cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nāves jūra
Vides problēmas
Lai glābtu Nāves jūru, ir paredzēts veidot ūdens piegādes tuneli no Sarkanās jūras, iepriekš to atsāļojot (Divu jūru kanāla projekts). 2005. gadā uzsākta šī projekta tehniskā pamatojuma izstrāde. Paredzēts, ka šādā veidā Nāves jūrā nokļūs 870 miljoni kubikmetru ūdens un ūdens krituma dēļ varēs iegūt 550 MW enerģijas.
Pašlaik ūdens līmenis ezerā krītas par vienu metru gadā. Ir izzudusi ezera dienvidu daļa.
3. maršruts
3. maršruts var būt:
Esperanto enciklopēdija
Esperanto enciklopēdija ir enciklopēdisks izdevums esperanto valodā, kurš tika izdots Budapeštā 1933.—1934. gadā.
Priekšvēsture
1913. gadā Krievijas filologs Petro Stojans ierosināja izdot Universālo šķirkļu enciklopēdiju, kas tiktu nepārtraukti publicēta ar atsevišķām monogrāfijām par katru priekšmetu uz atsevišķām kartiņām. Uzreiz tika publicēti pirmie pieci šķirkļi ("Enciklopēdija un tās nākotne", "Kinematogrāfijas teorija laikā", himna "La Espero", "Īpašvārdu transkripcija" un L.Levenzona dzejolis "Sanākšana"). Turpinājuma šai idejai nebija.
1917. gadā Vladimirs Šmurlo Petrogradā publicēja enciklopēdiju ar nosaukumu "Ariadnes pavediens" (Ariadna fadeno), nosaucot to kā “Esperantisma enciklopēdijas pirmais mēģinājums; ar stingru pārliecību, ka no tā (...) sēklām izaugs milzīgs Universālas esperanto enciklopēdijas koks." Pirmās lapas (1.—88.) tika iespiestas Rīgā tai pašā 1917. gadā. Ārēju apstākļu dēļ nākamās grāmatas lappuses tika iespiestas reti un pēc burta “E” tām bija ļoti īss saturs, tādēļ lielu iespaidu tā neatstāja.
Vēsture
Par Esperanto enciklopēdijas celmlauzi kļuva padomju lauku garīdznieks un esperantists Ivans Širjajevs, kurš 1931. gadā iesūtīja Ungārijas esperanto izdevniecībai "Literatura Mondo" ("Pasaules literatūra") savus burtnīcu pierakstus. Pats Širjajevs nomira 1933. gadā pirms enciklopēdijas izdošanas, tomēr viņš enciklopēdijā nosaukts par tās galveno redaktoru. Pateicoties entuziastu atbalstam un papildinājumiem, teksta garums sasniedza 640 lappuses un 300 lappuses ilustrāciju, kad 1931. gadā izdevniecība nebija cerējusi pat uz pusi šāda apjoma, un 1933.—1934. gadā Literatura Mondo Budapeštā enciklopēdiju izdeva divos sējumos. Redakcijai nebija naudas atbildēt uz visiem tūkstošiem saņemto vēstuļu (pavisam uz saraksti tā iztērēja 800 Šveices franku), taču tās — reizēm nekritiski — tik un tā tika izmantotas darbā pie izdevuma, atsakoties tikai no dezinformācijas. Visgarākie šķirkļi enciklopēdijā bija valstu esperantistu organizāciju apraksti; tā, šķirklis par Latviju (Latvolando) ir gandrīz piecas reizes garāks kā visai Nāciju līgai (Ligo de Nacioj) veltītais. Pavisam enciklopēdija saturēja ap 2500 šķirkļu, no kuriem ap 1500 bija veltīti pazīstamiem esperantistiem un ap 450 — esperanto valodā tulkotām grāmatām.
Pēcvēsture
Pēckara gados parādījās vēlme radīt modernāku enciklopēdiju, taču tā netika realizēta, lai gan 1974. gadā izdotā esperanto uzziņu grāmata Esperanto en Perspektivo 677. lappusē apgalvoja, ka darbs pie jaunās versijas noritot sekmīgi.
Stefens Kalbs 1996. gadā izveidoja Tīmekļa esperanto enciklopēdiju Enciklopedio Kalblanda. Kalbs to rediģēja līdz 2001. gadam, kad viņš visus 139 savas enciklopēdijas rakstus ziedoja esperanto Vikipēdijai.
2001. gadā tika uzsākta esperanto Vikipēdija, un šodien tā ir visplašākā esperanto enciklopēdija, lielā mērā tāpēc, ka tajā ir iekļauti materiāli no iepriekšējām enciklopēdijām.
Latvijas vēsture
Latvijas vēsture ir cieši saistīta ar citu Baltijas jūras baseina valstu vēsturi, un to ilgstoši ietekmējusi Ziemeļeiropas ģermāņu (dāņu, vācu, zviedru) un Austrumeiropas slāvu (poļu, krievu) cīņas par reģiona tirdzniecības ceļu kontroli.
Ziemeļu krusta karos un Senlatvijas tautu kristianizēšanas gaitā vēlīnajos viduslaikos izveidojās Livonijas ordeņa un bīskapu valstu veidota Livonijas Konfederācija, kurā līdz 16. gadsimtam konsolidējās latviešu un igauņu tautas, pār kurām valdīja vācbaltiešu elite. Livonijas karā sabrukušās Livonijas Konfederācijas zemes nonāca Polijas-Lietuvas ūnijas pakļautībā. 16. gadsimtā Latvijas teritorijā radās divas autonomas hercogistes — Pārdaugavas Livonijas hercogiste un Kurzemes un Zemgales hercogiste, kas iekļāvās globālajā tirdzniecības tīklā, izveidojot Kurzemes kolonijas Āfrikas piekrastē un Karību jūrā. Rīga, kas līdz 15. gadsimtam bija lielākā Hanzas savienības tirdzniecības pilsēta Baltijas jūras austrumu krastā, arī vēlākajos gadsimtos saglabāja nozīmīga reģionālā ekonomiskā centra statusu.
20. gadsimta sākumā latviešu apdzīvotajās zemēs izveidojās Latvijas Republika, kas, neskatoties uz ilgstošu PSRS okupāciju, spēja atjaunot neatkarību un 2004. gadā iestājās Eiropas Savienībā.
Dabas apstākļi un faunas veidošanās
Latvijas teritorija no ledājiem atbrīvojās vēlā ledus laikmeta (pleistocēna) beigās, pirms 13 000—14 000 gadu. Ledum kūstot, izveidojās Baltijas ledus ezers, reģionā valdīja arktiskais klimats. Parādījās pirmie augi: polārais kārkls, driādes, efedra, pundurbērzs. Sekojot ziemeļbriežiem un citiem dzīvniekiem šeit ienāca pirmie iedzīvotāji.
Ledājiem turpinot atkāpties, Baltijas ledus ezers pārvērtās par Joldijas jūru. Klimatam kļūstot siltākam, parādījās plaši bērzu meži. Sākās preboreālais klimatiskais periods (8200.—7000. g.p.m.ē.). Joldijas jūra zaudēja savienojumu ar Ziemeļjūru un pārvērtās par saldūdens Ancilus ezeru. Klimats kļuva siltāks un sausāks. Sākās boreālais posms (7000.—5400. g.p.m.ē.). Savu maksimumu sasniedza priežu meži. Posma beigās klimats kļuvs mitrāks, sākās alkšņu, lazdu un platlapju audžu veidošanās. Ienāca jauni dzīvnieki: taurs, stirna, mežacūka, staltbriedis. Izrakumi Lubānas, Ludzas un Dvietes ezeru krastos liecina, ka šajā laikā pieaudzis arī Latvijas iedzīvotāju skaits.
