cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etoloģija
Pētījumu objekti
Etoloģija veic pētījumus trijos dzīvības organizācijas līmeņos: indivīda, populācijas un biocenozes līmenī. Visus pētījumus koordinē Starptautiskā etologu komiteja, bet Latvijā etoloģijas pētījumus veic Latvijas Universitātes Bioloģijas fakultāte un Latvijas Dabas muzeja speciālisti. Etoloģijas attīstība ir ietekmējusi arī veterinārmedicīnas uzplaukumu, jo dzīvnieka uzvedības izpēte ļauj ārstam saprast gan slimību, gan arī pašu dzīvnieku. Izšķir arī cilvēka etoloģiju, bet pētīt cilvēku ir salīdzinoši grūtāk nekā dzīvnieku, jo cilvēka mācīšanās un domāšana maskē instinktīvās kustības.
Teletūbiji
"Teletūbiji" ir BBC veidota BAFTA televīzijas balvu ieguvusi bērnu televīzijas programma, kas paredzēta galvenokārt pirmskolas vecuma bērniem. To no līdz  veidoja Ragdoll Productions. Kopā tika uzņemtas 365 epizodes. Šajā raidījumā tiek stāstīts par četru teletūbiju (Tinkija Vinkija, Dipsija, Lā-lā un Pū) piedzīvojumiem. Katrs no teletūbijiem ir savā krāsā. Tinkijs Vinkijs ir violets, Dipsijs — zaļš, Lā-lā — dzeltens un Pū ir sarkans. Katram no viņiem pieder arī savs priekšmets: Tinkijam Vinkijam soma, Dipsijam cepure, Lā-lā bumba un Pū skrejritenis.
Latvijā to rādija LTV2 un LNT.
Murasaki Sikibu
Murasaki Sikibu (ja, Murasaki Shikibu; dzimusi 973. vai 978. gadā, mirusi 1014. vai 1031. gadā) bija japāņu rakstniece, dzejniece un galma dāma imperatora galmā Heianas periodā. Viņa ir sarakstījusi romānu “Leģenda par Gendži”, kas ir vispāratzīts par Japānas literatūras augstāko sasniegumu. Darbs tika sarakstīts aptuveni no 1000. līdz 1012. gadam. Murasaki Sikibu ir rakstnieces pseidonīms, viņas īstais vārds nav zināms, taču, iespējams, viņa ir Fudživara Takako (藤原 香子, Fujiwara no Takako), kas ir tikusi pieminēta 1007. gada tiesas dienasgrāmatā kā imperatora galma dāma.
Heianas perioda sievietes tradicionāli nevarēja apgūt ķīniešu valodu, kurā tika veikti pieraksti valdībā, tomēr Murasaki, augot izglītota tēva ģimenē, izrādīja labas sekmes tās apguvē. Divdesmit gadu vecumā viņa apprecējās un laida pasaulē meitu. Divus gadus vēlāk Murasaki vīrs nomira. Nav skaidri zināms, kad Murasaki sāka rakstīt romānu “Leģenda par Gendži”, bet pētnieki uzskata, ka tas notika pirms vai neilgi pēc vīra nāves. Ap 1005. gadu Murasaki tika uzaicināta uz imperatores Šosi galmu kā galma dāma, visticamāk tāpēc, ka prata rakstīt. Murasaki turpināja rakstīt, pievienojot savam darbam ainas no galma dzīves. Pēc pieciem vai sešiem gadiem viņa aizgāja no galma un devās uz Bivas ezera apkārtni. Pētniekiem ir atšķirīgas versijas par Murasaki miršanas gadu. Daudzi uzskata, ka viņa mirusi 1014. gadā, bet daži uzskata, ka viņa bija dzīva vēl 1031. gadā.
Beress Frederiks Skiners
Beress Frederiks Skiners (en; — ) bija viens no ietekmīgākajiem 20. gadsimta psihologiem, kas attīstīja uzvedības psiholoģijas jeb biheiviorisma idejas, kā arī veicināja psiholoģijas kā uz eksperimentāliem pētījumiem balstītas zinātnes attīstību.
Skiners pievērsa uzmanību tikai tādai cilvēka uzvedībai, kas ir tiešā veidā novērojama un atteicās no teorētiski deduktīviem jēdzieniem. Sekojoši, Skiners ir viens no redzamākajiem 20. gadsimta empīrisma skolas pārstāvjiem. Savas idejas demonstrējis ar paša izgudrotās Skinera kastes palīdzību.
Viens no viņa mūža būtiskākajiem devumiem ir grāmata "Verbālā uzvedība" (Verbal behavior), par kuru savukārt ietekmīgu kritiku ir uzrakstījis cits 20. gadsimta zinātnieks Noams Čomskis.
Oira Linda
Oira Linda (frīzu: Oera Linda Boek, vācu: Ura-Linda-Chronik), saukts arī par Oira Lindas dzimtas grāmatām, ir pretrunīgi vērtēts frīzu vēsturisks, mitoloģisks un reliģisks teksts, kas atklāts 19. gadsimtā. Daļa pētnieku, pamatojoties uz lingvistisko analīzi, uzskata, ka darbs ir falsifikācija, taču, tās satura dēļ, citi to uzskata par autentisku.
Vēsture
Oira Lindas dzimtas grāmatas, tobrīd zināmas kā Thet Oera Linda Bok, nonāca atklātībā 1867. gadā, kad Kornēlijs Overs de Lindens (Cornelis Over de Linden, 1811-1874) nodeva manuskriptu, ko viņa dzimta esot glabājusi paaudzēm ilgi, Frīzlandes bibliotekāram Elko Verveisam (Eelco Verwijs, 1830-1880) tulkošanai un izdošanai. Verveiss no manuskripta atteicās, bet 1872. gadā Dr. J.G.Ottema (J.G. Ottema, 1804-1879), prominents Frīziešu vēstures un kultūras biedrības biedrs, izdeva tulkojumu nīderlandiešu valodā. 1876. gadā to angliski pārtulkoja Viljams Sandbahs. 1933. gadā manuskripts tika pārtulkots vāciski (kā Die Ura Linda Chronik) un kļuva par populāru darbu vācu skolās, kā arī vienu no Heinriha Himlera mīļākajām grāmatām.
Pašreizējā manuskripts ir datēts ar 1256. gadu, taču tajā ir apgalvots, ka tas ir pārrakstīts no senākiem manuskriptiem, bet tekstu sākotnēji sarakstījuši vairāki cilvēki laika posmā no 2194. gada p.m.ē. un 803. gadam m.ē.
DEAC
SIA Digitālās Ekonomikas Attīstības Centrs (DEAC, DEAC European Data Center) ir Latvijā bāzēts viens no lielākajiem datu centriem un IT ārpakalpojumu sniedzējiem Ziemeļeiropā, kas pieder Šveices investīciju uzņēmumam Quaero Capital. DEAC apkalpo klientus no visas pasaules, taču pamatdarbība vērsta uz Eiropu un ASV, piedāvājot datu glabāšanas un pārvaldības pakalpojumus uzņēmumiem datu centros Rīgā, Lietuvā, Amsterdamā, Frankfurtē, Kijivā un Londonā.
Vēsture
DEAC dibināts 1999. gada 9. augustā kā SIA "Digitālās Ekonomikas Attīstības Centrs". 2000. gadā, bijušajā Padomju Savienības laika bumbu patvertnē pēc īpašuma privatizācijas, tika atvērts moderns pazemes datu centrs Grīziņkalns, kļūstot par tā laika vienīgo pazemes datu centru Austrumeiropā. DEAC bija strauji panākumi, jo jau 2000. gadā uzņēmumam bija tādi starptautiski klienti kā Microsoft, IBM, Lotus un Telia. Sakarus nodrošināja telekomunikāciju uzņēmums SIA Lattelekom (tagad — SIA Tet).
Datu centri un klātienes punkti
DEAC datu centri un klātienes punkti atrodas vairākās vietās Eiropā. DEAC datu centros piedāvā dažādus pakalpojumus ieskaitot: iekārtu izvietošanu, statņu nomu u.c.
