cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lielais Ziemeļu karš
Kara priekšvēsture
17. gadsimta gaitā Zviedrija ieguva dominējošo stāvokli Baltijas jūras reģionā, bet Hanzas savienība beidza eksistēt. Jaunais Krievijas cars Pēteris I (1672-1725), atgriežoties mājup no sava lielā ceļojuma ("Lielā sūtniecība") cauri Livonijai uz Ziemeļvāciju, Holandi un Angliju, kala plānus par savas valsts modernizēšanu un tās ietekmes palielināšanu Eiropas politikā. Saksijas kūrfirsts Augusts II Stiprais (1670-1733), kas bija ievēlēts par Polijas-Lietuvas karali, vēlējās atgūt savas lielvalsts zudušo varenību un atgūt Zviedrijai zaudēto Pārdaugavas hercogisti un Igauniju. Livonijas muižnieki bija nemierā ar viņu tiesību ierobežojumiem un 16.-17.gs. iegūto zemes īpašumu nodošanai zviedru kroņa pakļautībā. Ambiciozais un avantūriskais Livonijas muižnieku priekšstāvis Johans Reinholds fon Patkuls (1660-1707) bija "līdz nāvei" sanīdies ar Zviedrijas valdību un visu savu turpmāko dzīvi veltīja atriebības plānu veidošanai. Pirmā vienošanās par koalīciju pret Zviedriju tapa Ravas-Ruskas pilsētiņā tagadējā Rietumukrainā, kur Pēteris I un Augusts II, kopīgi dzīrojot, pārrunāja turpmākās sadarbības plānus par Austrumbaltijas zemju atņemšanu Zviedrijai un savstarpēju sadalīšanu. Zviedrijai 1617. gadā zaudētās Ingrija un Karēlija pienācās Krievijai, bet Vidzeme (Livonija) un Igaunija - Polijai. Vēlāk aliansei pievienojās Dānijas - Norvēģijas kopvalsts, kas vēlējās atgūt savas iepriekšējos karos Zviedrijai zaudētās teritorijas un uzbrukt Zviedrijas sabiedrotajām Šlēzvigas un Holšteinas hercogistēm. Livonijas muižnieki pilnvaroja fon Patkulu 1699. gada augustā Varšavā parakstīt Vidzemes un Igaunijas bruņniecības padošanās aktu Augustam II un viņa pēcnācējiem (t.i. Saksijas kūrfirstiem). Koalīcijas vienošanās galīgajā formā tika noslēgta 1699. gada novembrī Preobraženskā (tagad - Maskavas daļa).
Islandiešu mūzika
ÚTÓN
ÚTÓN ir partnerorganizācija Iceland Music Export, kuras mērķis ir izglītot mūzikas reklamēšanā, konsultēt kā arī rūpes par līdzekļu piesaisti.
Lielais Ziemeļu karš
Saksijas uzbrukums Rīgai
Lielais Ziemeļu karš sākās 1700. gada 11. februārī, kad Saksijas karaspēks 12 tūkstošu kājnieku un 600 dragūnu sastāvā bez kara pieteikuma šķērsoja Misas upi pie Olaines, kas bija Kurzemes un Vidzemes robeža, un ieņēma Pārdaugavā esošo Kobrona skansti. Tomēr aptuveni divtūkstoš vīru lielais zviedru garnizons bija labi sagatavots un stiprajiem Rīgas nocietinājumiem sakši neuzbruka. Tā vietā viņi šķērsoja Daugavu pie Jumpravas muižas, ielauzās Vidzemē un sāka ilgstošu Rīgas aplenkumu. Cerētā muižnieku sacelšanās nesekoja par spīti Patkula aktīvajai pretzviedru aģitācijai. Tā vietā zviedriem lojālie muižnieki ar saviem karakalpiem pulcējās Rīgas aizstāvībai. Par Rīgas komandantu Vidzemes ģenerālgubernators Ēriks Dālbergs iecēla senu Patkulu dzimtas ienaidnieku pulkvedi Magnusu Johanu fon Tīzenhauzenu. Vidzemes bruņniecības konvents un Rīgas rāte parakstīja deklarācijas, kurās norobežojās no Patkula plāniem un pauda lojalitāti Zviedrijas karalim Kārlim XII. Varšavas seims paziņoja, ka Polija neatrodas karastāvoklī ar Zviedriju.
1700. gadā Zviedru Vidzemē bija izveidotas šādas vietējo iedzīvotāju karaspēka vienības: Vidzemes muižnieku kavalērijas pulks (Adelsfahne in Livland, ap 600 vīru), divi Vidzemes dragūnu pulki (Livländisches Dragoner-Regiment, ap 1200 vīru), Vidzemes dragūnu eskadrons (Livländische Dragoner-Schwadron, ap 500 vīru), divi Vidzemes kājnieku pulki (Livländisches Infanterie-Regiment, ap 1200 vīru), trīs Vidzemes kājnieku bataljoni (Livländisches Infanterie-Bataillon, ap 1330 vīru) un vairāki tūkstoši zemessargu.
Islandiešu mūzika
Samtónn
Organizācija, kas rūpējas par mākslinieku profesionālo labklājību un autortiesību drošību.
Lielais Ziemeļu karš
Zviedrijas panākumi pret Dāniju un Krieviju
Pretzviedru koalīcijas iecerētais zibenskarš Vidzemē nebija izdevies, toties zviedri šajā laikā Kārļa XII vadībā sešu nedēļu laikā sakāva Dāniju un piespieda parakstīt miera līgumu. Tad viņi kuģos šķērsoja Baltijas jūru un izcēlās Pērnavā, šķērsoja Igauniju un 30 tūkstošu karavīru stiprais karaspēks ar zviedru karali priekšgalā uzvarēja krievus kaujā pie Narvas 1700. gada 30. novembrī (20. novembrī pēc vecā stila). Kārlis XII tomēr izlēma nevis vajāt atkāpjošos Pētera I armiju, bet gan vērsties pret savu personīgo ienaidnieku Augustu II un ierīkoja karaspēka ziemas nometni pie Tērbatas. Saksijas karaspēks atkāpās no Rīgas, ieņēma stipro Kokneses cietoksni un apmetās ziemas nometnē Kurzemes hercogistē (Sēlijā) un Lietuvā. 1701. gada ziemā Biržu pilī notika sarunas starp Augustu II un Pēteri I par tālāko kara taktiku.
Islandiešu mūzika
Festivāli
Islandē notiek arī dažādi mūzikas un kultūras festivāli. Lielākais no tiem ir Iceland Airwaves ar vairāk nekā 9000 viesiem. Tas katru gadu notiek Novembra sākumā, piecas dienas un norisinās Reikjavīkas centra apkārtnē. Vēl ir tāds jauns un progresīvs festivāls kā Secret Solstice festival, kurš 2014.gada 20.-22. jūnijā norisinājās pirmo reizi.
Lielais Ziemeļu karš
Zviedrijas ofensīva Kurzemē, Lietuvā un Polijā
1701. gada 19. jūlijā notika izšķirošā kauja starp Saksijas, Krievijas un Zviedrijas karaspēkiem Spilves pļavās Pārdaugavā ("Daugavas kauja"). Sakšu armijas virspavēlnieks grāfs Ādams fon Šteinavs (Adam Heinrich Graf von Steinau) taktiski kļūdījās, gaidot zviedru uzbrukumu Koknesē un pirms kaujas sadalīja savu karapēku. Apvienotais Saksijas, Kurzemes un Krievijas karaspēks Oto Arnolda fon Paikula un hercoga Frīdriha Vilhelma vadībās izvietojās Daugavas kreisajā krastā no Spilves pļavām līdz Katlakalnam. Zviedru kājnieki dūmu aizsegā pārcēlās pāri Daugavai un spējā triecienā sakāva sakšus un krievus, kas bija spiesti atkāpties. Karalis Kārlis XII viegli ieņēma Kurzemes un Zemgales hercogistes galvaspilsētu Jelgavu, hercogs Frīdrihs Vilhelms aizbēga uz Prūsiju, kur uzturējās līdz 1710. gadam. 1701. gada oktobrī zviedri izveidoja karaspēka ziemas nometni Virgā pie Liepājas. Polijas-Lietuvas valdība protestēja pret Kurzemes okupāciju, jo pēc seima lēmuma "vienīgi Polijas karalis Augusts II (kā Saksijas kūrfirsts) atradās karastāvoklī pret Zviedriju, ne Polijas-Lietuvas kopvalsts". Augusts II piedāvāja sākt miera sarunas, tomēr stūrgalvīgais Kārlis XII no tā atteicās un pieprasīja Seimam cita karaļa ievēlēšanu.
