cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kārlis Bernhards Triniuss
Kārlis Bernhards Triniuss (, dzimis, miris ) bija vācu ārsts un botāniķis, kurš darbojies Krievijā. Kādu laiku dzīvoja Aizputē, kur tikās ar dzejnieku Ulrihu fon Šlipenbahu. Botānikā Triniusa pirmoreiz aprakstīto augu oficiālajā nosaukumā pievienots saīsinājums "Trin.".
Dzimis mācītāja ģimenē. Studēja vairākās Vācijas universitātēs. Homeopātijas dibinātāja Samuela Hānemaņa māsasdēls. 16 gadus bija Virtembergas princeses Antuanetes ārsts. Ceļojis pa Krieviju un Vāciju, pētīdams augu valsti. Nākamā Krievijas imperatora Aleksandra II dabaszinātņu skolotājs.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
BA
Juris Baldunčiks
Zinātniskā darbība
Ap 90 rakstu par aizguvumiem, dažādu nozaru (jūrniecības, sporta, valodniecības, tiesību zinātnes, ķīmijas, anatomijas, enerģētikas u. c.) terminoloģiju un terminoloģijas nozares vēsturi, valodas kultūru, tulkošanu, kā arī 13 vārdnīcu (tostarp "Svešvārdu vārdnīca") autors. J. Baldunčika vadībā izstrādāts arī pētījums "Vārdnīcu izstrāde Latvijā: 1991—2010” (2012), kurā ietverts arī J. Baldunčika pārskats par šajā laikposmā Latvijā iznākušajām vienvalodas vārdnīcām — skaidrojošajām, svešvārdu, etimoloģijas un slenga vārdnīcām.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
ir divas dažādas matricas. Pirmā ir
Juris Baldunčiks
Zinātniskā darbība
Zinātniskās konferencēs referējis par dažādiem valodu kontaktu aspektiem, latviešu terminoloģijas un leksikas attīstību un tulkošanas problēmām.
Kārlis Bernhards Triniuss
Meita Šarlote Amālija bija apprecējās ar Rīgā dzimušo ārstu Mihaelu fon Bulmerinku.
Pāce (Gailīšu pagasts)
Pāce (agrāk arī Lielpāce) ir ciems Bauskas novada Gailīšu pagastā. Izvietojies Īslīces upes labajā krastā 11 km no novada centra Bauskas un 77 km no Rīgas.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
1 × 1
Juris Baldunčiks
Zinātniskā darbība
Latvijas Valsts universitātē un Ventspils Augstskolā pasniedzis vairākus akadēmiskos kursus — angļu stilistiku, angļu leksikoloģiju, terminoloģiju, leksikogrāfiju, sociolingvistiku, ASV studijas, angļu valoda, rakstisko tulkošanu. Uzstājies ar izglītojošām lekcijām par valodas jautājumiem arī plašai sabiedrībai, piedalījies valodas kultūras kopšanai veltītos pasākumos ("Gada vārds, nevārds un spārnotais teiciens”, "Valodas policija”) un pārraidēs (raidieraksts "Pieturzīmes" ).
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
matrica, bet otrā —
Pāce (Gailīšu pagasts)
Pācē atrodas bibliotēka.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
3 × 3
Džennes Lielā mošeja
<mapframe text="Džennes Lielā mošeja" width=260 height=260 zoom=19 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q683632" }
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
matrica.
Pāce (Gailīšu pagasts)
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Džennes Lielā mošeja
Džennes Lielā mošeja (fr) ir no adobes (nededzinātu ķieģeļu) veidota mošeja, kas atrodas Mali pilsētas Džennes vecpilsētas laukumā. 1988. gadā Džennes vecpilsēta tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
savukārt
nav definēts.
Drabeši
Drabeši ir ciems Cēsu novada Drabešu pagastā. Izvietojies starp Āraišu ezeru un autoceļu A2 2 km no pagasta pārvalde «Ausmās», 8,5 km no novada centra Cēsīm un 80 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Drabešu muižas (Drobbusch) centru. Drabešos atrodas Drabešu internātpamatskola. Netālās Drabešu vējdzirnavas un dzirnavnieka māja ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, bet trīs krāsnis muižas pilī — mākslas pieminekļi.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
CBA
nav definēts. Jāievēro, ka
Sarkanais pūķis
Sarkanais pūķis var būt:
Martina Vasa salas
Martina Vasa salas (pt) ir Brazīlijai piederošs neliels neapdzīvots vulkānisks arhipelāgs Atlantijas okeānā. Atrodas ap 1200 km no Dienvidamerikas piekrastes un administratīvi ietilpst Espiritu Santu štatā. Salu grupa sastāv no trim lielākām salām un vairākām maziņām saliņām un klintīm. Lielākā sala ir Martina Vasa sala.
Salas 1502. gadā atklāja portugāļu jūrasbraucējs, Vasko da Gamas brālēns, Eštivau da Gama, kurš tās kopā ar netālu rietumos esošo Trindadi salu pasludināja par Brazīlijas Impērijas daļu. 1768. gadā salās neveiksmīgi mēģināja krastā izkāpt franču Žana Fransuā Laperūza ekspedīcija — gāja bojā divi jūrnieki un lielākā sala (vēlāk arī visa salu grupa) tika nosaukta par godu vienam no tiem.
Spāru svētki
Spāru svētki tiek svinēti laikā, kad ēkas, mājas celšana ir savā augstākajā punktā — ir pabeigta jumta nesošā konstrukcija un visi smagākie darbi ir pabeigti. Tas ir laiks, kad mājas saimnieki vai pasūtītāji var izteikt pateicību par paveikto darbu ne tikai tiem, kuri vēl turpinās jumta, apdares, santehnikas un citus darbus, bet arī tiem, kuri savu darbu šajā objektā ir pabeiguši. Šobrīd nav informācijas par svētku izcelsmi Latvijā, bet fotodokumenti apliecina, ka šai tradīcijai ir vairāk nekā simts gadi un svin šos svētkus dažādās valstīs un kontinentos.
Tradīcijas
Vainags pēc 10 dienām ir jānoņem un jāglabā kā mājas drošības un svētības simbols. Parasti vainags tiek glabāts bēniņos vai kādā citā vietā, bet mest ārā to nedrīkst.
Vainagu pīšana
Populārākais materiāls vainagiem ir ozola zari ar lapām un mētras. Vainagu jāpin ir jaunās mājas saimniecei. Gadījumā, ja saimniece nav laicīgi to izdarījusi, bet Spāru svētki iekrīt ziemas vai pavasara periodā, der arī skuju koku zari un citi materiāli.
Tradīcija mūsdienās
Mūsdienās liela daļa Latvijas iedzīvotāju, kuri dzīvo pilsētās ar daudzstāvu mājām, ikdienas dzīvē nesaskaras ar šo tradīciju. Savukārt tiem, kuri būvē sev jaunu māju un tiem, kuri ir saistīti ar mājas būvniecību, šie svētki ir vieni no galvenajiem svētkiem.
Atšķirībā no privāto māju celtniecības Spāru svētki nozīmīgos, valsts mēroga objektos, tiek uzsākti ar svinīgo ceremoniju ar augstiem viesiem un sabiedrība tiek informēta par to plašsaziņas līdzekļos. .
Pāvils Glaudāns
Pāvils Glaudāns, saukts arī Pāvels Glaudāns (dzimis Krāslavā, miris ), bija latviešu gleznotājs, viens no spilgtākajiem sava laika portretistiem.
