cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zilupe (upe)
Upes raksturojums
Latvijas teritorijā Zilupe tek pa Zilupes līdzenumu, lielākā daļa tās pieteku atrodas Dagdas un Rāznavas paugurainēs. Izņemot nelielu posmu lejpus Plusonas ietekas, kur upei ir izteikta ieleja, Zilupe tek pa līdzenu, purvainu apvidu. Latvijas teritorijā upes platums ir 10-15 m, lejpus Krasnogorodskas - 30 m.
Tālāk Zilupe tek pa Krievijas Pleskavas apgabala teritoriju, kur pie Rešetiem ietek Veļikajas upē.
Asala ezers
Asala ezers (fr) ir krāterezers Džibutijas centrālajā daļā. Atrodas Afāras ieplakas zemākajā punktā, ezera krasti ir Āfrikas zemākais sauszemes punkts.
Ezera ūdens pieplūde veidojas no gruntsūdens, tai skaitā arī no netālā Adenas līča.
Ezera ūdenī sāls saturs sasniedz 35%, oficiāli sāļākais ezers pasaulē — ko gan bieži apstrīd, jo daudzu citu pasaules ezeru ūdens sezonāli sasniedz maksimāli iespējamo sāļumu. Ezera ūdens desmitreiz sāļāks par okeāna ūdeni, jūtami pārsniedz arī Nāves jūras sāļumu.
Ezeram sāls krasti. Šeit notiek sāls ieguve, sāli ar karavānām transportē uz Etiopiju. Lielais tīrās sāls daudzums padara ezera ainavu ļoti neparastu. Vasarā ezera ūdens sakarst līdz 57 °C.
Sternberg
Sternberg var būt:
Grostonas pagasts
Grostonas pagasts bija viena no Madonas apriņķa (līdz 1924. gadam Cēsu apriņķa) pašvaldībām tā vidienē. Robežojās ar Kusas, Lazdonas, Mārcienas, Bērzaunes un Viesienas pagastiem. Pagasta valde atradās Zelgauskā.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1920. gada zemes reformas laikā Grostonas muiža (Großdohn) tika sadalīta 59 vienībās 472 ha kopplatībā, Zelgauskas muiža (Selgowsky) 47 vienībās 651 ha kopplatībā, tās centru piešķīra Madonas virsmežniecībai, kas agrākajā Zelgauskas muižas kungu mājā ierīkoja savu kanceleju. Pagasta vecākais bija Osvalds Meijers. Pagastā atradās 2 skolas (Kaileņu un Zelgauskas pagastsskolas), nespējnieku patversme, 2 bibliotēkas, 3 ūdensdzirnavas, 2 krejotavas, pasts, tirgus plači. Grostonā norisinājusies aktīva sabiedriskā dzīve — kordziedāšana, teātra spēlēšana.
1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Āronas un Grostonas ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Madonas rajonā. Mūsdienās Grostonas pagasta teritorija iekļauta Madonas novada Aronas un Bērzaunes pagastos.
Rīgas Kazaņas Dievmātes ikonas baznīca
Rīgas Kazaņas Dievmātes ikonas pareizticīgo baznīca ir Latvijas Pareizticīgās Baznīcas dievnams Rīgā, Latvijā. Atrodas Lielā Kalna ielā 19/21.
Baznīca tikusi celta ap 1815. gadu vecajos Visu svēto pareizticīgo kapos Maskavas forštatē kā Visu svēto pareizticīgo baznīca. 1882. gadā tā tikusi demontēta un pārvietota uz jaunajiem Svētā Ivana kapiem, te tā iesvētīta kā Jāņa Priekšteča pareizticīgo baznīca. 1934. gadā iesvētīta ar pašreizējo nosaukumu, jo blakus atradusies jaunā Svētā Jāņa Priekšteča baznīca. Pēc 30 gadiem baznīca tika slēgta, tomēr jau 1969. gadā to nodeva Rīgas Svētā Antona Romas katoļu draudzei. Pareizticīgajiem atkal nodota 2005. gadā.
Vairākas reizes baznīcai ir mainīta konfesionālā piederība, nosaukums un atrašanās vieta. Šī ir viena no senākajām koka baznīcām Rīgā.
Otto Zeltiņš
Otto Zeltiņš, arī Otto Zeltiņš-Goldfelds vai Oto Zeltiņš-Goldfelds (de; dzimis, miris ) bija Latvijas Bruņoto spēku virsnieks, žurnālists, publicists.
Dzīvesgājums
Dzimis 1889. gada 7. novembrī Hamburgā, Vācijas Impērijā, Jūlija Goldfelda (Julius Goldfeld) ģimenē. Absolvēja Bavārijas 6. karaskolu. Līdz Pirmajam pasaules karam nodarbojās ar žurnālistiku. No 1914. līdz 1918. gadam dienēja Vācijas Impērijas armijā. 1918. gadā paaugstināts par kavalērijas rotmistru. 1918. gada 26. decembrī brīvprātīgi iestājās Dzelzsdivīzijā, piedalījās kaujās Kurzemē.
1919. gada 6.—7. martā rotmistrs Goldfelds ar savu eskadronu 116 cilvēku sastāvā (ar ložmetēju komandu) pievienojās latviešu atsevišķajam bataljonam. Līdz ar to Latvijas valdībai uzticamo spēku kavalērija divkāršojās un līdzšinējo atsevišķo jātnieku nodaļu pārdēvēja par 1. eskadronu, bet Goldfelda vienību par 2. eskadronu, abi eskadroni veidoja "Atsevišķo jātnieku nodaļu". Vēlāk to pārdislocēja no Kurzemes uz Ziemeļvidzemi, kur tā piedalījās cīņās pret vācu Dzelzsdivīziju. 1919. gada vasarā notika Latvijas armijas pārformēšana un Goldfelda 2. Ziemeļlatvijas eskadronu pārdēvēja par Vidzemes divīzijas atsevišķo eskadronu, kuru viņš turpmāk komandēja. Goldfelda eskadrons piedalījās cīņās pet bermontiešiem. Sīvas cīņas notika pie Vecmuižas un Vecsaules. Vēlāk eskadrons piedalījās Latgales atbrīvošanā.
Dienestu turpināja arī pēc neatkarības kara. 1921. gada 5. martā kā pulkvedis-leitnants iecelts par jaunizveidotā jātnieku pulka 5. eskadrona komandieri. 1923. gadā atvaļināts kā rezerves pulkvedis-leitnants. Mainīja uzvārdu no "Goldfelds" uz "Zeltiņš", dzīvoja Hamburgas ielā 9 Mežaparkā, pēc tam Rūpniecības ielā 15 (7. dz.). Darbojās žurnālistikā, uzstājās ar publiskām lekcijām.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 23. oktobrī Zeltiņu apcietināja un aizveda uz Maskavu. 1941. gada 7. jūlijā PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija (ВКВС СССР) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 27. jūlijā Butovas poligonā, pēc jaunākiem datiem, 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
B12 vitamīns
B12 ir pieskaitāms pie ūdenī šķīstošajiem vitamīniem. Tā uzsūkšanās notiek tievās zarnas lejasdaļā un parasti uzsūcas tikai 1% uzņemtā vitamīna. Visvairāk B12 uzkrājas aknās: tajās ir apmēram 40% no visa B12 vitamīna organismā, bet atlikušais daudzums - muskuļos un citos orgānos. Aknās tas var uzkrāties tik daudz, lai pietiktu 1 vai 2 gadiem.
B12 vitamīna deficīts
B12 vitamīna trūkuma izpausme ir perniciozā anēmija — mazasinība, kuras izpausme ir palielināti, nenobrieduši, ar dzelzi pārbagāti eritrocīti.
