cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ventspils osta
Rūpnieciskā ražošana
=== Ventspils ostas industriālā parka rūpnieciskie klienti ===
Termināļi Ventspils ostā
Ventspils ostas termināļi nodrošina visus lejamkravu, beramkravu un ģenerālkravu apstrādes pakalpojumus. Lejamkravu maksimālais dziļums ir 17,5 m, iegrime 15 m, kuģu garums 275 m. Beramkravu maksimālais dziļums ir 16 m, iegrime - 15 m un garums - 240 m. Ģenerālās, ro-ro, konteinerkravas maksimālais dziļums ir 14,5 m, iegrime - 14,1 m, kuģu garums - 240 m.
Vēsture
Pirmās rakstiskās liecības par Ventspils ostu ir datētas ar 1263. gadu. Tirdzniecības kuģu vajadzībām 13. gadsimtā tika izveidota vienkārša kuģu piestātne.
Hercoga Jēkaba valdīšanas laikā no 1642. līdz 1682. gadam Ventspils kļuva par Kurzemes un Zemgales hercogistes galveno ostu. Aktīvi darbojās kuģu būvētavas, kur tikai pārdoti vairāk kā 135 kuģi. Neaizsalstošās ostas dēļ 18. gadsimta beigās strauji pieauga Krievijas Impērijas preču imports un eksports caur Ventspils ostu. 19. gadsimtā Ventspils ostā tika izbūvēti un ierīkoti moli, jaunas piestātnes, noliktavas, pagrabi, ar japāņu iekārtām aprīkoti elevatori un graudu katli. 20. gadsimta sākumā Ventspils iekļāvās Krievijas dzelzceļa tīklā, apsteidzot Liepāju kravu pārvadājumu ziņā.
Ventspils osta savu nozīmību zaudēja Pirmā un Otrā pasaules kara laikā, bet 1960. gados Ventspils atguva tranzīta centra statusu.
1990. gadu otrajā pusē sākās Ventspils ostas restrukturizācija. Ostas administrācija (kopš 1997. gada - Ventspils brīvostas pārvalde) kļuva par ostas teritorijas apsaimniekotāju un attīstītāju. Kopš 1997. gada SEZ (speciālās ekonomiskās zonas) statuss uzņēmumiem deva iespēju saņemt ievērojamus nodokļu atvieglojumus un attīstīties labvēlīgā investīciju vidē. 2002. gadā Ventspils brīvostas pārvalde sāka paplašināt ostas industriālo zonu, piesaistot darbībai Ventspilī rūpnieciskos ražotājus.
Omars Haijāms
Omars Haijāms (fa ’Omar-e Khayyām,, dzimis , miris ) bija persiešu dzejnieks, astronoms un matemātiķis. Rietumu pasaulē viņš vairāk ir pazīstams kā dzejnieks, bet savā zemē kā zinātnieks. Savus darbus rakstījis persiešu un arābu valodā.
Biogrāfija
Saskaņā ar Omara Haijāma sastādīto horoskopu, viņš dzimis amatnieku ģimenē Neišābūrā, Lielājā Seldžuku impērijā. Visticamāk viņa ģimene bija turīga, jo Omara tēvs varēja atļauties dēlu izglītot, sākumā Neišābūras medresē, kas bija aristokrātu mācību iestāde. Vēlāk mācījās arī Balhas un Samarkandas medresēs, galvenokārt matemātiku un filozofiju. Haijāma pirmais traktāts matemātikā nav saglabājies, bet ir zināms, ka tajā bija aprakstīta kvadrātsaknes vilkšana.
Haijāms ieguva labu izglītību zinātnes jomā, bet tā kā ar zinātni varēja nodarboties tikai valdnieku galmos, tad tur arī pagāja lielākā daļa no viņa dzīves. 11. gadsimtā bija ierasta prakse gan persiešu, gan arābu valdniekiem mainīties ar saviem zinātniekiem, tāpēc Haijāms nonāca dažādu valdnieku galmos. Pēc mācību beigām viņš nonāca Transoksiānā (Samarkandā, Buhārā). Tur viņš uzrakstīja otro traktātu algebrā. Mūsdienās tas atrodas Teherānas Universitātē.
Haijāms kļuva tik izslavēts, kad, nonākot Isfahānas sultāna Malika Šaha galmā, sultāns uzdeva viņam izstrādāt jaunu kalendāru, kas atbilstu astronomiskajiem novērojumiem. 1079. gadā tika izveidots Irānas kalendārs, kas, lai arī bija precīzāks par islāma kalendāru, tā arī musulmaņu pasaulē netika pieņemts. No 1074. gada vada Isfahānas observatorijas izveidi. Isfahānā pavadīja divdesmit gadus, kas bija viņa zinātniskās un radošās darbības auglīgākais periods. Šajā laikā Isfahānā vezīra Nizamas al Mulkas vadībā tika izveidotas akadēmijas un zinātnes centri. Tajā laikā šajā pilsētā atradās arī Avicenna, kas strādāja Isfahānas medresē. Sākot ar 1080. gadu tiek datēti Haijāma filozofijas darbi, piemēram, par traktāts par esamību.
No Haijāma pierakstiem ļoti maz fragmentu ir saglabājušies līdz mūsdienām. Ilgstoši tika apšaubīts, ka Haijāms bija arī dzejnieks, jo netika atrastas liecības par viņa dzejoļiem, kas būtu rakstīti viņa dzīves laikā. Bet mūsdienās zinātnieki ir pierādījuši aptuveni 250 dzejoļu autentiskumu.
Nepilsoņi (nozīmju atdalīšana)
Nepilsoņi var būt:
Rīgas futbola čempionāts 2009
'''Rīgas futbola čempionāta 2009. gada sezonā''' piedalījās 8 komandas, kas aizvada divu riņķu turnīru. Par čempioniem kļuva RFS/Flaminko.
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti
Pustiņas baznīca
Pustiņas Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Krāslavas novada Robežnieku pagasta centrā Robežniekos.
Vēsture
Pustiņas pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1737. gadā kapsētā.
Pašreizējo mūra baznīcu prāvesta Staņislava Malakovska vadībā sāka celt 1817. gadā par draudzes un grāfa Plātera līdzekļiem. To mūrēja no sarkanajiem ķieģeļiem, bet pamatus no tēstajiem akmeņiem. Dievnamu beidza celt jau prāvesta Ādama Kolenda kalpošanas laikā un 1899. gada 24. janvārī to arhibīskaps Kozlovskis konsekrēja Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas godam. Baznīcas dārzā ir apbedīti priesteri Sigismunds Taborē, Jānis Romanovskis, Miķelis Tomaševičs.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Pāvels Turonoks. Pustiņas draudze izveidojās jau 18. gadsimtā. Draudzē ir aptuveni 4000 ticīgo. Draudzei ir sešas kapsētas — Pustiņas kapsēta, Ikažencu kapsēta, Pleiku kapsēta, Maksimovas kapsēta, Nantanu-Pleiku kapsēta, Borovinas kapsēta.
Tehniska informācija
Pustiņas baznīca ir ķieģeļu trīsnavu celtne bez torņa ar skārda jumtu un cementa flīžu grīdu. Tā ir 32 metrus gara un 15 metrus plata. Virs dievnama fasādes ir liels cementa krusts. Lietošanas kārtībā ir ērģeles. Baznīcas dārza labajā pusē ir koka zvanu tornis. Dārzs ir ieskauts ar koka žogu ķieģeļu mūra stabos. Dievnama fasādes nišās ir divas koka skulptūras, kas ir paturētas no iepriekšējās baznīcas.
Interjers
Dievnamā ir trīs gotiska stila koka altāri. Galvenajā altārī ir Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemtās glezna, sānu altāros gleznotāja Boļeslava Tomaševiča Svētā Miķeļa, Svētā Jura un Svētā Jāzepa gleznas. Baznīcas kreisajā pusē ir Jaunavas Marijas kapela ar altāri, kurā ir Jaunavas Marijas-Žēlsirdības mātes glezna
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais mūzikas video klips
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais mūzikas video klips ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko video klipu dziesmai aizvadītajā gadā Latvijā. Visvairāk reizes (trīs) balvu ir ieguvusi grupa Prāta Vētra.