Mākslinieciskā darbība
Strādājis visos glezniecības žanros eļļas un akvareļa tehnikās. Emocionāls, talantīgs, ar glezniecības ekspresiju apveltīts mākslinieks. Psiholoģiskā portreta pārstāvis, viens no spilgtākajiem savas paaudzes portretistiem, kas guvis popularitāti 1950. gadu beigās. Portretējis daudzus latviešu kultūras dalībniekus — Arvīdu Žilinski, Mirdzu Ķempi, Leonīdu Vīgneru, Eduardu Smiļģi, Andreju Paulānu un citus. Gleznojis arī marīnas un Vecrīgas ainavas, kurās ir bijis liriskāks un klusināts. Iesaistījies arī Purvīša gleznu viltošanā.
Izstādes
Izstādēs piedalījies no 1943. gada. Personālizstādes noritējušas Rīgā 1944. gadā. Piemiņas izstādes Kazaņā (1969), Krāslavā (1970, 1985), Dagdā (1986).
Pēteris Kotāns
Pēteris Kotāns ( — ) bija Latvijas politiķis un sabiedrisks darbinieks. Bijis Satversmes sapulces, 1. un 2. Saeimas deputāts.
Dzīvesgājums
Dzimis Bērzgales pagasta Klaugu ciemā zemnieka Kazimira Kotāna ģimenē. Mācījās ģimnāzijā un katoļu seminārā. Pirmā pasaules kara laikā viņš dienēja Krievijas impērijas armijā, sākumā kā rotas feldšeris, tad līdz 1917. gadam kā rakstvedis divīzijas štābā Rumānijā.
Pēc kara atgriezās Latvijā, līdz 1920. gadam strādāja par skolotāju. Tad ievēlēts Satversmes sapulcē, kurā strādāja līdz 1922. gadam. No 1922. līdz 1928. gadam bija Saeimas deputāts no Progresīvās tautas apvienības. 1927. gadā kļuva par zemkopības ministra Arnolda Mituļa biedru bez tiesībām balsot valdībā.
Kotāns bija laikraksta "Jaunō Straume" līdzredaktors, kā arī laikraksta "Trudovik" izdevējs un atbildīgais redaktors. Rakstīja feļetonus ar pseidonīmu "Tipuļs".
1941. gada jūnija deportācijās izsūtīts uz PSRS, ieslodzīts Vjatlagā, kur miris 4. lagpunktā. Kā nāves iemesls minēts "dekompensēts miokardīts ar pellagras parādībām".
Injigo Martiness
Injigo Martiness (es, dzimis ) ir spāņu futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Spānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada Martiness pārstāv La Liga komandu FC Barcelona.
Sasniegumi
Athletic Bilbao
Pontiaks
Pontiaks (dzimis ap 1720. gadu, miris ) bija Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju otavu cilts virsaitis. Pazīstams kā viens no Pontiaka kara (1763—1766) vadoņiem, kura laikā apvienoto indiāņu cilšu konfederācija cīnījās pret britu centieniem iekarot Lielo ezeru reģionu.
Pontiaka vadībā 1763. gada maijā ap 300 indiāņu karotāju mēģināja pārsteigt angļus un ieņemt Detroitas fortu. Taču garnizons bija iepriekš brīdināts, un Pontiaka plāns cieta neveiksmi. Indiāņi fortu aplenca, un sacelšanās strauji vērsās plašumā. Pontiaka karā iesaistījās 12 ciltis, un pāris mēnešu laikā krita astoņi no trīspadsmit britu fortiem. Pēc angļu nodaļas sakāves tā saucamajā Asiņainā Strauta kaujā Detroitas apkārtnē, ģenerālis Džefrijs Ārmhersts izsludināja 200 sterliņu mārciņu lielu atlīdzību tam, kas nogalinātu Pontiaku.
Lai rastu risinājumu ieilgušajam konfliktam, angļi 1766. gadā noslēdza mieru ar Pontiaku. Lai arī Pontiaks sevi pozicionēja par galveno sacelšanās līderi, vēsturnieki mūsdienās tā neuzskata. Karā iesaistījās virkne ietekmīgu virsaišu, un viņus aizvainoja angļu vēlme vest sarunas vienīgi ar Pontiaku. Miera līgums uz laiku novērsa eiropiešu kolonizatoru ekspansiju rietumu virzienā, un, izvirzoties cilšu konfederāciju priekšgalā, Pontiaka kara sasniegumus vēlāk centās atkārtot vairāki citi indiāņu līderi.
Biogrāfija
Laikabiedru liecības sniedz trūcīgas ziņas par Pontiaka dzīvesgājumu pirms 1763. gada. Nav precīzi zināms ne viņa dzimšanas gads, ne dzimšanas vieta. Iespējams, viņš nāca pasaulē kādā no otavu ciematiem. Arī vecāku izcelsme ir neskaidra. Ir liecība, ka māte bija otavu cilts indiāniete, bet tēvs odžibvejs. Savukārt cita ziņa norāda, ka viens no vecākiem piederēja maiamu ciltij. Neatkarīgi no tā, Pontiaks vienmēr sevi uzskatīja par otavu.
Pontiaks kā kara virsaitis bija franču sabiedrotais pret hūroniem 1747. gadā un turpināja tos atbalstīt arī franču un indiāņu karā (1754—1763) pret angļiem. 1755. gada 9. jūlijā ap 250 franču un 650 indiāņu apvienotā koalīcija sakāva angļu ģenerāļa Edvarda Bredoka 1300 zaldātu lielo ekspedīciju. Trūkst tiešu ziņu par Pontiaka piedalīšanos kaujā, taču tā bija iespējama. Koalīcija zaudēja 30 kritušos un ap 50 ievainotos, bet angļi — ap 900. Viens no slaktiņā izdzīvojušajiem angļu virsniekiem bija vēlākais ASV pirmais prezidents Džordžs Vašingtons.
Pontiaka karš
1760. gadā beidzās franču un indiāņu karš, kā rezultātā angļi ieguva franču valdījumus Ziemeļamerikā. Angļu politika pret pamatiedzīvotājiem, atšķirībā no franču politikas, bija atklāti nedraudzīga un augstprātīga un apdraudēja cilšu turpmāko izdzīvošanu. Kopš 1761. gada indiāņu līderi aicināja ciltis apvienoties, lai atjaunotu koalīciju ar frančiem un angļus padzītu. Starp ciltīm ziņojumu veidā nepārtraukti cirkulēja no vampuma pītas kara jostas. Šo antianglisko noskaņojumu kopš 1762. gada pastiprināja lenapu (jeb delavaru) pravietis Neolins, kas aicināja visas šā reģiona ciltis izveidot kopīgu savienību, atteikties no jebkāda veida eiropiešu kultūras ietekmes un atgriezties pie tradicionālā dzīvesveida. Neolina mācība ietekmēja teju divdesmit ciltis, tostarp otavus.
"'Mani brāļi, mums ir ļoti svarīgi izskaust no savas zemes tautu, kas cenšas mūs iznīcināt. Jūs redzat tikpat labi kā es, ka mūs vairs nenodrošina tā, kā to darīja mūsu brāļi francūži... Mani brāļi, tāpēc mums visiem jāapzvēr, ka mēs vairs ilgāk negaidīsim, lai viņus iznīcinātu. Viņu nav daudz, un nekas mūs nevar aizkavēt tos padzīt.'"
Pontiaka un viņa 300 sekotāju mēģinājums pārsteigt Detroita garnizonu 7. maijā bija nesekmīgs. Neraugoties uz uzvaru Asiņainā Strauta kaujā nocietinājumu apkārtnē 1763. gada 31. jūlijā, nespēja ieņemt stratēģiski ļoti svarīgo Detroitu mazināja Pontiaka autoritāti. Jau sacelšanās sākumā otaviem pievienojās hūroni, potavatomi un odžibvi un citu cilšu pārstāvji. Viņi plašā frontē uzbruka angļu fortiem un angļu-amerikāņu kolonistiem. Īsā laikā krita astoņi angļu garnizoni.
