cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daugavas kreisā krasta zemju pakļaušana (1207—1271)
Sēlijas, Zemgales un Kurzemes pakļaušana bija Livonijas krusta karu trešais posms, kura rezultātā tika pakļauti un kristīti Sēlijas, Zemgales un Kurzemes zemju iedzīvotāji. Iekarotās zemes tika sadalītas starp Zobenbrāļu ordeni (vēlāk — Livonijas ordeni) un bīskapiem: Sēlijas bīskapu (vēlāk — Zemgales bīskapu, Rīgas arhibīskapu) un Kurzemes bīskapu. Kara turpinājumā zemgaļi un kurši noslēdza militāru savienību ar žemaišiem un uzsāka plašu sacelšanos, kuras apspiešana ilga līdz 1271. gadam. Rezultātā daļa no sēļu, zemgaļu un kuršu zemēm nonāca Lietuvas dižkunigaitijas un Prūsijas pakļautībā.
Sēlijas bīskapijas izveide un karš ar lietuviešiem
1208. gada sākumā krustneši Daugavgrīvas klostera abata Teoderiha vadībā devās karagājienā augšup gar Daugavu un aplenca sēļu pili Daugavas kreisajā krastā. Karagājiena mērķis bija atriebties sēļiem par palīdzību lietuviešu karaspēka uzbrukumos Livonijas bīskapijas zemēm. Pēc vairāku dienu aplenkuma sēļi lūdza mieru, deva ķīlniekus un apsolīja pieņemt kristības sakramentu, "nelaist lietuvjus sev tuvumā un visās lietās paklausīt kristiešiem". Sēlpils Daugavas kreisajā krastā kļuva par krustnešu galveno bāzi turpmākajiem karagājieniem cauri sēļu zemēm uz Lietuvu, tomēr Daugava vēl ilgi kalpoja par robežu starp Livonijai un Lietuvai pakļautajām teritorijām.
1208. gada vasarā pēc Rīgas krustnešu sabiedrotā zemgaļu vadoņa Viestarda aicinājuma apvienotais zemgaļu karaspēks un vairāk nekā 50 krustnešu un zobenbrāļu devās karagājienā uz Lietuvu. Lietuviešu jātnieku karaspēks sakāva iebrucējus, un tikai daži no krustnešiem atgriezās Rīgā. Drīz vien zemgaļiem gan izdevās sakaut atbildes karagājienā Zemgalē iebrukušos lietuviešus.
Pēc Jersikas miera līguma ar Polockas kņazu, arī lietuvieši noslēdza miera līgumu ar krustnešiem, kuru tie 1213. gadā lauza pie Kokneses, iemetot šķēpus Daugavā. Lietuviešu kunigaitis Daugerūts mēģināja izveidot plašu letgaļu, līvu un krievu koalīciju pret krustnešiem. Vispirms viņu karaspēks iebruka Tālavas zemēs, sagūstīja Trikātas vecāko Tālivaldi un kopā ar viņa dēlu Varibulu aizveda gūstā pāri Daugavai. Pēc sadarbības līguma noslēgšanas ar Novgorodas kņazu Daugerūts atpakaļceļā tika sagūstīts uz ieslodzīts Cēsu pilī, kur izdarīja pašnāvību. Pēc tam lietuvieši tā paša gada nogalē iebruka Lielvārdes novadā un aizveda gūstā tās vecāko Uldeveni, kas vēlāk tika izpirkts. Zobenbrāļi mestra Folkvīna vadībā vajāja lietuviešu karaspēku un nogalināja viņu karavadoni. Ziemā lietuvieši vēlreiz pārcēlās pāri Daugavai, bet tika sakauti, kaujā krita lietuviešu karavadonis Steksis.
1215. gadā Kokneses bruņinieki devās karagājienā pret Jersikas valdnieku Visvaldi, kas bija sens lietuviešu sabiedrotais. Lietuviešu karaspēks no Daugavas kreisā krasta uzbruka krustnešiem un nogalināja Kokneses bruņiniekus.
1217. gada 30. septembrī pāvests Honorijs III paziņoja Livonijas bīskapam Albertam, ka viņš drīkst iecelt un iesvētīt jaunus bīskapus krustnešu iekarotajās zemēs un celt tiem katedrāles. Rezultātā ietekmīgais Daugavgrīvas klostera abats Bernhards no Lipes tika iecelts par Sēlijas bīskapu. Pēc uzvaras Svētā Matīsa dienas kaujā viņš pievērsās misionāra darbībai sēļu un Upmales zemgaļu zemēs.
1219. gada vasarā Mežotnes zemgaļi ieradās Rīgā pie bīskapa un lūdza palīdzību pret Tērvetes vecāko Viestardu, kas bija sabiedrojies ar lietuviešiem, teikdami: “Kristīties mēs gan neuzdrošināmies citu zemgaļu un lietuvju mežonības dēļ, ja vien tu nesargāsi mūs no viņu uzbrukumiem, atsūtīdams savus vīrus uz mūsu pili; tie varēs palikt pie mums, sniegt mums kristības sakramentu un mācīt kristiešu likumus.” Bīskaps Bernhards izlēma pārcelt savu bīskapa sēdekli no Sēlpils uz Mežotni un nosūtīja Daugavgrīvas klostera priesteri Zēgehardu kristīšanas misijā uz Zemgali. Zemgaļi Viestarda vadībā nesekmīgi mēģināja ieņemt Mežotnes pili un pēc tam uzbruka krustnešu kuģim, kas pa Lielupi devās augšup uz Mežotni. Tika sagūstīti un nogalināti ap 30 misionāru. Krustneši pēc šī zaudējuma atkāpās no Mežotnes pils uz Rīgu. Zemgaļi nostiprināja Mežotnes pili un uzbruka Salaspilij. Zemgales pārvaldei netālu no Daugavgrīvas klostera zemēm Lielupes labajā krastā bīskaps Bernhards lika celt Babates jeb Svētās Marijas pili.
Zemgales bīskapijas izveide un karš ar zemgaļiem, žemaišiem un lietuviešiem
1225. gadā Sēlijas bīskapijas sēdekli pēc tās pirmā bīskapa Bernharda no Lipes nāves pārcēla uz Mežotni. Romas pāvesta kūrijas oficiāli lietotais tituls tomēr palika "Sēlijas bīskaps" (episcopus Seloniensis). Ievērojot to, ka diacēzes svarīgākā daļa atradās Zemgalē, Sēlijas bīskapu Indriķa hronikā dēvēja par Zemgales bīskapu (episcopus Semigallie vai Semigallorum). 1225. gadā Zemgales ķēniņš Viestards tika uzaicināts uz sarunām par kristietības pieņemšanu uz Rīgu, tomēr viņš atlika to uz vēlāku laiku.
1226. gada 21. martā Rīgas bīskaps Alberts saziņā ar pāvesta legātu Modenas Vilhelmu lēma par Sēlijas bīskapijas likvidēšanu un Zemgales bīskapijas nodibināšanu. Sēlijas otrais bīskaps Lamberts atsacījās no Sēlijas zemēm un titula par labu Livonijas bīskapam Albertam, pagaidām saglabājot Sēlijas ienākumus. Kā kompensāciju viņš saņēma Zemgales rietumu zemes un Zemgales bīskapa titulu. Pagaidām netika noteiktas jaunās bīskapijas robežas, jo krustnešu plānos bija visu zemgaļu apdzīvoto zemju iekarošana un kristīšana. Tā kā kristīšanas darbam nepieteicās pietiekams skaits mūku, tad jaunais bīskaps vērsās pie pāvesta ar lūgumu atsūtīt papildus misionārus no Vācijas klosteriem.