Pirmoreiz balva tika pasniegta 1995. gadā, bet regulāri to pasniedz kopš 1998. gada.
Lielausu lapsa
Lielausu lapsa (Otocyon megalotis) ir lielausu lapsu ģints (Otocyon) plēsējs, kas pieder pie suņu dzimtas (Canidae) pamatcilts (Basal Caninae). Lielausu lapsa ir vienīgā suga lielausu lapsu ģintī.
Sugas zinātniskais nosaukums "megalotis" ir atvasināts no grieķu valodas, "mega" grieķiski nozīmē "liels", un "otis" nozīmē "ausis". Ģints nosaukums "Otocyon" arī ir cēlies no grieķu valodas, "oto" - "ausis", un "cyon" - "suns" (ausu suns). Tulkojot burtiski sanāk - ausu suns ar lielām ausīm.
Lielausu lapsas apdzīvo savannu Āfrikas austrumos un dienvidos.
Izskats un ieradumi
Savu nosaukumu lapsas ieguva pateicoties savām lielajām ausīm. Tām ir dzelten-pelēks kažoks, melnas ausis, kājas un deguna kaula virspuse, seja un ausu iekšpuse ir gaiša, gandrīz balta, pavēdere un pakakle smilšu krāsā. Lielausu lapsas ķermeņa garums ir 55 cm, ausu garums 13 cm, astes garums 24 - 34 cm, augstums skaustā 30 - 40 cm, svars 3 - 5,3 kg.
Ziemas periodā lapsa ir dienas dzīvnieks, bet vasaras periodā tā ir nakts dzīvnieks. Lielausu lapsām ir ļoti laba dzirde, kas tiek izmantota medījot. Briesmu gadījumā lapsas bēg aizskrienot.
Sistemātika
Lielausu lapsai ir trīs pasugas :
Lilija Dzene
Lilija Dzene (dzimusi Lilija Mača) ( – ) bija Latvijas teātru vēsturniece, kritiķe un rakstniece, doktore, emeritētā zinātniece, Latvijas Zinātņu akadēmijas Goda locekle, Triju Zvaigžņu ordeņa kavaliere.
Biogrāfija
Dzimusi Vecpiebalgā, vidusskolā mācījusies Rīgā, kur dzīvojusi tēva brāļa režisora un pedagoga Emīla Mača un Dailes teātra aktrises Lilijas Žvīgules ģimenē. Studējusi Maskavas Vissavienības Teātra mākslas institūta teātra zinātņu fakultātē, kuru beigusi un sākusi strādāt laikrakstā "Cīņa", kur no 1963. līdz 1967. gadam vadījusi kultūras nodaļu. Bijusi ilglaicīga almanaha "Teātris un dzīve", žurnālu "Māksla", "Teātra vēstnesis" un laikraksta "Literatūra un Māksla" rakstu autore. No 1959. gada bijusi Teātra darbinieku savienības biedre, bet no 1961. gada — Rakstnieku savienības biedre.
VDK kartotēka
L. Dzenes kartīte atrasta publiskotajā VDK savervēto aģentu kartotēkas daļā. Tajā apgalvots, ka viņa kā aģente "Elza" savervēta 1979. gada oktobrī, tomēr Alvis Hermanis apgalvojis, ka viņas aģentes lieta ir uztaisīta bez viņas ziņas, jo vervētājs izrādes veidošanas laikā esot par to atzinies. .
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais koncertieraksts video
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais koncertieraksts video ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par koncerta ierakstu aizvadītajā gadā Latvijā. Balva tiek pasniegta kopš 2005. gada.
Sakne
Saknes uzbūve
Ikvienas saknes galā ir uzmava, kas pasargā saknes galā esošās šūnas un ļauj tai pārvietoties augsnē. No uzmavas izdalās gļotaina viela, kas palīdz tai pārvietoties. Tālāk seko augšanas josla jeb augšanas konuss, kurā norisinās nepārtraukta šūnu dalīšanās, kā rezultātā rodas veidotājaudi. Pēc augšanas joslas ir uzsūkšanas josla, kurā uzsūcas ūdens un minerālvielas. To veicina spurgaliņas — epidermas matveida izaugumi uz saknes. Spurgaliņu skaits ir tik liels, ka tās daudzkārt palielina saknes uzsūcējvirsmu. Spurgaliņas tieši saskaras ar augsni. Tālāk ūdens un minerālvielas tiek transportētas uz auga stumbru pa vadīšanas joslu.
Sakņu veidi
Parasti saknes tiek iedalītas divos veidos:
Augi, kuriem pastiprināti saknēs uzkrājas minerālvielas, sauc par sakņaugiem. Dažus no šiem augiem cilvēki izmanto uzturā, piemēram, burkānus, redīsus, bietes.
Sakņu pārveidnes
Tā kā pastāv vides, kurās var mainīties augiem pieejamais ūdens un minerālvielu daudzums, tad augi ir pielāgojušies, veidojot sakņu pārveidnes. Ir dažāda veida sakņu pārveidnes:
Saknes pamatfunkcijas
Saknes pamatfunkcijas ir šādas:
Saknēm ir arī citas funkcijas. Tajās sintezējas fitohormoni, kas stimulē dzinumu augšanu, kā arī koordinē to izmērus ar sakņu sistēmas izmēriem.
632. gads
632. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Sālsskābe
Sālsskābe ir bijusi svarīga un bieži izmantota jau senajos laikos, to jau 8. gadsimtā atklāja alķīmiķis Džābirs ibn Haijāns. Viduslaikos to alķīmiķi izmantoja filozofu akmens meklējumos. Rūpnieciskās revolūcijas laikā sālsskābe kļuva par ļoti nozīmīgu ķimikāliju daudzās nozarēs, ieskaitot plaša mēroga organisko savienojumu ražošanu, piemēram tādu kā vinilhlorīds, no kā savukārt veido polivinilhlorīdu.
HCl iegūst, sadedzinot ūdeņradi hlorā vai kā blakus produktu, hlorējot organiskus savienojumus. Sālsskābes sāļus sauc par hlorīdiem. Sālsskābe ir nozīmīgākā un stabilākā hloru saturošā skābe. Sālsskābe parasti nav sastopama skābajā lietū, jo tā neveidojas normālas sadegšanas procesos. Sālsskābes piesārņojums var veidoties, dedzinot hloru saturošus polimērus (polivinilhlorīdu).
Iegūšana no hlora un ūdeņraža
Izejvielas ir Cl2 un H2. Tās var iegūt, elektrolizējot sārmu metālu vai sārmzemju metālu hlorīdus.
Iegūstot HCl, ūdeņradi ņem 2% pārākumā. Reakcija H2+Cl2 → 2HCl noris pēc radikāļu mehānisma, un, lai izvairītos no eksplozijas, abas gāzes sajauc tikai deglī. Reakcija noris 600...800 °C temperatūrā. Sadedzināšanas krāšņu jauda ir ap 30 t hlora diennaktī. Iegūto hlorūdeņradi pēc tam absorbē ūdenī. Šādā veidā var iegūt koncentrētu sālsskābi.
Trenbolons
Trenbolons ir anaboliskais steroīds, ko izmanto veterinārijā nobarojamo lopu muskuļu masas pieauguma paātrināšanai un apetītes veicināšanai. Lai palielinātu preparāta iedarbības laiku, to lieto estera veidā (trenbolona acetāts, enantāts vai cikloheksilmetilkarbonāts). Trenbolona cikloheksilmetilkarbonātu sauc arī par parabolānu (Parabolan). Medikamentam nonākot asinīs, plazmas lipāzes sadala esterus, atbrīvojot trenbolonu. Sportā tiek uzskatīts par dopingu.