Ap 6000. g.p.m.ē. Ancilus ezers pārrāva zemes aizsprostu starp Zviedriju un Dāniju un caur Ēres undu savienojās ar Ziemeļjūru, izveidojās Litorīnas jūra. Klimats kļuva siltāks un mitrāks nekā mūsdienās, jo siltie Golfa straumes ūdeņi ieplūda Ziemeļjūrā, ietekmējot Latvijas klimatu. Siltais un mitrais klimats veicināja platlapju izplatīšanos. Izveidojās gan alkšņu un lazdu tīraudzes, gan jaukti lapu koku meži. Ieviesās skābardis, īve, purvu mirte, efeja, ezerrieksts. Perioda beigās izplatījās egle un pakāpeniski samazinājās platlapju daudzums. Bagātie nokrišņi veicināja purvu attīstību. Dzīvnieku valsts papildinājās ar savvaļas zirgu. Labvēlīgie klimatiskie apstākļi un bagātākā augu un dzīvnieku valsts sekmēja Latvijas iedzīvotāju skaita pieaugumu. 5400. — 3300. g.p.m.ē. Latviju apdzīvoja vēlā mezolīta un agrā neolīta mednieku un zvejnieku ciltis, kuru apmetnes atrastas Osas un Zvejnieku apmetnēs, Zvejnieku kapulaukā.
Līdz ar subboreālā posma sākšanos no 3300. līdz 700. g.p.m.ē. atkal mainījās klimats. Ap 2000. g.p.m.ē. Litorīnas jūra aizņēma tagadējās Baltijas jūras teritoriju. Klimats kļuva sausāks un nedaudz vēsāks. Samazinājās platlapju audzes, ievērojami pieauga egļu mežu platības. Klimatam kļūstot vēsākam, pamazām izzuda skābardis, īve, efeja. Daļu mežu, kas aizņēma viegli apstrādājamas augsnes, sāka iznīcināt cilvēki, attīstot līdumu zemkopību. No savvaļas dzīvniekiem plaši sastopami alnis, mežacūka, bebrs, taurs un lācis. Perioda beigās parādījās pirmie mājlopi: cūka, aita, kaza, kā arī liellopi.
Pēdējā holocēna posmā, kas ilga no 700. g.p.m.ē. līdz mūsdienām, klimats kļuva ievērojami vēsāks un mitrāks. Tā kā augsni lielā mērā bija izskalojuši nokrišņi, platlapju un egļu audzes Latvijas mežos samazinājās, bet bērza un priežu pieauga. Paplašinājās purvu platības. Augu un dzīvnieku valsti arvien vairāk sāka ietekmēt cilvēku darbība. Attīstoties lopkopībai, pamazām tika iznīcināti plēsīgie zvēri, paplašinoties zemkopībai, nolīsti meži.
Senie iedzīvotāji
Pirms aptuveni 5000 gadiem Latvijas lielāko daļu apdzīvoja Ķemmes-bedrīšu keramikas kultūrai piederīgas ciltis, ko ilgu laiku pirms genoma pētījumu veikšanas uzskatīja par somugru (jeb sāmu) valodās runājošo tautu priekštečiem. Tomēr arheoloģiskajos izrakumos atrasto mezolīta Latvijas iedzīvotāju kaulos atrastās genoma paliekas liecina par viņu radniecību ar Rietumu medniekiem-vācējiem (en), kas jau vairākus gadu tūkstošus bija apdzīvojuši lielu Eiropas daļu. Jaunākie pētījumi atklājuši, ka tagadējiem Baltijas valstu pamatiedzīvotājiem konstatējama lielāka ģenētiskā līdzība ar Rietumu medniekiem-vācējiem (WHG) nekā jebkurai citai mūsdienu Eiropas populācijai, kas liecina ka Baltijas austrumu krasta purvainajā apvidū patvērušies senākie Eiropas iedzīvotāji un vēlāko laikmetu ieceļotāju ģenētiskā ietekme ir bijusi mazāka nekā citās Eiropas daļās.
No senajām baltu ciltīm gadsimtu laikā izveidojās kuršu, latgaļu, sēļu un zemgaļu sentautas, kuru apdzīvotās teritorijas dienvidos pārsniedza mūsdienu Latvijas robežas. Baltu izplatības areāla ziemeļos Bronzas laikmetā (apmēram 6. gadsimtā p.m.ē.) no Eirāzijas ienāca somugru valodās runājošās ciltis, kas sajaucās ar agrākajiem iedzīvotājiem un izveidoja somu, igauņu un līvu tautas. Seno cilšu savstarpējās attiecības nebija tikai miermīlīgas. Tās regulāri devās sirojumos uz kaimiņu zemēm, sagrābjot vergus un laupot sievas. Gadsimtu laikā starp baltu un somugru kaimiņiem notika kultūras un gēnu apmaiņa.
No baltu ciltīm pirmie tagadējo Latvijas teritoriju esot sasnieguši kurši, pēc tam zemgaļi. Kristīgās ēras sākumā austrumos dzīvojošos latgaļus slāvi palēnām izspieda no tālāk austrumos apdzīvotajiem apgabaliem, un viņi iespiedās līvu un setu teritorijās Vidzemē.
Vikingu laiki
5. gadsimta beigās Skandināvijas goti sāka kolonizēt Baltijas jūras austrumu piekrastes zemes. 7. gadsimta beigās liela daļa no kuršu un līvu zemēm kļuva par meslu maksātājiem zviedru ķēniņam Ivaram. Arheoloģiskie izrakumi Grobiņā liecina, ka no 650. līdz 800. gadam šeit pastāvēja Rimberta hronikā pieminētā Ezerpils (Seeburg). Cita vikingu apmetne Daugavas lejtecē tika saukta par Dynasaiforgarðr, kas visticamāk atbilst tagadējā Daugmales pilskalna atrašanās vietai, kur atrastas daudzas vikingu senlietas. Daudzi rūnu akmeņi Zviedrijā liecina par vikingu sirojumiem Līvu zemēs, Igaunijas ziemeļos, Somijas dienvidos un visā Gardarīkes teritorijā. Bez galvenā ceļa no varjagiem uz grieķiem, kurš veda caur Ņevu—Ladogu—Volhovu—Valdaju—Dņepru, vikingu tirgotāji un karavīri reizēm izmantoja arī Daugavas ūdensceļu. Vikingu sāgās (ap 830. gadu) minēts, ka kuršiem ir sešas pilsētas, par ko netieši liecina arī viens no kuršu zemes nosaukumiem — Pilsāts.
Kad 9. gadsimtā kurši padzina vikingus no Ezerpils, dāņu un zviedru vikingi uz īsu laiku no jauna pakļāva Kursu, kas aprakstīts hronikā Svētā Anskara dzīve. Vikingu sāgā par Ingvaru Tālbraucēju (Yngvars saga víðförla) par aptuveni 1020. gada notikumiem minēts, ka tajā laikā zemgaļu ķēniņš (kong) maksājis meslus zviedru karalim Ūlofam (Olof Skötkonung, ap 980 — 1022).
Senlatvija
Latvijā ir uzskaitīti ap 500 pilskalnu, pileņu un ezerpiļu, kas liecina par nopietnu teritorijas kontroli un sazarotu ceļu tīklu. Pēc vācu pētnieka Frīdriha Beninghofena domām, Austrumbaltiju 12. un 13. gadsimtu mijā apdzīvoja apmēram pusmiljons iedzīvotāju — ap 170 000 lietuvju, 150 000 igauņu, 135 000 senlatviešu (latgaļu, zemgaļu, kuršu un sēļu) un ap 20 000 lībiešu. Latvijas teritorijā dzīvoja vidēji 2,5 cilvēki uz 1 km2. Ja var ticēt slāvu garo un jaukto uzkalniņu izplatībai, tad 5—9 gs. tie nelielā skaitā dzīvojuši Abrenes un Krāslavas pierobežā.
