cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holodomors
Diskusijas par genocīdu
UNESCO (193) savā 2007. gada XXXIV sesijā 1. novembrī pieņēma rezolūciju "Par holodomora upuru Ukrainā piemiņas godināšanu", taču noraidīja tā atzīšanu par "genocīdu".
2008. gada martā Ukrainas parlaments, Latvijas Saeima, kopā 19 valstis atzina Padomju Savienības veiktās darbības bada izraisīšanā par genocīdu. 2008. gada 23. oktobrī Eiropas parlaments pieņēma rezolūciju, kurā holodomoru atzina par noziegumu pret cilvēci.
Lenka
Lenka (, dzimusi ) ir austrāliešu aktrise, dziedātāja un dziesmu autore, kas pasaulei plašāk pazīstama kļuva pēc dziesmas "The Show" izdošanas. Kā aktrise Lenka ir filmējusies vairākos austrāliešu seriālos un filmās. Savu karjeru Lenka sāka 1990. gadā ABC-TV seriālā Vesna Kapek.
Kauja par Franciju
Kauja par Franciju (franču: bataille de France), arī Francijas krišana (angļu: Fall of France) bija Trešā Reiha karaspēka iebrukums Nīderlandē, Luksemburgā, Beļģijā un Francijā no 1940. gada 10. maija līdz 22. jūnijam Otrā pasaules kara laikā, kas noveda pie Nīderlandes un Luksemburgas okupācijas, Beļģijas un Francijas kapitulācijas. Militārās sagrāves rezultātā sabruka Francijas Trešā republika un izveidojās Višī Francija. Kauja par Franciju sekoja tā sauktajam Dīvainā kara periodam, kas bija sācies 1939. gada septembrī. Vairākas nedēļas ilgajās kaujās franču armija zaudēja 124 000 kritušo un 200 000 ievainoto. Vācu armija zaudēja 45 200 kritušo un 111 000 ievainoto. Šī bija vērienīga uzvara un pierādījums Trešā Reiha militārajā spējām, jo Pirmajā pasaules karā vāciešiem nebija izdevies uzvarēt Franciju ilgā un nogurdinošā karā, kurš ilga četrus gadus.
Francijas kara plāns
Pirmais pasaules karš iezīmēja Francijas stratēģisko situāciju Eiropas karā — tai vajadzēja otro fronti Austrumos, ko nodrošinātu Krievija vai PSRS; Britu kara un tirdzniecības flotei bija jānodrošina jūras tirdzniecības ceļu drošība un jāveic piegādes no ASV, kas palīdz ar ieročiem un finanšu kredītiem karam; bet Beļģijai bija jāpiekrīt būt par galveno karadarbības zonu. Visas šīs vajadzības Francija nespēja laicīgi nodrošināt, un tās daļēji īstenojās tikai pēdējos mēnešos un nedēļās pirms kauju sākuma.
Francijas armijas virspavēlnieka Morisa Gamelēna kara plāns paredzēja strauju franču un sabiedroto britu karaspēka vienību ieiešanu Beļģijā un Nīderlandē, kur kopā ar vietējo karaspēku notiktu galvenās kaujas pret vāciešiem, tādējādi pasargājot Franciju no kara posta. Sabiedrotajiem bija vismaz 60 divīziju, no kurām 18 bija motorizētās, ar salīdzinoši spēcīgiem tankiem. Francijas—Vācijas robežu tikmēr bloķētu Mažino līnija. Kalnaino Ardēnu reģionu, ko uzskatīja par nepiemērotu vācu tankiem, atstāja vāji aizsargātu, visus stratēģiskos spēkus paredzot karam Beļģijas un Nīderlandes teritorijās. Kad vācu armija 1940. gada 10. maijā iebruka Nīderlandē un Beļģijā, Gamelēns uzskatīja, ka kara darbība noritēs atbilstoši viņa plānam.
Vācijas kara plāns
Lai arī pēc Polijas kampaņas Hitlers cerēja panākt vienošanos ar Franciju un Lielbritāniju, viņš pavēlēja sākt plānot uzbrukumu Francijai. Vācu armijas vadība sākotnēji bija skeptiska par drīzu uzbrukumu. Liela daļa vācu tanku bija jāatjauno pēc Polijas okupācijas, un bija nepieciešams laiks jaunu Panzer III un Panzer IV ražošanai. No Polijas kampaņā izmantotajām 564 Luftwaffe lidmašīnām 30% bija iznīcinātas vai bojātas. 1939. gada 10. oktobrī Hitlers informēja armijas vadību par savu viedokli, ka Vācija spēs sakaut Franciju un ieņemt Beļģiju par spīti trūkumiem armijas nodrošinājumā ar ieročiem un munīciju. Sākotnējais vācu uzbrukuma plāns paredzēja limitētu iebrukumu Beļģijā un Nīderlandē, lai nodrošinātu Rūras industriālā apgabala drošību, un dotu vācu aviācijai piekrastes bāzes uzlidojumiem Lielbritānijai. Taču Dīvainā kara mēnešos to pārstrādāja par iebrukumu Francijā cauri Ardēniem Sedānas virzienā. Viens no iemesliem plāna izmaiņai bija arī tas, ka 1940. gada 10. janvārī vācu lidmašīna ar kara plāniem cieta avārijas nosēšanos Beļģijā.
Vācu uzbrukums sastāvēja no divām galvenajām operācijām. Saskaņā ar pirmo, "Dzelteno plānu" (Fall Gelb), galvenajiem vācu spēkiem, ko veidoja tanku divīzijas, vajadzēja pārsteidzoši izlauzties cauri vāji aizsargātajiem Ardēniem un sasniegt Lamanša šaurumu, lai nogrieztu un aplenktu sabiedroto armiju galvenās vienības, kas steidzās palīgā neitrālajām Nīderlandei un Beļģijai, kurās iebruka vācu mazākie spēki.
Tanki
Sākotnēji Vācijai uzbrukumam atvēlēja 2500 tankus, no kuriem 600 bija jaunākie Panzer III un Panzer IV, kamēr pārējie bija jau novecojošie un viegli bruņotie Panzer I un Panzer II modeļi. Vācijas bruņojumā bija arī okupētajā Čehoslovākijā sagrābtie tanki. Tankus papildināja arī pašgājējartilērija.
Kopējos vācu tanku spēkus veidoja: Panzer I — 643, Panzer II — 880, Panzer III — 349, Panzer IV — 281 vienības. Čehu 35(t) — 128, čehu 38(t) — 207 vienības. Tanku vienību komandieri izmantoja 187 viegli bruņotas tanketes. Papildus, vāciešiem bija 177 vairāku modeļu pašgājējartilērijas vienības. Kampaņas gaitā vācu spēki papildus saņēma vēl 244 visu modeļu tankus.
Kaujas Nīderlandē un Beļģijā
1940. gada 10. maija rītā vācieši iebruka Nīderlandē ar vienu tanku divīziju un izsēdināja izpletņlēcēju vienības Roterdamā. Citām desantnieku vienībām bija jāieņem trīs galvenos lidlaukus ap Hāgu un trīs tiltus pār Māsas upi. Kopumā vācieši Nīderlandē un Beļģijā izsēdināja 16 000 desantnieku, kuru mērķis bija sagrābt tiltus un kanālu slūžas, lai novērstu to iznīcināšanu un teritoriju appludināšanu.
10. maijā fon Kleista vadītās vācu tanku vienības šķērsoja Luksemburgu un 1500 tanki devās Ardēnu virzienā. Ar planieriem izsēdinātas nelielas desanta vienības Nīderlandes un Beļģijas pierobežā ieņēma divus tiltus pār Alberta kanālu un ar minimāliem zaudējumiem panāca stratēģiski svarīgā un modernā Eben Emaelas cietokšņa kapitulāciju, tādējādi atbrīvojot tanku vienībām ceļu uz Beļģijas vidieni.