Visbiežāk tiek pieminēta Mičilimakinaka forta ieņemšana, kas atradās šaurumā starp Hūrona un Mičigana ezeriem. 2. jūnijā tā tuvumā ieradās odžibvi un sauki, lai spēlētu lakrosu — spēli, kurā ar nūjām bija jāiemet bumbiņa starp pretinieka vārtu stabiem. Angļu garnizons aizrāvās ar tās vērošanu un neapdomīgi atvēra forta vārtus. Spēlētāji it kā nejauši iesvieda forta teritorijā bumbiņu un iebrāzās tā iekšienē. Garnizonā jau atradās indiāņu sievietes, zem kuru drēbēm bija paslēpti ieroči. Karotāji zibenīgi apbruņojās un bez pretestības ieņēma nocietinājumu.
Pontiaks mudināja pievienoties karam ne tikai apkārtējās ciltis, bet arī franču sabiedrotos. Viņš no lokāla kara virsaiša izvirzījās par nozīmīgu visa reģiona oratoru. Pēc Pontiaka neveiksmes pie Detroitas angļi uzskatīja, ka vairs nav pamata uztraukumam. Taču otavu virsaiša ietekme turpināja augt, un angļi izšķīrās par sarunām. 1766. gada 25. jūnijā Pontiaks tikās ar britu pārvaldnieku indiāņu lietās un noslēdza līgumu, kas formāli izbeidza karadarbību. Tajā gāja bojā ap 200 indiāņu karotāju, 450 angļu zaldātu un 2000 kolonistu; liels skaits indiāņu nomira no bakām, kuras angļi apzināti izplatīja caur inficētām segām.
Pēdējie gadi
Pēc miera līguma noslēgšanas pret Pontiaku nostājās liela daļa viņa dzimtā ciemata iedzīvotāju. 1768. gada maijā Pontiaks nodiktēja vēstuli Detroitas angļu virsniekiem, ka daudzi karotāji viņu "kaunina", un tāpēc viņš turpmāk vairs nevar būt virsaitis un ir spiests pamest ciematu.
Pontiakam devās līdzi ģimene un nedaudzi uzticamākie sekotāji. Viņu nogalināja netālu no Kahokija franču ciemata (Ilinoisas dienvidrietumos) kāds peoru cilts indiānis. Iespējams, šādi tika atriebts peoru virsaitis Melnais Suns, kuru Pontiaks smagi ievainoja 1766. gadā.
Piemiņa
Pontiaka vārdā ir nosauktas apdzīvotas vietas Mičiganā, Ilinoisā un Kvebekā. Līdz 2010. gadam General Motors ražoja Pontiac automašīnu marku.
Masāni
Masāni ir ciems Robežnieku pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 306 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Nauļānu ezers.
Niks Pols
Nikolass Pols (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē kreisās malas uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2022. gada Pols pārstāv NHL komandu Tampabejas "Lightning". Iepriekš spēlējis Otavas "Senators".
2013. gada NHL draftā Polu ar kopējo 101. numuru ceturtajā kārtā izvēlējās Dalasas "Stars".
Kanādas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2021. gada Pasaules čempionātā, kur ieguvis pirmo vietu.
Fototipija
Fototipija (no, phōs — 'gaisma' un τυπος, typos — 'nospiedums') jeb gaismas iespiedums ir grafikas gludspiedes tehnika, kurā attēlu fotogrāfiski pavairo uz plates, kas pārklāta ar gaismjutīgu virskārtu.
Šajā tehnikā attēls tiek iegūts no metāla plāksnes, kas pārklāta ar gaismjutīgu dihromātu saturošu želatīna slāni.
Maurs
Maurs var būt:
Ģertrūde Staina
Ģertrūde Staina (dzimusi, mirusi ) bija amerikāņu rakstniece, sabiedriska persona un mākslas kolekcionāre, kura lielāko aktīvā mūža daļu pavadījusi Parīzē.
Dzimusi Pensilvānijā, uzaugusi Oklendā, Kalifornijā. 1903. gadā apmetās Parīzē, kur nodzīvoja līdz mūža beigām.
Parīzē kopā ar brāli Leo Steinu pievērsās mākslas kolekcionēšanai, lielākoties iepērkot modernos autorus.
Stainas dzīvoklis 27 rue de Fleurus kādus četrdesmit gadus bija mākslas salons, kurā sestdienas pēcpusdienās tikās daudzi pazīstami 20. gadsimta mākslas cilvēki, to vidū Ernests Hemingvejs, Pablo Pikaso, Frānsiss Skots Ficdžeralds, Gijoms Apolinērs, Sinklērs Lūiss, Džeimss Džoiss, Ezra Paunds, Torntons Vailders, Huans Griss, Šervuds Andersons, Frānsiss Pikabia, Kārlis Van Vehtens, Anrī Matiss, Žoržs Braks, Andrē Derēns, Maksis Žakobs, Anrī Ruso. Šo salonu Hemingvejs aprakstījis memuāru grāmatā "Mūžīgi svētki" (A Moveable Feast). 1933. gadā arī Steina publicēja memuārus The Autobiography of Alice B. Toklas, kurā ar Stainas dzīvesbiedres Elisas Toklasas acīm (Steina bija homoseksuāle) arī aprakstīti šie notikumi.
Tiek uzskatīts, ka Steina radījusi jēdzienu zudusī paaudze. Viņa ir izteiciena "Roze ir roze ir roze ir roze" (Rose is a rose is a rose is a rose) autore.
Grudinovka
Grudinovka (ru) jeb Hrudzinauka (be) ir agropilsētiņa Baltkrievijā, Mogiļevas apgabalā, Bihavas rajonā. Bijusī latviešu kolonija.
Vēsture
Pirmos latviešu kolonistus Mogiļevas guberņas Bihovas apriņķa Grudinovkas muižnieks grāfs Tolstojs ataicināja 1863. gadā, tie strādāja par muižas kalpiem. 1871. gadā šeit jau dzīvoja 40 dundadznieku un citas ģimenes, kas mežos nomāja 1436 desetīnas zemes. Daļa zemnieku zemi iepirka, pārējie kļuva par nomniekiem. Kad 1909. gadā muižu nopirka cits, tad daudziem latviešiem, kam bija iekrājušies lieli parādi, mājas bija jāatstāj. Tās ieguva apkārtnes krievi, bet vēlāk atkal atpirka latvieši. Bērnus mācīja uzceltā lūgšanu namā. Vēlāk ar valsts atbalstu uzcēla zemstes skolu. Mogiļevas mācītājs brauca noturēt dievkalpojumus divas reizes gadā, bet citās svētdienās tos vadīja vietējais skolotājs un kuplināja dziedātāju koris. 1893. gadā šeit nodibinājās arī katoļu apustuļu draudze ar 35 locekļiem un savu baznīcu.
1928. gada vasarā kolonistiem atņēma daudz zemes, kā vienu no turības pazīmēm uzskatot algotu strādnieku nodarbināšanu. 1929. gada kolonijā bija 130 saimnieku ar 100 kalpiem. Lai izbēgtu no represijām, daudzi kolonisti ganus pieņēma par audžubērniem. 1929. gadā Grudinovkā aizliedza ielaist mācītāju, un luterāņu baznīcu pārvērta par produktu noliktavu. Jau 1930. gadā darbojās kolektīvs "Gaisma", kur 1931. gadā bija 14, bet 1934. gadā 30 latviešu un 19 baltkrievu saimniecību. Grudinovkas latviešu ciema padomē visa lietvedība notika baltkrievu valodā. 1934. gadā Grudinovkā bija 154 saimniecības. 100 latviešu un 54 baltkrievu. Uz 1935. gadu vēl darbojās latviešu vidusskola ar 4 skolotājiem, siera un sviesta rūpnīca, kultūras nams.
