cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tjažolyj sputnik
Lidojuma gaita
Pirmā eksemplāra 1VA № 1 palaišana notika 01:18:03 UTC ar nesējraķeti Molnija no Turatamas. Vispirms zonde ar augšējo pakāpi (Blok E) tika ievadīta zemā Zemes orbītā. Pirmā apriņķojuma beigās vajadzēja iedarboties ceturtās pakāpes dzinējam, un zonde tiktu ievadīta trajektorijā uz Veneru, bet tas nenotika. Tā zonde ar raķešpakāpi palika Zemes orbītā. Tā kā neatvērās sakaru antenas, nebija nekādu radiosignālu. Par raķetes avārijas iemeslu tiek uzskatīts bojājums strāvas pārveidotājā, kā dēļ netika iedarbināts raķešpakāpes dzinējs.
Oficiāli palaišanas mērķis netika publiskots, TASS paziņoja, ka palaists «Smagais padomju pavadonis ar masu 6483 kg». Tā kā tajā laikā notika gatavošanās pirmajiem cilvēka lidojumiem kosmosā, tad šim startam Rietumos bija pievērsta liela uzmanība. Itālijas un Francijas radioamatieri padomju kosmiskajās frekvencēs it kā bija uztvēruši cilvēku saucienus pēc palīdzības un vaidus, tādēļ Rietumu presē parādījās ziņojumi, ka «Smagā pavadoņa pilots gājis bojā orbītā lielās mokās».
Tjažolyj sputnik no orbītas nogāja un nokrita Sibīrijā. Iziešanu caur atmosfēru izturēja karstumizturīgā sfēriskā čaula ar vimpeli, uz kura bija uzrakstīts «1961. gads. Padomju Sociālistisko Republiku Savienība». Šo vimpeli pēc pāris gadiem atrada kāds zēns Birjusas upē un nodeva varasiestādēm. Vimpelis beigās atgriezās pie konstruktora.
Podagras gārsa
Podagras gārsa (la) — daudzgadīgs 50—100 cm augsts čemurziežu dzimtas lakstaugs. Ļoti bieži sastopams mežos, krūmājos, dārzos. Stumbrs stāvs, dobs, kails vai ar ļoti īsiem matiņiem, mazliet rievains, augšdaļā nedaudz zarains. Lapas pamīšus, vienkāršas. Apakšējās lapas ar 20—40 cm gariem kātiem, plati trīsstūrainas, 10—20 cm garas un apmēram tikpat platas, virspusē kailas, tikai uz dzīslām raupjas, apakšpusē sevišķi uz dzīslām un uz lapas ass daudz matiņu, lapas plātne divkārt trīsstaraina — pirmās pakāpes plūksnas savukārt šķeļas parasti trīs daļās; otrās pakāpes plūksnas iegareni olveidīgas, smailas, 4—12 cm garas, 1,5—7 cm platas, mala zāģzobaina, kātiņi īsi. Augšējās lapas daudz mazākas, trīsstūrainas, ar īsiem kātiem vai sēdošas, pie pamata ar maksti. Zied no maija līdz augustam. Ziedkopa — salikts čemurs stumbra galotnē ar 15—25 īsiem stariem, kas blīvi segti raupjiem matiņiem. Ziedi divdzimumu. Čemuri zaru žāklēs, stumbra sānos daudz mazāki un parasti neauglīgi, ar vīrišķiem ziediem. Vīkala un vīkaliņa nav, reti ir vīkals ar 1—3 lapiņām. Kauslapas 5, saaugušas, kausa zobiņi nemanāmi. Vainaglapas 5, brīvas, baltas, galotnē ar dziļu jomu, ieliekušās. Auglis iegarens, līdz 0,4 cm garš, mazliet no sāniem plakans, gaiši brūns, ar gaišākām ribām. Tautas medicīnā lieto pret hipovitaminozēm, kuņģa un zarnu trakta, nieru un urīnpūšļa slimību ārstēšanai, ārīgi lieto pret locītavu sāpēm, it īpaši podagru.
Mašīnas telegrāfs
Mašīnas telegrāfs ir sakaru ierīce starp stūres māju un mašīntelpu. Ar to mehāniķim mašīntelpā tiek dotas mašīnas komandas. Ar mašīnas komandām kuģa vadītājs panāk vajadzīgo apgriezienu skaitu un kuģa kustību uz priekšu vai atpakaļ. Ja kaut kādu iemeslu dēļ mehāniķis pats ir izmainījis apgriezienus vai kuģa kustības virzienu, viņš var lietot mašīnas telegrāfu, lai par to ziņotu uz stūres māju. No 19. gs. līdz 20. gs. piecdesmitajiem gadiem šī iekārta sastāvēja no apaļas skalas ar diametru apmēram 9 collas. Skalas centrā ir piestiprināts vadības kloķis ar vienu vai vairākiem rokturiem. Bez tam uz skalas ir indikatora rādītājs. Moderni mašīnas telegrāfi izmanto elektroniskus gaismas un skaņas signālus. Dažreiz mašīnas telegrāfus neuzstāda vispār. Ja ir vairāki galvenie dzinēji, katram dzinējam ir savs mašīnas telegrāfs.
Ja kuģa vadītājs tradicionālajam mašīnas telegrāfam pārbīda rokturi, telegrāfs mašīntelpā sāks zvanīt. Uz mašīntelpas telegrāfa skalas indikatora rādītājs pārvietosies uz to pozīciju, kādā būs stūres mājas telegrāfa rokturis. Kad mehāniķis dzird zvanu, viņš pārvieto savu rokturi uz to pašu pozīciju, kur atrodas indikatora rādītājs. Mašīntelpas telegrāfa roktura pārvietošana liks pārvietoties stūres mājas telegrāfa indikatora rādītājam, tādējādi apstiprinot komandu. Pēc tam mehāniķis izpilda pavēli. Ja komanda ir steidzama, stūres mājā rokturi kustina trīs reizes, pirms nolikt uz vajadzīgo iedaļu. Tas izraisīs trīs zvanus mašīntelpā.
Modernie mašīnas telegrāfi var būt visdažādākie. Piemēram, pārslēgs, kurš ielikts skalas ar mašīnas komandām vidū. Ja pārslēgu pārslēdz uz citu mašīnas komandu, telegrāfs mašīntelpā sāks pīkstēt, kamēr tā pārslēgs nebūs pagriezts tajā pašā pozīcijā, kāda ir stūres mājā (pretī tai pozīcijai uz kuru jāpārslēdz, deg signāllampiņa, tā mehāniķis zina, uz kuru pārslēgt). Dažreiz izmanto sarakstu ar komandām, kurām pretī atrodas rinda ar pogām. Mašīnas komandas parasti dod angļu valodā.
Mašīnas komandas
Mašīnas komandas ir sekojošas:
7. gadsimts p.m.ē.
7. gadsimts p.m.ē. bija gadsimts, kas sākās 700. gadā p.m.ē. un beidzas 601. gadā p.m.ē.
Tuvajos Austrumos dominēja Asīrijas impērija, kas regulāri veica karagājienus uz Babiloniju un Seno Ēģipti. Gadsimta beigās Asīrijā arvien biežāk iebruka kaimiņu tautas, kā rezultātā tā beidza pastāvēt. Vietā izveidojās Jaunbabilonijas valsts. Nebukadnecars II, kas kļuva par valdnieku 605. gadā p.m.ē., tiek uzskatīts par dižāko šīs jaunizveidotās valsts valdnieku. Ap 600. gadu p.m.ē. Nebukadnecars II uzsāk Babilonas gaisa dārzu celtniecību.
Visa gadsimta garumā Senajā Ķīnā valdīja Džou dinastijas imperatori.
