cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Irīdijs
Vēsture
Irīdija atklāšana ir saistīta ar platīna un citu platīna grupas metālu atklāšanu. Konkrēti irīdiju 1803. gadā atklāja franču ķīmiķi Ipolits Viktors Kollets Deskotils (Hippolyte-Victor Collet-Descotils), Antuāns de Furkruā (Antoine de Fourcroy) un Luī Nikolā Voklēns (Louis Nicolas Vauquelin). Tajā pašā gadā arī angļu ķīmiķis Smitsons Tenants (Smithson Tennant) atklāja jauno metālu un osmiju, pētot platīna rūdu, kas bija atvesta no Dienvidamerikas.
1842. gadā irīdijs pirmo reizi tika iegūts ar ļoti augstu tīrības pakāpi.
Irīdija nosaukums cēlies no grieķu vārda (iris) — varavīksne, jo irīdija sāļi ir daudzkrāsaini.
Atrašanās dabā
Irīdijs Zemes garozā ir viens no visretāk sastopamajiem elementiem. Tā koncentrācija ir aptuveni viena daļiņa no miljarda, kas ir daudz mazāk nekā zelta vai platīna koncentrācija. Tikai vēl trīs dabā sastopamiem ķīmiskie elementiem ir vēl mazāka koncentrācija. Toties irīdija koncentrācija ir aptuveni 500 reizes lielāka uz Zemes atrastajos meteorītos. Tas liek domāt, ka irīdija uz Zemes tomēr ir daudz vairāk. Tā kā irīdija blīvums ir salīdzinoši liels, tad, iespējams, tas lielākā koncentrācijā atrodas Zemes kodolā.
Izotopi
Ir zināmi divi stabili irīdija izotopi: irīdijs-193 (62,7% no kopējā irīdija daudzuma) un irīdijs-191 (37,3%). Ir sintezēti vēl vismaz 34 radioaktīvi izotopi, kuru masas skaitļi ir no 164 līdz 199. Visstabilākais ir irīdijs-192, kura pussabrukšanas periods ir 73,827 dienas.
Iegūšana
Irīdijs komerciāli tiek iegūts kā blakusprodukts vara un niķeļa raktuvēs. 2000. gados vidēji ik gadu pasaulē tika iegūtas no 2,5 līdz 4 tonnām irīdija, bet 2010. gadā ieguva aptuveni 10,4 tonnas irīdija. Tā cena 2010. gadā bija 642,15 ASV dolāri par Trojas unci.
Fizikālās īpašības
Irīdijs ir smags sudrabbalts metāls. Tā blīvums ir 22 560 kg/m³. Tā kā tas ir ļoti ciets, tad to ir grūti mehāniski apstrādāt. Irīdija kušanas temperatūra ir 2446 °C, bet viršanas temperatūra ir 4428 °C. Tā ir desmitā augstākā viršanas temperatūra no visiem ķīmiskajiem elementiem. Irīdija kristāliskā struktūra ir malās centrēta kubiskā singonija.
Meklētājprogramma
Vēsture
Pirmais rīks, ko izmantoja informācijas meklēšanai Internetā, bija Archie, ko radīja Makgila Universitātes (Kanāda) students Alans Emtegs. Programma lejuplādēja publisko anonīmo FTP vietņu failu direktoriju sarakstus un veidoja meklējamu failu nosaukumu datubāzi. Archie nemācēja meklēt pēc failu satura.
1991. gadā Marks Makkahils Minesotas Universitātē radīja Gopher, kas indeksēja teksta dokumentu saturu.
Pirmais tīmekļa meklētājs bija Wandex (mūsdienās vairs nepastāv), ko 1993. gadā Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā izstrādāja Metjū Grejs. 1993. gadā radās vēl viens tīmekļa meklētājs, kurš darbojas vēl šobaltdien, AliWeb. Pirmais "pilna teksta" meklētājs bija WebCrawler, kas parādījās 1994. gadā. Atšķirībā no priekšgājējiem, tas ļāva lietotājam meklēt pēc jebkura vārda, ko satur tīmekļa lappuse. Tas bija pirmais meklētājs, kas guva plašāku popularitāti, un turpmākos gadus visi vadošie tīmekļa meklētāji darbojās pēc tā iedibinātiem principiem. 1994. gadā dienasgaismu ieraudzīja arī Kārnegi Melouna Universitātē izstrādātais meklētājs Lycos.
Drīz pēc tam radās arī vairāki citi tai laikā populāri meklētāji, piemēram, Excite, Infoseek, Inktomi, Northern Light un AltaVista. Tie sastādīja konkurenci tolaik populārajiem tīmekļa katalogiem, piemēram, Yahoo!. Vēlāk lielākā daļa tīmekļa katalogu integrēja meklēšanas tehnoloģijas.
1998. gadā divi Stenforda Universitātes doktorantūras studenti Sergejs Brins un Lerijs Peidžs izstrādāja meklētāju Google, kas tika balstīts uz jauniem principiem. Tas katrai tīmekļa lappusei rēķina popularitātes reitingu PageRank, ko izmanto meklēšanas rezultātu secības noteikšanai. PageRank balstās uz pieņēmumu, ka saite no lappuses A uz lappusi B ir lappuses A balss par lappusi B. Tātad, jo vairāk hipersaišu uz noteiktu tīmekļa lappusi, jo augstāks tās reitings. Google sāka gūt plašu popularitāti sākot ar 2001. gadu.
Redzot Google popularitāti, 2004. gadā savu meklētāju pārstrādāja Yahoo!. Tas bija balstīts uz līdzīgiem principiem. 2005. gadā jaunu tīmekļa meklētāju izlaida arī Microsoft (MSN Search, tagad Windows Live).
Kā darbojas tīmekļa meklētāji
Mūsdienu tīmekļa meklētāju pamatā ir trīs autonomas darbības:
Židiki
Židiki (lt) ir mazpilsēta Mažeiķu rajonā, Lietuvā, netālu no Latvijas robežas. Atrodas 21 km uz rietumiem no Mažeiķiem, pie autoceļa Mažeiķi—Skoda. Židiku seņūnijas centrs. Pilsētiņā atrodas Židiku Sv. Jāņa Kristītāja baznīca, Židiku Marijas Pečkauskaites vidusskola.
Vēsture
Veicot Valaku reformu, 1568. gadā dibināti Židiku lauki, kas 17. gadsimta beigās kļuva par pilsētiņu. No 1614. gada Židiki piederēja Kražu jezuītiem, kuri šeit 1636. gadā uzcēla baznīcu. 1659. gadā zviedri Židikus nodedzināja. Pilsētiņā postoši ugunsgrēki bija 1824., 1825., 1852. un 1939. gadā. 1850. gadā pirmoreiz minēta draudzes skola, 1865. gadā nodibināta valsts pamatskola. No 19. gadsimta vidus līdz 1950. gadam Židiki bija pagasta centrs.
Židiki cieši sasaistīti ar lietuviešu rakstnieci Mariju Pečkauskaiti - Šatrijas Raganu, kura šeit dzīvoja no 1915. gada līdz savai nāvei 1930. gadā. Židikos viņa sarakstīja daļu savu labāko darbu, nodarbojās ar labdarību, nodibināja arī lietuviešu skolu. Rakstniece apbedīta Židiku kapsētā, viņai uzbūvēta sarkanu ķieģeļu kapliča.
Arhitektūra
Židiku vecā daļa ir valsts aizsardzībā esošs pilsētbūvniecības piemineklis: tiek aizsargāts ielu tīkls un laukuma plānojums. Pilsētiņai ir radiāls plānojums - tā sāka veidoties Valaku reformas laikā, kad uz ielu laukuma galiem sagāja vairāk galveno ielu (tagad to ir 4) un paplašinātā lauku iela kļuva par laukumu. Plānojums izveidojās līdz 19. gadsimta sākumam. Pie laukuma atrodas neliela klasicisma stila baznīca bez torņiem (Gelgaudu dzimtas celta 1819. gadā) — arhitektūras piemineklis; blakus tai ir zvanu tornis (1841. gads). Pilsētbūvniecības pieminekļa teritorijā pārsvarā atrodas 20. gadsimta 1. pusē celtas 1—2 stāvu ēkas, ir arī 20. gadsimta 2. puses tipveida projektu celtnes. Laukumā un ielās nav apstādījumu.
