cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maikls Keins
Biogrāfija
Maikls Keins ir dzimis 1933. gadā Londonā diezgan trūcīgā ģimenē. Viņa tēvs strādāja zivju tirgū, bet māte piepelnījās kā pavāre un apkopēja. 15 gadu vecumā Maikls Keins atstāja skolu un pelnīja iztiku dažādos gadījuma darbos. Korejas kara laikā viņu iesauca armijā. Korejā Keinam nācās piedzīvot arī reālus draudus dzīvībai. Savā autobiogrāfiskajā grāmatā The Elephant To Hollywood Maikls Keins apraksta savu dzīves ceļu, sākot no bērnības līdz 2000. gadiem.
Karjera
Pēc atgriešanās no Korejas Anglijā Keins ieinteresējās par darbu teātrī. 1953. gadā viņš pieteicās par skatuves menedžera asistentu Horšemā, Saseksā. Šajā darbā viņam bija iespēja arī šad tad piedalīties izrādēs ar epizodiskām lomām. Vēlāk viņš tēloja nelielas lomas Safolkā, bet 1954. gadā pārcēlās uz Londonu.
Pirmā Maikla Keina kinoloma bija pavisam neliela loma 1956. gada filmā A Hill in Korea. Tam sekoja daudzas lomas gan teātrī, gan kino, gan televīzijā, bet Keina karjeras situācija neuzlabojās. Keins tomēr neatlaidīgi turpināja strādāt. Un tikai 1964. gadā ar lomu filmā "Zulu" Maikls Keins guva ievērību. Jau par nākamo kinolomu filmā The Ipcress File 1965. gadā Keins tika nominēts BAFTA kino balvai kā labākais britu aktieris. Bet 1966. gadā par lomu filmā "Alfijs" Keins tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais aktieris.
1966. gadā Keins pirmo reizi filmējās Holivudas filmā. Viņu uzaicināja pēc aktrises Šērlijas Makleinas lūguma, kas viņu bija ievērojusi iepriekšējās lomās un vēlējās viņu par savu partneri filmā "Gambīts". Par darbu šajā filmā Keins tika nominēts Zelta globusa balvai kā labākais aktieris muzikālajā filmā vai komēdijā.
Turpmākajos gados Keina karjera strauji attīstījās. Viņš kļuva par vienu no pazīstamākajiem britu aktieriem. Keinu bieži uzaicināja filmēties arī Holivudas filmās. Keins ir viens no tikai diviem aktieriem, kas tikuši nominēti Amerikas Kinoakadēmijas balvai katrā dekādē no 1960. līdz 2000. gadiem (otrs ir Džeks Nikolsons). Divas reizes Keins ir saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais otrā plāna aktieris. Pirmo Amerikas Kinoakadēmijas balvu Keins saņēma 1986. gadā par lomu Vudija Allena filmā "Hanna un viņas māsas", bet otro — 1999. gadā par Dr. Vilbura Lārča lomu filmā "Sidra nama likumi", kas uzņemta pēc amerikāņu rakstnieka Džona Ērvinga romāna ar tādu pašu nosaukumu "Sidra nama likumi". 2002. gadā Keins saņēma vairākas balvas un nominācijas (arī Amerikas Kinoakadēmijas balvas nomināciju) par lomu filmā "Klusais amerikānis" (The Quiet American), kas filmēta pēc Greiema Grīna 1955. gada romāna "Rāmais amerikānis" (The Quiet American) motīviem.
Pēdējos gados Keins ir piedalījies režisora Kristofera Nolana "Betmena" filmu triloģijā ("Betmens: Sākums", "Tumšais bruņinieks", "Tumšais bruņinieks atgriežas"), ka arī citās Nolana filmās "Ilūzija", "Pirmsākums" un "Starp zvaigznēm".
Kopumā sers Maikls Keins ir piedalījies vairāk nekā 160 filmās (kino un TV). Viņš ir arī sarakstījis 3 grāmatas, kurās ir gan autobiogrāfiski dati, gan aktiera pieredze teātra un kino mākslā (Acting in films, What's It All About?, The Elephant To Hollywood).
Kanopus-V № 1
Kanopus-V № 1 (Канопус-В № 1) bija Krievijas Zemes tālizpētes pavadonis. Tas orbītā tika palaists 2012. gada jūlijā Krievijas Federālās kosmiskās aģentūras vajadzībām. To izmantoja arī Krievijas Ārkārtas situāciju ministrija, Dabas resursu un ekoloģijas ministrija, Zinātņu akadēmija un Federālais hidrometeoroloģijas dienests.
Pavadonis bija paredzēts: kartogrāfijai; tehnogēno un dabas ārkārtas situāciju novērošanai; meža ugunsgrēku un lielu piesārņojumu atklāšanai; anomālu fizisku parādību reģistrēšanai, lai prognozētu zemestrīces; zemju izmantošanas kontrolei, noteiktu Zemes virsmas rajonu operatīvai novērošanai.
Kanopus-V № 1 tika izgatavots Krievijas uzņēmumā Korporacija VNIIEM; avioniku piegādāja Apvienotās Karalistes SSTL. Derīgā krava sastāv no diviem instrumentiem:
Uz Kanopus-V bāzes tika izgatavots Baltkrievijas pavadonis BKA, un abi lidoja vienā orbītā ar nobīdi 180 grādi.
Lidojuma gaita
Kanopus-V № 1 startēja 06:41:39 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG/Fregat no Baikonuras kosmodroma. Kopā ar to tika palaisti arī pavadoņi BKA, exactView-1, TET-1 un Zond-PP. No Fregat dzinējbloka Kanopus-V atdalījās 07:31 UTC.
Pēc izmēģinājumiem 2012. gada 30. oktobrī Kanopus-V № 1 pieņemts ekspluatācijā.
Pavadoņa garantētais darbības laiks bija 7,5 gadi, bet tas nokalpoja gandrīz 8 gadus. 2020. gada 1. jūlijā tika pārtraukta Kanopus-V № 1 ekspluatācija.
Jutrosina
Jutrosina - pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz austrumiem no Ravičas.
Rakstos pirmoreiz minēta 1281. gadā.
Apse (nozīmju atdalīšana)
Apse var būt:
Centrāleiropas vasaras laiks
Kopš 1996. gada Eiropas vasaras laiks ilgst no pēdējās marta svētdienas līdz pēdējai oktobra svētdienai; iepriekš Eiropas Savienībā šie noteikumi atšķīrās.
Lietošana
Šīs valstis un teritorijas vasaras laikā izmanto Centrāleiropas vasaras laiku laikā no 1:00 UTC pēdējā marta svētdienas līdz 1:00 pēdējai oktobra svētdienai.
Centrāleiropas vasaras laiku lietoja arī Portugāle (1993.—1995.) un Lietuva (1998.—1999.).
Oksazols
Oksazols (1,3-oksazols, C3H3NO) pieder pie azolu grupas heterocikliskajiem "aromātiskajiem" savienojumiem. Tā pieclocekļu cikls satur vienu slāpekļa un vienu skābekļa atomu, starp kuriem ir viens oglekļa atoms. Oksazols ir viegli uzliesmojošs šķidrums ar piridīnam līdzīgu aromātu, tas labi šķīst ūdenī.
Atrašanās dabā
Oksazola atvasinājumi var veidoties, oksidējoties serīnu vai treonīnu saturošiem peptīdiem. Atšķirībā no oksazola sēru saturošā analoga - tiazola, oksazola gredzenu saturošas vielas dabā sastopamas reti.
Iegūšana
Visvienkāršāk iegūt, dekarboksilējot atbilstošo karbonskābi (4-oksazolkarbonskābi). Var iegūt arī no ciānhidrīniem un aldehīdiem (Fišera oksazola sintēze).