Grudinovkas latviešu nacionālo ciema padomi likvidēja 1939. gadā kā pēdējo no Baltkrievijas latviešu pašvaldībām.
Dvielis
Dvielis ir šaurs un pagarš auduma izstrādājums slaucīšanai. Tie tiek gatavoti no mitruma absorbējoša materiāla, piemēram, no liniem vai kokvilnas. Dvieļus izmanto ķermeņa slaucīšanai vai arī dažādu priekšmetu, piemēram, trauku, slaucīšanai. Pastāv arī papīra dvieļi.
Kens Kīzijs
Kens Eltons Kīzijs (en; dzimis, miris ) bija bītu paaudzes ASV rakstnieks. Pazīstamākais darbs ir 1962. gadā publicētais romāns "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu" (One Flew Over the Cuckoo's Nest).
Dzīvesgājums
Dzimis La Juntā, Kolorādo štatā. Viņa ģimene nodarbojās ar piensaimniecību un dēlu uzaudzināja Oregonas štata Springfīldā. Kīzijs bija ļoti aktīvs jauneklis, kurš labprāt nodarbojās ar amerikāņu futbolu un cīņas mākslu, kas viņam ļoti labi padevās. Studējot Oregonas Universitātē, viņam radās interese par teātra mākslu, taču tajā pašā laikā viņam piedāvāja arī sporta stipendiju, no kuras viņš nespēja atteikties.
Kens Kīzijs agrā vecumā aprecējās ar savu vidusskolas gadu draudzeni Normu Feju Haksbiju un vēlāk pārcēlās uz dzīvi Palo Alto, Kalifornijā. Tur Kīzijam radās iespēja studēt rakstniecību prestižajā Stenforda Universitātē.
1959. gadā Kīzijs iestājās Stenforda Universitātē. 1960. gadā, lai nopelnītu naudu, Kens Kīzijs bija spiests strādāt kādā Otrā pasaules kara veterānu hospitālī un piedalīties eksperimentos, kuros pētīja stipro narkotiku iedarbību, lai izmantotu tās garīgo slimību ārstēšanai. Eksperimenti izrādījās visai apšaubāmi, un pēc štata gubernatora iejaukšanās tie tika pārtraukti. Pēc tam Kīzijs aptuveni pusgadu turpināja strādāt hospitālī par naktssargu un sanitāru garīgi slimo palātā. Pēc hospitālī gūtās pieredzes Kīzijs īsā laikā sarakstīja romānu "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu". Romāns kļuva populārs, sevišķi hipiju kustības pārstāvju vidū.
1964. gadā Kīzijs publicēja otro romānu Sometimes a Great Notion, bet kritiķi to neuzskatīja par literāru sasniegumu. 1966. gadā Kīziju pieķēra un sodīja par marihuānas glabāšanu. Kīzijs nolēma, ka labākais veids, kā izvairīties no soda ir aizbēgt uz Meksiku. Jau pēc gada viņš atgriezās Amerikas Savienotajās Valstīs un pavadīja pusgadu izciešot sodu.
Kamēr Kīzijs bija cietumā, romānu "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu" iekļāva universitāšu mācību programmās. Romāns tika tulkots desmit valodās un ASV izdots romāna akadēmisks izdevums ar plašiem komentāriem. 1975. gadā iznāca oskarotā Miloša Formana filma "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu" ar Džeku Nikolsonu Makmērfija lomā. Kīzijam šķita, ka Formans izkropļojis viņa ieceri, tāpēc viņš filmas veidotājus iesūdzēja tiesā, taču prāvu zaudēja.
Nāve
Kens Kīzijs nomira no plaušu vēža izraisītām komplikācijām.
Zāliens
Zāliens, zālājs jeb mauriņš ir zemes platība, kur dekoratīvos nolūkos ir iesēti zālaugi. Tas parkos, dārzā vai pagalmā parasti tiek iekopts kā ainavas elements. To parasti kopj ar zāles pļāvēju. Zāliens tiek iekopts arī stadionos, golfa laukumos un citur.
Siļķu apakškārta
Latvijā
Siļķu apakškārtu Latvijā pārstāv 3 sugas: reņģe (Clupea harengus membras), brētliņa (Sprattus sprattus) un palede (Alosa fallax). Gan reņģe, gan brētliņa ir saimnieciski nozīmīga Baltijas jūras zivs. Toties palede iekļauta Latvijas Sarkanās grāmatas 3. kategorijā. Tās nelielā daudzumā mēdz nozvejot kopā ar reņģēm. Rets ieceļotājs Baltijas jūrā ir anšovs (Engraulis encrasicholus), kas pieder anšovu dzimtai (Engraulidae). Latvijas zivju sarakstā iekļauta arī aloza (Alosa alosa). Tomēr šī suga Latvijas ūdeņos nav konstatēta nevienu reizi. Baltijas jūrā novērota tikai rietumdaļā.
Kopīgās īpašības
Siļķu apakškārtas zivīm ir raksturīga astes uzbūve: astes skriemelis ir atdalīts no pārējā mugurkaula (starp to un nākamo skriemeli ir atstarpe). Sānu līnija vāji izteikta vai neredzama. Lielākajai daļai sugu uz vēdera viduslīnijas aug smailas, asas, ķīļveida zvīņas.
Svētais Hieronīms (Karavadžo)
"Svētais Hieronīms raksta", saukta arī "Svētais Hieronīms savā studijā" vai vienkārši "Svētais Hieronīms" ir itāliešu gleznotāja Karavadžo eļļas krāsas glezna. Glezna tapusi laikā no 1605. līdz 1606. gadam un atrodas Borgēzes galerijā Romā.
Kompozīcija
Gleznā attēlots Svētais Hieronīms, Baznīcas doktors Romas Katoļu baznīcā un populārs gleznu temats pat priekš Karavadžo, kurš radīja arī citas gleznas ar viņu meditācijā un rakstot. Šajā attēlā Hieronīms iegrimis lasīšanā un izstieptā rokā tur rakstāmspalvu. Ticis ierosināts, ka Hieronīms attēlots tulkojot "Vulgātu".
Vēsture
Parasti tiek uzskatīts, ka glezna tapusi no 1605. līdz 1606. gadam, pamatojoties uz 17. gadsimta mākslas biogrāfa Džanpjetro Bellori apgalvojumiem, lai arī Deniss Māhons piedāvā 1602. līdz 1604. gadu. Saskaņā ar Bellori, Karavadžo gleznu radīja pēc kardināla Šipiones Borgēzes pasūtījuma, kurš par kardinālu kļuva 1605. gadā, bet ir iespējams ka Borgēze to ieguva vēlāk, jo tā nav pieminēta 1613. gada Šipiones Franuči dzejā, kas aprakstīja Borgēzes Karavadžo kolekciju. Lai arī datums var būt neprecīzs, tiek uzskatīts, ka darbs nācis no Karavadžo vēlā Romas perioda, kas noslēdzās ar gleznotāja trimdu Maltā 1606. gadā.
Par to, vai "Svētais Hieronīms" ir Karavadžo darbs, dažkārt tiek izteiktas šaubas, jo no 1700. līdz 1893. gadam tas Borgēzes inventāra sarakstos tika piedēvēts Husepem de Riberam.
Roms Kalanta
Roms Kalanta (lt;  — ) bija deviņpadsmitgadīgs lietuviešu vidusskolnieks, kurš publiski pašaizdedzinājās Brīvības alejā Kauņā, protestējot pret padomju režīmu Lietuvā. Kalantas nāve izsauca lielākos pēckara protestus Lietuvā un iedvesmoja līdzīgus protestētājus. 1972. gadā vien 13 cilvēki izdarīja pašnāvību aizdedzinoties.
