cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arturs Krišjānis Kariņš
Politiskā darbība
2022. gada rudenī apvienības "Jaunā Vienotība" saraksts ar K. Kariņu kā Ministru kabineta priekšsēdētāja kandidātu pārliecinoši uzvarēja 14. Saeimas vēlēšanās, saraksta līderim saņemot otro lielāko plusu skaitu (35 013) starp visiem 14. Saeimā ievēlētajiem deputātiem. Īsi pēc tam viņš uzņēmās iniciatīvu sākt konsultācijas ar ievēlētajām partijām un apvienībām par iespējamas koalīcijas izveidošanu. 14. decembrī Saeima ar 54 balsīm "par" apstiprināja Krišjāņa Kariņa sastādīto Ministru kabinetu. 2023. gada 14. augustā pēc ilgākiem strīdiem koalīcijā, kas aizsākās ar nespēju vienoties par kopēju Valsts prezidenta kandidātu ("Vienotības" pārstāvis Edgars Rinkēvičs maija beigās tika ievēlēts ar opozīcijas deputātu balsu palīdzību), bet turpinājās ar "Jaunās Vienotības" vēlmi paplašināt koalīciju ar opozīcijā esošajiem politiskajiem spēkiem, K. Kariņš paziņoja par atkāpšanos no Ministru prezidenta amata un noraidīja iespēju uzņemties šo amatu trešo reizi.
Personīgā dzīve
Krišjānis Kariņš ir precējies ar ģimenes ārsti Andu Kariņu, viņiem ir četri bērni.
Bračāno ezers
Ezeram apaļa forma. Veidojies pirms 600 000—40 000 gadiem, iebrūkot vulkāna kalderai. Ezera apkaimē saglabājušies vairāki nelieli vulkānu krāteri, kas liecina par agrāk aktīvo vulkānismu novadā. Ezera krastā joprojām izplūst karsti, mineralizēti avoti.
Nozīmīgs tūrisma objekts Romas tuvumā. Kalpo par Romas dzeramā ūdens rezervuāru, tāpēc kopš 1986. gada ezers tiek rūpīgi sargāts no piesārņojuma. Stingri aizliegts braukt ar motorlaivām, ezera apkaimes ciemati un pilsētiņas pievienoti vienotai kanalizācijas sistēmai. Rezultātā viens no tīrākajiem ezeriem Itālijā. Tā kā atpūtniekus neapdraud motorizēti ūdenstransporta līdzekļi, ezerā populāra burāšana un kanoe sports.
Ezers apgādā ar ūdeni arī Vatikānu pa 16. gadsimta sākumā būvēto Paula akveduktu (Acquedotto Paulo).
Nesen izveidota dabas aizsargājamā teritorija (Parco Regionale del complesso lacuale di Bracciano Martignano).
La Marmota
Ezera krastā atrodas izcils arheoloģijas piemineklis — agrā neolīta apmetne La Marmota (La Marmotta). Ezera nogulumos ap divus metrus dziļi atrodas ozola pāļu atliekas. Ar dendrohronoloģijas palīdzību ciemata vecums noteikts ļoti precīzi — vecākais ozola pālis ezera gultnē iedzīts 5690. gadā p.m.ē., taču tālāki pētījumi var atklāt vēl vecākas atliekas. Kopš šīs apmetnes pastāvēšanas laika klimats kļuvis mitrāks un ezera līmenis cēlies, kā rezultātā neolīta apmetne atrodas ap 400 metrus no krasta. Šī apmetne ir vienīgā attīstītākas kultūras apmetne reģionā. La Marmotas iedzīvotāji bija pieradinājuši mājdzīvniekus, audzēja kultūraugus, izgatavoja keramiku, pulēja akmens rīkus, izgatavoja linu audumus, pat audzēja opija magones. Ir atrasta arī viena šīs kultūras laiva.
Viljarrovledo
Viljarrovledo ir pilsēta un municipalitāte Spānijā, Kastīlijas-Lamančas autonomajā apgabalā. Pēc 2008. gada tautas skaitīšanas datiem tajā dzīvo 25 417 iedzīvotāji. Tā ir 862,41 km² liela.
Poņeca
Poņeca ir pilsēta uz dienvidaustrumiem no Lešno Lielpolijas vojevodistē Polijā.
Lielā Ziemeļu kara laikā 1704. gada 28. oktobrī pie pilsētas notika Punicas kauja starp sakšiem un zviedriem.
Rakstos pirmoreiz minēta 1108. gadā. No 1793. līdz 1920. gadam (ar pārtraukumu no 1807. līdz 1815. gadam, kad tā atradās Varšavas hercogistes sastāvā) ietilpa Prūsijā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās atjaunotajā Polijas valstī.
AT
AT var būt:
Nīcgales katoļu baznīca
Nīcgales Dievmātes dzimšanas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Augšdaugavas novada Nīcgales pagasta Buivīšu ciemā, aptuveni pusotru kilometru uz rietumiem no Nīcgales ciema.
AT
IBM-kompatibilis PC
Nīcgales katoļu baznīca
Vēsture
Nīcgales pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1803. gadā. Tā pastāvēja tikai sešdesmit gadus, jo 1863. gadā muižkungs Heinrihs Plāters-Zībergs tās vietā uzbūvēja jaunu mūra baznīcu. Pirmā pasaules kara laikā baznīca cieta, tai bija noplēsts jumts, sašautas sienas un velves, sapostītas ērģeles, cietis altāris un tornis. Pēc kara, prāvesta Ignacija Miškinisa vadībā baznīcu sāka atjaunot. Tika salabots lielais altāris, ambons, biktskrēsls, lekcijas pusē uzcēla jaunu sānu altāri, kurā ievietoja Jaunavas Marijas gleznu, salaboja sienu un velvju bojājumus, ielika logus. Prāvesta Jāzepa Janoviča kalpošanas laikā dievnamam uzlika melnā skārda, bet tornim cinkotā skārda jumtu. Nākamā prāvesta Jāņa Kazenasa laikā tika izveidots apmetums dievnama ārpusē un iekšpusē veikti krāsošanas darbi, kā arī ap baznīcu uzcelts žogs. 1924. gada 15. jūlijā arhibīskaps Antonijs Springovičs baznīcu konsekrēja Dievmātes dzimšanas godam.
Nīdermuižas baznīca
Nīdermuižas Kunga Jēzus Apskaidrošanas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Preiļu novada Pelēču pagasta Nīdermuižā.
Nīcgales katoļu baznīca
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Smirnovs. Nīcgales draudze veidojās jau 18. gadsimta vidū, kad tā vēl ietilpa Līksnas draudzē, bet vēlāk tā bija Līksnas filiāle. Par patstāvīgu draudzi tā kļuva 1920. gadā. Draudzei ir viena Nīcgales kapsēta.
Nīdermuižas baznīca
Vēsture
Nīdermuižas pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1748. gadā, lai gan jau 1727. gada 22. aprīlī Polijas-Lietuvas valdnieks Augusts II Stiprais apstiprināja Daugavpils katoļu baznīcas privilēģijas uz Nīdermuižu un uzdeva Daugavpils draudzei Nīdermuižā uzcelt jaunu baznīcu. 1875. gadā to paplašināja, bet 1892. gadā restaurēja. 1898. gadā no tribuļa izcēlās ugunsgrēks un baznīca nodega. Lai būtu vieta dievkalpojumu noturēšanai līdz jaunas baznīcas uzbūvēšanai, tika uzcelta neliela pagaidu koka kapela, kas atradās aiz pašreizējās baznīcas žoga pretī presbitērijam.
Nīcgales katoļu baznīca
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētās ģimenes atlaidas, Svētā Jura mocekļa diena, Svētā Antona no Padujas diena, Svētā Jāņa Kristītāja diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas Eņģeļu karalienes svētki (40 stundas).