Atbilstoši plānam, 10. maijā britu un franču armijas galvenās vienības iegāja neitrālajā Beļģijā, lai to aizstāvētu, un franču armijas mehanizētās vienības 11. maijā sasniedza Bredas pilsētu Nīderlandē. Šeit tiem nebija sagatavotu ierakumu vai aizsardzības līniju. Starp franču un vācu tanku divīzijām Beļģijā 12. un 13. maijā notika kauja, kurā franči zaudēja 105 tankus, bet vācieši — 160. Armijas vienībām vācu tanki bija grūtāk iznīcināmi, jo plaši izmantotie 25 mm prettanku ieroči tiem nebija bīstami, bet 47 mm prettanku ieroču bija maz.
Sastopoties ar Nīderlandes armijas spēcīgu pretestību, 14. maijā vācu Luftwaffe veica masīvu Roterdamas bombardēšanu, gandrīz iznīcinot pilsētas centru. 15. maijā holandieši parakstīja kapitulāciju.
Kaujas Francijā
Vāciešu izlaušanās franču frontes centrā radīja neskaidrību par viņu uzbrukuma galveno mērķi — vai tie dosies uz dienvidiem, ielencot Mažino līniju, uz ziemeļiem, lai ielenktu frančus un britus Beļģijā, vai tieši uz Parīzi.
18. maijā Gamelēns memorandā valdībai apvainoja armijas kareivjus patriotisma trūkumā. 19. maijā Gamelēnu atbrīvoja no amata un par sabiedroto spēku virspavēlnieku iecēla ģenerāli Maksimu Veigānu, kurš neveiksmīgi mēģina izveidot aizsardzības līniju un organizēt vismaz nelielus pretuzbrukumus. Britu spēki šajā laikā vēl plāno izlauzties no Beļģijas un doties uz Franciju, taču drošības pēc, sākas jūras evakuācijas gatavošana.
20. maijā krita Amjēna, vācieši sasniedza Abvilu, un 21. maijā — Lamanša krastu. 25. maijā vācieši ieņēma Buloņu un 27. maijā — Kalē. 27. maija vakarā, pretēji valdības viedoklim, Beļģijas karalis Leopolds III izlēma kapitulēt, nevis bēgt uz Lielbritāniju, kā to darīja Nīderlandes karaliskā ģimene. Beļģijas kapitulācija 28. maijā pilnībā sagrāva sabiedroto cerības noturēt fronti.
Nelielā teritorijā ap Denkerkas ostu vācieši bija ielenkuši gandrīz ap 380 000 sabiedroto karavīru. Briti un franči, organizējot visus iespējamos kuģus un privātpersonu jahtas organizēja izmisīgu glābšanas operāciju. Evakuācijai palīdzēja tas, ka vācu tankiem 24. maijā bija pavēlēts apturēt uzbrukumu Denkerkas virzienā, un sliktie laika apstākļi vairākas dienas traucēja Luftwaffe veikt uzlidojumus sabiedrotajiem, kuriem gaisa aizsegu nodrošināja britu lidmašīnas. No 27. maija līdz 4. jūnijam uz Lielbritāniju izdevās evakuēt 338 000 karavīru, tajā skaitā 140 000 franču, taču piekrastē tika pamesta gandrīz visa smagā kara tehnika.
Francijas sagrāve
No 5. jūnija vācieši sāka otro operāciju, "Sarkano plānu" (Fall Rot) kura laikā viņi iegāja dziļi Francijas teritorijā. 136 uzbrūkošajām vācu divīzijām pretī stāvēja 59 novājinātas franču divīzijas, kuras papildināja 2 britu un 2 poļu divīzijas. Pēc franču aizsardzības pārraušanas, 10. jūnijā vācieši šķērsoja Sēnas upi. Veicot ātrus uzbrukumus, viņi aplenca Francijas armijas daļas, saņemot daudzus gūstekņus.
Lai vēl paspētu gūt labumu no vāciešu uzvaras, fašistiskā Itālija 10. jūnija pieteica karu Francijai un Lielbritānijai, taču nespēja iekarot neko vairāk par pierobežas joslu. Šajā dienā Francijas valdība pameta Parīzi un devās uz Tūru. 12. jūnijā virspavēlnieks Veigāns, lai pasargātu Franciju no turpmāka kara posta un armiju no pilnīgas iznīcināšanas, valdībai lūdza noslēgt pamieru. Parīzi, kas bija pasludināta par atklātu (neaizsargātu) pilsētu, 14. jūnijā ieņēma vācieši. 19. jūnijā vācieši šķērsoja Luāru, kas viņiem pavēra ceļu uz Francijas dienvidiem.
Pamiers
15. jūnijā demisionē premjerministrs Pols Reno, viņa vietā prezidents iecēla maršalu Petēnu, kas vāciešiem lūdza pamieru. 22. jūnijā Kompjeņā, tajā pašā vilciena vagonā, kurā Vācijas Impērija 1918. gadā parakstīja Kompjeņas pamieru, Hitlers tikās ar franču sarunu delegāciju. Pēc īsām sarunām franči parakstīja pamieru, kas stājās spēkā 25. jūnijā, pēc tam, kad 24. jūnijā bija parakstīts franču—itāļu pamiers.
Franciju sadalīja Vācijas okupācijas zonā ziemeļos un rietumos, gar Atlantijas piekrasti. Vācija atkal anektēja Elzasu-Lotringu. Nelielu daļu dienvidrietumos okupēja Itālija. Valsts dienvidos tika izveidota Višī Francija. Gandrīz 1,5 miljoni franču armijas kareivju palika vācu gūstā, kamēr frančiem bija jāuzņemas okupācijas spēku uzturēšanas izmaksas.
Noslēgums
1. jūlijā vācieši ieņēma nelielās Kanāla salas, kas piederēja Lielbritānijai. Lai nepieļautu franču karaflotes nokļūšanu vācu rokās, britu karaflote 3. jūlijā Alžīrijā uzbruka un iznīcināja franču skvadronu, nogalinot vairāk nekā 1200 franču jūrnieku.
Pēc amerikāņu un britu izsēšanās Ziemeļāfrikā, 1942. gada 10. novembrī vācu armija okupēja Višī Francijas teritoriju. Francijas atbrīvošanu ievadīja sabiedroto spēku izcelšanās Normandijā 1944. gada 6. jūnijā. Beniluksa valstis tika atbrīvotas no 1944. līdz 1945. gadam.
Andaja
Andaja ir melnā metāla mūzikas grupa no Lietuvas.
Buivīši
Buivīši (agrāk arī Buļvīši, Buiveši, Buiveska ) ir ciems Augšdaugavas novada Nīcgales pagastā. Izvietojies pagasta rietumos Daugavas krastā abpus autoceļam A6 2,2 km no pagasta centra Nīcgales, 34 km no novada domes Daugavpilī un 198 km no Rīgas. Buivīšos atrodas Nīcgales katoļu baznīca un Buivīšu senkapi (vietējas nozīmes arheoloģijas piemineklis).
Martēns
Martēns var būt:
Denjels Tani
Denjels Tani (Daniel Michio Tani; dzimis ) ir NASA kosmonauts.
1996. gadā tika uzņemts NASA astronautu kandidātu grupā.
2001. gadā veica pirmo kosmisko lidojumu misijā STS-108, kurā kopā ar Lindu Godvinu uz 4 stundām izgāja atklāta kosmosā. 2004. gadā viņš gatavojās kā SKS 9. ekspedīcijas rezerves apkalpes loceklis (Edvardam Finkam).
Otrais lidojums notika 2007. gadā kā 16. ekspedīcijas lidojuma inženierim uz Starptautisko kosmisko staciju, kur viņš pavadīja 118 dienas. Uz staciju viņu nogādāja STS-120, atpakaļ atgriezās ar STS-122.
Tani NASA atstāja.
Josefs Lapids
Josefs Lapids (he, Yosef Lapid dzimis Novisadā, miris ) bija Izraēlas žurnālists un politiķis. No 1999. līdz 2006. gadam bija antiklerikālās, liberālās partijas Šinui (שינוי) līderis. Viens no galvenajiem ortodoksālo ebreju reliģisko partiju pretiniekiem.
