cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svalbāra
Arhipelāga izpēte
Viena no pirmajām zinātniskajām ekspedīcijām Svalbārā notika 1827. gadā. Tās laikā sistemātiski tika veikta Špicbergenas dienviddaļas, Edža salas un Lāču salas ģeoloģiskā izpēte, kas uzsāka turpmāku arhipelāga izpēti. 1899.—1904. gadā arhipelāgā notika Zviedrijas un Krievijas ekspedīcija, kuras mērķis bija veikt meridiāna loka mērīšanu, lai noskaidrotu, vai Zeme pie poliem ir saplacināta. Ekspedīcijas laikā tika veikta arhipelāga topogrāfiskā uzmērīšana un uzstādīti triangulācijas torņi, kas joprojām ir redzami.
Industriālās ekspedīcijas sākās 19. gadsimtā ar mērķi atrast derīgo izrakteņu resursus. Galvenā prioritāte bija ogles, bet tika meklētas arī fosforīta, zelta, dzelzs, cinka, svina, vara, ģipša, azbesta un marmora atradnes. Daudzos gadījumos tika ierīkotas raktuvju pilsētiņas, bet izrakteņu ieguve tā arī netika uzsākta. Investīcijas raktuvju izveidē bija lielas, darbaspēka atvešana uz arhipelāgu aizņēma daudz laika, bet raktuvju izmantošanas sezona bija pārāk īsa.
Arhipelāgs bija piemērota vieta ekspedīcijām uz Ziemeļpolu. No šejienes savus mēģinājumus sasniegt Ziemeļpolu pa gaisu veica Salomons Augusts Andrē (1897), Valters Velmens (1906., 1907., 1909.), Roalds Amundsens (1925), Ričards Bērds (1926), R. Amundsena, Umberto Nobiles un Linkolna Elsvērta grupa (1926), Hjūberts Vilkinss un Karls Eilsons (1927), U. Nobile (1928).
Kalnrūpniecība
Špicbergenas rietumu daļā, īpaši Īsfjorda apkārtnē, vasarās pēc sniega nokušanas kalnos ir redzamas ogļu dzīslas. Tās savām vajadzībām jau 17. gadsimtā izmantoja vaļu mednieki, kā arī kuģotāji un ekspedīciju grupas 19. gadsimtā. Tomēr komerciālā ogļu ieguve sākās tikai 19. gadsimta beigās; pirmā ogļu krava no Svalbāras uz Trumsi tika nosūtīta 1899. gadā. Pirmajiem norvēģu Svalbāras kalnrūpniecības uzņēmumiem nereti trūka finansējuma, tāpēc tie nespēja nodrošināt ogļu ieguvi visu gadu. 20. gadsimta sākumā šos uzņēmumus sāka pārpirkt lielāki ārvalstu uzņēmumi. Šādā veidā pie ogļu raktuvēm Adventsitijā tika briti, pirmo reizi arhipelāga vēsturē uzsākot ogļu ieguvi visa gada garumā.
Krievija ogļu ieguvē iesaistījās 1912.—1913. gadā, kad Grumantā tika izveidots angļu—krievu kopuzņēmums, bet kalnrūpniecību tā uzsāka pēc Zviedrijas raktuvju pārpirkšanas Piramidenē 1926. gadā. 20. gadsimta 30. gados PSRS valdības izveidotais valsts trests Arktikugoļ izpirka no britiem Grumantu un no holandiešiem — raktuves Barencburgā. 1998. gadā Krievija slēdza nerentablās raktuves Piramidenē, bet saglabāja stratēģisko klātbūtni Barencburgā. Raktuves Grumantā tika slēgtas 1962. gadā.
Ogļu ieguve Svalbārā samazinājās 20. gadsimta 20. gados. To veicināja ogļu cenas samazināšanās pasaules tirgū un Svalbāras līguma un Svalbāras akta parakstīšana, nodrošinot Norvēģijas kontroli arhipelāgā. Otrā pasaules kara laikā arhipelāga evakuācijas dēļ akmeņogļu ieguvi salā pārtrauca, bet vēlāk izpostītās raktuves tika atjaunotas un ogļu ieguve turpinājās.
Suverenitāte
Pēc akmeņogļu nogulu atklāšanas 20. gadsimta sākumā jautājums par Špicbergenas teritoriālo piederību aktualizējās. Pirmā pasaules kara laikā arhipelāgs ieguva stratēģisku nozīmi ogļu atradņu dēļ. Norvēģija vairāk nevarēja paļauties uz ogļu piegādi no Centrāleiropas un Apvienotās Karalistes, tāpēc tā sāka palielināt savu ietekmi Svalbārā, pērkot raktuves no citām valstīm. Pēc Versaļas līguma parakstīšanas atsākās sarunas par Svalbāras piederību. Tā kā Vācija karā bija zaudējusi, Krievija cieta no pilsoņu kara, Apvienotā Karaliste bija pateicīga Norvēģijai par sadarbību Pirmajā pasaules karā, bet ASV vairs nebija raktuvju Svalbārā, Norvēģijai pavērās lielas iespējas Svalbāras piederības jautājumā.
1920. gada 9. februārī Parīzes miera konferences laikā tika parakstīts Svalbāras līgums, kas piešķīra pilnu suverenitāti Norvēģijai ar nosacījumu, ka arī citām parakstītājvalstīm ir nediskriminējošas tiesības uz zveju, medīšanu un izrakteņu ieguvi. Svalbāras līgums stājās spēkā 1925. gada 14. augustā kopā ar Svalbāras aktu. Līdz tam brīdim kā Špicbergenu saprata gan visu arhipelāgu, gan tā lielāko salu, bet pēc līguma stāšanās spēkā norvēģi lielāko salu pārdēvēja par Rietumšpicbergenu, lai to atšķirtu no pārējā arhipelāga. Šis nosaukums vēlreiz tika mainīts 1969. gadam, kad arhipelāgs tika pārdēvēts par Svalbāru, bet lielākā sala — par Špicbergenu. Padomju Savienība saglabāja nosaukumu Špicbergena, lai paturētu nekur nedokumentētas prasības, ka krievi salu atklājuši pirmie.
Otrais pasaules karš
Lai gan Vācija 1940. gada 9. aprīlī okupēja Norvēģiju, Svalbāra sākumā palika neskarta. Situācija mainījās pēc Vācijas uzbrukuma PSRS 1941. gada jūnijā — Svalbāra kļuva par stratēģiski svarīgu vietu piegāžu nodrošināšanai starp sabiedrotajiem pa Barenca jūru. Baidoties no iespējamās karadarbības arhipelāga teritorijā, no Svalbāras tika evakuētas norvēģu un Padomju Savienības apmetnes. Evakuācijas laikā tika iznīcinātas ogļu raktuves, lai nepieļautu resursu nonākšanu vāciešu rokās. Vācieši, kas bija zaudējuši vairākus kuģus un lidmašīnas, kuras ievāca meteoroloģiskos datus, izmantoja pamesto arhipelāgu, lai uzceltu meteostacijas.
Vācieši arhipelāgā uzbūvēja vairākas meteostacijas, bet vienīgā, kuras atliekas ir saglabājušās relatīvi neskartas, ir Haudegene Ziemeļaustrumu Zemē. Stacija bija aktīva no 1944. gada septembra līdz 1945. gada septembrim. Tā zaudēja radio kontaktu 1945. gada maijā, tāpēc karavīri varēja lūgt palīdzību tikai pēc sakaru atjaunošanas 1945. gada augustā. 1945. gada 4. septembrī vācu karavīrus ielenca norvēģu roņu mednieki, kuriem vācieši arī padevās. Šī karavīru grupa bija pēdējie vācu spēki, kas padevās pēc Otrā pasaules kara.
