cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arēna Rīga
Sports
2006. gada Pasaules čempionāts hokejā norisinājās no 5. līdz 21. maijam. "Arēna Rīga" bija galvenā čempionāta halle, savukārt otra spēļu norises vieta bija "Skonto halle". "Arēnā Rīga" visas savas mājas spēles aizvadīja Latvijas izlase, tajā notika arī citas priekšsacīkšu spēles, kā arī izslēgšanas turnīra spēles. Visas Latvijas izlases spēles bija praktiski izpārdotas, kopā tās Arēnā noskatījās 57 469 skatītāju, jeb vidēji spēlē — 9578 cilvēku. Visapmeklētākā turnīra spēle bija čempionāta atklāšanas spēle starp Latviju un Čehiju, ko noskatījās 10 669 skatītāju.
"Arēnā Rīga" tiek aizvadītas arī basketbola spēles, proti, 2006. gada rudenī tajā 2007. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīra ietvaros savas mājas spēles aizvadīja Latvijas basketbola izlase.
Arēna ir mājvieta arī basketbola komandai VEF Rīga. Basketbola spēļu apmeklētības rekords tika sasniegts 2006. gada 15. oktobrī, kad BBL spēli starp "Barons/LMT" un Lietuvas "Žalgiris" klātienē noraudzījās 12 000 skatītāju.
2007. gada aprīlī šeit norisināsies Baltijas Basketbola Līgas finālčetrinieka turnīrs.
2006. gada 4. novembrī "Arēnā Rīga" notika K-1 cīņas sporta veida Grand Prix sacensības, bet 2007. gada 17. martā — spēkavīru sacensības "Latvijas Grand Prix".
2015. gada septembrī arēnā notika Eiropas basketbola čempionāta grupu turnīra D apakšgrupas spēles.
2022. gadā arēna tika izvēlēta kā 2023. gada Pasaules čempionāta hokejā viena no rīkotājvietām, kur norisināsies B grupas spēles.
Mūzika
"Arēna Rīga" tika atklāta 2006. gada 18. februārī ar Raimonda Paula "Dziesmu svētkiem".
Pēc gada notika nākamais līdzīgais pasākums dziedāšanas svētki "Mūsu dziesma". Abos šajos koncertos uzstājās kori kopā ar Latvijā pazīstamiem izpildītājiem. Abas reizes skatītāju vietas bija pilnas — uz koncertiem sapulcējās 12 000 cilvēku.
2006. gada 10. martā šeit notika Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas 2005 pasniegšanas ceremonija. No latviešu izpildītājiem Arēnā koncertus ir rīkojuši arī grupas "Putnu Balle" un "Cosmos".
No pasaulē pazīstamiem mūziķiem "Arēnā Rīga" savus koncertus ir snieguši Depeche Mode, Kailija Minoga, Kriss Rī, Rišārs Klaidermans, Billijs Aidols, Džeimss Brauns, Stings, Simply Red, Pinka, Niks Keivs, Iron Maiden, Igijs Pops & The Stooges.
2007. gada 26. maijā arēnā notika „Sensation White” deju mūzikas pasākums.
2008. gada 7. jūnijā tas notika atkārtoti ar programmu "Love". Vēl 2007. gadā koncertus sniedza tādi pazīstami mūziķi kā Scorpions, Pet Shop Boys, Hulio Iglesiass, Ozijs Osborns, Muse, Enrike Iglesiass un Rianna.
Vēl 2008. gadā viesojās grupa Linkin Park, Lenijs Kravics un Kailija Minoga, kuras koncerts bija otrais ārzemju zvaigznes koncerts "Arēnas Rīga" vēsturē, uz kuru tika pārdotas visas biļetes — 2006. gada pavasarī tika izpārdots Depeche Mode koncerts.
2010. gada 4. martā uzstājās vācu industriālā rokgrupa Rammstein, koncerts gandrīz tika atcelts, jo tās pašas dienas vakarā plīsa Brasas tilta ūdensvads un VUGD baidījās par ugunsdrošību.
2012. gada 7. februārī Rammstein sniedza koncertu vēlreiz, tika izpārdotas visas 12 000 biļetes.
Mūsdienas
Kopš ledus halles uzbūvēšanas, arēna ir pilsētnieku un tās viesu iecienīta vieta, lai apmeklētu pasākumus. Šeit mājo arī bērnu un jaunatnes hokeja centra komandas, kurās nodarbojas jaunie hokejisti.
Infrastruktūra
Arēnā hokeja spēļu laikā ir 10300 sēdvietas, taču basketbola un koncertu laikā sēdvietas kļūst vairāk, proti, basketbolā—11200 sēdvietas un koncertā—14500 sēdvietas. Izmantojot speciālo grīdas segumu, ledus halle iegūst grīdu un tā var tikt izmantota koncertu, pasākumu, izstāžu un kultūras pasākumu organizēšanai. Arēnā ir dažādi uzkodu un atspirdzinājumu veikali, kā arī suvenīru veikali un "Betsafe" sporta bārs.
Autobuss
Autobusu satiksmi ar Rīgas centru un apkārtējiem mikrorajoniem nodrošina uzņēmuma A/S "Rīgas Satiksme" 24. autobusu maršruti. Brauciena ilgums līdz Rīgas pilsētas centram ir aptuveni 15 minūtes. Biļetes cena vienai personai ir € 1,50. Pietura atrodas pretī ledus halles stāvlaukumam.
Ledus halles autostāvvieta
Pie pašas ledus halles ir pieejama maksas automašīnu stāvvieta.
Latvijas Sakaru bataljons
Sakaru bataljons bija Latvijas Bruņoto spēku sakarus nodrošinoša Tehniskās divīzijas daļas, ko 1939. gada 1. septembrī veidoja 4 rotas, kurās dienēja 27 virsnieki, 128 instruktori un kareivji, kā arī 7 brīva līguma darbinieki. Sakaru rotas bija katrā divīzijā un Bruņoto spēku štābā. Rotas dalīja vados un stacijās, bet vadus — grupās.
Lietuvas politisko partiju uzskaitījums
trekninātas - pozīcijas partijas
Aizpūre
Aizpūre var būt:
Leidumnīki
Leidumnīki ir ciems Kārsavas novada Salnavas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidaustrumos Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas tiešā tuvumā 9,5 km no pagasta centra Salnavas, 7,3 km no novada centra Kārsavas un 278 km no Rīgas.
Sergijevposada
Sergijevposada (ru) ir pilsēta Krievijā, Maskavas apgabalā. Tajā dzīvo 109 252 iedzīvotāji. Sergijevposada atrodas Krievijas Eiropas daļas vidusdaļā, Maskavas apgabala ziemeļaustrumos, 72 km no Maskavas, Končuras upes krastos. Pilsētas mikrorajoni Ugļiča un Severnija pilsētas rietumos un ziemeļos ir dzīvojamie rajoni (guļamrajoni). Severnijā atrodas liela dzīvojamā māja ar 1000 dzīvokļiem.
Paralepas bāka (aizmugurējā vaduguns)
Paralepas bāka (aizmugurējā vaduguns) (et) atrodas Igaunijā uz austrumiem no Hāpsalas. Bāka ir aizmugurējā vaduguns vadlīnijai uz Hāpsalas ostu.
Vēsture
Bāka šajā vietā atrodas jau kopš 1916. gada. Pašreizējās bākas tornis uzcelts 1934. gadā.
Raksturojums
Bākas augstums ir 34 m. Bāku veido apaļš, cilindrisks betona tornis ar galeriju un laternu. Tornis pamatā ir baltā krāsā. Melna ir tā augšējā ¼, kā arī ir melna horizontāla josla baltajā daļā. Galerija un laterna ir melnas. Gaismas elements atrodas 38 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (2 s deg, 2 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 9 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Liepājas dzintars
Liepājas dzintars bija ikgadējs Latvijas populārās mūzikas konkurss, kas no 1964. līdz 2006. gadam notika Liepājā. Sākumā tas tika rīkots kā estrādes ansambļu skate, kurā speciāla žūrija pārliecinājās par mūziķu grupas profesionalitāti, piešķirot tā saukto "kategoriju", kas norādīja, kāda mēroga pasākumos mūziķu grupa drīkstēja uzstāties. 60. gadu beigās konkurss ieguva nosaukumu "Liepājas dzintars".