Parasti B12 vitamīna trūkuma cēlonis ir nevis tā nepietiekamība uzturā, bet gan īpaša mukoproteīda ("iekšējā faktora") trūkums kuņģa sulā. Šī iemesla dēļ uzņemtais B12 vitamīns neuzsūcas. B12 vitamīna deficīts mukoproteīda trūkuma dēļ visbiežāk ir tiem, kuriem ir atrofisks gastrīts, vai kuri pārcietuši kuņģa operāciju.
Sarežģījumi ar B12 uzņemšanu var būt vegāniem, jeb stingrajiem veģetāriešiem, kuri nelieto pilnīgi nekādus dzīvnieku izcelsmes produktus. Vegāni šī vitamīna papildus uzņemšanai lieto arī bagātinātu sojas pienu, brokastu pārslas un citus produktus.
Iespējams, ka daļu B12 vitamīna organisms uzņem no zarnās esošās mikrofloras.
Dienā esot ieteicams uzņemt 3 µg B12 vitamīna. Tiek uzskatīts, ka grūtniecēm un zīdītājām nepieciešami 3,5 µg dienā. Amerikāņu zinātnieku ieteiktā deva ir 2 µg B12 vitamīna dienā.
Eutelsat W3B
Eutelsat W3B ir Francijas uzņēmuma Eutelsat neaktīvs sakaru pavadonis. To izgatavojusi kompānija Thales Alenia Space uz platformas Spacebus 4000C3 bāzes.
Pavadonis palaists. Drīz pēc starta tika atklāts, ka dzinējsistēmā radusies nopietna sūce, kuras dēļ nebija vairs iespējams kosmisko aparātu ievadīt ģeostacionārajā orbītā. Eutelsat paziņojusi pavadoni par zaudētu.
Sākotnēji W3B bija paredzēts novietot ģeostacionārās orbītas punkā 7° austrumu garuma blakus Eutelsat W3A. Savukārt 16° austrumu garuma 2010. gada sākumā beidzās resursi pavadonim Eutelsat W2. Tā nomaiņai 2008. gada decembrī palaida pavadoni Eutelsat W2M, bet 2009. gada janvārī, nesasniedzot paredzēto punktu, tas sabojājās. Tad uz 16° A 2009. gada aprīlī pārvietoja Eurobird 16. Kad 2010. gada janvārī beidza darbību W2, uz turieni tika pārvietots arī SESAT 1. W3B pārplānoja ievadīt pozīcijā 16° austrumu garuma. Tur tas nomainītu Eutelsat pavadoņus EUROBIRD 16, un SESAT 1.
Decembrī bija paredzēts pavadoni nodot ekspluatācijā. Plānotais darbības laiks būtu 15 gadi. Tas nodrošinātu televīzijas translāciju un sakaru, datu pārraudes pakalpojumus galvenokārt Eiropai, Vidējiem Austrumiem un Āfrikai. W3B apgādāts ar 53 Ku joslas un 3 Ka joslas raidītājiem.
Juras kantons
Juras kantons, arī Juras Republika, ir viens no Šveices 26 kantoniem, kas atrodas valsts ziemeļrietumos. Kantona administratīvais centrs ir Delemona. Jura ir jaunākais Šveices kantons, kas 1977. gadā atdalījās no Bernes kantona un 1979. gadā oficiāli pievienojās Šveices konfederācijai. Kantons robežojas ar Bernes un Bāzeles lauku kantoniem, kā arī ar Francijas departamentiem Dū, Belforu un Augšreinu. 2010. gada decembrī kantonā dzīvoja apmēram 70,2 tūkstoši cilvēku. Kantonā dzīvo galvenokārt franču valodā runājoši cilvēki.
Ilmārs Rimšēvičs
Ilmārs Rimšēvičs (dzimis Rīgā) ir latviešu ekonomists, no 2001. līdz 2019. gadam — Latvijas Bankas prezidents.
Dzīvesgājums
Dzimis 1965. gadā Rīgā PSKP funkcionāra Borisa Rimševiča un viņa sievas Ārijas, dzimušas Grases, ģimenē. Studēja Rīgas Tehniskās universitātes Inženierekonomikas fakultātē, ko absolvēja 1990. gadā kā inženieris ekonomists. Iestājās latviešu studentu korporācijā Lettonia.
Studijas turpināja Klārksona Universitātē (1991—1992) ASV un ieguva maģistra grādu uzņēmumu vadīšanā un organizēšanā (MBA). 1992. gadā I. Rimšēvičs kļuva par Latvijas Bankas prezidenta vietnieku un valdes priekšsēdētāju. 2001. gada 20. decembrī Saeima viņu ievēlēja par Latvijas Bankas prezidentu, 2007. un 2013. gadā pārvēlēja šajā amatā. 2019. gadā pēc trešā termiņa beigām viņu amatā nomainīja Mārtiņš Kazāks.
Apsūdzība korupcijā
2017. gada 12. decembrī "Norvik Bankas" kontrolējošie akcionāri iesniedza šķīrējtiesas prasību pret Latviju Starptautiskajā investīciju strīdu noregulēšanas centrā (ICSID), sūdzoties par negodīgu, patvaļīgu, nepareizi motivētu un nepamatotu regulatīvu pieeju, ko attiecībā pret banku īstenojušas Latvijas iestādes pretēji Latvijas pienākumiem saskaņā ar starptautiskajām tiesībām. Tāpat tika apgalvots, ka kāda augstu stāvoša amatpersona no bankas kontrolpaketes īpašnieka Grigorija Guseļņikova esot centusies izspiest kukuļus, lai Finanšu un kapitāla tirgus komisija (FKTK) neizdarītu spiedienu pret banku.
2018. gada 16. februārī Latvijas Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs (KNAB) veica kratīšanu Rimšēviča darbavietā Latvijas Bankā un privātīpašumā Langstiņos. 18. februārī premjerministrs Māris Kučinskis paziņoja, ka KNAB kriminālprocesa ietvaros ir piemērojis aizturētā statusu Latvijas Bankas prezidentam Ilmāram Rimšēvičam, nākamajā dienā viņš tika atbrīvots.
Pēc atbrīvošanas Rimšēvičs 20. februārī paziņoja, ka "Norvik Bankas" prasība piedzīt no Latvijas 200 miljonus eiro ir labi izplānota afēra, un norādīja, ka Latvijas Bankai "Norvik Bankas" prasībā tiek "pierakstītas" lietas, kuras tā nevar izdarīt, jo Latvijas Banka neuzrauga banku darbību un nevar ietekmēt Finanšu un kapitāla tirgus komisijas (FKTK) darbību.
Savukārt Latvijas Republikas Aizsardzības ministrija paziņoja, ka ar augstu varbūtību tiek īstenota no ārienes organizēta plaša mēroga informācijas operācija, kas pēc struktūras un izpildījuma ir identiska tām, kas tika novērotas priekšvēlēšanu laikā ASV, Francijā un Vācijā.
Pērnava
Pērnava (et) ir pilsēta Igaunijas dienvidos Baltijas jūras Pērnavas līča krastā, Pernu upes grīvā. Kūrortpilsēta no 1838. gada.
Vēsture
Pilsēta izveidojusies pie Pērnavas upes ietekas Rīgas līcī uz seno Sontaganas un Sakalas zemju robežas. Upes labajā krastā ap 1251. gadu dibināta Leales bīskapijas galvenā pils (la), ko vēlāk nodēvēja par Vecpērnavu. 1263. gada februārī to nopostīja žemaišu karavadonis Tranaitis. Iepretī tai 1265. gadā Livonijas ordenis upes kreisajā krastā sāka Embekes ordeņa pils (de) celtniecību, ko vēlāk nodēvēja par Jauno Pērnavu. 1318. gadā Jaunajai Pērnavai piešķīra Rīgas pilsētas tiesības, tā bija Hanzas savienības locekle un svarīga jūras osta.