Sveša suga
Sveša suga (alien species) — konkrētai teritorijai vai konkrētam biotopam neraksturīga suga, kura teritorijā vai biotopā nokļuvusi dabiski vai ar cilvēka palīdzību.
DEAC
Datu centri un klātienes punkti
Šobrīd DEAC ir 2 datu centri un 5 klātienes punkti:
Finanšu rādītāji
Pēc 2021. gada apgrozījuma datiem, DEAC bija Latvijas TOP 1000 lielāko uzņēmumu vidū. Uzņēmuma apgrozījuma attīstība gadu gaitā bijusi sekojoša:
Sveša suga
Svešas sugas mēdz iedalīt vēl sīkāk, atkarībā no tā, kā suga nokļuvusi jaunajā teritorijā. Jaunajā teritorijā vai biotopā nokļuvusi suga var kļūt agresīva un strauji sākt vairoties. Šādas agresīvas svešās sugas sauc par invazīvām sugām. Arī vietējā suga var kļūt agresīva.
23. trolejbusu maršruts (Rīga)
Darbdienās pa 23. trolejbusu maršrutu kursē 8 trolejbusi, bet brīvdienās — 3 trolejbusi.
Kandavas pagasts
Kandavas pagasts ir viena no Tukuma novada administratīvajām teritorijām. Ietver no visām pusēm Kandavas pilsētu, kā arī robežojas ar sava novada Cēres, Zemītes, Vānes, Matkules, Pūres un Jaunsātu pagastiem, kā arī Talsu novada Abavas, Virbu un Strazdes pagastiem.
23. trolejbusu maršruts (Rīga)
23. trolejbusu maršrutu apkalpo RP SIA "Rīgas Satiksme" 2. trolejbusu parks.
Kandavas pagasts
Vēsture
Mūsdienu Kandavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Aizdzires muiža (Gut Adsirn, Aizdzire), Kalna muiža (Hohenberg, Kalnmuiža), Līgu muiža (Gut Ligen), Rūmenes muiža (Gut Ruhmen, Rūmene), Valdeķu muiža (Gut Waldeck, Valdeķi).
Pēc 1920. gada zemes reformas Kandavas kroņa muiža (Amt Kandau) sadalīta 40 vienībās 490 ha kopplatībā, Kandavas mācītājmuiža (Pastorat Kandau, 413 ha) 18 vienībās, Kandavas mežkunga muiža (Forstei Kandau, 145 ha) 13 vienībās, Daigones muiža (Deguhnen, 251 ha) 15 vienībās, Rūmenes muiža (Ruhmen, Rumen , 617 ha) 43 vienībās, Aizdzires muiža (Adsirn, 2487 ha) 125 vienībās, Līgu muiža (Ligen, Liegenhof, 147 ha) 11 vienībās, Putnēnmuiža (Putnen, Puttnen, 360 ha) 12 vienībās.
1935. gadā Kandavas pagasta platība bija 180 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Kandavas, Aizdzires, Daigones un Līgas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1957. gadā Kandavas un Līgas ciemus pievienoja Kandavai, izveidojot Kandavas lauku teritoriju. 1961. gadā daļu lauku teritorijas pievieno Aizdzires ciemam. 1975. gadā lauku teritorijai pievieno daļu Aizdzires un Pūres ciemu, bet 1977. gadā teritoriju atgriež Aizdzires ciemam. 1990. gadā Aizdzires ciemu reorganizēja par pagastu, bet 1991. gadā pārdēvēja par Kandavas pagastu. 1996. gadā Kandavas un Cēres pagastus pievieno Kandavai, otro reizi izveidojot Kandavas lauku teritoriju. 1997. gadā lauku teritorijai pievieno Matkules un Zemītes pagastus. 1999. gadā Kandavas pilsētu ar lauku teritoriju reorganizē par Kandavas novadu. 2009. gadā, reorganizējot novadu, Kandavas pagastu atjauno kā atsevišķu administratīvo teritoriju novada ietvaros. 2021. gadā Kandavas novadu iekļāva Tukuma novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas: Kandavas stacija, Valdeķi, Aizdzire, Rūmene, Mazrūmene, Mustene, Kalnmuiža, Līgciems, Līgas dzirnavas.
23. trolejbusu maršruts (Rīga)
Vēsture
Pastāv plāni pagarināt 23. maršrutu līdz galapunktam "Biķeri" pie tirdzniecības centriem IKEA un "Sāga". Projektu plānots īstenot līdz 2026. gadam kad tiks izbūvēta metrobusa līnija no Zemitāna tilta līdz Juglas ielai. Trolejbusus plānots novirzīt uz atsevišķas, no autosatiksmes norobežotas brauktuves.
Maršruts
Virzienā Purvciems — Centrālā stacija trolejbusi kursē pa šādām ielām: Dzelzavas iela, Vaidavas iela, Ieriķu iela, A. Čaka iela, Marijas iela, Elizabetes iela un Satekles iela.
Virzienā Centrālā stacija — Purvciems trolejbusi kursē pa šādām ielām: Satekles iela, Marijas iela, A. Čaka iela, Ieriķu iela un Dzelzavas iela.
Pieturvietas
23. trolejbusu maršrutā pavisam kopā ir 27 pieturas. Virzienā Purvciems—Centrālā stacija ir 14 pieturas, bet virzienā Centrālā stacija—Purvciems ir 13 pieturas.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)—Purvciems''' trolejbusi brauc pa šādām ielām: Buru iela, Laivu iela, Mūkusalas iela, Salu tilts, Lāčplēša iela, Gogoļa iela, Marijas iela, A. Čaka iela, Ieriķu iela un Dzelzavas iela.
Virzienā Purvciems—'''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)''' trolejbusi brauc pa šādām ielām: Dzelzavas iela, Vaidavas iela, Ieriķu iela, A. Čaka iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Inženieru iela, Raiņa bulvāris, Gogoļa iela, Lāčplēša iela, Salu tilts, Mūkusalas iela, Laivu iela un Buru iela.
Maršruts ar mainītu virzienu pieturvietas
Bet virzienā Purvciems—'''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)''' ir 23 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Kinoteātrs Palladium (pārdēvēta par Dzirnavu iela )
Oškalnu stacija (pārdēvēta par Zemitānu stacija )
Rūpnīca VEF (pārdēvēta par Stārķu iela )
Veikals Minska (pārdēvēta par Nīcgales iela )
Invazīva suga
Invazīva suga ir tāda sveša suga, kas, nonākusi svešā (jaunā) biotopā, tur kļuvusi dominanta vai agresīva un izspiež citas (vietējās) sugas, kā arī pārveido dabiskos biotopus.
Eksistē divu veidu invāzijas: tiek izdalītas invazīvas svešzemju sugas (invasive alien species) un invazīvas vietējās sugas (invasive native species). Invazīva vietējā suga ir vietējā suga, kurai dabisku iemeslu dēļ vai cilvēka darbības rezultātā ir sākusies sugas ekspansija, kad tā sāk strauji vairoties un izplatīties. Sugas ekspansiju var izsaukt klimata pārmaiņas, biotopa vides izmaiņas un citi apstākļi. Biežāk par invazīvām sugām tiek uzskatītas svešzemju sugas, kas kļuvušas invazīvas kādā teritorijā ārpus sava dabiskā areāla.
Par invazīvām sugām nevar uzskatīt sugas, kas labi izplatās mākslīgos biotopos (piemēram, nezāles), lai arī populāru rakstu autori pie invazīvām sugām pieskaita arī šīs sugas, vadoties no cilvēka viedokļa. Tomēr sugas, kas rada ekonomiskus zaudējumus cilvēkam, bet nenodara kaitējumu dabiskajiem biotopiem un vietējām sugām (piemēram, kartupeļu lapgrauzis), nevar uzskatīt par invazīvām sugām. Par invazīvām sugām nevar uzskatīt arī tās sugas, kurām vērojama nonākšana savvaļā ar nelielu īpatņu skaitu (piemēram, parastā zirgkastaņa) un šādas sugas būtu vienkārši jāsauc par svešām sugām, arī adventīvām sugām utt. Tomēr savvaļā nonākušām svešām sugām ir jāpievērš uzmanība un jāveic to izplatības kontrole, lai konstatētu brīdi, kad svešajai sugai savvaļā sākas sugas ekspansija.