Starp mūziķiem, kuri bijuši saistīti ar "Liepājas dzintaru" vai guvuši uzvaras tā skatēs, minami Harijs Bašs, Mārtiņš Brauns, Pauls Butkēvičs, Ēriks Ceļdoms, Ivo Fomins, Ojārs Grīnbergs, Aivars Hermanis, Igo, Valērijs Jarušins, Imants Kalniņš, Raivis Krūms, Zigmārs Liepiņš, Maija Lūsēna, Jānis Lūsēns, Uldis Marhilēvičs, Niks Matvejevs, Arnis Mednis, Zigfrīds Muktupāvels, Raimonds Pauls, Juris Pavītols, Olga Pīrāgs, Ainars Pūpols, Olga Rajecka, Zdzislavs Romanovskis, Gunārs Rozenbergs, Žoržs Siksna, Uldis Stabulnieks, Mirdza Zīvere un grupas 2xBBM; Bet Bet, Credo, Jumprava, Lādezers, Liepājas brāļi, Līvi, Melnā princese, Menuets, Neptūns, ODIS, Pērkons, Prāta Vētra, Rebel, Sīpoli, Tumsa, Vecās mājas, Zodiaks, Zvaigznīte. Daudzi no šiem mūziķiem savu karjeru sākuši kaldināt tieši Liepājas dzintara skatēs.
Olehs Blohins
Olehs Blohins (dzimis ) ir ukraiņu un krievu izcelsmes Ukrainas futbola treneris, kurš pirms tam bija futbola uzbrucējs, spēlējis PSRS izlasē. 1975. gadā viņš tika atzīts par Eiropas Gada futbolistu.
Blohins ir dzimis Kijivā 1955. gadā. Viņa māte bija ukrainiete, bet tēvs Maskavas krievs.
Spēlētāja karjera
Lielāko karjeras daļu viņš aizvadīja Kijivas "Dinamo", kļūstot par PSRS čempionāta visu laiku rezultatīvāko spēlētāju ar 211 vārtiem, kā arī visvairāk aizvadītām spēlēm ar 432 spēli. Čempionātā viņš uzvarējis 8 reizes. Kopā ar Dinamo viņš 1975. un 1986. gadā ieguva UEFA Kausu ieguvēju kauss, katrā no fināliem gūstot vārtus. Blohins ir arī PSRS futbola izlases rezultatīvākais spēlētājs ar 42 vārtiem, kā arī aizvadījis visvairāk spēļu izlasē — 112. Viņš piedalījās 1982. un 1986. gada Pasaules kausā, kur viņš guva pa vieniem vārtiem. Viņš kļuva par vienu no pirmajiem padomju spēlētājiem, kurš spēlēja ārzemēs, 1988. gadā noslēdzot līgumu ar Austrijas Šteiras "Vorwärts" un vēlāk spēlējot Kipras Limasolas "Aris".
Amanda Aizpuriete
Amanda Aizpuriete (dzimusi Jūrmalā) ir latviešu dzejniece, tulkotāja un atdzejotāja. Publicējusi septiņus dzejoļu krājumus latviešu valodā. Aizpurietes darbi tulkoti vismaz 14 valodās.
Biogrāfija
Amanda Aizpuriete studējusi filoloģiju un filozofiju Latvijas Valsts universitātē un Maksima Gorkija Literatūras institūta atdzejošanas seminārā Maskavā. Strādājusi par dzejas konsultanti žurnālā “Avots” un līdzstrādnieci žurnālā “Karogs” un “Vides Vēstis”. Kopš 1976. gada publicē dzeju kā arī ir atdzejojusi Annas Ahmatovas, Josifa Brodska, Uves Kolbes, Georga Trākla un citu autoru dzejoļus. Aizpurietes dzejas izlases iznākušas vācu, zviedru, somu un krievu valodā, viņas romāns "Nakts peldētāja" tulkots lietuviešu valodā. 90. gados Vācijā izdotas trīs viņas dzejas izlases, tās guvušas ievērību vācvalodīgajā lasītāju vidē.
Pēc neveiksmīga pašnāvības mēģinājuma 2010. gada 16. decembrī Amanda Aizpuriete presē atklāja, ka to mēģinājusi vairākkārt. Arī pēc rezonansi ieguvušā pašnāvības mēģinājuma Amanda Aizpuriete turpināja publicēties. 2011. gada aprīlī klajā nāca dzejas un prozas krājums "ledusskapja šūpuļdziesma", bet 2020. gada oktobrī krājums "Pirms izvākšanās", kurā apkopoti dzejoļi, kas tapuši septiņu gadu laikā.
1999. gadā Aizpuriete saņēmusi Bavārijas Mākslas akadēmijas Dzejas balvu. 2000. gadā viņa ir viena no trim autoriem, kas Latviju pārstāv starptautiskajā projektā "Literatūras ekspresis". 2000. gadā viņa saņem Dzejas dienu balvu par krājumu "Bābeles nomalē". Par 2003. gadā izdoto A. Ahmatovas dzejas izlasi viņai piešķirta Literatūras gada balva par labāko atdzejojumu. 2013. gadā Aizpuriete saņēmusi Ojāra Vācieša prēmiju par krājumu "Turp". Par dzejoļu krājumu "Pirms izvākšanās" saņēmusi Literatūras gada balvu un Dzintara Soduma balvu (2021). 2022. gadā starptautiskajā Vilenicas dzejas festivālā Slovēnijā saņēmusi festivāla galveno balvu.
Dzinis
Dzinis, saukts arī par draiveri (en), ir programma, kas vada dažādu procesu norisi vai ierīču darbību (piemēram, signālu pārsūtīšanu pa sakaru līnijām, diskdziņu, printeru u.c. ierīču funkcionēšanu), lai saskaņotu šo procesu izpildi vai ierīču sadarbību ar datoru. Ierīču dziņus lieto, lai katrai programmai, kas grib lietot kāda veida ierīci, nebūtu jāiekļauj visu attiecīgā veida ierīču vadības kodu. Dziņi nodrošina standartizētu kāda veida ierīču piekļuves saskarni.
Dziņus var iedalīt fizisko ierīču dziņos, kas nodrošina standartizētu saskarni kādai fiziskai ierīcei (piemēram, tīkla karte, videokarte) un virtuālo ierīču draiveros, kas simulē ierīci ar standartizētu saskarni (šajā gadījumā nekādas fiziskas ierīces nav) (piemēram, optisko disku ierīču emulatori (Daemon tools), virtuālās tīkla kartes (openvpn)). Virtuālo ierīču draiverus lieto arī virtuālajām mašīnām un emulatoriem. Šajā gadījumā šie dziņi emulatorā darbojošajai operētājsistēmai vai programmai rada ilūziju, ka tā darbojas reālā datorā.
Vēl dziņus var iedalīt fiziskā slāņa draiveros un loģiskā slāņa ierīču dziņus:
Fiziskā slāņa draiveri gandrīz vienmēr ir operētājsistēmas kodola daļa. Tos vai nu iekompilē tur iekšā kompilēšanas laikā, vai arī ielādē kā atsevišķus moduļus darbojošai operētājsistēmai. Kļūdas šajos dziņos var radīt visas operētājsistēmas nestabilitāti.
Līdumnieki (nozīmju atdalīšana)
Līdumnieki var būt:
Hinrihs Loze
Hinrihs Loze (de; dzimis, miris ) bija nacistiskās Vācijas valsts darbinieks. No 1941. līdz 1944. gadam vadīja Ostlandes reihskomisariātu — vācu okupācijas civilpārvaldi Baltijas valstīs un daļā Baltkrievijas teritorijas.
