cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viljams Perijs
Arktikas izpēte
1819. gadā Perijs stājās pats savas arktiskās ekspedīcijas vadībā. Tās rīcībā bija kuģi Hecla un Griper, kas bija speciāli pastiprināti sarežģītiem ledus apstākļiem. 28. jūlijā ekspedīcija, šķērsojot Bafina līci, sasniedza Lankastera šaurumu un turpināja ceļu uz rietumiem. Līdz 26. septembrim ekspedīcija bija sasniegusi 110° rietumu garumu un apstājās pārziemot jaunatklātās Melvila salas dienvidu krastā. Kuģi no ledus atbrīvojās tikai nākamā gada 1. augustā. Turpinot ceļu uz rietumiem tika sasniegsts 113°46' rietumu garums pirms ekspedīcija devās mājupceļā. Angliju tā sasniedza 1920. gada oktobrī, zaudējot tikai vienu komandas locekli. Ekspedīcijai bija veicies ar laika apstākļiem — tik tālu rietumos nākamā nonāca tikai Edvarda Belčera ekspedīcija 1850. gadā. Ekspedīcijas gaitā tika atklāti jūrasšaurumi 3/4 garumā no šaurumu sistēmas cauru Kanādas Arktikas salām, ko vēlāk nosauca par Perija šaurumu. Pēc ekspedīcijas Perijam tika piešķirta kapteiņa pakāpe un viņš tika uzņemts par Karaliskās zinātņu biedrības biedru.
No 1821. līdz 1823. gadam Perijs vadīja ekspedīciju ar kuģiem Fury un Hecla, kas meklēja izeju uz Ziemeļrietumu jūrasceļu no Hudzona līča ziemeļiem. Ekspedīcijas gaitā tika atklāts Fjūri un Heklas šaurums starp Melvila pussalu un Bafina salu, kā arī apsekots Melvila pussalas austrumu krasts. Pēc atgriešanās no ekspedīcijas Perijam tika piešķirts Jūras spēku hidrogrāfa amats.
1824.—1825. gadā Perijs vadīja vēl vienu ekspedīciju, kurai vajadzēja apsekot Prinča Reģenta šaurumu starp Bafina salu un Somersetas salu. Sarežģīto ledus apstākļu dēļ ekpedīcija izvērtās neveiksmīgi, kuģi gandrīz uzreiz tika nobloķēti ledū un 1825. gada jūlijā tika zaudēts Fury. Hecla sasniedza Angliju 1825. gada oktobrī.
1826. gadā Perijs saņēma britu Admiralitātes atbalstu Ziemeļpola ekspedīcijas organizēšanai. 1827. gadā, kuģojot no Svalbāras uz ziemeļiem, ekspedīcija sasniedza 82°45′ ziemeļu platumu, kas uz nākamajiem 49 gadiem palika cilvēka vistālāk ziemeļos sasniegtais ģeogrāfiskais platums.
Vēlākā karjera
1829. gadā Perijs tika iecelts bruņinieka kārtā. Līdz 1834. gadam viņš kalpoja par Austrālijas Lauksaimniecības kompānijas komisāru Jaundienvidvelsā. Pēc tam Perijs tika izvēlēts jaunizveidotās Jūras spēku tvaika mašīnu nodaļas kontroliera amatam un ieņēma šo amatu līdz aiziešanai no aktīvā dienesta 1846. gadā, kad viņš tika iecelts par Karaliskās Heslera slimnīcas kapteiņuzraugu. 1852. gadā Perijs ieguva kontradmirāļa pakāpi un nākamajā gadā kļuva par Griničas slimnīcas pārvaldnieku un saglabāja šo amatu līdz savai nāvei.
Miris pēc smagas slimības Bādemsā, apglabāts Griničas slimnīcas kapsētā.
Pagodinājumi
Viljama Perija vārdā ir nosaukti:
Abakanas grēda
Abakanas grēda (ru) ir kalnu grēda Rietumsajānu kalnu sistēmā, Krievijas Federācijas Altaja novadā, Kemerovas apgabalā un Krasnojarskas novadā. Altaja un Rietumsajānu kalnu sistēmu robežgrēda. Tomas un Abakanas upju baseinu robežšķirtne. Grēdas garums ap 300 km, augstums — līdz 1984 m.
Grēdu veido metamorfie ieži, gabro, diorīti. Nogāzēs līdz 1700 m virs jūras līmeņa ir taiga, augstāk - kalnu tundra. Atrodas dzelzs rūdas atradnes. Grēdas dienvidu daļā Altaja rezervāts.
1686. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1686. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš bija personālūnijā ar Kurzemes un Zemgales hercogu, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Alektora
Alektora (el) ir ciems Limasolas eparhijā Kiprā, 2011. gadā tajā bija 64 iedzīvotāji. Alektora atrodas apmēram 365 metru augstumā virs jūras līmeņa.
1222. gads
1222. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Maltas iela (Jūrmala)
Maltas iela ir iela Jūrmalā, Jaundubultu apkaimē. Maltas iela sākas krustojumā ar Aiviekstes ielu un beidzas ar strupceļu. Kopējais ielas garums ir 65 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Maltas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Olešice
Olešice ir pilsēta Polijas dienvidaustrumos, Piekarpatu vojevodistē, uz austrumiem no Žešovas.
Jakobs Lipmans
Jakobs Gudeils Lipmans (, 1874—1939) bija Latvijā dzimis mikrobiologs un augsnes speciālists.
Dzīvesgājums
Jakobs Lipmans dzimis 1874. gadā 18. novembrī Jaunjelgavas ebreju ģimenē. Pirmo izglītību ieguva pie privātskolotāja, pēc tam beidzis Orenburgas ģimnāziju. 1888. gadā viņš pārcēlās uz dzīvi ASV, kur mācījās lauksaimniecības skolā Ņūdžersijas štatā, ieguva bakalaura grādu Ratgera universitātē un doktora grādu Kornelas universitātē (1903).
1901. gadā viņš nodibināja un vadīja Ratgera universitātes lauksaimniecības koledžu un no 1916. gada bija Ņūdžersijas eksperimentālās lauksaimniecības stacijas direktors līdz savai nāvei 1939. gadā.
1928. gadā D. Lipmans piedalījās Palestīnas ekonomisko perspektīvu ekspertīzē. Miris 1939. gada 19. aprīlī Ņūdžersijas štata Ņubransvikā.
Zinātniskie nopelni
Lipmana pētījumi par to kā augsnes baktērijas piesaista gaisā esošo slāpekli, deva ierosmi jaunas zinātņu disciplīnas - augsnes mikrobioloģijas, tapšanai, nodrošināja viņa laboratorijai starptautisku atzinību un autoritāti. Lipmana mikrobioloģiskā laboratorija bija sava veida inkubators dažādu virzienu pētījumiem. Tajā tika atklātas meteorītu materiālā esošās baktērijas. Organizēta pesticīdu un hidroponikas izpēte, radīta jauna tomātu šķirne; viena no grupām izvērsa darbu, kura rezultātā tika atklāta svarīgākā antibiotika - streptomicīns.
Lipmans bija iniciators žurnāla Soil Science ("Augsnes zinātne") izdošanai.
Eliass Kaneti
Eliass Kaneti (bg; dzimis, miris ) bija Bulgārijā dzimis romānu autors, scenārists. Viņš rakstīja vācu valodā. E. Kaneti ir studējis ķīmiju Vīnes Universitātē. 1981. gadā viņš saņēma Nobela prēmiju literatūrā.