Tehniska informācija
Nīcgales baznīca ir pseidogotikas mūra viennavas celtne ar vienu torni, skārda jumtu un flīžu grīdu. Tā ir 30 metrus gara un 15 metrus plata. Apkārt baznīcai ir dārzs, ap to no akmeņiem mūrēts žogs.
Nīdermuižas baznīca
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Antons Aglonietis. Nīdermuižas draudze izveidojās ar pirmās baznīcas celšanas laiku 18. gadsimta otrajā pusē. Sākotnēji draudzi apkalpoja priesteri no Daugavpils, vēlāk draudzē pastāvīgi dzīvoja priesteri. Draudzei ir septiņas kapsētas — Pelēču kapsēta, Gurnejasu kapsēta, Krasnogorskas kapsēta, Bramaņu kapsēta, Ārdavas kapsēta, Zarānu kapsēta, Dubnas kapsēta.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētā Pētera un Pāvila diena, Kunga Jēzus transfigurācijas svētki, Visu Svēto diena, Kunga prezentācijas svētki.
Tehniska informācija
Asūnes baznīca ir laukakmeņu mūra vairāknavu celtne ar diviem torņiem, skārda jumtu un cementa grīdu. Tā ir 26 metrus gara un 16 metrus plata. Ap baznīcu ir mūra žogs.
Interjers
Dievnamā ir sens kokgriezumiem bagātīgi rotāts altāris, ko prāvests Andžejevskis nopirka no kādas slēgtas baznīcas Lietuvā.
Durbe
Durbe ir pilsēta Kurzemes dienvidos, viena no Dienvidkurzemes novada administratīvajām teritorijām. Ar 492 iedzīvotājiem (2020) tā ir Latvijas mazākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Izvietojusies Trumpes upītes ielejas malā netālu no Durbes ezera pie Rīgas—Liepājas šosejas (A9) 15 km no novada centra Grobiņas, 25 km no Liepājas un 195 km no Rīgas. Pilsētas tiesības Durbei tika piešķirtas 1893. gadā, lai gan pirmo reizi pieminēta kuršu līgumā ar Alnas Balduīnu jau 1230. gadā.
Durbes pilsētas ģerbonis ar tajā attēloto sudraba ābeli oficiāli tika apstiprināts 1925. gadā.
Vēsture
Durbes pilsnovads līdz 13. gadsimtam ietilpa Kursas Piemares zemē, kas 1253. gada Kurzemes dalīšanas dokumentā dēvēts par Lindāli. 1260. gada 13. jūlijā šeit notika Durbes kauja starp Livonijas un Vācu ordeņa apvienotajiem spēkiem un žemaišiem, kuru pusē pārgāja ordeņa karaspēkā iesauktie kurši. Kaujā ordenis tika sakauts — krita mestrs Hornhūzens, Prūsijas un Livonijas maršali, vairāk nekā 150 bruņinieku un daudz kristīto letu, līvu un igauņu karavīru.
1263. gadā pēc Livonijas ordeņa mestra Burharda fon Hornhūzena pavēles šeit uzcēla ordeņa pili. Mūra Durbes pils uzcelta ap 1380. gadu, Lindāles vārds pēdējo reizi minēts 1387. gadā.
15. gadsimta sākumā apkārt ordeņa pilij sāka veidoties pilsētiņa (Kronflecken Durben) un gadsimta vidū tika uzcelta neliela baznīca. Vēlāk, 1651. gadā, tika iesvētīta mūra baznīca — Durbes luterāņu baznīca. Durbes pils nopostīta Lielā Ziemeļu kara laikā.
Ģeogrāfija
Durbe atrodas Vārtājas viļņotā līdzenuma ziemeļaustrumu malā, starp Piejūras zemieni un Rietumkursas augstieni. Vidējais Durbes pilsētas augstums ir 20 līdz 30 metri virs jūras līmeņa. Uz dienvidiem no Durbes ezera atrodas kilometru plata Durbes senleja, vietām ar 40 metrus augstiem krastiem. Durbes senlejas zemākā vieta ir Durbes purvs, kas pēc izcelsmes zemais jeb zāļu purvs.
Iedzīvotāju skaita dinamika
No 2000.gada ar Raibamuižu, pēc CSP un OSP datiem.
Ievērojami cilvēki
Par ievērojamākajiem Durbes pārstāvjiem tiek uzskatīti pirmais Latvijas Republikas ārlietu ministrs Zigfrīds Anna Meierovics (piedzima Durbē 1887. gadā), tautas atmodas laiku darbinieks Kronvaldu Atis, kurš mācījies tagadējā pilsētas domes ēkā (agrāk Špringera privātskola). Personas, kas dzimušas un/vai dzīvojušas Durbē:
Saukas pagasts
Saukas pagasts ir viena no Jēkabpils novada administratīvajām teritorijām tā rietumos Saukas ezera krastā. Robežojās ar sava novada Viesītes, Elkšņu un Rites pagastiem un Aizkraukles novada Neretas un Zalves pagastiem.
Upes
Dešupīte, Dienvidsusēja, Dūņupe, Klauce.
Ezeri
Saukas ezers
Vēsture
Saukas evaņģēliski luteriskā baznīca pirmo reizi pieminēta 1567. gadā, tā atjaunota 1636. un 1725. gadā. 1825. gadā Saukas-Elkšņu draudze uzsāka būvēt mūra baznīcu, ko pabeidza tikai 1873. gadā. Līdz 1920. gada agrārajai reformai Saukas pagastā bija Vecsaukas muiža (Alt-Sauken), Jaunsaukas muiža (Neu-Sauken), Vecdzērves muiža (Alt-Dsehrwen) un Lones muiža (Lonen). Vecsaukas muižu 1009 ha kopplatībā sadalīja 66 vienībās (jaunsaimniecībās) un tās centrā iekārtoja lauksaimniecības skolu. Saukas mācītājmuižu (1175 ha) sadalīja 34 vienībās, Vecdzērves muižu (514 ha) 30 vienībās, bet nelielās Jaunsaukas, Jaundzērves, Lones, Meža muižas, Zalēnu foļvarku un Saukas mežniecību 1640 ha kopplatībā sadalīja 122 vienībās. 1935. gadā Jēkabpils apriņķa Saukas pagasta platība bija 251,8 km² un tajā dzīvoja 3487 iedzīvotāji.
Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā Saukas pagastā izveidoja Jaunsaukas, Lones un Saukas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Lones ciems ietilpis Neretas (1949-1956) un Jēkabpils (1956-2009) rajonos. Lones ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētā Jaunsaukas ciema kolhoza «Rekords» teritoriju, 1968. gadā pievienoja Saukas ciema padomju saimniecības «Lone» teritoriju, 1975. gadā pievienoja daļu likvidētā Saukas ciema teritorijas, bet padomju saimniecības «Lone» teritoriju pievienoja Rites ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu un tajā pašā gadā Lones pagastu pārdēvēja par Saukas pagastu. 2009. gadā Saukas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Viesītes novadā. 2021. gadā Viesītes novadu iekļāva Jēkabpils novadā.
Arheoloģisko izrakumu liecības
Jēkabpils vidusskolas jauno novadpētnieku pulciņš vēstures skolotāja vadībā 1921. gadā veica izrakumus Saukas pagasta Kūliņu saimniecības tīrumā. Arheoloģiski izpētīts sēļu ciems, kas atradās plakanā morēnu paugurā, kas pacēlās 34 m pāri apkārtnei. Savāktās senlietas: kaula īlens, ķemmes-bedrīšu keramikas kultūrai raksturīgas keramikas lauskas un akmens kaplis glabājas Jēkabpils novadpētniecības muzejā. Senlietas liek domāt, ka ciems pastāvējis vismaz kopš 2. g. tk. p.m.ē.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Lone (pagasta centrs), Sauka, Brieži.