Hinrihs Loze bija NSDAP biedrs no 1923. gada; Šlēsvigas-Holšteinas gauleiters no 1925. gada līdz pat Otrā pasaules kara beigām 1945. gadā. Pēc kara Lozi tiesāja par kara noziegumiem, un viņam tika piespriesti 10 gadi brīvības atņemšanas. 1951. gadā tika atbrīvots no ieslodzījuma slimības dēļ.
Gada aktrise (Spēlmaņu nakts)
Gada aktrise ir viena no nominācijām Spēlmaņu nakts ceremonijā. To pasniedz gada labākajai aktrisei Latvijā. Visvairāk reizes (četras) balvu ir ieguvusi Rēzija Kalniņa.
Interdentāls līdzskanis
Attēlošana IPA
Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā interdentālos līdzskaņus attēlo ar augšējo un apakšējo dentālās artikulācijas diakritiskajām zīmēm vienlaicīgi, ja nepieciešama precīza transkripcija, kā piemēram, bet visbiežāk tos attēlo kā izvirzītus alveolārus līdzskaņus:.
Izplatība
Interdentālie līdzskaņi ir reti sastopami. Parasti dentālu vai alveolāru līdzskaņu interdentāla izruna sastopama kā savdabība vai koartikulācijas blakusefekts. Visbiežāk sastopamie interdentālie līdzskaņi ir nesvelpeniskie berzeņi (svelpeņi var būt dentāli, bet nekad interdentāli). Cik zināms, nevienā valodā interdentālie līdzskaņi nekontrastē ar dentālajiem.
Balsīgi un nebalsīgi interdentāli berzeņi sastopami amerikāņu angļu valodā kā sākumskaņas tādos vārdos, kā then un thin. Britu angļu valodā šie līdzskaņi visdrīzāk būs dentāli.
Lielākajā daļā Austrālijas aborigēnu valodu ir "dentālie" līdzskaņi, kurus raksta th, nh un dažās valodās lh. Tie vienmēr ir lamināli, bet var tikt izrunāti vienā no trijiem atšķirīgiem veidiem atkarībā no valodas, runātāja un no tā, cik uzmanīgi runātājs izrunā skaņu. Šīs skaņas var būt:
Tik Tok
"Tik Tok" (stilizēts kā "TiK ToK") ir amerikāņu dziedātājas Keshas debijas singls no viņas debijas albuma Animal. Tas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju RCA Records.
Andreas Weide
Andreas Weide bija Latvijā būvēts burinieks-četrmastu barkentīna. Lielākais Latvijas teritorijā uzbūvētais šāda tipa kuģis.
Kuģis būvēts un nolaists ūdenī Ainažos 1891. gadā. Būvmeistars M.Hoenzē. Tilpība 572 BRT. Pieraksta osta bija Ainaži. Kuģa īpašnieki bija ievērojamo latviešu kuģinieku Veides dzimta.
Barkentīna veica transatlantiskos braucienus, apmeklējusi Keiptaunu, Dakaru, Buenosairesu. 1901. gadā Āfrikas ziemeļrietumu piekrastē, Zaļā raga rajonā ieguvusi sūci. 1902. gadā Dakarā pārdota kopā ar visu kravu.
Kapteiņi: V.A.Veide, V. Veide, M. Veide, T. Krēmans, F. Vītoliņš, F. Lauters.
Sevvostlags
Sevvostlags jeb Ziemeļaustrumu labošanas darbu nometnes  bija viens no lielākajiem Gulaga soda nometņu kompleksiem (1932-1952) Kolimas reģionā tagadējās Krievijas Federācijas ziemeļaustrumos, kur ieslodzītajiem lika strādāt "Daļstroi" uzņēmuma celtniecības darbos, zelta raktuvēs un būvēt autoceļus. Maksimālais ieslodzīto skaits pārsniedza 190 tūkstošus, no kuriem liela daļa gāja bojā bada, slimību un pārstrādāšanās dēļ vai tika nogalināti pirmā gada laikā pēc ierašanās Kolimā.
Pēc Otrā pasaules kara par "nodevību un sadarbošanos ar vācu okupantiem" Sevvostlaga nometnēs tika ieslodzīti daudzi okupēto Baltijas valstu, Ukrainas un Baltkrievijas rietumdaļas iedzīvotāji. No 1945. līdz 1949. gadam tur bija ieslodzīti japāņu karagūstekņi, no kuriem 1949. gada 1. janvārī bija palikuši dzīvi 3479 ieslodzītie.
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara ieslodzīto skaits samazinājās un būvdarbos nodarbināja japāņu karagūstekņus. Pēc 1948. gada ieslodzīto skaits atkal stipri pieauga sakarā ar to, ka palielinājās par "nodevību un sadarbošanos ar vācu okupantiem" notiesāto skaits. 1948. gada 28. februārī pēc PSRS Iekšlietu ministra pavēles izveidoja "specnometni Nr. 5." jeb Piekrastes nometni Berlagu (Берлаг, Береговой лагерь), kas neietilpa Sevvostlagā, un tajā koncentrēja par "īpaši bīstamiem valsts noziegumiem sodītos" cilvēkus. Pēc Staļina nāves nometnēs ieslodzīto skaits pakāpeniski samazinājās un tās pakļāva "Tālo Austrumu labošanas darbu nometņu pārvaldei" (Управление Северо-восточных исправительно-трудовых лагерей, УСВИТЛ). 1956. gada sākumā "Daļstroj" nometnēs palika 35 4000 ieslodzītie. 1957. gada pavasarī to pārveidoja par Magadanas ekonomisko rajonu un 1957. gada 16. aprīlī Sevvostlagu likvidēja, pārveidojot par KPFSR Iekšlietu ministrijas labošanas darbu koloniju (УИТК МВД РСФСР).
Struktūra (1951)
1951. gadā Sevostlaga nometņu kompleksā ietilpa
Pēc reorganizācijas 1952. gada beigās "Tālo Austrumu labošanas darbu nometņu pārvalde" sastāvēja no 17 patstāvīgām pārvaldēm ar 26 nometnēm un 168 nometņu punktiem, tai skaitā:
1953. gadā "specnometnē Nr. 5." jeb Berlagā bija 23 346 ieslodzītie.
Nometnes apsargāja 13 825 karavīri.
Mirušo skaits
Precīzs mirušo skaits nav zināms. Pēc oficiālajām Magadānas apgabala valsts arhīva ziņām līdz 1951. gada vasarai Sevvostlaga pārvaldē bija iekārtotas 501 271 ieslodzīto lietas, no tām 125 316 lietas par mirušajiem ieslodzītajiem.
Pēc Krievijas Federālās sodu izpildes dienesta (Управление Федеральной службы исполнения наказаний) ziņām Kolimas nometņu pastāvēšanas laikā līdz 1953. gadam tika ievesti 740 434 cilvēki, pēc tam viņu skaits bija niecīgs un līdz 1958. gadam nepārsniedza 800 000, no kuriem miruši aptuveni 120—130 000, nošauti aptuveni 10 000.
Kā nāves iemesls parasti tika uzdota "pelagra" un "distrofija". Tuberkuloze, plaušu karsonis un akūtas zarnu slimības kā nāves cēlonis bija uzrādītas nelielai daļai mirušo. Specnometnē nr. 5. (Berlagā) pēc oficiālajiem datiem nomira 1848 cilvēki (1948—1954).
Piemiņa
1996. gada 12. jūnijā Magadānas tranzīta nometnes vietā pie Krutajas sopkas (сопка «Крутая») tika atklāts piemineklis staļinisko represiju upuriem. No šīs vietas ieslodzītos tālāk sadalīja uz citām Sevvostlaga nometnēm.
