cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Grīnbergs (mācītājs)
Johans (Jānis) Grīnbergs (dzimis, miris ) bija latviešu luterāņu mācītājs un Pēterburgas latviešu sabiedrības pārstāvis. Krievijas latviešu evaņģēliski luterisko draudžu bīskaps un konsistorijas prezidents (1920—1923).
Dzīves gājums
Dzimis 1869. gadā Kursīšu pagastā Jāņa Grīnberga un viņa sievas Lotes, dzimušas Egles, ģimenē. Pēc teoloģijas studiju pabeigšanas no 1898. gada bija Pēterburgas Jēzus draudzes mācītājs. 1907. gadā salaulājās ar Pirmās Krievijas Impērijas Valsts Domes deputāta Frīdriha Grosvalda meitu Mēriju Vilhelmīni Doroteju Grosvaldi (1881—1973). 1909. gadā viņiem piedzima meita Mērija Grīnberga, bet 1911. gadā dēls Emanuels Grinbergs (1911—1982). iespējams, ka viņam bija vēl viens dēls Nikolajs Grīnbergs (Николай Янович Грюнберг), kas palika Krievijā.
1917. gada 31. (18.) oktobrī Petrogradas Jēzus baznīcā nodibināja Latvijas evaņģēliski luteriskās pagaidu konsistoriju ar prāvestu Kārli Irbi kā konsistorijas prezidentu ar ģenerālsuperintendenta tiesībām. Kad 1920. gadā bīskaps Kārlis Irbe atgriezās Latvijā, viņa vietā ar bīskapa titulu palika mācītājs Jānis Grīnbergs.
Miris 1923. gada 8. jūnijā Petrogradā.
Viņa dēls Emanuels Grīnbergs kļuva par slavenu matemātiķi, grafu teorijas pētnieku Latvijas Universitātes Skaitļošanas centrā, bet meita Mērija Grīnberga Latvijas Valsts vēsturiskajā muzejā par arhivāri.
Neshs
Neshs (, zināms arī pēc turku nosaukuma kā nesihs; no arābu valodas nasakha, naskh, kas nozīmē "pārrakstīt", "kopēt") ir speciāls arābu kaligrāfijas stils, ko, domājams, ieviesis persiešu kaligrāfs Abū Alī Ibn Mukla Šīrāzī, un kas bija paredzēts galvenokārt grāmatu pārrakstīšanai. Šodien nesha stila burtveidoli tiek izmantoti lielākajā daļā arābu alfabētu lietojošo valodu tipogrāfijā un datordrukā. Tas ir arī pirmais, ko apgūst skolēni.
Neshs ir atvasināts no tuluta, ar vairākām modifikācijām panākot mazāku izmēru un lielāku skaidrību. Rokrakstā neshā raksta, lietojot ļoti smalku rakstāmspalvu. Neshu lietoja Korāna pārrakstīšanai.
No nesha (un nestaalīka) ir cēlušas urdu, persiešu un puštunu rakstības.
Datoros parasti lieto neshu vai nesha tipa fontus. Piemēram: بسم الله الرحمن الرحيم (bismilla).
Džakobini—Cinnera komēta
Džakobini—Cinnera komēta (oficiālais apzīmējums 21P/Giacobini-Zinner) ir periodiskā komēta, kuru Ūdensvīra zvaigznājā atklāja franču astronoms Mišels Džakobini (Michel Giacobini).
, pētot maiņzvaigznes blakus β Sct, vācu astronoms Ernsts Cinners (Ernst Zinner) komētu atklāja vēlreiz.
Komētai parādoties, parasti tā var sasniegt 8. zvaigžņlielumu, taču 1946. gadā tai notika vairāki uzliesmojumi, kas tās redzamo spožumu paaugstināja līdz 5m. Komētas diametrs ir apmēram 2 km.
Džakobini—Cinnera komētas orbītā esošās vielas daļiņas izraisa Drakonīdas.
Komētu no tuva attāluma ir pētījis kosmiskais aparāts International Cometary Explorer. Tas izlidoja caur komētas plazmas asti.
1998. gadā Japāna plānoja nosūtīt savu pirmo starpplanētu zondi Sakigake uz Džakobini—Cinnera komētu, taču aparātam pietrūka degvielas nepieciešamajiem manevriem, un misija nebija veiksmīga.
Seņdzišova
Seņdzišova (pl) ir pilsēta un tāda paša nosaukuma gminas centrs Polijas dienviddaļā, Sventokšiskas vojevodistes rietumos.
Cauri pilsētai iet Polijai netipiskā platsliežu Metalurģiskā dzelzceļa līnija (Linia Hutnicza Szerokotorowa), kura iet no Hrubešovas pie Ukrainas robežas līdz Slavkovai Silēzijā.
Latīniskais alfabēts
Angļu Latīniskais alfabēts (en) ir Henrija Svīta (Henry Sweet) izstrādātais fonētiskais alfabēts. Tas ir tiešais priekštecis mūsdienu Starptautiskajam fonētiskajam alfabētam (IPA). Alfabēts atšķiras no iepriekšpiedāvātajām pareizrakstības reformām ar to, ka piedāvāja atgriezties pie latīņu alfabēta skaņu vērtībām (respektīvi — vecangļu alfabēta) tā vietā, lai saglabātu mūsdienu angļu valodas neregulāros elementus. Katrai valodas skaņai bija piešķirts simbols un katrs simbols attēloja vienu skaņu. Netika lietoti lielie burti.
Angļu valodas īsos patskaņus rakstīt ar vienu burtu un ar diviem, ja patskanis garš:
Svīts piedāvāja izveidot jaunus burtus rotējot esošos angļu alfabēta burtus.
IPA burts saņēma savu skanējumu un pirmoreiz tika lietots šajā alfabētā. Svīts atdzīvināja divus anglosakšu burtus: Æ|ash <æ> un eth <ð>, kā arī aizņēmās grieķu burtu theta <θ>, kura izruna ir saglabāta IPA. Vēl lietoja skaņai un <c> —.
Tukuma ģerbonis
Tukuma pilsētas ģerbonis ir viens no Tukuma pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts. Vairākās vietās Tukumā un pilsētas apkārtnē ir izveidoti Tukuma ģerboņa atveidojumi dabā, respektīvi, kalns ar trīs eglēm vai vienkārši trīs egles.
Riebiņu pagasts
Riebiņu pagasts ir viena no Preiļu novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. Robežojas ar sava novada Preiļu pilsētu un Stabulnieku, Galēnu, Silajāņu, Rušonas, Preiļu un Saunas pagastiem.
Tukuma ģerbonis
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairogs sudraba krāsā, uz tā attēlots zaļš kalns ar trim zaļām eglēm uz tā. Kalns simbolizē Tukuma pilskalnu, kas lielākais no trim pauguriem starp Zvirgzupīti un tās pieteku. Egles simbolizē dabas bagātību Tukuma pilsētā.
Riebiņu pagasts
Daba
Atrodas Austrumlatvijas zemienes Jersikas līdzenumā. Pagasta dienvidaustrumu daļa atrodas Latgales augstienes Feimaņu paugurainē. Augstākais paugurs - Pupgora (175,5 m vjl.).
Tukuma ģerbonis
Vēsture
Pirmo reizi Tukuma ģerbonis apstiprināja 1837. gadā. Tā autors bija Jelgavas ģimnāzijas skolotājs Epiņš. 1846. gadā ģerboņa zīmējumu apstiprināja Krievijas ķeizars Nikolajs I. Sākotnēji Tukuma ģerbonī bija redzamas 5 egles, bet vēlāk jau trīs. Latvijai iegūstot neatkarību Tukuma ģerboni oficiāli apstiprināja Valsts prezidents. 1995. gadā Valsts heraldikas komisija atkārtoti apstiprināja sākotnējo Tukuma ģerboni un jaunizveidoto Tukuma karogu.
