cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latviešu strēlnieka stāsts
Sižets
Filmā pēc Jāņa Fabriciusa biogrāfijas motīviem virsnieka Mārtiņa Ventas un kareivja Jankas Pipara likteņos atspoguļots ceļš, kuru nogājuši latviešu strēlnieks no latviešu strēlnieku pulku veidošanas līdz Krievijas pilsoņu kara kaujām. Mārtiņš Venta labi saprot visu notiekošo un rādīts kā pārliecināts un revolūcijai uzticīgs cīnītājs. Tomēr notikumu centrā izvirzās "Grišķenes puikas" Jankas Pipara pārdzīvotais. Vērtējot Eduarda Pāvula veikumu šajā filmā Jankas Pipara tēlā, uzsvērta viņa apbrīnojamā prasme apvienot raksturlomu ar varoņlomu, atklāt vispilnasinīgāko latviešu strēlnieka tēlu mūsu kinematogrāfā. Visos priekšstatos šis tēls nav šķirams no strādnieku Rīgas, kur pirmo reizi filmā parādās Janka Pipars. Reizē it kā nevērība pret savu ārieni, it kā bravūra, bet – arī vēlēšanās patikt, būt saprastam, arī sirsnība. Tieši viņš ir tas, kas filmas finālā saglabājis optimismu un var uzmundrināt arī biedrus.
Uzskaitījums ar valstīm, kur angļu valoda ir valsts valoda
Šajā uzskaitījumā iekļautas valstis un atkarīgās teritorijas, kur angļu valoda ir valsts valoda. Daudzās no šīm valstīm un teritorijām (piemēram: Indija, Kanāda, Filipīnas) angļu valoda ir viena no valsts valodām. Tāpat arī vairākās valstīs vairums iedzīvotāju, neskatoties uz to, ka angļu valoda ir valsts valoda, šo valodu neprot (Pakistāna, Indija u.c.).
Sarakstā ir iekļautas arī zemes, kurās angļu valoda ir dominējošā, kaut arī tai nav oficiāla statusa. Piemēram, Austrālijā angļu valodā runā lielākā iedzīvotāju daļa un tā ir vienīgā valdības institūciju lietvedības valoda, bet šai valodai nav piešķirts oficiāls statuss. Tāda pati situācija ir ASV un Apvienotajā Karalistē, turklāt vairākās šo valstu administratīvajās vienībās angļu valoda ir oficiāla valoda.
Lielākā daļa no sarakstā iekļautajām zemēm ir Apvienotās Karalistes pašreizējās vai bijušās kolonijas vai domīnijas. Interesants izņēmums ir Madagaskara, kas ir bijusī Francijas kolonija.
Eduards Pulpe
Eduards Pulpe ( — ) bija latviešu kara lidotājs ass, kurš dienēja Francijas un Krievijas impērijas armijā. Viens no pirmajiem latviešu lidotājiem.
Pulpi ieinteresēja aviācijas tehnikas attīstība un 1912. gadā viņš pārcēlās uz Franciju, kur beidza aviācijas akadēmiju. 1913. gada 19. decembrī ieguva Francijas civilā pilota apliecību nr. 1571. Sākoties Pirmajam pasaules karam, neskatoties uz savu salīdzinoši ievērojamo vecumu, brīvprātīgi pieteicās dienestam Francijas gaisa spēkos. 1915. gada 1. maijā viņu kā seržantu nosūta uz eskadriļu MS23. Viņa pirmās divas uzvaras Verdenas kaujas laikā, lidojot ar iznīcinātāju Morane-Saulnier L bija vienas no pirmajām aviācijas vēsturē. Nākamās divas uzvaras viņš izcīnīja 1916. gada martā ar Nieuport 11, pēc kā tika paagustināts par adjutantu. Saņēmis divus Francijas apbalvojumus — Medaille Militaire un Croix de Guerre. Tālāko dienestu turpināja Krievijas Impērijas gaisa spēkos, kur 1916. gada 1. jūnijā ar Nieuport 11 notriecot piekto pretinieka lidmašīnu, kļuva par asu. 2. augustā tika nāvējoši ievainots kaujā pret Vācijas pilotu Ervīnu Bohmi. Jau pēc nāves Pulpem piešķirts 4. pakāpes Svētā Jura krusts.
Maķedonija
Maķedonija var būt:
Kārlis Kristiāns Ulmanis
Kārlis Kristiāns Ulmanis (de; dzimis, miris ) bija Vidzemes guberņas vācbaltiešu luterāņu mācītājs un rakstnieks, pedagoģiskās literatūras izdevējs latviešu valodā. Latviešu literārās biedrības („Lettisch-Literärische Gesellschaft“) dibinātājs (1827). Tērbatas universitātes profesors (1835—1842) un rektors (1839—1841). Krievijas impērijas Evaņģēliski-luteriskās baznīcas ģenerālkonsistorijas viceprezidents (1856—1868) un bīskaps (no 1858). Sarakstījis daudz skolu mācībgrāmatu latviešu valodā, izstrādāja Vidzemes lauku skolu instrukciju, ko Vidzemes landtāgs pieņēma 1851. gadā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1793. gada 3. (15.) februārī Rīgā tirgoņa ģimenē. Mācījās Vidzemes guberņas ģimnāzijā (1808—1810), pēc tam Tērbatas universitātē (1810—1814), tad Jēnas un Getingenes universitātēs (1815—1816) studēja teoloģiju. No 1817. gada viņš bija Krimuldas un Pēterupes draudzes mācītājs (1817—1835). No 1727. gada Ulmanis darbojās Latviešu literārajā biedrībā un sarakstīja mācībgrāmatas latviešu valodā, tostarp “Dieva vārdu mācība”, “Par mūsu draudzi”, “Par Vidzemi”, “Par mūsu zemi”, “Valodas grāmatu” u.c. Krimuldā Ulmanis nodibināja draudzes skolu un arī Vidzemes evaņģēliski-luteriskās baznīcas sinodē 1834. gadā dedzīgi uzstājās par tautskolu veidošanu.
Miris 1871. gada 8. (20.) oktobrī Valkā.
Semjuels Džonsons
Semjuels Džonsons (Samuel Johnson, dzimis, miris ) bija angļu rakstnieks. Sākotnēji kā Grabstrītas (Grub Street) žurnālists, viņš veica paliekošus ieguldījumus Anglijas literatūrā kā dzejnieks, esejists, moralizētājs, romānu rakstnieks, literatūras kritiķis, biogrāfs, redaktors un leksikogrāfs.
Zigfrīds Lencs
Zigfrīds Lencs (dzimis, miris ) bija vācu rakstnieks. Viens no Grupas 47 (Gruppe 47) pārstāvjiem.
Dzimis Likā, Austrumprūsijā (tagad Elka, Polijā). Dzīvo Hamburgā. Ievērojamākais darbs — romāns "Vācu valodas stunda" (Deutschstunde, 1968, 1977. gadā latviski).
Durbana
Durbana (en, zu), ir lielākā pilsēta Dienvidāfrikas Republikas provincē Kvazulu-Natālā un Āfrikas osta.
Pilsētu apskalo Indijas okeāns un ieskauj smilšu pludmales. Durbana ir apveltīta ar maigu subtropu klimatu visa gada garumā, padarot to par svarīgu tūrisma centru. Arī peldēšanās sezona šeit ir visa gada garumā. Ir augsti attīstīta tūrisma infrastruktūra.
Durbana apvieno eiropiešu, zulu un indiešu kultūras iezīmes, par pierādījumu tam ir tās arhitektūra un daudzie indiešu restorāni. Durbanā kursē daudz taksometru un ir arī attīstīta sabiedriskā transporta sistēma. Durbanas starptautiskā lidosta atrodas 10 minūšu braucienā no pilsētas un ik dienu veic gan iekšējos, gan starptautiskos lidojumus.
Pēc 2001. gada tautas skaitīšanas datiem, pilsētā dzīvo 3,2 miljoni iedzīvotāju. Durbanas sauszemes platība, kas ir 2 292 km² liela, ir salīdzinoši lielāka nekā citām Dienvidāfrikas pilsētām.