Līdz 13. gadsimtam Latvijas teritorija bija sadalīta vairākās baltu un līvu zemēs. Rakstos un hronikās minēta Kursa, Zemgale, Upmale, Sēlija, Koknese, Jersika, Tālava un Atzele, kā arī līvu Idumeja, Metsepole, Turaida un Daugavas Līvzeme.
Agrīnās kristiešu iekarošanas misijas
Pēc Senās Romas impērijas sabrukšanas vairāku gadsimtu laikā notika Romas katoļu (Rietumu) un Bizantijas ortodoksās (Austrumu) baznīcas atsvešināšanās. Latvijas kristianizēšanu no Rietumiem veicināja Senlatvijas saiknes ar Zviedriju un Dāniju, kur kristīgā ticība kļuva pazīstama 9. gadsimtā. Zināms, ka ap 850. gadu Apūlē un Jūrpilī pie Grobiņas zviedriem bija pastāvīgas apmetnes. Pirmais zināmais kristiešu misionārs Daugavas baseina zemēs bija Torvalds Kodransons, kam 985. gadā Bizantijas imperators Bazilejs II izsniedza «grāmatu», saskaņā ar kuru Torvalds tika iecelts par Konstantinopoles pilnvaroto sūtni pie rūsu ķēniņiem Austrumbaltijā. Pēc 986. — 990. gada Polockas ķēniņa Ragnvalda meita Ragnhilda, saukta par Gorislavu, Torvaldam atļāva nodibināt pirmo klosteri. Brēmenes un Hamburgas arhibīskapi kopš 11. gadsimta bija garīgie un laicīgie valdnieki plašā teritorijā, kas aptvēra Baltijas jūras piekrastes zemes. No Hamburgas arhibīskapijas hronikas zināms, ka dāņu karaļa Svenda II Estridsena valdīšanas laikā (1047—1074) Kursā par tirgotāju vajadzībām tika uzcelta baznīca. Skandināvu ietekmē notikusi arī līvu apbedīšanas tradīciju maiņa, pārejot no mirušo sadedzināšanas uz skeletkapiem. Izplatījušies arī Skandināvijā ražoti vai to pirmparaugu ietekmē veidoti krustiņi.
Kņaza Vseslava Bračislaviča valdīšanas laikā (1044—1101) pieauga Polockas valsts ietekme Austrumlatvijā. 12. gadsimta sākumā kristīgā ticība no austrumiem Latvijā ieplūda galvenokārt gar Daugavas un Gaujas ūdensceļiem latgaļu, sēļu un zemgaļu centros. Spriežot pēc krustiņu atradumiem bagātu sieviešu, retāk bagātu vīriešu, kapos un pilskalnos, tā skārusi vispirms turīgāko sabiedrības daļu. Arī Daugavas līvi jau kopš vikingu laiku beigām bija Polockas Rurikoviču dinastijas kņazu meslu atkarībā, kuri sniedza tiem militāru atbalstu karos ar zemgaļiem.
12. gadsimta vidū kopīgi ar Gotlandes tirgotājiem vācu tirgotāji apguva kādreizējo vikingu „ceļu no varjagiem uz grieķiem” pa Daugavu, kas veda no „Rīgas vietas” (latīņu: locus Rige) caur Holmi, Koknesi, Jersiku un Krāslavu uz vēl varjagu laikos dibināto Polocku un Smoļensku. Vēlāk tika apgūts arī Gaujas ūdensceļš caur Turaidu, Cēsīm, Valmieru, Gaujienu uz Pleskavu un Novgorodu.
Livonijas krusta kari
1147. gadā Romas pāvests Eugenijs III un 1171. gadā pāvests Aleksandrs III izdeva bullas, aicinot sakšu bruņiniekus piedalīties krusta karā pret vendiem, ko uzskata par Ziemeļu krusta karu sākumu. Pirmais zināmais katoļu misionārs mūsdienu Latvijas teritorijā bija Meinards no Zēgebergas, kura vadībā Ikšķilē un Salaspilī tika uzceltas pirmās mūra pilis un baznīcas. 1186. gadā viņš kļuva par pirmo Ikšķiles bīskapu.
1230. gadā Romas pāvesta vicelegāts Alnas Balduīns noslēdza līgumu ar kuršu ķēniņu Lamekinu par viņam pakļautās Kursas daļas kristīšanos un atteikšanos no meslu maksāšanas dāņiem vai zviedriem. Tomēr iecerētā tieši Romas pāvestam pakļautās Kurzemes izveide nerealizējās un tā 1253. gadā tika sadalīta starp Livonijas ordeni un Kurzemes bīskapu. Livonijas ordeņa teritorijā nokļuva arī kuršu Pilsāts, kurā ordenis 1253. gadā uzbūvēja atbalsta bāzi Dienvidkursas iekarošanai — Mēmelburgas pili tagadējā Klaipēdā, kas Livonijas ordeņa pakļautībā atradās līdz pat 1328. gadam.
Ar krustnešu palīdzību 13. gadsimta divdesmitajos gados Livonijas valstī tika iekļautas mūsdienu Latvijas un Igaunijas teritorijas (izņemot Zemgali un Kursu), lai gan vēl vairākus gadu desmitus starp Baltijas tautām un bruņiniekiem noritēja sīvas kaujas, kurās ne vienmēr uzvarētāji bija bruņinieki. 1236. gadā Saules kaujā (iespējams, pie mūsdienu Šauļiem Lietuvā) zemgaļu un žemaišu karaspēks praktiski iznīcināja Zobenbrāļu ordeni. Tā atliekas pievienojās Vācu ordenim, no kura vēlāk izveidojās tā atzars — Livonijas ordenis.
Arī 1260. gadā žemaiši ar kuršu palīdzību pie Durbes smagi sakāva ordeņa karaspēku. Kaujā krita arī toreizējais Livonijas ordeņa mestrs Buhards fon Hornhauzens, kā arī, pēc Duisburgas Pētera hronikas ziņām, ap 150 bruņinieku un vairāki tūkstoši ierindas karotāju. Kaujas iznākums izjauca Vācu ordeņa stratēģiskos plānus apvienot Prūsijas un Livonijas zemes. Ja tas būtu izdevies, visai ticams, ka tad arī Lietuva nebūtu varējusi sekmīgi pretoties Vācu ordenim. Pārējo Baltijas zemju pakļaušanu lielā mērā veicināja šo zemju pastāvīgie savstarpējie ķīviņi un to valdnieku kļūšana par krustnešu vasaļiem.
Livonijas periods
Livonijas Konfederācija aptvēra Latvijas un Igaunijas teritorijas. Būtībā tā bija piecu nelielu valstu (Livonijas ordenis, Rīgas arhibīskapija un Kurzemes bīskapija mūsdienu Latvijas teritorijā, kā arī Tērbatas bīskapija un Sāmsalas — Vīkas bīskapija mūsdienu Igaunijas teritorijā) visai amorfa konfederācija, kura pastāvēja no 1228. līdz 1560. gadam.
