cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pjotrs Vorobjovs
Pjotrs Vorobjovs (ru; dzimis Maskavā, Krievijas PFSR, PSRS) ir bijušais krievu hokejists, tagad — hokeja treneris. Pašlaik (2013) Vorobjovs ir Kontinentālās hokeja līgas kluba Jaroslavļas "Lokomotiv" galvenais treneris.
2006. gadā bija Latvijas hokeja izlases galvenais treneris Pasaules čempionātā.
Tuleja
Izteka — no Ilzēnu ezera Liezeres pagastā. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Gaujā augšpus Jēciem. Lielākās pietekas — Āžupe, Bāliņupīte, Ošupe, Skujupīte, Slieķupīte, Vienziemīte.
Tuleju šķērso valsts autoceļš P33 (Ērgļi—Jaunpiebalga—Saliņkrogs) un V299 (Rauna–Taurene–Abrupe), tās krastos atrodas Augstlīci, Jānēni, Stepeļi un Zosēni.
Iļja de Poļakovs
Iļja de Poļakovs (fr, 1870—1942) bija ebreju izcelsmes Krievijas impērijas jātnieks, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Poļakovs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja "ne-olimpiskajās" disciplīnās jāšanas medībās un pasta piegādē. Diemžēl nav zināms neviens no viņa iegūtajiem rezultātiem šajās disciplīnās.
Baumaņu Kārļa Viļķenes pamatskola
Baumaņu Kārļa Viļķenes pamatskola atrodas Viļķenes pagastā. Skola izvietota 2 ēkās – celtajā ēkā un skolas internāta ēkā. pie skolas uzcelta labiekārtota sporta halle, iekārtots aktīvās atpūtas laukums. Ir novadpētniecības muzejs (vad. A. Ozoliņa). Profils – pamatskola, realizē arī pirmsskolas apmācību. 2017./2018. mācību gadā mācījās 12 izglītojamais, skolas struktūrvienībā – Viļķenes pirmsskolas izglītības iestādē – 39.
Vēsture
Skola dibināta 1871. gadā. Saukta Viļķenes pagasta skola. Pirmais skolotājs ir skolotājs Jānis Vinklers, kurš reizē bija arī pagasta skrīvelis. Mācības notika 4 reizes nedēļā. Ap 1880. gadu skolai veikta piebūve, iekārtotas divas klašu telpas. Šādā stāvoklī skola palika līdz 1934. gadam. Līdz 1920. gadam skolā strādājuši Klēģeris, Strazdiņš, Brunavs, Brīvulis, Paucītis, Mežgailis, Andersons. Ap 1905. gadu tiek stādīta liepu aleja. No 1920./21. mācību gada skola saucās Viļķenu pagasta 1. pamatskola. 20. gs. 20. – 30. gados strādāja skolotāji - Hermanis Noriņš – skolas pārzinis, Alfreds Noriņš, Vallija Gīze, Ženija Noriņa, Elza Vēvere (prec. Matisone, vēlāk Izande).
1933. gadā uzceļ jaunu skolas ēku – piebūvi vecajai. No 1935. - 1940.gadam skolā darbojas mazpulcēnu organizācija. To vada Elza Matisone. Ticības mācību māca mācītājs Birznieks. 1940./41. mācību gadā skolā strādā skolas pārzinis Kārlis Izands, skolotāji Alfreds Noriņš, Elza Izande (Matisone), Mirdza Pļaviņa, Anna Niezere. Skolu sauc Viļķenes nepilnā vidusskola.
No 1942. - 1943. gadam skolā 150 skolēnu. Ievieš 7. apmācības gadu. Skola saucas Viļķenes tautskola 1944./45. gadā skola atkal nosaukta par Viļķenes nepilno vidusskolu. Skolā strādā Alfreds Noriņš, Anna Niezere, Emīlija Prauliņa, Alise Tipāne, Mirdza Noriņa, Lūcija Treimane, Kārlis Ozols, Vīte Henilane (prec. Treimane), Rasma Dimza, Hugo Lesiņš, Millija Kraukle, Kārlis Sedlenieks, Vera Sedleniece, Miervaldis Zvirgzdiņš, Rasma Baumane.
Skolu sauc Viļķenes septiņgadīgā skola, no 1958.gada – Viļķenes astoņgadīgā skola. 1962.gadā uzceļ jaunu skolas ēku. Padomju laikā skola gūst labus panākumus mācību un audzināšanas darbā vairākās jomās: No 1989. – 1992. gadam skolu sauc Viļķenes 9 – gadīgā skola. 1992.gada skolai piešķir Baumaņu Kārļa vārdu, un tā saucas Baumaņu Kārļa Viļķenes 9 – gadīgā skola, kopš 1998.gada - Baumaņu Kārļa Viļķenes pamatskola.
Sasniegumi
Ar 20.gs. 90.gadiem skolā ievieš jaunas darba formas – skolotāju kvalifikācijas pilnveide, jaunu darba formu apguve, skolēnu individuālo sasniegumu un personības izaugsmes iespēju veicināšana:
2008.gadā skolai piešķir Vides zinātnes balvu nominācijā Vides aktīvistu grupa. Ir panākumi Vides projektu konkursos. Jānis Zvirgzdiņš gūst bronzas medaļu Starptautiskajā vides projektu olimpiādē Turcijā 2009.gadā, šai olimpiādē skolu pārstāv Everita Eglīte 2014.gadā. Toms Jānis Eglītis iegūst 1. vietu valsts Jauno vides pētnieku konkursā 2010. un 2012.gadā.
Godalgotas vietas gūtas Kerbera fonda un Latvijas skolotāju vēstures apvienības starptautiskajā pētniecības konkursā Vēsture ap mums – Kārlis Rozenbergs 2007.gadā, Jānis Zvirgzdiņš 2009.gadā, Toms Jānis Eglītis 2009. un 2010.gadā. Labi sasniegumi vizuālajā mākslā – starptautiskajos un valsts konkursos un olimpiādēs (skolotāja Ilva Zvirgzdiņa).
Augstākos apbalvojumus guvuši skolotāji
Absolventi
Skolā mācījušies Skolā mācījušies un strādā pedagoģiskie darbinieki
Izglītības programmas
Skola realizē Pamatizglītības programmu (kods 21011111) un Vispārējās pirmsskolas izglītības programmu (kods 01011111 ).
Skolā 2016.gadā darbojas interešu pulciņi – lietišķās mākslas, mūzikas, sporta, teātra, vizuālās mākslas. Aktīvi darbojas Jaunsargu organizācija – vadītājs Andis Zariņš.
Volgas strūdzinieki
Volgas strūdzinieki (ru) ir krievu mākslinieka Iļjas Repina eļļas krāsas glezna, tapa laika posmā no 1870. līdz 1873. gadam. Šobrīd atrodas Sanktpēterburgas Krievu muzejā. Tajā attēloti 11 vīri, kas karstā laikā velk strūgu Volgas upes krastā. Šī glezna ir nosodījums peļņai no necilvēcīga darba.
Vēsture
Iecere radīt gleznu radās 1869. gadā, kad Repins kopā ar Konstantīnu Savicki devās pie Ņevas, lai zīmētu ainavas. Tur ieraudzītie strūdzinieki iespaidoja Repinu, jo tie kontrastēja ar dzīvespriecīgu sabiedrību un gleznaino dabu. Tad radās gleznas pirmais uzmetums, kurā līdzās strūdziniekiem tika attēloti arī vasarnieki. Šādu kompozīciju kritizēja mākslinieks Fjodors Vasiļjevs. 1870. gadā Repins radīja skici, kas šobrīd atrodas Tretjakova galerijā. Balstoties uz šo skicējumu, radās pirmā eļļas krāsas glezna (formāts 23,5×50,5 cm). 1871. gada martā gleznas versiju izstādīja Sanktpēterburgā. 1873. gada martā Repins pabeidza darbu.