Židiki šodien
Pašlaik Židiku pilsētiņā darbojas trīs veikali, ambulance, ugunsdzēsēju depo, pasts, aptieka, benzīntanks, stomatoloģiskais kabinets, jau minētās baznīca un skola. Židikos ir Marijas Pečkauskaites (Šatrijas Raganas) memoriālais muzejs. Šeit ir arī Kultūras nams, kurā atrodas bibliotēka un Mažeiķu mūzikas skolas Židiku filiāle.
Milāna
Milāna (it) ir pilsēta Itālijas ziemeļos Padānas līdzenuma rietumdaļā. Otra lielākā pilsēta Itālijā, Lombardijas un Milānas provinces centrs. Ievērojams ekonomikas centrs. Milāna ir Pirelli un Alfa Romeo mītnes vieta.
Līdzās Romai, Parīzei, Londonai un Ņujorkai Milāna ir viens no pasaules modes centriem. Pilsēta ir dzimtene tādiem zīmoliem kā Giorgio Armani, Dolce & Gabbana, Prada un Gianni Versace.
Sportā pilsēta slavena ar divām futbolkomandām AC Milan un Internazionale (Inter). Netālu no Milānas atrodas Formula 1 Moncas trase, kur notiek Itālijas GP izcīņa. Milāna kopā ar Kortīnu d'Ampeco ir izraudzīta par 2026. gada ziemas olimpisko spēļu norises vietu.
Vēsture
Tiek uzskatīts, ka Milānu ap 600. gadu p.m.ē. dibinājuši ķelti, un tās ķeltu nosaukums (Mid-lan — 'līdzenuma vidū') saglabājies cauri gadsimtiem. Ap 222. gadu p.m.ē. Milānu ieņem romieši un nosauc par Mediolānu (Mediolanum).
4. gadsimtā, bīskapa Svētā Ambrosija un imperatora Teodosija I laikā Milāna ir Rietumromas impērijas galvaspilsēta. Tajā laikā Milāna ir otrā lielākā pilsēta Eiropā ar 300 000 iedzīvotājiem.
11. gadsimtā, pēc ostgotu un langobardu periodiem, pilsēta atgūst savu nozīmību un vada citas Lombardijas pilsētas cīņā pret Svēto Romas impēriju.
Renesanses laikmetā pilsētā valda savstarpēji konkurējošās Sforcu un Viskonti ģimenes, kuras aicina uz pilsētu māksliniekus (to starpā arī Leonardo da Vinči). Pēc mēģinājumiem dominēt visā Ziemeļitālijā 15. gadsimtā Milānu pakļauj Francija, bet 16. gadsimta sākumā — Spānija.
Otrā Itālijas neatkarības kara rezultātā Milāna 1859. gadā iekļaujas Sardīnijas Karalistes sastāvā, kura 1861. gadā pārtop par Itālijas karalisti.
Kā viens no lielākajiem ekonomikas centriem un viena no Salo republikas galvenajām pilsētām Milāna smagi cieta Otrā pasaules kara laikā sabiedroto bombardēšanās.
Cilvēki
Milānā dzimuši:
Aktašīts
Aktašīts (nosaukts atradnes vārdā Altajā) - rets minerāls.
Šķidrums
Šķidrums ir vielas agregātstāvoklis, kura tilpums pie konstantas temperatūras un spiediena ir konstants, un kura formu nosaka trauks, kurā tas ir iepildīts. Šķidrums rada spiedienu uz trauka sienām un tajā iegremdētajiem ķermeņiem, šis spiediens ir vienāds visos virzienos (hidrostatiskais spiediens).
Šķidrumi ir (normālos apstākļos) ūdens, piens, dažādas eļļas, spirts, benzīns, acetons, glicerīns utt. Normālos apstākļos šķidrs ir arī dzīvsudrabs.
Plūstamība
Šķidrumi spēj plūst pa caurulēm un tādēļ tie var tecēt pa ūdensvadiem un kanāliem. Daži šķidrumi plūst ātri, bet citi tajos pašos apstākļos - daudz lēnāk. Tā, piemēram, uz galda izliets ūdens ātri izplūst pa galda virsmu. Savukārt izlieta eļļa to dara lēnāk. Bet medus vai piķis var plūst tik lēni, ka dažkārt ir grūti pateikt, vai tas ir šķidrums vai cieta viela.
Jo šķidrums labāk plūst, jo ātrāk tajā grimst ķermenis (kura blīvums ir lielāks par šķidruma blīvumu). Piemēram, ūdenī iemetot tērauda lodīti, tā nogrimst pietiekoši ātri. Turpretī traukā ar biezu eļļu tā pati lodīte nogrims lēnāk.
Salīdzinot ar gāzēm, kurām arī piemīt šī īpašība, šķidrumi plūst daudz reižu lēnāk.
Slapināšana
Slapināšana ir šķidruma spēja slapināt cietas vielas ķermeņus. Piemēram, ja nelielu ūdens daudzumu izlej uz pulētas galda virsmas, tad ūdens izplūst un plānā slānītī piekļaujas virsmai - galds kļūst slapjš. Ūdens slapina daudzas cietas vielas - stiklu, metālu, laku u.c. Slapināšana ir raksturīga arī citiem šķidrumiem - pienam, benzīnam, spirtam utt. Šie šķidrumi slapina daudzu, bet ne visu cietu vielu virsmas. Tā, piemēram, uz parafīna vai taukainas virsmas uzliets ūdens neizplūst, jo parafīnu un taukus ūdens neslapina.
Ir arī šķidrumi, kuri izturas savādāk nekā ūdens. Tāds ir, piemēram, dzīvsudrabs. Tas, izliets uz kāda ķermeņa virsmas, parasti savelkas lodītēs. Dzīvsudrabs virsmu neslapina un tā pilieni ripo pa galda virsmu kā mazas lodītes.
Šķidruma spiediens
Ja šķidrums ir miera stāvoklī homogēnā gravitācijas laukā, tad spiedienu p jebkurā punktā nosaka ar formulu kur \rho ir šķidruma blīvums (pieņemts par konstantu) un h ir šķidruma staba augstums. Jāievēro, ka šī formula spiedienu uz brīvas virsmas dod vienādu ar nulli (ja virs šķidruma virsmas nepastāv virsspiediens (formulā nav norādīts)), un tas ļauj izskaidrot virsmas spraiguma parādības.
Virsmas spraigums un kapilaritāte
Šķidrumiem ir raksturīgas virsmas spraiguma un kapilaritātes parādības. Virsmas spraigums raksturo šķidruma virsmas enerģiju, tas nosaka šķidruma spēju slapināt cietvielas. Viskozitāte raksturo šķidruma iekšējo berzi, tā nosaka šķidruma tecēšanas īpašības. Šķidrumi parasti izplešas, ja tos karsē, un saraujas, ja atdzesē. Ķermeņi, kuru blīvums ir mazāks par šķidruma blīvumu, peld, ja ievietoti šķidrumā. Šķidrumi to attiecīgajos vārīšanās punktos pārvēršas par gāzēm un kušanas punktos par cietām vielām. Veicot frakciju destilāciju, šķidrumus var atdalīt vienu no otra, ja tie vārās katrs savā vārīšanās temperatūrā. Kohēzija starp molekulām šķidrumā nav pietiekoša, lai novērstu iztvaikošanu no brīvās virsmas. Stikls normālās temperatūrās nav atdzesēts šķidrums, bet ir amorfa viela.
Masas skaitlis
Atoma masas skaitlis ir kodolā esošo protonu un neitronu kopīgais skaits. Tas ir elementa izotopa atommasai tuvākais veselais skaitlis.