Maurīcija
Maurīcija, oficiāli Maurīcijas Republika (Republic of Mauritius) ir salu valsts Indijas okeāna dienvidrietumos, aptuveni 900 km uz austrumiem no Madagaskaras. No salas uz ziemeļiem atrodas Seišelu salas, bet uz rietumiem atrodas Francijas aizjūras departaments — Reinjona. Maurīcijas platība ir 2040 km², un pēc platības tā ir simtu septiņdesmit devītā lielākā valsts pasaulē. To ietekmē tropu klimatiskā josla. Ar 1,26 miljoniem iedzīvotāju 2013. gadā tā ir simtu piecdesmit sestā lielākā valsts pasaulē pēc iedzīvotāju skaita.
Maurīcija ir parlamentāra republika, kas sastāv no deviņiem rajoniem. Valsts teritoriju veido Maurīcijas, Rodrigesa, Maskarēnu, Kargadosas-Karahosas, Agalegas sala. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Portluī.
Vēsture
Pirmie cilvēki, kuri ieradās Maurīcijas salā, bija arābu jūrnieki un tirgotāji. Galvenie jūras ceļi bija no arābu valstīm uz Madagaskaru, Āfrikas Austrumu krastu, Indiju un Indonēziju. Maurīcija esot atklāta, kad viesuļvētras laikā kāds arābu tirgotāju kuģis tika aizpūsts līdz salai. Par to liecina 16. gadsimta portugāļu kartes kopija, kurā ir iezīmētas 3 nelielas salas, kuras nosauktas arābu vārdos.
Aptuveni 1507. gadā portugāļu jūrnieks Diogo Fernandess Pereira piestāja Maurīcijā un nosauca to par "Ilha do Cirne", bet salu grupu, kura atradās Maurīcijas tuvumā, — Reinjonu un Rodrigesu — nosauca par Maskarēnu salām kapteiņa Pero Maskarēna vārdā. Taču portugāļus šī sala neinteresēja un viņi tajā nepalika ilgi.
Holandieši ieradās šajā salā 1598. gadā un nosauca to par Maurīciju par godu Orānijas princim Moricam. 1638. gadā holandieši uz salas nodibināja nelielu koloniju, no kuras viņi vāca eboniju un kurā viņi ieviesa cukurniedres, mājdzīvniekus un briežus. Tieši no šīs salas holandiešu jūrnieks Ābels Tasmans devās ceļojumā, kura mērķis bija atklāt Austrālijas rietumu pusi. Pirmā holandiešu kolonija palika Maurīcijā divdesmit gadus. Pēc tam šādi mēģinājumi tika vairākkārt atkārtoti, taču kolonija nekad neattīstījās pietiekoši, lai nestu peļņu, tāpēc holandieši 1710. gadā Maurīciju pameta.
Franči pārņēma salu savā uzraudzībā 1715. gadā un pārsauca to par Francijas salu (Isle de France). 1721. gadā franči dibināja pirmo pastāvīgo koloniju. Tika uzcelti vairāki forti, uzbūvēti ceļi un uzsākta kuģu būvniecība. 1735. gadā salā dzīvoja gandrīz viens tūkstotis cilvēku (ap 200 balto, pārējie — vergi no Āfrikas un Madagaskaras). Ekonomikas galvenais balsts bija cukura ražošana, kurā tika izmantots vergu darbs. Ostas pilsēta Portluī kļuva par jūrniecības un kuģubūves centru. Franču izloksne vai sarunvaloda, kuru izmantoja sarunās ar vergiem un viņu pēctečiem, kļuva par Maurīcijas kreolu valodu, un to turpmāk izmantoja vairums salas iedzīvotāju. Franču valodu turpināja lietot literatūrā un masu medijos.
Napoleona karu laikā Maurīcija kļuva par bāzi, no kuras franču korsāri uzbruka britu tirdzniecības kuģiem. Reidi turpinājās līdz 1810. gadam, kad britu karaliskās flotes ekspedīcija tika nosūtīta, lai sagrābtu salu. Vara pārgāja pie britiem, taču kapitulācijas vienošanās noteica, ka iedzīvotāji saglabā savu zemi un īpašumus, franču valodu un franču likumdošanu kriminālajās un civilprāvās. Sala tika pārdēvēta atpakaļ par Maurīciju.
Šai laikā Maurīcijā jau dzīvoja ap 70 tūkstošiem iedzīvotāju, no kuriem vairāk nekā 50 tūkstoši bija vergi. 1835. gadā verdzību atcēla. Lauksaimniecībā nepieciešamo lēto darbaspēku sāka ievest no Indijas un citām Āzijas valstīm. 1861. gadā Maurīcijā dzīvoja gandrīz 300 tūkstoši indiešu izcelsmes imigrantu. Salā strauji pieauga cukura ražošana un tika uzsākta arī tējas un tabakas kultivēšana.
1968. gadā Maurīcija kļuva par suverēnu valsti Lielbritānijas sastāvā. 1992. gadā tā tika pasludināta par republiku, kas ietilpst Nāciju Sadraudzībā.
Ģeogrāfija
Maurīcijas salas reljefu veido augstiene. Salas centrā atrodas plato ar nelielu kalnu virkni. Lielākā salas daļa ir līdzena, ziemeļos un austrumos galvenokārt atrodas lauksaimniecības lauki. Gar piekrasti stiepjas plaša baltu smilšu pludmaļu josla, izrobota nelieliem līčiem un apbūvēta ar greznām viesnīcām.
Klimats
Maurīcijas salā valda tropu klimats. Vidējā temperatūra piekrastē ir no 23 °C, bet augstākajos punktos no 19  °C. Relatīvais mitrums svārstās starp 70% piekrastēs līdz 90% vai pat 100% kalnos. Ziemas periods ilgst no maija līdz novembrim un ir relatīvi sauss, savukārt vasaras ilgst no novembra līdz maijam un pārsvarā ir diezgan mitras.
Bioloģiskā daudzveidība
Maurīcija ir dzimtene lielam skaitam endēmu augu un dzīvnieku sugu, no kurām cilvēku darbības dēļ vairāk nekā 100 sugas ir izzudušas, bet vēl lielāks skaits atrodas uz iznīcības robežas. Kolonizācijas laikā tropu mežus izcirta, lai iegūtu kokmateriālus, atbrīvotu zemi lauksaimniecībai, ciematu un pilsētu būvniecībai. Pirmatnējo augāju arī nomāca un izspieda liels skaits svešzemju augu. Mūsdienās dabiskie sākotnēji meži klāj mazāk nekā 2% no salas teritorijas, galvenokārt Melnās upes aizas nacionālajā parkā.
Katastrofālās vides izmaiņas un nesaudzīgās medības katastrofāli iespaidoja vietējo faunu — izzuda iespaidīgās milzu bruņurupuču populācijas, sikspārņi, vismaz 20 putnu sugas, ieskaitot dodo, Rodrigesas dronto, Maurīcijas zilo papagaili, Maurīcijas pūci. No rifiem izzuda dugongi, smagi cieta arī vietējā bezmugurkaulnieku fauna.
Situāciju ievērojami pasliktināja cilvēku ievestās invazīvās sugas — žurkas, truši, makaki, mežacūkas, kaķi, mangusti, ciršļi un citas. Tika introducētas arī čūskas un svešzemju putni, kuru skaits daudzkārt pārsniedz dažu izdzīvojušo vietējo putnu sugu skaitu. Kā rakstīja britu dabas aizstāvis un rakstnieks Džeralds Darels, "no unikālās miermīlīgās faunas palika pāri vienīgi saujiņa putnu un ķirzakas".
Etniskais sastāvs
Visi Maurīcijas iedzīvotāji ir dažādas izcelsmes migrantu pēcteči — to senči ieradušies no Indijas, Āfrikas, Eiropas un Ķīnas.
Rodrigesas salā iedzīvotāju sastāvs ir izteikti viengabalains, un to veido Maurīcijas kreoli.