Pēc ordeņa likvidēšanas Pērnava atradās Livonijas hercogistes sastāvā. Livonijas kara laikā 1567. gadā Pērnavu ieņēma Zviedrijas karaspēks, bet 1575. gadā Krievijas karaspēks. 1582. gadā noslēgtajā Jamzapoļskas miera līguma pieminēta Vecā un Jaunā Pērnavas (la), (ru). Kopš 1598. gada Jaunā Pērnava bija Pērnavas vaivadijas pārvaldes centrs, Pērnavas vaivadijā bija iekļauta arī tagadējā Latvijas teritorija uz ziemeļiem no Gaujas. 1599. gadā oficiāli tika likvidēta Vecā Pērnava.
Poļu—zviedru kara (1600—1629) sākumā Pērnavu iekaroja Zviedrija, 1609. gadā to atguva Lietuvas dižkunigaitijas karaspēks Jana Karola Hodkeviča vadībā. 1617. gadā zviedriem karaļa Gustava Ādolfa vadībā izdevās atkal ieņemt Pērnavu. Pēc 1629. gada Altmarkas pamiera Pērnava atradās Zviedrijas karaļvalstī, 1679. gadā kara inženiera Ērika Dālberga vadībā uzsāka Pērnavas cietokšņa pārbūvi, ko pabeidza 1696. gadā. Seno Livonijas ordeņa cietoksni un vecpilsētu apjoza ar augstiem smilšu bastioniem, kas daļēji saglabājušies līdz mūsdienām. 1699. gadā uz Pērnavu pārcēla Tērbatas Universitāti jeb Gustava-Kārļa akadēmiju (la), kas darbojās līdz 1710. gadam.
Lielā Ziemeļu kara sākumā Pērnavas ostā 1700. gada 25. septembrī ieradās Zviedrijas kara flote 18 gadus vecā karaļa Kārļa XII vadībā, kas izcelšanās laikā gandrīz noslīka Pērnavas līča ūdeņos. No 1710. gada 22. jūlija līdz 14. augustam Pērnavas cietoksni aplenca Krievijas karaspēks, Lielā mēra novārdzinātais zviedru garnizons padevās bez kaujas. Pēc kara beigām, pamatojoties uz Nīstades miera līgumu, Pērnavu iekļāva Krievijas Impērijas Rīgas guberņas, vēlāk Vidzemes guberņas sastāvā. 1837. gadā Pērnavā atklāja pirmo peldu iestādi, 1889. gadā to iegādājās pilsētas valde un veicināja kūrorta pilsētas attīstību. 1896. gadā Vidzemes pievadceļu sabiedrība pabeidza dzelzceļa līnijas Valka—Rūjiena—Pērnava izbūvi, kas  nodrošināja gan kravu piegādi Pērnavas ostai, gan pasažieru dzelzceļa satiksmi — no Pērnavas uz Valkas dzelzceļa staciju, kur bija iespējams pārsēsties uz tālsatiksmes vilcieniem.
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 12. aprīlī ar Krievijas Pagaidu valdības lēmumu Pērnavas apriņķi atdalīja no Vidzemes guberņas un iekļāva autonomajā Igaunijas guberņā, kopš 1918. gada Pērnava atrodas Igaunijas Republikas sastāvā. 1926. gadā Pērnavu atzina par valsts mēroga vasaras atpūtas pilsētu, 1937. gadā atklāja kuģu satiksmi ar Stokholmu, funkcionālisma stilā uzbūvēja modernas viesnīcas Rannahotell un Villa Vasa. 1939. gadā atklāja 255 metru gadu dzelzsbetona tiltu pār Pērnavas upi un kafejnīcu Rannakohvik ar 1200 vietām.
Otrā pasaules kara kaujās starp uzbrūkošo Sarkano armiju un Vērmahtu 1944. gada septembrī tika sagrauts pilsētas centrs un tilti. Pēc kara beigām Pērnava attīstījās kā zvejas osta un PSRS nozīmes kūrorts.
Pēc Igaunijas neatkarības atgūšanas 1996. gadā Pērnavu pasludināja par Igaunijas "vasaras galvaspilsētu".
Transports
Pērnava ir svarīgs transporta mezgls. Pilsētu šķērso starptautiskais autoceļš E67. 4 km uz ziemeļiem no Pērnavas centra atrodas Pērnavas lidosta. Pērnavā atrodas arī dzelzceļa līnijas Tallina—Lelle—Pērnava galapunkts.
Cilvēki
Pērnavā dzimuši:
Aquila
Aquila (tulkojumā no itāļu valodas — ‘ērglis’) var būt:
Sākla
„Sākla” (lv) bija viens no pirmajiem Latgales laikrakstiem latgaliešu valodā un pirmais Latgales mērena garīga satura katoļu laikraksts, kas radās pirmās nacionālās atmodas Latgalē sākumposmā 1906. gadā.
Avīzes pirmais numurs nāca klajā 1906. gada 15. februārī. To izdeva Pēterburgā. Laikraksta redaktors bija katoļu garīdznieks un sabiedrisks darbinieks Nikodems Rancāns. „Sākla” iznāca vienu reizi nedēļā, tās apjoms bija 4. lappuses. Laikraksts pastāvēja aptuveni divus mēnešus, kopā izdodot 10 numurus un 1906. gada 26. aprīlī iznāca pēdējais laikraksta numurs.
Laikraksta rašanās
Pēc 1906. gada 6. janvāra, kad Rēzeknē pie dekāna Franča Trasuna sapulcējušies garīdznieki nolēma, ka sabiedriskās dzīves iniciatīvu un noteicošo vārdu nevar atstāt laicīgās rokās, ka uz Krievijas Domes vēlēšanām ir jākandidē garīdzniekam, tāpēc ir nepieciešama garīdznieku vadīta avīze, bet Francim Kempam ar „Gaismu” ir jānoiet malā. To izdarīja katoļu garīdznieks Nikodems Rancāns, kas tajā laikā darbojās Pēterpilī, sākdams izdot avīzi „Sākla”. Tā kā avīzes rašanās laikā pastāvēja arī laikraksts „Gaisma”, latgaliešiem radās iespēja vienlaicīgi lasīt divus preses izdevumus. Paši izdevēji arī cerēja, ka lasītāju pietiks kā garīgajai, tā arī laicīgajai avīzei.
Laikraksta mērķi un mērķauditorija
Avīzes mērķauditorija bija vienkārši ļaudis — zemnieki, muižu kalpi, fabriku strādnieki un viņiem līdzīgi. Laikraksts „Sākla” bija tautai piemērota vienkārša avīze, kas vairāk bija ar reliģisku ievirzi, salīdzinot ar "Gaismu", kas vairāk bija politiska.
Laikraksts „Sākla” līdzīgi kā arī avīze „Gaisma” ieturēja dedzīgu nacionālo līniju, bet īpaši cīnījās par Katoļu Baznīcas dzīves uzlabošanos Latgalē. Tā kā „Sākla” bija tāda paša virziena laikraksts kā „Gaisma”, tad tā varēja dot tikai jaunu lasāmvielu, bet neko būtiski jaunu.
Laikraksta darbība un formāts
Avīzei visu nepieciešamo materiālu sagādāja pats redaktors Nikodems Rancāns, kurš rakstīja kā par garīgām, tā arī laicīgām tēmām kā dārziem, bitēm, tīrumiem, bet īpaši par skolām. Laikraksta galvenais nopelns bija tautiskās atmodas propaganda. Avīzes raksti par skolām, grāmatām, skolēniem un studentiem, par savas valodas godā turēšanu ir kļuvuši par paliekošiem rakstiem ar kultūrvēsturisku nozīmi. Laikrakstā tika ietvertas arī tādas tēmas kā zemes kopšana, zemes pirkšana, veselības jautājumi, aizdevumi un citi jautājumi. Dažreiz „Sāklā” bija lasāmi arī toreizējā Garīgā semināra inspektora Kazimira Skrindas raksti par pārtautošanas jautājumiem, jo Skrinda cīnījās pret tā laika latgaļu tendencēm — bērniem mācīt katehismu poļu valodā. Daiļliteratūras laikrakstā bija maz, galvenokārt tā bija paša Nikodema Rancāna humoreskas un feļetoni. Būdams pedagogs, avīzes redaktors laikrakstam bija devis salīdzinoši vispusīgu saturu, atstājot tajā daudz kultūrvēsturiski nozīmīgu un interesantu detaļu kā no garīgās, tā arī laicīgās dzīves, īpaši izglītības attīstības gaitas.
