cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vella kalpi Vella dzirnavās
Vēsturiskās analoģijas
1621. gada augustā zviedru karaspēks karaļa Gustava II Ādolfa vadībā no jauna aplenca Rīgu. Zviedru karaspēka vienības komandēja arī pulkveži Gustavs Horns un Johans Baners. Rīgas birģermeistars un Polijas karaļa Sigismunda III ieceltais burggrāfs Nikolajs Eke ar savu znotu rātskungu Tomu Ramu vadīja Rīgas pilsētas aizsardzību. Rīgas aizsardzībai Pārdaugavā bija uzcelts Sarkanais tornis, netālu no tā uz Mārupītes atradās nocietinātās Māras dzirnavas, aplenkuma laikā zviedri šeit uzcēla Kobronskansti. Tagadējā Latgales priekšpilsētā atradās nocietinātās Bertolda dzirnavas, bet mitrājā starp Juglas un Ķīšezeru atradās nocietinātas ūdens dzirnavas jeb Bukultu pils.
Pēc Rīgas krišanas Ekem kā vecākajam birģermeistaram 1621. gada 25. septembrī bija pienākums pasniegt Zviedrijas karalim Gustavam Ādolfam Rīgas pilsētas atslēgas, kuras, apstiprinot pilsētas privilēģijas, karalis atdeva atpakaļ N. Ekem. Pētera baznīcas virsmācītājs Hermanis Samsons teica apsveikšanas sprediķi Zviedrijas karalim Gustavam II Ādolfam, kurš 1622. gadā iecēla Hermani Samsonu par Vidzemes superintendentu. 1626. gadā viņš izdeva "Deviņus izmeklētus un labi pamatotus raganu sprediķus" (Neun auserlesene und wohlgegründete Hexenpredigten). Par Zviedru Vidzemes ģenerālgubernatoru kļuva feldmaršals Jakobs Delagardijs. Lietuvas dižkunigaitijas hetmanis Kristaps Radvils apturēja zviedru karaspēka uzbrukumu Vidzemē un Zemgalē, 1622. gada augustā tika noslēgts Jelgavas pamiers.
Bjala Ravska
Bjala Ravska - pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lodzas vojevodistē uz austrumiem no Ravas Mazoveckas. Atlēta Mariuša Pudzjanovska (Mariusz Pudzianowski, dz. 1977) dzimtā pilsēta.
Lidijas Freimanes lomas
Šajā sarakstā uzskaitītas hronoloģiskā secībā Latvijas aktrises Lidijas Freimanes lomas teātrī un kino.
Latvijas Nacionālais teātris
1946. 1947. 1948. 1949. 1950. 1951. 1952. 1953 1954 1955 1956 1957 1958 1959 1960 1961 1962 1963 1964 1965 1966 1967 1968 1969 1970 1971 1972 1973 1975 1976 1977 1979 1980 1981 1982 1984 1986 1987 1988 1989 1990 1991
Citi teātri
1973 1978
Kino
1950 1955 1957 1959 1961 1962 1970 1972 1973 1976 1979 1981 1986
Faktoriāls
Matemātikā par naturāla skaitļa n ≥ 1 faktoriālu sauc visu naturālo skaitļu no 1 līdz n reizinājumu. To apzīmē ar n!. Piemēram, 3! = 1 · 2 · 3 = 6, 4! = 1 · 2 · 3 · 4 = 24 utt.
Apzīmējumu n! ieviesis franču matemātiķis K. Kramps 1808. gadā.
Ališija Kīsa
Ališija Audžello Kuka (en; dzimusi Ņujorkā, ASV), labāk pazīstama ar savu skatuves vārdu Ališija Kīsa (en), ir amerikāņu ierakstu māksliniece, mūziķe un aktrise. Septiņu gadu vecumā viņa sāka spēlēt klasisko mūziku.
Faktoriāls
Definīcija
Naturāla skaitļa n ≥ 1 faktoriālu definē šādi: kur simbols "Π" (lielais grieķu burts pī) apzīmē reizinājumu (tāpat kā burts "Σ" apzīmē summu).
Ališija Kīsa
Savu pirmo studijas albumu Songs in A Minor viņa pārdeva 12 miljonos kopiju visā pasaulē. Viņa kļuva par 2001. gada visvairāk savus ierakstus pārdevušo ritmblūza mākslinieci un visvairāk savus ierakstus pārdevušo jauno mākslinieci. Par albumu viņa saņēma divas Grammy balvas. Arī 2003. gadā izdotais otrs albums The Diary of Alicia Keys guva starptautiskus panākumus, jo tika pārdots 8 miljonos kopiju visā pasaulē. Par šo albumu viņa saņēma 4 Grammy balvas 2005. gadā. Trešais studijas albums As I Am tika izdots 2007. gadā un tika pārdots 6 miljonos kopiju. 2009. gadā viņa izdeva ceturto studijas albumu The Element of Freedom, kas kļuva par viņas pirmo Apvienotās Karalistes albumu topā iekļuvušo ierakstu. Kopumā savus ierakstus ir pārdevusi vairāk nekā 30 miljonos kopiju visā pasaulē. Žurnāls Billboard viņu nosauca par 2000. gadu labāko ritmblūza mākslinieci. 2010. gadā VH1 viņu iekļāva savā 100 visu laiku izcilāko mākslinieku sarakstā.
Faktoriāls
Definīcija
Matemātikā ir pieņemts, ka tukšais reizinājums jeb reizinājums, kurā neietilpst neviens skaitlis, ir vienāds ar 1, tāpēc Šī vienošanās nodrošina to, ka daudzas formulas, kurās ietilpst faktoriāls, ir spēkā arī robežgadījumos, kad kāds mainīgais kļūst vienāds ar 0. Piemēri:
Faktoriāla rekursīva definīcija
Faktoriālu ir iespējams definēt arī rekursīvi: Piemēram, pēc šīs definīcijas 3! = 3 · 2! = 3 · 2 · 1! = 3 · 2 · 1 · 0! = 3 · 2 · 1 · 1 = 6. Šai definīcijai var saskatīt līdzību ar matemātisko indukciju: pirmais gadījums n = 0 atbilst indukcijas bāzei, bet otrais gadījums n > 0 atbilst induktīvajai pārejai.
Faktoriāls ir viena no visvienkāršākajām rekursīvi definējamajām funkcijām, tāpēc to bieži izmanto kā piemēru mācot rekursiju programmēšanā. Programmēšanas valodā C funkciju, kas aprēķina faktoriālu, var definēt šādi: int factorial(int n) { if (n == 0) return 1; else return n * factorial(n - 1); }
Īpašības
Svarīga faktoriāla īpašība ir tāda, ka n dažādus objektus rindā var izvietot tieši n! dažādos veidos. Tātad, n! ir permutāciju skaits no n elementiem.
Saistība ar Gamma funkciju
Gamma funkcija (apzīmē ar "Γ" jeb lielo grieķu burtu gamma) ir faktoriāla vispārinājums, jo tai ir spēkā vienādība, ja n = 0, 1, 2, ..., bet tā ir definēta jebkuram kompleksam skaitlim, izņemot veselus negatīvus skaitļus.
Kompleksam skaitlim z, kura reālā daļa ir pozitīva, to definē šādi: Ar analītiskā turpinājuma palīdzību šo definīciju var paplašināt visiem kompleksiem skaitļiem, izņemot negatīvus veselus skaitļus. Izmantojot šo definīciju un integrāļu īpašības, var pierādīt, ka Izmantojot gamma funkciju, faktoriālu var aprēķināt, piemēram, skaitļiem formā, kur n = 0, 1, 2, …: Piemēram,
Stirlinga formula
Lai aprēķinātu faktoriālu lielam skaitlim, ir jāveic ļoti daudz reizināšanas darbību. Bieži vien (piemēram, datorzinātnē, lai novērtētu kāda algoritma sarežģītību), nav nepieciešams zināt precīzu faktoriāla vērtību, bet pietiek ar aptuvenu tā novērtējumu. Šādos gadījumos lieti noder faktoriāla asimptotiskais novērtējums, ko sauc par Stirlinga formulu: kur π un e ir konstantes pī un e. Šo formulu ir ieguvis skotu matemātiķis Džeimss Stirlings.