2012. gada 24. jūlijā pie pieminekļa "Sēru maska" tika uzstādīta piemiņas plāksne ar uzrakstu “Represēto Latvijas dēlu un meitu, totalitārā režīma upuru, mūžīgai piemiņai” latviešu, krievu un angļu valodās. Pasākumā Latvijas vēstnieks Krievijas Federācijā Edgars Skuja kopā ar Magadanas pilsētas galvu Sergeju Pečoniju, Magadanas Baltiešu biedrības vadītāju Andreju Ozolu un Jelgavas pilsētas mēru Andri Rāviņu godināja Kolimā represēto personu piemiņu, noliekot ziedus pie pieminekļa.
Fortran
Fortran (agrākais nosaukums FORTRAN no ) ir pirmā augsta līmeņa programmēšanas valoda, kas tika radīta 1950. gados Džona Bekusa vadībā IBM zinātnisko un inženiertehnisko uzdevumu risināšanai. Fortran kļuva par galveno valodu programmēšanas ēras sākumā un mūsdienās to izmanto intensīvas skaitļošanas jomās, piemēram, klimata modelēšanā, aprēķinos fizikā un ķīmijā.
Laika gaitā ir bijušas vairākas Fortran versijas, kurās tika iekļauti valodas paplašinājumi, tomēr saglabājot savietojamību ar iepriekšējām versijām. Secīgās versijās tika iekļauts simbolu datu apstrāde (FORTRAN 77), masīvu, modulārā un objektbāzētā programmēšana (Fortran 90/95), objektorientētā programmēšana (Fortran 2000, Fortran 2003, Fortran 2008).
Moše Kordovero
Moše Kordovero jeb Moše ben Jakobs Kordovero (akronīms RaMaK, 1522 - 1570. 27. maijs,, bija viens no ievērojamākajiem ebreju mistiķiem un kabalistiem. Kordovero no 1540. gada līdz pat savai nāvei mācīja Galilejas pilsētā Cfatā, kura bija tā laika nozīmīgākais jūdaisma garīgās tradīcijas centrs.
Biogrāfija
Kordovero vecāki bija sefardi jūdi un bija cēlušies no Ibērijas pussalas. Viņi bija spiesti doties bēgļu gaitās pēc ebreju padzīšanas no Spānijas 1492. gadā, tādēļ Kordovero dzimšanas vieta nav zināma, bet droši ir zināms par viņa uzturēšanās sākumu Cfatā 1540. gadā. Tur vairāku gadu garumā viņš studēja pie rabīniem Jozefa Karo (1488 - 1575), Šulhan Aruh autora, un Salomona ha-Levī Alkabeza (1500 - 1576). Kordovero darbojās gan kā Toras un Talmuda skolotājs, gan kā jurists un tiesnesis. Līdztekus viņš sacerēja vairākus garīgus rakstus, kuros jūtams Kabalas pamatgrāmatas Zohar iespaids (sk.Mozus no Leonas). Viņa galvenais darbs ir Pardes Rimmonim (ivritā: "Granātābolu dārzs"), kurā viņš parāda ceļus gudrības iegūšanai. Ievērojamākais Kordovero skolnieks bija kabalists Īzāks Lurija.
22. marts
22. marts ir gada 81. diena pēc Gregora kalendāra (82. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 284 dienas.
Vārda dienas
Dziedra, Tamāra
Kongo Demokrātiskā Republika
Kongo Demokrātiskā Republika (fr), agrāk — Zaira, ir valsts Centrālajā Āfrikā. Tā ziemeļos robežojas ar Centrālāfrikas Republiku un Dienvidsudānu, austrumos ar Ugandu, Ruandu, Burundi un Tanzāniju, dienvidaustrumos ar Zambiju, ziemeļrietumos ar Kongo Republiku un dienvidrietumos ar Angolu. Pēc platības tā ir otrā lielākā valsts Āfrikā un 11. lielākā pasaulē. Tā ir lielāka valsts Subsahāras Āfrikā pēc platības. Ar 84 miljoniem iedzīvotāju šī ir valsts ar ceturto lielāko iedzīvotāju skaitu Āfrikā un 16. lielāko pasaulē, tāpat šī ir valsts ar lielāko iedzīvotāju skaitu starp tām valstīm, kur oficiālā valsts valoda ir franču. Bez franču valodas arī četras bantu valodas (kongo valoda, lingala valoda, luba, svahili) ir atzītas par valsts valodām. Valsti apdzīvo vairāki simti dažādu etnisko grupu.
No 1908. līdz 1960. gadam Kongo Demokrātiskā Republika bija Beļģijas kolonija un tās nosaukums bija Beļģu Kongo. No 1971. līdz 1997. gadam tā bija oficiāli pazīstama ar nosaukumu Zaira.
Valsts ekonomiku veido galvenokārt primārais sektors (lauksaimniecība un kalnrūpniecība). Valsts ir bagāta ar dabas resursiem. Valsts lielākās pilsētas ir galvaspilsēta Kinšasa, Lubumbaši un Mbužimaji. Kongo Demokrātiskā Republika ir ANO un Āfrikas Savienības dalībvalsts. Saskaņā ar 2018. gada datiem Kongo Demokrātiskā Republika ierindojas 176. vietā pēc Tautas attīstības indeksa no 189 valstīm. Tā ir viena no nabadzīgākajām valstīm pasaulē.
Vēsture
Mūsdienu KDR teritorija tika kolonizēta 19. gs beigās. Beļģijas karalis Leopolds II, kuru neapmierināja Beļģijas starptautiskās ietekmes un prestiža trūkums, mēģināja pārliecināt Beļģijas valdību atbalstīt tajā laikā lielākoties neizpētīto Kongo baseina kolonizāciju. Beļģijas valdībai bija atšķirīgas domas. Tāpēc Leopolds nolēma padarīt teritoriju par savu privāto īpašumu. Ar atbalstu no vairākām rietumu valstīm, kas Leopoldu uzskatīja par noderīgu buferi starp konkurējošajiem koloniālajiem spēkiem (Franciju un Lielbritāniju), Leopolds 1885. gadā panāca starptautisku atzīšanu priekš savas personiskās kolonijas - Kongo Brīvvalsts.
Lai gan teritoriju pārvaldīja no Briseles, administratīvā galvaspilsēta bija ostas pilsēta Boma, kuru izmantoja eksporta vajadzībām. Bomā atradās arī ģenerālgubernatora rezidence, kurš atbildēja tieši Beļģijas karalim. Valsts tika sadalīta 14 rajonos, kurus pārvaldīja komisāri. Komisāri ziņoja tieši ģenerālgubernatoram un tos iecēla pats karalis. Šo amatu veicēji arī bija atbildīgi par to, lai pēc iespējas īsākā laikā tiktu savākts liels daudzums ziloņkaula un gumijas jeb kaučuka. Koloniālā administrācija kontrolēja vietējos iedzīvotājus, ieviešot terora režīmu, un bieži tika veiktas masveida slepkavības un kropļošana. Leopolds II bija spiests nolīgt Eiropas algotņus, lai aizstāvētu savas intereses. Tie tika sagrupēti privātā armijā, kuru sauca par ”Force Publique”. To skaits bija ap 19 000. Tie pildīja policistu funkcijas un uzturēja kārtību okupētajā teritorijā.