Hodzežas apriņķis
Hodzežas apriņķis ir apriņķis Polijā, Lielpolijas vojevodistes ziemeļos. Robežojas ar Lielpolijas vojevodistes Pilas, Vongrovecas, Oborņiku un Čarnkovas-Tšcjankas apriņķiem.
TL
TL var būt:
Dekonstruktīvisms
Dekonstruktīvisms ir postmodernās arhitektūras virziens, kurš aizsākās 1980. gados. To raksturo neregulāras formas priekšmeti, līkas līnijas, dažādu lietu fragmenti, kas bieži vien liekas neracionāli, nesaprotami risinājumi celtniecībā. Rezultātā bieži vien ēkas iegūst vairāk māksliniecisko vērtību nekā praktiskumu.
Welcome to Paradise
Welcome to Paradise ir amerikāņu pankroka grupas Green Day singls no viņu studijas albuma Dookie. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompānijām Reprise Records un Warner Music Group.
Čertoks
Čertoks (arī Velnezers, Čortoks; ltg) ir sufozijas ezers Krāslavas novada Šķeltovas pagastā. Izvietojies starp Jazinka ezeru un autoceļu P62 3 km uz ziemeļrietumiem no Grāveriem. Ezers atrodas piltuvveida ieplakā, krasti stāvi, vietām lēzeni. Ezera caurredzamība tā vidu ir apmēram 8 metri. Tajā neietek un neiztek neviena upe vai avots. Kopš 1977. gada ezers ar apkārtējo ainavu ir dabas liegums. Populārs tūrisma objekts. Ezerā peldēties ir aizliegts, lai saglabātu unikālo dzidrūdens vidi. Čertoka ūdenī nav liela ūdensdzīvnieku un ūdensaugu daudzveidība.
Singls
Singls ir mūzikas izdevuma veids, kurā ir mazāk dziesmu nekā albumā un pat minialbumā. Singls var tikt pārdots daudzos dažādos formātos. Lielākajā daļā gadījumu singls ir dziesma, kas izdota atsevišķi no albuma, taču tāpat parādās arī albumā, taču reizēm ir gadījumi, kad tas tiek izdots reklāmas materiāliem vai vienkārši kā ieraksts, kas nav iekļauts albumā.
Dili
Dili (tetumu: Dili, pt) ir Austrumtimoras galvaspilsēta Timoras salas ziemeļos. Dili ir Austrumtimoras galvenā osta un ekonomiskais centrs.
Longview
Longview ir amerikāņu pankroka grupas Green Day singls no viņu studijas albuma Dookie. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompānijām Reprise Records un Warner Music Group. Dziesmas videoklips tika ļoti bieži raidīts MTV, un Longview tiek uzskatīta par dziesmu, kas ļāva Green Day kļūt par pasaulslavenu grupu.
Dili
Vēsture
Otrā pasaules kara laikā Portugāle palika neitrāla, bet sabiedrotie redzēja Timoru kā vienu no Japānas iebrukuma mērķiem, un uz īsu laiku, 1941. gadā, okupēja salu, ieskaitot Dili pilsētu. 1942. gada 19. februārī, pilsētu sagrāba Japānas armija, un to okupēja līdz 1945. gada 26. septembrim.
Longview
1995. gadā Green Day tika nominēta četrām Grammy balvām, ieskaitot Grammy balvai par labāko smagā roka izpildījumu ar dziesmu Longview. Žurnāls Rolling Stone ierindoja Longview 3. vietā 1994. gada labāko singlu sarakstā.
Card Sleeve
7" Vinyl Box Set
Dili
Vēsture
Austrumtimora 1975. gada 28. novembrī pasludināja neatkarību no Portugāles, bet jau 9 dienas vēlāk Indonēzija iebruka jaundibinātajā valstī, un to okupēja. No 1975. - 1999. gadam notika partizānu karš pret okupējošo armiju. 1999. gadā teritorija tika nodota ANO pārraudzībā, un 2002. gadā, Austrumtimora atguva savu neatkarību, un Dili atkal kļuva par tās galvaspilsētu.
Osmaņu impērijas uzplaukums
Osmaņu impērijas uzplaukums (1299. — 1453.) bija laika posms Osmaņu impērijas vēsturē, kad impērija sāka veidoties, tika iekarota Konstantinopole un nostiprināti valsts pamati tālākai izaugsmei.
13. gadsimta beigās izjuka Lielā Seldžuku impērija, un Anatolija tika sadalīta vairākās mazās valstīs. Sakarjas upes ielejā izveidojās Sogutas (turku valodā: Söğüt) cilts valsts ar tās beju (virsaitis) un dibinātāju Ertūrulu (turku valodā: Ertuğrul). Pēc viņa nāves 1281. gadā par beju kļuva viņa dēls Osmans.
Osmans I (1299—1326)
Osmans I pirmo iekaroja Bizantijas impērijas pilsētu Biledžiku, un tam sekoja vairāku citu pilsētu un ciemu ieņemšana 1300. un 1310. gadā. Osmans I pakāpeniski iekaroja arī citu tjurku emirātu un cilšu zemes, kā arī veiksmīgi ielenca un ieņēma vairākus Bizantijas fortus.
Pēc Jenišehiras ieņemšanas turki to izmantoja kā izdevīgu atbalsta punktu Prousas (Bursa) un Nīkejas (Iznika) aplenkšanai, kas bija lielākās Bizantijas pilsētas Anatolijā. Neilgi pirms Osmana I nāves, 1326. gadā tika ieņemta Bursa.
Orhans I (1326—1359)
Osmana I dēls Orhans I 1331. gadā ieņēma Nīkeju, 1337. gadā — Nikomēdiju, un par valsts galvaspilsētu pasludināja Bursu. Orhans I savu valsti nostiprināja, ieviešot savu naudu, valsts pārvaldi un modernu armiju.
Orhans I apprecēja Bizantijas prinča Jona VI Kantakuzenusa meitu Teodoru. 1346. gadā Orhans palīdzēja Jonam VI gāzt imperatoru Jonu V Paleologu. Jonam VI kļūstot par Bizantijas līdzimperatoru (1347.-1354.), viņš ļāva Orhanam iebrukt Galipoli pussalā, un osmaņi ieguva pirmos nocietinājumus Eiropā.
1360. gadā Orhans I mira, atstājot savam dēlam Muradam I plaukstošu impēriju.
Murads I (1359—1389)
1360. gadu sākumā osmaņu armija no Galipoli iesoļoja Trāķijā, ieņemot Adrianopoli (Edirne) un Filipopoli (Plovdiva), tā piespiežot Bizantiešus maksāt nodevas. 1366. gadā Savojas grāfs Amadejs VI (Bizantijas imperatora Jona V Kantakuzena brālēns) organizēja pirmo krusta gājienu Bizantijas atbalstam. Viņam izdevās turkus padzīt no visām teritorijām Eiropā, izņemot Galipoli pussalu. Nākamajā gadā Murads atkal uzbruka zaudētajām teritorijām un ieņēma gandrīz visu Trāķiju, tai skaitā Adrianopoli.
1370. gados Murads ar savu karaspēku iebruka tālāk Eiropā. Murada leitnants Lala Šahins pašā kaujā pie Maritsas upes sapulcēja 70 000 vīru karaspēku, sakāva Serbijas karaļa Vukasina armiju un nogalināja pašu karali. Neskatoties uz to, ka osmaņu karaspēks bija skaitliski mazāks, viņi guva uzvaru, pielietojot daudz attīstītāku taktiku. Osmaņu uzvara bija gandrīz satriekusi Serbijas savienību, un viņi turpināja iekarot Bulgāriju, ieņemot Dramu, Kavalu un Seresu.