Riebiņu pagasts
Vēsture
Riebiņu pagasta teritorija izveidojusies pēc 2. pasaules kara. 1945. gadā Silajāņu pagastā izveidoja Riebiņu ciema padomi. Riebiņu ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Kausu ciema kolhoza "Krasnij Oktjabrj" teritoriju, 1954. gadā - Augustovas ciemu, 1975. gadā - Pienēnu ciemu. 1975. gadā tika mainīta arī robeža ar Preiļu pilsētu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2004. gadā Riebiņu pagasts iekļaujas jaundibinātajā Riebiņu novadā. 2021. gadā Riebiņu novadu iekļāva Preiļu novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Riebiņi (pagasta un novada centrs), Pieniņi, Sprindži, Kokorīši, Opūgi, Ondzuļi.
Canders
Canders var būt:
Izoleicīns
Atrašanās dabā
Izoleicīns ir visu olbaltumvielu sastāvdaļa. Dzīvnieki nespēj paši sintezēt izoleicīnu, bet augi un mikroorganismi to sintezē no pirovīnogskābes un α-ketoglutarāta.
Bioloģiskā nozīme
Piedalās enerģijas apmaiņā. Ja organismā trūkst fermenta, kas katalizē izoleicīna dekarboksilēšanos, rodas ketoacidūrija.
Unitas
Unitas var būt:
Sventes pagasts
Sventes pagasts ir viena no Augšdaugavas novada administratīvajām teritorijām tā rietumos Daugavas kreisajā krastā, novada Augšzemes daļā. Robežojas ar sava novada Ilūkstes pilsētu un Līksnas, Kalkūnes, Medumu, Pilskalnes un Šēderes pagastu, kā arī Daugavpils pilsētu.
Upes
Daugava, Periliške, Silupe.
Ezeri
Sasaļu ezers, Sventes ezers.
Dabas aizsardzība
Sventes pagasta dienvidu daļa atrodas aizsargājamo ainavu apvidus "Augšzeme" un dabas parka "Svente" teritorijā. Sventes ezerā atrodas dabas liegums "Sventes ezera salas", bet pie Skrudalienas dabas liegums "Sasaļu mežs".
Sārmu metāli
Sārmu metāli ir periodiskās tabulas IA grupas ķīmiskie elementi. Sārmu metāli ir litijs, nātrijs, kālijs, rubīdijs, cēzijs un francijs. Šie metāli tā tiek saukti, jo, reaģējot ar ūdeni, veido sārmus (hidroksīdus). Sārmu metāli ir visaktīvākie metāli un brīvā veidā dabā nav sastopami, jo intensīvi reaģē ar ūdeni un gaisā esošo skābekli. Nātrijs un kālijs ir 6. un 7. izplatītākais ķīmiskais elements Zemes garozā, toties francija Zemes garozā tikpat kā nav, jo tas ir ļoti radioaktīvs. Sārmu metālus brīvā veidā iegūst, elektrolizējot to savienojumu (parasti hlorīdu vai hidroksīdu) kausējumus. Palielinoties atommasai, palielinās ķīmiskā aktivitāte.
Sventes pagasts
Vēsture
1935. gadā Ilūkstes apriņķa Sventes pagasta platība bija 107,18 km² un tajā dzīvoja 2706 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Grendzenes, Sventes un Vecsventes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Sventes ciems ietilpis Ilūkstes (1949-1962) un Daugavpils (pēc 1962. g.) rajonos. 1954. gadā Sventes ciemam pievienoja likvidēto Vecsventes ciemu, 1959. gadā - Raudas ciema padomju saimniecības «Daugava» teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Sventes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Daugavpils novadā. 2021. gadā Daugavpils novadu kopā ar Ilūkstes novadu iekļāva jaunajā Augšdaugavas novadā.
Sārmu metāli
Fizikālās īpašības
Sārmu metāliem ir zemas kušanas temperatūras, piemēram, litijs kūst 180 °C temperatūrā, bet cēzijs jau 28 °C. Šie elementi ir labi siltumvadītāji un elektrovadītāji. Tie ir arī mīksti, viegli griežami ar nazi. Arī to blīvums, salīdzinot ar citiem metāliem, ir mazs.
Sventes pagasts
Iedzīvotāji
Ievērojama daļa iedzīvotāju ir poļi (tas ir vienīgais Latvijas pagasts, kur poļi veido iedzīvotāju relatīvu vairākumu).
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Svente (pagasta centrs), Driksnišķi, Kaķīši.
Sārmu metāli
Ķīmiskās īpašības
Sārmu metāliem ir vismazākā elektronegativitāte, tāpēc tie reaģē ar dažādiem nemetāliem. Mazliet no pārējiem sārmu metāliem atšķiras litijs. Salīdzinot ar citiem sārmu metāliem, tas sliktāk reaģē ar ūdeni, skābekli un halogēniem, toties labāk reaģē ar slāpekli, oglekli un ūdeņradi.
Sventes pagasts
Apdzīvotās vietas
Aizupe, Apses, Arone, Atpūta, Bučāni, Bundišķi, Buras, Ezeriņi, Ginovka, Jaunā Križovka, Kalni, Lugovaja, Melāņi, Meža ciems, Nīcgale, Pērlīte, Pičuļi, Piedaugava, Pilači, Pīlādži, Plikais kalns, Podbornaja, Rimšas, Skrudaliena, Svirki, Šiškova, Timšāni, Urbanišķi, Vecā Križovka, Vecsvente, Zemgale.
Sārmu metāli
Reakcijas ar ūdeni
Visi sārmu metāli (Me) ļoti labi reaģē ar ūdeni.
FIFA
FIFA (fr; lv) ir pasaules futbola vadošā organizācija. Tās centrālais birojs atrodas Cīrihē, Šveicē. FIFA dibināta Parīzē, Francijā.
FIFA nodarbojas ar futbola popularizēšanu, regulē spēlētāju pārejas starp klubiem, nosauc FIFA Gada spēlētāju un katru mēnesi publicē FIFA Pasaules izlašu rangu.
Futbola noteikumus regulē IFAB (en; lv), kura sastāvā ir četri FIFA locekļi un pa vienam loceklim no Anglijas Futbola asociācijas, Skotu futbola federācijas, Velsas futbola asociācijas un Īru futbola asociācijas - tā izceļot šo asociāciju nozīmi futbola spēles attīstībā.
2004. gadā organizācija svinēja 100 gadu jubileju. 2004. gada 20. maijā notika šai jubilejai veltīta futbola spēle starp Brazīlijas un Francijas izlasēm.