Baltijas provinces
Baltijas provinces ir vēsturisks apzīmējums Zviedrijas aizjūras provincēm jeb domīnijām (sv), Igaunijai un Vidzemei. Pēc Lielā Ziemeļu kara par Baltijas provincēm sauca Krievijas impērijas autonomās Baltijas guberņas (de, ru), proti, Igaunijas, Vidzemes un Kurzemes guberņas. Baltijas pārkrievošanas periodā Baltijas provinču autonomiju pakāpeniski ierobežoja un tās sāka dēvēt par Baltijas novadu (Остзейский край, vēlāk Прибалтийский край).
Vēsture
Livonijas kara laikā bijušās Livonijas konfederācijas ziemeļu daļa 1561. gadā tika pievienota Zviedrijas lielvalstij un tajā tika izveidota Igaunijas hercogiste (Zviedru Igaunija) ar Zviedrijas ķēniņu kā nominālo Igaunijas hercogu. Pēc Stolbovas miera līguma Krievijas caristei atņemtajās Ingrijas zemēs 1617. gadā izveidojās Zviedru Ingrijas province ar administratīvo centru Nīenas pilsētā (tagad Pēterburga) pie Ņevas ietekas Somu jūras līcī. Pēc Poļu—zviedru kara 1629. gadā Zviedrijas valdījumā nonāca arī Livonijas hercogistes ziemeļu daļa (Zviedru Vidzeme) jeb Zviedru Livonija (sv). Mēģinājums anektēt arī Kurzemes un Zemgales hercogistes teritoriju Otrā Ziemeļu kara laikā Zviedrijai neizdevās.
Normāņu iekarojumi Itālijā
Normāņu iekarojumi Itālijā attiecas uz Normandijas normāņu augstmaņu vadītiem karagājieniem 11. un 12. gadsimtā, kuru laikā Itālijā un Sicīlijā izveidojās normāņu lēņa valstis, kas 1127. gadā apvienojās un 1130. gadā izveidoja Sicīlijas karalisti. Par valdošajām ātri izvirzījās Otvilu un Drengo ģimenes.
Baltijas provinces
Vēsture
Lielā Ziemeļu kara laikā Krievijas cars Pēteris I anektēja Zviedrijas Baltijas provinces, pārkāpjot sākotnējo vienošanos ar Polijas-Lietuvas valdnieku Augustu II, ka Ingrija un Karēlija pēc kara pienāksies Krievijai, bet Livonija un Igaunija — Polijai. Pēc Ingrijas iekarošanas Pēteris I piešķīra tai hercogistes statusu (герцогство Ижорское), 1708. gadā nodibināja Ingermanlandes guberņu, kas 1710. gadā tika pārdēvēta par Sanktpēterburgas guberņu.
Normāņu iekarojumi Itālijā
Normandijas feodālo augstmaņu jaunākie dēli, kam nebija izredžu mantot varu un naudu dzimtenē, bieži devās laimes meklējumos citu valdnieku dienestā. 10. gadsimtā viņi sāka dienēt Itālijas centrālo un dienvidu daļu kontrolējošo langobardu augstmaņu un Bizantijas impērijas armijās. Bizantija centās atgūt savu zaudēto ietekmi, kamēr langobardi cīnījās savā starpā un ar Itālijas ziemeļos kontroli ieguvušo Svētās Romas impēriju. Iepriekš Bizantijas kontrolētajā Sicīlijas salā 831. gadā bija iebrukuši musulmaņi un 902. gadā to pilnībā iekarojuši, izveidojot Sicīlijas emirātu, no kura regulāri veica iebrukumus pārējā Itālijā.
Baltijas provinces
Vēsture
Juridiski Zviedrija tiesības uz Baltijas provincēm zaudēja pēc Nīstades miera līguma 1721. gadā, kad tās kļuva par guberņām Krievijas impērijas sastāvā. Rīgas guberņai saglabāja autonomijas tiesības, ko garantēja Krievijas ķeizara Pētera I apstiprinātās t. s. Sigismunda Augusta privilēģijas.
Normāņu iekarojumi Itālijā
Normāņu ierašanās
Normāņu karotāju ierašanās laiks, vieta un iemesli ir dažādu leģendu apvīti, taču tā notika starp 999. un 1017. gadu, kad vēsturiski fiksēta viņu piedalīšanās kaujā.
Viena no agrīnajās hronikās aprakstītajām versijām vēsta, ka 999. gadā grupa normāņu svētceļotāju, atgriežoties no Jeruzalemes, apstājās Salerno pie langobardu prinča Gvaimāra III, kura valstij bija uzbrukuši musulmaņi, pieprasot nodevas. Normāņi esot izsmējuši Gvaimāra III gļēvulību, uzbrukuši musulmaņiem un tos padzinuši. Pateicīgais Gvaimārs III tad arī uzaicinājis normāņus savā dienestā.
Algotņi
Rainulfa Drengo vadītā normāņu grupa, kas jau kopš 1017. gada karoja Itālijā, 1024. gadā atradās Gvaimāra III dienestā, bet vēlāk pārgāja Kapujas valdnieka, prinča Pandulfa IV dienestā. 1029. gadā Rainulfs kalpoja Neapolē pie Serdžio IV, kas bija Bizantijas vasalis. Pateicībā par militāro dienestu Serdžio IV iecēla Rainulfu par Aversas grāfu un izdeva viņam savu māsu par sievu. Aversa bija pirmā normāņu pārvaldībā nonākusī teritorija, šeit sāka ierasties aizvien vairāk normāņu karotāju. 1035. gadā šeit ieradās trīs brāļi Viljams, Drogo un Hamfreds no normāņu Otvilu (Hauteville) ģimenes.
1037. vai 1038. gadā Svētās Romas imperators Konrāds II gāza Pandulfu IV no varas un ļāva Rainulfam iekarot Kapujas zemes. 1038. gadā Bizantijas imperators Mihails IV rīkoja karagājienu pret Sicīlijas emirātu, kurā iesaistījās arī langobardi un normāņi. Otvilu brāļi šeit izcēlās ar kareivīgumu. Viljams guva iesauku "dzelzs roka" pēc tam, kad bija nogalinājis Sirakūzu emīru.
1041. gadā normāņi un langobardi atkal karoja pret bizantiešiem un guva uzvaras. Šajā laikā kļuva skaidrs, ka normāņi ir spēcīgākie karotāji reģionā, un langobardi to vadoņiem sāka piešķirt vairāk varas. 1042. gadā Gvaimārs IV, Rainulfs Drengo un Viljams Otvils tikās Malfi. Viljams saņēma Apūlijas grāfa titulu un kļuva par Gvaimāra IV vasali. 1043. gadā Gvaimārs IV vēl vairākiem normāņu karavadoņiem piešķīra zemes. Gvaimārs un Viljams turpmākos gadus pavadīja, iekarojot zemes Kalabrijā un Apūlijā. 1046. gadu, kad nomira Viljams, uzskata par normāņu algotņu laika beigām un normāņu valstiskuma sākumu. Itālijas dienvidos pastāvēja divas normāņu valstiņas - Aversas grāfiste (vēlāk tā kļuva par Kapujas prinča valsti) un Apūlijas grāfiste (vēlāk kļuva par Apūlijas hercogisti).
Otvilu iekarojumi
1046. gadā Drogo Otvils iebruka Apūlijā, sakāva bizantiešus kaujā pie Taranto, kamēr viņa brālis Hamfreds pakļāva Bari pilsētu.
Tai pašā gadā savu radinieku armijām pievienojās jauni karotāji no Normandijas, tai skaitā normāņu vadoņu radinieki Ričards Drengo un Roberts Guiskārs.