Smaragdīts
Smaragdīts (nosaukums dots pēc krāsas līdzības ar smaragda krāsu) ir minerāla aktinolīta paveids. Neliels hroma piejaukums iekrāso smaragdītu koši zaļu, citreiz par smaragdītu dēvē arī bāli zaļu aktinolītu, kuru iekrāso alumīnijs. Atrod eklogītā un gabro. Smaragdīts bieži atrodams plātņveida kristālos.
Militārisms
Militārisms ir valsts politika, kurai raksturīga intensīva bruņošanās, lai stiprinātu militāro potenciālu agresijai pret citām valstīm,k ā arī ideoloģija, kas attaisno militāra spēka lietošanu attiecībā pret citām valstīm.
Tas var būt arī politiskais režīms, kurā noteicošā loma ir bruņotajiem spēkiem un militārrūpnieciskajam kompleksam vai militāro ideālu un noskaņojuma pārmērīga ietekme sabiedrībā.
Militārisms ir bijis nozīmīgs daudzu tautu imperiālistisko vai ekspansionistisko ideoloģiju elements vēstures gaitā.
Krievija
Krievijai ir sena militārisma vēsture, kas turpinās līdz pat šai dienai, tās pamatā ir vēlme aizsargāt savu rietumu robežu, kurai nav dabisku buferzonu. Pēc Pētera I reformām Krievija kļuva par vienu no Eiropas lielvarām politiskās un militārās varas ziņā. Imperatora laikā Krievija turpināja teritoriālo ekspansiju Sibīrijā, Kaukāzā un Austrumeiropā, galu galā iekarojot lielu daļu Polijas—Lietuvas kopvalsts.
Impērijas valdīšanas beigas 1917. gadā nozīmēja dažu teritoriju zaudēšanu pēc Brestļitovskas līguma noslēgšanas, taču lielu daļu no tām pēc tam ātri atguva Padomju Savienība, tostarp tādos notikumos kā Polijas sadalīšana un Baltijas valstu okupācija 30. gadu beigās un 40. gados. Padomju ietekme savu kulmināciju sasniedza pēc Aukstā kara laikā, kad PSRS okupēja praktiski visu Austrumeiropu. Tas viss tika zaudēts līdz ar PSRS sabrukumu 1991. gadā.
Mūsdienu Krievija ir saglabājusi milzīgu ģeopolitisko ietekmi pēcpadomju valstīs. Krievijas pašreizējā politika (Vladimira Putina vadībā) ir vērsta uz to, lai atgūtu agrāk kontrolētās teritorijas, par ko liecina Krimas un citu Ukrainas teritoriju okupācija. Turklāt Krievija ir faktiski sagrābusi Baltkrieviju un izveidojusi tādas satelītvalstis kā Dienvidosetija un Abhāzija. Krievijas politika pēc 2014. gada tiek apzīmēta kā putinisms un rašisms.
Ziemeļkoreja
Ziemeļkorejā pastāv princips "militārā prioritāte", kas nosaka Korejas Tautas armijas prioritāti valsts lietās. "Militārā prioritāte" vada politisko un ekonomisko dzīvi Ziemeļkorejā un kalpo kā vadošā ideoloģija.
Izraēla
Vairāki arābu—izraēliešu konflikti pēc Neatkarības deklarācijas pasludināšanas veicināja drošības un aizsardzības jautājumu izcelšanu politikā un pilsoniskajā sabiedrībā, kā rezultātā daudzi no bijušajiem Izraēlas augstākajiem militārajiem virsniekiem kļuva par vadošajiem politiķiem (Ichaks Rabins, Ariels Šarons).
Hinduisms
Hinduisms (सनातन धर्म) ir viena no senākajām reliģijām, kurām ir sekotāji mūsdienās. Paši hinduisti to bieži sauc par sanātana dharma, kas tulkojumā nozīmē "mūžīgā reliģija". Hinduisms aptver ļoti daudzveidīgas un atšķirīgas ticību sistēmas, praksi un svētos rakstus. Tā sākums ir meklējams senajā vēdiskajā sabiedrībā, vismaz 2000 gadu p. m. ē. Tā ir trešā lielākā reliģija pasaulē ar aptuveni 940 miljoniem sekotāju visā pasaulē, no kuriem 96% dzīvo Indostānas pussalā. Pārējās pasaules valstīs ir aptuveni 30 miljoni hinduisma sekotāju. Ja pieskaita jogas praktizētājus, tad pasaulē pavisam kopā to varētu būt apmēram 1,05 miljardi.
Hinduisma noskaņa vislabāk atklājas senajā Rigvēdā, kas ir "vissenākie reliģiskie raksti pasaulē".
Sanskrits: एकम् सत् विप्राः बहुधा वदन्ति Transliterācija: ēkam sat viprāh bahudhā vadanti Tulkojums: Patiesībā ir viena, kaut arī svētie to zina kā daudzveidīgu. — Rigvēda (I. grāmata, CLXIV. himna, 46. pants)
Monisti saskata vienu esamību, kurā dievu personības ir tikai vienas vienīgās godināmās Augstākās Būtnes dažādi aspekti, kā viens gaismas stars var tikt sadalīts dažādās krāsās. Daži hinduisma Dieva aspekti ir Dēvī, Višnu, Ganēša un Šiva. Viens no ievērojamākiem hindu monistiem ir svētais Rāmakrišna, kura godinātā Dieva veidols bija Dēvī. Viņš sludināja tradicionālo hindu tradīciju, kurā bhakta var godināt Dievu jebkurā sev tīkamā jeb izvēlētā veidolā (īšta dēvata), un lūgt Dieva žēlastību, lai sasniegtu mokšu, izkļūstot no dzimšanas un nāves cikla.
Hinduisms iekšēji ir ļoti atšķirīgs, taču viena no idejām, kas apvieno visus sekotājus, ir tiekšanās pēc apgaismības un atbrīvošanās no pārdzimšanas cikla. Arī jēdziens par ahimsu jeb nevardarbību ir ļoti nozīmīgs, jo tas veicinājis veģetārisma un iecietības izplatību. Hinduisti uzskata, ka pasaulē viss ir daļa no visaptverošā augstākā gara, tāpēc pret visām lietām ir jāizturas ar cieņu, tās ir jāsaglabā un jāaizsargā.
Mūsdienu hinduismu var iedalīt četros galvenajos novirzienos: vaišnavisms, šaivisms, šaktisms un smārtisms. Tāpat kā ebreji, kristieši un musulmaņi tic vienam Dievam ar dažādu izpratni par viņu, arī hinduisti tic vienam Dievam, lai gan priekšstati par viņu atšķiras. Vislielākās atšķirības Dieva izpratnē ir starp vaišnavismu, kurā par Dievu uzskata Višnu, un šaivismu, kurā Dievs ir Šiva. Pretēji populāram viedoklim abi novirzieni ir monoteistiski. Citi Dieva veidoli ir cieši saistīti ar izpratni par Višnu vai Šivu kā vienīgo Dievu.
Mūžīgā tradīcija
"Mūžīgā tradīcija" jeb "mūžīgā filozofija/reliģija/ticība" ir viens no terminiem, kas ir apzīmējis hinduismu cauri gadu tūkstošiem. Saskaņā ar hinduismu tas attiecas uz ideju, ka noteikti garīgie principi ir mūžos nemainīgi, pāri cilvēku radītajām sistēmām un pārstāv tīru zinātni par apziņu. Šī apziņa nav piemītoša tikai ķermenim, prātam vai intelektam. Tā ir pārpasaulīgs dvēseles stāvoklis, kas caurstrāvo mūsu eksistenci un pastāv ārpus tās. Hinduisti reliģiju uztver kā dabisku dievišķā meklējumu sevī, ar mērķi atrast vienīgo patiesību, kas patiesībā nekad nav zaudēta. Patiesība, kas meklēta ar ticību, atklāsies visā spožumā neatkarīgi no meklētāja rases vai ticības. Visa esamība, sākot no augu valsts, dzīvniekiem un, visbeidzot, ar cilvēkiem, ir pakļauti mūžīgajai dharmai. Šī neatdalāmā ticība, ko sauc par hindu dharmu, tiek dēvēta arī par āriešu ('civilizēto') dharmu, vēdu ('zināšanu') dharmu, jogas ('vienotības') dharmu jeb vienkārši par dharmu.
