cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brāļu draudze
Sākotne (1729—1736)
Atjaunotās brāļu draudzes vēsture Latvijas teritorijā aizsākās 1729. gadā, kad Lielā Ziemeļu kara un mēra izpostītajā Vidzemē izplatījās piētisma uzskati. Halles universitātē studējušais Krimuldas luterāņu mācītājs Johans Grīners 1728. gadā bija sastapies ar grāfu Cincendorfu un aicinājis no Hernhūtes uz Vidzemi brāļu draudzes misionārus. 1729. gada novembrī Rīgā no Hernhūtes ieradās brāļu draudzes vadītājs namdaris Kristiāns Dāvids (1690—1751) un divi audēji — Timotejs Fīdlers un J.Grasmanis, kas pēc ģenerāļa fon Hallarta atraitnes Magdalēnas Elizabetes Hallartes aicinājuma devās uz Valmiermuižu, lai veidotu kopienu pēc Hernhūtes draudzes paraugiem. Pirmo brāļu draudzi Rīgā dibināja un līdz savai nāvei 1734. gadā vadīja mastu šķirotāju amata vecākais Matīss Šteinhauers, draudzes saieti notika viņa mājā. 1735. gadā M. E. fon Hallarte sūtīja vēstuli Cincendorfam un aicināja sūtīt no Hernhūtes papildus brāļus evaņģēlija sludināšanai. No Saksijas izraidītais grāfs Cincendorfs izlēma pats doties uz Valmieru. 1736. gada septembrī viņš ieradās Rīgā un ar lieliem panākumiem sprediķoja gan Rīgas, gan Valmieras un Tallinas baznīcās, gūstot daudz draugu un atbalstītāju, ieskaitot Vidzemes ģenerālsuperintendentu Fišeru. Viņš ieguva atļauju sūtīt uz Vidzemi brāļus un māsas, kas varētu darīt labu iespaidu uz tautas tikumību. Valmiermuižā notika plašākas apspriedes par mācību iestādes dibināšanu. Vidzemē otrreiz ieradās Kristiāns Dāvids ar apmēram 50 brāļiem amatniekiem, kas sadalījās pa muižām latviešu un igauņu daļā.
Straujais uzplaukums (1738—1743)
1738. gadā ar Vidzemes ģenerālsuperintendenta Johana Benjamina Fišera (1684—1744) atļauju M. E. fon Hallarte ar Vidzemes landrāta Johana Baltazara fon Kampenhauzena atbalstu Valmierā atvēra skolotāju sagatavošanas skolu. Tika uzcelta jauna māja Valmieras draudzes palīgmācītāju diakonāta vajadzībām. Tā tika uzcelta plašāka, lai varētu būt telpas ne tikai mācītāja dzīvoklim, bet arī semināram. Par semināra vadītāju izraudzījās Magnusu Fridrichu Buntebartu (1717—1750), kurš ātri apguva latviešu valodu. 1739. gadā seminārā bija 15 audzēkņu, bet 1740. gada rudenī jau bija ap 100, nākamajos gados skaits vēl pieauga. Semināram bija liela piekrišana, un tas kļuva par jaunās atmodas kustības viduspunktu. Semināra pirmie beidzēji bijuši Šķesteru Pēteris, Ķīšu Pēteris un citi, kas veidoja jaunas brāļu draudzes grupas un organizējās draudzes dažādos novados. Brāļu draudze izdeva otro latviešu Bībeles izdevumu un dziesmu grāmatu. 1741. gadā Rīgas namnieks un brāļu draudzes vadītājs Jānis Šteinhauers vadīja ap 50 brāļu lielās draudzes saietus savā Zasulauka muižiņā. Viņš atjaunoja Zāļu vakara svinēšanu, kas kļuva par vienu no Rīgas tradīcijām.
Blakus diakonātam Valmieras Jēra kalnā uzcēla mazāku saiešanas namu atmodināto latviešu sapulcēm, pēc tam pēc Hernhūtes parauga lielāku ar divām lielām zālēm sapulcēm vācu un latviešu valodās. Kopā ar saimniecības ēkām un netālo riju izveidojās vesels ēku puduris pakalnā upes krastā, ko nosauca par Jēra kalnu. Valmieras saiešanas nams noderēja par paraugu citiem saiešanas namiem jeb kambariem Latvijā. Plaša, gaiša telpa — zāle ar vienkāršiem koka soliem un ar sacītāju galdiem priekšā. Gar sienām — zaru lukturi, pie griestiem — kroņlukturi. Vīrieši sēdēja vienā telpas pusē un sievietes — otrā. Sacītāju sols atradās priekšā aiz sacītāju galda, kas stāvēja pret plašāku, nereti arī saulainu logu. Jēra kalnā strādāja abi Valmieras mācītāji un septiņi brāļu draudzes locekļi.
1742. gadā tika izdota brāļu draudzes dziesmu grāmata ar 234 dziesmām. Līdz 1742. gada vasarai pēc Valmieras draudzes parauga tika nodibinātas vēl trīs brāļu draudzes Straupē, Liepā un Mārsnēnos. 1743. gadā Valmierā bija 700, Straupē — 800, Liepā — 800, Mārsnēnos — 400 brāļu draudzes locekļu. Vēlāk draudzes tika izveidotas Smiltenē un Trikātā.
Visas Vidzemes brāļu draudzes priekšgalā bija prezbiters, tautā saukts "lielais tētiņš" ar 12 palīgiem diakoniem jeb "sacītāju tētiņiem". Katrai draudzei bija savi ievēlēti vecākie, darbinieki un palīgi, tajās noturēja mācības stundas, Bībeles stundas, draudzes stundas, kārtu jeb koru stundas. Liela loma bija nelielajām grupām jeb pulciņiem, kas noturēja pārrunas ar katru grupas dalībnieku atsevišķi, tā sauktās “caurrunas”. Brāļu draudzes ietekmē mazinājās žūpība, māņticība un noziedzība, tomēr brāļu draudzēs sāka arvien vairāk parādīties arī parādību redzēšana un nonākšana ekstāzē. Līdztekus mazinājās luterāņu baznīcu apmeklēšana un zemnieki ieguva nacionālo pašapziņu.
"Klusais gājiens" (1743—1770)
1743. gadā Vidzemes landtāga rosināta evaņģēliski luteriskās baznīcas konsistorija izveidoja izmeklēšanas komisiju hernhūtiešu brāļu draudzes lietā. Muižnieku un mācītāju sūdzību rezultātā 1743. gada 16. aprīlī Krievijas ķeizariene Elizabete Romanova pavēlēja slēgt lūgšanu namus un aizliedza sapulces Krievijas impērijā. Laikmets no 1744. gada līdz 1770. gadam pazīstams kā brāļu draudzes "klusais gājiens". Tika slēgts un aizzīmogts Jērakalns u. c. brāļu draudzes saiešanu vietas, atņemtas grāmatas, vajāti nepakļāvīgie. 1744. gada pavasarī grāfiene Cincendorfa personīgi ieradās Pēterburgā un bez panākumiem centās pārliecināt ķeizarieni atcelt rīkojumu. 1744. gada decembrī Rīgā ieradies arī grāfs Cincendorfs, taču ticis ieslodzīts Rīgas citadeles cietumā un izraidīts no Vidzemes.