1228. gada 11. decembrī Romas pāvests Gregorijs IX atļāva Zemgales bīskapam Lambertam izraudzīt savam misijas darbam par palīgiem katoļu ticības sludināšanai Zemgalē divus priesterus no katra premonstriešu ordeņa konventa Vācijā. 1229. gadā Viestards pāri Daugavai iebruka Zobenbrāļu ordenim pakļautajā Aizkraukles komturejā. Aizkraukles komturs Markvarts mobilizēja sev padotos līvu un letu karavīrus, lai zemgaļiem atņemtu karagūstekņus. Uzbrukumā zemgaļu apmetnei tika nogalināti ap 500 karavīru, Viestards divkaujā ar Markvartu tam ar liesmojošu vāli izsita zobus un atkāpās uz pili.
1231. gada 9. augustā pēc pretuzbrukuma pie Aizkraukles Rīgas bīskaps Nikolajs veica Zemgales zemju pārdali, Mežotnes un Upmales teritoriju pievienojot Rīgas diacēzei, bet pārējo Zemgales daļu nododot Rīgai un ordenim, tādējādi, de facto likvidējot Zemgales bīskapiju.
1232. gada 29. janvārī pāvests Gregorijs IX anulēja Rīgas bīskapa lēmumu par Zemgales bīskapijas likvidāciju un par jauno Zemgales bīskapu personīgi iesvētīja pāvesta legātu Livonijā, Gotlandē, Somijā, Igaunijā, Zemgalē un Kursā Alnas Balduīnu. Mežotne kļuva par Zemgales prāvesta Heidenrika un bīskapijas kapitula mitekli. 1233. gada 20. aprīlī pāvests paziņoja Zemgales bīskapam Balduīnam un kapitulam Mežotnē, ka ņem viņus savā aizsardzībā un dod minētam kapitulam sv. Augustīna un premonstriešu ordeņa satversmi. Pēc Igaunijā un Livonijā notikušajiem nemieriem pāvests 1234. gada 21. februāra bullā paziņoja, ka otrreiz pie viņiem par legātu tiek sūtīts Modenas Vilhelms, līdz ar to atbrīvodams Zemgales bīskapu Balduīnu no līdzšinējā legāta amata.
Kara turpinājumā 1235. gadā Zobenbrāļu ordenis mestra Folkvīna vadībā iebruka Nalsenes zemē. Kaujā lietuvieši zaudēja ap 2000 kritušo, iebrucēji kā kara laupījumu ieguva ap 2500 zirgu.
1236. gada 16. februārī pāvests Gregorijs IX uzdeva savam legātam Modenas Vilhelmam gādāt, lai vācu krustneši tiktu uzaicināti doties uz Livoniju, Zemgali, Kursu un Igauniju, lai tur izplatītu katoļu ticību un aizsargātu jaunkristītos pret pagāniem. Bez tam legātam bijā jārūpējas, lai Livonijas jaunkristītie bauda savu brīvību un tiek celtas pilis tais jaunkristīto novados, kurus apdraud pagāni.
Krustnešu mudināts, 1236. gada rudenī Zobenbrāļu ordeņa mestrs Folkvīns rīkoja jaunu karagājienu uz zemgaļu un žemaišu zemēm, kas atradās uz rietumiem no Nalsenes, tomēr Saules kaujas laikā cieta iznīcinošu sagrāvi.
Laikā, kad Lietuvas valdnieks Mindaugs mēģināja pakļaut visus baltu zemju vecākos savai varai, 1244. gadā sēļu vai viņu dienvidu kaimiņu zemju kunigaiši Tūšis, Miļģerīns un Ģiņģeiķis Aizkrauklē vai Rīgā pieņēma katoļu ticību un noslēdza militāru savienību ar Livonijas ordeņa mestru Dītrihu no Grīningenas. Savienība bija vērsta pret Nalsenes vietvaldi Lengvīnu, kuram Mindaugs bija pavēlējis pakļaut viņu zemes. Ordeņa mestrs apsolīja jaunkristītajiem savu draudzību, bagātību, godu, mantu, labu atalgojumu un aizsardzību, lai tiem "laba dzīve sākas". Atgriezušies savā zemē, viņi veica sirojumu uz Nalsenes zemi un nolaupīja kunigaiti Lengevīnu. Kad gūsteknis bija nogādāts pie ordeņa mestra, viņš tiem "deva tiem ar grāmatu ļaudis, zemi, mantību", proti, tie kļuva par viņa vasaļiem.
1245. gadā mestrs Dītrihs izlēma doties karagājienā uz Nalseni un sapulcināja karaspēku pie Daugavas, kur tam piepulcējās Dānijas karaļa vasaļi no Rēveles, leti, līvi, kā arī jauniegūtie lietuviešu vasaļi. Pārcēlušies Daugavas kreisajā krastā, un izgājuši caur purviem, mežiem un upēm, iebrucēji nopostīja vairākas zemes. Daļa karaspēka Ģiņģeiķa vadībā ieņēma Lengevīna pili un ar kara laupījumu un par ķīlniekiem sagūtītajām sievām, viņu bērniem, zirgiem, govīm un teļiem jāja atpakaļ uz Rīgu. Atceļā viņiem purvainā apvidū uzbruka lietuviešu karaspēks, bet tika sakauts. Kaujā krita Lengevīna brālis. Tajā pašā gadā Lengvīna draugi un tuvinieki izpirka viņu no Rīgas gūsta, pēc neilga laika viņš organizēja iebrukumu Livonijas ordeņa zemē, lai atriebtu sava brāļa nāvi. Lietuviešu karaspēks negaidīti uzbruka Livonijas ordeņa Cēsu pilij. Pils aizstāvēšanai Cēsu komturs Heinrihs spēja sapulcināt karaspēku, kurā bija ap 500 bruņinieku un vendu, letu un līvu vasaļu karavīru, tomēr lietuviešiem bija skaitlisks pārspēks. Ordeņa karaspēks tika sakauts un kaujā krita pats komturs un deviņi ordeņa brāļi. Viens bruņinieks tika saņemts gūstā un viņam vajadzēja nest nocirsto Cēsu komtura galvu uz Lietuvu, kur viņu upurēja par godu kritušajam Lengvīna brālim.
1250. gadā ordeņa mestrs Andreass no Felves sasauca ordeņa zemju komturus un fogtus un paziņoja, ka viņš pauž Dieva gribu, kas vēlas Svētās Dievmātes zemes (Terra Mariana) paplašināšanu uz lietuviešu, žemaišu un zemgaļu zemju rēķina. 1250. gadā Rīgā bija ieradies lietuviešu kunigaitis Tautvils, kas pieņēma katoļu ticību un noslēdza militāru savienību pret Mindaugu.
Vispirms sapulcētais krustnešu karaspēks nežēlīgi izpostīja Nalsenes zemi un nogalināja tās iedzīvotājus. Pēc tam karaspēks devās tālāk uz Lietuvas dižkunigaitim Mindaugam pakļautajiem Lietuvas novadiem, kur tie "postīja un dedzināja, ko kampt, ko atstāt, nezināja". Mindauga karaspēks nopietnu pretestību neizrādīja. Tad mestrs aicināja savus karapulkus doties uz Žemaitijas teritoriju, kur nogalināja visus, kas viņiem pretī stājās. Daļa iedzīvotāju paslēpās mežos, krūmos un purvājos.