Visiem hinduistiem ir ticība dharmai, pārdzimšanai, karmai un atbrīvei. Atbrīve tiek sasniegta ar daudzveidīgu uz morālu darbību balstītu vai meditatīvu jeb jogas praksi. Citi fundamentāli principi ir ahimsa (nevardarbība), guru nozīmīgums, dievišķās zilbes 'om' un mantru spēks, Patiesības mīlestība dažādās Dieva un Dievību izpausmēs ar izpratni, ka Dievišķā dzirkstele (ātmans/brahmans) atrodas katrā dzīvajā būtnē, kas dod iespēju izvēlēties atšķirīgus garīgos ceļus, kas ved uz vienu Patiesību.
Visi hinduisti uzsver meditatīvas atklāsmes, kas ir intuīcija, kas gūta ārpus prāta un ķermeņa; šo iezīmi bieži saista ar askētisko dievu Šivu. Sievietes savas pieres bieži rotā ar sarkanu punktiņu, ko sauc par bindi. Arī vīrieši, it īpaši reliģisko ceremoniju laikā, uz ķermeņa liek īpašas zīmes, kuras sauc par tilaku, kas var norādīt uz noteiktas galvenās dievības godināšanu: U formas tilaka apzīmē Višnu, trīs horizontālas līnijas — Šivu. Daži tās apvieno, tādējādi norādot uz Hari-Haru (Višnu un Šiva kopā).
Joga dharma
Hinduisma praksē ietilps dažādas jogas, galvenās ir bhakti joga (dieva mīlestības prakse), karma joga (nesavtīga kalpošana), rādža joga (meditatīvā joga) un gjāna joga (analītisku zināšanu joga). Tās ir izskaidrotas divos galvenajos jogas rakstos: Bhagavadgītā un Jogas sūtrās. Racionālu garīgo meklējumu filozofiskais pamats lielā mērā nāk no upanišadām.
Četri dzīves mērķi
Cits svarīgs hindu dharmas aspekts ir purušārtha jeb "četri dzīves mērķi". Tie ir kāma, artha, dharma un mokša. Visi cilvēki meklē kāmu (prieku jeb fiziskas un emocionālas baudas) un arthu (varu, slavu un bagātību), bet, kļūstot civilizēti, tie iemācās īstenot šīs likumīgās vēlmes augstākas, pragmatiskas dharmas jeb morālas harmonijas ietvaros. Taču vienīgais mērķis, kas ir patiešām bezgalīgs un kuru sasniedzot var iegūt absolūtu laimi, ir mokša jeb atbrīve (citi nosaukumi: mukti, samādhi, nirvāna) no samsāras, dzimšanas un nāves cikla un esamības dualitātes.
Četri dzīves posmi
Cilvēka dzīve iedalās četros āšramos (posmos). Tie ir brahmačarja, grihastha, vānaprastha un sanjāsa. Pirmais dzīves posms, brahmačarja (burtiski "Brahmas mācekļi") dzīvo celibātā, ved tīru dzīvi un apcer dzīves noslēpumus garīgā skolotāja (guru) vadībā, sagatavojot ķermeni un prātu turpmākās dzīves pienākumiem. Grihastha ir ģimenes cilvēka posms, reizēm saukts par samsāru, kurā cilvēks apprecas, lai apmierinātu savas vēlmes (kāma, artha) ģimenes un profesionālās karjeras dzīvē. Vānaprastha ir pakāpeniska atteikšanās no materiālās pasaules, ārēji pametot savus bērnus un pavadot laiku apcerēs par patiesību un dodoties svētceļojumos. Visbeidzot, sanjāsa ir laiks, kad cilvēks pamet sabiedrību, lai vientuļā vietā, visbiežāk, mežā, atrastu Dievu ar jogas meditācijām un mierpilns atstātu ķermeni un saņemtu jaunu dzīvi.
Dieva izpratnes veidi
Sanātana dharmā jeb hinduismā mazāksvarīgo dievu daudzveidība tiek uzskatīta par viena impersonāla dievišķā pamata jeb Brahmana (nejaukt ar Brahmu) aspektiem. Brahmanu var raksturot kā visucaurstrāvojošo garu. Brahmans ir augstākā — gan pārpasaulīgā, gan esošā — absolūtā un bezgalīgā eksistence, visa pastāvošā, bijušā un tā, kas būs, augstākais kopums. Brahmans nav Dievs monoteistiskā izpratnē, jo tas nav apveltīts ar ierobežojošām iezīmēm, pat tādām kā esamība vai neesamība, un to pasvītro fakts, ka vārds "brahmans" sanskritā ir vidējā dzimtē.
Daži hinduisma sekotāji ir monisti, kas daudzās Dieva izpausmēs redz vienu Dievu, ko nehinduisti bieži jauc ar politeismu. Monisti saskata vienu esamību, kurā dievu personības ir tikai vienas vienīgās godināmās Augstākās Būtnes dažādi aspekti, kā viens gaismas stars var tikt sadalīts dažādās krāsās. Daži Dieva aspekti hinduismā ir Dēvī, Višnu, Ganēša un Šiva. Hinduisti uzskata, ka Dievs jebkurā veidolā, kurā cilvēks viņu godina jeb išta dēvata, var dot godinātājam žēlastību, kas tuvinās viņu atbrīvei, mokšai, atbrīvojot no dzimšanas un nāves cikla. Diženais hindu svētais Rāmakrišna, monists, bija ievērojams šī tradicionālā hinduistu redzējuma sludinātājs. Viņš bija labi iepazinis citas reliģijas, kā kristietību un islāmu, un nonācis pie tā paša Vēdu secinājuma: "Patiesība ir viena, bet gudrie to sauc dažādos vārdos".
Četras galvenās hinduisma sektas
Hinduisms ir ļoti bagāta un sarežģīta reliģija. Katrā no šīm četrām sektām var būt līdzīgi rituāli, ticības, tradīcijas un Dieva personiskie aspekti, taču katrai sektai ir atšķirīga filozofija par to, kā sasniegt augstāko mērķi (mokšu, atbrīvi) un atšķiras skatījums uz Dievu. Katra sekta fundamentāli tic atšķirīgiem sevis apzināšanās paņēmieniem un dažādiem viena Visaugstā Dieva aspektiem. Tomēr katra sekta ar cieņu izturas pret citām un konflikti to starpā ir samērā reti.
Vaišnavismā, šaivismā un šaktismā ticība ir vērsta uz monoteistiskā Dieva ideālu, respektīvi, Krišnu, Šivu vai Dēvī. Šāds skatījums neizslēdz citus personiskus Dievus, jo tie tiek saprasti kā izvēlētā ideāla aspekti (piemēram, daudzi Krišnas bhaktas uzskata Šivu par Krišnas iznīcinošo enerģiju). Bieži bezpersoniskais Brahmans tiek uzskatīts par nedalīto avotu, no kura izplūst visi citi dievi. Tādējādi visus hinduistus vieno stipra ticība, ka visi ceļi ir patiesas reliģijas, kas ved uz vienu Dievu vai avotu, neatkarīgi no katra izvēlētā augstākās patiesības nosaukuma.
Vēdiskā reliģija
Mūsdienu hinduisms ir izveidojies no reliģijas, kas aprakstīta Vēdās. Vissenākie raksti Rigvēda apraksta dievu Indras un Agni godināšanu un Somas rituālu. Jadžurvēdā ir aprakstīta vissvarīgākā ziedošana Ašvamēdha, iespējams, pēdējo reizi veikta Samudraguptas valdīšanas laikā 4. gadsimtā. Vēdu vecums un pirmsākumi tiek apšaubīti, bet ir skaidrs, ka tās vairākus gadu tūkstošus tika nodotas mutiskā veidā. Valodas un reliģijas ziņām tām ir liela līdzība ar Avestu, un daži uzskata, ka to ir ietekmējusi Indas ielejas civilizācija 3. gadsimtā p. m. ē. vai Indo-Irāņu migrācija 2. gadsimtā p. m. ē. (skat. Āriešu iebrukuma teoriju), vai abi notikumi kopā.