1047. gadā Gvaimārs iz sadrvavu meitu par sievu Drogo, kura varu apstiprināja arī imperators Heinrihs III, piešķirot viņam Apūlijas un Kalabrijas grāfa titulu. 1051. gadā Drogo tika nogalināts un viņa varu pārņēma brālis Hamfreds. Viņa lielākais uzdevums bija nomierināt pāvesta, itāļu un langobardu nepatiku pret normāņu iekarotājiem, kas izvērtās karā. 1053. gada 18. jūnijā Hamfreda armija sakāva pāvesta Leona IX un imperatora armijas, saņemot pāvestu gūstā un ieslogot viņu Benevento. Līdz savai nāvei 1057. gadā Hamfreds turpināja iekarot jaunas pilsētas Apūlijā. Viņa varu mantoja Roberts Guiskārs, kurš izvēlējās kļūt nevis par imperatora, bet pāvesta vasali, pretī saņemot hercoga titulu. 1077. gadā viņam izdevās iekarot reģiona lielāko pilsētu Salerno. Pēc pēdējā Benevento langobardu valdnieka nāves, 1078. gadā pāvests iecēla Robertu Guiskāru par jauno valdnieku.
Citi Otvilu dzimtas pārstāvji iekaroja Adrijas jūras piekrastes zemes, izveidoja Loritello grāfisti un turpināja karagājienus pret vēl neiekarotajām langobardu pilsētām.
Drengo iekarojumi
11. gadsimta piecdesmitajos un sešdesmitajos gados bija nostiprinājušies divi normāņu varas centri. Viens no tiem bija Melfi, kur valdīja Otvilu ģimene, otrs Aversa, kur valdīja Drengo ģimene.
Ričards Drengo 1049. gadā kļuva par Aversas grāfistes valdnieku un uzsāka savu valdījumu paplašināšanu, karojot pret Kapujas, Gaetas un Salerno valdniekiem. 1059. gadā pāvests Nikolajs II apstiprināja Ričardu par Aversas grāfu un Kapujas princi, apmaiņā pret ko Ričards kļuva par pāvesta vasali. Viņa vecākais dēls Jordāns valdīja no 1078. īdz 1090. gadam. Viņa mazgadīgais dēls Ričards II bija spiests bēgt no Kapujas, kuru sagrāba langobardi. 1098. gadā Kapuju iekaroja Otvilu vadīta armija, izbeidzot langobardu varas gadsimtus Itālijā.
Sicīlijas iekarošana, 1061-1091
1077. gadā Rožērs Bosso ar dēlu Jordānu ieņēma Trapani pilsētu salas rietumos un 1081. gadā Katāniju. 1083. gadā Rožērs Bosso atgriezās Itālijā, taču Jordāna dumpis spieda viņu atgriezties Sicīlijā. 1085. gada maijā Rožērs Bosso kopā ar Jordānu uzbruka Sirakūzām, kuras ieņēma 1086. gada martā. 1091. gada februārī tika ieņemta Noto, pēdējā musulmaņu kontrolē esošā pilsēta salas dienvidos. 1091. gadā Rožērs Bosso iekaroja Maltu, kur no arābu varas laikiem saglabājusies maltiešu valoda.
Baltijas provinces
Vēsture
Pēc Pētera I nāves 1726. gadā Rīgas guberņas sastāvā tika izveidotas piecas provinces: Rīgas, Cēsu, Tērbatas, Pērnavas un Sāmsalas. Krievijas ķeizariene Katrīna II 1783. gadā atņēma Kurzemes hercogam Slokas novadu un Baltijas provincēs izveidoja Rēveles un Rīgas vietniecības (de, ru), kas pastāvēja līdz viņas nāvei 1796. gadā.
Pēc trešās Polijas dalīšanas 1795. gadā Krievijas impērija anektēja Kurzemes un Zemgales hercogisti un Piltenes apgabalu, kuru teritorijā 1797. gadā izveidoja Kurzemes guberņu. 19. gadsimta sākumā Igauniju, Vidzemi un Kurzemi vāciski dēvēja par Krievijas impērijas Vācu Baltijas jūras provincēm (Deutsche Ostseeprovinzen Esth-, Liv- und Kurland). Pārkrievošanas politikas reformu gaitā 1889. gadā likvidēja Baltijas provinču autonomiju.
Nauda
Baltijas provincēs 17. un 18. gadsimtā turpināja lietot savu naudu. Pēc Poļu—zviedru kara beigām Rīgā 1630. gadā atsāka darboties naudas kaltuve, kurā kala sudraba monētas pēc Polijas—Lietuvas naudas sistēmas parauga. 1644. gadā ar zviedru karalienes Kristīnes pavēli Rīgā pie Sv. Jēkaba baznīcas atvēra otru, Zviedrijas Valsts monētu kaltuvi, kurā kala Livonijas šiliņus un trīspelherus. Tomēr norēķinos pamatā lietoja citās Eiropas valstīs kaltos dālderus. Kad Otrā Ziemeļu kara laikā Krievijas caristes karaspēks 1656. līdz 1661. gadam ieņēma Kokneses pili, tajā darbojās krievu naudas kaltuve.
Arī pēc Baltijas guberņu inkorporācijas Krievijas impērijas sastāvā visu 18. gadsimtu un un pat 19. gadsimta pirmajā pusē tirdzniecībā lietoja Rietumeiropas valstīs kalto naudu. 1756. gadā Krievijas impērijas Senāts atļāva kalt pēc dāldera sistēmas piecu nominālu monētas lietošanai Rīgas un Igaunijas guberņās — 96, 48, 24 un 4 kapeiku livonēzus (Moneta livoesthonica 1757) no 72 raudzes sudraba un 2 kapeiku livonēzu no 36 raudzes sudraba. Paredzēja, ka Krievijas monētas bus apgrozībā tikai līdz Narvai, bet Baltijas guberņās būs apgrozībā livonēzi. Pēc Septiņgadu kara beigām 1764. gada livonēzus izņēma no apgrozības. Tomēr Rietumeiropas dālderu un dukātu lietošana turpinājās, tādēļ 1814., 1824. un 1848. gadā atkārtoti izsludināja rīkojumus, kas aizliedza ārvalstu naudas turpmāko apgrozību Baltijas guberņās.
Kudļi (Sakstagala pagasts)
Kudļi ir ciems Sakstagala pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 231 km attālumā no Rīgas.
1141. gads
1141. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Ludvigs Nikolajs fon Hallarts
Ludvigs Nikolajs fon Hallarts (Ludwig Nikolaus von Hallart) (1659–1727) bija Pētera I armijas ģenerālis, muižnieks, Valmiermuižas nomnieks, hernhūtiešu kustības atbalstītājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1659. gadā Dānijai piederošajā Huzumā ģenerālmajora Heinriha Hallarda "Elliota" (1620–1681) un viņa sievas Kunigundes ģimenē. Dienēja Saksijas armijā, apguva militārā inženiera profesiju. Lielā Ziemeļu kara laikā piedalījās Saksijas armijas karagājienā uz Baltijas provincēm, kur pārgāja Krievijas cara Pētera dienestā un ieguva ģenerāļa pakāpi. Pēc 1700. gada Narvas kaujas nokļuva zviedru gūstā. 1705. gadā viņu apmainīja pret krievu sagūstīto zviedru ģenerāli Arvīdu Hornu (Arwid Horn) un 1706. gadā nozīmēja par Saksijas sūtni Krievijā. Pēc karaļa Augusta Stiprā atteikšanās no Polijas-Lietuvas kopvalsts troņa viņš 1706. gadā atkal pārgāja Krievijas militārajā dienestā. Viņš vadīja Polockas nocietinājumu būvi, 1708. gadā komandēja 3. divīziju Poltavas kaujā, apbalvots ar Sv. Andreja ordeni. Pēc Krievijas armijas iebrukuma Baltijas provincēs viņš 1710. gada 18. jūnijā apprecējās ar Beļavas muižas, Ungurmuižas un Kūduma muižas īpašnieci Magdalēnu Elizabeti Leijonu (Leyon), kuras vīrs bija kritis kaujā pie Ļesnas 1708. gadā un abi dēli mira Lielā mēra epidēmijā.