Islandiešu mūzika
Festivāli
Citi festivāli:
Lielais Ziemeļu karš
Zviedrijas ofensīva Kurzemē, Lietuvā un Polijā
1702. gada janvārī zviedru karaspēks pārvietojās uz Lietuvu un, pavasarim sākoties, 23. martā šķērsoja Polijas robežu un bez kaujas ieņēma Varšavu 14. maijā. Toties liela kauja starp uzbrūkošajiem zviedriem un poļu-sakšu armiju notika pie Kelces pilsētas ("Klišovas kauja"). Zviedri izcīnīja vēl vienu uzvaru, kuras rezultātā tie sagrāba visu sakšu artilēriju, karaspēka kasi ar 150 tūkstošiem dālderu un karaļa Augusta II sudraba trauku komplektu. Augusts šoreiz bija gatavs piekrist visām zviedru prasībām, ja vien viņam atļautu palikt par karali. Polijas kardināls savukārt Polijas-Lietuvas valsts vārdā piedāvāja atteikties gan no Latgales, gan no Kurzemes, gan arī maksāt lielu kara izraisīto zaudējumu atlīdzību. Kārlis XII turpināja pastāvēt uz jauna karaļa vēlēšanām, kas pretēji poļu bruņniecības vairākuma gribai zviedru karaspēka klātbūtnē notika 1704. gada 12. jūlijā, un par jauno karali ievēlēja Staņislavu Leščiņski (Stanisław I. Leszczyński). Augusts savukārt kopā ar saviem atbalstītājiem organizēja partizānu karu, kas krietni novājināja zviedru okupācijas varu.
Krievijas iebrukums zviedru Vidzemē un Igaunijā
Kamēr Zviedrijas karaspēks atradās Polijā-Lietuvā, tikmēr Krievijas karaspēks guva atelpu pēc smagā zaudējuma pie Narvas un uzsāka otro kampaņu zviedru Baltijas provincēs. 1701. gada rudenī krievu dragūnu pulki Šeremetjeva vadībā iebruka Zviedru Vidzemē un atkārtoti sakāva Volmāra fon Šlipenbaha komandēto zviedru karaspēka vienību 1701. gada decembrī pie Tērbatas un pie Omuļiem, netālu no tagadējās Latvijas un Igaunijas robežas, pamatīgi izpostot Ziemeļvidzemi un Dienvidigauniju un lietojot "izdedzinātās zemes taktiku". Pēc bezcerīgas cīņas 1702. gada 26. augustā kapitulēja Alūksnes cietoksnis, kuru aizsargāja ap 300 latviešu bataljonu cīnītāji. Trimdā tika aizvesti visi Valkas un Alūksnes pilsoņi. 1702. gada beigās Šeremetjevs bieži citētajā vēstulē caram Pēterim rakstīja: "Varenais Dievs un vissvētā dievmāte ir Tavu vēlēšanos piepildījusi. Ienaidnieka zemē vairs nav, ko postīt. No Pleskavas līdz Tērbatai, lejup pa Veļikajas upi, gar Peipusa ezera krastiem līdz Narvas upes grīvai, ap Tērbatu, aiz Tērbatas [..] Laisas līdz Rēvelei, 50 verstis pret Rakveri un tālāk no Tērbatas uz augšu pa Mētraines upi līdz Vircezeram, pret Helmi un Karksi, un aiz Karksi līdz 38 verstīm pret Pērnavu, un no Rīgas līdz Valkai: viss ir nopostīts, pilis ir uzspridzinātas. Nekas vairs nav saglabājies bez Pērnavas un Rēveles, un šur tur kāda muiža jūrmalā. Citādi viss starp Rēveli un Rīgu ir izravēts. Apdzīvotās vietas atrodamas tikai uz kartes. Kā klājies postīšanas laikā, zina stāstīt gūstekņi [..] Ko lai es iesāku ar laupījumu?"
Viena no Šeremetjeva gūsteknēm bija 18 gadus jaunā, jautrā un attapīgā katoļu ticības zemnieka meita Marta Skavronska, kas bija bijusi kalpone pie Alūksnes luterāņu mācītāja Ernesta Glika. Kā kara laupījums viņa vispirms nonāca Šeremetjeva, pēc tam Meņšikova namā. 1703. gadā skaistule un labā pavāre esot iepatikusies caram Pēterim, kurš ierādīja viņai mitekli savā galmā Preobraženskas sādžā pie Maskavas. Tur viņa pārgāja krievu ortodoksajā ticībā, tika nokristīta par Katrīnu Aleksejevnu un kā Pētera konkubīne dzemdēja viņam trīs meitas, no kurām Elizabete Petrovna vēlāk kļuva par Krievijas ķeizarieni Elizabeti, bet Anna Petrovna - par ķeizara Pētera III māti. Pēc cara Pētera I nāves viņa kļuva par Krievijas ķeizarieni Katrīnu I.
Ingrijas ieņemšana un Sanktpēterburgas dibināšana
Tālāk galvenie notikumi risinājās Ingrijā. 1702. gada 11. oktobrī krievi Pētera I vadībā ieņēma Noteburgas (Noteburg) cietoksni pie Ņevas upes iztekas no Ladogas ezera, ko Pēteris I pārdēvēja par Šliselburgu, proti - "atslēgas pili" un Nīenšances (Nyenskans) cietoksni 1703. gada 3. maijā pie Ņevas ietekas Somu jūras līcī, ko pārdēvēja par Šlotburgu jeb "slēdzenes pili". Tādējādi Krievija ieguva kontroli pār stratēģiski svarīgo Ņevas upi un izeju uz Baltijas jūru jeb "logu uz Rietumiem". 1703. gada 27. maijā Pēteris I iepretī zviedru cietoksnim lika dibināt jaunu cietoksni, ko nosauca Svētā Pētera un Pāvila vārdā. Jaunais cietoksnis kopā ar zviedru pilsētiņu Nīenu (Nyen) kļuva par aizsākumu Sanktpēterburgai ("Svētā Pētera pilsētai"), kas tikai 1712. gadā kļuva par jauno Krievijas Impērijas galvaspilsētu. 1703. gada pavasarī krievi ieņēma Koporjes (Kaprio) un Jamburgas cietokšņus un pabeidza Ingrijas iekarošanu. 1704. gada vasarā krievu armija atkārtoti iebruka Zviedru Vidzemē un 14. jūlijā ieņēma Tērbatu, 9. augustā krievi pēc 10 dienu bombardēšanas šturmēja Narvas cietoksni, revanšējoties par zaudējumu 1700. gadā. Gada beigās krievu kontrolē atradās visa Ingrija, kā arī Igaunijas un Vidzemes austrumu daļa. 1704. gada vasarā krievi gribēja ieņemt arī Kurzemes un Zemgales hercogisti, bet tika sakauti kaujā pie Jēkabpils.