Valodas
Valsts parlamenta valoda ir angļu. Valsts iestādēs izmanto gan franču, gan angļu valodu, taču aptuveni 80% iedzīvotāju dzimtā ir franču valodas Maurīcijas kreolu forma. Tā izveidojās 18. gadsimtā, vergiem komunicējot ar franču saimniekiem, kuri nesaprata dažādos Āfrikas dialektus. Lai arī Maurīcijas kreolu valodu pārvalda visi maurīcieši, tā nav populāra kā rakstu valoda. Izglītība tiek iegūta angliski vai franciski.
Lielākā minoritātes valoda ir hindu, kas ir ģimenes valoda aptuveni 100 000 iedzīvotājiem. Tamilu valodā runā ap 35 000 maurīciešu. Citas Indijas valodas ir urdu, telugu, marathu, bhojpuru un gudžaratu.
Tiek lietota arī arābu valoda, tomēr mošejās ceremonijas pamatā tiek izpildītas Maurīcijas kreolu. Ķīniešu valodās runā mazāk nekā trešdaļa no ķīniešu kopienas.
Reliģija
Lielākā reliģija ir hinduisms, pie kura pieder 48% valsts iedzīvotāju. Tā sāka attīstīties kopš 1771. gada, kad franči deva atļauju vietējiem tamiliem celt templi Portluī.
Kristietību pārstāv aptuveni 33% maurīciešu. Katolicisms 18. gadsimta sākumā kļuva par pirmo oficiālo Maurīcijas reliģiju. Tas izplatījās starp frančiem un vergiem un attīstījās arī pēc britu ierašanās. Kristietību pieņēma arī daļa indomaurīciešu. Bez katolicisma citas izplatītākās kristīgās konfesijas ir anglikāņi, presbiterāņi, adventisti, Jehovas liecinieki, metodisti, Dieva asamblejas.
Budismu un konfūcismu joprojām praktizē aptuveni 2% procenti. Pirmo ķīniešu templi atklāja Portluī 1846. gadā. Liela daļa sinomaurīciešu ir pieņēmuši kristietību.
Rodrigesā 97% iedzīvotāju ir katoļi.
Paleogrāfija
Paleogrāfija pēta burtu un rakstības zīmju (piemēram, hieroglifu) attīstību, īpatnības katrā reģionā, pēta saīsinājumus, pieturzīmes, ciparu rakstību, rakstību rīkus, rakstības materiālus. Atsevišķa paleografijas nozare kriptografija pēta slepenrakstus. Paleogrāfijas intrešu sfērā ietilpst arī ornamentu, ūdenszīmju, formāta un manuskriptu iesiešanas tehnikas pētīšana (XX gs. otrajā pusē ar manuskriptu tehniskās izgatavošanas niansēm sāka nodarboties speciāla palīgdisciplīna - kodikoliģija).
Iedalījums
Paleogrāfiju iedala atkarībā no rakstības sistēmas un valodas grieķu, latīņu, slāvu, armēņu, ķīniešu, arābu u.c. paleogrāfijās. Kopējas paleogrāfijas kā tādas nav, lai gan XX gs. vidū daži zinātnieki (francūzis Ž. Mallons, austrietis L. Santitallers, beļģis F. Mazē u.c.) izvirzīja ideju par visaptverošas paleogrāfijas izveidošanu, kura pētītu visām rakstībām kopējas attīstības likumsakarības.
Pats termins radies XVIII gs. Francijā, kad pirmais paleogrāfiju zinātniski sāka pētīt franču zinātnieks B. Monfokons, kurš arī nodalīja paleogrāfiju no diplomātikas kā patstāvīgu vēstures palīgdisciplīnu.
No XX gs. vidus paleogrāfija sāka pētīt visus rakstveida vēstures avotus, neatkarīgi no to izgatavošanas materiāla - t.i. ne tikai tekstus uz pergamenta, papīra, bet arī uz citiem materiāliem, piemēram, uz papirusa, akmens vai bērza tāss (līdz XX gs. vidum ar papirusa izpēti nodarbojās tādas vēstures palīgdisciplīnas kā epigrafika un papiroloģija).
Paleogrāfijā izmanto arī citu zinātņus nozaru, piemēram, filoloģijas (analizējot valodas īpatnības), diplomātikas (analizējot saturu, stilu, dokumenta vēsturi), mākslas vēstures, ķīmijas, fizikas atziņas un metodes.
Islandieši
Islandieši ir Islandes pamatiedzīvotāji. Runā islandiešu valodā, kura ietilpst indoeiropiešu valodu saimes ģermāņu grupas Skandināvijas atzarā. Dialektu islandiešu valodai nav, pastāv vienīgi zvejnieku žargons — flandramols, kurš izveidojās saziņā ar citu valstu zvejniekiem. Rakstības pamatā latīņu alfabēts.
Vēsture
Islandiešu etnoģenēze un etniskā vēsture ir labi zināmas: vēsturiskajā avotā — "Grāmata par zemju ieņemšanu" (12.-13. gs.), ir pieminēti četri simti pirmo ieceļotāju vārdi 9.-10. gs.(pārsvarā norvēģu), kuri izveidoja savus ciemus piekrastes zemienēs un upju ietekās. Daļa iedzīvotāju ir no Britu salām, galvenokārt Īrijā sagūstīti vergi. Skandināvu un ķeltu izcelsmes iedzīvotāji kļuva par islandiešu etnisko pamatu. Ar 930. gadu tiek datēta pirmā vispārējā Islandes tautas sapulce — altings. Pirmais "tautvaldības" gadsimts (930-1030), ir pats spilgtākais Īslandes vēstures posms, islandiešu sāgu rašanās laiks, kuras tika pierakstītas 12.-13. gadsimtos. Visa turpmākā islandiešu etniskās pašapziņas attīstība notika tieši šo tradīciju iespaidā.
1000. gadā altingā brīvprātīgi tika pieņemta kristietība (bez pagānisko rituālu izskaušanas), 11.-12. gadsimtos tika dibināti katoļu klosteri, kas kļuva par islandiešu rakstītās kultūras glabātājiem un izplatītājiem. 13.-14. gadsimtos izveidojās islandiešu etniskā kopība. No 1264. gada Islande nokļuva Norvēģijas atkarībā, bet 1380. gadā kopā ar Norvēģiju — Dānijas pakļautībā. Viena no islandiešu dāniskošanas formām bija baznīcas reformācija 1540. gadā, piespiedu luteriskās ticības ieviešana un klosteru izlaupīšana (zemju atņemšana un islandiešu rakstu avotu izvešana). 17. gadsimtā par oficiālo Islandes valodu kļuva dāņu valoda. Pretojoties kultūras dāniskošanai, islandieši izkopa savu valodu, vēsturi un kultūru. No 18. gadsimta otrās puses islandieši centās izskaust no savas valodas dāņu valodas aizguvumus un leksiku. Tas bija par iemeslu veco valodas formu nostiprināšanai valodā un valodas izolācijai no citām skandināvu valodām, analfabētisma izskaušanai un radu rakstu atjaunošanai līdz pat pirmajiem ieceļotājiem. Islandiešu valoda ir saglabājusi tik arhaiskas iezīmes, ka jebkurš islandietis bez grūtībām saprot viduslaiku islandiešu literatūru. Ar to pašu ir saistīts arī tas, ka antroponīmos tiek lietoti tikai vārds un tēva vārds, saskaņā ar īpašu likumu — "neviens nedrīkst pieņemt uzvārdu" (islandiešiem tas sastopams ļoti reti). 1855. gadā islandieši panāca likumu par preses brīvību (islandiešu valodā), 1859. gadā — tiesības publicēt likumus islandiešu valodā, 1874. gadā — autonomiju (neatkarību kopš 1944. gada).