Līdzīgi furāna iegūšanai no 1,4-diketoniem, oksazols iegūstams, iedarbojoties ar fosfora(V) hlorīdu vai tionilhlorīdu uz acilaminoketoniem.
Izmantošana
Oksazolu un tā atvasinājumus lieto bioķīmiskajām un farmaceitiskajām sintēzēm, kā arī krāsvielu un augu aizsardzības līdzekļu iegūšanai.
Ainažu jūrskolas muzejs
Ainažu jūrskolas muzejs ir muzejs Ainažos, Rīgas vēstures un kuģniecības muzeja filiāle. Tas atrodas ēkā, kas būvēta speciāli Ainažu jūrskolai, ekspozīcija stāsta par pirmo latviešu profesionālo jūrskolu un tās absolventiem — latviešu un igauņu kapteiņiem un stūrmaņiem. Apmeklētājiem muzejs atvērts kopš 1969. gada 20. jūlija.
Elektroniskās mūzikas žanru uzskaitījums
Šis ir elektroniskās mūzikas žanru, apakšžanru un stilu uzskaitījums.
Elektroniskās mūzikas žanru uzskaitījums
{{columns |width=300px
Oldschool jungle
}}
Korintiskais orderis
Korintiskais orderis ir viens no trim klasiskās arhitektūras un Senās Grieķijas arhitektūras orderiem.
Turcijas ģeogrāfija
Turcijas teritorija ir vairāk kā 1600 km gara un 800 km plata un tā ir līdzīga taisnstūrim. Turcijas teritorija, ieskaitot ūdenskrātuves, aizņem 783 562 kvadrātkilometrus, no kuriem 755 688 m² atrodas Āzijā (Anatolija), bet 23 764 m² — Eiropā. Tādēļ Turciju uzskata par starpkontinentālu valsti. Turcija pēc teritorijas platības ir 37. lielākā pasaulē un tās platība ir līdzīga Francijas un Lielbritānijas teritoriju summai. Turciju no trīs pusēm apskalo jūras: rietumos — Egejas jūra, ziemeļos — Melnā jūra un dienvidos — Vidusjūra. Turcijas teritorijā — ziemeļrietumos atrodas Marmora jūra.
Turcijas Eiropas daļa ziemeļrietumos ir Austrumu Trāķija, kas robežojas ar Grieķiju un Bulgāriju. Valsts teritoriju Āzijā — Anatoliju (arī „Mazāzijas pussala”) starp Kēroglu (turku: Köroğlu) un Melnās jūras austrumu piekrastes kalnu grēdas — Taura kalniem, veido augsta centrālā ieplaka ar šauriem piekrastes līdzenumiem. Līdzenumi ir iztekas vieta tādām upēm kā Eifrata, Tigra un Araksa. Te atrodas Vana ezers un Āgri kalns (turku: Ağrı, arī Ararats), kas ir augstākā Turcijas virsotne — 5.165 m.
Ģeogrāfiski Turcija ir iedalīta septiņos reģionos: Marmora jūras reģions, Egejas jūras reģions, Melnās jūras reģions, Centrālās Anatolijas reģions, Austrumu Anatolijas reģions, Dienvidaustrumu Anatolijas reģions un Vidusjūras reģions. Anatolijas nelīdzenā ziemeļu daļa, kas stiepjas gar Melno jūru, veido šauru un garu jostu. Tā sastāda aptuveni vienu sesto daļu no Turcijas sauszemes teritorijas. Tālāk uz dienvidiem un austrumiem teritorija veidojas arvien līdzenāka.
Uz dienvidiem un rietumiem valda Vidusjūrai raksturīgs klimats, kam raksturīgas karstas un sausas vasaras, bet izteiktas un aukstas ziemas. Kalni, kas izvietojas tuvu krastam, aizkavē Vidusjūras ietekmes izplešanos tālāk iekšzemē un tādēļ nodrošina valsts vidienē kontinentālu klimatu ar izteiktiem gadalaikiem. Anatolijas vidienei ir raksturīgas krasas laikapstākļu pārmaiņas. Centrālajā līdzenumā ir vērojamas īpaši spēcīgas un izteiktas ziemas. Gaisa temperatūra šajos rajonos var sasniegt no -30 °C līdz pat -40 °C kalnu apvidos, kur zemi sniegs klāj 120 dienas gadā. Rietumu daļā ziemas temperatūra parasti ir nedaudz zemāka par 1 °C. Vasaras ir karstas un sausas, bet gaisa temperatūra dienā ir virs 30 °C.
Gadā vidēji nokrišņu daudzums sasniedz 400 mm. Sausākie reģioni ir Konjas līdzenums un Malatjas līdzenums, kur gada nokrišņu daudzums nepārsniedz 300 mm. Mitrākais laiks ir maijā, bet sausākais — jūlijā un augustā.
Uz ziemeļos klimats ir mērens jūras klimats ar spēcīgiem nokrišņiem. Ziemā vidējā gaisa temperatūra ir apmēram 5 °C, vasarā tā nepārsniedz 23 °C. Laiks ir mākoņains un līdz ar bieži arī lietains. Vidējais nokrišņu daudzums gadā 1000 mm - 2500 mm.
.tg
.tg ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Togo. Domēns izveidots 1996. gadā. Domēna sponsors ir Cafe Informatique et Telecommunications, kas nodrošina arī domēnu reģistrēšanu. Reģistrācija ir iespējama gan otrajā līmenī, gan trešajā līmenī.
Ārējās saites
Toppdomän
Uzbekistāna
Uzbekistāna, oficiāli Uzbekistānas Republika (uz), ir valsts Vidusāzijā. Tā robežojas ar Kazahstānu rietumos un ziemeļos, Kirgizstānu un Tadžikistānu austrumos, Afganistānu un Turkmenistānu dienvidos.
Vēsture
Tagadējās Kazahstānas dienvidu daļā 1428. — 1468. gadā pastāvēja Uzbeku haniste, ko pēc tās hana Abulhaira (uz) nāves pakļāva Kazahu haniste. Viņa mazdēls hans Muhameds Šeibani (uz) kļuva par Timura pēcteča Samarkandas sultāna Ahmedmirzas karavadoni, bet no 1501. līdz 1510. gadam atkaroja Timura pēctečiem visu tagadējās Uzbekistānas teritoriju. Viņa pēcteči nodibināja Buhāras un Hivas hanistes, kas pastāvīgi karoja viena ar otru. Sakarā ar jūras ceļu atklāšanu tirdzniecība pa Zīda ceļu samazinājās un Vidusāzijas pilsētu nozīme samazinājās. 1709. gadā no Buhāras hanistes atdalījās Kokandas haniste, 1785. gada Buhāras hanisti pārdēvēja par Buhāras emirātu. 19. gadsimta vidū Uzbekistāna bija sadalīta starp Buhāras emirātu, Kokandas hanisti un Hivas hanisti.
Pēc tam, kad Krievijas Turkestānu, kā arī Buhāras emirāta un Hivas hanistes teritorijas ieņēma Sarkanā armija, tika izveidota Turkestānas APSR, Buhāras Tautas Padomju Republika (Buhāras TPR) un Horezmas Tautas Padomju Republika (Horezmas TPR). Horezmas TPR 1923. gada 20. oktobrī pievienoja PSRS kā Horezmas Padomju Sociālistisko Republiku. Savukārt Buhāras TPR 1924. gada 19. septembrī pārdēvēja par Buhāras Padomju Sociālistisko Republiku un arī pievienoja PSRS. Jau 1924. gada 14. oktobrī Turkestānas APSR un Buhāras PSR uzbeku un tadžiku apdzīvotajā teritorijā izveidoja Uzbekijas PSR. Tās galvaspilsēta bija Samarkanda. 1925. gada 15. februārī likvidēja arī Horezmas PSR un tās teritoriju sadalīja starp nesen nodibināto Uzbekijas PSR, Turkmēnijas PSR un KPFSR Karakalpaku autonomo apgabalu.