Kalanta kļuva par Lietuvas pretošanās kustības simbolu 1970. un 1980. gados. 2000. gadā viņam pēc nāves piešķīra Vīša Krusta ordeni.
Maskaļāni
Maskaļāni ir ciems Naujenes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 241 km attālumā no Rīgas.
Jantra
Jantra (bg) ir upe Bulgārijas ziemeļu daļā, Donavas labā krasta pieteka. Tā ir 285 kilometrus gara (trešā garākā Donavas pieteka Bulgārijā), un tās baseina platība ir 7862 km².
Jantras izteka atrodas Hadži Dimitara virsotnes ziemeļu piekājē Balkānu kalnu centrālajā daļā, 1220 metru augstumā. Tās augštecē to bieži sauc vecajā nosaukumā par Etaru (bg). Donavā upe ietek netālu no Svištovas.
Upe tek caur daudzām aizām, lielākā no tām atrodas pie Veliko Tarnovas, 7 km garumā, bet upes līkumu dēļ tā ir divreiz garāka.
Upes krastos atrodas tādas pilsētas kā Gabrova, Veliko Tarnova, Gorna Orjahovica, Polski Trambeša un Bjala, pie kuras atrodas ievērojamais Belenski tilts pār Jantru.
Livingstona salā, Dienvidšetlandas salās, Antarktīdā, atrodas Jantras līcis, kas nosaukts par godu Jantras upei.
Valērijs Kargins
Valērijs Kargins (dzimis Rīgā) ir plašos korupcijas skandālos iesaistīts Latvijas uzņēmējs, viens no Parex bankas dibinātājiem un bijušajiem īpašniekiem. Bijis tās ilggadējs prezidents un valdes priekšsēdētājs.
Jaunība, izglītība
Valērijs Kargins dzimis Rīgā 1961. gadā. Mācījās Rīgas 40. vidusskolā (1968—1978). Pusaudža gados filmējies populārā spēlfilmā "Ģimenes melodrāma", pēc vidusskolas beigšanas nesekmīgi mēģināja iestāties Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūtā (ВГИК) Maskavā. Studējis Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes žurnālistikas nodaļā (pirmajā kursā mācījās neklātienē, bet sākot ar otro - klātienē). Universitāti absolvēja 1983. gadā.
Komjaunatne
Jau mācoties pēdējā kursā Kargins sāka strādāt Kirova rajona komjaunatnes komitejā. Vēlāk tika pārcelts uz Rīgas pilsētas komjaunatnes komiteju, iestājās PSKP. Vēl strādājot komjaunatnes komitejā, Kargins iepazinās gan ar Viktoru Krasovicki, gan ar Ivaru Priedīti, kuri jau toreiz darbojās kooperatīvajā kustībā.
Bija kurators klubā "Rīgas rokklubs", kas atradās Latvijas komjaunatnes komitejas telpās, Gorkija ielā (vēlāk - Krišjāņa Valdemāra iela), pretī Rīgas Kongresu namam.
80.tajos gados V. Kargins un V. Krasovickis nopirka reāli nefunkcionējošu komjaunatnes komercstruktūru PAREKS, kas 80.to gadu beigās kļuva par nozīmīgu tūrisma firmu.
Parex
1991. gada 3. aprīlī PAREKS saņēma pirmo privātuzņēmumam izsniegto licenci valūtas maiņas operācijām PSRS teritorijā - to izsniedza otrais atjaunotās Latvijas Bankas prezidents Pāvils Sakss. Maijā PAREKS atvēra pirmo valūtas maiņas punktu, uz kuru devās arī daudzi klienti no visas toreizējās PSRS. 1991. gada augustā Kargins, kopā ar Krasovicki un viņa sievu Ņinu Kondratjevu, reorganizēja PAREKS un kļuva par tās mantinieces - AS Parex vienīgajiem īpašniekiem. Karginam piederēja puse no akcijām, bet atlikušie 50% dalījās līdzīgās daļās starp Krasovicki un viņa dzīvesbiedri.
1992. gada janvārī tika dibināta Parex banka, kuras īpašnieki ar vienādām daļām bijar Valērijs Kargins un Viktors Krasovickis. Krasovicka sieva Kondratjeva bankas turpmākajā darbībā vairāk nepiedalījās (tomēr bija ievērojamu depozītu turētāja tajā), jo pāris laulību šķīra.
2008. gada beigās, globālās finanšu krīzes rezultātā, Parex banka nonāca bankrota priekšā un faktiski tika nacionalizēta. Novembrī Karginam un Krasovickim par viņiem piederošajām 51% akciju valdība samaksāja simbolisku samaksu: vienu latu katram. Krīzei turpinoties, decembrī valsts no abiem akcionāriem pārņēma arī atlikušās daļas.
Pēc Parex zaudēšanas
Pēc Parex bankas atstāšanas Kargins un Krasovickis saglabāja iepriekšējos gados ar to uz izdevīgiem noteikumiem noslēgtos depozītu līgumus, saskaņā ar kuriem abi trīs gados procentos saņēma 10,3 miljonus latu.
Personīgā dzīve
Kopš astoņdesmito gadu sākuma Kargins bija precējies ar Tatjanu Karginu. Laulībā dzimuši divi dēli: Rems (1982. gadā) un Maksims (1987. gadā). Pēc šķiršanās 2006. gadā, civillaulībā ar Annu Barinovu dzimusi meita Valērija Maija.
Skandāli
Neskatoties uz to, ka saskaņā ar Iekšlietu ministrijas Pilsonības un migrācijas pārvaldes uzziņu Valērijs Kargins un viņa māte Dina Gvozdeva (Kargina) 1993. gadā bija nelikumīgi saņēmuši Latvijas pilsoņu pases un ar 1994. gada 29.septembra Rīgas pilsētas tiesas spriedumu tika atzīts, ka Valērijs Kargins un Dina Gvozdeva nav Latvijas Republikas pilsoņi, Saeima ar balsu vairākumu nolēma par īpašiem nopelniem piešķirt Karginam Latvijas pilsonību.
Profesija
Profesija, amats (no vidusholandiešu vai viduslejasvācu ammet ) jeb arods ir institucionalizēts noteiktu zināšanu un iemaņu kopums, ko persona iemanto, izejot noteiktu profesionālās izglītības (teorētisko zināšanu un praktisko iemaņu) ciklu, un, ko tā var izmantot atalgojuma vai peļņas gūšanai attiecīgajā nozarē. Bieži tiek veidotas profesionālās arodbiedrības, kas aizstāv noteiktajā specialitātē strādājošo (praktizējošo) intereses.
Profesijas mēdz grupēt pēc nozarēm, piemēram, lauksaimniecības profesijas, ar medicīnu saistītas profesijas, zinātnieki, sportisti, literatūras darbinieki un tā tālāk.
Augšzeme (aizsargājamo ainavu apvidus)
Augšzeme ir aizsargājamo ainavu apvidus Augšdaugavas novadā. Izvietojies Augšzemes augstienē Daugavas kreisajā krastā, aizņemot Ilūkstes pauguraines dienvidaustrumus ar Egļukalnu un Skrudalienas pauguraines dienvidrietumus. Izveidots 1977. gadā, lai saglabātu ainaviski ļoti augstvērtīgu teritoriju, kurā ietilpst Sventes un Medumu ezeri ar salām, kā arī vairāki mazi ezeriņi to apkārtnē. Teritorija iekļauj Medumu ezeraines un Sventes dabas parkus, Bardinska ezera, Medumu ezera salu, Skujines ezera un Sventes ezera salu dabas liegumus, kā arī vairākus citus aizsargājamus dabas objektus. Natura 2000 teritorija.