Āres (Grobiņas pagasts)
Āres (agrāk — Apakšstacija) ir apdzīvota vieta Dienvidkurzemes novada Grobiņas pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļaustrumos Aļļupītes krastā pie autoceļa A9 11 km no pagasta centra Dubeņiem, 2 km no novada centra Grobiņas un 202 km no Rīgas. Pie ciema atrodas AS «Augstsprieguma tīkls» 330 kV apakšstacija.
Apdzīvotā vieta veidojusies pēckara gados kā ciemats pie elektroapakšstacijas.
Jurijs Jurovskis
Jurijs Jurovskis (ru; dzimis Tbilisi, miris  Rīgā), īstajā vārdā Georgijs Saruhanovs (Саруханов), bija armēņu izcelsmes krievu aktieris un režisors.
1912. gadā uzsāka aktiera karjeru, no 1914. līdz 1920. gadam strādājis dažādu Krievijas pilsētu teātros, no 1921. līdz 1924. gadam bijis Poļevickas trupā, kad pārcēlies uz dzīvi Latvijā.
No 1924. līdz 1926. gadam Jurovskis vadījis pretalkohola biedrības "Apziņa" teātra studiju. 1925. gadā sāka karjeru Rīgas Krievu drāmas teātrī gan kā aktieris, gan kā režisors. Kā režisors veidojis iestudējumus vairākos latviešu teātros, astoņus gadus Strādnieku teātrī, divus gadus Nacionālajā teātrī, kā arī Operas un baleta teātrī, bez tam vadīja inscenējumus arī Liepājas, Jelgavas un Daugavpils teātros. 1932. gadā sāka pasniegt aktiermeistarību dažādos Latvijas teātros. Kā viņa audzēkņi minami Edgars Zīle, Luijs Šmits, Hermanis Vazdiks, Olita Starka-Stendere.
Kā aktieris filmējies kino "Satikšanās pie Elbas" (1949), "Žukovskis" (1950), "Uz jauno krastu" (1955).
1949. gadā kļuva par Latvijas Teātra darbinieku savienības biedru. 1956. gadā saņēmis PSRS Tautas skatuves mākslinieka goda nosaukumu. Latvijas Teātra darbinieku savienība pasniedz Jurovska vārdā nosauktu balvu, ko pasniedz par spilgtiem aktierdarbiem mūsdienu dramaturģijas iestudējumos.
Slimojis ar vēzi. Apbedīts 4. janvārī Raiņa kapos Raiņa pieminekļa tuvumā.
Zušupīte (Jūdažu ezera pieteka)
Zušupīte (augštecē Sērupīte) ir Jūdažu ezera pieteka Siguldas novadā.
Tek dienvidrietumu virzienā. Ietek Jūdažu ezera dienvidaustrumu krastā. Zušupīti šķērso valsts autoceļš V85 (Jūdaži–Nītaure).
Riteņbraukšana 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 100 kilometri vīriešiem
100 kilometri vīriešiem bija viena no sešām riteņbraukšanas disciplīnām un viena no piecām treka riteņbraukšanas disciplīnām, kas bija iekļauta olimpisko spēļu programmā.
Sacensības notika 8. aprīlī, līdz ar to tā bija pirmā disciplīna, kas norisinājās riteņbraukšanā šajās olimpiskajās spēlēs. Tajās startēja 9 sportisti no 5 valstīm. Sacensības tika aizvadītas Neo Falirona velodromā. Sportistiem bija jāveic 300 trases apļi. Lai gan sacensībās startēja 9 sportisti, visus 300 apļus veica tikai divi sportisti.
Par pirmo olimpisko čempionu šajā disciplīnā kļuva Francijas sportists Leons Flamāns, savukārt sudraba medaļu izcīnīja Grieķijas sportists Georgijs Koletis. Leonam Flamānam šī bija viena no trim olimpiskajām medaļām šajās olimpiskajās spēlēs riteņbraukšanā.
Šīs medaļas piešķīra Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu. Spēļu laikā uzvarētājiem tika piešķirta sudraba medaļa, bet turpmākās vietas netika apbalvotas.
Valstis
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Maskavas miera līgums
Maskavas miera līgums ir līgums, kas tika parakstīts 1940. gada 12. martā, tādējādi beidzot Ziemas karu starp uzbrūkošo PSRS karaspēku un aizstāvošos Somijas armiju. Saskaņā ar šo līgumu Somijai izdevās saglabāt savu neatkarību. Padomju Savienībai tika pievienota Karēlijas zemesšauruma daļa ar Vīpuri un Sortavalas pilsētām, kā arī dažas citas pierobežas teritorijas, bet Hanko pussala uz 30 gadiem tika iznomāta PSRS jūras kara bāzes izveidošanai.
Formāli Ziemas karš beidzies ar Somijas zaudējumu, tomēr Padomju Savienībai neizdevās okupēt visu Somijas teritoriju un pēc Somijas Demokrātiskās Republikas valdības lūguma iekļaut to PSRS sastāvā. Maskavas miera līguma parakstīšana bija viens no iemesliem, kādēļ Ādolfs Hitlers un Trešā reiha ģenerāļi 1941. gadā nosprieda, ka PSRS ir gana vāja, lai tai uzbruktu.
Saturs
1. pants. Kara darbība starp PSRS un Somiju nekavējoties izbeidzama saskaņā ar procedūru, kas paredzēta šim līgumam pievienotā protokolā.
2. pants. Par valsts robežu starp PSRS un Somijas republiku noteic jaunu liniju, kas iekļauj PSRS teritorijā visu Karēlijas zemes šaurumu ar Vīborgas (Vīpuru) pilsētu un Vīborgas līci, kā arī šī līča salas, Lādogas ezera rietumu un ziemeļu piekrasti — ar Keksholmas, Sortavalas, Suojarvi pilsētām — virkni salu Somu jūraslīcī, teritoriju austrumos no Merkjervi, ar Kuolajervi pilsētu, daļu no Zvejnieku pussalas un Vidējās pussalas saskaņā ar šim līgumam klāt pielikto karti. Detalētu jaunās robežlīnijas aprakstu izstrādās jaukta komisija, kurā ieies abu līgumslēdzēju pārstāvji. Šī komisija jāsastāda desmit dienu laikā pēc šī līguma parakstīšanas.
4. pants. Somijas republika izsaka gatavību iznomāt Padomju savienībai uz 30 gadiem pret atlīdzību, kas maksājama ik gadus 8 miljonu somu marku apmērā, Hanko pussalu un jūras teritoriju ap to 5 jūdžu rādiusā uz dienvidiem un austrumiem un 3 jūdžu rādiusā uz rietumiem un ziemeļiem, kā arī virkni salu, kas ietilpst šai joslā, saskaņā ar klātpielikto karti, lai PSRS tur radītu karaflotes bāzi, kas spētu aizsargāt pret agresiju ieeju Somu jūraslīcī. Pie tam Padomju savienība iegūst tiesību turēt šai bāzē uz sava rēķina nepieciešamā daudzumā sauszemes un gaisa bruņotos spēkus. Somijas valdība desmit dienu laikā pēc šī līguma spēkā stāšanās izvāc no Hanko pussalas visu savu karaspēku un pussala līdz ar tai tuvējām salām pāriet PSRS pārvaldīšanā saskaņā ar šo līguma pantu.