Vēsture
Pirmais oficiālais starptautiskais futbola mačs tika aizvadīts, kad Skotijas pilsētā Patrikā savstarpēju spēli aizvadīja Anglijas un Skotijas izlases. Spēle beidzās neizšķirti 0 - 0. Nākamajā gadā, tika dibināta otrā - Skotijas futbola asociācija - līdz tam Anglijas futbola asociācijas bija vienīgā futbolu koordinējošā organizācija pasaulē, lai arī futbolu pēc vienotiem likumiem tajā laikā spēlēja tikai Apvienotās Karalistes teritorijā. Nepieciešamība pēc centralizētas futbolu regulējošās organizācijas radās 20. gadsimta sākumā, kad popularitāti ieguva pirmie starptautiskie futbola mači. FIFA tika dibināta 1904. gada 21. maijā Parīzē - dibināšanas brīdī tājā iestājās Francijas,Beļģijas,Dānijas,Nīderlandes,Spānijas,Zviedrijas un Šveices futbola asociācijas, visas četras Lielbritānijas futbola asociācijas ar Anglijas futbola asociācijas prezidentu Lordu Kinneirdu priekšgalā noraidīja vajadzību pēc centralizētas organizācijas un FIFA sastāvā neistājās līdz 1905. gadam. Pirmais FIFA kongress notika 1904. gada 23. maijā un tajā par pirmo FIFA prezidentu ievēleja franču laikraksta Le Matin žurnālistu Roberu Gerenu. Pirmās FIFA rīkotā starptautiskās sacīkstes 1906. gadā nebija populāras un kopumā ar tobrīd pastāvošajiem ekonomikas faktoriem, Gerenu prezidenta amatā nomainīja Daniels Bērlijs Vulfols. Smagu triecienu FIFA darbība piedzīvoja sakarā ar pirmo pasaules karu, kad daudzi futbolisti piedalījās karadarbībā un kara dēļ bija stipri ierobežotas ceļošanas iespējas. Pēc kara no FIFA sastāva izstājās Anglija, Skotija, Velsa un Īrija, kas pamatoja savu rīcību ar nevēlēšanos spēlēt kopā ar nesenajiem kara pretiniekiem. 1918. gadā nomira Vulfols un FIFA gandrīz pārstāja savu darbību, taču FIFA viceprezidents Karls Hiršmans spēja 1919. gadā noorganizēt sanāksmi Briselē, taču šo sanāksmi ignorēja visa četras britu futbola asociācijas, kuras FIFA boikotu pārtrauca tikai pēc Otrā pasaules kara beigām. 1921. gadā par prezidentu tika ievēlēts Žils Rimē, tieši viņa vadībā FIFA organizēja 1924. gada vasaras olimpisko spēļu futbola turnīru (līdz tam brīdim futbola sacīkstes olimpiādes organizēja Anglijas futbola asociācija). Veiksmīgā turnīra organizēšana radīja augsni domai par pasaules čempionātu un 1928. gada 28. maijā Amsterdamā rīkotajā kongresā FIFA pieņēma lēmumu par Pasaules čempionātā rīkošanu. Nākamajā kongresā - Barselonā - tika izvēlēta rīkotājvalsts. Par pirmā pasaules kausa rīkotājiem izvēlēja Urugvaju, kas 1930. gadā svinēja neatkarības simtgadi. Ekonomiskas krīzes un tālā ceļa dēļ pirmajā pasaules čempionātā piedalījās tikai 4 Eiropas komandas. 1946. gadā darbību FIFA sastāvā atjaunoja visas četras Lielbritānijas futbola asociācijas un lai finansiāli atbalstītu FIFA pēc otrā pasaules kara, 1947. gada maijā Glāzgovā tika sarīkota gadsimta spēle - Lielbritānija pret apvienoto Eiropas komandu. Lielbritānijas izlase uzvarēja ar 6 - 1 un visi ienākumi no spēles (35 000 mārciņas) tika nodoti FIFA rīcībā.
FIFA uzbūve
FIFA galvenā mītne atrodas Cīrihē, Šveicē. FIFA galvenais likumpieņemšanas orgāns ir FIFA Kongress kurā ietilpst pārstāvji no visām 208 asociācijām. Reizi gadā tiek rīkota kongresa sesija. Tikai kongresam piemīt likumisks spēks izmainīt FIFA statūtus. Kongress ievēl FIFA prezidentu, ģenerālsekretāru un FIFA izpildkomiteju. FIFA izpildkomitejā ietilpst FIFA prezidents, 8 viceprezidenti un 15 izpildkomitejas biedri - prezidentu ievēl Kongress, viceprezidentus un biedrus ieceļ FIFA konfederācijas un asociācijas. FIFA prezidents un ģenerālsekretārs ikdienā nodarbojas ar FIFA administratīvo vadību. Ģenerālsekretariātā darbojās ap 350 darbiniekiem. Papildus starptautiskajām FIFA institūcijām (prezidents, sekretariāts, kongress), FIFA atzīst sešas kontinentālās konfederācijas, kuras pārskata ar futbolu saistītos jautājumos visos kontinentos. Ja futbola asociācija vēlas iesaistīties FIFA sastāvā, tai jāpievienojas arī ģeogrāfiskajai kontinenta konfederācijai. Dažas futbola asociācijas pārstāv citu konfederāciju nekā to, kurā valsts ģeogrāfiski atrodas:
Sacīkstes
FIFA rīko vairākus starptautiskus turnīrus.
Bārija hlorīds
Bārija hlorīds (BaCl2) ir balta, higroskopiska, kristāliska viela, kas šķīst ūdenī. Tas ir viens no nozīmīgākajiem šķīstošajiem bārija savienojumiem.
Iegūšana
Bārija hlorīdu var iegūt, bārija hidroksīdam vai karbonātam reaģējot ar sālsskābi. Rūpnieciski bārija hlorīdu iegūst divu stadiju procesā no bārija sulfāta:
Pirmajai stadijai nepieciešamas augstas temperatūras:
Otrajā stadijā izejvielas sakausē. Bārija hlorīdu no reakcijas maisījuma atdala, izskalojot ar ūdeni.
Īpašības
Ūdens šķīdumos bārija hlorīds ir stiprs elektrolīts un tā šķīdumiem pH ir 7. Bārija hlorīds reaģē ar sulfātjoniem, veidojot bārija sulfātu:
Bārija sulfāts ir mazšķīstošs, tāpēc izgulsnējas. Analoga reakcija notiek arī ar oksalātjoniem, jo bārija oksalāts arī ir mazšķīstošs.
Izmantošana
Bārija hlorīdu retumis lieto pirotehnikā, jo tas nokrāso liesmu zaļā krāsā. Tomēr parasti izmanto tādus pirotehniskos sastāvus, kuros bārija hlorīds veidojas degšanas gaitā no skābekli saturošiem bārija savienojumiem (nitrāta vai hlorāta) un hloru saturošām organiskām vielām (piemēram, heksahlorbenzola vai polivinilhlorīda). Radies bārija hlorīds augstā temperatūrā disociē līdz bārija monohlorīdam BaCl, kas dod sevišķi spilgtu zaļu liesmu. Bārija hlorīdu lieto arī par citu bārija sāļu izejvielu. Bārija hlorīda reakciju ar sulfātjoniem lieto analītiskajā ķīmijā sulfātu noteikšanai (gan kvalitatīvai, gan kvantitatīvai). Šo reakciju dažreiz lieto arī, lai attīrītu šķīdumus no sulfātiem (sārmu ražošanai). Bārija hlorīda pielietojumus ierobežo tā indīgums.
5. janvāris
5. janvāris ir gada 5. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 360 dienas (361 garajā gadā).
Vārda dienas
Sīmanis, Zintis
Ramiress
Ramiress Santuss du Nasimentu (pt; dzimis ) ir brazīliešu futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Brazīlijas futbola izlases dalībnieks.
Karjeru sāka dzimtajā Brazīlijā, vispirms spēlēja Joinville, pēc tam - Cruzeiro. 2009. gadā uzsāka karjeru Eiropā, vispirms spēlēja Portugāles Benfica, taču kopš 2010. gada pārstāv Anglijas Premjerlīgas klubu Chelsea. Benfica sastāvā ir kļuvis par Portugāles čempionu, savukārt Chelsea sastāvā - UEFA Čempionu līgas čempionu.
Kopš 2009. gada pārstāv Brazīlijas nacionālo valstsvienību. Tās sastāvā spēlējis divos FIFA Pasaules kausa finālturnīros. Brazīlijas U-23 izlases sastāvā izcīnījis bronzas medaļu.