Šekltona grēda
Kalnus pirmie, iespējams, no gaisa novēroja Antarktīdas Pola ekspedīcija 1955. gada decembrī. Grēdu no gaisa nofotografēja Sadraudzības Transantarktiskā ekspedīcija 1956. gada 6. februārī un uzmērīja tās rietumu galu 1957. gada oktobrī. Nosaukta par godu britu polārpētniekam Ernestam Šekltonam (nosaukums “Šekltona kalns” sākotnēji tika attiecināts uz grēdas izpētīto daļu starp 22°00'W un 30°30'W).
Domiciāns
Tits Flāvijs Domiciāns (la; dzimis, miris ), labāk pazīstams kā Domiciāns, bija Senās Romas imperators un pēdējais Flāviju dinastijas pārstāvis, kurš valdīja no 81. līdz 96. gadam, un kura piecpadsmit gadus esošais valdīšanas periods bija ilgākais kopš imperatora Tiberija laikiem.
Novi Tomislas apriņķis
Novi Tomislas apriņķis ir apriņķis Polijā, Lielpolijas vojevodistes rietumos. Robežojas ar Lielpolijas vojevodistes Mendzihodas, Šamotulu, Poznaņas, Grodziskas un Volštinas apriņķiem, kā arī Lubušas vojevodistes Zelona Guras, Svebodzinas un Mendzižečas apriņķiem.
Domiciāns
Savā valdīšanas laikā stiprināja valsts ekonomiku, nocietināja impērijas ārējās robežas un uzsāka plašu celtniecības programmu galvaspilsētā Romā. Uzsāka militāru kampaņu Britānijā kur neveiksmīgi centās pakļaut skotus. Tāpat ar neveiksmi beidzās viņa centieni iekarot Dākiju.
Viņa valdīšanai bija raksturīgs izteikts personības kults. Lai gan Domiciāns bija populārs armijas un vienkāršo iedzīvotāju vidū, Senāta locekļi viņu uzskatīja par tirānu. Nogalināts savu galminieku sazvērestības rezultātā.
Gaismas plūsma
Kur:
\Phi\! — gaismas plūsma
I\! — gaismas stiprums
4 \pi\! — pilnais telpas leņķis.
E\! — apgaismojums
S\! — virsmas laukums.
Literatūra
[https://web.archive.org/web/20080612023756/http://fizika.50webs.com/Fizika%2012%20klasei%20-%20Lielvards/Fizika%2012%20klasei%204%20nodala%20-%20Lielvards/target33.html Fizika 12. klasei, Lielvārds, 4. nodaļa, kopsavilkums]
Hermanis Kārlis fon Keizerlings
Hermanis Kārlis fon Keizerlings (1696—1764) bija Kurzemes vācbaltiešu muižnieks, diplomāts, literāts un mūzikas mīļotājs. Pēterburgas Zinātņu akadēmijas prezidents (1733) un Krievijas vēstnieks Saksijā un Polijā-Lietuvā (1733-1745, 1749-1752), Prūsijā (1745-1749), Austrijā (1749) un Polijā-Lietuvā (1762-1764).
Dzīves gājums
Dzimis 1695. gadā Blīdenes (Blieden) muižas īpašnieka Oto Ernesta fon Keizerlinga un viņa sievas Annas Sibillas, dzim. Manteifeles-Cēges, ģimenē. Cēlies no vācbaltu muižnieku Keizerlingu dzimtas.
Studēja tieslietas Kēnigsbergas universitātē, pēc tam atgriezās dzimtenē un ap 1718. gadu esot palīdzējis Ernestam Johanam Bīronam iestāties dienestā Kurzemes hercoga atraitnes Annas Joanovnas kancelejā. Sacerējis traktātu par Kurzemes un Zemgales hercogu ievēlēšanas kārtību. 1725. gadā Lestenes muižā apprecējās ar Agati Eleonoru fon Firksu. Kad Annu Joanovnu 1730. gadā iecēla par Krievijas ķeizarieni, Keizerlings pārcēlās uz dzīvi Peterburgā un kļuva par Igaunijas un Vidzemes lietu justīckolēģijas viceprezidentu.
1733. gada jūlijā Keizerlingu iecēla par Pēterburgas Zinātņu un mākslu akadēmijas prezidentu ("galveno komandieri"), bet jau gada beigās nosūtīja diplomātiskā dienestā kā Krievijas impērijas pārstāvi Saksijas kūrfirsta un Polijas-Lietuvas valdnieka Augusta III galmā (1733-1745) Drēzdenē. Tur viņš atbalstīja Leipcigas Toma baznīcas kantora Johana Sebastiāna Baha vēlmi kļūt par galma komponistu (Königlich Polnischer und Kurfürstlich Sächsischer Hofcompositeur). Bahs 1741. gadā sacerēja skaņdarbu, ko veltīja Keizerlinga kamermūziķim Johanam Gotlībam Goldbergam, kas pazīstamas kā "Goldberga variācijas". 1745. gadā Keizerlingu norīkoja par Krievijas vēstnieku Prūsijas karaļa Frīdriha II galmā Berlīnē, bet 1749. gadā viņš īslaicīgi bija vēstnieks Vīnē. Uzrakstīja vēsturiskus traktātus par Polijas vēsturi (Historia critica comitiorum regni Poloniae generalium...) un Svētās Romas impērijas vēsturi.
No 1751. līdz 1761. gadam viņš darbojās Pēterburgas Zinātņu akadēmijā. 1762. gadā Keizerlingu atkārtoti iecēla par vēstnieku Polijā-Lietuvā, viņa darbības laikā par Polijas-Lietuvas valdnieku ievēlēja Krievijai labvēlīgo Staņislavu Poņatovski, kuram viņš 1744. un 1749. gadā bija mācījis loģiku un matemātiku. Viņa kamermūziķis bija vēlākais Jelgavas galma komponists Francis Ādams Feihtners (1763-1764).
Miris Varšavā 1764. gada 30. septembrī.
Ostina (nozīmju atdalīšana)
Ostina var būt:
Ņeftekamska
Ņeftekamska (ru, ba) ir pilsēta Baškortostānā Krievijas Federācijā. Tajā dzīvo 118 tūkstoši iedzīvotāju, tā ir ceturtā lielākā Baškortostānas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita (pēc Ufas, Sterļitamakas un Salavatas).
Ņeftekamska ir liels Baškortostānas rūpniecības un kultūras centrs. Tajā ir autobūves uzņēmums NEFAZ, kas ražo pašizgāzējus, autobusus un speciālo tehniku.
Sports
Pilsētā ir bāzēta Krievijas Augstākās līgas hokejā komanda Ņeftekamskas "Toros", kas 2012. gadā izcīnīja līgas čempiones titulu un savas mājas spēles aizvada Ņeftekamskas Ledus pilī.
Lejasciems
Lejasciems ir bijusī pilsēta (1928. — 1939. gads), tagad ciems Vidzemes austrumos, Gulbenes novada Lejasciema pagasta centrs. Atrodas divu upju — Tirzas un Gaujas, kas senāk kalpoja kā svarīgi ūdensceļi, satekā.
Vēsture
Lejasciemu 1867. gadā dibināja Baltijas domēņu valde uz valstij piederējušās Lejasmuižas (vācu: Aahof — "Gaujas muiža") zemes. Dažus gadus vēlāk — 1873. gadā — Lejasciems ieguva Valkas apriņķa miesta statusu.
Drīz pēc Latvijas Republikas nodibināšanas, 1922. gadā tika izveidota Lejasciema pašvaldība, bet 1928. gadā Lejasciems tika pasludināts par pilsētu. Apmēram pēc desmit gadiem Lejasciems ieguva arī ģerboni, kas, simbolizējot Gauju, tika izveidots ar horizontālu zilu joslu vidū, bet apkārt pamatne zelta krāsā. Tas apzīmēja zelta laukus upes krastos.