Kastu sistēma
Kastu sistēmai joprojām ir nozīmīga loma hinduistu sabiedrībā, tomēr pēc Indijas neatkarības iegūšanas Indijā kastu diskriminācija ir aizliegta, un zaudē savu popularitāti.
Žaru apriņķis
Žaru apriņķis ir apriņķis Polijā, Lubušas vojevodistes dienvidos. Robežojas ar Lubušas vojevodistes Krosno, Zelona Guras un Žagaņas apriņķiem, Lejassilēzijas vojevodistes Zgoželecas apriņķi, kā arī Vāciju.
Hinduisms
Hinduisma juridiskā definīcija Indijā
1966. gadā Indijas Augstākā Tiesa pieņēma šādu lēmumu par to, kas ir hinduisms:
Hindutva
20. gadsimtā indiešu nacionālistu jaunstrāvnieki popularizēja hinduismu, protestējot pret britu okupāciju un arī pretstatā islāmam, un pēc neatkarības atgūšanas sakarā ar teritoriālajām nesaskaņām ar Pakistānu. Šāds nacionālistiski noskaņots hinduists parasti tiek saukts par hindutvu, tomēr robežas nav stingri nospraužamas, un Indijas Augstākā Tiesa nolēma, ka "terminiem 'hindu', 'hindutva' un 'hinduisms' nav precīzas nozīmes; un teorētiski nav iespējams ierobežot šo vārdu nozīmi attiecībā tikai uz reliģiju, neaptverot Indijas kultūru un mantojumu." Hindutvas ideoloģija guva ietekmi Indijas politikā 1980 gadu sākumā ir lielākoties saistīta ar Rāštrijas Svamjasēvaka Sanga kustību.
Ģeogrāfiskā izplatība
Indijā mīt apmēram 94% (890 miljoni) no visiem pasaules hinduistiem. Citas valstis ar ievērojamu hinduistu skaitu ir šādas:
Liels skaits hinduistu starp vietējiem iedzīvotājiem ir arī Indonēzijas salu Bali, Javas salā, Sulavesi, Sumatras un Borneo salās.
Hinduisma filosofija: sešas vēdiskās skolas
Sešas astika jeb ortodoksālās (tādas, kas atzīst Vēdu autoritāti) hindu filosofijas skolas ir Njāja, Vaišēšika, Sankhja, Joga, Pūrva Mīmāmsa un Vēdānta. Nevēdiskās skolas sauc par nāstika jeb neortodoksālajām, un tās ir budisms, džainisms un lokājata. Šodien hinduismā ietekme ir Pūrva Mīmāmsai, Jogai un Vēdāntai. Par Sankhjas, Njājas un Vaišēšikas vēsturisko nozīmi var iepazīties rakstā par Hindu filosofiju.
Pūrva Mīmāmsa
Galvenais Pūrva ("agrākā") Mīmāmsas skolas mērķis ir nodibināt Vēdu autoritāti. Galvenais šīs skolas ieguldījums hinduismā ir Vēdu interpretācijas likumu formulēšana. Tās atbalstītāji uzskatīja, ka atklāsme ir jāapstiprinās spriedumos, to nedrīkst pieņemt akli kā dogmu. Epmīriskais un racionālais reliģijas pielietošanas paņēmiens ir hindu dharmas pamatā, un to īpaši diskutēja tādi racionālisti kā Ādi Šankara un Svāmī Vivekānanda. Plašākai informācijai skatīt Pūrva Mīmāmsa.
Joga
Tiek uzskatīts, ka jogas sistēma ir radusies no sankhjas filozofijas. Šajā nozīmē vārds "joga" īpaši attiecas uz rādžas jogu (jeb vienotību meditācijā). To aprakstīja viedais Pataņdžali, kurš savā ietekmīgajā darbā Jogas Sūtra ir apkopojis un sistematizējis agrāko meditatīvās jogas filosofiju. Arī upanišadas un Bhagavadgīta ir neaiztājami darbi jogas apgūšanā.
Jogas vissvarīgākā atšķirība no sānkhjas ir ideja par īšvaru (personisks Dievs), turklāt jogā īšvara ir ne tikai metafiziskā pasaules skatījuma daļa, bet ideālais meditācijas mērķis. Īšvara ir vienīgais purušas (bezgalīgais Dievišķais pamats) aspekts, kas nav saistīts ar prakriti (laicīgo radošo spēju). Šajā darbā ir izmantota Brahmana/Ātmana terminoloģija un priekšstati no upanišadām, kā arī Vēdāntas monisma idejas. Jogas mērķa sasniegšanu sauc par mokšu vai samādhi. Tajā, tāpat kā upanišadās, Ātmana apzināšanās nav nekas cits kā bezgalīgā Brahmana izpratne caur ētiskām (prāta), fiziskās (ķermeņa) un meditatīvām (dvēseles) praksēm ar vienīgo mērķi augstās patiesības sasniegšanu. Plašāk ar to var iepazīties rakstā par jogu.
Utara Mīmāmsa: Trīs Vēdāntas skolas
Utara (vēlākā) Mīmāmsas skola, iespējams, ir viens no hinduisma stūrakmeņiem, un tā ir aizsākusi jaunu filosofiskās un meditatīvās izziņas vilni, ticības renesansi un kultūras reformu. Tās aizsākumi meklējami upanišadās, it īpaši tās Badarājānas komentāros, Vēdāntasūtrā, trīsdaļu Vēdāntā, kuras filosofiju analizēja un aprakstīja Ādi Šankara. Modernā hindu filosofiju tādā vai citādā veidā ietekmē izmaiņas Vēdāntas filosofijā, kas koncentrējas uz meditāciju, moralitāti un centrā liek Patību, nevis rituālus un sabiedrības atšķirības kā kastas. Galveno hindu filosofisko skolu — Vēdāntas un Advaitas — filosofijas sekotāji debatē ar stingro teistisko skolu, piemēram, Rāmānudžas un Madhvas sekotājiem par Brahmana patieso dabu, un to, vai Brahmans ir vai nav apveltīts ar īpašībām, t. i., personiska Augstākā Būtne. Sīkāk par to rakstā par Vēdāntu.
Tīrais monisms: Advaita
Advaita burtiski nozīmē nedalīts; tas norāda uz monistisko (jeb neduālo) filosofijas sistēmu, kas uzsver vienotību. Tā pamatlicējs bija Ādi Šankara (788—820). Šankara vairumu savu teoriju balstīja uz agrākām upanišadu un sava guru Govindas Bhāgavadpādas mācībām. Ar eksperimentālo analīzi viņš izvērtēja pasaules relatīvo dabu un pasludināja Brahmana neduālo realitāti, kurā Ātmans (individuālā dvēsele) un Brahmans (augstākā realitāte) absolūtā līmenī ir viena identitāte. Tā nav tikai filosofija, bet apziņas sistēma, kas tiek izmantota ētikā un meditācijā ar mērķi sasniegt mieru un patiesības izpratni. Ādi Šankara iebilda pret kastu sistēmu un bezjēdzīgiem rituāliem un savdabīgā harizmātiskā veidā sludināja patiesu bhakti kā meditāciju uz Dieva mīlestību un patiesības izpratni.