Sasniegumi
Benfica
Chelsea
Palmeiras
Ludis Bērziņš
Ludvigs (Ludis) Ernests Bērziņš (1870. gada 14. septembris — 1965. gada 24. maijs) bija luterāņu mācītājs un skolotājs, Latvijas Universitātes profesors (1935), folklorists, dzejnieks un reliģisku dziesmu autors. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Praulienas lidlauks
Praulienas lidlauks ir nesertificēts lidlauks Madonas novadā. Izvietojies Praulienas pagasta ziemeļrietumu daļā ziemeļos no demontētā Madonas—Lubānas dzelzceļa 4 km no Praulienas ciema Kūjas dabas parka teritorijā. Lidlaukā ir viens 400 m garš un 20 m plats asfalta seguma skrejceļš. Izbūvēts padomju laikā un izmantots kā lauksaimniecības lidlauks. Lidlauku izmanto amatierlidojumiem ar deltaplāniem un dragreisa sacensībām.
Ludis Bērziņš
Dzīvesgājums
Dzimis 1870. gada 14. septembrī Džūkstes pagasta "Rīpelēs". Mācījās Džūkstes skolā, kur viņa skolotājs bija Lerhs-Puškaitis un Irlavas skolotāju seminārā (1886-1889), kur uzsāka latviešu folkloras vākšanu. Studēja Tērbatas Universitātes teoloģijas fakultātē (1891-1895), publicēja pirmo pētījumu par tautas dziesmu metriku. Bija luterāņu mācītāja palīgs Smiltenē (1893-1897), tad — vācu valodas virsskolotājs un luterāņu draudzes mācītājs Kijivā (1889-1904). Publicēja pirmo dzejoļu krājumu "Ceļi un teki" (1900). 1904. gadā L. Bērziņš atgriezās dzimtenē un vadīja Jēkabpils tirdzniecības skolu (1904-1909). 1909. gadā kopā ar savu svaini mācītāju Šmidhenu nodibināja Dubultu ģimnāziju, kuru vadīja līdz 1915. gadam. Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās, izveidoja Tērbatas latviešu ģimnāziju.
1918. gadā bija Limbažu draudzes mācītājs un vidusskolas direktors. Izdeva jaunu baznīcas dziesmu grāmatu (1922). 1922. gadā L. Bērziņš pārcēlās uz dzīvi Rīgā, kur strādāja par latviešu literatūras docentu Latvijas Universitātē un Rīgas Skolotāju institūta direktoru. Pētīja latviešu tautasdziesmas, rakstīja dzeju un baznīcas korāļu tekstus. Viņa redakcijā iznāca "Latviešu literatūras vēsture" sešos sējumos (1935-1937).
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kopš 1950. gada dzīvoja ASV, mira Denverā. Pārapbedīts Džūkstes kapos 1997. gadā.
Brālis Roberts Bērziņš (1868-1935) bija pedagogs, literāts un garīgu dziesmu sacerētājs, sieva Minna Šarlote Bērziņa, dzimusi Šmithena (1880-1968).
Luda Bērziņa balva
1994. gadā tika iedibināta "Luda Bērziņa balva", ko pasniedz kultūras un izglītības darbinieku radošā konkursa uzvarētājiem. Konkurss ir noticis ik gadu, 19 gadu garumā, laika periodā no 1994. gada līdz pat 2013. gada septembrim. Konkursa mērķis — atbalstīt aktīvākos latviskas kultūrvides veidotājus un izglītības pārmaiņu īstenotājus. Konkursu iedibinājis un sponsorē pasaulē pazīstamais latviešu ķirurgs, LZA Goda loceklis, Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris, Rīgas Stradiņa Universitātes un Latvijas Universitātes Goda doktors, mecenāts medicīnā, izglītībā, sportā un kultūrā, Jeila Universitātes profesors Kristaps Keggi. Šo 19 gadu laikā savu radošumu pierādījuši pedagogi, kultūras darbinieki, izglītības iestāžu vadītāji un augstskolu profesori. Luda Bērziņa balva un atzinība piešķirta 514 izcilām personībām, tajā skaitā arī 10 ārzemju speciālistiem no Vācijas, Kanādas, ASV, Īrijas, Venecuēlas un Austrālijas.
Robonauts
Robonauts (en) ir humanoīda robota projekts, kuru izstrādājusi NASA Džonsona kosmosa centra laboratorija Dextrous Robotics Laboratory. Atšķirībā no esošajām kosmiskajām robotizētajām ierīcēm (manipulatori, krāni), kuras paredzētas lielu objektu pārvietošanai, robonautam veicamie darbi ir smalkāki. Tas veidots tā, lai varētu izmantot kosmiskos instrumentus, kādus lieto kosmonauti.
Robonauta versija Robonaut 2 (R2) tika nogādāta Starptautiskajā kosmosa stacijā misijā STS-133 (startēja ). Pašlaik notiek tā uzstādīšana un pārbaudes stacijas iekšienē.
Jelgavkrasti
Jelgavkrasti ir apdzīvota vieta Limbažu novada Liepupes pagastā. Izvietojušies Liepupes labajā krastā pie autoceļa A1 6 km no pagasta centra Mustkalniem, 34 km no Salacgrīvas un 69 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta veidojusies kā miestiņš netālu no Pernigeles (Liepupes) muižas. 1933. gadā Jelgavkrastiem (Jelgavkrogam) tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. Jelgavkrastos atrodas motelis un doktorāts, upes pretējā krastā — Liepupes luterāņu baznīca. Blakus ciemam atrodas "Lembužu alus" brūzis.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Valensija (Spānija)
Valensija (ca, es) ir pilsēta Spānijas austrumos Vidusjūras krastā pie Turjas upes. Valensijas autonomās komūnas galvaspilsēta. Valensijas administratīvajās robežās pēc 2010. gada datiem dzīvo 809 267 iedzīvotāji, bet tās aglomerācijā dzīvo vairāk kā 1,56 miljoni iedzīvotāju. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir trešā lielākā Spānijas pilsēta pēc Madrides un Barselonas un tā ir 25. lielākā Eiropas Savienības pilsēta. Valensijas osta ir piektā noslogotākā osta Eiropā un visnoslogotākā osta Vidusjūrā.
Valensija ir slavena ar tradicionālajiem Falles svētkiem 19. martā, kurā tiek sadedzinātas milzīgas dažāda sižeta papjē-mašē lelles, ar savu tradicionālo paelju un horchata (bezalkoholisks dzēriens, ko gatavo no riekstiem, ūdens un cukura) un ultramoderno Santjago Kalatravas projektēto Mākslas un Zinātnes pilsētu. UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļauta gotiskā Valensijas Zīda birža. Pilsēta ir pazīstama arī kā jūgendstila centrs.
Valensija ir mājvieta futbola klubam Valencia CF, kam ir daudz panākumu, piemēram, uzvara UEFA kausa izcīņā 2004. gadā. 2007. gadā par America's Cup mājvietu ir izvēlēta Valensijas pilsēta (osta).
Vēsture
Pilsētu dibināja romieši 137.g. p.m.ē. esošas ibēriešu apmetnes vietā. Rietumromas impērijai bojāejot, pilsētu ieņēma vestgoti, pēc tam mauri.
1094. gadā pilsētu ieņēma Sids, bet jau 1102.gadā Almoravīdi to atkaroja. 1238.gadā pilsētu ieņēma Aragonas karalis Žome I (Jaume el Conqueridor) un nodibināja Valensijas karalisti.
XV un XVI gs. Valensija bija viena no svarīgākajām Vidusjūras pilsētām un valensiešu (kataloņu) kultūras centrs. 1478. gadā Valensijā iznāca pirmā bībele kataloņu valodā. Valensijā tika nodibināta pirmā tipogrāfija Ibērijas pussalā.
1492. gadā Valensijas baņķieri finansēja Kristofora Kolumba ceļojumu.
1609. gadā no pilsētas tika padzīti moriski.
Spānijas Mantojuma karā Valensija bija Hābsburgu pusē, un pēc to sakāves Almansas kaujā tika stipri ierobežotas Valensijas privilēģijas.