1991. gada 1. septembrī tika pasludināta Uzbekistānas Republikas neatkarība. 2023. gada 1. janvārī beidzās pāreja no kirilicas uz latīņu alfabēta izmantošanu uzbeku valodā.
Ģeogrāfija
Uzbekistānas platība ir 447 400 kvadrātkilometri, tā ir 56. lielākā pasaules valsts pēc platības. Tās garums rietumu-austrumu virzienā ir 1425 kilometri, ziemeļu-dienvidu virzienā — 930 kilometri. Uzbekistāna ir viena no dažām pasaules valstīm, kurām ir tikai sauszemes robežas, un viena no divām valstīm, kuru arī ieskauj tikai valstis bez jūras robežām (otra ir Lihtenšteina). Aptuveni trešo daļu valsts aizņem kalni un priekškalnes, kas austrumos un dienvidaustrumos saplūst ar kaimiņvalstu — Kirgizstānas un Tadžikistānas kalnu grēdām. Augstākā virsotne atrodas Hisora grēdā: Hazrati Sultons, kurš ir 4643 metrus augsts. Lielu teritorijas daļu aizņem neauglīgi, tuksnešaini līdzenumi.
Pilsētas
Samarkanda ir viena no vecākajām pilsētām Centrālāzijā. Līdzīgas saglabājušās senās pilsētas ir Buhāra un Hiva. Valsts galvaspilsēta Taškenta ir Uzbekistānas galvenais ekonomikas centrs ar attīstītu rūpniecību; tur ražo automašīnas un lidmašīnas, lauksaimniecības iekārtas un juvelierizstrādājumus no zelta, kas iegūts raktuvēs Kizilkuma tuksnesī.
Klimats
Uzbekistānas kontinentālo klimatu raksturo mazs nokrišņu daudzums — no 200 līdz 400 milimetriem gadā visā valsts teritorijā. Vidējā temperatūra vasarā var būt ap +40 grādiem pēc Celsija, bet ziemā noslīdēt līdz -23 grādiem pēc Celsija.
Arāla jūra
Kopš 1960. gada Arāla jūras platība sarukusi par 40%, jo Sirdarjas un Amudarjas upju ūdeņi, kas to barojuši tūkstošiem gadu, tika novadīti lauksaimniecības zemju apūdeņošanā. Tagad ap jūru plešas neauglīgs, sasāļojies tuksnesis, un tālu no ūdens smiltīs redzami zvejas kuģu vraki.
Lauksaimniecība
Zemkopība tiek attīstīta, izmantojot apūdeņošanas sistēmas, un ar to nodarbojas galvenokārt austrumdaļā pie Amudarjas upes. Upju un ezeru ūdeņu pārmērīga izmantošana apūdeņošanai ir izraisījusi katastrofālas ekoloģiskās problēmas. Visvairāk audzētā lauksaimniecības kultūra ir kokvilna, tai seko tabaka, augļi un dārzeņi. Diemžēl valstī izaudzē tikai trešo daļu nepieciešamo graudaugu, tāpēc tos nākas importēt.
Iedzīvotāji
Uzbekistāna ir iedzīvotājiem bagātākā valsts Centrālāzijā. 2009. gadā tajā bija 27 606 007 iedzīvotāji un tā ir 45. lielākā valsts pasaulē pēc iedzīvotāju skaita. Uzbeki ir 80% no iedzīvotāju skaita, krievi — 5%, tadžiki — 3%, kazahi — 4% un tatāri — 2%. Visvairāk iedzīvotāju apmetušies valsts dienvidu un austrumu daļā. Daudzi dzīvo pilsētās ar gadsimtiem senu vēsturi.
Urugvaja
Urugvaja (es), pilnā nosaukumā Urugvajas Austrumu Republika (República Oriental del Uruguay) ir valsts Dienvidamerikas dienvidaustrumu daļā pie Atlantijas okeāna. Robežojas ar Argentīnu rietumos un Brazīliju ziemeļos un austrumos. Dienvidos Laplata, kuras pretējā krastā — Argentīna. Urugvajā ir 3,42 miljoni iedzīvotāju, no kuriem 1,8 miljoni dzīvo galvaspilsētā Montevideo un tās aglomerācijā. Ar platību 176 000 km2 Urugvaja ir otrā mazākā valsts Dienvidamerikā aiz Surinamas. Urugvajas krasta līnija ir 660 kilometrus gara. Neatkarību ieguvusi pēc Sisplatīnas kara, kas noslēdzās 1828. gadā.
Klimats
Urugvajā valda subtropisks klimats. Tā izveidojusies labu gabalu no ekvatora, Atlantijas okeāna krastā. Okeāna ietekme padara klimatu maigāku. Nokrišņu ir samērā daudz — vidēji 950 mm gadā, un gaisa temperatūra ir mērena: ziemā vidējā temperatūra ir 10 grādi pēc Celsija, bet vasarā — 22 grādi pēc Celsija. Nereti ziemā pūš aukstie vēji pampero, tomēr tikai dažviet iespējams sals.
Lauksaimniecība
Gandrīz 90% valsts teritorijas ir piemēroti zemkopībai, taču izmantoti tiek tikai 50% no šīs zemes. Tajā audzē kukurūzu, kviešus un rīsu. Pārējo zemi lieto ganībām milzīgajiem liellopiem un aitu ganāmpulkiem. Lai gan Urugvaja ir neliela valsts, tā ir pasaulē nozīmīga aitkopības zeme un otra lielākā vilnas eksportētājvalsts. Valstī ir aptuveni 16 miljoni aitu.
Iedzīvotāji
88% Urugvajas iedzīvotāju ir Eiropas izcelsmes. Eiropas imigranti ieradās no Spānijas un lielākoties arī no Itālijas, kā arī no Francijas, Horvātijas un vācvalodīgajām valstīm, piemēram, Austrijas, Vācijas un Šveices.
Valdensieši pirmo reizi ieradās valstī 1850. Šveicieši ieradās no 1861, līdz 1863 gadam. Pēc tam sekojošajā laikā itāļu, it īpaši neapoliešu, pieplūdums ieguva nozīmīgumu. No 1866 līdz 1868 gadam, itāļu imigrantu īpatsvars bija aptuveni 50%. Itāļi arvien vairāk parādījās pilsētu tirdzniecībā, it īpaši Montevideo. Otrā spēcīgā imigrācijas viļņa laikā no 1880 līdz 1913 gadam, Urugvajā ieradās lauksaimniecības darbinieki un kolonisti, kas bija gatavi apmesties. Arī šeit nozīmīgu lomu spēlēja itāļi, piemēram, laika posmā no 1890 līdz 1894 gadam, tie bija 42,6% no visiem imigrantiem, kam sekoja 17,7% spāņu. Vācvalodīgo pieplūdums šajā periodā bija salīdzinoši zems — 3,2%. 60 gadu sākumā tika lēsts, ka vācu izcelsmes cilvēku skaits valstī ir aptuveni 15 000.
8% iedzīvotāju ir jauktas rases, bet 4% — Āfrikas izcelsmes.