Laikraksta norieta laiks
Avīzes „Sākla” likteni izšķīra Franča Trasuna laikraksts „Auseklis”, kas sāka iznākt 1906. gada 17. martā. Lai arī Nikodems Rancāns, kas tolaik bija viens no Pēterpils vadošajiem latgaļu darbiniekiem, savulaik nebija piekritis laikraksta „Gaisma” apturēšanai, ne arī vēlāk tam, ka garīdzniecības uzdevumā rastos jauna Trasuna grupas veidota avīze, tomēr laikraksts „Auseklis” tika izdots un aptuveni vienu mēnesi latgaliešiem bija pieejami trīs laikraksti. Nikodems Rancāns uzsvēra, ka trīs avīzes priekš mazās Inflantijas latviešu tautiņas ir par daudz, tāpēc laikrakstu „Sākla” un „Auseklis” starpā radās domstarpības. Franča Trasūna domu biedru grupa, kas bija avīzes „Gaisma” pretinieki, kļuva par pretiniekiem arī „Sāklai”. Jūtot spiedienu, ka arī apzinoties, ka triju avīžu vienlaicīga pastāvēšana būs problemātiska un neskatoties uz zināmu prestiža zaudēšanu, Nikodems Rancāns nolēma apturēt „Sāklas” izdošanu, atstājot brīvu ceļu "Auseklim" un radot pareizāko ceļu, pakalpojot savai tautai un neizmantojot savu enerģiju nevajadzīgi. Laikraksta „Sākla” pēdējais numurs iznāca 1906. gada 26. aprīlī.
Kultūras nams
Kultūras nams ir padomju laikā ieviests apzīmējums valsts/arodbiedrību/uzņēmumu/pašvaldību paspārnē esošām daudzfunkcionālām kultūras amatiermākslas iestādēm. Mūsdienu Latvijas Republikā par dominējošo (un apkopojošo) šāda tipa iestāžu nosaukumu tiek lietots kultūras centrs, lai gan līdztekus tiek izmantots ne tikai kultūras nams, bet arī tautas nams, klubs, saieta nams u.c. modifikācijas. Nereti kultūras namu (centru) ēkās izvietotas arī bibliotēkas, muzeji, mūzikas un mākslas skolas. Pirmskara Latvijā līdzīgas iestādes visbiežāk tika dēvētas par tautas vai saieta namiem, un tās visbiežāk bija dažādu biedrību veidotas un uzturētas.
Enigma (mūzikas projekts)
Enigma ir Maikla Kretu, Deivida Feirnšteina un Frenka Petersona 1990. gadā radīts elektroniskās mūzikas projekts. Enigma spēlē Ambient, Electronic, House music, New Age un Trance stila mūziku. Projektā piedalās cilvēki no Rumānijas, Austrijas un Vācijas. Projekta sastāvā ir pieci cilvēki: Maikls Kretu, Sandra Kretu, Pīters Kornelius, Džens Gads, Deivids Feirnšteins un Franks Petersons. Kretu ir gan komponists, gan producents. Projekts Enigma ir izdevis 11 albumus, no kuriem seši ir studijas albumi. Enigma savā mūzikā ļoti bieži izmanto japāņu mūzikas instrumentu šakuhači.
Full Circle
Full Circle ir amerikāņu rokgrupas The Doors astotais albums. Tas ir otrais, kas ierakstīts un izdots pēc solista Džima Morisona nāves un pēdējais, kas izdots grupas darbības laikā.
27. decembris
27. decembris ir gada 361. diena pēc Gregora kalendāra (362. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 4 dienas.
Vārda dienas
Elmārs, Helmārs, Inita
Amerikas melnais grifs
Amerikas melnais grifs (Coragyps atratus) ir vienīgā suga Amerikas melno grifu ģintī, kas ietilpst Amerikas grifu dzimtā (Cathartidae). Tas dzīvo teritorijā no ASV dienvidaustrumiem līdz Urugvajai un Čīles centrālai daļai Dienvidamerikā. Amerikas melnajam grifam ir 3 pasugas.
Ilgu laiku Amerikas grifu dzimtas sugas tika sistematizētas stārķveidīgo kārtā, tomēr Dienvidamerikas zinātnieki, balstoties uz pēdējo gadu DNS pētījumiem, šos putnus ir izņēmuši no stārķveidīgo kārtas un sistematizē kārtā — Incertae sedis, kas nozīmē, ka kārta nav zināma. Tā varētu būt vai nu vanagveidīgo kārta vai katartidveidīgo kārta, kas jānoskaidro turpmākajos pētījumos.
Izskats
Amerikas melnais grifs ir liela auguma maitas putns. Tā ķermeņa garums ir 50—69 cm, spārnu plētums 1,37—1,52 m, svars 1,6—2,2 kg. Dienvidamerikas pasuga ir mazāka nekā Ziemeļamerikas un Andu kalnos dzīvojošās pasugas.
Tēviņi un mātītes izskatās vienādi. Abi dzimumi ir melni, turklāt spalvām piemīt metālisks spīdums. Galva un kakls ir kaili, bez apspalvojuma. Pieaugušajiem putniem atsegtā āda ir brūni melna, toties jaunajiem putniem tumši pelēka un krokota. Apspalvojums jaunajiem putniem tāpat kā pieaugušajiem ir melns. Acis šiem putniem ir brūnas un to augšējam plakstiņam ir viena nepilnīga skropstu līnija, bet apakšējam toties divas skropstu līnijas. Kājas ir gaiši pelēkas. Divi priekšējie pirksti ir ļoti gari un to pamatnē ir nelielas peldplēves. Pēdas Amerikas melnajam grifam ir plakanas un samērā vājas, tā pirksti nav piemēroti, lai kaut ko sagrābtu un turētu. Nāsīm kā visiem Amerikas grifiem nav starpsienas un no sāniem knābim var redzēt cauri. Spārni ir plati, bet samērā īsi. Tā kā pirmajām lidspalvām padusē ir balta pamatne, tad lidojumā spārnu apakšpusē var redzēt baltu laukumu. Aste ir īsa un taisnstūrveida. Kad putns stāv, salocījis spārnus, tad aste gandrīz nav redzama aiz saliktajiem spārniem.
Uzvedība un barošanās
Barību Amerikas melnais grifs noskata, lidojot augstu debesīs. Tā lidojums nav tik efektīvs kā citiem maitas putniem, jo Amerikas melnajam grifam spārni ir īsāki. Šīs sugas putni planē daudz īsāku laiku un biežāk ir spiesti spārnus vēcināt. Ja Amerikas melno grifu pēkšņi iztraucē barošanās brīdī pie maitas, tam ir raksturīga barības izvemšana, lai spētu vieglāk un ātrāk pacelties spārnos. Šīs sugas putni ir sabiedriski un veido lielus barus gan barojoties, gan nakšņojot. Reģionos, kur to izplatība pārklājas ar tītaru grifa izplatību, abas sugas bieži nakšņo kopīgā barā, ieņemot kāda nokaltuša koka kailos zarus. Tītaru grifs ir lielāks nekā Amerikas melnais grifs, tādēļ, tiem satiekoties vienatnē, virsroka vienmēr ir tītaru grifam. Tomēr, tā kā Amerikas melnie grifi visbiežāk barojas barā, tad pa visiem kopā tie no barošanās vietas padzen tītaru grifu, kas parasti barojas pa vienam. Barošanās brīdī Amerikas melnais grifs kļūst agresīvs.