1744. gadā slēdza Valmieras diakoniju, tomēr tā audzēkņi turpināja darboties Vidzemē un Igaunijā. 1745. gadā no Krievijas impērijas tika izraidīti visi hernhūtiešu vācbrāļi. Tiem līdzi devās arī nedaudz latviešu, kas apmetās uz dzīvi Eiropas un Ziemeļamerikas brāļu draudzēs. Izveidojās nelegālo brāļu draudzes sarakste ar Eiropas brāļiem un tika stimulēta pašizglītība. 1746. gadā brāļu draudžu sinodē Holandē tiks nolemts, ka latviešiem un igauņiem pašiem jāuzņemas savu draudžu vadība. 1747. gadā Rīgas brāļu draudzes vadītājs Jānis Šteinhauers iesniedza prasību Rīgas rātei atcelt diskriminējošos Lielās ģildes statūtus, kas aizliedza dzimtcilvēku izcelsmes latviešiem iegādāties īpašumus un nodarboties ar tirdzniecību. Pēc šīs prasības noraidīšanas viņš vērsās pie Vidzemes ģenerālgubernatora Dolgorukija un 1757. gadā piespieda Lielo ģildi atcelt iepriekšējos ierobežojumus. Jānis Šteinhauers 1754. gadā nopirka 4000 akru zemes Ziemeļamerikā, lai tur nodibinātu Vahovijas brāļu draudzi (tagad Vinstona-Salema Ziemeļkarolīnas štatā).
1750. gadā pēc M.E. fon Hallartes nāves Jēra kalna ēkas nonāca citu īpašnieku rokās un 1753. gada 14. martā sākās ēku nojaukšana. No 1755. gada sākās regulāras bērnu saiešanas un mērķtiecīgs darbs ar bērnu vecākiem. No 1756. gada zināmas saiešanas slepus mežā Doles salā un citviet. 1761. gadā kā mērķis izvirzītas «caurrunas» ar katru un visiem par sevi. 1762. gada septembrī notika pirmie laulāto kārtas svētki un bērnu svētki kopā ar dziedāšanas stundām.
Darbības atjaunošana (1770—1861)
1770. gadā pēc Vidzemes evaņģēliski luteriskās baznīcas ģenerālsuperintendanta J. A. Cimmermaņa nāves mazinājās spiediens pret Brāļu draudzēm Vidzemē un Krievijas ķeizariene Katrīna II atļāva atjaunot brāļu draudžu darbību Krievijas impērijā.
1776.—1777. gadā Vidzemes brāļu draudzes novados notika zemnieku nemieri. 1777. gada rudenī divi Vidzemes guberņas zemnieki — Žagatas Lauris un Bisnieka Pēteris — nokļuva Pēterburgā, lai iesniegtu Ķikuļu Jēkaba sacerētus lūgumrakstus Katrīnai II. Viņus apcietināja un sodīja, bet aizvestie iesniegumi ir saglabājušies, tie ir divi sūdzību raksti un divas dziesmas.
1782. gadā par Vidzemes brāļu draudzes presbitera palīgu sāka strādāt kurzemnieks Georgs Heinrihs Loskīls, kas bija beidzis Barbijas brāļu draudzes mācītāju semināru Vācijā un jaunā līmenī pacēla garīgās dziedāšanas un meditācijas kultūru. No 1785. līdz 1789. gadam viņš bija brāļu draudzes presbiters Vidzemē, bet pēc tam devās dibināt brāļu draudzi Pēterburgā. Pēc 1790. gada sākas jauns Vidzemes atmodas vilnis. 1802. gadā notika Kauguru nemieri, par to cēloni valdības izmeklēšanas komisija uzskatīja brāļu draudzei piederīgos. Pēc Vidzemes zemnieku brīvlaišanas 1817. gadā brāļu draudžu kustība sasniedza savas darbības virsotni. Kustība aptvēra vairāk nekā 30 draudzes, bija uzcelti apmēram 100 saiešanas nami un dalībnieku skaits Vidzemē sasniedza 20 000 cilvēku. 1819. gadā J. Ēvalds tika apstiprināts par pirmo Baltijas Brāļu draudzes diasporas vadītāju ar sēdekli Vaidavā, Rubenes draudzes novadā. 1827. gadā ķeizars Aleksandrs I oficiāli atzina Vidzemes guberņas un Igaunijas guberņas brāļu draudžu apvienības par patstāvīgu konfesiju. Šajā laikā šajās guberņās bija reģistrētas 144 draudzes ar 31 000 locekļu. 1830. gada 5. jūnijā iesvētīja Rīgas Brāļu draudzes namu Kalēju ielā 8. Vidzemes evaņģēliski luteriskā baznīca centās mazināt brāļu draudzes ietekmi, ko sekmēja arī dzimtbūšanas atcelšana un turīgo zemnieku slāņa veidošanās. 1839. gadā brāļu draudzei aizliedza uzņemt jaunus dalībniekus, tētiņi drīkstēja lasīt tikai mācītāju apstiprinātus tekstus, tika noteiktas atļautās dziesmas.
1840. gadā no savām mājām Madlienā izliktais sacītājs Dāvids Balodis saka sludināt Brāļu draudzes idejas sāka sludināt Rīgas Pēterburgas priekšpilsētā dzīvojošajiem strādniekiem. Kad šīs sapulces aizliedza, Rīgas pareizticīgo bīskaps Irinarhs atļāva saietus noturēt Rīgas Dievmātes patvēruma (Pokrova) kapsētas baznīcā. Kad vēlāk D. Balodim paziņoja, ka saieti vai nu japārtrauc, vai arī draudzei jāpāriet pareizticībā, viņš izvēlējās pēdējo. 1845. gada sākumā pareizticībā uzņēma veselu Rīgas brāļu draudzi. 1861. gadā lielākā daļa brāļu draudžu pievienojās luterāņu baznīcai, daļa pārgāja krievu ortodoksajā ticībā, tomēr brāļu draudzes turpināja darboties. Kurzemes guberņas teritorijā brāļu draudzi izveidot neatļāva, tomēr tās vietumis tika nodibinātas kā baptistu draudzes.
Brāļu draudze Latvijas Republikā
Pirmā pasaules kara sākumā 1914. gadā par Vidzemes brāļu draudzes diakonu ("tētiņu") tika iecelts Jānis Malvess, kas pēc Latvijas Republikas dibināšanas nodeva savas pilnvaras Latvijas evaņģēliskās brāļu sadraudzības biedrībai. 1928. gadā Vidzemē vēl bija ap 50 saiešanas nami, kuros darbojās brāļu draudzes ar 3000 locekļiem Pēc Otrā pasaules kara PSRS okupācijas laikā saiešanu namus likvidēja, bet nodibinoties kolhoziem un padomju saimniecībām, tos pārveidoja par dzīvojamām mājām, bet reizēm arī cūku kūtīm vai krogiem (piemēram, Cepļu saiešanas namu Vecpiebalgas pagastā).
Brāļu draudzes sadraudzības kustība Latvijā tika atjaunota 1997. gadā, kad Straupē notika pirmā konference par Brāļu draudzes kustību Latvijā. Brāļu draudzes dienas notika arī Krimuldā, Cēsīs, Burtniekos, Smiltenē, Mūrmuižā, Cēsīs, Dalbē, Dzērbenē, Raunā, Cimzā, Grostonā un citur. Dažviet tika atjaunoti vīru vakari (parasti piektdienās), kuros notika lūgšanas, Bībeles lasījumi un dziesmu dziedāšana, kam sekoja sadraudzības mielasts. Misijas darbā tika iesaistītas divas skolas un vairākas luterāņu draudzes. Brāļu draudžu sadraudzības sinode 2006. gadā uzņēma Latvijas brāļu draudzes kontinentālās Eiropas Brāļu draudžu savienībā. 2007. gada aprīlī Valmierā notika starptautiska zinātniskā konference "Vidzeme. Baznīca. Sabiedrība." par Brāļu draudzes kustības vēsturi Vidzemē, ko organizēja Valmieras Novadpētniecības muzejs un Vidzemes augstskola sadarbībā ar Helsinku universitāti un Valmieras pilsētas pašvaldību. 2009. gada 26.—29. maijā Hernhūtē (Vācijā) notika starptautiska zinātniskā konference "Latviešu kultūra un Hernhūtes brāļu draudze" (Lettische Kultur und Herrnhuter Brüdergemeine), kurā uzstājās arī vairāki runātāji no Latvijas.
Saiešanu nami
Vecākais Vidzemes saiešanu nams kopš 1738. gada atradās Jērakalnā pie Valmieras, kur atradās arī skolotāju seminārs. Senākie latviešu zemnieku būvētie saiešanu nami bija Kauguru pagasta "Gaidēs" (1765) un Plāņu pagasta "Mežuļos" (1769). Reizēm tie saukti arī par lūgšanu namiem, saiešanas kambariem, ciemakambariem vai draudzībām. Saiešanu nami atradās uz zemnieku sētu zemes un tika saukti to vārdos, tomēr tos cēla visi draudzes locekļi, rīkojot brīvprātīgas talkas un ziedojot gan naudu, gan būvmateriālus. Celtnes bija orientētas austrumu-rietumu virzienā un ap tām stādīja ozolus un liepas.
Namu plašākā telpa bija Dieva vārdu zāle, kuras austrumu galā atradās sacītāja galdiņš ar soliņu, aiz kura mēdza novietot ierāmētu Svēto rakstu citātu. Zāli aizpildīja divas solu rindas, uz kuriem labajā puse sēdēja vīrieši, bet kreisajā sievietes. Sacītājtētiņa istaba atradās ēkas rietumu galā, kur atradās arī vīriešu un sieviešu priekšnami jeb "pieejas" ar vadžiem drēbju uzkāršanai. Līdz 1933. gadam Aizsargājamo arhitektūras pieminekļu sarakstā bija uzņemti šādi Vidzemes brāļu draudzes saiešanu nami, kas pasargāja tos no patvaļīgas pārbūves vai nojaukšanas:
Literatūra
“N.I.M.S.”, 2000. — 317 lpp.
Parana (nozīmju atdalīšana)
Parana var būt:
Otrais Latgales kongress
'''Otrais Latgales kongress 1917. gadā jeb Vitebskas guberņas latgaliešu apriņķu padomju kongress''' 1917. gada 3.-4. decembrī bija otrā vēlētā Latgales pārstāvju sanāksme, kas panāca latgaliešu apdzīvoto apriņķu atdalīšanu no Vitebskas guberņas un to pievienošanu Vidzemes guberņai.
Vēsture
1917. gada 26. - 27. aprīlī (9.-10. maijā) Pirmā Latgales latviešu kongresa deputātu vairākums nolēma, ka Latgales, Vidzemes un Kurzemes latvieši ir viena tauta un Latgalei jāapvienojas ar pārējiem topošās Latvijas valsts novadiem vienā zemē, saglabājot autonomijas tiesības. Tomēr Krievijas Pagaidu valdība vilcinājās šo prasību izpildīt. Pēc Oktobra revolūcijas Rēzeknes padomes izpildkomiteja izveidoja jauna Latgales kongresa sasaukšanas komisiju, kurā iekļāva arī Latgales pagaidu zemes padomes locekļus Valeriju Seili, Staņislavu Kambalu un Pēteri Lazdānu.
Kongresu 1917. gada 3. decembrī atklāja Rēzeknes padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs Pēteris Līpiņš. Tajā piedalījās 343 delegāti no 41 Latgales pagasta (nebija pārstāvju no 6 pagastiem). No tiem 297 bija latvieši (242 no Latgales, 55 no citurienes), 27 krievi (16 pareizticīgie un 11 vecticībnieki), 5 poļi, 2 ebreji un 2 baltkrievi.
Pirmajā kongresa dienā debatēja par kongresa prezidija vēlēšanām, kurā trīs dažādus viedokļus pārstāvēja Latgales pagaidu zemes padomes, lielinieku un Franča Kempa pārstāvētās delegātu grupas. Otrajā dienā tika pieņemtas kongresa rezolūcijas un ievēlēta Latgales Pagaidu izpildkomiteja 36 locekļu sastāvā, uzliekot tai par galvenajiem uzdevumiem:
Pēc kongresa iniciatīvas Krievijas PSFR Tautas komisāru padome 1917. gada 14. decembrī izdeva rīkojumu Nr. 93. par Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu atdalīšanu no Vitebskas guberņas un pievienošanu Vidzemes guberņai.
Tirgus
Tirgus saimniecībā ir saimniecisko, juridisko un citu nosacījumu kopums, ar kura palīdzību pārdevēji un pircēji, kas tirgū ir galvenās darbojošās puses, brīvprātīgi vienojas par preču vai pakalpojumu apmaiņu, t.i., veic tirdzniecību. Šaurākā nozīmē ar jēdzienu "tirgus" tiek apzīmēta vieta vai teritorija, kur fiziski notiek preču vai pakalpojumu apmaiņa. Tie ir tirgus laukumi, ielas utt. galvenokārt pilsētās vai ciematos, kā, piemēram, Rīgas Centrāltirgus.
Pateicoties mediju, telesakaru un citu mūsdienu tehnoloģiju attīstībai, tirdzniecība var notikt ar laikrakstu, žurnālu, tālruņa zvanu, interneta utt., palīdzību. Prece pircējam var tikt piegādāta mājās, darbavietā utt., tam pašam nedodoties uz fizisko preču atrašanās vietu (tirgu, veikalu) lai iepirktos.
Garāko Krievijas Federācijas upju uzskaitījums
Šajā lapā uzskaitītas visas Krievijas Federācijas upes ar garumu virs 1000 km.
Jakins
Jakins (Yakin) var būt:
Murats Jakins
Karjeras statistika
216||42|||||||| 32||2|||||||| 26||3|||||||| 274||47||||||||
1982. gada FIFA Pasaules kauss
1982. gada FIFA Pasaules kauss notika Spānijā no 13. jūnija līdz 11. jūlijam. Tas bija pēc skaita 12. Pasaules kausa finālturnīrs. Par Pasaules čempioniem kļuva Itālijas izlase, kas finālspēlē ar 3-1 pārspēja VFR. Šis čempionāts iegājis vēsturē kā viens no interesantākajiem un dramatiskākajiem finālturnīriem.
Komandas
Tālāk minētās 24 izlases piedalījās 1982. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā. Turnīram automātiski kvalificējās laukuma saimnieki Spānijas izlase un 1978. gada Pasaules čempioni Argentīnas izlase.
Turnīra gaita
Turnīra formāts bija mainījies, salīdzot ar 1978. gada čempionātu. Pirmoreiz finālturnīrā piedalījās 24 komandas, kuras tika sadalītas 6 apakšgrupās, pa četrām komandām katrā. No katras grupas izkļuva 2 spēcīgākās izlases, kas piedalījās 2. kārtā. 2. kārtā 12 komandas tika sadalītas 4 grupās pa trijām komandām un no katras grupas pusfināla iekļuva spēcīgākā komanda. Turnīra pirmā kārta norisinājās bez lieliem sensācijām, par vienīgo pārsteigumu var uzskatīt Ziemeļīrijas izlases uzvaru savā grupā. 2. kārtā A grupā Polija tikai pateicoties labākai vārtu starpībai pārspēja PSRS un iekļuva pusfinālā. B grupā VFR apsteidza Angliju un Spāniju, bet C grupā, apsteidzot Dienvidamerikas komandas brazīļus un argentīniešus, uzvarēja Itālijas izlase. Savukārt no D grupas pusfinālā itin viegli iekļuva Francija.