1250. gada nogalē pēc Livonijas ordeņa mestra Andreasa iniciatīvas notika karagājiens uz Zemgali. Iebrucēji izlaupīja zemgaļu zemi, nogalināja daudz iedzīvotāju, nodedzināja pilis, līdz tiem nebija kur patverties. Zemgaļu vadoņi sūtīja pie mestra sūtņus miera sarunām, solot maksāt meslus.
Miera līguma teksts un tā noteikumi nav saglabājušies. Taču ir lēmums par Zemgales bīskapijas pievienošanu Rīgas diecēzei, ko pieņēmuši pāvesta Inocenta IV kūrijas augstākie garīdznieki 1251. gada 3. martā, piešķirot Rīgas bīskapam Nikolajam tiesas varu ar laicīgām un garīgām tiesībām divās trešdaļās zemju, bet vienu trešdaļu atstājot Livonijas ordenim.
Zemgales bīskaps Liecelburgas Indriķis saņēma vakanto Kursas bīskapiju, bet ar nosacījumu, ka viņam Kursā piederēs tikai viena trešdaļa ar laicīgo un garīgo tiesas varu un visām tiesībām, kamēr divas trešdaļas ar desmito tiesu un laicīgo tiesas varu paturēja Vācu ordenis.
1254. gada 23. maijā Romas pāvests Inocents IV sevišķi apstiprināja Livonijas ordeņa tiesības uz Alektenes, Kalves, Sēlenes, Medenes un Nīcgales pilīm un ciemiem, kas agrāk atradās Zemgales bīskapijas pārvaldībā.
1255. gada oktobrī, pateicībā par Vācu ordeņa starpniecību, kuras dēļ pāvests licis viņu kristīt un kronēt par visas Lietuvas pirmo karali, kā arī solītās aizsardzības dēļ Mindaugs dāvināja šī ordeņa Livonijas mestram un brāļiem Sēļu zemi, proti Medeni, Peloni, Maleisini un Tovraksti ar visiem piederumiem tagadējās Lietuvas Repulikas teritorijā.
1261. gada 7. augustā Lietuvas karalis Mindaugs noteicis Livonijas ordenim kā feodālajam senioram atdāvināto sēļu un Upmales zemgaļu zemju robežas šādi: ziemeļu robeža gāja pa Daugavu no Naujenes pils (uz austrumiem no Daugavpils) līdz Rumbulas krācēm pie Doles salas, dienvidu robeža gāja no Naujenes pa Sventas upi, Latuvas upi, Lavenas upi, Mūsas upi (tagadējā Lietuvas teritorijā), bet rietumu robeža pa Lielupi līdz Babītes ezeram.
Iegūtās sēļu zemes Livonijas ordenis sadalīja trīs administratīvās vienībās un tās daļas ietilpa Sēlpils fogtejas, Aizkraukles komturejas, kā arī Daugavpils komturejas sastāvā.
Kurzemes bīskapijas izveide un karš ar kuršiem, lietuviešiem un žemaišiem
Livonijas Krusta karu pirmajā jūras kaujā ar kuršiem 1210. gada pavasarī Baltijas jūras šaurumā ("Zundā") pie Gotlandes krastiem bīskaps Alberts cieta sakāvi. Tā paša gada vasarā liels kuršu karaspēks ieradās Daugavas deltā un nesekmīgi aplenca Rīgu. 1228. gadā kuršu un zemgaļu karaspēks ieņēma Daugavgrīvas klosteri, tadēļ 1229. gada vidū Zobenbrāļu ordeņa mestrs Folkvīns izpostīja t.s. Miera Kursas zemi un piespieda viņus kļūt par Rīgas bīskapa vasaļiem. Romas pāvests Gregorijs IX, paklausot Kursas jaunkristīto lūgumam, 1232. gadā bija apstiprinājis sava legāta un Zemgales bīskapa Balduīna ar ķēniņu Lamekinu 1230. gada 28. decembrī noslēgto līgumu un nodrošināja kuršiem tajā paredzētās brīvības. Paklausot Bandavas, Vanemas un Ventavas jaunkristīto lūgumam, pāvests apstiprināja arī ar viņiem 1232. gada 17. janvārī noslēgto līgumu. 1234. gada septembrī pāvesta legāts Modenas Vilhelms iecēla dominikāņu mūku Engelbertu par pirmo Kurzemes bīskapu, bet 1236. vai 1237. gadā bīskaps tika nogalināts kuršu sacelšanās laikā, kas sekoja pēc Saules kaujas.
Pārkāpjot iepriekš slēgtos līgumus, 1242. gadā Livonijas ordeņa mestrs Dītrihs devās karagājienā uz Kursu un pie Ventas rumbas uzcēla Jēzus pili. Lietuvas dižkunigaitis Mindaugs Kurzemes pakļaušanai savāca lielu karaspēku, kurā pēc Atskaņu hronikas ziņām ietilpa līdz 30 000 karavīru, tomēr cieta sakāvi 1244. gada Embūtes kaujā un 1245. gada lietuviešu karagājienā uz Kursu.
1252. gadā Lietuvas karalis Mindaugs atdāvināja Livonijas ordenim nekristītās kuršu un žemaišu zemes kā vasaļa tiesu. Pēc Klaipēdas pils uzcelšanas 1252. gadā devās karagājienā pret žemaišiem ap 40 000 prūšu karavīru aplenca Klaipēdu, bet nespēja to ieņemt. 1254. gadā ordenis kopā ar Kurzemes bīskapu Heinrihu fon Licelburgu vienojās par kuršu zemju sadali un kristīšanu. 1255. gadā pēc tam, kad žemaiši sava karavadoņa Alemaņa vadībā iebruka Kurzemē, Livonijas ordeņa mestrs Anno 1255. gadā kopā ar kuršiem un zemgaļiem nopostīja Žemaitiju. 1256. gada kaujā pie Klaipēdas žemaiši uzvarēja krustnešus un Rīgā noslēdza pamieru uz diviem gadiem.