Barība
Dabiskajā vidē Amerikas melnais grifs pamatā barojas ar maitu un ir maitēdājs. Apdzīvoto vietu tuvumā, to var bieži novērot, barojoties izgāztuvēs. Ja ir iespēja, tas apēd arī citu putnu olas un var nogalināt zīdītāju tikko dzimušos mazuļus. Reizēm ir novērots, ka melnie grifi uzlasa ērces no kapibaru mugurām. Amerikas melnā grifa galvenā maņa ir redze, un tam nav tik labi attīstīta oža kā katartām, tādēļ tas bieži tām seko. Katartas lido zemu, lai spētu saost gāzes, kas izdalās no maitām.
Ligzdošana
Ligzdošanas laiks Amerikas melnajam grifam atšķirīgos ģeogrāfiskos reģionos ir dažāds. Riesta deja Amerikas melnajiem grifiem notiek uz zemes. Ap vienu mātīti, spārnus nedaudz papletuši, riņķo vairāki tēviņi. Reizēm pāris pēc tam virs izraudzītās ligzdošanas vietas izpilda riesta lidojumu, rotaļīgi viens otru ķerot un pikējot. Mežainā apvidū tieši uz zemes vai iedobtā kritušā kokā, vai kādā citā dabīgā iedobē tiek izdētas 1—3 olas, visbiežāk divas. Reizēm olu dēšanas vieta atrodas 3 metru augstumā virs zemes. Lai arī ligzda kā tāda netiek būvēta, perēšanas laukums pa perimetru reizēm tiek izrotāts ar stikla gabaliņiem, dažādiem krāsainiem plastikāta vai metāla atkritumiem. Olas ir 7,65 x 5,09 cm lielas. Tās ir pelēkzaļas vai zilganas, vai baltas, ar nelieliem, brūniem vai violetiem raibumiņiem platākajā galā. Olas perē abi vecāki. Inkubācijas periods ilgst 28—41 dienu. Izšķiļoties mazuļus klāj baltas dūnas. Par tiem rūpējas abi vecāki, barību atnesot kuņģī un pēc tam atrijot. Mazuļi paliek "ligzdā" apmēram 2 mēnešus, bet pēc 75—80 dienām tie jau ir prasmīgi lidotāji.
Amerikas melnajam grifam nav daudz ienaidnieku. Reizēm olas un mazuļus apēd jenoti, lapsas vai degunlācīši. Tā kā šie putni ir agresīvi un liela auguma, tad pieaugušam melnajam grifam uzbrūk ļoti reti.
Sistemātika
Amerikas melnajam grifam ir 3 pasugas:
Neišateles kantons
Neišateles kantons (fr), arī Neišateles Republika, ir viens no Šveices 26 kantoniem, kas atrodas valsts rietumos. Kantona administratīvais centrs ir Neišatele. 1815. gadā tas pievienojās Šveices konfederācijai. Kantons robežojas ar Bernes un Vo kantoniem, kā arī ar Franciju. 2010. gada decembrī kantonā dzīvoja apmēram 172 tūkstoši cilvēku, galvenokārt frančvalodīgie.
Somijas vēsture
Somijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Somijas teritorijā.
Aizvēsture un senie laiki
Iespējams, ka pašreizējo Somijas teritoriju neandertālieši apdzīvoja pirms 130 tūkstošiem gadu, par ko liecina viņiem raksturīgo darbarīku atradumi 1996. gadā Vilku alā Susiluolā, Rietumsomijā. Ledus laikmetā visi senākie arheoloģiskie pieminekļi ir gājuši bojā, jo tajā laikā visu Somijas teritoriju klāja vairākus kilometrus biezs ledus slānis. Pirmās droši dokumentētās liecības par cilvēku ierašanos Somijas teritorijā pēc apledojuma atkāpšanās ir datētas ar paleolīta laikmeta beigām, aptuveni 8500 gadus pirms mūsu ēras. Šo cilvēku izcelsme ir neskaidra. Neolīta laikmetā aptuveni 5000 gadus pirms mūsu ēras Somijas teritorijā ienāca ciltis, kuras runāja somugru valodās. Aptuveni pirms 3500 gadiem no mūsdienu Baltijas valstu teritorijām Somijā ienāca indoeiropiešu valodās runājošas ciltis, bet, sajaucoties ar vietējiem somugru pirmvalodā runājošajiem iedzīvotājiem, šie ienācēji sava mazskaitlīguma dēļ pamazām asimilējās un pieņēma vietējo valodu. Tomēr somu valodā var identificēt daudz kopīgu vārdu ar baltu valodām, kas vairumā gadījumu attiecināmi uz zemkopību un amatniecību. Somu izcelsme ir neskaidra un bieži vien pat pretrunīga. Tradicionāli tika uzskatīts, ka somi ienāca Somijā no austrumiem, konkrēti, no Urāliem un Volgas apkārtnes, kas varētu būt to sākotnējā dzimtene. Jaunākajos pētījumos dominē viedoklis, ka somu senči vairākos viļņos ieceļoja Somijā no dažādām vietām — no tagadējās Ziemeļkrievijas, no Baltijas un no Skandināvijas.
Akmens laikmetā Somijas iedzīvotāji galvenokārt bija mednieki un vācēji. Bronzas laikmeta sākumā aptuveni 1700 gadus pirms mūsu ēras piekrastes reģionos cilvēki sāka nodarboties ar lauksaimniecību un lopkopību. Ap 100. gadu pirms mūsu ēras tika izveidoti tirdzniecības sakari ar Centrāleiropu. Īpaši tirdzniecība uzplauka sākot ar 8. gadsimtu, kad Baltijas jūru kontrolēja vikingi. Ap 1000. gadu somi izveidoja tirdzniecības sakarus ar Senās Krievzemes rūsu pilsētu Novgorodu. Tirgojoties somu iedzīvotāji nonāca saskarē ar kristietību. Rietumos tie saskārās ar Romas katoļu ticību, bet austrumos ar pareizticību.
Zviedru laiki
Somu apdzīvoto teritoriju reliģisku, politisku un ekonomisku iemeslu dēļ savā pakļautībā vēlējās iegūt gan Zviedrija, gan Novgoroda. Abas valstis 12. gadsimtā vairākas reizes iebruka Somijā. Ziemeļu krusta karu rezultātā 1249. gadā zviedri pakļāva Somijas dienvidrietumu daļu. Romas katoļu kristietības uzvaru iezīmēja Turku katedrāles celšana 1276. gadā, lai gan vēl vairākus gadsimtus pēc tam somi pielūdza savus mitoloģiskos dievus. Robeža starp Zviedriju un Novgorodu tika izveidota un apstiprināta 1323. gadā ar Noteburgas līgumu. Somijas rietumu daļa kļuva par vienu no četrām Zviedrijas zemēm un nosaukta par "Austrumzemi" jeb Osterlandi (sv). 1362. gadā Osterlande ieguva tiesības piedalīties Zviedrijas karaļa vēlēšanās. Viduslaikos Somijā izveidojās līdzīga feodālā sistēma kā citās Eiropas valstīs. No 14. gadsimta beigām līdz 16. gadsimta sākumam Somija kā Zviedrijas daļa bija Kalmāras ūnijā. No 1523. līdz 1560. gadam karalis Gustavs Vāsa izveidoja Zviedriju par spēcīgu unitāru valsti. Šāds statuss saglabājās līdz pat 17. gadsimtam. Līdz ar to Somija vairs netika izdalīta atsevišķi no Zviedrijas. Saskaņā ar Gustava Vāsas valdīšanas laikā veiktajām reformām, katoļu ticība tika aizstāta ar luterismu. Zviedrija kļuva par lielvaru un uzsāka karus par dominanci Baltijas jūras reģionā pret Dāniju, Krieviju un Poliju-Lietuvu. Somijā, kura tika pasargāta no karadarbības, tika daudz ciešāk integrēta karaliskā pārvalde. Ģenerālgubernatora Pēra Brahes jaunākā (Per Brahe d. y.) vadībā vairākās Somijas pilsētās dibināja muižu tiesas un pasta sistēmas, Turku dibināja karalisko akadēmiju.