Lejasciems bija nozīmīgs administratīvais centrs un tajā attīstījās tirdzniecība. Taču, kad tika uzbūvēts Pļaviņu—Gulbenes—Valkas dzelzceļš, saimnieciskās aktivitātes pārvietojās tuvāk tam, un Lejasciems panīka. 1935. gadā pilsētas platība bija 153,2 km² un bija palikuši tikai 466 iedzīvotāji. 1939. gadā Lejasciems zaudēja pilsētas statusu, pamatojoties uz ekonomisko neizaugsmi. 1945. gadā pagastā izveidoja Amšu, Lejasciema un Sudalas ciema padomes. 1954. gadā Lejasciemam pievienots Sudalas ciems, 1962. gadā — Dūres ciems, 1977. gadā — daļa Sinoles ciema. 1990. gadā ciems reorganizēts par pagastu, 2009. gadā pagasts kā administratīva teritorija iekļauts Gulbenes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
2008. gada vasaras olimpiskās spēles (−2. diena)
, divas dienas pirms Pekinas olimpisko spēļu oficiālās atklāšanas sākās futbola priekšsacīkstes.
Futbols
Spēles aizvadīja sieviešu komandas.
Krievijas hitu Radio
Krievijas Hitu radio ir komercradiostacija Rīgā un tās apkārtnē, kopš 2016 gada, turpina zem EHR zīmoga un nosaukuma: EHR Krievijas Hiti.
Vēsture
Krievijas Hitu radio sāka skanēt 2007. gada 1. jūnijā. Radiostacijas dibinātājs ir Uģis Polis. Puse no radiostacijas programmas tika plānota latviešu, bet otra puse — svešvalodās. Radiostacijas mērķauditorija ir cilvēki no 35 gadu vecuma. Radiostacija plānoja raidīt 50% no programmas mūziku, 25% — izklaidi, 3% — ziņas, 1,5% — informāciju.
Programma
Radiostacijā skan tikai populārākā krievu mūzika no Krievijas mediju tirgus. Radiostacijā skanēja arī raidījums "Zelta Gramofons" no Krievijas radiostacijas Russkoje Radio.
Top 5
Krievijas hitu Radio ēterā ir Top 5, kurā skan tikai vispopulārākās krievu dziesmas. Raidījuma laiks no pirmdienas līdz ceturdienai plkst. 17:00.
Austrumromas impērija
Austrumromas impērija (el, burtiski "Romiešu impērija") jeb Bizantija (el, pēc tās galvaspilsētas, tagadējās Stambulas, senā nosaukuma), saukta arī par Bizantijas impēriju, bija nosaukums tai Romas impērijas daļai, kas tās austrumu daļā pastāvēja līdz 1453. gadam. Tās galvaspilsēta bija Konstantinopole. Galvenā valoda bija grieķu valoda, lai gan bija izplatītas arī latīņu, koptu, armēņu un citas šī reģiona valodas. Viduslaikos šī lielvalsts pārvaldīja Vidusjūras reģiona austrumu daļu un bija pareizticības rašanās centrs. Tā turpināja sengrieķu-romiešu tradīcijas un ievēroja tos pašus likumus.
Austrumromas impērija aptvēra mūsdienu Turcijas rietumu daļu, Balkānu pussalu, Sīriju, Jordāniju, Izraēlu, Libānu, Kipru, Ēģipti un Lībijas austrumu daļu. Imperatori (grieķu basileus) valdīja bez kādas formālas konstitūcijas. Impērija pakāpeniski veidojās par savdabīgu vēlīnās Senās Romas institūciju, ortodoksālās kristietības (pareizticības) un grieķu valodas un kultūras sintēzi.
Pēc impērijas sabrukuma 16. gadsimtā Krievijas cariste sevi uzskatīja par Austrumromas impērijas ideoloģisko mantinieci ("Trešo Romu").
Nosaukums
Būtībā nosaukums "Bizantija" ir nepareizs, jo paši bizantieši valsti sauca par Romāniju un sevi par romejiem. Arī musulmaņu zemēs tā bija pazīstama kā Roma (arābu: روم‎, Rûm). Savukārt Rietumeiropā to reizēm dēvēja arī par Grieķu impēriju (Imperium Graecorum).
Nosaukums "Bizantija" ieviesās tikai 18. gadsimtā, lai atšķirtu to no Svētās Romas impērijas. Bizantijas nosaukums cēlies no senas Mazāzijas pilsētas nosaukuma, uz kuru 330. gadā Romas imperators Konstantīns Lielais pārcēla impērijas galvaspilsētu, pārdēvēdams to savā vārdā par Konstantinopoli.
Izveide
Grūti noteikt precīzu laiku, kad "sākās" Bizantijas impērija un "beidzās" Romas impērija. Šie gadskaitļi variē no 292. gada m.ē. (Diokletiāna impērijas sadalīšana) līdz 476. gadam m.ē. (Romula Augustula atteikšanās no varas).
Jau imperatora Konstantīna laikā Bizantijā iedibinājās baznīcas un impērijas administratīvo institūciju saskaņotas darbības tradīcijas, kas to īpaši izcēla uz vēlākās feodālās Eiropas fona, kur laicīgās un garīgās varas konflikti bija visai regulāra parādība. Bizantijai izdevās īstenot arī veiksmīgi sabalansētu politekonomisko struktūru, kas balstījās uz stingru naudas sistēmu, kuras pamatā bija zelta vienības (nomisma). Pateicoties aktīvai komerciālai rosībai impērijā no 4. līdz 6. gadsimtam, kad Rietumroma jau bija dziļā sabrukuma fāzē, plauka daudzas antīkās pilsētas.
Lauku reģionos dominēja lielas latifundijas. Lai gan Bizantijā bija smaga nodokļu nasta, kas spieda pamest novārtā lielas zemes platības, vienlaikus tas stimulēja racionāli izmantot visus pieejamos resursus un lauksaimniecība bija galvenais valsts labklājības un bagātības avots.
Satriecošu psiholoģisku iespaidu uz Bizantijas sabiedrību atstāja Romas nopostīšana 410. gadā. Bizantijas imperatori, sākot ar Justiniānu I, nežēloja līdzekļus cietokšņu un citu nocietinājumu izbūvei. Tā, veselas cietokšņu rindas tika uzbūvētas Balkānos un Sīrijā. Tomēr arī šie pasākumi tika uzskatīti par nepietiekamiem. Tādēļ visi Bizantijas imperatori veltīja nemitīgas pūles, lai pilnveidotu ap Konstantinopoli vairākos lokos izveidotas stipras mūra sienas, izbūvēja torņus, padziļināja aizsarggrāvjus. Sarežģītā nocietinājumu sistēma aizsargāja pilsētu gan no sauszemes, gan jūras puses. Tā tiešām izturēja visus ienaidnieku uzbrukumus, līdz pat 1204. gada krusta karam, kad krustneši uzbruka pilsētai un to ieņēma.
Bizantijas aristokrātijai izdevās izstrādāt perfektu diplomātisko sistēmu, kuras rīcībā bija apjomīgs arsenāls visdažādāko līdzekļu. Bez diplomātiskajām misijām un miera līgumiem ar bīstamākajiem kaimiņiem, galvenokārt Persiju, ne mazāka loma bija kukuļošanai, spiegošanai, dezinformācijai utml. Līdz ar nocietinājumiem robežu tuvumā ne mazāka nozīme bija dažādu paklausīgu bufervalstiņu izveidošanai. Vēlākos gadsimtos Bizantijas diplomātiskās metodes uzskatīja par nepieciešamu pārņemt visi ievērojamākie Eiropas karaļu nami.