Pēc kara beigām Padomju Savienība piedāvāja Norvēģijai kopīgu Svalbāras administrēšanu un militāro aizsardzību. Norvēģija šo piedāvājumu noraidīja 1947. gadā, bet pēc 2 gadiem pievienojās NATO. Padomju Savienība saglabāja lielu iedzīvotāju aktivitāti Svalbārā, daļēji, lai pārliecinātos, ka Svalbāra netiek izmantota NATO vajadzībām.
Pēckara periods un mūsdienas
Pēc Otrā pasaules kara Norvēģija atjaunoja Longjērbīeni, Sveagruvu un Nīolesunnu, bet Padomju Savienība — Barencburgu, Piramidu un Grumantu. Aukstā kara laikā apmēram divas trešdaļas no gandrīz 4000 arhipelāga iedzīvotājiem bija Padomju Savienības pilsoņi, bet atlikusī trešdaļa bija norvēģi. Pēc PSRS sabrukuma iedzīvotāju skaits Svalbāras krievu apmetnēs samazinājās vairākas reizes.
Pēc Store Norske krīzes 20. gadsimta 70. gados tika nolemts Longjērbīeni no ogļraču pilsētiņas pārveidot par ģimenēm piemērotāku vidi. Ogļraču baraku vietā tika uzbūvētas ģimeņu mājas, atvērta skola, slimnīca, veikali, pasts un citas sabiedriskas iestādes, kas samazināja kalnrūpniecības ietekmi.
1978. gadā arhipelāgs caur satelītu tika pieslēgts tālruņa tīklam, bet 1984. gadā Longjērbīenes iedzīvotāji pirmo reizi varēja tiešraidē sekot līdzi NRK (Norvēģijas sabiedriskā televīzija) pārraidēm. Iepriekš viņi varēja noskatīties tikai divas nedēļas vecus ierakstus, kas tika piegādāti videokasetēs. Divi optiskās šķiedras zemūdens kabeļi no kontinenta Svalbārai tika pievadīti 2003. gadā, lai nodrošinātu ātru datu pārraidi no satelītiem. Kopš 2010. gada platjoslas internets ir pieejams arī mājsaimniecībām.
1993. gadā Longjērbīenē tika dibināts Svalbāras Universitātes centrs (UNIS), lai nodrošinātu universitātes līmeņa arktiskās studijas un izveidotu arhipelāgu par starptautiskās izpētes platformu. UNIS ir Svalbāras Zinātnes centra, ko atklāja 2006. gadā, galvenā institūcija. Zinātnes centrā darbojas arī Norvēģijas Polārais institūts, Svalbāras Zinātnes forums, Svalbāras muzejs un EISCAT. 2018. gadā UNIS vismaz vienu kursu apmeklē 772 studenti no 43 valstīm.
Ģeogrāfija
Svalbāras arhipelāgs ir Norvēģijas galējā ziemeļu daļa, ko apskalo Ziemeļu Ledus okeāns, Barenca jūra, Grenlandes jūra un Norvēģu jūra. Ar Svalbāras līgumu arhipelāgā ir iekļautas visas salas, saliņas un šēras, kas atrodas starp 74° un 81° ziemeļu platumu un starp 10° un 35° austrumu garumu. Arhipelāga platība ir 61 022 km2, lielākā sala ir Špicbergena, kas aizņem vairāk nekā pusi no Svalbāras. Otra lielākā sala ir Ziemeļaustrumu Zeme, bet trešā — Edža sala. Visas apdzīvotās vietas atrodas Špicbergenā, izņemot meteoroloģiskās stacijas Lāču salā un Hūpenē. Svalbāra atrodas Eirāzijas plātnes ziemeļrietumu daļā. Jūras dibens dienvidos un austrumos ir relatīvi sekls, 200-300 metri, bet ziemeļos un rietumos tas sasniedz 4000 metru dziļumu. Uz ziemeļiem no Svalbāras atrodas pakledus un Ziemeļpols. Krievijai piederošā Franča Jozefa Zeme un Novaja Zemļa atrodas uz austrumiem, bet Grenlande — uz rietumiem no Svalbāras.
Ledāji klāj 36 502 km2 (60%) no Svalbāras teritorijas. 30% no teritorijas aizņem akmeņainas klintis, bet tikai 10% sedz augājs. Lielākais ledājs ir Eustfonna (8412 km²) Ziemeļaustrumu Zemē, kam seko Ūlava V Zeme un Vestfonna. Vasarās tikai atsevišķas Svalbāras vietas neklāj sniegs vai ledāji. 99,3% no Kvitejas, kas ir Norvēģijas tālākais ziemeļaustrumu punkts, klāj ledājs.
Svalbāras reljefs veidojies ledājiem šķeļot plakankalni fjordos, ielejās un kalnos. Augstākās virsotnes ir Ņūtona kalns (1713 m), Perjē kalns (1712 m), Cereras kalns (1675 m), Čedvika kalns (1640 m) un Galileo kalns (1637 m). Garākais fjords ir Veidefjords (108 km), kam seko Īsfjords (107 km), Van Meiena fjords (83 km), Vudfjords (64 km) un Vālenberga fjords (46 km).
Ģeoloģija
Svalbārā ir sastopami gandrīz visi iežu veidi no paleozoja līdz mūsdienām. Nekur citur Ziemeļeiropā nav iespējams novērot tik daudz ģeoloģisko periodu vienkopus, turklāt nelielā augāja dēļ pamatieži ir redzami plašās teritorijās.
Senākie Svalbāras pamatieži veidojušies pirmskembrijā un ir vecāki par 440 milj. gadu. Tos veido tādi metamorfie un magmatiskie ieži kā vizlas slāneklis, gneiss, daļēji izkusis un atkārtoti kristalizējies granīts, kvarcīts, marmors. Ziemeļšpicbergenā ir atrasti cirkonija gabali, kas varētu būt 3,2 mljrd. gadus veci. Senie ieži, kuri tagad ir virspusē, veidojušies 80 km dziļumā lielā spiedienā un augstā temperatūrā.
Ordovika beigās un devona sākumā Svalbāras teritorija bija pakļauta Kaledonijas krokošanās ciklam. Šajā laikā izveidojās granīta kalnu grēda, kas tika noārdīta silūra un devona laikā, bet tās atliekas ir redzamas arī mūsdienās — pie tām pieder arī arhipelāga augstākā virsotne Ņūtona kalns. Pēc kalnu izveidošanās Špicbergenas centrālā daļa palēnām sāka grimt. No šī perioda atrastas izmirušo bruņuzivju un primitīvu augu fosilijas.
Karbona periodā Svalbāra daļēji bija klāta ar ūdeni. Smilšu, māla un augu atliekas no šī perioda izveidoja smilšakmens, slānekļa un ogļu nogulumus. Apmēram pirms 300 milj. gadu visa Svalbāras teritorija atradās zem ūdens, veidojot kaļķakmens, dolomīta, anhidrīta un ģipša nogulumus. No perma perioda beigām atrodamas arī daudzas jūras fosilijas. Paleozoja beigās jaunu tektonisko kustību rezultātā Svalbāra, kas bija daļa no Pangejas, uz laiku atkal pacēlās virs jūras līmeņa.
Triasa un juras periodā tagadējā Svalbāra atradās daudz siltākā klimata zonā. Šajā laikā arhipelāgs periodiski atradās gan zem ūdens, gan pacēlās virs tā, tāpēc no šī perioda ir atrodami gan sauszemes, gan jūras nogulumi, kas bagāti ar gliemeņu un kalmāru čaulu fosilijām. 100 milj. gadus vecos nogulumos atrastas pleziozauru, iguanodonu un ihtiozauru fosilijas. No krīta perioda arhipelāgā redzamas vulkāniskās aktivitātes pēdas, kuru rezultātā vairākās vietās starp nogulumiem atrodamas diabaza dzīslas.
Jaunākie nogulumi ir no kvartāra — tie nav konsolidēti un veidojušies pēdējā ledus laikmetā un pēc tam. Pie šādiem nogulumiem pieskaitāmas morēnas, upju nogulumu, nogulumi piekrastes zonās, klinšu nogruvumu nogulumi un citi.