Nozīmīgākās invazīvās svešzemju augu sugas Latvijā ir:
Ēriks Ošs
Ēriks Ošs (dzimis ) ir latviešu karikatūrists.
Dzimis Liepājā, Karostā. 1953. gadā absolvējis Latvijas Valsts Mākslas akadēmijas glezniecības nodaļu. No 1955. līdz 1995. gadam zīmējis karikatūras satīriskajā žurnālā "Dadzis". No 1994. gada kā karikatūrists strādā "Latvijas Avīzē". Kopš 1969. gada Mākslinieku savienības biedrs.
Vēzis (slimība)
Vēzis jeb karcinoma (la; el, karkinos — ‘vēzis’) ir slimību grupa, kurai raksturīga kādas noteiktas šūnu grupas nekontrolējama dalīšanās un augšana, tādējādi apdraudot apkārtējos audus.
Par vēzi sauc vienīgi no epitēlijaudiem izveidojušos ļaundabīgu audzēju, bet ļaundabīgo audzēju, kas veidojies no saistaudiem, sauc par sarkomu. Ir arī labdabīgi audzēji, kas nevar izplatīties uz citām ķermeņa daļām.
Pazīmes un simptomi
Vēzis var tikt noteikts pēc dažādām pazīmēm un simptomiem vai skrīninga testiem. Parasti tas tālāk tiek izmeklēts vēl ar medicīnisko attēldiagnostiku un apstiprināts ar biopsiju.
Vildogas pagasts
Vildogas pagasts (līdz 1925. gadam Nurmižu pagasts) bija viena no Rīgas apriņķa pašvaldībām tā ziemeļaustrumos. Robežojās ar Rīgas apriņķa Līgatnes, Mores, Siguldas un Turaidas pagastiem, kā arī Cēsu apriņķa Lielstraupes pagastu. Pagasta valde atradās Vildogā.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 19. decembrī pagastā izveidoja Nurmižu un Vildogas ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Siguldas rajonā. Mūsdienās Vildogas pagasta teritorija iekļauta Cēsu novada Līgatnes pilsētā un Līgatnes pagastā, kā arī Siguldas novada Siguldas pagastā.
Vēzis (slimība)
Pazīmes un simptomi
Pie iespējamām vēža pazīmēm un simptomiem pieskaitāma patoloģiska asiņošana, ilgstošs klepus, neizskaidrojams svara zudums, izmaiņas izkārnījumos. Lai gan šie simptomi var liecināt par vēzi, tiem var būt arī cits izskaidrojums. Ir zināmi vairāk nekā 100 dažādi vēži, kas ietekmē cilvēkus. Vēžus pēta onkoloģija.
Iemesli
Tabakas lietošana ir iemesls apmēram 22% vēža izraisītu nāves gadījumu. Vēl 10% ir saistīti ar aptaukošanos, sliktu uzturu, fizisko aktivitāšu trūkumu, alkohola lietošanu. Pie citiem faktoriem pieskaitāmas dažādas noteiktas infekcijas, saskare ar jonizējošo starojumu un vides piesārņotājiem.
Jaunattīstības valstīs gandrīz 20% saslimšanas gadījumu ar vēzi ir dažādu infekciju dēļ (piemēram, B hepatīts, C hepatīts un cilvēka papilomas vīruss). Šie faktori vismaz daļēji maina šūnu gēnus. Vēža attīstībai parasti ir nepieciešamas daudzas šādas ģenētiskās pārmaiņas. Apmēram 5—10% vēža gadījumu ir saistīti ar ģenētisku defektu, kas mantots no vecākiem.
Profilakse
Risks saslimt ar vēzi palielinās laika gaitā, daudzi vēži pārsvarā ir vairāk sastopami jaunattīstības valstīs. Saslimšanu ar vairākiem vēžiem var novērst, nesmēķējot, ēdod vairāk dārzeņu, augļu un pilngraudu produktu, ēdot mazāk gaļas, rafinētu ogļhidrātu, uzturot veselīgu uzturu, nodarbojoties ar fiziskām aktivitātēm, samazinot saules staru iedarbību, vakcinējoties pret dažādām infekcijas slimībām.
Epidemioloģija
2012. gadā visā pasaulē tika atklāti vairāk nekā 14 miljoni jaunu vēža gadījumu. 8,2 miljoni nomira, kas sastādīja 14,6% no visiem cilvēku nāves gadījumiem. Latvijā ļaundabīgie audzēji ir otrs biežākais nāves cēlonis pēc sirds un asinsvadu slimībām. Mirstība no ļaundabīgajiem audzējiem Latvijā ir 296,1 uz 100 000 iedzīvotāju.
Klasifikācija
Biežākie vēži vīriešiem ir plaušu vēzis, prostatas vēzis, taisnās zarnas vēzis un kuņģa vēzis un sievietēm — krūts vēzis, resnās un taisnās zarnas vēzis, plaušu vēzis un dzemdes kakla vēzis.
Bērniem biežākais ir smadzeņu audzējs un akūtā limfoleikoze, izņemot Āfriku, kur biežāk sastopama Nehodžkina limfoma. 2012. gadā vēzis tika diagnosticēts apmēram 165 tūkstošiem bērnu vecumā līdz 15 gadiem.
Ošs
Ošs (sieviešu dzimtē Oša) ir latviešu cilmes uzvārds, kas cēlies no apvidvārda „ošs” ar nozīmi 'osis'. . Cilvēki ar šo uzvārdu:
Prūši
Prūši (senprūšu: prūsai; de vai Prußen; la; lt; pl; csb) bija rietumbaltu tauta, kas dzīvoja senajā Prūsijā. Ņemot vērā hronikās rakstīto, prūšus sīkāk iedalīja vairākās ciltīs, katra no kurām apdzīvoja savu zemi. Vēstures literatūrā prūšus arī dēvē par senprūšiem, lai tos atšķirtu no vēlākās vācu Prūsijas Karalistes iedzīvotājiem, kuru liela daļa vēl mūsdienās sevi dēvē par prūšiem. Prūšu apdzīvotās zemes tagad atrodas Krievijas Kaļiņingradas apgabala, Polijas Varmijas-Mazūrijas vojevodistes un Lietuvas teritorijās. Vācu varai tos pakļāva Prūsijas krusta karu gaitā, un līdz 18. gadsimta sākumam viņi izmira vai pilnībā pārtautojās, atstājot ietekmi uz Austrumprūsijas paražām un lejasvācu valodas dialektu. Prūsijas sarežģītā politiskā vēsture likusi pazust lielākai daļai prūšu vietvārdu. Sākotnēji vācieši radīja jaunus nosaukumus vai vāciskoja esošos. Vēlāk poļi ieviesa savus nosaukumus. Pēc 1945. gada Polija un Krievija sāku jaunu vietvārdu maiņas vilni. Tādējādi vienai un tai pašai vietai literatūrā var būt 2—4 nosaukumi.
Prūšu zemes aizņēma ap 42 000 km2. Aprēķināts, ka 13. gadsimta sākumā Prūsijā dzīvoja 170 000 prūšu. 13. gadsimta laikā to skaits nokritās līdz kādiem 120 000 prūšu un 12—13 000 vācu kolonistu. 1309. gadā Prūsijā varēja būt ap 90 000 prūšu, 15 000 vāciešu un 30 000 poļu. Lielākais vāciešu kolonizēšanas vilnis notika 14. un 15. gadsimtā.
Nosaukums
Prūši piederēja pie rietumbaltu grupas, kurā vēl ietilpa skalvji, galindi, jātvingi un sākotnēji arī kurši. Pirmo reizi rakstu avotos prūšu ciltis, iespējams, minētas Tacita „Ģermānijas” 45. nodaļā kā uz ziemeļaustrumiem no ģermāņiem dzīvojošie aisti (aestii): Aistus pieminēja arī Jordāns savā De Origine Actibusque Getarum.
