cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sudānas himna
Nahnu Jund Allah Jund Al-watan (, latviski — 'Mēs esam Dieva un savas zemes armija') ir Sudānas valsts himna. Pieņemta 1956. gadā līdz ar neatkarības iegūšanu no Lielbritānijas, līdz tam tā bija koloniālo Sudānas Aizsardzības spēku himna.
Pevketi
Pevketi (la, gr) jeb pedikli, kā tos sauc Strabons, ir cilts, kas apdzīvoja mūsdienu Apūlijas daļu, Itālijas dienvidos, pie tagadējās Bari pilsētas.
Eponīma sencis, Pevketijs (Peucetis) pēc Halikarnasas Dionīsija domām bija Arkādijas Likaona dēls un Enotra brālis. Tā kā Likaons sadalīja Arkādiju savu 22 dēlu starpā, Pevketijam nācās meklēt laimi svešumā. Balstoties uz šo etimoloģisko mītu, mūsdienu vēsturnieki uzskata, ka pevketi iekļāvās Lielās Grieķijas kultūras kopībā, kaut arī tiem nebija tur liela loma.
Hērodots citē alternatīvu nostāstu, saskaņā ar kuru, kādā brīdī pēc Krētas valdnieka Mīnoja nāves liela krētiešu grupa, izņemot polihnitus un presijus, devās uz Sikāniju, aplenca un piecus gadus turēja aplenkumā Kamikas pilsētu. Ciešot neveiksmi ar aplenkumu, dzīvojot badā, viņi pameta Sikāniju (mūsdienās Sicīlijas centrālā daļa) un ar kuģiem devās mājās. Spēcīga vētra izmeta viņu kuģus Itālijas krastā, kuru vēlāk nosauca par Japigiju. Tā kā viņi vairs nevarēja atgriezties Krētā, tie dibināja pilsētu Hiriju un nosauca sevi par japigiem.
Strabons pevketu apdzīvoto teritoriju norādīja uz ziemeļiem no kalabru teritorijām:
Pirmsromas keramikas artefakti apstiprina Strabona klasifikāciju, kurš uzskata mesapus, pevketus un davnus par radniecīgām tautām. Mūsdienās tiek uzskatīts, ka šīs ciltis runāja mesapu valodā.
18. gadsimta "Enciklopēdija" atšķir pevketus no citas senas tautas, pevketijiem (Peucetioe), kas bija apmetušies Liburnijas teritorijā Adrijas jūras piekrastē, atsaucoties uz Kallimahu, kuru citēja Plīnijs Vecākais (H.N. III.21), izvietojot šo zemi Ilīrijā.
Mežvidi (Rudzātu pagasts)
Mežvidi ir ciems Rudzātu pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 190 km attālumā no Rīgas.
Imants Feltiņš
Imants Feltiņš (dzimis, miris ) bija padomju fiziķis, fizikas un matemātikas zinātņu doktors (1973). Beidzis Latvijas Valsts Pedagoģisko institūtu (1952); šā institūta docētājs. No 1959. gada LPSR ZA Fizikas institūta zinātniskais līdzstrādnieks, kopš 1961. gada - LPSR ZA Fizikāli enerģētiskā institūta Pusvadītāju fizikas laboratorijas vadītājs, kopš 1982. gada - vienlaikus arī direktora vietnieks zinātniskajā darbā. Zinātniskie pētījumi pusvadītāju dielektriķu fizikā; piedalījies jaunas tranzistoru sērijas izgatavošanā un organizējis tās ieviešanu ražošanā (LPSR Valsts prēmija, 1976. gads).
Cielavas (Ziemera pagasts)
Cielavas (augšzemnieku dialektā: Cīlavas) ir ciems Alūksnes novada Ziemera pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumu daļā 7 km no pagasta centra Māriņkalna, 17 km no novada centra Alūksnes un 192 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V385, iepretim Ādiņu ezeram.
Mcheta-Mtianeti
Mcheta-Mtianeti (ka) ir Gruzijas mhare valsts ziemeļaustrumos Lielā Kaukāza grēdā un tās dienvidu nogāzē. Tā ziemeļos robežojas ar Krieviju, austrumos — ar Kahetiju, dienvidos — ar Lejaskartliju un galvaspilsētu Tbilisi, dienvidrietumos — ar Iekšējo Kartliju. Mhares rietumu daļu kontrolē Krievijas atbalstītā separātiskā Dienvidosetija; tur izveidota Dienvidosetijas pagaidu administrācija. Lielākās pilsētas mharē ir Mcheta (administratīvais centrs) un Dušeti. Lielākā daļa iedzīvotāju ir gruzīni; pārstāvētas to etnogrāfiskās grupas kartlieši, kahetieši, pšavi, mohevi un hevsuri.
Geogrāfija
Mhare ietver vēsturiskos Gruzijas novadus Erco-Tianeti, Mtiuleti, Hevi, Hevsureti, Pšaviju un Iekšējās Kartlijas austrumu daļu. Apvidus kalnains, galvenās grēdas ir Kartlijas grēda austrumos pie robežas ar Kahetiju. Lielā Kaukāza grēda šķērso mhares ziemeļu daļu; gandrīz visa Kazbegi un daļa Dušeti municipalitātes atrodas Lielā Kaukāza ziemeļu pusē. Lielākās upes ir Kūra ar pietekām Aragvi, Ksani un Iori, kā arī Tereka. Mharē atrodas Gruzijas galvenais ziemas kūrorts Gudauri.
Stefanija Liberakaki
Stefanija Liberakaki (nl, el; dzimusi ), labāk pazīstama ar savu skatuves vārdu Stefanija, ir grieķu-nīderlandiešu dziedātāja un aktrise. Bija plānots, ka viņa piedalīsies Covid-19 pandēmijas dēļ atceltajā 2020. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Roterdamā, Nīderlandē, pārstāvot Grieķiju ar dziesmu Superg!rl.
Nikosijas eparhija
Nikosijas eparhija (el) jeb Lefkosijas eparhija (tr) ir viena no sešām Kipras eparhijām, atrodas valsts centrālajā daļā. Tās administratīvais centrs ir Nikosijas pilsēta. Ziemeļos tā robežojas ar Kerinijas eparhiju, rietumos ar Famagustas eparhiju, dienvidos ar Larnakas un Limasolas eparhijām, bet rietumos ar Pafas eparhiju. Nikosijas eparhijas platība ir 2719 kvadrātkilometri. Pēc 2017. gada datiem tajā dzīvo 335 900 cilvēki. Sākot ar 1974. gadu Nikosijas eparhijas ziemeļus kontrolē Ziemeļkipras Turku Republika.
CS Universitatea Craiova
Universitatea Craiova ir Rumānijas profesionāls futbola klubs no Krajovas. Dibināts 1948. gadā, pašlaik spēlē Rumānijas futbola augstākajā līgā jeb Liga I. Kluba futbolisti ir četras reizes izcīnījuši Rumānijas čempiontitulu un septiņas reizes uzvarējuši Rumānijas kausa izcīņā. Mājas spēles aizvada Jona Oblemenko stadionā.
Sākotnējais klubs pastāvēja līdz 1991. gadam, kad tika likvidēta CSU Craiova futbola nodaļa. Tad tā tradīcijas pārņēma FC U Craiova, kas vairākas reizes tika reorganizēts. 2013. gadā sākotnējais klubs tika atjaunots.
Žaks Letē
Žaks Letē (fr; dzimis, miris ) bija franču peldētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Pļavu iela (Liepāja)
Pļavu ielā 17 atrodas ražotne Liepājas papīrs.
Žaks Letē
Viņš olimpiskajās spēlēs startēja 200 metru brīvā stila peldēšanā. Šajā disciplīnā viņš startēja tikai kvalifikācijas kārtā un finālam nekvalificējās.
