Zemes_klātne_(transports)
Grunts būvniecības īpašības
Atdalot grunti no masīva, tā tiek sairdināta, ko ņem vērā sairdināšanas koeficients Ks. Vismazāk sairdinās smilts un mālsmilts. Tām sairdināšanas koeficients sastāda no 1,1 — 1,18. Vislielākā sairdināmība no 1,45 — 1,5 piemīt klints gruntij, kas iegūta monolīta sagraušanas rezultātā ar rūpniecisko spridzināšanu. Mālam un smilšmālam — 1,24 — 1,32, pietam, jo blīvāks ir materiāls tā dabīgajā noguluma uzbūvē, jo vairāk tas sairdinās izstrādes laikā. Sairdinātām gruntīm ir ievērojami mazāka tilpummasa nekā blīvajām, kas atkarīga no grunts kategorijas, kā arī no tās mitruma. Parasti grunts mitrums dabīgos nogulumos vienību daļas sastāda: smiltīm 0,07 — 0,1; mālsmiltij 0,1 — 0,15; smilšmālam 0,15 — 0,25; mālam 0,25 — 0,35. Grunts skeleta masa blīvumu Y_{sk} jāpanāk tādu, kāds tas ir paredzēts zemes klātnes būvnormatīvā SN 449-72. Blīvuma normas pieņemts vērtēt ar sablīvējuma koeficientu K_\gamma- nepieciešamā skeleta tilpuma masa pret maksimālo, ko nosaka ar sablīvēšanas standarta metodi. Ir zināms, ka maksimālais blīvums pie viena un tā paša blīvēšanas darba sasniedzams pie optimālā mitruma W0. Optimālie mitrumi un maksimālie blīvumi, kas raksturo grunts standarta sablīvēšanu norādīti šajā tabulā: Normatīvie lielumi K_\gamma dzelzceļa uzbērumiem noteikti 0,90 — 0,98 un ir atkarīgi no līnijas rakstura, blīvējamā slāņa novietojuma uzbērumā un dažiem citiem rādījumiem. Augšslāņos nepieciešama spēcīgāka blīvēšana. Kaut arī sablīvēšanas normatīvie lielumi zemāki par maksimālo standartu, grunts mitrumam, kuru liek uzbērumā, jābūt tuvu optimālajam, lai sablīvēšanas efekts būtu vislielākais. Pieļaujama zināma mitruma paaugstināšana, ko kompensē ar blīvēšanas darbiem, tomēr ne vairāk kā līdz maksimālajai robežai, kuru pārsniedzot, nepieciešamo sablīvējumu nevar panākt pat pie neierobežotiem blīvēšanas darbiem. Šo robežu tāpat aprēķina saskaņā ar projektēšanas norādījumiem. Ja uzbērumā saberamās mālainās grunts mitrums ir zemāks par 0,9·W0, bet smiltīm mazāk par 4 %, nepieciešams papildus veikt grunts samitrināšanu līdz optimālajam. Sablīvējot pieļaujama novirze no W0 ± 10 % sasaistītajām gruntīm un ± 20 % nesasaistītajām gruntīm. Uzbērumā liekamās grunts konsistencei jābūt cietai vai galējā variantā — puscietai, ko nosaka pēc mitruma daudzuma vai konsistences koeficienta. Rajonos ar pārāk lielu mitrumu izmanto pārmitrinātas gruntis, kurām to dabīgajā nogulumā ir dažāda konsistence. Pietam uzbēruma virsslāni jāklāj no atvestas drenējošas grunts. Šādu uzbērumu šķērsprofils nedaudz atšķiras no ierastā. Uzbērumiem der visas gruntis, kuru stāvoklis dabas apstākļu ietekmē nemainās vai arī mainās tikai nedaudz, ka tas kopumā neiespaido zemes klātnes izturību un noturību. Tādas pirmkārt ir klints gruntis no neizmiekšķējamiem iežiem, liellausku gruntis, smilts gruntis, izņemot sīkas un nedrenējošas, mālsmilts. Ar nelieliem ierobežojumiem, ko ņem vērā projektēšanas laikā pielieto arī daudzas citas gruntis. Nav pieļaujams uzbērumā izmantot: no māla gruntīm pārāk pārsāļotas un pārāk mitras gruntis; dūņainu un humusvielu kūdras, dūņas; augsnes virskārtas gruntis, kas lielā daudzumā satur augu saknes (uzbērumos līdz 1 m); talka gruntis; trepeļus (uzbērumos uz mitras pamatnes un vietās, kur iespējama ilgstoša ūdens stāve), gruntis, kuras satur ģipsi, kas pārsniedz normu saskaņā ar projektēšanas norādījumiem. Uzbērumos, kurus veido ar hidromehanizāciju, izklāj labi drenējošas gruntis saskaņā ar projektāšanas norādījumu kritērijiem. Uzbērumu apakšslānī, ko pastāvīgi applūdinās, ūdenī jāber klints, liellausku gruntis, lielu graudu un vidēju graudu smilts, kā arī mālsmilts viegla, lielgraudu — ar māla saturu ne vairāk par 6 % no masas.