Somma
Somma (Somme) ir upe ziemeļu Francijā, Pikardijā. Tās garums ir 245 km, no tiem kuģojami ir 160 km (ieskaitot kanālus).
Somma sākas ap Sen-Kantenu, augšgalā savienota ar Šeldu un Uazi, arī pati kanalizēta no augšas līdz Korbjē, tāpēc sastāda svarīgu daļu Ziemeļfrancijas iekšējā ūdens ceļu tīklā. Sommas baseina augšdaļu šķērso vairāki tranzīta ceļi starp Franciju un Beļģiju. Vidusdaļā auglīgs lesa rajons, lejasdaļā (lejpus Amjēnas) mazāk auglīga krīta platforma, kas ielejas krastos veido stāvas krīta kraujas. Sommas ielejas dibenā ir auglīga zeme sakņu un augļu dārziem. Grīvā diezgan plašs, bet sekls, kuģniecībai nederīgs estuārs, tāpēc kuģu pieejai rakts kanāls, kas iet uz Abevillu, Sommas grīvas ostu.
Jaunpiebalga
Jaunpiebalga ir apdzīvota vieta Vidzemē, Gaujas krastā, Cēsu novada Jaunpiebalgas pagastā. Jaunpiebalgas pagasta centrs autoceļu P29 un P33 krustojumā. Apdzīvotā vieta izvietojusies Gaujas labajā krastā un veidojusies teritorijā starp bijušo Jaunpiebalgas muižu (Neu-Pebalg) un Piebalgas dzelzceļa staciju. Ciemā ir pagasta administratīvās iestādes, kultūras nams, vidusskola, krājbanka, aptieka, ambulance, novadpētniecības muzejs, luterāņu baznīca.
Lielākie darba devēji ir "Piebalgas alus", "Wenden Furniture"
Cilvēki
Jaunpiebalgā dzimuši:
Jaunpils
Jaunpils ir apdzīvota vieta Zemgalē, Tukuma novada Jaunpils pagasta centrs. Ciems izvietojies Bikstupes krastos pie autoceļa P104. Jaunpilī ir novada dome un administratīvās iestādes, vidusskola, bibliotēka, luterāņu baznīca, sporta nams, pienotava, kafejnīcas, veikali, aptieka, viesnīca un pils.
Vēsture
Apdzīvotā vieta veidojusies pie Jaunpils muižas (Neuenburg) un 14. gadsimta otrajā pusē celtās Jaunpils pils. 1932. gadā Jaunpils kā vienīgā Tukuma apriņķī ieguva biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. 2009. gadā Jaunpils kļuva par novada centru. 2021. gadā Jaunpils novadu iekļāva Tukuma novadā, līdz ar to Jaunpils kļuva par Tukuma novada Jaunpils pagasta administratīvo centru.
Starptautiskā sadarbība
Jaunpils arī iesaistās vispasaules Jaunpiļu konferencē Newcastles of the World. Konferencē iekļautas Jaunpilis no: Vācijas, Šveices, Lielbritānijas, Čehijas, Slovākijas, Japānas, ASV, Dienvidāfrikas, Gruzijas, Malaizījas, Kanādas, Austrālijas un Dānijas.
V2
V2 var būt:
2009.—2010. gada Latvijas Kauss futbolā
72. Latvijas Kausa izcīņa futbolā sākās un noslēdzās ar finālspēli. Turnīrs, kā jau ierasts, risinājās divos etapos.
Otrais etaps jau risināsies 2010. gada pavasarī, kur spēlē iesaistīsies LMT Virslīgas klubi. Otrajā etaps sāksies no 1/8 fināla, kur pirmā etapa uzvarētāji savās mājās uzņems kādu no Virslīgas klubiem.
Latvijas Kausa finālu ir paredzēts rīkot Rīgā, Skonto stadionā 2010. gada 8. maijā, bet fināla uzvarētājs iegūs tiesības startēt UEFA Eiropas Līgas 2010./2011. gada sezonas sacensībās.
Pirmā kārta
Šajā kārtā piedalījās 20 komandas no 2.līgas.
Pirmās kārtas spēļu pāru izloze notika Latvijas Futbola federācijas telpās, bet spēles tika aizvadītas 17. un 18. oktobrī.
Otrā kārta
Šajā kārtā turnīram pievienojās 6 klubi no 1. līgas, ka arī piedalījās desmit pirmās kārtas uzvarētāji.
Astotdaļfināli
Šajā kārtā turnīram pievienojās astoņas komandas, kuras spēlēja LMT Virslīgā 2009. gada sezonā, ka arī piedalījās astoņas otrās kārtas uzvarētāji.
Astotdaļfināla pāru izloze notika Latvijas Futbola federācijas telpās. Astotdaļfināla spēles tika aizvadītas 2., 3. un 4. aprīlī.
Ceturtdaļfināli
Ceturtdaļfināla pāru izloze notika Latvijas Futbola federācijas telpās. Ceturtdaļfināla spēles tika aizvadītas.
A4
A4 var būt:
Josips Jelačičs
Vēsturiski nozīmīgs kā veiksmīgu militāru kampaņu realizētājs 1848. gada revolūciju laikā. Atcēla dzimtbūšanu Horvātijā.
Horvātijas nacionālais varonis, bet Ungārijā tiek uzskatīts par vienu no 1848. gada revolūcijas kapračiem. Kad 1848. gadā Ungārija deklarēja autonomiju no Austrijas, tam nepiekrita Ungārijas mazākumtautību līderi, jo ungāru revolucionāri bija izteikti nacionālisti.
Bana Jelačiča horvātu karaspēks deklarēja karadarbību pret ungāru spēkiem, un sadarbībā ar austriešu monarhistu karaspēku sakāva ungārus. Jelačiča vārdā nosaukts Zagrebas centrālais laukums. Viņš attēlots uz Horvātijas 20 kunu banknotes.
Massive Attack
Massive Attack ir angļu triphopa grupa, dibināta 1988. gadā Bristolē, Lielbritānijā. Ar 1991. gada debijas albuma Blue Lines izdošanu Massive Attack tika slavēta kritiķu aprindās par džeza, hiphopa, roka un soulmūzikas sapludināšanu pavisam jaunā mūzikas žanrā triphopā. Ar albumu Protection un Mezzanine izdošanu, grupa savā mūzikā integrēja elektronisko mūziku.
Strabons
Strabons (el; dzimis 64. vai 63. gadā p.m.ē., miris apmēram 24. gadā) bija grieķu vēsturnieks, ģeogrāfs, filozofs.
Strabons jaunībā mācījies pie dažādiem slaveniem skolotājiem. Pirmo lielo darbu sarakstījis apmēram 20. gadā p.m.ē., līdz mūsdienām tas ir ticis gandrīz pilnībā pazaudēts. Viņa slavenākais darbs bija 17 sējumus lielais Geographica, kurā bija apkopota aprakstošā cilvēces vēsture un dažādu reģionu ģeogrāfija.
2009. gada Ozolnieku novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Ozolnieku novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Ozolnieku novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 8 kandidātu saraksti, kas veidoti no 115 kandidātiem. Ozolnieku novadā vēlēšanas notika 4 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Latvijas Zemnieku savienības un Pilsoniskās savienības apvienotais saraksts (44,42%), bet kopā novada domē iekļuva 7 no 8 sarakstiem. Ozolnieku novada domes vēlēšanās piedalījās 3 717 vēlētāji jeb 54,31% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 3 712, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 3 624 vēlētāji.
1997. gada Pasaules čempionāts hokejā
1997. gada Pasaules čempionāts hokejā notika Helsinkos, Turku un Tamperē, Somijā no 1997. gada 21. aprīlim līdz 5. maijam. Tas bija 61. Pasaules čempionāts hokejā.