5. pants. PSRS apņemas izvākt savu karaspēku no Petsamo apgabala, ko padomju valsts labprātīgi atdeva Somijai saskaņā ar 1920. gada miera līgumu. Somija apņemas, kā tas bija paredzēts 1920. gada miera līgumā, neturēt savos Ziemeļu Ledus okeāna piekrastes ūdeņos karakuģus un citus apbruņotus kuģus, izņemot tādus apbruņotus kuģus, kas mazāki par 100 tonnām. Somijai ir tiesība turēt šādus kuģus tur bez ierobežojumiem, kā arī ne vairāk par 15 karakuģiem un citiem apbruņotiem kuģiem, kuru tilpums nepārsniedz 400 t katram. Somija apņemas, kā tas bija paredzēts tanī pašā līgumā, neturēt minētos ūdeņos zemūdenes un apbruņotus lidaparātus vai gaiskuģus. Tāpat Somija apņemas, kā tas bija paredzēts tanī pašā līgumā, neierīkot minētā piekrastē kara ostas, bazes kara flotei un militāras remonta darbnīcas, kuru apmēri būtu lielāki nekā tas vajadzīgs pieminētajiem kuģiem un to apbruņojumam.
6. pants. Padomju savienībai un tās pilsoņiem, kā tas bija paredzēts 1920. gada līgumā, ir brīva transita tiesības caur Petsamo apgabalu uz Norvēģiju un otrādi, pie kam Pad. savienībai piešķirta tiesība nodibināt Petsamo apgabalā konsulātu. Preču sūtijumi, ko transportē caur Petsamo apgabalu no PSRS uz Norvēģiju vai no Norvēģijas uz PSRS, atbrīvoti no pārbaudes un kontroles, izņemot vienīgi to kontroli, kas nepieciešama pašas transitsatiksmes kārtošanai. Tāpat šie preču sūtijumi nav apliekami ar muitas nodokļiem un transita vai citām nodevām. Pieminētā transitpreču sūtijumu kontrole pielaižama tikai tādā veidā, kā tas ir parasts starptautiskā satiksmē līdzīgos apstākļos. Padomju savienības pilsoņiem, kuri dodas caur Petsamo apgabalu uz Norvēģiju vai atpakaļ uz PSRS, ir brīvas caurbraukšanas tiesības uz pasu pamata, kādas viņiem izdod piekritīgās padomju iestādes. Ievērojot vispārējās kārtības normas, padomju neapbruņotiem lidaparātiem ir tiesība uzturēt gaisa satiksmi starp PSRS un Norvēģiju pāri Petsamo apgabalam.
7. pants. Somijas valdība piešķir Padomju savienībai tiesības uz preču transitu starp PSRS un Zviedriju. Nolūkā attīstīt šo transitu pa īsāko sliežu ceļu PSRS un Somija atzīst par nepieciešamu izbūvēt katrai savā teritorijā, pēc iespējas vēl 1940. gadā, dzelzceļliniju, kas savienos Kandalakšu ar Kemijervi.
8. pants. Pēc šī līguma spēkā stāšanās abas līgumslēdzējas puses atjauno saimnieciskos sakarus savā starpā. Tās stāsies sarunās par tirdzniecības līguma noslēgšanu.
9. pants. Šis miera līgums stājas spēkā tūliņ pēc tā parakstīšanas un ratificējams pēc tam. Ratifikācijas dokumentu apmaiņa notiks 10 dienu laikā Maskavā. Šis līgums sastādīts divos oriģinālos — krievu valodā un somu un zviedru valodā."
Līgums datēts ar 1940. gada 12. martu un to parakstījuši Molotovs, Ždanovs, Vasiļevskis, Riti, Pāzikivi, Valdens un Voionma.
Marjana Kvjatkovska
Marjana Kvjatkovska (uk; dzimusi ) ir bijusī ukraiņu brīvā stila cīkstone, 2008. gada Eiropas čempione, Ukrainas Starptautiskās klases sporta meistare. Ukrainas cīkstoņa, 2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieka Andrija Kvjatkovska māsa.
Biogrāfija
Sava jaunākā brāļa Andrija aicināta, Marjana Kvjatkovska ar cīņas sportu sāka nodarboties 1999. gadā 12 gadu vecumā. Viņa kļuva par Kalušas Bērnu un jaunatnes sporta skolas absolventi. Pēc nepilna pusgada treniņiem viņa uzvarēja turnīrā "Bērna pasaule" Ļvivā, pēc tam gandrīz uzreiz ieguva trešo vietu Ukrainas kadetu čempionātā. 2004. gadā Bulgārijas pilsētā Albenā Eiropas kadetu čempionātā aiz latvietes Lauras Skujiņas un krievietes Marijas Kašinas Marjana ieguva bronzas medaļu. 2007. gadā Belgradā kļuva Eiropas junioru čempione. Viņas pirmie treneri bija Igors Barna un Jurijs Kirilovs. Vēlāk, mācoties Ļvivas sporta internātskolā, trenējās pie Oļega Sazonova. Kopš 2008. gada viņa trenējas Ļvivas sporta klubā "Leader" pie trenera Igora Duha. Kopš 2008. gada viņa pārstāv Ukrainas Dinamo sporta asociāciju.
Vislielāko panākumu Kvjatkovska guva 2008. gada Eiropas čempionātā, kas notika Somijas pilsētā Tamperē, kur svara klasē līdz 67 kg viņa kļuva par čempioni. Sportiste guva traumas, tika veiktas divas ceļgala operācijas, plīsa priekšējās krusteniskās saites un menisks, tāpēc 2015. gadā viņa pārtrauca savu profesionālo karjeru.
2010. gadā absolvēja Vasiļa Stefanika Aizkarpatu Nacionālo Universitāti, 2012. gadā — Starpreģionālo personāla vadības akadēmiju. Kopš 2006. gada viņš strādā par treneri-skolotāju Kalušas Bērnu un jaunatnes sporta skolā.
Deri
Deri (en, ga, ), oficiāli Londonderi (Londonderry, Londaindoire), ir pilsēta Apvienotajā Karalistē, Ziemeļīrijā, Olsteras ziemeļos pie Foilas līča. 2010. gadā Deri dzīvoja 105 tūkstoši iedzīvotāju. Tā ir otra lielākā pilsēta Ziemeļīrijā un ceturtā lielākā Īrijas salā.
Mindaugs Mizgaitis
Mindaugs Mizgaitis (lt; dzimis ) ir bijušais lietuviešu grieķu-romiešu stila cīkstonis, 2008. gada vasaras olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvējs.
Biogrāfija
Mindaugs Mizgaitis dzimis 1979. gadā Kauņā. Starptautiskajās sacensībās pirmoreiz piedalījās 1998. gadā. 2003. gada pasaules čempionātā viņš ieguva 4. vietu un kvalificējās olimpiskajām spēlēm. 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš ieguva 11. vietu, bet gadu vēlāk 2005. gadā — Izmiras Universiādes bronzas medaļu.
2008. gadā vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā Mizgaitis izcīnīja bronzas medaļu svara kategorijā līdz 120 kg, taču, kad 2016. gadā Krievijas cīkstonis Hasans Barojevs, kurš 2008. gada olimpiādē ieguva sudrabu, tika diskvalificēts par dopinga lietošanu un viņam tika atņemta medaļa, sudrabs tika Mizgaitim.
2010. gadā viņš izcīnīja bronzas medaļu Eiropas čempionātā.
2017. gada pavasarī M. Mizgaitis paziņoja par cīkstoņa karjeras beigām, bet gadu vēlāk atgriezās ringā - viņš debitēja 2018. gada maija sākumā notikušajās „MMA Bushido'74“ sacensībās.