Saskaņā ar tā laika Eiropas feodālās sistēmas noteikumiem, Livonija skaitījās Svētās Romas impērijas vasaļvalsts, bet tā vienlaicīgi bija tieši pakļauta arī Romas pāvestam. Ne viens, ne otrs no šiem abiem suverēniem Livonijas iekšējās lietās parasti nejaucās. Lielāko lomu gan spēlēja Livonijas ordenis, taču par savu ietekmi cīnījās arī Rīgas arhibīskapija un bīskapijas, kā arī lielāko pilsētu rātes. Tādēļ Livonijas iekšpolitika bija nebeidzamu ķildu virkne starp krustnešiem, rātskungiem un baznīctēviem, kas pārauga Livonijas pilsoņu karā (1297—1330).
Livonijas periodā starp priviliģēto vācu bruņinieku, amatnieku un latviešu zemnieku šķirām pastāvēja dziļa šķirtne ekonomiskā, politiskā un kultūras ziņā, kura nekad tā arī nemazinājās. Latviešu zemniekiem aizliedza nēsāt ieročus, tika aizliegtas pat dūdas.
Tomēr tiesiskuma ziņā mūsu senču maztautas Livonijas baznīcas valstī bija stingri nodrošinātas. Līvu, letgaļu un zemgaļu tiesību kodeksi ir bijuši spēkā visus viduslaikus, tātad visu Livonijas baznīcas valsts pastāvēšanas periodu. 1525. gadā izdota pirmā grāmata latviešu valodā.
Arī tie mūsu maztautu iedzīvotāji, kuri nokļuva pilsētās, bija brīvi. Piemēram, Rīgā viņi varēja nokļūt un kļūt par namniekiem, iemaksājot pilsētas kasē pusi markas. Viņi varēja izmantot visas brīva cilvēka tiesības, un, noteikti, starp mūsu senčiem bija tādi, kuri tās arī izmantoja. Ap16. gadsimta vidu parādās pirmās latviešu skolas. Agrāk latviešu bērni varēja mācīties tikai vāciski vai latīniski.
Neskatoties uz šīm šķiru atšķirībām, Livonija saimnieciskā ziņā piedzīvoja uzplaukumu — paplašinājās tirdzniecība, attīstījās pilsētas, tās lielā mērā līdzinājās Ziemeļvācijas pilsētām.
Bruņniecības loma 15. — 16. gadsimta Eiropā sāka strauji samazināties. Arī Livonijā bruņinieki agrāk iekarotajās zemēs arvien vairāk pievērsās saimniecībai — tie veidoja muižas, bet paši kļuva par muižniekiem. Muižu zemes bija nepieciešams apstrādāt. Tādēļ vietējie zemnieki, kuri līdz tam pārsvarā bija samērā brīvi ļaudis, tika piesaistīti zemēm. Ja 13. un 14. gadsimtā muižas apsaimniekoja gandrīz vienīgi senlatviešu vasaļi, tad 15. gadsimtā sāka strauji pieaugt vācu muižu skaits. Vācu muižnieki bez kalpu un dreļļu (vergu, karagūstekņu) darba savās muižu saimniecībās 15. un 16. gadsimtā sāka izmantot savās lēņa zemēs dzīvojošo brīvo zemnieku klaušas.
Ar raganas sadedzināšanu Grobiņā 1559. gadā Kurzemē sākās raganu prāvas, Grobiņas pils novadu 1560. gadā ieķīlāja Prūsijas hercogistei.
Cīņas par kundzību Baltijā
Laikā no 1557. līdz 1566. gadam Livonijas Konfederācijas laicīgie un garīgie valdnieki noslēdza vairākus līgumus, ar kuriem viņu zemes pārgāja Dānijas, Zviedrijas un Lietuvas pakļautībā. Uz šī dalījuma pamata izveidojas igauņu un latviešu zemju iedalījums, ko vēlāk pārņem arī Krievijas Impērija (izveidojot Igaunijas, Livonijas un Kurzemes guberņas, ar Latgali, kā atsevišķu teritoriju). Izveidojoties Kurzemes un Zemgales hercogistei, Livonijas nosaukumu turpmāk attiecina uz tagadējās Latgales, Vidzemes un Igaunijas zemēm.
Sabrukušās Livonijas teritoriju sadalīja kaimiņvalstis. Šeit izveidojās:
Ivana IV sūtītais krievu un tatāru karaspēks izkāva un verdzībā uz Krieviju aizdzina desmitiem tūkstošu iedzīvotāju. Ivana IV atbalsts Dānijas karaļa brāļa, bīskapa Magnusa kronēšanai par Livonijas karali (1570—1578) beidzās ar pilnīgu izgāšanos. Polijas—Lietuvas ūnijas karaļa Stefana Batorija sekmes Livonijas karā (1558 — 1583) nostiprināja ūnijas varu Livonijas teritorijas lielākajā daļā. Tās kontrolē atradās Kurzemes un Zemgales hercogiste un Pārdaugavas Livonijas hercogiste. Piltenes bīskapiju un Sāmsalas-Vīkas bīskapiju nopirkusī Dānija pakāpeniski zaudēja šīs zemes Zviedrijai.
Pēc Polijas — Zviedrijas kara (1600—1629) lielāko daļu Pārdaugavas Livonijas hercogistes, ieskaitot Rīgu, ieguva Zviedrija. Poļu-Lietuviešu kontrolē palika Inflantijas vaivadija, Kurzemes un Zemgales hercgiste, kā arī Piltenes apgabals. No 1642. līdz 1682. gadam Kurzemes un Zemgales hercogistē valdīja hercogs Jēkabs Ketlers, kurš panāca savas valsts saimniecisko uzplaukumu. Šajā laikā izveidojas Kurzemes kolonijas — Svētā Andreja sala Gambijas upē un Tobago sala. Otrā Ziemeļu kara laikā no 1656. līdz 1661. gadam Zviedrijas karaspēks smagi izpostīja Kurzemes hercogisti. Bēgot no vajāšanām Krievijā, pēc 1666. gada uz Inflantijas vaivadiju (Latgali) pārcēlās vairāki tūkstoši vecticībnieku.
Lielajā Ziemeļu kara gaitā Zviedru Livoniju un Rīgu iekaroja Krievijas Impērija, kuras ietekmē ātri nonāca arī Kurzemes un Zemgales hercogiste.
Latvija Krievijas Impērijas sastāvā
Mūsdienu Latvijas teritorijas nonākšanu Krievijas Impērijas sastāvā iesāka Lielais Ziemeļu karš (1700—1721). Kara laikā 1710. gadā sākās Lielā mēra epidēmija. 1710. gadā Krievijai padevās Rīga un Livonijas augstmaņi. 1721. gada Nīštates miera līgums apstiprināja Rīgas un Zviedru Vidzemes nonākšanu Krievijas pakļautībā. Inflantijas vaivadija (Latgale) Krievijas pakļautībā nonāca 1772. gadā, līdz ar otro Polijas dalīšanu. Līdz ar trešo Polijas dalīšanu 1795. gadā pēdējais Kurzemes un Zemgales hercogs atteicās no troņa, par to saņemot bagātīgu kompensāciju no Krievijas, bet Kurzemes Bruņniecības pārstāvji parakstīja līgumu ar Krievijas Impēriju, kas ieguva arī Piltenes apgabalu. Hercogiste tika inkorporēta Krievijas Impērijas sastāvā un tās teritorijā tika izveidota Kurzemes guberņa. Baltijas provincēs valdošajai vācbaltu aristokrātijai Krievija nodrošināja visplašāko politisko autonomiju, kas daļēji tika izbeigta tikai 1889. gadā, līdz ar impērijas pārvaldes sistēmas ieviešanu un pārkrievošanu. Līdz pat Pirmajam pasaules karam, latviešu likteņus noteica Krievijas Impērijas pārvaldes institūcijas un vācbaltu muižniecības pašpārvaldes orgāni — Vidzemes un Kurzemes landtāgi.