Vietējie iedzīvotāji, kas dzīvoja kā mednieki un vācēji, tika iznīcināti dažās desmitgadēs 18. gadsimta vidū. Urugvajā ir augsts lasītprasmes līmenis un tā ir viena no augstākajām Amerikā. Dzīves ilgums ir apmēram 77 gadi. Sociāli ekonomiskajā ziņā Urugvaja ir viena no valstīm ar lielāko kontinenta vidusslāņa īpatsvaru. Labklājības valsts, kuru ļoti ietekmēja Eiropa, nodrošināja samērā līdzsvarotu dzīves līmeni līdz 1960. gadu sākumam.
Kamēr migranti spēlēja nozīmīgu lomu Urugvajas vēsturē, tikai 2,3% iedzīvotāju 2017. gadā dzimuši ārvalstīs. Lielākās šo cilvēku grupas bija no Argentīnas (30 000 cilvēku) un Spānijas (20 000).
Galvaspilsēta
Urugvajas galvaspilsēta Montevideo atrodas Laplatas līča ziemeļu krastā. Te izvietojušies Urugvajas nozīmīgākie vilnas un pārtikas pārstrādes uzņēmumi. Daudzi iedzīvotāji pārceļas uz dzīvi tuvāk galvaspilsētai: Montevideo 2005. gadā bija 1 370 000 iedzīvotāju, kas ir aptuveni puse no valsts iedzīvotājiem.
Ekonomika
Valsts iekšzemes kopprodukts 2006. gadā bija 37,18 miljardi ASV dolāri. Iekšzemes kopprodukts uz vienu cilvēku 2006. gadā bija 11 621 ASV dolārs. Urugvajā ir 7. augstākais HDI visā Amerikas pasaules daļā un 50. augstākais pasaulē (Latvija ir 48. vietā)(2007. gada dati).
Mejska Gurka
Mejska Gurka ir pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz ziemeļaustrumiem no Ravičas.
Manierisms
Manierismam bija raksturīgs stilistisks artistiskums un tieksme pēc vizuāliem efektiem. Termina nozīmē jēdziens "manierisms" radies 20. gadsimta pirmajā pusē, atvasināts no itāļu valodas vārda maniera un tiek attiecināts uz Eiropas mākslu laika periodā no 1515. līdz 1610. gadam.
Itāļu manierisms radās kā renesanses kultūras attīstības antagonisms. Radies šajā vidē, tas turpināja pastāvēt līdzās renesanses mākslas formas un satura stereotipiem, no kuriem manierisms ļoti daudz aizguva tieši stilistikas ziņā. Risinājās arī atgriezeniski procesi - manierisma elementi ieplūda vēlās renesanes mākslā.
Liela nozīme manierisma uzplaukumā ir jezuītiem, kuri pievērsa uzmanību sakrāli virzītās mākslas atbalstīšanai un veicināšanai.
Apraksts
Būtiskas manierisma formālās pazīmes: kontraposts, pārspīlēti pagarinātu ķermeņa proporciju lietojums, neirotiska spriedze, formas elementu un virtuozas tehnikas prevalēšana pār ezoteriski ievirzīto saturu.
Manierisma pārstāvji apkārtējo pasauli centās uztvert nevis tās tiešamībā, bet gan pastarpināti, ar subjektīvi interpretētu tēlu sistēmu. Tajā ideālo formu un absolūto ideju vislabāk spēja izsacīt pārnestas nozīmes izteiksmes līdzekļi - alegorijas un simboli, - bet tā kā mākslinieka radošajā darbībā tika apšaubīta pati formas un idejas pilnības atspoguļojuma iespēja, praksē par pieļaujamām nācās atzīt dažādas idejas materializācijas metodes un absolūtās formas meklējumus. Florencē pēc 1520. gada un Venēcijā ap 1540. gadu - periodā, ko var uzskatīt par nosacītu Renesanses norieta sākumu, - mākslā iezīmējās trīs tendences:
Izoksazols
Izoksazols (1,2-oksazols, C3H3NO) pieder pie azolu grupas heterocikliskajiem "aromātiskajiem" savienojumiem. Tā pieclocekļu cikls satur blakus esošus slāpekļa un skābekļa atomus (atšķirībā no oksazola, kura molekulā starp tiem ir viens oglekļa atoms). Izoksazols ir šķidrums ar piridīnam līdzīgu aromātu.
Atrašanās dabā
Izoksazola gredzens ietilpst dažu dabas vielu (piemēram, ibotēnskābes — mušmirēs atrodama neirotoksīna) molekulā.
Iegūšana
Izoksazola atvasinājumus iegūst, atšķeļot ūdeni no β-diketonu monoksīmiem vai β-ketoaldehīdiem.
Īpašības
Izoksazolam un tā atvasinājumiem piemīt vājas bāziskas īpašības.
Rodžers Federers
Rodžers Federers (de; dzimis Bāzelē, Šveicē) ir Šveices bijušais tenisists, 20 Grand Slam turnīru uzvarētājs. No 2004. līdz 2012. gadam un 2018. gadā bija ATP ranga līderis jeb pasaules "pirmā rakete" 310 nedēļas, tai skaitā 237 nedēļas pēc kārtas, kas ir labākais sasniegums pasaules tenisa vēsturē. Viņam pieder arī vairāki citi profesionālā tenisa rekordi, bet ar nopelnītiem vairāk nekā 130 miljoniem dolāru sacensību balvu fondos viņš šajā rādītājā ir trešais aiz Novaka Džokoviča un Rafaela Nadala. Tiek uzskatīts par daļu no "Lielā trijnieka" (kopā ar N. Džokoviču un R. Nadalu). Kopumā uzvarējis 103 ATP turnīros vienspēlēs un astoņos dubultspēles. Viņš ir arī čempions dubultspēlēs un  sudraba medaļas ieguvējs vienspēlēs.
Tenisista karjera
Profesionāļu tenisa turnīros R. Federers piedalās kopš 1998. gada. ATP turnīra finālā pirmo reizi spēlēja, kad Marseļas turnīra finālā zaudēja savam tautietim Markam Rosē. 2001. gadā kopā ar Martinu Hingisu izcīnīja Hopmena kausu, šai pašā gadā guva arī savu pirmo uzvaru ATP turnīrā (4. februārī, Milānā). 2001. gadā R. Federers uzvarēja arī pirmajos divos dubultspēļu ATP turnīros (pārī ar Jonasu Bjorkmanu un Maratu Safinu).
Pie pirmās uzvaras Grand Slam turnīrā R. Federers tika 2003. gadā, kad Vimbldonas finālā pārspēja Marku Filipusi ar rezultātu 7-6(5), 6-2, 7-6(3), bet jau nākamajā gadā viņš dominēja pasaules kortos, gūdams uzvaras trijos Grand Slam turnīros.
Viņš bija Šveices olimpiskās delegācijas karognesējs 2004. gada Atēnu olimpiskajās spēlēs un 2008. gada Pekinas olimpiskajās spēlēs. Pekinas dubultspēļu turnīrā, spēlējot kopā ar Staņislasu Vavrinku, R. Federers kļuva par olimpisko čempionu. Vienspēlēs R. Federers ceturtdaļfinālā piekāpās amerikānim Džeimsam Bleikam. Pēc četriem gadiem Londonā viņš izcīnīja sudrabu vienspēlēs.
R. Federers ir kvalificējies 23 Grand Slam turnīru fināliem, no kuriem 10 tika sasniegti pēc kārtas, 18 no 19 fināliem viņš sasniedza četrarpus gadu laikā: no 2005. gada Vimbldonas čempionāta līdz 2010. gada Austrālijas čempionātam, izlaižot 2008. gada Austrālijas čempionātu. 2011. gada Francijas atklātajā čempionātā R. Federers sasniedza savu 28. ceturtdaļfinālu pēc kārtas Grand Slam turnīros, tā paspējot Džimija Konorsa uzstādīto rekordu.