Sālsskābe
Iegūšana no radikāļu hlorēšanas blakusproduktiem
Hlorējot organiskas vielas (alkānus), veidojas hloralkāni un hlorūdeņradis. Hlorūdeņradi atdala, absorbējot ūdenī, jo hloralkāni šķīst slikti. Šādā veidā gan ir grūti iegūt koncentrētu sālsskābi, jo tā ir blakusprodukts un to ir jāatdala pēc iespējas labāk (nākas lietot lielus absorbenta daudzumus).
Izmantošana
Ģeoloģijā 10% sālsskābe tiek pielietota karbonātisko iežu noteikšanai lauka apstākļos.
Belenija salas
Belenija salas ir neapdzīvotu vulkānisku salu arhipelāgs Dienvidu okeānā ap 300 km no Antarktīdas krasta. Arhipelāgs stiepjas ap 140 km garumā ziemeļrietumu - dienvidaustrumu virzienā. Arhipelāgu šķērso dienvidu polārais loks un 95% tā virsmas klāj ledāji.
Hush Hush
Videoklips
Dziesmas videoklips tika filmēts divas dienas, 5. un 6. maijā, par tā režisoru kļuva Ričs Lī. Videoklipā epizodiski parādās slavenību bloga īpašnieks Perezs Hiltons, kā arī deju grupas bijusī dalībniece Karmena Elektra. Pirmā videoklipa pirmizrāde notika Pussycat Dolls oficiālajā Youtube kanālā,, pēc nedēļas notika video pirmizrāde arī Apvienotajā Karalistē.
Belenija salas
Arhipelāgs sastāv no trim galvenajām salā (Janga sala, Bakla sala, Stērdža sala) un vairākām mazām saliņām un klintīm. Salām ir vulkāniska izcelsme un to augstākās virsotnes ir aktīvi vulkāni. Stērdža salas (un visa arhipelāga) augstākās virsotnes Brauna smailes pēdējās aktivitātes novērotas 2001. gada jūnijā.
Arhipelāgu 1939. gadā atklāja brita Džona Belenija ekspedīcija un nosauca to ekspedīcijas vadītāja vārdā. Ekspedīcijas otra kuģa kapteinis Tomass Frīmens bija pirmais, kas 1839. gada 9. februārī salās izkāpa krastā un tā bija pirmā izkāpšana uz cietzemes aiz dienvidu polārā loka.
Hlors
Hlors ir ķīmiskais elements ar simbolu Cl un atomskaitli 17. Hlors pieder pie halogēniem un tam piemīt tipiskas nemetālu īpašības. Brīvā veidā hlors ir toksiska, korozīva, relatīvi viegli sašķidrināma gāze, kas sastāv no divatomu molekulām Cl2. Brīvā veidā dabā hlors ir sastopams dažās vulkāniskajās gāzēs. Savienojumu veidā hlors ir sastopams galvenokārt hlorūdeņražskābes (sālsskābes) sāļu (hlorīdu) veidā, gan nogulumos cietā veidā, gan arī izšķīduši jūras ūdenī. Hloram ir iespējamas oksidēšanas pakāpes no -1 (hlorīdos) līdz +7 (perhlorātos). Pozitīvas oksidācijas pakāpes hloram ir galvenokārt savienojumos ar skābekli un fluoru. Tam ir divi stabili izotopi: hlors-35 un hlors-37.
Hloru 1774. gadā pirmo reizi izolēja zviedru ķīmiķis Kārlis Vilhelms Šēle, bet 1810. gadā sers Hamfrijs Deivijs (Humphry Davy) to izdalīja kā atsevišķu ķīmisko elementu. Hlora nosaukums ir radies no grieķu vārda χλωρóς (khlôros), kas nozīmē "gaiši zaļš".
Hlora fizikālās īpašības
Normālos apstākļos hlors veido divatomu molekulu Cl2. Hlors ir dzeltenzaļa gāze ar asu smaku. Tā blīvums ir 3,214 kg/m³. Hlors reaģē ar visiem metāliem un arī ar ūdeņradi. Tā viršanas temperatūra ir -34,04 °C, bet kušanas temperatūra ir -101,5 °C.
Hlora ķīmiskās īpašības
Hlors ir halogēns, tāpat kā fluors, broms, jods un astats. Hlors ir spēcīgs oksidētājs. Hlors reaģē ar ļoti daudzām vielām, visbiežāk veidojot hlorīdus, kas ir hlora binārie savienojumi ar elementiem, kas ir mazāk elektronegatīvi par to.
Hlora savienojumi ar skābekli
Savienojumi, kur hlora oksidēšanas pakāpe ir mazāka par +5, parasti ir visai nestabili un ātri sadalās (hlorapskābe, hlorpaskābe un to sāļi). Hlorskābe HClO3 un perhlorskābe HClO4, kā arī to sāļi ir stabilāki un patvaļīgi nesadalās. Tos lieto par oksidētājiem raķešdegvielās un sprāgstvielās.
Hlora izmantošana
Pārtikā un citur izmanto nātrija hlorīdu NaCl, ko sauc par vārāmo sāli. Hlora šķīdumu ūdenī sauc par hlorūdeni. Šāds ūdens tiek izmantots dezinfekcijai, piemēram, ūdens attīrīšanas stacijās un peldbaseinos. Hloru izmanto arī audumu balināšanā un papīra ražošanā. Tas ir arī daudzu medikamentu, krāsvielu, plastmasu un citu vielu sastāvā. Kālija hlorīds (KCl) tiek izmantots kā mēslojums.
Dobeles apriņķis
Dobeles apriņķis (de, ru) bija administratīva vienība Kurzemes guberņas (1819—1918), īslaicīgi Kurzemes un Zemgales hercogistes (1918) un Latvijas SPR (1919), līdztekus Latvijas Republikas (1918—1920) sastāvā.
Ģeogrāfija
Dobeles apriņķa teritorijas pamatā guļ augšdevona dolomīts, smilšakmens un glūdas, bet zemes virsū tie redzami tikai dziļāko upju ielejās. Īsto zemes virsu ieņem glaciālie materiāli un to pārskalojumi; no tiem sastāv arī reljefa formas. Pēc reljefa formām un zemes virskārtas sastāva apriņķī var atšķirt trīs atšķirīgus apvidus: gala morēnu pauguraini rietumu malā, māla līdzenumu dienvidu daļā un un smilts līdzenumu ziemeļu daļā.
Kurzemes guberņas sastāvā
Līdz 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanai apriņķī bija viens miests (Kronflecken) un četri draudžu novadi:
1912. gadā Dobeles apriņķī ietilpa 33 pagasti un 1 pilsēta:
Latvijas čempionu hokejā uzskaitījums
Šis ir visu to hokejistu uzskaitījums, kas savulaik izcīnījuši Latvijas čempionāta zelta medaļas.
Zieds
Zieds ir segsēkļu dzimumvairošanās orgāns, kura funkcija ir pēc apputeksnēšanās ražot sēklas. Ziediem izšķir vairākas daļas: ziedkātu, ziedgultni, apziedni, androceju un gineceju. Ziedi galvenokārt atšķiras pēc veida, izmēra un krāsas. Dažiem ziedaugiem ziedi aug uz atsevišķiem kātiem, bet vairumam tie atrodas uz viena kāta un veido ziedkopas. Pēc tā, kāds ir ziedkopu sazarojums, ziedkopas iedala cimozajās jeb simpodiālajās ziedkopās un racemozajās jeb monopodiālajās ziedkopās. Sinonīms vārdam "zieds" ir puķe, lai gan precīzāk ar šo apzīmējumu apzīmē ziedu ar kātu un lapām.
Latvijas čempionu hokejā uzskaitījums
2020 — sezona netika pabeigta
Sezona netika pabeigta COVID-19 pandēmijas dēļ.