1383. gadā Murads sevi pasludināja par Osmaņu impērijas sultānu, un jau drīz sāka jaunu kara operāciju Eiropā. 1385. gadā tika ieņemta Sofija, bet nākamajā gadā — Niša. 1387. gadā osmaņu iekarojumus apturēja serbu uzvara Plocnikas kaujā, tomēr pēc pāris gadiem Murads atkal turpināja savus iekarojumus rietumu virzienā. Kosovas kaujā osmaņi guva ievērojamu uzvaru, lai arī pēc kaujā sultānu nogalināja serbu kņazs.
Bajezids I (1389—1402)
Pēc Murada nogalināšanas sultanāta tronī kāpa viņa dēls Bajezids I. Kaujas niknumā Bajezids I pavēlēja nogalināt visus gūstā saņemtos serbus, tāpēc viņu iesauca par Zibens Spērienu (turku valodā: Yıldırım).
Bajezids iekaroja gandrīz visu Bulgāriju (1393. gadā pēc trīs mēnešu aplenkuma krita galvaspilsēta Tarnova) un Grieķijas ziemeļi (1389.-1395.), kā arī tika aplenkta Konstantinopole (1391.-1398.). 1396. gada 25. septembrī Nikopolisas kaujā viņam pretī stājās Ungārijas karalis Svētās Romas imperators Sigismunds. Osmaņi šajā kaujā uzvarēja, un ar Ungāriju tika noslēgts miera līgums. Pēc līguma noslēgšanas Bajezids pievērsās austrumiem, un 1397. gadā iekaroja Karamanas emirātu.
Ap 1400. gadu Tuvajos Austrumos iesoļoja Timura armija un izlaupīja vairākas Anatolijas austrumu pilsētas. 1400. gadā Timurs ar savu ordu nodedzināja Sivašu un turpināja iebrukumu dziļāk iekšzemē. Karš sasniedza savu kulmināciju 1402. gada jūlija Ankaras kaujā. Timurs uzvarēja, sagūstīja Bajezidu un turpināja sirot un izlaupīt Anatoliju. Bajezids mira gūstā 1403. gadā.
Mehmeds I (1413—1421)
1413. gadā virsroku pār brāļiem guva Mehmeds Čelebi, pasludinot sevi Edirnē par sultānu. Viņš uzsāka atjaunot impērijas varenību tādā līmenī, kādā tā bija agrāk bijusi. Bezvaldnieku laikā valsts bija ļoti cietusi, un austrumos joprojām valdīja mongoļi, neskatoties uz to, ka jau 1405. gadā Timurs bija miris.
Savas valdīšanas laikā Mehmeds I no Bursas pārcēla galvaspilsētu uz Edirni, atjaunoja kontroli pār Bulgāriju un Serbiju, padzina no Anatolijas mongoļus, un iebruka Albānijā, Cilīcijā, Turku emirātā Čandarolu un Grieķijas ziemeļos Bizantijai pakļautajās teritorijās. Mehmeds uzsāka arī militāras operācijas pret princi Vladu Uzšķērdēju (pazīstams arī kā Drakula), bet līdz Drakulas nāvei viņam neizdevās pakļaut Valāhiju.
Pēc Mehmeda nāves 1421. gadā par sultānu kļuva viņa dēls Murads.
Murads II (1421—1444)
Savas valdīšanas pirmos gadus Murads II pavadīja, apkarojot nemierniekus un dumpiniekus. 1423. gadā viņš uz īsu laiku viesojās Konstantinopolē, tad to uz pāris mēnešiem ielenca un piespieda Bizantiju viņam maksāt nodevas.
1423. gadā sākās viens no kariem pret Venēciju, bet Konstantinopoles aplenkuma laikā pasliktinājās kontrole pār Grieķijas pilsētvalstīm. Pēc Tesaloniku (Salonika) iedzīvotāju lūguma Venēcijas karaspēks pārņēma kontroli pār pilsētu. Pilsētu ielenkušais osmaņu karaspēks nodomāja, ka karo pret grieķiem, un nogalināja vairākus venēciešus, ar kuriem līdz šim Muradam bija miermīlīgas attiecības. Pēc šāda incidenta Venēcija pasludināja karu pret osmaņiem.
Murads uz izmaiņām ātri paspēja noreaģēt, un nosūtīja uz Saloniku armiju. Venēcieši bija tajā laikā jau sagaidījuši papildspēkus, bet kad pilsētai uzbruka osmaņi, viņi saprata, ka nav spējīgi pretoties, un pameta pilsētu, atkāpjoties uz saviem kuģiem. Osmaņiem ienākot pilsētā, venēcieši no saviem kuģiem sāka pilsētas apšaudi, un osmaņi pameta pilsētu. Tikmēr venēciešiem pievienojās vēl papildspēki, un viņi atkal ieņēma pilsētu. Saloniku kauja Murada armijai bija nesusi lielus zaudējumus, un Serbija pievienojās Venēcijai. Tikmēr Pāvests Martins V iedrošināja citas kristiešu valstis apvienoties karam pret osmaņiem, lai gan patiesībā uz Balkāniem karaspēku aizsūtīja tikai Austrija.
1430. gadā liela osmaņu flote negaidīti uzbruka Salonikai, un 1432. gadā Venēcieši parakstīja miera līgumu. Līgums paredzēja Salonikas nodošanu osmaņiem ar visām tās apkārtējām zemēm. 1441. gadā nomierinājās konflikti starp osmaņiem un Serbiju un Ungāriju, jo Svētā Romas impērija, Polija, Albānija un Čandarolu un Karamanas emirāti atsāka karu pret Osmaņu impēriju, pārkāpjot miera līgumu. Kristieši 1443. gadā ieņēma Nišu un Sofiju, un impērija cieta milzīgu sakāvi Jalovazas kaujā. 1444. gada 12. jūlijā Murads noslēdza miera līgumu un atdeva Ungārijai Varnu, Serbijai Bulgārijas rietumus (arī Sofiju), kā arī atkāpās no troņa, to atdodot savam dēlam Mehmedam. Kristieši vēlāk atkal pārkāpa līguma nosacījumus un sāka jaunu uzbrukumu. 1444. gada 11. novembrī Varnas kaujā Murads sakāva Polijas karaļa Vladislava III poļu un ungāru apvienoto karaspēku.
Mehmeds II (1444-1481)
Mehmeds II pierādīja savas vadoņa spējas, anektējot Karamanu (1451. gada maijā — jūnijā) un, noslēdzot jaunus miera līgumus ar Venēciju (10. septembrī) un Ungāriju (20. novembrī). Tā viņš bija pierādījis sevi gan kaujas laukā, gan politikā, un viņu sāka cienīt Osmaņu galma augstmaņi.
Viens no viņa galvenajiem mērķiem bija ieņemt Bizantijas galvaspilsētu Konstantinopoli. Bankrotējusī Bizantija 1451. gadā lūdza Mehmedu II divkāršot savus maksājumus pilsētai, viņš to izmantoja par ieganstu, lai pasludinātu visu līgumu laušanu ar Bizantiju. 1452. gadā Mehmeds II ierosināja dīvānam sākt Konstantinopoles aplenkumu, bet gan divāns, gan lielvezīrs Kandarli Halils bija pret to un paziņoja, ka sultāns pārvērtē savas spējas un ir pārāk karstasinīgs.
Skatīt arī rakstu: Konstantinopoles krišana.
Pēc Konstantinopoles ieņemšanas Mehmeds II 1462. gadā uzbūvēja Topkapi pili, un uz turieni pārcēla galvaspilsētu no Edirnes. Mehmeds II sevi pasludināja par Romas Cēzaru (turku valodā: Kaiser-i-Rum) un pārveidoja valsts pārvaldi pēc Bizantijas iekārtas parauga, jo uzskatīja sevi par Romiešu troņa mantinieku. Vēlāk, iebrūkot Otranto, viņš vēlējās turpināt iekarojumus līdz Romai, lai atkal apvienotu visu Romas impēriju, jo tā kopš 751. gada bija sadalīta.