20. gadsimta sākumā publika sāka uzzināt par izdarībām šajā teritorijā. Kongo Brīvvalsts pastāvēja līdz 1908. gadam, kad to anneksēja Beļģija kā vienu no savām kolonijām. Tā tika pārdēvēta par Beļģu Kongo. Kolonijā likumdošanas vara bija Beļģijas karalim un parlamentam, bet izpildvara bija piešķirta ģenerālgubernatoram, ko pārraudzīja speciāli nozīmēts Beļģijas Kongo lietu ministrs. Kongo iesaistījās abos pasaules karos Antantes un sabiedroto pusē. Pirmā pasaules kara laikā ”Force Publique” bija mobilizējuši vietējos iedzīvotājus, kuri piedalījās cīņās pret Vācijas impēriju kopā ar Lielbritāniju un Portugāli Vācu Austrumāfrikā. Kara laikā Beļģija okupēja mūsdienu Ruandas un Burundi teritoriju, kuras tika apvienotas vienā Tautu Savienības mandātteritorijā ar nosaukumu Ruanda-Urundi. 1962. gadā tās atdalījās viena no otras un kļuva par atsevišķām valstīm - Burundi un Ruandu. Otrā pasaules kara laikā kolonija bija vērtīgs ienākumu avots okupētās Belģijas valdībai, kura atradās trimdā, kā arī pārējiem sabiedrotajiem. Tā tiem eksportēja gumiju, palmu eļļu, varu un dimantus. Beļģu Kongo kļuva par vienu no galvenajām urāna eksportētājvalstīm ASV, kuru izmantoja Manhetenas projektā. ”Force Publique”, kuru skaits bija pieaudzis, izveidoja vairākas brigādes, lai palīdzētu sabiedrotajiem cīnīties pret Itāliju Austumāfrikā.
Ģeogrāfija
Kongo Demokrātiskā Republika atrodas uz ekvatora, un tās kopējā platība ir 2 345 409 kvadrātkilometri, no kuriem 3,3 procentus aizņem ūdens. Tā ir otra lielākā valsts Āfrikā pēc platības aiz Alžīrijas. Valsts atrodas Āfrikā, Kongo upes baseina teritorijā. Augstākā virsotne valstī ir Stenlija kalns (5109 m). Garākā upe valstī ir Lualaba. Lielākais ezers valstī ir Tangaņikas ezers.
Valsts ziemeļos robežojas ar Centrālāfrikas Republiku un Dienvidsudānu, austrumos ar Ugandu, Ruandu, Burundi un Tanzāniju, dienvidaustrumos ar Zambiju, ziemeļrietumos ar Kongo Republiku un dienvidrietumos ar Angolu. Valsts rietumos to mazliet apskalo Atlantijas okeāns. Kongo Demokrātiskās Republikas galvaspilsēta ir Kinšasa, kura ir arī lielākā pilsēta valstī. Tajā dzīvo 11 miljoni iedzīvotāju un tā ir visapdzīvotākā pilsēta valstī. Kinšasa ir arī viena no valsts 26 provincēm.
Klimats ir atšķirīgs visā valstī. Pie Kongo lietus meža klimats ir ekvatoriāls - karsts un mitrs visu gadu bez sausās sezonas. Gadā nolīst no 1700 līdz 2000 mm. Pašos valsts ziemeļos pie robežām ar Centrālāfrikas Republiku un Dienvidsudānu un valsts centrālajā daļā ir sastopams tropu klimats - karsts visu gadu ar mazāk nokrišņiem nekā lietus mežā, bet ar sauso sezonu, kura parasti ir īsa. Šajā zonā nolīst no 1000 līdz 1700 mm gadā. Valsts galvaspilsētā, Kinšasā, ir tropu klimats. Pie Atlantijas okeāna krasta un pašos valsts dienvidos (zem Čikapas un Kalemie) ir sastopams tropu klimats ar garu sauso sezonu.
Kongo ir septiņi nacionālie parki, no kuriem pieci ir iekļauti UNESCO Pasaules kultūras mantojumu sarakstā: Garambas nacionālais parks, Kahuzi-Biéga nacionālais parks, Okapi savvaļas rezervāts, Salongas nacionālais parks un Virungas nacionālais parks. Kalnu gorillas ir sastopamas Virungas nacionālajā parkā. KDR ir viena no trim valstīm pasaulē, kur tās ir sastopamas (pārejās ir Ruanda un Uganda). Okapi ir valsts nacionālais dzīvnieks un tas tiek aizsargāts ar likumu. Pēdējais savvaļas Baltais ziemeļdegunradzis dzīvo Garambas nacionālajā parkā. Salongas nacionālais parks ir tikpat liels kā Āfrikas lielākais lietus mežs.
Ekonomika
Kongo Demokrātiskās Republikas ekonomisko attīstību ir smagi skārusi gadu desmitiem ilga nestabilitāte un vardarbība. Valsts piedzīvoja Mobutu Sese Seko korumpēto režīmu, 2 karus un konfliktu valsts austrumu daļā, kurš notiek vēljoprojām. Neliela ekonomiskā pārvaldība, ko pastiprina atkārtotas politiskās krīzes, ir ierobežojusi ekonomisko brīvību un ieslodzījusi lielāko daļu iedzīvotāju pastāvīgā nabadzībā.
1990. gadu sākumā valsts sāka piedzīvot ekonomisko krīzi un katru gadu ekonomiskā izaugsme bija negatīva. To pastiprināja Pirmais un Otrais Kongo karš. Kopš Džozefa Kabilas stāšanās amatā valsts ir sākusi atgūties.
Demogrāfija
Kongo Demokrātiskajā Republikā dzīvo 250 etniskās grupas. Lielākās etniskās grupas ir luba, mongo un bakongo. Galvenā reliģija ir kristietība (95,1% no iedzīvotāju skaita), tai skaitā 46,5% ir protestanti un 41,5% ir Romas katoļi. Musulmaņi ir mazāk par 1% no iedzīvotāju skaita.
Kongo ir viena no pasaules valstīm, kurai ir augsts zīdaiņu mirstības rādītājs.
Augsta līmeņa programmēšanas valoda
Augsta līmeņa programmēšanas valoda ir programmēšanas valoda, kas, salīdzinot ar zema līmeņa programmēšanas valodu, ir abstraktāka, vieglāka lietošanā un vieglāk pārnesama uz citām platformām. Šādās valodās parasti nav tiešu procesora komandu, tās darbojas ar abstraktiem datiem.
Anrī Matiss
Anrī Matiss (fr, dzimis, miris ), dzimis kā Anrī Emils Benuā Matiss (fr) bija franču mākslinieks, visnozīmīgākais fovisma pārstāvis. Lai arī Matiss pamatā pazīstams kā gleznotājs, viņš bija arī prasmīgs tēlnieks un grafiķis. Starp nozīmīgākajiem Matisa darbiem jāmin "Deja" (1910), "Sarkanā istaba" (1911), "Karaļa skumjas" (1952), kā arī interjers Rožukroņa kapellai Vansā.
Dzīvesgājums
Matiss piedzima Lekato 1869. gadā. 1887. gadā viņš devās uz Parīzi studēt jurisprudenci. Ar glezniecību Matiss sāka nodarboties pēc smagas apendicīta lēkmes. 1891. gadā viņš sāka apgūt glezniecību Žiljena akadēmijā, kā arī pie Viljama Adolfa Bugro un Gistava Moro. 1896. gadā Matiss izstādīja četras gleznas Parīzes Salonā. Viņš kļuva par Salona biedrības biedru, un valsts iegādājās viņa darbu "Sieviete lasa" (1894). 1898. gadā Matiss apprecēja Amēliju Parēru (Amélie Parayre) un uz gadu devās uz Londonu, kur iepazinās ar Viljama Tērnera darbiem.
Matiss ietekmējās no postimpresionisma (Pola Sezana, Gogēna, van Goga, Pola Siņaka) un japāņu mākslas, padarot krāsu par būtisku elementu savās gleznās. 1898. gadā Siņaks žurnālā La Revue Blanche publicēja manifestu "No Ežēna Delakruā līdz neoimpresionismam" (D'Eugène Delacroix au Néo-Impressionnisme), kas veicināja Matisa interesi par puantilismu. Daudzi darbi, kas radīti no 1899. līdz 1905. gadam uzgleznoti puantilisma tehnikā, ko Matiss aizguva no Siņaka. Matiss iegādājās Sezana, Gogēna, van Goga un Rodēna darbus, kā arī 1899. gadā sāka apgūt tēlniecību. Lai arī Matiss bija gluži populārs, viņam bija finansiālas grūtības. Tikai 1904. gadā notika Matisa pirmā personālizstāde; tā bija neveiksmīga.