1802. gadā pēc Krievijas Impērijas nodokļu pievienošanas jau esošajiem nodokļiem, zemnieku stāvoklis kļuva nepanesams un notika Kauguru nemieri. Latviešus izsūta uz Sibīriju. Sākot ar 1804. gadu, vairāki dekrēti vājināja vācu muižnieku varu pār latviešu zemniekiem. 1818. gadā Kurzemes guberņā, bet 1819. gadā Vidzemes guberņā atcēla dzimtbūšanu. 1849. gada likums ļāva zemniekiem veidot sev piederošas saimniecības. 1861. gadā dzimtbūšanu atcēla arī Vitebskas guberņā iekļautajā Latgalē. 1862. gadā atvēra Rīgas Politehnisko augstskolu, kur mācības notika vāciski. Baltijas pārkrievošanas laikā daudzviet cēla pareizticīgo baznīcas, latviešiem piedāvāja dažādus atvieglojumus par pāriešanu pareizticībā. Tālaika valodu politikas pamatā bija krievu valodas ieviešana vācu dominētajā lietvedībā un izglītībā. Latgalē 1864. gada noteikts pilnīgs latīņu drukas lietošanas aizliegums, ko atcēla 1904. gadā. Sākas Latgaliešu nacionālā atmoda.
Latviešu tautas atmoda
Pakāpeniski latviešu sabiedrībā brieda būtiskas pārmaiņas, kas sagatavoja augsni nacionālas valsts izveidei. Jau 1822. gadā Jelgavā sāka izdot „Latviešu Avīzes”. Tomēr līdz pat 1860. gadiem latviešiem bija visai vāja nacionālās identitātes izpratne, jo dzimtbūšana ierobežoja zemnieku intelektuālās un sociālās ģeogrāfijas robežas. Lielie muižnieku īpašumi noveda pie zemes nepietiekamības pieaugošajam iedzīvotāju skaitam, radot ievērojamu bezzemnieku slāni, kas 19.gs. otrās puses sākumā sasniedza ap 60% no visiem iedzīvotājiem. Reaģējot uz stingro pārkrievošanas politiku, vācu garīdzniekiem un rakstniekiem radās pastiprināta interese par vietējo latviešu zemnieku valodu un kultūru. Palielinājās izglītoto latviešu skaits. Virkne izglītotu latviešu (Juris Alunāns, Krišjānis Barons, Atis Kronvalds, Rihards Tomsons un Krišjānis Valdemārs) un citi radīja jaunlatviešu kustību ar mērķi veicināt latviešu lasīt un rakstītprasmi. Viņi ar publikācijām vērsās pret latviešu sociāli ekonomisko apspiestību. Par vienu no pirmajiem šīs kustības centriem kļuva Tērbatas Universitāte (tagad Tartu, Igaunijā), kur studēja daudzi latvieši. Jaunlatviešu kustība bija Eiropas Apgaismības laikmeta atspulgs, to uzskata par latviešu tautas atmodas sākumu.
Tai pat laikā par svarīgu rūpniecības centru veidojās Rīga. 19. gadsimta beigās Rīga bija Krievijas trešā lielākā rūpniecības pilsēta pēc strādnieku skaita (aiz Maskavas un Sanktpēterburgas), kā arī ceturtā lielākā pēc saražotās produkcijas apjoma (aiz Maskavas, Sanktpēterburgas un Ivanovas). Rūpniecības attīstība veicināja arī būtiskas pārmaiņas sabiedrības struktūrā. Pēc dzimtbūšanas likvidēšanas un citām agrārām un pilsētu reformām 19. gadsimta 70. — 80. gados pieauga lauku iedzīvotāju migrācija uz pilsētām. Līdz ar to arī palielinājās inteliģences un strādnieku īpatsvars un loma sabiedrībā. Šajā situācijā sabiedriskais pieprasījums sāka pāraugt jaunlatviešu idejisko piedāvājumu, kas pamatā aprobežojās tikai ar izglītību un kultūras aktivitātēm. Tās vietu 80. gadu beigās, 90. gados ieņēma jauna kustība — Jaunā strāva. Atšķirībā no jaunlatviešiem, Jaunās strāvas pārstāvji — Jānis Pliekšāns (Rainis), Janis Jansons-Brauns, Pēteris Stučka, Miķelis Valters un citi — sāka paust nacionālpolitiskas un sociālpolitiskas idejas, kas pakāpeniski noformējās demokrātiskā ideoloģijā. Jaunās strāvas aktīvisti pulcējās ap avīzi „Dienas Lapa”, kas sāka iznākt 1886. gadā un Rīgas Latviešu biedrību. Taču arī Jaunās strāvas ideoloģiskā platforma bija samērā ierobežota — tās dienas kārtībā, ja neskaita atsevišķas, vispārīgas tēzes, nebija ne nacionālā jautājuma, nedz arī kādas Latvijas politiskās patstāvības, piemēram, autonomijas idejas. Jaunā strāva praktiski pārstāja funkcionēt pēc tam, kad varas iestādes apturēja „Dienas Lapas” darbību, apcietināja lielāko jaunstrāvnieku aktīvistu daļu un izsūtīja trimdā.
Taču jaunlatviešu un jaunstrāvnieku idejas un darbība nepalika bez rezultāta. Deviņpadsmitā gadsimta deviņdesmitajos gados strauji sāka veidoties Latvijas sabiedrības politiskā struktūra, kas divdesmitā gadsimta sākumā pieņēma jau vairāk vai mazāk skaidras aprises. Latvieši kā tauta no agrāras, patriarhālas sabiedrības sāka veidoties par moderno laiku nāciju ar izteikti nacionālu kultūru un augošu pašapziņu, tās jēgu un statusu sākot formulēt filozofiskos, ideoloģiskos un politiskos jēdzienos un kritērijos. Tieši šajā laikā dzima idejas un tika formulēti politiskie mērķi, kas pēc Pirmā pasaules kara noveda pie neatkarīgas, nacionālas Latvijas valsts nodibināšanas.
Ideoloģijas un politiskās domas attīstība
Vācbaltieši savas politiskās intereses īstenoja galvenokārt ar landtāgu un Vidzemes un Kurzemes gubernatoru, ar kuriem tiem parasti bija laba saprašanās, palīdzību. Bet redzamāko latviešu sabiedrisko darbinieku vidū drīzāk bija vērojama šķelšanās un konfrontācija, nekā apvienošanās. Politisko uzskatu ziņā pakāpeniski veidojās konservatīvais un liberālais strāvojums. Asākās pretrunas starp tiem izvērsās par nacionālajiem jautājumiem. Tā sauktie jaunnacionālisti (Vilis Olavs, Andrievs Niedra u.c.), kuri pārsvarā pārstāvēja liberālo novirzienu, aicināja latviešus uz aktīvu latviskās kultūras attīstību, taču nespēja skaidri noformulēt savu attieksmi pret vācbaltiešiem. Brīžiem tie aicināja uz vācbaltiešu noliegšanu, brīžiem uz tuvināšanos un sadarbību. Noteiktāka bija viņu nostāja attiecībā uz Krieviju. Tā bija orientēta uz pakļaušanos Krievijas Impērijas ķeizaram un vietējiem Baltijas gubernatoriem. Tādēļ jaunnacionālisti, lai arī rosināja latviešu nacionālās pašapziņas veidošanos, plašu popularitāti latviešu vidū neguva.