Vējupīte
Vējupīte var būt:
X Vispārējie latviešu Dziesmu svētki
Latviešu Dziesmu Svētku septiņdesmitpiecgadei veltītie Padomju Latvijas I Dziesmu svētki jeb X Vispārējie latviešu Dziesmu svētki notika Rīgā 1948. gada 19. — 22. jūlijā jaunceltajā Esplanādes estrādē, vienlaicīgi notika I Deju svētki "Dinamo" stadionā.
Svētkus rīkoja Centrālā republikāniskā Dziesmu svētku komisija. Svētkos piedalījās 14 542 dalībnieki, bērnu kopkorī bija 5141 dalībnieks. Virsdiriģents Teodors Kalniņš, goda virsdiriģenti Alfrēds Kalniņš un Emilis Melngailis. Deju virsvadītāji bija Helēna Tangijeva-Birzniece, Milda Lasmane, Bruno Priede, Zinaīda Zeltmate.
Norise
Pirms kopkoncertiem notika dziesmu karu sacensības, kas tika pielīdzinātas sociālistiskajai sacensībai. Svētku gājiena dalībnieki nesa Staļina un citu PSRS vadītāju portretus.
Kopkoris uzstājās divos koncertos, pavadījumus spēlēja padomju armijas apvienotais pūtēju orķestris. Repertuārā bija gan latviešu tautasdziesma "Pūt, vējiņi", gan "Karaļmeita", "Upe un cilvēka dzīve", "Gaismas pils", gan arī "Mūs veda Staļina griba", "Uzvaras rīts", "Dziesma par Staļinu". Teodors Kalniņš diriģēja Pētera Barisona "Dziesmai šodien liela diena" ar Arvīda Skalbes vārdiem, kas kļuva par Dziesmu svētku neoficiālo himnu.
Ādamābols
Ādamābols jeb gāmurs ir balsenes izcilnis kakla priekšējā daļā, kas raksturīgs vīriešiem, ļoti reti arī sievietēm. Ādamābolu veido vairogskrimslis, kas izspiežas uz āru un ir pat sataustāms, un šis skrimslis sastāv no divām leņķī savienotām plāksnītēm. Ādamābols ir sekundārā vīrišķā dzimumpazīme, kas parādās pubertātes vecumā, kad hormonālās iedarbības rezultātā tas izliecas. Tā rezultātā arī balss kļūst zemāka (ar mazāku frekvenci).
Nosaukums šai ķermeņa daļai ir radies no mīta, ka Ādamam daļa no ābola, ko ēda Ēdenes dārzā, iesprūda kaklā. Zinātniski tas ir zināms arī ar latīņu nosaukumu prominentia laryngea.
Latvijas Republikas valsts īpašuma valsts ministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Republikas valsts īpašuma valsts ministri, kas bija Latvijas Republikas Ministru kabineta locekļi. Šāds amats tika izveidots 1993. gadā, savukārt 1995. gadā tas tika apvienots ar rūpniecības politikas un privatizācijas valsts ministra amatu, izveidojot rūpniecības, īpašuma un privatizācijas valsts ministra amatu.
30px Latvijas Republika (1990 — mūsdienas) 30px
{{legend| #258B4C | Latvijas Zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C0C0C0 | Tautsaimnieku politiskā apvienība |border=1px solid #AAAAAA}}
Gonsalo Montjels
Gonsalo Arjels Montjels (es, dzimis ) ir Argentīnas futbolists, spēlē labās malas aizsarga pozīcijā, pārstāv Argentīnas futbola izlasi. Kopš 2021. gada Montjels pārstāv Spānijas La Liga komandu Sevilla.
Iepriekš spēlējis Argentīnas komandā River Plate, kuras rindās 2021. gadā kļuvis par Argentīnas čempionu, bet 2018. gadā ieguvis Copa Libertadores.
Argentīnas futbola izlases sastāvā debitējis 2019. gadā. Ar izlasi uzvarējis 2021. gada Copa América.
Sasniegumi
River Plate
Sevilla
Argentīna
Grobiņa (ciems)
Grobiņa ir apdzīvota vieta Dienvidkurzemes novada Grobiņas pagastā. Izvietojusies pagasta vidusdaļā pie Grobiņas pilsētas robežas 8,5 km no pagasta centra Dubeņiem, 2 km no novada pilsētas Grobiņas centra un 207 km no Rīgas.
Apdzīvotajai vietai pieskaitīta apbūve pie Otaņķu ielas ārpus pilsētas robežas. Līdz 2011. gadam ciemā atradās Grobiņas pagasta pārvalde.
Raiņa un Aspazijas māja
Vēsture
Muzejs atrodas divstāvu koka ēkā, kas uzcelta 1878. gadā. Šo māju Rainis un Aspazija iegādājās 1924. gadā, bet iekārtojās vienā no tās dzīvokļiem tikai. Rainis šajā dzīvoklī nodzīvoja līdz pat savai nāvei, bet Aspazija 1933. gada pavasarī pārcēlās uz jaunu dzīvesvietu un ēku pārdeva.
Latvijas PSR laikā ēku nacionalizēja un ierīkoja īres dzīvokļu namu, 1949. gadā pie ēkas piestiprināja piemiņas zīmi Rainim. 1967. gadā ēkā nolēma dibināt memoriālo muzeju un 1971. gadā atbrīvoja no īrniekiem, bet tikai 1986. gadā to kopā ar sētas māju nodeva Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzeja rīcībā.
Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā 1990. gadā namu daļēji pārbūvēja, 1993. gadā veica daļēju memoriālā dzīvokļa restaurāciju. No 2015. līdz 2016. gadam pamatīgi atjaunoja divstāvu ielas māju, vienstāvu sētas māju un nelielo iekšpagalmu.
Ēka
Baznīcas ielas nams ir autentiskākā no Raiņa un Aspazijas piemiņas vietām, to vismazāk skārušas pārbūves un citas laikmeta pārmaiņas. Par šīs mājas nozīmību liecina ieraksts abu dzejnieku testamentā: "Nams Rīgā, Baznīcas ielā 30 paliek Rīgas pilsētai, kurai tajā jāierīko muzejs uz mūsu abu vārda. Namā paliek arī mūsu bibliotēka un rokraksti, un tie darāmi pieejami visiem..."
Vējupīte (ciems)
Vējupīte ir ciems Siguldas novada Siguldas pagastā uz austrumiem no Siguldas. Atrodas pagasta centrālajā daļā 3,3 km no pagasta centra Peltēm, 5,7 km no novada centra Siguldas un 57,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Viļķenupīte
Viļķenupīte (augštecē - Gailīšu upe, Gailīšupīte, Gaiļupe, posms vidustecē - Tomuļupīte, posms lejtecē - Ķidenupīte) ir Gaujas labā krasta pieteka Cēsu novadā.
Izteka - pie Krievēniem. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Gaujā augšpus Melnbāržiem. Caurtek Gailīša ezeru. Lielākā pieteka - Zīļupīte. Viļķenupīti šķērso valsts autoceļš V299 (Rauna–Taurene–Abrupe), tās krastos atrodas Tašķēni un Tomuļi.
Monako Okeanogrāfijas muzejs
Monako Okeanogrāfijas muzejs (Musée océanographique de Monaco) ir okeānu izpētei un to faunai un florai veltīts muzejs, kas atrodas vairāk nekā 100 metrus augstā ēkā Vidusjūras piekrastē Monako. Tas apvieno gan pašu muzeju, kas tika atklāts 1910. gadā, gan 1906. gadā dibināto Okeanogrāfijas institūtu.
Abos pagrabstāvos izvietotajos akvārijos aplūkojami visdažādākie jūras iemītnieki.