Vācu ordenis iekarotos prūšus sauca par Prussina. Poļi prūšus sauca par Prusowie, bet vēlākos vācu kolonistus par Prusacy. Ņemot vērā arī vēlāko laiku hronikas, iespējams, ka prūši sevi saukuši par prūsai. Prūšu vārds kā Bruzi, Brūs pieminēts 9. un 10. gadsimta vācu un arābu rakstos. Citos viduslaiku avotos atrodami varianti: Pruzze, Pruze, Bruzi, Boruzi. Veidojoties Polijas karalistei, 10. gadsimta beigu un 11. gadsimta sākuma poļu hronikās jau bieži parādās Pruzze, Pruzorum, Pruzziae. Prūsija kā Bruzi pirmo reizi pieminēta 9. gadsimtā Bavārijā sarakstītajā "Donavas ziemeļu krasta pilsētu un novadu aprakstā". Arābu ģeogrāfs Al Bekrī piemin 965. gadā ceļotāja Ibrahīma ibn Jakūba ceļojumu uz slāvu zemēm. Viņš piemin Burus, kas dzīvo pie okeāna, runā tikai savā valodā, esot drosmīgi un pakļauti vikingu uzbrukumiem. Ādams no Brēmenes starp 1072.-1076. gadu sarakstītajā "Hamburgas bīskapu vēsturē" piemin Semlandes salu (Sembas pussalu), ko apdzīvo sembi vai prūši. :
19. gadsimta vidū, pirms modernās vēstures pētniecības un arheoloģijas sākuma, balstoties tikai uz hronikām, prūšus aprakstīja kā līdzīgus vāciešiem, blondiem matiem, zilām acīm un augumā spēcīgus. Viņi pārtika no medībām, zvejas un mājlopu audzēšanas, maz nodarbojoties ar zemkopību. Prūši tirgojās ar liniem, ādām un dzintaru. Skaitīšanā viņi esot izmantojuši iesietus mezglus. Mēnešus tie saukuši dabas sezonu, koku un dzīvnieku vārdos. Parastie iedzīvotāji dzīvojuši māla kleķa būdiņās, bet turīgie un aristokrāti koka mājās. Nākotnes paredzēšanā izmantoti dažādi ticējumi, kas saistījās ar dzīvnieku novērojumiem — putna lidojumu, zirga uzvedību. Krastā izmestas kuģu apkalpes vienmēr saņēmušas laipnu uzņemšanu. Prūši ticējuši pēcnāves dzīvei, kurā nekrietnie nonāca tumšā un smirdīgā ūdenī, kamēr labie baudīja pēcnāves mielastus skaistu meiteņu sabiedrībā. Milzīgs Romavas svētozols bija viņu galvenā svētnīca. Pie tā veica cilvēku upurēšanu, kā arī priesteri sprieda tiesu. Augstāko dievu Perkunu attēloja dusmīgu, ar liesmojošu galvu. Potrimpu attēloja kā jaunieti ar labības vainagu, kura simbols bija zalktis. Potrimps bija upju dievs, deva veiksmi karā un nodrošināja mieru. Pikols bija nāves dievs, ko attēloja kā vecu vīru ar līķautu, kura altāri veidoja cilvēku kauli. Gandrīz katrs dzīvnieks un augs tika apveltīts ar kādu svētu īpašību.
Prūšu zemes
Prūšu teritorijas robežas 12. un 13. gadsimtā veidoja Nemuna un Baltijas jūra ziemeļos, Visla rietumos, jātvingu zemes austrumos, bet dienvidu robeža bija nestabila, jo šeit notika kari ar poļiem. Duisburgas Pētera "Prūsijas zemes hronikā" minēti vienpadsmit Prūsijas novadi — Kulma, Pamede, Pagude, Vārme, Nātanga, Semba, Nadruva jeb Nadrava, Skalva, Sūduva, Galinda un Bārta. Citos avotos vēl pieminēta Sasna un Lubava. Sasna atradās starp Lubavu un Galindu, un 1240. to sadalīja ordenis un poļi.
Visbiezāk apdzīvotā bija Sembas pussala, kā arī zemes pie Vislas un Vislas jomas. Sembā iedzīvotāju blīvums varēja sasniegt 15 cilvēkus uz km2. Šeit atklāti 90 pilskalni, no kuriem lielākā daļa nav arheoloģiski izpētīti. Kaupas pilsēta bija viens no aktīvākajiem reģiona tirdzniecības centriem no 9. līdz 11. gadsimtam, kad to atkārtoti nodedzināja vikingi. Prūšu zemes dalījās apgabalos pulko, kas sīkāk dalījās laukos. Šis vārds saglabājies mūsdienu poļu ciematu vietvārdos Pasławki, Bezławki.
Mazūrijas apgabala ģeogrāfija, ar daudziem ezeriem un stāviem, mežainiem pakalniem, neveicināja lauksaimniecību, un lielākā daļa prūšu apmetņu veidojās ezeru un upju piekrastēs. Galindā jau 11. gadsimta vidū samazinājās apdzīvoto apmetņu skaits, ko varētu saistīt ar 1047. gadā beigušos karu, kura rezultātā ar galindiem sabiedroto Mazoviju atkal iekļāva Polijas karalistē. Karu dēļ ar poļiem Kulma (Kulmerland), 13. gadsimta sākumā jau esot bijusi pustukša, rietumos dzīvojot poļi, bet ziemeļos prūši. Sūdavā atklāti vismaz 50 pilskalni, kuru lielākā daļa joprojām nav arheoloģiski izpētīti. Mūsdienās Sūdavu pieskaita jātvingu zemēm, kas varbūt esot bijuši prūšu atzars, tāpat kā galindi. Skalvu un Nadruvu daļa lietuviešu vēsturnieku uzskata par seno leišu apdzīvotām zemēm. Ņemot vērā skalvju atšķirīgās apbedīšanas paražas no 5. līdz 13. gadsimtam, daļa pētnieku tos uzskata par atsevišķu rietumbaltu grupu. Skalvji apdzīvoja arī Lamatas zemi.
Kultūra
Prūšu sabiedrība pirms 13. gadsimta atradās līdzīgā attīstības līmenī ar citiem baltiem. Tā bija vēlā dzelzs laikmeta zemkopju kultūra, kas atradās valstiskuma veidošanas fāzē. Katru prūšu zemi pārvaldīja valdnieks rīkis un cienīgāko vīru, labiešu sapulce. Prūšu zemes kopā veidoja federāciju — rīkejātu, un kara gadījumos parasti darbojās saskaņoti, kaut arī nereti notika konflikti pašu prūšu starpā. Vēlētā kopīgā prūšu karavadoņa rezidence Noita atradusies Kuršu kāpās. Reaģējot uz krusta karu sākšanos, baltu augstmaņu un kareivju "demokrātijas" vienīgi Lietuvā spēja radīt valsti. Tāpēc prūši un pārējie balti reti kad apvienojās kopīgai rīcībai pret iekarotājiem. Tikai Lielās Prūšu sacelšanās (1260—74) laikā izpaudās dažādo prūšu cilšu sadarbība. No poļanu un mazoviešu uzbrukumiem prūšu zemes aizsargāja mežu un purvu masīvi, bet Baltijas jūras piekrastē daba nebija likusi šķēršļus citiem iebrucējiem — vikingiem, kuru kuģi šeit ieradās gan tirdzniecības, gan laupīšanas nolūkos. Sembas pussalā, pie Vīskautenas ciema atrastie skandināvu kapi liecina, ka tur diezgan ilgu laiku pastāvējusi vikingu kolonija. Prūšu apmetnēs atrastas daudzas dažādas kristīgās Eiropas un arābu monētas, kas norāda uz prūšu plašajiem tirdzniecības sakariem. Dzintars kalpoja par tirdzniecības un greznuma priekšmetu. Sembā sākās Dzintara ceļš pa Vislu, Oderu un Elbu uz Romas impēriju, kas pastāvēja daudzus gadsimtus. Prūši nav pazinuši kalendāru. Kad vajadzējis sapulcēties uz pārrunām ar savējiem vai svešzemniekiem, tie iegriezuši kociņā vai arī iesējuši mezglus kādā jostā vai dzīparā.