Industrializācija, pilsētu izaugsme un strādnieku šķiras lomas palielināšanās Latvijā 19. gadsimta pēdējā trešdaļā un gadsimtu mijā bija priekšnosacījumi, kas veicināja sociāldemokrātisko ideju izplatīšanos un to organizāciju veidošanos. Kā viena no pirmajām 1901. gadā izveidojās Latvijas Sociāldemokrātiskā partija (LSDP). Sekojot Austrijas marksistu piemēram, LSDP iestājās par Krievijas Impērijas pārveidošanu par federālu valsti (kurā Latvija būtu viena no federācijas pavalstīm) un teritorijās dzīvojošo vietējo tautu kulturālo autonomiju. 1904. gadā LSDP sadalījās radikāli internacionālajā Latvijas Sociāldemokrātiskajā Strādnieku Partijā (LSDSP) un ietekmīgākajā Sociāldemokrātu Savienībā (SDS), kura turpināja izvirzīt latviešu nacionālo interešu aizstāvības programmu un iestājās par Latvijas pašnoteikšanos, īpaši 1905. gada revolūcijas laikā.
1905. gada revolūcija
Relatīvi lielākā ideoloģiskā un politiskā loma nacionālas Latvijas valsts veidošanā bija Latviešu sociāldemokrātu savienībai (LSS), kura tika nodibināta Šveicē 1903. gadā, bet 1904. gadā tai pievienojās daļa SDS. Pagāja ilgs laiks, kamēr LSS idejas guva plašu atbalstu latviešu vidū. LSS dibinātāji — Ernests Rolavs, Miķelis Valters un Emīls Skubiķis — jau toreiz iezīmēja galvenos politiskos mērķus un darbības virzienus, kas vestu pie savas valsts dibināšanas. To pamatā bija prasība pēc Latvijas autonomijas demokrātiskas Krievijas federācijas sastāvā. Revolūcija sākās 1905. gada 13. janvārī ar manifestācijas apšaušanu Rīgā un paplašinājās visā Latvijas teritorijā. Tika organizētas tautas milicijas vienības. 94% Vidzemes un Kurzemes guberņu pagastu tika ievēlētas jaunas pagastu pašpārvaldes — rīcības komitejas. Pirmo reizi pasaules vesturē sievietes ieguva pilnas vēlēšanu tiesības. Vairākus mēnešus faktiskā vara atradās latviešu tautas rokās. Rezultātā Kurzemes un Vidzemes guberņās tika ieviests karastāvoklis. Pēc ķeizara Nikolaja II pavēles Latvijā ieradās regulārās armijas vienības ar 12 000 kājniekiem, gandrīz 4000 jātniekiem un 42 lielgabaliem. Lai gan dažās kaujās ģenerāļa Alekseja Orlova komandētās soda ekspedīcijas vienības tika sakautas, tomēr ieroču trūkuma dēļ ilgi pretoties nebija iespējams. Pēc revolūcijas apspiešanas daļa tās atbalstītāju kļuva par mežabrāļiem, daļa emigrēja uz ASV, Apvienoto Karalisti, Šveici un citām valstīm. Revolūcijas ietekmē uz laiku tika ierobežota pārkrievošanas politika — līdz 1913. gadam tautskolās atļāva mācības latviešu valodā.
Pirmais pasaules karš
Pirmais pasaules karš Latviju nopietni skāra 1915. gada Lielās atkāpšanās laikā, kad Kurzemes ofensīvas laikā Kurzemi un Zemgali okupēja Vācijas Impērijas karaspēks. Krievijas armija simtiem tūkstošiem vietējo iedzīvotāju lika pamest mājas un doties bēgļu gaitās. No Latvijas teritorijas, galvenokārt Rīgas, uz Krieviju izveda vairāk nekā 500 fabrikas ar visu tehnisko aprīkojumu. Patriotisma uzplūdos latvieši brīvprātīgi pieteicās jaunveidotajos latviešu strēlnieku bataljonos. Fronte cauri Pierīgas purviem un gar Daugavas kreiso krastu saglabājās nemainīga vairāk nekā gadu līdz pat Ķekavas un Ziemassvētku kaujām, kad krievu 12. armija un latviešu strēlnieku vienības veica frontes pārrāvumu Babītes ezera un Tīreļpurva rajonā.
Pēc 1917. gada Februāra revolūcijas uzvaras Krievijas Pagaidu valdība 1917. gada 5. jūlijā piešķīra autonomijas tiesības Vidzemes un Kurzemes guberņām, kuru pašpārvaldi veica jau agrāk ievēlētās Vidzemes Zemes padome un Kurzemes Pagaidu zemes padome. Neveiksmīgās Ziemassvētku kaujas un Jūnija ofensīva noveda pie strēlnieku radikalizēšanās, un pēc Oktobra revolūcijas, tie kļuva par Ļeņina režīma uzticamākajiem kareivjiem. Cerot uz „brīvu Latviju brīvā Krievijā”, kareivju padomes izveidoja autonomu padomju Iskolata republiku Krievijas kontrolētajā Vidzemē un Latgalē. Rīgas operācijā 1917. gada 3. septembrī Vācijas karaspēks ieņēma Rīgu. 1917. gada 16. novembrī mēreno un nacionālo politiķu izveidotā Latviešu Nacionālā Padome 30. novembrī pasludināja Latvijas autonomiju. Iskolata republika panāk, ka 1917. gada decembrī Krievijas PSFR Tautas komisāru padome izdod rīkojumu par Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu pievienošanu Vidzemes guberņai, atdalot tos no Vitebskas guberņas. 1918. gada 5. janvārī Krievijas Satversmes sapulcē, kas sanāca Taurijas pilī Petrogradā, deputāts Jānis Goldmanis nolasīja 2. decembra deklarāciju par Latvijas autonomiju. 1918. gada 30. janvārī, kad varu vācu neokupētajā Latvijas daļā bija pārņēmis Iskolats, bet vācbaltiešu Kurzemes Zemes padome Berlīnē lūdza pievienošanu Vācijas Impērijai, Latviešu Nacionālā Padome deklarēja, ka Latvijai jābūt neatkarīgai, demokrātiskai republikai, kura apvienotu Kurzemi, Vidzemi un Latgali. Padomju Krievija saskaņā ar 1918. gada 3. martā noslēgto Brestļitovskas miera līgumu atteicās no Kurzemes un Vidzemes teritorijas, 8. martā tika pasludināta Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošana. 27. augustā parakstītā un 6. septembrī ratificētā Berlīnes papildvienošanās paredzēja krievu-vācu robežu demarkācijas komisijas izveidi Livonijas austrumu robežas noteikšanai. Tikai pēc šīs robežas fiksēšanas Vācija apņēmās nekavējoties atbrīvot uz austrumiem no šīs robežas esošo teritoriju. 22. septembrī Vācija atzina Apvienotās Baltijas hercogistes suverenitāti, 5. novembrī Rīgā tika proklamēta Baltijas valsts izveide.
Neatkarīgā Latvija
Latvijas Republikas neatkarības pirmais posms aptver laiku no Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada 18. novembrī līdz 1940. gada 17. jūnijam, kad PSRS karaspēks okupēja valsti, iebrūkot no austrumiem un dienvidiem.
Jau dažas dienas pēc neatkarības pasludināšanas sākās Latvijas brīvības cīņas, kas vainagojās ar Satversmes sapulces sanākšanu 1920. gada 1. maijā. Parlamentārās demokrātijas posms turpinājās līdz 1934. gada 15. maija Ulmaņa apvērsumam, pēc kura tika izveidots autoritārais Kārļa Ulmaņa režīms. Pēc 17. jūnija okupācijas nelikumīgi izveidoto Latvijas PSR 1940. gada 6. augustā iekļāva PSRS sastāvā.