Tālāk Mehmeds II turpināja savus iekarojumus Balkānos un Moreas dienvidos (Peleponēsē), kur vēl bija palikusi Grieķijā pēdējā kristiešu karaliste. 1456. gadā Mehmeds II aplenca Belgradu. 13. augustā jeničeriem izdevās iebrukt pilsētā, bet tas bija slazds, no kura viņi paspēja izmukt. Belgradu Mehmedam II tā arī neizdevās ieņemt. 1460. gadā Mehmeds II iekaroja Atēnas, kurās pirms tam valdīja Konstantīna brāļi Tomass un Demetrioss. Militārajās operācijās Anatolijā Mehmedam II izdevās pakļaut Čandarolu bejliku, Armēniju un 1461. gada 15. augustā viņš iekaroja Trebzonas impēriju.
1475. gadā osmaņi tomēr piedzīvoja sakāvi Vaslui kaujā, bet vēlāk tajā pašā gadā Mehmeds II iekaroja Dženovas koloniju Krimā, pirmo reizi nodibinot osmaņu varu Melnās jūras ziemeļu piekrastē. Divus gadus vēlāk viņš turpināja iekarojumus Adrijas jūras austrumu piekrastē, anektējot Piavasu un dažas salas. 1480. gadā Ahmeds Gediks pašā izcēlās krastā, un osmaņiem izdevās ieņemt Otranto pilsētu. Tā kā osmaņiem bija jātiek galā ar albāņu sacelšanos, tad viņi piedzīvoja stipru pretestību no Neapoles un bija spiesti atkāpties no Otranto. Mehmeds II pēc gada mira. Dažviet minēts, ka viņu noindēja viņa jūdu izcelsmes ārsts Pāvesta Sikstus IV uzdevumā.
Ročesterhila
Ročesterhila (en) ir pilsēta ASV Mičiganas štatā, Ouklendas apgabalā. Pēc 2000. gada tautas skaitīšanas datiem pilsētā dzīvoja 68 825 iedzīvotāji. Ročesterhila ir Detroitas aglomerācijas sastāvdaļa.
Ročestehilā atrodas Ročesterhilas koledža un Ouklendas universitāte.
Vēsture
Pirmā eiropiešu apmetne pilsētas vietā tika izveidota 1817. gadā, bet 1869. gadā Ročesterhila kļuva par atsevišķu apdzīvotu vietu. 1966. gadā apdzīvotās vietas iedzīvotāji nobalsoja par to, lai Ročesterhilai tiktu piešķirts pilsētas statuss. 1967. gadā Ročesterhila kļuva par oficiālu pilsētu.
Parki
Pilsētā atrodas četri lieli parli:
Džims Džārmušs
Džims Džārmušs (dzimis ) ir amerikāņu neatkarīgais kinorežisors.
Studējis Kolumbijas Univerisitātē un Ņujorkas Universitātes kinoskolā.
Hodzeža
Hodzeža ir pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz dienvidiem no Pilas.
Dūņieris
Dūņieris (arī Dūņu ezers, Dūņiers) ir lagūnas tipa ezers Tukuma novada Lapmežciema pagastā, Ķemeru nacionālajā parkā.
Hodzeža
Rakstos pirmoreiz minēta 1403. gadā. No 1772. līdz 1920. gadam (ar pārtraukumu no 1807. līdz 1815. gadam, kad tā atradās Varšavas hercogistes sastāvā) ietilpa Prūsijā. XIX gadsimta vidū Hodzeža kļuva par fajansa un porcelāna rūpniecības centru. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās atjaunotajā Polijas valstī.
Dūņieris
Ezerā dzīvo raudas, ruduļi, līņi, karūsas, asari un līdakas.
Vēsture
Līdz 1905. gadam, kad izraka Kaņiera kanālu, cauri Dūņierim tecēja Slocene (no Kaņiera uz Slokas ezeru), kuras vecā gultne beidzas Dūņiera ziemeļu līcī. Agrākā Slocenes lejtece tagad tiek saukta par Siliņupi un Vecsloceni.
Marta Luīse
Marta Luīse (no; dzimusi ) ir pašreizējā Norvēģijas karaļa Haralda V un viņa sievas karalienes Sonjas vienīgā meita. Ir ceturtā līnijā uz Norvēģijas troni pēc brāļa Hokona un viņa diviem bērniem.
Precējusies ar rakstnieku Āri Bēnu, viņiem ir trīs meitas. Nodarbojusies ar tradicionālo norvēģu pasaku izplatīšanu plašākai publikai. Ir vairāku grāmatu un klausāmgrāmatu autore, piedalījusies bērnu TV programmu producēšanā.
1990. gadā tika veiktas izmaiņas Norvēģijas konstitūcijā, kuru rezultātā uz Norvēģijas troni pretendē vispirms vecākais bērns neatkarīgi no dzimuma. Tomēr šīs izmaiņas attiecināmas vienīgi uz pēc 1990. gada dzimušajiem bērniem, līdz ar to Hokons palika augstāk līnijā uz Norvēģijas troni.
1482. gads
1482. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Koris
Koris ir dziedātāju ansamblis, kas pamatā izpilda kora mūziku — mūziku, kas rakstīta koru vajadzībām.
Koris kā dziedātāju ansamblis ir sastopams ļoti daudzos mūzikas žanros — sākotnēji tā bija garīgā un klasiskā mūzika, mūsdienās kori izpilda arī džeza, gospeļa, blūza un pat roka kompozīcijas.
Koru uzbūve
Kori mēdz dziedāt gan ar, gan bez instrumentāla pavadījuma. Dziedāšanu bez instrumentāla pavadījuma parasti dēvē par A Cappella. Instrumentu klāsts, kas var papildināt kori, var būt ļoti plašs — sākot ar pilnu simfonisko orķestri un beidzot ar klavierēm vai ērģelēm — abi minētie instrumenti bieži tiek izmantoti arī tad, kad kopējais instrumentu skaits ir plašāks.
Soči
Soči (ru) ir kūrortpilsēta Melnās jūras krastā, Krievijas Federācijas Krasnodaras novadā, 1700 kilometru attālumā no Krievijas galvaspilsētas Maskavas. Soči ir vislielākā Krievijas Federācijas kūrortpilsēta, svarīgs transporta mezgls un liels ekonomikas un kultūras centrs, neoficiāli tos sauc par "Krievijas vasaras, dienvidu un kūrorta galvaspilsētu". Kopā ar pilsētu tipa ciematiem — Krasnaja Poļana (Красная Поляна), Adlera (Адлер) un daudziem citiem ciematiem Kaukāza kalnu grēdā veido Soču municipalitāti, kas neoficiāli tiek saukta par Lielajiem Sočiem.
Alegorija
Alegorija ir vēsturiskā žanra paveids, kurā notikumus un parādības atspoguļo simboliski, nevis stāstoši. Alegorija vēstījumu padara vispārīgu. Alegorija ir visa tēlojuma aina, kas jāsaprot pārnestā nozīmē. Alegorijas kļuva ļoti izplatītas 17.—18. gadsimtā.
Soči
Soču pilsētā dzīvo 446 599 iedzīvotāji (2023), bet Soču municipalitātē — 561 793 iedzīvotājs (2023). Soči pēc iedzīvotāju skaita ieņem piekto vietu Dienvidu federālajā apriņķī, bet četrdesmit devīto Krievijā. 2014. gadā te notika. Olimpiādes gatavošanās periodā tika iztērēti aptuveni 500 miljardi rubļu.