Lai gan Rietumroma bija sagrauta, Bizantija vēl ne vienu reizi vien daudzu gadu laikā pierādīja pati sev un pārējai pasaulei romiešu militāro tradīciju pārspēku pār barbaru sirotāju karapulkiem. Tā, piemēram, slavenais Justiniāna ģenerālis Belisārs īsā militārā kampaņā pilnīgi sagrāva Vandaļu karalisti Ziemeļāfrikā un ar lielu triumfu atveda viņu valdnieku kā gūstekni uz Konstantinopoli. Laikā starp 534. un 565. g. tika atkarota arī Itālija, Sicīlija, Sardīnija, daļēji arī Spānija. Tomēr arī Bizantija bija spiesta pārliecināties par Romas impērijas atjaunošanas un uzturēšanas neiespējamību iepriekšējās robežās — tās resursi drīz vien izrādījās izsmelti.
Cīņa par izdzīvošanu
Rezultātā 7. gadsimta otrajā pusē un 8. gadsimta pirmajā pusē Bizantijai pilnībā bija jāpārkārto savas aizsardzības un valsts pārvaldes sistēmas, lai atvairītu Senās Persijas un vēlāk arī arābu uzbrukumus. Persija, kas aizņēma mūsdienu Irānas teritorijas lielāko daļu, faktiski bija vienīgais nopietnais Bizantijas pretinieks visā reģionā. Sākot ar Sasanīdu dinastijas valdīšanas sākumu Persijā (224. gadā m.ē.), šis Bizantijas godkārīgais un ambiciozais austrumu kaimiņš ar apskaužamu regularitāti tai uzbruka neskaitāmas reizes. Līdz pat 7. gadsimta sākumam Bizantijai šos uzbrukumus tāpat kā dažādu citu klejotāju ordu sirojumus izdevās vairāk vai mazāk atvairīt. Tomēr 614. gadā persiešiem izdevās sagrābt Jeruzalemi un Damasku, bet pēc tam tie atņēma Bizantijai arī Ēģipti — galveno maizes klēti vēl Romas impērijas varenības laikā. Tie Bizantijai bija ne tikai sāpīgi zaudējumi, bet faktiski arī pakāpeniska tās norieta sākums. Tiesa, 622. gadā Bizantijai ne tikai izdevās zaudēto daļēji atgūt, bet tā arī īslaicīgi pat iebruka Persijā un izpostīja tur vairākas stratēģiskas pilsētas un reģionus, neskatoties pat uz to, ka šajā pašā laikā persieši ar avāru palīdzību bija uzsākuši ilgstošu Konstantinopoles aplenkšanu.
Nemitīgos karos abas puses — Bizantija un Persija — 7. gadsimta sākumā bija novājinājušās. To mēģināja izmantot arābi. Bizantija ar arābu ambīcijām visā nopietnībā saskārās, kad arābi 674.—678. gadā aplenca Konstantinopoli un atkārtoja to vēlreiz 717.—718. gadā. Tomēr bizantiešiem šajā laikā vēl bija visai iedarbīgi aizsardzības līdzekļi, piemēram, „grieķu uguns”, kuras pamatā bija naftas, sēra un nedzēstu kaļķu maisījums, kas dega pat zem ūdens. Bizantiešu kuģi izšāva „grieķu uguni” uz arābu kuģiem no īpašām caurulēm, kas atgādināja uguns metējus. Bizantieši ļoti rūpīgi glabāja „grieķu uguns” noslēpumu — pat mūsdienās tās izgatavošanas tehnoloģija nav precīzi zināma.
Pateicoties maksimālam spēku sasprindzinājumam, stipri nocietinātajai galvaspilsētai Konstantinopolei un talantīgajiem Bizantijas karavadoņiem, impērijai izdevās apstādināt arābu iebrukumu. Arī arābu impērija devītajā gadsimtā sadalījās vairākos neatkarīgos kalifātos un pārstāja pastāvēt kā vienota lielvara.
Bizantijas pretestībai Itālijā un Grieķijā pret barbaru uzbrukumiem bija liela nozīme vēlākās Rietumeiropas politiskās struktūras attīstībā. Bizantijas protekcija apmēram 500 gadu laikā deva iespēju viduslaiku Romai nostiprināties un attīstīties kā katolicisma centram, vienlaikus saglabājot un ļaujot daļēji atjaunoties arī Grieķijas un Romas kultūras mantojumam, līdz barbaru tautas sasniedza tādu attīstības līmeni, kas vismaz daļēji ļautu turpināt pārņemt šo mantojumu kā savas kultūras sastāvdaļu.
Pakāpeniski atveseļojās arī pašas Bizantijas saimniecība, impērija atjaunoja savus spēkus un 10. gadsimta sākumā tā sāka atgūt daļu zaudēto teritoriju. Atkarota tika Mazāzijas dienvidaustrumu daļa, slāviem tika atņemta to iekarotā Grieķija, Maķedonija un Trāķija. Atplauka arī kultūras dzīve — atjaunojās darbs pie senajiem manuskriptiem, turpinājās pētījumi matemātikā un astronomijā, tika attīstīta izglītība. Mākslā bija vērojama atgriešanās pie klasiskā stila. Arvien intensīvāka kļuva ārējā tirdzniecība Vidus un Melnajā jūrā. Bizantijas misionāri radīja slāvu tautām kirilicas alfabētu, kas veicināja šo tautu kultūras attīstību.
Bizantijas iekšējās pretrunas un novājināšanās
Cīnoties par savu izdzīvošanu, Bizantija ne vienmēr pievērsa pienācīgu uzmanību progresīvām izmaiņām pārējā pasaulē. Paātrinājās tehniskā, ekonomiskā un kultūras attīstība Eiropā. Augsts zinātnes un kultūras attīstības līmenis tika sasniegts arī islāma pasaulē. Diemžēl Bizantijā šie kaimiņu sasniegumi nereti netika nedz pienācīgi novērtēti, nedz pārņemti. Pēc imperatora Bazila II nāves impērijas tronī viens pēc otra kāpa virkne vāju imperatoru, kuri nejuta notiekošās pārmaiņas pasaulē un neveica valstī nepieciešamos pārkārtojumus. Visvairāk šādi pārkārtojumi bija vajadzīgi armijā, kura joprojām bija organizēta pēc decentralizēta reģionālā principa, kas bija optimāls arābu ekspansijas laikā 9. gadsimtā, bet kļuva neatbilstošs situācijai 11. gadsimtā. Līdz ar to arī Bizantijas gadījumā, tāpat kā Rietumromā un citās senākās civilizācijās, sākās viens no lielākajiem katras civilizācijas, tautas vai valsts izdzīvošanas draudiem — progresa apstāšanās un stagnācija. Jaunievedumi, jaunas pieejas un radoša domāšana ilgstoši nebija skārušas ne tehnoloģiju, ne impērijas politekonomisko struktūru.
Impērijas sabrukums
Turki, kas vairāku gadu desmitu laikā bija atņēmuši Bizantijai vienu teritoriju pēc otras, 1422. gadā nonāca arī līdz Konstantinopoles sienām un uzsāka tās aplenkšanu. Ap šo laiku Bizantijas karaspēks bija sarucis vairs līdz dažiem tūkstošiem vīru. Tomēr turku rokās Konstantinopole krita tikai 1453. gadā. Bizantijas galvaspilsēta tika ieņemta tikai otro reizi (pirms 200 gadiem to ieņēma krustneši) un šoreiz pilsētā atkal postīja, slepkavoja un izvaroja. Tomēr vardarbība ilga tikai 24 stundas, jo sultāns Mehmeds II vēlējās ienākt neizpostītā pilsētā. Svētās Sofijas katedrāle — Bizantijas garīgās varas simbols un arhitektūras šedevrs — tika pārvērsta par mošeju.