Vēsture
Lielākie nopelni muzeja izveidē pienākas Monako princim Albertam I (1848 — 1922), kurš lielu savu dzīves daļu veltīja jūru un okeānu izpētei. 17 gadu vecumā viņš iestājās Spānijas kara flotē, kuru pameta 1868. gadā. Divus gadus vēlāk kā Francijas kara flotes leitnants piedalījās Francijas-Prūsijas karā. 1873. gadā Alberts I iegādājās 200 tonnu smago buru kuģi Hirondella, ar kuru šķērsoja Vidusjūru un Atlantijas okeānu līdz Azoru salām.
Kopš 1884. gada viņš uzsāka lielisku jūrnieka un zinātnieka karjeru. 1885. gadā princis izvirzīja domu par jūras bioloģijas laboratorijas izveidi Monako karalistē. 1889. gadā Vispasaules gadatirgū viņa zinātniskā kolekcija Monako paviljonā izraisīja milzīgu interesi, un Alberts I pārdomāja skaidru, noteiktu plānu par Okeanogrāfijas muzeja nepieciešamību.
Tā pamatakmens tika guldīts 1889. gada 25. aprīlī. Ārkārtīgi krāšņie muzeja atklāšanas svētki notika 1910. gada 29. martā.
Ēka
Vairāk nekā 100 metus augstā muzeja ēka atrodas uz stāvas klints, kas slejas 85 metrus vjl. Divi tā augšējie stāvi ir identiski izkārtoti — kvadrātveida centrālā daļa, kuru ieskauj divi simetriski, četrdesmit metrus gari un piecpadsmit metrus plati spārni.
Par celtniecības materiālu izmantoja kaļķakmeni, bet fasāžu un iekštelpu stabi un kāpnes veidoti no marmora. Saskaņā ar dibinātāju vēlmi, muzeja iekšējais un ārējais interjers apvieno mākslu ar zinātni. Tā laika labāko mākslinieku un daiļamatnieku darbi attēlo okeānos mītošās radības un jūras ainavas.
Pa labi no centrālā augšējā vairoga atrodas iespaidīga jūras ērgļa figūra, bet pa kreisi — albatrosa. Ieejas fasādi rotā divas alegorisku skulptūru grupas "Progress glābj cilvēci" un "Patiesība atklāj Pasaules Zinātnes spēku". Augsto iekštelpu aplodu grebumos atveidoti tādi jūras iemītnieki kā valzirgi vai sengrieķu motoloģiskais jūras valdnieks Neptūns. Pirmā stāva mozaīku grīdā atainotas prinča Alberta I atklātās sugas, bet tās centrā — viens no viņa buriniekiem Princesse Alice II. Lustrās dekoratīvi "iemiesotas" medūzas un radiolārijas — siltajos okeānos mītošie vienšūnas planktoni, vai tās izrotātas atveidotiem jūras putniem.
No muzeja augšējās terases, kur izvietota kafejnīca, paveras brīnišķīgs skats uz Vidusjūru, Monako karalisti vai Francijas un Itālijas pierobežu, bet skaidrā laikā saskatāmi Korsikas silueti.
Ekspozīcija
Svarīgāko muzeja kolekcijas daļu veido dabas vēstures paraugi un eksemplāri, kurus Alberts I un viņa asistenti savāca 28 okeanogrāfiskās ekspedīcijās Vidusjūrā un Atlantijas ziemeļu daļā starp 1884. un 1915. gadu.
Goda zāle (Salon d'Honneur) un Okeanoloģijas Zooloģijas zāle
Abas pamatstāvā novietotās zāles veltītas pagaidu ekspozīcijām. Okeanoloģijas Zooloģijas zālē sākotnēji tika demonstrēti jūras faunas paraugi, kurus ievāca prinča Alberta I ekspedīcijās.
Konferenču zāle
Konferenču zālē pamatstāvā 1910. gada 29. jūnijā tika svinēta muzeja atklāšana. Tai raksturīgs grezns iekārtojums un saskaņotas dekorācijas. Sienas klātas ozolkoka paneļiem, kas pārklāti zeltainu un zilu fonu, lustras izrotātas tuvu viļņiem lidojošu jūras putnu figūrām, griesti — jūras dzīvniekiem. Centrālajā daļā aplūkojamas jūras tematikai veltītas Feliksa Hipolīta-Lūkasa (Félix Hippolyte-Lucas) gleznas. Šeit augu gadu apmeklētājiem franču valodā tiek piedāvātas kulturālas, izglītojošas un izklaidējošas aktivitātes, ekspozīcijas un muzeju aprakstošas filmas.
Alberta I zāle
Muzeja pirmā stāva austrumu galā atrodas Okeanogrāfijas fizikas zāle, kuru 2004. gadā pārdēvēja par Alberta I zāli. Tur izvietotā izstāde saucas La Carrière d'un Navigateur, ou l'Oeuvre océanographiue d'Albert I (Jūrasbraucēja karjera jeb Monako prinča Alberta I okeanogrāfiskais darbs). Šī "enciklopēdiskā" izstāde pārstāv virkni vēsturiskus dokumentus, fotogrāfijas, gleznas, paraugus un zinātnisku instrumentus, kas paredzēti kolekcionēšanai un saglabāti no prinča zinātniskajām ekspedīcijām, piemēram, trīsskaldņveida slazds, ar kuru tika ievākti dziļūdeņu organismi.
1901. gadā ar vienu no šādu slazdu pie Zaļā raga salām 6035 metru dziļumā tika noķerta dziļūdens zivs Grimaldichthys profundissimus (tagad Holcomycteronus profundissimus). Šis rekords palika nepārspēts gandrīz 50 gadus.
Vaļa zāle
Rietumu spārnā ir Vaļa zāle, kuru līdz 2004. gadam dēvēja par Okeanogrāfijas Lietišķo zāli. Zāles emblēma ir 20 metrus garš finvaļa skelets. Zālē demonstrēti citu jūras iemītnieku skeleti, dabā ievākti paraugi un fosilijas. Izstāde iepazīstina ar daudzveidīgo haizivju pasauli.
Ekspozīcijā ar nosaukumu Inspiration marines (Jūras inspirācija) aplūkojami ap 400 mākslas darbi, kurus darinājuši visu kontinentu mākslinieki un daiļamatnieki — glazēti nautili, gravētas gliemežnīcas, koraļļu kaklarotas, inuītu skulptūras, stikla zivis ...
Akvārijs
Akvārijs tika atklāts 1902. gadā, vēl muzeja celtniecības laikā. Kopš tā laika tas vairākas reizes ticis paplašināts un uzlabots. Un cauri gadiem saglabājis vienu un to pašu sūtību — nodot tālāk tā apmeklētājiem zināšanas un cieņu pret zemūdens pasauli.
Dažādu izmēru akvārijos ir radīta patiesa ūdeņu ekosistēma, kas ļauj apmeklētājiem saprast un apzināties pasaules okeānu bioloģisko daudzveidību. Demonstrētā zemūdens dzīves panorāma ir caurcaurēm rūpīgi rekonstruēta dabiskā apkārtējā vide, kas atklāj gan krāsām pārbagātos tropiskos apgabalus, gan krāsaini atturīgāko, bezgala valdzinošo Vidusjūras pasauli.
Akvāriji atrodas abos muzeja apakšstāvos. Tajos ir trīs sektori — tropisko jūru fauna, haizivs lagūna un Vidusjūras ekosistēma, kuros kopumā mīt ap 6000 zivju.
Tropisko sektoru pārstāv aptuveni 250 Indijas okeāna, Klusā okeāna, Sarkanās jūras un Karību jūras zivju sugas un vairāk nekā 70 koraļļu sugas. Akvārijos radīta ekosistēma, kas parāda rifu un tās iemītnieku drudžaino dzīvi.