No Stirlinga formulas seko, ka.
Faktoriāla sadalījums pirmreizinātājos
A. M. Ležandrs ir pierādījis, ka jebkurš pirmskaitlis p ietilpst skaitļa n! sadalījumā pirmreizinātājos reižu, kur apzīmē x noapaļošanu uz leju. Šajā summā visi saskaitāmie sākot ar kādu būs vienādi ar 0, tāpēc pietiek saskaitīt tikai pirmos saskaitāmos, kuri ir lielāki par 0. Formulā ievietojot p = 5, iegūst nuļļu skaitu ar ko beidzas n!. No šīs formulas izriet arī tas, ka kur reizinājums ir pār visiem pirmskaitļiem p kas nepārsniedz n.
Pielietojums
Faktoriāli ir bieži sastopami kombinatorikā, varbūtību teorijā, skaitļu teorijā, grafu teorijā un matemātiskajā analīzē.
Pasaules karš (nozīmju atdalīšana)
Pasaules karš ir karadarbība, kurā iesaistītā lielākā daļa pasaules ietekmīgāko un lielāko valstu. Šāds karš aptver vairākus kontinentus un ilgst vairākus gadus. Šis jēdziens parasti lietots, lai apzīmētu divus starptautiskus konfliktus 20. gadsimtā:
Hidroakumulācijas elektrostacija
Hidroakumulācijas elektrostacija ir hidroelektrostacija, kurā ūdeni pārsūknē un uzkrāj augstākā līmenī, lai slodzes maksimuma laikā to izmantotu elektroenerģijas ražošanai. Ar šī paņēmiena palīdzību enerģija tiek uzkrāta ūdens formā, tam tiekot sūknētam no apakšējā rezervuāra uz augšējo.
Hidroakumulācija patiesībā nav domāta, lai ražotu enerģiju, bet gan, lai uzkrātu to tā, lai to varētu ātri atbrīvot brīžos, kad ir nepieciešams papildus enerģijas daudzums. Tādējādi nekavējoties var iegūt enerģiju un apgādāt patērētājus, līdz pārējās elektrostacijas var uzsākt šo darbu. Lai gan sūknēšanas procesā tiek patērēta enerģija un rodas zaudējumi, sistēma palielina ienākumus, pārdodot vairāk elektrības kulminācijas punktā, kad elektrības cenas ir visaugstākās.
Baltijas valstīs šāda veida elektrostacija ir Krones hidroakumulācijas elektrostacija Lietuvā, kas tika uzcelta 1992.gadā.
Darbības princips
Ūdens tiek sūknēts uz augšējo rezervuāru nakts laikā, kad pieprasījums pēc elektrības ir visniecīgākais. Kad pēkšņi ir nepieciešams lielāks elektrības daudzums, nosprostojumi tiek atvērti un ūdens traucas lejā pa tuneli, lai iedarbinātu turbīnas, kuras savukārt iedarbina ģeneratoru. Ūdens sakrājas apakšējā rezervuārā, būdams gatavībā atkal tikt uzsūknēts atpakaļ augšējā.
Priekšrocības un trūkumi
Priekšrocības:
Trūkumi:
Skatīt arī
Centrale idroelettrica
Lokomo
Lokomo bijušās darbnīcas Tamperē tagad pieder Metso Minerals Oy, kas ražo akmens drupināšanas iekārtas ar zīmolu Lokotrack. Lokomo lietuves darbību turpina Metso Lokomo Steels Oy.
Vēsture
Uzņēmumu Lokomo 1915. gadā Tamperē dibināja inženieri Verners Riselins (Werner Ryselin), Jalmars Kastrēns (Jalmar Castrén) un profesors J. Karvonens (J. J. Karvonen), kā arī citi biznesmeņi, tai skaitā Emils Āltonens (Emil Aaltonen), kurš 1926. gadā ieguva uzņēmuma akciju kontrolpaketi. Riselins pirms tam bija Tampella lokomotīvju darbnīcas direktors Tamperē. Pieprasījums pēc lokomotīvēm bija liels, jo Krievija bija iesaistīta Pirmajā pasaules karā.
Uzņēmums sākotnēji ražoja tvaika lokomotīves. 1959. gadā to izlaide tika pārtraukta, pārejot pilnībā uz dīzeļlokomotīvēm. Lokomo pavisam ir saražojis 671 lokomotīvi.
1921. gadā Lokomo sāka izgatavot akmens drupināšanas iekārtas.
Kara laikā Lokomo papildus ražoja lādiņu čaulas, artilērijas un lidmašīnu piederumus. Pēc kara beigām līdz 1952. gadam uzņēmums ražoja kara kontribūcijas produktus, tai skaitā gandrīz 300 šaursliežu tvaika un dīzeļlokomotīves, kā arī lielu daudzumu skābes izturīgu ventiļu. 1960. gados Lokomo sāka ražot celtniecības (greiderus, ekskavatorus, mobilos celtņus) un meža tehniku.
1970. gadā Lokomo tika pārdota Somijas uzņēmumam Rauma-Repola. Uzņēmuma nosaukums tika mainīts uz Neles Oy un vēlāk uz Nordberg-Lokomo Oy. Lokomotīvju ražošana tika pārtraukta.
1987. gadā Lokomo PSRS izgatavoja pētniecisko dziļūdens aparātu (MIR-1 un MIR-2) korpusus. 1980. gadu beigās uzņēmums pārgāja galvenokārt uz akmens drupināšanas iekārtu ražošanu.
1990. gadu beigās Rauma apvienojās ar Valmet, izveidojot korporāciju Metso.
Pensakola
Pensakola (en) ir pilsēta ASV Floridas štatā pie Meksikas līča, tā tika dibināta 1559. gadā.
Gavrilo Princips
Gavrilo Princips (sr; 1894. gada 25. jūlijs — 1918. gada 28. aprīlis) bija Bosnijas serbu nacionālists, kurš 1914. gada 28. jūnijā Sarajevā nogalināja Austrijas kroņprinci Franci Ferdinandu un viņa sievu grāfieni Sofiju. Šis atentāts izraisīja Austroungārijas pretreakciju pret Serbiju un aizsāka Pirmo pasaules karu. Princips bija Serbu separātistu grupas "Jaunā Bosnija" (Serbu: Mlada Bosna) un Melnās Rokas (Serbu: Crna Ruka) dalībnieks, kas pieprasīja Bosnijas pievienošanu Serbijai.
Slepkavība
1914. gada 28. jūnijā Princips piedalījās slepkavībā Sarajevā. Ģenerālis Oskars Potioreks, Bosnijas-Hercegovinas gubernators, uzaicināja Austrijas kroņprinci Franci Ferdinandu un viņa sievu Sofiju noskatīties viņa karavīru manevrus. Francis Ferdinands zināja, ka tas var būt bīstami. Svētdien neilgi pirms plkst. 10.00 karaliskais pāris ieradās ar vilcienu Sarajevā. Priekšējā mašīnā bija Fahims Čurčics, Sarajevas mērs un Dr. Gerde, pilsētas policijas direktors. Francis Ferdinands un Sofija bija otrajā mašīnā ar Oskaru Potioreku un grāfu fon Farahu. Mašīnas augša bija noņemta, lai pūlis varētu labi redzēt pasažierus - Franci Ferdinandu un viņa sievu. Pulksten 10.10, kad sešu mašīnu karavāna pabrauca garām centrālajam policijas iecirknim, Nedelko Čabrinovičs meta rokas granātu uz kroņprinča mašīnas pusi. Pēc tam, kad Čabrinoviča granāta netrāpīja pa kroņprinča mašīnu, viņam un pieciem citiem teroristiem, ieskaitot Principu, neizdevās pietuvoties kroņprinča mašīnai lielā pūļa dēļ. Sāka likties, ka uzbrukums ir izgāzies. Tomēr Francis Ferdinands nolēma doties uz slimnīcu un apciemot Čabrinoviča bumbas upurus. Lai nebrauktu cauri pilsētas centram, Ģenerālis Oskars Potioreks nolēma, ka karaļpāra mašīnai vajadzētu braukt gar Apelas krastmalu līdz Sarajevas slimnīcai. Taču Potioreks aizmirsa pateikt vadītājam Francim Urbanam par šo lēmumu. Pa ceļam uz slimnīcu Urbans nogriezās pa labi uz Franča Jozefa ielu.