Airēšana 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Airēšanā 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs tiks sadalīti 14 medaļu komplekti. Sacensības notiks no 28. jūlija līdz 4. augustam.
Aleksandru Spiridons
Aleksandru Spiridons (ro; dzimis ) ir Moldovas futbola treneris un bijušais futbolists. Spēlējis pussarga pozīcijā, bijis Moldovas futbola izlases dalībnieks. No 2018. līdz 2019. gadam bija Moldovas izlases galvenais treneris.
Futbolista karjera
Spēlētāja karjeru sāka Kišiņevas "Nistru" (tagad — "Zimbru"). Vēlāk spēlējis Ukrainas klubos Kijivas SKA un Vorošilovgradas (tagad Luhanskas) "Zorya". 1983. gadā atgriezās Nistru. No 1987. līdz 1990. gadam pārstāvēja Zaria Bălți.
1991. gadā atkal atgriezās savā pirmajā klubā, kas jau bija mainījis nosaukumu uz "Zimbru". Laika posmā no 1992. līdz 1996 gadam piecas reizes izcīnīja Moldovas čempiontitulu. 1992. gadā atzīts par Moldovas gada futbolistu.
Aizvadījis 16 spēles Moldovas izlasē un guvis divus vārtus, bijis komandas kapteinis. Karjeru izlasē noslēdza 1995. gada martā.
Trenera karjera
1992. gadā sāka strādāt Kišiņevas "Zimbru" treneru korpusā. 1994. gadā kļuva par komandas galveno treneri, paralēli turpināja arī spēlētāja karjeru. Vēlāk bija Tiraspoles "Tiligul" galvenais treneris. Karjeras turpinājumā vadīja Moldovas U-21 izlasi. 2001. gadā neilgu laiku bija Moldovas izlases galvenais treneris.
Vēlāk atkārtoti vadīja Zimbru, bet no 2002. līdz 2004. gadam bija Nistru Otaci galvenais treneris. 2004. gadā kļuva par Mirčas Lučesku asistentu Doneckas "Šahtar", kur strādāja līdz pat 2016. gadam, palīdzot komandai astoņas reizes uzvarēt Ukrainas Premjerlīgā un 2009. gadā UEFA kausa izcīņā. 2016.—2017. gada sezonā bija Lučesku asistents Sanktpēterburgas "Zenit".
2018. gada janvārī tika apstiprināts par Moldovas izlases galveno treneri. Pec neveiksmīgā komandas snieguma 2020. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijā amatu atstāja.
Tālu no debesīm
"Tālu no debesīm" (en) ir 2002. gada melodrāma, kuras režisors un scenārija autors ir Tods Heinss. Galvenās lomas filmā atveido Džūliana Mora, Deniss Kveids, Deniss Heisberts, Patrīcija Klārksone, Džeimss Rebhorns un Vaiola Deivisa. Filmas pirmizrāde notika Venēcijas filmu festivālā.
Sortavala
Sortavala (ru, krl, fi) ir pilsēta Karēlijas Republikā Krievijas Federācijā. Sortavalas rajona centrs Ladogas ezera ziemeļu krastā.
Tālu no debesīm
Filma tika nominēta vairākām nozīmīgām balvām, tajā skaitā četrām Amerikas Kinoakadēmijas balvām (Labākā aktrise galvenajā lomā, Labākā oriģinālmūzika, Labākais operatora darbs un Labākais oriģinālscenārijs).
Sortavala
Vēsture
Pilsēta pirmoreiz minēta 1468. gadā, un apdzīvotās vietas krieviskais nosaukums līdz pat 1918. gadam bija Serdobola (ru). 1617. gadā, Ingrijas kara rezultātā, apdzīvotā vieta nokļuva Zviedrijas sastāvā. 1632. gadā tā ieguva pilsētas tiesības. Pēc Ziemeļu kara, 1721. gadā, Sortavala iekļāvās Krievijas impērijā, bet 1812. gadā tā tika iekļauta Somijas lielhercogistē. Pēc Krievijas impērijas sabrukuma pēc Pirmā pasaules kara, Sortavala iekļāvās neatkarīgajā Somijā. Ziemas kara rezultātā pilsēta tika iekļauta PSRS, bet pilsētas somu iedzīvotāji evakuējās uz Somiju. Turpinājuma kara laikā no 1941. gada augusta līdz 1944. gada septembrim pilsētu ieņēma somu karaspēks. Pēc kara tā atkal iekļāvās PSRS.
Tālu no debesīm
Filmas sižets notiek 1957. gadā Konektikutā. Keitija Vitakere ir mājsaimniece ar it kā perfektu dzīvi, kura ir precējusies ar Frenku, veiksmīgu izpilddirektoru. Tomēr Keitijas dzīve sākt brukt kopā pēc tam, kad viņa saskaras ar laulības krīzi un pieaugošo rasu spriedzi apkārtējā vidē.
Tatārijas Autonomā Padomju Sociālistiskā Republika
Tatārijas Autonomā Padomju Sociālistiskā Republika (tt, ru) bija Autonoma Padomju Sociālistiskā Republika Krievijas PFSR sastāvā.
2022. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācija — starpkonfederāciju izslēgšanas spēles
2022. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas starpkonfederāciju izslēgšanas spēlēs tika noskaidrotas pēdējās divas komandas, kas iekļuva Pasaules kausa finālturnīrā, kas 2022. gadā notiks Katarā. Spēles notika 2022. gada 13. un 14. jūnijā.
Formāts
Izslēgšanas spēlēm kvalificējas četras komandas — pa vienai no AFC, CONCACAF, CONMEBOL un OFC konfederācijām. Izloze, kurā tika noskaidrots, kuru konfederāciju izlases tiksies savā starpā, notika Cīrihē, Šveicē. Tajā tika noteikts, ka Āzijas (AFC) pārstāvji tiksies ar Dienvidamerikas (CONMEBOL) komandu, bet Ziemeļamerikas, Centrālamerikas un Karību reģiona izlase (CONCACAF) ar Okeānijas (OFC) pārstāvjiem.
Katra pāra uzvarētāji tika noskaidroti vienā spēlē. Spēles notika Ahmeda bin Alī stadionā Raijānā, Katarā.
Slaviša Jokanovičs
Slaviša Jokanovičs (sr, dzimis ) ir Serbijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, bijis Dienvidslāvijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Jokanovičs ir Anglijas čempionāta kluba Sheffield United galvenais treneris.
Spēlētāja karjera
Savu karjeru sācis Dienvidslāvijas kubos FK Vojvodina un FK Partizan, kuros abos viņš izcīnīja Dienvidslāvijas čempionu titulu. Vēlāk pārcēlies uz Spāniju, lai spēlētu Real Oviedo komandā, bet vēlāk viņš pievienojās La Liga komandai Tenerife. 1999. gadā Jokanovičs pievienojās citai Spānijas komandai Deportivo La Coruña. Tur viņš pavadīja vienu sezonu un palīdzēja komandai izcīnīt La Liga čempionu titulu. Vēlāk divus gadus spēlējis Anglijas Premjerlīgas komandā Chelsea, bet savu karjeru noslēdza Ciudad Murcia vienībā.
Dienvidslāvijas futbola izlases sastāvā piedalījies 1998. gada FIFA Pasaules kausā un 2000. gada Eiropas čempionātā.