Matiss no 1917. gada līdz savai nāvei dzīvoja Franču Rivjērā. Šī perioda pirmajā posmā viņa mākslinieciskajā pieejā iestājās atslābums, atteikšanās no avangarda, kas raksturīga lielai daļai pēckara mākslas (salīdzinājumam var minēt Pikaso un Stravinska neoklasicismu un Derēna atgriešanos pie tradicionālisma). Šim periodam raksturīgs darbs ir "Odaliska ar magnolijām". Šajā laikā Matiss (tāpat kā Pikaso) veidoja kostīmus un dekorācijas Sergeja Dagiļeva baletiem. 1920. gados Matiss daudz ceļoja (uz Normandiju, Itāliju, Taiti utt.). 1941. gadā viņam tika diagnosticēts vēzis, un pēc operācijas Matiss sāka izmantot ratiņkrēslu, tomēr turpināja darbu: šajā laikā viņš radīja aplikāciju ciklu "Džezs" (1947). 1950. gados Matisam bija arī astma un problēmas ar sirdi. 1951. gadā viņš tomēr pabeidza darbu pie Rožukroņa kapellas Vansā interjera. 1954. gadā Matiss nomira.
Mākslinieciskā darbība
Matisa pieeja krāsām bija novatoriska un ietekmēja lielu daļu XX gs. mākslas. Viņa darbiem raksturīgas smagnējas, tumšas kontūras, atteikšanās no ēnojuma, intensīvas, nejauktas krāsas. Matiss praktiski neizmanto perspektīvu. Viņa darbos jaušamas austrumu mākslas ietekmes, tie nereti ir izteikti ornamentāli.
Matiss darbojās arī grafikā. Jau 1932. gadā viņš ilustrēja Stefana Malarmē dzejas krājumu, taču īpaši aktīvi grafikā sāka darboties pēc II pasaules kara (no šī perioda darbiem īpaši jāmin ilustrācijas Šarla Bodlēra dzejoļu krājumam "Ļaunuma puķes" 1947. gadā).
IMAP
IMAP jeb Interneta ziņojumu piekļuves protokols (en) ir interneta protokols, kas paredzēts piekļuvei elektroniskajam pastam uz servera ar klienta programmas palīdzību. "Ziņojums" (message) šeit ir sinonīms e-pasta vēstulei. Pašreizējā versija, IMAP versija 4 revīzija 1 (IMAP4rev1), ir aprakstīta. IMAP4 un POP3 ir visizplatītākie interneta protokoli e-pasta izguvei, bet IMAP ir plašāka funkcionalitāte. Pamatā visi mūsdienu e-pasta klienti un serveri atbalsta abus protokolus.
IMAP ļauj darboties ar vēstuļu kastītēm (mailbox) un vēstulēm tajās gan tiešsaistē uz servera, gan arī bezsaistes (en) režīmā, klientam lejuplādējot visas vēstules, un tad klienta pusē tās apstrādājot (kā to dara POP protokols). IMAP4rev1 protokolā ietvertas šādas operācijas: vēstuļu kastu izveidošana, dzēšana, pārsaukšana, jaunu ziņojumu pārbaude, vēstuļu dzēšana, karodziņu stāvokļu maiņa, meklēšanas operācijas pēc dažādiem parametriem.
IMAP nav paredzēts vēstuļu izsūtīšanai, tam jāizmanto citi protokoli, piemēram SMTP.
Kongo Republika
Kongo Republika ir valsts Centrālajā Āfrikā, tā atrodas Atlantijas okeāna krastā. Tā robežojas ar Kongo Demokrātisko Republiku dienvidos un austrumos, Gabonu rietumos, Kamerūnu un Centrālāfrikas Republiku ziemeļos un Angolas Kabindas provinci dienvidrietumos. Rietumos Kongo Republiku apskalo Atlantijas okeāns. Valsts galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Brazavila. Valsts teritorija ir bagāta ar mežiem. Lielākā daļa no iedzīvotājiem dzīvo valsts dienvidu daļā.
Pēc neatkarības iegūšanas 1960. gadā Franču Kongo kolonija kļuva par Kongo Republiku, 1970. gadā par Kongo Tautas Republiku — marksisma-ļeņinisma vienas partijas valsti. Kopš 1992. gada notiek daudzpartiju vēlēšanas, demokrātiski ievēlētā valdība tika gāzta 1997. gada Kongo Republikas pilsoņu kara laikā.
Vēsture
Kopš 9. gadsimta Kongo upes baseinā dominēja bantu valodās runājošas ciltis. No 1886. līdz 1947. gadam Kongo labā krasta zemes bija daļa no Francijas Ekvatoriālās Āfrikas jeb Francijas Kongo. 1903. gadā franči šeit sāka iegūt vara rūdu un līdz 1934. gadam uzcēla dzelzceļu, kas savienoja Brazavilu ar Puentnuāras ostu. 1947. gadā Franču Kongo ieguva Francijas aizjūras teritorijas statusu, bet 1958. gadā autonomas republikas statusu.
1960. gada 15. augustā Kongo Republika kļuva par neatkarīgu valsti ar Filbertu Jolo kā valsts pirmo prezidentu. 1963. gadā pēc strādnieku nemieriem Jolo bija spiests atkāpties no amata. Alfonso Masemba-Debā kļuva par valsts prezidentu ar Paskālu Lisobu kā premjerministru. 1964. gadā Debā padarīja Nacionālās revolūcijas kustību par vienīgo partiju valstī un ieviesa valstī sociālistisku režīmu. Viņš uzsāka nacionalizāciju un izveidoja attiecības ar Padomju Savienību, Ziemeļkoreju, Ziemeļvjetnamu un Ķīnas Tautas Republiku. 1968. gadā Marians Ngoabi apvērsumā gāza Debā valdību, tomēr turpināja sava priekšteča iesākto sociālistisko režīmu, izveidojot savu partiju - Kongo Darba partiju (KDP).
1969. gadā Ngoabi proklamēja Kongo Tautas Republiku ar KDP kā vienīgo atļauto partiju valstī. 1975. gadā viņš parakstīja ekonomiskās palīdzības līgumu ar Padomju Savienību. 1977. gadā Ngoabi noslepkavoja; pēc neilga laika noslepkavoja arī Brazavilas arhibīskapu un bijušo prezidentu Debā. Par valsts prezidentu kļuva Žoakīns Uhombo-Opango, kurš bija prezidenta amatā līdz 1979. gada februārim. Pie varas nokļuva prezidents Deniss Saso-Nguso, kurš 1981. gadā noslēdza ar Padomju Savienību 20 gadu ilgu draudzības līgumu. Taču PSRS sabrukuma laikā 1990. gadā viņš atteicās no marksisma ideoloģijas, 1992. gadā tika ieviesta jauna konstitūcija, kura atļāva vairāku partiju sistēmu un valsts atguva Kongo Republikas nosaukumu.