Zieds
Zieda uzbūve
Ziedu veido ziedkāts, ziedgultnis, apziednis, androceja un ginecejs. Ziedkāta galā atrodas ziedgultnis, uz kura balstās visas pārējās daļas no zieda. Divkāršu apziedni veido vainaglapas un kauslapas. Ja kauslapas ziedam nav, tad to sauc par vienkāršu apziedni. Ja visas vainaglapas ir vienādas, tad to sauc par kārtnu ziedu, bet ja ir atšķirīgas, tad — par nekārtnu ziedu. Ir ziedi, kuriem nav apziedņa, piemēram, ošiem. Androceju veido putekšņlapu kopa. Putekšņlapu veido putekšnīca, putekšņmaciņi un putekšņlapas kāts. Putekšņlapas kāts var putekšņlapā nebūt, piemēram, kartupeļiem. Un visbeidzot gineceju veido augļlapu kopa. Augļlapas veidojas saaugot kopā auglenīcām. Auglenīcu veido drīksnas, irbulis un sēklotne.
Apputeksnēšanās
Ir divi apputeksnēšanas veidi: pašappute un svešappute. Pašappute notiek, kad putekšņi no zieda putekšņlapām nonāk uz tā paša zieda drīksnas. Pašappute notiek ziedos, kur putekšņlapas un auglenīca nobriest vienlaikus, un tie ir novietoti tā, lai ziedputekšņi varētu nonākt uz zieda drīksnas. Šādiem augiem nav nepieciešams nodrošināt nektāru un ziedputekšņus kā pārtiku apputeksnētājiem.
Svešappute notiek, kad putekšņi no viena zieda putekšņlapām nonāk uz otra zieda drīksnas.
Daudzi ziedi ir attīstījušies, lai pievilinātu dzīvniekus, tādējādi padarot tos par ziedputekšņu pārnēsātājiem. Pēc apaugļošanas zieda auglenīca pārtop augļos, kas satur sēklas.
Ziedi cilvēces vēsturē un kultūrā
Ziedi jau vēsturiski ir bijuši nozīmīgi dažādu tautu kultūrās. Tie tiek izmantoti kā dekorācijas, gan tie ir saistīti ar dažādām tradīcijām (kāzām, bērēm), kā arī ziedi tiek izmantoti dažādos rituālos, ezotērikā, reliģiskās tradīcijās, holistiskajā medicīnā un tautas medicīnā, kā arī vairāki ziedi tiek lietoti uzturā. Ziedu dāvināšanas tradīcijām pirmsākumi iespējams ir meklējamas Senajā Grieķijā un Senajā Ēģiptē, kur tas tika darīts gan reliģiskiem nolūkiem, gan lai izrādītu sentimentu.
Afanasjevs
Afanasjevs (ru); sieviešu dzimtē Afanasjeva (Афанасьева)) ir izplatīts krievu uzvārds, kas cēlies no grieķu cilmes patronīma Afanasijs (Αθανάσιος).
Cilvēki ar šo uzvārdu:
Hojna
Hojna ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz dienvidiem no Ščecinas. Siguldas sadraudzības pilsēta. Saglabājušās viduslaiku aizsardzības sistēmas paliekas. Sociālistiskās Polijas laikā pie pilsētas atradās PSRS kara bāze.
XIII gadsimtā ieguvusi Magdeburgas tiesības. Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Kēnigsberga Neimarkā. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Vācu filologa un folklorista Adalberta Kūna (Adalbert Kuhn, 1812 - 1881) dzimtā pilsēta.
Asfalts
Asfalts var būt:
Ludza
Ludza ir sena Latgales pilsēta un Ludzas novada centrs gleznainā apvidū Lielā Ludzas ezera krastā.
Vēsture
Ludzas apkārtne bijusi apdzīvota jau mezolītā (8.-5. gt. p.m.ē.), par to liecina Lielā Ludzas ezera krastos atrastie kaula priekšmeti. Neolīta (5.-2. gt. vidus pr. Kristus) apmetnes Lielā Ludzas ezera Budjankas pussalā un Jurizdikas ragā, tāpat Ķīšukalna pilskalns (saukts arī par Šelupinku vai Jeršovkas pilskalnu) un kapulauks, liecina par Ludzas apkārtnes nepārtrauktu apdzīvotību.
N. Karamzins savā sacerējumā "Krievijas valsts vēsture" izteica domu, ka Kijivas hronikā (Київський літопис) 1174. gada notikumu sakarā pieminētā Lučina varēja būt mūsdienu Ludza. Pēc cita uzskata hronikā pieminēta Lučina atradās Smoļenskas kņazistē, nevis Latgalē.
13. gadsimtā Ludza atradās Lotigolas zemē, kas bija strīdus teritorija starp Livonijas ordeņa, Polockas kņazu un Lietuvas kunigaišu pārvaldītajām teritorijām. Mestra Vennemara no Brigenejas valdīšanas laikā 1399. gadā agrākās latgaļu pils vietā uz zemes joslas starp Lielo un Mazo Ludzas ezeru Livonijas ordenis uzcēla mūra Ludzas pili, kas bija Rēzeknes fogtejas blakus pils, ko pārvaldīja fogta iecelts ierēdnis. 1481. gadā krievi iebruka Latgalē un daļēji nopostīja arī Ludzu, bet līdz 1525. gadam ordenis pili atkal atjaunoja. Pēc Polijas-Zviedrijas kara 1629. gadā Ludza ietilpa Inflantijas vaivadijā. Otrā Ziemeļu kara laikā 1654. gadā Krievijas cara Alekseja Mihailoviča karaspēks ielenca pilsētu, parakās zem pils mūriem un Ludzu ieņēma. Aplenkšanas laikā pili tik stipri saspridzināja, ka tā drīz vien sagruva.
Pēc Polijas-Lietuvas pirmās dalīšanas 1777. gadā Ludza kļuva par Pleskavas guberņas apriņķa pilsētu. 1802. gadā Ludzas apriņķi iekļāva Vitebskas guberņā. 1917. gada aprīlī Pirmajā Latgales latviešu kongresā tika nolemts, ka Latgalei jāapvienojas ar pārējiem topošās Latvijas valsts novadiem. 1920. gada 26. janvāra rītā Latvijas brīvības cīņu laikā Latvijas armijas 2. Ventspils kājnieku pulks atbrīvoja Ludzu no lieliniekiem.
1938. gada 11. jūnija ugunsgrēkā nodega puse Ludzas. Pēc Otrā pasaules kara Ludzā uzcēla vairākus rūpniecības uzņēmumus. Lielākās bija metālapstrādes, linu, gaļas un piena pārstrādes rūpnīcas.
Ungurmuiža
Ungurmuižas kungu māja (de) atrodas Gaujas nacionālā parka teritorijā Cēsu novada Raiskuma pagasta Unguros. Muiža no 1728. līdz 1939. gadam piederēja Kampenhauzenu dzimtai. Pašlaik Ungurmuižas kungu māja pieder novada pašvaldībai un to apsaimnieko SIA "Ungurmuiža".
Ludza
Ģeogrāfija
Vidējā gaisa temperatūra janvārī ir −7,5 °C, jūlijā — +17 — +17,5 °C. Nokrišņu daudzums 650 mm gadā, bezsala perioda vidējais ilgums ap 150 dienām.
Ungurmuiža
Vēsture
Muiža sākotnēji atradās Rīgas arhibīskapijas Rozulas pilsnovadā un tās nosaukums bija Urele. Pirmo reizi tā minēta Rīgas arhibīskapa Johana fon Vallenrodes 1399. gada lēņa dokumentā, 1451. gadā muiža nokļuva Kerstena fon Rozena, bet 1463. gadā Bartolda Rostjerves īpašumā. Līdz 17. gadsimta vidum muiža bija Ungernu dzimtas (tautā saukta par Unguriem) īpašumā, kuras vārds saglabājies muižas nosaukumā.