Vojvodina
Partizan
Trenera karjera
Partizan
Muangthong United
Māras Zemes Krusta ordenis
Māras Zemes Krusta ordenis ir Igaunijas valsts apbalvojums, augstākais apbalvojums, kuru pasniedz tikai personām, kas nav Igaunijas pilsoņi. Ordeni 1995. gadā izveidoja tā brīža Igaunijas prezidents Lennarts Meri par godu Igaunijas valsts neatkarībai. Māras Zemes Krusta ordeni pasniedz tikai Igaunijas prezidents. Māras Zemes Krusta ordeni ir saņēmuši arī četri Latvijas Valsts prezidenti — Guntis Ulmanis, Vaira Vīķe-Freiberga, Valdis Zatlers un Andris Bērziņš, kā arī citi Latvijas pilsoņi, galvenokārt politiķi.
Miroslavs Dukičs
Miroslavs Dukičs (sr, dzimis ) ir Serbijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā, bijis Dienvidslāvijas futbola izlases dalībnieks.
Dukičs 14 gadus pavadīja Spānijā, kur viņš spēlēja Deportivo La Coruña, Valencia un Tenerife komandās. Ar Valencia komandu uzvarējis La Liga čempionātā 2002. gadā un divreiz iekļuvis UEFA Čempionu līgas finālā.
Dienvidslāvijas futbola izlases sastāvā spēlējis 1998. gada FIFA Pasaules kausā un 2000. gada Eiropas čempionātā.
Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuvis par treneri. No 2007. līdz 2008. gadam bijis Serbijas izlases galvenais treneris. Vadījis vairākas komandas Serbijā, Beļģijā, Spānijā un AAE.
Spēlētāja karjera
Deportivo
Valencia
Trenera karjera
Partizan
Individuālie sasniegumi
Ejakulācija
Ejakulācija ( — ‘izsviešana’) ir spermas izplūšana no dzimumlocekļa, kas parasti notiek reizē ar orgasmu. Ejakulācijai ir liela nozīme apaugļošanās procesā. Retos gadījumos ejakulācija notiek priekšdziedzera (prostatas) slimību dēļ. Ejakulācija var notikt arī miega laikā. Šādu procesu sauc par pollūciju jeb ‘slapjajiem sapņiem’. Anejakulācija ir situācija, kad nevar notikt ejakulācija, bet disejakulācija ir tad, kad ejakulācija notiek ar sāpēm.
Georgijs Čičerins
Izcelsme un uzskatu veidošanās
Dzimis 1872. gada 24. novembrī Tambovas guberņas muižnieku ģimenē. Viņa tēvs Vasilijs Čičerins strādāja Krievijas vēstniecībā Parīzē, bet sakarā ar personīgiem apvainojumiem atgriezās Krievijā. No viņa dzimtas nākuši vairāki slaveni ģenerāļi, diplomāti, gubernatori. Georgija tēvocis Boriss Čičerins bija diplomāts, Šellinga un Hēgeļa piekritējs, pazīstams ar liberāliem uzskatiem. Protestējis pret muižniecības konservatīvismu.
Māte Žoržina Čičerina (dzimusi Meijendorfa — ) bija vācbaltiete un viena no aktīvākajām paškoviešu kustības dalībniecēm, kas sludināja šo mistisko mācību. Georgijs bijis vientuļš bērns, jo spējis stundām ilgi aplūkot diplomātiskus dokumentus, kurs māte glabājusi kā ģimenes relikvijas, tomēr tas attīstījis fenomenālu atmiņu. Čičerins par savām bērnu dienām izteicies, ka: "Vide, kurā es augu, bija pārpilna atmiņu no diplomātiskās pasaules. Politiskās noslieces ģimenes lokā bija liberāli opozicionāras, un es kopš bērnības pieradu, ka valdība jālamā".
Tēva māsa bija apprecējusi citas senas muižnieku dzimtas atvasi E.Nariškinu, tādēļ viņi bieži viesojušies šajā muižā. Tāpat viņi apciemojuši arī zemnieku sādžas. Tēvs 53 gadu vecumā miris no tuberkulozes, tad zēnam bija 10 gadu. Georgijs Čičerins mācījies vietējā ģimnāzijā, kur sākotnēji bijis kautrīgs, vairījies un baidījies no skolas biedriem, tomēr ar laiku apradis un kļuvis par spējīgāko skolas audzēkni. Izmantojis jau bērnībā iegaumēto un apliecinājis, ka ir ārkārtīgi spējīgs un nākotnē daudz sasniegs. Garīgi zēnu saistījusi Nīčes filozofija, jau drīz iepazinis klasisko mūziku, kas kļuvusi par viņa kaislību mūža garumā, īpaši tuvi viņam bija Rihards Vāgners un Volfgangs Amadejs Mocarts. Tie gan nav vienīgie literāti un mūziķi, kas saistījuši nākamo diplomātu, viņš aizgūtnēm lasījis dažādu literatūru. Vēlāk ar ģimeni pārcēlās uz Pēterburgu, kur pēc vidusskolas beigšanas strādāja vietējā arhīvā. Bieži apmeklēja bibliotēkas, kas bijusi iespēja atrauties no sociālo apstākļu smaguma un valdošas apkārtējās nabadzības. 1893. gadā, būdams 2. kursā, iepazīstas ar nākamajiem māksliniekiem Grabaru, Rērihu un Ščerbinovski. Draugi bieži pulcējušies pie Ščerbinovska, kur muzicēja un runāja par glezniecību. Tur tika aktīvi nopelta arī pastāvošā valsts kārtība. Čičerins ieguva daudz draugu opozicionāri noskaņotas jaunatnes vidū.
Šai laikā Čičerins nokļuva sociāldemokrātiski noskaņoto autoru Beļinska, Dobroļubova, Černiševska ietekmē. Bieži strīdējies ar tēvoci Borisu Čičerinu, jo viņam nepatika pārlieku liberālie tēvoča uzskati. 1895. gadā iestājās Sanktpēterburgas Universitātes vēstures un filozofijas fakultātē, kur kārtojis valsts eksāmenus seno laiku vēsturē, baznīcas vēsturē, viduslaiku vēsturē un citos priekšmetos un nokārtojis tos teicami, saņemot pirmās pakāpes diplomu.Daudz ceļoja, īpaši atzīmējama viesošanās Berlīnē, Ķelnē, Minhenē. Šai laikā vēl bijis tālu no komunistu idejām. Strādādams Krievijas impērijas Ārlietu ministrijā, aizrautīgi strādājis arhīvā, uzrakstījis pilnīgu A. Gorčakova biogrāfiju.
Politiskā darbība
1904. gadā viņš pēc tēvoča Borisa Čičerina nāves mantoja viņa muižu un ar iegūto naudu atbalstīja revolucionārus. Kad Krievijas slepenpolicija izsekoja t.s. Narbuta grupu, Čičerinam vajadzēja emigrēt no Krievijas. Uzskatu ziņā nokļuvis Pļehanova ietekmē un atbalstīja meņševikus. Iepazinies ar Kārli Lībknehtu. 1905. gada revolūcijas laikā tuvinājās boļševikiem. No 1907. gada KSDSP Ārzemju centrālā biroja loceklis, drīz vien kļuva par tās sekretāru. 1907. gadā Berlīnē apcietināts par spiegošanu, par viltotas pases lietošanu un sapulces organizēšanu izraidīja no Prūsijas. Ticies ar Ļeņinu, Lielbritānijā izplatījis informāciju par politiskās cīņa stāvokli Krievijā. Gvozdeva epopejas rezultātā pilnīgi novērsies no meņševisma. Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā aktīvi cīnījies pret krievu emigrantu iekļaušanu angļu armijā. Čičerina darbība, īpaši atbalsts, ko sniedza boļševikiem, saistīja angļu specdienestu uzmanību. Čičerinu vēlreiz arestēja 1917. gada 7. augustā sakarā ar spiegošanu padomju labā. Krievijā izvērsās kampaņa pret Čičerina arestu un viņš kļuva populārs sabiedrībā. Galu galā angļu valdība bija spiesta apmierināt krievu prasību par viņu politiķu atbrīvošanu, 1918. gada 23. janvārī avīze Izvestija rabočik i krestjanskik deputatof rakstīja: "nesen no Anglijas atgriezušies biedri Čičerins un Petrovs, kurus angļu valdība bija ieslodzījusi kā "karalistei nevēlamus cilvēkus". Angļiem gan palika pozitīvs iespaids par Čičerinu un viņi par prieku ziņoja, kad Čičerins tika iecelts augstos amatos.
