Latvijas_pievienošanās_Eiropas_Savienībai
Ziemeļatlantijas alianses paplašināšanās
Tikmēr NATO gatavojās 1997. gada samitam Madridē, kur bija gaidāmi konkrēti lēmumi par Alianses paplašināšanos. Mēnesi pirms samita tika parakstīts "Pamatdokuments par NATO un Krievijas Federācijas attiecībām, sadarbību un drošību". Ar šo brīdi sadarbība NATO un Krievijas starpā tika nostiprināta agrāk vēl nebijušā līmenī, vienlaikus abpusēji apstiprinot, ka puses “respektēs katras valsts neatņemamas tiesības izvēlēties tās drošības garantēšanas veidus”. 1997. gada 24. oktobrī Krievijas prezidenta vārdā tika izplatīts oficiāls paziņojums par vienpusēju drošības garantiju piedāvāšanu Baltijas valstīm. Baltijas valstu reakcija bija nepārprotama — šāds piedāvājums tika noraidīts, apstiprinot visu trīs valstu lēmumu savu drošību garantēt, integrējoties transatlantiskajās struktūrās. Papildu pārliecību baltiešiem deva arī progress saistībā ar Amerikas Savienoto valstu — Baltijas hartu. Tas bija dokuments, kurš varētu iezīmēt jaunu kvalitāti minēto valstu attiecībās, kā arī skaidri noteikt Amerikas Savienoto valstu intereses Baltijas valstu drošībā. Ekspertu līmenī tolaik tas jau faktiski bija saskaņots un tika gatavots parakstīšanai. Šī vienošanās īstenoja vienu no būtiskākajiem Asmusa un Nurika piedāvātajiem priekšlikumiem Baltijas drošības stiprināšanā, savukārt pašiem baltiešiem tā bija iedrošinājums virzīties uz priekšu. Neskaitāmās diskusijās ar Eiropas Savienības dalībvalstu un Eiropas Komisijas pārstāvjiem, balstoties uz visām veiktajām izmaiņām Latvijas likumdošanā, jau 1999. gada vasarā kļuva skaidrs: gada nogalē gaidāmajā samitā ES uzaicinās Latviju un vēl piecas Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis sākt iestāšanās sarunas. Šajā laikā arī NATO sāka spert tālākus soļus Alianses paplašināšanās virzienā. 1999. gada 23.—24. aprīlī Vašingtonā organizācijas 50. gadskārtai pieskaņotajā galotņu tikšanās reizē Čehija, Ungārija un Polija tika sveiktas jauno NATO dalībvalstu statusā. Bet, kas īpaši būtiski Latvijai, sanāksmes gala dokumentā nu jau ar daudz skaidrāku iespējamās dalības perspektīvu bija nosauktas deviņas Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis (Baltiju ieskaitot). Tika izveidota īpaša paplašināšanās procesa programma — Rīcības plāns dalībai NATO (Membership Action Plan), kā arī nolemts, ka pie turpmākajiem paplašināšanās lēmumiem NATO atgriezīsies 2002. gadā. Rīcības plāns dalībai NATO paredzēja individuālas gadskārtējas nacionālas programmas izstrādi, kas ietver politiskos, ekonomiskos, aizsardzības resursu, drošības un juridiskos aspektus, kā arī ikgadēja 19 + 1 dialoga izveidi, lai izvērtētu panākto progresu. Ar šo brīdi tika iesāktas Latvijas dalības NATO pirmsiestāšanās sarunas. Pirmais sarunu raunds notika jau 1999. gada novembrī, kad Latvijas delegācija gandrīz trīs stundu garā sēdē iepazīstināja ar Latvijas plāniem attiecībā uz integrāciju NATO, kā arī sniedza atbildes uz 35 dažādiem dalībvalstu vēstnieku jautājumiem. Rosība bija vērojama arī Eiropas Savienības paplašināšanās procesā. Atbilstoši gaidītajam 1999. gada 10.—11. decembra galotņu tikšanās Helsinkos pavēra ceļu sarunu uzsākšanai ar Latviju, Lietuvu, Maltu, Slovākiju, Rumāniju un Bulgāriju.