Zviedru uzvaras pie Mūrmuižas un Frauštates, Saksijas kapitulācija
Uzvaru iedvesmots, 1705. gada vasarā Pēteris I nolēma virzīt savu karaspēku uz Poliju, lai apvienotu spēkus ar Saksijas armiju un kopā sakautu zviedru galvenos spēkus. Viņa karaspēks, sakarā ar Narvā noslēgto līgumu, 1704. gada beigās iegāja Polijas-Lietuvas teritorijā un iekārtoja savu galveno bāzi Polockas cietoksnī. Lai nodrošinātos pret Zemgalē stacionētās zviedru karaspēka daļas apvienošanās ar Kārļa XII galvenajiem spēkiem, viņš izlēma vispirms sūtīt savu armiju Vidzemē uzvaras guvušā Borisa Šeremetjeva vadībā uz Kurzemes un Zemgales hercogisti. Šoreiz zviedru karaspēkam (ap 7000 vīru) Kurzemes un Piltenes gubernatora Ādama Lēvenhaupta vadībā izdevās sakaut daudz lielāko krievu karaspēku (ap 12 000 vīru). Kauja notika 16. jūlijā pie Mūrmuižas uz dienvidiem no Jelgavas Svētes upes krastos (Mūrmuižas kauja). Krievi saņēma papildspēkus un augustā jau ar 16 500 lieliem spēkiem iebruka Zemgalē, cara Pētera I vadībā 1705. gada augustā un septembrī Krievijas armija veselu mēnesi aplenca un bombardēja Jelgavas pili. Līdz 1705. gada decembrim Krievijas karaspēks 20 000 vīru sastāvā ieņēma visu Polijas-Lietuvas austrumdaļu un apvienojās ar sakšu armiju pie Grodņas. Pretēji gaidītajam, 1706. gada 3. februārī zviedru karaspēka daļa 10 000 vīru sastāvā kaujā pie Frauštates Silezijā uzvarēja 19 000 lielo sakšu armiju. Jau martā krievu armija atstāja Kurzemi, kuru atkal pārņēma zviedri. Zviedrijas karalis nolēma vispirms panākt Saksijas kapitulāciju un tikai tad vērsties pret Krieviju. 1706. gada vasarā zviedri okupēja Saksiju, Saksijas delegācija 1706. gada 24. septembrī parakstīja Altranštates miera līgumu starp Zviedriju un Saksiju, turklāt viena no zviedru prasībām bija Patkula izdošana. 1706. gada nogalē Pēteris I izlēma nevis cīnīties ar zviedriem Polijā-Lietuvā, bet gan atkāpties uz Krieviju.
Karadarbība Ziemeļvācijā
Pēc Poltavas kaujas Saksijas kūrfirsts Augusts II uzteica miera līgumu un sakšu karaspēks atkal iesoļoja Polijā. Zviedru karaspēka daļas atkāpās uz zviedriem piederošo Štrālzundi un Štetīni. Zviedrijas atbalstītais Polijas-Lietuvas karalis Staņislavs Ļeščinskis aizbēga uz ārzemēm. 1709. gadā Dānija neveiksmīgi centās atkarot Zviedrijas dienviddaļu un 1711. gadā izgāzās dāņu, sakšu un krievu uzbrukums zviedru kontrolē esošajām Baltijas jūras ostām Vismārai un Štrālzundei. 1712. gadā zviedri no jauna iebruka Ziemeļvācijā un sakāva dāņus un sakšus pie Gadebušas un nodedzināja Altonas pilsētu pie Hamburgas. 1713. gada septembrī krievi Meņšikova vadībā ieņēma zviedru cietoksni Štetīnu un nodeva to nevis dāņiem, kā bija plānots, bet gan Prūsijai. Tas veicināja jaunā Prūsijas karaļa Frīdriha Vilhelma I iesaistīšanos Lielajā Ziemeļu karā pret Zviedriju.
Krievija ieņem Latviju, Igauniju un Somijas dienvidus
Kaut arī jaunais līgums ar karaļa tronī atjaunoto Augustu II noteica, ka pēc kara Pēteris I iegūs Ingriju un Igauniju, bet Augusts II Vidzemi, tūlīt pēc uzvaras Poltavas kaujā Pēteris I savus galvenos spēkus 40 000 vīru sastāvā pa abiem Daugavas krastiem virzīja pret stipro Rīgas cietoksni. Rīgas aplenkums ilga astoņus mēnešus no 1709. gada novembra līdz 1710. gada jūlijam, kura laikā to aizstāvēja 12 000 liels zviedru garnizons. Bada un mēra piespiesta, Vidzemes bruņniecība, Rīgas pilsētas rāte un ģildes Šeremetjeva kara nometnē Dreiliņos parakstīja padošanās aktu Krievijas caram. Rīgas kapitulācija (1710) vēlāk Nīštates miera sarunās tika traktēta kā "labprātīga padošanās" Krievijai, tādēļ Polijas-Lietuvas karalis esot zaudējis savas līgumā ar Pēteri I paredzētās tiesības uz Vidzemi. 1710. gada militārās kampaņas laikā krievu armijai līdz oktobrim izdevās ieņemt vēl sešus svarīgus Baltijas jūras cietokšņus - Vīborgu, Elbingu, Daugavgrīvu, Pērnavu, Keksholmu un Tallinu. Arī Igaunijas bruņniecība parakstīja padošanās līgumus Krievijas Impērijai, kas lielā mērā sakrita ar Viļņas ūnijas principiem 1561. gada Livonijas ordeņa padošanās paktā Polijas-Lietuvas karalim Sigismundam II Augustam. Krievija ievēroja Baltijas provinču autonomiju līdz pat 19. gadsimta beigām, tomēr, atšķirībā no Somijas, neļāva paturēt hercogvalstu statusu.
1713. gada vasarā Krievijas karaspēks iekaroja Somijas dienviddaļu un steigšus būvēja jaunus karakuģus izšķirošajai jūras kaujai pret zviedru floti, kas notika 1714. gada augustā pie Hanko pussalas. Pieredzējušu grieķu un venēciešu kapteiņu vadītie mazie un ātrie krievu karakuģi vienu pēc otra nogremdēja lielos zviedru karakuģus.
Zviedru karaļa atgriešanās un nāve
Stūrgalvīgais Kārlis XII atteicās no vairākiem miera piedāvājumiem. 1714. gada novembrī viņš no Benderu cietokšņa pārcēlās uz Štrālzundi, kuru aplenca apvienotā krievu, sakšu, prūšu un dāņu armija. Pēc vairāku mēnešu aplenkuma cietoksnis kapitulēja un karalis Kārlis XII zvejnieku kuģī aizbēga pāri Baltijas jūrai uz Zviedriju. Kārlis XII krita 1718. gada 30. novembrī kaujā pie Haldenas cietokšņa Norvēģijā.
Kara noslēgums
1719. gada janvārī Augusts II noslēdza sadarbības līgumu ar Austriju un Angliju, bet 1719. gada novembrī lauza savienību ar Krieviju un noslēdza mieru ar Zviedriju. Krievijas karaspēks 26 000 vīru sastāvā ar 20 kuģiem un vairākiem simtiem airu laivu pārcēlās pāri Baltijas jūrai un iebruka Zviedrijā pie Stokholmas. Karadarbības rezultātā tika nopostītas 8 zviedru pilsētas, ieskaitot Noršēpingu. 1720. gada 1. februārī Zviedrija noslēdza miera līgumu ar Prūsiju un 3. jūlijā ar Dāniju. Krievi izcēla desantu Zviedrijas ziemeļos un nopostīja Umeo. 1721. gada 10. septembrī somu pilsētā Nīštatē tika parakstīts miera līgums, kā rezultātā Zviedrija atteicās no Ingrijas, Zviedru Vidzemes, Zviedru Igaunijas, Sāmsalas un Dagdas salas, tomēr uz laiku vēl saglabāja kontroli pār Somiju.