Karalienes dziesma
Karalienes dziesma ir 2000. gadā izdota dziedātājas Margaritas Vilcānes labāko dziesmu izlase.
Vēsture
Dziesmu izlasi mūzikas kompānija "Platforma Records" izdod sakarā ar M. Vilcānes 60. jubileju. Tajā iekļautas 19 dziesmas no viņas 70., 80. un 90. gadu repertuāra. Izlasē nav iekļautas dziedātājas agrīnās dziesmas no 60. gadiem, kā arī Alfrēda Vintera dziesmas no 1990. gadā izdotās skaņuplates. Lielāko izlases daļu veido 70. gados un 80. gadu pirmajā pusē ierakstītās Raimonda Paula, Gunāra Freidenfelda, Zigmara Liepiņa dziesmas. Noslēgumā pievienotas trīs dziesmas no 1996. gadā izdotā A. Vilcāna dziesmu albuma "Ģimeniska debija".
Dziesmu saraksts
1.-16. dziesmas ierakstītas Latvijas Radio 1. studijā. 17.-19. dziesmas ierakstītas studijā "Melodija".
Sieksāte (stacija)
Sieksāte ir neizmantots dzelzceļa pieturas punkts dzelzceļa līnijā Jelgava—Liepāja starp staciju Skrunda un pieturu Rudbārži. Pieturas perons ir saglabājies, ir saglabājusies arī stacijas ēka, ko izmanto kā dzīvojamo māju.
Vēsture
Sieksātes pieturas punkts atvērts 1929. gada 25. septembrī. Vēlāk Sieksāte presē pieminēta kā stacija, tās priekšnieks bijis Jānis Nāruņs. 1935. gadā Sieksātē uzbūvēta vienstāva stacijas ēka no koka, bet 1938. gadā Sieksātas nosaukums nomainīts pret tagadējo. Arī pēckara padomju kartēs Sieksātē atzīmēta stacija, bet vēlāk atkal pieturas punkts. Līdz 2001. gadam Sieksātē pieturēja pasažieru dīzeļvilciens Rīga—Liepāja. Kopš 2001. gada pieturas punkts ir neizmantots. Pieturas punkta ēka nodota privatizācijai 2001. gadā, mūsdienās šeit ir dzīvojamā māja "Smūši". Pasažieru dīzeļvilcieni Sieksātē nepietur kopš 2001. gada 15. jūnija.
Saulgriežu iela (Rīga)
Saulgriežu iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajona, Vecāķos. Saulgriežu iela sākas krustojumā ar Vecāķu prospektu un beidzas strupceļā. Apbūvi veido individuālā dzīvojamā apbūve.
Ielu savienojumi
Saulgriežu iela ir savienota ar šādām ielām:
Dušeti
Dušeti (ka) ir pilsēta Gruzijā, Mchetas-Mtianeti mharē, Dušeti municipalitātes centrs. Izvietojusies valsts ziemeļaustrumos Lielā Kaukāza dienvidu priekškalnēs Dušetishevi upes krastos 50 km no valsts galvaspilsētas Tbilisi.
Vēsture
Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1215. gadā. 17. gadsimtā Dušeti bija Aragvi dzimtas muižnieku rezidence; šajā laikā Dušeti tika iedibinātas gruzīnu kultūras un literatūras tradīcijas, šeit dzīvojuši un strādājuši vairāki nozīmīgi literāti. 1801. gadā tā ieguva pilsētas statusu, bet nākamajā gadā kļuva par apriņķa centru.
Džalāls Hoseinī
Seijeds Džalāledīns Hoseinī (fa; dzimis ) ir Irānas futbolists, aizsargs, bijušais Irānas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2016. gada spēlē Irānas Pro Līgas kluba Persepolis sastāvā.
FC Botoșani
FC Botoșani ir Rumānijas profesionāls futbola klubs Botošani pilsētas. Dibināts 2001. gadā, pašlaik spēlē Rumānijas futbola augstākajā līgā jeb Liga I.
Jespers Brats
Jespers Brats (sv, dzimis ) ir Zviedrijas hokejists, spēlē kreisās malas uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2017. gada Brats pārstāv NHL komandu Ņūdžersijas "Devils". 2016. gada NHL draftā Bratu ar kopējo 162. numuru sestajā kārtā izvēlējās Ņūdžersijas "Devils".
Garoži
Garoži (augšzemnieku dialektā: Gorūži) ir ciems Alūksnes novada Ziemera pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 4 km no pagasta centra Māriņkalna, 13 km no novada centra Alūksnes un 196 km no Rīgas.
Jespers Brats
2015. gadā debitējis Allsvenskan līgas komandā Stokholmas "AIK Ishockey". 2017. gada maijā parakstījis līgumu ar Ņūdžersijas "Devils" un nākamajā sezonā debitējis NHL.
Zviedrijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2019. gada Pasaules čempionātā.
Račeva (Asūnes pagasts)
Račeva (arī Račova) ir ciems Dagdas novada Asūnes pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 5,5 km no pagasta centra Asūnes, 12,1 km no novada centra Dagdas un 300 km no Rīgas.
Garoži
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V385, Garožu ezera krastā.
Račeva (Asūnes pagasts)
Apdzīvotā vieta izvietojusies uz dienvidiem no Jolzas ezera.
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Krāslavas rajonā.
Centrālās algonkinu valodas
Centrālās algonkinu valodas ir valodu grupa, kas veido vienu no trijām algonkinu valodu saimes apakšgrupām. Šīs apakšgrupas valodas nav ciešāk radnieciskas par citām algonkinu valodām, un literatūrā pieņemtais iedalījums ir ģeogrāfisks.
Apakšgrupas atzari
Zemāk norādītas valodas kopā ar dialektiem.
1.Krī-montanju (zināma arī kā krī-montanju-naskapu) 2.Menominu (zināma arī kā menomini)
4.Potavatomu
5.Meskvaku (zināmi arī kā meskvaku-sauku-kikapu vai foksu-sauku-kikapu)
6.Šauni
7.Maiamu-ilinoisu
Rīgas Latviešu teātris
Rīgas Latviešu teātris bija pirmais profesionālais latviešu teātris, kas darbojās no 1868. gadam līdz 1919. gadam Rīgas Latviešu biedrības pārziņā.
Sākumā tas bija amatieru teātris, bet 1880. gados kļuva par profesionālu teātri. 1908. gadā Rīgas Latviešu biedrības nama ēka nodega, teātris pārvācās uz koka ēku (aiz tagadējās Latvijas Nacionālā teātra ēkas) un strādāja tur līdz 1916. gadam ar jaunu nosaukumu — Interimteātris. 1916. gadā teātris sāka darboties tagadējā Latvijas Nacionālā teātra ēkā, kur atradās līdz teātra slēgšanai.
Teātrī notika Aspazijas, Rūdolfa Blaumaņa, Annas Brigaderes lugu pirmiestudējumi, tajā pirmo reizi latviski iestudēja virkni pasaules klasikas darbus, teātrī notika pirmās operu un operešu izrādes latviešu valodā.
Teātra veidošanās
Latviešu teātra rašanos ietekmēja 19. gadsimta 60.—70. gados aktīvā jaunlatviešu kustība, kuras pārstāvji, kā Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons, Juris Alunāns, iestājās par latviešu kā civilizētas kultūrtautas statusu, par tās apliecinājumu kalpoja latviešu valoda, literatūra, kā arī dažādu mākslas sfēru izpausmes, tostarp teātris. Patstāvīgas tautas garīgs apliecinājums ir tās spēja veidot pastāvīgu teātri. Kā galvenais teātra izaugsmi veicinošais apstāklis bija Rīgas Latviešu biedrības izveide, kas kļuva par latviskās garīgās kultūras centru. Biedrības dibināšanu sekmēja fakts, ka igauņi bija piedzīvojuši neražas gadu. Tā 1868. gadā ziedojumu vākšanai tika nodibināta "Latviska palīdzības biedrība priekš trūkumu ciezdamiem igauņiem", kas sākumā organizēja koncertus, bet jau tā paša gada vasaras sākumā izrādīja pirmo teātra izrādi.