Pašreizējos ģeoloģiskos procesus Svalbārā ietekmē mūžīgais sasalums un ledāji. Liela daļa no nogulumiem, kas veidojas mūsdienās, ir saistīti ar erodēto iežu pārvietošanos pa ledāju upēm sezonālo ledus kušanu svārstību laikā.
Klimats
Svalbāras klimatu ietekmē divas okeāna straumes — Rietumšpicbergenas straume, kas ir Golfa straumes galējais ziemeļu atzars ar salīdzinoši siltu ūdeni un plūst gar arhipelāga rietumu un ziemeļu daļu, un Austrumšpicbergenas straume, kas nes auksta ūdens masas no Ziemeļu Ledus okeāna un plūst starp arhipelāgu un Franča Jozefa Zemi. Ledus arhipelāga ziemeļos un austrumos fordus un jūru klāj 8—9 mēnešus gadā, bet rietumu piekraste ir brīva no ledus gandrīz visu gadu.
Gada vidējā temperatūra arhipelāgā ir no −6,4 °C (Grumantā) līdz −5,2 °C (Nīolesunnā). Vidējā vasaras temperatūra Svalbārā ir no +3 °C līdz +7 °C jūlijā, un vidējā ziemas temperatūra ir no −13 °C līdz −20 °C janvārī. UNIS klimata pētījums paredz, ka gaisa temperatūra Svalbārā līdz 2100. gadam var paaugstināties par 7ºC—10ºC.
Fauna
Galvenās arhipelāgā sastopamas sauszemes zīdītāju sugas ir polārlapsa, Svalbāras ziemeļbriedis un nejauši introducētais grauzējs Austrumeiropas strupaste, kas Svalbārā pirmo reizi tika atklāta 1960. gadā Grumantā. Strupastu vienīgā patstāvīgā kolonija Svalbārā ir Grumantas apkārtnē, tāpēc tā visdrīzāk tur nonākusi ar kuģa kravu no Krievijas. Mēģinājumi arhipelāgā ieviest polārzaķi un Grenlandes muskusvērsi nav izdevušies. Arhipelāgā sastopamas vairākas jūras zīdītāju sugas, piemēram, vaļi, delfīni, roņi, valzirgi un polārlāči, kas barošanās veida un dzīves vides dēļ tiek pieskaitīti pie jūras zīdītājiem.
Dzīvība
Dzīvība ir matērijas eksistences forma, kam raksturīga īpaša vielas struktūra, vielu un enerģijas apmaiņa ar vidi, vairošanās, adaptācijas un pilnveidošanās spēja. Dzīvība ir īpašība, kura atšķir priekšmetus no dzīvās dabas. Nāve ir dzīvības beigas, pēc tās iestāšanās organisms kļūst "nedzīvs". Ar dzīvības pētīšanu nodarbojas bioloģijā. Savukārt ar dzīvības definēšanas jautājumiem nodarbojas filozofija.
Svalbāra
Fauna
Polārlāči, kas ir Svalbāras simbols un viens no galvenajiem tūristu piesaistītājiem, ir aizsargāta suga. Tomēr, atrodoties ārpus apmetnēm, personām tiek ieteikts ņemt līdzi šaujamieročus, lai aizsargātos pret iespējamiem lāču uzbrukumiem. Polārlāči Svalbārā galvenokārt uzturas vietās, kur jūru klāj ledus. Tie blīvāk sastopami arhipelāga austrumu daļā un fjordos ziemeļos, bet retāk — austrumu daļā.
Dzīvība
Dzīvības iedalījums
Dzīvība uz Zemes tiek iedalīta vairākās grupās. Augstākā taksonomiskā vienība ir impērija. Tādas ir tikai divas: prokarioti, kas vēl sīkāk dalās baktērijās un arhejos, un eikarioti. Pie eikariotiem pieder dzīvnieki, augi, sēnes un protisti. Savukārt par vīrusiem zinātniekiem nav vienprātības, vai tie ir dzīvi organismi. Šūnu teorija nosaka, ka dzīvu organismu uzbūves pamatvienība ir šūna, bet vīrusus veido tikai nukleīnskābes fragments un olbaltumvielu apvalks.
Svalbāra
Fauna
Arhipelāgs ir svarīga jūras putnu ligzdošanas vieta. Svalbārā ir sastopamas apmēram 30 putnu sugas, lielākā daļa no tām ir gājputni. Visbiežāk sastopamās sugas ir jūras zīriņš, mazais alks, ķilde, resnknābja kaira, trīspirkstu kaija. Vienīgais dziedātājputns, kas regulāri ligzdo Svalbārā, ir sniedze, kaut gan novēroti arī atsevišķi smiltāju čakstītes ligzdošanas gadījumi. Vienīgais putns, kurš arhipelāgā mājo visu gadu, ir Svalbāras klinšu baltirbe.
Flora
Augu augšanu ietekmē lielās temperatūras svārstības, īsā augšanas sezona, barības vielu trūkums, vēja ietekme, augsnes kustības, ko rada sasalšanas un atkušanas cikli. Zeme arhipelāgā atkūst 30—150 cm katru vasaru, dodot iespēju augiem izaugt atkusušajā augsnes kārtā.
Taproot
Taproot ir ņūmetāla grupa no Annārboras, Mičiganā, devusies turnejās ar tādām grupām kā Korn, Deftones, Staind, P.O.D., Disturbed, Chevelle un Linkin Park.
Svalbāra
Flora
Neskatoties uz arktiskās tundras apstākļiem, Svalbāras augājam piemīt liela formas un funkciju dažādība. Arhipelāgā sastopamas vairāk nekā 160 augu, 380 sūnu un 600 ķērpju sugas. Daudzi no Skandināvijā sastopamajiem kalnu augiem ir atrodami Svalbārā, turklāt tādi augi kā tundras virza (Stellaria longipes), Svalbāras magone (Papaver dahlianum) un sēragundega (Ranunculus sulphureus), kas Skandināvijā sastopami reti, Svalbārā ir samērā izplatīti. Krūmāju augāju Svalbārā veido pundurbērzi, polārvītoli un tīklveida vītoli, kuru augstums augšanai labvēlīgās vietās nepārsniedz 25—30 cm. Svalbāras retējs, Svalbāras akmeņlauzīte un Svalbāras pukcinellija ir vienīgie trīs augi, kas sastopami tikai arhipelāgā.
Dzīvība
Ārpuszemes dzīvība
Dzīvību, kas ir attīstījusies ārpus Zemes, sauc par ārpuszemes dzīvību. Ar tās pētīšanu nodarbojas astrobioloģijas speciālisti. Ārpuszemes dzīvības un ārpuszemes civilizāciju eksistence mūsdienās nav zinātniski pierādīta un šis jēdziens tiek izmantots galvenokārt zinātniskajā fantastikā un ufoloģijas teorijās.
Svalbāra
Dabas aizsardzība
Aizsargājamās teritorijas aptver šādus aizsardzības veidus ar teritoriju skaitu un kopējo aizsargājamo platību:
Iedzīvotāji
2018. gadā Svalbārā reģistrēti 2787 iedzīvotāji, no kuriem 2310 dzīvo norvēģu apmetnēs, 467 krievu apmetnēs un 10 poļu izpētes stacijā Hūrnsunnā. Šajā skaitā ietilpst gan patstāvīgie Svalbāras iedzīvotāji, gan personas, kuras plāno uzturēties arhipelāgā vairāk nekā 6 mēnešus.