Ludza
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Ungurmuiža
Vēsture
1728. gadā muižu un tās teritoriju nopirka landrāts Johans Baltazars fon Kampenhauzens, kas uzsāka plašus pārbūves darbus. Veco muižas kungu ēku pārbūvēja par mūsdienās redzamo, atstājot no vecās ēkas tikai pamatus. 1750.—1762. gadā Limbažu krāsotāju meistars Georgs Dītrihs Hinšs veica iekštelpu sienu apgleznošanu. Muižas būvdarbos bija nodarbināti vairāki amatnieki. Kampenhauzena dienasgrāmatā minēti vairāk nekā desmit somu dīķu racēji un darvas tecinātājs. Tā kā pats J. B. fon Kampenhauzens šai laikā pārsvarā uzturējas Maskavā, reālais darbu uzraugs bija muižas pārvaldnieks Dolle. Tikai 1732. gadā fon Kampenhauzens beidzot ievācās jaunajā muižā. Lielāki vai mazāki remonti un pārkārtojumi muižas ēkās notikuši gandrīz nepārtraukti un jau 1747. gadā sāka pārbūvēt arī pirms piecpadsmit gadiem celto kungu māju. Muižas kungu ēkas frontonā esošo pulksteni 1751. gadā pasūtīja Valmieras pulksteņmeistaram Filipam Meckem.
Ludza
Apskates vietas
Plašs skats uz pilsētu paveras no Odukalna, kur ir 7.-12. gadsimta latgaļu kapulauks. Netālu no tā atrodas Baznīckalns ar katoļu baznīcu. Tuvumā atrodas Dievmātes - Māras zemes karalienes - skulptūra un Svētā Tadeuša kapela. Ludzas pilsdrupas un Sv. Tadeuša kapela ir valsts nozīmes arhitektūras pieminekļi. Pareizticīgo katedrāle atrodas Latgales ielā 121, pilsētas centrā. Netālu no tās ir sinagoga. No sabiedriskajām ēkām ievērojamākā ir pasta ēka Latgales ielā 110 (1929, arhitekts D. Zariņš). Tuvumā ir Ludzas luterāņu baznīca (1866). Mūzikas skolas tuvumā pilsētas parkā ir memoriālā siena (1974) un Mātes skulptūra (1963) Otrajā pasaules karā kritušajiem karavīriem.
Milēta
Milēta (gr (Milētos)) bija grieķu pilsētvalsts Jonijā (Mazāzijas rietumu piekrastē). Pirmā grieķu parādīšanās šajā teritorijā tiek datēta ar 16. gadsimtu pr. Kr. 2. un 1. gadu tūkstoša pr. Kr. mijā uz Milētu pārcēlās jauns grieķu-joniešu kolonistu vilnis. Tie bija Atikas iedzīvotāji valdnieka Kodra dēla Nēleja vadībā (pēc citas versijas, pilsētā apmetās izceļotāji no Pilas (Πύλος) pēc doriešu iebrukuma Peloponēsas pussalā).
Ludza
Apskates vietas
Starp Lielo un Mazo Ludzas ezeru Jurizdikas pilskalnā atrodas 14. gadsimta Ludzas pils drupas.
Ungurmuiža
Vēsture
Nozīmīgas pārmaiņas muižas kungu ēka piedzīvoja Ernsta Osvalda fon Kampenhauzena laikā, kurš Ungurmuižu mantoja 1841. gadā. Par tām liecina namdara meistara Dāvida Blanka vēstules E. O. fon Kampenhauzenam, kurā minēta viņa kādreizējā darbība Ungurmuižā un kurai pievienoti pirmā stāva plāna esošās situācijas un ieteicamo pārbūvju zīmējumi. 19. gadsimtā ēku apšuva ar vertikāli liktiem dēļiem, cenšoties uzlabot tās siltumnoturību. Gadsimta beigās pagalma fasādē un gala fasādēs vertikālo apšuvumu daļēji nomainīja horizontālu dēļu klājs. Ap 1910. gadu notika mājas iekštelpu remonts un ap 1912. gadu meistari no Limbažiem kungu māju nokrāsoja dzeltenu ar baltām detaļām un zaļām teknēm. 1913. gadā kārtējo reizi remontēja jumtu.
Formula 2 (nozīmju atdalīšana)
Formula 2 var nozīmēt:
Milēta
Milētai bija nozīmīga loma grieķu kolonizēšanā 8.—6. gadsimtā pr. Kr. Tradīcijās pilsētai pieraksta aptuveni 80 koloniju nodibināšanu.
Ludza
Vēsturiskā apbūve
Ludzā ir samērā labi saglabājusies vecā koka apbūve. Pilsētas apbūvi akcentē dažādu reliģisko ticību kulta celtnes. Šeit ir arī Latgalē vislabāk saglabājušās viduslaiku pils paliekas. Daudzām Ludzas ēkām ir valsts mēroga kultūrvēsturiska nozīme:
Ungurmuiža
Vēsture
Pirmā pasaules kara laikā revolucionāri noskaņotie Krievijas armijas karavīri 1917. gadā izdemolēja kungu māju, kuru līdzekļu trūkuma dēļ Kampenhauzeni vairs neatjaunoja un neapdzīvoja. Ungurmuižas kapličai tikusi uzlauzta grīda un izrakņāti apbedījumi, bojāts arī Baltazara fon Kampenhauzena kapa piemineklis. Kampenhauzenu dzimtas īpašumā muiža bija līdz 1920. gada agrārajai reformai, pēc tam Kampenhauzeniem piederēja vienīgi muižas kungu mājas komplekss. Pēc vācbaltiešu aizbraukšanas ēkas 1939. gadā pārņēma Latvijas valsts.
Milēta
Milēta uzplauka tirāna Trasibūla (Θρασύβουλος) laikā (aptuveni 610.—600. g. pr. Kr.).
Ludza
Cilvēki
Ievērojamas personības, kas dzimušas Ludzā
Ungurmuiža
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara kapliča tika postīta vairākkārt, tika nogāzta, sabojāta un aprakta B. Kampenhauzena skulptūra. No 1953. līdz 1989. gadam pilī darbojas Kūduma pamatskola, 1959.-1961. gadā uz sabrukšanas robežas esošajā kungu mājas ēkā tika veikti liela apjoma remontdarbi. Neskatoties uz to, ka remontdarbu laikā izmainīja kungu mājas iekšējo plānojumu un aizkrāsoja daļu unikālo sienu gleznojumu, skolas ierīkošana tajā uzskatāma par pagriezienu ceļā uz Ungurmuižas kompleksa saglabāšanu. Sakarā ar Gaujas nacionālā parka dibināšanu 1974. gada 1. februārī Ungurmuižas ēku komplekss nonāca Vidzemes zonas pieminekļu inspektores Daces Puķītes rūpju lokā. Viņas vadībā notika kungu mājas sienu gleznojumu restaurācija un kapličas glābšanas darbi, bet 1977. gadā atjaunoja Tējas namiņu. 1974. gada vasarā tika izrakta B. Kampenhauzena skulptūra un nogādāta Cēsu vēstures un mākslas muzejā. Tiek plānota skulptūras atjaunošana un uzstādīšana kapličā.
Milēta
6. gadsimtā pr. Kr. Milēta nonāca persiešu varā, bet 500. gadā pr. Kr. kļuva par vadošo joniešu pilsētu sacelšanās rīkošanā pret persiešu jūgu. Pēc sacelšanās sakāves 494. gadā pr. Kr. persieši Milētu nopostīja, bet 479. gadā pr. Kr. pilsētu sāka atjaunot. Pilsēta tika uzcelta pēc Hipodama principa, kurš paredzēja četras galvenās ielas un trīs šķērsielas. 334. gadā pr. Kr. Milēta tika iekļauta Aleksandra Lielā valsts sastāvā, bet 129. gadā pr. Kr. to iekaroja Roma.