1992. gadā tika rīkotas pirmās demokrātiskās vēlēšanas, kurās uzvarēja Paskāls Lisoba no Panāfrikas Sociāldemokrātiskās Savienības (PSS). Nguso un Bernards Kolēlas no Kongo kustības par demokrātisku un integrētu attīstību nebija apmierināti ar vēlēšanu rezultātiem. Spriedze turpināja pieaugt, kad Kolēlas, Lisoba un Nguso izveidoja savas "Ninja", "Cocoye" un "Cobra" frakcijas. Katra frakcija piesaistīja dalībniekus no tās vadītāju etniskās un politiskās grupas: Mboči atbalstīja Nguso, Niboleki Lisobu un Lari Kolēlasu. 1993. gada parlamentārajās vēlēšanās PSS ieguva lielāko daļu no vietām nacionālajā asemblejā. Pēc vēlēšanām notika sadursmes starp valdības un opozīcijas spēkiem, kas aizsāka Pirmo Kongo Republikas pilsoņu karu. 1994.-1995. gadā valdība noslēdza pamieru ar opozīcijas spēkiem un opozīcijas dalībniekiem tika iedoti amati valdībā. Tomēr Lisobam neizdevās piespiest visas fakcijas atbruņoties. 1997. gadā Lisoba, gaidot apvērsuma mēģinājumu no Nguso, lika "Cocoye" fakcijai sagūstīt Nguso un piespiest viņa "Cobra" grupu atbruņoties. Tas izraisīja jaunu pilsoņu karu un visas frakcijas sāka kontrolēt savu daļu no Brazavilas. Lisoba mēģināja atrast sabiedrotos, dodoties vizītēs uz Ruandu, Ugandu un Namībiju. Viņš ieguva atbalstu no Kongo Demokrātiskās Republikas prezidenta Lorāna Kabilas. Taču Nguso guva palīdzību no Angolas, jo Lisobas valdība atbalstīja Nacionālo savienību par pilnīgu Angolas neatkarību (UNITA) tās pilsoņu karā. Francija arī palīdzēja Nguso, vēlētos saglabāt savas naftas intereses valstī.
1997. gadā Lisoba iecēla Kolēlasu par valsts premjerministru un viņa fakcija pārgāja valdības pusē. 1997. gada 11.-12. oktobrī Angolas gaisa spēki bombardēja "Cocoye" spēku pozīcijas Brazavilā. 16. oktobrī "Cobra" frakcijas spēki kopā ar Angolas karaspēku un tankiem ieguva pilnīgu kontroli pār galvaspilsētu. Nguso nākamajā dienā sevi pasludināja par valsts jauno prezidentu. Viņš iekļāva "Cobra" frakcijas dalībniekus valsts armijā, nelikvidējot grupu. Pēc galvaspilsētas ieņemšanas "Cobra" frakcija izklīda par pilsētu, sagūstot un nogalinot viņu pretinieku vienības, un nolaupot viņu mantas. Angolas spēki iebruka Puentnuārā, kur tie sastapa mazu pretestību, jo lielākā daļa valdības spēku padevās. Zaudējot kontroli pār galvaspilsētu, Lisobas un Kolēlasa spēki pārgrupējās un turpināja veikt uzbrukumus vairākām pilsētām. Tas noveda pie Angolas un Čadas spēku izvietošanos valsts teritorijā, lai apturētu nemiernieku aktivitāti. 1999. gadā valdība un nemiernieki parakstīja miera līgumu Zambijā, kas nodrošināja nacionālo dialogu, politisko partiju demilitarizāciju un nemiernieku vienību atkārtotu uzņemšanu valsts drošības spēkos.
2001. gadā tika ieviesta jauna konstitūcija, kas pavēra ceļu prezidentālajām un parlamentārajām vēlēšanām. 2002. gadā notika referendums par konstitūcijas grozījumu. 87% nobalsoja par tās grozīšanu. Kongo Republika kļuva par prezidentālu valsti, prezidenta termiņu ilgums tika pagarināts uz 7 gadiem, tika izveidota divpalātu asembleja un premjerministra amats tika likvidēts. Opozīcija iebilda par šādu grozījumu, uzskatot, ka prezidentam tiek dotas pārāk plašas pilnvaras. 2002. gada decembra vēlēšanās Nguso ieguva gandrīz 90% balsu. Viņa galvenajiem sāncenšiem, Lisobam un Kolēlasam, bija aizliegts tajās piedalīties. Pēc vēlēšanām cīņas atsākās Pulas departamentā starp valdības spēkiem un nemierniekiem, kurus vadīja Pastors Ntumi. Konflikts beidzās ar miera līguma parakstīšanu 2003. gada aprīlī.
Nguso tika atkārtoti ievēlēts 2009. gada prezidenta vēlēšanās. 2015. gadā notika referendums par konstitūcijas grozīšanu. 92,27% nobalsoja par grozījumu. Būtiskākais, kas tika izmainīts, bija tas, ka viena persona var tikt ievēlēta par prezidentu 3 reizes. Šis grozījums ļāva Nguso kandidēt uz jaunu termiņu. Viņš tika atkārtoti ievēlēts 2016. gada prezidenta vēlēšanās. Politiskā stabilitāte un naftas ieguve nodrošināja valsti ar relatīvu labklājību, neskatoties uz infrastruktūras un publisko pakalpojumu slikto stāvokli un nevienlīdzīgu naftas ieņēmumu sadali
Ģeogrāfija
Kongo atrodas Subsahāras Āfrikas centrālajā rietumu daļā pie ekvatora. Tā robežojas ar Kongo Demokrātisko Republiku dienvidos un austrumos, Gabonu rietumos, Kamerūnu un Centrālāfrikas Republiku ziemeļos un Kabindas provinci (Angolas provinci) dienvidrietumos. Valsts kopējā platība ir 342 000 km², kas to ierindo 64. vietā pēc platības pasaulē un 27. vietā Āfrikā. Tai ir īsa pieeja Atlantijas okeānam valsts rietumu daļā. Krasta līnija gar Atlantijas okeānu ir 169 km gara. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta, Brazavila, atrodas Kongo upes labajā krastā. Otrpus Kongo upei, tieši pretī Brazavilai, atrodas Kinšasa, Kongo Demokrātiskās Republikas galvaspilsēta.
Augstākā virsotne valstī ir Berongou kalns (903 m). Garākā upe valsī ir Kongo. Tā tiek izmantota kā pārtikas un elektrības avots, kā arī priekš preču transportēšanas. Valsts ir bagāta ar vairākiem dabas resursiem: naftu, koksni, svinu, cinku, urānu, varu, fosfātiem, zeltu, magniju, dabasgāzi un hidroenerģiju. 31,1% zemes ir piemērota lauksaimniecībai.
Valsts ir bagāta ar tropu mežiem, tomēr tie tiek izcirsti, lai iegūtu koksni. Tie aizņem 65,6% no valsts platības.
Klimats
Valsts dienvidu daļa atrodas subekvatoriālajā klimata joslā, taču ziemeļu daļa atrodas ekvatoriālajā klimata joslā. Pie krasta ar Atlantijas okeānu valsts ietilpst tropu joslā. Lietus sezona ilgst no marta līdz jūnijam. Tai seko sausā sezona, kura ilgst no jūnija līdz oktobrim. Valstij ir raksturīga pastāvīgi augsta temperatūra un mitrums.
Politika
Kongo Republika ir prezidentāla republika. Pašreizējais valsts prezidents ir Deniss Saso-Nguso, kurš ir šajā amatā kopš 1979. gada ar pātraukumu no 1992. līdz 1997. gadam. Viņš ir bijis valsts prezidents 34 gadus, padarot viņu par trešo visilgāk valdošo Āfrikas līderi.
Pirmajā prezidentūras periodā viņš vadīja vienas partijas valsti ar Kongo Darba partiju kā valdošo partiju valstī. Tobrīd valsts nosaukums bija Kongo Tautas Republika. Starptautiskā spiediena dēļ viņš ieviesa daudzpartiju sistēmu 1990. - 1991. gadā viņam tika atņemta izpildvara, padarot viņu par ceremoniālu valsts vadītāju. Viņš piedalījās 1992. gada prezidenta vēlēšanās, bet tika sakauts, iegūstot trešo vietu. Nguso bija opozīcijas līderis piecus gadus pirms atgriešanās pie varas Otrā Kongo Republikas pilsoņu kara laikā (1997-1999), kurā viņa nemiernieku spēki sakāva tobrīdējo prezidentu Paskālu Lisobu. Pēc pārejas perioda viņš uzvarēja 2002. gada prezidenta vēlēšanās. Viņš tika atkārtoti ievēlēts 2009. gada prezidenta vēlēšanās. Jaunas konstitūcijas ieviešana, kas notika pēc referenduma 2015. gadā, ļāva Nguso kandidēt uz jaunu termiņu. Viņš tika atkārtoti ievēlēts 2016. gada prezidenta vēlēšanās.