Speedway Grand Prix
Speedway Grand Prix ir spīdveja sacīkšu sērija. Tas braucējs, kurš savāc visvairāk punktu, sezonas beigās kļūst par spīdveja pasaules čempionu. 2008. gadā visi posmi notiek Eiropā, no kuriem viens — Daugavpilī. Katrā posmā piedalās 16 piloti, no kuriem 15 piedalās visā sezonā, bet 1 pārstāv valsti, kurā notiek sacīkste. Ir arī vairāki rezervisti, kuri arī ir no sacīkstes rīkotājvalsts. Katrā sacīkstē notiek 20 posmi, kuru gaitā katrs pilots satiekas ar katru pilotu. Tie astoņi piloti, kuri pēc šiem posmiem ir savākuši visvairāk punktu, cīnās pusfinālos un finālos. Finālā ir divkāršs punktu skaits: ierastās 3-2-1-0 sistēmas vietā lieto 6-4-2-0 sistēmu. Vienas sacīkstes laikā var savākt līdz pat 24 punktiem (piecas uzvaras posmos, uzvara pusfinālā un uzvara finālā). Šis formāts arī nozīmē, ka sacīkstes uzvarētājs var arī nesavākt visvairāk punktu sacīkstē.
Trejvārpu plakanstaipeknis
Trejvārpu plakanstaipeknis ir staipekņu dzimtas (Lycopodiaceae) augs, kas pieder plakanstaipekņu ģintij (Diphasiastrum).
Apraksts
Trejvārpu plakanstaipeknis ir mūžzaļš, daudzgadīgs augs ar plakanu, ložņājošu stublāju, kas atrodas sekli humusa slānī. Tas ir ļoti līdzīgs parastajam plakanstaipeknim (Diphasiastrum complanatum), bet tā zari ir smalkāki, to platums ir 1,5 - 2 mm. un augstums 15 - 20 cm. Stāvie zari veido ciešu pušķi, kas ir pelēkzaļā krāsā un izskatās viegli apsarmojuši. Lapiņas ir lancetiskas un 2 – 4 mm garas. Strobili veidojas uz centrālā zara. Sporas nogatavojas jūlija beigās un augustā.
Izplatība
Austrumu un centrālajā Eiropā, Baltijas valstīs, Skandināvijas dienviddaļā, kā arī Ziemeļamerikā kontinenta rietumdaļā. Latvijā reti, galvenokārt valsts centrālajā un rietumu daļā.
Īpašas norādes
Dekoratīvs augs. Līdzīgs parastajam plakanstaipeknim (D. complanatum). Atšķirams pēc stāviem un šaurākiem zariem, vienādiem lapu izmēriem abās zara pusēs un sporu nesēju novietojuma.
Ierakstīts Baltijas jūras reģiona valstu Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā komerciāli apdraudēto sugu kategorijā.
Palu staipeknītis
Palu staipeknītis (Lycopodiella inundata) ir staipekņu dzimtas (Lycopodiaceae) augs, kas pieder staipeknīšu ģintij (Lycopodiella).
Palu staipeknītis aug nepiesārņotu un barības vielām nabadzīgu ezeru krastos, zāļu purvos, purvainās pļavās pārsvarā smilšainās augsnēs. Tas ir izplatīts Eiropā, neiekļaujot kontinenta rietumu un dienvidu daļu. Pārsvarā tas sastpams Eiropas centrālajā daļā. Palu staipeknītim Latvija ir tuvu izplatības areāla austrumu robežai, tāpēc tas ir izplatīts reti un nevienmērīgi, galvenokārt rietumu daļā un Rīgas apkārtnes ezeru krastos. Nereti palu staipeknīša izplatība saistīta ar ezeriem, kuru piekrastes seklūdenī aug lobēliju (Lobelia dortmanna) un ezereņu (Isoëtaceae) audzes.
Apraksts
Palu staipeknītis ir daudzgadīgs, retāk viengadīgs augs ar pacilu vai stāvu, īsu stublāju un daudzām sīkām saknītēm. Stublājs var būt 1 – 15 cm garš, kas cieši pieguļ substrātam. Stāvo zaru ir maz un tie ir 1 - 5 cm augsti. Lapas pamīšus, taisnas 3 - 5 mm garas. Palu staipeknītis ir līdzīgs gada staipeknim (Lycopodium annotinum). Tiem abiem zara galā ir tikai viens strobils, bet atšķirībā no gada staipekņa palu staipeknītim strobils ir platāks par zaru, uz kura tas atrodas, un tas nav krasi norobežots no zara. Sporofilu vārpiņas labi izceļas, jo ir dzeltenzaļā krāsā, kad nogatavojušās. Sporas nobriest laikā no jūlija līdz oktobrim.
Apūle
Apūle, arī Apole (lt, la) atrodas mūsdienu Lietuvas ziemeļrietumos Žemaitijas novadā (agrāk — Ceklis), netālu no Skodas pilsētas. Apūle ir senākā Lietuvas apdzīvotā vieta, kas pirmo reizi, līdz ar citu kuršu pili — Ezerpili (tagadējā Grobiņa), minēta 854. gadā.
Vēsture
Hamburgas un Brēmenes bīskaps Rimberts ap 875. gadu ir sarakstījis darbu “Svētā Ansgara dzīve” (Vita st. Anskarii) par sava priekšgājēja Romas pāvesta legāta Ansgara (801-865) piedzīvoto un par vēsturiskajiem notikumiem Ziemeļeiropā šajā laikā. Tajā vēstīts par zviedru vikingu kēniņa Olava (sveakungen Olof) uzbrukdamu kuršu "karaļvalsts pilsētai" (latīniski: urbs regni) Ezerpilij (Seeburg), ko aizstāvējuši 7000 karavīru un Apūlei (Apulia), ko aizstāvējuši 15 000 karavīru. Pēc sakāves kurši apņēmās, tāpat kā agrāk, turpmāk maksāt kunga tiesu (censum) zviedru kēniņam un atzīt sevi par tā pavalstniekiem.
Arheoloģiskie izrakumi
1931.gada vasarā zviedru un lietuviešu arheologi Birgera Nermana (Birger Nerman) vadībā veica izrakumus Apūles pilskalnā. Tas bijis apdzīvots no m.ē. 3. gadsimta, pirmā koka pils celta ap 600. gadu.
Viduslaiku festivāls
Kopš 2004. gada Apūlē notiek viduslaiku festivāls Apūle 854 (Apuolė 854).
Zentenes pagasts
Zentenes pagasts ir viena no Tukuma novada administratīvajām vienība tā ziemeļos Engures ezera krastā. Robežojas ar sava novada Pūres, Engures un Sēmes pagastiem, Talsu novada Balgales, Laucienes, Kūļciema un Mērsraga pagastiem. Pagasta ziemeļu daļā atrodas daļa no Engures ezera. Attālums līdz Tukumam ir 21 km, bet līdz Rīgai ~72 km.
Upes
Caur pagasta teritoriju tek Jurģupe, Liekna, Akmeņupe, Ķilmupe, Silupīte, Klankšupīte un Jāņupīte.
Ezeri
Lielākie ezeri ir Engures ezers, Dzirciema ezers un Vaskaris.
Vēsture
Mūsdienu Zentenes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Dzirciema muiža (Gut Selgerben), Rindzeles muiža (Gut Rindseln, Rindzele), Zentenes muiža (Gut Senten, Zentene).
1935. gadā Talsu apriņķa Zentenes pagasta platība bija 131,5 km² un tajā dzīvoja 2108 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Zentenes un Balgales ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Zentenes ciems ietilpis Kandavas (1949-1959), Talsu (1959-1960) un Tukuma (1960-2009) rajonos. 1961. gadā Zentenes ciemam pievienoja Dzirciema ciema kolhoza «Rosība» teritoriju, bet 1965. gadā - visu Dzirciema ciemu. 1975. gadā Zentenes ciemam pievienoja daļu Balgales ciema teritorijas, bet daļas Zentenes ciema teritorijas pievienoja Balgales un Pūres ciemiem. 1977. gadā Zentenes ciemam pievienoja likvidēto Cēres ciemu. 1990. gadā Zentenes ciema teritorijā izveidoja Zentenes un Cēres (bijušā Cēres ciema teritorijā) pagastus. 2009. gadā Zentenes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Tukuma novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Zentene (pagasta centrs), Dzirciems un Rindzele.
Saimniecība
Zentenē atrodas pasta nodaļa un bibliotēka.
Robertu Karlušs
Robertu Karlušs da Silva (dzimis Garsā, Sanpaulu) ir bijušais Brazīlijas futbolists. Parasti spēlēja kreisā aizsarga pozīcijā. 2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Fosilblafa
Fosilblafa (en — ‘fosiliju krauja’ vai Station KG) ir Apvienotās Karalistes vasaras loģistikas stacija Antarktīdā. Izvietota Aleksandra I salas austrumu krastā pie Džordža VI šauruma. Izveidota 1961. gada 20. februārī, 1961., 1962. un no 1965. līdz 1975. gadam tika izmantota kā vissezonas stacija. Pēc Roteras stacijas nodošanas ekspluatācijā 1975. gada tiek izmantota tikai no oktobra līdz martam kā vasaras tranzīta stacija pie 1200 m garā sniega lidlauka, kas parasti uzņem Twin Otter lidaparātus ceļā no Roteras Adelaidas salā uz Skaiblū staciju Elsvērta Zemē vai citām lauka partiju izpētes vietām.
Robertu Karlušs
Karlušs bija Brazīlijas izlases sastāvā trijos Pasaules kausos, palīdzot komandai tikt finālā 1998. gadā un uzvarēt 2002. gadā. Viņu plašāk pazīst kā spēcīgu un precīzu brīvsitienu izpildītāju.
Pirms pievienošanās Fenerbahče viņš 11 gadus spēlēja Spānijas klubā Madrides "Real", četrreiz uzvarot Spānijas čempionātā, trīsreiz Čempionu līgā un divreiz Starpkontinentālajā kausā. Viņš ir viens no sešiem spēlētājiem, kurš Čempionu līgā aizvadījis vairāk kā 100 spēles (2008. gada februāris).
Sasniegumi
Palmeiras
Real Madrid
Fenerbahçe
Kongo (upe)
Kongo (kg, fr, pt), agrāk pazīstama arī kā Zaira, ir upe Āfrikas centrālajā daļā ar kopējo garumu 4700 kilometri, kas tādējādi to padara par otru garāko upi Āfrikas kontinentā.
Mājiņa kāpās
"Mājiņa kāpās" (ru) ir 1963. gadā Latvijas PSR uzņemta aktierfilma. Filmas režisori ir Arkādijs Koļcatijs un Anatolijs Markelovs. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Kongo (upe)
Kongo izteka atrodas starp Tangaņikas un Njasas ezeriem 1590 m augstumā. Šeit upes nosaukums ir Čambeši. Atlantijas okeānā tā ietek jau kā 11 km plata, milzīga upe. Kongo garums ir apmēram 4700 km, kuģojama tā ir 1600 km garumā. Sateces baseina platība ir 3 680 000 km2 liela. Lielāko daļu sava tecējuma upe tek pa Kongo Demokrātiskās Republikas teritoriju. Tālāk tā tek pa Kongo DR un Kongo Republikas robežu. Pašās beigās tā nedaudz atrodas arī Angolas pašos ziemeļos.
Mājiņa kāpās
Sižets
Kuģu dzinēju meistars, savu nostrādājis, nolemj iet pensijā. Sapņojot par klusu un mierīgu dzīvi, viņš vēlās kopā ar sievu un mazdēlu Volodju apmesties uz dzīvi pie jūras. Liekas, ka sapnis jau piepildījies, atrasts ērts namiņš, kuru pārdod pensionārs, bijušais zvejnieks. Bet vectēvs un mazdēls uzzina, ka mājiņas saimnieks, ir gatavs no tā šķirties tikai tādēļ, ka viņa ģimene nokļuvusi grūtā situācijā. Padomājot, vectēvs ar Volodju izlemj naudu, kas iekrāta mājas iegādei, aizdot vecajam zvejniekam.
Lomās
Epizodēs filmējušies Harijs Avens, Bruno Oja, Gunārs Placēns, Velga Vīlipa, Juris Strenga
Kongo (upe)
Kongo ir daudz pieteku. Lielākās no tām ir Ubangi un Kasai. Kongo un tās pietekas ir galvenie transporta ceļi cauri tropisko mežu džungļiem. Upe ir bagāta ar zivīm. Kongo ir krāčaina un pirms ietekas okeānā veido vairākus ūdenskritumus. Upe ir ūdenīga, jo plūst pa ekvatoriālā un subekvatoriālā klimata apgabaliem.
Mekonga
Mekonga — upe dienvidaustrumu Āzijā, Indoķīnas pussalas lielākā upe. Tā ir gandrīz 4900 km gara un tās baseina platība ir 810 000 km2.
Augštecē un vidustecē Mekonga tek pa dziļu ieleju dibenu. Kambodžas līdzenuma tuvumā Mekongā atrodas viens no pasaules lielākajiem ūdenskritumiem — Khonas ūdenskritumi (līdz 21 m augsts). Dienvidos no Pnompeņas sākas Mekongas delta. Tā aizņem ap 70 000 km2 lielu teritoriju un iestiepjas diezgan tālu jūrā. Lielā sanešu daudzuma dēļ tā pieaug par 80-100 m gadā. Delta ir ļoti purvaina.
Karalienes Mērijas krasts
Karalienes Mērijas krasts (en) ir Austrumantarktīdas piekrastes daļa gar Mosona un Deivisa jūras krastiem. Stiepjas no Horderna raga austrumos (66°15′S 100°31′E﻿) līdz Filhnera ragam rietumos (66°27′S 91°54′E). Kopējais piekrastes garums ap 360 km. Austrumos robežojas ar Noksa krastu, rietumos — ar Vilhelma II krastu. Krasta lielāko daļu aizņem Šekltona šelfa ledājs, rietumos — Fara līcis. Krasta tuvumā atrodas vairākas salas, lielākās no kurām ir Drigalska sala Deivisa jūrā un Masona sala šelfa ledāja vidienē. Krastā uz šelfa ledāju un jūru noplūst vairāki glečeri, lielākais no kuriem ir Denmena glečers. Glečera ledum noplūstot jūrā, 160 km no piekrastes periodiski veidojas Pobedas ledus sala. Krasta rietumos kopš 1956. gada funkcionē krievu vissezonas polārstacija Mirnija.
Krastu 1912. gada februārī atklāja Daglasa Mosona ekspedīcija un nosauca karaļa Džordža V konsortes Mērijas vārdā par Karalienes Mērijas Zemi (Queen Mary Land); vēlāk pārdēvēta par krastu.
Teodors Eniņš
Teodors Eniņš ( — ) bija latviešu ārsts un politiķis, Latvijas labklājības ministrs, Liepājas pašvaldības vadītājs.
Biogrāfija
Dzimis Liepājā būvtehniķa Kārļa Eniņa un mājsaimnieces Ludmilas Ivanovas ģimenē. T. Eniņam bija brālis Andris (komponists) un māsa Ruta. Pamata izglītību ieguvis Liepājā, no 1950. līdz 1954. gadam mācījies Liepājas 1. vidusskolā un Liepājas Mūzikas vidusskolas pūšamo instrumentu klasē. No 1954. līdz 1960. gadam studējis Rīgas Medicīnas institūta Vispārējās ārstniecības fakultātē, ieguvis ārsta diplomu.
1960. gadā sācis strādāt par ķirurgu un neiroķirurgu Liepājas Centrālajā slimnīcā. No 1990. līdz 1991. gadam bija tās Traumatoloģijas un ortopēdijas nodaļas vadītājs. Ieviesis magnētisko impulsu terapiju.
Latvijas krievu vēsture
Latvijas krievu vēsture ir daļa no Latvijas vēstures par Latvijas krievu etniskās kopienas veidošanos vairākos imigrācijas viļņos daudzu gadsimtu gaitā.
Teodors Eniņš
Biogrāfija
Pārtraucis darbu līdz ar kļūšanu par labklājības ministru, 1994. gadā atsācis darbu slimnīcā. Pēc nodarbībām medicīnas skolā un darba slimnīcā Teodors Eniņš arī lasījis lekcijas ķirurģijā Liepājas Pedagoģijas akadēmijā. 1997. gadā beidzis aktīvās darba gaitas veselības stāvokļa dēļ.
Latvijas krievu vēsture
Senie laiki
Etnonīmam „krievi” latviešu valodā ir sena izcelsme. Tas radies no latgaļu kontaktiem ar Polockas krivičiem, vēlāk tā lietojums tika paplašināts un ar to varēja apzīmēt gan Novgorodas slovēņus, gan tirgotājus no Vitebskas un Pleskavas. Daugavas ūdensceļš tirdzniecībai izmantots jau no aizvēstures, un to lietoja gan tirgotāji no Rietumiem, gan Austrumiem. Izveidojoties Rīgas pilsētai, tajā savas "sētas" izveidoja arī svešzemju tirgotāji, tai skaitā arī krievi no austrumslāvu kņazistēm. Biežāk par krieviem latviešu folklorā tiek pieminēti vienīgi kopš 13. gadsimta šeit pastāvīgi dzīvojošie vācieši. Krišjāņa Barona savāktajās „Dainās” ir 496 tautas dziesmu varianti, kuros pieminēti krievi. Folkloras krātuves materiālos ir 916 šādu gadījumu. Maz šādu dziesmu pierakstīts Kurzemē, vairāk Vidzemē (Rīgā un Madonā), bet visvairāk — Latgalē, kur atradās robeža ar slāviem un kur vienmēr bijis vairāk ieceļotāju no austrumiem.
Teodors Eniņš
Biogrāfija
Pēc aiziešanas pensijā daudz laika pavadījis kopā ar sievu Ainu un ģimeni lauku mājā "Ramati" Sieksātē, Kuldīgas rajona Rudbāržu pagastā. Pēc vairākiem insultiem un ilgstošām slimībām, miris. Apglabāts Rudbāržu pagasta Sprīžu kapos.
Latvijas krievu vēsture
Viduslaiki
XIII gs. Rīgas rāte izdeva likumu, ka "katram latīņu cilvēkam ir brīvs ceļš no Gotlandes līdz Smoļenskai bez muitas. Tā pati tiesība ir krievam no Smoļenskas līdz Gotlandei". Krievu tirgotāju sēta atradusies mūsdienu Aldaru ielā (agrāk Krievu iela), kur no tās saglabājies nams Nr.11. Pirmās ziņas par lielāku senkrievu kopienu vismaz vairāku simtu kopskaitā pašreizējās Latvijas teritorijā ir kopš XV gs. kad ar strūgām un plostiem ik vasaru pa Daugavu lejup devās simtiem tirgotāju un amatnieku no Polockas un Vitebskas, lai rudenī dotos atpakaļ. Slāvu tirgotāju vajadzībām tika iekārtoti pareizticīgo dievnami, ir zināmas vairākas pastāvīgas slāvu tirgotāju un plostnieku apmetnes Daugavas krastos un Rīgā, kur pastāvēja īpaša cunfte un jauns — krievu krāmu bodnieku — amats. Izveidojās neliela slāvu tirgotāju kolonija. Pastāvēja arī sauszemes ceļi tirdznieciskiem sakariem ar austrumu kaimiņiem, piemēram, Alūksnes tirdzniecības ceļš, kas gāja gar Gauju. Arī Cēsīs un Alūksnē parādījās pareizticīgo baznīcas tirgotāju vajadzību apmierināšanai. Maskavas cariste, aizsākot Livonijas karu, par oficiālo iemeslu minēja krievu tirgotāju tiesību ierobežošanu Livonijas zemēs. Edgars Dunsdorfs norāda, ka 16. gadsimtā pagastu dokumentos parādās slāvu uzvārdi.
Teodors Eniņš
Politiskā darbība
1988. gadā Eniņš iesaistījies Latvijas Tautas frontes Liepājas nodaļas dibināšanā. Līdz 1989. gadam bijis viens no tās līdzpriekšsēdētājiem. 1990. gadā no LTF saraksta ievēlēts Augstākajā Padomē. Kļuvis par Sociālās nodrošināšanas un veselības aizsardzības komisijas priekšsēdētāja vietnieku. iecelts par labklājības ministru Godmaņa valdībā. Amatu zaudējis līdz ar valdības nomaiņu. Par nopelniem Latvijas labā iecelts par Triju zvaigžņu ordeņa komandieri.
Latvijas krievu vēsture
Jaunie laiki
Visi Latvijas vēsturnieki, kas mēģinājuši noteikt slāvu (krievu) skaitu senlatviešu novados vai viduslaiku Livonijā, uzsver, ka tie var būt tikai aptuveni aprēķini, jo par statistiku var runāt, tikai sākot ar 18. gadsimtu. B.Brežgo veiktie Latgales muižu inventāru un zemju mērīšanas apraksti ļāva viņam secināt, ka pirmie krievu un baltkrievu zemnieki tur parādījās ap 1695. gadu. Lielākā skaitā no migrācija austrumiem sākās pēc 1667. gada Nikona reformas, kad glābjoties no vajāšanām, Latgalē un Rīgā apmetās lielāks skaits vecticībnieku bēgļu no Maskavijas. Vecticībnieki bija vēlami, jo viņi bija strādīgi, godīgi un darbīgi, viņi veidoja ap sevi saticīgu vidi. Ieceļotāji pārstāvēja vecticībnieku bezpriesterības atzara sekotājus no Pleskavas un Novgorodas areāla. Viņu masveidīgā ienākšana un sekmīga iesakņošanās Latvijā izskaidrojama ar vairāku cēloņu sakritību. Galvenais pārvietošanās, faktiski bēgšanas, cēlonis bija vecticības niknā vajāšana Krievijā pēc 1666.—1667. gada baznīcas reformas. Šurp bēgšanas viļņi bijuši divi: 17. gadsimta 60.—90. gadi un pēc tam vēl Pētera I valdīšanas laikā, kad bija vērojama krievu zemnieku bēgšanas stihija no dzimtbūšanas smaguma. Viņi atbēga uz Latviju izdevīgā brīdī, kad Latgales poļu muižnieku saimniecības pēc postošiem kariem cieta no darbaspēka trūkuma. Vecticībnieki savās apmešanās vietās ātri cēla savus dievnamus: 1659. gadā Kurzemes un Zemgales hercogistē, bet 1660. gadā — Daugavpils apkārtnē Liginišku ciemā. Pamatnodarbes bija tirdzniecība (strūgu īpašnieki un strūdzinieki), kā arī sakņkopība Pierīgā (sākot no 18. gadsimta vidus ik gadu Jaroslavļas guberņas janvāra beigās Rīgā ieradās sakņu audzētāji, kas rudenī devās atpakaļ, taču daļa palika uz pastāvīgu dzīvi). Apmetoties Rīgas priekšpilsētās (lielāko tiesu t.s. "Maskavas forštatē" - mūsd. Latgales priekšpilsētā) līdzi nāca arī tradicionālie ādu ģērētāju, kažoku šuvēju, skārdnieku un varkaļu amati, bet, attīstoties rūpniecībai, arī stikla pūtēji un porcelāna apstrādātāji - fabriku īpašnieki, lai nevajadzētu strādniekus algot, ieveda dzimtcilvēkus no savām muižām Iekškrievijā. 1772. gadā no 170 000 Latgales iedzīvotāju visos trijos tās apriņķos varēja būt 12 000 vecticībnieku.
Teodors Eniņš
Politiskā darbība
1994. gada pašvaldības vēlēšanās kandidējis uz vietu Liepājas domē no "Mēs Liepājai" saraksta. Ar 8 no 15 balsīm par kļuvis par Liepājas mēru, pārspējot LTF kandidātu Jāni Imantu Birzkopu. 1997. gada pašvaldību vēlēšanās nav kandidējis un par domes priekšsēdētāju kļuvis Uldis Sesks.
Latvijas krievu vēsture
Jaunie laiki
Būdami norūdīti dzīves grūtībās, strādīgi un nelietodami alkoholu, vecticībnieki kļuva pazīstami kā labi un apzinīgi strādnieki un viņus labprāt pieņēma darbā gan laukos, gan pilsētā. Ticība prasīja no viņiem gandrīz vai askētisku dzīvesveidu, pašu iniciatīva un enerģija pavēra plašākas iespējas ieguldīt uzkrājumus tirdzniecībā, pēc tam — rūpniecībā. Visai aktīva bija arī sabiedriskā dzīve. Kopš 18. gadsimta vidus Rīgā Grebenščikova vecticībnieku draudze veidoja krievu izglītības un labdarības iestāžu tīklu: nespējnieku, bāreņu un atradeņu patversmes, patversmi trūcīgajiem bērniem, skolas (pirms Otrā pasaules kara Rīgas pilsēta no draudzes pārņēma 5 krievu un 1 baltkrievu skolu). 19. gadsimtā šai draudzei Rīgā bija plaša bibliotēka, koris, senatnes pētītāju biedrība, kas izdeva savu žurnālu.
Teodors Eniņš
Personīgā dzīve
Teodors Eniņš bija precējies ar mūzikas skolotāju Ainu. Pārim bija divi bērni: dēls Dzintars un meita Dace. T. Eniņam ir četras mazmeitas.
Latvijas krievu vēsture
Jaunākie laiki
Pēc Baltijas zemju pievienošanas Krievijas Impērijai Latvijā ieradās ievērojams skaits valsts pārvaldes aparāta ierēdņu no Iekškrievijas. 18. gadsimtā Latvijas krievi pārsvarā dzīvoja Latgalē (galvenokārt vecticībnieki) un Rīgā. Latgalē krievu skaits pakāpeniski pieauga, ieceļoja arī pareizticīgie krievu zemnieki un baltkrievi. Simts gados pēc vecticībnieku ieceļošanas sākuma viņu skaits ir 12 000 (1772. gadā), vēl pēc dažiem gadu desmitiem, bet pirms dzimtbūšanas atcelšanas — 21 000. 18. gadsimta beigās Rīgas iedzīvotāju skaits bija ap 19 500, to vidū bija 8729 (45%) vācieši, 6236 (33%) latvieši, 2464 (13%) krievi un 1621 (8%) poļi. 1728. gadā tika legalizēts krievu sīktirgotāju-bodnieku stāvoklis. Rīgas namnieku sarakstos parādījās krievu uzvārdi. Krievu tirgotāji bija ieradušies no Vjazmas, Brjanskas u.c. vietām. Gadsimta beigās Rīgā bija ap 100 turīgu krievu tirgotāju. Krievi visbiežāk bija namdari, maiznieki, kurpnieki, par amatniekiem kļuva izdienējušie zaldāti. Krievu tirgotāji bija uzņēmīgi un ieguldīja savus kapitālus pirmo manufaktūru veidošanā, par strādniekiem iesaistot atlaistos zemniekus. Krievu tiesības Rīgā tika ierobežotas: viņiem nebija pilsētnieku statusa, viņi nedrīkstēja nodarboties ar ārējo tirdzniecību, viņiem nedrīkstēja piederēt māja pilsētas robežās, ar sīktirdzniecību varēja nodarboties tikai krieviem atļautajā „krievu tirgū”. Viņi, tāpat kā latvieši, nebija pārstāvēti pilsētas pašvaldībā. Pirmais teatralizētais uzvedums krievu valodā Rīgā notika 1798. gadā, kad Pēterburgas galma teātris izrādīja Mihaila Sokolovska komisko operu „Dzirnavnieks — burvis”. Pirmā krievu avīze Rīgā „Rossijskoje ježeņedeļnoje izdaņije” ("Krievijas nedēļas izdevums") sāka iznākt 1816. gadā, taču drīz tās izdošanu pārtrauca. 1789. gadā Turgeņeva un Gogoļa ielas rajonā sāka darboties Katrīnas skola — pirmā krievu skola. Pēterburgas senāts savos ukazos vairākkārt prasīja mācīt skolās krievu valodu, ko sāka darīt 1788. gadā Jēkaba skolā un citās skolās. To mācīja kā priekšmetu pēc M. Lomonosova sarakstītās gramatikas. Alūksnes mācītājs Ernests Gliks izveidoja krievu valodas mācību grāmatu vecticībnieku bērniem.
Dzimtbūšanas atcelšana Krievijā 1861. gadā krievu ieceļošanu paātrināja: 1897. gada tautskaitē krievu valodu par dzimto Latvijas teritorijā atzina 155 000 cilvēku, no tiem 65 000 bija vecticības piekritēji. No iedzīvotāju kopskaita krievi, ukraiņi un baltkrievi bija 12%, 1920. g. — 5,9% krievu, 4,3 % baltkrievu, 1935. g. — 8,8% krievu, 1,4% baltkrievu. No 1811. gada līdz 1914. gadam Rīgas iedzīvotāju skaits pieauga 17 reizes. 1897. gadā krievu skaits Latvijā pieauga līdz 171 000. 77 000 krievu dzīvoja Latgalē, 68 000 — Vidzemē, 26 000 Kurzemē un Zemgalē. Lielajās Latvijas pilsētās krievu īpatsvars pieauga no 11,4% līdz 27%, taču šajos rādītājos tika ieskaitītas arī militārpersonas. Krievu civiliedzīvotāju skaits pilsētās bija mazāks: no 5,3% līdz 19,7%, un tie bija galvenokārt peļņā atbraukušie vīrieši. 19. gadsimta pirmajā pusē krievu īpašnieki savos uzņēmumos aicināja darbaspēku no Smoļenskas, Rjazaņas, Maskavas guberņas. Tā, piemēram, Sidors Kuzņecovs 1812. gadā atvēra Kuzņecova porcelāna fabriku un sākotnēji strādnieki tika aicināti no Krievijas. Krievu strādnieki bija nodarbināti galvenokārt nozarēs, kurās vajadzēja mazāk kvalificētu darbu, piemēram, celtniecībā, kokvilnas un ziepju ražošanā. Tas izveidojās tā arī tāpēc, ka krievu rūpnieki, orientējoties uz iekšējo tirgu, neriskēja konkurēt ar spēcīgo vācbaltiešu un vācu uzņēmēju korporāciju.
Krievu sabiedriskā dzīve 19. gadsimta pirmajā pusē vēl bija samērā neaktīva. Krievu vietējai birokrātijai un militāro aprindu pārstāvjiem interese par kultūru bija vāja, pilsētu dzīvē dominēja vācu kultūra. Ķeizara Aleksandra II reformu laikā tika īstenotas nozīmīgas pilsētu pašvaldības reformas, un krievi ieguva iespēju ievēlēt tajās savus pārstāvjus. 1860. gados sāka veidoties krievu sabiedriskās organizācijas: Krievu labdarības biedrība 1863. gadā; dziedāšanas biedrības „Bajan” un „Lado”; akciju sabiedrība „Uļej” 1864. gadā; Krievu amatnieku artelis 1868. gadā. Paliekoša vēsturiska nozīme bija Rīgas Krievu teātra nodibināšanai 1883. gadā. Avīze „Rižskij vestņik” (1869—1916) veidoja ietekmīgās Rīgas krievu sabiedrības viedokļus par krievu vietu Baltijā, latviešu un krievu attiecībām u.c. 1868. gadā tika nodibināta Aleksandra vīriešu ģimnāzija un Lomonosova sieviešu ģimnāzija. Rīgas krievu vidē ienāca ģimnāziju skolotāji un direktori, avīžu izdevēji un redaktori, kuri bija gan ieinteresēti krievu sabiedrības kultūras interešu paplašināšanā, gan arī spējīgi to darīt: M.Želtovs, B.Šafranskis, M.Jordans, I.Šutovs u.c. Krievu īpatsvara pieaugumu veicināja arī valdības īstenotā pārkrievošanas politika, piemēram, Jelgavas ģimnāzijā 1879.—1896. gados četras reizes pieauga krievu skolēnu skaits un divas reizes samazinājās latviešu skolēnu skaits. Rūpniecības pacēluma gados, īpaši strauji 1907.—1909. gadā, Rīgā ieplūda ap 30 000 strādnieku. 20. gadsimta sākumā tā bija sadalījusies sociālās grupās, kas pārstāvēja buržuāziju, ierēdniecību, algotos strādniekus, zemniekus un inteliģenci. Krievu preses atšķirīgie virzieni veidoja krievu masu apziņas stereotipus, darbojās krievu politiskās partijas. 1905. gada revolūcijas priekšvakarā Rīgas domē bija pārstāvēti 10 krievi, kas aptuveni atbilda turīgo krievu namnieku īpatsvaram Rīgas pilsētā.
Pēc Pirmā pasaules kara
Kaut arī skaitliski krievi bija Latvijas vislielākā minoritāte, krievu potenciāls jāatzīst par pieticīgu, salīdzinājumā ar citām minoritātēm — vāciešiem, ebrejiem. 1920. gadā krievu bija 134746 cilvēki, bet 1935. gadā — 206499 (10,59% no iedzīvotāju kopskaita). Krievu skaita strauju pieaugumu izskaidro bēgļu atgriešanās, emigrantu plūsma no Padomju Krievijas, krievisko Abrenes novada pagastu pievienošana un daudzbērnu ģimeņu lielais īpatsvars. Absolūtais krievu vairums tolaik bija Latvijā dzimušie cilvēki, kopumā 89,44%, bet Latgalē — 95,21%. Lielākā krievu daļa dzīvoja Latgalē (74,56%) un bija nodarbināti lauksaimniecībā. Daži Latgales pagasti (Maļinovas, Rundānu) bija izteikti krieviski. Rīgā 1935. gadā dzīvoja 28 346 krievi (tikai 7% no pilsētas iedzīvotāju skaita). Salīdzinājumā ar pirmskara periodu, bija pazeminājies krievu izglītības līmenis, tikai 42% vīriešu un 28% sieviešu prata lasīt un rakstīt. 1930. gadā tikai 18,85% Latvijas krievu zināja latviešu valodu (Daugavpilī — 16%, Abrenē — vēl mazāk), toties Rīgā — 50%. Krievu izglītības līmenis un nodarbinātības specifika izskaidro, kāpēc šajā periodā krievi nevarēja pretendēt uz nozīmīgu lomu ekonomikā un politikā. Vislielākais krievu daudzums bija Latgales zemnieki ar nelieliem zemes īpašumiem. 60% zemnieku īpašumi bija zemes gabali mazāki par 10 hektāriem. Rūpniecībā bija nodarbināti 11,1% krievu (26 313 cilvēku), 2,6% — tirdzniecībā, 3% — transporta un sakaru jomā, tikai 1,6% bija kultūras un izglītības darbinieki un brīvo profesiju pārstāvji.
Džons Gransfelds
Džons Gransfelds (John Mace Grunsfeld, dzimis ) ir ASV fiziķis, bijušais NASA kosmonauts.
Latvijas krievu vēsture
Pēc Pirmā pasaules kara
Latvijas krievu integrācijas procesu ietekmēja K.Ulmaņa apvērsums 1934. gadā un pēc tam uzņemtais etniskās politikas kurss uz pārlatviskošanu. Minoritāšu skolu autonomija tika likvidēta pēc 1934. gada 12. jūlijā pieņemtā jaunā izglītības likuma. Minoritāšu skolas vēl saglabājās (to skaits gan samazinājās), bet tās tika pakļautas Izglītības ministrijas vispārīgai vadībai. 1935. gadā pieņemtie noteikumi ierobežoja vecāku izvēli: bērniem no krievu un latviešu jauktajām ģimenēm piespiedu kārtā bija jāmācās tikai latviešu skolās. Krievu jaunatnes neapmierinātību radīja arī valdības kurss uz minoritāšu karjeras iespēju — studijām augstskolās, amatu iegūšanā valsts pārvaldē, pašvaldībās vai armijā — ierobežošanu. Latgales un sevišķi pierobežas krievu zemnieku nemieru radīja valdības ierobežojumi un pat aizliegumi nekustamā īpašuma iegūšanā.
Džons Gransfelds
Džons Gransfelds atstāja NASA 2009. gada decembrī. Pēc tam viņš Baltimorā pildīja Kosmosa teleskopa zinātnes institūta (Space Telescope Science Institute) direktora vietnieka amatu. 2012. gadā Gransfelds atgriezās NASA, kļūstot par aģentūras zinātnes misiju direktorāta vadītāju. 2016. gada 5. aprīlī viņš paziņoja, ka 30. aprīlī atstās NASA.
Latvijas krievu vēsture
Pēc Otrā pasaules kara
Atmodas laikā 80.-90. gadu mijā daudzi krievu rakstnieki un žurnālisti kļuva par Latvijas Tautas frontes atbalstītājiem. A.Macevs, L.Azarova, M.Kosteņecka, R.Dobrovenskis, V.Dozorcevs, A.Grigorjevs, J.Abizovs un citi nostājās neatkarīgās Latvijas atjaunotāju pusē. LTF domē iegāja V.Dozorcevs, M.Kosteņecka, V.Stešenko. A.Grigorjevs rediģēja LTF avīzi „Atmoda”, kas tika dublēta arī krievu valodā. Šī krievu inteliģences grupa atradās nesamierināmā opozīcijā tā saucamajai Darbaļaužu internacionālajai frontei (Interfrontei), kas bija PSKP spēku balsts Latvijā.
Mūsdienās
Pēc Latvijas Republikas valstiskuma atjaunošanas krievu skaits samazinājās (repatriācija, emigrācija, dabiskais sarukums), taču tie joprojām ir Latvijā skaitliski lielākā mazākumtautība: pēc 2011. gada tautas skaitīšanas provizoriskiem datiem, LR dzīvoja 556 422 krievi (26,9% no iedzīvotāju kopskaita). Pēc Iedzīvotāju reģistra datiem absolūti lielākā daļa no viņiem bija Latvijas pilsoņi, tikai 34,6 % bija nepilsoņi.
Lielākā daļa krievu Latvijā dzīvo pilsētās (izņemot Latgali, kur daudzi krievi dzīvo arī laukos). Pēc Latvijas iestāšanās Eiropas Savienībā 2004. gadā iezīmējas divas tendences Latvijas krievu identitātes attīstībā - pirmkārt, integrācija latviešu politiskajā nācijā, otrkārt - atsevišķas krievvalodīgo kopienas veidošana, kas "vēlas organizēt krievu kopienas pašpārvaldi, demokrātiskas vēlēšanas, kas tai došot lielākas pilnvaras sadarbībā ar vietējām pašvaldībām, Eiropas un citām starptautiskām organizācijām." Tas visumā atbilst "Krievijas tautiešu politikas" prioritātei aizstāvēt krievvalodīgo iedzīvotāju tiesības un nostiprināt krievu valodas un kultūras telpu Latvijā, kas ir nepieciešami Krievijas ārpolitisko interešu sasniegšanai. Latvijas Drošības policijas 2011. gada darbības pārskatā teikts, ka "Krievijas īstenotā tautiešu politika rada riskus saliedētas sabiedrības attīstībai Latvijā".