Alegorija
Literatūrā alegorija ir kādas (parasti sabiedriskas) parādības aizstāšana ar citu līdzīgu (parasti dabas) parādību; daiļdarbus, kuru pamatā ir alegorija, sauc par alegorijām, bet tēlus — par alegoriskiem tēliem.
Bieži vien alegoriskas figūras atšķiršanai no reālas personas ir vajadzīgas priekšzināšanas. Sākot ar renesanses laikmetu, simbolus atšķirt palīdzēja speciāli izdoti leksikoni un ilustrētas vārdnīcas. 17. gadsimta klasicisma perioda mākslinieki, pievēršoties alegoriskiem sižetiem, ievēroja līdzīgus paņēmienus, kā gleznojot vēsturiskās ainas. Tie bija liela formāta darbi ar tajos attēlotiem alegoriskiem personāžiem, kuru ķermeņi bija daļēji atkailināti, it kā veidoti no citas matērijas, ar pārlaicīgiem tērpiem, ikdienišķa apģērba vietā redzot drapērijas. Bieži vien šiem personāžiem ir spārni, norādot uz metaforisko tēlu. Šīs pazīmes palīdz saprast un pat bez ielūkošanās rakstos uzminēt, ka attēlotā figūra ir alegorija.
Soči
Vēsture
Lai kolonizētu okupētās zemes, Krievijas Impērijas valdība veicināja masveida imigrāciju no citām impērijas daļām, īpaši pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1861. gadā. 1874. gadā pārceļotāji izveidoja Dahovska apmetni, kuru 1896. gadā pārdēvēja par Soču ciemu ar aptuveni 1300 iedzīvotājiem, nosaukumu atvasinot no Šačas upes nosaukuma. 1902. gadā sāka būvēt jaunu kūrortu, izmantot vietējos minerālūdens avotus. 1904. gadā Sočos jau bija vairāk nekā 8000 iedzīvotāju, turīgākajiem atpūtniekiem Maskavas un Pēterburgas arhitekti cēla jūgendstila vasarnīcas, 1909. gadā to sāka dēvēt par Kaukāza Rivjēru. 1916. gadā Sočos jau bija gandrīz 14 000 iedzīvotāju un 1917. gadā tiem piešķīra pilsētas tiesības.
Alegorija
Reizēm alegorijas var būt sastopamas arī vēsturiskā žanra darbos, kas visbiežāk novērojams Francijā tapušos darbos, kas nepieder pie klasicisma mantojuma.
Svētie
Viduslaikos reliģiskā glezniecība pieradināja ticīgos pēc simboliem atpazīt svētos. Jāņa Kristītāja simbols bija jērs, svētā Pētera — atslēgas, svētajam Erasmam bija izlaistas zarnas, bet svētajam Bartolomejam — nodīrāta āda.
Soči
Vēsture
Pēc kara beigām Soči izveidojās par vienu no populārākajiem Padomju Savienības kūrortiem. 1937. gadā Sočus pievienoja Krasnodaras novadam.
XXII ziemas olimpiskās spēles
Pamata raksts: 2014. gada ziemas olimpiskās spēles
Kā pretendente uz olimpisko spēļu rīkošanu Soču pilsēta iesniedza kandidatūru jau 1994. gadā, otrais mēģinājums bija 1998. gadā, savukārt trešā reize 2007. gadā Sočiem izrādījās veiksmīga. Soči kļuva par pirmo pilsētu ar subtropisku klimatu, kurā notikušas ziemas olimpiskās spēles.
Karls Gustavs Mannerheims
Karls Gustavs Emīls Mannerheims (Carl Gustaf Emil Mannerheim, dzimis, miris ) bija Somijas maršals un politiķis, viena no centrālajām personām neatkarīgās Somijas valsts izveidē. Komandēja Somijas armiju gan Somijas Pilsoņu karā, gan arī Ziemas karā, Turpinājuma karā un Lapzemes karā. Otrā pasaules kara laikā 19 mēnešus bija Somijas "goda prezidents".
Alegorija
Antīkie dievi
Antīko dievu simboli: vecs vīrs ar izkapti — Saturns, vīriešu kārtas radība ar trijzaru dakšu — Neptūns, bārdains vīrs ar ērgli un zibeni — Jupiters.
Soči
XXII ziemas olimpiskās spēles
XXII ziemas olimpiskās spēles Sočos notika no 7. līdz 23. februārim, 2014. gadā. Paraolimpiskās ziemas olimpiskās spēles notika no 7. līdz 16. martam. Lai varētu noritēt šīs olimpiskās spēles, 5–6 gadu laikā tika uzbūvēts liels skaits sporta un infrastruktūras objektu, kas tika sadalīti divos klasteros — piekrastes un kalnu. Kalnos, Krasnaja Poļana rajonā sacensības notika 9 sporta veidos — distanču slēpošanā, biatlonā, bobslejā, skeletonā, kalnu slēpošanā, kamaniņu sportā, tramplīnlēkšanā, frīstailā un snovbordā, savukārt Melnās jūras krastā notika sacensības 5 sporta veidos - hokejā, šorttrekā, daiļslidošanā, kērlingā un ātrslidošanā, kā arī šeit notika atklāšanas un noslēguma ceremonija.
Karls Gustavs Mannerheims
Brīvi pārvaldīja vācu, zviedru un krievu valodas, bet somu valodu nepieciešamības spiests iemācījās ap 50 gadu vecumu, un sava akcenta dēļ tika salīdzināts ar Čērčilu, kurš runā franciski.
Alegorija
Ideju un tikumu personifikācijas
Sieviete ar zobenu un svariem simbolizē taisnību, tieslietas, bet sieviete, kas rokās tur čūsku ieskautu spoguli — piesardzību. Gara auguma veci vīri ar urnām un niedru vainagiem simbolizē iznīcību.
Soči
Citi sporta notikumi
2010. gada oktobrī tika parakstīts līgums par Formula 1 autosacīkšu norisi Sočos. Līdz ar to kopš. gada Soču autodroms kalpo par mājvietu Krievijas Grand Prix izcīņai.
Tāpat Sočos vēl bāzējas handbola klubs "Soči" (Сочи), kurš ir 2007. gada bronzas ieguvējs Krievijas čempionātā un 2010. gada sudraba ieguvējs Krievijas U-23 čempionātā.
Kopš 2013. gada Sočos atrodas trešās divīzijas klubs "Soči".
2014. gadā Sočos tika izveidota Hokeja Klubs "Soči" (Хоккейный Клуб "Сочи"), kas šobrīd piedalās Kontinentālajā Hokeja Līgā.
Vēl 2014. gadā Adleras rajonā sāka darboties gaisa ekstremālo piedzīvojumu parks Skypark AJ Hackett Sochi.
Sočos atrodas arī profesionāla tenisa skola, kurā tenisu spēlēt sākuši tādi spēlētāji kā Marija Šarapova un Jevgeņijs Kafeļņikovs.
Cilvēki
Sočos dzimuši:
Karls Gustavs Mannerheims
Dzīvesgājums
Dzimis Louhisāri (Louhisaaren) muižā Askainenā Somijas lielhercogistes rietumos kā brīvkungs, zviedru izcelsmes brīvkunga dramaturga un uzņēmēja Karla Roberta Mannerheima un viņa sievas Hedvigas Šarlotas Helēnas, dzimušas fon Jūlinas, ģimenē. Viņa māte bija kompānijas "Fiskars" īpašnieka meita. Gustavs bija 13 gadus vecs, kad tēvs bankrotēja un pameta ģimeni, pēc gada nomira māte. 15 gadu vecumā 1882. gadā Karls Gustavs iestājās Somijas lielhercogistes kadetu korpusā (skolā), tomēr disciplīnas problēmu dēļ 1886. gada pavasarī no skolas tika izslēgts. 1887. gada pavasarī viņam izdevās Helsinkos nokārtot universitātes iestājeksāmenu, vasaru pavadīja Harkivā pie tēvoča, lai pastiprināti mācītos krievu valodu. Rudenī viņš sāka mācības elitārajā Nikolaja kavalērijas skolā (Николаевское кавалерийское училище) Sanktpēterburgā, kuru absolvēja 1889. gadā.