Nguso partijai, Kongo Darba partijai, ir pārākums valsts nacionālajā asamblejā. Tā aizņem 89 no 139 vietām. Partijas ideoloģija ir demokrātiskais sociālisms un kreisais nacionālisms. Kamēr valsts bija Kongo Tautas Republika, partijas ideoloģija bija komunisms un marksisms-ļeninisms. Partiju dibināja Marians Ngoabi, kurš arī pārvērta valsti par tautas republiku. Partija beidza pārstāvēt komunismu 1990. gadu sākumā. Citas partijas, kurām ir vietas nacionālajā asamblejā ir Kongo kustība par demokrātisku un integrētu attīstību un Panāfrikas Sociāldemokrātiskā Savienība. Nacionālo asambleju ievēl ik pēc 5 gadiem.
Iedzīvotāji
2017. gadā valstī dzīvoja 4 954 674 iedzīvotāju, ierindojot valsi 122. vietā pasaulē pēc iedzīvotāju skaita. Kongo Republika ir ļoti urbanizēta, vairāk nekā puse iedzīvotāju dzīvo divās lielākajās pilsētās: Brazavilā un Puentnuārā. Pārējā valsts teritorija ir viena no visblīvāk apdzīvotākajām teritorijām Āfrikā ar iedzīvotāju blīvumu 12,8/km². Lielākā etniskā grupa valstī ir bakongo (48%), kurai seko sangha 20%, m'bochi (12%), teke (17%) un eiropieši un citas nacionalitātes (3%). Oficiālā valoda ir franču valoda, taču lingala un monokutuba valodas lieto tirdzniecībā. Tiek lietoti arī vietējie dialekti, no kuriem kikongo ir visbiežāk izplatītākais. Valsts ir vidēji urbanizēta, jo 66,9% iedzīvotāju dzīvo pilsētās 2018. gadā. Iedzīvotāju vidējais vecums ir 19,7 gadi. 41,67% iedzīvotāju ir jaunāki vai ir sasnieguši 14 gadu vecumu.
Iedzīvotāju vidējais dzīves ilgums ir 59,8 gadi. Valstij ir augsts zīdaiņu mirstības līmenis. Dzimstības līmenis valstī ir augsts. Kopējais dzimstības koeficients ir 4,59 bērni/uz sievieti. Valstī ir izplatīts HIV/AIDS; 2016. gadā 91 000 iedzīvotāju bija saslimuši ar tiem.
Kārlis Aperāts
Kārlis Aperāts ( — ) bija Latvijas armijas un Latviešu leģiona virsnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis Vilces pagastā. Pēc Petrovskas pilsētas ģimnāzijas absolvēšanas strādāja par grāmatvedi Rīgā. Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gada septembrī brīvprātīgi iestājās Krievijas Impērijas armijā. 145. rezerves kājnieku pulkā izgāja apmācību brīvprātīgo mācību komandā. 1916. gada pavasarī pēc paša vēlēšanās pārcelts uz 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljonu. Tā sastāvā piedalījās Ziemassvētku kaujās pie Ložmetējkalna un Mazās Juglas aizstāvēšanās kaujās. Pēc kaujām paaugstināts par apakšvirsnieku.
Latvijas brīvības cīņu sākumā 1918. gada 15. decembrī brīvprātīgi iestājās jaunveidotā landesvēra 1. latviešu atsevišķā bataljona Cēsu rotā kā sakaru komandas priekšnieks. 1919. gadā paaugstināts par leitnantu, bet 1920. gadā — par virsleitnantu un augustā pārcelts uz 2. Ventspils kājnieku pulku atkal kā sakaru komandas priekšnieks, piedalījies Latgales atbrīvošanas cīņās. Par kaujas darbību pie Moļņiku ciema, kur zem spēcīgas pretinieka uguns pievienojis ienaidnieka telefona līnijai savu tālruni un uztvēris ziņas par ienaidnieka spēku pārgrupēšanos, ļaujot Latvijas armijai ieņemt Viļānus bez zaudējumiem, apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.
Pienāca liktenīgās 1940. g. jūnija dienas, un mūsu zemē iesoļoja Sarkanā armija. Mēs, neatkarīgās Latvijas armijas karavīri, uz to bijām spiesti pasīvi noskatīties un gaidīt savu likteni. Visus mocīja jautājums, kas notiks ar mums, sevišķi ar tiem karavīriem, kuri bija piedalījušies Latvijas atbrīvošanas cīņās pret komūnistiem un saņēmuši par to apbalvojumus. Domājams, paši komūnisti bija izplatījuši baumas, ka komūnisti neesot vairs tādi, kādi tie bijuši 1917.—1919. gadā. Veselais saprāts gan teica ko citu, jo somu—padomju kara laikā mums piesūtīja dažas boļševiku pavēles un citas ziņas, no kurām bija spriežams, ka viņi ir tādi paši, kādi bijuši agrāk, ja ne vēl bīstamāki. Īsi pirms sarkanarmijas iebrukšanas mūsu bataljona komandieris sapulcināja virsniekus un priekšniecības uzdevumā apjautājās, vai mēs vajadzības gadījienā būtu gatavi cīnīties pret boļševiku sarkano armiju. Visi izteicām gatavību to darīt, un arī kareivju noskaņojums bija tāds pats. Visa Latvijas armija būtu metusies cīņā, neskatoties uz to, ka ienaidniekam bija milzīgs cilvēku un ieroču pārsvars. Kādu dienu vēlāk bataljona komandieris paziņoja virsniekiem, ka Valsts prezidents pavēlējis mūsu armijai būt kaujas gatavībā, jo, ja tikšot apdraudēta Latvijas neatkarība, tad būšot jācīnās. Tā arī bija visa informācija, kādu šinīs liktenīgajās dienās mēs saņēmām. Mūsu bataljons visu laiku bija trauksmes stāvoklī. Virsnieki un pārējais komandējošais sastāvs atradās pie savām vienībām kā naktīs, tā dienās, un mēs bijām gatavi kuru katru brīdi iziet cīņā. Tomēr nekādus tālākus rīkojumus nesaņēmām. Kopā ar kādu virsleitnantu devos uz pilsētas centru. Tur bija dzirdamas klaigas un atsevišķi šāvieni, kaut kur dziedāja internacionāli. Stacijas laukumā stāvēja pieci sarkano tanki ar aizvērtām lūkām un durvīm. Kad gribēju pie Rīgas prefektūras pāriet pāri ielai, uz mums sāka lidot akmeņi, un kāda degvīna pudele skāra manu līdzgājēju. Šinī brīdī pie prefektūras piebrauca 3 „Krupa" mašīnās Armijas štāba bataljona karavīri. Devos pie atbraukušiem karavīriem, ko vadīja kāds virsleitnants. Tas teica, ka pūlis gatavojoties uzbrukt prefektūrai. Tūliņ arī no apstādījumu puses bija dzirdamas klaigas, un drīz arī parādījās ap 100 cilvēku liels pūlis, galvenokārt sastāvošs no ebrēju pusaudžiem un dažādiem noskrandušiem netīriem tipiem. Nezin, kur tādi bija gadījušies, jo nekad tik noskranduši un tik netīri tipi Rīgā, pat tās nomalēs, līdz šim nebija redzēti. Pūlis virzījās prefektūras virzienā. Kāds policijas ierēdnis lūdza Armijas štāba bataljona virsnieku atturēt pūli, piebilzdams tomēr, ka šaut esot noliegts. Karavīriem deva pavēli uzlikt durkļus, un tie ar šautenēm uzliktiem durkļiem klusēdami devās pūlim pretim, nevērojot akmeņu krusu, svilpienus un kliedzienus. Pūlis, redzēdams tuvojamies draudoši pret viņiem noliektos durkļus, klaigādams un lādēdamies, atvilkās apstādījumos un pazuda.