Vidusjūras sektorā apkopotas ap 100 zivju sugas. Šī kolekcija atspoguļo Vidusjūras un tai pieguļošā Atlantijas okeāna bagātību.
Haizivs lagūna ir no vairākiem skatupunktiem aplūkojams milzu akvārijs, kuras vienā daļā starp dzīviem koraļļu rifiem mudž košas zivtiņas un bezmugurkaulnieki, bet otrā kā atklātā jūrā kopīgi peld haizivis, rajas, grūperi, stavridas, murēnas, jūras bruņurupucis un citi.
Lielvārdes pamatskola
Lielvārdes pamatskola ir vispārizglītojoša mācību iestāde Lielvārdē.
Monako Okeanogrāfijas muzejs
Akvārijs
Neskaitot koraļļus, kolekcijā ietilpst vēl aptuveni 20 Vidusjūras un tropu apgabalu bezmugurkaulnieku sugu (medūzas, astoņkāji, nautili, jūras gurķi, krabji, garneles u.c.), kā arī vairāki duči jūras augu sugu.
Lielvārdes pamatskola
Vēsture
Jau 1970. gados Edgara Kauliņa Lielvārdes vidusskolā bija izveidojušās atsevišķas krievvalodīgās klases. 1980. gados Padomju armijas vajadzībām Lielvārdes pilsētas ziemeļos tika uzcelts daudzdzīvokļu māju masīvs un 1984. gadā tika atvērta '''Lielvārdes 2. vidusskola''' ar krievu valodu kā mācību valodu. 1994. gadā Lielvārdes 2. vidusskola tika reorganizēta par Lielvārdes pamatskolu un tika ieviesta bilingvāla mācību metodika (latviešu un krievu valodās). Kopš 2001. gada notiek arī piecgadīgo un sešgadīgo bērnu sagatavošana. Kopš 2014. gada vairs netiek īstenota mazākumtautības mācību programma. No 2018. gada pirmskolas programmu apgūst arī trīsgadīgie un četrgadīgie.
2023. gadā tika uzsākta jauna bērnudārza būvniecība pretīm Lielvārdes pamatskolai.
Monako Okeanogrāfijas muzejs
Akvārijs
Kopš 1995. gada jūnija aplūkojams agrāk nebijis skats — 1,5 cm gari un 2 mm dziļi mikroakvāriji, kas ļauj novērot mikroskopisku faunu, kā arī sīkus Vidusjūras iemītniekus. Zem mikroakvārija atrodas binokulārs palielināmais stikls un optiskās šķiedras sistēma gaismas pārraidei. No 0,3 mm līdz 1 cm nelielu mikroskopisku organismu attēli tiek palielināti 3000 reizes un projecēti uz 6 reiz 4 m liela ekrāna.
Pats (šahs)
Pats ir šaha partijas beigu pozīcija, kurā spēlētājs, kam ir gājiena tiesības, nespēj tās izmantot, jo visas viņa figūras nevar izdarīt šaha noteikumiem atbilstošu gājienu un karalim nav pieteikts šahs.
Valensijas karaļu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Valensijas karaļi. Valensijas karaliste pastāvēja no 1238. gada līdz 1707. gadam un tā bija Aragonas kroņa teritorija.
Pats (šahs)
Pats teorētiskā galotnē
Diagrammā attēlotajā teorētiskajā pozīcijā baltajiem izdodas glābties no zaudējuma tikai pateicoties pata iespējai. Pēc '''1. Kb8-a8! Db6xc7 baltajiem pats.''' Rupja kļūda būtu 1. Kb8-c8?? Kf5 2. Kc8-d7 Db6-b7 3. Kd7-d8 Kf5-f6 4. Kd8-d7 Db7-d5+ 5. Kd7-c8 Kf6-e7 6.Kc8-b8 Dd5-b5+ 7.Kb8-a7 Ke7-d7 un melnie uzvar.
Valensijas karaļu uzskaitījums
30px Valensijas karaliste (1238—1707) 30px
{{legend| purple | Barseloniešu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| blue | Trastamaru dinastija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| orange | Hābsburgu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| yellow | Burbonu dinastija |border=1px solid #AAAAAA}}
Pats (šahs)
Piemēri
1. Le5+ Kb1! 2. Tb8+ Kc1 3. Lxf4+ Zxf4 4. Kh4 Zg6+ 5. Kh3 g1D 6. Tb1+ Kxb1 pats. 4. ... g1D 5. Tb1+ Kxb1 pats.
Belozerska
Belozerska (ru), agrāk Beloozera (Белоозеро) ir sena pilsēta Krievijas Federācijas Vologdas apgabala rietumu daļā pie Belojes ezera. Tā atrodas 214 km uz ziemeļrietumiem no apgabala galvaspilsētas Vologdas.
Vēsture
Apdzīvotā vieta izveidojusies vepsu apdzīvotajā teritorijā pie Belojes (vep — ‘Baltais ezers’). Slāvu cilšu ienācēji šo zemi sauca par Zaļesji ("aizmežu zemi"). Beloozera pirmo reizi pieminēta Nestora hronikā:
No 1207. līdz 1238. gadam tā pakļāvās Rostovas kņaziem, bet pēc mongoļu iebrukuma Beloozera bija dalienas kņazistes galvaspilsēta. 1389. gadā Maskavas kņazs Dmitrijs Donskis pakļāva to Maskavijas varai. 1777. gadā Beloozeru pārdēvēja par Belozersku un piešķīra tai apriņķa pilsētas tiesības.
799. gads
799. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Gundaris Pone
Gundaris Pone (1932—1994) bija ASV latviešu komponists.
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā. Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā kopā ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1950. gadā pārcēlās uz dzīvi ASV. 1954. gadā absolvēja Minesotas Universitāti. 1964. gadā kļuva par pedagogu Ņujorkas universitātes Liberālo mākslu koledžā. 1982. gadā kļuva par māksliniecisko vadītāju mūzikas festivālā Music in the Mountains, kā arī sāka vadīt mūsdienu mūzikas ansambli Pone Ensemble for New Music. Komponējis simfoniskos darbus, kamermūziku.
1992. gadā kļuva par Latvijas Komponistu savienības biedru. 1992. gadā saņēma Pasaules brīvo latviešu apvienības KF prēmiju. Miris Ņujorkā.
Biļajivka
Vēsture
Apdzīvotā vieta vēstures avotos pirmoreiz minēta 1790. gadā kā kazaku dibināts ciema Holovkivka (Головківка, Головкова; pēc dibinātāja atamana Antina Holovatija vārda). 1872. gadā no ciema teritorijas tika uzsākta Dņestras—Odesas ūdensapgādes kanāla izbūve; šeit atradās sūkņu stacija. No 1886. gadā Biļajivka ir pagasta centrs, no 1957. gada — pilsētciemats, no 1979. gada — pilsēta.
Kēnigsbergas Universitāte
Kēnigsbergas Universitāte (de) jeb Karaļauču Universitāte (lt) bija universitāte Kēnigsbergā, Austrumprūsijā.
Tā pastāvēja no 1544. gada, kad to atklāja hercogs Albrehts Hoencollerns, līdz 1945. gadam, kad pēc Potsdamas konferences Prūsija nokļuva PSRS varā un vietējā vāciešu kopiena tika padzīta. 1948. gadā Kēnigsbergas Universitātes bijušajās telpās iekārtota jaundibinātā Imanuela Kanta Baltijas Federālā universitāte, kas sevi uzskata par Kēnigsbergas Universitātes tradīciju turpinātāju.