Monokulārs
Monokulārs ir pārveidots refraktors, ko izmanto, lai palielinātu tālu objektu attēlus, laižot gaismu cauri virknei lēcu un prizmu. Tā apjoms un svars ir mazāks par pusi no binokulāru svara, padarot tā pārnēsāšanu daudz vieglāku.
Sankristovala de la Laguna
Sankristovala de la Laguna, arī La Laguna, ir pilsēta Spānijā, Kanāriju Salās. Pilsēta atrodas Tenerifes salā. 2013. gadā pilsētā dzīvoja 152 tūkstoši iedzīvotāju. Sankristovala de la Laguna savulaik bija Kanāriju salu administratīvais centrs.
1999. gadā Sankristovala de la Laguna tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Ugo Čavess
Ugo Čavess (dzimis, miris ) bija Venecuēlas prezidents.
Bijušais izpletņlēcēju pulkvežleitnants, kas vadīja neveiksmīgu valsts apvērsumu 1992. gada februārī, tika ievēlēts par prezidentu. Viņa prezidentūras laikā Venecuēlā tika pieņemta jauna konstitūcija un īstenota konfrontējoša ārpolitika attiecībā pret ASV.
Savā "Bolivāra revolūcijā" Čavess atsaucās uz Latīņamerikas atbrīvošanas cīņu varoņa Simona Bolivāra idejām. Čavess centās īstenot demokrātiskā sociālisma valsts pārvaldes modeli. Venecuēlā tika izvērstas plašas kampaņas slimību, analfabētisma, izsalkuma, nabadzības un citu sociālo problēmu apkarošanai. Viņš bija pazīstams kā ciešākas Latīņamerikas integrācijas aizstāvis, kurš vienlaikus asi kritizēja neoliberālismu, globalizāciju un ASV ārpolitiku.
Čavess mūža pēdējos gadus cīnījās ar vēzi. Viņam tika veiktas trīs operācijas, no kurām trešā radīja komplikācijas — smagu elpceļu infekciju. Čavess nomira 2013. gada 5. martā.
Ameriks
Ameriks var būt:
1956. gads
1956. gads bija garais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās svētdienā.
Ahillejs
Ahillejs ir galvenais varonis sengrieķu dzejnieka Homēra eposā "Iliāda", kurš vēsta par Trojas karu. Tesālijā dzimušais Ahillejs bija valdnieka Pēleja un nereīdas Tetīdas dēls. Lai padarītu Ahilleja miesu neievainojamu un nemirstīgu, Tetīda iemērca viņu pazemes valstības upes Stiksas ūdenī, taču aizmirsa samērcēt papēdi, aiz kura viņa dēlu turēja. Ahilleju uzaudzināja un skoloja viedais kentaurs Heirons.
Moiras piedāvāja jaunajam Ahillejam izvēli: ilgu mūžu, aizvadītu greznībā, vai agru nāvi Trojas karā un nevīstošu slavu. Viņš izvēlējās slavu un devās karā. Trojas aplenkuma laikā Ahillejs atteicās turpināt cīņu pēc tam, kad grieķu vadonis Agamemnons gribēja viņam atņemt gūstekni Briseīdu. Kad grieķi bija palikuši bez sava drosmīgākā karotāja, trojieši Hektora vadībā piespieda viņus atkāpties. Ahilleja draugs Patrokls pierunāja viņu aizdot savas bruņas, lai tās maldinātu trojiešus, ka cīņas laukā atgriezies pats Ahillejs.
Hektors nogalināja Patroklu un Ahillejs atkal iesaistījās kaujā, lai atriebtu drauga nāvi. Ahillejs vajāja Hektoru, trīsreiz apdzīdams viņu ap Trojas mūriem, un tad nonāvēja divcīņā. Ahillejs atteicās atdot ienaidnieka līķi apbedīšanai, līdz dievi pierunāja viņu pieņemt izpirkumu no Hektora tēva valdnieka Priama. Izšķirošajā kaujā par Troju Ahillejs nogalināja amazoņu valdnieci Pentesileju. Varoni apbūra mirušās valdnieces skaistums un viņš viņā iemīlējās. Drīz pēc tam, kā to mirstot bija pareģojis Hektors, Ahilleju nonāvēja Hektora brālis Parīds, kurš trāpīja viņam ar bultu papēdī, vienīgajā vietā, kur Ahilleju varēja ievainot. Ahilleja bruņas grieķi nodeva Odisejam. Pirms nāves Ahillejs palūdza lai viņa pelni tiek apglabāti kopā ar Patroklusa pelniem.
Elektriskais lādiņš
Elektriskais lādiņš ir fizikāls lielums, kas nosaka elektromagnētisko mijiedarbību intensitāti, fizikā to apzīmē ar q \ un tā mērvienība ir kulons (C).
Elektriskais lādiņš var būt pozitīvs vai negatīvs.
Lādiņiem un uzlādētiem ķermeņiem ir spēkā elektriskā lādiņa nezūdamības likums un Kulona likums.
Elementārlādiņš
Vismazākais (pēc absolūtās vērtības) lādiņš piemīt elektronam. Eksperimentāli ir konstatēts, ka tā lādiņš e ir −1,6·10−19 C (tāds pats pēc absolūtās vērtības lādiņš piemīt arī protonam, tikai tas ir pozitīvs), to sauc par elementārlādiņu. Jebkurš cits lādiņš ir šī lādiņa daudzkārtnis.
Elektrizācija
Elektrizācija ir elektrisko lādiņu atdalīšanās un to uzkrāšanās ķermenī, šī procesa rezultātā ķermenis uzlādējas pozitīvi vai negatīvi — ja ķermenis iegūst pozitīvus vai negatīvus lādiņnesējus (daļiņas), rodas attiecīgās zīmes elektriskā lādiņa pārpalikums; ja ķermenis lādiņnesējus zaudē, rodas attiecīgās zīmes elektriskā lādiņa iztrūkums.
Havra
Havra ir ostas pilsēta Francijas ziemeļrietumos, Normandijas reģionā, Piejūras Sēnas departamentā. Tā atrodas Sēnas upes grīvā, Lamanša krastā. Havra ir visapdzīvotākā Augšnormandijas pilsēta, lai gan lielākās Havras konurbācijas kopējais iedzīvotāju skaits ir mazāks nekā Ruānas. Pēc Reimsas tas ir arī otra lielākā subprefektūra Francijā. Pilsētas nosaukums Le Havre nozīmē osta.
Elektriskais lādiņš
Elektrizācija
Parasti (bez elektrizācijas) viela ir elektroneitrāla, tas ir, pretēju zīmju lādiņi tajā savstarpēji kompenesējas (atoms, kurš sastāv no pozitīvi lādēta kodola un negatīvi lādēta elektronu apvalka, ir elektroneitrāls).
Havra
Pilsētu 1517. gadā dibināja Francijas karalis Fransuā I. Ekonomisko attīstību pilsētai agrīnajā mūsdienu periodā apgrūtināja reliģiskie kari, konflikti ar Angliju, epidēmijas un vētras. Sākot ar 18. gadsimta beigām Havra sāka attīstīties, un osta vispirms sāka nodarboties ar vergu tirdzniecību, bet pēc tam ar citu starptautisko tirdzniecību. Pēc 1944. gada sprādzieniem Ogista Perrē firma sāka pārbūvēt pilsētu. Naftas, ķīmiskās rūpniecības un automobiļu rūpniecība bija dinamiska Trente Glorieuses laikā (pēckara uzplaukums; 1945 — 1975), bet 1970. gadi iezīmēja okeāna laineru zelta laikmeta beigas un ekonomiskās krīzes sākumu: iedzīvotāju skaits samazinājās un pieauga bezdarba līmenis.