2010. gada aprīlī R. Federeru, kas tobrīd bija pasaules pirmā rakete, uzvarēja arī latviešu tenisists Ernests Gulbis.
2012. gadā viņš uz vairākiem mēnešiem atkal atgriezās pasaules pirmās raketes pozīcjā, apsteidzot Novaku Džokoviču. No 2002. gada līdz 2013. gadam R. Federers nekad nav bijis ārpus pirmā desmitnieka pasaules rangā.
2014. gadā R. Federers aizveda Šveices izlasi līdz uzvarai Deivisa kausa izcīņā pirmo reizi tās vēsturē, kā arī spēja pēc ilgāka partraukuma atgriezties ATP pasaules ranga otrajā pozīcijā.
2018. gada janvārī Austrālijas atklātajā čempionātā izcīnīja sacu 20. Grand Slam titulu karjerā, kļūstot par pirmo vīriešu kārtas tenisistu, kurš sasniedzis šo atzīmi.
2022. gada septembrī paziņoja par karjeras beigšanu pēc 2022. gada Leivera kausa izcīņas turnīra Londonā. Savu pēdējo spēli aizvadīja dubultspēlē pārī ar Rafaelu Nadalu, pārstāvot Eiropas izlasi. Viņi piekāpās Pasaules komandu pārstāvošajiem amerikāņiem Džekam Sokam un Frānsisam Tiafo.
Privātā dzīve
R. Federers dzimis vācšveicieša Roberta Federera un afrikandietes Linetas du Randas ģimenē. Kopš bērnības runā vācu, franču un angļu valodās. Viņam ir Šveices un Dienvidāfrikas pilsonība.
R. Federers ir precējies ar slovāku izcelsmes bijušo Šveices tenisisti Mirku Vavrinecu, 2009. gadā viņiem piedzima dvīnes, 2014. gadā — dvīņi.
Hellers
Hellers var būt:
Nereta (nozīmju atdalīšana)
Nereta var būt:
Vilhelms Bokslafs
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā 1858. gadā tirgotāja un rūpnieka Nikolaja Ludviga Bokslafa un viņa sievas, Rīgas birģermeistara F. V. Timma meitas Annas, ģimenē. Viņa tēvs bija Baltijas Linu manufaktūras īpašnieks. Mātes brālis Georgs Vilhelms Timms bija pazīstams gleznotājs un grāmatu ilustrētājs.
1901. pēc viņa projekta uzcēla Georgam Armitstedam piederošo Jaunmoku pili, 1902. — 1905. gadā viņš projektēja vienu no savām pazīstamākajām celtnēm — Rīgas biržas komitejas komercskolas ēku "ķieģeļu gotikas" stilā (tagad Latvijas Mākslas akadēmijas ēka). 1903. gadā tapa arī Ludviga Neiburga īres nams Jaunielā, kura stūra torņa formas atgādina netālo Dombaznīcas torni. 1907.-1909. gadā pēc viņa projekta celta Dubultu baznīca, bet 1910. gadā Rīgas Krusta baznīca. 1910. un 1912. gadā V. Bokslafs projektēja divus Rīgas ūdenstorņus — Alises ielas (Āgenskalna priedēs) un Čiekurkalna torni. Alises ielas tornim viņš pašrocīgi veidojis sīkus dekoratīvus elementus no pudeļu lauskām. Arhitekta projektētajās ēkās vērojama slieksme pietuvināt tās baznīcas veidolam.
1911. gadā pēc viņa projekta veica Mālpils muižas kungu mājas rekonstrukciju, viņš atjaunojis arī vairākas citas 1905. gada revolūcijā izpostītās muižu kungu mājas (Lielstraupes, Jaunpils, Lielvārdes) un vēlāk pilsoņu karā cietušās ēkas.
Lielajos kapos arhitekts izveidoja memoriālu savai ģimenei. Tajā 1939. gadā apbedīta viņa sieva, bet pats Bokslafs pēc Molotova-Ribentropa pakta noslēgšanas Otrā Pasaules kara sākumā bija spiests izceļot uz Vācijas okupēto Poznaņu, kur gāja bojā bombardēšanas laikā 1945. gada 9. martā. Viņa meita apglabājusi segā ietīto Vilhelma Bokslafa līķi mājas pagalmā. Vēlāk viņš tika anonīmi pārapbedīts kādā tuvējā kapsētā. Memoriāls ir atjaunots un tajā iegravēts arī Vilhelma Ludviga Nikolaja vārds.
Par godu arhitekta 150 gadu jubilejai Mālpils muižā uzstādīja viņa pieminekli.
Nozīmīgākie darbi
Vilhelms Bokslafs projektējis ap trīsdesmit dzīvojamo un sabiedrisko ēku, kā arī vairākas rūpnīcu ēkas eklektisma, jūgendstila un funkcionālisma formās:
Apbalvojumi un pagodinājumi
V. Bokslafam piešķirts Rīgas goda pilsoņa tituls.
Sola (nozīmju atdalīšana)
Sola var būt:
Zemgale (stacija)
Zemgale ir bijusī dzelzceļa stacija līnijā Daugavpils—Kurcums. Stacija atrodas Augšdaugavas novada Demenes pagasta Zemgales ciemā. Stacija pastāvēja no 1922. līdz 1944. gadam. Kopš 2006. gada stacijas ēkā ir Zemgales Romas katoļu draudzes baznīca.
Vēsture
Stacija dibināta kā Latvijas—Polijas robežas šķērsošanas punkts 1922. gadā, kad senākā Turmontas stacija pēc robežas precizēšanas nonāca Polijas teritorijā. Jauno Latvijas robežstaciju nosauca par "Zemgali", jo Sēlijas vēsturisko zemi tolaik ietilpināja Zemgalē. 1927. gadā pabeidza stacijas ēkas kreisā spārna būvi, bet centālās daļas celtniecību pēc arhitekta Jāņa Neijas projekta pabeidza 1928. gadā. Saskaņā ar projektu bija paredzēts stacijai būvēt arī labo spārnu, taču tas tā arī palika tikai ieceres līmenī.
Kalnupīte
Kalnupīte var būt:
Skat. arī Kalna upe
Skujupīte
Skujupīte var būt:
Datora pielāgošana cilvēkiem ar īpašām vajadzībām
Datora pielāgošana cilvēkiem ar īpašām vajadzībām (jeb datora pieejamība en) ir datorsistēmas pieejamību visiem cilvēkiem neatkarīgi no invaliditātes veida vai traucējumu smaguma pakāpes. Termins "pieejamība" visbiežāk tiek lietots, atsaucoties uz specializētu aparatūru vai programmatūru, vai abu kombināciju, kas paredzēta, lai persona ar invaliditāti vai traucējumiem varētu izmantot datoru. Datoru pieejamībai bieži ir tieša pozitīva ietekme uz cilvēkiem ar invaliditāti.
Pieejamības funkcijas ir paredzētas, lai padarītu vieglāku informācijas tehnoloģiju izmantošanu personām ar invaliditāti. Parastās pieejamības funkcijas ietver teksta pārvēršanu runā, subtitrus un īsinājumtaustiņus. Specifiskākas tehnoloģijas, kurām nepieciešama papildu aparatūra, var saukt par palīgtehnoloģiju.
Tastatūras
Parasti, iegādājoties datoru, tā komplektācijā ietilpst standarta tastatūra. Dažreiz cilvēkiem nav ērti tās lietot. Nepieciešams noskaidrot, kādi palīgtehnoloģiju produkti ir pieejami, kas varētu aizstāt standarta tastatūru. Standarta tastatūra satur 103 pogas, no kurām 26 burtu pogas, 20 ciparu pogas, kas ir sadalītas divās grupās un citas pogas.