Notveršana un apcietinājums
Princips mēģināja izdarīt pašnāvību, sākumā iedzerot cianīdu un pēc tam nošaujoties, bet viņš nepaspēja norīt indi, un pistole tika izsista viņam no rokas. Tā kā viņš bija par jaunu, lai viņam piespriestu nāves sodu (viņam bija tikai 19 gadi), viņam piesprieda 20 gadu cietumsodu. Cietumā viņš tika turēts nožēlojamos apstākļos, ko vēl vairāk pasliktināja notiekošais karš. Viņš nomira no tuberkulozes 1918. gada 28. aprīlī Terezinā. Pistole, kuru izmantoja Princips, bija Brauniņa pusautomātiskā pistole M 1910 ar 7,65×17 mm (.32 ACP) kalibru. Tā nesen tika atrasta kāda Austrijas Jezuītu ģimenes mājā un tagad ir izstādīta Vīnes Militārās Vēstures muzejā.
Canon
Canon Inc. ir Japānas uzņēmums, kas ražo attēlveidošanas un optikas produktus. Uzņēmuma galvenā mītne atrodas Otā, Tokijā. Uzņēmums ražo fotoaparātus (kompaktas ciparkameras, ciparu spoguļkameras), printerus, kopētājus un daudzfunkcionālas iekārtas.
Vēsture
Canon Inc. priekšteci Precision Optical Instruments Laboratory 1937. gadā Tokijā dibināja Takeši Mitarai, Goro Tošida, Saburo Učida un Takeo Maeda.
1934. gadā tiek izstrādāts Japānas pirmās fokālā plāna slēdža fotokameras The Kwanon prototips. 1940. gadā tiek izstrādāta Japānā pirmā rentgenstaru kamera. 1947. gadā uzņēmums tiek pārdēvēts par Canon Camera Co., Inc. 1958. gadā tiek pieteikts televīzijai paredzēts objektīvs ar maināmu fokusa attālumu. 1959. gadā tiek pieteikta pasaulē pirmā kinokamera ar maināma fokusa attāluma objektīvu ‘Relfex Zoom 8’. 1964. gadā tiek pieteikts pirmais Japānā ražotais 10 taustiņu kalkulators ‘Canola 130’. 1969. gadā uzņēmums tiek pārdēvēts par Canon Inc.
1995. gadā tiek pieteikts pirmais komerciāli pieejamais objektīvs ar iekšēju attēla stabilizāciju — EF 75-300mm f/4-5.6 IS USM. Tiek pieteikts APS sistēmas kabatas izmēra fotoaparāts IXUS. 1997. gadā Canon sāk ražot ciparu videokameras.
2003. gadā lai rekonstruētu senas Ēģiptes mūmijas seju, tiek lietota pasaulē pirmā pārvietojamā ciparu radiogrāfijas sistēma. 2005. gadā tiek pieteikta Canon pirmā augstas izšķirtspējas (HD) videokamera. 2007. gadā Canon Europe 50. gadadiena. 2008. gadā Canon reģistrēja vairāk nekā 2000 ASV patentus.
PSRS hokeja izlase
PSRS hokeja izlase bija komanda, kas pārstāvēja PSRS starptautiskajās hokeja spēlēs. PSRS hokeja izlase izcīnījusi 19 Pasaules čempionātu un 8 Olimpisko spēļu zelta medaļas, kā arī 1981. gadā uzvarējusi Kanādas kausā. PSRS hokeja izlase beidza pastāvēt 1991. gadā pēc PSRS sabrukuma. PSRS izlasē spēlējuši arī vairāki latvieši. Jau pašā pirmajā PSRS izlases spēlē vārtos stāvēja latvietis Harijs Mellups. Helmuts Balderis PSRS izlases sastāvā spēlējis 5 Pasaules čempionātos, kā arī 1976. gada Kanādas kausa izcīņā un 1980. gada Olimpiskajās spēlēs. Vārtsargs Vitālijs Samoilovs bija 2. vārtsargs 1987. gada Pasaules čempionātā, tā paša gada Kanādas kausa izcīņā un 1988. gada Olimpiskajās spēlēs, bet cits latviešu vārtsargs Artūrs Irbe spēlēja 1989. un 1990. gadu Pasaules čempionātos. Astoņdesmito gadu beigās vairāki latviešu spēlētāji spēlēja arī dažādās PSRS junioru izlasēs.
Smiltenes pils
Smiltenes pils (la, de) bija Livonijas Rīgas arhibīskapijas saimniecības pilsmuiža 14.-17. gadsimtā. Tās drupas atrodas Kalnamuižā pie Smiltenes centra.
Līdz mūsdienām ir saglabājušās visu četru aizsargmūru sienu drupas. Sienas ir 60—61 m garas, 1,3-1,5 m biezas un dienvidaustrumu malā līdz 5 m augstas. Vairāku metru augstumā saglabājies arī dienvidu stūris un 14 m no pils ap 4 m plati vārti. Pilsdrupu iekšpagalmā saglabājusies kalpu māja, kurā tagad ierīkoti dzīvokļi, kalve un siera namiņš.
Vēsture
Pirmoreiz rakstos pieminēta 1359. gadā, kad arhibīskaps Fromholds žēlojās Romas pāvestam, ka Livonijas ordenis ieņēmis septiņas arhibīskapa pilis un to novadus (Turaidu, Koknesi, Limbažus, Smilteni, Vainīžus, Lielvārdi un Krustpili). Pēc kardinālpriestera lēmuma pili no 1367. gadam līdz 1370. gadam uzcēla Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms fon Frimersheims, un tā ir viena no vēlāk celtajām krustnešu pilīm Latvijā. Pirms tam uzceltas Āraišu pils (1238.), Cēsu pils (1224.), Gaujienas pils (1238.), Raunas (1262.), Valmieras (1283.), Burtnieku (1284.), Trikātas (1284.), Gulbenes (1340.), Alūksnes (1341.), Dzērbenes (1357.).
Pils ēka sākotnēji bijusi trīs līdz četrus stāvus augsta. Tajā atradās pils baznīca, mājvietas kareivjiem, noliktavas un zirgu staļļi. 14. gs. beigās pils rakstu avotos netiek pieminēta. 1429. gadā minēts, ka arhibīskaps Hennings Šarpenbergs dažas apkaimes muižas uzdāvināja Pēterim fon Tīzenhauzenam. Rīgas arhibīskapi pili dažreiz izmantojuši par vasaras rezidenci, taču tā nav bijusi tik labi iekārtota kā Raunas un Kokneses pilis. 1464. gadā arhibīskaps Silvestrs Stodevešers, uzturoties Smiltenes pilī, paplašināja fon Tīzenhauzenu dzimtas īpašumus Smiltenes novadā.
Arhibīskapu un ordeņa savstarpējo cīņu laikā 1479. gadā, kad arhibīskaps Silvestrs Stodevešers noslēdza savienību ar Zviedrijas karali, pili ieņēma Livonijas ordenis. 1481. gada februārī Livonijas-Maskavijas kara laikā krievu karaspēks četras nedēļas siroja Vidzemē, uzbrūkot Piebalgas, Smiltenes, Cesvaines un Kokneses pilīm. 1484. gada jūlijā Smiltenes pili kopā ar Turaidas, Limbažu un Raunas pilīm nodeva ordenim draudzīgajam arhibīskapam Mihaelam Hildebrandam, kas līdz 1509. gadam pili regulāri atjaunoja un apgādāja ar jauniem lielgabaliem.