Pusfinālā Polija ar 0-2 piekāpās Itālijai, kuras labā abus vārtus guva Paolo Rosi. Savukārt otrs pusfināls starp VFR un Franciju izvērtās par vienu no lielākajiem trilleriem Pasaules kausa vēsturē. Spēles pamatlaiks beidzās 1-1, bet papildlaikā abas komandas katra iesita pa vēl diviem vārtiem (FRA pēc 1. papildlaika 15 min. bija vadībā 3:1). Pēcspēles 11 m sitienu sērijā vācieši pārspēja Franciju ar 5-4. Spēlē par 3. vietu poļi ar 3-2 uzvarēja Franciju, bet finālā tikās Itālija pret VFR. Ar 3-1 pārāki izrādījās itāļi, kuri 3. reizi savā vēsturē kļuva par Pasaules čempioniem. Par turnīra vērtīgāko spēlētāju atzina itāļu uzbrucēju Paolo Rosi, kurš turnīra pēdējās 3 spēlēs guva 6 vārtus.
Izslēgšanas turnīrs
Labākie vārtu guvēji
Komercija
Komercija (en, no la — 'tirdzniecība') ir uzņēmējdarbības veids, kas saistīts ar tirdzniecību. Atšķirībā no tirdzniecības, kas nozīmē preču un pakalpojumu apmaiņas aktus vai procesus starp pircējiem un pārdevējiem, komercija ietver arī tirdzniecības uzņēmumus, to vadīšanu, tirdzniecības tehnoloģiju, metodes, līdzekļus utt. Starptautiskajā biznesa praksē, it īpaši Lielbritānijā, ASV u.c., komercija nereti gandrīz pilnībā tiek identificēta ar tirdzniecību.
Latvijas likumdošanā komercija tiek interpretēta samērā plaši — kā saimnieciska darbība, kuru veic komersants ar mērķi gūt peļņu. Savukārt komercijas veicējs — komersants, tiek pielīdzināts starptautiskajā praksē biežāk lietotajai kategorijai — uzņēmējs. Par atšķirībām jēdzienos — komercija vai uzņēmējdarbība, komersants vai uzņēmējs, diskusijas turpinās, jo biznesa prakses un likumdošanas atšķirības Latvijā un dažās citās Eiropas valstīs nereti rada pārpratumus.
Uzņēmējs
Uzņēmējs (, arī entrepreneur) plašā nozīmē ir fiziska persona, komersants, kam pieder un kas vada uzņēmumu, parasti ar mērķi gūt peļņu. Uzņēmējs ir atvasinājums no vārda "uzņemties", tas ir - uzņemties iniciatīvu, atbildību un risku par kādu saimniecisku pasākumu.
Latvijā jēdziens "uzņēmējs" juridiski bija noformulēts 1990. gadā pieņemtajā likumā "Par uzņēmējdarbību". Taču līdz ar Komerclikuma pieņemšanu šis likums savu spēku zaudēja. Komerclikumā jēdziens "uzņēmējs" tika aizstāts ar jēdzienu "komersants".
Andris Keišs
Andris Keišs (dzimis Jelgavā) ir latviešu teātra un kino aktieris. Strādā Jaunajā Rīgas teātrī, kur sevišķi spilgti spēlējis vairākās Alvja Hermaņa un Māras Ķimeles izrādēs. Piedalījies arī filmās un televīzijas seriālos.
Biogrāfija
beidzis Jelgavas 4. vidusskolu. beidzis Latvijas Kultūras akadēmiju, iegūstot specialitāti — dramatiskā teātra aktieris.
Divreiz ieguvis Spēlmaņu nakts balvu kā gada aktieris par lomām izrādēs "Latviešu stāsti", "Mēnesis uz laukiem" un "Līze Luīze" (2005) un "Otello" (2011). Starp A. Keiša izcilākajām izrādēm Jaunajā Rīgas teātrī minamas arī "Mans nabaga Marats" (1997), "Revidents" (2002), "Klusuma skaņas" (2007), "Divpadsmit krēsli" (2014) un "Linda Vista" (2018, nominēta Spēlmaņu nakts gada aktiera balvai).
Kino jomā ieguvis balvas kā labākais aktieris kinofestivālā "Lielais Kristaps" par filmām "Kāzas", "Seržanta Lapiņa atgriešanās" un "Pa-pa" (2015. gadā).
2015. gadā apbalvots ar IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2017. gadā saņēmis Harija Liepiņa balvu.
Precējies ar operdziedātāju Kristīni Zadovsku, ir divi bērni.
Vaduca
Vaduca (, vai ) ir Lihtenšteinas Firstistes galvaspilsēta. Lai gan tā ir valsts galvaspilsēta, tā nav lielākā valsts pilsēta. Vēl lielāka par Vaducu ir Šāna. Vaducā 2009. gada beigās dzīvoja 5342 iedzīvotāji. Pilsēta atrodas Reinas upes krastos.
Tūristu vidū pilsēta ir ievērojama ar saviem mākslas muzejiem. Vaducu un tās apkārti raksturo vispārēja labklājība, jo valsts ir bagāta un lielākā daļa no bagātības ir centralizēta ap galvaspilsētu. 2006. gadā pilsētā strādāja aptuveni 8500 nodarbinātie, kas ir stipri vairāk nekā pilsētā ir iedzīvotāji. Finanšu sektors veido lielāko daļu no pilsētas ienākumiem.
Vairāk nekā puse no Vaducas iedzīvotājiem nav dzimuši Lihtenšteinā. Iebraucēji pārsvarā ir no citām Centrāleiropas valstīm, kā arī no Balkāniem un Turcijas. Dominējošā reliģija ir katolicisms; Vaduca ir arhibīskapijas centrs. Kopš 2007. gada pie varas ir Fortschrittliche Bürgerpartei (Progresīvā Pilsoņu partija). Vaducas pilī atrodas Lihtenšteinas firsta mītne.
Vaduca ir viena no 11 Lihtenšteinas komūnām. Vaducas komūnai pieder arī četri eksklāvi Lihtenšteinas teritorijā.
Vēsture
Vaduca rakstos pirmo reizi minēta 1150. gadā. Kopš 14. gadsimta vidus Vaducas pils ir tās grāfa mītne. 1712. gadā Vaducas grāfisti nopirka no Austrijas nākusī Lihtenšteinu dzimta. 1719. gadā Vaducas grāfiste tika apvienota ar Šellenbergas grāfisti, un tika dibināta Lihtenšteinu firstiste. 1723. gadā Vaducā tika izveidots firstistes parlaments.
Vaducas pils, kas ir redzama gandrīz no jebkura Vaducas punkta, mūsdienās ir oficiālā Lihtenšteinas firsta rezidences vieta. Precīzs pils celtniecības gads nav zināms. Galvenais tornis un ēkas pils austrumu pusē ir vecākās, un tās ir celtas ap 12. gadsimtu. Svētās Annas kapella ir celta viduslaiku beigās. Švābijas kara laikā 1499. gadā šveicieši pili nodedzināja. 17. gadsimta sākumā pils tika paplašināta rietumu pusē. Kopš 1712. gada pils saimnieki ir Lihtenšteinas firsti.
2008. gada vasaras olimpiskās spēles (16. diena)
Sešpadsmitajā Pekinas olimpisko spēļu dienā sacensības norisināsies 7 sporta veidos un tiks sadalīti 12 medaļu komplekti. Vakarā notiks spēļu slēgšana.
Basketbols
Spēles aizvadīs vīriešu komandas
Bokss
Sacīkstes sākas 8:30
Rokasbumba
Spēles aizvadīs vīriešu komandas
Ūdenspolo
Finālspēli aizvadīs vīriešu komandas
Vieglatlētika
Sacīkstes sākas 2:30
Vingrošana
Sacīkstes sākas 6:00
Volejbols
Finālspēli aizvadīs vīriešu komandas
Peteri Koponens
Peteri Koponens (fi; dzimis Helsinkos, Somijā) ir profesionāls somu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā, Somijas basketbola izlases dalībnieks, pašlaik (2010) pārstāv Itālijas Serie A klubu Virtus Bologna. 2007. gada NBA draftā viņu izvēlējās Filadelfijas "76ers" ar kopējo 30. kārtas numuru, bet Koponens nav aizvadījis nevienu spēli NBA līgā, taču tiesības uz viņu pieder Portlendas "Trail Blazers". Ir spēlējis Somijas augstākajā līgā Korisliiga Tapiolan Honka kluba sastāvā.
Frīdrihs Augusts I
Frīdrihs Augusts I var būt:
Milans Kundera
Milans Kundera (cs, — ) bija čehu/franču rakstnieks. 1975. gadā pameta Čehoslovākiju, no 1981. gada — Francijas pilsonis. Viņa pazīstamākais darbs ir romāns "Nepanesamais esības vieglums" (Nesnesitelná lehkost bytí, 1984), kas izdots arī latviešu valodā.
Milans Kundera dzimis ievērojama čehu muzikologa un pianista Ludvīka Kunderas, Brno Mūzikas akadēmijas vadītāja (1948—1961), ģimenē. Jau agrā bērnībā Milans Kundera mācījies klavierspēli, vēlāk studējis muzikoloģiju.
Kundera studējis literatūru un estētiku Kārļa universitātes Prāgā Mākslu fakultātē, bet pēc neilga laika pārgāja uz kinoakadēmiju. 1950. gadā politisku iemeslu dēļ viņš uz laiku bija spiests pārtraukt studijas. 1952. gadā pēc studiju beigšanas viņš kļuva par pasaules literatūras lektoru kinoakadēmijā.
Francijas upju uzskaitījums
Šeit uzskaitītas visas Francijas upes ar garumu virs 300 km.
Paolo Betīni
Viņš guva pastiprinātu uzmanību pēc uzvaras 2000. un 2002. gada Ljēža–Bastoņa–Ljēža sacensībās. 2003. gada sezonā viņš uzstādīja rekordu uzvarām Pasaules kausā, uzvarot Milāna—Sanremo, HEW Cyclassics un Sansevastjanas klasikā. 2005. un 2006. gadā viņš uzvarēja Giro di Lombardia, 2001. un 2005. gadā Züri-Metzgete un 2004. gadā Tirreno–Adriatico.
Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centrs
Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centrs (BMC) ir vadošā pētniecības iestāde molekulārās bioloģijas, biomedicīnas un biotehnoloģijas jomā Latvijā. Kopš dibināšanas 1993. gadā BMC ir izveidojies par zinātnisko centru, kurā tiek veikti gan fundamentālie, gan lietišķie pētījumi molekulārajā mikrobioloģijā, vakcīnu izstrādē, šūnu bioloģijā, genomikā un proteomikā, vēža bioloģijā, imunoloģijā, struktūrbioloģijā un citos virzienos.
Vēsture
1993. gadā Latvijas molekulārās bioloģijas pamatlicēja prof. Elmāra Grēna vadībā Latvijas Zinātņu akadēmijas (LZA) un LU Molekulārās bioloģijas institūts apvienojās ar vairākām LZA Mikrobioloģijas institūta zinātnieku grupām, kuri savus pētījumus veica biomedicīnas jomā, radot Latvijas Universitātes Biomedicības pētījumu un studiju centru (LU BMC).
No 2006. gada BMC ir neatkarīga valsts pētniecības iestāde, turpinot ciešu sadarbību ar LU un citām augstskolām kā zinātniskajā, tā arī studiju darbā. Sākotnējo BMC zinātnisko personālu veidoja 45 pētnieki, kas nodarbojās ar molekulārās virusoloģijas un nukleīnskābju ķīmijas pētījumiem, ko drīzumā papildināja arī vīrusveidīgo daļiņu un infekcijas slimību molekulārās epidemioloģijas pētījumi. 2000. gadā tika uzsākta ilgstoša sadarbība ar Šveices kompāniju „Cytos Biotechnology” Ltd. par pētījumiem vīrusu strukturālo gēnu izmantošanā, lai izveidotu vīrusveidīgās daļiņas ar mērķi radīt potenciālus vakcīnu un imunomodulācijas preparātus.
Aizsākās arī vēža imunoloģijas kā atsevišķa pētījumu virziena attīstība BMC ar pretvēža humorālo imūno atbildi izraisošu proteīnu meklējumiem. 2001. gadā tika uzsākts Latvijas Zinātnes padomes sadarbības projekts „Latvijas populācijas genofonda pētījumi un to izmantošana cilvēka patoloģijas diagnostikā un profilaksē”, kas ievērojami veicināja cilvēka ģenētikas pētījumu attīstību Latvijā. Tā rezultātā 2006. gadā izveidota Valsts iedzīvotāju genoma datu bāze (VIGDB), kurā šobrīd jau ir vairāk par 10000 paraugu un kuru pētījumos izmanto vairāku institūtu zinātnieki.
Pēc Latvijas iestāšanās Eiropas Savienībā tika uzsākti vairāki Eiropas Struktūrfondu finansēti projekti, kā arī Valsts Pētījumu programma, kas deva iespēju būtiski uzlabot BMC zinātnisko infrastruktūru, iekārtot Eiropas līmeņa laboratorijas un piesaistīt augsta līmeņa speciālistus. Šobrīd institūta zinātnisko darbinieku skaits pārsniedz 100, kas veic pētījumus jaunu vakcīnu veidošanā, molekulārajā virusoloģijā, cilvēka ģenētikā, infekcijas slimību epidemioloģijā, vēža bioloģijā un imunoloģijā, cilmes šūnu bioloģijā, struktūrbioloģijā un citos fundamentālās un lietišķās zinātnes virzienos.
Rekombinantu biotehnoloģija
Rekombinantu biotehnoloģijas virziens Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centrā vērsts uz moderno vakcīnu un gēnu terapijas līdzekļu izstrādi. Šim nolūkam tiek pētītas DNS molekulu, augstmolekulāru proteīnu – vīrusveidīgo daļiņu un alfavīrusu vektoru kā biokorekcijas līdzekļu piedāvātās iespējas. Visintensīvāk notiek Vīrusveidīgo daļiņu (VVD) kā mazmolekulāro bioloģiski aktīvo vielu transportformu un vakcīnu kandidātu strukturāli funkcionāla izpēte. Izmantojot dažādus VVD objektus – RNS bakteriofāgu apvalkproteīnu veidotās VVD, HBV kor-antigēna (HBc) veidotās VVD, augu vīrusu strukturālo proteīnu veidotās VVD – un pielietojot molekulārās bioloģijas metodes, vīrusveidīgās daļiņas tiek mērķtiecīgi pārveidotas un uzlabotas, lai iegūtu jaunus vakcīnu kandidātus, gēnu terapijas, diagnostikas līdzekļu komponentus un jaunu nanomateriālu.
Vēža izpēte
Vēža izpētē darbojas vairākas zinātniskās grupas audzēju pārmantojamības jomā tiek pētīti melanomas, krūts un olnīcu vēža molekulāri ģenētiskie aspekti. Notiek arī pētījumi pie audzēja šūnu reprodukcijas mehānismu fundamentālās izpētes, sevišķi šo šūnu rezistenci pret genotoksisko terapiju (apstarošana, dažādi terapijā lietotie ķīmiskie aģenti). Molekulāri funkcionālie pētījumi tiek veikti raksturojot autoantivielu profilu, miRNS, mRNS ekspresijas un alternatīvā splaisinga izmaiņu izpēti audzējos, lai tās izmantotu kā biomarķierus agrīnai vēža diagnostikai, prognostikai, kā arī ķīmijterapijas un imunoterapijas efektivitātes prognozēšanai. Kā arī tiek veikta potenciālu zāļu mērķu raksturošanā vēža cilmes šūnās.
Infekcijas slimību epidemioloģija
Tiek veikta ērču pārnēsāto infekciju padziļināta izpēte, nosakot Latvijā sastopamo ērču inficētību ar Laima boreliozes, encefalīta, erlichiozes, babeziozes un riketsiožu izsaucējiem. Paralēli, tiek veikts darbs pie tuberkulozes mikobaktēriju rezistences mehānismu noskaidrošanas un rezistences pārvarēšanas terapiju meklējumi, kā arī vīrusu hepatītu B un C genomu molekulārais monitorings Latvijā.
Molekulārā farmakoloģija
Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centrā tiek veikti dažādi pētījumi, kas vērsti uz jaunu ārstniecības preparātu izveidi, atlasi un izpēti, kā arī jau esošu preparātu mērķrproteīnu (enzīmu, receptoru) raksturošanu.
Cilmes šūnas
Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centrā galvenie cilmes šūnu pētījumu virzieni ir no taukaudiem izdalītu mezenhimālo cilmes šūnu diferenciācija par hepatocītiem līdzīgām šūnām, kā arī no suņu taukaudiem izdalītas mezenhimālās cilmes šūnas un to spēja diferencēties par insulīnu producējošām šūnām.
Struktūrbioloģija
Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centrā atrodas vienīgā proteīnu kristalogrāfijas laboratorija Latvijā, kurā tiek noteiktas vīrusu un vīrusveidīgo daļiņu, kā arī dažādu farmakoloģiski nozīmīgu proteīnu trīsdimensionālās struktūras.
Finansējums
BMC pētniecību un infrastruktūru nodrošina finansiālie līdzekļi no Latvijas Zinātnes padomes, Izglītības un zinātnes ministrijas, dažādiem Eiropas fondiem, piemēram, Eiropas sociālā fonda, Eiropas reģionālā attīstības fonda, kā arī no rūpniecības. BMC ir izveidota ievērojama bāzes infrastruktūra molekulārās un šūnu bioloģijas pētījumu veikšanai.
Saistītās organizācijas
Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centrs ir veicinājis dažādu saistītu organizāciju - Valsts Iedzīvotāju Genoma Datubāzes, Genoma Centra, Latvijas Cilvēka Ģenētikas Asociācijas un uzņēmumu - SIA “Genera” un SIA “ASLA Biotech” izveidošanos un attīstību. Pašlaik šīs saistītās organizācijas piedāvā pakalpojumus un realizē savu darbību gan Latvijā, gan arī ārvalstīs.
Studijas
Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centrs sadarbībā ar augstskolām piedalās studentu izglītošanas procesā. Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centra akadēmiskais personāls vada lekciju kursus Latvijas Universitātē un Rīgas Stradiņa Universitātē. Visciešākā sadarbība ir izveidojusies ar LU Bioloģijas fakultātes Molekulārās bioloģijas katedru, kuras vadītājs tradicionāli ir Latvijas Biomedicīnas pētījumu un studiju centra pārstāvis. Katru gadu ap 50 studentu institūta speciālistu vadībā izstrādā savus kursa, bakalaura, maģistra un doktora darbus.
Zinātniskā padome
Zinātniskās Padomes Priekšsēdētājs – Dr. Biol. Andris Zeltiņš
Ārējās saites
Oficiālā mājaslapa
Burundijas ģerbonis
Burundijas ģerbonis ir viens no Burundijas nacionālajiem simboliem.
Ģerbonis tika pieņemts 1966. gadā. Tā centrā novietots vairogs, kurā uz sarkana fona ir attēlota lauvas galva. Aiz vairoga novietoti trīs sakrustoti afrikāņu šķēpi. Uz baltas lentes zem ģerboņa Burundijas valsts devīze — "Unité, Travail, Progrès" ("Vienotība, Darbs, Progress").
Burundija savu neatkarību ieguva jau 1962. gadā kā karaliste. Līdz 1966. gadam, kad Burundi kļuva par republiku, pastāvēja cits ģerbonis, kas gan bija veidots no tiem pašiem elementiem, kas ir redzami šī brīža ģerbonī.
Medības (nozīmju atdalīšana)
Medības būt:
Ustjkamenogorskas "Kazzinc-Torpedo"
Ustjkamenogorskas "Kazzinc-Torpedo" ir hokeja komanda, kas dibināta 1955. gadā un bāzēta Ustjkamenogorskā, Kazahstānā. Komanda pašlaik spēlē Krievijas Augstākajā līgā.
"Kazzinc-Torpedo" 13 reizes ir triumfējis Kazahstānas čempionātā.
2011.—12. gada sezonā komandā spēlēja uzreiz četri Latvijas hokejisti — brāļi Aleksejs un Maksims Širokovi, Koba Jass un Sergejs Pečura.
Budjonnovska
Budjonnovska var būt:
Kāzas (nozīmju atdalīšana)
Kāzas var nozīmēt:
Baumas
Baumas jeb tenkas ir galvenokārt verbālā informācija, kura ir daļēji patiesa vai pilnīgi nepatiesa, un tā tiek nodota tālāk no vienas personas otrai. Bieži vien katrā informācijas nodošanas laikā tā tiek izmainīta vai sagrozīta pavisam savādāk.
Kauņas starptautiskā lidosta
Kauņas starptautiskā lidosta atrodas Karmelavas pilsētciematā 13 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Kauņas centra un 8 kilometrus no Viļņas - Klaipēdas šosejas. Kauņas starptautiskā lidosta 2009. gadā bija otrā lielākā lidosta Lietuvā pēc pasažieru apgrozījuma uzreiz aiz Viļņas starptautiskās lidostas, sasniedzot 456 698 cilvēku lielu apgrozījumu (25% Lietuvā apkalpoto pasažieru). No Rīgas uz Kauņas lidostu un atpakaļ kursē mikroautobusi www.flybus.lv, saraksts ir pieskaņots Ryanair un WizzAir reisiem no Kauņas lidostas.
Galamērķi
Bristole, Dublina, Edinburga, Liverpūle, Londona Stansteda, Londona Lutona, Roda, Alikante, Palma Maļorka, Pafosa (Kipra), Trapāni, Neapole,
Olesunna, Stavangera, Bergena, Londona Lutona, Eindhovena
Līsiteja (pavadonis)
Līsiteja jeb Jupiters X ir Jupitera pavadonis.. To atklāja Sets Barns Nikolsons (Seth Barnes Nicholson), pārlūkojot attēlus, kurus ieguva ar 100 collu teleskopu Vilsona kalna observatorijā. 1975. gadā pavadonis tika nosaukts par Līsiteju. Sengrieķu mitoloģijā Līsiteja bija Okeāna meita, viena no Zeva mīļākajām. No 1955. līdz 1975. gadam dažreiz tika lietots nosaukums Dēmetra.
Līsiteja pieder Himalijas grupai. Tāpat kā pārējiem grupas pavadoņiem, Līsitejas orbīta ir pakļauta spēcīgām perturbācijām.
Acs (nozīmju atdalīšana)
Acs var būt:
Šteinhaueru dzimta
Šteinhaueru dzimta bija Rīgas latviešu dzimta, kas kļuva turīga 18. gadsimta sākumā, galvenokārt pateicoties mastu šķirotāju amatam, bija Rīgas brāļu draudzes vadītāji, vēlāk pārvācojās vai pārcēlās uz dzīvi brāļu draudžu kolonijās Anglijā un Ziemeļamerikā.
Romans Ļudučins
Romans Ļudučins (dzimis 1988. gada 4. maijā) ir krievu hokejists, labās malas uzbrucējs. Pašlaik (2017) spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Kuņluņas "Red Star" rindās.
Spēlētāja karjera
Pēc vairākām Krievijas Augstākās līgas kluba Penzas "Dizel" rindās aizvadītām sezonām, 2008. gadā Ļudučins pievienojās KHL vienībai Maskavas "Spartak". "Spartak" rindās Ļudučins aizvadīja nākamās četras sezonas.
2012. gada vasarā hokejists pievienojās Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvam, taču sezonas gaitā tika aizmainīts uz Ņižņekamskas "Ņeftehimik" rindām. 2014. gada vasarā noslēdza līgumu ar HK Soči. 2016.—17. gada sezonu aizvadīja Hantimansijskas "Jugra" sastāvā, taču tad pievienojās Kuņluņas "Red Star" rindām.
Aleksejs Kaļužnijs
Aleksejs Kaļužnijs (, dzimis ) ir baltkrievu hokejists. uzbrucējs, Baltkrievijas izlases spēlētājs. Pašlaik (2017) ir bez kluba.
Spēlētāja karjera
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Kaļužnijs uzsāka 1994.—95. sezonā, kad debitēja Starptautiskās hokeja līgas Maskavas "Dinamo" rindās. Nākamo sezonu uzbrucējs aizvadīja Ņižņekamskas "Ņeftehimik" rindās, taču tad atgriezās "Dinamo", kluba rindās spēlējot līdz pat 2000. gadam. 2000.—01. sezonu Kaļužnijs uzsāka jau Magņitogorskas "Metallurg" rindās, otro reizi karjerā kļūstot par Krievijas čempionu. No 2002. līdz 2004. gadam Aleksejs spēlēja Čerepovecas "Severstal" rindās.
2004. gada vasarā Kaļužnijs pievienojās Omskas "Avangard" rindām, tajā spēlējot līdz pat 2008. gadam. No 2008. līdz 2010 gadam Kaļužnijs aizvadīja Maskavas "Dinamo" sastāvā, taču tad atgriezās Omskā, 2011.—12. gada sezonā kopā ar komandu sasniedzot Gagarina kausa finālu.
Baltkrievijas izlases rindās hokejists spēlējis 11 Pasaules čempionātos, kā arī 1998., 2002. un 2010. gada Olimpiskajās spēlēs.
Fotoelements
Fotoelementus plaši lieto zinātnē un tehnikā (televīzijā, skaņu filmās, automātikā un mērtehnikā). Germānija un silīcija fotoelementus izmanto atombaterijās un saules baterijās.
Kadriļa
Kadriļa (fr, kas savukārt no la — 'četrstūris') — 18.– 19. gadsimtā Eiropā un tās kolonijās izplatīta modes deja, kurā piedalās pāra skaits dejotāju pāru, kas nostājas viens otram pretī. Parasti tā ir četrpāru deja, kurā dejotāju pāri nostājas cits citam pretī krustā. Sākotnēji kadriļai bija četras daļas ar noslēguma daļu, kas atkārtoja atkal pirmo daļu, lai kadriļu varētu sākt atkal no sākuma. Kadriļām mēdza arī pievienot vēl sesto daļu, kas parasti bija polka vai valsis. Katrai daļai ir savs nosaukums, kas ataino daļas raksturu vai ir pavadošās dziesmas pirmā rinda. Kadriļas pirmsākumi rodami tā saucamajās angļu "lauku dejās" (country dance). Saules karaļa Ludiķa XIV laikā kadriļu pārveidoja un pilnveidoja Francijas karaliskās deju akadēmijas skolotāji. Kadriļa kļuva arvien iecienītāka, pārgāja arī uz Vāciju, Autroungāriju, Krieviju, Skotiju, kur izveidojās savas dejas versijas. Ar laiku kadriļa asimilācijas procesā no modīgas balles dejas kļuva par tautas deju un tagad tā ir izplatīta daudzās Eiropas tautās un ārpus tās robežām.
Latvijā
Latvijā kadriļas izplatīšanās sākās 19. gadsimta sākumā, bet popularitāti tā ieguva 19. gadsimta otrajā pusē. Kadriļas bija izplatītas visos novados, tomēr vairāk pierakstu fiksēts Latgalē. Lai arī ziņas par senākām latviešu tautas grupu dejām ir epizodiskas un nepilnīgas, var novērot, ka Latvijā pierakstītajās kadriļās eksistē zināms senāks horeogrāfisks slānis, kāda nav kaimiņtautu dejās.
Senāk, līdz 19. gadsimta beigām un iespējam epizodiski arī vēlāk godos un gadskārtās dejai bija sakrāla nozīme, tā bija kāda rituāla daļa un tai piedēvēja piemēram, auglības veicināšanas nozīmi. Mūsdienās var uzskatīt, ka asimilējoties ar starptautisko balles horeogrāfiju no senajām kulta dejām saglabājies vien dejas raksts jeb ornaments. Izņēmums ir kāzās dejotās dejas, kur līdzās jaunlaiku kadriļām ir pierakstītas arī senākas cilmes dejas. Sākotnēji kadriļa iesākas un beidzas ar dārziņu, bet, deju pabeidzot, nobeigumā vēlākos gados parādās riņķa polka. Kadriļā un krustdejā sastopamajos ģeometriskajos ornamentos var saskatīt zemnieku dabas priekšstatus — apli kā Saules, mūžības simbolu, pusapli kā Mēness, ugunskrustu Pērkonam, skujiņu liktenim, tā lēmējai Laimai utt.
Eiropeiskās kadriļas latviešu zemnieku sadzīvē ienāca asimilācijas ceļā ietekmējoties no pilsētas un muižas balles deju kultūras. Sākotnēji tās bija inteliģences dejas. Jau 19. un 20. gadsimta mijā kadriļas dejotas godos, ballēs, krogos, danču vakaros un daudzkur citur. Viens no pirmajiem ziņu sniedzējiem rakstītā veidā par kadriļu ir Jurjānu Andrejs (1856.—1922.). Tiesa gan, viņš vairāk pievērsās tieši deju melodijām. Jurjāns sakārtotajā „Latvju tautas mūzikas materiālu” V burtnīcā ievietotas divdesmit divas kadriļu melodijas, no kurām kustību apraksti pievienoti divpadsmit dejām.
Sākoties interesei par tradicionālo deju 20. gadsimta 30. gados, kadriļām netika pievērsta uzmanība, jo pamatoti tika uzskatīts, ka tās zemnieku sadzīvē ienākušas samērā nesen. Atjaunojoties interesei par folkloras izmantošanu sadzīvē, 20. gadsimta 80. gadu sākumā par kadriļu sāka interesēties Latvijas Universitātes Deju folkloras kopa "Dandari". "Dandaru" vadītājs E. Spīčs pierakstīja un interpretēja vairākas Latgales kadriļas — Rikavas kadriļu, Puncuļu kadriļu u.c., kā arī no Jurjānu Andreja publikācijām atjaunoja vairākas Kurzemē un Zemgalē dejotas kadriļas un krustdejas.
Kadriļu un citu deju nosaukumi
Sākotnēji vārds kadriļa latviešu valodā netika lietots, un to sauca par četrpāru deju. Raksturīgi, ka kadriļas lokālo nosaukumu kadreļs (vīr.dz.) lietoja Latgalē, bet citos novados lietoja savus nosukumus. Piemēram, Kurzemē bija Maģais dancis (pretdeja 2 pāriem) un Diždancis (krustdeja 4 pāriem). Ja kadriļu dejoja gatvē, tad Latgalē tai bija savs nosaukums, kurā bija minēts vietvārds – Rikavas kadriļa, Puncuļu kadriļa jeb Puncuļu Gatves deja, bet Kurzemē to vienmēr sauca par gatves deju. Savukārt apļa kadriļu sauca par rundiļu jab rundālu. Latgalē līdzās kadriļai, kas gandrīz katrā pagastā bija sava, dejoja arī dažādus kadriļas paveidus, piemēram Lancetku. Jāatzīmē, ka Latgalē fiksētas kadriļām līdzīgas krustdejas, kuras raksturīgas ar daudz lielāku ekspresiju, kā tas pieņemts kadriļās, piemēram Aulejas Žepers, Izvaltas Žepers u.c.
Deju nosaukumi tapuši tajā laikā, kad dejas pierakstītas. Pirmie latviešu deju nosaukumus min sveštautiešu ceļotāji. Piemēram, ir minēta deja "kikets". Nezinot latviešu valodu, nevarēja pateikt, ka domāta dejas kustība "ķīķēšana", kuru Jurjānu Andrejs nosauca arī par "kautrēšanos".
1921. gadā izdotajā "Latvju tautas mūzikas materiālu" piektajā burtnīcā "Dejas" Jurjānu Andrejs lietoja tādus deju nosaukumus, kādus dzirdējis no veciem muzikantiem. Viņš atzīmēja, ka ļoti daudz deju ir ar nelatviskiem nosaukumiem, bet citām dejām nav zināms to "izvešanas" veids (norise). Lūk, daži deju nosaukumi: Allegro, Anglēze, Anlemaski, Ačikops, Barino, Balabaska, Bička, Ciganovskis, Skotu kadriļa un citi. Bija arī latviski nosaukumi: Taisnā, Zaļā, Zagļu, Drīziņa, Žīdiņu kadriļa. Tas gan nemaina deju norisi. Ļoti iespējams, šie svešādie nosaukumi ir kropļoti kadriļu oriģinālnosaukumi.
Par sava laika paradumiem dot nosaukumus dejām raksta dejas pētnieks Ernests Spīčs.
"No 1920. līdz 1940. gadam tapa daiļi deju nosaukumi. Piemēram, ļoti skanīgi ir nosaukumi, kuri veidoti atbilstoši izcelsmes vietai: Rucavietis, Alsunģietis. Šie nosaukumi nav seni, un tos nekad savu deju apzīmēšanai nav lietojuši Rucavas vai Alsungas iedzīvotāji. Par Rucuvieti tika nosaukta kadriļa četriem pāriem, kuru 1935. gadā Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā demonstrēja Rucavas iedzīvotāji. Rucavā savulaik bija izplatīts paņēmiens dejas nosaukumus atvasināt no dejotāju skaita, piemēram, "Deviņdancis" ir deja deviņiem dejotājiem. Tautiskā romantisma laikā valodas labskanības dēļ daļa deju nosaukumi pārveidoti. Piemēram, no "Trakā šēna" tapa "Jautrā vija", no "Nīcas Plakanpauša" tapa "rātnais Plakanais dancis". Labskanīgi ir tādi deju nosaukumi "Diždancis", "Maģais dancis", tomēr šie vārdi kā īpašvārdi tradicionālo deju nosaukšanai nebūtu jālieto, jo tautā tie lietoti kā sugas vārdi. Kurzemē par diždančiem sauca kadriļas, kuras dejoja četri krustā nostājušies pāri. Tātad katrā ciemā var būt savs diždancis, kurš norises ziņā stipri atšķiras no cita ciema diždanča. Latgalē šādas dejas sauc par lielajām jeb garajām kadriļām, bet Vidzemē par krustdejām."
Lietuvas upju uzskaitījums
Šeit uzskaitītas visas Lietuvas upes ar garumu virs 100 km.
Neapbruņota acs
Neapbruņota acs ir tēlaina izteiksme, kas attiecas uz cilvēka skatīšanās uztveri bez jebkādiem palīglīdzekļiem, piemēram, bez teleskopa, binokļa, mikroskopa, lupas un citiem. Tomēr arī gadījumā, ja cilvēks izmanto brilles vai kontaktlēcas, tiek uzskatīts, ka acs ir neapbruņota. Bieži vien šo terminu izmanto astronomijā, kad runā par astronomiskiem objektiem, kurus cilvēks var saredzēt bez teleskopa.
Puertoriko
Puertoriko (Puerto Rico), oficiāli Puertoriko Asociētā Valsts (en; ), ir ASV valdījums Vestindijā, Lielajās Antiļu salās. Aizņem Puertoriko salu (8674 km²), kā arī Vjekesu (134 km²), Monu (54 km²), Kulebru (28 km²) un citas mazākas salas. Ziemeļos Puertoriko apskalo Atlantijas okeāns, dienvidos — Karību jūra.
Puertoriko atrodas pašos Lielo Antiļu salu austrumos. Puertoriko ir kalnains reljefs, te valda tropisks klimats, un salu klāj bagātīgs augājs.
Vējdzirnavas
Vējdzirnavas ir dzirnavas, kuras veic darbu, izmantojot vēja enerģiju. Vējdzirnavās visbiežāk tiek malti graudi vai sūknēts ūdens.
Vēsture
Vējdzirnavas plaši sāka izplatīties 12. gadsimtā. Vienas no pirmajām bija tā sauktās vācu dzirnavas jeb staba dzirnavas, ko veidoja vertikāls stabs un tā augšdaļā bija nostiprināta kustīga rata vārpsta, kas vēja ratu allaž pagrieza pret vēju. Pavisam savādākas bija tā sauktās dāņu dzirnavas, arī holandiešu dzirnavas. Tām vēja rata vārpsta bija nekustīgi piestiprināta pie torņa, kas griezās ap savu asi. Vācu dzirnavu jauda bija no diviem līdz astoņiem zirgspēkiem, bet dāņu tipa dzirnavām — no sešiem līdz četrpadsmit zirgspēkiem. Taču puse no jaudas bija jāpatērē pašu dzirnavu pagriešanai, tāpēc tie bija visai neefektīvi mehānismi un plašu izplatību neguva, līdz 18. gadsimtā izgudroja tvaika dzinēju. Izņēmums bija Nīderlande, kur jau tad bija ap 8000 vējdzirnavu.
Latvijā pirmās vējdzirnavas fiksētas 14. gadsimtā Rīgas apkārtnē. No 17. gadsimta. Latvijā sāk būvēt arī holandiešu tipa vējdzirnavas. Līdz 19. gadsimta vidum vējdzirnavas Latvijā būvēja galvenokārt pilsētās un muižās. 19. gadsimta otrajā pusē tās sāka būvēt arī zemnieki. 19./20. gadsimta mijā visā Latvijā bija vairāk kā 600 vējdzirnavas, no tām vairāk nekā 500 bija holandiešu tipa 20. gadsimtā līdz ar elektrodzinēju un dīzeļdzinēju izplatīšanos vējdzirnavu nozīme strauji mazinājās, tomēr jaunas vējdzirnavas tika celtas vēl 20. gadsimta 30. gados. Atsevišķas vējdzirnavas tika regulāri ekspluatētas līdz pat 20. gadsimta 60. gadiem. Šodien Latvijā ir saglabājušās salīdzinoši nedaudz vējdzirnavas (galvenokārt mūra konstrukcijas) un tikai dažas no tām joprojām ir darba kārtībā.
Ilmārs Bricis
Ilmārs Bricis (dzimis Rīgā) ir latviešu biatlonists, kurš guvis vislielākos starptautiskos panākumus. Izcīnījis divas bronzas medaļas Pasaules čempionātos. I. Bricis biatlonā trenējās kopš 1978. gada, pēc Latvijas neatkarības atgūšanas pārstāvēja Latvijas izlasi. 2011. gada vasarā I. Bricis paziņoja par sportista karjeras beigām un pievērsās trenera darbam, tomēr atsevišķās sacensībās turpināja pārstāvēt Latvijas izlasi arī nākamajā sezonā.
2016. gadā 46 gadu vecumā atgriezās profesionālajā sportā.