1918. gadā atgriežoties Krievijā, Čičerins pievienojās boļševiku partijai un bija nozīmēts kā Trocka pilnvarotais Brestļitovskas miera sarunu laikā. Marta sākumā Čičerins atstāja savu posteni, kļūstot par Padomju Krievijas ārlietu komisāru. Tāpat viņš bija viens no Kominternes kongresa locekļiem. Čičerins sekoja Vācijas ārpolitikai ar antibritisku attieksmi, to viņš attīstīja, esot ārlietu ministrs, kad briti bloķēja Krievijas ekspansiju Āzijā. Viņš pat ieteica Ļeņinam, ka angļu strādnieki jāliek brīvprātīgo vienībās 1920. gadā, kad Sarkanā armija jau bija pie Varšavas.
Attiecības starp Lielbritāniju un Padomju Savienību pasliktinājās, policijas uzbrukums tirdzniecības misijai Londonā un diplomātisko attiecību pārtraukšana ar Londonu iekrita vienā laikā ar grautiņiem PSRS pārstāvniecībās Pekinā un Šanhajā. Ostins Čemberlens apgalvojis, ka lai gan diplomātiskās attiecības ar PSRS ir pārtrauktas, tirdznieciskās var turpināties. Par Čičerina popularitāti liecina tas, ka daudzi laikraksti 1928. gadā atzīmēja viņa jubileju. Vācijas laikraksti rakstījuši, ka viņš saistīts ar PSRS varenības augšanu, parādījis izcilas spējas kā "sarkanās" diplomātijas veidotājs.
Mūža nogale
1920. gadu beigās Čičerina veselība pasliktinājās un ārsts Fersteru, kas iepriekš nodarbojās ar Ļeņina veselības uzlabošanu, viņam izstrādāja ceļojuma maršrutu. 1930. gadā viņš apceļoja Frankfurti pie Mainas, Leipcigu, Breslavu, Katovici, Varšavu. 1930. gada 21. jūlijā viņš atkāpās no amata slimības dēļ un tika aizvietots ar Maksimu Ļitvinovu.
Miris 1936. gada 7. jūnijā Maskavā. No Lielā terora laika līdz Hruščeva atkusnim Čičerina vārds reti tika pieminēts Padomju Savienības komunistiskās partijas vēstures darbos.
Masli
Masli ir ciems Mežvidu pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 261 km attālumā no Rīgas.
Lūtonas lidosta
Londonas Lūtonas lidosta ir starptautiska lidosta Apvienotajā Karalistē. Izvietojusies Bedfordšīras grāfistē 2,8 km uz austrumiem no Lūtonas pilsētas un 47 km uz ziemeļiem no Londonas centra. Pēc pasažieru plūsmas piektā lielākā Apvienotās karalistes lidosta — apkalpo galvaspilsētu Londonu un Anglijas dienvidus. Lidosta izveidota bijušā militārā lidlauka vietā, pēc nonākšanas civilā pārvaldē ilgus gadus izmantota čārterreisiem. Mūsdienās izmanto galvenokārt zemo cenu aviokompānijas, nodrošinot galamērķus Eiropā. Lidostai ir viens terminālis un viens skrejceļš. Lūtona ir EasyJet, Monarch, Thomson Airways, Wizz Air bāzes lidosta.
Valentīna Eisule
Valentīna Eisule (dzimusi, mirusi ) bija latviešu tulkotāja un redaktore.
Dzīvesgājums
Dzimusi robežsarga ģimenē. No 1938. līdz 1949. gadam mācījās Rēzeknes 1. vidusskolā, pēc tam studēja Pētera Stučkas Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātē, kuru absolvēja 1954. gadā. Pirmā nozīmīgā publikācija – apcere "Kārļa Pelēkā dzeja" almanahā "Jauno vārds" (1957). Strādāja Latvijas Valsts izdevniecības (1954–1962, 1965–1967), laikraksta "Literatūra un Māksla" (1967–1983) un žurnāla "Karogs" (1983–1985) redakcijās. Bija Latvijas Padomju rakstnieku savienības locekle.
Aleksandrs Radiščevs
Aleksandrs Radiščevs (, dzimis, miris ) bija krievu ierēdnis un publicists, darba "Ceļojums no Sanktpēterburgas uz Maskavu" autors.
Dzimis muižnieka ģimenē. Bērnību pavadīja Kalugas guberņas Ņemcovā (mūsdienās Radiščeva, Kalugas apgabalā), vēlāk dzīvoja Maskavā. 1762. gadā sāka mācības Pāžu korpusā Sanktpēterburgā. Pēc četriem gadiem Radiščevs bija 12 cilvēku vidū, kuri tika nosūtīti papildināt izglītību uz Leipcigas Universitāti, kur iepazinās ar tā laika aktuālajām idejām. Atgrizies Krievijā, strādāja valsts pārvaldē, 1790. gadā kļuva par Sanktpēterburgas muitas vadītāju.
1790. gadā viņš anonīmi publicēja darbu "Ceļojums no Sanktpēterburgas uz Maskavu". Latviešu tulkojums iznāca 1950. gadā (atkārtoti 1978. gadā, tulkojis Oto Brikšķis). Darbā tika pausta Krievijas sabiedriskās iekārtas kritika, cariene Katrīna Lielā Radiščevu nosauca par "dumpinieku, sliktāku par Pugačovu". Radiščevs tika notiesāts uz nāvi, kuru nomainīja pret izsūtījumu uz Iļimsku (mūsdienās Irkutskas apgabalā). Kad 1796. gadā par caru kļuva Pāvils I, Radičevam tika ļauts atgriezties no izsūtījuma. Aleksandra I laikā tika iekļauts likumu izstrādāšanas komisijā. Izdarījis pašnāvību, iedzerot indi.
Presidente Pedro Agirre Serda
Presidente Pedro Agirre Serda (es) bija Čīles vissezonas polārstacija Antarktikā. Izvietojusies Dienvidšetlendas salās, Disepšenas salas krastā pie tās iekšējā līča Fostera ostas.
Stacija izveidota 1955. gada 18. februārī kā Čīles Gaisa spēku atbalsta punkts un nosaukta par godu bijušajam prezidentam Pedro Agirrem Serdam (1938—1941). Galvenās izpētes jomas bija vulkanoloģija, klimatoloģija un meteoroloģija. Stacija iznīcināta 1967. gada 4. decembra vulkāna izvirdumā, personāls evakuēts. 2001. gadā stacijas krāsmatām piešķirts speciāli aizsargājama vēstures pieminekļa statuss.
Ķīselis
Ķīselis (be, et, ru, lt, pl, fi, uk; no slāvu: киселъ (kisel) — 'skābs') ir sarecināts un ieskābēts auzu miltu novārījums. Tas ir senākais zināmais Latvijā gatavotais auzu ēdiens. Ķīselis bija Austrumeiropas slāvu un somugru, kā arī Baltijas austrumu tautu, rituālais vedību un bedību ēdiens, bet vēlāk tā nosaukums pārnests uz augļu un ogu saldo ēdienu.
Monotipija
Monotipija (no el — 'viens' un τυπος, typos — 'nospiedums') ir grafikas iespiedtehnika, kurā no iespiedformas iespējams iegūt tikai vienu kvalitatīvu novilkumu.