Mazās tastatūras
Tastatūrām ir dažādi izmēri un formas. Mazas tastatūras aizņem mazāk vietas un ir piemērotas lietotājiem ar vienu roku. Tās var novietot arī starp standarta ratiņkrēsla roku balstiem. Vieta tiek ietaupīta, noņemot cipartaustiņus un samazinot telpu ap rediģēšanas un funkcionālajiem taustiņiem. Ja nepieciešami ciparu taustiņi vienā blokā, tad iespējams iegādāties atsevišķu ciparu tastatūru, kuru pēc nepieciešamības var novietot kreisajā vai labajā pusē.
Ciparu tastatūra
Parastajai jeb standarta tastatūrai labajā pusē atrodas ciparu taustiņi. Kreilim ir grūti rakstīt ar cipariem, jo tādā gadījumā viņam ir jāsniedzas pāri visai tastatūrai, lai nosaspiestu dažus ciparus.
Ergonomiskās tastatūras
Šī tastatūra sastāv no divām daļām un ir domāta cilvēkiem, kas vēlas rakstīt ar abu roku pirkstiem. Tastatūras mērķis ir samazināt roku un locītavu slodzi.
Ūdensizturīgas tastatūras
Šīs tastatūras var viegli nomazgāt. Viena šo tastatūru paveidiem ir gumijas tastatūra, kuru var izritināt un saritināt un ielikt gandrīz visur un var paņemt līdzi lielos ceļojumos.
Akordu tastatūra
Tastatūrai ir tikai daži taustiņi. Burtu veidošanai ir jāizmanto taustiņu kombinācijas. Šo tastatūru ir labāk izmantot cilvēkiem, kas raksta ar vienu roku un kuriem katrs pirksts atsevišķi spēj kustēties.
Ekrāntastatūra
Šī tastatūra ļauj strādāt tikai ar datorpeli, spiežot uz pogām, kas redzamas uz ekrāna. Tastatūras, slēdžus un rādītājierīces var piestiprināt noteiktās vietās, izmantojot moduļu sistēmas. Ir arī dažādas ierīces tastatūras vai klēpjdatora pacelšanai vai sagāšanai. Pielāgojot tastatūras ierīces, lai atvieglot cilvēkiem ar īpašam vajadzībām darbu ar datoru, nepieciešama individuāla pieeja. Cilvēkam jābūt iespēja izmēģināt un nolemt, kas pieņemams tieši viņam.
Datorpeles un alternatīvā aparatūra
Datorpeles ir tikpat svarīgas kā tastatūras. Ar datorpelēm var pārvietoties par darba virsmu un atvērt, pārvietots, kopēt, dzēst, iezīmēt vajadzīgos dokumentus, failus vai mapes. Atzīmēt un ieslēgt visāda veida programmas, ko spēj un nespēj izdarīt tastatūra. Datorpeles var būt ļoti dažādas gan pēc dizaina, gan pēc formas, piemēram, portatīvajam datoram nav datorpeles, bet to aizvieto kustības jūtīga virsmas laukums. Dažas datorpeles izskatās kā pildspalvas.
Kursorbumbas datorpeles
Šīs datorpeles ir stacionāras, atšķirībā no standarta datorpelēm, kuras ir nopērkamas ikvienā datorpiederumu vai interneta veikalā. Šīm datorpelēm ir liela bumbiņa, kuru var kustināt ar pirkstiem vai citām ķermeņa vietām. Kursorbumbas tipa datorpeļu bumbiņas kustināšana ir tas pats, kas slidināt standarta datorpeli pa virsmu.
Kursorsvira
Kursorsvira, tāpat kā kursorbumba, ir stacionāra. Kursorsvira ir ļoti līdzīga džojstikam, ar ko parasti spēlē spēles. Šis datorpeles paveids darbojas, kustinot sviru uz visām pusēm un displejā redzamais kursors kustas līdzi. Uz tās ir pogas, kuras ir domātas vienreizējai uzklikšķināšanai, un ir pogas, kas sūta signālu ar divkāršo klikšķi.
Brailla raksta printeris
Braila raksta printeris printē tekstu neredzīgajiem cilvēkiem. Šiem printeriem ir nepieciešamas speciālas programmas, kas pārveido parasto tekstu Braila rakstā. Viena no šīm programmām ir WinBraille, kas pārtaisa tekstu Braila rakstā, lai printeris spētu drukāt šo tekstu Braila rakstā. Šī programma strādā tikai uz vienas firmas printeriem IndexBraille. Šie printeri arī spēj printēt grafikus un attēlus. Ir iespēja arī printēt dažāda formāta un izmēra lapas.
Brailla displejs
Grāmatu lasīšanas iekārta Poet compact ir samērā vienkāršs skeneris, kas papildināts ar runas sintēzes programmu. Iekārtas priekšpusē ir dažas pogas, kuras vada iekārtu. Lietotājam jāieliek iekārtā atvērta grāmata un jānospiež atskaņošanas poga. Vajadzības gadījumā var regulēt skaļumu un ātrumu, apstādināt vai atkārtot lasīšanu.
Braille'n Speak
Ir izveidoti speciāli piezīmjdatori vājredzīgajiem un neredzīgajiem cilvēkiem. Šajā datorā tiek ievadīta informācija, ko var atskaņot jebkurā brīdī, jo šim datoram ir runas sintēze.
Operētājsistēmas Windows pieejamības uzlabošana
Ar personālā datora programmatūru saprot datoru programmas, procedūras un ar tām saistīto dokumentācija un datus, kas nepieciešami datoru sistēmas darbībai. Programmas var iedalīt trīs grupās: sistēmas programmas, lietojumprogrammas, programmu izstrādes rīki. Sistēmas programmatūra vada datora darbību. Galvenā sistēmas programmatūras daļa ir operētājsistēma. Operētājsistēma ir programmu komplekss, kura svarīgākās funkcijas ir: organizēt datu glabāšanu datora atmiņā, vadīt programmu izpildi datorā, nodrošināt datora aparatūras un programmatūras kopdarbību, nodrošināt datora resursu racionālu izmantošanu, realizēt sadarbību ar lietotāju.
Datoros parasti lieto grafiskā lietotāja saskarni (GUI), kas ļauj lietotājam izvēlēties komandas, palaist programmas, kā arī apskatīt datņu sarakstus un citus objektus, norādot to piktogrāfisko attēlus jeb ikonas. Izvēli var izdarīt, izmantojot tastatūru vai datotpeli. Grafiskā lietotāja saskarne piedāvā vidi, kas nodrošina tieši dialogu ar datoru. Grafisko lietotāja saskarni izmanto, piemēram, operētājsistēma Microsoft Windows.
Taustiņu ķēde
Šī programma ļauj divu vai vairāku pogu vietā nospiest vienu. Ir iespējams šo programmu iestatīt tā, lai modifikatora taustiņš strādā līdz cita taustiņa nospiešanai. Šo programmu var ieslēgt, ieejot Start => Control Panel => Accessibility Options. Sadaļā Keybord nodaļā StickyKeys iezīmē rūtiņu Use StickyKeys.
Taustiņu filtrs
Šī programma spēj ignorēt spēcīgi nospiestus taustiņus, kas tiek ilglaicīgi turēti. Start => Control Panel => Accessibility Options. Sadaļā Keybord nodaļā FilterKeys iezīmē rūtiņu Use FilterKeys.
Accessibility Wizard
Šī programma tiek instalēta reizē ar operētājsistēmu Windows. Tā var palielināt darbvirsmas ikonas, palielināt ikonu teksta lielumu vai izveidot logu, kur visapkārt datorpelei skats ir palielināts. Šo programmu var palaist, ieejot Start => Accessories => Accessibility => Accessibility Wizard. Šī programma ir ļoti laba vājredzīgajiem.