1530. gadā Smiltenes pils minēta kā viena no arhibīskapa koadjutora Brandenburgas Vilhelma septiņām galda muižām (la, de). Livonijas iekšējo konfliktu laikā, 1556. gadā mestrs Heinrihs fon Gālens Koknesē apcietināja par arhibīskapu kļuvušo Brandenburgas Vilhelmu un ieslodzīja viņu Smiltenes pilī. Lai uzturētu arhibīskapu un viņa sargus, Smiltenes un Cesvaines novadiem lika piegādāt 2688 pudus rudzu, 2928 pudus auzu un 6768 pudus miežu.
Livonijas kara laikā 1559., 1560. un 1577. gadā pili ieņēma Krievijas caristes karaspēks. Livonijas un Lietuvas reālūnijas veidošanās laikā, 1565. gada 10. februārī poļi Smiltenes pili nodeva Cēsu miertiesneša Kaspara Mlodacka pārvaldībā. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā tā nodēvēta par Smiltenes pilsnovada citadeli (, Смилтен). 1588. gadā karalis Sigismunds III Vāsa apstiprināja īpašumu maiņu, ar kuru Smiltenes pili un zemes ieguva Prokops Pinigereks. Pārdaugavas Livonijas hercogistes laikā pils piederēja Aleksandram Švābem.
Poļu-zviedru kara laikā 1601. gadā pili ieņēma zviedri, kas to nodeva Pēterim Štolpam. 1618. gada martā Smiltene atkal bija poļu kontrolē, un to pārvaldīja Kaspars Aleksandrs Švābs (Szwab). 1625. gadā Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs pili atdeva valsts padomniekam Svantem Baneram.
Lielā Ziemeļu kara laikā Smiltenes pili izpostīja un vairs neatjaunoja. 19. gadsimtā pils aizsargmūru apņemtajā pagalmā uzcēla Smiltenes muižas dzīvojamās un saimniecības ēkas, kuras ir apdzīvotas arī mūsdienās.
1991. gada UCI šosejas riteņbraukšanas Pasaules kauss
1991. gada UCI šosejas riteņbraukšanas Pasaules kauss bija trešā UCI Pasaules kausa sezona. Salīdzinot ar iepriekšējo sezonu, tika saglabātas visas sacensības. Pēdējās sacensības bija individuālais brauciens Bergamo, Itālijā un tajās tika izcīnītas Grand Prix des Nations un Trofeo Baracchi balvas. Sacensību kopvērtējumā uzvarēja Itālijas pārstāvis Maurīsio Fondrīsts no  komandas.
Virpuļviesulis
Virpuļviesulis, tornādo jeb virpuļvētra ir gaisa masu spēcīga virpuļveida kustība ap izteiktu vertikālu asi. Virpuļviesulis parasti veidojas zema spiediena apgabala malā (aukstās atmosfēras frontes priekšpusē), auksto un silto gaisa masu saskares joslā. Tas ir spēcīgs un postošs piltuvveidīgs vai stabveidīgs atmosfēras virpulis, kas veidojas no Gubu lietusmākoņa līdz zemes vai ūdens virsai un iesūc sevī dažādus priekšmetus, ūdeni. Lielākajai daļai virpuļviesuļu vēja ātrums ir no 60 līdz 180 km/h, bet tā diametrs pārsvarā ir ap 75 metriem. Parasti virpuļviesuļi ir īslaicīgi, cik pēkšņi tie uzrodas, tikpat ātri tie beidzas. Šajā laikā tie veic tikai dažus kilometrus.
Vārds "tornādo", kas ir virpuļviesuļa sinonīms, ir cēlies no spāņu vai portugāļu valodas darbības vārda tornar, kas nozīmē "griezties". Krievijā to sauc par trombu (ru) vai smerču (смерч). Savukārt virpuļviesuli, kas rodas virs ūdens, sauc arī par ūdens stabu.
Virpuļviesulis var rasties jebkurā pasaules vietā, izņemot Antarktīdu. Visbiežāk tie ir novēroti ASV centrālajā un dienvidu daļā, kas pazīstama kā "Tornādo aleja".
Virpuļviesuļa rašanās
Virpuļviesulis rodas pērkona negaisa laikā, parasti — no spēcīgiem pērkona negaisiem, lai gan tie dažreiz var notikt arī viesuļvētras laikā. Uzskata, ka tie rodas tad, kad vēsās, sausās gaisa straumes satiekas ar siltajām, mitrajām gaisa straumēm, piespiežot siltajam gaisam pēkšņi celties uz augšu. Virpuļviesulis, zibens un dažreiz arī krusa tiek saistīta ar pērkona negaisu. Vairākums virpuļviesuļu rodas mezociklona astē. Doplera radara ekrānā virpuļviesuli ir iespējams pamanīt kā "āķa atbalsi".
Virpuļviesuļu izraisītie postījumi ir saistīti ar lielo vēja ātrumu un vēja nestajām atlūzām. Ir izmērīts, ka vēja ātrums virpuļviesuļa iekšienē var būt līdz pat 480 km/h. Tornādo sezona Ziemeļamerikā parasti ir no marta līdz oktobrim, lai gan tornādo var izveidoties jebkurā laikā. Tie parasti rodas pēcpusdienā vai vakarā: apmēram 80% no visiem virpuļviesuļiem rodas starp pēcpusdienu un pusnakti.
Virpuļviesuļi var arī būt gandrīz vai neredzami, tos var pamanīt tikai pēc atlūzām pie piltuves pamatnes. Naktī virpuļviesuli ir ļoti grūti pamanīt, lai gan ir novērots, ka dažreiz virpuļviesuļi it kā spīd tad, kad ir zibens aktivitāte. Hola novērojumi liecina, ka virpuļviesuļa iekšienē ir celulārs veidojums. Daži virpuļviesuļi sastāv no vairākām mini piltuvēm. Par virpuļviesuļiem uzskata tikai tās piltuves, kurām ir kontakts starp zemi un mākoņiem.
Forma
Lielākā daļa no virpuļviesuļiem pēc ārējā izskata atgādina piltuvi, kura savieno debesis ar zemi. Tā diametrs ir attālums starp vēja ātruma maksimumiem virpuļa iekšienē. Piltuve parasti ir šaura, reti tās diametrs ir lielāks par 100 metriem. Lielākā izmērītā virpuļviesuļa diametrs ir bijis 1600 metri, kas tika reģistrēts ASV Oklahomas štatā ar speciālas iekārtas palīdzību. Katrs virpuļviesuis pēc formas, izmēriem un uzvedības ir unikāls.
Pat neliels putekļu virpulis, kurš ir izveidojies pie pašas zemes virskārtas, var būt virpuļviesulis. Šāda virpuļa postījumi nemēdz būt postoši. Zinātniski par virpuļviesuli uzskata tikai tos gaisa virpuļus, kuru vēja ātrums tā ārējā malā sasniedz 60 km/h.
Ir gadījumi, kad virpuļviesulis ir izpostījis vienu un to pašu pilsētu vairākus gadus pēc kārtas. Prognozēt, uz kurieni tas pārvietosies ilgākā laika posmā ir praktiski neiespējami. Vēl jo vairāk, par virpuļviesuļu rašanos nav iespējams laikus brīdināt — to var noteikt tikai pāris minūtes pirms tā rašanās.
No visiem tornādo, kas rodas ASV, lielākā daļa ir EF0 un EF1 tornādo. Paši spēcīgākie un iznīcinošākie tornādo ir EF5 (pēc Fudžitas-Pīrsona tornādo skalas), taču tie notiek ļoti reti. Kopš 2007. gada 1. februāra ASV tiek izmantota jauna tipa skala (en), kuru, tāpat kā Fudžitas—Pīrsona tornādo skalu, iedala EF0 — EF5. Pēdējo 10 gadu laikā ASV ir reģistrēti tikai divi EF5 tornādo: 1999. gadā 3. maijā Oklahomasitijā un 2007. gada 22. jūnijā Grīnsburgā, Kanzasas štatā.