Advaitistiem (neduālistiem) Augstākā Patiesība vislabāk tiek izteikta kā Nirguna Brahmans jeb Dievs bez veidola jeb Dievs bez personiskām īpašībām. Daži pat apgalvo, ka tas nav "Dievs", bet kaut kas pāri. Tomēr pat šī definīcija var būt ierobežojoša. Nirguna Brahmans nekad nevar tikt aprakstīts, jo Tas ir pāri visām definīcijām. Visi personīgie Dieva veidoli kā Višnu vai Šiva ir dažādi Dieva aspekti personiskos veidolos jeb Dievs ar īpašībām, Saguna Brahmans. Dieva personiskā enerģija ir Dēvī, Dievišķā Māte. Vaišnaviem, kas seko Rāmānudžas filosofijai, Dēvī ir Lakšmī, kas ir visu būtņu Māte un kas lūdz Višnu izrādīt žēlastību cilvēkiem, kas ir iegrimuši grēkos. Šaivītiem Dēvī ir Pārvatī. Šaktas godina Dēvī, viņiem Dēvī ir Dieva personiskais veidols, caur kuru sasniegt Absolūtu, Dievu, t. i., Šivu. Viņu izpratnē Šiva ir personisks Dievs bez īpašībām. Sīkākai informācijai skatīt šķirkli Advaita.
Dalītais monisms: Višištādvaita
Rāmanudža (1040 — 1137) aktīvi sludināja, ka Nārājana ir augstākais Brahmans. Viņš mācīja, ka Augstākā realitāte satur trīs aspektus: īšvara (Višnu), čit (dvēsele) un ačit (matērija). Višnu ir vienīgā neatkarīgā realitāte, savukārt dvēseles un matērija savā esamībā ir atkarīgas no Dieva Višnu ir vienīgā neatkarīgā realitāte, savukārt dvēseles un matērija savā esamībā ir atkarīgas no Dieva
Duālisms: Dvaita
Tāpat kā Rāmānudža, Madhva (1199 — 1278) identificēja Dievu kā Višnu, tomēr viņa realitātes skatījums bija pilnībā duālistisks, tas ir, viņš izprata fundamentālas atšķirības starp augstāko Dievu un atsevišķo dvēseli, tāpēc šo sistēmu sauc par Dvaitas (duālistisko) Vēdāntu.
Bhakti skolas
Bhakti jogas skola savu nosaukumu gūst no hindu vārda bhakti, kas apzīmē svētlaimīgu, nesavtīgu un ekstātisku mīlestību uz Dievu, kurš ir iemīļotais Tēvs, Māte, Bērns atkarībā no attiecībām, kādas piesaista bhaktas sirdi. Bhakti filosofijas pamatā ir visucaurstrāvojais dievišķums personiskā veidolā, kas arī ir iemesls neskaitāmu Dievu un Dievību veidolu izplatību Indijā, bieži atainojot katras nelielas grupas vai kopienas reliģiskās noslieces. Bhakti tiek aplūkota kā jogas veids, kuras mērķis ir sapludināt savu ego Dievišķajā, uzskatot ķemeņa un ierobežotā prāta apziņu jeb patību kā izšķirošo faktoru garīgajā apziņā. Bhakti filosofijā Dievs ietekmē visas izmaiņas, viņš ir visu darbu cēlonis, un darbojas caur bhaktu kā mīlestība un gaisma. Bhaktu grēki un sliktie darbi izzudīs paši caur mīlestību uz Dievu, un bhakta sasniegs pārpasaulīgu līmeni. Bhakti kustība ir radījusi hinduisma atdzimšanu ar dedzīgo ticības izpausmi un atbildot uz Indijas iedzīvotāju emocionālajām un filosofiskajām vajadzībām. Ar pilnām tiesībām var teikt, ka bhakti kustība ir atstājusi vislielāko ietekmi uz hindu lūgšanām un rituāliem kopš senseniem laikiem.
Vispopulārākais veids kādā tiek izpausta mīlestība uz Dievu hinduismā ir pūdža jeb godināšanas rituāls, kuras objekts bieži ir mūrti (Dievības veidols), vienlaikus dziedot vai skaitot mantras jeb meditatīvas lūgšanas. Dažreiz pūdžu pavada godināšanas dziesmas, kuras sauc par bhadžanām (galvenokārt sarakstītas no 14. līdz 17. gadsimtam), kīrtanas (slavināšana) un ārati (vienkāršots vēdiskais uguns ziedošanas rituāls). Tā ir samērā organiska godināšanas sistēma ar nolūku palīdzēt godinātājam savienoties ar Dievu ar simboliskiem elementiem. Tomēr ir teikts, ka bhakta, nostiprinot savu saikni ar Dievu, galu galā ir spējīgs atbrīvoties no visām ārējām formām un var pilnībā gremdēties nedalītas Patiesības mīlestības svētlaimē. Sīkāk par to rakstā par bhakti kustība.
Bhakti kustība ir radījusi lielu daudzumu garīgās literatūras, mūzikas un mākslas, kas ir bagātinājusi pasaules mantojumu un iecēlusi Indiju garīgā dzinējspēka statusā, vienlaikus atbrīvojoties no nevajadzīgiem rituāliem un mākslīgām sabiedriskām robežām. Sīkākai par to lasīt šķirklī bhakti joga.
Tantrisms
Visievērojamākais rietumu tantras zinātnieks Sers Džons Vūdrofī (Artūrs Avalons) raksta: "Indijas daudzskaitlīgās tantras ir Kalijugas raksti (šāstras) un tās ir plašs mūsdienu praktiskā ortodoksālā hinduisma pamats. Tantra šāstra, neatkarīgi no tās vēsturiskās izcelsmes, ir izvērsta no Vaidika Karmakāndas, kas sacerēta, lai apmierinātu šī laikmeta vajadzības. Šiva saka: "Ak, svētīgā! Kali laikmeta cilvēkiem, kas ir zaudējuši spēkus un ir atkarīgi no to ēstā ēdiena, ir dota Kaulas doktrīna. (X1. nodaļa, 12. pants.) Tāpēc, lai mēs pareizi varētu saprast visu veidu jogas un sādhanu, kā arī šo paņēmienu pamatprincipus, mums ir jālasa tantra." (Ievads Sera Džona Vūdrofī Mahānirvāna Tantra tulkojumam.)
Vārds 'tantra' nozīmē 'apcerējums' jeb 'nepārtrauktība', un tajā sauc dažādas mistiskus, okultus, medicīniskus un zinātniskus darbus, kā arī tos, kurus mēs tagad uzskatām par "tantriskiem". Lielākā daļa tantru ir sarakstītas viduslaiku beigās, un to pamatā ir hindu kosmoloģija un joga.
Ahimsa un govis
Viens no hinduisma elementiem ir ahimsa, kas ir svarīgs, lai izprastu sabiedrību, kas ir balstīta uz dažiem no šiem principiem. Lai gan ahimsas un stingra veģetārisma jomā lielu ietekmi uz Indijas sabiedrību ir atstājis džainisms, šis vārds pirmo reizi parādās upanišadās. Gan iekšējie gan ārējie apstākļi ietekmēja plašus hindu sabiedrības slāņus, kas pieņēma veģetārismu kā cieņu pret augstākajiem dzīvības veidiem, ierobežojot savu diētu ar augu un dārzeņu pārtiku. Apmēram 30% mūsdienu hindu sabiedrības ir veģetārieši, it īpaši ortodoksālajās Dienvidindijas kopienās, dažos ziemeļu štatos kā Gudžaratā un daudzās brahmanu ģimenēs. Lai gan veģetārisms nav dogma, tas tiek ieteikts kā satvisks (šķīsts) dzīves veids.
Hindu simbolisms
Starp visiem sakrālajiem hinduisma simboliem divi ir visbūtiskākie tās kultūrā un etosā:
Om (ॐ) ir galvenais hinduisma simbols, un ar to sākas visas hindu mantras un lūgšanas. Tā ietver ārkārtīgi plašu un atšķirīgu simbolismu. Hindu dažreiz uzskata šo skaņu un vibrāciju par dievišķo esamības pārstāvību, ietverot tās daudzveidīgo dabu vienā mūžīgajā patiesībā.