Bizantijas sabrukuma iemesli un sekas
Pēc Konstantinopoles krišanas turku rokās līdz mūsdienām Stambulā palicis visai maz apskatāmu Konstantinopoles laika liecību. Bez slavenās Svētās Sofijas katedrāles saglabājušās dažas mazākas baznīcas, kā arī neliels skaits atsevišķu monumentu. Viens no tiem — V gadsimtā uzbūvētais apmēram 5 km garais pilsētas aizsargmūris.
Savukārt turkiem, kuri pēc Bizantijas pakļaušanas ieguva kontroli pār Bosfora un Dardaneļu šaurumiem, kā arī Melnās jūras dienvidu piekrasti, pavērās ceļš pāri Balkāniem, lai nonāktu Panonijas līdzenumā. Līdz ar Bizantijas sabrukumu tās kultūras mantojums nepārstāja pastāvēt. Uz Itāliju aizceļojušie Bizantijas zinātnieki, mākslinieki un amatnieki nospēlēja nozīmīgu lomu Renesanses aizsākumos. 15. gadsimtā liela grieķu kopiena izveidojās Venēcijā.
Kultūra
Bizantijas lielvalstij bija raksturīga laicīgās un garīgās varas vienotība. Valsts un baznīca Bizantijas impērijā bija vienots veselums. Imperators un patriarhs bija laicīgais un garīgais Dieva pārstāvis vienā personā. Bizantijas valsts pārvaldē un sabiedrības apziņā, tās politekonomiskajā struktūrā, nedalīti valdīja paternālisma principi, kas raksturīgs Austrumu valstīm kopš vissenākajiem laikiem. Tas ļāva Bizantijas imperatoriem iedibināt pēc būtības ambicioza totalitārisma režīmu ar tiesībām tiem iejaukties jebkuros politiskos, administratīvos, ideoloģijas, ticības vai saimnieciskajos jautājumos. Tā, piemēram, tirdzniecību valstī, it īpaši ārējo tirdzniecību stingri kontrolēja valsts ierēdņi, kuri par importa un eksporta operācijām iekasēja nodevu 10 procentu apmērā no darījuma apjoma. Amatnieku ģildes un vairumu citu ražošanas veidu regulēja dažādi valdības apstiprināti noteikumi. Valsts regulēja nodarbinātības un daudzus citus sabiedrības sociālos aspektus.
Bizantijas māksla un arhitektūra radīja unikālas formas un stilus. Bizantijas augstmaņi, augstākā ierēdniecība, bagātnieki un garīdzniecība savās pilīs centās atdarināt, pat kopēt Senās Grieķijas kultūras tradīcijas. Tomēr plašāki impērijas sabiedrības slāņi etniskā ziņā bija visai raibi. Daudzās milzīgās valsts provinces apdzīvoja hazāri, franki, slāvi, grieķi, armēņi, neskaitot desmitiem mazāku etnisko grupu. Tomēr kopumā Bizantijas sabiedrība uz tā laikmeta pasaules fona bija augsti izglītota, pat izsmalcināta. Valsts kasē vienmēr tika paredzēti pietiekami līdzekļi garīga un laicīga rakstura skolu un augstskolu organizēšanai un uzturēšanai. Tās arī tika centralizēti pārraudzītas un pārvaldītas. Atsevišķas skolas bija paredzētas sieviešu izglītībai.
Bizantijas zinātnieki augstu vērtēja un rūpīgi glabāja Senās Grieķijas kultūras sasniegumus — literārus darbus, filozofiskus sacerējumus, vēsturiskus aprakstus u.c. Viņi 14. un 15. gadsimtā lielā skaitā apmeklēja Itāliju, daudzi, glābjoties no jukām un haosa brūkošajā Bizantijā, šeit apmetās arī uz pastāvīgu dzīvi.
Beside You in Time
Beside You in Time (zināms arī kā Halo 22) ir amerikāņu industriālā roka projekta Nine Inch Nails koncertalbums, izdots 2007. gadā. Beside You in Time arī ir nosaukums dziesmai no Nine Inch Nails 2005. gada albuma With Teeth. Videomateriāls ir uzņemts Nine Inch Nails 2006. gada koncertturnejas Live: With Teeth laikā un ir izdots DVD, HD DVD un Blu-ray formātos.
Akihito
Akihito (ja, dzimis ) ir bijušais un 125. Japānas imperators (天皇, tennō). Viņš tronī kāpa, kad nomira iepriekšējais Japānas imperators Hirohito. Akihito bija Hirohito piektais bērns un vecākais dēls. Akihito labprātīgi atkāpās no amata, to nododot savam vecākajam dēlam un troņmantniekam Naruhito.
Par Akihito nodomu atkāpties tika paziņots jau 2016. gada 13. jūlijā, atsaucoties uz imperatora cienījamo vecumu. Tādējādi Akihito kļuva par pirmo Japānas imperatoru pēdējo 200 gadu laikā, kas labprātīgi atkāpies.
Siņicins
Siņicins vai Siņicina var būt:
2000. gadi
2000. gadi bija desmitgade, kas sākās ar un beidzās ar.
Šis gadu desmits iezīmējās ar starptautisko tirdzniecības pieaugumu, sprādzienveida telesakaru izplatības palielināšanos, ļoti strauju datortehnikas un citas elektronikas attīstības turpināšanos. 2000. gados pasaules zinātnieki nonāca pie vienota slēdziena, ka globālās sasilšanas draudi ir reāli. No 2007. līdz 2010. gadam pasaule piedzīvoja finanšu krīzi.
Hermans Melvils
Hermans Melvils (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu rakstnieks, rakstījis īsos stāstus, dzeju. Viņš vislabāk pazīstams ar 1851. gadā publicēto darbu "Mobijs Diks" (Moby-Dick), kas tiek uzskatīts par pasaules literatūras dārgumu. Viņa pirmā grāmata Typee: A Peep at Polynesian Life tika publicēta 1846. gadā. H. Melvils bija pirmais rakstnieks, kura darbus savāca vienkopus un publicēja ASV bibliotēka (Library of America).
Salavata
Salavata (ru, ba) ir pilsēta Baškortostānā Krievijas Federācijā. Izvietojusies Belajas kreisajā krastā (Kamas baseins) 178 km uz dienvidiem no Ufas. Dibināta 1948. gadā pie jaunbūvējama naftas ķīmijas kombināta. Nosaukta par godu baškīru dzejniekam Salavatam Julajevam.
Hosē Rauls Kapablanka
Hosē Rauls Kapablanka i Graupera (es; dzimis, miris ) bija kubiešu šahists. Pasaules šaha čempions no 1921. līdz 1927. gadam.
Dzīvesgājums
Dzimis 1888. gadā Havanā. Spēlēt šahu iemācījās četru gadu vecumā no tēva. Tajā pašā vecumā pirmoreiz spēlēja Havanas šaha klubā, kur uzvarēja kluba labāko spēlētāju, kurš gan bija piešķīris dāmas handikapu. 1901. gadā, trīspadsmit gadu vecumā, uzvarēja Kubas čempionu Huanu Korso.
1904. gadā Kapablanka devās mācīties uz Ņujorku ASV. 1909. gadā, divdesmit gadu vecumā, uzvarēja mačā pret ASV čempionu Frenku Māršalu, kas viņam deva iespēju piedalīties prestižajā Sansebastjanas šaha turnīrā 1911. gadā, kurā Kapablanka uzvarēja. Vēlāk piedalījās daudzos prestižos turnīros, to starpā 1913. gadā Rīgā spēlēja ar Āronu Ņimcoviču, kuru uzvarēja.
1920. gadā esošais pasaules čempions Emanuels Laskers, redzēdams Kapablankas spēku, atteicās no pasaules čempiona titula par labu Kapablankam, tomēr Kapablanka uzstāja uz spēli, kuru viņš 1921. gadā Havanā uzvarēja ar rezultātu +4 -0 =10 un kļuva par pasaules čempionu.