Kad Spānijas pilsoņu karā (1936—1939) nacionālisti apdraudēja Madridi, Valensija bija republikāniskās Spānijas galvaspilsēta (1936. gada 6.novembris — 1937. gada novembra beigas).
1957. gadā pilsēta piedzīvoja nopietnus Turjas upes plūdus. Tika nolemts upes gultni pārvietot uz pilsētas nomali. Vecās gultnes vietā tagad ir 7 km garš parks.
1982. gadā Valensijas reģionā tika izveidota sava atsevišķa federālā pārvalde.
1988. gadā Valensijā tika atklāts metro.
Vaboles pagasts
Vaboles pagasts ir viena no Augšdaugavas novada administratīvajām teritorijām tā Latgales daļas vidienē. Robežojas ar sava novada Kalupes, Maļinovas un Līksnas pagastiem.
Ezeri
Baltezers, Seiļu ezers.
Vēsture
Pēc 1920. gada agrārās reformas Vaboles muižu sadalīja 251 jaunsaimniecībā 1988 ha kopplatībā.
Daugavpils apriņķa Līksnas pagastā 1945. gadā izveidoja Osagala ciema padomi. Daugavpils rajona Osagala ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Samagala ciema kolhoza «Padomju Latvija» teritoriju, 1954. gadā - likvidētos Mukānu un Ratnieku ciemus. 1959. gadā Vorošilova kolhoza teritoriju pievienoja Kalupes ciemam. 1965. gadā Osagala ciemu pārdēvēja par Vaboles ciemu. Vaboles ciemam 1974. gadā pievienoja daļu Aužgulānu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Vaboles pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Daugavpils novadā. 2021. gadā Daugavpils novadu kopā ar Ilūkstes novadu iekļāva Augšdaugavas novadā.
Eiropas kauss
Eiropas kauss ir basketbola turnīrs Eiropas basketbolā.
Eiropas kauss var būt:
Tabores pagasts
Tabores pagasts ir viena no Augšdaugavas novada administratīvajām teritorijām uz austrumiem no Daugavpils, novada Augšzemes daļā. Robežojas ar sava novada Naujenes, Vecsalienas, Skrudalienas un Laucesas pagastiem, kā arī Daugavpils pilsētu.
Upes
Daugava, Logovka, Marjanovka, Tabore, Molčanovka. Pagasta teritorijas daļa 530 ha platībā iekļaujas dabas parkā Daugavas loki.
Esteri
Esteri ir skābju un spirtu savienošanās reakcijas produkti. Skābe var būt gan organiskā skābe, gan arī neorganiskā skābe. Estera molekulā izšķir skābes atlikumu un spirta atlikumu. Skābekļa atoms, kas saista šos divus atlikumus, ir no spirta. Esteru nosaukumus veido no spirta atlikuma nosaukuma un skābes atlikuma nosaukuma (kā sāļiem), piemēram, etilacetāts: etil- ir no etilspirta un -acetāts ir no etiķskābes. Etilacetāts ir etiķskābes un etilspirta esteris, jeb etiķskābes etilesteris. Ja esteris ir veidojies no vairākvērtīgas skābes (piemēram, ftalskābes), tas var saturēt vairākus spirta atlikumus un attiecīgi, ja tas ir veidojies no vairākvērtīga spirta (piemēram, glicerīna), tas var saturēt vairākus skābes atlikumus.
Īpašības
Lielmolekulārie esteri ir taukaini. Mazmolekulārie esteri bieži vien ir smaržīgas vielas. Tos lieto par sintētiskajām smaržvielām. Mazmolekulāros esterus lieto arī par šķīdinātājiem (etilacetāts, butilacetāts). Esteri reaģē ar sārmiem (veidojot skābes sāli un brīvu spirtu), tā ir pārziepošanās reakcija, tādā veidā iegūst arī ziepes (taukskābju nātrija un kālija sāļi). Esteri var reaģēt arī ar citām skābēm, veidojot šo skābju esterus un brīvu skābi, kā arī ir iespējamas esteru reakcijas ar citiem spirtiem, veidojot citu esteri un brīvu spirtu (šādā veidā iegūst biodīzeļdegvielu, kas ir taukskābju metilesteris (vai retāk etilesteris)).
Dabā izplatītākie esteri ir dzīvajos organismos esošie lipīdi. Nitroglicerīns ir slāpekļskābes esteris. Visplašāk pazīstamie lipīdi ir tauki un augu eļļas, kas ir glicerīna un taukskābju esteri.
Tabores pagasts
Vēsture
1889. gadā Kurzemes guberņas Ilūkstes apriņķa Aizlauces draudzes novadā izveidoja Skrudalienas pagastu (Skrudalina), apvienojot 7 muižu pagastus. Skrudalienas pagasta platība bija 107,45 km² un tajā dzīvoja 3335 iedzīvotāji. Pēc 1920. gada zemes reformas Skrudalienes pagasta Bruņas muiža (Brunnen) tika sadalīta 44 vienībās 670 ha kopplatībā, Elkšņu muiža (Ellern) 29 vienībās 528 ha kopplatībā, Liellašu muiža (Groß-Lassen) 26 vienībās 394 ha kopplatībā, Tābaras muiža (Tabor) 21 vienībās 360 ha kopplatībā, Māres muiža (Marienhof) 25 vienībās 290 ha kopplatībā, Šteinfeldes muiža 6 vienībās 149 ha kopplatībā. Grīvas pareizticīgo draudzes zemi sadalīja 6 vienībās 147 ha kopplatībā, bet Skrudalienes ciemu 61 vienībā 53 ha platībā.
1945. gadā Ilūkstes apriņķa Skrudalienas pagastā izveidoja Tabores ciema padomi. Tabores ciems ietilpis Grīvas (1949-1955), Ilūkstes (1955-1956) un Daugavpils (1956-1990) rajonos. 1954. gadā Tabores ciemam pievienoja likvidēto Adamovas ciemu, bet 1980. gadā daļu pagasta teritorijas pievienoja Daugavpils pilsētai. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Tabores pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Daugavpils novadā. 2021. gadā Daugavpils novadu kopā ar Ilūkstes novadu iekļāva jaunajā Augšdaugavas novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Tabore (pagasta centrs), Arhipiški, Budiški, Cibuļovka, Elerne, Elkšņi, Gorovatki, Kalaniški, Kalniški, Kovališki, Lasenberga, Māre, Medvecki, Osinovka, Prudiniški, Sadnieki, Saviški, Svikliški.
Fotogrāfija
Fotogrāfija ( — gaisma, γράφειν (graphein) — rakstīt, zīmēt) ir tehnoloģiska attēlu iegūšana, kurā atstarotos gaismas starus apkopo un fokusē uz gaismjutīgu materiālu, piemēram, uz fotofilmu vai uz elektrisko sensoru. Tātad attēli tiek iegūti gan ķīmiskā, gan elektroniskā veidā. Šādā veidā iegūtus attēlus sauc par fotogrāfijām jeb saīsinātā formā vienkārši par foto.
Tehnika
Ar optiskās sistēmas palīdzību, precīzāk, ar objektīva palīdzību, no objekta izstarotā vai atstarotā gaisma nonāk uz gaismjutīga materiāla, piemēram, fotofilmas.
Fotouzņēmumus veic ar fotoaparātu, manipulējot ar optisko sistēmu, t. i., regulējot diafragmas atvērumu un slēdža ātrumu (ekspozīciju), fokusu, krāsu filtrāciju, fokusa attālumu, ekspozīcijas kompensāciju u.c. Pēc tam ļauj gaismai vai citam starojumam nonākt uz fotofilmas, CCD vai CMOS matricas.