1711. gadā viņš piedalījās krievu—turku karā, pēc tam dāņu, sakšu un krievu uzbrukumā zviedru kontrolē esošajām Baltijas jūras ostām Vismārai un Štrālzundei. Pēc militārajām neveiksmēm tika atstādināts no karaspēka vadības un atgriezās pie sievas Vidzemē. 1716. gadā viņš devās uz Saksiju, kur bija Saksijas cietokšņu ģenerālinstruktors. Drēzdenē viņš iepazinās ar piētisma idejām un jauno grāfu Ludvigu Nikolaju fon Cincendorfu, kas 1722. gadā savos zemes īpašumos Saksijā izveidoja pirmo Hernhūtes brāļu draudzi.
1721. gadā kopā ar piētistu sludinātāju Albertu Antonu Fīrortu (Vierorth) uzturējās Pēterburgas galmā, tad komandēja Krievijas armiju austrumu Ukrainā. 1723. gadā Menšikova intrigu dēļ viņš tika atcelts no komandēšanas un devās uz Pēterburgu. 1725. gadā Krievijas ķeizariene Katrīna I ģenerāli Hallartu apbalvoja ar Aleksandra Ņevska ordeni un piešķīra mūža rentē Valmiermuižu, Mūrmuižu, Burtnieku un Zvārtes muižas, tajā pašā gadā Valmiermuižā tika iekārtota zemnieku bērnu skola.
Miris 1727. gada 27. maijā Valmiermuižā. Viņa sieva Magdalēna Elizabete fon Hallarte kļuva par muižu mantinieci un viņa darba turpinātāju.
Leonīds Salcevičs
Leonīds Salcevičs (dzimis Amūras apgabalā, PSRS) ir bijušais Jēkabpils domes priekšsēdētājs, pārstāv Jēkabpils Reģionālo partiju (agrāk LPP/LC). Leonīds Salcevičs Jēkabpils pilsētas domi vadīja vairāk nekā 20 gadus, periodā no, 1997. gada 26. marta līdz 2017. gada 21. jūnijam.
Agrīnā dzīve
Salcevičs dzimis 1954. gadā Amūras apgabalā, viņa tēvs bijis Donas kazaks, atamans (kazaku vēlēts kopienas vecākais). Salcevičs Ieguvis hidrotehnikas inženiera kvalifikāciju, strādājis padomju saimniecībā, vēlāk agrofirmā pie lauksaimnieka un valsts darbinieka Luda Skostas par inženieri, un par galveno dispečeru, vadot ražošanas darbu. Salcevičs bijis arī Jēkabpils sovhoztehnikuma direktors.
1981. gadā absolvējis Latvijas Lauksaimniecības universitāti.
Personīgā dzīve
Salcevičs ir precējies un viņam ir divas meitas, no kurām viena ir juriste, un otra stiliste un influencere Indra Salceviča.
Zemitāna laukums
Zemitāna laukums ir laukums Teikā, Vidzemes Priekšpilsētā (platība 11 260 m²), kura vidū atrodas piemineklis pulkvedim Jorģim Zemitānam, kuram par godu tas nosaukts. Laukumu norobežo Brīvības gatve, Lielvārdes un Tālivalža iela. Laukumā ir ierīkoti apstādījumi, tai skaitā raksturīgi puķu stādījumi un cirpti klinteņu dzīvžogi. Šī ir viena no iecienītākajām satikšanās vietām Teikā.
Vēsture
Laukums izveidots 20. gadsimta 20. gadu beigās. 1930. gadā nosaukts par Zemitāna laukumu (par godu Latvijas armijas pulkvedim, Ziemeļlatvijas brigādes komandierim Jorģim Zemitānam). 1941. gadā laukums pārdēvēts par '''21. jūlija laukumu' (1940. gada 21. jūlijā tika pasludināta padomju varas atjaunošana Latvijā), vācu okupācijas laikā laukumam īslaicīgi bija nosaukums Berliner Platz'' (Berlīnes laukums), no 1942. gada līdz 1944. gada oktobrim nosaukums Exerzier Platz (Apmācības laukums). Padomju okupācijas laikā nosaukums 21. jūlija laukums. 1954. gadā šeit iekārtoti apstādījumi. 1990. gadā laukumu pārdēvēja par Teikas laukumu, 1994. gadā atjaunoja nosaukumu Zemitāna laukums. 1995. gadā laukumā novietoja tēlnieces Guntas Zemītes veidoto pieminekli Jorģim Zemitānam.
Apbūve
Zemitāna laukumā nr. 2 atrodas 1933. gadā pēc inženiera Teodora Hermanovska projekta celtais īres nams ar kinoteātri (no 1937. gada tur darbojās kinoteātris "Teika"). Pēc T. Hermanovska projekta 1933. gadā celts arī dzīvojamais nams Zemitāna laukumā nr. 4 (tur, paša namā, 30. gadu beigās dzīvoja LU profesors, Dr. agr. Maksis Eglītis).
Rudens iela (Rīga)
Rudens iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Pļavniekos. Tā sākas krustojumā ar Ilūkstes ielu un beidzas krustojumā ar Andreja Saharova ielu. Kopējais ielas garums ir 511 metri.
Ielu savienojumi
Rudens iela krustojas ar šādām ielām:
Mērings
Mērings var būt:
Vilja las Estreljasa
Vilja las Estreljasa (es — ‘Zvaigžņu pilsēta’) ir Čīlei piederīga apdzīvotā vieta Antarktikā, viena no divām civilajām apdzīvotajām vietām kontinentā (otrā ir Argentīnas Fortina Sarhento Kabrala Triniti pussalā). Izvietojusies Dienvidšetlendas salu arhipelāga lielākās salas Karaļa Džordža salas dienvidrietumos, no ledus brīvajā Faildsa pussalā Maksvela līča krastā.
Pilsētiņa izvietojusies Čīles Antarktiskās Teritorijas daļā, kas pārklājas ar Argentīnas Antarktikas un Britu Antarktiskās teritorijas pretenzijām. Administratīvi ietilpst Magelanesas un Čīles Antarktikas reģiona Čīles Antarktikas provincē, veidojot Antartikas komūnu, kurai nav pašai savas administrācijas (tiek pārvaldīta no provinces centra Puertoviljamsas).
Pilsētiņas apbūve veidojas no 18 moduļiem, kuru platība ir 72 vai 90 m². Tos pārsvarā apdzīvo Čīles Gaisa spēku un Civilās aviācijas pārvaldes personāls ar ģimenēm, kā arī polārstaciju pētnieki un apkalpojošais personāls. Pilsētiņā ir skola, pasts, bibliotēka, banka, hospitālis un katoļu kapela. Nodrošināti telefona, interneta un kopš 2005. gada mobilā telefona sakari. Darbojas radio un TV stacija. Iedzīvotāju skaits svārstās no 80 ziemas sezonā līdz vairāk kā 150 vasarā.
Saulkrastu slimnīca
Saulkrastu slimnīca, kopš 2021. gada Saulkrastu veselības un sociālās aprūpes centrs, ir Saulkrastu novada pašvaldības ārstniecības iestāde Ainažu ielā 34 Saulkrastos, kas darbojas arī kā 1. līmeņa steidzamās medicīniskās palīdzības punkts (traumpunkts) un dienas stacionārs. Vienā ēkā ar slimnīcu atrodas aprūpes māja.
Vēsture
1888. gadā par Aleksandra fon Pistolkorsa līdzekļiem uzcēla Saulkrastu doktorāta ēku Pēterupes luterāņu draudzes ārsta vajadzībām. Ārsts Engelharts ārsta mājas augšstāvā ierīkoja privātskolu.