Svastika (卐) ir āriešu jeb "civilizācijas" simbols. Tas apzīmē satvu, patiesību un stabilitāti, ko dod Brahma, bet dažreiz arī u, saules Dievu. Tā rotē četros virzienos, un ir izmantota, lai attēlotu dažādas idejas, taču pamatā tā apraksta četrus virzienus un kopējo harmoniju. Tā hinduismā ir lietota kopš pašiem vēdiskās kultūras pirmsākumiem, un tā joprojām ir plaši izplatīta Indijas subkontinentā. Par svētu to uzskata arī daudzas austrumu kultūras, it īpaši Indijā, par spīti tās nesenajai saistībai ar nacismu, kas izkropļoja šī universālā simbola sākotnējo nozīmi.
Godināšanas veidi: mūrti un mantras
Neatkarīgi no tā, vai godinātājs uzskata vienu Patiesību par bezveidola (nirguna brahmans bez īpašībām) vai par personisku Dievu (saguna Brahmans ar īpašībām), hinduisti uzskata, ka vienu patiesību dažādi cilvēki var redzēt dažādos aspektos. Hinduismā bhaktām ir ieteikts aprakstīt un izkopt savas personīgās attiecības ar iemīļoto dievību (īšta dēvata) Dieva vai Dievietes veidolā.
Dievību godināšana bieži notiek, vēršoties pie attēliem vai dievībām (mūrti), kas netiek uzskatīti par pašu Dievu, bet bhaktas apziņas pārvadītājiem. Tie ir diženās idejas simboli, bet nekad netiek uzskatīti par koncepciju vai realitāti paši par sevi. Tādējādi, attēlu godināšana hinduismā var tikt uzskatīta par ikonu godināšanas veidu, kurā tiek godināti dievišķuma simboli pretstatā elku pielūgšanai, kas bieži tiek kļūdaini pierakstīta hinduistiem. Sīkāk par to lasiet šķirklī mūrti.
Mantra
Mantru daudzināšanas ir neatņemama hinduisma prakse. Liela daļa mantra jogas notiek caur džapu (atkārtošana). Ir teikts, ka mantras ar savu nozīmi, skaņu un skaitīšanas veidu palīdz sādhakam (praktiķim) koncentrēties meditācijā. Tās izmanto arī, lai izpaustu mīlestību savai dievībai, kas ir bhakti jogas aspekts. Tās var dod drosmi grūtībās un palīdzēt izsaukt iekšējo garīgo spēku. Mahātmas Gandhi pēdēji vārdi pirms nāves bija no diviem vārdiem sastāvošā mantra Kungam Rāmam: Hā Rāma!.
Vissvētākā mantra hinduismā ir slavenā Gājatrī mantra:
Tā tiek uzskatīta par vissvarīgāko no visām hinduistu mantrām, kas goina Brahmanu kā visu zināšanu principu un sākotnējās saules mirdzumu. Daudzi hinduisti pat šodien seko vismaz 3000 gadu senai tradīcijai veikt rīta nomazgāšanos kādas svētās upes (it īpaši Gangas) krastā. Gājatrī mantra ir visaugstākā mantra, jo to godina kā Dievišķo Zināšanu (Vēdu) kopsavilkumu. Tās pārvaldošais princips ir Māte Gājatrī, kuru dēvē par Vēdu māti un to saista arī ar Zināšanu un apgaismības Dievieti Sarasvatī.
Vēdiskās reliģijas galvenais mērķis ir sasniegt mokšu (atbrīvi), uzticot sevi satjai (Patiesībai) un pamazām apzināties ātmanu (Augstāko Dvēseli), un šo mērķi var sasniegt ikviens ar meditāciju un tīro mīlestību. Diženi riši (hindu gudrie) ir teikuši, kas pat tas, kurš atrodas samsāras (tas kurš atrodas materiālā stāvoklī) ciklā, bet dzīvo godīgu, mīlestības pilnu dharmisku dzīvi ir džīvanmukta jeb atbrīvota dvēsele. Hinduisma fundamentālās patiesības ir izteiktas upanišadu aforismā: tat tvam asi (tas tu esi), un augstākais mērķis ir šāds:
Hindu svētie raksti
Lielākā daļa hindu svēto rakstu ir sarakstīti sanskritā. Sankrita morfoloģijas un lingvistikās filozofijas apgūšana bieži ir neatdalāmi saistīta ar Vēdām. Hindu teksti parasti ir lasāmi vairākos līmeņos, kas aptver rupjo/fizisko, smalko/mentālu un supermentālo/garīgo līmeni. Tas pieļauj dažādus izpratnes līmeņus, netieši norādot, ka tekstus var izprast vienīgi garīgi pilnveidojies lasītājs.
Teksti iedalās divās kategorijās: Šruti — tie, kas ir dzirdēti (atklāsme) un smriti — tas, kas ir atsaukts atmiņā (t. i., nav atklāsme).
Šruti
Visi hinduisti par Vēdām uzskata šruti (iedvesmas gūtais). Lai gan pārsteidzoši liels hinduistu skaits nav nekad lasījuši Vēdas, cieņa pret abstrakto priekšstatu par mūžīgajām zināšanām (vārds 'vēda' nozīmē 'zināšanas') ir cieši iegūlusies visu dharmas sekotāju sirdīs. Četras Vēdas — Rigvēda, Jadžurvēda, Sāmavēda un Atharvavēda — tika apgūtas dažādās skolās. Šīs skolas ir sarakstījušas daudzus Vēdu komentārus un norādījumus. Vissenākie Vēdu papildinājumi ir Brāhmanas. Jaunāki skaidrojumi ir Šrautasūtra un Grihjasūtra, kas apraksta ikdienas rituālus. Savukārt Aranjakas un Upanišadas sākotnēji bija ezotēriska, mistiska mācība, kas tika turēta noslēpumā.
Vēdas un to senākie komentāri galvenokārt apraksta rituālus un ziedošanas, savukārt Vēdānta (Vēdu mērķis) uzsver mistiskās atskārsmes un noraida pretīgos rituālus, kas nedod garīgo pieredzi un pārmērīgi slavina dievus. Var teikt, ka sākotnējā hinduisma pamatā ir četras Vēdas, savukārt klasiskais hinduisms — no jogas un vēdāntas līdz tantrai un bhakti strāvojumiem — ir balstīts uz Upanišadām.
Bhagavadgīta
Bhagavadgītai ir īpaša vieta hinduistu reliģijā, un to sauc arī par jogas upanišadu, kuras katrs pants ir nācis no Kunga Krišnas lūpām. Tās mūžīgie vārdi, iespējams, vispilnīgāk pārstāv visu hinduistu filosofiju. Pēc savas būtības tā ir smriti, kas ir vienbalsīgi atzīti šruti līmenī, tādējādi tie ir visautoritatīvākie hinduistu svētie rakstu, kurus ikdienā lasa miljoniem bhaktu un jogu sanātanas dharmas kultūras pasaulē. Plašāk par to skatīt šķirkli Bhagavadgīta.
Smriti
Pie šīs kategorijas pieder pēcvēdiskā perioda raksti, no kuriem visnozīmīgākie ir Mahābhārata un Rāmājana, divi seni vēsturiski eposi, kas tiek uzskatīti par svētajiem rakstiem un kas ir labi pazīstamie lielākajai daļai indiešu Indijas subkontinentā un visā pasaulē. Citi svarīgi teksti mūsdienu hinduisma sekotājiem ir Dēvī Mahātmja, kas ir Dēvī, Dievišķās Mātes slavinājums, un Jogas Sūtras, Šrī Patandžali norādījumi meditētājiem. Svarīgas ir arī tantras un dažādas sūtras, pret kurām noteiktas hindu grupas izrāda atšķirīgu cieņu, it īpaši Mahānirvāna Tantra, Tirumantirama un Šiva Sūtras. Bhakti skolā par svarīgiem rakstiem uzskata Bhāgavata Purānu, kā arī vēlākus darbus, to skaitā Kunga Čaitanjas kustībā godināto Šrī Čaitanja-čaritāmritu.
Aktinolīts
Atradnes
Plaši izplatīts visā pasaulē. Atrod metamorfajos iežos.