Šīs manipulācijas ir savstarpēji saistītas. Gaismas apmērs, kas sasniedz gaismjutīgo materiālu, proporcionāli mainās līdz ar slēdža ātrumu, iestatīto diafragmas atvērumu un objektīva fokusa attālumu. Vairāki objektīvi šīs izmaiņas veic paši. Tātad, mainot kādu no optiskās sistēmas parametriem, tiek mainīts gaismas daudzums, kuram būs ļauts sasniegt gaismjutīgo materiālu.
Slēdža ātrumu mēra sekundes daļās.
Diafragmas atvērumu apzīmē "f" skaitlis, kurš ir proporcionāls fokusa attālumam pret apertūras diametru. Tas nozīmē — jo mazāks "f" skaitlis, jo lielāks apertūras diametrs, līdz ar to uz gaismjutīgā materiāla nokļūst vairāk gaismas. Standarta diafragmas atvērumu skala ietver šādu iedaļu rindu — 1, 1.2, 1.4, 2, 2.8, 3.5, 4, 5.6, 8, 11, 16, 22, 32, 64, 128 utt. Attīstoties digitālajai tehnikai, diafragmas atvērumu rinda tika ievērojami paplašināta uz starpvērtību rēķina (piemēram, f/7.1) un no daudziem digitālajai tehnikai paredzētajiem objektīviem pazuda diafragmas atvēruma iestādīšanas gredzens, tā funkcijas ir nodotas vienotajam elektroniskās vadības blokam.
Vienai ekspozīcijai ir iespējamas vairākas slēdža ātruma un apertūras kombinācijas. Piemēram, f/8 uz 1/125 no sekundes un f/4 uz 1/500 no sekundes objektīvā ielaidīs vienādu daudzumu gaismas. Taču slēdža ātruma un diafragmas atvēruma kombinācija ietekmē galarezultātu. "Asuma dziļumu" ietekmē diafragmas atvērums. Asuma dziļums nosaka, cik lielā attāluma intervālā no objektīva objekti būs fokusēti. Jo mazāks "f" skaitlis, jo izplūdušāki būs objekti fonā un/vai priekšplānā, tomēr arī viss attēls būs mazāk ass. Izmantojot lielākus slēdža ātrumus, kustīgie objekti attēlā var izskatīties "izsmērēti".
Šī ir būtībā tikai puse no visa procesa, līdz fotoattēls būs izveidots, jo galarezultātu ietekmē arī pieeja un metodes attīstīšanas procesā.
Vēsture
Attēla projicēšana obskura kamerā bija pazīstama jau kopš 15. gadsimta (Leonardo Da Vinči). 16.—18. gadsimtā būvēja portatīvas camera obscura, kurās izmantoja objektīvus, spoguļus, diafragmas. Īsāk sakot, jau pirms fotogrāfijas atklāšanas eksistēja primitīvi fotoaparāti. Gaismas iedarbība uz dažādām vielām bija pazīstama jau sen, tikai to parasti skaidroja nepareizi (ar gaisa vai siltuma iedarbību). Sudraba sāļu gaismjutību izskaidroja vācu zinātnieks Johans Heinrihs Šulce 1727. gadā. Vairāki izgudrotāji 18. un 19. gadsimtā mēģināja iegūt attēlu, ievietojot primitīvus gaismjutīgus materiālus camera obscura, tātad pēc būtības veica fotografēšanu (terminu “fotogrāfija” ieviesis angļu astronoms Sers Džons Heršels 1839. gadā). Lielākos panākumus guva Žozefs Nisefors Njepss, kurš 19. gadsimta 20. gados ieguva "heliogrāfiskus" attēlus uz platēm, kuras bija pārklātas ar asfaltu, lavandas eļļu un gvajaksveķiem.
Neviena no šīm metodēm nebija piemērota praksei, jo attēlu varēja iegūt, veicot stundām ilgu eksponēšanu. Gaismjutīgākus materiālus atrast neizdevās. Sudraba sāļu gaismjutību (tā nav pārspēta arī mūsu dienās) neprata izmantot, jo nebija atklāta latentā attēla attīstīšanas iespēja. To 1835. gadā nejauši atklāja Njepsa kompanjons Luijs Dagērs. Fotogrāfijas rašanos parasti saista ar 1839. gada 19. augustu, kad franču fiziķis Dominiks Fransuā Arago Parīzes Zinātņu akadēmijas un Mākslas akadēmijas kopīgajā sēdē ziņoja par Dagēra un Njepsa izgudrojumu. Dagerotipija ātri izplatījās visās civilizētajās valstīs, sakarā ar plašo pieprasījumu pēc portretiem.
Viljamss Fokss Talbots 1841. gadā patentēja atšķirīgu, praksē izmantojamu metodi attēla iegūšanai - kalotipiju (uz papīra, kas bija apstrādāts ar sudraba sāļu šķīdumu, izgatavoja negatīvu, no kura varēja iegūt neierobežotu skaitu kopiju). Kalotipija plaši neieviesās tāpēc, ka Dagērs par savas metodes popularizēšanu rūpējās vairāk, kā arī tāpēc, ka abas šīs metodes drīz aizstāja labāki paņēmieni. 1851. gadā angļu zinātnieks Frederiks Skots Ārčers izgudroja mitrās kolodija fotoplates jeb ambrotipus, ko gatavoja paši fotogrāfi neilgi pirms fotografēšanas. 1871. gadā anglis Ričards Medokss ieteica izmantot sausās fotoplates ar želatīnā disperģētiem sudraba halogenīdiem. Tās pēc dažiem uzlabojumiem sāka plaši lietot. 1873. gadā Hermans Fogels atklāja metodi, kā fotomateriālus padarīt gaismjutīgākus (sensibilizēt). 1887.g. amerikāņu izgudrotājs Džordžs Īstmens ieteica izmantot fotofilmu ar lokanu nitrocelulozes pamatni, bet dažus gadus vēlāk sāka mehanizēt fotomateriālu ražošanu.
Apmēram 100 gadu laikā fotomateriālu gaismjutība palielinājās desmitiem tūkstošu reižu. Uzlabojās attīstīšanas metodes, fotoaparātu un objektīvu konstrukcija. 19. gadsimta beigās no fotogrāfijas atdalījās patstāvīga nozare - kinematogrāfija. Tomēr joprojām pastāvēja problēma - attēls bija tikpat liels, cik medijs, tātad, lai varētu iegūt normāla izmēra fotogrāfiju, vajadzēja neērti lielus fotoaparātus. 20. gadsimta 20. gados tika izgudrota fotofilma, kādu to pazīstam šodien, kā arī Oskars Barnaks konstruēja fotoaparātu, kas izmanto 35 mm fotofilmu. Tas piešķīra fotogrāfijai lielu vienkāršību, pieejamību un pats galvenais - mobilitāti. Piedevām šis gadsimts ievadīja krāsainās fotogrāfijas ēru.
1970. gadā tika sperts pirmais solis pretī digitālajai fotogrāfijai. Firma "Bell" kontstruēja pirmo fotoaparātu, kas izmanto CCD matricu. 1972. gadā "Texas Instruments" ziņoja par pirmo patentu fotoaparātam, kas neizmantoja fotofilmu un kurā par skatu meklētāju izmantoja ekrānu. 1973. gadā firma "Fairchild Imaging" izgatavoja pirmo komerciālo CCD čipu ar 100 x 100 pikseļu izšķirtspēju.