2. jūnijā Vingrotāju biedrības nama Vingrotāju zālē jeb Turnhallē, kas atradās vienstāva koka ēkā rajonā starp Raiņa bulvāri, K. Valdemāra ielu un O. Kalpaka bulvāri, tika parādīta Jaunā Stendera lokalizētās lugas "Žūpu Bērtulis" izrāde. Šī izrāde tiek uzskatīta par Rīgas Latviešu teātra pirmo izrādi, kā arī latviešu profesionālā teātra sākumu. Piemiņas zīme par godu šim notikumam novietota laukumā otrpus K. Valdemāra ielai pie Kongresu nama. Nav precīzas informācijas ne par izrādes veidotāju, ne lomu tēlotājiem. Dažādos avotos kā izrādes organizētājs norādīts Kristaps Bergs, citur — Rihards Tomsons, vēl citur — Kārlis Štālbergs. Droši zināms, ka izrādē piedalījusies Emīlija Laka un Anna Šlise, iespējams, arī Georgs Mihelsons. Nākamā izrāde notika tā paša gada 27. oktobrī — pēc Džona Flečera lugas veidotā Frīdriha Ludviga Šrēdera joku spēle "Klusi ūdeņi ir dziļi".
1869. gadā, kad Latviskā palīdzības biedrība pārtapusi par Rīgas Latviešu biedrību, Jāņu dienā notika tās nama pamatakmens iesvētīšanas svētki, kam par godu biedrības vadoņi iestudēt izrādi uzaicināja jauno Pēterburgas vācu teātra aktieri Ādolfu Alunānu, kurš bija uzrakstījis viencēlienu "Paša audzināts", ko Ā. Alunāna vadībā izrādīja Turnhallē. Šī ir pirmā teātrī izrādītā latviešu oriģinālluga.
Teātris Ādolfa Alunāna vadībā (1870—1885)
Ādolfam Alunānam nebija sevišķas aktiermākslas izglītības, toties praksē iegūtā pieredze, spēlējot vācu teātros Vīlandē, Rēvelē un Pēterburgā, bija pietiekami liela, lai viņu sauktu par profesionālu mākslinieku.
Rīgas Latviešu biedrības runasvīri pēc "Paša audzināts" izrādes panākumiem aicināja Ā. Alunānu kļūt par Rīgas Latviešu biedrības teātra direktoru, bet, tā kā viņš bija noslēdzis līgumu ar Rēveles pilsētas teātri, tad Rīgā varēja atgriezties tikai pēc gada, uzsākot teātra vadību 1870. gada rudenī. Ar biedrību noslēgtais līgums noteica, ka Ā. Alunānam gada laikā jāiestudē 25 izrādes.
Uzsākot darbu, teātrim bija tikai telpas izrāžu rīkošanai: jaunajā Rīgas Latviešu biedrības namā atradās pietiekami ērta un plaša zāle ar neiekārtotu, necilu skatuvi, ko Ā. Alunānam nācās piemērot teātra vajadzībām. Teātrim vajadzēja atrast spēlēšanai piemērotus aktierus, kas laikā, kad aktiera profesija netika uztverta kā nopietna un cienīga nodarbošanās, sagādāja grūtības, sevišķi jau aktrišu atrašanā. Neatlaidīgu pūļu rezultātā Ā. Alunānam izdevās izveidot teātra trupu, no kuriem Otīlija Kleine (īstajā uzvārdā Ziemele), Leontīne Hofmane (īstajā uzv. Grūbe), Vilhelmīne Magone (īstajā uzv. Zvirgzdiņa), Berta Zvaigznīte (īstajā uzv. Maikalne), Kristaps Bergs (ar pseidonīmu Steķis), Georgs Mihelsons, Voldemārs Švarcs (īstajā uzvārdā Veiss), Kārlis Obdovs (īstajā uzv. Vegners), Teodors Alunāns (ar pseidonīmu Leitēns) uz teātra skatuves pavadīja ilgāku laiku un nospēlēja daudzas lomas. Lai izvairītos no starpgadījumiem sabiedrības aizspriedumu dēļ, visi trupas aktieri, izņemot Ā. Alunānu, pieņēma sev skatuves vārdu. Šie aktieri pēc būtības joprojām palika amatieru statusā, jo Ā. Alunāna darbības laikā aktieri teātrī nesaņēma atalgojumu un strādāja kādā pamatdarbā, teātrim veltot tikai vakarus darba dienas beigās. Aktieru vienīgais apmācības veids bija tiešā lomu iestudēšana un piedalīšanās izrādēs Ā. Alunāna vadībā. Vairumam trupas aktieru darbības laiks bija īss.
Nepieciešama bija arī atbilstoša repertuāra izvēle un sastādīšana, ko Ā. Alunāns risināja ar savu oriģināllugu un cittautu autoru lugu tulkojumu vai visbiežāk lokalizējumu iestudēšanu. Tulkojumu un lokalizējumu veidošanā tika iesaistīti Pāvuls Pļavnieks, Andrejs Dīriķis, Teodors Alunāns, Indriķis Laube u.c. Teātra repertuāru pārsvarā veidoja maz pazīstamu cittautu autoru lugas, visbiežāk viencēlieni. Visvairāk tulkoto jeb lokalizēto darbu autori bija Roderiks Benedikss, Augusts Kocebū, Ādolfs Laronžs, Emīls Pols, Hermanis Salingrē, Hermanis Ūde. No vērā ņemamām jaunajām latviešu oriģināllugām līdzās Ā. Alunāna darbiem parādās divas Marijas Pēkšēnas lugas. Reti repertuārā parādījās pasaules klasikas darbi kā Nikolaja Gogoļa "Revidents" (1870).
Ādolfa Alunāna sadarbība ar biedrības vadību bija sarežģīta, kas radās Ā. Alunānam cīnoties par finansējuma piesaisti teātra vajadzībām. 1874. gadā Ā. Alunāns aiziet no teātra vadības, rīkojot savas izrādes Vācu amatnieku biedrības telpās. Teātra darbība turpinājās pēc aktieru pašiniciatīvas. Tikai 1876. gadā biedrības runasvīru aicināts Ā. Alunāns atgriezās pie teātra vadības. Trupa palika amatieru statusā, nedaudz palielinājās izrāžu skaits (ap 20 gadā). Izrādes parasti tika izrādītas tikai vienu reizi, tās atkārtoja reti. Sarežģīti bija piepildīt biedrības nama zāli. Lai arī rīdzinieki labprāt apmeklēja izrādes, tomēr zālē, kur varēja uzņemt ap 1000 skatītāju, 1877. gadā vienu izrādi apmeklēja aptuveni 403 skatītāji, 1883. gadā – 612. Ādolfs Alunāns ar savām lugām "Mucā audzis" (1882) un "Brencis un Žvingulis Austrālijā" (1883) aizsāka bērnu izrāžu iestudēšanu latviešu teātrī, kas arī bija pirmās izrādes latviešu teātrī, kurās piedalījās bērni. 1883. gadā ar Johana Šenka nelielās komiskās operas "Sādžu dakteris" iestudējumu Ā. Alunāns latviešu teātrī aizsāk operu izrādes.