Krievu laiki
Pēc sakāves Lielajā Ziemeļu karā 18. gadsimtā Zviedrija pazaudēja savu lielvalsts statusu, arī Somija no 1714. līdz 1721. gadam atradās krievu pakļautībā. Pēc Nīstades miera līguma noslēgšanas krievi Somiju pārdeva atpakaļ zviedriem. Krievi atkārtoti iekaroja Somiju Krievijas-Zviedrijas karā, kurš norisinājās no 1741. līdz 1743. gadam. Pēc kara Krievijas Impērijas robeža Somijā bija Kimijoki upe.
Napoleona karu laikā Krievijas imperators Aleksandrs I izveidoja savienību ar Franciju, un iesaistījās cīņā pret Angliju un tās sabiedroto Zviedriju. 1808. gadā Krievija uzbruka Zviedrijai un sākās Somijas karš, kurā zviedri bija spiesti atkāpties. 1809. gadā tika noslēgts Frēdrikshamnas miera līgums, pēc kura zviedri zaudēja plašas teritorijas, kurās izveidoja Krievijas Impērijai pakļautu autonomu Somijas lielhercogisti. Somijas lielhercogistē saglabājās daudz zviedru tradicionālo likumu, kuru nostiprināja tās konstitūcijā. Tomēr līdz pat 1863. gadam Krievijas imperators neļāva izveidot tautas pārstāvju parlamentu. Gadsimta otrajā pusē Somijā aizsākās nacionālā kustība, savukārt krievi uzsāka impērijas centralizēšanu un Somijas pārkrievošanu. 1899. gadā tā sauktajā Februāra manifestā Krievijas imperators Nikolajs II ierobežoja Somijas autonomās tiesības. Šī politiskā konflikta rezultātā 1904. gadā Helsinkos nogalināja pārkrievošanas aizsācēju ģenerālgubernatoru Bobrikovu, un 1905. gada revolūcijas laikā Somijā sakās vispārējs streiks. Tā rezultātā Nikolajs II atjaunoja Somijai autonomiju un izveidoja pagaidu parlamentu. 1906. gadā visiem somiem (arī sievietēm) bija vienlīdzīgas parlamenta vēlēšanas tiesības; tajā laikā tas bija unikāls gadījums Eiropā.
No neatkarības iegūšanas līdz mūsdienām
1917. gadā pēc Februāra revolūcijas Krievijas cars Nikolajs II atteicās no troņa. Izmantojot politisko nestabilitāti Krievijā, Somijas parlaments tā paša gada 6. decembrī pasludināja neatkarību. Somijas neatkarību Krievijas boļševiki atzina 1918. gada janvārī. Drīz pēc tam arī citas valstis to atzina par neatkarīgu valsti. Pārejas posmā no autonomas teritorijas uz neatkarīgu valsti Somijā norisinājās vairāki smagi iekšēji konflikti. notika sociālistu veikts valsts apvērsuma mēģinājums. Pēc tam uzreiz sākās Somijas pilsoņu karš, kurā savā starpā karoja boļševiku atbalstītie sociāldemokrāti un Vācijas Impērijas atbalstītie konservatīvie spēki. Karš beidzās maijā un rezultātā pārākumu ieguva konservatīvie spēki, saglabājot jaundibinātajā valstī demokrātisku iekārtu. 1919. gadā tika izveidota Somijas konstitūcija. Miera līgums ar Padomju Savienību tika parakstīts 1920. gadā, pēc kura Somija saglabāja robežas, kuras bija Somijas lielhercogistei. Toties Somijai izcēlās strīds ar Zviedriju par stratēģiski svarīgajām Ālandu salām. Strīdā iesaistījās Tautu Savienība, kura 1921. gadā nolēma, ka Ālandu salas paliek Somijai ar nosacījumu, ka tām tiek dota ievērojama autonomija.
Pēc 1939. gadā noslēgtā Molotova-Ribentropa pakta Somija nonāca Padomju Savienības interešu lokā. 23. augustā Padomju Savienības valdība piedāvāja Somijai noslēgt militārās sadarbības līgumus. Somijas valdība tos atteicās pieņemt, bet Padomju Savienība izvirzīja Somijai teritoriālas pretenzijas. Bez kara pieteikuma Padomju Savienības armija rītā uzbruka Somijas austrumu robežai, ko pavadīja aviācijas uzlidojumi galvaspilsētai Helsinkiem. Tika izveidota marionešu valsts Somijas Demokrātiskā Republika, kurā iekļāva arī daļu no Padomju Karēlijas teritorijas. Sākās Ziemas karš, kurš ilga līdz, kad Maskavā tika noslēgts miera līgums, kurā Somija atteicās no plašām teritorijām Karēlijā, Hanko pussalā un pie Ziemeļu ledus okeāna, saglabājot valstisko neatkarību. Pēc Ziemas kara, Somija lūdza militāro palīdzību nacistiskajai Vācijai. , kad vācu spēki jau bija ieradušies Somijā, sākās Barbarosas operācija, kuras mērķis bija iekarot Padomju Savienības Eiropas daļu. 25. jūnijā Padomju Savienība veica uzlidojumus Somijas pilsētām, līdz ar ko Somija pieteica karu Padomju Savienībai, vienlaicīgi arī atļaujot Vācijai izmantot Somijā izmitinātos militāros spēkus. 9. jūlijā somu spēki uzsāka uzbrukumu Karēlijas zemesšaurumā. Rudenī Somija atguva zaudētās teritorijas Karēlijā, kā arī ieņēma Austrumkarēliju līdz Oņegas ezeram. Decembra sākumā armija ieņēma aizsardzības pozīcijas, kas deva relatīvu mieru līdz pat 1944. gadam. 1944. gada 9. jūnijā Padomju Savienība veica pēkšņu uzbrukumu, atgūstot praktiski visas karā zaudētās teritorijas. 1944. gada 19. septembrī tika parakstīts miera līgums, kurā tika minēts arī tas, ka vācu spēkiem ir jāpamet Somijas teritorija. Tas noveda pie Lapzemes kara starp Somiju un Vāciju. Vācijas galvenās intereses bija niķeļa rūdas raktuves, kā arī Petsamo apgabals. 1945. gada aprīlī no Somiju atstāja pēdējie vācu spēki.
Otrā pasaules kara laikā Somija bija smagi cietusi. Līdz 1950. gadam Somijas teritorija, kā arī tās teritoriālie ūdeņi, tika attīrīti no mīnām. Parīzes miera konferencē Somijai tika piespriestas reparācijas, kuras tai jāsamaksā Padomju Savienībai. Tās tika nomaksātas līdz 1952. gadam. Netālu no Helsinkiem Padomju Savienība izveidoja arī savu karabāzi, kas tika slēgta 1956. gadā. Uzreiz pēc kara Somijā strauji pieauga jaundzimušo skaits, un, kad 70. gados šie jaunieši sasniedza darbspējīgu pilsoņu vecumu, valsts nebija spējīga nodrošināt viņus visus ar darba vietām, tādēļ daudzi emigrēja uz Zviedriju. Aukstā kara laikā lielu lomu Somijas iekšpolitikā spēlēja Padomju Savienība, bet Somijai izdevās saglabāt demokrātisku pārvaldes sistēmu. Somija iestājās Eiropas Savienībā.
Krūšturis
Krūšturis ir apģērba gabals, kas aptver, atbalsta un paceļ krūtis. 19. gadsimta beigās krūšturis aizstāja korseti kā visplašāk izmantoto metodi, kā atbalstīt krūtis. Mūsdienās tiek ražoti dažādiem mērķiem paredzēti krūšturi.