Pēc Otrā pasaules kara ēkā izveidoja 1949. gadā izveidotā Saulkrastu rajona slimnīcu, pēc rajona likvidācijas 1952. gadā to pārdēvēja par Rīgas rajona slimnīcu, 1960. gadā par Saulkrastu apvienoto slimnīcu, 1965. gadā par Saulkrastu zonālo slimnīcu, bet 1979. gadā par Rīgas rajona slimnīcu Saulkrastos.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1993. gadā to pārveidoja par pašvaldības SIA "Saulkrastu slimnīca un poliklīnika".
2021. gadā Saulkrastu slimnīcu pārdēvēja par Saulkrastu veselības un sociālās aprūpes centru.
Ūdre
Ūdre (vīriešu dzimtē Ūdris) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Džo Gomess
Sasniegumi
Liverpool
Virši-A
AS "Virši-A" ir Latvijas uzņēmums, kas pārvalda degvielas uzpildes staciju tīklu Virši. Uzņēmums ir dibināts 1995. gadā. Tā galvenais birojs atrodas Aizkrauklē. Pēc 2022. gada jūnija datiem, ar 68 uzpildes stacijām, tas ir viens no lielākajiem degvielas mazumtirgotājiem Latvijā. "Virši-A" vienīgajam Latvijā ir saspiestās dabasgāzes degvielas (CNG) uzpildes stacijas. AS "Virši-A" akcijas tiek kotētas Nasdaq Riga biržas alternatīvajā tirgū First North.
Nesenā vēsture
2016. gadā uzņēmums kļuva par pirmo degvielas mazumtirdzniecības tirgotāju Latvijā, kas tirgū piedāvāja svaigi grauzdētu kafiju. Kafija tika grauzdēta Rīgā grauzdētavā Rocket Bean Roastery.
2019. gada pavasarī "Virši-A" ieviesa jaunu logotipu un veica izmaiņas vizuālajā identitātē. 2019. gada 16. maijā Jēkabpilī tika atklāta pirmā saspiestās dabasgāzes (CNG) uzpildes stacija Latvijā. Tās galvenais lietotājs ir Jēkabpils autobusu parks, kas bija iegādājies ar saspiesto dabasgāzi darbināmus autobusus. 2020. gada 29. janvārī CNG stacija tika atvērta Lubānas ielā Rīgā, 8. jūlijā — Babītes pagastā, 24. novembrī — ceturtā CNG stacija Rēzeknē.
2021. gadā AS "Virši-A" veica sākotnējo publisko piedāvājumu, un 11. novembrī tā akcijas sāka kotēt Nasdaq Riga biržas alternatīvajā tirgū First North, piesaistot 7,8 miljonus eiro. Līdz tam 23,8 % uzņēmuma kapitāldaļu piederēja Jānim Riekstiņam, 23,6 % Rutai Plūmei, 23,6 % Jānim Rušmanim, 14,5 % Andrim Priedītim un 14,5 % Ilgvaram Zuzulim. 27. decembrī biržā tika iekļautas papildus vēl akcijas.
2021. gada aprīlī "Virši" sāka piedāvāt elektroenerģijas tirdzniecības pakalpojumus biznesa segmentam. 2022. gada 20. maijā AS "Virši-A" parakstīja līgumu ar AS "Skulte LNG Terminal" par 20 % akciju iegādi, tādējādi piedaloties sašķidrinātās dabasgāzes (LNG) termināļa pie Skultes ostas izveidē.
Ugu Vjana
Ugu Migels Ferreira Gomišs Vjana (pt, dzimis ) ir bijušais Portugāles futbolists, spēlējis centra pussarga pozīcijā, bijis Portugāles futbola izlases dalībnieks.
Savu karjeru sācis Portugāles komandā Sporting. 19 gadu vecumā Vjana pārcēlās uz Anglijas Premjerlīgas komandu Newcastle United. Tur viņš nostiprināties nespēja, vēlāk arī Valencia komandā pie liela spēles laika netika. 2009. gadā viņš atgriezās Portugālie un pievienojās Braga komandai. Kopumā Portugāles Premjerlīgā viņš 165 mačos guva 23 vārtus.
Portugāles futbola izlases sastāvā piedalījies 2002. un 2006. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī 2012. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Sporting CP
Braga
Kuģenieki
Kuģenieki ir ciems Tilžas pagastā, Balvu novadā. Atrodas 257 km attālumā no Rīgas.
Mazā Vidzemes iela
Mazā Vidzemes iela ir iela Jūrmalā, Kauguru apkaimē. Mazā Vidzemes iela sākas krustojumā ar Skolas ielu un beidzas pie meža. Kopējais ielas garums ir 1100 metri, tai nav seguma. Mazajā Vidzemes ielā satiksmes kustība norit vienā joslā.
Fini
Fini (el) ir ciems Limasolas eparhijā Kiprā, 2011. gadā tajā bija 391 iedzīvotāji. Fini atrodas apmēram 910 metru augstumā virs jūras līmeņa.
Krustiņi
Krustiņos atrodas atpūtas parks Rāmkalni (veikals, restorāns, rodelis), autoserviss. Netālu dabas piemineklis Inčukalna Velnala. Krustiņiem pieskaita aprūpes ciemu Kārļzemniekus.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
1689. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1689. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš bija personālūnijā ar Kurzemes un Zemgales hercogu, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Zemes iela (Rīga)
Zemes iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Pļavniekos. Tā sākas krustojumā ar Ilūkstes ielu un beidzas krustojumā ar Andreja Saharova ielu. Kopējais ielas garums ir 596 metri.
Ielu savienojumi
Zemes iela krustojas ar šādām ielām:
Lucerna
Lucerna var būt:
Ginters Mērings
Ginters Mērings (de; Gēra —  Berlīne) bija Vācijas starptautiskais meistars šahā (1976).
Biogrāfija
Šahu iemācījies spēlēt desmit gadu vecumā. 1955. gadā izcīnījis 2. vietu Vācijas junioru šaha čempionātā. Uzvarējis Vācijas junioru korespondencšaha čempionāta (1956—1958). Lielāko savas šahista karjeras panākumu guvis 1963. gadā, kad uzvarējis Vācijas Demokrātiskās Republikas šaha čempionātā. 1968. gadā kopā ar Halles šaha kluba komandu uzvarējis Vācijas Demokrātiskās Republikas komandu šaha kausā. Par panākumiem turnīros FIDE 1976. gadā Mēringam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Pēteris Simsons
Pēteris Simsons (dzimis Talsos) ir latviešu jurists, sabiedriskais darbinieks un politiķis, bijušais Latvijas Augstākās Padomes un 8. Saeimas deputāts.
Ginters Mērings
Biogrāfija
Pārstāvējis Vācijas Demokrātiskās Republikas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Pēteris Simsons
Dzīvesgājums
P. Simsons dzimis Talsos. 1949. gada 25. marta deportācijas laikā viņu kopā ar māti izsūtīja uz Tomskas apgabalu, 1958. gadā viņi atgriezās Latvijā. Dzīvoja Ugālē, pēc mācībām vidusskolā gadu Rīgas Politehniskā institūta vakara nodaļā studēja radiotehniku un strādāja par krāvēju pastā. 1967. gadā P. Simsons sāka studijas Latvijas Valsts Universitātes Juridiskajā fakultātē, tomēr tika izslēgts politisku iemeslu dēļ. 1970. gadā viņš atsāka neklātienes studijas Juridiskajā fakultātē, bet 1972. gadā viņu iesauca Padomju armijā. Studijas viņš atsāka tikai 1985. gadā un pabeidza 1990. gadā.
Ginters Mērings
Biogrāfija
1968. gadā uzvarējis Vācijas Demokrātiskās Republikas go čempionātā. Pēc profesijas bijis matemātikas skolotājs.