Ludza
Cilvēki
Ludzā dzīvojuši un strādājuši:
Ungurmuiža
Muižas ēku komplekss
Tagadējā Ungurmuižas kungu māja ir 1732. gadā baroka stilā no koka celta ēka. 1753. gadā parka otrā pusē uzbūvēja tējas namiņu. Blakus esošo kādreizējo skolu zemniekiem uzcēla Līdz mūsdienām ir saglabājusies greznā un harmoniskā baroka stila kungu mājas ēka, parks ar lielu skaitu dižkoku, kā arī vairākas baroka stila palīgēkas un citas muižas kompleksa ēkas, kas kopā veido izcilu kultūrainavas paraugu. Netālu atrodas 1758.—1760. gadā būvētā Kampenhauzenu dzimtas kapliča, kuras celšanai jāpateicas Baltazara fon Kampenhauzena otrajai sievai Helēnai Juliānei fon Kampenhauzenai (dzimusi fon Štrālborna). To atjaunoja 20. gadsimta 70. gados.
Milēta
Milēta — filozofu Talesa, Anaksimandra un Anaksimena un vēsturnieka Hekateja dzimtene.
Ungurmuiža
Liepu parks
Muižas kompleksa būtiska sastāvdaļa ir parks. Par Ungurmuižas parka projekta autoru uzskata vācu dārznieku Heiseru, kurš 1733. gada 9. jūlijā ieradās Ungurmuižā, kur pavadīja vienu dienu, sniedzot konsultāciju par parka izvietošanu. Tā sauktais liepu dārzs bija 60x100m liels regulāra plānojuma dārzs. Parkā ir pamanāma baroka laikam neraksturīga atkāpe no stingras simetrijas — dārza centrālais celiņš nav perpendikulārs kungu mājas garenfasādei, bet veido ar to 75 grādu leņķi. Liepu dārzs sākotnēji pa perimetru apjoza plats celiņš. Dienvidrietumu un austrumu pusē tas bija cirptas liepu alejas — gaiteņa ieskauts, bet pret dzirnavu dīķi vērsto dārza malu norobežoja augsts laukakmeņu mūra žogs, kurš pastāv vēl šobrīd.
Milēta
Izrakumi Milētā tiek veikti kopš 20. gadsimta sākuma.
Lambert
Lambert ir angļu un franču personvārds un uzvārds. Tas cēlies no lejasvācu valodas vārda Landberht antroponīmās formas, kas savukārt cēlies senās augšvācu valodas vārdiem land "(mājas) zeme" un beraht "spožs".
Lambert var attiekties uz:
1940. gadi
1940. gadi bija gadu desmits, kurš sākās 1940. gadā un beidzās 1949. gadā. Bieži vien šie gadi tiek saukti par četrdesmitajiem.
Ivo Andričs
Ivo Andričs (sr, dzimis, miris ) bija Bosnijas horvātu ģimenē dzimis dienvidslāvu rakstnieks. 1961. gada Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs. Rakstīja serbu valodā, lai gan daļa agrīno darbu rakstīti arī horvātiski. Viņa pazīstamākais darbs ir romāns "Tilts pār Drinu" (izdots arī latviski).
Ivo Andričs bijis arī Dienvidslāvijas diplomāts pirms Otrā pasaules kara (1939. gadā kļuva par Dienvidslavijas sūtni Vācijā). Lielu daļu no saviem pazīstamākajiem darbiem sarakstījis Belgradā, kara laikā. Pēc Otrā pasaules kara ieņēma dažādus, galvenokārt ceremoniālus, amatus komunistiskās Dienvidslāvijas valdībā (kopš 1954. gada - Dienvidslāvijas Komunistiskās partijas biedrs).
Bads Spensers
Bads Spensers (en), īstajā vārdā Karlo Pedersoli (it, dzimis, miris ), bija itāliešu aktieris, dziedātājs, bijušais peldētājs, scenogrāfists, modes dizainers. Viņš kļuva pazīstams ar savām lomām kopā ar Terensī Hilu. Bada Spensera tēls pārsvarā bija drukns, neattapīgs, taču labsirdīgs un spēcīgs vīrietis vesterna tipa un piedzīvojumu komēdijās.
Jūrasūdrs
Jūrasūdrs (Lontra felina) ir sermuļu dzimtas (Mustelidae) sālsūdenī dzīvojošs ūdrs, kas pieder Amerikas ūdru ģintij (Lontra). Tā ir ļoti reti sastopama un maz pētīta ūdru suga. Nevajadzētu sajaukt ar kalānu, kuru sarunvalodā arī sauc par jūrasūdru.
Bads Spensers
Biogrāfija
Karlo Pedersoli ir dzimis Neapolē, Itālijas dienvidos, 1929. gadā. 1937. gadā viņš sāka nodarboties ar peldēšanu vietējā sporta apvienībā. 1940. gadā viņa ģimene pārcēlās uz Romu, kur Pedersoli 1946. gadā uzsāka ķīmijas studijas, taču, sakarā ar ģimenes pārcelšanos uz Dienvidameriku, tās bija jāpārtrauc. Viņa aizraušanās ar peldēšu lika sevi manīt. 1948. gadā Pedersoli pārcēlās atpakaļ uz Romu un sāka studēt jurisprudenci, taču galvenokārt koncentrējās uz peldēšanu.
Jūrasūdrs
Jūrasūdra zinātniskais nosaukums Lontra felina nozīmē "ūdru kaķis". Spāņu valodā viens no jūrasūdra nosaukumiem ir "jūras kaķis".
Bads Spensers
Biogrāfija
Viņš kļuva par Itālijas čempionu brasa stilā, neilgi pēc tam arī par Itālijas čempionu 100m brīvajā stilā. Pedersoli kļuva par pirmo itāli, kurš šo distanci veica ātrāk nekā 1 minūtē. Viņš uzvarēja Itālijas peldēšanas čempionātā turpmākos 7 gadus pēc kārtas. Viņš pārstāvēja Itālijas komandu, kā arī , kur sasniedza salīdzinoši labus rezultātus, lai arī neieguva nevienu medaļu.
Jūrasūdrs
Izskats
Jūrasūdrs ir neliela auguma ūdrs, reti pārsniedzot 1 metra garumu un tā svars vidēji ir 4,5 kg. Tā ķermeņa garums kopā ar asti variē 83—115 cm, astes garums 30—36 cm, svars 3,2—5,8 kg. Tas ir mazākais ūdrs Amerikas ūdru ģintī. Abi dzimumi jūrasūdram ir vienādā augumā. Salīdzinot ar citiem ūdriem, jūrasūdram ir īsa aste un biezas ūsas, tādēļ to sauc par jūras kaķi.
Jūrasūdra kažoks ir tumši brūns ķermeņa augšpusē, bet gaiši brūns ķermeņa apakšējā daļā. Akotspalvai ir pelēcīgs tonis. Kažoks ir ļoti biezs un izturīgs. Pavilnas apmatojuma garums ir 12 mm, bet akotspalvas garums 20 mm. Apmatojums jūrasūdram ir rupjāks un stingrāks kā kalānam. Pastāv uzskats, ka jūrasūdra apmatojums ir visstingrākais pret mehāniskiem bojājumiem no visiem ūdriem. Jūrasūdrs dzīvo klinšainās piekrastēs, un jūras viļņi to bieži svaida pret krasta akmeņiem. Atšķirībā no citiem ūdriem, kas priekšroku dod mierīgiem ūdeņiem, tie ir izcili piemērojušies lieliem un spēcīgiem jūras viļņiem un asiem vējiem. Klinšainā piekraste jūrasūdru nodrošina ar daudzām, dabīgām slēptuvēm, alām un pārkarēm. Bieži pieeja alām ir tikai no jūras. Jūrasūdrs no smilšainām pludmalēm izvairās. Jūrasūdra ķepām ir peldplēves, un tam ir asi zobi, kas labāk piemēroti miesas sagriešanai, nekā upura salaušanai.