Sievietes krūšturus nēsā dažādu iemeslu dēļ: lai uzlabotu krūšu formu, palielinātu vai samazinātu krūšu lielumu u.c. Lielākā daļa krūšturu ir veidoti, lai tie atbalstītu krūtis un paceltu krūtis pie krūškurvja. Sākumā krūšturu dizaineri un ražotāji tos veidoja ļoti vienkāršus, taču ar laiku uzlaboja to dizainu. Ražotāju standarti un izmēri atšķiras, tā padarot grūtāku uzdevumu sievietēm atrast piemērotāko krūšturi. 80% sieviešu valkā sev nepiemērota lieluma krūšturus. Pārāk bieža krūštura valkāšana var izraisīt krūts vēzi.
Pasaules čempionāts vieglatlētikā
Pasaules čempionāts vieglatlētikā ir svarīgākās vieglatlētikas sacensības, kas sākotnēji notika reizi četros gados, bet mūsdienās — reizi divos gados. Pasaules čempionāti vieglatlētikā notiek tikai kopš 1983. gada, tos organizē World Athletics (agrāk — Starptautiskā Vieglatlētikas federācija (IAAF)).
Medaļu kopvērtējums
Atjaunots pēc 2022. gada Pasaules čempionāta.
Atļautie neitrālie sportisti ir nosaukums, ar kuru Krievijas sportisti piedalījās 2017. un 2019. gada čempionātā. Viņu izcīnītās medaļas netika iekļautas oficiālajā medaļu tabulā.
Valstu uzskaitījums pēc iedzīvotāju vidējā dzīves ilguma
[[Attēls:Life Expectancy 2005-2010 UN WPP 2006.PNG|thumb|400px|right|Pasaules karte, kurā iekrāsotas valstis atkarībā no vidējā dzīves ilguma (gados)
Valstu uzskaitījums pēc vidējā dzīves ilguma ir saraksts, kurā ir uzskaitītas valstis ar to iedzīvotāju vidējo dzīves ilgumu. Uzskaitījumā ir iekļauts gan vīriešu, gan sieviešu vidējais dzīves ilgums. Šajā uzskaitījumā ir iekļautas arī dažas teritorijas, kuras oficiāli nav atzītas par suverinārām valstīm. Uzskaitījums ir veikts pēc 2006. gadā Apvienoto Nāciju pasaules iedzīvotāju perspektīvu ziņojuma no 2005.-2010. gadam. Šajā uzskaitījumā ir iekļautas tikai tās valstis, kurās ir vairāk nekā 100 000 iedzīvotāju.
Marjama Mīrzāhāni
Marjama Mīrzāhāni (dzimusi, mirusi ) bija Irānas un ASV matemātiķe.
1994. un 1995. gadā Mīrzāhāni izcīnīja zelta medaļu Starptautiskajā matemātikas olimpiādē. 1995. gada olimpiādē kļuva par pirmo Irānas skolnieci, kas sasniegusi perfektu rezultātu. 1999. gadā ieguva bakalaura grādu universitātē Irānā. 2004. gadā ieguvusi doktora grādu Hārvarda Universitātē. Kopš 2008. gada ir matemātikas profesore Stenforda Universitātē.
Mīrzāhāni mira no krūts vēža, kas pirmoreiz viņai tika diagnosticēts 2013. gadā.
Autodidakts
Autodidakts (grc (autos) — 'pats' un διδακτός (didaktos) — 'mācīties') ir cilvēks, kurš savas zināšanas ieguvis pašmācības ceļā.
Par autodidaktu var kļūt gandrīz jebkurš cilvēks gandrīz jebkādā vecumā. Parasti autodidakts izvēlas apgūt noteiktas zināšanas aiz zinātkāres, entuziasma vai aiz nepieciešamības. Vairāki slaveni cilvēki ir bijuši autodidakti, piemēram, izgudrotājs un ASV valstsvīrs Bendžamins Franklins, izgudrotājs un uzņēmējs Tomass Edisons, vēsturnieks Arveds Švābe un daudzi citi. Galvenais trūkums var būt tas, ka autodidakta zināšanas, iespējams, ir haotiskas un nesistemātiskas. Tādos gadījumos autodidakts var kļūt par diletantu. Autodidakts ne vienmēr ir bez akadēmiskas izglītības, jo bieži vien cilvēki, kuriem ir akadēmiskā izglītība, izvēlas apgūt zināšanas vai prasmes pašmācības ceļā, piemēram, apgūstot svešvalodas. Autodidaktam ir svarīga motivācija un mērķis, kura dēļ mācīties, jo šo elementu neesamība var būt iemesls ieceres atmešanai.
Lietuva
Valsts vēsture aizsākās 13 gadsimtā, kad Mindaugs apvienoja lietuviešu zemes un kļuva par Lietuvas karali. No 14. līdz 16. gadsimtam Lietuvas dižkunigaitija bija viena no varenākajām Austrumeiropas lielvalstīm, ietverot tagadējās Baltkrievijas, Ukrainas, Polijas un Krievijas teritoriju daļas. Pēc Ļubļinas ūnijas 16. gadsimta vidū dižkunigaitija apvienojās ar Polijas kroņa zemēm, un izveidoja Polijas—Lietuvas ūniju, kuras pakļautībā atradās arī mūsdienu Latvija (tolaik Pārdaugavas Livonijas un Kurzemes un Zemgales hercogistes). Pēc trešās Polijas dalīšanas 1795. gadā Lietuvu anektēja Krievijas Impērija. No 1918. gada līdz 1940. gadam Lietuva bija neatkarīga valsts. Otrā pasaules kara laikā Lietuva nonāca PSRS, kā arī Trešā reiha varā. 1944. gadā Sarkanā armija no jauna okupēja Lietuvu.
Agrīnā vēsture (līdz 1385. gadam)
Pirmie iedzīvotāji tagadējā Lietuvas teritorijā ienāca apmēram no 11. līdz 9. gadu tūkstotim p. m.ē. Eiguļu un Puvoču apmetnēs paleolīta beigās, mezolīta sākumā. Dzelzs laikmetā (5. gadsimtā p. m. ē.) sākās baltu sadalīšanās etniskajās grupās.
No 5. līdz 9. gadsimtam m. ē. jau pastāvēja atsevišķas, savstarpēji radniecīgas baltu maztautas (aukštaiši, jātvingi jeb sudavi, kurši, letgaļi, lietuvji, sēļi, skalvji, zemgaļi, žemaiši). 12. un 13. gadsimta rakstītajos avotos jau minētas administratīvas teritorijas tagadējās Lietuvas teritorijā (Nalsene, Deltuva, Upīte austrumu daļā un Karšuva, Medininka, Ceklis, Megava, Pilsāts rietumu daļā).
12. un 13. gadsimta mijā sākās atsevišķo zemju apvienošana — izveidojās novadu savienības jeb kunigaišu federācijas. Tiek uzskatīts, ka 13. gadsimta pirmajā pusē pastāvējusi lietuviešu zemju apvienība, kas radās kā atbildes reakcija uz tagadējo Latvijas un Igaunijas teritoriju pakļaušanu, ko veica Zobenbrāļu ordenis, kas vēlāk pārtapa Livonijas ordenī.
Dižkunigaitis Mindaugs tiek uzskatīts par viduslaiku Lietuvas dibinātāju, kas ap 1236. gadu pārvaldīja tagadējās Aukštaitijas teritoriju. 1251. gadā Mindaugs tika kristīts un 1253. gadā ar Romas pāvesta svētību viņu kronēja par pirmo un vienīgo Lietuvas karali. Pēc Durbes kaujas (1260) Mindaugs pārtrauca sadarbību ar krustnešiem un atteicās no kristietības.