Gārņi
Gārņi, gārņu ģints (Ardea) ir viena no gārņu dzimtas (Ardeidae) ģintīm, kas pieder gārņu apakšdzimtai (Ardeinae). Gārņu ģintī ir 14 mūsdienās dzīvojošas sugas. Pazīstamākās ir sudrabgārnis un zivju gārnis.
Sudrabgārnis jeb lielais baltais gārnis (Ardea alba) nesenā pagātnē tika sistematizēts mazo gārņu ģintī (Egretta) vai atsevišķā sudrabgārņu ģintī (Casmerodius), tomēr mūsdienās tas tiek sistematizēts gārņu ģintī (Ardea). Par vienīgo līdzību ar mazajiem gārņiem varētu atzīmēt tā balto apspalvojumu. Tuvākie radinieki gārņu ģintī ir zivju gārnis, lielais zilais gārnis un kokoi gārnis.
Izskats un īpašības
Gārņu ģints putni ir lielākie gārņu dzimtā. Tiem ir garas, spēcīgas kājas, knābji un gari kakli. To apspalvojums ir vienkrāsains, visbiežāk zilpelēks. Dažas sugas ir baltas. Uz galvas tiem ir cekuli. Lielākais no visiem ir milzu gārnis (Ardea goliath), kura ķermeņa augstums ir 135—150 cm, spārnu plētums 180—210 cm, svars apmēram 5 kg. Lidojumā kā visiem pelikānveidīgajiem putniem to kakli ir saliekti "S" formā, bet kājas izstieptas uz atpakaļu.
2008. gads sportā
Šeit ir apkopoti '''2008. gada sporta notikumi'''.
Davids Nalbandjans
Davids Nalbandjans (, dzimis 1982. gada 1. janvārī, Unkvillo, Argentīnā) ir armēņu izcelsmes argentīniešu tenisists.
2005. gadā Nalbandjans uzvarēja Tennis Masters Cup izcīņā. Viņš ir uzvarējis trijos ATP Masters sērijas turnīros, kā arī sasniedzis 2002. gada Vimbldonas čempionāta finālu, kurā gan piekāpās austrālietim Leitonam Hjūitam. Grand Slam turnīru pusfinālus Davids ir sasniedzis četrreiz. Nalbandjams bija pazīstams ar daudzusīgo tenisu, kura lielākais trumpis bija servju atvairīšana un spēle uz gala līnijas.
Portugāles koloniālais karš
Portugāles koloniālais karš (pt) ir bruņotu konfliktu sērija, kurus pret valdību organizēja nacionālās atbrīvošanas kustības Portugāles afrikāņu kolonijās no 1961. līdz 1974. gadam.
Portugāle iesāka kolonizēt Āfrikas piekrasti jau 15. gadsimtā, tomēr pilnīgu kontroli savās kolonijās nostiprināja tikai līdz ar Āfrikas sadalīšanu 20. gadsimta sākumā. Šīs teritorijas kopš 1951. gada formāli bija Portugāles Aizjūras teritorijas.
Afrikāņu tautu nacionālās pašapziņas pieaugums un dekolonizācijas procesa paātrināšanās 20. gadsimta 50. gados un 60. gadu sākumā noveda pie politisku grupu izveides kolonijās. Portugālē valdošais Salazara režīms, lai saglabātu kolonijas, 1950. gados pakāpeniski oficiāli pieņēma vienkāršotu luzotropikālisma modeli — šī Brazīlijā radītā ideoloģija proklamēja vienotu daudzrasu transkontinentālu portugāļu nāciju, apgalvojot, ka portugāļu koloniālisms esot atšķirīgs no citiem ar savu izpratni pret pamatiedzīvotājiem. Taču laika tādas nācijas reālai izveidei vairs nepietika, jo pirms tam ilgstoši bija attīstīts pretējais, klasiski koloniālais modelis ar rasu segregāciju. Vēl 1959. gada pašu portugāļu pētījums parādīja, ka portugāļu kontrolētajā Mozambikā starprasu sadarbība ir daudz zemākā līmenī nekā kaimiņu Tanganjikā, kuru pārvaldīja briti, un tikai 1961. gadā, kad gandrīz visā Āfrikā koloniālā sistēma tika likvidēta, visi "aizjūrnieki" ieguva tiesības uz Portugāles pilsonību.
Kad kļuva skaidrs, ka Portugāle nevēlas afrikāņu tautām piešķirt neatkarību, ar to neapmierinātie grupējumi uzsāka bruņotu cīņu. 1961. gadā sākās sacelšanās Angolā, 1962. gadā Gvinejā, 1964. gadā Mozambikā. Galvenie antiportugāļu spēki bija partijas MPLA (Angola), PAIGK (Gvineja), FRELIMO (Mozambika). Vēl visās šajās valstīs bija arī mazākas kustības, kas arī iestājās pret portugāļiem, bet tām bija nesaskaņas ar vadošajiem grupējumiem, no kuriem tās nereti bija atšķēlušās. Tas bieži noveda pie nesaskaņām un asinsizliešanas pašās antiportugāļu kustībās, visizteiktāk tas bija Angolā.
Visās trijās valstīs sacelšanās pārvērtās ieilgušos partizānu karos. Nemiernieki guva morālu un militāru atbalstu no PSRS, Ķīnas un citām valstīm, darbojās neatkarīgo afrikāņu kaimiņvalstu teritorijās. Portugāles armija centās pastiprināti apsargāt koloniālo īpašumu robežas. Diezgan efektīvi sevi pierādīja 1970. gadu sākumā Mozambikā pielietotā spēcīgo un masveida uzbrukumu taktika nemiernieku bāzēm, tomēr pārāk lielie zaudējumi piespieda portugāļu valdību no tās atteikties. Portugālei nebija pietiekami daudz militāro spēku, lai efektīvi karotu uzreiz trīs frontēs. Portugāļu armijai bija arī jāpilda NATO līguma pienākumi un tās aktivitāte Āfrikā izsauca nepatiku alianses sabiedrotajos, bet lielie kara izdevumi negatīvi atspoguļojās uz dzīves apstākļiem valstī. Ievilkušies kari un cilvēku zaudējumi izraisīja sašutumu lielā daļā valsts iedzīvotāju.
1974. gada aprīlī armijas virsnieku grupa, kas neticēja galīgai uzvarai koloniālajā karā, veica revolūciju Portugālē (Neļķu revolūcija), pēc kuras sākās pārrunas ar afrikāņu nemierniekiem. 1975. gadā neatkarību atguva Angola, Mozambika un Gvineja-Bisava, kā arī karā tieši neiesaistītās Santome un Prinsipi, Kaboverde un Austrumtimora.
Aronas pagasts
Aronas pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. Robežojas ar sava novada Madonas pilsētu un Sarkaņu, Lazdonas, Bērzaunes, Vestienas, Mārcienas, Liezēres un Cesvaines pagastiem.
Daba
Pagasts atrodas Vidzemes augstienes Vestienas paugurainē. Reljefs paugurains, augstākie kalni ir Nesaules kalns (284,2 m) un Ķelēnu kalns (283,4 m). Pagasta platība ir 14 974 ha, no tiem meži — 7011 ha, lauksaimniecības zeme 6085 ha.
Reljefa formas
Akas kalns, Akļu kalns, Augstumkalns, Biemeltu kalns, Birzkalns, Bricu kalns, Briedēnu kalns, Burtnieku kalns, Cepļa kalns, Cūkas kalns, Glemžu kalns, Jozumu kalns, Jurcēnu kalns, Kalnavoitu kalns, Kaļvu kalns, Kaniņkalns, Karātavkalns, Karātavu kalns, Krūmiņkalns, Ķelēnu kalns, Lazdiešu kalns, Nesaules kalns, Odukalns, Ošinieku Baznīcas kalns, Penderu kalniņš, Puļpu kalns, Purvakalns, Silviešu kalns, Stuburkalns, Sudrabiņu kalns, Svētais kalns, Toliņu kalns, Viestēnu kalns, Vikšeru kalns, Zeduļu Baznīcas kalniņš, Žagaru kalns.