Sidnija Maklaflina
Karjera
2015. gadā 15 gadu vecumā kļuva par pasaules jauniešu (U-18) čempioni 400 m/b. 2016. gadā viņa kvalificējās olimpiskajām spēlēm, ieņemot trešo vietu ASV olimpiskajā atlasē. Riodežaneiro 400 metru barjerskrējienā iekļuva pusfinālā, kur ieņēma piekto vietu un neiekļuva finālā, kopvērtējumā ierindojoties 17. vietā. 2019. gada Pasaules čempionātā Dohā izcīnīja sudraba medaļu 400 m/b, piekāpjoties tikai Delailai Muhamedai, kura šajās sacensībās laboja pasaules rekordu. Maklaflina distanci veica 52,23 sekundēs, labojot personisko rekordu, kas tobrīd bija trešais ātrākais rezultāts vieglatlētikas vēsturē. Šajā čempionātā viņa izcīnīja arī zelta medaļu 4x400 metru stafetē.
ASV olimpiskās atlases sacensībās Jūdžīnā laboja Muhamedai piederošo pasaules rekordu 400 m/b, sasniedzot rezultātu 51,90 s. Tokijā vēlreiz laboja pasaules rekordu (51,46), izcīnot olimpisko zelta medaļu. Arī 4x400 metru stafetē kļuva par olimpisko čempioni. ASV čempionātā Jūdžīnā uzlaboja savu pasaules rekordu 400 metru barjerskrējienā līdz 51,41 sekundei. 2022. gada Pasaules čempionātā vēlreiz laboja pasaules rekordu, sasniedzot finišu 50,68 sekundēs un kļuva par pasaules čempioni. Izcīnīja zelta medaļu arī ASV komandas sastāvā 4x400 metru stafetē.
Erlangene
Erlangene ir pilsēta Bavārijas federālajā zemē Vācijā. 2011. gada beigās pilsētā dzīvoja 106 tūkstoši iedzīvotāju. Pēc šī rādītāja tā ir astotā lielākā Bavārijas pilsēta. 1974. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 100 tūkstošus, tādēļ Erlangene tika pasludināta par lielpilsētu, lai gan būtībā Erlangene ir daļa no Nirnbergas aglomerācijas.
Pilsētā atrodas Erlangenes-Nirnbergas universitāte, viena no koncerna Siemens galvenajām mītnēm. Viens no Erlangenes mērķiem ir kļūt par Vācijas "medicīnas tehnikas galvaspilsētu" (Bundeshauptstadt der Medizintechnik).
Ruki k nebesam
Ruki k nebesam ir ukraiņu dziedātāja, kontrtenora Alex Luna singls, kurš tika izdots 2008. gada 26. jūnijā sadarbībā ar talantu aģentūru Tuaron. Dziesma saņēma dažādus kritiķu vērtējumus, taču sasniedza labus komerciālos panākumus.
Videoklips
Dziesmas videoklipu 2008. gada jūnijā uzņēma režisors Aleksejs Fedosovs. Alex Luna un Antons Sova ir šīs kompozīcijas mūzikas un teksta autori.
Anatolijs Krutjanskis
Anatolijs Krutjanskis (ru; - 1994) bija Krievijas šahists.
Biogrāfija
Ļeņingradas šaha skolas audzēknis. Pēc profesijas - mehāniķis. 1958. gada Ļeņingradas šaha čempionātā izcīnījis 3. vietu. 1962. gadā kļuvis par PSRS sporta meistaru šahā. 1960. gados piedalījies arī Latvijas šaha turnīros. 1964. gada Latvijas šaha čempionātā ieguvis augsto 5. vietu, bet tā paša gada sporta biedrības "Daugava" atklātajā šaha čempionātā ieņēmis 2. vietu. 1972. gadā atkārtoti izcīnījis 3. vietu Ļeņingradas šaha čempionātā. 1978. gadā bijis trešais Aleksandra Toluša memoriālā. Bijis atzīts torņu galotņu speciālists.
Fakultāte (nozīmju atdalīšana)
Fakultāte var būt:
Rīgas Sarkandaugavas pamatskola
Rīgas Sarkandaugavas pamatskola (līdz 2022. gadam Rīgas 28. vidusskola) ir pamatskola Rīgā, kas atrodas Sliežu ielā 23, Ziemeļu rajona Sarkandaugavas apkaimē.
Vēsture
Skolas vēsture aizsākās 1907. gadā, kad Sarkandaugavas ielā 24 (tolaik Ādolfa ielā 8, kur mūsdienās atrodas BJC “Laimīte”) atklāja Sarkandaugavas četrgadīgo elementārskolu. Pirmā pasaules kara 1916. gadā šajā skolā mācījās arī Kurzemes bēgļu bērni. Pēc kara beigām skolu pārdēvēja par Rīgas pilsētas 13. pamatskolu, bet 1937. gadā par Rīgas pilsētas Sarkandaugavas pamatskolu.
Sasniegumi
Kopš 2008. gada skola realizē Valsts aizsardzības mācības programmu vidusskolas un pamatskolas kursā. Skolā darbojas Jaunsardzes 105. vienība.
Dalība starptautiskos projektos
Starptautiskā projekta “Rēķini galvā” Latvijas skolu dalībnieku koordinēšana. Partneri ir no Igaunijas, Lietuvas, Ukrainas, Slovēnijas. Projekta pamatmērķis ir, izmantojot bērnu un jauniešu vidū populāras IT tehnoloģijas, interaktīvu internetvidi un vēlmi sacensties, attīstīt ātras un precīzas domāšanas spējas matemātisko darbību izpildē.
PUMO latviešu valodas mācība e-vidē. Projekta vadošais partneris ir Rīgas domes Izglītības, kultūras un sporta departaments, kas deleģējis šī projekta vadību Rīgas 28. vidusskolai un RIIMC. Eiropas Savienības Mūžizglītības programmas apakšprogrammas „Comenius”/„Daudzpusējie projekti” ietvaros septiņi sadarbības partneri no sešām valstīm realizēs metodikas izstrādi bērnu dzimtās valodas tālmācībai. PUMO apmācības metodika balstīsies uz pieredzi, ko Rīgas 28. vidusskola un citas Eiropas valstu skolas veic ar izglītojamiem, kuri atgriezušies no ārzemēm.
HEALCLIM NordPlus „Klimata izzināšana multikulturālā klasē”. Projekta vadošais partneris ir Rīgas 28. vidusskola. Partneri Somija, Igaunija. NordPlus HEALCLIM projekta mērķis ir motivēt izglītojamos ar interesi darboties multikulturālā vidē, kopīgi izzinot aktuālus ekoloģiskus procesus Baltijas jūras reģionā un meklējot kopīgus risinājumus.
Eiropas Savienības Mūžizglītības programmas Comenius apakšprogrammas aktivitāte „Comenius skolu daudzpusējā partnerība" projekts „Our treasures" (Our Talented, Responsible, Enthusiastic, Ambitious, Smart, Unique and Reliable European Students).
Pilnveide izglītojamo kompetencēs, darbojoties Rīgas organizētajā „Junioru universitātē”, sadarbība ar sabiedriskā labuma organizāciju un biznesa izglītības ekspertu Latvijas skolās „Junior Achievement - Latvia”.
Cita svarīga informācija
Skolā darbojas brīvā laika centrs “Kabata”, ir labiekārtota garderobe, renovēta un moderni aprīkota svinību zāle, trenažieru zāle. Eiropas Sociālā fonda (ESF) projekta ietvaros notika dabaszinību kabinetu rekonstrukcija un aprīkošana. Skolas teritorija ir nožogota, kā arī ir labiekārtota skolas teritorijas dekoratīvā zona, atjaunoti dekoratīvie stādījumi. Iekšpagalms ir pielāgots mācību darbam un atpūtai: Mini-pitch (mazais futbola laukums), bērnu rotaļu laukums, basketbola grozs. Valsts aizsardzības mācības programmas audzēkņiem skola piedāvā iespējas dzīvot dienesta viesnīcā.