Bads Spensers
Biogrāfija
Abiem itāļiem sava tēla uzlabošanai tika ieteikts pieņemt angļu pseidonīmus. Džiroti izvēlējās pseidonīmu Terence Hill no kāda saraksta, savukārt Pedersoli stāsta: "Man nebija nekāda saraksta! Man bija pudele Budweiser alus — mana vismīļākā. Un Spensers Treisijs vienmēr bija bijis mans mīļākais aktieris, tā ka mana izvēle bija ļoti vienkārša!".
Jūrasūdrs
Barība
Jūrasūdrs dzīvo klinšainajās jūras piekrastēs, kas ir bagātīgas ar jūraszālēm. Reizēm jūrasūdrs apmeklē saldūdens upju grīvas. Piekrastes ūdeņos jūrasūdrs medī krabjus, garneles, moluskus un zivis.
Jūrasūdri iepeld jūrā līdz 500 m no krasta līnijas, nirstot tie pārmeklē krasta zemūdens klintis un akmeņus, un jūraszāļu biezokņus. Jūrasūdrs var ienirst 30—50 m dziļumā, un tas var atrasties zem ūdens līdz 30 sekundēm. Mazus ieguvumus jūrasūdrs apēd turpat jūrā, guļot uz muguras ūdenī, bet lielāku medījumu tas iznes krastā, arī peldot uz muguras un ieguvumu nesot uz vēdera. 60—70% no sava aktīvā laika jūrasūdrs velta medībām.
Uzvedība un vairošanās
Jūrasūdrus visbiežāk var novērot pa vienam vai nelielās grupās, kurās nav vairāk par 3 indivīdiem. Tā kā jūrasūdru ķermenis peldot ir zem ūdens, un virs ūdens ir tikai galva un daļa muguras, to ir grūti pamanīt. Nav zināms, vai jūrasūdri ir teritoriāli vai nav, bet reizēm var novērot, ka tēviņi savā starpā kaujas, kā arī ir novērotas cīņas starp mātīti un tēviņu pārošanās laikā. Cīņas notiek uz sauszemes, uz klinšu pārkarēm, turpat, kur jūrasūdri atpūšas, barojas un sakopj savu kažoku. Ir novērots, ka jūrasūdri kooperējas, lai medītu lielākas zivis, bet nav zināms, cik bieži to jūrasūdri dara. Jūrasūdri ir aktīvi visu diennakti, bet pamatā dienas laikā.
Jūrasūdri veido gan monogāmus, gan poligāmus pārus. Riesta laiks jūrasūdriem ir no decembra līdz janvārim. Grūsnības periods ilgst 60—70 dienas. Parasti piedzimst 2—5 mazuļi. Mazuļi paliek kopā ar savu māti pirmos 10 mēnešus. Reizēm ir novērots, ka mazuļi novietojas uz mātes vēdera, kamēr tā peld uz muguras, tāpat kā to dara kalāni.
Jūrasūdru aizsardzība
Jūrasūdri ir reti sastopami dzīvnieki, un mūsdienās tos aizsargā Peru, Čīles un Argentīnas likumi. Pagātnē jūrasūdrus medīja, lai iegūtu to kažokādu un lai mazinātu konkurenci vietējiem zvejniekiem. Tomēr malumedniecība joprojām ir aktuāla problēma. Neviens nav veicis jūrasūdru pētījumus un skaitīšanu, tādēļ nav zināms, cik jūrasūdru šobrīd dzīvo savvaļā, kā arī nav zināms, kas būtu jādara dabas aizsardzībā, lai vairotu jūrasūdru populāciju. Ir pieņemts, ka savvaļā ir saglabājušies apmēram 1000 indivīdu.
21 (skaitlis)
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
Jidišs
Jidišs (ייִדיש, yidish, /ˈjidiʃ/) ir ģermāņu saimes ebreju valoda. 20. gadsimta sākumā šajā valodā runāja 11 miljoni ebreju. Jidišs vēsturiski ir bijusi aškenazu valoda.
Jidišs radies Centrāleiropā un Austrumeiropā 10.–14. gadsimtā uz vācu valodas dialektu bāzes ar plašiem aizguvumiem no ivrita un aramiešu valodām (līdz 15–20% leksikas) un (austrumu atzarā) slāvu valodām (dialektos līdz 15%), bet vēlāk arī no mūsdienu vācu valodas.
Lai gan lielākā daļa Izraēlas aškenazu ebreju jau runā ivritā, dažu tradicionālo reliģisko kopienu locekļi savā starpā sazinās galvenokārt jidišā. Tā kā jidiša lietojums turpina samazināties, tā runātāji kļūst arvien vecāki un tā pārmantošana no paaudzes paaudzē ir pārtraukta, UNESCO ir iekļāvusi jidišu apdraudēto valodu sarakstā.
Nepilsoņi
Nepilsoņi ir personas, kurām nav efektīvo saikņu ar valsti, kurā tās atrodas — tas ir pilsonības.
Nepilsoņu lokā tiek iekļautas personas ar dažādiem statusiem, it īpaši pastāvīgie iedzīvotāji, bēgļi, migranti, ārzemju studenti un bezvalstnieki.
ANO Augstākais Komisārs bēgļu jautājumos uzskata, ka vispārējā nepilsoņu problēma skar apmēram 175 miljonus cilvēku visā pasaulē vai 3% no pasaules iedzīvotājiem.
Ir atšķirība starp tām tiesībām, kurus garantē starptautiskie tiesību akti cilvēktiesību jomā, un realitāti, ar kuru sastopas dzīvojošā valstī nepilsoņi. It īpaši gandrīz visas nepilsoņu kategorijas tiek aizskartas ar oficiālo un neoficiālo diskrimināciju. Lai gan pastāv tiesiskie izņēmumi no nediskriminācijas principa, nepilsoņu tiesību pārkāpumu mērogs ar to nav ierobežots.
Nepilsoņi Eiropas Savienībā
Lielākais nepilsoņu vai citas valsts pilsoņu īpatsvars bija Luksemburgā (43%), Kiprā (20%), Latvijā (17%) un Igaunijā (16%), bet mazākais Polijā (0,1%), Bulgārijā (0,5%), Lietuvā (1%) un Slovākijā (1,3%).
Lemberta glečers
Lemberta glečers (en) ir lielākais šļūdonis Antarktīdā un pasaulē. Tā garums ir ap 400 km, platums ap 100 km un ledus straumes dziļums līdz 2500 m. Sākas Polārajā plato ap 2000 m augstumā un novada uz okeānu ledu no 902 000 km² — ap 8% no kontinenta ledus vairoga. Noplūst okeānā uz Eimerija šelfa ledāju austrumos no Prinča Čārlza kalniem. Šļūdonis veidojas galvenajai ledus straumei uzņemot mazākus šļūdoņu, lielākā daļa no kuriem pietek no rietumiem. Ievērojamākie ir:
Glečeru 1952. gadā pēc operācijas Highjump materiāliem apzināja amerikāņu ģeogrāfs Džons Rosko (John H. Roscoe) un nosauca to par Beikera trešo glečeru pēc aerofotografēšanu veikušās ekipāžas komandiera uzvārda. 1956. gadā Austrālijas Antarktisko nosaukumu komiteja piešķīra šļūdonim Austrālijas valsts kartogrāfijas dienesta vadītāja Brūsa Lemberta (Bruce P. Lambert) vārdu.
Pazudušie
"Pazudušie" ir amerikāņu televīzijas seriāls, kurš ieguvis Emmy un Zelta globusa balvas. Šajā seriālā tiek stāstīts par lidmašīnas avārijā izdzīvojošo cilvēku dzīvi uz mistiskas tropu salas pēc tam, kad lidmašīna cieš avāriju Klusā okeāna dienvidu daļā ceļā no Sidnejas uz Losandželosu. Katrai sērijai ir raksturīgs, ka tajā ir pats stāsts par to, ka viņi dzīvo uz salas, kā arī tiek rādīts, ko katrs seriāla tēls ir piedzīvojis pirms lidmašīnas katastrofas. Seriāla autori ir Deimons Lindelofs, Džefrijs Džeikobs Eibramss un Džefrijs Lībers un tas galvenokārt tika filmēts Oahu salā, Havajās.