Zemgaļu un kuršu sacelšanās
Pēc tam, kad žemaiši 1259. gadā sakāva Vācu ordeņa karaspēku Skodas kaujā, sākās zemgaļu sacelšanās, kas noslēdza savienību ar žemaišiem. Livonijas ordeņa mestrs 1259./1260. gada ziemā organizēja lielu krusta karagājienā pret zemgaļiem, kurā piedalījās viss Livonijas Konfederācijas karaspēks kopā ar igauņu, līvu un letu karavīriem. Karagājiena laikā tiem pievienojās arī kuršu karapulks ar savu karogu. Krustneši nespēja ieņemt Zemgales galveno Tērvetes pili, tādēļ izveidoja savu militāro bāzi Dobenes pilsnovadā (tagadējā Dobeles novadā). Žemaiši 1260. gadā uzbruka Dobes un Karšavas pilīm un sakāva Vācu ordeņa apvienoto karaspēku Durbes kaujā, kur viņu pusē pārgāja kurši un igauņi. Pēc uzvarētās Durbes kaujas žemaiši sūtīja uz Lietuvu vēstnešus pie ķēniņa Mindauga un viņa radinieka Tranaiša ar ziņu, ka "priecīgi būs žemaiši, ja Mindaugs liks, lai kristieši tiek viņa zemē izskausti, un pats viņš atkal pagāns kļūtu." Kuršu sacelšanās sākumā tika nogalināti ordeņa brāļi Vārtājas pilī.Kurši pārņēma varu Kurzemes bīskapijas zemēs un Dzintares pilī apmetās žemaišu garnizons, bet ordeņa garnizoni atstāja savas pilis Karšuvā un Dobē. Livonijas ordenis mestra vietnieka Jurģa no Eihštetes (Jurie von Eichstädt) vadībā rīkoja lielu 1261. gada karagājienu pret kuršiem, kurā ordeņa komturi piedalījās kopā ar tiem pakļautajiem "zemes ļaudīm". Iebrucēji nodedzināja Dzintares pili un piespieda padoties Aizputes pils aizstāvjus. Savukārt 1262. gada februārī lietuvieši siroja pie Daugavas un sakāva krustnešus kaujā pie Lielvārdes, kura krita mestra pienākumu izpildītājs Jurģis. Pēc tam sakās 1262. gada Sāmsalas sacelšanās, ko nākamais Livonijas ordeņa mestra pienākumu izpildītājs Helmerihs no Vircburgas apspieda ar Dāņu Igaunijas karaspēka palīdzību.
1262. gadā sākās Lietuvas un Novgorodas karš pret Livoniju. Lai novērstu kuršu un žemaišu uzbrukumus Kuldīgas (Goldingenes) un Klaipēdas (Mēmeles) pilīm, Livonijas odeņa mestrs Verners fon Breithauzens 1262. gada sākumā rīkoja lielu karagājienu uz Kursu, kura gaitā tika nodedzinātas Lažas, Merkes un Grobiņas pilis. 1263. gada uzbrukumos krustneši nodedzināja Krētenes pili un cīnījās ar Impiltes kuršu karapulkiem pie Klaipēdas, bet 1264. gada uzbrukumā nodedzināja Griezes pili.
Vienlaicīgi 1264. gadā ordenis cieta sakāvi Zemgalē. Pēc sakāves kaujā pret zemgaļiem krustneši uzcēla Mītavas pili uz Garās salas Lielupē (tagad Jelgavas pils Pilssalā). Arī 1265. gada vasarā zemgaļi sakāva mestru Konrādu uz rietumiem no Jelgavas. Pēc 1270. gada Karuzes kaujas, kurā kopā ar lietuviešiem cīnījās arī zemgaļu pulki, mestrs Valters 1271. gadā veica vairākus karagājienus uz Zemgali un piespieda zemgaļu vadoņus slēgt miera līgumu.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 1996
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 1996 notika 1996. gada 30. decembrī. Pasākumu vadīja Vineta Vilistere un Zigfrīds Muktupāvels.
Koncertā uzstājās folkloras kopa "Rasa", grupa Absolventi, Dzeguzīte, Aivars Lapšāns, Muzikanti no Cēsīm, Dinamo, Arnis Mednis un ExPatriots, Jauns Mēness, Valdis Atāls, Andris Skuja, 5. Šlaka, Tranzīts, Viktors Lapčenoks, Olga Rajecka un Bāze 7, Kaspars Dimiters, bērni, Prāta Vētra un Igo.
Mārtiņš Kemnics
Mārtiņš Kemnics (de, vēsturiski Kemnitz, Kemnitzius, Chemnitius, Chemnizius, dzimis, miris ) bija t.s. otrās paaudzes luteriskais teologs, Mārtiņa Lutera sekotājs, ekleziālā autoritāte un mācītājs. Saukts arī par Alter Martinus jeb Otro Mārtiņu, un viņam veltīts teiciens: Si Martinus non fuisset, Martinus vix stetisset (Ja [otrais] Mārtiņš (Kemnics) nebūtu nācis, tad [pirmais] Mārtiņš (Luters) diez vai spētu pastāvēt).
Galvaskauss
Galvaskauss (la) ir kaulu veidojums, kas ir sastopams cilvēkiem un daudziem dzīvniekiem. Tas aizsargā galvā esošos orgānus. Galvaskausā izšķir smadzeņu nodalījumu jeb smadzeņu kapsulu (la) un sejas jeb viscerālo nodalījumu (la). Smadzeņu nodalījumu veido pakauša, ķīļa, deniņu, sieta, paura, paurstarpas un pieres kauli. Pakauša, ķīļa un sieta kauli ir nepāra, bet deniņu, paura, paurstarpas un pieres kauli ir pāra.
Mārtiņš Kemnics
Dzīvesgājums
Mārtiņš Kemnics piedzima Treienbrīcenē (Treuenbrietzen) Brandenburgas markgrāfistē (mūsdienu Vācija). Visticamāk, kristīts 11. novembrī, tādēļ arī nosaukts par Mārtiņu. Studēja Frankfurtes pie Oderas, Vitenbergas un Kēnigsbergas Universitātē. Izglītošanās notika fragmentāri un dažādās pilsētās Kemnica finansiālo grūtību dēļ. Doktora grādu ieguva 1568. gadā Rostokā. Iesaistījies Lutera sekotāju teoloģiskajās diskusijās pret Andreasu Ozianderu.
Studiju laikā Vitenbergā Kemnicu mazāk ietekmēja Mārtiņš Luters nekā Filips Melanhtons, ko viņš arī uzskatīja par savu skolotāju. Lai gan savos darbos un uzskatos Kemnics pārstāvēja Melanhtona kritizētājus gnezioluterāņus, tomēr viņš nekad nav Melahtonu publiski kritizējis vai nosodījis.
1554. gadā atgriezies studēt Vitenbergā, Kemnics tika uzņemts arī par universitātes mācībspēku, taču šajā amatā nepalika ilgi, jo, sekojot Braunšveigas adjunkta Joahima Merlina aicinājumam, pieņēma Braunšveigas Mārtiņa baznīcas mācītāja un koadjunkta amatu. No 1554. gada līdz pat nāves gadam viņš dzīvoja, kalpoja un strādāja tieši šajā pilsētā.
1555. gada 19. martā salaulājās ar jurisprudences licenciāta Pētera Hāna meitu Annu. Ģimenē dzimuši desmit bērni, no kuriem brieduma gadus sasnieguši četri.
1567. gada 20. septembrī M. Kemnicu aicināja, 24. septembrī apstiprina rāte, un 15. oktobrī viņš oficiāli ieņēma Braunšveigas superintendanta posteni. 1584. gadā slimības un vecuma dēļ superintendanta amatu atstāja. Amatu izpildīja ar lielu apzinību un rūpību. Savās garīgā amata pilnvarās norādīja uz sava suverēna — hecoga Jūlija — divkosību ticības jautājumos.
Teoloģiski nozīmīgākā darbība saistīta ar luteriskās teoloģijas nostiprināšanu uz Bībeles pamata, sistemātisku (dogmatisku) nostiprināšanu un polemiku ar katoļiem par teoloģiskiem jautājumiem.
Nozīmīgākie darbi:
Vilce (upe)
Vilce ir Svētes labā krasta pieteka Lietuvā un Jelgavas novadā Latvijā. Sākas Šauļu apriņķī pie Jodeiķu ciema Linkuvas galēnmorēnu vaļņa ziemeļu malā. Tek pa Zemgales līdzenumu. Lietuvā upes gultne regulēta, Latvijā lielākoties dabīga. Vairākas ūdenskrātuves (lielākā - Ķemsu ūdenskrātuve pie Skaistģires). Upes lejtecē Vilces dabas parks. Ietek Svētē pie Mūrmuižas.