Ūdens stabs
Ūdens stabs ir virpuļviesulis, kurš rodas virs ūdens virsmas, parasti tie nav saistīti ar pērkona negaisu. Lai gan ūdens stabi ir kā nelieli virpuļviesuļi, tos nesauc par virpuļviesuļiem, ja vien tie nenokļūst līdz sauszemei. Tie ir mazāki un vājāki nekā Tornādo alejā novērotie, tomēr tie var būt diezgan bīstami. Ūdens stabs var apgāzt nelielas laivas, sabojāt kuģus vai arī nodarīt bojājumus, ja sasniedz sauszemi.
Vaboles
Vaboles jeb cietspārņi (Coleoptera) ir kukaiņu kārta, kurā ir visvairāk konstatēto sugu. Galvenā rakstura īpašība ir priekšējo spārnu pārveidošanās cietos, stingri sklerotizētos, vai ādainos segspārnos, kuriem nav dzīslojuma. Pakaļējie spārni ir saglabājušies — ar to palīdzību vaboles lido un mierīgā stāvoklī tie tiek salocīti zem segspārniem (ļoti reti gadās, ka segspārni un spārni ir reducēti). Formas un izmēri ir ļoti dažādi; vaboles garumā var sasniegt no 0,3 līdz 171 mm.
Attīstība ar pilno pārvērtību: ola, kāpurs, kūniņa un imago.
Vaboles sugu skaita ziņā ir vislielākā grupa starp kukaiņiem un dzīvajām būtnēm vispār — kārtā ir konstatētas vairāk nekā 360 000 sugas, kas sastāda 40 % no visa kukaiņu sugu kopskaita. Šis skaitlis regulāri palielinās, jo tiek atklātas jaunas sugas. Latvijā (2004. g.) sastopamas 3435 sugas no 105 dzimtām.
Elpošana
Elpošana ir viens no svarīgākajiem procesiem, kas iespaido fizioloģiskas funkcijas organismā, tas ir procesu kopums, kas nodrošina skābekļa nonākšanu organismā un ogļskābās gāzes izvadīšanu (ārēja elpošana), kā arī skābekļa izmantošanu šūnās un audos, lai oksidētu organiskas vielas un atbrīvotu enerģiju, kas nepieciešama dzīvības procesiem (šūnveida jeb audu elpošana). Elpošanas sistēma ir saistīta ar visiem orgāniem. Elpošana ietver sarežģītus procesus, no kuru aktivitātes ir atkarīga visu organisma sistēmu darbības efektivitāte.
Vaboles
Pieaugušo vaboļu morfoloģija
Pieaugušo vaboļu jeb imago ķermenis, tāpat kā visiem pārējiem kukaiņiem, sastāv no trim daļām: galvas, krūtīm un vēderiņa. Galvas un krūšu piedēkļi parasti ir izvirzīti uz āru, bet vēderiņa piedēkļi (pirmsģenitālie un ģenitālie) visbiežāk vairāk vai mazāk ievilkti iekšā.
Ķermeņa forma visbiežāk ir ovāla, izstiepti ovāla vai izstiepta, no augšas daudzmaz izliekta, to raksturo stipri sklerotizēts segums un piedēkļi. Pārējā daļa veido pasīvo aizsargu, galvenokārt no substrāta iedarbošanās, kad vaboles pārvietojas substrāta iekšienē.
Par vaboļu dzīvesveida saistību ar ķermeņa formu var spriest, ja runa ir par lielām sugām, mazāk saistīta tā ir vidējām sugām, bet mazām sugām saistības bieži nav vispār. Piemēram, ūdens iedzīvotājiem — aktīviem peldētājiem (airvaboles, virpuļotāji un citi) vienmēr ir plūdlīnijas un kompakta ķermeņa forma. Atklāti dzīvojošām sugām ķermenis bieži ir stipri izvelvēts. Plēsējsugas, kuras pārvietojas uz substrāta virsmas, raksturo kompakts ķermenis, kuram ir labi attīstīti, gari locekļi (skrejvaboles, smilšvaboles). Skarabejiem un mēslvabolēm, kuras rok zemi, ir paplašināta priekšējā ķermeņa mala ar spēcīgu priekškrūšu vairogu salīdzinājumā ar atklāti dzīvojošām sugām.
Galvas uzbūve
Galva sastāv no galvas kapsulas jeb epikraniuma (kapsula evolūcijas gaitā izveidojas, savienojoties dažiem ķermeņa segmentiem un akronam; tai ir apaļīga forma) un piedēkļiem — mutes orgāniem un ūsiņām. Attiecībā no galvas novietojuma tā var būt prognātiska, kad mutes sastāvdaļas virzītas uz priekšu (visbiežāk); hipognātiska jeb ortognātiska, kad mutes sastāvdaļas virzītas uz leju; opistognātiska, kad mutes sastāvdaļas vērstas atpakaļ. Dažu dzimtu pārstāvjiem, tai skaitā smecerniekiem, tinējsmecerniekiem, platsmeceriem, galvai ir cauruļveidīgi izstiepta forma, kuras galotnē atrodas mutes aparāts.
Galva ir pārklāta ar veselu kapsulu. Tās mugurdaļa parasti ieiet protoraksā; dažreiz tik dziļi, ka no augšas vairs nav saskatāma, bet citos gadījumos otrādi — brīvi piestiprināta protoraksam.
Starp acīm, virs pakauša atrodas galvvidus, kurš priekšdaļā pāriet pierē. Uz pieres, starp acīm, ir novietotas ūsiņas jeb antenas. Ūsiņas ir posmaini piedēkļi, kuri izpilda ožas un taustes funkcijas. Šo funkciju receptori atrodas ūsiņu iedobumos. Ūsiņas parasti sastāv no 11 posmiem; šis skaitlis nav pastāvīgs, tas var samazināties, līdz paliek divi posmi (Paussus), vai palielināties līdz 40 atsevišķiem posmiem. Sastāvs un forma dažādu dzimtu pārstāvjiem var mainīties.
Ūsiņu iedobumi atrodas starp mandibulu pamatni un acu priekšējo malu; iedobumi ir galvenā raksturīpašība, kura atšķir vaboles no daudziem citiem kukaiņiem ar pilnu pārvēršanās ciklu jeb metamorfozi. Daudzām visēdāju vabolēm un dažām skrejvabolēm galvas kapsulas apakšvirsmā atrodas ūsiņu vadziņas, kurās tiek novietoti pirmie ūsiņu posmi.
Mutes orgāni nav iegremdēti mutes kapsulā un sastāv no nepāra augšlūpas, neposmainu augšžokļu jeb mandibulu pāra , apakšžokļu jeb maksilu pāra un nepāra apakšlūpas. Apakšlūpa veidojusies, savienojoties otrajam apakšžokļu pārim. Apakšžokļi un apakšlūpa nes taustes un garšas orgānus, tā saucamos tausteklīšus. Vabolēm ir raksturīgs primitīvākais košļāšanas mutes aparāts.
Ar mutes orgāniem vaboles sasmalcina cietu barību. Augšžokļiem ir košļāšanas mala ar attīstītiem zobiņiem. Kreisā žokļa zobiņi ieiet kreisā žokļa iedobumos. Apakšžokļi beidzas ar nekustīgi savienotām košļāšanas daivām — ārējo un iekšējo. Apakšlūpai ir bazālais posms un posms, uz kura atrodas divi košļāšanas daivu pāri.
Krūšu uzbūve
Krūtis jeb torakss sastāv no trim segmentiem: protoraksa (priekšdaļas), mezotoraksa (vidusdaļas) un metatoraksa (mugurdaļas). No tiem attīstītāks ir protorakss, nekustīgi savienots ar mezotoraksu, kurš savukārt nekustīgi savienots ar metatoraksu, un pēdējais savienots ar vēderiņu.
Dorsālās puses segmentus sauc par muguriņām jeb notumiem: notums (priekšdaļa) mezonotums (vidusdaļa), metanotums (mugurdaļa). Katra segmenta kutikulas veido riņķus, kuri iedalās četros sklerītos: notālajā (mugurējā) — tergīts, torakālajā (krūšu) — sternīts un divos laterālos — pleirīts. Uz torakāliem segmentiem ir kustības orgāni: uz mezo- un metanotuma ir spārni, uz katra lejas segmenta ir kāju pāris.