"Pazudušo" plānošana sākās 2004. gada janvārī, kad Džefrijs Lībers nodeva savu ideju telekanālam ABC, kas pieprasīja sākuma scenāriju. Vīlies ar rezultātu un tam sekojošo otro scenāriju, tā brīža televīzijas tīkla vadītājs Loids Brauns sazinājās ar Dž. Dž. Eibramsu, kulta seriāla "Alias" autoru, lai viņš uzrakstītu jaunu pirmās sērijas scenāriju. Sadarbībā ar Deimonu Lindelofu viņš izveidoja seriāla unikālo stilu un tēlus. Seriāla attīstību ierobežoja strikti termiņi, tomēr radošā komanda bija pietiekami elastīga, lai mainītu tēlus un piemērotu tos aktieru raksturiem.
Pēc veiksmīgās pirmās sezonas "Pazudušie" tika apbalvoti ar 57. Emmy balvu par izcilu drāmas seriālu, bet pats Eibramss — 2005. gada septembrī ar Emmy balvu par savu darbu pilotsērijas režijā. 2006. gada janvārī seriāls ieguva Zelta globusa balvu par labāko televīzijas drāmu.
Latvijā to pārraidīja LTV7.
Asaru dzimta
Asaru dzimta (Percidae) ir asarveidīgo zivju kārtas (Perciformes) dzimta, kas apvieno 239 zivju sugas, kas iedalītas 11 ģintīs. Asaru dzimtas zivis dzīvo ziemeļu puslodes kontinentos: Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Tās mājo saldūdens un viegli sāļās ūdenstilpēs.
Latvijā
Latvijā sastopamas trīs asaru dzimtas sugas:, un. Zandarts sastopams Baltijas jūras piekrastē un līčos, kā arī ar tiem saistītajos saldūdeņos. Asaris — populāra makšķernieku zivs, kas tiek audzēta arī zivsaimniecībās, sastopams saldūdeņos un jūrā pie upju ietekām. Ķīsis tiek uzskatīts par zivsaimniecībām kaitīgu zivi, tas dzīvo upēs un ezeros.
Izskats un īpašības
Asaru dzimtas zivīm ir slaids un nedaudz no sāniem saplacināts ķermenis, kas klāts ar ktenoidālām zvīņām. Tā kā asaru dzimtas zivis ir plēsīgas, tām ir arī asi zobi. Muguras spura ir sadalīta divās daļās, pirmā no tām dzeloņaina, bet otrā mīksta. Turklāt tā var būt sadalīta pilnībā vai daļēji. Vēdera spurām viens ass stars, pārējie mīksti. Anālai spurai viens vai divi stari. Ja ir otrs, tad parasti vāji attīstīts. Žaunu vāka kauli ar dzeloņiem. Lielākais dzimtā — zandarts, kura ķermeņa garums var sasniegt 130 cm, svars 20 kg.
Amonjaks
Amonjaks ir slāpekļa un ūdeņraža ķīmiskais savienojums, kura ķīmiskā formula ir NH3. Normālos apstākļos tā ir bezkrāsaina, salīdzinoši viegli sašķidrināma gāze ar asu smaku. Amonjaks ir indīgs, saindēšanās ar to ir atkarīga no tvaika koncentrācijas un saskares ilguma. Amonjaks ir amfotēriska viela. Ūdenī tā ir kā bāze. Tas veido arī dažādus amonija sāļus. Amonjaks ļoti labi šķīst ūdenī — pie 0 °C 1 tilpumā ūdens izšķīst ap 1200 tilpumu amonjaka (pie 20 °C attiecīgi 700 tilpumu). Šķīdumā tas veido amonija jonu NH4+ un šo šķīdumu var uzskatīt par amonija hidroksīdu. 10% šķīdumu lieto medicīnā kā kairinošu līdzekli un sauc par ožamo spirtu. Viena no lielākajām amonjaka uzglabāšanas stacijām atrodas Ventspilī, Latvijā.
Īpašības
Reaģējot ar skābēm un skābajiem oksīdiem, amonjaks veido amonija sāļus. Nozīmīgākie amonija sāļi ir amonija sulfāts ((NH4)2SO4) un amonija nitrāts (NH4NO3), kurus lieto kā minerālmēslus (slāpekļa mēslojums).
Katalītiski oksidējot amonjaku, iegūst slāpekļskābi.
Amonjaks nedeg, taču, degot tīrā skābeklī, veidojas slāpeklis un ūdens:
Amonjaks reaģē arī ar daudziem organiskajiem savienojumiem, veidojot slāpekļorganiskos savienojumus (ar halogēnogļūdeņražiem veido amīnus, ar halogēnkarbonskābēm veido aminoskābes, ar formaldehīdu veido urotropīnu (heksametilēntetramīnu)).
Izmantošana
Galvenokārt lieto slāpekļa minerālmēslojuma ražošanai, sprāgstvielu, polimēru, slāpekļskābes, sodas un citu ķīmiskās rūpniecības produktu iegūšanai.
Šķidru amonjaku analītiskajā ķīmijā dažreiz lieto par neūdens polāru šķīdinātāju. Tajā šķīst sārmu metāli. Šķidru amonjaku plaši izmanto saldēšanas iekārtās (ar to aizstāj videi kaitīgos freonus).
RA-140 DS
RA-140 DS jeb Raisu ir Somijas spriguļu tipa atmīnēšanas mašīna, kas paredzēta mīnām līdz 10 kg TNT (prettanku, kājnieku mīnām). To 1994. gadā izstrādājis uzņēmums Sisu Auto un 1996. gadā tā ražošanu pārņēmis Patria.
Raisu darbojas, ar rotējošām ķēdēm apstrādājot zemes virsmu (līdz 37 cm dziļumam) un izraisot tur atrodošos mīnu detonāciju. Kaujas apstākļos paredzēts eju veidošanai mīnu laukos. Miera laikā to izmanto mīnu lauku attīrīšanai.
Izveidots uz Sisu paaugstinātas pārgājamības divu ašu kravas mašīnas bāzes, kuras kabīne ir aizsargāta ar bruņām. Aizmugurē atrodas 3,4 m plata rotējošu ķēžu platforma. Apgādāts ar 192 ZS turbopūtes dīzeļdzinēju Deutz BF 6L 913 C / 4 T. Darba ātrums ir 6 km/h, uz ceļa tas spēj pārvietoties līdz 70 km/h.
22 (skaitlis)
22 (divdesmit divi) ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 21 un 23.
Pie Gaujas
"Pie Gaujas" ir Taurenes un Dzērbenes pagastu jauktais koris. Dibināts 1984. gadā, tā diriģenti bijuši Astrīda Grandava, Aivars Kļaviņš, Tālis Narvilis, Ivars Rausis, Ilze Krūmiņa. Kopš 2001. gada kori vada diriģente Solveiga Vītoliņa. Koncertmeistares Guna Rācene un Inta Apalupa, kora prezidente Mārīte Ozolante.
22 (skaitlis)
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
23 (skaitlis)
23 (Divdesmit trīs) ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 22 un 24.
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
1930. gadi
1930. gadi bija gadu desmits, kurš sākās 1930. gadā un beidzās 1939. gadā. Bieži vien šie gadi tiek saukti par trīsdesmitajiem.
Asfaltbetons
Asfaltbetons jeb vienkārši asfalts ir būvmateriāls, ar dolomīta vai granīta šķembām un pildvielu (samaltu dolomītu) sajaukta bitumena masa. Asfaltbetonu lieto autoceļu, pagalmu, ielu, tiltu segumos, kā arī rūpniecisko ēku grīdām un jumtiem.