9. trolejbusu maršruts (Rīga)
9. trolejbusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta trolejbusu maršruts, kurā pasažieri tiek pārvadāti no 13. janvāra, Gogoļa, Marijas ielas un Raiņa bulvāra krustojuma apkārtnes pilsētas centrā (galapunkts saucas "Stacijas laukums") līdz Iļģuciemam, Baltās, Lidoņu un Spilves ielas krustojumam.
9. trolejbusu maršruta kopējais garums ir aptuveni 18,4 km, virziena Stacijas laukums — Iļģuciems garums ir 10 km, bet virziena Iļģuciems — Stacijas laukums - 8,4 km.
Tā kā pilsētas centrā nav uzstādīts trolejbusu kontakttīkls, tie posmā aiz Akmens tilta no pieturvietas "11. novembra krastmala" līdz galapunktam "Stacijas laukums" un atpakaļ līdz pieturvietai "Nacionālā bibliotēka" Uzvaras bulvārī brauc izmantojot dīzeļģeneratoru (vecais 8. un 9. maršruta kontakttīkls gan sākas 11. novembra krastmalā pie Akmens tilta, taču drošības apsvērumu dēļ, kontaktstieņu uzlikšana uz kontaktvadiem notiek tikai pēc tilta šķērsošanas).
Darbdienās 9. trolejbusu maršrutā kursē 3 trolejbusi, kuri pavisam veic 71 reisu, bet brīvdienās — 2 trolejbusi, kuri pavisam veic 47 reisu (dati uz 2022. gada decembri). Pasažieru pārvadājumus veic RP SIA "Rīgas Satiksme" 2. trolejbusu parks.
Vēsture
Trolejbusu satiksme 9. maršrutā tika atklāta 1961. gada 17. jūlijā, nodrošinot iedzīvotājiem iespēju ar trolejbusu nokļūt līdz Āgenskalna priedēm (kopā ar 6. un 7. maršrutu), Dzirciema un Iļģuciema apkaimēm. Sākotnēji trolejbusi kursēja no Brīvības pieminekļa apkārtnes caur Vecrīgu līdz Buļļu un Spilves ielas krustojumam, maršruta garums pārsniedza nedaudz vairāk kā 7 km. Dažus gadus vēlāk, saistībā ar Iļģuciema dzīvojamā masīva izbūvi, trolejbusu līnija no Dzirciema un Buļļu ielas krustojuma pa Lidoņu ielu tika pagarināta līdz Baltās, Lidoņu un Spilves ielas krustojumam (tagadējais galapunkts "Iļģuciems"). Kontakttīkls tagadējā Vecajā Buļļu un Buļļu ielā tika likvidēts.
1980. gados, pārtraucot trolejbusu kustību cauri Vecrīgai, maršruts tika saīsināts līdz Latviešu strēlnieku laukumam (tagadējais Rātslaukums). Pēc maršruta saīsināšanas trolejbusi vairs nebrauca pa Kaļķu ielu līdz Brīvības piemineklim. 1996. gadā maršrutu saīsināja no Latviešu strēlnieku laukuma līdz Latviešu strēlnieku piemineklim.
2009. gada 1. septembrī, uzlabojot satiksmes drošību 11. novembra krastmalā, trolejbusu galapunkts Latviešu strēlnieku pieminekļa pakājē tika likvidēts, 9. maršrutu pagarināja pa 11. novembra krastmalu, 13. janvāra ielu un Marijas ielu līdz autobusu galapunktam "Stacijas laukums" pie 13. janvāra, Gogoļa, Marijas ielas un Raiņa bulvāra krustojuma. Trolejbusi bezkontakttīkla posmā Rīgas centrā, no pieturas "11. novembra krastmala" līdz jaunajam galapunktam un atpakaļ līdz pieturai "Kuģu iela" Iļģuciema virzienā brauc, izmantojot iebūvēto dīzeļģeneratoru. Kontakttīkla posms uz Akmens tilta un Uzvaras bulvārī līdz pieturai "Kuģu iela" ārpilsētas virzienā netiek izmantots. Mēnesi vēlāk maršrutā tika atklāta jauna pieturvieta "13. janvāra iela" ārpilsētas virzienā.
2012. gada 28. janvārī, saistībā ar Daugavgrīvas un Krišjāņa Valdemāra ielas satiksmes mezgla rekonstrukciju, tika slēgta transportlīdzekļu satiksme Mazajā Bezdelīgu ielā, liedzot iespēju trolejbusam no Daugavgrīvas ielas pa Mazo Bezdelīgu ielu nokļūt Krišjāņa Valdemāra ielā pie tās krustojuma ar Kalnciema un Slokas ielu. Līdz ar to 9. maršruta trolejbusi virzienā uz Iļģuciemu kursē caur Ķīpsalu, pa maršrutu līdz Daugavgrīvas ielai, tālāk pa tiltu pār Zunda kanālu, Krišjāņa Valdemāra ielu, pa apgriešanās vietu zem Vanšu tilta, Krišjāņa Valdemāra ielu un tālāk pa maršrutu. Jaunajā posmā esošajā pieturvietā "Preses nams" trolejbusi nepietur (attiecīgā pietura paredzēta virzienā uz pilsētas centru braucošajiem autobusu un trolejbusu maršrutiem), tā vietā tie apstājas pieturvietā "Ķīpsala" virzienā uz Pārdaugavu.
Saistībā ar Latvijas Nacionālās bibliotēkas jaunās ēkas būvdarbu tuvošanos beigām, no 2013. gada 1. novembra pieturvieta "Kuģu iela" abos virzienos tika pārdēvēta par "Nacionālā bibliotēka".
Lai Rīgas iedzīvotājiem un pilsētas viesiem būtu vieglāk orientēties pilsētā, 2014. gada 1. jūnijā pieturvieta ""Stockmann" centrs" tika pārdēvēta par "Autoosta" tuvumā esošās Rīgas Starptautiskās autoostas dēļ.
Maršruts
Virzienā Stacijas laukums — Iļģuciems trolejbusi kursē pa šādām ielām: Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Raņķa dambis, Daugavgrīvas iela, tilts pār Zunda kanālu, Krišjāņa Valdemāra iela, apgriešanās vieta zem Vanšu tilta, Krišjāņa Valdemāra iela, Kalnciema iela, Baložu iela, Kristapa iela, Melnsila iela, Vīlipa iela, Dzirciema iela un Lidoņu iela.
Pieturvietas
9. trolejbusu maršrutā ir 34 pieturas, katrā virzienā pa 17 pieturām.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Stacijas laukums''' trolejbusi kursē pa šādām ielām: Vienības gatve, Jelgavas iela, Akmeņu iela, Valguma iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela un Marijas iela.
Virzienā Stacijas laukums — '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)''' trolejbusi kursē pa šādām ielām: Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Mūkusalas iela, Laivu iela un Buru iela.
Virzienā Iļģuciems — '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)''' trolejbusi kursē pa šādām ielām: Lidoņu iela, Dzirciema iela, Vīlipa iela, Melnsila iela, Kapseļu iela, Baložu iela, Kalnciema iela, Daugavgrīvas iela, Raņķa dambis, Uzvaras bulvāris, Valguma iela, Akmeņu iela, Jelgavas iela un Vienības gatve.