Upes
Cauri pagastam tek Arona (izteka — Puksteņu purvi, ietek Aiviekstē), Bložupīte, Briedaine, Dēklainīte, Dietlāviņa, Dzirnupīte, Iztekas strauts, Jole (izteka — Oļu dīķi, ieteka — Aronas upe pie "Sateku" mājām), Kapupīte (izteka — Sarkaņu pagastā no Rāvijas purviem, ieteka — Aronas upē pie Pīlīšu fermas), Madonas upīte, Ogre (izteka — Lielais Līdēres ezers, ieteka — Daugava), Ogrīte, Pirkenes strauts, Sīļauka, Sūla, Urdava un Viešupe.
Ūdenstilpes
Pagastā atrodas Apaļais dīķis, Dēklainis, Ezermuižas ezers, Grāvja dzirnavezers, Kaijenieks, Kučuru dzirnavezers, Kusas ūdenskrātuves, Lauteres ezers, Lejas Rubeņu dzirnavezers, Lielais Līdēris, Lielais Rāvijs, Lipielu ezers, Lodes ezeriņš, Madonas ezers, Mazais Līdēris, Mazā Cepurīte, Naglas ezers, Nepadeves ezers, Nesaules ezers, Oļu dīķi, Pelšu ezers, Sasēris, Skujiešu ezers, Tīžu dīķis un Viešūrs.
Purvi
Līču purvs, Nesaules purvs, Sasēra purvs.
Dabas aizsardzība
Pagasta teritorijā atrodas daļa no aizsargājamo ainavu apvidus Vestiena, tajā savukārt ietilpst dabas parks Gaiziņkalns. Pagastā atrodas arī dabas liegums Nesaules kalns.
Vēsture
Pirmās ziņas par teritorijas apdzīvotību ir no 13. gadsimta sākuma. Tagadējā Aronas pagastā dzīvojuši latgaļi. 1211. gada Letijas dalīšanas līgumā minēta Jersikas ķēniņvalsts Negestes (Nīgastes) pils. Mājas ar šādu nosaukumu vēl šodien ir Aronas pagastā, šajās mājās 20. gadsimta sākumā bija pagastnams.
Līdz 1920. gada zemes reformai tagadējā Aronas pagasta teritorijā atradās Lauteres muiža (Lauternsee; pirmo reizi minēta 1570. gadā), Lodes muiža (Lodenhof; 17. gadsimta beigās), Zelgauskas muiža (Selgowksy; 17. gadsimta beigās), Vestienas muiža (Fehsen; 1762. gadā), Oļu muiža (Ohlenhof; 1797. gadā), Kusas muiža (Kussen), Līdēres muiža (Lüdern) muižas, Kalvu un Jaunlazdonas pusmuižas. 1905. gada revolūcijas laikā darbojās Grazdonas (Grostonas), Līdēres, Kusas, Oļu un Lubejas rīcības komitejas, Grostonas pagastā soda ekspedīcija nodedzināja divas zemnieku mājas, Latvijas Brīvības cīņu laikā Kusas pagastā darbojās partizāni Veckalniņa vadībā.
1935. gadā tagadējā Aronas pagasta teritorija atradās piecos pagastos - Kusas, Lubejas, Oļu, Viesienas un Grostonas. Pagastu kopplatība bija ap 20 000 ha un tajos dzīvoja 3920 iedzīvotāju.
Latvijas PSR laikā 1945. gadā Madonas apriņķa Grostonas pagastā izveidoja Aronas ciema padomi. Madonas rajona Aronas ciemam 1951. gadā pievienoja likvidēto Grostonas ciemu, 1954. gadā — likvidēto Jaunlazdonas ciemu. 1973. gadā pievienoja likvidēto Kusas ciemu, bet daļu teritorijas pievienoja Bērzaunes un Mārcienas ciemiem. 1977. gadā Aronas ciemam pievienoja daļu Bērzaunes ciema un daļu likvidētā Viesienas ciema, bet daļu ciema teritorijas pievienoja Bērzaunes un Lazdonas ciemiem. 1979. gadā Aronas ciemam pievienoja daļu Sarkaņu ciema, bet daļu Aronas ciema teritorijas pievienoja Liezēres ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Aronas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.
Kolektīvās saimniecības
1949. gadā pagasta teritorijā tika izveidoti 11 kolhozi, kurus apvienojot, 1952. gadā izveidoja kolhozu "Vidzeme", 1965. gadā — kolhozu "Arona". Savukārt, apvienojot tos, 1977. gadā izveidoja padomju saimniecību "Viesiena". Kusā darbojās Madonas specializētās meliorācijas celtniecības pārvaldes iecirknis ar darbnīcām — organizācija "PMK-19"
Kultūras pieminekļi
Pagasta teritorijā atrodas Arnicēnu pilskalns, Aronas grantsbedru senkapi, Aroniešu apmetne, Ciskānu akmens krāvums, Dārznīcas pilskalns, Dietlāvu senkapi, Ezermuižas senkapi, Jaunandrānu pilskalns, Kalnavaitu Karātavu kalns, Kalnavaitu senkapi, Kārklu senkapi, Krastkalnu senkapi, Kučuru senkapi, Kusas apmetne un senkapi, Lauteres pilskalns, Lazdiešu senkapi, Ošinieku Baznīcas kalns, Ošinieku senkapi, Nesaules senkapi, Svētais kalns, Trušļu senkapi, Vālēnu apmetne, Zeduļu Baznīcas kalns, Zeduļu senkapi.
Mūsdienu pagasta teritorijā atrodas vēsturiskās Kusas muiža, Lauteres muiža un Zelgauskas muiža, Līdēres pareizticīgo baznīca, kā arī Strūves ģeodēziskā loka punkts Nesaules kalnā.
Marks Ītons
Marks Ītons (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu basketbolists, spēlēja centra pozīcijā. 1982. gada NBA draftā viņu Fīniksas "Suns" izraudzījās ar kopējo 72. kārtas numuru 4. kārtā. Visu savu profesionāļa karjeru aizvadīja Jūtas "Jazz" sastāvā. Kopumā aizvadījis 875 spēles "Jazz" sastāvā, tajās guvis 5216 punktus. Visvairāk pazīstams ar milzīgo augumu (224 cm) un spēcīgo spēli aizsardzībā.
Aronas pagasts
Ievērojamas personības
No Aronas pagasta nāk tādi ievērojami cilvēki, kā: Jūlijs Dievkociņš (rakstnieks), Alfejs Bromults (gleznotājs), Ēvalds Mercs (aktieris), Jānis Silītis (rakstnieks), Pēteris Sarķis (fabulists) un Pēteris Dreimanis (vēsturnieks).
Marks Ītons
Biogrāfija
M. Ītons uzauga Dienvidkalifornijā. Neskatoties uz milzīgo augumu, bērnībā vairāk interesēja ūdenspolo nekā basketbols. Pabeidzis Vestminsteras vidusskolu Ītons devās uz Arizonas Automātikas institūtu un absolvēja to kā servisa tehniķis. Strādāja auto mehāniķa darbā apmēram 3 gadus, viņa talantu "atklāja" Tims Lubins, remontējot auto. T. Lubins bija galvenā trenera asistents Saipresas junioru koledžā un viņa iedrošinājums palīdzēja M. Ītonam iekļauties Saipresā un mēģināt iekļūt tās basketbola komandā. M. Ītons kļuva par labu junioru koledžu spēlētāju, vidēji 2 sezonās gūstot 14,3 punktus, palīdzot iegūt Kalifornijas štata čempiontitulu.
Pārgāja uz Kalifornijas universitāti Losandželosā, tomēr nesaskatīja tajā lielas attīstības iespējas, kopā pieaugušo sezonā spēlēja 42 minūtes, kurās vidēji guva 1,3 punktus un 2 atlēkušās bumbas.