Elektriskais lādiņš
Tilpuma lādiņa blīvums
Tilpuma lādiņa blīvumu fizikā apzīmē ar \rho \
Havra
1900. gada vasaras un 1924. gada vasaras olimpisko spēļu laikā, kad tās rīkoja Francijas galvaspilsēta Parīze. Havrā tika aizvadītas burāšanas sacensības.
Elektriskais lādiņš
Tilpuma lādiņa blīvums
Saskaņā ar šo definīciju lādiņš ir vienāds ar integrāli
Virsmas lādiņa blīvums
Virsmas lādiņa blīvumu apzīmē ar \rho_S \
Havra
No 1990. līdz 2000. gadam pilsēta piedzīvoja vairākais izmaiņas. Pašvaldību vēlēšanās uzvarēja labējie spēki, kuri centās attīstīt pakalpojumu nozari un iedibināt jaunas nozares. Port 2000 projekts palielināja kontenerostas ietilpību, lai tā konkurētu ar Ziemeļeiropas ostām, pārveidoja pilsētas dievidu rajonus un ostā atgrieza okeāna lainerus. Mūsdienu Havru joprojām dziļi ietekmē tās nodarbinātība un jūrniecības tradīcijas. Havras osta ir otra lielākā Francijā pēc Marseļas ostas, taču tā ir lielākā Francijas konteinerosta.
Elektriskais lādiņš
Virsmas lādiņa blīvums
Saskaņā ar šo definīciju lādiņš ir vienāds ar integrāli
Lineārais lādiņa blīvums
Lineāro lādiņa blīvumu apzīmē ar \rho_l \
Saskaņā ar šo definīciju lādiņš ir vienāds ar integrāli
Delta funkcija
Pieņemsim, ka uz x \ ass punktā x_0 \ atrodas punktveida lādiņš q \. Visos x \ ass punktos lādiņa blīvums, izņemot punktu x = x_0 \, kurā tas ir bezgalīgi liels, jo punktam nav tilpuma.
Lai gan funkcija \rho (x) \ nav nepārtraukta, to var izteikt matemātiski šādi:
Vēl jābūt izpildītam šādam nosacījumam:
kurš nepieciešams, lai iegūtu galīgu lielumu q \.
Vairāku lādiņu blīvums
Situācija ir līdzīga, ja uz x \ ass diskrētos punktos x_i \ izvietoti n \ punktveida lādiņi q_i \ un sistēmas pilnais lādiņš ir. Arī šādu lādiņu izvietojumu var izteikt ar \delta \ funkcijām.
Un līdz ar to
Punktveida elektriskais lādiņš
Par punktveida lādiņiem var uzskatīt elektriski lādētus ķermeņus, attālums starp kuriem ir ievērojami lielāks par šo ķermeņu izmēriem.
Vēsture
Jau senie grieķi iepazinuši saberzētam dzintaram piemītošo spēju pievilkt vieglus priekšmetus. Renesansē sākti sistemātiski elektrisko parādību pētījumi, 18. gadsimtā atrastas pirmās kvalitatīvās likumsakarības. Bendžamins Franklins (18. gs.) atklāja abu veidu elektriskos lādiņus. 19. gs. 30. gados Maikls Faradejs eksperimentāli pierādīja elektrisko lādiņu nezūdamību. 1911. gadā Roberts Milikens savā eksperimentā secināja, ka elektrona lādiņa modulis ir elektriskā lādiņa mazākā porcija.
Burzum
Vēsture
1987. gadā Kristiāns Vikerness izveido grupu Kalashnikov (nosaukums aizgūts no tāda paša nosaukuma automāta modeļa), kas vēlāk maina nosaukumu uz Uruk-Hai (urukhaji ir Sarumanam pakļāvīgu orku paveids Dž.R.R.Tolkīna Gredzenu pavēlniekā), bet pēc kāda laika beidz pastāvēt. No 1988. līdz 1991. gadam viņš spēlē ģitāru grupā Old Funeral (kuras dalībnieki bija arī vēlākie Immortal izveidotāji), bet pēc aiziešanas no tās nolemj atjaunot iepriekšējo projektu, šoreiz gan viena cilvēka sastāvā un ar jaunu nosaukumu Burzum, kas tulkojumā no Tolkīna Viduszemes Mordoras valodas nozīmē "tumsa". Vikerness arī pieņem sev no Gredzenu pavēlnieka aizgūtu pseidonīmu "grāfs Grišnaks" (Count Grishnack).
Drīz vien tiek ierakstītas divas demo kasetes, kas piesaista Mayhem ģitārista Eironimusa, kurš izveidojis pagrīdes mūzikas izdevniecību Deathlike Silence Productions, uzmanību un piekrīt izdot Burzum debijas albumu. Tas tiek izdots 1992. gadā un kļūst arī par vienu no pirmajiem izdevniecības izdotajiem albumiem. Eironimuss albuma ierakstā piedalās kā viesmākslinieks, ierakstot ģitāras solo dziesmai "War".
Lai gan Burzum nekad nav uzstājies koncertos, uz īsu brīdi tiek apsvērta iespēja padarīt Burzum par "dzīvo grupu" un tajā iesaistās basģitārists Samoth no Emperor, kurš piedalās minialbuma Aske ierakstā. Pēc tā gan viņš grupu atstāj un tā atkal pārtop par viena cilvēka projektu. 1993. gadā Vikerness tiek notiesāts par Eironimusa slepkavību, līdz tam paspējot ierakstīt materiālu vēl trijiem pilna garuma albumiem, kas tiek izdoti laika posmā no 1993. līdz 1996. gadam.
Jau cietumā esot Vikerness ieraksta vēl divus albumus, šoreiz gan dark ambient stilā, jo viņam nav atļauts spēlēt cietus instrumentus izņemot sintezatoru. 2000. gadā viņš paziņo par projekta izbeigšanu.
2009. gadā tika paziņots, ka Vikerness, pēc 16 gadu soda izciešanas, tiks priekšlaicīgi atbrīvots. Jau iepriekš intervijās viņš bija paziņojis, ka pēc iznākšanas brīvībā plāno izdot vēl mūziku black metal stilā.
Latvijas Ziemeļaustrumu reģiona futbola čempionāts 2010
2010. gada Ziemeļaustrumu reģiona futbola čempionāts notika no līdz, kuru organizēja Latvijas Futbola federācijas Ziemeļaustrumu reģiona vadītājs Ainis Šaicāns. Čempionātā piedalījās 5 komandas, kas aizvadīja trīs riņķu turnīru. Ziemeļaustrumu reģiona čempiona titulu un ceļazīmi uz 2. līgas finālsacensībām izcīnīja FK Kvarcs.
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti
Itālijas futbola izlase 2010. gada Pasaules kausa finālturnīrā
Treneris: Marčello Lipi
Kols (nozīmju atdalīšana)
Kols var būt:
2009. gada Skrundas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Demokrāti.lv (43,94%), bet novada domē iekļuva arī visi pārējie kandidējušie saraksti. Skrundas novada domes vēlēšanās piedalījās 2 266 vēlētāji jeb 49,81% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 2 251, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 2 203 vēlētāji.
Sainss
Sainss var būt:
Plāņi (nozīmju atdalīšana)
Plāņi var būt:
Vieglo automašīnu klasifikācija pēc izmēra
Vieglo un kravas pasažieru automašīnu klasifikācija ir vispārpieņemts klasifikācijas veids automašīnu iedalīšanai tām atbilstošās klasēs un segmentos. Pastāv vairākas vieglo automašīnu klasifikācijas sistēmas.
Eiropa
No citas puses, šos segmentus izmanto ražotāji, lai noteiktu automašīnas vietu tirgū, dēļ kā konkrētām automašīnu koncepcijām kopīgā segmentā var būt pilnīgi dažādi apraksti, izmantotas dažādas tehnoloģijas un opciju izlases, atkarībā no ražotāja.