Pronotuma jeb priekškrūšu forma ir ļoti dažāda, un tā ir ļoti nozīmīga sugas noteikšanā. Pronotumam var būt laterālie (sānu) smailie izaugumi, dažādu formu izaugumi vai kuprīši.
No augšas skatoties, var redzēt tikai pronotumu, bet mezonotums (izņemot vairodziņu) un metanotums aizsegti ar segspārniem. Segspārni pievienojas pie mezonotuma, bet spārni, kuri tiek izmantoti lidošanai, — pie metanotuma. Segspārnu daļa, kura pārsedz ķermeņa lejasdaļu, tiek saukta par epipleirām. Katrs no torakālajiem segmentiem sastāv no centrālās daļas — diska un no tā atdalītām sānu (episterns) un aizmugures (epimērs) daļām.
Ekstremitāšu uzbūve
Kājas vabolēm vienmēr ir labi attīstītas. Katra no kājām sastāv no piecām galvenajām sastāvdaļām. Sākot no kājas pamata, tās ir gūža (platākā sastāvdaļa), skriemelis, ciska (resnākais pamatposms), stilbs (parasti garākais posms) un pēda (sastāv no sīkākiem posmiņiem, parasti līdz pieciem). Gūžas atrodas speciālās bedrītēs; tās ir īss pamata posms, ar kura palīdzību kājas ir kustīgi piestiprinātas pie pleirīta (sānu plātnītes). Gūžas var būt lodveidīgas, konusveida vai citas formas.
Pēda parasti sastāv no pieciem posmiem, kaut gan dažādām dzimtām šis skaits mainās, kas savukārt ir viena no sistemātiskām pazīmēm. Pēdas posmu skaits var samazināties līdz 4—3, reti — 2—1, un pavisam reti to var nebūt (Scarabaeus, Onitis ģints vabolēm uz priekškājām). Pēdas apakšvirsma var būt biezi pārklāta ar matiņiem vai sariņiem. Visām vaboļu sugām uz pēdējā pēdas posma ir divi nadziņi. Dažām vabolēm starp nadziņiem ir empodijs — kustīgs ādains piedēklis ar diviem sariņiem. Nagu garums un forma var būt ļoti dažādi. Citi pēdas posmi var būt ļoti modificēti: pirmais posms bieži var stipri pagarināties (galvenokārt uz pakaļējām kājām); otrais un trešais posms var būt paplašināti un iešķelti, divdaivu; ceturtais posms bieži ir nepilnīgi attīstīts.
Atkarībā no dzīvesveida vabolēm izšķir šādus kāju tipus: ejkājas, skrejkājas, racējkājas, lēcējkājas, peldkājas, tvērējkājas u.c. Staigāšanai paredzētās ejkājas atšķiras ar pēdu uzbūvi, kuras ir paplašinātas un saspiestas, to apakša ir biezi apaugusi ar matiņiem (koksngraužiem, lapgraužiem, smecerniekiem un citiem), otrie un ceturtie pēdu posmi bieži ir platāki. Skrejkājām ir raksturīgs slaidums un visu daļu proporcionalitāte, diezgan tieva piecposmaina pēda (skrejvabolēm, melnuļiem). Rakšanas kājas jeb racējkājas (vairākos gadījumos tās ir priekškājas) atšķiras ar paplašinātiem un saplacinātiem stilbiem; to priekšmala ir zobaina (skarabejvabolēm, strupvabolēm un citiem). Peldkājām ir saplacināti stilbi un pēdas; uz pēdām aug biezi matiņi (ūdenī dzīvojošām vabolēm). Lēkšanas kājas jeb lēcējkājas parasti ir pakaļējās kājas; tās ir stipras, ar ļoti biezām ciskām, kuras nepieciešamas lēkšanai (daži lapgrauži, smecernieki un citi). Ķeršanas kājas jeb tvērējkājas (tikai priekškāju pāris) sastopamas diezgan reti (virpuļotājiem, Labidostomis tēviņiem), tās ir plānas, pagarinātas un tiek izmantotas barības ieguvei vai pārošanās laikā mātītes saturēšanai.
Spārnu uzbūve
Priekšspārni vabolēm ir pārvērtušies cietos sklerotizētos segspārnos. Segspārni parasti ir tikpat cieti kā hitinizētais ķermeņa segums. Segspārni piestiprināti mezotoraksam. Miera stāvoklī apsedz mezonotumu (izņemot vairodziņu), metanotumu un virsējo vēderiņa pusi, bet var būt saīsināti un neaizsniegt pēdējo vai pēdējos septiņus vēderiņa tergītus. Dažreiz segspārni ir stipri neattīstīti, bet dažu sugu mātītēm (Lampyrinae, Drillinae un citi) to var vispār nebūt. Var arī būt arī stipri gari — garāki par vēderiņa garumu. Līniju, kur abi segspārni saskaras, sauc par šuvi. Vabolēm ar reducētiem vai izzūdošiem mugurspārniem segspārni var saaugt; citreiz segspārni šuves garumā var vispār nesaskarties, piemēram, dažiem parazītvaboļu, eļļasvaboļu, māņkoksngraužu, kokurbju un citu dzimtu pārstāvjiem. Meloe ģints eļļasvabolēm viens segspārns var priešpusē nedaudz pārklāt otru, bet spārnu gali līdz ar to krustojas. Ārējā segspārnu mala visā savā garumā bieži mazliet saliecas uz lejaspusi un daļēji apsedz mezonotuma, metanotuma un vēderiņa sānus, veidojot epipleiras. Dažām vaboļu dzimtām (skrejvaboļu, melnuļu, Cassidinae un citām) segspārnu sānmala var būt stingri saplacināta un izstiepta, reizēm stīva vai atstiepta uz augšu. Dažu Scolytinae ģinšu segspārnu virsotnē ir iespiedums, kurš malās ir aplikts ar mazām smailēm un izmantojams koksnes miltu izsviešanai, graužot koksnē ejas.
Segspārnu virsma var būt spīdīga, gluda, var arī būt ar dažādiem izaugumiem, bedrītēm, smailēm. Bieži uz segspārnu virsmas ir garenas vadziņas vai sīku bedrīšu (punktu) rindas, kuras ir atdalītas viena no citas ar starpām.
Vēdera uzbūve
Vēders sastāv no segmentiem. Katrs no segmentiem sastāv no pusriņķiem: spinālā (tergīts) un abdomenālā (sternīts), kuri saistīti ar plēvi, uz kuras atrodas stigma jeb traheju ārējā atvere. Dažreiz stigmas atrodas vēdera sānos. Parasti tās ir paslēptas zem segspārniem.
Segmentu skaits nav konstants, bet to nav vairāk par 10; redzamo segmentu parasti ir 7—9, sternītu — 5—8 (tāpēc, ka pirmo divu segmentu sternītu nav, jo tie ir reducēti), bet 1—3 pēdējie segmenti viens otru aizvieto un parasti ir iespiesti vēderā. Vēdera segmentus no apakšpuses dēvē par sternītiem, bet no augšdaļas — par tergītiem. Tergīti parasti ir viegli hitinizēti, plēvaini, gandrīz bez krāsas; tikai dažos gadījumos (īsspārņiem, dažiem koksngraužiem) tergīti ir redzami saīsināto segspārnu dēļ un tad tie ir tikpat cieti un tāpat nokrāsoti kā sternīti. Pēdējo tergītu sauc par pigidiju, bet priekšpēdējo — par pronigidiju. Dažu sugu tēviņiem aiz pigidija ir arī postpigidijs (spīduļiem, lapgraužiem, praulmīļiem un citiem). Pēdējie segmenti ir pārveidoti un parasti atrodas vēdera iekšienē.
Krāsojums
Ķermeņa krāsojums ir ļoti dažāds. Krāsojumu un zīmējumus uz ķermeņa bieži izmanto sugas vai dažādu taksonomisku grupu noteikšanā.