Jau 13. gadsimtā pamazām tika pakļautas bijušās Kijivas Krievzemes teritorijas, kas pirms tam atradās atkarībā no Zelta Ordas mongoļu haniem. 14.—15. gadsimtā, kad valdīja Lietuvas dižkunigaiši Vītenis (1295—1316), Ģedimins (1316—1341), Aļģirds (1345—1377), Jagailis (1377—1392) un Vītauts Dižais (1392—1430), Lietuva kļuva par vienu no lielākajām Eiropas valstīm viduslaikos pēc citu austrumslāvu zemju pakļaušanas. Vītauta valdīšanas laikā Lietuvas teritorija pletās līdz pat Melnajai jūrai.
Personālūnija un kopvalsts ar Poliju (1385—1795)
Kad pēc Aļģirda nāves par dižkunigaiti kļuva viņa dēls Jagailis, viņš 1385. gadā pēc Krēvijas ūnija kristījās, savukārt pēc precībām ar Polijas karalieni Jadvigu kļuva arī par Polijas karali (1386). Tādējādi tika nodibināta Lietuvas un Polijas personālūnija, kuras mērķis bija spēku apvienošana cīņai pret Vācu un Livonijas ordeņiem. Ar to sākās arī Lietuvas pāriešana uz kristietību (katoļticību).
Lietuvā 15. gadsimtā sāka veidoties klaušu muižas un tika iedibināta dzimtbūšana, kā arī pieauga lietuviešu bajāru politiskā un ekonomiskā ietekme, samazinot dižkunigaiša varu un valsts centralizāciju. Bez tam Maskavas lielkņaziste bija uzsākusi krievu zemju apvienošanu, tādējādi grūtāk kļuva arī nosargāt austrumu teritorijas.
15. gadsimtā un 16. gadsimta 1. pusē turpinājās Lietuvas un Polijas tuvināšanās, proti, lietuviešu bajāru vidū pieauga poļu valodas un kultūras ietekme, un Livonijas kara laikā abas valstis noslēdza Ļubļinas ūniju (1569), tādējādi tika izveidota Polijas-Lietuvas kopvalsts, dēvēta par Žečpospolitu ("Republiku").
Tomēr gan Lietuva, gan Polija saglabāja atsevišķu valsts pārvaldes aparātu, valsts kasi un karaspēku, turklāt Lietuva joprojām turpināja pastāvēt kā Lietuvas Dižkunigaitija. Abām valstīm kopīgs bija tikai karalis, kas vienlaikus skaitījās arī Lietuvas dižkunigaitis. Šajā periodā turpinājās arī Lietuvas pārpoļošana: bajāri (politiskā elite) ikdienā un arī valsts līmenī (1696. gadā poļu valoda kļuva par oficiālo valsts valodu) lietoja tikpat kā tikai poļu valodu. Šajā procesā loma bija arī katoļu baznīcai, kura lietuviešu valodu uzskatīja par "pagānu valodu", ko Dievs nesaprot.
Polijas un Lietuvas kopvalsts politiskā ietekme pamazām samazinājās. 18. gadsimtā tā bija ļoti vāja, tāpēc 1772. gadā Krievijas Impērija, Prūsijas Karaliste un Hābsburgu monarhija vienojās par Polijas-Lietuvas dalīšanu, 1793. gadā notika otrā dalīšana, bet 1795. gadā — trešā, pēc kuras Žečpospolita pārstāja eksistēt. Gandrīz visa etnogrāfiskā Lietuva tika iekļauta Krievijas Impērijas sastāvā.
Krievijas Impērijas pakļautībā (1795—1915)
19. gadsimta sākumā Lietuva cerēja nodrošināt autonomiju Krievijas Impērijas sastāvā, tomēr tas neizdevās, 1801. gadā Lietuvas guberņa tika sadalīta. Tāpēc arī 1812. gada kara laikā Lietuva ar zināmu sajūsmu uztvēra un sagaidīja Krievijā iebrūkošo Napoleona karaspēku. Laikā no 1830. līdz 1831. gadam notika pirmā poļu un lietuviešu sacelšanās, taču tā tika apspiesta. 1863. gadā notika vēl viens sacelšanās mēģinājums, kura sekas bija t. s. lietuviešu drukas aizliegums — aizliegums iespiest grāmatas lietuviski latīņu alfabētā. Lietuviešu drukas aizliegums ilga līdz pat 1904. gadam.
19. gadsimta astoņdesmitajos gados Lietuvā aizsākās pirmā nacionālā atmoda. Šajā procesā liela nozīme bija diviem laikrakstiem: Jona Basanaviča izdotajam "Aušra" (1883—1886) un Vinca Kudirkas rediģētajam "Varpas" (1889—1905). 1914. gadā sākās Pirmais pasaules karš, gadu vēlāk Kurzemes ofensīvas laikā Lietuvas teritoriju pilnībā okupēja Vācijas Impērija.
Neatkarība (līdz Otrajam pasaules karam)
1917. gada 11. decembrī Lietuvas Padome pasludināja Lietuvas valsts atjaunošanu savienībā ar Vācijas Impēriju. Brestļitovskas miera sarunās starp Četrsavienību un Padomju Krieviju vācu puse ieteica Krievijai "ņemt vērā paziņojumus, kuros izteikta Polijas, Lietuvas, Kurzemes, kā arī Igaunijas un Vidzemes daļas iedzīvotāju griba pēc pilnīgas valstiskās patstāvības un atdalīšanās no Krievijas federācijas".
1918. gada 16. februārī tika parakstīts Lietuvas Neatkarības akts ar kuru Lietuva pasludināja demokrātiskas un neatkarīgas valsts atjaunošanu, taču vācu militārās okupācijas iespaidā, 11. jūlijā par Lietuvas karali ievēlēja vācu princi Vilhelmu fon Urahu, kas pieņēma Mindauga II vārdu.
Lietuvas brīvības cīņu sākumā boļševiki ieņēma Viļņu un 1919. gada 2. janvārī Lietuvas padome pārcēlās uz Kauņu, kur 4. aprīlī pieņēma otro Lietuvas satversmi, kas paredzēja karalisti pārveidot par prezidentālu republiku. Par pirmo Lietuvas prezidentu kļuva bijušais Lietuvas padomes priekšsēdētājs Antans Smetona. No 1919. gada oktobra līdz decembrim Lietuvas armija Bermontiādes laikā kopā ar Latvijas bruņotajiem spēkiem sakāva Rietumkrievijas Brīvprātīgo armiju.
1921. gadā Lietuva tika uzņemta Tautu Savienībā. 1922. gada 1. augustā tika pieņemta rietumnieciski liberāla konstitūcija. Par Lietuvas galvaspilsētu kļuva Kauņa, jo Viļņa līdz pat 1939. gadam bija Polijas sastāvā. 1923. gadā Lietuva ieguva Klaipēdu, kas kopš Pirmā pasaules kara beigām atradās Tautu Savienības pārvaldē.
1926. gada 17. decembrī bijušā prezidenta Smetonas vadībā notika valsts apvērsums (t. s. "tautinieku apvērsums"). Smetona atkal kļuva par prezidentu, atlaida Seimu un ieviesa valstī mēreni autoritāru režīmu.
Līdz 1938. gadam Lietuvai un Polijai nebija nekādu diplomātisko attiecību un tās atradās formālā karastāvoklī. 1938. gadā pēc kāda robežincidenta, kurā tika nogalināts kāds poļu kareivis, Polija pieprasīja atjaunot diplomātiskās attiecības (t. s. "Polijas ultimāts"). Lietuvai bija arī jāatsakās no jebkādām pretenzijām uz Viļņu.
1939. gadā nacistiskā Vācija pieprasīja, lai Lietuva tai atdod Klaipēdu. Ņemot vērā Vācijas ārkārtīgo militāro pārspēku, Lietuva prasībai pakļāvās.