Dotos segmentus izmanto Eiropas tirgus monitoringam. Stingra izvēlnes aprakstu noteikšana var nopietni traucēt efektīvai tirgus analīzei.
Kopsummā, pasažieru automašīnu tirgus dalās sekojošos segmento :
Šaurāka tirgus noteikšana netika pieprasīta, tādēļ palikusi atvērta.
Ziemeļamerika
Ziemeļamerikā vēsturiski ir izveidojusies savādāka automašīnu klasifikācija, balstīta uz riteņu bāzes garuma un (pēdējā laikā) salona lietderīgās platības apjomu (en). klasifikācijas kritērijos laika gaitā ir veiktas nozīmīgas izmaiņās. Pašreiz (no 1985. gada), saskaņā ar dokumentu "Title 40--Protection of Environment, Section 600.315-82 Classes of comparable automobiles", dotajā klasifikācijā, automašīnas tiek iedalītas pēc salona lietderīgās platības apjoma:
Plāņi
Plāņi ir apdzīvota vieta Valmieras novada Plāņu pagastā, pagasta centrs. Izvietojušies pagasta dienviddaļā, Vijas upes kreisajā krastā 31 km no novada centra Valmieras un 148 km no Rīgas.
Vieglo automašīnu klasifikācija pēc izmēra
Ziemeļamerika
Pēc šīs klasifikācijas analoga, Amerikā, apvidus automašīnas (SUV — en), arī iedala:
Tomēr, šie skaitļi tika daudz reizes mainīti, bet līdz pat 1980. gadiem šīs klasifikācijas pamatā bija riteņu bāzes garuma parametri. 1970. gadu "kompakti", pēc mūsdienu klasifikācijas, atbilst vidus vai pilnizmēra automašīnām.
Vēsturiskā izziņa
Sākumā, ASV bija unikāla situācija, kad bija tikai vienas klases automašīnas, kuras ieguva nosaukumu — standarta izmēra (en) vai pilnizmēra (en). To izmēri bija atkarīgi no automašīnas modeļa prestižās pakāpes. 20. gs 40. gadu beigās parasta "tautas" markas automašīna (tādas kā Ford, Chevrolet, Plymouth) bija aptuveni 4,9 — 5,1 metrus garas ar riteņu bāzi 2,8 — 3,0 metri. Pēc Otrā pasaules kara ASV ekonomika plauka, iedzīvotāju pirktspēja auga, un automašīnu izmēri pakāpeniski palielinājās. 50. gadu beigās amerikāņu automašīnas garums sākuma cenu kategorijā jau sasniedza vidēji 5.3 — 5.4 metrus.
50. gados parādījās pirmās "kompaktās" (en) automašīnas, kuras izlaida "neatkarīgie" ražotāji (tie kas nebija Amerikas autoražotāju kompāniju "Lielajā trijniekā"), mēģinot izdzīvot, atrodot neaizņemtās tirgus nišas — tajos gados šis bija ekonomisko automašīnu (en) tirgus.
Tomēr parastam tā laika amerikāņu pircējam tāds samazinājums likās nepieņemams, kaut arī kompaktklases automašīnas bija komerciāli veiksmīgākas un vairāk pārdotas. Tādēļ 60. gadu sākumā parādījās "vidusizmēra" (en) automašīnas, pa vidu starp "pilnizmēra" un "kompaktajām". Tie bija aptuveni 5 metrus gari.
Amerikāņu "subkompakti" (en) parādījās 70. gadu sākumā, kā kārtējā atbilde eiropiešu un japāņu automašīnu importa pieaugumam, kā arī — 1973. gada benzīna krīzei. "Pilnizmēra" automašīnu garums uz šo laiku jau bija 5,8 — 6 metri, "vidusizmēra" — 5,3 — 5,4 metri, bet par "kompaktiem" sauca apmēram 5 metrus garas automašīnas.
70. gadu otrajā pusē sakarā ar degvielas krīzes pastiprināšanos tika pārskatīta klasifikācija, pēc kura pilnizmēra automašīnas tika izņemtas no ražošanas, to vietu aizņēma modeļi, kurus iepriekš uzskatīja par vidusizmēra, bijušie "kompakti" ieņēma vidusizmēra automašīnu vietu, utt. ASV pieņemts šo automašīnu izmēru samazināšanu saukt par Downsizing vai The Great Shrink. Toreiz izveidotā klasifikācija, bez lielām izmaiņām, tiek pielietota arī mūsdienās, kaut arī tika mēģināts pārskatīt šos kritērijus.
Sākot ar 70. gadu beigām, Amerikā, automašīnu klasifikācija nonāca Vides aizsardzības aģentūras paspārnē — EPA (en).
Situāciju sarežģīja tas, ka bez pašu automašīnām tirgū bija arī importa ražojuma. Piemēram, Honda Accord vēl 80. gados EPA klasificēja kā "kompaktu", bet mūsdienās — kā "vidusizmēra" automašīnu.
Mūsdienās ASV ražo tikai trīs "tradicionālos" pilnizmēra vieglo automašīnu modeļus — Ford Crown Victoria, Mercury Grand Marquis un Lincoln Town Car.
Tādas automašīnas, kā pēdējā Ford Taurus (bijušais Ford Five Hundred), Cadillac DTS, Buick Lucerne vai Chrysler 300 paaudze, kaut arī formāli (pēc salona lietderīgās platības) tiek pieskaitīti pie pilnizmēra klases, un ir daudz tuvāki "tradicionālajām" pilnizmēra automašīnām, salīdzinājumā ar eiropiešu un japāņu lielās klases automašīnām — BMW 7 vai Lexus LS, kuri piekāpjas "tradicionālajām" automašīnām — garums 5,0 — 5,2 m pret 5,4 — 5,6 m, platums 1,8 — 1,9 m pret gandrīz 2,0 m.
Piemēri
'''19. gs. 60.-70. gadu pilnizmēra automašīnas'''
'''19. gs. 60.-70. gadu vidusizmēra automašīnas'''
'''19. gs. 60.-70. gadu kompakti'''
'''19. gs. 70. gadu subkompakti'''
Mūsdienu pilnizmēra automašīnas
Mūsdienu vidusizmēra automašīnas
Mūsdienu kompakti
Mūsdienu subkompakti
Kanāda
Kanādā pieņemta klasifikācija, tuva amerikāņu, tikai salona apjomu mēra litros.
Japāna
Japanā ir pieņemta ļoti vienkārša klasifikācija:
Ķīna
Klasifikāciju izstrādājusi China Automotive Technology and Research Center (CATARC) — tuva japāņu klasifikācijai, kaut arī pēc klašu nosaukumiem tuvāka Eiropas.
Basketbols olimpiskajās spēlēs
Basketbols Olimpiskajās spēlēs vīriešiem notiek kopš 1936. gada Olimpiskajām spēlēm, bet sieviešu turnīrs notiek kopš 1976. gada Olimpiskajām spēlēm. Uzvara Olimpiskajā basketbola turnīrā tiek uzskatīta par lielāko sasniegumu basketbolā. Gan vīriešu, gan sieviešu turnīros visvairāk uzvaru ir izcīnījuši ASV basketbola izlases.
Sumatras degunradzis
Sumatras degunradzis (Dicerorhinus sumatrensis) ir viena no piecām vēl joprojām dzīvojošajām degunradžu dzimtas (Rhinocerotidae) sugām un vienīgā suga Sumatras degunradžu ģintī (Dicerorhinus).