1880. gadu sākumā teātra mākslinieciskais līmenis bija audzis, kas ļāva teātra repertuārā iekļaut pasaules klasikas darbus: Aleksandra Puškina "Skopais bruņinieks", Aleksandra Ostrovska "Balzaminova apsievošanās jeb Ko gribēji, to dabūji" (abi 1882), Bjernstjernes Bjernsona "Redaktors" (1883), Nikolaja Gogoļa "Svātiene jeb Pieci precību kandidāti", Gotholda Efraima Lesinga "Minna fon Barnhelma" (abi 1884). Visu savu vadības laiku arī pats Ā. Alunāns piedalās izrādēs kā aktieris. No tā brīža aktieru trupas vadošajiem aktieriem teātrī ilgstoši darbu turpināja Jānis Birzgalis, kurš bija vēlākās teātra aktrises Jūlijas Skaidrītes brālis, Maija Brigadere, Fricis Lepševics, Berta Rūmniece u.c. Šie aktieri pēc nedaudziem gadiem veidoja pirmo latviešu profesionālo aktieru paaudzi.
Pēdējās vadības sezonās darbs liecināja, ka teātris Ādolfa Alunāna vadībā tuvojās profesionāla teātra līmenim. Taču viņa tālāku darbību apturēja biedrības runasvīru lēmums samazināt Ā. Alunāna atalgojumu, kā rezultātā viņš aizgāja no teātra vadības. Līdz ar viņu aizgāja gandrīz visi teātra komisijas locekļi. Savā darbības laikā Ādolfs Alunāns teātrī bija izveidojis aktieru trupu, attīstījis tās profesionālās iemaņas, izveidojis noteiktu repertuāru. Galvenais viņa sasniegums bija latviešu tautas iepazīstināšana ar īstu teātri, aizsākot tā spēlēšanas un apmeklēšanas tradīciju.
1885. gada rudenī teātris turpināja darbu bez profesionāla vadītāja.
Teātris Hermaņa Rodes-Ēbelinga vadībā (1886—1893)
1886. gada sākumā par teātra vadītāju kļuva vācu tautības režisors Hermanis Rode-Ēbelings. Viņš neturpināja Ā. Alunāna iesākto teātra virzību, bet gan darīja to pēc saviem ieskatiem, kas vērtējami pretrunīgi. Par teātra vadītāju viņš kļuva nejauši: 1884. gadā pārcēlies no Vācijas uz Rīgu, kur strādāja Rīgas Pilsētas vācu teātrī, pārkāpa teātra ētikas principus, publicējot avīzē tā paša teātra režisoru apvainojošu rakstu, kā rezultātā Vācu skatuves darbinieku arodbiedrība pieņēma lēmumu astoņus gadus aizliegt H. Rodem-Ēbelingam strādāt jebkurā vācu teātrī. Uz latviešu teātri aizliegums neattiecās, tādēļ biedrības runasvīri viņu pieņēma par teātra vadītāju.
H. Rode-Ēbelings neprata latviešu valodu un nepārzināja latviešu literatūru. Mēģinājumi notika vācu valodā. Mēģinājumos kā pamatprincipu H. Rode-Ēbelings izmantoja priekšā rādīšanu un no aktieriem prasīja atdarināt demonstrēto, kas aktieru darbību varēja novest pie ārišķības. Tomēr nevar noliegt faktu, ka režisors vēlējās panākt aktieru darbības precizitāti. Latviešu aktieriem bija sveša šāda skola, taču H. Rode-Ēbelings skatuves mākslas pamatprincipus ieaudzināja daudzos izcilos aktieros. Vācu aktierskolas ietekme latviešu teātrī bija manāma vēl daudzus gadu desmitus, kas gan nenozīmē, ka visi aktieri pārmantoja vācu teātra skolas tradīcijas, jo izcilākie aktieri pielietoja aktierisko darbošanos pēc dabiskās izjūtas.
Mainījās trupas sastāvs. No Ādolfa Alunāna trupas palika Natālija Vītola (īstajā uzvārdā Upmalniece) (līdz 1889. gadam), Maija Brigadere, Berta Rūmniece, Fricis Lepševics, Augusts Vārna-Vārtiņš un vēl daži. Trupai pakāpeniski pievienojās Jānis Brigaders, Jēkabs Rozentāls-Krūmiņš, Dace Akmentiņa, Pēteris Ozoliņš, Mārtiņš Stīnuss, Jēkabs Duburs, Roberts Jansons, Kārlis Brīvnieks, Olga Ezerlauka, Aleksandrs Freimanis, Jūlija Lanka, Eižens Kociņš, Jūlija Skaidrīte, Aleksis Mierlauks u.c. Izveidojās kolektīvs, kurā ietilpa arī daži sevišķi talantīgi aktieri, kuri ar laiku izauga par izciliem liela vēriena skatuves māksliniekiem.
H. Rodes-Ēbelinga darbības laikā repertuārā ienāca vairāki pasaules klasikas darbi, no kuriem pirmais bija Viljama Šekspīra "Venēcijas tirgotājs" (1888), kam sekoja Frīdriha Šillera "Luīze Millere" ("Mīla un viltus") (1889), Henrika Ibsena "Sadzīves pīlāri" (1889), Aleksandra Suhovo-Kobiļina "Krečinska kāzas" (1890), Onorē de Balzaka "Pamāte" (1892), Viljama Šekspīra "Sapnis vasaras naktī" (1892) un "Rikards III dzīvē un nāvē" ("Ričards III") (1893), kas bija arī režisora atvadu izrāde. Šajā periodā repertuārā ienāca pirmās Rūdolfa Blaumaņa lugas "Zagļi" (1890) un "Ļaunais gars" (1891), parādījās Puriņu Klāva "Lielkungu pusdienas" un "Zviedris" (abas 1889). Tika iestudētas arī Žaka Ofenbaha, Franca Supē, Robēra Planketa operetes, kā arī dziesmu lugā "Dzīvību priekš cara" (1886) pārstrādātā Mihaila Gļinkas opera "Ivans Susaņins". Teātra repertuārā pastāvīgi atradās arī sentimentālas melodrāmas, vācu un austriešu dramaturgu tā sauktās kalniešu lugas, kuru darbība risinājās Alpu kalnu ciematā, kā arī romantiskas pasaku lugas, kuru iestudēšanai bija jāattīsta skatuves tehnika, kas izpaudās skatuviskos efektos — pērkona dārdos un zibens zibšņos laikā, kad teātris vēl nebija aprīkots ar elektrību.
1893. gadā, beidzoties noteiktajam aizliegumam strādāt vācu teātrī, Hermanis Rode-Ēbelings aizgāja no teātra vadības.
Teātris 19. gadsimta beigās (1893—1900)
1893. gadā par teātra direktoru Rīgas Latviešu biedrības runasvīri pieņēma latviešu aktieri un režisoru Pēteri Ozoliņu, kas bija mācījies Drēzdenes konservatorijas drāmas klasē, kā arī darbojies Vācijas teātros Hofā un Mecā. P. Ozoliņš iestudēja lielāko daļu izrāžu, kuru skaits sezonā gadu no gada pieauga. Sezonā iestudēja vidēji astoņas līdz desmit izrādes, galvenokārt viencēlienu lugas. P. Ozoliņš turpināja teātrī ierasto izrāžu iestudēšanas veidu, lugas iestudējot precīzi pieturoties autora tekstam. Režisoriskās interpretācijas jēdziens teātrī vēl nebija attīstījies. Daudzi aktieri nespēja pilnībā atbrīvoties no H. Rodes-Ēbelinga ieviestā tā laika vācu aktiermeistarības stila deklamatoriskā runas veida un teatrālajiem žestiem. P. Ozoliņš daudz mazāk mēģinājumu laikā nodarbojās ar priekšā rādīšanu, bet vairāk centās aktieriem izskaidrot tēla darbības jēgu un izpausmes.