Militārā karjera Krievijas Impērijas armijā
1889. gadā Gustavs Mannerheims kā kornets uzsāka aktīvo karadienestu 15. dragūnu pulkā Kališā, 1891. gada janvārī viņu pārcēla uz elitāro gvardes kavalērijas pulku Sanktpēterburgā. 1892. gada 2. maijā Gustavs apprecējās ar kavalērijas ģenerāļa Nikolaja Arapova meitu Anastasiju (Анастасия Николаевна Арапова), kuras lielais pūrs un sievastēva ietekme ievērojami uzlaboja Mannerheima materiālo stāvokli un karjeras iespējas.
1896. gadā Mannerheims kā jaunākais asistents piedalījās Krievijas Impērijas ķeizara Nikolaja II kronēšanas ceremonijā. 1897. gada rudenī Mannerheims sāka pildīt galma zirgu dienesta priekšnieka vietnieka pienākumus poručika dienesta pakāpē, gādājot par gvardes pulka un paša imperatora zirgsaimniecības uzraudzību (līdz 1903. gadam). Pats bija izcils kavalērists, regulāri piedalījās jāšanas sacīkstēs, kur uzrādīja vērā ņemamus rezultātus, kā arī jātnieku sporta sacensību organizēšanā un tiesāšanā. 1899. gada vasarā paaugstināts par štabs-rotmistru. 1900. gada 12. aprīlī par izcilu dienestu apbalvots ar III šķiras Sv. Annas ordeni, bet vasarā tika paaugstināts par pulka aprīkojuma daļas vadītāju. 1901. gadā Mannerheims iegādājās muižu Kurzemes guberņā, Apriķu pagastā, taču saimniekošana nebija sekmīga. 1902. gada 20. decembrī viņu paaugstināja par rotmistru. 1903. gada pavasarī viņš kļuva par pasniedzēju virsnieku kavalērijas skolā, kur 1904. gada rudenī tika iecelts par mācību eskadrona komandieri un mācību komitejas locekli.
Atšķirībā no dienesta, privātā dzīve bija daudz bēdīgāka — ģimene praktiski bija izjukusi, savukārt sadzīves komfortu ierobežoja ievērojamie kāršu spēļu parādi. Bija sācies Krievu-japāņu karš, kas bija laba iespēja talantīgiem virsniekiem celt kvalifikāciju un mainīt savu karjeru, kā arī izvairīties no ikdienas dzīves rutīnas — tā kā gvardes daļas uz fronti nesūtīja, Mannerheims pieteicās brīvprātīgi, un ar kavalērijas skolas priekšnieka Brusilova palīdzību devās uz fronti 52. Ņežinskas dragūnu pulka sastāvā. 1905. gada 8. janvārī viņu paaugstināja par apakšpulkvedi. 1905. gada 23. februārī par spoži vadīto reidu Austrumimpeņā, kas ļāva izlauzties no aplenkuma 3. kājnieku divīzijai, viņu paaugstināja par pulkvedi. Pēc tam Mannerheimam uzticēja izlūkošanas un pretinieka spēku aizmugures teritorijas kartografēšanās operācijas (lai nepieļautu diplomātiskus sarežģījumus par šādu reidu svešas valsts teritorijā, Mannerheimam uzticēja komandēt 300 vietējo hunhūzu vienību). Uzdevumu Mannerheims veica spīdoši, taču tā bija pēdējā lielākā operācija ar viņa līdzdalību — septembrī tika parakstīts pamiers, un karš beidzās.
Pēc atgriešanās Pēterburgā Mannerheimam tika piedāvāts piedalīties P. Peljo ekspedīcijā, un no 1906. līdz 1908. gadam viņš apceļoja Vidusāziju, Mandžūriju un Ķīnu. Pēc ceļojuma 1909. gadā Mannerheims kļuva par Miņskā Mazoveckā dislocētā ulānu pulka komandieri. Pirmā pasaules kara laikā Mannerheims cīnījās Austroungārijas un Rumānijas frontē. 1914. gadā tika apbalvots ar Jura Krustu, bet 1915. gada martā tika iecelts par 12. kavalērijas divīzijas komandieri. Februāra revolūcijas laikā atradās Sanktpēterburgā un bija tās liecinieks. Pēc atgriešanās frontē 1917. gada aprīlī tika paaugstināts par ģenerālleitnantu, tomēr jaunā valdība ne pārāk uzticējās Mannerheimam, tāpēc viņš 1917. gada septembrī pameta armiju un decembrī ieradās Helsinkos, domādams sākt civilo dzīvi.
Starpkaru periods
Pēc kara Mannerheims tika ievēlēts par Somijas valsts reģentu, un panāca Somijas atzīšanu no Lielbritānijas un Francijas.
Pēc tam, kad Somija 1919. gada 17. jūlijā kļuva par republiku, Mannerheims kandidēja prezidenta vēlēšanās, tomēr zaudēja Karlo Juho Stolbergam un kļuva par privātpersonu. Par pilsoniskās sabiedrības politisko un kultūras dzīvi interesējās maz, brīvo laiku veltot sev mīļajiem zirgiem, medībām un ceļojumiem pa pasauli.
1931. gadā Mannerheims kļuva par Aizsardzības padomes priekšsēdētāju. Padome nodarbojās ar valsts aizsardzības uzlabošanas un bruņoto spēku pilnveidošanas pasākumiem, tomēr tai bija konsultatīvas pilnvaras — lēmumus pieņēma valdība un parlaments. Bažījoties par kara iespējamību Eiropā, viņš nemitīgi uzstāja par finansējuma palielināšanu bruņotajiem spēkiem.
Tomēr plašos Somijas sabiedrības slāņos viņš saglabāja būtisku autoritāti. Laikā pēc pilsoņu kara Somijas kreisās aprindas, saistībā ar Mannerheima lomu karā, bija noskaņotas pret viņu, tomēr pamazām, sevišķi pēc atteikuma vadīt labējās Lapua kustības organizēto 1932. gada neveiksmīgo apvērsumu, viņš kļuva par vienojošu personu Somijas sabiedrībā.
Ziemas karš
1939. gada 23. augustā Maskavā tika parakstīts Molotova-Ribentropa pakts, kurā Somija un trīs Baltijas valstis tika iekļauta PSRS ietekmes zonā. Tā paša gada rudenī PSRS pieprasīja Somijai pārcelt valsts robežu, kas atradās 25 kilometrus uz rietumiem no Ļeņingradas. Somijas un PSRS sarunas par šo jautājumu bija neveiksmīgas un 17. oktobrī Mannerheims piekrita kara gadījumā kļūt par armijas virspavēlnieku. 30. novembrī PSRS iebruka Somijā, sākās Ziemas karš un Mannerheims oficiāli kļuva par armijas virspavēlnieku. Tās pašas dienas pavēlē viņš uzsaukumā rakstīja : "Jūs pazīstat mani, es pazīstu Jūs un zinu, ka katrs ir gatavs izpildīt savu pienākumu līdz nāvei. Šis karš nav nekas cits kā Neatkarības kara turpinājums un pēdējais cēliens. Mēs cīnāmies par savām mājām, savu ticību un savu zemi."