Longjērbīene
Longjērbīene ir lielākā apdzīvotā vieta un vienīgā pilsēta Svalbārā. Tā ir arhipelāga administratīvais centrs. Apmetni 1906. gadā dibinājis amerikānis Džons Longjērs, kurš bija uzņēmuma Arctic Coal Company līdzīpašnieks. Longjērbīenē ir bērnudārzi, skola, universitātes centrs, veikali, restorāni, viesnīcas, slimnīca un baznīca. Kultūras dzīve ir aktīva un daudzveidīga, iznāk vietējā avīze. Pilsētā dzīvo apmēram 2000 iedzīvotāju, no kuriem lielākā daļa ir norvēģi. Svarīgākās nozares ir tūrisms un zinātniskā pētniecība, tiek veikta arī ogļu ieguve.
Dzīvība
Ārpuszemes dzīvība
Ārpuszemes dzīvības ideja parādījusies jau pitagoriešu mācībā par dvēseļu ceļošanu no vienas apdzīvotas pasaules uz otru. 16. gadsimtā domu, ka zvaigznes ir tādas pašas Saules, ap kurām riņķo planētas, uz kurām var būt dzīvība, izteicis Džordāno Bruno, pamatojoties uz pitagoriešu un neoplatonisma idejām.
Svalbāra
Longjērbīene
2002. gadā Longjērbīenē tika dibināta pašvaldība, kuras uzdevums ir rūpes par infrastruktūru, sociālās lietas un teritoriju plānošana Longjērbīenes teritoriālā plānojuma zonā.
Barencburga
Barencburga ir otra lielākā apdzīvotā vieta Svalbārā, tā atrodas 40 km attālumā no Longjērbīenes. Barencburgas darbību nodrošina krievu Arktikugoļ trests, kas 1932. gadā Barencburgas raktuves nopirka no nīderlandiešu uzņēmuma Nederlandsche Spitsbergen Companie. Apmetnē dzīvo aptuveni 400 iedzīvotāju, no kuriem lielākā daļa ir ukraiņi. Barencburgā ir ogļu spēkstacija, slimnīca, skola, viesnīca, bērnudārzs, kultūras un sporta ēkas. Šeit atrodas arī Krievijas konsulāts Svalbārā un Krievijas Zinātņu akadēmijas pētniecības centrs.
Taproot
Pirmsākumi (1998-1999)
1998. gadā Taproot aizsūtīja savu demo ierakstu Limp Bizkit solistam Fredam Dērstam, kurš viņiem pēc tam piedāvāja Interscope Records ierakstu līgumu. Tomēr pēc nesaskaņām Taproot meklēja citu ierakstu kompāniju, līdz beidzot noslēdza ienesīgu līgumu ar Atlantic Records. Dērsts pēc tā atstāja ierakstu Stefena Ričardsa automātiskajā atbildētājā, nolādot grupu. Viņš arī vainoja System of a Down, kas palīdzēja Taproot tikt pie līguma. Par to Dērsts izslēdza System of a Down off no 1999. gada Family Values Tour, aizstājot viņus ar Staind. Šajā laikā Taproot neatkarīgi izlaida trīs savus albumus : ...Something More Than Nothing (1998), Mentobe (1998) un Upon Us  (1999).
Svalbāra
Nīolesunna
Nīolesunna ir vistālāk ziemeļos esošā pastāvīgi apdzīvotā vieta, tā atrodas Svalbāras ziemeļrietumu piekrastē Kongsfjorda dienvidu krastā. Visu gadu Nīolesunnā uzturas apmēram 30 cilvēku, bet vasaras sezonā to ir daudz vairāk. Apmetne ir galvenais Norvēģijas un ārvalstu zinātniskās izpētes centrs Svalbārā. Bez Norvēģijas izpētes stacijas šeit ir arī Vācijai, Apvienotajai Karalistei, Itālijai, Japānai un Ķīnai, bet dažādos pētniecības projektos ir iesaistītas arī citas valstis.
Sākotnēji Nīolesunna bija ogļraču apmetne, bet pēc negadījumiem 1963. gadā raktuves tika slēgtas, savukārt pati apmetne tika pārveidota par zinātniskās pētniecības ciematu.
Krievupe
Krievupe ir Lielās Juglas labā pieteka Siguldas un Ropažu novados. Sākas purvainā apvidū pie Allažiem Mazo Kangaru ziemeļaustrumu galā. Augštece ar grāvju sistēmu savienota ar Egļupi. Lielākoties tek pa Ropažu līdzenumu. Gandrīz visā upes baseinā priežu sili. Krasti pārsvarā zemi, purvaini. Piekļaujas vairāki lieli purvu masīvi: augštecē Buļļu purvs un Laugas purvs, vidustecē šķērso Ķēniņu purvu. Pie ietekas Lielajā Juglā vairāki dīķi: Upesciema dīķi, Alberta dīķi, Kalna Spuļļu dīķi, Ūdensrožu dīķis. Lielākā pieteka: Mude. Lielākās apdzīvotās vietas krastos: Garkalne, Makstenieki.
Svalbāra
Sveagruva
Sveagruva (saīsināti arī Svea) atrodas Van Meiena fjorda ziemeļaustrumu galā 60 km uz dienvidaustrumiem no Longjērbīenes. Līdz 2017. gadam tā bija galvenā norvēģu ogļu ieguves vieta Svalbārā, līdz Norvēģijas valdība nolēma to slēgt. Sveagruvā tika nodarbināti apmēram 300 cilvēku, no kuriem šobrīd palikuši ir 100. Apmetne netiek pastāvīgi apdzīvota, darbinieki uz turieni ierodas no Longjērbīenes. Sveagruvā regulāri uzturas arī Store Norske personāls, lai uzturētu raktuves un organizētu tūristu braucienus.
Krievupe
Upi šķērso autoceļi A2, P3, P10.
Svalbāra
Piramidene
Piramidene (arī Piramida) ir otra krievu Svalbāras apmetne, kas atrodas Billes fjorda ziemeļu galā. Kalnos pie Piramidas ir daudz ogļu nogulumiežu, tomēr to ieguve ir ļoti sarežģīta iespējamo nobrukumu dēļ. Aktīvajā kalnrūpniecības laikā šeit dzīvoja apmēram 1000 iedzīvotāju, bet 1998. gadā raktuvju darbība tika izbeigta. Šobrīd apmetnē uzturas daži cilvēki, kas veic tehniskās apkopes, organizē tūrisma braucienus un uztur Piramidas viesnīcu.
Hūrnsunna
Hūrnsunna, kas atrodas Špicbergenas dienvidos, ir poļu vissezonas izpētes stacija. Šeit tiek veikti pētījumi seismoloģijā, meteoroloģijā, bioloģijā un glacioloģijā. Stacijā regulāri uzturas apmēram 10 cilvēki.
Krievupe
Vēsture
1705. gada Ducatuum Livoniae et Curlandiae Nova Tabula kartē upe bija nosaukta par Ruschebek, bet no 18. gadsimta vidus tās nosaukums kartēs bija Černaja.
Svalbāra
Hūpene un Lāču sala
Hūpene ir sala Barenca jūrā 300 km attālumā uz dienvidaustrumiem no Longjērbīenes, bet Lāču sala atrodas apmēram pa vidu starp Špicbergenu un kontinentālo Norvēģiju. Abās salās atrodas norvēģu meteoroloģiskās stacijas; Hūpenradio apkalpo pieci cilvēki, bet Hērvighamnu Lāču salā — aptuveni 10 cilvēki.
Krievupe
Vēsture
19. gadsimta beigās ir veikts funkcionāls civilo un militāro karšu uzlabojums. Visi vecie vietvārdi, kas ir vācu, zviedru, krievu un citas izcelsmes, ieskaitot hidronīmus, atzīmēti kartēs tā, kā tos dēvē vietējie iedzīvotāji. Ap to laiku tie sauca šo upi par "krievu" latviešu valodā. Ar šo nosaukumu upe palika uz kartēm.