Skola aktīvi iesaistās “Sarkandaugavas attīstības biedrības” rīkotajos pasākumos.
Kosovas futbola izlase
Kosovas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Kosovu starptautiskās futbola sacensībās. Kosovas futbola izlasi pārvalda Kosovas Futbola federācija. Kosova ir FIFA un UEFA locekle kopš 2016. gada maija.
Izlases mājas spēļu pamatlaukums ir Fadila Vokri stadions, taču izlase aizvada spēles arī Adema Jašari Olimpiskajā stadionā Mitrovicā. Tomēr neviens no šiem stadioniem patlaban neatbilst FIFA prasībām, lai aizvadītu Pasaules kausa kvalifikācijas spēles. Tāpēc paredzēts, ka komanda tās aizvadīs Loro Boriči stadionā Škodrā, Albānijā.
Sastāvs
Šāds sastāvs tika izsaukts pārbaudes spēlei pret Albāniju (11.11.2020) un 2020.—2021. gada UEFA Nāciju līgas spēlēm pret Slovēniju (15.11.2020) un Moldovu (18.11.2020).
Pasterizēšana
Pasterizēšana ir pārtikas produktu (parasti šķidrumu) siltumapstrādes un konservēšanas metode, kurā produktu uzkarsē un iztur noteiktā temperatūrā, kurā iet bojā patogēnie mikroorganismi un to veģetatīvās formas, kā arī inaktivējas fermenti, tādējādi aizkavējot produkta bojāšanos un paildzinot tā derīguma termiņu. Pēc pasterizēšanas produktu nekavējoties atdzesē un ievieto sterilā iesaiņojumā. Izšķir lēno pasterizēšanu, kurā produktu karsē 30 minūtes līdz 63—65°C temperatūrai un ātro pasterizēšana, kurā pāris minūtēs produktu uzkarsē līdz 75—90°C temperatūrai. Visbiežāk pasterizē pienu, krējumu, augļus, ogas un to sulas, kā arī dažādus citus dzērienus.
Vēsture
Pasterizēšanas tehnoloģiju 19. gadsimta vidū izstrādāju franču ķīmiķis mikrobiologs Luijs Pastērs, kura vārdā tā arī ir nosaukta. Lai arī vispazīstamākā ir tieši piena pasterizēšana, Pastērs sākotnēji pasterizēšanu bija paredzējis vīna un alus saskābšanas aizkavēšanai.
Pasterizētāji
Pasterizēšanu visbiežāk veic universālajos plākšņu aparātos, ko var izmantot arī kā sildītājus, dzesētājus, ietvaicētājus un sterilizētājus. Plākšņu aparātu sildvirsmu veido daudzas kopā sastiprinātas 0,5—1,25 mm biezas plāksnes ar rievoti štancētu virsmu. Ar starpplāksēm, kurās iemontēti produkta pievadi un izvadi, tās atdala atsevišķās sekcijās, kur veic atsevišķus apstrādes posmus. Šādas sekcijas parasti ir 3 — sildīšanas, reģenerēšanas un dzesēšanas sekcija, tomēr, atkarībā no iekārtā apstrādājamo šķidrumu un citām rūpnieciskajām īpatnībām, mēdz pievienot līdz vēl divām papildu sekcijām, piemēram, speciālās piena rūpniecības iekārtās ir vēl viena pasterizēšanas sekcija. Starp plāksnēm veidojas šauri (3—6 mm) kanāli, pa kuriem plūst pasterizējamais produkts. Plākšņu rievojums uzlabo pasterizētāja darbību, jo veicina turbulentas plūsmas veidošanos starp plāksnēm radušajos kanālos, tādējādi optimizējot siltuma pāreju, kā arī padara plāksnes mehāniski izturīgākas un nedaudz palielina to sildvirsmu. Papildus tam, plākšņu aparātus veido pēc pretplūsmas principa, lai iegūtu optimālo temperatūru starpību un lielāku siltuma ietaupījumu nekā tas būtu līdzplūsmas siltummaiņos. Plāksnes atkarībā no apstrādājamā produkta parasti izgatavo vai nu no nerūsošā tērauda (pārtikas produktu siltumapstrādei) vai titāna (sāls šķīduma u.c. agresīvu produktu siltumapstrādei).
Greba grāvis
Greba grāvis ir Lorupes (Matiņu ezera) kreisā krasta pieteka Siguldas novadā.
Iztece - no Jūdažu purva. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Matiņu ezera dienvidu krastā. Greba grāvi nešķērso valsts autoceļi.
1964.—1965. gada Eiropas kausa sezona
1964.—1965. gada Eiropas kausa sezona bija Eiropas spēcīgākā futbola klubu turnīra 10. sezona. Sezona ilga no līdz. Finālspēlē norisinājās Sansiro stadionā Milānā.
Par Eiropas kausa uzvarētājiem otro reizi pēc kārtas kļuva Itālijas klubs Internazionale, kas finālā uzvarēja Portugāles klubu Benfica ar rezultātu 1–0.
Šī bija pirmā reize, kad turnīrā piedalījās klubs no Islandes. Par turnīrā rezultatīvākajiem spēlētājiem dalīti kļuva Eusebiu un Žuzē Torešs no Benfica.
Fakultāte
Fakultāte ( — ‘iespēja’) ir augstskolas struktūrvienība, kurā tiek veikts mācību, zinātniski pētnieciskais, kā arī administratīvais darbs. Parasti tās tiek organizētas atbilstoši vienai vai divām radniecīgām zinātnes nozarēm.
Augstskolu organizēšana fakultātēs aizsākās jau viduslaikos. Tolaik pastāvēja brīvo mākslu, medicīnas, jurisprudences, teoloģijas un citas fakultātes. 18. un 19. gadsimtā, norisinoties straujam tehniskajam progresam un diferencējoties zinātnei, parādījās jaunas fakultātes — fizikas un matemātikas, vēstures, filozofijas, filoloģijas, bioloģijas, tehniskā un citas.
Montanas apgabals
Montanas apgabals (bg) ir apgabals Bulgārijas ziemeļrietumos, nosaukts tā administratīvā centra — Montanas — vārdā. Austrumos tas robežojas ar Vracas apgabalu, dienvidos ar Sofijas apgabalu, dienvidrietumos ar Serbiju, ziemeļrietumos ar Vidinas apgabalu, bet ziemeļos ar Rumāniju. Administratīvi sīkāk Montanas apgabals dalās 11 pašvaldībās. 2016. gadā Montanas apgabalā dzīvoja 135 tūkstoši iedzīvotāju. Lielākās pilsētas ir Montana, Berkovica, Loma, Valčedrama, Čiprovci un Varšeca.
Johans Višmanis
Dzīvesgājums
Dzimis 17. gadsimta vidū. Studēja teoloģiju Kēnigsbergas Universitātē (1677—1683), tulkoja un sacerēja garīgās dziesmas latviešu valodā. Bija Bērsteles, vēlāk Dundagas luterāņu mācītājs. 1697. gadā izdeva grāmatu par latviešu dzejas poētiku, kurā latviešu dzejas sillabotonikas pamatlicēju K. Fīrekeru pielīdzināja vācu dzejas sillabotonikas vārsmošanas sistēmas iedibinātājam Martinam Opicam (Martin Opitz, 1597—1639).