Vabolēm izšķir strukturālu un pigmentāru krāsojumu. Strukturālais krāsojums ir saistīts ar dažādām specifiskām īpašībām kutikulas virsmas struktūrā (mikroskopiskām rieviņām, zvīņām utt.), kuras rada gaismas interferences, difrakcijas un dispersijas efektus. Šādi rodas dažu vaboļu metāliski spilgtā nokrāsa, piemēram, vairākām tropu sugām. Pigmentāra krāsojuma pamatā ir pigmenti, kuri bieži ir eksokutikulā, retāk tauku ķermenī vai hipodermas šūnās. Daudzām vabolēm novērojama strukturālas un pigmentāras krāsojumu kombinācija. Visbiežāk vabolēm sastopams pigments melanīns, kas piešķir tumši brūnu, brūni sarkanu vai melnu krāsu. Citi ir karotinoīdi, kuri krāso sarkanā, oranžā, dzeltenā krāsā, flavonoīdi — dzeltenā, baltā, sarkanā, brūnā krāsā. Daži pigmenti (galvenokārt melnie un brūnie) atšķiras ar lielāku noturīgumu, bet sarkanas un zaļas nemetāliskas krāsas parasti ir mazāk noturīgas un vaboles nāves gadījumā maina savu krāsojumu uz dzeltenu, rudu, brūni dzeltenu.
Daudzām vaboļu sugām ir daudzveidīgi, bieži diezgan spilgti zīmējumi uz dažādām ķermeņa daļām. Spilgtās vaboles parasti ir aktīvas dienas laikā, dzīvo galvenokārt atklāti uz augiem (parasti uz puķēm, lapām), piemēram, Cetoninae, krāšņvaboles un daži koksngrauži.
Dzimumu dimorfisms
Ļoti bieži (vairākām skrejvabolēm un airvabolēm, daudziem melnuļiem, lapgraužiem, dažiem Melolonthinae un citiem) priekšējās, bet dažreiz vidējās pēdas tēviņiem stipri platākas ar piesūcinošo spalvu papēžiem, kas palīdz tēviņiem noturēties uz mātītes pārošanas laikā. Tēviņiem mēdz būt iegarenas priekšējās kājas (Euchirinae apakšdzimtā, Acrocinus longimanus). Citu sugu tēviņiem ir raksturīgas resnas mugurējās gūžas vai salocīti, bieži arī gari priekšējie, vidējie un mugurējie stilbi.
Sekundārās dzimumīpatnības var izpausties arī pronotuma, protoraksa, kāju un pigīdijas modifikācijas veidā. Degunradžvaboles raksturo krasi izteikts dzimumu dimorfisms. Tēviņi parasti ir lielāki par mātītēm ar daudz vai maz attīstītiem galvas un/vai pronotuma ragiem. Galvas rags tiem nereti ļoti liels (piemēram, Dynastes, Megasoma ģintīm), ar asiem izaugumiem, bet mātītēm ragu vietā parasti ir tikai tuberkulas. Tēviņiem ragi parasti atrodas pronotuma priekšdaļā un virzīti uz priekšu.
Dzimumu dimorfisms var izpausties arī ūsiņu lielumā (koksngrauži), to vāles lieluma un attīstības (vairāk tēviņiem, nekā mātītēm — Melolonthinae), atsevišķos gadījumos tēviņiem ūsiņu posmu skaits ir lielāks nekā mātītēm.
Mazāk kustīgu dzīvesveidu mātītēm parasti nosaka spārnu neesamība (spīdvaboļu, dažu Melolonthinae, koksngraužu un citu bezspārnu mātītes), taču šo sugu tēviņi vienmēr ir spārnaini. Dažreiz segspārni mātītēm ir mazattīstīti vai pavisam izzuduši (dažām spīdvabolēm). Ļoti retos gadījumos (dažiem mizgraužiem) ir otrādi, mātītēm vienmēr ir spārni, bet tēviņiem tie parasti reducēti.
Polimorfisms
Polimorfisms (daudzveidība) ir atšķirību kopums, kas sastopams starp vienas sugas pārstāvjiem. Tā saucamais trofiskais polimorfisms mēdz būt tēviņiem no briežvaboļu dzimtas un Dynastinae apakšdzimtas atkarībā no kāpuru attīstības, pieejamās barības bāzes un ārējās vides ietekmes. Briežvaboļu un Dynastinae lielākie tēviņi atšķiras kā ar stipri attīstītiem izaugumiem, tā arī ar ragiem uz galvas un/vai uz pronotuma. Mazākie tēviņi, kuriem ir vāji attīstītas sekundārās dzimumpazīmes, pēc ārējā izskata tuvi mātītēm. Grūti noteikt, kas šajā gadījumā ir saistīts ar ārējiem apstākļiem, kuros attīstās kāpuri, un kas var būt noteikts ģenētiski.
Tā arī atsevišķām vabolēm, biežāk ar spilgtu "metālisku" krāsojumu (daži koksngrauži, krāšņvaboles, Cetoninae), mēdz rasties krāsojuma variācijas vienas sugas robežās, līdz ar to metāliski toņi var būt ar visdažādākajām nokrāsām, kuras mainās, sākot ar zaļām nokrāsām un beidzot ar vara sarkanu un melnzilu. Goliathus ģints un visbiežāk Goliathus orientalis sugas skarabejvabolēm reģistrētas daudzas krāsojuma variācijas, kuras dažreiz stipri atšķiras cita no citas, ir diezgan līdzīgas vai veido pārejas formas. Tumša krāsojuma variācijas ir pārsvarā vabolēm no centrālās un ekvatoriālās Āfrikas, savukārt gaišas variācijas izplatītas starp vabolēm no ekvatoriālās Āfrikas dienvidiem un rietumiem. Goliathus goliatus krāsojuma variācijas var būt saistītas ar dažu abiogēnisko faktoru (izolācijas pakāpe, mitrums u.t.t.) izmaiņām.
Iekšējā uzbūve
Vabolēm ir kukaiņu klases pārstāvjiem tipiska iekšējā uzbūve. Vaboļu ķermeņa dobums, tāpat kā pārējiem kukaiņiem un posmkājiem, ir jaukts ķermeņa dobums, kuru sauc par miksocēli. Miksocēle ir pārdalīta ar divām horizontālām plēvēm (diafragmām) trīs sadaļās (sinusos). Augšējā diafragma atdala augšējo jeb perikardiālo sinusu, kurā ir novietots muguras asinsvads. Apakšējā diafragma atdala apakšējo jeb perineirālo sinusu, kurā ir novietota vēdera nervu ķēde. Vidējais jeb viscerālais sinuss novietots starp diafragmām; šajā sinusā atrodas gremošanas, izdalīšanas un dzimumsistēmas, kā arī tauku ķermeņa lielākā daļa. Ķermeņa dobums ir aizpildīts ar hemolimfu.
Vaboļu centrālā nervu sistēma, līdzīgi citiem kukaiņiem, sastāv no pāru virsrīkles ganglija (galvas smadzenēm), pierīkles kennektīvām un vēdera nervu ķēdes. Pirmais ķēdes ganglijs (zemrīkles) un virsrīkles ganglijs atrodas galvā, pārējie ķermenī. Vēdera nervu ķēdes centralizācija variē plašā diapazonā. Tā, piemēram, Dictyopterus ģints sugām ir trīs krūšu un astoņi vēdera gangliji; Cicindella skrejvabolēm ir trīs krūšu un seši vēdera, septiņpunktu mārītei trīs krūšu un divi vēdera, piecpunktu mārītei ir trīs krūšu un viens vēdera, smecerniekiem ir divi krūšu un divi vēdera, Gyrinus virpuļotāju sugām divi krūšu un viens vēdera, un Rhizotrogus skarabejam viens krūšu un nav vēdera gangliju, jo visi vēdera ķēdes gangliji savienojas vienā krūšu segmentā. Kukaiņiem ir labi attīstīta veģetatīvā nervu sistēma, kura sadalīta trijās daļās — somatogastralā, ventrālā un ventrokaudālā.