Veiksmīgi aizvadot spēles Kalifornijas universitātes komandas sastāvā, dažām NBA komandām radās interese par Ītonu, kad beidza koledžu basketbola karjeru. Jūtas "Jazz" saskatīja viņā potenciālu aizsardzības līderi, tādēļ izraudzījās Ītonu 1982. gada drafta 4. kārtā ar kopējo 72. kārtas numuru. Ītonam bija izteikta attīstība otrajā sezonā Jūtā, kad, nospēlējot 82 mačos, kļuva par komandas līderi atlēkušajās bumbās (595) un blokos (351), kā arī kļuva par vadošo bloķētāju visā līgā (vidēji 4,28 bloki spēlē).
1984.—1985. gada sezona bija ievērības cienīga, Ītons uzstādījis rekordu vienā sezonā bloķētajos metienos (456), tika iekļauts simboliskajā līgas aizsardzības izlasē un tika atzīts par sezonas labāko spēlētāju aizsardzībā.
Kaut gan spēlētājam nebija izteiktu spēju uzbrukumā, "Jazz" uzticējās viņam bloķēšanas, atlēkušo bumbu un bumbas triecienu grozā dēļ. Ar Karla Melona un Džona Stoktona palīdzību "Jazz" kļuva par vienu no vadošajām komandām NBA. Pēdējās sezonās Ītonu vājināja sāpes gurnos un ceļos, pēdējā, 1992.—1993. gada, sezonā viņš aizvadīja 64 spēles, vidēji 17 minūtes.
Beidzis karjeru, sāka strādāt KJZZ-TV kanālā Soltleiksitijā, kur viņš bija Jūtas "Jazz" un Jūtas universitātes komandu spēļu komentētājs. Ītons bijis arī NBA "pensionēto" spēlētāju asociācijas prezidents, pašlaik ir organizācijas biedrs. Viņš arī priekšsēdētājs M. Ītona "Stāvi stalti par jaunatnes organizēšanu", kas rūpējas par sporta un "ārpusmājas" aktivitātēm ģimenes riskam pakļauto bērnu atbalstam Jūtas štatā.
Polijas valdnieku uzskaitījums
Polijas valdnieki bija augstākās varas turētāji (kņazi, lielkņazi, karaļi) Polijas valsts teritorijā kopš tās izveides 10. gadsimtā. Visilgāk valdošās valdnieku dinastijas bija — Pjasti (apm. 960—1370) un Jagelloni (1386—1572). Bieži vien Poliju pārvaldīja kāds valdnieks no citas valsts, kam tajā periodā bija pakļauta Polijas teritorija. Jagellonu dinastijas valdīšanas laikā Polijas karaļi kļuva arī par Lietuvas dižkunigaišiem, bet pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas arī par Livonijas hercogiem. Pēc Polijas dalīšanas Polijas caru titulu piesavinājās Krievijas Impērijas ķeizari. Pēc Polijas Republikas 1918. gadā izveides Polijas valsts augstākās amatpersonas ir Polijas prezidenti.
Amerikas ūdele
Amerikas ūdele ir sastopama gandrīz visā Ziemeļamerikas teritorijā; gan Floridā, gan Arktiskajos rajonos. Tās dzīvo dažādu upīšu, ezeru vai citu ūdenstilpju krastos gan mežos, gan atklātās vietās. Tās apmetas citu dzīvnieku pamestās alās, jo pašas alas visbiežāk nerok, lai gan ķepas ir piemērotas rakšanai.
Tā kā Amerikas ūdele ir iecienīts kažokādas dzīvnieks, ko audzē kažokzvēru fermās, tā, gan izbēgot no fermām, gan cilvēkiem apzināti palaižot savvaļā, ir izplatījusies un iedzīvojusies jaunās teritorijās; Dienvidamerikā un Eiropā. Eiropā tā tika palaista savvaļā apmēram 30 dažādos apgabalos; Lietuvā gan 1950. gan 1953. gadā, Baltkrievijā 1953. gadā, Igaunijā 1958. gadā, Ļeņingradas apgabalā 1958. gadā. Latvijā Amerikas ūdele mākslīgi introducēta netika, tomēr tā izbēga no kažokzvēru fermām un ieradās no kaimiņteritorijām, galvenokārt no Lietuvas pa Ventas baseina upēm. Gaujas baseinā tā parādījās jau 1944. gadā. Tās izplatība ir galvenais iemesls Eiropas ūdeles izzušanai lielākajā daļā Eiropas, arī Latvijā, tāpat Amerikas ūdeļu savairošanās ir būtisks iemesls vairāku sugu ūdensputnu skaita samazinājumam.
Amerikas ūdele un Eiropas ūdele
Mūsdienās Eiropā Amerikas ūdele ir pārņēmusi Eiropas ūdeles dzīves telpu, savu mazāko radinieci padarot par izmirstošu sugu. Latvijā Amerikas ūdeles savvaļā sāka dzīvot, un jau tā kļuva par bieži sastopamu dzīvnieku Latvijas ūdenstilpju tuvumā. Eiropas ūdele Latvijā nav redzēta kopš 1994. gada, toties Amerikas ūdele ir kļuvusi par visbiežāk sastopamo sermuļu dzimtas dzīvnieku Latvijā. Abas ūdeļu sugas izmanto vienu un to pašu ekoloģisko nišu. Amerikas ūdeles, kas ir lielākas, stiprākas un agresīvākas par Eiropas ūdelēm, sacensībā par izdzīvošanu izkonkurēja mazākās "eiropietes" no kopējās nišas.
Viens no iemesliem, kādēļ Eiropā izmirst Eiropas ūdeles ir arī tāds, ka Amerikas ūdeļu tēviņi ne tikai padzen Eiropas ūdeļu tēviņus, bet arī sapārojas ar Eiropas ūdeļu mātītēm. Tomēr mazuļi pēc tam nepiedzimst. Mātītes gada laikā meklējas tikai vienu reizi.
Izskats un īpašības
Amerikas ūdelei ir slaids, garš ķermenis, un tēviņam tas ir apmēram 60 cm garš, un tas sver apmēram 0,9—1,2 kg. Mātītes ir apmēram 20% mazākas par tēviņiem. Kažoks ūdelei ir gluds un biezs. Tā krāsa ir tumši brūna vai melna, ar baltu pazodi. Ziemā kažoka krāsa kļūst tumšāka. Amerikas ūdelei ir garas ūsas, mazas apaļas acis un mazas austiņas. Kājas ir īsas un spēcīgas, ķepu pirksti daļēji savienoti ar peldplēvi, tādēļ ūdeles ir labas peldētājas un nirējas. Ūdeles mēdz saukt arī par ūdens seskiem.
Amerikas ūdele un Eiropas ūdele ārēji ir ļoti līdzīgas un grūti atšķiramas. Lai arī Eiropas ūdele ir ne vien mazāka, bet arī gaišāka un brūnāka, un Amerikas ūdeles aste ir garāka, sasniedzot aptuveni pusi no ķermeņa garuma, bet Eiropas ūdeles aste ir aptuveni 1/3 no ķermeņa garuma, abas no attāluma ir grūti atšķirt pat profesionālim. Vislabāk tās var atpazīt, ja redz dzīvnieka purniņu. Eiropas ūdeles purna galā ir gaišs laukums, jo gan uz augšlūpas, gan apakšlūpas ir balts matojums, bet Amerikas ūdelei balta ir tikai apakšlūpa un pazode.
Uzvedība
Amerikas ūdele dzīvo tikai ūdens tuvumā, un ūdenī jūtas drošāk un veiklāk kā uz sauszemes. Īso kāju dēļ dzīvnieks uz sauszemes ir nedaudz neveikls, tam ir raksturīgs pārvietošanās veids —īsi, pusmetrīgi lēcieni ar kūkumā saliektu muguru. Ūdele soļos tikpat kā neiet, arī kokā uzkāpt nespēj. Pazemes alas ūdelēm ir tikpat svarīgas kā ūdens. Alās ūdeles medī grauzējus, glabā barības krājumus, dienas laikā atpūšas pēc nakts medībām un slēpjas no ienaidniekiem. Ala, kas paredzēta gulēšanai vai mazuļu audzināšanai, tiek izklāta ar sausu zāli, sūnām, lapām un putnu spalvām.