Neatkarības proklamēšana
Pirmā pasaules kara laikā valstis, kas vairāku gadsimtu laikā bija noteikušas Eiropas likteņus — Vācija, Francija, Krievija — bija stipri novājinātas, bet Austroungārijas impērija sabruka pilnībā. Tādējādi Centrālajā un Austrumeiropā bija izveidojies politiskās varas vakuums. Ieilgušais karš liecināja par Eiropas monarhistiskās sistēmas nespēju atrisināt samilzušās starptautiskās un nacionālās sociālās un politiskās problēmas un nodrošināt tālāko attīstības progresu. Bija nepieciešams meklēt un ieviest jaunu pasaules kārtību, kas balstītos uz kādiem citiem principiem. Par tādiem kļuva demokrātijas un nacionālas valsts idejas, kuras sakņojās vēl Eiropas Apgaismībā un nu sāka arvien aktīvāk tikt sludinātas, un ar lielāku vai mazāku tautas masu atbalstu tās īstenoja praksē gan mērenas, gan radikālas politiskās partijas. Tā kara laikā tika izveidotas jaunas nacionālas valstis, kā Somija, Čehoslovākija, Dienvidslāvijas karaliste, Igaunija, Latvija, Lietuva un Polijas Otrā republika, bet Krievijā un Vācijā revolūcijas sagrāva valdošās monarhijas.
Līdz ar boļševiku veikto Oktobra revolūciju nacionāli noskaņotie latviešu politiķi atteicās no autonomijas idejām, un pievērsās Latvijas neatkarības idejām. Latvijas valsts izveidei nozīmīga bija Latviešu Pagaidu Nacionālās Padomes 1918. gada 30. janvāra deklarācija par Latvijas Republikas izveidi un Brestļitovskas miera līgums 1918. gada 3. martā, kurā Krievija atteicās no tiesībām uz Vidzemes un Kurzemes teritorijām. 1918. gada 22. septembrī Vācijas ķeizars Vilhelms II pasludināja Baltiju par brīvu un patstāvīgu apgabalu. 1918. gada 5. novembrī Rīgā tika pasludināta Apvienotā Baltijas hercogiste ar Mēklenburgas hercogu Ādolfu Frīdrihu priekšgalā, taču tās mūžs bija ļoti īss, jo jau 1918. gada 9. novembrī Vācijas Impērija beidza pastāvēt un 11. novembrī tika noslēgts pamiers starp Vāciju un Antanti. Tajā pašā datumā pēckara ietekmīgākā valsts Lielbritānija atzina Latvijas Nacionālo padomi kā de facto neatkarīgu struktūru un Z. A. Meierovicu kā neoficiālu Latvijas Pagaidu valdības diplomātisko pārstāvi (Balfūra nota). Svinīgā Latvijas valsts pasludināšana notika 1918. gada 18. novembrī, kad iepriekšējā dienā izveidotās Latvijas Tautas Padomes priekšsēdētāja biedrs Gustavs Zemgals paziņoja par suverēnās varas pārņemšanu Latvijā. 1918. gada 26. novembrī Vācijas ģenerālpilnvarotais Baltijas zemēs Augusts Vinnigs Vācijas valdības uzdevumā parakstīja Vinniga notu ar kuru atzina Latvijas Pagaidu valdību. No starptautisko tiesību viedokļa tas nozīmēja Vācijas oficiālu atteikšanos no pretenzijām uz Latvijas teritoriju un centieniem veidot Baltijas hercogvalsti savā pakļautībā. Tās Reģentu padome 1918. gada 28. novembrī nolika savas pilnvaras.
Brīvības cīņas
Drīz pēc Vācijas sakāves Pirmajā pasaules karā un Kompjeņas pamiera parakstīšanas Padomju Krievijas Sarkanā armija sāka iebrukumu Baltijas zemēs. Līdz ar to 1. decembrī sākās Latvijas brīvības cīņas. Tā kā Pagaidu valdības un Vācijas kopīgi veidotas Baltijas landesvērs vēl nebija kaujasspējīgs, lielinieki ātri ieņēma gandrīz visu Latvijas teritoriju, izņemot Liepājas, Grobiņas un Aizputes apriņķus. Ar Padomju Krievijas atbalstu Latvijā 1918. gada 17. decembrī izveidoja Latvijas Sociālistisko Padomju Republiku, kuru vadīja Maskavā jau 4. decembrī izveidota Pētera Stučkas vadība.
Vācu militārais gubernators Liepājā, ģenerālis Rīdigers fon der Golcs plānoja izveidot Latvijā valsti ar provācisku valdību un neproporcionāli lielu vācbaltiešu pārstāvniecību. 1919. gada 16. aprīlī vācu un vācbaltu vienības veica Aprīļa puču, kura rezultātā 10. maijā izveidojās Niedras valdība. Ulmaņa vadītā Pagaidu valdība apmēram divus mēnešus pavadīja uz Antantes valstu karakuģu apsargātā kuģa „Saratov” Liepājas ostā.
Latviešu Dienvidlatvijas brigāde, Baltijas landesvērs, vācu un krievu algotņu karaspēks (Dzelzsdivīzija u.c. vienības) 1919. gada 3. martā sāka pretuzbrukumu LSPR armijai un 22. maijā ieņēma Rīgu. Tālākā vācu spēku virzība Vidzemē notika pret Ulmaņa valdībai lojālo Ziemeļlatvijas brigādi un Igaunijas karaspēku, kas bija atkarojis lieliniekiem Vidzemi un tikko ieņēmis Cēsis. Pēc sīvām Cēsu kaujām 19. — 23. jūnijā igauņiem un latviešiem izdevās uzvarēt vāciešus un piespiest atkāpties Rīgas virzienā, tos sakaujot arī Juglas kaujās. Antantes pārstāvju kontrolē vācieši un igauņi parakstīja Strazdumuižas pamieru, saskaņā ar kuru Vācijas karaspēkam bija jāpamet Latvija, reformētās landesvēra vācu vienības britu virsnieka pakļautībā nosūtīja un Austrumu fronti cīņai ar lieliniekiem, Niedras valdība beidza pastāvēt un Ulmaņa demisionējusī Pagaidu valdība 8. jūlijā atgriezās Rīgā, kur izveidoja otro Pagaidu valdību ar dažiem mazākumtautību ministriem.
Rīdigers fon der Golcs nebija atteicies no saviem mērķiem un 1919. gada 21. septembrī vācu algotņu karaspēku iekļāva pulkveža Bermonta Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijā, kurā vācieši veidoja absolūto vairākumu. 8. oktobrī sākās Bermontiāde, Bermonta armija no Jelgavas devās uzbrukumā Rīgai, tomēr spēja ieņemt tikai Pārdaugavu. Novembra sākumā ar sabiedroto karakuģu atbalstu latviešiem izdevās atkarot Bolderāju, vēlāk visu Pārdaugavu un padzīt Bermonta komandēto Rietumkrievijas armiju no Latvijas.
1920. gada janvārī Latvijas armija ar Polijas armijas palīdzību beidza Latgales atbrīvošanu no lieliniekiem un pēc slepena pamiera noslēgšanas apturēja tālākus uzbrukumus. Līdz ar to brīvības cīņas noslēdzās. 1920. gada 11. augustā tika parakstīts miera līgums ar Padomju Krieviju, saskaņā ar kura 2. pantu: „Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi un uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi...”.