Magnifier
Šī programma ir daļa no Windows Accessibility programmas. Kad šī programma ir palaista, darbvirsmas augšdaļā parādās logs, kur viss ir palielināts. Šo programmu var palaist, ieejot Start=>Accessories=>Accessibility=> Magnifier vai arī ieejot Accessibility Wizard. Šī loga izmērus var mainīt, uzejot uz apakšējās maliņas, bet mainīt var tikai platumu. Jo platāku taisa logu, jo mazāk vietas paliek uz darbvirsmas. Šajā logā var mainīt palielināšanas lielumu. Var mainīt krāsu, lai varētu labāk saredzēt. Var izveidot, lai seko datorpelei tikai tad, kad uzklikšķina uz ikonas. Ja nav nepieciešams, šo palielinājuma logu var noņemt. Šī programma var noderēt vājredzīgajiem cilvēkiem.
Narrator
Šī programma var noderēt aklajiem vai vājredzīgajiem. Iedarbinot šo programmu, sāk runāt dators, pasakot, kādi logi tiek iezīmēti vai kur atrodas datorpele. Šo programmu var palaist, veicot šādus soļus: Start=>Accessories=>Accessibility=> Narrator. Šī programma arī izrunā burtus, ciparus un pieturzīmes. Šī programma tiek ielādēta reizē ar operētājsistēmu Windows. Šī programma ir angļu valodā un viss, ko tā saka, ir angliski.
Utility Manager
Šī programma ir pieejama kopā ar operētājsistēmu Windows. Šo programmu var palaist, ieejot Start=>Accessories=>Accessibility=> Utility Manager. Programma ir domāta lai sakombinētu trīs iepriekš minētās programmas kopā, piemēram, Magnifier kopā ar On-Screen Keybord vai Narrator ar On-Screen Keybord, vai visas trīs kopā, vai vispār nevienu. Šī programma der cilvēkiem ar vairākām īpašām vajadzībām. Programmu var lietot akli vai tuvredzīgi cilvēki, vai cilvēki bez kādas ekstremitātes, vai ar kustību traucējumiem.
Pitragsupe
Pitragsupe (, arī Pitragupe, augštecē Kukšupe) ir Baltijas jūrā (Irbes šaurumā) ietekoša upe Talsu novadā. Sākas ziemeļos no Rukšpurva Dundagas pacēlumā. Tek ziemeļu virzienā, pa dziļu gravu šķērso Šlīteres Zilo kalnu krauju. Upes vidustece līdzenumā Slīteres nacionālajā parkā regulēta. Ietek jūrā starp Košragu un Pitragu. Lielākās pietekas ir Mežvidu valks (kreisā) un Zviedrgrāvis (7 km; labā). Pie Zviedrgrāgja ietekas atrodas 1 m augstais un 2,2 m platais Zviedrgrāvja ūdenskritums. Upi šķērso autoceļš P125.
Rinalds Muciņš
Rinalds Muciņš (dzimis Rīgā) ir latviešu jurists, ierēdnis un politiķis. 2004. gadā viņš bija Latvijas veselības ministrs.
Dzīvesgājums
Rinalds Muciņš ir dzimis 1975. gadā Rīgā. Viņa māte strādāja par pārtikas tehnoloģi, tēvs bija saistīts ar zivrūpniecību un strādāja kolhozā "9. maijs". Muciņš mācījās Rīgas 50. vidusskolā un 99. vidusskolā. Studēja Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē, absolvēja to 1998. gadā.
No 2010. gada Muciņš bija Veselības ministrijas valsts sekretārs, līdztekus studēja tiesību zinātnes maģistratūrā biznesa augstskolā "Turība". No 2014. gada viņš bija Valsts reģionālās attīstības aģentūras direktors, kopš 2016. gada februāra Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijas (VARAM) valsts sekretārs. 2019. gada aprīlī iesniedza atlūgumu, par iemeslu minot ilgos gadus valsts pārvaldē un vēlmi pievērsties jauniem izaicinājumiem.
2020. gada sākumā Muciņu iecēla par Paula Stradiņa Klīniskās universitātes slimnīcas valdes prieksēdētāju. 2021. gada novembrī viņš kļuva arī par VAS "Latvijas valsts meži" padomes locekli, kas izraisīja plašu neizpratni par iespēju savienot šo amatu ar slimnīcas vadīšanu.
Politiskā darbība
2002. gadā, būdams Veselības ministrijas valsts sekretāra vietnieks, iestājās partijā "Jaunais laiks". Bija tās biedrs līdz 2004. gada sākumam, kad ticis no partijas izslēgts par pievienošanos Induļa Emša valdībai veselības ministra amatā, lai gan "Jaunais laiks" nepiekrita piedalīties šajā valdībā. Amatā palicis līdz valdības krišanai tā paša gada. 2005. gadā pievienojās Tautas partijai, par viņu galvojis Gundars Bērziņš. Kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās, bet netika ievēlēts. No Tautas partijas izslēgts 2010. gadā, jo bija veselības ministra pienākumu pildītājas Lindas Mūrnieces padomnieks, lai arī viņa pārstāvēja partiju "Jaunais laiks".
Combat 786
Combat 786 ir Anglijas islāmistu organizācija Bredfordā un Oldhemā, kas radīta, lai aizsargātos no balto neonacistu uzbrukumiem un kā atbilde Combat 18.
Skaitlis 786 arābu frāzē (Bismillah al-Rahman al-Rahim) nozīmē — "Visžēlīgā un vislaipnā Dieva vārdā" (en).
Augu hormoni
Augu hormoni jeb fitohormoni (, fito — 'augs' un ορμόνη — 'ierosināt') ir mazmolekulāras organiskas vielas, kas zemās koncentrācijās augos pilda specifisku regulējošu funkciju.
Fitohormoni regulē augu augšanu un attīstību, ietekmējot šūnu dalīšanos, stiepšanos un diferenciāciju. Daži fitohormoni piedalās īslaicīgās fizioloģiskās atbildes reakcijās uz vides izmaiņām. Katram no tiem ir atšķirīga ietekme atkarībā no mērķaudiem, koncentrācijas un auga attīstības stadijas. Fitohormoni var mainīt gēnu ekspresiju, ietekmēt fermentu darbību vai mainīt membrānu īpašības. Taču tas ir atkarīgs nevis no viena konkrēta hormona koncentrācijas, bet no vispārējā hormonu līdzsvara.
Augos ir sastopamas piecas vispāratzītās hormonu klases: auksīns, citokinīni, giberelīni, etilēns un abscizskābe, un dažas vielas ar hormoniem līdzīgu darbību, piemēram, salicilskābe, jasmonāti, brasinosteroīdi, poliamīni u.c.
Auksīns
Auksīns (, auxano — 'es augu') bija pirmais atklātais augu hormons. Pirmos eksperimentus, kas saistīti ar auksīna darbības izpēti, veica Čārlzs Darvins. Viņš savu eksperimentu rezultātus apkopoja grāmatā "Kustību spēks augos", kas bija tālāko pētījumu pamatā. 1926.—1928. gadā holandiešu botānikas students Fricis Vents atklāja auksīnu, taču tīrā veidā to neizdevās iegūt. Tikai 1946. gadā auksīnu izdevās izdalīt no augstākajiem augiem.