Svalbāra
Administrācija
Visām Līgumu parakstījušajām pusēm ir vienādas tiesības uz komerciālajām aktivitātēm arhipelāgā, bet visas šīs aktivitātes pakļaujas Norvēģijas likumiem. Līgums ierobežo Norvēģijas tiesības uz nodokļu iekasēšanu apmērā, kas sedz Svalbāras administrācijas izdevumus. Svalbārā ir zemāki ienākuma nodokļi kā kontinentālajā Norvēģijā, kā arī nav pievienotās vērtības nodokļa.
Svalbāra ir demilitarizēta zona; līgums liedz šeit ierīkot militārās bāzes. Norvēģijas militārās aktivitātes arhipelāgā aprobežojas ar uzraudzību, ko veic Norvēģijas krasta apsardzes spēki.
Krievupe
Vēsture
Iespējams, nosaukums Krievupe ir saistīts ar 1845. gada kanālu vai arī radies latviskojot sākotnējo nosaukumu. Pēc citas versijas, tas bijis "Rušebeka" jau 14. gadsimtā un saistīts ar kādu laiku līdztekus upei ejošo tirdzniecības ceļu "uz krieviem".
Svalbāra
Svalbāras gubernators
Svalbāras akts kopš 1925. gada iedibināja Svalbāras gubernatora institūciju. Svalbāras gubernators (no) ir galvenais Norvēģijas valdības pārstāvis arhipelāgā un to nozīmē Tieslietu ministrija. Gubernators pilda arī policijas priekšnieka un notāra funkcijas, bet viņa atbildībā ir arī dabas aizsardzība, mediācija un civilstāvokļa akti (laulības, šķiršanās u.c.). Gubernatora administrācija nodarbina 35 darbiniekus. Gubernatora rīcībā ir divi helikopteri un inspekciju kuģis Nordsyssel.
Iepriekš Svalbāras gubernatoram bija arī administratīvā atbildība pār Jana Majena salu, bet kopš 1995. gada 1. janvāra tā nodota Nūrlannes gubernatoram.
Longjērbīenes pašvaldība
Longjērbīenes pašvaldība dibināta 2002. gadā un tā ir vienīgā pašvaldība arhipelāgā. Padomi veido 15 locekļi. Padomes atbildības jomas ir pilsētas infrastruktūra, plānošana, izglītība un bērnu aprūpe. Tās pārraudzībā ir divi bērnudārzi un trīspadsmitgadīgā Longjērbīenes skola.
Pašvaldība sākotnēji dibināta 1971. gadā kā Svalbāras padome un tā sastāvēja no 17 pie partijām nepiederošiem locekļiem, ko ievēlēja vai nozīmēja no trim dažādām grupām — SNSK darbiniekiem, valdības darbiniekiem un pārējiem iedzīvotājiem, bet šo grupu proporcijas vairākkārt mainījušās. 1990. gados padome nonāca Tirdzniecības ministrijas pārraudzībā un tā sāka Longjērbīenes "normalizācijas" procesu, lai pārvērstu to no kompānijas ciemata par normālu pašvaldību.
Saimniecība
Svalbāras saimniecību galvenokārt veido trīs nozares — kalnrūpniecība (pamatā akmeņogļu ieguve), tūrisms un pētniecība. Ogļu ieguve arhipelāgā notiek vairāk nekā 100 gadus, bet mūsdienās tā ir pakļauta ekonomikas lejupslīdei un vides aizsardzības prasībām. Vislielākā ogļu ieguve Svalbārā bija 2007. gadā, kad Norvēģija pamatā Sveas raktuvēs ieguva 4,1 miljonus tonnu ogļu, kas bija četras reizes vairāk nekā 2000. gadā. Longjērbīenas raktuvēs iegūtās ogles galvenokārt tiek izmantotas elektroenerģijas nodrošināšanai pilsētā. 2016. gadā arhipelāgā darbojās trīs akmeņogļu raktuves — Store Norske raktuves Sveā un 7. raktuves Longjērbīenā, kā arī Arktikugoļ trasta raktuves Barencburgā. 2018. gadā Store Norske uzsāka Sveas raktuvju likvidēšanu, un arī Barencburgā tūrisms kļūst svarīgāks par kalnrūpniecību.
Zinātniskā pētniecībā pamatā ir saistīta ar Svalbāras Universitātes Centru, Norvēģijas Polāro institūtu, EISCAT, starptautiskām pētniecības stacijām Longjērbīenē un Nīolesunnā. Izpēte notiek tādās jomās kā vides monitorings, klimats, ekosistēmas, meteoroloģija, glacioloģija, ģeoloģija u. c. Norvēģijas valdība piešķir atļauju jebkurai valstij veikt zinātnisko darbību Svalbārā, tāpēc arhipelāgā atrodas arī Polijas polārā stacija un Ķīnas Arktiskā Huanhes stacija.
Svalbāras līgums, kas nosaka arhipelāga īpašo statusu, ierobežo Norvēģijas tiesības iekasēt nodokļus. Ienākumu nodoklis Svalbārā ir zemāks nekā pārējā Norvēģijā, kā arī netiek piemērots pievienotās vērtības nodoklis. Visi Svalbārā iekasētie nodokļi paliek tās rīcībā un netiek ieskaitīti kopējā Norvēģijas budžetā.
2011. gadā Lonjērbīenē tika dibināta norvēģu alusdarītava Svalbard bryggeri, tomēr darbību tā uzsāka tikai 2015. gadā, jo līdz 2014. gadam spēkā bija likums par alkohola aprites aizliegumu Svalbārā.
Dzīvība
Nāve
Kad organismā vairs nevar normāli funkcionēt dzīvībai nepieciešami procesi, iestājās nāve, un organisms sāk sairt. Nāves iemesls var būt ne tikai organisma novecošana, bet to var izraisīt arī slimības, nepietiekams uzturs, slepkavības, nelaimes gadījumi, pašnāvība, gaļēdāju uzbrukums un citi iemesli.
Svalbāra
Svalbāras Globālā sēklu glabātuve
Norvēģijas Gēnu banka ziemeļu augu ģenētisko materiālu 1984. gadā sāka uzglabāt pamestās ogļu raktuvēs.
Sports
Kopš 1930. gada 6. septembra Longjērbīenē darbojas Svalbāras sporta asociācija Svalbard Turn, kas nodrošina dažādas sportiskas aktivitātes gan bērniem, gan pieaugušajiem. Asociācijā ir vairāk nekā 50 brīvprātīgo un 950 biedru, kuriem tiek piedāvāti 24 sporta veidi.
Aprīļa pēdējās nedēļas nogalē notiek Svalbāras slēpošanas maratons, kas aizsākās 1993. gadā. Tās ir lielākās individuālās sacensības Svalbārā, kas piesaista vairāk nekā 1000 dalībnieku no dažādām valstīm. Sportistiem ir pieejama maratona un pusmaratona distance.
Kopš 1994. gada jūnija pirmajā nedēļas nogalē notiek Špicbergenas maratons. Pirmajā gadā maratona un pusmaratona distancē piedalījās 45 skrējēji, bet pēdējos gados skrējēju skaits no vairāk nekā 20 valstīm maratona, pusmaratona un 10 km distancēs pārsniedz 300.
SLO
SLO var būt:
Svalbāra
Transports
Kaut gan Svalbārā ir vairākas pastāvīgi apdzīvotas vietas, kā arī meteoroloģiskās stacijas un zinātniskās bāzes, tās nav savstarpēji savienotas ar ceļiem. Svalbārā ir aizliegts pārvietoties ar bezceļu motorizēto transportu pa kailu zemi, bet ļoti intensīvi ziemas periodā tiek izmantoti sniega motocikli un visurgājēji. Visās apdzīvotajās vietās ir ostas, turklāt kuģot iespējams praktiski visu gadu.
Anete Brice
Anete Brice (dzimusi Rīgā) ir latviešu distanču slēpotāja un biatloniste. 2010. gada ziemas olimpisko spēļu dalībniece.