Maršruta ar mainītu virzienu pieturvietas
Virzienā '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Stacijas laukums ir 5 pieturas, savukārt virzienā Stacijas laukums — 2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)''' ir 8 pieturas.
Virzienā '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Iļģuciems ir 13 pieturas, savukārt virzienā Iļģuciems — 2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)''' ir 15 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Centrālā stacija (pārdēvēta par Stacijas laukums )
Stockmann centrs (pārdēvēta par Autoosta )
Rīgas Tehniskā Universitāte (pārdēvēta par Ratslaukums )
Ratslaukums (galapunkts slēgts / pagarināts līdz Stacijas laukums' )
Valguma iela (pārdēvēta par Nacionālā bibliotēka )
Raņķa dambis (pārdēvēta par Uzvaras bulvāris )
6.slimnīca (pārdēvēta par Sēlpils iela / Donoru centrs )
Slokas iela (virziens Stacijas laukums pārdēvēta par Mazā stacijas iela )
Tirzniecības centrs (pārdēvēta par Cementa iela )
Iļģuciems-2 (pārdēvēta par  Iļģuciems  )
Kandava
Kandava ir pilsēta Kurzemes austrumos, Abavas senlejas austrumu galā, Tukuma novadā. Tā atrodas 97 km no Rīgas un 28 km no Tukuma. Kandava ir vietējas nozīmes tūrisma centrs, pilsētā atrodas dabas liegums Čužu purvs un sākas ūdenstūrisma maršruts pa Abavu. Galvenā ražošanas nozare pilsētā ir kokapstrāde.
Vēsture
10.-13. gadsimtā Kandava atradās Vanemas zemes sastāvā. Šī laikposma sākumā Kandavas pilskalnā un apkaimē dzīvoja galvenokārt lībieši, bet vēlāk viņus izspieda kurši.
Kandavas pilskalns ar ciemu pie tā (la) bija viens no galvenajiem kuršu pilskalniem pie lielā Kursas tirdzniecības ceļa, kas pirmo reizi rakstos pieminēts 1230. gada Rīgas miera līgumā ar kuršiem. Pēc 1253. gada Kandava nonāca Vācu ordeņa vietējā atzara Livonijas ordeņa pakļautībā, tika uzcelta Kandavas ordeņa pils, kas 1312. gadā kļuva par bijušās Vanemas zemes dienviddaļas pārvaldes centru. Pie pils 14. gadsimtā radās amatnieku un tirgotāju apmetne.
Pēc Livonijas sabrukuma Kurzemes un Zemgales hercogistes laikos Kandavas pils kļuva par pilskunga tiesas (Hauptmannshaft Candau) pārvaldes centru. 1625. gadā Kandavai piešķīra miesta tiesības un hercoga Jēkaba Ketlera valdīšanas laikā pēc 1642. gada Kandavā un tās apkārtnē uzcēla daudzas ražotnes jeb manufaktūras. Kandavas pulvera maltuvē (1645—1676) ražoja šaujamo pulveri no vietējā sēravotu sēra un salpetra.
1710. gada mēra epidēmijā dzīvi palika tikai daži amatnieki. Pils zaudēja militāro nozīmi un kopš 1750. gada vairs nebija apdzīvota. 1795. gadā hercogisti kopā ar Kandavu pievienoja Krievijas Impērijai, 1797. gadā iekļaujot to Kurzemes guberņā. 1819. gada administratīvās reformas rezultātā Kandava nokļuva Talsu apriņķa sastāvā, bet Kandavu pārvaldīja miesta priekšnieks. 1870. un 1871. gada ugunsgrēki noveda pie tā, ka pilsētā sākās aktīva mūra ēku celtniecība. 1892. gadā Kandava ieguva daļējas pilsētas tiesības. 1904. gadā atklāja Ventspils-Ribinskas dzelzceļu ar tuvāko staciju "Cēre", ko vēlāk nosauca par Kandavas staciju. 1917. gadā Kandavai piešķīra pilsētas tiesības.
Nosaukuma cilme
Pilsētas nosaukuma senākajai versijai Candowe ir vairāki skaidrojumi. Pēc viena uzskata tas lībiešu valodā apzīmējis vietu vai nostūri pie ūdens; citas interpretācijas lasa lībiešu vārdu kandave kā zirga atstātas pēdas dūkstīs, mitru, izbrauktu, iemītu vietu vai vienkārši kā pamatni; pēc cita uzskata vietas nosaukums ir no darbības vārda "kandavāt" — pērt, sist zirgus.
Kultūra
Pilsētas kultūras iestādes, pēc 2022. gada datiem, ir Kandavas kultūras un sporta centrs, Kandavas novadpētniecības muzejs, Kandavas kultūras nams, Kandavas Amatniecības centrs, Kandavas pilsētas bibliotēka un Kandavas Mākslas galerija.
Sports
Pilsētas teritorijā atrodas Kandavas kartodroms, kas tiek uzskatīts par modernāko kartinga trasi ne tikai Latvijā, bet arī visā Baltijā. Pilsētas ziemeļaustrumos — Kandavas Lauksaimniecības tehnikuma autodroms. Ir Kandavas Bērnu un jaunatnes sporta skola pie Kandavas sporta halles un sporta klubs "Kandava". Populārākie sporta veidi novadā: basketbols, volejbols, vieglatlētika, kartings. Kandavas basketbola klubs spēlē LBL 2. divīzijā un Rietumu līgā, tiek rīkotas tradicionālas vieglatlētikas sacensības.
Transports
7 km attālā Kandavas dzelzceļa stacija vairs netiek lietota pasažieru pārvadājumiem. Pilsētas galvenie autoceļi ir P130 Līgas-Kandava-Veģi, kas no Ventspils šosejas savieno Abavas ieleju ar Rīgu, Tukumu un Kuldīgu, un P109 Kandava-Saldus. Vietējas nozīmes ceļi no pilsētas ir V1445 Tukums-Jaunsāti-Kandava un V1433 Kandava-Mazsproģi.
Tūrisms
Tūristiem domātos aprakstos Kandava tiek dēvēta par Kurzemes Šveices, t.i., Abavas senlejas vārtiem.
Sadraudzības pilsētas
2022. gadā Kandava bija viena no 28 Eiropas valstu mazo pašvaldību hartas (Charter of European Rural Communities) pilsētām, un uzturēja oficiālus sakarus ar 5 pilsētām:
Ford Consul
Ford Consul ir automobilis, ko izgatavoja Ford rūpnīca Apvienotajā Karalistē.
Izvērtējot divus automobiļus laika posmā starp 1951. un 1962. gadu, kļuva zināms, ka Ford Consul bija stabilāks par līdzgaitnieku Ford Zephyr, kaut gan dzinēja veiktspēja pēdējam bija lielāka. 1962. gadā modelis tika aizēnots ar jaunajiem, 4-cilindru Zephyr modeli un Ford Cortina. Consul vārds vēlreiz parādījās 1972. gadā, līdz pat 1975. gadam. Tirgū tas bija Zephyr marku aizstājējs, tā virsbūve tika lietota arī uz luksusa modeļa — Ford Granada Mk I.
Ford Classic un Mk I Cortina modeļi sākotnēji tika dēvēti attiecīgi par Ford Consul Classic un Ford Consul Cortina.