2018. gada sākumā Latvijā pēc Latvijas Centrālās statistikas pārvaldes (CSP) datiem dzīvoja 40 855 Krievijas Federācijas pilsoņi. Krievijas prezidenta vēlēšanās 2018. gadā Latvijā nobalsoja 20 765 vēlētāji (50,8%), no viņiem par Putinu – 19 608 cilvēki (94,9%).
Makšķerēšana
Makšķerēšana ir zivju ķeršana pārtikas iegūšanas, izklaides vai sportiskā nolūkā, izmantojot īpašus āķus un ēsmu. Makšķerēšana ir ļoti daudzu cilvēku vaļasprieks. Cilvēki makšķerē, gan lai atpūstos, gan arī tas var būt sporta veids vai pat dzīvesveids. Makšķerēšanā ir ļoti daudz dažādu zivju ķeršanas metožu. Parasti tās ir dažādu veidu makšķeres. Var zivis ķert arī rūpnieciski ar tīkliem, bet tad tā ir zvejošana, nevis sportiskā makšķerēšana vai hobijs. Pati makšķerēšana ir tik sena, cik seni ir cilvēki. Jau pirmatnējie cilvēki ir mēģinājuši makšķerēt zivis, tikai viņi darīja daudz primitīvāk un bez palīglīdzekļiem makšķerrīku un mānekļu izskatā. Ir makšķernieki, kuri makšķerē tīri sportiskas intereses pēc un visus noķertos lomus laiž vaļā, bet ir tādi, kas lomu patur un lieto to uzturā.
Makšķerēt var gan no krasta, gan no laivas, ziemā — no ledus. Jāievēro, ka dažās ūdenstilpēs, lai makšķerētu, ir jānopērk speciāla licence, kā arī jāievēro makšķerēšanas noteikumi un dažādi liegumi un ierobežojumi. Jābūt arī makšķernieku kartei. Ir arī profesionāli makšķernieki-sportisti. Makšķerēšanā notiek daudzas sacensības starptautiskā un vietējā mērogā. Tiek rīkoti arī pasaules čempionāti dažādās makšķerēšanas disciplīnās. Pēdējā laikā viens no populārākajiem makšķerēšanas veidiem, kas ieguvis lielu atzinību makšķernieku vidū, ir spininingošana. Mānekļus spiningošanai var pirkt, var gatavot pats vai pārtaisīt pirktos. Ļoti nemainīgs un populārs makšķerēšanas veids ir pludiņmakšķerēšana. Lai efektīvi makšķerētu ar šo metodi, sākumā zivis tiek iebarotas. Var izmantot jau gatavas barības zivju iebarošanai, bet var tās pagatavot patstāvīgi. Makšķerēšana ir viens no populārākajiem atpūtas veidiem, kā cilvēks var atpūsties brīvā dabā.
Frīdenbergs
Frīdenbergs (de; sieviešu dzimtē Frīderberga) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
S
S ir latīņu alfabēta deviņpadsmitais burts.
Vispasaules tīmeklis
Vispasaules jeb globālais tīmeklis (saīsinājumā WWW vai W3) ir savienotu hiperteksta dokumentu sistēma, kurai piekļūst izmantojot Internetu. Ar interneta pārlūkprogrammu iespējams apskatīt tīmekļa lapas, kurās ir teksts, attēli, video ieraksti vai citi multivides dokumenti, vadoties caur tiem ar hipersaitēm.
Vēsture
Lietojot koncepcijas no viņa iepriekšējajām hiperteksta sistēma, kā, piemēram, ENQUIRE, britu inženieris, datorzinātnieks un tā laika CERN darbinieks, sers Tims Bērnerss-Lī, tagadējais Vispasaules Tīmekļa konsorcija direktors (W3C), 1989. gada martā uzrakstīja paziņojumu par to, kas laika gaitā notiks ar vispasaules tīmekli. Atrodoties CERN, Eiropas pētniecības organizācijā netālu no Ženēvas, kura ir uz Šveices un Francijas robežas, Bērnerss-Lī un beļģu datorzinātnieks Roberts Keljo 1990. gadā ieteica lietot hiperteksta dokumentus, lai “savienotu un piekļūtu visāda veida informācijai, kuru lietotājs pats brīvi un pēc savas gribas varētu apskatīties un lietot”, un viņi publiski iepazīstināja pasauli ar viņu projektu tā paša gada decembrī.
Pamatlietas
Hiperteksts tiek aplūkots, izmantojot pārlūkprogrammu, kas saņem informācijas vienības, ko sauc par "dokumentiem" jeb "tīmekļa lappusēm" no tīmekļa serveriem un attēlo tās, parasti uz datora monitora.
Lai mājaslapu varētu aplūkot, no sākuma tiek veikts HTTP pieprasījums (noklusēti caur 80 portu), lai pārliecinātos vai serveris atbild. Parasti pieprasījumu veic ierakstot domēna vārdu, kas nozīmē ka pārlūkprogrammai domēns caur DNS (domēnu vārdu sistēmu) jāpārveido IP adresē. Šis HTTP pieprasījums var būt vienkāršs divu rindiņu teksts:
GET /wiki/World_Wide_Web HTTP/1.1 Host: example.org
Dators saņemot HTTP pieprasījumu piegādā to tīmekļa serverim, kas klausās uz 80 portu. Ja tīmekļa serveris var izpildīt pieprasījumu, tad tas nosūta atpakaļ HTTP atbildi uz pārlūku, paziņojot par veiksmīgu savienojumu, apmēram šādi:
HTTP/1.0 200 OK Content-Type: text/html; charset=UTF-8
Turpinot iepriekšējo pieprasījumu tīmekļa serveris nosūta pieprasītās lapas saturu un tas tiek attēlots HTML valodā, standartā tas izskatās apmēram šādi:
piemers.lv — Tīmeklis Tīmeklis, citādi zināms kā WWW...
Tīmekļa pārlūkprogramma šo HTML valodu nolasa un interpretē lietotājam redzamā veidā — piemēram,  — tiek interpretēts kā lapas virsraksts ko parāda pārlūkprogrammas augšā.
Tālāk ir iespējams sekot dokumentā esošajām hipersaitēm, kas norāda uz citiem dokumentiem, vai nosūta informāciju serverim. Tīmekļa lappuses parasti ir apkopotas saistītu materiālu krājumos — tīmekļa vietnēs.
Hipersaites
Lielākā daļa tīmekļa lapas satur hipersaites uz citām saistītām lapām, lejupielādējamus failus, dokumentus un citus interneta resursus. HTML valodā hipersaite izskatās šādi:
<a href="http://piemērs.lv/wiki/Main_Page"> Piemērs.lv </a>
Laika gaidā, daudzi tīmekļa resursi rāda uz hipersaitēm, kas jau sen ir pazudušas, mainījušās vai rāda uz pavisam citu saturu, nekā tas bija paredzēts. Tas padara neskaitāmas hipersaites novecojušas, nederīgas, ko bieži sauc par mirušām saitēm.
Trīs standarti
Tīmekli veido trīs standarti: Vienotais resursu vietrādis (URL), kas nosaka katrai informācijas lapai piešķirto unikālo "adresi", pēc kuras tā ir atrodama, hiperteksta transporta protokols (HTTP), kas nosaka kā pārlūkprogramma un serveris nosūta informāciju viens otram, un hiperteksta iezīmēšanas valoda (HTML), kas informācijas kodēšanas metode, kura nodrošina informācijas attēlošanu uz dažāda veida ierīcēm. Bernerss-Lī šobrīd vada Vispasaules Tīmekļa Konsorciju, kas izstrādā un uztur šos un citus standartus, kuri ļauj datoriem tīmeklī efektīvi glabāt un izplatīt visa veida informāciju.
Tīmekļa lappušu publicēšana
Tīmeklis ir pieejams jebkuram ārpus plašsaziņas līdzekļiem. Lai "publicētu" tīmekļa lappusi, nav nepieciešams doties pie izdevēja un potenciālie lasītāji ir atrodami visos tīmekļa nostūros.
Atšķirībā no grāmatām un dokumentiem, hipertekstam nav secīgas kārtības no sākuma līdz beigām. Tas arī nav pakļauts nodaļu un paragrāfu sadalījumam.