Laikā, kad rietumslāvu zemēs izveidojās kristīgā Polija, prūšiem nebija rakstības, ēkas cēla no koka, un mirušos parasti sadedzināja. Tādējādi par prūšu neatkarības pēdējiem gadsimtiem ziņas ir visai skopas. Taču Polijas, Kijivas Krievzemes un Pomerelijas spēka pieaugums neapšaubāmi ietekmēja prūšus.
Reliģija
Prūšu reliģija (senprūšu: drūwis — 'ticība') bija uz baltu reliģijas bāzes veidojusies reliģisko uzskatu sistēma, ar reliģisko kulta centru Rāmavā, un garīdzniecības hierarhiju, kurā priesterus krīvus vadīja krīvu krīvs Kriwo Kriweto. Vācu ordeņa hronists Dusburgas Pēteris rakstīja, ka krīvu krīvam paklausījuši ne tikai prūši, bet arī citas baltu ciltis, tāpat kā kristīgās tautas pāvestam. Krīvu krīva varas zīme bija līks spieķis krivulis. Šo zīmi nesuši arī krīva vēstneši, kas augstākā svētnieka rīkojumus paziņojuši visās prūšu zemēs. Prūšiem bija visai komplicēts dievību panteons, kurā dominēja 3 galvenās dievības: Parkūns, Potrimps un Pikols.
Senvēsture
Pēc arheoloģiskajām liecībām zināms, ka 7. gadsimtā prūši sakāva apvienoto austrumslāvu un ietekmīgās tjurku klejotājcilts avāru karaspēku, kura izplešanās ziemeļaustrumu virzienā ar to arī beidzās. Savstarpējas sadursmes starp prūšiem un apkārtējām tautām notika periodiski, bet bez īpašām politiskām izmaiņām. Situācija sāka mainīties 10. gadsimta beigās, līdz ar kristietības tuvošanos. 997. gadā Prāgas bīskapam Adalbertam Polijas valdnieks Boļeslavs I piešķīra laivu un 30 sargus, lai tas varētu doties misijā uz Vislas deltas piekrastes zemēm. Adalberts, neskatoties uz to, ka prūši lūdza tam doties prom, sāka izcirst viņu svētbirzis, par ko prūši viņam 997. gadā nocirta galvu. Poļu karalis Boļeslavs I Adalberta līķi izpirka par zeltu un apbedīja Gņezno katedrālē. Boļeslavs I centās izplest savu ietekmi prūšu zemēs, sūtot jaunu misionāru. Pie jātvingiem 1009. gadā nosūtīja katoļu mūku Bruno no Kverfurtes. Jātvingu vadonis Netimers pavēlēja Bruno sadedzināt sārtā. Kad uguni neizdevās iekurt, Netimers ar vairākiem augstmaņiem izlēmis pieņemt kristietību. Taču 1009. gada 9. martā Netimera brālis Zebedens nogalināja Bruno. Pēc šīm neveiksmēm misijas uz prūšu zemēm izbeidzās uz ilgāku laiku. Turpmākajos 200 gadus poļi vairākkārt mēģināja pakļaut un kristīt prūšus, savukārt prūši atriebdamies siroja poļu zemēs, pārvedot daudz vergu un iztukšojot vairākus poļu novadus.
Krusta kari pret prūšiem
1166. gadā poļi ar divām lielām armijām Boļeslava IV un Kazimira II vadībā iebruka Prūsijā. Lai palielinātu savas zemes, 1209. gadā Mazovijas Konrāds neveiksmīgi iebruka Prūsijā, kam turpmāk sekoja daudzi regulāri karagājieni, un plaši prūšu atbildes reidi, kas sāka apdraudēt Konrāda varu Mazovijā. 1215. gadā prūši iebruka Kulmā, Lubavā un Pomerānijā, piespiežot jaunkristītos prūšus pamest kristietību. 1216. gadā prūši nopostīja Helmno pilsētu.
1209. gadā Olīvas mūkam Kristiānam uzticēja misiju pievērst kristietībai prūšus starp Vislu un Nemunu. 1212. gadā viņu iecēla par bīskapu, bet 1215. gadā par Prūsijas bīskapu. 1217. gadā pāvests Honorijs III izdeva bullu, kas, ņemot vērā prūšu reidus, atļāva bīskapam Kristiānam uzsākt krusta karu Prūsijā. Poļu kņazu armijām izdevās tikai daļēji iekarot Kulmu, nodibinot šeit katoļu diecēzi.
1225. gadā, lai aizsargātos no regulārajiem prūšu reidiem, Mazovijas Konrāds un Olīvas bīskaps Kristiāns nolīga 15 vācu bruņiniekus jaunam krustnešu ordenim, kam piešķīra zemes Dobžiņā pie Vislas Pāvests 1228. gadā apstiprināja Prūsijas krustnešu ordeņa (la) jeb Dobžiņas ordeņa izveidi. Tā karotāju skaits nekad nepārsniedza 35, un 1235. gadā to lielākā daļa pievienojās Vācu ordenim.
Lielā prūšu sacelšanās
Lielo prūšu sacelšanos iesāka un vadīja tā sauktie: "Kristus dēli" — prūšu vadoņu dēli, kas bērnībā bija aizvesti uz katoļu klosteriem apgūt izglītību un kļūt par misionāriem. Slavenākais no viņiem bija Nātangas vadoņu dzimtai piederīgais Herkuss Mants. Papildus obligātajai mācībai, viņš klosteru bibliotēkās bija apguvis kara tehnikas, metalurģiju, valodas un pat uzkonstruējis savu, ārkārtīgi efektīvu, aplenkuma iekārtu, ko, pēc aplenkto piļu aizstāvju vārdiem, esot bijis iespējams salikt minūšu laikā. Pēc mācību beigšanas Romā Herkuss, jau ar zinātņu maģistra grādu un misionāra norīkojumu atgriezās Prūsā. Sludināšanas vietā tika mācīta taktika un ieroču uzlabojumi, organizācija.
Prūšu sacelšanās sākās vienlaicīgi ar kuršu sacelšanos pēc Vācu ordeņa sagrāves Durbes kaujā 1260. gada septembrī. Katra cilts izvēlēja sev karaspēka vadoni. Nadruviešus vadīja Herkuss Mants, sembus — Glande, bārtus — Divans, vārmiešus — Glappe, pagudiešus — Auktums, sudāvus — Skomants. Pamedieši nepiedalījās, bet pārējie paši neorganizēja karaspēkus. Pāvests Urbāns IV izdeva bullu, kurā nolādēja Herkusu Mantu. Laikā no 1262. gada līdz 1263. gadam krita lielākā daļa Vācu ordeņa piļu.
1265. gadā par Lietuvas dižkungu kļuva pareizticīgais Vaišvilks, kas noslēdza izlīgumu ar Vācu ordeni un pārtrauca atbalstīt žemaišus, prūšus, kuršus un zemgaļus. Sembi pēc smagas sakāves bija spiesti padoties. 1266. gadā prūšu pusē iesaistījās pomerānieši, bet drīz tika sakauti un atkal izstājās. 1275. gadā krustneši pakļāva Nadruvu, 1276. gadā Skalvu.
Krusta karu gaita aprakstīta Duisburgas Pētera 1326. gadā sarakstītajā Prūšu zemju hronikā (Chronicon Terrae Prussiae).
Krusta karu noslēgums
Trešā prūšu sacelšanās noritēja 1276. gadā Sudāvas Skomanta vadībā. Pēc gada 4000 lietuviešu un prūšu karavīru iebruka Kulmā.
Kubas suns
Kubas suns (Cubacyon transversidens) ir izmiris suņu dzimtas plēsējs. Tā ir Kubas suņu ģints (Cubacyon) vienīgā suga, kas bija sastopama tikai Kubas salā.
Cēsu kauja (1245)
1245. gada Cēsu kauja notika lietuviešu atriebes karagājiena laikā pēc Livonijas ordeņa un tā sabiedroto iebrukuma Nalsenes zemē tajā pašā gadā. Sagūstītā Nalsenes valdnieka draugi un tuvinieki izpirka Lengvīnu no Rīgas gūsta, pēc neilga laika viņš organizēja iebrukumu Livonijas ordeņa zemē, lai atriebtu sava brāļa nāvi. Lietuviešu karaspēks nemanīts izgāja cauri Jersikai un Rīgas arhibīskapam pakļautajām latgaļu zemēm un negaidīti uzbruka Livonijas ordeņa Cēsu pilij. Pils aizstāvēšanai Cēsu komturs Zasendorfas Heinrihs spēja sapulcināt karaspēku, kurā bija ap 500 bruņinieku un vasaļu karavīru, tomēr lietuviešiem bija skaitlisks pārspēks. Ordeņa karaspēks tika sakauts un kaujā krita pats komturs un deviņi ordeņa brāļi. Viens bruņinieks tika saņemts gūstā un viņam vajadzēja nest nocirsto Cēsu komtura galvu uz Lietuvu, kur viņu upurēja par godu kritušajam Lengvīna brālim.
1925. gada Latvijas prezidenta vēlēšanas
1925. gada Latvijas Valsts prezidenta vēlēšanas notika 1925. gada 6. novembrī, 2. Saeimas darbības laikā. Vēlēšanās ar trīs kandidātiem par Latvijas prezidentu atkārtoti tika ievēlēts Jānis Čakste.
Kubas suns
Par Kubas suni zinātniekiem ir ļoti maz datu, ir atrasts tikai viens apakšžokļa fragments. Atšķirīgas ģints zinātniskais vārds Kubas sunim tika iedots 1974. gadā. Ir zinātnieki, kas nav pārliecināti, vai Kubas suņa atrastais kaula fragments nav kāda mājas suņa fosils kauls. Tomēr zinātnieku grupa, kas veic pētījumus par Kubas suni ir pārliecināti, ka tas ir nezināms savvaļas suņu dzimtas dzīvnieks.
1925. gada Latvijas prezidenta vēlēšanas
Vēlēšanu norise
Pirmajā balsojumā prezidentu ievēlēt neizdevās, jo neviens kandidāts nesaņēma vairāk kā 50 balsis. Rainis tajā ieguva 33 balsis, Ulmanis — 32, bet Čakste — 29, proti, katrs savu kandidatūru izvirzījušās partijas balsis. Otrajā balsojumā sociāldemokrāti Raiņa kandidatūru atsauca, un tajā Čakste tika atkārtoti ievēlēts par prezidentu, iegūstot 60 balsis.
Prūši
Krusta karu noslēgums
Ceturtā prūšu sacelšanās — 1286. gadā bija plānota ar Svantepolka mazdēla, Rīgenes hercoga atbalstu, bet sazvērestības atklāšanas dēļ bārtieši un pagudieši palika vieni un tika sakauti.
Piektā prūšu sacelšanās 1295. gadā noritēja Sembā un Nātangā — tika ieņemta Bārtenšteinas pils un izpostītas zemes līdz Kēnigsbergai (Tvangstei). Tajā laikā prūšu valdošais slānis jau bija tik provācisks, ka zemnieki savus augstmaņus nogalināja, pirms uzbruka krustnešiem.
Ap 1300. gadu senprūšu zemes bija pilnībā pakļautas un pārtautotas, vēl 15. gadsimta Vācu ordeņa brāļu sarakstos atrodami septiņi senprūšu vārdi.
Lai nostiprinātu savu kontroli pār nemierīgo Prūsiju, Vācu ordenis veicināja vācu un poļu zemnieku apmešanos pakļautajās zemēs. Ap 1400. gadu Vācu ordeņa kontrolētajā Prūsijā dzīvoja ap 270 000 cilvēku, no kuriem puse vēl bija prūši, kas mita laukos, kamēr pilsētās pilnībā dominēja ieceļotāji. Mācītāji gandrīz vienmēr bija vācieši, kas sarunām ar vietējiem iedzīvotājiem izmantoja tulkus.
1410. gadā Prūsijā notika izšķirošā Žalgiras kauja, kurā Polijas karaļa Jagaiļa un Lietuvas dižkunigaiša Vītauta vadītais karaspēks sagrāva Vācu ordeņa spēkus. Kaujā krita Vācu ordeņa virsmestrs Ulrihs fon Jungingens un visa Vācu ordeņa bruņniecības elite. 1466. gadā Kulmas, Pamedes un Varmijas zemes iekļāvās Polijas karalistes sastāvā kā Karaļa Prūsija, bet atlikusī Ordeņa Prūsijas daļa 1525. gadā pārtapa par Prūsijas hercogisti.
Asimilācija un izmiršana
1525. gadā izveidojās Prūsijas hercogiste un tās valdnieks Albrehts Hoencollerns pārgāja luterismā. Reformācijas laikā 1540., 1540. un 1561. gadā prūšu valodā izdeva luterāņu katehismus. Prūsijas hercogi veicināja prūšu kļūšanu par luterāņu mācītājiem un sprediķu lasīšanu prūšu valodā. Lietuviešu zemnieku ieceļošana veicināja lietuviešu valodas izplatīšanos Prūsijas ziemeļu daļā.
Laikā no 1673. līdz 1684. gadam Matejs Pretorijs spilgti aprakstīja senprūšu dzīvi, Sembā vēl varēja dzirdēt prūšu valodu, kas sāka iznīkt pēc Lielā mēra 1709.—1711. gadā, bet citur senprūši jau bija pieņēmuši vācu, poļu vai lietuviešu valodu, vai arī runāja jauktā valodā. Piemēram : Szwenta Ponyke (Šventa Ponīke — 'Svēta uguntiņa'), kur pirmais vārds ir lietuviešu, otrais — prūšu, pie tam prūšu vārdam ir pareiza prūšu deminutīva galotne. Vai arī: jau pilot Duszycia nuwenkt (lt, lv), kur — Duszycia atbilst senprūšu dūsi — 'dvēsele', bet par pārējo var strīdēties. Pārtautošanas laikā izveidojās īpatnējs lejasprūsiskais dialekts, kurā runāja galvenokārt Sembas pussalas zemnieki. Sākotnēji tā bija divvalodīgu ģimeņu otrā valoda, ko pēc 1709.—1711. gada Lielā mēra izkonkurēja vācu valoda. Kad 18. gadsimta sākumā Brandenburgas markgrāfs pasludināja sevi par karali Prūsijā (König in Preußen), Prūsijas vārdu sāka attiecināt arī uz viņam pakļautajām zemēm tagadējā Vācijā un Polijā.
Līdztekus notika prūšu zemju kolonizēšana ar ieceļotājiem no Vācijas, kas pēc kārtas un dzīvesveida neatšķīrās no vietējiem iedzīvotājiem, tā veicinot etnisko un valodas sajaukšanos, pakāpeniski pārtautojot senprūšus. 17. gadsimtā rakstos pieminēts pēdējais savā valodā runājošais senprūsis, bet prūšu valoda izzuda 18. gadsimta sākumā. Kursiskas vai prūsiskas saknes atrodamas arī filozofa Imanuela Kanta izcelsmē.
Mūsdienās
„''Prūši nav miruši, viņi joprojām ir dzīvi. Jautājums ir par to, cik lielā mērā viņi paši sevi apzinās kā prūšus. Esmu ticies ar prūšu organizāciju priekšstāvjiem, kuri lielāko tiesu gan neveiksmīgi, ir mēģinājuši panākt savas prūsiskās identitātes atzīšanu Vācijā. Šobrīd prūšu cerības saistās ar latviešiem un lietuviešiem — saviem tuvākajiem radiniekiem. Mūsu pētījumiem savā ziņā ir arī ētiskais, morālais aspekts — palīdzēt saviem etniskajiem brāļiem un māsām, kurus vēsture iedzinusi pa vidu starp būtību un nebūtību un kas nespēj tikt ārā paši saviem spēkiem.''”  — Valdis Muktupāvels, Letonikas centra vadītājs.
Vācijā darbojas biedrība „Tolkemita”, kuras biedri ir bijušie Austrumprūsijas iedzīvotāji un viņu pēcteči. Daudzi no viņiem uzskata sevi par senprūšu tiešiem pēctečiem. Biedrība regulāri izdod rakstu krājumus, rīko zinātniskas konferences, kas veltītas senprūšu un Austrumprūsijas vēstures, kultūras un valodas jautājumiem. Vācu un lietuviešu valodnieki Ginters-Krafts Skalvīns un Lets Palmaitis, pamatojoties uz saglabātajiem senprūšu valodas pieminekļiem, mūsu gadsimta astoņdesmitajos gados ir izveidojuši senprūšu valodas rekonstrukciju — jaunprūšu valodu.
Knuts Hamsuns
Knuts Hamsuns, īstajā vārdā Knuts Pedersens (Knut Hamsun, Knud Pedersen, dzimis 1859. gada 4. augustā, miris 1952. gada 19. februārī), bija norvēģu rakstnieks, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1920).
Hamsuna nozīmīgākie darbi ir romāni "Bads (romāns)" (Sult, 1890), "Mistērijas" (Mysterier, 1892), "Zemes svētība" (Markens Grøde, 1917), stāsti "Pāns" (Pan, 1894), "Viktorija" (Victoria, 1898). Romāns "Bads" tiek uzskatīts par vienu no pirmajiem modernistiskajiem romāniem.
Latviešu valodā tulkoti daudzi Hamsuna darbi, pirms Otrā pasaules kara izdoti arī kopotie raksti. Hamsuns atstājis lielu ietekmi uz vairāku nozīmīgu latviešu rakstnieku daiļradi (Jānis Jaunsudrabiņš, Gunars Janovskis u.c.).
Norvēģijā attieksme pret Hamsunu ir visai rezervēta viņa politisko uzskatu dēļ: Hamsuns atbalstīja nacionālsociālismu, sadarbojās ar Vidkuna Kvislinga valdību. Hamsuns ticies ar Jozefu Gēbelsu un Ādolfu Hitleru.
Svētā Monika
Svētā Monika (dzimusi 331. gadā, mirusi 387. gadā) bija Āfrikas izcelsmes sieviete un svētā Augustīna māte.
Galvenais avots, pēc kura zināms par Monikas dzīvi, ir viņas dēla svētā Augustīna "Atzīšanās". Dzimusi kristīgā ģimenē. Tika izdota par sievu Patrīcijam, kurš esot to krāpis, tomēr Monika saglabājusi uzticību un pazemību. Kad arī dēls Augustīns piekopis nekārtīgu dzīvesveidu, Monika lūgusies par viņu. Bija pret Augustīna došanos uz Romu, tomēr sekojusi viņam uz Romu, vēlāk uz Milānu. Piedzīvojusi dēla pievēršanos ortodoksālai kristietībai.
Mirusi Ostijā, vēlāk gandrīz aizmirsta, tomēr ap 13. gadsimtu Monikas kults atdzimis. 15. gadsimtā Monikas pīšļi pārvesti uz Romu.
Ratnieki (Čornajas pagasts)
2010. gada 18. decembrī V.E. bīskaps Jānis Bulis iesvētīja jauno Ratnieku lūgšanu namu.
Džordžs V Vindzors
Dzīvesgājums
Džordžs kļuva par karali-imperatoru 1910. gadā, kad nomira viņa tēvs, karalis Eduards VII. Pirmā pasaules kara laikā viņš nomainīja nosaukumu Saksijas-Koburgas un Gotas dzimtai uz Vindzoru dzimtu, kā arī saglabāja visus savus vācu titulus, kurus bija mantojis no radiniekiem. Viņa valdīšanas laikā saskaņā ar 1931. gadā pieņemto Vestminsteres statūtu karaļa vara tika sadalīta tā, ka Džordžs kļuva karali katrai britu domīnijai atsevišķi. Vēlāk no šīm domīnijām izveidojas tā sauktā Nāciju Sadraudzība.
Viņš bija arī Jorkas hercogs (1892—1920), Kornvolas hercogs (1893—1910) un Velsas princis (1901—1910).
Kabeļtauva
Kabeļtauva ir nemetriskā attāluma mērvienība jūrniecībā. Vārds kabeltouw nīderlandiski nozīmē enkura tauva. Kā attāluma mērvienību to sāka lietot tādēļ, ka uz kuģiem parasti tauvas bija viena noteikta garuma. Kabeļtauvās izsaka attālumu starp kuģiem, attālumu no kuģa līdz krastam utt.
Izšķir četru veidu kabeļtauvas attālumus:
Seda
Seda ir pilsēta Ziemeļvidzemē, Valmieras novadā. Robežojas ar Jērcēnu pagastu un Plāņu pagastu. Nedaudz uz dienvidiem no pilsētas iet dzelzceļa līnija Rīga — Valga, uz tās — dzelzceļa stacija Seda. 3 km uz dienvidiem no Sedas iet galvenais autoceļš A3. Attālums līdz novada centram Strenčiem — 6 km, līdz Valmierai — 25 km, Rīgai — 133 km.
Plašas ielas ar bērzu alejām un dzeltenām Staļina klasicisma mājām tik tīrā un koncentrētā izpildījumā nav sastopamas nekur citviet Latvijā.
Lielākais uzņēmums ir kūdras uzņēmums AS "Seda" (izveidots 1954. gadā), kas Sedas tīrelī veic kūdras ieguvi, bet pašā Sedā darbojas pārstrādes un fasēšanas rūpnīca. Kūdras ieguvei uzbūvēts šaursliežu dzelzceļš.
Vēsture
Seda ir izveidojusies pie 1953. gadā dibinātās kūdras fabrikas, 1954. gadā tā ieguva strādnieku ciemata tiesības. 1961. gadā Seda ieguva pilsētciema statusu, bet 1991. gadā tika pārveidota par pilsētu ar lauku teritoriju.
Daba
Seda atrodas Ziemeļvidzemes zemienes Sedas līdzenumā. Pilsēta izveidota purvainā apvidū, uz ziemeļiem no tās plešas Sedas tīrelis, kur notiek intensīva kūdras ieguve. Reljefs līdzens, virsmas augstums aptuveni 55 m virs jūras līmeņa. Pilsēta atrodas dažus kilometrus uz ziemeļiem no Gaujas, uz kuru tīreļa un pilsētas meliorācijas sistēmu ūdeņus novada nelielā Stakļupīte. Sedas upe, kuras vārdā pilsēta nosaukta, atrodas ievērojami tālāk — vairāk kā 8 km uz ziemeļiem no pilsētas, otrpus Sedas tīrelim.
Iedzīvotāji
bija iedzīvotāji. 2008. gadā 63,6% iedzīvotāju bija krievi, 18,2% — latvieši, 10,4% — baltkrievi. Seda ir vienīgā pilsēta Ziemeļvidzemē, kur vairums iedzīvotāju ir krievi.
Ratnīki
Ratnīki ir ciems Aglonas novada Kastuļinas pagastā. Izvietojies pagasta austrumu daļā 10 km no pagasta centra Priežmales, 22 km no novada centra Aglonas un 255 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no vietējas nozīmes autoceļiem Užuņu ezera dienvidu krastā.
Ziņas
Ziņas, jaunumi jeb aktualitātes ir ievērības cienīga informācija, īpaši par neseniem notikumiem, kas ar plašsaziņas līdzekļiem tiek paziņota plašākam sabiedrības lokam. Ziņas parasti tiek grupētas pa jomām. Lielākoties ziņas ir par politiku, sportu, zinātni, mākslu, laikapstākļiem, noziegumiem un traģiskiem notikumi (katastrofām, avārijām). Parasti plašsaziņas līdzekļi cenšas sniegt ziņas ar noteiktu regularitāti, piemēram, laikraksti tiek izdoti katru dienu vai ik pāris dienas, televīzija un radio ziņas raida noteiktās diennakts stundās un tā tālāk.
Ziņas pilda specifisku un svarīgu funkciju sabiedrības dzīvē. Ar ziņām sabiedrībai tiek nodota informācija, kas kalpo ne tikai kā laika kavēklis, vai kā pārliecināšanas līdzeklis dažādos jautājumos, bet arī kā informatīvs materiāls par aktualitāti. Ziņās ietvertā informācija var būt konkrēta un svarīga, kas palīdz cilvēkiem labāk izprast pašiem sevi un citus.
Uzbūve
Parasti uzmanību piesaistošs, bet tam jāatbild uz jautājumu, par ko būs ziņa. Ne garāks par 5 -8 vārdiem, vēlams, lai tie ietvertu darbības vārdu. Pēc iespējas jāizvairās izmantot saīsinājumus. Ziņas esence, jeb galvenā doma (ietver atbildi uz visiem jautājumiem: Kaa?, Ko?, Kur?, Kad?, un Kāpēc?). Aptuveni 2 - 3 teikumi. Nedrīkst sākt ar ciparu! Ciparus līdz 10 raksta ar vārdiem, ja vien tas nav datums, pulksteņa laiks, iegūta vieta sacensībās vai līdzīgas lietas, ko attēlo ar kārtas skaitļiem. Vēlams iekļaut citātu, kurā saprotami paskaidrots, kas noticis, vai tiek pasniegts (Minētā avota vārds, uzvārds un amats jāraksta citāta beigās). Šī ziņas daļa ietver plašāku problēmas skaidrojumu. Aptuvenais garums - ap divām rindkopām. Parasti tā ir fona informācija par iesaistītajām personām, organizācijām, iepriekš notikušiem līdzīgiem notikumiem u.tml. Ja nepieciešams, šajā sadaļā var pievienot kontaktus. Ziņā, kas stāsta par kādu notikumu, raksta tikai datumu bez gada, ja vien runa nav par pasākumu, kas noticis/ notiks citā gadā nekā publikācija parāda portālā, jo tā ir aktualitāte, nevis oficiāls dokuments.
Atsauces www.lr1.lsm.lv www.lu.lv
Fortaleza Esporte Clube
Fortaleza EC kopā ar EC Bahia, Vitória, Santa Cruz, Sport, Náutico un Ceará SC ir viens no tradīcijām bagātākajiem klubiem valsts Ziemeļaustrumu reģionā.
Kluba lielākie sāncenši ir no tās pašas pilsētas Ceará SC un Ferroviário.
Klubs 39 reizes uzvarējis Searas štata čempionātā, pēdējoreiz 2010. gadā.
Jēzus Kristus
Jēzus Kristus (dzimis 5.—2. gadā p.m.ē., miris 30.—33. gadā),  zināms arī kā Jēzus no Nācaretes, Jēzus Nācarietis, Pestītājs,  Dieva Dēls, arī Cilvēka Dēls ir centrālā figūra kristietībā, un lielākā daļa kristiešu baznīcu viņu pielūdz kā Dieva dēlu un Dieva vārda un gribas iemiesojumu. Kristieši viņu uzskata arī par Mesiju, kuru pareģojusi Vecā Derība; jūdaismā tas tiek noliegts. Islāmā Jēzus tiek uzskatīts par pravieti. Dažās reliģijās viņš tiek godāts arī citādi, piemēram, hinduismā — par avatāru.
Nozīmīgākie informācijas avoti par Jēzus dzīvi un viņa mācību ir četri kanoniskie evaņģēliji, īpaši sinoptiskie evaņģēliji, lai gan daži pētnieki uzskata, ka citi teksti (piemēram, Toma evaņģēlijs) arī ir tikpat nozīmīgi Jēzus dzīves izpētē kā kanoniskie evaņģēliji. Daudzi vēstures un Bībeles pētnieki tic, ka daļa seno tekstu par Jēzu ir izmantojami viņa dzīves rekonstruēšanai.
Grieķiski Jēzus Kristus vārds tiek pierakstīts kā Ἰησοῦς, kas ir ebreju personvārda ישוע "Ješua" grieķu forma, savukārt "kristus" (Χριστός) nozīmē "iesvaidītais" — epitets, kas norāda uz Jēzus dievišķo dabu.
Jēzus Jaunajā Derībā
Jēzus Kristus dzīve ir aprakstīta četros kanoniskajos evaņģēlijos, kas iekļauti Jaunajā Derībā, kas ir svētā grāmata visām kristiešu konfesijām. Evaņģēliju teksts ir nozīmīgākais informācijas avots par Jēzu Kristu, un dažādos kristietības atzaros tas ir pamats vairākām interpretācijām. Lai gan Jaunajā Derībā ir atrodami vēsturiski elementi, galvenokārt tā pauž kristiešu kopienas ticību periodā, kurā šie teksti ir sarakstīti, un redzējumu, kāds tas bija Jēzus Kristus dzīves laikā.
Piedzimšana un bērnība
Saskaņā ar Mateja evaņģēlijā uzskaitīto ģenealoģiju Jēzus saknes ir atrodamas līdz Ābramam, bet Lūkas evaņģēlijā šīs saknes stiepjas līdz pat Ādamam, pirmajam cilvēkam, kurš pieminēts Pirmajā Mozus grāmatā (Mat. 1:2—16; Lk. 3:23—38). Abos radurakstos Jēzus ir senebreju valdnieka Dāvida pēctecis. Lielākā atšķirība ir tā, ka Mateja evaņģēlijā Jēzus ir ķēniņa Zālamana pēcnācējs. Jēzum ir bijuši arī brāļi un māsas, kuru vārdi nav zināmi, bet ir tikai ziņas, ka tādi esot bijuši.
Kristīšana un kārdinājums
Saskaņā ar sinoptiskajiem evaņģēlijiem pēc kristībām Svētais Gars Jēzu Kristu aizveda uz tuksnesi, kur viņš gavēja četrdesmit dienas. Pēc tam velns mēģināja Jēzu Kristu ievest kārdinājumā. Vienīgi Jāņa evaņģēlijā nav minēts šāds fakts. Visbeidzot, kad Jēzus bija pārvarējis kārdinājumu, viņš devās uz Galileju un apmetās Kapernaumā, kur sāka sludināt Dieva vārdu.
Sabiedriskā dzīve
Kopā ar saviem sekotājiem Jēzus apmeklēja gan Galilejas, gan Jūdejas reģionu, kur sludināja evaņģēliju un veica dažādus brīnumus. Jēzus teiktie vārdi un veiktie darbi kanoniskajos evaņģēlijos atšķiras. Evaņģēlijos nav teikts, cik ilgi Jēzus sludināja Dieva vārdu, lai gan Jāņa evaņģēlijā ir minēts, ka Jēzus trīs reizes Jeruzalemē svinēja ebreju Lieldienas (Pashu). No tā var secināt, ka trīs gadus Jēzus Kristus staigāja no vienas vietas uz citu un sludināja Dievu. Citos evaņģēlijos ir minēti tikai vieni Pashas svētki, kuru laikā Jēzus tika piesists krustā.
Jēzus kā vēsturiska persona
Atšķirībā no vairuma citām vēsturiskām personām nav atrasti arheoloģiski pierādījumi, kas ļautu pārliecināties, ka Jēzus no Nācaretes patiešām būtu eksistējis. Galvenais izskaidrojums, kāpēc nav atrastas arheoloģiskas liecības, ir tas, ka Jēzus savas dzīves laikā nesasniedza neko īpaši ievērojamu, kā, piemēram, tā laika politiskie līderi, bet gan bija vienkāršs ceļojošs sludinātājs. Tomēr, balstoties vienīgi uz arheoloģisko liecību trūkumu, nevar apgalvot, ka Jēzus Kristus nav bijis. Liturģiskajos avotos, kuros ir rakstīts par Jēzu, daudzas aprakstītās vietas, personas un notikumi ir arheoloģiski apstiprināti. Atšķirībā no jautājuma par Dieva eksistenci ļoti maz cilvēku ir apšaubījuši Jēzus Kristus eksistenci.
No otras puses, Jēzus, tāpat kā daudzi citi antīkās pasaules reliģiskie līderi un filozofi, neveica pierakstus, vismaz kanoniskajos avotos par to nekas nav teikts. Visus vēsturiskos avotus par Jēzu Kristu ir sarakstījuši citi autori. Senākais dokuments, kurš nepārprotami attiecas uz Jēzu, ir papiruss P52. Tas satur fragmentu no Jāņa evaņģēlija, un tiek lēsts, ka tas ir rakstīts ap 125. gadu jeb aptuveni gadsimtu pēc Jēzus nāves.