Pēteris Simsons
Politiskā darbība
Atmodas kustības laikā 1988. gadā P. Simsons piedalījās Latvijas Tautas frontes veidošanā un 1990. gadā tika ievēlēts par Talsu rajona Tautas deputātu padomes priekšsēdētāju. 1990. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Augstākās Padomes (AP) deputātu no 186. Talsu vēlēšanu apgabala un 1990. gada 4. maijā viņš nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. No 1991. gada 24. augusta viņš vadīja AP Prezidija izveidoto komisiju sarunām ar PSRS VDK par Latvijas PSR VDK likvidāciju.
1993. gadā P. Simsons nesekmīgi kandidēja 5. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Zemnieku savienības saraksta. Tajā pašā gadā viņš kļuva par Latvijas vēstnieku Ukrainā, no amata atsaukts 1996. gadā. No 1997. gada bijis Aizsardzības ministrijas Nodrošinājuma departamenta direktors, 2000. gada martā atstādināts no amata sakarā ar ministrijas formas tērpu konkursu, kurā Korupcijas novēršanas padome saskatīja pārkāpumus. Pēc tam P. Simsons bija P. Stradiņa Klīniskās Universitātes slimnīcas administratīvi saimnieciskais direktors.
1997. gadā P. Simsons nesekmīgi kandidēja Rīgas domes vēlēšanās no Kristīgās tautas partijas saraksta, tāpat pietiekošu vēlētāju atzinību neguva 1998. gada 7. Saeimas vēlēšanās, kur kandidēja no Darba partijas, Kristīgi demokrātiskās savienības un Latvijas Zaļās partijas saraksta, kā arī 2001. gada Rīgas domes vēlēšanās, nesekmīgi kandidējot no Kristīgi demokrātiskās savienības saraksta.
8. Saeimas vēlēšanās 2002. gadā P. Simsons sākotnēji netika ievēlēts par 8. Saeimas deputātu no Latvijas Pirmās partijas (LPP) saraksta, taču drīz pēc vēlēšanām kļuva par deputātu, stājoties partijas līdera Aināra Šlesera vietā, kurš uzņēmās darbu valdībā. 2004. gadā deputāta vietu zaudēja, A. Šleseram atgriežoties Saeimā, bet drīz atkal saņēma "mīksto mandātu". Līdzīgi notika arī 2006. gadā, kad P. Simsons atgriezās Saeimā, aizstājot Inesi Šleseri. Šajā pašā gadā nesekmīgi kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās no LPP un "Latvijas Ceļa" apvienības, toties kļuva par Bērnu un ģimenes lietu ministrijas parlamentāro sekretāru. 2011. gadā kandidēja 11. Saeimas vēlēšanās no Šlesera Reformu partijas LPP/LC saraksta, taču tas nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu, lai iekļūtu Saeimā.
Apbalvojumi
1999. gadā P. Simsonu apbalvoja ar 1991. gada barikāžu dalībnieku piemiņas zīmi, bet 2000. gadā ar Triju Zvaigžņu ordeņa trešo šķiru.
Sarkanais tirānmušķērājs
Sarkanais tirānmušķērājs jeb sarkanais tirāniņš, arī rubīna tirāniņš (Pyrocephalus rubinus) ir neliels tirāniņu dzimtas (Tyrannidae) zvirbuļveidīgais putns. Tas ir ļoti krāšņs Dienvidamerikā dzīvojošs putns. Labvēlīgos biotopos sastopams lielā skaitā. Ģeogrāfisko variāciju nav. Tā tuvākie radinieki ir koši sarkanais tirānmušķērājs (Pyrocephalus obscurus) un Darvina tirānmušķērājs (Pyrocephalus nanus), ar kuriem kopā tas veido sarkano tirānmušķērāju ģinti (Pyrocephalus).
Izplatība
Sarkanais tirānmušķērājs sastopams no Bolīvijas dienvidaustrumiem, Paragvajas un Brazīlijas dienvidaustrumiem līdz Urugvajai un Argentīnai. Sarkanais tirānmušķērājs mājo atklātās ainavās ar krūmiem un atsevišķiem kokiem, skrajos mežos un pat tuksnešos, tomēr ūdenstilpju tuvumā. Sastopams līdz 3050 metru augstumā virs jūras līmeņa.
Izskats
Sarkanais tirānmušķērājs ir neliels putns, kura ķermeņa garums ir 13—14 cm, svars 11—15 g. Tas ir viens no spilgtākajiem tirāniņu dzimtas putniem, kuriem netipiski šajā putnu grupā apspalvojumam ir raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņa apspalvojums uz krūtīm, pavēderē un uz galvas ir spilgti sarkans, kontrastējot ar melno svītru pār acīm, knābi un kājām, un melno vai tumši brūno muguru, asti un spārniem. Mātītei galva, mugura un spārni ir tumši pelēki, bet kakls un krūtis gaiši dzelteni, vēders un astes apakšpuse persikoranža. Jaunie putni atgādina mātītes, bet to pavēderes ir gaišākas. Dažās populācijās, īpaši Limas (Peru) apkārtnē bieži var novērot melānisko morfu.
Dzīvesveids
Sarkanā tirānmušķērāja iecienītākie biotopi ir mežu nomales, atklāti lauki, jo īpaši krūmi, kas aug upju un dīķu krastos. Košais putniņš ir ieraugāms no liela attāluma, sēžot savā novērošanas vietā; nav tramīgs. Tēviņš riesta laikā lidojot raida specifisku, tālu dzirdamu dziesmu. Spārnos paceļas ar ātriem spārnu vēzieniem, galvas vidū saceltām spalvām, saboztām krūtīm un kā vēdekli izplestu asti. Gaisā uzlido spirāliski, turklāt dziedot, kamēr sasniedz apmēram 30 m augstumu vai vairāk. Tad putns uz brīdi apstājas, pēc tam, lēni planējot, nolaižas zemē.
Barība
Sarkanais tirānmušķērājs galvenokārt barojas ar dažādiem kukaiņiem, jo īpaši tas ķer mazas vaboles, sienāžus, tauriņus, termītus, zirnekļus un mušas. Reģionos, kur atrodas dravas, sarkanais tirānmušķērājs mēdz medīt arī bites. Medī galvenokārt gaisā, lidojumā, bet reizēm nolaižas uz zemes. Parasti kādā zarā vai citā paaugstinātā vietā tas gaida un novēro apkārtni, vai garām nelidos kāds kukainis. Kad ir to ieraudzījis, tirāniņš zibenīgi paceļas spārnos, lidojumā saķer upuri un atgriežas savā "postenī". Kopumā sarkanais tirānmušķērājs medī jebko, ko var noķert, ir novērots, ka tas medī pat nelielas zivtiņas.
Ligzdošana
Riesta laikā tēviņš dzied maigu, skanīgu dziesmu. Pirms notiek pārošanās, abi putni kopīgi veido ligzdu, kurai ir sekla, kausveida forma. Tā tiek celta no maziem zariņiem, starp kuriem tirāniņi ievij vēl sīkākus zāles stiebrus, sausas lapas, saknītes un zirnekļtīklus. Ligzda pie zara piestiprināta ar zirnekļtīklu. Tās iekšpuse izklāta ar smalkām augu daļām, dūnām, vilnu un citiem mīkstiem materiāliem. Ligzda parasti atrodas 1,8 metru augstumā kādā zaru žāklē.
Dējumā ir 1—3 bālganas olas, visbiežāk 3. Perē tikai mātīte, bet tēviņš to baro un uzturas ligzdas tuvumā un dzen projām iespējamos svešiniekus. Inkubācijas periods ilgst 13—15 dienas. Par putnēniem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido apmēram 13—18 dienu vecumā. Ligzdo 1—2 reizes gadā.