1927. gadā Aleksandrs Aļehins Buenosairesā sīvā cīņā uzvarēja Kapablanku ar rezultātu +6 -3 =25 un kļuva par jauno pasaules čempionu. Kaut arī Kapablanka izaicināja Aļehinu uz revanšu, viņš atteicās. Arī vēlāk turnīros Aļehins vairījās sacensties ar Kapablanku, tāpēc viņu attiecības bija visai saspringtas.
Hosē Kapablanka mira Ņujorkā no infarkta 1942. gadā. Vienīgais šaha meistars, kuram ir pozitīva bilance savstarpējos mačos ar Kapablanku bija Pauls Keress (+1 -0 =5). Kapablanka nebija zaudējis nevienu spēli turnīros vairāk nekā astoņus gadus — no 1916. gada 10. februārim līdz 1924. gada 21. martam.
Ieguldījums šahā
Uzskata, ka H.R.Kapablanka ļoti labi spēlēja galotnes. Kapablanka uzrakstīja grāmatu - Mācību grāmata šahā. Šajā grāmatā Kapablanka uzrakstīja 9 galotņu principus.
Alvils Gulbis
Alvils Gulbis (dzimis Latvijā, miris ) bija latviešu basketbolists, spēlēja uzbrūkošā aizsarga un vieglā uzbrucēja pozīcijās, bijis Latvijas basketbola izlases dalībnieks. Savu profesionāļa karjeru pavadījis ASK Rīga (1955—1964) un VEF Rīga (1964—1968) klubos. Trīskārtējs Eiropas čempionvienību kausa izcīņas čempions ASK sastāvā (1958—1960). Latvijas PSR izlasē aizvadījis 88 spēles.
Ģimene
Alvila Gulbja dēls ir uzņēmējs Ainārs Gulbis. Aināra Gulbja dēls, Alvila mazdēls Ernests Gulbis ir profesionāls tenisists.
Humanitārās zinātnes
Humanitārās zinātnes ir akadēmiskas nozares, kas pētī valodu, kultūru, vēsturi, cilvēku kā sabiedrisku būtni, sabiedrību un cilvēku kā vērtību sabiedrībā. Tās izmanto analītiskas un kritiskas metodes atšķirībā no vairuma dabaszinātņu un sociālo zinātņu, kurās dominē empīriskas metodes.
Šo nozaru "specifika ir saistīta ar iespaida izvērtējumu uz kultūru, vērtību apliecinājumu, ekonomisko attīstību, sociālo mērķu sasniegšanu, nacionālās valodas nostiprināšanu u.c. Ja dabaszinātnēs pētījumu vērtē kā “patiess/aplams”, tehnoloģiski ir vai nav pielietojams, tad humanitārās un sociālās zinātnēs plašāk — nacionālai un kultūras identitātei nepieciešams, vēsturisko patiesību atklājošs, konkrēto ekonomisko problēmu atrisinošs utt."
Humanitāro zinātņu pamatnozares ir, piemēram, valodu studijas, literatūra, vēsture, filosofija un reliģija. Apakšnozares ir, piemēram, antropoloģija, reģionālās studijas (area studies), komunikācijas zinātnes un kulturoloģija, kaut arī tās nereti tiek uzskatītas par sociālajām zinātnēm. Šīs nozares kļuva populāras Renesanses laikā, kad sabiedrība aizvien vairāk sāka interesēties par cilvēku un tā iedabu.
Arī mākslas parasti tiek uzskatītas par humanitāro zinātņu daļu. Tās ir tēlotāja mākslas (piemēram, glezniecība, tēlniecība) un tēlojošās jeb izpildītājmākslas (piemēram, teātris, deja un literatūra).
Klasiskais jeb antīkais periods
Rietumu akadēmiskajā tradīcijā par klasiskajām humanitārajām nozarēm runā saistībā ar antīko periodu Senās Grieķijas un Senās Romas kultūrās. Klasiskās studijas agrāk tika uzskatītas par humanitāro zinātņu stūrakmeņiem, taču 20. gadsimta gaitā no nozīmība samazinājās. Tomēr klasiskajā laikmeta idejām joprojām ir spēcīga ietekme uz tādām nozarēm kā filosofija un literatūra.
Plašākā nozīmē par "klasiku" dēvē būtiskākos tekstus lielākajās senajās kultūrās. Citās lielākajās kultūrās par klasiku dēvētu Vēdas un Upanišadas Indijā, tekstus, par kuru autoriem tiek uzskatīti Konfūcijs, Laodzi un Džuandzi Ķīnā un tādus tekstus kā Hammurapi likumi un poēma par Gilgamešu no Divupes, kā arī ēģiptiešu Mirušo grāmata.
Vēsture
Vēsture kā zinātņu nozare pēta un apkopo informāciju par cilvēku sabiedrības pagātni, piemēram, pēta un interpretē cilvēku un sabiedrības radītās lietas. Nereti tiek teikts, ka zināšanas par vēsturi ietver gan zināšanas par pagātnes notikumiem, gan spēju domāt par šiem notikumiem kopsakarā.
Tradicionāli vēstures studijas tiek uzskatītas par daļu no humanitārajām zinātnēm. Tomēr mūsdienu akadēmiskajā izpratnē vēsture aizvien biezāk tiek klasificēta kā sociālā zinātne, īpaši, kad tās uzmanības centrā ir hronoloģisks notikumu aplūkojums.
Valodas
Atsevišķu moderno un klasisko valodu studijas veido mūsdienu humanitāro zinātņu studiju mugurkaulu, bet zinātniskā pieeja valodu pētniecībā tiek dēvēta par valodniecību, kas ir sociālā zinātne. Tā kā daudzas humanitārās nozares, piemēram, literatūra, vēsture un filosofija ir balstītas valodā, tad izmaiņām valodā var būt nozīmīga ietekme uz citām humanitārajām nozarēm. Arī literatūra, kas ietver dažāda veida valodas lietojumu — prozas veidus (piemēram, romānu), dzeju, un dramaturģiju, atrodas mūsdienu humanitāro zinātņu virzības centrā.
Vidusskolas un augstskolas līmeņa svešvalodu mācību programmās nereti ir iekļauti arī nozīmīgākie literatūras darbi, kas sarakstīti konkrētajā valodā kā arī pati valoda (gramatika, vārdu krājums utt.).
Likumi
Likums ikdienišķā nozīmē ir noteikums, kuram ar dažādu institūciju palīdzību var piespiest pakļauties. Ar to saistīta tiesību zinātnes nozare, kas iekļaujas gan sociālajās, gan humanitārajās zinātnēs, atkarībā no pētījuma mērķiem un uzdevumiem. Ne vienmēr iespējams piespiest ievērot likumus ar varas palīdzību — īpaši starptautisko attiecību gadījumos.
Likums tiek dēvēts arī par "noteikumu sistēmu", par "interpretējamu konceptu", par "autoritāti" taisnīguma ieviešanai, lai saskaņotu cilvēku savstarpējās intereses un pat par "pavēli, ko balsta draudi pielietot varu". Lai kā arī likumu dēvētu, tas darbojas kā viens no nozīmīgākajiem sabiedrību organizējošajiem spēkiem.
Literatūra
Jēdzienam "literatūra" var būt dažādas nozīmes — atkarībā no tā, kurš un kādā kontekstā šo jēdzienu lieto. Plašākā nozīmē par literatūru mēdz saukt jebkuru simboliskā veidolā paustu informāciju sākot no attēliem un skulptūrām līdz vēstulēm. Šaurākā nozīmē jēdziens "literatūra" apzīmē mākslas veidu — daiļliteratūru — šādā nozīmē par literatūru var domāt kā par stāstu, dzejoļu un lugu kopumu. Literatūra tiek iedalīta daiļliteratūrā, zinātniskajā literatūrā un publicistikā.