Izrāžu vizuālais noformējums bija diezgan trūcīgs. Dekorācijas tika pielāgotas no esošajiem dekorāciju krājumiem, tikai atsevišķos gadījumos teātra daiļkrāsotāji izgatavoja jaunu dekorāciju. 1897. gadā Rīgas Latviešu biedrības namā tika ierīkots elektrības pieslēgums, līdz ar to izrādes varēja labāk apgaismot, kaut gan teātra rīcībā joprojām nebija skatuves prožektoru.
1890. gados teātrī bija spēcīga aktieru trupa, kas nebija sevišķi liela. 90. gadu vidū trupā bija pie trīsdesmit aktieriem. Aktieri bija diezgan noslogoti, taču tas veicināja aktieru mākslinieciskās meistarības izaugsmi. Daļa aktieru, meistarības izkopšanai, par samaksu apmeklēja privātstundas pie tā laika Rīgas Vācu teātra aktieriem. Šajā laikā teātrī aktierus vēl stingri dalīja pēc ampluā principa, kas nozīmēja, ka aktieris spēlēja tikai šāda tipa lomas, tā Jūlija Skaidrīte spēlēja varones un sentimentālas mīlētājas, Dace Akmentiņa — pirmās mīlētājas un dziedamās partijas, Berta Rūmniece — mātes un raksturlomas, Olga Ezerlauka — mātes, Lizete Iesmiņa-Mihelsone — subretes un dziedamās lomas, Luīze Melkerte — salondāmas, Jēkabs Duburs — raksturu lomas un dziedāšanas partijas, Aleksandrs Freimanis — varoņus un mīlētājus, Jānis Brigaders — varoņus, Teodors Valdšmits — mīlētājus un dziedāšanas partijas, Aleksis Mierlauks — otrās raksturu lomas, Roberts Jansons — varoņu tēvus, Dāvids Šveņķis — komiķus, Aleksandrs Mihelsons — jaunos varoņus. Lielu daļu galveno lomu spēlēja arī pats Pēteris Ozoliņš. Trupu papildināja teātra koris, no kā vidus nāca vairāki vēlāk populāri aktieri, kā Kristaps Koškins, Teodors Lejas-Krūmiņš, Hermīne Freimane, Amālija Mencele. No 1893. līdz 1895. gadam teātra korī dziedāja arī Aspazija, kura tolaik domāja par aktrises karjeru.
Teātra aktieru mākslinieciskais līmenis bija audzis, līdz ar to Pēteris Ozoliņš veidoja tam atbilstošu repertuāru. Teātrī strauji palielinājās latviešu oriģināldramaturģijas iestudējumu skaits, kas ir P. Ozoliņa darbības perioda augstākais sasniegums. Latviešu dramaturģija šajā perioda sasniedza Eiropas modernās drāmas līmeni. Pirmuzvedumus piedzīvo Rūdolfa Blaumaņa "Pazudušais dēls" (1893), "Trīnes grēki" (1896), "Potivāra nams" (1897), Aspazijas "Vaidelote", "Zaudētas tiesības" (abas 1894), "Ragana" (1895), Jēkaba Rozentāla-Krūmiņa "Čigāniete" (1895), Jāņa Poruka "Hernhūtieši" (1896), Zeiboltu Jēkaba "Mājas naids" (1896), "Trīs soļi uz laimi" (1899), Augusta Deglava un Jēkaba Dubura "Precībās" (1894), "Vecais pilskungs" (1896). Teātra briedumu apliecināja arī pasaules klasikas darbu un Eiropas modernās drāmas ienākšana un palikšana repertuārā. Tā līdz gadsimtu mijai repertuārā ienāk virkne Viljama Šekspīra lugas "Hamlets" (1894), "Otello" (1895), "Makbets" (1896), "Spītnieces precības" ("Spītnieces savaldīšana") (1898), "Romeo un Jūlija", "Ziemas pasaciņa" (abas 1899), "Jūlijs Cēzars" (1900), ienāk arī Frīdriha Šillera "Laupītāji" (1894), "Orleānas jaunava" (1895), "Marija Stjuarte" (1897), "Dons Karloss" (1900), Hermaņa Zūdermaņa "Gods" (1893), "Dzimtene" (1896), "Tauriņu kauja", "Laime nomalā" (abi 1898), Aleksandra Ostrovska "Ienesīga vieta", Bjernstjernes Bjernsona "Bankrots" (abi 1895), Gotholda Efraima Lesinga "Emīlija Galoti" (1896), Henrika Ibsena "Nora" (1897), Johana Volfganga Gētes "Fausts" (1898), Heinriha fon Kleista "Heilbronnas Katiņa", Ivana Turgeņeva "Brokastis pie muižniecības vecākā", Moljēra "Skopulis" (visi 1900). Teātrī turpināja arī muzikālo izrāžu iestudēšanu, iestudējot pirmo latviešu operu – Jēkaba Ozola viencēliena operu "Spoku stundā" (1893), ko iestudēja libreta autors Jēkabs Duburs, kā arī klasiku: Johana Štrausa opereti "Čigānu barons" (1895) un Karla Marijas Vēbera operu "Burvju strēlnieks" (1900). Par kapelmeistaru teātrī strādāja Nikolajs Alunāns.
Daudzu aktieru talants 1890. gados attīstījās līdz izcilībai, spējot tikt galā ar sarežģītiem skatuviskiem uzdevumiem. Teātra mākslinieciskais līmenis bija ievērojami audzis, tas bija ieguvis milzīgu skatītāju ievērību un kļuvis par nozīmīgu un atzītu kultūras dzīves daļu.
Teātris 20. gadsimta sākumā (1900—1908)
20. gadsimts teātrim sākās ar nopietnas konkurences rašanos — 1902. gadā tika dibināts Jaunais latviešu teātris. Kaut arī šis jaundibinātais teātris neizcēlās ar ko īpašu, sabiedrībā bija sākusies noslāņošanās, kā rezultātā Rīgas Latviešu teātris tika sākts dēvēt par "māmuļas", tas ir, konservatīvo teātri.
Teātra trupu veidoja lielisku aktieru ansamblis, to skaitā Dace Akmentiņa, Jūlija Skaidrīte, Berta Rūmniece, Otīlija Muceniece, Olga Ezerlauka, Lizete Iesmiņa-Mihelsone, Aleksandrs Freimanis, Teodors Valdšmits, Aleksandrs Mihelsons, Aleksis Mierlauks, Pēteris Rudzītis, Ērihs Lauberts u.c. Ansamblis spēja sniegt mākslinieciski augstvērtīgu rezultātu pasaules klasikas iestudējumos, kas gan repertuārā vairs neienāca tik lielā skaitā. Repertuārā ienāca Hermaņa Zūdermaņa "Jāņu ugunis", Johana Volfganga Gētes "Klavigo" (abi 1901), Ivana Turgeņeva "Natālija" ("Mēnesis uz laukiem"), Gotholda Efraima Lesinga "Nātans Gudrais", Rudžero Leonkavallo opera "Bajaco" ("Pajaci") (visi 1902), Viljama Šekspīra "Karalis Līrs", Pjēra de Bomaršē "Figaro kāzas jeb Trakā diena" (abi 1903). Teātra repertuārā ienāca jaunas Rūdolfa Blaumaņa lugas "No saldenās pudeles" (1901) un "Skroderdienas Silmačos" (1902), kas saņēma smagu kritiku, bet vēlāk kļuva par visvairāk iestudētajām lugām latviešu teātrī.
1903. gadā no teātra vadības aizgāja Pēteris Ozoliņš, kura vietā par vadītāju tika pieņemts teātra ievērojamākais aktieris Jēkabs Duburs, kurš bija jau sevi pierādījis režijā un nu kļuva par teātra vadošo režisoru.
J. Dubura vadības laikā izdevās celt teātra režijas meistarības līmeni. Viņa režijā uz latviešu teātru skatuves parādījās pasaules klasikas darbi Viljama Šekspīra "Juku jukām" ("Kā jums tīk"), Johana Volfganga Gētes "Ifigēnija Tauridā" (abi 1904), Žaka Ofenbaha operete "Skaistā Helēna" (1905), kā arī pirmais Maksima Gorkija lugas iestudējums latviešu teātrī "Mazpilsoņi" ("Sīkpilsoņi") (1904). 1903. gada Ziemassvētkos J. Duburs iestudēja latviešu teātrī neierastas ievirzes darbu — Annas Brigaderes lugu "Sprīdītis", kas ir pirmā luga bērniem, kas kļuva par latviešu drāmas klasiku. J. Dubura režijā tapa Rūdolfa Blaumaņa lugu "Indrāni" (1904) un "Ugunī" (1905) pirmiestudējumi. Ar krievu modernās drāmas pārstāvja Sergeja Naidjonova lugas "Vaņušina bērni" iestudējumu (1905) režijā debitēja Aleksis Mierlauks, ar laiku kļūdams par vienu no labākajiem sava laika režisoriem.
J. Dubura vadības laikā sāka izirt aktieru ampluā sistēma, ļaujot aktieriem attīstīt savu aktierisko meistarību arī cita rakstura lomās. Šajā periodā teātrī ienāca talantīgais aktieris Rūdolfs Bērziņš.
1905. gadā, nesaskaņu ar Rīgas Latviešu biedrības runasvīriem rezultātā, Jēkabs Duburs aizgāja no teātra vadības. Viņa vietā teātra vadībā atgriezās Pēteris Ozoliņš.
P. Ozoliņš uz latviešu skatuves turpināja uzvest vēl neizrādīto pasaules klasiku: Karla Guckova "Uriels Akosta", Frīdriha Šillera "Vilhelms Tells" (abi 1905), Franča Grillparcera "Sapnis — dzīve" (1908), moderno dramaturģiju: Maksima Gorkija "Saules bērni", Sergeja Naidjonova "Avdotjas dzīve" (abi 1906), Gerharta Hauptmaņa "Elga" (1907), latviešu oriģināldramaturģiju: Annas Brigaderes "Ceļa jūtīs", Jukuma Paleviča "Purvā", Fallija "Laura" (visas 1906), Jāņa Jaunsudrabiņa "Traģēdija", Edvarda Vulfa "Rožainās dienas", "Tea Moreni" (visas 1907). Eiropas tā laika moderno dramaturģiju aktīvi iestudēja Aleksandrs Freimanis, latviešu teātrī ievedot Gerharta Hauptmaņa "Kolēģis Kramptons" (1904), "Roze Bernda" (1905), "Hannele" (1907), Henrika Ibsena "Džons Gabriels Borkmanis", Ļeva Tolstoja "Tumsības vara" (abi 1905), Hermaņa Zūdermaņa "Akmens starp akmeņiem" (1906), kā arī klasiku Johana Volfganga Gētes "Egmonts" (1906). Visspēcīgāk režijā darbojās Aleksis Mierlauks, pirmais iestudējot klasiķa Heinriha fon Kleista lugu "Sasistā krūze" (1906), bet sevišķi spilgti ir viņa Maksima Gorkija "Dibenā" (1906) un "Barbari" (1907) pirmiestudējumi, kas aktieriem kļuva par aktiermeistarības skolu, savukārt Antona Čehova "Ķiršu dārzs" (1907) pirmiestudējums, kur vienu no savām pirmajām lomām atveidoja Lilija Ērika, nebija veiksmīgs. Jēkaba Dubura režijā tapa Henrika Ibsena "Spoki" (1908).
Šajā periodā teātrī darbu sāka jaunais aktieris Reinholds Veics, kurš ar laiku kļuva par galveno varoņlomu tēlotāju.
Lai arī teātris bija mākslinieciski augstā līmenī, biedrība nebija mierā ar P. Ozoliņa darbu un 1907. gadā radās ideja izvēlēties citu direktoru. Šim amatam kandidēja arī Rūdolfs Blaumanis, kuram bija neliela pieredze režijā un kurš savu spēju pierādīšanai teātrī iestudēja Viljama Šekspīra traģēdiju "Ričards III", kas tika uzņemta atsaucīgi. Taču Rīgas Latviešu biedrības vadība, kura bažījās par iespējamo R. Blaumaņa cīnīšanos pret biedrības rutīnu, par direktoru atkal apstiprināja P. Ozoliņu.
1908. gada 19. jūnijā nodega Rīgas Latviešu biedrības nams, līdz ar to teātra kolektīvs palika bez telpām.
Teātra pēdējais darbības posms (1908—1918)
Pēc Rīgas Latviešu biedrības nama ēkas nodegšanas 1908. gadā teātra darbība uz mirkli apstājās. 28. jūlijā tika sasaukta sapulce, kurā piedalījās ap 350 pārstāvju (skatuves mākslinieki, kultūras darbinieki, žurnālisti, rakstnieki) no aptuveni 80 biedrībām, ar mērķi dibināt jaunu biedrību, kas organizētu jauna teātra veidošanu. Šajā sapulcē virkne kultūras darbinieku norādīja uz nepietiekamo latviešu skatuves mākslas līmeni, profesionālās izglītības trūkumu, materiālā nodrošinājuma trūkumu un Rīgas Latviešu biedrības nespēju atrisināt saimnieciskos un mākslinieciskos jautājumus. Rezultātā tika dibināta Latviešu skatuves biedrība, kuras vadībā tika nodibināts Jaunais Rīgas teātris.
Rīgas Latviešu biedrības vadība nolēma turpināt Rīgas Latviešu teātra darbību, teātra vajadzībām iegūstot un pārbūvējot pagaidu telpas — Jaunā cirka koka ēku, kas atradās Puškina (tagad Kronvalda) bulvārī aiz tagadējās Latvijas Nacionālā teātra ēkas. Teātri atklāja 1908. gada 8. novembrī ar Andrieva Niedras lugas "Zeme" izrādi. No šī brīža teātri sāka saukt par Interimteātri ("interim" latīņu valodā nozīmē "pa to laiku").
Teātri turpināja vadīt Pēteris Ozoliņš, taču liela daļa vadošo aktieru pārgāja darbā uz jaundibināto Jauno Rīgas teātri, to skaitā Jēkabs Duburs, Aleksis Mierlauks, Aleksandrs Freimanis, Berta Rūmniece, Lilija Ērika, Hermīne Freimane, Ērihs Lauberts, Voldemārs Švarcs, Ādolfs Kaktiņš, uz neilgu laiku arī Reinholds Veics, Pēteris Rudzītis, Jūlija Skaidrīte, Olga Ezerlauka. Teātrim vairs neizdevās sastādīt tik spēcīgu aktieru trupu, kāda bija līdz 1908. gadam. Pamazām skatītāju ievērību guva Jaunais Rīgas teātris, bet Interimteātris zaudēja savu sabiedrisko nozīmi. Teātrī joprojām strādāja tādi izcili aktieri kā Dace Akmentiņa, Jūlija Skaidrīte, Reinholds Veics, Aleksandrs Mihelsons, Teodors Valdšmits, kādu laiku Alfreds Amtmanis-Briedītis u.c. Taču teātra mākslinieciskais līmenis kopumā kritās.
Teātrī turpināja ienākt vēl neiestudētā pasaules klasika: Viktorjēna Sardū "Fernande" (1909), "Nekautrīgā madāma (M-me Sans-Gene)" (1912), Frīdriha Šillera "Fiesko", Ežēna Skriba "Glāze ūdens" (abi 1910), Aleksandra Ostrovska "Trakā nauda" (1911), Aleksandra Dimā (dēla) "Kamēliju dāma", Aleksandra Dimā (tēva) "Kīns", Karlo Goldoni "Viesnīcniece" (visi 1912), Heinriha fon Kleista "Homburgas princis" (1913) un modernā dramaturģija: Knuta Hamsuna "Saules rietā" (1908), Henrika Ibsena "Būvmeistars Solness" (1909), "Tautas naidnieks" (1910), "Jūras radiniece", "Mazais Eijolfs" (abi 1912), Sergeja Naidjonova "Skaistule" (1909), Hermaņa Heijermansa "Geto", Morisa Māterlinka "Monna Vanna" (abi 1910), Gerharta Hauptmaņa "Žurkas" (1911), "Gabriela Šillinga bēgšana" (1912), Ļeva Tolstoja "Dzīvais mironis", romāna "Anna Kareņina" dramatizējums (abi 1911), romāna "Augšāmcelšanās" dramatizējums (1913), Antona Čehova "Ivanovs" (1912) u.c. Ar Aleksandra Ostrovska "Belugina precības" un Džordža Bernarda Šova "Sievietes vara jeb Kapteiņa Brasbaunda atgriešanās" pirmiestudējumiem 1913. gadā režijā debitē aktieris Alfreds Amtmanis-Briedītis, kurš vēlāk kļūst par vienu no sava laika izcilākajiem režisoriem.
1908. gada septembrī nomira Rūdolfs Blaumanis, viņa piemiņai decembrī teātris pirmo reizi iestudēja viņa lugas "Pamāte" un "Sestdienas vakars". 1911. gada decembrī teātrī pirmo reizi iestudēja Ādolfa Alunāna lugu "Draudzes bazārs", bet pēc pusgada Ā. Alunāns aizgāja mūžībā. Ienāca arī citas latviešu oriģināllugas: Jāņa Jaunsudrabiņa "Viena diena", Edvarda Vulfa, kurš kādu laiku bija arī teātra dramaturgs, "Klusuma bērni" (abi 1909), "Izabella" (1912), "Faustiņš" (1913), Annas Brigaderes "Pie latviešu miljonāra" (1909), "Princese Gundega un karalis Brusubārda" (1912), kas guva plašu rezonansi, Jāņa Akuratera "Lāča bērni" (1909), "Kaupo" (1913), Augusta Saulieša "Pret ziemeļiem" (1911), "Jēkabs Saltups" (1913).
1914. gada rudenī teātra vadību pārņēma teātra vadošais aktieris Reinholds Veics, kurš regulāri teātrī iestudēja izrādes. Šajā sezonā teātrī pirmo reizi ienāk Viljama Šekspīrs "Antonijs un Kleopatra", Leonīda Andrejeva "Karalis, likums un brīvība", Henrika Senkeviča romāna "Quo vadis" dramatizējums (visi 1914), Edmona Rostāna "Ērglēns", Džuzepes Verdi opera "Trubadūrs" (abi 1915), bet sevišķi nozīmīgs ir Leona Paegles lugas "Dievi un cilvēki" pirmiestudējums (1915), kas ir viens no pēdējiem lielākajiem teātra iestudējumiem.
1915. gada rudenī, kad Rīgai tuvojās vācu karaspēks, vairums pilsētas iedzīvotāju kopā ar rūpnīcām, skolām un mākslas iestādēm evakuējās uz Iekškrieviju, tostarp Jaunais Rīgas teātris direktora Alekša Mierlauka vadībā. Interimteātra direktors R. Veics nesagaidījis teātra turpmāku rīcības plānu devās uz Maskavu.
Apstākļos, kad teātra trupa bija izjaukta, jo daļa teātra aktieru bija devušies bēgļu gaitās, bet jaunie vīrieši bija iesaukti armijā, teātrī atgriezās un tā vadību pārņēma Aleksandrs Freimanis. Trupā darbojās Jūlija Skaidrīte, Otīlija Muceniece, Teodors Valdšmits, Voldemārs Švarcs, Konrāds Kvēps, Milda Riekstiņa u.c. Reizi nedēļā teātris savās telpās sniedza izrādes. Repertuārā uzņēma līdz tam Jaunajā Rīgas teātrī izrādīto Aspazijas "Guna" ("Sidraba šķidrauts") (1915), Raiņa "Pūt, vējiņi!" (1915), "Zelta zirgs" (1916), Linduļa "Dižūdru Māle" (1916), ienāca vērtīgi darbi kā Frīdriha Hebela "Judīte" (1916), Džona Golsvertija "Cīņa" (1917), Morisa Māterlinka "Māsa Beatrise", Oskara Vailda "Salome" (abi 1918).
1918. gada rudenī Rīgā atgriezās Reinholds Veics un pārņēma teātra vadību. R. Veics centās veidot vērtīgu repertuāru, iekļaujot tajā pasaules klasikas un sava laika autoru darbus, iestudējot, piemēram, Džordža Bernarda Šova "Pigmalions" (1918).
Nodibinoties Latvijas SPR, teātri pārorganizēja par Tautas teātri. Tomēr 1919. gadā, lielākajai daļai aktieru pārejot uz jaunizveidoto Strādnieku teātri un arī vēsturisko pārmaiņu rezultātā, teātris savu darbību beidza.
Teātra darbības pēdējā desmitgadē šeit sevi pieteica Teodors Lācis, Alfreds Amtmanis-Briedītis, Annija Simsone, Arveds Mihelsons, Jānis Simsons, Eduards Smiļģis, Paula Baltābola u.c., kuri šajā teātrī pavadīja atšķirīgus laikus, bet vēlāk kļuva par ievērojamiem skatuves māksliniekiem.
Par Rīgas Latviešu teātra tiešo mantinieku var uzskatīt Latvijas Nacionālo teātri, kura telpās teātris darbojās pēdējos pastāvēšanas gadus, kur radošo darbu turpināja lielākā daļa bijušie Rīgas Latviešu teātra aktieri un kur nonāca šī teātra lugu bibliotēka.
Tomass Helvegs
Tomass Lunds Helvegs (dk, dzimis ) ir Dānijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja labās malas aizsarga pozīcijā.
Savu karjeru Helvegs iesāka Dānijas klubā Odense Boldklub, ar ko viņš 1989. gadā uzvarēja Dānijas Superlīgā. Vēlāk spēlējis Itālijas klubos Udinese, AC Milan un Internazionale. Ar Milan komandu 1999. gadā uzvarējis Itālijas A sērijā un 2003. gadā UEFA Čempionu līgā. 2004. gadā pievienojies Anglijas klubam Norwich City. Pēc vienas sezonas Anglijā, viņš pārcēlās uz Vācijas Bundeslīgas komandu Borussia Monchengladbach, kur viņš nospēlēja divas sezonas. Savu karjeru noslēdzis Odense Boldklub.
Dānijas futbola izlases sastāvā piedalījies 1998. un 2002. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī 1996., 2000. un 2004. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
OB
Milan
Individuālie sasniegumi
Žanetes sala
Žanetes sala (ru, sah) ir neapdzīvota sala Krievijas Federācijas galējos ziemeļos Ziemeļu Ledus okeānā, Delonga salu grupā. Vistālāk austrumos izvietotā Jaunsibīrijas salu arhipelāga sala. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Bulunas ulusā. Salas teritorija kopš 2018. gada 2. marta ietilpst valsts dabas liegumā «Jaunsibīrijas salas».
Vēsture
Salu 1881. gada maijā, dreifējot ar ledū iesalušo kuģi Jeannette, atklāja amerikāņa Džordža Delonga ekspedīcija. Kuģa inženieris Džordžs Melvils ar suņu pajūgiem 2. vai 3. jūnijā apmeklēja salu, izkāpa tās krastā, pacēla ASV karogu un pasludināja salu par ASV īpašumu. Sala nosaukta par godu ekspedīcijas kuģim (Jeannette Island).
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Delonga salu austrumos, Austrumsibīrijas jūrā. Tuvākā cietzeme ir 47 km attālā Henrietas sala ziemeļrietumos. Sala veidota galvenokārt no kaļķakmens. Reljefs kalnains, salas vidusdaļā neliels ledājs ar salas augstāko punktu 351 m vjl. Krasti stāvi. Dominē arktiskais tuksnesis. Klinšainajos krastos putnu tirgi (kairas, alki, kaijas, lielās polārkaijas).
Prāts vai Instinkts
"Prāts vai Instinkts" ir latviešu televīzijas komēdijdrāmas seriāls, kas tika pārraidīts kanālā LTV1 no 2006. gada novembra. Seriāla 2. sezona tika rādīta no 2010. gada 28. oktobra. Seriāls ir par piecām jaunām, atraktīvām sievietēm un viņu likteņiem, par attiecībām ar vīriešiem un kopumā par cilvēku attiecībām, kur atspoguļojas ikdienas notikumi un piedzīvojumi. Tas ir pirmais režisores Žaklīnas Cinovskas šāda veida veidots seriāls televīzijas filmu industrijā Latvijā, kur ir piesaistīti Krievijas aktieri.
Šēnevalde
Šēnevalde (de) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Elbas-Elsteres apriņķī, 40 kilometrus uz austrumiem no Vitenbergas.
Vēsture
Dibināta ap 1200. gadu kā vācu un flāmu apmetne. 1474. gadā ieguvusi pilsētas tiesības. Pēc Otrā pasaules kara Šēnevalde atradās VDR sastāvā.
Pužols (peldētājs)
Pužols (fr) bija franču peldētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Viņš olimpiskajās spēlēs startēja 200 metru brīvā stila peldēšanā. Šajā disciplīnā viņš startēja tikai kvalifikācijas kārtā, kur savā peldējumā nefinišēja un fināla kārtai nekvalificējās.
Mērdzine
Mērdzine ir ciems Pušmucovas pagastā, Ciblas novadā. Atrodas 287 km attālumā no Rīgas.
Liedaga iela (Rīga)
Liedaga iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajona, Vecāķos. Liedaga iela sākas krustojumā ar Vecāķu prospektu un beidzas krustojumā ar Kāpu prospektu.
Ielu savienojumi
Liedaga iela ir savienota ar šādām ielām:
Nāciju Sadraudzības spēles
Nāciju Sadraudzības spēles ir starptautiskas daudzu sporta veidu sacensības, kas notiek ik 4 gadus un kurās piedalās sportisti no Nāciju Sadraudzības valstīm. Pirmās šāda veida sacensības notika 1930. gadā Hamiltonā, Kanādā. Sākotnēji to nosaukums bija Britu impērijas spēles, 1954. gadā nosaukums tika nomainīts uz Britu impērijas un Nāciju Sadraudzības spēles, 1970. gadā — Britu Nāciju Sadraudzības spēles un 1978. gada tās ieguva pašreizējo nosaukumu. Mūsdienās tās pārrauga Nāciju Sadraudzības spēļu federācija, kas arī izraugās iekļaujamos sporta veidus un norises pilsētas. Līdz šim 7 valstu 18 pilsētas ir organizējušas šīs sacensības. Lai arī Nāciju Sadraudzībā ietilpst 54 valstis, šajās sacensībās piedalās 71 valsts komanda.
Bernārs Lamā
Bernārs Paskāls Moriss Lamā (fr, dzimis ) ir bijušais Francijas futbolists, spēlēja vārtsarga pozīcijā, bijis Francijas futbola izlases dalībnieks.
Lielu daļu savas karjeras pavadījis Lille un Paris Saint-Germain komandās. Ar Paris Saint-Germain komandu uzvarējis Francijas 1. divīzijā, ieguvis divus Coupe de France un vienu UEFA Kausu ieguvēju kausu.
Francijas futbola izlases sastāvā uzvarējis 1998. gada FIFA Pasaules kausā un 2000. gada Eiropas čempionātā.
Bodžera scinks
Bodžera scinks, arī Bodžerija scinks (Gongylomorphus bojerii) ir scinku dzimtas ķirzaka, kas endēma Maurīcijai.
Bernārs Lamā
Sasniegumi
Paris Saint-Germain
Bodžera scinks
Nosaukums
Sugas nosaukums piešķirts par godu austriešu dabaszinātniekam un pētniekam Venzelam Bodžeram (Wenzal Bojer, 1759—1856).
Bernārs Lamā
Sasniegumi
Francija
Bodžera scinks
Izskats
Garums 11—14 cm. Šādi grāmatā "Zeltainie sikspārņi un sārtie baloži" Bodžera scinkus no Raundas salas apraksta Džeralds Darels: "'Gintera gekonus šeit neredzēja, toties šaudījās apmēram četrarpus collas gari mazie scinki ar garu asti, smailu galvu un tik niecīgām kājiņām, ka ķirzakas drīzāk izskatījās pēc čūskulēniem. Tās slīdēja pa klinšu starpu kā dzīvsudraba pilieni, ņirbēja kā kolibri... Spožacainie scinki, naski un žigli kā pilieni uz loga rūts, kustējās, ne mirkli nepierimstot... Gludās, sīkās gaišpelēkās un kafijkrāsas zvīņas saulē zvīgoja, un ķirzakas ne mirkli nepārtrauca nopietno barības meklēšanas uzdevumu'."
Izplatība
Savulaik bija plaši sastopams visā Maurīcijā un apkārtējās saliņās. Makabeju pasuga G. b. fontanayi, kas dažkārt tiek izdalīta arī kā atsevišķa suga, mitinās Melnās upes aizas nacionālajā parkā Maurīcijas dienvidrietumos.
Nominālpasuga apdzīvo vairākas Maurīcijas piekrastes saliņas — ziemeļu saliņas Raundu, Sērpentu, Ganerskveinu, Gabriela salu, Baloža klinti, Maurīcijas dienvidaustrumu piekrastē novietoto Egretu un Vakoasu. Divas populācijas reintroducētās sīciņajās, netālu esošajās Ile de la Passe un Ile aux Fouquets saliņās. Lielākā populācija, kas veidoja aptuveni 80% no sugas kopskaita, līdz 2010. gadam dzīvojas Flatā. Taču Āzijas mājas ciršļa (Suncus murinus) invāzijas rezultātā šī populācija īsā laikā tika pilnībā iznīcināta.
Uzvedība un barība
Scinki nereti sildās un gozējas Saules staros. Pārtiek galvenokārt no kukaiņiem, un medību laikā pārvietojas ļoti strauji. Naigā tekalēšana arī nepieciešama, lai spētu izbēgt no dabiskajiem ienaidniekiem Raundas scinkiem.
Aizsardzība
Sugu apdraud ievestie svešzemju dzīvnieki, — Āzijas mājas ciršļi, čūskas Lycodon capucinus, mangusti un savvaļā pārgājušie kaķi. Raundā arī kazas un truši, kuri postīja ķirzaku dabisko dzīvesvidi. Maurīcijas savvaļas fonda vadībā invazīvās sugas tika izskaustas no Bodžera scinka apdzīvotajām saliņām. Populācijas pieaugumu sekmēja arī nebrīvē pavairoto īpatņu reintrodukcija to dabiskajā vidē.
Sistemātika
Tiek izdalītas trīs pasugas, kuras dažkārt izdala kā atsevišķas sugas : Oranžastes scinks pagaidām nav aprakstīts.
Dungeons & Dragons
Dungeons & Dragons (saīsinājumā D&D vai DnD) ir fantāzijas lomu spēle, kuras autori ir Gerijs Gaigekss un Deivs Arnesons. Pirmo reizi spēli publicēja 1974. gadā kompānija Tactical Studies Rules, Inc.. Kopš 1997. gada spēles izdevējs ir Wizards of the Coast. Spēle tiek uzskatīta par mūsdienu lomu spēļu aizsācēju.