Literatūra
Dzīvnieki. Ilustrēta unikāla enciklopēdija par visas pasaules dzīvniekiem. Zvaigzne ABC. 2007, 2014. ISBN 978-9984-22-809-9
Arvīds Eduards Apinis
Arvīds Eduards Apinis (1907—1979) bija latviešu biologs, kas specializējies mikoloģijā, brioloģijā un ekoloģijā. Dr.phil. Pētījis ūdens sēnes, vēlāk arī citas sēņu grupas, sēņu un sūnu ekoloģiju. Latvijā veicis reliktas augu sugas — peldošā ezerrieksta ekoloģijas pētījumus. Emigrācijā pievērsies arī filozofijai un ieguvis filozofijas doktora grādu Notingemas Universitātē.
Dzīvesgājums
Arvīds Eduards Apinis dzimis 1907. gada 15. jūnijā Valmieras apriņķa Katvaru pagasta Tiegažu "Ozolu" mājās Augusta un Elzas (dzim. Jansones) Apiņu ģimenē. Apmeklējis vietējo Briņķu pagasta skolu un pēc tam ģimnāziju un reālskolu Limbažos. 1925. gadā beidzis Limbažu valsts vidusskolu. Tā paša gada rudenī iestājies Latvijas Universitātes Matemātikas un dabaszinātņu fakultātes dabaszinātņu nodaļā. 1927. gadā sācis strādāt Sistemātiskās botānikas institūtā kā brīvprātīgais. Studiju laikā par sacensības darbu "Pētījumi par Latvijā atrastām ūdens sēnēm" saņēmis I godalgu. No 1930. līdz 1934. gadam skaitījies par subasistentu LU Botāniskajā dārzā. 1934. gada janvārī beidzis fakultāti ar kandidāta (maģistra) grādu. 1934. gada 15. maijā ievēlēts par jaunāko asistentu pie Augu fizioloģijas un anatomijas katedras, bet ar 1936. gada 1. novembri par asistentu. 1939. gadā viņš ievēlēts par privātdocentu, bet 1940. gadā par docentu. Otrā pasaules kara beigās A. Apinis devās bēgļu gaitās. No 1946. līdz 1948. gadam viņš bija ārkārtas profesors Baltijas Universitātē Hamburgā. Pēc tās slēgšanas 1948. gadā pārcēlās uz Apvienoto Karalisti un sāka strādāt Notingemas Universitātē, kur 1953. gadā ieguva Dr. Ph. grādu filozofijā. 1972. gadā Arvīds Apinis aizgāja pensijā. Viņš miris 1979. gada 2. maijā Velsā (Lielbritānijā).
Darbība
Strādādams par pasniedzēju Latvijas Universitātē, A. Apinis daudz laika veltīja augu valsts pētījumiem. Viņš ir pētījis Moricsalas veģetāciju no ekoloģiskā viedokļa, augstāko augu sakņu bioloģiju, peldošā ezerrieksta augšanas apstākļus Klaucānu ezerā, Latvijas un Igaunijas sūnas, Latvijas ūdenssēnes u.c. Sarakstījis grāmatu "Ezerrieksts Klaucānu ezerā", daudz rakstījis žurnālā "Zinātne Tēvzemei"; arī ārzemju izdevumos ir publicēti vairāki Apiņa pētījumi. Viņa vārdā nosaukta jauna sēņu ģints Apinisia. Blakus zinātnieka darbam Arvīds Apinis bija aktīvs arī sabiedriskajās darbā. Bija ilggadīgs Latviešu Nacionālās Padomes (vēlāk PBLA) biedrs un darbojās Austrumanglijas evaņģēliski luteriskās draudzes vadībā. Studentu biedrības "Dziesmuvara" biedrs.
Arvīda Apiņa ievāktais herbārijs glabājas LU Muzeja herbārijā (RIG).
Bellingcat
Bellingcat (stilizēts kā bell ¿ ngcat) ir Nīderlandē bāzēta pētnieciskās žurnālistikas grupa, kas specializējas faktu pārbaudē un izlūkošanā ar atklāti pieejamu informācijas avotu palīdzību (OSINT). To 2014. gada jūlijā dibināja britu žurnālists un bijušais blogeris Eliots Higinss. Bellingcat publicē gan profesionāļu, gan pilsoniskās žurnālistikas izmeklēšanas rezultātus par kara zonām, cilvēktiesību pārkāpumiem un noziedzīgo pasauli. Vietnes līdzstrādnieki arī publicē skaidrojumus par savām metodēm, kā arī situācijas pētījumus.
Bellingcat sākās kā izmeklēšana par ieroču izmantošanu Sīrijas pilsoņu karā. Tās ziņojumi par Krievijas—Ukrainas karu (tostarp Malaysia Airlines reisa 17 notriekšanu), El Junquito reidu, Jemenas pilsoņu karu, Skripaļu saindēšanu un Kamerūnas bruņoto spēku veikto civiliedzīvotāju nogalināšanu ir piesaistījuši starptautisku uzmanību.
Emīla Dārziņa mūzikas skola
Emīla Dārziņa mūzikas skola, sarunvalodā saukta par Dārziņskolu, ir specializēta mūzikas skola, Nacionālās Mākslu vidusskolas (NVM) struktūrvienība. Tā atrodas Kalnciema ielā 10 Rīgā. Tās pamatuzdevums ir izglītot audzēkņus ar spilgtām muzikālām un personības dotībām. Līdztekus profesionālajai mūzikas izglītībai skola nodrošina arī vispārējo pamatizglītību un vispārējo vidējo izglītību, kas ietverta īstenotajās profesionālās izglītības programmās. Sagatavošanas klasē mācības ir par maksu, bet pēc uzņemšanas skolā budžeta audzēkņu skaits tiek reglamentēts atbilstoši valsts finansējuma iedalījumam. Mācības pamatizglītībā noris latviešu un krievu valodas plūsmās.
Emīla Dārziņa mūzikas skolā vispārizglītojošos priekšmetus apgūst arī līdzās esošās Rīgas Horeogrāfijas skolas audzēkņi. Skolā darbojas simfoniskais orķestris.
Vēsture
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā radās iecere pēc PSRS modeļa pie Latvijas Valsts Konservatorijas dibināt mūzikas skolu bērniem, kas realizējās tikai Otrā pasaules kara beigās, kad 1945. gada martā Doras Braunas vadībā nodibināja muzikāli apdāvināto audzēkņu skolu. Skolas pedagogi vienlaikus bija Konservatorijas pasniedzēji, un skola atradās Raiņa bulvārī.
1992. gadā skolu pārdēvēja par Jāzepa Vītola Mūzikas akadēmijas Emīla Dārziņa mūzikas skolu, 1994. gadā pie tās sāka darboties arī Rīgas Doma kora skola, 2002. gadā to atkal pārdēvēja par Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolu (EDMV).
2017. gadā Latvijas Republikas Ministru kabinets pieņēma lēmumu likvidēt Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolu un Rīgas Horeogrāfijas vidusskolu un pievienojot tās profesionālās izglītības kompetences centram Nacionālā Mākslu vidusskola kā struktūrvienību ar nosaukumu Emīla Dārziņa mūzikas skola.
Kopš 1970. gadiem skolas ēkā veikti vien sīki remontdarbi, bet abu skolu koplietošanas koncertzāle sen vairs neatbilst mūsdienu prasībām. Nacionālās mākslu vidusskolas infrastruktūras sakārtošanā līdz 2022. gadam Kultūras ministrija plānoja ieguldīt 9,4 miljonus eiro: ieplānota skolas vispārizglītojošo klašu pārbūve, sporta zāles pilnīga pārbūve, Rozentāla mākslas skolas pārbūve. Bet nauda Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolas zāles un skatuves pārbūvei, kopmītnēm un mūzikas korpusa attīstībai vēl tikšot meklēta. Tāpēc skolas absolventi un audzēkņi nolēmuši apvienoties labdarības koncertakcijā “Mana pirmā skatuve”, lai vāktu līdzekļus skolas zāles un skatuves pārbūvei.