Kādreiz Sumatras degunradzis apdzīvoja Āzijas tropiskos lietus mežus Indijā, Butānā, Bangladešā, Birmā, Laosā, Taizemē, Malaizijā, Indonēzijā un Ķīnā. Mūsdienās degunradža izdzīvošana ir ļoti kritiska. Līdz 2019. gadam bija zināmas 6 populācijas savvaļā: četras Sumatrā, viena Borneo un vēl viena Malaizijā. 2019. gadā nomira pēdējā Malaizijā dzīvojošā Sumatras degunradža mātīte. To kopējais skaits pasaulē nav īsti zināms, tā kā degunradži ir vientuļnieki un dzīvo plašās teritorijās. Zinātnieki uzskata, ka skaits varētu svārstīties ap 80 īpatņiem. Zoodārzos dzīvo 40 Sumatras degunradži. Diemžēl degunradžus nebrīvē nav izdevies pavairot. Pēdējos 20 gados nav izdzīvojis neviens piedzimušais Sumatras degunradža mazulis. Vislielākos draudus Sumatras degunradzim rada cilvēks, kas to medī, lai iegūtu tā ragu. Rags tiek lietots Ķīnas tradicionālajā medicīnā. Viens kilograms raga melnajā tirgū maksā 30 000 ASV dolāru. Kā arī cilvēki paplašina lauksaimniecības zemes un izcērt degunradžu apdzīvotos mežus.
Sumatras degunradži apdzīvo gan ielejas, gan kalnainos apvidus. Tie ir sastopami lietus mežos, purvos un miglas mežos.
Izskats
Sumatras degunradzis ir mazākais degunradzis, tā skausta augstums ir 120—145 cm, ķermeņa garums 250 centimetri, bet sver tikai 500—800 kg. Tāpat kā Āfrikas degunradžiem Sumatras degunradzim ir divi ragi. Ārējais jeb priekšējais rags ir lielāks (15–25 cm garš), otrs jeb galvas rags bieži ir aizmetņa formā, bet ne garāks par 10 cm. Ragi parasti ir tumši pelēki vai melni. Tēviņiem ragi ir lielāki nekā mātītēm. Ir nomedīts Sumatras degunradzis, kura ārējā raga izmērs bijis 81 cm.
Ķermeni sedz biezas ādas krokas, tam ir dziļas krokas aiz priekškājām un pirms pakaļkājām, ap kaklu ir mazāka kroka. Pašas ādas biezums ir apmēram 10—16 mm.
Sumatras degunradzims ir sarkanbrūns apspalvojums, kas sedz gandrīz visu ķermeni un kas jauniem degunradžiem ir biezāks nekā vecākiem īpatņiem. Apspalvojumu savvaļā ir grūti novērot, tā kā degunradži bieži ir izvārtījušies dubļos. Zoodārzos degunradžiem parasti izaug garāks apspalvojums, tā kā tas netiek noberzēts, ejot cauri džungļiem. Uz ausīm un astes galā ir visgarākās spalvas. Kā visiem degunradžiem tiem ir slikta redze, bet laba dzirde un oža.
Ieradumi
Sumatras degunradži ir izteikti vientuļnieki. Kopā dzīvo tikai mātītes ar saviem mazuļiem. Sumatras degunradzis ir vispļāpīgākais no visiem degunradžiem. Katram degunradzim ir sava teritorija, kuru tas iezīmē ar urīnu, fekālijām, ar nagiem ieskrāpējot zīmes zemē un samīcot nelielus kociņus. Tēviņiem teritorija ir lielāka nekā mātītēm. Tēviņu teritorija ir apmēram 50 km² liela, bet mātītes teritorija 10–15 km². Toties tēviņu teritorijas pārsedzas starp vairākiem tēviņiem, mātītēm nē. Nav pierādījumu tam, ka degunradži cīnītos par savu teritoriju.
Sumatras degunradži ir nakts dzīvnieki, uzsākot barības meklējumus vakarā, tūlīt pēc saulrieta. Tie uzturas ūdens tuvumā, jo dienas laikā tie parasti vārtās kādā dubļu bedrē, lai atdzesētos un paglābtos no kukaiņiem. Ja nepieciešams, tad dubļu bedre ar ragu un nagiem tiek izrakta plašāka. Ja zoodārzos degunradžiem netiek dota iespēja vārtīties dubļos, tiem ātri veidojas dažādas veselības problēmas; ādas sprēgas un strutaini iekaisumi, acu un nagu iekaisumi, spalvas zudumi, un, ja dubļi netiek īsā laikā nodrošināti, tie mirst. Pētījumi liecina, ka Sumatras degunradzis vienā dienā guļ divās vai trīs dubļu bedrēs, un pēc 2—12 nedēļām tas bedres maina. Dienas laikā degunradzis dubļos pavada 80—300 minūtes. Lietus sezonas laikā degunradži pārvietojas augstāk kalnos. Vēsākā laikā tie atgriežas ielejās. Sumatras degunradži ir ātri dzīvnieki, tie veikli rāpjas kalnos un stāvos upju krastos.
Sumatras degunradzis dzīvo 30—45 gadus, zoodārzos tas parsti dzīvo īsāku mūžu nekā savvaļā. Savvaļā tam nav neviena cita ienaidnieka bez cilvēka. Reizēm tīģeris vai savvaļas suņi nomedī degunradža mazuļus, lai gan, ja mazulis turas cieši blakus mātei, tas ir drošībā. Degunradži dala savas teritorijas ar ziloņiem un tapiriem. Ziloņi un degunradži bieži izmanto pat kopējas takas. Šīs takas mēdz lietot arī brieži, mežacūkas un savvaļas suņi.
Sumatras degunradžiem ir divu veidu takas: galvenās takas tiek lietotas, lai pārvietotos no vienas teritorijas uz citu, lai dotos pie sāls atradnēm, bet barošanās takas ir mazākas, un tās ir veidotas zem augu zariem. Sumatras degunradža takas mēdz šķērsot upes, kas var būt brasla vietās pat 1,5 m dziļas un 50 m platas. Upju straumes ir spēcīgas, kas liecina, ka degunradži ir labi peldētāji.
Diēta
Sumatras degunradži barojas ar jauniem dzinumiem, lapām, augļiem, krūmu zariem un augu jaunajiem asniem. Dienas laikā tas apēd apmēram 50 kg. Pētot fekālijas, ir noskaidrots, ka degunradzis barībā patērē ap 100 dažādu augu. Visvairāk tiek ēsti koku dzinumi, Sumatras degunradzis apēd jaunos kokus, kas ir diametrā līdz 6 cm. Koki ar augumu tiek nogāzti zemē un tad tiek noēstas lapas un zari. Daudzi augi tiek ēsti nelielos daudzumos, kas liecina, ka degunradzis mīl variēt, un tas daudz pārvietojas.
Pirmais karagājiens uz Jervu (1212)
Pirmais karagājiens uz Jervu notika 1211./1212. gada ziemā pēc Livonijas un Igaunijas bīskapu aicinājuma. Tajā piedalījās aptuveni 4000 bīskapiem padotie bruņnieki, krustneši un Zobenbrāļu ordeņa brāļi, kā arī apmēram 4000 viņu sabiedrotie kristīto līvu un letu karavīri. Karagājiens sākās no Beverīnas pils Tālavā, šķērsoja Ugaunijas zemi un izpostīja Jervas zemi. Pēc karagājiena Igaunijas bīskaps Teoderihs nosūtīja savu priesteri uz Sakalas zemi, kas bija apsolījusi pieņemt kristīgo ticību. Tomēr sakaliešu vadonis Lembits nogalināja priesteri un uzbruka Pleskavai. Pēc šīm karadarbībām igauņi noslēdza separātu mieru ar līviem un letiem.
Sumatras degunradzis
Diēta
Sumatras degunradža diēta ir bagātīga ar šķierdrvielām un ar vidēju olbaltumvielu saturu. Degunradzim ir nepieciešama minerālsāļi. Sāls tiek atrasta nelielos, karstajos avotos, jūras ūdenī vai vulkāniskajos purvos. Sāļu ieguves vietās pulcējas degunradži, un šajās vietās tēviņi parasti uzož mātītes atstātās smaržu zīmes.