Šo CCD 1975. gadā izmantoja Kodak fotoaparātā. To konstruēja izgudrotājs Stīvs Sassons. Kamera svēra 3,6 kg, bija lielāka par tosteri un tai bija nepieciešamas 23 sekundes, lai 100x100 pikseļu lielu, melnbaltu attēlu ierakstītu magnētiskajā lentē. Lai attēls būtu redzams uz ekrāna, bija nepieciešamas vēl 23 sekundes. 1986. gadā "Canon" ar RC-701 prezentēja pirmo komerciālo Still-Video fotoaparātu ar attēlu magnētisko ierakstu, "Minolta" prezentēja Still Video Back SVB-90 fotoaparātam "Minolta 9000" (šo ierīci nomainīja ar fotoaparāta standarta aizmuguri, padarot "Minolta 9000" no analogā fotoaparāta par digitālo SLR fotoaparātu). Attēli tika saglabāti 2 collu disketēs. 1987. gadā sekoja vairāki modeļi no "Canon RC" sērijas, kā arī digitālās kameras no "Fujifilm" (ES-1), "Konica" (KC-400) un "Sony" (MVC-A7AF). Arī "Chinon" izgatavoja CP9-AF - maināmu aizmuguri digitālajai fotografēšanai. 1988. gadā sekoja "Nikon" ar QV-1000C un 1991. gadā - "Kodak" ar DCS sistēmu (Digital Camera System) kā arī "Rollei" ar Digital Scan Pack. Sākot ar deviņdesmitajiem gadiem, digitālo fotogrāfiju var uzskatīt par pilnībā ieviestu komerciāli.
Digitālās fotogrāfijas tehnika arī revolucionēja digitālo mākslu, it īpaši izmantojot fotomanipulāciju.
19. gadsimts
Latvijā fotogrāfija pirmoreiz ienāk jau fotografēšanas tehnikas izgudrošanas gadā — 1839. Jau 1840. gadā fotografēšana ieņēma lielāku lomu nekā gleznošana. Lai uzņemtu portretu, bija jāpavada mazāks laiks, nekā pozējot māksliniekam. Tas bija arī ievērojami lētāk. Pirmās fotodarbnīcas Rīgā, Jelgavā un Liepājā atver iebraucēji, galvenokārt vācieši, nīderlandieši un franči. Galvenokārt tiek bildēti portreti, pa retam arī lauku un pilsētu panorāmas. Līdz 19.gs. sešdesmitajiem gadiem pasaulē un līdz ar to arī Latvijā ir tā saucamais dagerotipu periods (rezultāts ir nevis pozitīvs, bet gan negatīvs).
Par pirmo fotogrāfu latvieti, spriežot pēc attēla datējuma, var uzskatīt Alfonu Bērmani — 1854.g. uzņēmis Smilšu vārtu iekšējo portālu. Sešdesmitajos gados foto apritē ienāca mākslinieki, kuri bija zaudējuši savu klientūru un bija spiesti meklēt citus peļņas veidus, gleznošanu atstājot tikai kā vaļasprieku. Tos arī var uzskatīt par pirmajiem latviešu fotogrāfiem. Latvijas teritorijā novitātes tika ieviestas reizē ar pārējo Eiropu, dažkārt tās tika pieņemtas ātrāk. Viens no sešdesmito gadu populārākajiem fotogrāfiem bija liepājnieks A. Kisners (viņam bija savs fotoateljē «Kisners un dēls»). Viņu var uzskatīt arī par Liepājas sešdesmito līdz astoņdesmito gadu hronistu. Vēl ievērojami fotogrāfi: Liepājā — Osvalds Lange, brāļi Gessau, Kārlis Šulcs, L. Meiers, E. Jakubovičs. Fotogrāfi dažkārt iegūtos uzņēmumus krāsoja ar akvareļu krāsām un tirgoja kā skatu kartītes. Sešdesmito gadu sākumā Rīgā jau strādāja ap 20 fotodarbnīcu — lielākoties Vecrīgā. Ir ziņas, ka dažas bijušas arī Daugavpilī. Lai gan fotodarbnīcu skaits ar katru gadu strauji pieauga, vēl 1888. gadā Liepājas eļļas fabrikas degšanas fotogrāfijā redzams, ka lielāku interesi izraisa fotogrāfs ar savu milzīgo aparātu, nevis ugunsgrēks.
Rikavas pagasts
Rikavas pagasts ir Rēzeknes novada teritoriāla vienība tā ziemeļrietumos. Robežojas ziemeļos ar Nagļu un Gaigalavas pagastiem, austrumos ar Dricānu un Kantinieku pagastiem, dienvidos pa Rēzekni ar Sakstagala pagastu, kā arī ar Viļānu pagastu, rietumos ar Dekšāru pagastu. Pagasta centrs atrodas Rikavā.
Fotogrāfija
20. gadsimts
Par mākslas foto var sākt runāt tikai ar gadsimta miju, kad fotogrāfu rindās ienāk Mārtiņš Buclers, Artūrs Dulbe, Jānis Rieksts, Jānis Sarkangalvis, Andrejs Saulītis, Lūcija Kreicbergs-Alutis, Mārtiņš Lapiņš, Emīlija Mergupe, Roberts Johansons un Vilis Rīdzinieks. Fotogrāfija uzplauka visā Eiropā. Tautskolotāju Mārtiņu Bucleru var droši saukt par gandrīz visu tuvāko četrdesmit gadu ievērojamo fotogrāfu skolotāju.
Kopš tā laika fotogrāfija kā žanrs ir attīstījusies vienmērīgi un bez lielām pārmaiņām līdz pat deviņdesmito gadu beigām. Kā atskaites punktus var minēt vienīgi abus karus, kuri uz laiku ierobežoja fotogrāfu darbību. Pēc Otrā pasaules kara lielākā daļa Latvijas brīvvalsts laika fotogrāfu tika izsūtīti tāpat kā visi citi kultūras darbinieki. Gandrīz pilnībā tika iznīcināta salonfotogrāfiju kultūra, taču vēlāk to mēģināja atjaunot. Arī fotogrāfi izjuta cenzūras iespaidu — nevarēja fotografēt tiltus, jaunuzceltas vai stratēģiskas ēkas — elektrostacijas, armijas objektus, nedrīkstēja fotografēt no gaisa. Sākot ar sešdesmitajiem gadiem, aizvien biežāk parādījās privātās fotokameras, līdz ar to sadzīves fotografēšana no “skatītāja no malas” pārgāja “dzīves notikumu dalībnieka” rokās.
Rikavas pagasts
Daba
Pagasta austrumu daļā atrodami augstvērtīga māla atradņu krājumi. Ir zināms, ka Uguļovas atradņu māls izmantots Rikavas Riku muižas un Rēzeknes Jēzus Sirds katedrāles celtniecībā. Pļuskovas ciemā atrodas 5,5 ha liels grants karjers, no kura ņemta grants un būvēti daudzi apkārtējie ceļi.
Fotogrāfija
Pašlaik
Pašlaik par redzamākajiem fotogrāfiem varētu nosaukt Mārci Bendiku, Leonīdu Tugaļevu, Māru Brašmani, Andreju Grantu, Uldi Briedi un vēl vairākus desmitus lielo avīžu, žurnālu, dažādu salonu, kā arī citās profesijās strādājošus, bet profesionālus fotogrāfus. Protams, profesionāļi nav tikai galvenajās avīzēs un laikrakstos. Latvijas Profesionālās Fotogrāfu Asociācijas biedri ir arī Dainis Kārkluvalks. (Talsu Vēstis), Juris Rubenis (Kurzemes Vārds) un citi. Fotogrāfijā ir iestājies īpašs laiks — digitalizācija — lielākā daļa fotogrāfu ir pārgājuši vai pāriet uz digitālo tehniku. Ir fotogrāfi, kas to neatzīst, tai skaitā daudzi Latvijas Profesionālo Fotogrāfu apvienības biedri. Tehnikas pieejamība ir palielinājusi fotoamatieru skaitu, taču profesionālo fotogrāfu nišu tas neapdraud, jo to darbs vienalga ir pieprasīts avīzēs, žurnālos un reklāmfirmās.