Mācību programmas
Emīla Dārziņa mūzikas skolā tiek īstenota 31 izglītības programma:
Absolventi
Raimonds Pauls, Gidons Krēmers, Mariss Jansons, Pēteris Vasks, Andris Nelsons, Georgs Pelēcis, Pēteris Plakidis, Juris Karlsons, Mārtiņš Brauns, Inga Kalna, Sigvards Kļava, Māris Sirmais, Māris Villerušs, Andris Dzenītis, Vestards Šimkus, Reinis Zariņš, Kristīne Blaumane, Gunārs Upatnieks, Dita Krenberga, Guntis Kuzma, Elīna Endzele, Reinis Sējāns, Inese Lūsiņa, Andrejs Osokins, Georgijs Osokins un citi
Novadpētniecība
Novadpētniecības darbs bibliotēkās
Novadpētniecības darbs bibliotēkās ir neatņemama sastāvdaļa, kas tiek veikts daudzu gadu garumā. Regulāri tiek fiksētas izmaiņas novada dzīvē. Bibliotēku, kas nodarbojas ar novadpētniecību, uzdevums ir glabāt, apkopot un nodrošināt pieejamību materiāliem par novadpētniecības resursiem. Saglabājami ir materiāli, kas attiecas uz novada vēsturi, kultūras mantojumu, iedzīvotāju dzīvi un sasniegumiem. Bibliotēkās parasti ir īpaša vieta (istaba, stūrītis), kur tiek glabāti un katram entuziastam ir pieejami materiāli par novadpētniecību.
Novadpētniecība muzejā
Ne katrs muzejs ir novadpētniecības muzejs. Kā novadpētniecības muzeja piemēru var minēt Daugavpils Novadpētniecības un mākslas muzeju. Muzejs atrodas Daugavpils centrā. Daugavpils Novadpētniecības un mākslas muzeja misija ir vākt, glabāt, pētīt un popularizēt Daugavpils novada vēsturi, kultūru, mākslu un dabu, radīt vietējiem iedzīvotājiem cieņu pret garīgo mantojumu un tradīcijām, kā arī sniegt zināšanas par novada nozīmi valsts dzīvē. Muzejs rīko dažādus pasākumus, kas saistīti ar novadpētniecību un ne tikai. Tam ir īpaša piebūve, kurā glabājas novadpētniecības materiāli (grāmatas, publikācijas un citi materiāli), katrs interesents var izmantot šos materiālus novadpētniecībā.
Stīvs Stontons
Stīvens Stontons (en, dzimis ) ir bijušais Īrijas futbolists un futbola treneris, spēlējis aizsarga pozīcijā, bijis Īrijas futbola izlases dalībnieks.
Pazīstams no laika, ko viņš pavadīja Liverpool, Aston Villa un Coventry City komandās. Pēc karjeras beigām bijis Īrijas izlases galvenais treneris.
Sasniegumi
Liverpool
Kārlis Beizaks
Kārlis Beizaks (1915 - 1940) bija latviešu karavīrs robežsargs. Viens no Masļenku robežincidentā kritušajiem Latvijas robežsargiem.
Biogrāfija
No 1937 līdz 1938. gadam dienējis Latvijas Bruņotajos spēkos, Štāba bataljonā. Beidzis instruktoru rotas kursu. 1938. gadā paaugstināts par dižkareivi un kļuvis par 1. klases šāvēju vingrinājumā ar kaujas šauteni. 1939. gada aprīlī uzsācis dienestu Robežsargu brigādes 3. Abrenes bataljonā.
Kritis 1940. gada 15. jūnija rītausmā sadursmē ar NKVD uzbrucējiem. Apbedīts Auces Sniķerkalna kapos.
Stīvs Stontons
Sasniegumi
Aston Villa
Hašuri
Hašuri (ka) ir pilsēta Gruzijas vidienē, Iekšējās Kartlijas mharē. Hašuri municipalitātes centrs. Izvietojusies Iekšējās Kartlijas līdzenumā, 600 — 700 metrus vjl Kūras pietekas Saramulas krastos. Ievērojams dzelzceļa mezgls.
Vēsture
Rakstos pirmo reizi minēta 1693. gadā. Sāka attīstīties 1872. gadā, kā Tbilisi-Poti dzelzceļa līnijas dzelzceļa stacija Mihailova (მიხაილოვო), nosaukta par godu Kaukāza gubernatoram lielkņazam Mihailam Nikolajevičam. No šejienes sākas dzelzceļa atzari uz Boržomi un Ahalcihi.
Pēc tam, kad gruzīnu Kartlkahetijas karaliste 1801. gadā pievienojās Krievijas Impērijai, Mihailova atradās Krievijas Impērijas sastāvā, līdz 1917. gadam — Tbilisi guberņas sastāvā. 1917. gadā iegūst pašreizējo nosaukumu — Hašuri. Pilsētas tiesības no 1921. gada. No 1921. gadā iekļauta Gori apgabalā, bet no 1930. gada — patstāvīgs rajons. No 1928. līdz 1934. gadam par godu Staļinam pilsētas nosaukums bija Stalinisi (სტალინისი).
Emiļa Melngaiļa iela
Emiļa Melngaiļa iela var būt:
Sanida
Sanida (el) ir ciemats Limasolas eparhijā Kiprā, 2011. gadā tajā bija 42 iedzīvotāji.
Ģeogrāfija
Sanida atrodas apmēram 605 metru v.j.l.
Epifānija
Epifānija (el, epipháneia — ‘atspīdēšana, atklāsme’) ir neliela apjoma prozas darbs ar īpaši emocionāli piesātinātu domu, kas radies kā pēkšņa atklāsme, atziņa. Antīkajā literatūrā — himnisks dzejojums par godu dieviem. Tās pēc žanriskās piederības būtu saucamas par dzejoļiem prozā. Epifāniju žanrs latviešu literatūrā ir dzejnieka Imanta Ziedoņa patents.
Dzīves un Ģimenes koalīcija
Dzīves un Ģimenes koalīcija ir Eiropas savienības partija.
Partijas viedokļi ir īpaši pret abortu un par "tradicionālām ģimenes vērtībām", piemēram pret homoseksuālismu. DGK par 2017 ir pieprasījusi un saņēmusi eiropas parlamenta oficiālu atzīšanu un saistīts ar to, partijas finansēšanu. Partija saņem 299 000 € Eiropas Parlamenta subsīdiju, un partijas fonds "Fondation Pegasus" 190 000 €.
DGK virzītājspēks ir Francijas organizāciju Civitas. Civitas strādā kā partiju kopš aprīļa 2016. Civitas ir katoļu-konservatīva, nacionālistiska un galēja labēja partija   , un cieši saistīta ar Pijs X biedrību. DGK partijas priekšsēdētājs ir Beļģis Alain Escada, vienlaicīgi Civitas partijas priekšsēdētājs. DGK līdzdibinātājs ir Civitas loceklis François-Xavier Peron.
Biedri:
Pavasara gatve
Ielu savienojumi
Pavasara gatve krustojas ar šādām ielām:
Kuhališki
Kuhališki ir ciems Demenes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 243 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Špigeļņa.
Cērsupe
Cērsupe (arī Cērsupes strauts, Cērsupīte) ir Ventas labā krasta pieteka Ventspils novadā.
Izteka - Piltenes pagasta rietumos. Līkumojot tek rietumu virzienā. Ietek Ventā augšpus Piltenes. Lielākā pieteka - Aungrāvis.