Tīmeklī ir pieejama visplašākā spektra informācija un tiem, kuri grib izzināt atšķirīgas sabiedrības, to cilvēkus un kultūru, tas kļūst vieglāk izdarāms. Pirms došanās uz kādu svešu valsti vai pilsētu, tīmeklī iespējams atrast informāciju par to. Tāpat vieglāk ir izlasāmi reģionālie laikraksti, valdības publikācijas un citi materiāli.
Drošība
Tīmeklis kļūst aizvien plašāk lietojams, tas ir kļuvis iecienīts kibernoziedznieku vidū, kā vieta, kur izplatīt ļaunprātīgu programmatūru. Kibernoziegumi tīmeklī visbiežāk izpaužas, kā identitātes zādzība, krāpšana, spiegošana un izlūkdatu ieguve. Šobrīd tīmekļa ievainojamība daudzkārt pārsniedz tradicionālo datoru drošības problēmas, un pēc Google pētījumiem, apmēram viena no desmit tīmekļa lapām var saturēt ļaunprātīgu kodu. Vairums uzbrukumu tīmeklī notiek likumīgām mājaslapām, kuras pēc Sophos datiem ir izvietotas ASV, Ķīnā un Krievijā. Visizplatītākā no kaitīgajām darbībām ir SQL injekcijas uzbrukums tīmekļa vietnēm. Agrāk lietojot HTML un URL tīmeklis bija neaizsargāts pret uzbrukumiem, piemēram, pret XSS, šo problēmu novērsa JavaScript ieviešana, un vēl to zināmā mērā pastiprināja Web 2.0 un Ajax tīmekļa dizainu izmantošana.
Lai nodrošinātu lielāku drošību datu plūsmai, vairums tīmekļa vietņu, kā piemēram internetbankas, kuras datu drošībai velta pastiprinātu uzmanību, datu pārraidei izmanto drošo HTTPS protokolu, nevis standarta HTTP.
Piekļuves ātruma problēmas
Interneta ātruma palielināšana ir aktuāla tēma arī mūsdienās pār tādām tēmām, kā līdzīgu un kvalitatīvu servisu tehnoloģijām. Citi risināju, kā samazināt internet pārslogojumi, ir atrodami W3C mājaslapā. Tīkla atbildes laika raksturojušie raksturlielumi ir:
HTML
Hiperteksta iezīmēšanas valoda (HTML — Hyper Text Markup Language) ir standarta iezīmēšanas valoda tīmekļa lapu un tīmekļa lietojumprogrammu izveidei. Ar Cascading Style Sheets (CSS) un JavaScript, tas veido trīskāršās tehnoloģijas pasaules tīmeklī.
HTML apraksta tīmekļa lapas struktūru semantiski un sākotnēji ietvēra norādes dokumenta izskatu.
HTML elementi ir HTML lapu pamatelementi. Izmantojot HTML konstrukcijas, attēlotajā lapā var tikt iestrādāti attēli un citi objekti, piemēram, interaktīvās veidlapas. HTML nodrošina līdzekļus, lai izveidotu strukturētus dokumentus, apzīmējot teksta strukturālo semantiku, piemēram, virsrakstus, punktus, sarakstus, saites, citātus un citus vienumus. HTML elementi tiek apzīmēti ar atzīmēm, kas rakstītas ar leņķa balsteņiem. Atzīmes, piemēram, un, tieši ievieto saturu lapā. Citas atzīmes, piemēram, ieskauj un sniedz informāciju par dokumenta tekstu, un tās var ietvert citas atzīmes kā apakšelementus. Pārlūkprogrammas neparāda HTML atzīmes, bet tās izmanto, lai interpretētu lapas saturu.
HTML var ievietot skriptu valodā rakstītas programmas, piemēram, JavaScript, kas ietekmē tīmekļa lapu uzvedību un saturu. CSS iekļaušana nosaka satura izskatu un izkārtojumu. World Wide Web Consortium (W3C), kas ir gan HTML, gan CSS standartu uzturētājs, kopš 1997. gada ir veicinājis CSS izmantošanu skaidrā HTML formātā.
Tīmekļa pārlūkprogramma
Tīmekļa pārlūkprogramma jeb vienkārši tīmekļa pārlūks ir programmatūra, kas ļauj lietotājam aplūkot uz tīmekļa serveriem esošus dokumentus. Populārākās pārlūkprogrammas ir Mozilla Firefox, Google Chrome, Microsoft Internet Explorer/Microsoft Edge, Opera un Safari. Pārlūkprogramma ir izplatītākais lietotāja aģentu veids.
Internacionalizācija
W3C internacionalizācijas aktivitāte nodrošina, ka tīmekļa tehnoloģija darbojas visās valodās, skriptos un kultūrās. Sākot ar 2004. vai 2005. gadu, Unicode kļuva par pamatu, un 2007. gada decembrī beidzot pārspēja gan ASCII, gan Rietumeiropu kā visbiežāk izmantoto rakstzīmju kodējumu. Sākotnēji RFC 3986 ļāva resursus identificēt ar URI vienā ASV-ASCII apakškopā. RFC 3987 atļauj vairāk rakstzīmju — jebkuru rakstzīmi Universal Character Set — un tagad resursus var identificēt IRI jebkurā valodā.
Evelina Sašenko
Evelina Sašenko (, ; dzimusi Rūdišķēs ) ir lietuviešu–poļu džeza dziedātāja, kas ir dzimusi un pašlaik dzīvo Lietuvā. Viņa pārstāvēs Lietuvu 2011. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā ar dziesmu C'est ma vie. Sašenko ir plaši zināma Lietuvā arī kā vairāku televīzijas projektu dalībniece.
Būmeisters
Būmeisters (de; sieviešu dzimtē Būmeistere) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Gvadelupa
Kā daļa no Francijas, tā ir Eiropas Savienības un eirozonas sastāvā, kurā tāpat kā citās eirozonas valstīs lieto eiro. Tā kā Gvadelupa ir aizjūras teritorijā, tā nav iekļauta Šengenas zonā. Oficiālā valoda ir franču valoda, bet tiek lietota arī Antiļu kreolu valoda.
S (nozīmju atdalīšana)
S ir latīņu alfabēta deviņpadsmitais burts, kas var nozīmēt arī:
Reducētājs
Reducētājs ir viela, kuras atomi oksidēšanās-reducēšanās reakcijas laikā atdod savus elektronus (darbojas kā elektronu donori). Reducētāji redoksreakcijas laikā tiek oksidēti. Ja elektroda potenciāls ir pietiekami liels, vairumu vielu var reducēt, izmantojot elektrolīzi (reducēšanās notiek uz katoda).
Organiskajā ķīmijā ar reducēšanos bieži saprot ūdeņraža atomu pievienošanos. Piemēram, platīna katalizatora klātienē benzolu var ar ūdeņradi reducēt par cikloheksānu:
Tādējādi organiskajā ķīmijā par labiem reducētājiem uzskata vielas, kas viegli atdod ūdeņraža atomus.
Marksistiskā literatūras kritika
Marksistiskā literatūras teorija un kritika ir plašs un daudzveidīgs virziens literatūras teorijā un kritikā, kas pamatā balstās marksisma ideoloģijā un filozofijā, tā politiskajās un ekonomiskajās teorijās. Lai gan marksistiskās literatūras kritikas aizsākumi meklējami jau 19. gadsimtā marksisma pamatlicēju — Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa — darbos, visspēcīgāko attīstību tā piedzīvoja 20. gadsimtā.
Par 20.gs. rietumu marksistiskās tradīcijas aizsācēju nereti tiek uzskatīts Ģerģs Lukāčs (1885-1971), kas, pamatā pievēršoties saturam, uzskatīja, ka literāri darbi, pat ja autors to neapzinās, atspoguļo politiskās un sociālās struktūras, pretrunas, konfliktus, kādi pastāv sabiedrībā un laikā, kad darbs tiek radīts.