Auksīns sintezējas no aminoskābes triptofāna, galvenokārt, auga stumbra apikālajā daļā, mazāk jaunās lapās, pumpuros un attīstošās sēklās. Auksīna funkcijas:
Augos izplatītākais auksīns ir indol-3-etiķskābe, taču komerciāli tiek izmatoti arī citi auksīnu dabas savienojumi, piemēram, indol-3-sviestskābe, naftiletiķskābe. u.c
Citokinīni
Citokinīni savu nosaukumu ieguvuši no to spējas stimulēt šūnu dalīšanos jeb citokinēzi. Pirmo citokinīnu izolēja no siļķes spermas 1955. gadā, un, tā kā tas izsauca šūnu dalīšanos, to nosauca par kinetīnu. Pirmais no augiem izolētais citokinīns bija zeatīns. To 1961. gadā izolēja no kukurūzas, tāpēc arī tā nosaukums atvasināts no kukurūzas latīniskā nosaukuma Zea mays.
Citokinīni ir adenīna atvasinājumi un to biosintēze notiek aktīvi augošos audos, galvenokārt, saknēs, dīgļos un augļos. Citokinīnu darbība saistīta ar citokinīnu un auksīna savstarpējo mijiedarbību. Citokinīnu funkcijas: Tāpat citokinīni kā auksīna antagonisti nomāc apikālo dominēšanu.
Giberelīni
19.gs. beigās japāņu zemnieki sūdzējās par rīsu slimību, kas izpaudās jau sezonas sākumā kā pagarināti rīsu dēsti ar hlorotiskām, sašaurinātām lapām un vāji attīstītu sakņu sistēmu. Slimība ieguva nosaukumu bakane jeb trako dēstu slimība. 1898. gadā Šotaro Hori atklāja, ka to izraisa Fusarium ģints sēne, bet 1926. gadā Eiichi Kurosawa konstatēja, ka slimību izraisa asku sēnes Gibberella fujikuroi sekretēta viela. Abi patogēni bija vienas sēnes dzimumiskās un bezdzimumiskās vairošanās stadijas. 1935. gadā no sēnes izdevās izdalīt sekrētu, kas izraisīja slimību. To nosauca par giberelīnu A. 1958. gadā no augstākajiem augiem izolēja giberelīnu A1.
Giberelīni ir diterpēni ar raksturīgu ent-giberelāna struktūru. Tie sintezējas no acetil-CoA dzinuma jaunajos audos un attīstošās sēklās. Giberelīnu funkcijas augos:
Etilēns
Etilēns ir gāzveida savienojums, kura ietekme uz augšanas procesiem tiek uzskatīta par inhibējošu. Etilēnu praksē augļu nogatavināšanai lietoja jau senie ēģiptieši un ķīnieši. 1864. gadā konstatēja, ka deggāze izsauc augu stumbru paresnināšanos, kavētu augšanu un ģeotropiskās atbildes trūkumu (trīskāršā atbildes reakcija). 1901. gadā krievu zinātnieks Dmitrijs Neļubovs pierādīja, ka šo atbildes reakciju izraisīja etilēns.
Etilēns sintezējas visos augstākajos augos visos audos no aminoskābes metionīna. Etilēna biosintēze ir atkarīga no audu veida, auga sugas, attīstības stadijas un vides faktoriem. Etilēna biosintēzi var ierosināt arī stresa faktori kā sausums, applūšana, mehānisks ievainojums, infekcija.
Etilēna funkcijas:
Abscizskābe
1963. gadā Frederiks Adikots, pētot faktorus, kas saistīti ar augļu nobiršanu, atklāja divus savienojumus — abscizīnu I un abscizīnu II. Cita zinātnieku grupa, kas nodarbojās ar miera perioda izpēti atklāja dormīnu. Vēlāk izrādījās, ka abscizīns II un dormīns ir viena viela, ko nosauca par abscizskābi.
Abscizskābe sintezējas hloroplastos un hromoplastos no terpēnu dabas savienojumiem. Sintēze saistīta ar tādiem stimulējošiem stresa faktoriem, kā ūdens trūkums un zemas temperatūras.
Abscizskābes funkcijas:
Kalnu Karabaha
Kalnu Karabaha (az, hy) jeb Arcaha (hy) ir Karabahas daļa, lielākoties armēņu apdzīvots reģions Aizkaukāzā starp Armēniju un Azerbaidžānu. Starptautiski Kalnu Karabahu uzskata par Azerbaidžānas PSR Kalnu Karabahas autonomā apgabala pēcteci, kura pēc Apvienoto Nāciju Organizācijas un Eiropas Padomes uzskata joprojām ir Azerbaidžānas teritorija. Konflikts par šo reģionu starp Armēniju un Azerbaidžānu ilgst jau vairāk nekā simts gadu.
Vēsture
Pēc Pirmā pasaules kara beigām 1918. gada novembrī Elizabetpoles guberņu, kurā tolaik ietilpa armēņu apdzīvotā Karabaha un Zangezura, okupēja britu karaspēks. Briti uzskatīja, ka par Armēnijas uz Azerbaidžānas robežām jālemj Parīzes miera konferencei, 1919. gada 22. augustā Šušā notiekošais Karabahas armēņu kongress piekrita līdz starptautiskā noregulējuma pieņemšanai palikt Azerbaidžānas sastāvā. 1919. gada 20. septembrī azerbaidžāņi uzbruka armēņu kontrolētajam Zangezuras apgabalam. 1919. gada 29. oktobrī Azerbaidžāna noslēdza militāro līgumu ar turkiem, kas apņēmās azerbaidžāņus apgādāt ar ieročiem, militārajiem instruktoriem un virsniekiem.
1487. gads
1487. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Kalnu Karabaha
Vēsture
1920. gada 23. martā Armēnijas armija sāka uzbrukumu Karabahā, karadarbība turpinājās turpmāko mēnesi. 1920. gada 26. aprīlī turku nacionālistu līderis Mustafa Kemals nosūtīja vēstuli Ļeņinam, kurā apņēmās sākt karadarbību pret Armēniju un pieļaut Azerbaidžānas nonākšanu Padomju Krievijas kontrolē. 27. aprīlī Sarkanā armija iebruka Azerbaidžānā un līdz maija vidum ieņēma visu Azerbaidžānas teritoriju. 1921. gadā Karabaha tika iekļauta Azerbaidžānas PSR sastāvā kā Kalnu Karabahas autonomais apgabals.
Pēc Padomju Savienības sabrukuma Kalnu Karabahas autonomais apgabals pasludināja neatkarību no Azerbaidžānas un šajā reģionā izcēlās Kalnu Karabahas karš. Azerbaidžānas valdība 1991. gada 26. novembrī likvidēja Kalnu Karabahas autonomiju. Pēc 1992. gada reģionu lielākoties kontrolēja Armēnijas Republikas un starptautiski neatzītās Arcahas Republikas militārās vienības, bet pēc 2020. gada kara tā dienviddaļu kontrolē Azerbaidžānas karaspēks.
Pēternieku pagasts
Pēternieku pagasts bija viena no Jelgavas apriņķa (līdz 1920. gadam Dobeles apriņķa) pašvaldībām tā ziemeļaustrumos. Robežojās ar Jelgavas apriņķa Kalnciema, Valgundes, Ozolnieku un Garozes pagastiem, Rīgas apriņķa Babītes un Olaines pagastiem un Bauskas apriņķa Iecavas pagastu. Pagasta valde atradās Pēterniekos.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 2. novembrī pagastā izveidoja Pēternieku ciemu, ko gan 1947. gada 18. novembrī likvidēja, bet 1949. gada 31. decembrī, līdz ar pagasta likvidēšanu, atjaunoja, ciemu iekļaujot Jelgavas rajonā. Mūsdienās Pēternieku pagasta teritorija iekļauta Olaines novada Olaines pagastā un Jelgavas novada Cenu pagastā.
1956. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1956. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.