Ford Consul
Ford Consul pirmoreiz tika izrādīts 1950. gadā Londonas motošovā. Britiem tas bija sākums veiksmīgai invāzijai sedanu tipu auto tirgum. Pārdošanā tie apsteidza modeļus ar lielāku motoru — V-8 Pilot, kuri spēja iziet tikai nelielā daudzumā. Kompānija Ford savam automobilim deva kodu EOTA. Lielākā daļa modeļu bija 4-durvju sedani ar Džordža Volkera (George Walker) projektēto virsbūvi. Tā nāca no Amerikas Savienoto Valstu Ford kompānijas, bet pārējie furgontipa vieglie automobiļi tika ražoti angļiem piederošajā Abbot kompānijā. No 1953. gada pircējiem kļuva pieejami auto ar atvāžamo jumtu, ko, savukārt, ražoja kompānija Carbodies. Virsbūve tika stiprināta, uzmetinot lielu X veida rāmi uz grīdas plāksnes. Atšķirībā no Zephyr modeļiem, motora pārsegu varēja nolaist un pacelt manuāli.
Consul bija pirmais automobilis, kas tika būvēts, lietojot mūsdienīgas tehnoloģijas. Auto tika pielāgots jaunais, 1508 cm³ 47 zirgspēku (ZS) dzinējs ar apakšvārstiem un hidrauliskām bremzēm, 3 ātrumu pārslēgu ar saglabātu sinhronizatoru. Tie arī bija pirmie automobiļi, kas lietoja mūsdienās bieži lietoto MacPherson asu mehānismu ar neatkarīgu priekšējo atsperojumu. Tas bija pirmais britu Ford automobilis ar moderno unibody konstrukciju.
Krēsli tika noklāti ar PVH. Stikla tīrītāji bija vecmodīgi — vakuuma principa (bēdīgi slaveni ar to, ka, braucot stāvos kalnos, tīrīja logu palēninātā režīmā, savukārt, apdzenot priekšā braucošo transportlīdzekli, dažreiz apstājās pavisam). Instrumenti bija sekojoši: spidometrs, ampērmetrs un degvielas mērītājs. Tie bija izvietoti rāmī virs vadības paneļa, tur bija arī „plauktiņš”, kurā varēja ievietot radio.
1953. gadā britu laikraksts The Motor pētīja Ford Consul modeli. Testa auto sasniedza ātrumu 116 km/h, un spēja ieskrieties no 0 līdz 97 km/h 28 sekundēs. Degvielas patēriņš uzrādīja 11 L/100 km. Testa auto izmaksāja 732 mārciņas, ieskaitot nodokļus.
Ford Consul II
1956. gadā parādījās jauns Consul modelis ar kodu 204E — Ford Consul II. Salīdzinot ar iepriekšējo, tam bija garāka garenbāze, pilnīgi jauns stils, lielāks, 1703 cm³ dzinējs, kas spēja attīstīt 59 ZS jaudu. Viena lieta, kas netika uzlabota bija logu tīrītāju darbošanās mehānisms. 1959. gadā jumta profils tika pazemināts, tam bija arī pārveidotas aizmugurējās lampas, un ārējā apdare bija veidota no nerūsējošā tērauda. 1960. gadā kā izvēle parādījās disku bremzes (priekšējās) uz vakuuma principa, un 1961. gadā tās kļuva par standartu (tikai 4 riteņu bremzes, Austrālijā). 1961. gada vidū tā vārds kļuva Consul 375.
Carbodies kompānija turpināja ražot versiju ar paceļamo jumtu. 1957. gadā luksusa versija izcēlās ar kontrastējošu jumta krāsu un ar lielāku aprīkojumu. Austrālijas tirgum tika piedāvāti rūpnīcā būvētie pikapa un furgontipa modeļi, kā arī vietējās sedanu versijas.
Dricānu pagasts
Dricānu pagasts ir Rēzeknes novada teritoriāla vienība tā ziemeļu daļā. Robežojas ziemeļos ar Strūžānu pagastu, ziemeļrietumos ar Nautrēnu pagastu, austrumos ar Ilzeskalna pagastu, dienvidos ar Audriņu un Kantinieku pagastiem, rietumos ar Rikavas un Gaigalavas pagastiem. Pagasta centrs atrodas Dricānos.
Ford Consul
Ford Consul II
1956. gadā britu laikraksts The Motor pētīja Ford Consul II modeli. Testa auto sasniedza ātrumu 127,6 km/h, un spēja ieskrieties no 0 līdz 97 km/h 23,2 sekundēs. Degvielas patēriņš uzrādīja 12,8 L/100 km. Testa auto izmaksāja 781 mārciņas, ieskaitot nodokļus.
Dricānu pagasts
Vēsture
Dricēnu pagasts izveidots pēc 1861. gada zemes reformas, apvienojot Dricēnu, Taunogas un Piļcines muižu pagastus, kā arī Skūškovas un Kļasicas pusmuižas. 1935. gadā Rēzeknes apriņķa Dricēnu pagasta platība bija 122,7 km² un tajā dzīvoja 4266 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Dricēnu, Pelsiņu, Skuškovas un Taunagas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Dricēnu ciems ietilpis Viļānu (1949—1957) un Rēzeknes (pēc 1957. gada) rajonos. Dricēnu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Skūškovas ciemu, 1962. gadā — Puderu ciema kolhoza «Ausma» teritoriju, 1971. gadā — Pelsiņu ciema padomju saimniecības «Dricēni» teritoriju, bet 1981. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Audriņu un Kantinieku ciemiem. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1991. gada 9. jūlijā Dricēnu pagastu pārdēvēja par Dricānu pagastu. 2009. gadā Dricānu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Ford Consul
Ford Consul (Granada)
Consul vārds vēlreiz atdzīvojās uz maza automobiļa — Granada — ar 1995 cm³ Essex V4 vai 2495 cm³ Essex V6 dzinēju. Tas nozuda 1975. gadā, un visi modeļi pārtapa par Granada.
Izmantotā literatūra
1. Sedgwick, M. (1986. gads). A-Z of Cars 1945-1970. Devona, Lielbritānija;
Dricānu pagasts
Ezeri
Kuces ezers, Lempu ezers, Sološnīku ezers (Sološu ezers), Zileņu ezers.
Ford Consul
Izmantotā literatūra
2. Culshaw; Horrobin (1974. gads). Complete Catalogue of British Cars. Londona, Lielbritānija;
3. "The Ford Consul Road Test". Laikraksts The Motor. 1953. gada 25. marts;
Dricānu pagasts
Reliģija
Pagastā darbojas divas katoļu draudzes: Dricānu un Pilcenes.
Ford Consul
Izmantotā literatūra
4. "The Ford Consul Mk II Saloon". Laikraksts The Motor. 1956. gada 23. maijs;
Dricānu pagasts
Izglītība un kultūra
Dricānu vidusskola
Ford Consul
Izmantotā literatūra
5. A-Z of cars 1945—1970. Sedgwick and Gillies;
6. Ford Consul, Zephyr and Zodiac. Graham Robson
Austra Skujiņa
Austra Skujiņa (dzimusi, mirusi ) bija latviešu dzejniece, jaunromantisma pārstāve. Skujiņas skumji depresīvā dzeja par nepiepildīto mīlu un grūto pilsētas dzīvi sākotnēji tika publicēta sociāldemokrātu presē. Pirmais dzejoļu krājums izdots 1932. gadā, drīz pēc dzejnieces pašnāvības, un viņas dzeja ir populāra joprojām.