Rišards Kačorovskis
Rišards Kačorovskis (pl, dzimis, miris ) bija poļu politiķis. No 1989. līdz 1990. gadam bija pēdējais Polijas prezidents trimdā Lielbritānijā. Pēc tam, kad par Polijas prezidentu demokrātiskās vēlēšanās tika ievēlēts Lehs Valensa, Kačorovskis oficiāli nolika savas pilnvaras un nodeva Valensam prezidenta amata zīmes, tā izbeidzot 45 gadus ilgo Polijas trimdas valdības darbību. Gājis bojā Smoļenskas aviokatastrofā.
Dzimis Bjalistokā. Kad 1939. gadā Bjalistoku okupēja PSRS, Rišards Kačorovskis kļuva par pilsētas skautu (Szare Szeregi) nodaļas vadītāju. 1940. gadā NKVD viņu arestēju un uz 10 gadiem izsūtīja uz Kolimu. Pēc 1941. gada Sikorska-Maiska vienošanās starp PSRS un Poliju, Kačorovskis iekļāvās Andersa armijā un evakuējās no PSRS. Poļu vienību sastāvā piedalījās daudzās cīņās Otrā pasaules kara laikā, arī pazīstamajā Montekasīno kaujā. Pēc kara apmetās Lielbritānijā, darbojās poļu skautu organizācijā, bet pēc iepriekšējā prezidenta Kazimeža Sabata nāves 1989. gadā kļuva par Polijas prezidentu trimdā.
Ingmārs Līdaka
Ingmārs Līdaka (dzimis Vecumniekos) ir latviešu zoologs, dabas aizsardzības aktīvists un politiķis. Pazīstams kā ilggadīgs Rīgas Zooloģiskā dārza sabiedrisko attiecību speciālists, daudzu sižetu, filmu un televīzijas raidījumu par dabu autors. No 2018. gada līdz 2020. gada februārim bija Rīgas Zooloģiskā dārza valdes priekšsēdētājs. Latvijas Zaļās partijas biedrs, bijis Rīgas domes, Bauskas novada domes un vairāku Saeimas sasaukumu deputāts. Ievēlēts 14. Saeimā.
Izglītība
1984. gadā I. Līdaka pabeidza Vecumnieku vidusskolu. No 1984. līdz 1989. gadam studējis Latvijas Valsts universitātes Bioloģijas fakultātē, ko nepabeidza. 2004. gadā Latvijas Universitātes Pedagoģijas un psiholoģijas fakultātē ieguva profesionālo augstāko izglītību pirmsskolas skolotāja specialitātē.
Profesionālā darbība
1989. gadā I. Līdaka uzsāka darbu Rīgas Zooloģiskajā dārzā. Sākotnēji viņš bija Izglītības un informācijas nodaļas lektors un jaunākais zinātniskais līdzstrādnieks, bet 1992. gadā kļuva par nodaļas vadītāju. Tajā pašā gadā sācis veidot sižetus televīzijas raidījumiem, piemēram, "Vides fakti", "Zoooāze" u.c. Vairāku mācību filmu autors un operators. Kopš 1990. gadiem ir vairāku dabas biedrību biedrs un vadītājs.
Politiskā darbība
1995. gadā I. Līdaka iestājās Latvijas Zaļajā partijā. Kandidēja 2001. gada Rīgas domes vēlēšanās no Latvijas Zaļās partijas un tika ievēlēts Rīgas domē. Vēlāk kopā ar pārējiem LZP frakcijas biedriem pievienojās Zaļo un Zemnieku savienības frakcijai. 2005. gadā kandidēja jaunā sasaukuma domes vēlēšanās, taču ZZS saraksts nepārvarēja 5% barjeru. 2006. gadā I. Līdaka kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās un tika ievēlēts 9. Saeimā. Bija ZZS frakcijas vadītāja Augusta Brigmaņa vietnieks. Sākotnēji darbojies Agrārās, vides un reģionālās politikas komisijā, kā arī Publisko izdevumu un revīzijas komisijā. Vēlāk pirmā tika pārsaukta par Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisiju. 2009. gadā I. Līdaka kandidēja Rīgas domes vēlēšanās un bija ZZS kandidāts domes priekšsēdētāja amatam, taču saraksts atkal nepārvarēja procentuālo barjeru un politiķis turpināja darboties Saeimā.
Bitoma Odžaņska
Bitoma Odžaņska (pl) ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Nova Solas pie Odras upes. Vēsturiski pazīstama arī kā Vācijas pilsēta Beitene pie Oderas (de). Vara un sudraba ieguves rūpniecība.
Ingmārs Līdaka
Politiskā darbība
, Saeimas sēdes laikā izskatot likumprojektu "Latvijas valsts karoga likums", I. Līdaka zaudēja savaldību un savas runas laikā deputātam Nikolajam Kabanovam no tribīnes uzkliedza: "Aizver muti!", tā reaģējot uz skaļām deputātu sarunām runas laikā. Tas kļuva par populāru teicienu.
2010. gadā I. Līdaka kandidēja Saeimas vēlēšanās, tika ievēlēts 10. Saeimā no Vidzemes vēlēšanu apgabala. Darbojas Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijā, kā arī Publisko izdevumu un revīzijas lietu komisijā. 2011. gadā notikušajās Valsts prezidenta vēlēšanās I. Līdaka bija balsu skaitīšanas komisijas priekšsēdētājs. 2011. gada ārkārtas Saeimas vēlēšanās ievēlēts 11. Saeimā no Zaļo un Zemnieku savienības, tāpat arī 2014. gadā ievēlēts 12. Saeimā. 2016. gadā I. Līdaka tika ievēlēts par Latvijas Zaļās partijas līdzpriekšsēdētāju.
Bitoma Odžaņska
Rakstos pirmoreiz minēta 1005. gadā kā slāvu apmetne. 1263. gadā ieguva pilsētas tiesības. 1524. gadā pilsētā izplatījās protestantisms. 1601. gadā pilsētā nodibināja ģimnāziju (Gymnasium academicum). No 1609. līdz 1613. gadam skolā mācījās vācu dzejnieks Martins Opics (Martin Opitz, 1597 - 1639). 1628. gadā pilsēta tika rekatolizēta un skola slēgta. Kad kara rezultātā 1742. gadā Prūsija no Austrijas ieguva Silēziju, pilsētā atkal nostiprinājās protestantisms. XIX gadsimtā Beitene apkārtnē attīstījās brūnogļu ieguve. 1871. gadā pilsētā ienāca dzelzceļš. 1945. gadā 40% no Bitomas Odžaņskas bija nopostītas. Pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet vācu iedzīvotāji padzīti.
Ingmārs Līdaka
Politiskā darbība
2018. gada martā tika apstiprināts Rīgas Zooloģiskā dārza valdes priekšsēdētāja amatā, pēc kā nolika Saeimas deputāta mandātu. 2020. gada februārī tika atbrīvots no Zooloģiskā dārza valdes priekšsēdētāja amata.
2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās ievēlēts Bauskas novada domē no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta. Saeimas vēlēšanās 2022. gada rudenī I. Līdaka tika ievēlēts 14. Saeimā no apvienības "Apvienotais saraksts".
Privātā dzīve
Ingmārs Līdaka ir dzimis Vecumniekos. Viņš ir precējies, ir divi bērni — meita Daija un dēls Rūdolfs. Dzīvo Vecumnieku pagastā.
Harijs Kukels
Harijs Kukels (dzimis Rīgā, miris ) bija latviešu kinooperators.
1967. gadā pabeidzis mācības Vissavienības Valsts Kinematogrāfijas institūtā Maskavā, pēc citiem avotiem — 1972. gadā. 1960. gadā uzsācis darba gaitas Rīgas Kinostudijā. Bijis operators dažāda žanra filmās. Par filmu "Fronte tēva pagalmā" (1984) saņēmis Latvijas PSR Valsts prēmiju. 1993. gadā par filmu "Cilvēka bērns" saņēmis galveno balvu Sanremo kinofestivālā Itālijā.
1978. gadā kļuvis par Latvijas Kinematogrāfistu savienības biedru.
Bresta
Bresta var būt: