cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Džou Eņlajs
Jaunība
Džou vectēvs Džou Paņluns un viņa vecāku tēvocis Džou Dzjuņans bija pirmie ģimenes locekļi, kas pārcēlās uz Huaiaņu. Vectēvs, šķiet, nokārtoja apgabala eksāmenus; Džou Eņlajs vēlāk izteiksies, ka viņa vectēvs kalpoja par miertiesnesi Huaiaņas apkārtnē. Džou tēvs, Džou Inens, bija otrais no Džou Paņluna četriem dēliem. Džou māte ar uzvārdu Vaņa bija ievērojamas Dzjansu amatpersonas meita.
19. gadsimta otrajā pusē Ķīnu piemeklēja pamatīga ekonomiskā lejupslīde. Kā daudzu citiem, lielās Džou ģimenes finansiālais stāvoklis bija katastrofāls — viņi nevarēja dot bērniem pienācīgu izglītību. Džou tēvam bija godīga, lēnprātīga, gudra cilvēka reputācija, bet viņš bija „vājš” un viņam „trūka disciplīnas un apņēmības.” Arī personiskā dzīve izvērtās neveiksmīgi — viņš daudz ceļoja pa Ķīnu, strādādams Pekinā, Šandunā, Aņhui, Šeņjanā, Iekšējā Mongolijā un Sičuaņā. Vēlāk Džou Eņlajs atcerējās savu tēvu, ka viņš parasti bijis prom no mājām un nespējis apgādāt ģimeni.
Drīz pēc dzimšanas Džou Eņlajs nonāca tēva jaunākā brāļa Džou Igaņa pārziņā — tobrīd brālis bija slims ar tuberkulozi. Šķiet, adopcija notika, jo ģimene baidījās, ka Igaņs nomirs, tā arī neatstādams mantinieku. Drīz pēc adopcijas viņš mira, un Džou Eņlaju uzaudzināja viņa atraitne, kuras uzvārds bija Čeņa. Arī Čeņas kundze bija no izglītotas ģimenes un saņēma tradicionālo lasīšanas izglītību. Pamatojoties uz Džou atskaitēm, viņš mīlēja savu audžumāti un iemantoja no viņas dziļu interesi par ķīniešu literatūru un operu. Audžumāte iemācīja Džou lasīt un rakstīt jau dažu gadu vecumā. Džou vēlāk atklāja, ka sešu gadu vecumā lasījis plaši pazīstamo romānu vietējā dialekta sjijoudzji izloksnē. Astoņu gadu vecumā viņš izlasīja citus pašmāju romānus, tostarp Upes līčos (水滸傳; Shuǐhǔ Zhuàn), Trejvalstu vēstures atstāstījums (三国演义; Sānguó Yǎnyì) un Sapnis sarkanajā tornī (紅樓夢; Hónglóumèng).
Džou īstā māte Vaņa mira 1907. gadā, kad Džou bija 9 gadus vecs, un viņa audžumāte Čeņa — 1908. gadā, kad Džou bija 10 gadu. Džou tēvs strādāja Hubei, tālu no Dzjansu, tāpēc Džou un viņa divi jaunākie brāļi atgriezās Huaiaņā, kur nākamos divus gadus dzīvoja kopā ar atlikušo tēva brāli Ikui. 1910. gadā Džou tēvocis Igens, viņa tēva vecākais brālis, piedāvāja Džou ņemt savā paspārnē. Ģimene Huaiaņā piekrita, un Džou kopā ar savu tēvoci devās uz Manžūriju, Šeņjanu, kur Džou tēvocim bija darbs valdības amatā.
Izglītība
Šenjanā Džou apmeklēja Dongguan Model Academy, modernu skolu — pēc toreizējiem kritērijiem. Iepriekš viņš mācījās mājās. Papildus jaunajiem priekšmetiem — angļu valodai un zinātnei, Džou ar aizrautību lasīja reformatoru darbus — Liang Qichao, Kang Youwei, Chen Tianhua, Zou Rong un Zhang Binglin. Četrpadsmit gadu vecumā Džou paziņoja, ka viņa motivācija ir turpināt izglītošanos un „kļūt par ievērojamu cilvēku, kas nākotnē uzņemsies lielu atbildību pret valsti.” 1913. gadā Džou tēvocis pārcēlās uz Tjaņdziņu, kur Džou iestājās slavenajā Nankai vidusskolā.
Šo vidusskolu dibināja Yan Xiu, ievērojams zinātnieks un filantrops, un tās direktors bija Zhang Boling, viens no ievērojamākajiem Ķīnas audzinātājiem 20. gadsimtā. Vidusskolas mācību metodes atšķīrās no tālaika Ķīnas standartiem. Laikā, kad Džou uzsāka skoloties, to mācību saturs tika pielāgots standartiem, ko izmantoja Filipsa akadēmijā Amerikas Savienotajās Valstīs. Studentus piesaistīja prestižās skolas reputācija („augsta disciplinētība”) un tas, ka ikdiena tiek pavadīta „stingrā morāles kodeksā”. Džou bija dažādi draugi un klasesbiedri — sākot ar Ma Jun (komunistu līderis; viņu nogalināja 1927. gadā) un beidzot ar K. C. Wu (Nacionālistu partijas vadīšanas laikā Šanhajas mērs un Taivānas gubernators). Talantīgais Džou piesaistīja skolas dibinātāja un direktora uzmanību. Yan Xiu bija sevišķi augstās domās par Džou, apmaksājot studijas Japānā un vēlāk — Francijā.
Yan pat piedāvāja Džou savas meitas roku, bet Džou atteicās. Džou vēlāk savam klasesbiedram atklāja iemeslu: viņš tā rīkojies, jo baidījies par savu finansiālo stāvokli, kā arī uzskatīja, ka precību gadījumā sievastēvs kontrolētu viņa dzīvi.
Džou vidusskolā mācījās labi; ar izcilām sekmēm viņš apguva valodas priekšmetu, izcīnīja vairākas uzvaras skolas debašu klubā un beidzamajā mācību gadā kļuva par skolas laikraksta redaktoru. Turklāt Džou aktīvi piedalījās teātru iestudējumos, rakstīja drāmas un lugas; daudzi studenti viņu zināja tikai kā teātra aktieri. Skolā saglabājās vairākas Džou esejas un raksti. Tajos varēja lasīt par disciplīnu, apmācībām un interesi par valsti, ko Nankai vidusskolas dibinātāji centās ieaudzināt savos studentos. Skolas desmitajā gadadienā (1917. gada jūnijs) Džou bija viens no pieciem absolventiem, kuri tika godināti ceremonijā, kā arī viens no diviem studentiem, kam tika dots vārds izteikties.
Laikā, kad viņš absolvēja vidusskolu, Džou ļoti ietekmēja Zhang Boling mācību metodes sabiedrības garā (gong) un prasmē (neng). Džou pameta Nankai ar vēlmi turpināt strādāt sabiedriskajā sektorā un gūt tam nepieciešamās prasmes.
Sekojot daudzu klasesbiedru piemēram, 1917. gada jūnijā Džou devās uz Japānu izglītoties. Lielāko daļu no sava laika viņš (Japānā viņš atradās divus gadus) pavadīja East Asian Higher Preparatory School — valodniecības skolā ķīniešiem. Džou studijas apmaksāja tēvoči un, šķiet, arī Nankai dibinātājs Yan Xiu, taču viņu līdzekļi bija nepietiekoši, jo šajā periodā valdīja liela inflācija. Sākumā Džou cerēja iegūt vienu no Ķīnas valdības piedāvātajām stipendijām. Lai saņemtu stipendiju, studentiem no Ķīnas vajadzēja nokārtot iestājeksāmenus japāņu universitātēs. Džou veica iestājeksāmenus vismaz divās skolās, bet netika uzņemts. Džou ziņoja, ka viņa nemiers bija saistīts ar sava tēvoča Džou Yikui nāvi. 1919. gada pavasarī Džou atgriezās Ķīnā. Viņa ilūzijas par japāņu kultūru bija izplēnējušas — viņš neatbalstīja ideju, ka Ķīnu jāveido pēc Japānas parauga, kā arī nicināja elitismu un militārismu, ar ko saskārās.
Šajā laikā Tokijā tapušās Džou dienasgrāmatas un vēstules rādīja dziļu interesi par politiku un tābrīža notikumiem, sevišķi — krievu revolūciju 1917. gadā un Boļševiku jauno politikas kursu. Viņš sāka kāri lasīt Chen Dixiu progresīvo un kreiso laikrakstu New Youth. Iespējams, ka viņš izlasīja pirmos japāņu darbus par Marksu. Tika vēstīts, ka Džou pat apmeklēja Kawakami Haijame lekcijas Kyoto Universitātē. Kawakami bija ievērojama personība japāņu marksisma pirmssākumos un viņa tulkojumi un raksti ietekmēja ķīniešu komunistu paaudzi. Lai gan šķiet maz ticams, ka Džou tikās ar viņu vai piedalījās kādā no viņa lekcijām. Džou dienasgrāmatās atrodama saikne ar ķīniešu studentu streikiem Japānā 1918. gada maijā, kad ķīniešu valdība neapgādāja studentus ar pelnītajām stipendijām, bet viņš, šķiet, kūtri iesaistījās protestos. Viņa aktivitātes politikā sākās pēc atgriešanās Ķīnā.
Sākotnējās politiskās aktivitātes
Džou atgriezās Tjaņdziņā 1919. gada pavasarī. Domas par dalību ''4. maija kustībā'' (1919. gadā no maija līdz jūnijam) starp vēsturniekiem dalās. Džou „oficiālajā” ķīniešu biogrāfijā tiek vēstīts, ka ''4. maija kustības'' laikā viņš bijis Tjaņdziņas studentu protesta vadonis. Vairāki zinātnieki uzskata, ka ir maz ticams, vai Džou vispār tajā ir piedalījies, atsaucoties uz pierādījumu trūkumu. 1919. gada jūlijā Džou kļuva par redaktoru Tianjin Student Union Bulletin, acīmredzot pēc Nankai klasesbiedra Ma Jun lūguma, kas bija apvienības dibinātājs. Savā īsajā pastāvēšanas laikā (no 1919. gada jūlija līdz 1920. gada sākumam) laikraksts bija plaši iecīnīta studentu lasāmviela visā valstī, un vismaz vienreiz nacionālā valdība to aizliedza kā „kaitīgu publiskai drošībai un sociālai kārtībai.”
Kad Nankai 1919. gada augustā kļuva par universitāti, Džou bija pirmajā kursā, taču pilna laika aktīvists. Viņa politiskās aktivitātes auga, un septembrī viņš un vairāki citi studenti izveidoja Awakening Society — mazu grupu, kas nekad nekļuva lielāka par 25 biedriem. Skaidrojot Awakening Society mērķus un nodomus, Džou deklarēja, ka „jebko, kas nesaderas ar progresu, tādu kā militārisms, buržuāzija, partiju vadoņi, birokrāti, nevienlīdzība starp vīriešiem un sievietēm, ietiepīgas idejas, novecojusi morāle, ierūsējusī ētika... vajag likvidēt vai reformēt”, un paziņoja, ka grupas nolūks ir izglītot ķīniešus. Šajā grupā Džou satika savu nākotnes sievu Deng Yingchao. Awakening Society līdzinājās slepenai marksistu studentu grupai Pekinas Universitātē, kuru vadīja Li Dazhao, „sabiedrības” grupas locekļiem piedēvējot numurus vārdu vietā (Džou bija „Numur pieci” — šo pseidonīmu viņš turpināja lietot arī vēlāk). Patiesi — pēc grupas dibināšanas tika ielūgts Li Dazhao, lai sniegtu lekcijas marksismā.
Nākamo mēnešu laikā Džou bija ļoti aktīvs. Viņš orgnizēja mītiņus, ar mērķi atbalstīt valsts mēroga boikotu pret japāņu precēm. Tā kā boikots arvien pieņēmās spēkā, nacionālā valdība, Japānas spiediena ietekmē, centās mītiņus izklīdināt. 1920. gada 23. janvārī boikota aktivitātes Tjaņdziņā noveda līdz vairāku cilvēku arestiem. Apcietināja arī vairākus Awakening Society locekļus, un 29. janvārī Džou veda gājienu uz gubernatora biroju Tjaņdziņā, lai iesniegtu petīciju par ieslodzīto atbrīvošanu. Džou un trīs citi līderi tika apcietināti. Viņus turēja apcietinājumā 6 mēnešus; soda izciešanas laikā Džou, domājams, organizēja diskusijas marksismā. Tiesas prāvā, kas norisinājās jūlijā, Džou un seši citi tika notiesāti uz diviem mēnešiem; atlikušiem vainu nepiemēroja. Visus tūlīt laida brīvībā, tā kā ieslodzījumā viņi bija pavadījuši vairāk nekā 6 mēnešus.
Brīvībā nokļuvušais Džou nolēma doties studēt uz Eiropu (no universitātes viņu izslēdza dēļ apcietinājuma). Nonācis naudas grūtībās, viņš saņēma līdzekļus no Yan Xiu. Lai gūtu papildus ienākumus, viņš iekārtojās darbā Tjaņdziņas laikrakstā Yishi bao kā „speciālais korespondents” Eiropā. Džou pameta Šanhaju 1920. gada 7. novembrī, kopā ar 196 studentu grupu, tostarp draugiem no Nankai un Tjaņdziņas.
Kā Džou, tā arī viņa draugi no Awakening Society guva nozīmīgu, radikālu pieredzi pēc ''4. Maija incidenta''. 15 no grupas locekļiem uz kādu laiku kļuva par komunistiem, un grupa ieturēja ciešus sakarus. Džou un seši citi grupas locekļi pameta organizāciju un nākamos divus gadus pavadīja Eiropā, kur galu galā apprecējās ar grupas jaunāko biedreni Deng Yinchao.
Aktivitātes Eiropā
Būdams Eiropā, Džou iepazina dažādu Eiropas valstu pieejas šķiru konflikta risināšanā. 1929. gadā Londonā viņš bija liela ogļraču streika liecinieks un publicēja vairākus rakstus Yishi bao (lielākoties nostājoties ogļraču pusē), izskatot konfliktu un tā risinājumu starp strādniekiem un darba devējiem. Pavadot piecas nedēļas Londonā, viņš devās uz Parīzi, kur virmoja interese par krievu 1917. gada Oktobra revolūciju. Vēstulē māsīcai Džou uzsvēra divus reformu ceļus Ķīnas gadījumā: „pakāpenisku reformu” (kā Anglijā) vai „varmācīgā ceļā” (kā Krievijā). „Es nedodu priekšroku ne Krievijas, ne Anglijas variantam… Es dotu priekšroku kaut kam pa vidu, nevis kādai no abām galējībām” — tā Džou vēstulē māsīcai.
Joprojām ieinteresēts akadēmiskajās programmās, Džou ceļoja uz Lielbritāniju 1921. gada janvārī, lai apmeklētu Edinburgas universitāti. Nobažījies par finansiālajām problēmām un valodas trūkumu, viņš neiestājās un atgriezās Francijā janvāra beigās. Nav pierādījumu, ka Džou būtu iestājies jelkādā akadēmiskā programmā Francijā. 1921. gada pavasarī viņš pievienojās Ķīnas Komunistu šūnai. Džou saņēma uzaicinājumu no Zhang Shenfu, ar kuru bija iepazinies iepriekšējā gada augustā. Zhang bija saistīts ar Li Dazhao. Džou zināja viņu arī caur Zhang sievu, Liu Qingyang, Awakening Society locekli. Dažubrīd Džou nebija pārliecināts savā politiskajā nostājā, taču viņa mundrais solis pretī komunismam rādīja pretējo.
Šūna, kurai Džou piederēja, atradās Parīzē; papildus Džou, Zhang un Liu tajā bija vēl divi studenti — Zhao Shiyan un Chen Gongpei. Turpmāko pāris mēnešu laikā grupa galu galā izveidoja vienotu organizāciju — grupu no ķīniešu radikāļiem no Hunaņas, kuri dzīvoja Montagris, dienvidos no Parīzes. Grupā bija tādi ievērojami locekļi, kā Cai Hesen, Chen Yi, Nie Rongzhen, Dens Sjaopins un arī Guo Longzhen (vēl viens loceklis no Awakening Society). Pretēji Džou, lielākā daļa studentu no šīs grupas studēja un strādāja. Saistībā ar zemo maksu un neapmierinošajiem darba apstākļiem starp ķīniešiem un ķīniešu programmu administratoriem izcēlās vairāki konflikti; 1921. gada septembrī vairāk nekā 100 studentu okupēja programmu iestādes Sino-French Institute Lionā. Studenti, tostarp vairāki no Montagris grupas, tika arestēti un izsūtīti. Džou acīmredzami nebija to starpā un palika Francijā līdz 1922. gada februārim vai martam, kad pārcēlās kopā ar Zhang un Liu no Parīzes uz Berlīni. Pārcelšanās, iespējams, notika dēļ tā, ka Berlīnē valdīja salīdzinoši „saudzīga” politiskā attieksme. Turklāt Berlīnē atradās Rietumeiropas Kominternes Sekretariāts, un ir pierādījumi, ka Džou bija nozīmīgi Kominternes sakari, par kuru dabu vēl joprojām notiek asas debates. Pēc pārcelšanās uz Vāciju, Džou regulāri ceļoja uz Parīzi un atpakaļ.
1922. gada jūnijā Džou atgriezās Parīzē. Tur viņš bija viens no divdesmit-diviem Chinese Youth Communist Party biedriem, nodibinot Eiropas atzaru Ķīnas Komunistiskai partijai (ĶKP). Džou palīdzēja nodefinēt partijas mērķus un tika ievēlēts par propagandas vadītāju trīs biedru izpildkomitejai. Viņš arī rakstīja un rediģēja partijas laikrakstu Shaonian (Jaunatne), vēlāk pārsaucot to par Chiguang (Sarkanā gaisma). Džou bija galvenais redaktors šajā laikrakstā, kad pirmo reizi iepazinās ar Denu Sjaopinu, tikai septiņpadsmit gadu vecu jaunekli, kurš tika norīkots par atbildīgo uz mimeogrāfa (kopētāja) iekārtas. Partija piedzīvoja vairākas reorganizācijas un nosaukumu maiņas, bet laikā, kad Džou bija Eiropā, viņš šajā grupā bija galvenais. Papildus Džou uzņēma jaunus studentus, sūtīja viņus uz universitāti Maskavā, kā arī izveidoja Ķīnas Nacionālistu Partijas (ĶNP) Eiropas atzaru.
1923. gadā ĶKP Trešais kongress pieņēma Kominternes instrukcijas sadarboties ar ĶNP, ko tajā brīdī vadīja Sun Yat-sen. Instrukcijas norīkoja ĶKP biedrus iestāties Nacionālistu partijā kā „individuālistus”, kamēr tiem joprojām būtu saikne ar ĶKP. Pēc pievienošanās ĶKP, viņi strādātu tā vadībā un izpildē, darbinot revolūcijas lokomotīvi. Gadu gaitā, šī stratēģija novedīs līdz nopietniem konfliktiem starp ĶNP un ĶKP.
Džou ne tikai pievienojās ĶNP, bet pat palīdzēja organizēt Nacionālistu Partijas Eiropas atzaru 1923. gada novembrī. Džou dēļ lielākā daļa Eiropas atzara virsnieku patiesībā bija komunisti. Viņa plašais kontaktu loks un personīgās pazīšanās izveidojās tieši šajā periodā un bija nozīmīgākās Džou karjerā. Ievērojami partijas līderi, piemēram, Zhu De un Nie Rongzhen pievienojās partijai caur Džou.
Ar 1924. gadu Padomju-Nacionālistu savienība strauji paplašinājās un Džou tika izsaukts atpakaļ uz Ķīnu. Viņš pameta Eiropu ap jūlija beigām, 1924. gadā, un atgriezās Ķīnā kā viens no vecākajiem ĶKP biedriem Eiropā.
Guandžou izveidošana
Iespējams, Zhang Shenfu pamudināts, Džou 1924. gada augusta otrajā pusē vai septembra sākumā atgriezās Ķīnā, lai pievienotos Whampoa Militārās akadēmijas politiskajam departamentam. Zhang tur iepriekš strādāja. Ne precīzi amata pienākumi, kas Džou tika uzticēti, ne arī ieņemto amatu datumi nav zināmi. Pāris mēnešu pēc ierašanās, ap 1924.g. oktobri, viņš kļuva par politiskā departamenta vadītāja vietnieku, un vēlāk, iespējams, 1924.g. novembrī kļuva par iestādes vadītāju. Departaments bija pakļauts centrālajai valdībai; iestāde strādāja tiešā uzdevumā ideoloģiski apstrādāt Whampoa kadetus Ķīnas Nacionālās partijas virzienā, ceļot to lojalitāti un morāli. Papildus šiem darbiem Džou tika iecelts par Guandunas-Guansji komunistiskās partijas sekretāru un bija partijas pārstāvis ar pakāpi majors-ģenerālis.
Whampoa sala, desmit jūdzes lejtecē no Guandžou, bija padomju un nacionālistu partiju savienības sirds. Sala bija Ķīnas Nacionālistu Partijas apmācību centrs, un vēlāk kalpos par militāru aizmuguri nacionālistu kampaņai uz Ķīnas atkal apvienošanu, kura tobrīd bija sašķēlusies ducī militāru frakciju. Jau no paša sākuma akadēmija tika dibināta un apbruņota ar Padomju Savienības palīdzību. Arī mācībspēks lielākoties sastāvēja no komunistiem.
Līdztekus saviem pienākumiem Whampoa, Džou kļuva par Guandunas apgabala komunistiskās partijas komitejas sekretāru, kā arī provinces Militārās nodaļas komitejas loceklis. Džou enerģiski paplašināja komunistu ietekmi akadēmijā. Drīz viņš ļāva citiem ievērojamiem komunistiem iestāties Politiskajā departamentā: Chen Yi, Nie Rongzhen, Yun Daiying un Xiong Xiong. Džou spēlēja nozīmīgu lomu dibinot Jauno kareivju asociāciju (jaunatnes grupējums, kuru kontrolēja komunisti), kā arī īsmūžīgo komunistu grupējumu Dzirksteles. Tā viņš uzņēma vairākus jaunos komunistus, un izveidoja slēptu partijas atzaru, ar mērķi kontrolēt jaunos biedrus. Kad nacionālisti sāka uztraukties par arvien pieaugošo komunistu skaitu un salā izveidoja „Suņa Jisjaņa sabiedrību”, Džou centās to apspiest; konflikts starp šīm grupām noveda pie Džou izslēgšanas no akadēmijas.
Militārās aktiviātes
1925. gadā Džou piedalījās divās militārās Nacionālistu režīma operācijās, zināmas kā pirmā un otrā Austrumu Ekspedīcijas. Pirmā norisinājās 1925. gada janvārī, kad Chen Jiongming, ievērojams kartonēziešu militārais līderis, centās atkārtoti ieņemt Guandžou. Iepriekš viņu no turienes bija padzinis Suņs Jisjaņs. Nacionālistu režīma kampaņa pret Chen sastāvēja no Guandunas armijas (vadītājs Xu Chongzhi) spēkiem un diviem Nacionālistu partijas armijas apmācāmajiem pulkiem, ko vadīja Čans Kaiši un personālu no akadēmijas oficieriem un kadetiem. Cīņas ilga līdz 1925. gada maijam, kad Chen tika sakauts, bet ne pilnīgi. Kā politiskais oficieris Džou ekspedīcijā ceļoja līdzi Whampoa kadetiem.
Kad Chen pārgrupējās un 1925. gada septembrī atkārtoti uzbruka Guandžou, nacionālisti palaida otro ekspedīciju. Nacionālistu karaspēks tobrīd bija pārorganizēts piecos korpusos (vai armijās), kur piemēroja komisāru sistēmu — ar politisko departamentu un Nacionālistu partijas pārstāvjiem vairumā divīziju. Pirmo korpusu, kas sastāvēja no Nacionālstu partijas bruņotajiem spēkiem, vadīja Whampoa absolventi un komandēja Čans Kaiši, kas personīgi norīkoja Džou par vadītāju pirmā korpusa politiskajā departamentā. Drīz pēc tam nacionālistu partijas izpildvaras komiteja norīkoja Džou par Nacionālistu partijas pārstāvi, ieceļot viņu par galveno komisāru pirmajam korpusam. Pirmā lielākā ekspedīcijas kauja vainagojās ar Chen bāzes (Hoizhou) iekarošanu 15. oktobrī. Šaņtou tika ieņemta 6. novembrī un gada beigās nacionālisti kontrolēja visu Guandunas provinci.
Džou norīkošana par Pirmā korpusa divīziju galveno komisāru ļāva viņam iecelt komunistus par komisāriem atlikušajos četros no pieciem korpusiem. Pēc ekspedīcijām, Džou tika norīkots par pilnvaroto Austrumkrasta rajonā, un viņa pagaidu administratīvā kontrolē bija pāris apgabali; viņš acīmredzot izmantoja šīs privilēģijas, lai izveidotu komunistiskās partijas atzaru Shantou un stiprinātu partijas ietekmi uz vietējiem grupējumiem. Līdz šim Džou karjerā bija ticis visaugstāk.
Politiskās aktivitātes
Arī 1925. gads Džou bija nozīmīgs. Viņš bija labās attiecībās ar Deng Yingchao, ko satika Awakening Society, kamēr bija Tjandziņā. 1925. gada janvārī Džou vaicāja Ķīnas komunistiskai partijai un saņēma akceptu par precībām ar Deng. Abi apprecējās Guandžou 1925. gada 8. augustā.
Džou strādāja Whampoa līdz Zhongshan atgadījumam 1926. gada 20. martā, kad lielgaballaiva, komunistiem apkalpē, pārcēlās no Whampoa uz Guandžou bez Čana ziņas un atļaujas. Rezultātā 1926. gada maijā Čans Kaiši no akadēmijas izslēdza komunistus, kā arī veica tīrīšanas Nacionālistu partijā. Savā biogrāfijā Nie Rongzhen rakstīja, ka lielgaballaivas nolūks bija protestēt pret Džou Eņlaja (īslaicīgo) arestu.
Laiks Whampoa bija nozīmīgs periods, kad Džou bruģēja ceļu kā politiskais oficieris. Tā viņš kļuva par ievērojamu Komunistiskās partijas ekspertu šajā lauciņā; turpmāk liela daļa Džou dzīves tiks veltīta armijai. Džou darbojās ĶKP Guandunas reģionālās komitejas militārajā nodaļā, kas bija slepena. Nodaļa sastāvēja no trim locekļiem. Tā vispirms bija atbildīga par ĶKP kodola organizēšanu un iefiltrēšanu armijā. Šie kodoli bija „nelegāli” — tātad formēti bez Nacionālistu ziņas. Nodaļa bija atbildīga arī par līdzīgu kodolu organizēšanu citās bruņotās grupās, tostarp slepenās biedrībās un nozīmīgos satiksmes mezglos, piemēram, dzelzceļā un jūrasceļos. Džou veica plašu darbu šajos virzienos līdz brīdim, kad šķēlās Nacionālistu un Komunistu partijas un Padomju-Nacionālistu savienība 1927. gadā.
Žozefs Barass
Žozefs Barass (fr) bija beļģu sporta šāvējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
1204. gads
1204. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendārā sākās ceturtdienā.
Ūdens piesārņojums
Ar ūdeņu piesārņošanu parasti saprot dažādu antropogēnu aģentu nokļūšanu dabas ūdeņos. Rūpniecības un lauksaimniecības attīstība un iedzīvotāju dzīves līmeņa uzlabošanās saistīta ar ūdens patēriņa palielināšanos. Jau tagad daudzos pasaules reģionos ir jūtams saldūdens trūkums, ko izraisa ne tikai patēriņa pieaugums, bet arī ūdeņu piesārņošana ar atkritumiem un notekūdeņiem.
Ūdeņi arī dabiskā stāvoklī var būt piesārņoti - var saturēt dažādas neorganiskas un organiskas vielas un patogēnus organismus. Taču ūdeņu dabiskais piesārņojums parasti ir samērā neliels un neizraisa būtiskas izmaiņas ekosistēmā.
Pieaugot globālajam iedzīvotāju skaitam, arī pieprasījums pēc ūdens - dzeršanai, sanitārām vajadzībām, lauksaimniecībai un enerģijas ražošanai tikai palielinās. Tajā pašā laikā cilvēka darbība un klimata pārmaiņas traucē dabiskos ūdens ciklus, radot spiedienu uz saldūdens ekosistēmām.
Piesārņojums, infrastruktūras attīstība un resursu ieguve rada papildu problēmas.
Piesārņojošo vielu veids un daudzums saldūdenī nosaka ūdens piemērotību to izmantošanai – dzeršanai, peldēšanai un lauksaimniecībai. Turklāt saldūdens ekosistēmu piesārņojums ne tikai ietekmē cilvēkus, bet var ietekmēt zivju un citu savvaļas dzīvnieku dzīves kvalitāti.
Fizikālais piesārņojums
Tā izpausmes formas ir - siltuma piesārņojums, kas paaugstina ūdens t°, piemēram, termoelektrostacijas ūdeņos ievada daudz siltuma ar siltiem notekūdeņiem.
Tas nelabvēlīgi ietekmē ūdeņu bioloģiskos procesus, jo temperatūras paaugstināšanās ir kaitīga daudziem ūdens organismiem, kas spēj dzīvot noteiktā temperatūras intervālā. Bez tam, paaugstinoties ūdens temperatūrai, palielinās dzīvo organismu skābekļa patēriņš, bet tā šķīšanas spēja samazinās - radioaktīvie sārņi var nokļūt ūdens avotos, piemēram, no atomelektrostacijām, jo ūdens tiek izmantots reaktoru dzesēšanai. Parasti tas ir neliels, taču ilgākā laika posmā var izsaukt dzīvo organismu mutācijas - vielu cietās daļiņas (mehāniskie sārņi) – piemēram, sadzīves atkritumi.
Bioloģiskais piesārņojums
To veido ūdens objektam neraksturīgu dzīvnieku, augu, baktēriju, sēņu un vīrusu klātbūtne ūdenī.
Ūdens piesārņotāju grupas
Skābekli patērējošs piesārņojums
Organiskie atkritumi, kurus izmanto aerobie mikroorganismi skābekļa klātbūtnē. Ja ūdenī ir nepietiekama skābekļa koncentrācija, tad citas skābekli izmantojošās dzīvās būtnes var iet bojā, tāpēc ir svarīgi zināt bioķīmisko skābekļa patēriņu – BSP.
Ūdenī šķīstošas neorganiskas vielas
Sāļi, skābes, smago metālu savienojumi – ar šīm vielām piesārņots ūdens samazina ražas lauksaimniecībā un izraisa pastiprinātu metālu koroziju. Neorganiskas augu barības vielas: ūdenī šķīstoši nitrāti un fosfāti, kas var izraisīt eitrofikāciju. Organiskie savienojumi
Naftas produkti, benzīns, lielmolekulārie savienojumi, plastmasas, pesticīdi, šķīdinātāji, deterģenti u.c. Industriāli attīstīto valstu virszemes un pazemes ūdeņos ir konstatētas vismaz 700 sintētiskas organiskas vielas – daudzas no tām var izraisīt nieru slimības, iedzimtus defektus, vairākus vēža paveidus.
Suspendētas vielas
Ūdenī nešķīstošas augsnes vai grunts daļiņas, citas organiskas un neorganiskas vielas, kas rada ūdens duļķainību, apgrūtina barības atrašanu dažām ūdenī mītošām dzīvām būtnēm, uz savas virsmas var adsorbēt un pārvietot pesticīdus, baktērijas un citas bīstamas vielas, pasliktina ūdens augu fotosintēzes iespējas, ietekmē trofiskās ķēdes, nosēdumu veidā iznīcina zivju nārstošanas platības, aizpilda ezerus, izmaina upju gultnes.
Radioaktīvas vielas
Ūdenī šķīstošie radioizotopu savienojumi var akumulēties un pārvietoties no vienas sugas uz otru barības ķēdēs. Radioaktīvo vielu jonizējošais starojums var izraisīt iedzimtus defektus, saslimšanu ar vēzi un ģenētiskās informācijas bojājumus.
Siltums
Sasilušais ūdens, kas rodas dzesēšanas procesos, piemēram, siltumelektrostacijā un tiek ievadīts upēs vai ezeros. Temperatūras paaugstināšanās pazemina izšķīdušā skābekļa daudzumu un padara ūdens dzīvības formas jutīgākas pret slimībām, parazītiem un toksiskām ķimikālijām.
Patogēnie un nosacīti patogēnie organismi
Mikroorganismi, parazītiskie tārpi, vairums mikroorganismu nav bīstami un piedalās organisko vielu šķelšanas procesos, tomēr notekūdeņi var saturēt arī patogēnus mikroorganismus, kas var izraisīt infekcijas.
Notekūdeņi
Notekūdeņi ir viens no nozīmīgākajiem ūdeņu punktveida piesārņojuma avotiem. Tos pēc izcelsmes var iedalīt: - rūpnieciskajos (ražošanas) notekūdeņos, komunālajos notekūdeņos, lietus kanalizācijas notekūdeņos, sadzīves notekūdeņos.
Sadzīves notekūdeņi ir tādi notekūdeņi, kas radušies publiskās un dzīvojamās ēkās un sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas vietās dažādu fizioloģisko, higiēnas un sadzīves darbību dēļ.
Nokrišņu jeb lietus notekūdeņi ir ūdeņi, kas veidojas no atmosfēras nokrišņiem, tiem notekot no ēku jumtiem, ielām un citām virsmām ar pilnīgu vai daļēju virsmas segumu. Piesārņojuma samazināšanai regulāri jāveic atkritumu savākšana, ceļu segumu remonts, apzaļumošanas joslu norobežošana ar apmalēm un citi pasākumi.
Rūpniecības jeb ražošanas notekūdeņi ir ūdeņi, kas radušies uzņēmējdarbības vai ražošanas vietās un nav pieskaitāmi sadzīves vai nokrišņu notekūdeņiem.
Rūpniecisko notekūdeņu sastāvs un apjoms ir atkarīgs no konkrētas ražošanas nozares un var būt ļoti dažāds. Tie var saturēt arī īpaši toksiskas vielas.
Komunālo notekūdeņu sastāvā pārsvarā ir dabiskas izcelsmes neorganiskās (smiltis, minerālsāļi) un organiskās (tauki) vielas un vielas no sadzīves ķimikālijām (deterģenti). Komunālo notekūdeņu apjomu nosaka ūdens patēriņš dzīvojamā sektorā un pieplūdes no lietus kanalizācijas, kas parasti ir pieslēgta centralizētajai kanalizācijas sistēmai.
Lauksaimniecības noplūdes
Lauksaimniecības noplūdes veidojas kā punktveida piesārņojums no fermu teritorijām, mēslu krātuvēm, un difūzais piesārņojums no lauksaimniecībā izmantotās zemes (drenu notece, virszemes notece).
Īpaši izdalāmas slāpekļa un fosfora savienojumu noplūdes. Piemēram, slāpekļa savienojumu noplūde Latvijas teritorijā var būt 4-20 kg/ha gadā. Slāpekļa savienojumi iziet sarežģītu aprites un transformāciju ceļu no lauksaimniecības platībām līdz ūdens aprites galapunktam – jūrai.
Bieži vien lauksaimniecības radītā piesārņojuma (it īpaši difūzā, ko izraisa, organiskā un minerālmēslojuma nepareiza un pārmērīga lietošana) nodarītais kaitējums ūdens avotiem sabiedrībā netiek pienācīgi novērtēts. Pierādīts, ka lauksaimniecības noplūdes sastāda ievērojamu daļu no Baltijas jūras piesārņojuma.
Ūdens transports
Ūdens transports un ostu darbība arī nelabvēlīgi ietekmē ūdeņus, tos piesārņojot, piemēram, ar naftu un tās pārstrādes produktiem. Piesārņošana notiek avāriju, nelaimes gadījumu gan arī nolaidības vai pat noziedzīgas darbības rezultātā.
Pazemes ūdeņu problēmas
Pazemes ūdeņu stāvoklis ir saistīts ar virszemes ūdeņu, augsnes u.c. vides komponentu aizsardzības līmeni.
Galvenie faktori, kas nosaka pazemes ūdeņu aizsardzību var tikt iedalīti kā: dabiskie - maz caurlaidīgu nogulumu esamība, pazemes ūdeņu dziļums, pārklājošo iežu filtrācijas un absorbcijas īpašības, augstāk un zemāk ieguļošo horizontu līmeņu attiecība;
Jebkurš piesārņojums nonākot pazemes ūdeņos tur saglabājas ilgi, jo zemās temperatūras, skābekļa trūkums un lēnais plūsmas ātrums negatīvi ietekmē ūdens pašattīrīšanās procesus.
Piesārņojuma pārnese
Piesārņojuma pārnese ar pazemes ūdeņu plūsmu var notikt ļoti lēni un ir atkarīga no iežu porainības vai plaisainības un hidrauliskā gradienta, kas savukārt zināmā mērā ir atkarīgs no reljefa. Par noteicošo apstākli piesārņojošo vielu pārnesē ar pazemes ūdens plūsmu tiek uzskatīta piesārņoto zonu ilgstoša saglabāšanās.
Piesārņojuma ietekme uz virszemes ūdeņiem
Ūdensteču un ūdenstilpju hidroloģiskajā režīmā ir mazūdens periodi, kad to ūdens daudzumu papildina galvenokārt pazemes ūdeņi. Ja tie ir piesārņoti, tad piesārņojošās vielas nonāk arī virszemes ūdens objektos.
Īpaši nelabvēlīga situācija veidojas tad, ja ūdens avota sateces baseina teritorijā ir liels lauksaimniecībā izmantojamo zemju īpatsvars, kur lielās devās tiek lietoti minerālmēsli vai kūtsmēsli, kā arī lielu esošo vai bijušo lopkopības fermu apkārtnē ar nesakārtotu kūtsmēslu savākšanas un uzglabāšanas sistēmu.
Saimnieciskās darbības izraisīto avāriju risks
Pazemes ūdeņus apdraud dažāda veida transporta, rūpnieciskās, uzglabāšanas terminālu (naftas produktu, pesticīdu, minerālmēslu), cauruļvadu avārijas.
Sevišķi nelabvēlīga situācija veidojas, ja avārijas sekas ātri netiek likvidētas un piesārņojošās vielas nesavāktas uz zemes atrodas ilgāku laiku, kā arī, ja avārija notikusi teritorijā ar labi filtrējošu grunti un iežiem.
Atkritumu ietekme
Šī problēma saistīta ar nesakārtotiem atkritumu savākšanas, uzglabāšanas un deponēšanas jautājumiem.
Tā kā agrāk izveidotajās atkritumu izgāztuvēs netika izveidota atbilstoša hidroizolācija, atkritumu masa tiek regulāri caurskalota ar nokrišņiem un sniega kušanas ūdeņiem, kuri bagātinātas ar dažādām piesārņojošām vielām un nonāk pazemes ūdeņos.
Transporta ietekme
Transporta ietekme uz pazemes ūdeņiem veidojas kā difūzais (izkliedētais) piesārņojums ap lidostām, dzelzceļiem, automaģistrālēm un kā punktveida piesārņojums ostās un degvielas uzpildes stacijās.
Lauksaimnieciskās ražošanas ietekme
Iestrādājot minerālmēslus un organisko mēslojumu augsnē un izsmidzinot pesticīdus, ja to iestrādes normas nav agrotehniski pamatotas, veidojas priekšnoteikumi piesārņojošo vielu infiltrācijai gruntsūdeņos. Lokāls pazemes ūdeņu piesārņojums veidojas ap minerālmēslu un pesticīdu noliktavām, kūtsmēslu krātuvēm gadījumos, ja, piemēram, tās uzceltas uz smilšainām gruntīm bez atbilstošas hidroizolācijas, mēslojuma un pesticīdu pārkraušana vai uzglabāšana notiek zem klajas debess utt.
Pazemes ūdeņu pārmērīga ekspluatācija
Pārmērīga pazemes ūdeņu ieguve noved pie tā, ka pazemes ūdeņu resursi nepaspēj atjaunoties dabiskā ceļā. Tad pazeminās ūdens līmenis, veidojas tā saucamās depresijas piltuves, kas savukārt rada labvēlīgus apstākļus pazemes ūdeņu horizontu piesārņošanai no augšas, vai arī, piemēram, piekrastes zonās, jūras ūdeņu pieplūdei tieši ūdens horizontā.
Dzeramā ūdens kvalitāte
Šo problēmu izsauc pazemes ūdens zemā kvalitāte, kas saistās ar pazemes ūdeņu piesārņošanu vai, visbiežāk, ar to dabisko sastāvu.
Provodņiks
Provodņiks (ru, latviski — "Pavadonis") bija Krievijas—Francijas gumijas ražošanas kopuzņēmums Ganību dambī 31 Sarkandaugavā Rīgā, kas darbojās no 1888. līdz 1915. gadam.
1889. gadā rūpnīcā strādāja 650, 1897. gadā 2775 (1267 latvieši, 1254 lietuvieši un poļi, 177 krievi, 59 vācieši un 18 igauņi), bet pirms Pirmā pasaules kara ap 6000 darbinieku.
Vēsture
"Provodņiks" nodibināts 1888. gadā, sākotnēji rūpnīca ražoja gumiju ķirurģijai, cieto gumiju galošām un linoleju 13 700 m2 ražošanas platībā. Uzņēmuma pamatkapitāls bija 700 000 rubļu 1888. gadā. 1889. gada rudenī nodega galošu cehs un rūpnīca apturēja savu darbību, to atsākot pēc gada. Pirmās "Provodņika" ražošanas ēkas projektēja Edmunds fon Trompovskis un Jans Benedikts Vodzinskis (Wodzinski 1859—1926). Pēc 1892.—1900. gada saimnieciskās krīzes pārvarēšanas ražošanas apjomi strauji palielinājās un 1906. gadā ražošanas telpu platība sasniedza 46 000 m2, pamatkapitāls 1907. gadā pieauga līdz 7 miljoniem rubļu un rezerves kapitāls līdz 6 miljoniem rubļu. Gada apgrozījums 1910. gadā bija 21 miljons rubļu. Galošu ražošana pieauga no 500 pāriem dienā 1889. gadā līdz 35 000 pāru dienā 1910. gadā.
1914. gadā biedrībai "Provodņiks" piederēja 220 ražošanas un dzīvojamo ēku. Tā lielos daudzumos ražoja tehnisko gumiju, gumijas šļūtenes, riepas (gan automašīnu, gan vieglo ratu), linoleju, izolācijas materiālus, azbesta izstrādājumus un audumu, ebonītu, ūdensnecaurlaidīgus audumus, rotaļlietas (galvenokārt bumbas). Pēc ražošanas apjomiem tā laika pasaules gumijas izstrādājumu ražošanā "Provodņiks" ieņēma ceturto vietu, bet riepu ražošanā — otro vietu.
1915. gadā visas iekārtas evakuēja uz Krieviju. Pēc Pirmā pasaules kara rūpnīcas telpās darbojās kokapstrādes rūpnīca (1925—1935), bet Latvijas PSR laikā 1946. gadā tajās sāka darboties Rīgas elektromašīnbūves rūpnīca (RER).
Vadība
Fabrikas izpilddirektors (no 1900. gada), ģenerāldirektors un valdes priekšsēdētājs (no 1906. gada) bija Boriss Vitenbergs (Boris Wittenberg; 1867—1942). Tehniskie direktori bija Arnolds fon Hertvigs (1859—1928), Artūrs Fēgedings (1878—1936), Kārlis Hanss Ēmans (1859—pēc 1920).
Kotlasas rajons
Kotlasas rajons ir Krievijas Arhangeļskas apgabala administratīvais rajons apgabala dienvidaustrumu daļā. Rajons robežojas ar Arhangeļskas apgabala Ustjas rajonu rietumos, Krasnoborskas rajonu ziemeļos, Ļenas rajonu ziemeļaustrumos un Viļedas rajonu austrumos, Kirovas apgabala Luzas rajonu dienvidaustrumos, kā arī Vologdas apgabala Veļikijustjugas rajonu dienvidos. Rajons robežojas arī ar diviem pilsētas municipālajiem viedojumiem: Korjažmu un Kotlasu.
Klods Bernārs
Klods Bernārs (1813. gada 12. jūlijs — 1878. gada 10. februāris) bija franču fiziologs. Hārvardas universitātes vēsturnieks Airoms Bernards Kouens par viņu ir teicis: "viens no nozīmīgākajiem vīriem zinātnē". Starp daudziem citiem sasniegumiem, viņš bija viens no pirmajiem, kurš ierosināja aklos eksperimentus, lai nodrošinātu zinātnisko novērojumu objektivitāti. Viņš bija pirmais, kurš definēja jēdzienu milieu intérieur, zināma kā homeostāze.
Biogrāfija
Bernārs piedzima 1813. gadā Sent-Džulienas ciematā netālu no Villefranche-sur-Saône. Viņš ieguva pirmo izglītību pilsētas Jezuītu skolā. Tad turpināja mācīties koledžā Liānā, kuru viņš tomēr drīz pameta, lai kļūtu par aptiekāra palīgu. Par spīti reliģiskajai izglītībai, Bernārs bija agnostiķis. Brīvajā laikā viņš nodevās komēdiju rakstīšanai, un panākumi, kurus viņš guva, mudināja viņu mēģināt uzrakstīt drāmu piecos cēlienos Arthur de Bretagne.
Andrupenes Sloboda
Andrupenes Sloboda ir ciems Andrupenes pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 255 km attālumā no Rīgas.
Klods Bernārs
Biogrāfija
1834. gadā, divdesmit viena gada vecumā viņš devās uz Parīzi, ņemdams līdzi savu lugu, lai ar to iepazīstinātu Marku Džerardinu, bet kritiķis viņu atrunāja no domas izvēlēties literāta profesiju un mudināja viņu labāk studēt medicīnu. Bernārs sekoja viņa padomam un kursa laikā kļuva par praktikantu slimnīcā Hôtel-Dieu de Paris. Tur viņš nodibināja kontaktus ar izcilo fiziologu Fransuā Madžendi, kurš bija ārsts slimnīcā. Bernārs kļuva par laborantu koledžā Collège de France 1841. gadā.
1845. gadā Bernārs apprecēja Mariju Fransuā "Faniju" Martinu, lai gūtu labumu — viņas pūrs palīdzēja finansēt viņa eksperimentus. 1847. gadā viņu iecēla par koledžas profesora vietnieku un 1855. gadā viņš pats kļuva par profesoru. Tajā laikā viņa pētniecības lauks netika uzskatīts par vērtīgu, laboratorija, kas viņam tika piešķirts bija vienkārši pagrabs. Luiss Napoleons bija tas, kurš 1864. gadā pēc intervijas ar viņu, uzbūvēja laboratoriju muzejā Muséum national d'Histoire naturelle. Tajā pat laikā Napoleons III nodibināja profesūru, kuru Bernārs pieņēma un pameta universitāti. Tajā pašā gadā (1868) viņš arī tika atzīts par Académie française locekli un tika iecelts, kā ārzemju loceklis Karaliskās Zviedrijas Zinātņu akadēmijā.
Kad 1878. gada 10. februārī viņš nomira, tika rīkotas publiskas bēres. Tas bija gods, kāds vēl nekad nebija izrādīts zinātniekam Francijā. Viņš tik apglabāts Père Lachaise kapsētā Parīzē.
Darbi
Kloda Bernāra pirmais nopietnais darbs bija par aizkuņģa dziedzera funkcijām, viņš pierādīja, ka tā sulai ir liela nozīme gremošanas procesā. Ar šo sasniegumu viņš ieguva balvu no Franču Zinātņu akadēmijas par eksperimentālo fizioloģiju.
Otrais pētījums, iespējams visslavenākais, bija par glikogēna funkcijām aknās. Veicot savu pētījumu, viņš nonāca pie secinājumiem, kuri sāka atklāt cēloņus cukura diabētam, ka aknām, neskaitot to, ka tās sekretē žulti, ir loma arī iekšējā sekrēcijā, kurā aknas sagatavo cukuru, izmantojot asins elementus, kad tās plūst caur tām.
Milieu interieur
Milieu interieur ir process ar kuru visvairāk asociējas Bernārs. Viņš rakstīja: "Iekšējās vides (Milieu interieur) stabilitāte ir nosacījums brīvai un neatkarīgai dzīvei." Tas ir pamatprincips, kuru vēlāk nosauca par homeostāzi, terminu izdomāja Volters Bredfords Kannons. Viņš arī paskaidroja: Viņam arī bija liela interese par indes fizioloģisko iedarbību, īpaši lielu uzmanību viņš pievērsa kurārei un oglekļa monoksīda gāzei.
Vivisekcija
Bernāra zinātniskie pētījumi tika veikti caur vivisekciju, viņš bija tās galvenais piekritējs tajā laikā Eiropā. Viņš rakstīja: "Fiziologs nav parasts cilvēks. Viņš ir izglītots cilvēks, kurš ir pilnībā apsēsts ar zinātnisku ideju. Viņš nedzird dzīvnieku sāpju saucienus. Viņš ir akls uz tekošajām asinīm. Viņš neredz neko citu izņemot ideju un viņš atklās noslēpumus, kurus no viņa slēpj organisms."
Bernārs prakstizēja vivisekciju par spīti viņa sievas un meitas riebumam. Viņš nešaubīgi ticēja, ka medicīnas attīstība un cilvēka ciešanu atvieglojums attaisno dzīvnieku ciešanas, bet viņa sieva nebija pārliecināma. Pāris tika oficiāli šķirsts 1869. gadā un viņa sieva uzsāka aktīvu kampaņu pret dzīvnieku vivisekciju.
Viņa sieva un meita nebija vienīgās, kurās viņa eksperimenti rosināja riebumu. Ārsts un zinātnieks Džordžs Hogans pavadīja četrus mēnešus vērojot un strādājot Bernāra laboratorijā un bija viens no retajiem tā laika hronikas autoriem, kas uz turieni devās. Vēlāk viņš aprakstīja, ka pieredze Bernāra laboratorijā viņu "sagatavoja redzēt ne tikai zinātni, bet arī cilvēcību, labāk ir iet bojā nekā ķerties pie šādiem līdzekļiem, lai saglabātu dzīvību."
Kļavaisa
Kļavaisa (arī Klavaisa, Klavaiša, Kļavaiša) ir Palsas kreisā krasta pieteka Smiltenes novadā.
Izteka - uz austrumiem no Krievu purva. Tek ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Palsā lejpus Palsmanes. Lielākā pieteka - Kumeļupe. Kļavaisu šķērso valsts autoceļi P27 (Smiltene—Gulbene) un V243 (Blome–Birzuļi–Palsmane), tās krastos atrodas Palsmane.
Ar mīlestību no Krievijas
Ar mīlestību no Krievijas (en) ir 1963. gada britu spiegu filma, kuras režisors ir Terenss Jangs. Šī ir otrā filma par Džeimsu Bondu, viņu attēlo Šons Konerijs. Filmas sižets ir balstīts uz Iana Fleminga 1957. gada romānu ar tādu pašu nosaukumu. Filmā Bonds dodas uz Turciju, lai iegūtu atšifrēšanas mašīnu, kamēr organizācija "SPECTRE" ir iecerējusi atriebties Bondam par Doktora Nē nāvi.
Galvenās lomas filmā atveido Šons Konerijs, Daniela Bjanki, Pedro Armendarizs, un Roberts Šovs. Filma guva plašu atzinību kritiķu vidū un sasniedza kopējos ienākumus 79 miljonu ASV dolāru apmērā.
Līvi (Drabešu pagasts)
Līvi ir ciems Cēsu novada Drabešu pagastā. Izvietojies Cēsu pilsētas dienvidu pierobežā pie autoceļa P14 8 km no pagasta pārvaldes Ausmās, 3 km no Cēsu pilsētas centra un 85 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies padomju gados netālu no kādreizējās Līvu pagasta valdes kā kolhoza «Sarkanais karogs» ciemats. Līvos atrodas Drabešu Jaunās pamatskolas pirmsskola, bibliotēka, dienas aprūpes centrs «Līvi», vairāki veikali, uzņēmumi. Pie bijušā pagastnama atrodas piemineklis Cēsu pulka Skolnieku rotas karavīriem.
Vingrošana 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Vingrošana 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Tokijā norisinājās no 25. jūlija līdz 8. augustam un tika aizvadītas trijās disciplīnās - sporta un mākslas vingrošanā, kā arī vingrojumi uz batuta.
Žūpu Bērtulis
Žūpu Bērtulis (sākotnēji — Lustes spēle no zemnieka, kas par muižnieku tape pārvērsts) ir Aleksandra Johana Stendera lokalizēta luga. Pirmā latviski iespiestā luga.
Lugas pamatā ir dāņu rakstnieka Ludviga Holberga luga "Kalnu Jepe" (Jeppe paa Bjerget), kuru Stenders 1790. gadā iztulkojis ar nosaukumu "Lustes spēle no zemnieka, kas par muižnieku tape pārvērsts", turpmākajos izdevumos luga tika nosaukta par "Žūpu Bērtuli". Šī ir joku luga par zemnieku, kas pēc pamošanās no reibuma sevi iedomājas par muižnieku. Darbā īpašs uzsvars likts uz žūpības netikuma apkarošanu.
Luga vispirms bija domāta tikai lasīšanai, tomēr vēlāk tikusi arī uzvesta. Strēlnieku dārzā celtajā vācu Strēlnieku biedrības vingrošanas zālē Turnhalle, Rīgā, ar šīs lugas iestudējumu tika atklāts pirmais latviešu teātris, tas tiek uzskatīts par latviešu profesionālā teātra sākumu. Par lugas iestudējumu "Mājas Viesī" tika rakstīts: "Kas vien šo kumēdiņu stāstu lasījis un pazīst, tas nekavēsies uz skatīšanos nākt".
tika atklāta teātra izrādei veltīta piemiņas zīme — sarkanbrūns granīta laukakmenī veidota piemiņas zīme. Autors ir tēlnieks Oļegs Skarainis. Akmens ir 2,1 m augsts, 1,3 m plats, 1,5 m biezs. Tika uzstādīta Strēlnieku biedrības ēkas un Turnhalle atrašanās vietā, 2000. gadā akmens tika pavērsts pret Kongresu namu.
Divas Frīdas
Divas Frīdas (es) ir meksikāņu mākslinieces Frīdas Kalo eļļas krāsas glezna. Tā bija Kalo pirmā lielizmēra glezna un tiek uzskatīta par vienu no viņas vērtīgākajiem darbiem. Tas ir dubults pašportrets, kurā attēlotas divas Frīdas versijas, kas apsēdinātas blakus. Viena apģērbusi baltu Eiropas stila Viktorijas laikmeta kleitu, bet otra tradicionālu Tehuanas kleitu. Glezna tapusi 1939. gadā, tajā pašā gadā, kad Kalo izšķīrās no Djego Riveras.
Daži mākslas vēsturnieki norādījuši, ka divi tēli ir Frīdas duālās izcelsmes attēlojums. Viņas tēvs, Giljermo Kalo, bija vācietis, bet viņas māte, Matilde Kalderona bija jauktas spāņu un Amerikas indiāņu izcelsmes. Citā interpretācijā Tehuanas Frīda ir tā, ko apbrīnoja viņas vīrs Djego Riveira, bet eiropiešu Frīda ir tā, ko viņš atraidīja. Māksliniece pati atceras, ka šis tēls ir nācis no viņas atmiņām par bērnības iedomu draugu.
Abām Frīdām klēpī ir priekšmeti; meksikāņu Frīdai tas ir neliels Djego Riveiras portrets, bet eiropeiskā Frīda tur ķirurģisko pinceti. Uz Eiropas Frīdas baltās kleitas pil asins no ar šķērēm pārgriezta asinsvada. Asinsvads savieno abas Frīdas, sākoties no to rokām un ejot caur viņu sirdīm. Darbs atsaucas uz Kalo pastāvīgajām sāpēm un ķirurģiskajām procedūrām dzīvē un acteku cilvēku upurēšanas tradīciju. Tā kā šo darbu Kalo pabeidza īsi pēc šķiršanās, Eiropas Frīdai trūkst gabala sevis, viņas Djego.
Saskaņā ar Kalo drauga, Fernando Gamboa, stāstīto, Frīda gleznai ietekmējās no divām togad iepriekš skatītām gleznām Luvrā, Teodora Šaserio Divas māsas un anonīmā Gabriela d'Estrē un viena no viņas māsām.
Divas Frīdas atrodas Mehiko modernās mākslas muzejā.
Breidens Points
Breidens Points (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2020) Points pārstāv NHL komandu Tampabejas "Lightning".
Spēlētāja karjera
Iepriekš Points ir spēlējis AHL komandā Sirakjūsas "Crunch". 2020. gadā kopā ar "Lightning" izcīnīja Stenlija kausu. Points bija finālsērijas izšķirošo vārtu autors.
Kanādas hokeja izlases sastāvā ir spēlējis 2017. gada Pasaules čempionātā.
Vieglatlētika 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 200 metri vīriešiem
200 metri vīriešiem bija viena no 23 disciplīnām, kas tika aizvadīta vieglatlētikas sacensību ietvaros 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē. Sacensības notika 1900. gada 22. jūlijā, krietni pēc lielākās daļas pārējo vieglatlētikas pasākumu, Kruakatelānā, Buloņas meža teritorijā. Tajās startēja 8 sportisti no septiņām valstīm.
Disciplīna bija sadalīta divās kārtās, kuras notika vienā dienā. Pirmajā kārtā bija 2 priekšskrējieni, kurā katrā startēja 4 sportisti. Divi labākie sportisti no katra priekšskrējiena startēja fināla skrējienā.
Zelta medaļu, ar fināla rezultātu 22,2 sekundes izcīnīja ASV sportists Volters Tjūksberijs. Sudraba medaļu ieguva Indijas sportists Normens Pričards, viņa rezultāts bija 22.8 sekundes. Savukārt bronzas medaļu ieguva Austrālijas sportists Stens Roulijs, kura rezultāts finālā bija 22.9 sekundes.
ASV sportists Viljams Holands, ar rezultātu 24.0 sekundes, uzstādīja pirmo olimpisko rekordu šajā disciplīnā. Vēlāk fināla skrējienā šo rekordu uzlaboja Volters Tjūksberijs, viņa jaunais rekords bija — 22.2 sekundes.
Rekordi
(*) — neoficiālais 220 jardu (201.17 metru) rekords
Pārstāvētās valstis un sportisti
200 metru sacensībās startēja 8 sportisti no 7 valstīm.
Krimuldas-Pēterupes draudzes novads
Krimuldas-Pēterupes draudzes novads bija viens no 25 Vidzemes guberņas Rīgas apriņķa draudzes novadiem.
Vēsture
Ķizbeles jeb Kubeseles baznīcu 1205. gadā pie sava pilskalna uzcēla Gaujas līvu ķēniņš Kaupo kopā ar priesteri Alebrandu. Zviedru Vidzemes baznīcu revīzijā 1630. gadā konstatēts, ka Ķizbeles baznīca bijusi bez spārēm un jumta, vienīgi koris segts salmiem, 1643. gada revīzija secināja, ka baznīca ir bijusi gatava. Pēc Lielā Ziemeļu kara 1775. gadā atkal laboja jumtu, bet 1865. gadā izdarīja pamatīgu remontu. No 1902. gada līdz 1905. gadam pēc Augusta Reinberga projekta koka torņa vietā tika uzcelts 46 m augsts, masīvs mūra tornis.
Muižas
1826. gadā Krimuldas-Pēterupes draudzes novadā bija Krimuldas mācītājmuiža un desmit muižas:
Rambutāns
Rambutāns (Nephelium lappaceum) ir Dienvidaustrumu Āzijā augošs līdz 12—20 m augsts ziepjkoku dzimtas tropu koks. Par rambutānu sauc arī šī koka augļus — 3—6 cm ovālas ogas.