Reprodukcija
Mātītes dzimumbriedumu sasniedz 6—7 gadu vecumā. Tēviņi apmēram 10 gadu vecumā. Grūsnības periods ilgst 15—16 mēnešus. Tikko dzimis mazulis sver 40—60 kg. Ar pienu tas tiek barots pirmos 15 mēnešus, un jaunais degunradzis paliek kopā ar māti 2—3 gadus. Jaunā paaudze dzimst katru 4 vai 5 gadu.
Nebrīvē jauni tēviņi var būt ļoti agresīvi un pārojoties nogalināt mātīti. Savvaļā mātīte var aizbēgt no agresīva tēviņa, bet ierobežotā teritorijā kā zoodārzs tas nav iespējams. Dēļ neparedzamās tēviņu agresivitātes zoodārzos ir grūti pavairot Sumatras degunradžus.
Sistemātika
Pirmais dokumentētais Sumatras degunradzis bija 1793. gadā, kad tas tika nomedīts Sumatrā, un tā praksts un zīmejums tika aizsūtīts dabas pētniekam Džozefam Bankam uz Londonu. Tikai 1814. gadā degunradzim tika piešķirts zinātnisks nosaukums. Tā kā pirmais degunradzis tika nomedīts Sumatras salā, tad vācu zinātnieks Johans Fišers fon Valdheims nosauca degunradzi par Rhinoceros sumatrensis, jo Kārlis Linnejs visus degunradžus bija iedalījis degunradžu ģintī (Rhinocerus).
Nosaukums Dicerorhinus sumatrensis ir cēlies no grieķu valodas "di" nozīmē "divi" (δι), "cero" nozīmē "rags" (κέρας), "rhino" nozīmē "deguns" (ρινος). Džošua Brūks 1828. gadā divragu degunradzi izdalīja atsevišķā ģintī, nosaucot to par Didermocerus sumatrensis. Konstantīns Vilhelms Lamberts Glogers 1841. gadā ieteica degunradzi pārsaukt par Dicerorhinus sumatrensis. Džons Edvards Grejs 1868. gadā ieteica vārdu Ceratorhinus sumatrensis, bet tā kā ir pieņemts lietot vecāko nosaukumu, tad 1977. gadā Starptautiskā Zooloģiskā komisija apstiprināja nosaukumu Dicerorhinus sumatrensis.
Sumatras degunradzim ir 3 pasugas:
Viensēta
Viensēta ir Latvijas lauku apvidos izplatīts individuālās apbūves veids, kas ietver dzīvojamo un saimniecības ēkas (klēti, kūti, nereti arī stalli un/vai ratnīcu, riju, pirti un vienu vai vairākus šķūņus), kā arī vairākus hektārus zemes. Viensēta savu apzīmējumu ieguvusi, jo atrodas savrup no citām viensētām vai ciemiem.
Latvijā saskaņā ar „Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu” viensēta ir viena no trim apdzīvoto vietu veidiem (līdzās pilsētai un ciemam). Viensēta ir savrupa viena dzīvojamā ēka vai savrupas vairākas dzīvojamās ēkas, kā arī ar šo ēku vai ēkām funkcionāli saistītās saimniecības ēkas teritorijā, kur zemi galvenokārt izmanto lauksaimniecības vai mežsaimniecības vajadzībām. Viensētas statusu piešķir pašvaldības dome, apstiprinot viensētai nosaukumu.
Latviešu tradicionālā viensēta ir iekļauta Latvijas kultūras kanonā. Visi Latvijas teritorijā pastāvošie viensētu veidi vienkopus šodien ir apskatāmi Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā.
Vēsture
Viensētu rašanās un attīstība cieši saistāma ar lauksaimniecību un lauksaimniecisko ražošanu. Pirmās netiešās norādes par viensētu pastāvēšanu Latvijas teritorijā ir atrodamas Atskaņu hronikā, kur minēts, ka senie latgaļi labprātāk dzīvojuši atstatus viens no otra, nevis plašākās apmetnēs.
Viensētas Latvijā izveidojās vēlāk nekā ciemi, bet zemes izmantošanā tām bija arī ciema kopienai raksturīgas iezīmes (kopējas ganības, pļavas u.c.). Straujāk, īpaši Kurzemē un Vidzemē, viensētas sāka veidoties 15.—16. gadsimtā līdz ar muižu saimniecību paplašināšanos un ciema kopienas nozīmes mazināšanos.19. gadsimta vidū viensētas dominēja Kurzemē, Zemgalē un Vidzemē, bet Latgalē daudzi ciemi (sādžas) tika sadalīti viensētās tikai Latvijas agrārās reformas laikā 20. gadsimta 20. gados. Reformā visā Latvijā tika izveidotas 54 128 jaunsaimniecības 928 757 ha kopplatībā. Šo jaunsaimniecību plānojumu jau daudz mazākā mērā noteica reģionālās atšķirības, tradīcijas un sociālekonomiskie apstākļi, jo valsts piedāvāja daudzus gatavus ēku paraugprojektus. Tādējādi Latvijas viensētas nosacīti ir iedalāmas divas pamatkategorijās: vecsaimniecības, kas bija ierīkotas pirms Pirmā pasaules kara un agrārajā reformā radušās jaunsaimniecības.
Pēc padomju okupācijas, piespiedu kolektivizācijas dēļ, sākās latviešu tradicionālās viensētas noriets. Viensētas tika pasludinātas par kapitālisma un privātīpašuma paliekām un to iedzīvotāji tika mudināti pārcelties uz pilsētām vai jaunuzceltajiem kolhozu centriem (t.s. strādnieku ciemati). Nereti notika arī viensētu ēku fiziska pārvietošana uz tuvāko ciematu. Šo procesu dēļ Latvijas tradicionālā kultūrainava ievērojami izmainījās un viensētu skaits padomju okupācijas gados strauji samazinājās.
Mo Thebums
Mo Thebums (en, hangils: 모태범; dzimis Seulā, Dienvidkorejā) ir dienvidkorejiešu ātrslidotājs.
2006. gadā izcīnīja divas zelta medaļas Pasaules junioru čempionātā 500 un 1000 m distancēs. Pēc tam līdz 2009. gadam neguva uzvaras lielajās sacensībās. 2009. gadā kļuva par divkārtēju Ziemas Universiādes čempionu 1000 un 1500 m distancēs.
Piedalījies 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Tajās izcīnīja vienu zelta un sudraba medaļu. Kļuva par čempionu 500 m distancē, taču divreiz garākā distancē izcīnīja sudraba medaļu.
Laikraksta Le Monde 100 gadsimta grāmatas
Laikraksta Le Monde 100 gadsimta grāmatas ir pēc Francijas mazumtirgotāja Fnac un Parīzes laikraksta Le Monde 1999. gada pavasarī rīkotās aptaujas veidots 20. gadsimta simts labāko grāmatu saraksts.
Pēc sākotnējā 200 grāmatu saraksta, ko sastādīja grāmatu veikali un žurnālisti, 17 000 franču lasītāji atbildēja uz jautājumu "Kuras grāmatas ir palikušas jūsu atmiņā?" (Quels livres sont restés dans votre mémoire?).
No 100 labāko grāmatu sarakstā iekļuvušo darbu autoriem 16 ir Nobela prēmijas laureāti literatūrā. Darbu sarakstā ir gan romāni, dzeja un lugas, gan arī komiksi.
Franču rakstnieks un literatūras kritiķis Frederiks Beigbeders, analizējot izveidoto 100 grāmatu sarakstu, norādījis uz jūtamo franču ietekmi — puse no pirmā piecdesmitnieka (un 44% no visa saraksta) ir franču (vai ar Franciju saistītu) rakstnieku darbi.