Tāpat kā ūdri, ūdeles ir ļoti rotaļīgi un inteliģenti dzīvnieki. Zinātnieki ir veikuši eksperimentus, kuros vērtēja dažādu dzīvnieku spēju mācīties. Tika salīdzinātas ūdeles, seski, skunksi un mājas kaķi. Visgudrākās izrādījās ūdeles, tad seski, skunksi, un pēdējā vietā bija kaķi. Pētījumos tika atklāts, ka ūdele ir apķērīgāka par vairākām primātu sugām. Tā spēja mācīties tikai no viena piemēra, kas ir raksturīgi tikai augstākajām primātu sugām.
Amerikas ūdeles dabīgie ienaidnieki Amerikā ir koijots, lielais ragainais ūpis un dažādie Amerikas vilki. Cilvēki ūdeles medī, lai iegūtu to kažokādas.
Barība
Amerikas ūdele medī gan ūdenī, gan uz sauszemes. Lai nomedītu zivis, vēžveidīgos vai vardes, tā mēdz ienirt un medīt zem ūdens. Uz sauszemes tā medī putnus, čūskas, peles, dažādus citus grauzējus un trušus, ļoti labprāt izēd olas putnu ligzdās. Kopumā ūdele medīs jebko, kas tai patrāpīsies ceļā.
Vairošanās
Amerikas ūdele parasti ir vientuļniece. Riesta laiks iesākas agri februārī un beidzas aprīlī. Abiem dzimumiem var būt vairāki partneri. Mazuļi dzimst vienu reizi gadā, pēc 2 mēnešu grūsnības perioda parasti piedzimst 4—5 akli un nevarīgi mazuļi. Māte tos zīda ar pienu 2—2,5 mēnešus, lai gan jau no mēneša vecuma tie tiek piebaroti ar gaļu. Sasniedzot 3 mēnešu vecumu, mazie sāk piedalīties medībās. Ūdelēm ir augsta mirstība, un tās, kas sasniedz 1 gadu vecumu, savvaļā dzīvo apmēram 3 gadus, lai gan nebrīvē tās spēj sasniegt 10—12 gadu vecumu.
Amerikas ūdele un cilvēks
Lai arī ūdeles ir gudri, apķērīgi un rotaļīgi dzīvnieki, ar piemīlīgu ārējo izskatu, tomēr tās nav kļuvušas par mājdzīvniekiem. Tām ir spēcīgs sakodiens, asi zobi, tās ir ļoti agresīvas un aktīvas. Lielākajai daļai cilvēku pietrūkst zināšanu un pacietības, lai izaudzinātu ūdeli par mājdzīvnieku. Kopumā cilvēki ir centušies tās pieradināt nu jau vairāk kā 100 gadus, tomēr tās joprojām ir savvaļas dzīvnieki, un visdrošāk tās ir turēt krātiņā.
Amerikas ūdele ir iecienīts kažokādas dzīvnieks, un vēl nesenā pagātnē tās tika audzētas lielās kažokzvēru fermās visā pasaulē, Latviju ieskaitot. Mūsdienās kažokādām zaudējot savu nozīmi modes industrijā, daudzas fermas ir likvidētas.
Kramaļģes
Kramaļģes jeb diatomas (Bacillariophyceae) ir dabā plaši izplatīta aļģu grupa. Tās ir sastopamas gan saldūdeņos, gan jūrās, gan augsnē. Kramaļģes ir mikroskopiskas, ar nepabruņotu aci saskatāmas tikai ja savairojas masveidā. Kramaļģes no citām aļģēm atšķiras ar izturīgu silīcija dioksīda apvalku - krama bruņām. Aļģēm ejot bojā, krama vāciņi uzkrājas ūdenstilpēs un veido biezus slāņus, ko sauc par diatomeju zemi.
Morfoloģija
Kramaļģu izmērs ir ļoti atšķirīgs, lielākā zināmā suga ir Ethmodiscus rex, kas sastopama siltos okeāna ūdeņos, sasniedz pat 2 milimetru garumu, savukārt dažas Nitzschia ģints sugas kramaļģes ir tikai 2 mikrometrus garas. Vairums kramaļģu ir vienšūnas, retāk koloniju aļģes. Šūnu veido dzīvs protoplasts (šūnas iekšējā vide) un ārējās krama bruņas, ko veido divi vāciņi, aptverot viens otru tāpat kārbiņai. Ārējais vāciņš (epitēka) ir platāks, bet iekšējais vāciņš (hipotēka)- šaurāks. Kramaļģu vāciņi var būt diskveida, cilindrveida, laivveidīgi u.c. Starp vāciņiem iespējama sprauga (rafe), kurā notiek citoplazmas strāvošana, kas kramaļģēm ļauj pārvietoties. Vāciņu virsmu klāj poras, kas šūnai nodrošina vielu apmaiņu ar apkārtējo vidi. Bruņu iekšpusē vai ārpusē veidojas uzbiezinājumi - tā sauktās ribas. Gan ribu, gan poru izvietojumam ir liela nozīme kramaļģu noteikšanā.
Vairošanās
Kramaļģes, kā jau visas vienšūnas aļģes, vairojas daloties. Katra jaunā šūna saņem vienu krama vāciņu no mātes šūnas, bet otru pieaudzē klāt pati. Zīmīgi, ka vienmēr pieaug apakšējais vāciņš jeb hipotēka. Tādejādi kramaļģu izmērs pakāpeniski samazinās, līdz šūna sasniedz minimālo izmēru. Tad seko dzimumvairošanās process, kā rezultātā veidojas auksozigota. Auksozigota ir īpaša, kramaļģēm raksturīga dzimumvairošanās stadija, ar kuras palīdzību aļģe atgūst sākotnējos izmērus.
Kramaļģu bioķīmija
Kramaļģes ir autotrofi zemākie augi, kas barības vielas ražo fotosintēzes ceļā. No fotosintētiskajiem pigmentiem kramaļģu šūnās sastopami hlorofils a un b, β-karotīns, fukoksantīns, diatoksantīns un diadinoksantīns. Rezerves barības vielas kramaļģes uzkrāj brūnganu eļļas pilienu veidā, kam ir zivju smaka.
Sistemātika
Balstoties uz krama vāciņu simetriju, kramaļģes iedala 2 klasēs: centriskajās un plūksnainajās kramaļģēs.
Coscinodiscales
Aļģes ar īsām, cilindriskām šūnām, bieži ar dzeloņveida izaugumiem. Saldūdeņos bieži sastopama Melosira varians, Aulacoseira granulata, Cycotella ģints kramaļģes.
Rhizosoleniales
Sastopamas galvenokārt jūrās. Bruņas parasti pagarinātas, galos gari izaugumi. Baltijas jūrā sastopama Rhizosolenia alata, Latvijas saldūdeņos - ''Rh. longiseta''.
Biddulphiales
Šūnas kārbveida vai cilindriskas. Jūras planktonā bieži sastopamas Chaetoceras ģits aļģes, no kurām Rīgas Jūras līcim raksturīgas ''Ch. wighamii un Ch. danicus''.
Plūksnaino kramaļģu klase Pennales
Plūksnainajām kramaļģēm raksturīga bilaterālā simetrija, šūnas ir lineāras līdz lancetiskas, ar plūksnainu zīmējumu, ko veido ribiņas un punktu rindas. Pennales, kurām ir rafe spēj aktīvi kustēties. Šīs klases kramaļģes sastopamas galvenokārt saldūdeņos. Klasi iedala divās rindās:
Zaļo un Zemnieku savienība
Zaļo un Zemnieku savienība (saīsināti: ZZS) ir 2002. gadā izveidota politiskā apvienība. To veidoja Latvijas Zemnieku savienība un Latvijas Zaļā partija (2022. gadā LZP aizvietoja LSDSP). Ar ZZS sadarbojās arī trīs reģionālās partijas: Daugavpils novada partija, Liepājas partija un "Latvijai un Ventspilij".