Rikavas pagasts
Ezeri un ūdenskrātuves
Pagastā nav lielāku ezeru, taču uz Maltas upes ir Nagļu ūdenskrātuve - daļa no tās atrodas Nagļu pagastā, kopplatība 81,9 ha.
Fotogrāfija
Pašlaik
Izglītību fotogrāfi Latvijā var iegūt vairākās augstskolās — gan Jelgavā, gan Rīgā -, taču fotogrāfu aprindās par nopietnākajām tiek uzskatīta Oslo vai Maskavā iegūtā kino-foto izglītība, jo tur tā ir izkopta vairākus gadu desmitus. Tāpat praksi vai pat kursus iespējams pieteikt pie Latvijas pazīstamākajiem fotogrāfiem.
Rikavas pagasts
Vēsture
1945. gadā Rēzeknes apriņķa Viļēnu pagastā izveidoja Rikavas ciema padomi. Rēzeknes rajona Rikavas ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Zirkaukas ciema Šverņika kolhoza teritoriju, 1957. gadā — likvidētā Viļānu ciema kolhoza «Gaisma» teritoriju, 1962. gadā — Kantinieku ciema kolhoza «Draudzība» un padomju saimniecības «Komjaunietis» teritoriju. 1973. gadā daļu Rikavas ciema teritorijas pievienoja Nagļu ciemam, bet 1981. gadā Rikavas ciemam pievienoja daļu Kantinieku ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Rikavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Fotogrāfija
Pašlaik
Starp citu, tieši krievu fotogrāfi ir iecienījuši Latviju un regulāri šeit rīko savus plenērus. Krievijas fotogrāfiem nav sveši tādi vietu nosaukumi kā Tūja vai Skulte.
Rikavas pagasts
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas (pēc iedzīvotāju skaita) pagastā ir: Rikava (pagasta centrs), Baļtina, Piliskolns, Pļuskova, Mihalki, Asnīnes, Liuzi.
Novadnieki
Līvija Liepdruviete (1955) - dzejniece, skolotāja
Izglītība un kultūra
Pagastā darbojas Rikavas pamatskola (no 2009. gada 1. septembra _ Gaigalavas pamatskolas struktūrvienība), bibliotēka, kultūras nams. katoļu baznīca.
Kultūras dzīves galvenais balsts Rikavā ir kultūras nama etnogrāfiskais ansamblis Rikava (vad. Aija Dundure), viens no vecākajiem folkloras ansambļiem valstī. Piedalījies visos Latvijā notikušajos starptautiskajos festivālos Baltica. Ansamblis bijis gaidīts viesis 1995., 1997., 1999. gada Latgales televīzijas mūzikas festivālos Rēzeknē, piedalījies vairākās TV un kino filmās: Tā dzied un dejo Latvijā, Trīs minūšu lidojums, Ziedi mana linu druva, Rūtoj, saule, rūtoj, bite u.c. Ansamblis ir koncertējis Ļeņingradā, Viļņā, Opočkā, Kupišķos. 1990. gadā ansamblis piedalījies Starptautiskajā folkloras festivālā Kijivā (Ukraina), 1998. gadā _ XXII Baltijas jūras un Ziemeļvalstu festivālā Gdaņskā (Polija), 2001. gadā _ IV starptautiskajā festivālā Kantele un IX somugru tautu folkloras festivālā Karēlijas Republikā, Petrozavodskā. 2007. gadā ansamblis piedalījies trešajā starptautiskajā folkloras festivālā “Sofijas pavasaris” Bulgārijā. Rikavas kultūras namā ir izveidota neliela etnogrāfiskā ansambļa folkloras materiālu krātuve.
Valsts nozīmes kultūras pieminekļi
Arhitektūras pieminekļi:
Arheoloģiskais piemineklis: Pleskavas pilskalns
Vietējās nozīmes kultūras pieminekļi
Arhitektūras pieminekļi:
Arheoloģiskais piemineklis: Kaļvu viduslaiku kapsēta.
Fotogrāfija
Pašlaik
2007. gada augustā notika unikāls fotopasākums - "Viena diena Latvijā", kuru rīkoja Jānis Krūmiņš, Gunārs Janaitis, Ilmārs Znotiņš un Viesturs Koziols (fotostudija "Imagine"). Pasākums parādīja, ka fotogrāfija Latvijā dzīvo un attīstās. Izrādījās, ka Latvija tiešām nevar gausties par profesionālu fotogrāfu trūkumu. Bez šajā sadaļā minētajiem akcijā no Latvijas piedalījās : Aigars Altenbergs, Aivars Borovkovs, Aivars Drāznieks, Aivars Purmals, Andris Tenass, Anrijs Lembergs, Āris Auders, Artūrs Dubrovskis, Boriss Koļesņikovs, Bruno Birmanis, Dainis Kārkluvalks, Gundega Deģe, Haralds Apogs, Ilgvars Gradovskis, Jānis Knāķis, Māris Ločmelis, Normunds Laizāns, Ojārs Lūsis, Pēteris Korsaks, Santa Savisko, Viesturs Koziols, Viesturs Links, Vija Kilbloka, Juris Krūmiņš, Juris Zaļeskis, Andris Šmits, Aivars Liepiņš, Andris Eglītis, Elmārs Rudzītis, Gatis Rozenfelds, Gunārs Binde, Gunārs Janaitis, Gvido Kajons, Ilmārs Znotiņš, Imants Urtāns, Ivars Silis, Jānis Deinats, Jānis Krūmiņš, Jānis Mednis, Juris Kalniņš, Kaspars Goba, Kristaps Kalns, Mārtiņš Plūme, Ojārs Jansons, Oksana Džadan, Oļegs Zernovs, Raimo Lielbriedis, Uldis Briedis, Valdis Brauns, Valts Kleins, Vilhelms Mihailovskis, Vitālijs Stīpnieks, Zigismunds Zalmanis.
Latvijas fotogrāfiju starptautiskās fotoizstādes visregulārāk pārstāv tādi Latvijas fotogrāfi, kā Iveta Vaivode, Alnis Stakle, Arnis Balčus, Reinis Hofmanis un Ieva Epnere.
1. februāris
1. februāris ir gada 32. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 333 (334 garajā gadā) dienas.
Vārda dienas
Brigita, Indra, Indris, Indars
Rīgas Vidzemes priekšpilsētas ielu uzskaitījums
Šis ir Rīgas Vidzemes priekšpilsētas ielu uzskaitījums. Rīgas ielu sadalījums atbilstoši priekšpilsētu (rajonu) izpilddirekciju administratīvajām teritorijām tika izveidots, lai atvieglotu tiesas piekritības noteikšanu.
Višķu lidlauks
Višķu lidlauks vai Maskavas lidlauks ir nesertificēts lidlauks Augšdaugavas novada Višķu pagastā. Izvietojies pagasta austrumdaļā dienvidos no Maskovskajas ciema 3 km no Višķiem. Lidlaukā ir viens 400 m garš un 20 m plats asfalta seguma skrejceļš. Izbūvēts padomju laikā un līdz 1991. gadam izmantots kā lauksaimniecības lidlauks. Uz lidlauka perona izbūvētas rūpnieciskas struktūras.
Stamporkova
Stamporkova ir pilsēta un tāda paša nosaukuma gminas centrs Polijas dienviddaļā, Sventokšiskas vojevodistes ziemeļos.
Šķēles Ministru kabinets
Šķēles Ministru kabinets var būt:
Aleksandrs Kaljostro
Aleksandrs Kaljostro, arī Kaļostro (, īstajā vārdā — Džuzepe Balzamo, 1743-1795). Sicīliešu avantūrists, mistiķis, dziednieks un pareģis. Jelgavā nodibinājis tā sauktās brīvmūrnieku ēģiptiešu rituāla adopcijas ložas vīriešiem un sievietēm un kļuva par Jelgavas adopcijas ložu lielmeistaru.