Latvijas republikas institūciju izveidošana
1920. gada 7. februārī „Valdības Vēstnesī” publicēti Centrālās vēlēšanu komisijas un apgabalu vēlēšanu komisiju sastāvi Satversmes Sapulces vēlēšanām. Centrālās vēlēšanu komisijas sastāvā tolaik ir 17 locekļi, no kuriem 16 ievēlēja Tautas Padome, bet vienu — Senāts. 17. februārī „Valdības Vēstnesī” publicēta Centrālās vēlēšanu komisijas pirmā instrukcija „Par Latvijas Satversmes Sapulces vēlēšanām”. 1. martā apgabala vēlēšanu komisijas sāk pieņemt deputātu kandidātu sarakstus. Satversmes sapulces vēlēšanas notika 1920. gada 17. un 18. aprīlī. Vēlēšanās bija ļoti augsta vēlētāju aktivitāte — tajās piedalījās 85% balsstiesīgo valsts iedzīvotāju.
Satversmes sapulce sanāca uz savu pirmo sēdi 1920. gada 1. maijā, kura par sapulces prezidenta un Valsts prezidenta funkciju izpildītāju ievēlēja juristu Jāni Čaksti. 1920. gada 5. maijā Satversmes sapulce izveidoja 26 deputātu komisiju Latvijas konstitūcijas — Satversmes izstrādāšanai. Satversmi pieņēma Satversmes sapulces sēdē 1922. gada 15. februārī. Tā noteica, ka Latvija ir brīva, neatkarīga, demokrātiska republika, kurā vara pieder Latvijas tautai un kuras valsts iekārtas un starptautiskā statusa maiņu — tas ir, pievienošanos kādai citai valstij, atteikšanos no suverenitātes u.t.t. — var izlemt tikai pati Latvijas tauta referendumā.
Vēlēšanu likumu pieņēma 1922. gada 9. jūnijā. Tas paredzēja Saeimas vēlēšanas ik pēc trim gadiem. Latvijas pilsoņi par Saeimu balsoja tiešās, proporcionālās un aizklātās vēlēšanās.
Parlamentārā demokrātija
Viens no pirmajiem jaunās valsts uzdevumiem bija lielo muižu sadalīšana un zemes piešķiršana bezzemniekiem, tāpēc jau 1920. gadā Satversmes sapulce izveidoja komisiju Latvijas agrārās reformas izstrādei. Muižniekiem atstāja tikai 50 hektārus zemes, pārējais tika atsavināts un izdalīts bezzemniekiem bez maksas. Kā pirmie zemi saņēma brīvības cīņu veterāni, izveidojās jaunsaimnieku šķira, kas raksturojami kā sīkzemnieki, kam bieži trūka darbaspēka un finanšu attīstībai. Iedalāmie zemes gabali nevarēja būt mazāki par 10 hektāriem un lielāki par 22 hektāriem, lai gan reformas noslēgumā tika iedalīti arī mazāki. Reforma turpinājās līdz 1937. gadam. Lauksaimniecība strauji atkopās. Jau 1923. gadā sējumu platība pārsniedza pirmskara līmeni. Ņemot vērā saimniecību nelielos izmērus attīstījās govju, cūku un aitu audzēšana. 84% mežu nonāca valsts īpašumā, ļaujot valstij kontrolēt mežrūpniecības nozari. 1920. gadā bezzemnieku bija 61,2 %, 1935. — 1937. gadā vairs tikai 18%.
Latvijas politiskā dzīve bija līdzīga pārējai starpkaru perioda Eiropai, kur parlamentos bieži bija vairāk nekā desmit vai pat divdesmit partijas, kas katra vēlējās panākt savas prasības, nevis iziet uz kompromisiem, lai izveidotu darboties spējīgu valdību. Vācijā un Austrijā starpkaru periodā valdības pastāvēja vidēji astoņus mēnešus, Itālijā piecus, Spānijā pēc 1931. gada — četrus. Francijas Trešajā republikā no 1914. līdz 1932. gadam valdība pastāvēji vidēji astoņus mēnešus, bet no 1932. līdz 1940. jau tikai četrus. Daudzās jaunajās valstīs izveidojās autoritāras diktatūras.
Latvijas likumdošana paredzēja tikai 2,5% robežu, kuru partijām vajadzēja pārsniegt, lai iekļūtu Saeimā, tāpēc sākās politisko partiju dibināšanas drudzis. Tās regulāri apvienojās un šķēlās, notika deputātu un politiķu staigāšanas pa partijām. Vienas deputāta vietas iegūšanai nevajadzēja vairāk par 9672 balsīm. Visās Saeimas vēlēšanās visvairāk balsis ieguva sociāldemokrāti, kurus vadīja Pauls Kalniņš. Taču partijas iegūtās balsis pakāpeniski samazinājās. Otrā lielākā partija bija Latviešu zemnieku savienība ar savu vadītāju Kārli Ulmani. Arī šīs partijas, un īpaši Ulmaņa iegūto balsu skaits, pakāpeniski samazinājās. Saeimas vēlēšanās LZS iegūto vietu skaits kritās no 17 vietām 1922. gadā uz 14 vietām 1931. gadā, kad partiju atbalstīja 12% vēlētāju.
Informatīvā telpa bija pilna ar partiju un politiķu strīdiem. Dažu politiķu uzskatā tas palielināja valsts politisko nestabilitāti un tuvināja iekšpolitisko krīzi. Latvijā vidusšķiras — vidēji pārtikušu pilsētnieku un lauksaimnieku slāņa, kas nozīmīgs demokrātijas attīstībai — veidošanās 20. — 30. gados bija vēl pašā sākumā. Ap 60% valsts iedzīvotāju dzīvoja laukos un turīgu saimnieku slānis agrārās reformas rezultātā vēl tikai veidojās. Kara rezultātā pilsētu strādnieku šķira bija krietni samazinājusies. Sabiedrībā kopumā nebija izveidojušās ilgstošas, vairāk vai mazāk stabilas ideoloģiskas un politiskas tradīcijas, paaudzēs veidota audzināšanas un uzskatu sistēma. Lielākā iedzīvotāju daļa 1917.-1919. gadā bija atbalstījusi lielinieku radikālos solījumus. Sabiedrība pēc neatkarības izcīnīšanas bija ideoloģiski un politiski sadrumstalota. Liela daļa iedzīvotāju vispār bija bez jebkādiem noteiktiem ideoloģiskiem uzskatiem un sliecās atbalstīt tos, kuri prata vairāk solīt dažādus labumus, īpaši nerūpējoties par savu solījumu pamatotību.
Autoritārais K. Ulmaņa režīms
1934. gada 15. maijā Ministru prezidents Ulmanis ar armijas un aizsargu palīdzību veica 15. maija apvērsumu, izbeidzot Saeimas un politisko partiju darbību, ieviešot karastāvokli, veicot arestus un ierobežojot demokrātiskās brīvības. Gatavojoties apvērsumam Ulmanim armijas amatos vajadzēja iecelt savus atbalstītājus, tāpēc 1934. gada pavasarī viņš panāca Bļodnieka valdības gāšanu, kurā viņa paša Latviešu Zemnieku savienība piedalījās ar trim ministriem. Iespējams, Ulmanim tas nebūtu izdevies, ja valdības gāšanu nebūtu atbalstījusi LSDSP. Tai bija lielākā frakcija Saeimā un tā uzskatīja Bļodnieku par galēji labēju reakcionāru, kāds viņš nemaz nebija. 1934. gada 17. martā darbu sāka Ulmaņa 4. Ministru kabinets. Ulmaņa personīgā diktatūra nostiprinājās vēl vairāk, kad pēc Valsts prezidenta Alberta Kvieša pilnvaru termiņa beigām 1936. gada 11. aprīlī Ulmanis nekonstitucionāli sev piešķīra arī Valsts prezidenta amatu.