Kramaļģes
Bezrafes kramaļģu rinda Araphales
Šīm kramaļģēm nav īstās rafes, var būt tikai pseidorafe. Sugas ļoti daudzveidīgas. Tabellaria ģints kramaļģes ar gļotvielu palīdzību sasaistās kopā un var veidot garas zig-zag veida ķēdītes. latvijā ļoti parastas sugas ir T. fenestrata un T. flocculosa. Meridion circulare šūnas ir ķīļveida un veido vēdekļveida kolonijas, bieži sastopamas arī Latvijā. Asterionella sugas veido zvaigžņveida kolonijas, to šūnas ir šauras, ar paresninātiem galiem. Latvijas saldūdeņos sastopama Asterionella formosa.
Rafes kramaļģu rinda Raphinales
Rafes kramaļģēm raksturīga rafe, kas var būt tikai vienam vāciņam vai abiem. Šai rindai pieder arī Eunotia ģints kramaļģes, kurām ir nepilnīgi attīstīta rafe. Latvijas purvu ūdeņos bieži sastop Eunotia minor. Labi attīstīta rafe ir navīkulveidīgajām kramaļģēm. Pie tām pieder ģintis Navicula, Pinnularia, Gyrosigma un Cymbella. Citas rafes kramaļģēm piederošās ģintis ir: Epithemia, Nitzschia, Surirella, Achnanthes, Cocconeis.
Zaļo un Zemnieku savienība
ZZS bija pārstāvēta Latvijas Republikas valdībās (2002—2011, 2014—2019), pie kam 2004. gadā Ministru kabinetu vadīja Latvijas Zaļās partijas pārstāvis Indulis Emsis, bet no 2016. līdz 2019. gadam — Liepājas partijas pārstāvis Māris Kučinskis. Pēc 2019. gada darbojās opozīcijā. 14. Saeimas vēlēšanās ZZS sastāvā bija Latvijas Zemnieku savienība, "Latvijai un Ventspilij" un LSDSP. Apvienība sasniedza labāku rezultātu nekā iepriekšējās vēlēšanās, un 14. Saeimā ZZS ir pārstāvēta ar 16 deputātiem (otrā lielākā Saeimas frakcija).
Vēsture
Apvienību dibināja Latvijas Zemnieku savienība un Latvijas Zaļā partija 2002. gadā pirms 8. Saeimas vēlēšanām.
"Sabiedrības par atklātību — Delna" un vairāku mediju veiktā Saeimu balsojumu analīze atklāj norādes par saskaņotu ZZS rīcību ar "Saskaņu". Žurnāla IR 2017. gada vasarā publiskotās oligarhu sarunas atklāj rīcības saskaņošanu starp ZZS pārstāvošo Aivaru Lembergu, Aināru Šleseru un "Saskaņa" līderi Jāni Urbanoviču.
2022. gadā apvienība sāka šķelties — Zaļā partija paziņoja, ka tā vairs nesaredzot iespējas apvienībā sadarboties ar Aivara Lemberga partiju "Latvijai un Ventspilij". Latvijas Zemnieku savienības priekšsēdētājs un ZZS līdzpriekšsēdētājs Armands Krauze gan paziņoja, ka LZP aiziešanai no apvienības ir "cits iemesls". 2022. gada 11. jūnijā LZP kongresā biedru vairākums nobalsoja par izstāšanos no apvienības, tā vietā veidojot kopīgu sarakstu ar Latvijas Reģionu apvienību, uzņēmēja Ulda Pīlēna biedrību "Apvienotais Latvijas saraksts" un Liepājas partiju, kas arī paziņoja par sadarbības ar ZZS pārtraukšanu.
1. jūnijā tika paziņots, ka LZP vietu apvienībā ieņems Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija.
14. Saeimas vēlēšanās ZZS, ko veidoja Latvijas Zemnieku savienība, "Latvijai un Ventspilij" un LSDSP, ar Aivaru Lembergu kā apvienības Ministru prezidenta kandidātu guva labākus panākumus nekā iepriekšējās, iegūstot 16 vietas 14. Saeimā, kas ir otrā lielākā frakcija parlamentā.
2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanas
Partiju apvienība pašvaldību vēlēšanās piedalījās Ludzas, Līvānu, Kuldīgas, Smiltenes, Rēzeknes, Preiļu, Mārupes, Gulbenes, Aizkraukles, Alūksnes, Dienvidkurzemes, Limbažu, Olaines un Bauskas novadā, kā arī Jelgavā, Jūrmalā un Daugavpilī. Citos novados apvienību veidojošās partijas piedalījās atsevišķi.
Literatūra
Mednis I. Partiju laiki Latvijā (1988—2002). — R.: Drukātava, 2007. ISBN 978-9984-798-20-2 — 348.—349. lpp.
Čārlijs Šīns
Karloss Ērvins Estevess (en; dzimis ), plašāk zināms ar savu skatuves vārdu Čārlijs Šīns (Charlie Sheen), ir amerikāņu kinoaktieris. Viņš ir kinoaktiera Mārtina Šīna jaunākais dēls.
Viņš ir spēlējis galvenās lomas vairākās drāmās un komēdijās, tai skaitā 1986. gada filmā "Armijas vads", 1987. gada filmā "Volstrīta", vairākās parodijās 1990. un 2000. gados: "Karstgalvji", "Šausmenīte 3", "Šausmenīte 4" (Scary Movie 4), "Šausmenīte 5".
Trīs reizes Šīns nominēts Zelta globusa balvai, no kurām vienu reizi balvu saņēma 2002. gadā par lomu TV seriālā Spin City (1996—2002) kā labākais aktieris komēdijas vai muzikālā žanra TV seriālā. Pārējās divas reizes (2005. un 2006. gadā) Šīnu nominēja par vienu no galvenajām lomām komēdijseriālā "Divarpus vīri". Par šo lomu viņš nominēts arī Emmy balvai četras reizes. Šīns saņēma 1,8 miljonu ASV dolāru lielu atlīdzību par piedalīšanos katrā sērijā, tādējādi kļūstot par visvairāk apmaksāto televīzijas aktieri.
Šīns ir saņēmis plašu mediju uzmanību saistībā ar saviem privātās dzīves skandāliem, kas ir saistīti ar alkoholisko dzērienu un narkotiku lietošanu, tāpat arī ar vardarbību ģimenē. Skandāli bija viens no iemesliem, kāpēc CBS Šīnu 2011. gada 7. martā atlaida no lomas tēlošanas komēdijseriālā "Divarpus vīri", pārtraucot arī paša seriāla uzņemšanu, vēlāk gan atjaunoja seriāla filmēšanu bez Šīna.
2012. gada jūnijā Šīns oficiāli paziņoja par savas aktiera karjeras beigām, tomēr, neskatoties uz to, karjeru turpināja seriālā Anger Management (2012—2014), kurā Šīns spēlē galveno lomu.
Apes rajons
Apes rajons bija Latvijas PSR administratīvi teritoriālā vienība. Izveidota, apvienojot bijušā Alūksnes apriņķa Apes pilsētu un Dūres, Gaujienas, Ilzenes, Jaunlaicenes, Jaunrozes, Karvas un Veclaicenes pagastu teritorijas. Rajona centrs bija Aloja. Rajons no 1952. līdz 1953. gadam ietilpa Rīgas apgabalā. Rajons likvidēts, tā teritoriju iekļaujot Alūksnes un Smiltenes rajonos.
Administratīvi teritoriālais iedalījums
Apes rajonā dibināšanas brīdī ietilpa 1 pilsēta un 17 ciema padomes:
Teritoriālās izmaiņas
Uz likvidēšanas brīdi rajonā bija 1 pilsēta un 10 ciema padomes:
Rajonu likvidējot, Apes pilsētu un Apes, Dūres, Ilzenes, Jaunlaicenes, Trapenes, Vaidavas, Veclaicenes un Zeltiņu ciemus pievienoja Alūksnes rajonam, Gaujienas un Virešu ciemus — Smiltenes rajonam.