Kaut arī uzbrūkošā PSRS armija vairākkārt pārsniedza Somijas armiju (attiecībā 4 pret 1 personālsastāva skaitā, 200 pret 1 tanku skaita ziņā un 30 pret 1 lidmašīnu skaitā), Somijas armijai izdevās visu ziemu noturēties pret PSRS agresiju. PSRS arī neizdevās radīt dzīvotspējīgu alternatīvo marionešu valdību Oto Villes Kūsinena vadībā, kaut arī, pamatojoties uz 1940. gada 12. marta Maskavas Miera līguma noteikumiem Somijai nācās atteikties no austrumu teritorijām.
Literatūrā bieži tiek citēta maršala uzruna, ar kuru tas vērsās pie somu karavīriem 14. martā — pavēle par karadarbības pārtraukšanu, — kuru jau pēc pāris dienām pārtulkotu latviski arī Latvijas Bruņoto spēku informācijas nodaļa izplatīja saviem virsniekiem.
Turpinājuma karš
Pēc tam, kad 1941. gadā Vācija iebruka PSRS, sākās Turpinājuma karš. Somijas armija Mannerheima vadībā uzbruka PSRS spēkiem, atkarojot gan zaudētās Somijas teritorijas, gan ieņemot Karēlijas austrumu daļu. Tomēr Somija, lai arī būdama Vācijas sabiedrotā, vairākkārt izvairījās no aktīvas karadarbības, jo uzskatīja šo karu tikai par daļu no Ziemas kara. Mannerheima galvenais štābs Otrā pasaules kara laikā atradās Mikeli pilsētā, no kurienes viņš vadīja kaujas operācijas. 1942. gada 4. jūnijā Mannerheimam tika piešķirta maršala dienesta pakāpe.
Lapzemes karš
1944. gadā Mannerheims tika ievēlēts par Somijas Valsts prezidentu, lai izmantojot savu ietekmi un autoritāti sabiedrībā, izdotos izbeigt karu. Tā kā bija skaidrs, ka Vācija karā ar PSRS zaudēs, Somijai nācās piekrist diezgan smagiem pamiera noteikumiem, tomēr saglabājot neatkarību un sabiedrisko iekārtu. Pēc pamiera ar PSRS noslēgšanas Somija valsts ziemeļos izcīnīja t.s. Lapzemes karu ar saviem bijušajiem sabiedrotajiem — vāciešiem. 1946. gadā Mannerheims demisionēja no prezidenta amata.
Havajiešu valoda
Havajiešu valoda ir polinēziešu saimes valoda, kas izplatīta galvenokārt ASV sastāvā esošajās Havaju salās, kur tā kopā ar angļu valodu ir oficiālā valoda.
20. gadsimtā dažādu iemeslu dēļ havajiešu valodas lietojums strauji samazinājās, to lielākoties saziņā aizstājot ar angļu valodu, un šobrīd pēc dažādiem avotiem havajiešu valodu no vairāk nekā 140 tūkstošiem havajiešu dzimtās valodas līmenī prot tikai 200—27 000 cilvēku. Havajiešu valoda ir apdraudēta valoda.
Basket Case
Basket Case ir amerikāņu pankroka grupas Green Day singls no viņu studijas albuma Dookie. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompānijām Reprise Records. Singls 5 nedēļas pavadīja Modern Rock Tracks topa augšgalā.
Restorāns
Restorāns ir iestāde, kas sagatavo un pasniedz ēdienu un dzērienu klientiem, apmaiņā saņemot naudu, ko tie samaksā pirms pasniegšanas vai pēc tās. Pārtika, lielākoties, tiek pasniegta restorānam piederošās telpās, taču pastāv arī iestādes, kas praktizē ātrās ēdināšanas un ēdienu piegādi. Restorāni var būt ļoti atšķirīgi gan izskata, gan izcenojumu, gan ēdiena ziņā, kas iekļauj milzīgu dažādību ēdienu pēc stila un apkalpošanas.
Karls Gustavs Mannerheims
Pēckara gadi
Mūsdienu Somijā Mannerheims tiek godināts kā viens no izcilākajiem Somijas valstsvīriem. Mannerheima dzimšanas diena (4. jūnijs) ir oficiāli svētki — Somijas armijas diena. 2004. gada sabiedriskajā aptaujā atzīts par visu laiku dižāko somu.
Restorāns
Vārds "restorāns" cēlies no franču darbības vārda restaurer, kas nozīmē "atjaunot". Galvenos ēdiena gatavotājus sauc par pavāriem, kamēr pārējie darbi restorānos bieži notiek ļoti vienkārši un sistemātiski.
Karls Gustavs Mannerheims
Saistība ar Latviju
Apriķu pagasta muzejā ierīkota Mannerheima piemiņas istaba, jo vietējā muiža saistīta ar Mannerheima dzimtu.
Popular
Popular ir zviedru dziedātāja Ērika Saādes dziesma, ar ko viņš pārstāvēja Zviedriju 2011. gada Eirovīzijā. Otrajā pusfinālā dziesma ieņēma 1. vietu ar 155 punktiem, taču finālā tika iegūta 3. vieta ar 185 punktiem.
Par Zviedrijas pārstāvi dziesma tika izvēlēta nacionālajā atlasē Melodifestivalen 2011 TV skatītāju un starptautiskas žūrijas balsojuma koprezultātā. Singls tika izdots pirms nacionālās atlases fināla, dziesma uzreiz ierindojās Zviedrijas topa 1. vietā. Dziesma bija topa līdere četras nedēļas pēc kārtas. Popular ir tikusi sertificēta ar platīna disku par pārdotajām vairāk nekā 40 000 kopijām.
Uganda
Ugandas Republika ir valsts Austrumāfrikā. Ugandai ir tikai sauszemes robežas — austrumos tā robežojas ar Keniju, ziemeļos ar Dienvidsudānu, rietumos ar Kongo Demokrātisko Republiku, dienvidrietumos ar Ruandu un dienvidos ar Tanzāniju. Valsts dienvidos atrodas ievērojama daļa no Viktorijas ezera, kas savukārt vēl robežojas ar Keniju un Tanzāniju.
Vēsture
Ugandas iedzīvotāji bija mednieki un izdzīvošana balstījās uz savācējsaimniecības principiem, līdz aptuveni pirms 1700 — 2300 gadiem, no Centrālās un Rietumāfrikas daļas uz Ugandas dienvidiem pārceļoja bantu valodās runājošās tautas. Šīs tautas ieviesa un attīstīja dzelzs apstrādi, kā arī jaunu sociālo un politisko iekārtu.
Dvaits Filipss
Dvaits Filipss (en; dzimis Dekatūrā, Džordžijas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu vieglatlēts, startējis tāllēkšanas un dažkārt arī sprinta sacensībās. Piedalījies divās olimpiskajās spēlēs (2000, 2004), 2004. gadā Atēnās izcīnīja zelta medaļu. Pasaules čempionātos ir izcīnījis četras uzvaras (2003, 2005, 2009, 2011). 2003. gada Pasaules čempions telpās. D. Filipsa personīgais rekords ir 8,74 m, kas padara viņu par septīto vistālāk aizlēkušo vieglatlētu.
Pēc vidusskolas beigām 1996. gadā iestājās Kentuki universitātē, bet vēlāk pārgāja uz Arizonas štata universitāti, ko pabeidza 2000. gadā. Pirmo nozīmīgāko panākumu izcīnīja Sidnejas olimpiskajās spēlēs 2000. gadā, kur iekļuva finālā. Savukārt pirmā lielākā uzvara tika izcīnīta 2003. gada Pasaules čempionātā ar rezultātu 8,32 m, kas ir zemākais rezultāts, ar kādu ir izcīnīta uzvara Pasaules čempionātu vēsturē.
Uganda
Vēsture
Uz Kitaras impērijas pamatiem, kura pastāvēja 14. un 15. gadsimtā, izveidojās trīs spēcīgas karaļvalstis — Bunjoro-Kitara, Buganda un Ankole. Mūsdienās šīs četras valstis ir pārtapušas par Ugandas Republikas apgabaliem.