Svalbāra
Transports
1960. gadā sākās regulāri čarterlidojumi, bet 1975. gadā tika atklāta Svalbāras lidosta, nodrošinot regulārus lidojumus visu gadu. Svalbārā ir trīs lidostas — Svalbāras, Nīolesunnas un Sveas lidosta. Svalbāras lidosta Longjēre ir arhipelāga galvenā lidosta. Tā atrodas 3 km no Longjērbīenes un ir vistālāk ziemeļos esošā lidosta, kas nodrošina regulārus lidojumus. SAS un Norwegian veic lidojumus no Oslo un Trumses, kā arī tiek nodrošināti regulāri čarterreisi. No pārējām Svalbāras lidostām lidojumi notiek tikai arhipelāga iekšienē.
No Longjēres lidostas uz Longjērbīeni regulāri kursē lidostas autobuss, iespējams izmantot taksometru. Longjērbīenē ir pieejama autonoma, bet vasaras sezonā — arī velonoma.
Vairākās Špicbergenas apdzīvotajās vietās ir ierīkoti arī kalnrūpniecības dzelzceļi. Lielākā daļa no tiem šobrīd ir pamesti, kaut gan 2008. gadā Barencburgas līnija vēl darbojās.
Anete Brice
Sportistes karjera
2008. gada Pasaules junioru čempionātā distanču slēpošanā viņa ieņēma 69. vietu 10 km ar kopēju startu, 72. vietu 1 km sprintā un 74. vietu 5 km klasiskajā slēpojumā. 2011. gada Pasaules čempionātā junioriem biatlonā izcīnīja 30. vietu 7,5 kilometru sprintā. Piedalījās 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. 10 km brīvā stila slēpojumā ierindojās 69. vietā. Šajā distancē 2009. gada Pasaules čempionātā Liberecā viņa ierindojās 78. vietā.
Privātā dzīve
Anetes vecāki ir biatlonisti — Ilmārs Bricis un Anžela Brice. Anžela ir arī Anetes trenere. Izglītību ieguvusi Priekuļu vidusskolā un Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē. . Pašlaik (2020) pārtraukusi aktīvās sportistes gaitas. 2018. gadā kļuvusi par māti dēlam.
Proton 1. pakāpe
'''Proton 1. pakāpe''' - raķešpakāpe, kuru izmanto nesējraķetēs Proton kā pirmo pakāpi.
Pakāpe sastāv no centrālā bloka, kurā iepildīts oksidētājs N2O4. Apkārt centrālajam blokam simetriski izvietoti seši sānu bloki, kuros atrodas degviela - (CH3)2N2H2. Sānu bloku apakšdaļā atrodas dzinēji. Pakāpē tiek izmantoti 6 dzinēji RD-253; kopš 1990. gadu vidus - forsētie dzinēji RD-275.
Pakāpe izmantota raķešu grupās:
Paula Stradiņa klīniskā universitātes slimnīca
Paula Stradiņa klīniskā universitātes slimnīca (PSKUS), sarunvalodā saukta arī par "Stradiņiem", kopš 1999. gada ir universitātes slimnīca jeb V līmeņa slimnīca, kas atrodas Pilsoņu ielā 13 Āgenskalna apkaimē Rīgā. Slimnīca ir valsts kapitālsabiedrība, tās valsts kapitāla daļu turētāja ir Veselības ministrija.
Nosaukums
Slimnīca nosaukumu mainījusi daudzas reizes: dibinot 1910. gadā — Rīgas pilsētas 2. slimnīca, pēc 1928. gada nosaukumu papildināja: Rīgas pilsētas 2. slimnīca, Latvijas Universitātes klīnikas.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. un 1941. gadā pilsētas slimnīcu pārveidoja par Valsts klīnisko slimnīcu, bet vācu okupācijas laikā līdz 1944. gadam tā atkal kļuva par Rīgas pilsētas 2. slimnīcu un Vērmahta kara slimnīcu, 1944. gada rudenī Latvijas PSR varas iestādes atjaunoja Valsts klīniskās slimnīcas nosaukumu, bet 1948. gadā pārdēvēja par Republikānisko klīnisko slimnīcu. Pēc bijušā slimnīcas vadītāja Paula Stradiņa nāves 1958. gadā slimnīcu nosauca par P. Stradiņa Republikānisko (Republikas) klīnisko slimnīcu, bet pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas par 1993. gadā par Paula Stradiņa Valsts klīnisko slimnīcu. No 1995. līdz 1998. gadam tā bija Latvijas Medicīnas akadēmijas Paula Stradiņa klīniskā slimnīca, kopš 1998. gada — Paula Stradiņa Klīniskā universitātes slimnīca.
Vēsture
Jau 1902. gadā Rīgas pilsētas dome sāka apspriest projektu par Rīgas pilsētas 2. slimnīcas būvi Nometņu laukumā Āgenskalnā, tomēr līdzekļu trūkuma dēļ projekta realizācija ieilga līdz 1908. gadam. Pirmās slimnīcas ēkas pēc Rīgas pilsētas galvenā arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta sāka celt 1908. gadā un slimnīcu ar ambulanci, terapeitisko un ķirurģisko paviljonu un trīs lipīgo slimību paviljoniem svinīgi atklāja 1910. gada 10. februārī. 1910. gada martā iestādīja liepu alejas, 1911. gadā atklāja slimnīcas direktora Paula Klemma ēku, 1914. gadā pabeidza celt slimnīcas pārvaldes ēku, operāciju bloku, saimniecības ēku, savienojošo gaiteni, lipīgo slimību izolatoru, morgu ar patoloģisko un seroloģisko institūtu un kalpotāju dzīvojamo ēku. 1915. gadā beidza celt trīs izolētus lipīgo slimību paviljonus gar Liepājas ielu. Piefrontes kara hospitāļa vajadzībām izveidoja papildus koka barakas lipīgo slimību slimniekiem. Celtniecības darbi turpinājās līdz pat 1915. gadam un kara dēļ tā arī netika pabeigti plānotajā apjomā.
Pirmā pasaules kara laikā frontes līnija divus gadus (no 1915. gada oktobra līdz 1917. gada septembrim) atradās tikai aptuveni 20 km attālumā no slimnīcas. 1915. gadā slimnīcu pārveidoja par Krievijas Impērijas Sarkanā Krusta lazareti, tajā ārstēja arī Ķekavas kaujās un Ziemassvētku kaujās ievainotos strēlniekus. Infekcijas slimību ārstēšanai uzcēla četras atsevišķi stāvošas koka barakas. Pēc militārajām neveiksmēm 1917. gada sākumā lazareti ar visu aprīkojumu evakuēja uz Petrogradu. Kad pēc Rīgas operācijas 1917. gada septembrī Rīgu ieņēma Vācijas karaspēks, slimnīcā no jauna izveidoja militāro hospitāli, kuru slēdza pēc Brestļitovskas miera līguma 1918. gada pavasarī. Latvijas brīvības cīņu laikā LSPR valdība 1919. gada 24. janvārī slimnīcas darbību atjaunoja, bet Ulmaņa Pagaidu valdība sakarā ar ievērojamo Rīgas iedzīvotāju skaita samazināšanos un to, ka slimnīcas inventārs bija izvazāts, slimnīcas darbību pēc Bermontiādes beigām 1919. gada beigās apturēja.
Slimnīcas direktors Oskars Voits 1920. gadā sāka pārrunas ar Latvijas Universitātes Medicīnas fakultāti un Rīgas pilsētas valdi par Universitātes klīnikas izveidi slimnīcā. Līdzekļu trūkuma dēļ remontdarbi aizkavējās līdz pat 1927. gadam. Tolaik slimnīcas teritorijā atradās no Krievijas atbraukušo bēgļu karantīnas punkts un bērnu patversme, vēlāk Iekšlietu ministrijas valsts emigrantu nams, Rīgas bērnunama nodaļa "Māte un bērns" un bērnu sile. Vairākās koka barakās darbojās Rīgas Skolotāju institūts (1922—1938), ko sakarā ar slimnīcas jaunbūvi 1938. gadā pārcēla uz Cēsīm.
1927. gadā slimnīcā izbūvēja auditorijas studentu lekcijām. Pēc rekonstrukcijas Rīgas pilsētas 2. slimnīca no 1928. gada darbojās kā Latvijas Universitātes klīniskā mācību slimnīca. Slimnīcas medicīnisko direktoru ievēlēja Medicīnas fakultātes padome, bet administratīvo direktoru iecēla Rīgas pilsētas valde. 1931. gadā par medicīnisko direktoru apstiprināja Paulu Stradiņu, kura vadībā līdz 1935. gadam izstrādāja četru jaunu sešu stāvu korpusu būvniecības projektu. 1939. gadā Skolotāju institūta atstātajās ēkās atklāja Rīgas 2. slimnīcas žēlsirdīgo māsu un pirmās šķiras mācītu sanitāru skolu.
1939. gadā pēc arhitekta Nikolaja Bodes projekta uzsāka dzemdību klīnikas korpusa būvi, kuru bija jāpabeidz līdz 1941. gadam, ķirurģijas klīnikas korpusu līdz 1943. gadam, infekcijas slimību klīnikas korpusu 1944. gadam, bet iekšķīgo slimību un bērnu klīnikas korpusu līdz 1948. gadam. Jau pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā celtnieki paspēja uzbūvēt pirmo korpusu līdz jumtam, Otrā pasaules kara laikā slimnieku palātas bija iekārtotas ēkas pirmajos stāvos, bet 1944. gada oktobrī padomju aviācijas veiktās bombardēšanas laikā jaunā korpusa pagrabā slēpās slimnīcas darbinieki un pacienti.
1941. gadā vācu okupācijas iestādes slimnīcā izvietoja kara hospitāli, bet turpināja darboties arī dzemdību nodaļa, divas ķirurģiskās nodaļas un infekcijas slimību nodaļa koka barakās. 1944. gada beigās vairums slimnīcas ārstu devās bēgļu gaitās. Pēc kara beigām uz slimnīcas bāzes 1944. gadā izveidoja Medicīnas vēstures muzeju, bet 1946. gadā Latvijas Eksperimentālās un klīniskās medicīnas zinātniskās pētniecības institūtu. Paula Stradiņa vadībā izstrādāja jaunu slimnīcas attīstības projektu, kurā bija paredzēts teritorijā starp Mārupes ielu, Liepājas ielu, dzelzceļu un Arsenālu izveidot medicīnas studiju kampusu ar 12 dažādiem korpusiem.
Līdzekļu trūkuma dēļ arī šo plānu nerealizēja. 1959. gadā Mārupes ielā 17 uzbūvēja studentu kopmītni. 1958. gadā slimnīcā sāka veidot specializētos centrus, kuros bija jāapvieno ārstniecības, izglītības un zinātniskais darbs. 1977. gadā uzcēla jaunu kardioloģijas korpusu, kura izveidoja Latvijas Kardioloģijas zinātniskās pētniecības institūtu. 1995. gadā slimnīcu nodeva Latvijas Medicīnas akadēmijas valdījumā un pārvaldē, bet 1999. gadā nodibināja bezpeļņas organizāciju valsts akciju sabiedrību "Paula Stradiņa Klīniskā universitātes slimnīca".
2013. gada augustā PSKUS 32. korpusā skābekļa sadales telpā notika ugunsgrēks 50 m2 platībā un sprāga 23 skābekļa baloni puspagrabā, kas atstāja bojājumus un traucējumus augšstāva Neatliekamās Medicīnas centra uzņemšanas nodaļas darbībā, no kurienes evakuēja 170 pacientus.
Jaunbūve
2006. gadā notika starptautisks arhitektu plenērs par slimnīcas kompleksa attīstību, kurā uzvarēja somu arhitektu birojs JKMM Architects. Pēc žūrijas locekļa Jura Dambja vārdiem, tas "respektē slimnīcas būvju mērogu, raksturu un kultūrvēsturiskās vērtības, turpinot vēsturiski iedibināto plānojuma sistēmu".
Svinot Stradiņa slimnīcas 100. dzimšanas dienu, 2010. gada februārī svinīgi ielika pamatakmeni slimnīcas jaunajam korpusam, tomēr līdzekļu trūkuma dēļ jaunbūves apjomu pamatīgi samazināja. Jaunās būves gala skiču projektu 2011. gadā izstrādāja Latvijas arhitektu birojs "Nams" (pieaicinot Austrijas "Salve") sadarbībā ar Somijas ("JKMM") un Izraēlas ("Oliver") arhitektu birojiem.
A1 korpuss
2013. gada februārī tika parakstīts līgums ar piegādātāju apvienību SIA "Skonto būve" un SIA "Re&Re" par Paula Stradiņa Klīniskās universitātes slimnīcas jaunās ēkas būvniecības uzsākšanu. Jaunā A korpusa pirmās kārtas (A1) kopējā telpu platība ir 30 438 kvadrātmetri ar pagrabstāvu un vairākiem virszemes stāviem. Slimnīcas attīstības projekta finansēšanu veica no valsts galvotā aizdevuma 46,4 miljonu latu apmērā un Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) līdzekļiem 17 miljonu latu apmērā. Sākotnēji jaunā korpusa būvniecību pilnsabiedrība "SBRE" bija iecerējusi pabeigt 2015. gada vasarā, tomēr nodošanas termiņus nācās pagarināt līdz 2017. gada 31. martam. Līdz 2016. gada beigām būvnieki saņēma saskaņojumu no atbildīgajām valsts un pašvaldības iestādēm, izņemot no Veselības inspekcijas, kas konstatēja vairākas neatbilstības tehniskā projekta tehnoloģijas daļas risinājumam. Kopš 2016. gada oktobra, kas bija termiņš A1 nodošanai ekspluatācijā, būvniekam SIA "SBRE" tika piemērota soda nauda vairāk nekā 3000 eiro dienā. Kopumā A1 būve izmaksāja 86 miljonus eiro.
Jaunā korpusa pirmā kārta (A1) tika svinīgi atklāta 2017. gada 1. jūnijā. Jaunajā ēkā atrodas slimnīcas poliklīnika, plānveida pacientu uzņemšana, diagnostiskā radioloģija, laboratorija, otorinolaringoloģijas un uroloģijas nodaļas, kā arī Internās Medicīnas klīnika (nefroloģijas, endokrinoloģijas un reimatoloģijas, gastroenteroloģijas un endoskopiju nodaļas, kā arī dienas stacionārs).
A2 korpuss
2017. gada 28. augustā slimnīca parakstīja līgumu ar arhitektūras biroju "Sestais stils" par A korpusa otrās kārtas (A2) būvprojekta izstrādi. Plānots, ka jaunajā korpusā atradīsies Neatliekamās Medicīnas centrs (NMC) jeb uzņemšana, operāciju zāles, vispārīgās ķirurģijas un neiroķirurģijas profila nodaļas, neiroloģijas nodaļa ar insulta vienību, sejas un žokļu ķirurģijas nodaļa, kā arī intensīvā terapija un Sievietes un bērna klīnika kopā ar dzemdību bloku.
Kad 2019. gada janvārī Paula Stradiņa klīniskā universitātes slimnīca un Centrālā finanšu un līgumu aģentūra (CFLA) parakstīja vienošanos par A2 korpusa būvniecības projekta īstenošanu, plānotās izmaksas bija pieaugušas par 30 miljoniem eiro. Finanšu ministrijas (FM) Eiropas Savienības (ES) fondu uzraudzības departaments līdz izmaksu precizēšanai apturēja A2 būvniecībai paredzētos maksājumus. Veselības ministrija norādīja, ka sākotnēji bija paredzēts, ka būvniecības izmaksas būs lielākas, tomēr no plānotajiem 150 miljoniem eiro tika nolemts slimnīcai atvēlēt tikai 91 miljonu eiro. Sākotnēji bija plānots, ka A2 ēku būvi sāks 2019. gada aprīlī un pabeigs līdz 2022. gada maijam, vēlāk būvdarbu sākumu atvirzīja līdz 2020. gada sākumam.
2019. gada septembrī Veselības ministrija informēja, ka slimnīcas jaunā korpusa projektam 2021. gadā papildus nepieciešami 10,8 miljoni eiro, 2022. gadā — 15,9, bet 2023. gadā — 2,5 miljoni eiro. Tos plānots piesaistīt pēc Eiropas Savienības fondu atlikumu un snieguma rezerves pārdales.
2020. gada septembrī konkursa uzvarētāja SIA "Velve" sāka A2 korpusa būvi par 88 miljoniem eiro, bet kopā ar jauno iekārtu iepirkšanu kopējās projekta izmaksas būs vairāk kā 140 miljoni eiro, lielāko daļu finansējuma segs Eiropas Savienības struktūrfondi. Korpusa būvniecību sākotnēji bija plānots pabeigt 2023. gada aprīlī. 2022. gada 9. jūnijā A2 korpusam svinēja spāru svētkus, bija pabeigta ēkas karkasa nesošo būvkonstrukciju izbūve.
2022. gada augustā PSKUS parakstīja papildvienošanos par būvdarbu termiņa pagarināšanu no 30 uz 32 mēnešiem saistībā ar jumta būvizstrādājumu piegāžu traucējumiem Krievijas iebrukuma Ukrainā dēļ. Taču pirms kārtējās tikšanās ar SIA "Velve" pārstāvjiem 20. decembrī slimnīcas vadība paziņoja, ka būvdarbu veicējs iesniedzis pieprasījumu visu būvdarbu izmaksu indeksēšanai, tai skaitā savai peļņas daļai, kā arī pieprasījis būvdarbu termiņa pagarinājumu līdz 2023. gada beigām. 2023. gada 22. martā PSKUS noslēdza vienošanos ar SIA “Velve” par būvdarbu turpināšanu, paredzot būvdarbu līguma summas palielinājumu par 20,7 miljoniem EUR (14%) un būvdarbu līguma termiņa pagarināšanu līdz 2024. gada 1. jūnijam. Ministru kabinetam iesniegtajā informatīvajā ziņojumā bija minēts, ka būves neprognozējamais sadārdzinājums ir 16,3 miljoni eiro.
B korpuss
2018. gada maijā PSKUS informēja, ka pēc A2 korpusa celtniecības beigām paredzēts nojaukt nolietoto 32. korpusu (nojaukšanas izmaksas 1,2 miljoni eiro) un tajā esošās nodaļas pārcelt uz jauno B korpusu, kurā atradīsies Latvijas Kardioloģijas centrs, Asinsvadu ķirurģijas centrs, kā arī sirds un asinsvadu operāciju bloks, rehabilitācija un fizikālā medicīna, diferenciālās diagnostikas nodaļa un citas. Iecerēts, ka B korpusā būs 315 gultas vietas, bet tā kopējā platība 39 830 kvadrātmetri.
2021. gada 7. septembrī Ministru kabinets atbalstīja Stradiņa slimnīcas B korpusa būvniecību. Būves kopējo budžetu plānoja 151 miljona eiro apmērā, piesaistot finanšu līdzekļus no Eiropas Savienības struktūrfondu un Kohēzijas fonda 2021.–2027. gada plānošanas perioda.
B korpusa attīstība līdz 2029. gadam noslēgs slimnīcas infrastruktūras atjaunošanas ciklu.
15. korpusa moduļu būves
Sākot ar 2021. gadu, slimnīcas teritorijas 15. korpusa 1. stāva līmenī tika uzstādītas 72 moduļu būves, kuras paredzētas infekciozo pacietu izolācijai un Neatliekamā medicīnas centra vajadzībām, lai papildinātu gultas vietas par 40 un izveidotu 3 jaunas operāciju zāles un pēcoperāciju palātas. Tās iedalītas divos blokos - NMC daļā, kas aizņem 1167 m2 un operāciju daļā, kas aizņem 644 m2. Projekts finansēts no valsts budžeta līdzekļiem par 7,087 milj. EUR un moduļu uzstādīšanu veica SIA "Inos".
Pēc jaunā B korpusa izbūves 2030. gadā moduļu būvi plānots nojaukt.
Padome
VSIA "Paula Stradiņa Klīniskā universitātes slimnīca" padome sastāv no 3 locekļiem, kuri tika izvēlēti Veselības ministrijas organizētā atlases konkursa kārtībā.
Latvijas rekordi vieglatlētikā
Šajā rakstā ir apkopoti Latvijas rekordi vieglatlētikā, kuri ir sasniegti laika posmā no 1920. gada līdz mūsdienām. 1920. gada septembrī Rīgā notika Latvijas vispārējie sporta svētki, kuros piedalījās 350 sportisti 12 sporta veidos. Sporta svētkus apmeklēja aptuveni 8000 skatītāju. Visi sasniegumi tika reģistrēti kā Latvijas rekordi.
Bogatiņa
Bogatiņa (pl, vēsturiski arī Reihenava - pilsēta Polijas galējos dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidiem no Zgoželecas pie Neises upes, netālu no Vācijas un Čehijas robežas.
Pilsētā atrodas brūnogļu šahta (Kopalnia Węgla Brunatnego Turów SA) un liela (trešā lielākā valstī) TEC (Elektrownia Turów).
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijas sastāvā. Pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Bogatinjā (Reihenavā) uzaudzis vācu mākslinieks Gerhards Rihters (Gerhard Richter, 1932 - ).
Altajiešu valodas
Altajiešu valodas ir diskutējama valodu saime, tiek pieļauts ka tās ir nostrātiskās valodas. Altajiešu saimes valodas dalās tjurku valodās, mongoļu valodās un tungusu valodās. Daži valodnieki uzskata, ka pie šīs saimes pieder arī japāņu un korejiešu valodas. Altajiešu valodas ir izplatītas Ziemeļāzijā, Centrālāzijā un Dienvidrietumāzijā (un Austrumāzijā, ja šai valodu saimei tiek pieskaitītas arī japāņu un korejiešu valodas). Kopējais altajiešu valodu saimē ietilpstošo "dzīvo" valodu skaits lēsts no 66 līdz 74. Vismaz kādu no altajiešu valodām prot vai nu 348 miljoni vai 558 miljoni cilvēku, atkarībā no tā, vai tiek ieskaitīta japāņu un korejiešu valoda. Valodu saimes nosaukums ir cēlies no Altaja kalniem, kurus uzskata par valodu izcelšanās vietu; cita teorija apgalvo, ka altajiešu valodu dzimtene ir Ķīnas ziemeļi.
Lielākās altajiešu valodas pēc pratēju skaita
Pēc pratēju skaita lielākā altajiešu valoda ir japāņu valoda, kuras piederība šai saimei gan ir apšaubīta. Nākamā lielākā ir turku valoda, bet trešā lielākā ir korejiešu valoda, kuras piederība saimei, tāpat kā japāņu valodai, tiek apšaubīta.
No tungusu valodu atzara lielākās valodas pēc pratēju skaita ir evenku valoda (27,6 tūkstoši) un evenu valoda (7,1 tūkstotis).
Trauma Moralis
Trauma Moralis radās 2006. gada 4. februārī kā divu cilvēku grupa. Tās sākotnējais sastāvs bija Jānis Zvērs - ģitāra un Rihards Bražinskis - bungas. Abiem grupas dalībniekiem jau bija muzicēšanas pieredze tādās smagā metāla grupās kā Noisegate, Gatling, Mutilate Myself, Angervoice. Vēlāk duetam pievienojās vokālists Māris Kaurāts.