Gremošanas sistēma sastāv no trim daļām — priekšējās, vidējās un pakaļējās zarnas. Visu zarnas daļu sienas veido vienslāņa epitēlijs, kuru ārēji izklāj gareniskas un gredzenveida muskuļšķiedras. To saraušanās veicina barības kustību zarnās. Vabolēm ir mandibulārie, maksillarie un labiālie (apakšlūpas) dziedzeri. Rīkle un barības vads veicina barības norīšanu un tās nokļūšanu guzā, kas savukārt ir barības krātuve un vieta, kur barība sāk sagremoties siekalu gremošanas sulas (no vidus zarnas daļas) enzīmu ietekmē. Pakaļējā zarna nepiedalās gremošanas aktā, taču tā piedalās ekskrementu formēšanā, absorbē (uzsūc) ūdeni, izvada ekskrementus un piedalās osmoregulācijā.
Asinsrites sistēma ir ļoti reducēta (slikti attīstīta). To veido muguras asinsvads, kas atrodas prekardiālā sinusā un ir piestiprināts pie dorsālās ķermeņa sienas ar saistaudu saitēm. Pakaļējā asinsvada daļā atrodas sirds, kas sastāv no vairākiem secīgiem kambariem, un tās priekšējo daļu veido aorta.
Elpošanas sistēma sastāv no trahejām, kas atveras uz āru ar vairākām porām, kurus dēvē par stigmām. Divi pāri stigmu atrodas uz mezotoraksa un protoraksa, un pārējās stigmas — pirmajos piecos vēdera segmentos.
Izvadsistēmu veido malpīgija kanāli, taukķermeņa urātu šūnas, perikardiālās šūnas.
Reproduktīvā sistēma mātītēm sastāv no olnīcu pāra, pāra olvadu, viena nepāru olvada, papildu dzimumdziedzeriem, sēklas tvertnes. Tēviņu reproduktīvā sistēma sastāv no sēklinieku pāra, pāra sēklvadu, sēklas izvadkanāla, papildu dzimumdziedzeriem un kopulācijas orgāna (edeagusa).
Maņu orgāni
Vabolēm ir labi attīstīti maņu orgāni: mehanoreceptori (uztver pieskārienus, vibrāciju un skaņas viļņus); termoreceptori; acis. Acis vabolēm ir saliktas (fasetu), kuru sastāvā ietilpst liels omatīdiju skaits, kas dažreiz var sasniegt dažus tūkstošus. Omatīdijas cieši novietotas cita pie citas. Katra no tām uztver tikai vienu lietas punktu, kas atrodas vaboles priekšā, no kā fasetu acs sniedz mozaīkas attēlu, kas sastāv no daudziem atsevišķiem punktiem. Vēl ir proprioreceptori, kuri signalizē nervu sistēmai par atsevišķu ķermeņa daļu novietošanos, deformēšanos un pārvietošanos.
Skaņu svārstības vaboles rada, pateicoties Džonstonu orgāniem, kuri sastāv no modificētām hordālām sensillām.
Timpanāli dzirdes orgāni aprakstīti divu dzimtu pārstāvjiem, tas ir Cicindela ģints šmilšvabolēm (uz pirmā vēdera segmenta dorsālas virsmas) un divu tribu Dynastinae apakšdzimtas pārstāvjiem (zem pronotuma vairodziņa).
Ola
Vaboļu olu forma ir parasti ovāla, apaļa vai iegarena. Parasti gaišas (baltas, dzeltenīgas, dzeltenpelēkas, zaļganas vai gaiši zaļas, retāk brūnas), puscaurspīdīgas. Olu apvalks parasti ir tievs, bez izteiktas ārējas skulptūras.
Vaboles olas dēj parasti pa vienai vai nelielās grupās, visbiežāk "klusā stūrītī": zem dažādiem patvērumiem, zem akmeņiem, nobirušām lapām, sūnās, zaros, pumpuros, augļos, koku mizās, zemē. Dažreiz, lai dētu, olu mātīte sagatavo tam speciālu dobumu (piemēram, skarabeju pazemes alas, aizpildītas ar mēsliem, mizgraužu ejas) vai sarullē augu lapas, veidojot slēgtu telpu (tinējsmecernieki), retos gadījumos (dažiem plēsējiem) mātītes dēj olas citu kukaiņu ligzdās, tā, piemēram, Trichodes skudrulīši dēj olas palapseņu, vientuļo bišu un siseņu ligzdās.
Kāpurs
Kāpuri ir diezgan variabli, taču tiem piemīt kopīgas raksturīpašības - ir attīstīta, stipri sklerotizēta galva ar mutes aparātu pielāgotu graušanai; parasti iegarenu resnu ķermeni un sklerotizētiem segaudiem.
Slēpti dzīvojušiem kāpuriem parasti ir balts vai dzeltenīgs ķermeņa krāsojums, retāk rozīgs, bet atklāti dzīvojušiem kāpuriem — tumšs vai krāsains: melns, pelēks, brūns, zaļš (dažu lapgraužu sugām, kas barojas ar augu lapām), dažreiz sarkans, dzeltens, tumši brūns vai ar metālisku spīdumu.
Pēc uzbūves rakstura ir pieņemts iedalīt kāpurus dažos pamattipos.
Ūdenī dzīvojošus kāpurus ir pieņemts iedalīt divos tipos atkarībā no to dzīvesveida. Pirmie ir plēsīgi kāpuri (airvaboles, ūdensmīļi), kas raksturojas ar lielu galvu, asiem un sirpjveidīgiem žokļiem, diezgan garām kājām, dažreiz ar biezu apmatojumu, pateicoties kuram tie var ātri peldēt. Šie kāpuri elpo atmosfēras gaisu, dēļ kā tiem ir nepieciešams pacelties pie ūdens virsmas. Otras, galvenokārt neplēsīgu īpatņu grupas kāpuriem (virpuļotāji, peldvaboles un daudzi ūdensmīļi) uz ķermeņa virsmas ir trahejas žaunas (savdabīgi izaugumi), kuri tiek izmantoti elpošanai. Šādi kāpuri ir mazāk kustīgi, taču starp tiem ir arī plēsīgas formas.
Taču ir arī citi kāpuru tipi, piemēram, ādgraužu kāpuri ar biezu apmatojumu (bieži ar garo matiņu otiņveida sakopojumiem uz vēdera gala) vai kāpuri, kuru ķermenim ir īpaša morfoloģiska uzbūve (smilšvaboles, kokurbji un dažu citu vaboļu grupām).
Kūniņa
Kūniņa ir baltā, brīva (bez kokona). Kūniņošanās notiek parasti augsnē vai meža klājā, pat ja kāpura attīstīšanās notiek citā vietā: koksnē, zem koku garozas, graudaugu stumbros, augu lapu locījumos un citur. Ūdens vaboļu sugas kūniņojas augsnē ūdenstilpu krastos. Taču ir daži izņēmumi. Ir sugas, kas kūniņojas kāpuru attīstīšanas vietās: koksnē (krāšņvaboles, koksngrauži, ķirmji un citi), barības augu lapu mīnās (Rhynchaenus ģints smecernieki), lapu rullēs (daži tinējsmecernieki) vai atklāti uz barības augu lapām (mārītes, daži lapgrauži), sēklās iekšā (sēklgrauži), plēvspārņu ligzdās (dauzi skudrulīši).
Pirms kūniņošanas procesa kāpuri tais īpašu "kūniņas gultni", īpaši reti vaboļu kāpuri (daži smecernieki) tais īstus kokonus uz augu lapām.
Kūniņas fāzē notiek aktīvas iekšējas pārmaiņas: histolīze un histoģenēze. Pieauguša īpatņa orgāni formējas no īpašiem aizmetņiem (imagināliem diskiem). Tie ir nelieli nediferencēto šūnu kopumi, kas novietojas noteiktās vetās kāpuru ķermenī. Metamorfozi regulē neiroendokrīeno orgānu komplekss.