Skujiņas dzejai raksturīgs traģisks pasaules skatījums, alkas pēc romantiskās mīlestības ideāla un vienlaikus, nespēja to atrast. Tas apvienojas ar kapitālisma nosodījumu, akcentējot pastāvošās sociālās iekārtas netaisnīgumu.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1909. gadā Vidrižu pagasta (tagad Sējas pajastā) Bīriņu muižas mežsarga mājās "Kraukļos" mežsarga ģimenē kā septītais bērns. Viņas māsas bija Rūta Skujiņa un Herta Zāmuele, vienīgais brālis Arvīds pabeidza Kara akadēmiju ar leitnanta pakāpi, taču 1929. gada 17. martā izdarīja pašnāvību.
Pirmo dzejoli Austra uzrakstījusi 10 gadu vecumā. Mācījās Pabažu pamatskolā, Rīgas pilsētas 2. vidusskolā, 1924. gadā pārgāja mācīties uz Rīgas 4. vidusskolu. Pēc tēva nāves, pasliktinoties ģimenes materiālajiem apstākļiem, sāka strādāt par kurjeri sludinājumu kantorī un vakaros mācījās Kultūras veicināšanas biedrības vakara vidusskolā, 1926. gadā viņa iesaistījās Latvijas jaunatnes savienībā, bet pēc tās slēgšanas kļuva par biedrības "Darba jaunatne" biedri (1926-1927). Strādāja žurnālā "Dzirkstis" (1927—1928), kur 1928. gadā kļuva par redakcijas locekli.
Pēc vidusskolas beigšanas 1927. gada rudenī viņa sāka strādāt LR Zemkopības ministrijas Mežkopības departamenta grāmatvedībā par mašīnrakstītāju un vakaros pēc darba apmeklēja Rīgas tautas augstskolu, kur iestājās zīmēšanas studijā pie Sigismunda Vidberga. No 1929. līdz 1931. gadam Skujiņa studēja Latvijas Universitātes Dabaszinātņu un matemātikas fakultātē, taču studijas nepabeidza. Darbojās marksistisko studentu biedrībā "Zemgalija". Bija Latvju rakstnieku un žurnālistu arodbiedrības biedre (1931—1932).
Dzejniece pieslējās literārajām grupām "Trauksme" un "Zaļā vārna". Tuvākie domubiedri bija dzejnieki Jānis Grots, Aleksandrs Čaks, Jānis Sudrabkalns, Valdis Lukss. No latviešu dzejniekiem mīļākie viņai bija Eduarda Veidenbauma dzejoļi.
1930. gada augustā aizsākās Skujiņas mīlas attiecības ar Valdi Grēviņu, kuram bija attiecības arī ar Austras draudzeni Mildu Krusieti. Dzīvesvietu Klostera ielā 19 Vecrīgā viņa nomainīja pret dārgāku istabu Krišjāņa Valdemāra ielā. Nelaimīgas mīlestības un depresijas dēļ, atstājot pirmsnāves zīmīti "ja nevar ticēt ne draudzībai, ne mīlestībai, tad dzīvot nav vērts", Austra noslīcinājās Daugavā pie AB dambja. Apbedīta Rīgas 1. Meža kapos blakus brālim Arvīdam, vēlāk šeit apglabāta arī māsa Rūta.
Piemiņa
1997. gadā iznāca grāmata "Austra Skujiņa vēstulēs, atmiņās, veltījuma dzejā", kas papildinātā variantā izdota 2007. gadā kā "Krizantēmu sniegs: Austra Skujiņa atcerēs, apcerēs, versijās." Komponists Raimonds Pauls sacerējis dziesmu ciklu ar Skujiņas dzeju. Populāra ir Igo izpildītā dziesma "Meitenei kafejnīcā".
Bibliogrāfija
Pirmā publikācija — dzejolis "Sapņi" — publicēts laikraksta "Sociāldemokrāts" pielikumā "Literatūra un Dzīve" 1926. gada 7. martā. Turpmāk publikācijas laikrakstos "Sociāldemokrāts", "Jaunākās ziņas", žurnālos "Signāls", "Domas".
1937. gadā Rūta Skujiņa par savu māsu sarakstīja romānu "Zvaigžņu bērni".
Citronskābe
Citronskābe (2-hidroksipropān-1,2,3-trikarbonskābe, НООС–СН2–C(COOH)(OH)–СН2–СООН) pieder pie trīsvērtīgajām hidroksikarbonskābēm. Citronskābe ir bezkrāsaina kristāliska viela ar skābu garšu. Labi šķīst ūdenī. Citronskābes sāļus sauc par citrātiem.
Vēsture
Citronskābe atklāta negatavu citronu sulā (Karls Vilhelms Šēle 1784. gadā), no tā cēlies vielas nosaukums.
Atrašanās dabā
Citronskābe ir viena no dabā visbiežāk sastopamajām organiskajām skābēm. Tā atrodama ne tikai citronos, bet arī daudzos citos augļos un ogās (jāņogās, brūklenēs, pīlādžogās, upenēs), biešu sulā, vīnā, skujās un citur. Sastopama arī dzīvnieku un cilvēka organismā.
Citronskābei ir liela nozīme bioķīmijā, jo citrāta jons ir ļoti svarīgs trikarbonskābju cikla starpprodukts (šo ciklu sauc arī par citronskābes ciklu; pateicoties šim procesam, organismā notiek enerģijas iegūšana no glikozes jeb šūnu elpošana).
Iegūšana
Citronskābi rūpnieciski iegūst bioķīmiskā ceļā (daži pelējuma sēnīšu veidi — citromicētes — spēj pārstrādāt ogļhidrātus citronskābē). To var iegūt no negataviem citroniem, kuros atrodas lielā daudzumā (iegūšanā pamatojas uz citronskābes kalcija sāls slikto šķīdību).
Ķīmiski sintezēt citronskābi var no acetona, tā hloratvasinājumam reaģējot ar KCN un iegūto produktu pārziepojot.
Īpašības
Citronskābe var eksistēt kā bezūdens formā, tā arī kristālhidrāta veidā ar 1 molekulu ūdens. Kristālhidrāts kūst jau 100 °C temperatūrā.
Citronskābi karsējot, rodas citrakonskābe un itakonskābe, uzmanīgi karsējot, var iegūt starpproduktu — akonītskābi. Akonītskābi, citrakonskābi, itakonskābi un mezakonskābi dažkārt dēvē par pirocitronskābēm (no el (pûr) — 'uguns').
Koncentrētas sērskābes klātienē citronskābe atšķeļ ūdeni un CO (jeb skudrskābi) un rodas acetondikarbonskābe.
Izmantošana
Citronskābi lieto kā pārtikas piedevu (E330) limonādēm, sulām, saldumiem, sausajiem putojošajiem dzērienu koncentrātiem; to pievieno arī medikamentiem (piemēram, citramonam), izmanto kosmētikā. Citronskābi pievieno krāsvielu šķīdumiem krāsainajā audumu apdrukā.
Interesanti fakti
Pastāv maldīgs uzskats, ka citronskābe izraisa vēzi. Pārpratums cēlies no Krebsa cikla nosaukuma, kā atklājēja Hansa Ādolfa Krebsa vārdā mēdz saukt bioķīmisko citronskābes ciklu (de — 'vēzis'). Patiesībā citronskābei nav nekādu kancerogēnu īpašību.
IL
IL var būt: