cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boriss Pugo
Biogrāfija
Sāka strādāt inženiera profesijā Rīgas Elektromašīnbūves rūpnīcas (RER) speciālajā konstruktoru birojā, bet vēlāk strauji kāpa pa nomenklatūras kāpnēm. Bija RER Latvijas Ļeņina Komunistiskās jaunatnes savienības (LĻKJS) pirmorganizācijas sekretārs, no 1961. gada Rīgas pilsētas Proletāriešu rajona LĻKJS otrais un tad pirmais sekretārs. 1963. gadā viņš iestājās PSKP. No 1963. līdz 1968. gadam Boriss Pugo bija VĻKJS CK komjaunatnes organizāciju nodaļas sektora vadītāja vietnieks Maskavā. 1968. gadā Boriss Pugo atgriezās Rīgā un bija LKP Rīgas pilsētas komitejas organizatoriskā darba nodaļas vadītājs, bet 1970. gadā atkal pārcēlās uz Maskavu, kur pildīja VĻKJS CK pirmā sekretāra pienākumus. 1974. gadā viņš atgriezās Rīgā, bija LKP CK partijas organizatoriskā darba nodaļas vadītājs, tad LKP Rīgas pilsētas komitejas pirmais sekretārs un LKP CK biroja loceklis.
1976. gada 12. oktobrī viņu iecēla par VDK pulkvedi, no 1976. gada 26. oktobra līdz 1977. gada 12. maijam Boriss Pugo izgāja speciālo vadošā valsts drošības struktūru operatīvā sastāva sagatavošanu Feliksa Dzeržinska PSRS VDK Augstākajā skolā Maskavā. 1977. gadā viņu iecēla par Valsts drošības komitejas (VDK) inspekcijas pārvaldes nodaļas vadītāju, bet tā paša gada jūnijā par VDK priekšsēdētāja pirmo vietnieku Latvijas PSR. 1980. gadā viņš kļuva par LPSR Valsts drošības komitejas priekšsēdētāju.
kļuva par LKP CK pirmo sekretāru. 1986. gadā iekļauts PSKP CK. paaugstināts LKP CK pirmā sekretāra amata darbam Maskavā. No 1989. gada septembra līdz 1990. gada jūlijam bija PSKP CK politbiroja locekļa kandidāts. kļuva par PSRS iekšlietu ministru. Augustā bija viens no puča rīkotājiem. Pēc apvērsuma izgāšanās kopā ar sievu veica pašnāvību.
Par spīti darbībai Latvijas PSR, Pugo bija vājas latviešu valodas zināšanas.
Gruzijas himna
Gruzijas valsts himna (ka — 'brīvība') ir Gruzijas valsts himna. Gruzijas himnu pieņēma 2004. gadā
Bilabiāls nazāls līdzskanis
Balsīgs bilabiāls nazāls līdzskanis tiek lietots lielākajā daļā pasaules valodu. Zināmas tikai dažas valodas (piem. mohauku valoda), kurās šī patskaņa nav.
Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā šī skaņa tiek apzīmēta ar, X-SAMPA simbols ir <tt>m</tt>.
Bilabiāls nazāls līdzskanis latviešu valodā tiek apzīmēts ar "m" kā vārdos māja un bumba.
Raksturojums
Bilabiāla nazāla līdzskaņa raksturojumi:
Karogi (albums)
Karogi ir 1994. gadā iznācis latviešu rokgrupas Līvi albums, kurā apkopotas pārsvarā jau iepriekš izdotas dziesmas. Dziesmu ieraksti veikti dažādos laikos studijā "Melodija" un Latvijas Radio 1. studijā.
Albums iznācis kā pirmais sērijā "Latviešu rokmūzikas klasika". Populārākās albumā iekļautās dziesmas ir "Dzelzsgriezējs", "Ozolam", "Karogi", "Straume", "Dzimtā valoda", "Eglīte" un dziesmas "Metāla sirds" koncertversija.
Populus
Populus var būt:
Apses
Apses (Populus) ir vītolu dzimtas ģints. Tie ir ātraudzīgi divmāju koki.
Sistemātika
Apšu ģints sugas tiek grupētas vairākās sekcijās.
Ģints
East Jesus Nowhere
East Jesus Nowhere ir amerikāņu poproka grupas Green Day singls no viņu astotā studijas albuma 21st Century Breakdown. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Reprise Records. Dziesmas videoklips tika izdots 2009. gada 17. septembrī.
1825. gads
1825. bija parastais gads, kas sākās sestdienā.
Marija Kačiņska
Marija Helēna Kačiņska (pl, dzimusi, mirusi ) bija poļu ekonomiste, Polijas 8. prezidenta Leha Kačiņska dzīvesbiedre.
Biogrāfija
Dzimusi kā Marija Helēna Makieviča (pl) Mahovas ciemā, netālu no Kobilkas, Lidijas un Česlava Makieviču ģimenē. Pamatskolu un vidusskolu apmeklēja Rabkazdrojā, Polijas dienvidos. Viņa studējusi transporta ekonomiku un starptautisko tirdzniecību Sopotā, tagadējā Gdaņskas Universitātē. Pēc absolvēšanas strādājusi Maritime Institūtā Gdaņskā, kur 1976. gadā satikusi nākamo dzīvesbiedru vīru Lehu Kačiņski ar kuru apprecējās 1978. gadā. Laulātajam pārim ir kopīga meita Marta Kačiņska un divas mazmeitas. Neskaitot dzimto poļu valodu, Marija Kačiņska pārvaldījusi angļu, franču, spāņu un krievu valodas.
Nāve
2010. gada 10. aprīlī plkst. 10.56 Marija Kačiņska un viņas dzīvesbiedrs, Polijas prezidents Lehs Kačiņskis gāja bojā neveiksmīgā lidmašīnas nosēšanās mēģinājumā Smoļenskas Ziemeļu lidlaukā — poļu Gaisa spēku lidmašīna Tupolev Tu-154M nolaišanās laikā aizskāra koku galotnes un ietriecās zemē. Visi lidmašīnā esošie 89 pasažieri un 7 cilvēku lielā apkalpe mira notikuma vietā.
Kačiņsku pāris devās pieminēt 70. gadadienu kopš Otrā pasaules kara laikā notikušā Katiņas slaktiņa.
2010. gada 18. aprīlī Marija Kačiņska tika apglabāta Vaveles katedrālē, Krakovā līdzās vīram.
Saules sistēma
Saules sistēma ir Saule un ap to riņķojošo debess ķermeņu kopums — astoņas planētas, kas veido planētu sistēmas, kā arī citi ievērojami mazāki ķermeņi, piemēram, pundurplanētas un Saules sistēmas mazie ķermeņi, piemēram, komētas un asteroīdi. Saules sistēma atrodas Piena Ceļa spirālzarā "Oriona rokā" (Orion Arm), 26 000 gaismas gadu attālumā no galaktikas centra.
Saules sistēmā ir arī mazāki ķermeņi. Starp Marsu un Jupiteru esošā asteroīdu josla galvenokārt sastāv no vielām, kādas ir Zemes grupas planētu sastāvā, piemēram, akmens un metāla. Aiz Neptūna orbītas atrodas Koipera josla un izkliedētais disks. Šie transneptūna objekti sastāv galvenokārt no ledus, bet aiz tiem ir atklāti sednoidi. Ir arī grupa ar vairākiem desmitiem, iespējams, pat desmitiem tūkstošu objektu, kuri ir pietiekami lieli, lai riņķotu ap zvaigzni. Šos objektus dēvē par pundurplanētām. Dažas no identificētajām pundurplanētām ir asteroīds Cerera un transneptūna objekti Plutons un Erīda. Dažādi citi mazi objekti, tostarp komētas, kentauri (asteroīdi no grupas starp Jupiteru un Neptūnu) un kosmiskie putekļi brīvi ceļo pa Saules sistēmu. Sešas planētas, vismaz trīs pundurplanētas un daudzus mazākus objektus apriņķo dabiskie satelīti, kurus parasti sauc par "pavadoņiem". Ap katru ārējo planētu riņķo planētas gredzens, kas sastāv no putekļiem un citiem maziem objektiem.
Saule izstaro tā saukto Saules vēju, kurš izplatās pat līdz izkliedētā diska vidum, veidojot heliosfēru. Tas ir punkts, kurā heliopauze no Saules vēja spiediena ir vienāda ar starpzvaigžņu vēja pretējo spiedienu. Orta mākonī veidojas komētas ar lielu apriņķošanas periodu.
Struktūra
Saules sistēmas galvenā sastāvdaļa ir Saule, G2 klases galvenās secības zvaigzne, kas satur 99,86% no sistēmas zināmās masas un dominē to gravitācijas. Saules sistēmas četri lielākie orbitālie ķermeņi, milzu planētas veido 99% no atlikušās masas. Jupiters un Saturns kopā sastāda vairāk nekā 90% no masas. Līdz ar to Saules sistēmas cietie ķermeņi (ieskaitot zemes grupas planētas, pavadoņus, asteroīdus un komētas) kopā veido 0,0001% no Saules sistēmas kopējās masas.
Lielākā daļa lielo ķermeņu orbītā apkārt Saulei atrodas netālu no Zemes orbītas plaknes, kas pazīstama kā ekliptika. Planētas ir ļoti tuvu ekliptikai, turpretim Koipera josla, komētas (un citi Orta mākoņa ķermeņi) atrodas ļoti tālu no tās. Visas planētas un daudzi citi ķermeņi apriņķo Sauli tādā pašā virzienā, kā griežas Saule (pretpulksteniski). Ir arī izņēmumi, piemēram, Haleja komēta.
Iekšējā Saules sistēma
Iekšējā Saules sistēma ir nosaukums reģionam, kas ietver Zemes grupas planētas un asteroīdus. Tā sastāv galvenokārt no silikāta un metāliem. Iekšējās Saules sistēmas ķermeņi ir salīdzinoši tuvu Saulei; visa šī reģiona rādiuss ir mazāks nekā attālums starp Jupitera un Saturna orbītām. Šis reģions atrodas uz sala līnijas, kas atrodas nedaudz mazāk nekā 5 AU (aptuveni 700 miljons km) no Saules.
Iekšējās planētas
Četrām iekšējām planētām jeb Zemes grupas planētām ir blīva, akmeņu kompozīcija, ar dažiem vai nevienu pavadoni, un tiem nav gredzenu. Tie sastāv galvenokārt no ugunsizturīgām minerālvielām, piemēram, silikāta, kas veido garozu un mantiju, un metāliem, piemēram, dzelzs un niķeļa, kas veido to kodolu. Trim no četrām iekšējām planētām (Veneras, Zemes un Marsa) atmosfēra ietekmē planētas pietiekami, lai radītu reljefu; visām planētām ir krāteri un tektoniskās virsmas funkcijas, piemēram, plaisu ielejas un vulkāni. Terminu "iekšējās planētas" nedrīkst jaukt ar zemākajām planētām, kas apzīmē tās planētas, kas ir tuvāk Saulei nekā Zeme (Merkurs un Venera).
Merkurs
Merkurs (atrodas 0.4 AU no Saules) ir Saulei vistuvākā planēta un mazākā planēta Saules sistēmā. Merkuram nav dabīgo pavadoņu. Uz Merkura ir daudz krāteru, kas izveidojušies triecienu rezultātā. Merkura ļoti niecīgā atmosfēra sastāv no atomiem, kurus atnesis Saules vējš. Tā salīdzinoši lielā dzelzs kodola un plānās mantijas izcelsme vēl nav izskaidrota. Ir hipotēzes, ka tā ārējās kārtas tika noārdītas ar milzīgu triecienu; vai ka tās pilnīgu saaugšanu aizkavēja jaunā Saules enerģija.
Venera
Venera (atrodas 0.7 AU no Saules) ir gandrīz tikpat liela kā Zeme. Veneras mantija ir bieza un sastāv no silikāta. Mantija atrodas ap dzelzs kodolu. Venerai ir iespaidīga atmosfēra, un uz tās ir atrasti pierādījumi par iekšējo ģeoloģisko aktivitāti. Tā ir daudz sausāka nekā Zeme un tās atmosfēra ir deviņdesmit reižu blīvāka par Zemes atmosfēru. Venerai nav dabisko pavadoņu. Tā ir karstākā Saules sistēmas planēta, tās virsmas temperatūra ir virs 400 °C, visticamāk, sakarā ar siltumnīcas efektu izraisošo gāzu apjomu atmosfērā. Nav pierādīts, kāpēc uz Veneras notiek pašreizējā ģeoloģiskā aktivitāte, bet tai nav magnētiskā lauka, kas pasargātu tās atmosfēru no sarukšanas, kas liek domāt, ka tās atmosfēru bieži papildina vulkānu izvirdumi.
Zeme
Zeme (atrodas 1 AU no Saules) ir lielākā un blīvākā iekšējā planēta, vienīgā zināmā planēta ar pašreizējo ģeoloģisko aktivitāti, un vienīgā planēta, uz kuras ir zināms, ka pastāv dzīvība. Tās šķidrumu hidrosfēra ir unikāla starp zemes grupas planētām, un tā ir vienīgā planēta, kur ir novērota plātņu tektonika. Zemes atmosfēra radikāli atšķiras no citu planētu atmosfērām, jo tās sastāvā 21% ir skābeklis, tāpēc uz tās var pastāvēt dzīvība. Zemei ir viens dabiskais pavadonis Mēness, kurš ir zemes planētu grupas lielākais pavadonis.
Marss
Marss (atrodas 1.5 AU no Saules) ir mazāks par Zemi un Veneru. Tā atmosfēra sastāv no oglekļa dioksīda un tai ir 6.1 mbar virsmas spiediens. Uz tā virsmas ir izveidojušies daudz milzīgu vulkānu, piemēram, Olimpa kalns, un plaisu ielejas, piemēram, Valles Marineris. Tā sarkanā krāsa rodas no dzelzs oksīda (rūsas), kas ir Marsa sastāvā. Marsam ir divi dabiskie pavadoņi (Deimoss un Foboss).
Asteroīdu josla
Asteroīdi ir objekti, kas ir mazāki par planētām, pārsvarā uzturas orbītā starp Marsu un Jupiteru un sastāv no negaistošām minerālvielām. Josla sastāv no desmitiem tūkstošu (iespējams, miljoniem) asteroīdu, kuru lielums svārstās no simts kilometriem līdz maziem putekļiem. Asteroīdus, kuru diametrs ir mazāks par 50 m, sauc par meteoroīdiem. Lielākais asteroīds, Cerera, ir sfērisks un tādēļ to var uzskatīt par planētu. Tiek uzskatīts, ka asteroīdi ir paliekas no mazām zemes grupas planētām, kurām neizdevās saplūst kopā Jupitera gravitācijas iejaukšanās dēļ. Asteroīdus iedala asteroīdu grupās, pamatojoties uz to orbītas īpašībām. Asteroīdu pavadoņi ir asteroīdi, kas riņķo ap lielākiem asteroīdiem. Tos nevar skaidri atšķirt kā planētu pavadoņus, jo reizēm tie ir gandrīz tikpat lieli kā to partneri.
Ārējās planētas
Četras ārējās planētas jeb gāzes milži ir tik lielas, ka kopā aizņem 99 procentus no orbītas ap Sauli. To lielie izmēri un attālums no Saules nozīmē, ka tās satur daudz ūdeņraža un hēlija, ko zemes grupas planētas nesatur.
Jupiters
Jupitera virsmas temperatūra ir ap −130 °C (140 K). Ārējā gāzveida atmosfēra sastāda 2% no Jupitera rādiusa, tā satur 77% ūdeņraža un 20% hēlija, pārējais ir amonjaks un metāns. Dziļāk viela kļūst blīvāka, zināmā mērā līdzinoties šķidrumam, šī sfēra aizņem 22% no planētas rādiusa, bet apmēram pusi no tā — metalizētā ūdeņraža slānis, kas rada spēcīgo planētas magnētisko lauku. Kodols aizņem 1/4 daļu no Jupitera rādiusa, tā temperatūra sasniedz 25 000 K, spiediens 5 milj. MPa, uzskata, ka tas sastāv no dzelzs un silikātiem.
Saturns
Atmosfēras augšējo slāņu temperatūra ir −175 °C. Saturna virsmas vidējā temperatūra ir 143 kelvini. Saturnam ir ļoti blīva atmosfēra, kas sastāv galvenokārt no ūdeņraža un hēlija. Saturna ekvatoriālais diametrs ir 120 536 km, tas ir 9,45 reizes lielāks nekā Zemei. Saturns pārvietojas ap Sauli pa gandrīz riņķveida orbītu, veicot vienu apriņķojumu 29,9 Zemes gadu laikā. Vienu apgriezienu ap savu asi tas veic 10 stundās un 36 minūtēs. Ātrās rotācijas dēļ Saturns ir stipri saplacināts polu virzienā. Saturna īpaša pazīme ir tā gredzens, kas sastāv no ledus un putekļiem. Saturnam ir vismaz 61 pavadonis.
Urāns
Urāna virsmas vidējā temperatūra ir 68 kelvini. Urānam ir ļoti blīva atmosfēra, kas sastāv galvenokārt no ūdeņraža un hēlija. Urāna ekvatoriālais diametrs ir aptuveni 51 118 km, tas ir 4 reizes lielāks nekā Zemei. Urāns pārvietojas ap Sauli pa gandrīz riņķveida orbītu, veicot vienu apriņķojumu 84 Zemes gadu laikā. Urāna rotācijas ass gandrīz sakrīt ar orbītas plakni (nobīdīta par 2°), tāpēc Urāns it kā "ripo" pa orbītu. Vienu apgriezienu ap savu asi tas veic 17 stundās un 14 minūtēs. Urānam ir vismaz 27 pavadoņi, kā arī gredzenu sistēma, kas sastāv no vismaz deviņiem šauriem gredzeniem.
Neptūns
Planētas vidējais attālums no Saules ir 30,1 AU. Neptūns pārvietojas ap Sauli pa gandrīz riņķveida orbītu, veicot vienu apriņķojumu vidēji 165 Zemes gadu laikā. Vienu apgriezienu ap savu asi tas veic 16 stundās un 6 minūtēs. Temperatūra Neptūna atmosfēras augšējā slānī ir 53 kelvini (−215 °C). Neptūnam ir ļoti blīva atmosfēra, kas sastāv galvenokārt no ūdeņraža un hēlija. Neptūna ekvatoriālais diametrs ir 49 528 km, tas ir 3,8 reizes lielāks nekā Zemei. Lai arī Neptūns izmēra ziņā ir mazāks kā Urāns, Neptūna masa ir lielāka par Urāna masu. Neptūnam ir 14 pavadoņi. Tam ir arī vismaz 3 planetārie gredzeni.
Koipera josla
Koipera josla atrodas no aptuveni 30 AV līdz aptuveni 55 AV attālumā no Saules. Koipera josla sastāv no maziem ķermeņiem, kuru sastāvā ir sasaluši šķidrumi un gāzes, piemēram, ledus, metāns un amonjaks.
Orta mākonis
Epika—Orta mākonis ir hipotētisks apgabals Saules sistēmā, kur pēc zinātnieku domām veidojas komētas ar ilgu apriņķošanas periodu. Zinātniski Orta mākoņa eksistence nav apstiprināta, bet daudzi novērojumi netieši uz to norāda. Attālums no Saules līdz Orta mākonim ir aptuveni no 50 000 līdz 100 000 astronomiskajām vienībām, kas atbilst gandrīz vienam gaismas gadam.
Vizuālais kopsavilkums
Šajā sadaļā ir attēloti zināmie Saules sistēmas ķermeņi, kas sakārtoti pēc izmēra (bez atmosfēras vai gredzeniem, km).
Kounotori 2
Kounotori 2 (こうのとり2号機, "baltais stārķis 2" ) jeb HTV-2 bija otrais Japānas kravas kosmosa kuģis no H-II Transfer Vehicle sērijas, kas paredzēts Starptautiskās kosmosa stacijas (SKS) apgādei. To palaida.
Derīgā krava
Ar HTV-2 stacijā nogādāja aptuveni 6000 kg derīgās kravas. Hermētiskajā sekcijā atradās Kobairo (Gradienta karsēšanas krāsns) skapis un Multipurpose Small Payload Rack (MSPR) skapis. Kobairo ir augstas temperatūras elektriskā krāsns, kuru izmantos, lai iegūtu lielus, augstas kvalitātes kristālus no kausējamiem materiāliem. MSPR izmantos dažādu eksperimentu veikšanai. Kad Kounotori 2 ieradās SKS, Kobairo un MSPR tika pārvietoti uz Kibo moduli. Ar to uzstādīšanu sākās Japānas eksperimentu moduļa izmantošanas otrā fāze.
Kounotori 2 atradās divi īpaši aparāti Reentry Breakup Recorder (REBR), kas spēj izturēt augsto temperatūru, kad kosmosa kuģis noiet no orbītas un sadeg Zemes atmosfērā. REBR šajā posmā ieraksta telemetrijas datus un noraida zinātniekiem, lai varētu saprast procesus, kas notiek sadalīšanās laikā. Viens no REBR tika atstāts HTV-2, bet otrs pārnests uz Johannes Kepler ATV.
Nehermētiskajā sekcijā atradās vaļējā platforma EP (Exposed Pallet) ar diviem ASV ORU (Orbital Replacement Units): FHRC (Flex Hose Rotary Coupler) un CTC-4 (Cargo Transportation Container-4). Tos no Kounotori 2 EP pārvieja uz stacijas ELC-4, izmantojot SKS manipulatoru Dextre.
Lidojuma gaita
1. februārī sākās nehermētisko kravu pārnešanas operācijas, kad Canadarm2 satvēra paleti un nodeva to mazākam Japānas manipulatoram, kas pievienots pie Kibo laboratorijas. Robotrokas vadīja Kolmena un Nespoli. 2. februārī Canadarm2 tika pārvietota uz mobilajiem ratiņiem, lai paņemtu Dextre un kopā ar to atgriezās pie iepriekšējā dienā izņēmtās paletes. Kamēr stacijas apkalpe gulēja, lidojuma vadītāji no zemes komandēja Dextre izņemt no paletes divas rezerves daļas. Vispirms tika satverta dzesēšanas sistēmas cauruļvadu uzmava FHRC (Flex Hose Rotary Coupler), tad atlaisti paletes stiprinājumi un visbeidzot tā pārcelta uz Dextre darbavietu. Pirms Dextre, kurš ir apgādāts ar spēka momenta sensoriem un spēj "just" satvēriena spiedienu, šādu darbu varēja veikt tikai kosmonauti, izejot atklātā kosmosā. Pēc tam manipulatoru atgrieza atpakaļ un tika pārvietots kravas konteiners CTC-4, kurā atradās rezerves elektrības slēdži un veideo pārraides bloks. 4. februārī Dextre tika pārvietots uz pastāvīgo vietu pie Destiny moduļa. Cauruļvada uzmava un konteiners palika pie Dextre, jo tiem paredzētā platforma Express Logistics Carrier vēl atradās uz zemes sakarā ar STS-133 misijas aizkavēšanos. Šeit tika pagaidām nodrošināta arī rezerves daļu nodrošināšana elektropiedāde.
Lai netraucētu Discovery pieslēgšanās operācijās misijas STS-133 laikā, tika nolemts Kounotori 2 pārvietot no Harmony apakšējā porta uz augšējo. Operācija tika veikta 18. februārī ar stacijas manipulatoru, kuru vadīja Kolmena un Nespoli.
Dziesmu izlase 1995—2005
Šajā izlasē apkopotas dziesmas, kuras grupas ģitārists Ainars Virga uzskata par grupas Līvi pēdējo 10 gadu grupas veiksmīgākajām un aktuālākajām dziesmām. Izlasē atrodamas dziesmas no grupas LĪVI albumiem: “K.M.K.V.P” ( 1996); “Bailes par ziņģēm” ( 1997); “Viva” (1998); “2001” ( 200) un “Pāri visam” (2004). Papildus ierakstīta arī jauna dziesmas “Aiziet garām” versija.
Kounotori 2
Lidojuma gaita
HTV-2 tika veiktas vairākas dzinēju iedarbināšanas, kuras beidzās 02:44 UTC. Tad tas nogāja no orbītas un sadega Zemes atmosfērā virs Klusā okeāna dienviddaļas, kas notika aptuveni 03:09 UTC.
Bailes par ziņģēm
Bailes par ziņģēm ir latviešu rokgrupas Līvi albums, kas ieguvis „platīna diska” statusu Latvijā. Šajā albumā apvienotas populārākās Līvu dziesmas, kuras grupa 1997.gadā ierakstījusi jaunās versijās, pievienojot vienu jaunu Jāņa Groduma grāvēju „Piedod man”. Šis ir pēdējais albums, kurā piedalījās arī grupas dziedātājs Aivars Brīze. Albums ir ierakstīts studijā G.E.M kopā ar producentu Gati Gaujenieku.
Pīļknābis
Pīļknābis (Ornithorhynchus anatinus) ir Austrālijas austrumos un Tasmanijā reti sastopams zīdītājs. Tas dzīvo gan ūdenī, gan arī uz sauszemes. Pīļknābis un vēl četras ehidnu sugas ir vienīgie zīdītāji, kuri dēj olas. Visas šīs sugas pieder pie kloākaiņu kārtas (Monotremata). Pīļknābis ir vienīgā pīļknābju ģints (Ornithorhynchus) suga, kas ir arī vienīgā mūsdienās dzīvojošā suga visā pīļknābju dzimtā.
Pīļknābis ir ikonisks Austrālijas simbols, tas ir attēlots uz valsts 20 centu monētas un Jaundienvidvelsas štata emblēmā. Līdz 20. gadsimtam to medīja, lai iegūtu biezo kažokādu, bet mūsdienās pīļknābis ir aizsargājams dzīvnieks visā tā izplatības areālā. Aizsardzības stingra ievērošana ir īpaši nozīmīga, ņemot vērā faktu, ka zoodārzos pīļknābis vairojas ļoti reti un mūsdienu prakse populācijas atjaunošanai izmantot arī sugas pavairošanas programmas nebrīvē šīs sugas atjaunošanai nav piemērojama.
Etimoloģija
Kad eiropieši 1798. gadā pirmo reizi nomedīja pīļknābi, tā āda un dzīvnieka zīmējums tika nosūtīti uz Lielbritāniju. Zinātnieki, neticot, ka tāds dzīvnieks dabā iespējams, nodomāja, ka kāds Āzijas taksodermists bebra ādai ir piešuvis pīles knābi. Tomēr, lai cik bija spēcīga pārliecība par krāpniecību, zinātnieki nespēja atrast šūšanas pēdas starp galvas ādu un knābi.
Linnejs iesākumā dzīvniekam deva zinātnisko nosaukumu Platypus. Šis vārds tika atvasināts no grieķu valodas un latviski nozīmē "platās pēdas" (platus - plats, pous - pēdas). Tomēr biologs Džordžs Šovs samērā ātri atklāja, ka šāds zinātniskais nosaukums jau tiek izmantots, lai apzīmētu smecernieku vaboļu ģinti (Platypus). Tādēļ biologs deva jaunu zinātnisko vārdu - Ornithorhynchus anatinus. Šis nosaukums atvasināts no grieķu un latīņu valodām un nozīmē "putna knābis kā pīlei" (ornithorhynkhos - putna knābis, anatinus - līdzīgs pīlei).
Izskats un īpašības
Pīļknābja tumši brūnais apmatojums ir ļoti biezs un gluds, tas labi pasargā dzīvnieku no samirkšanas. Priekškājas ir spēcīgas, ar platām pēdām un stipriem nagiem. Pirkstus savieno peldplēve. Ejot pa sauszemi, pēdas tiek atlocītas uz aizmuguri. Pakaļkājas nav tik spēcīgas kā priekškājas, arī peldplēve starp pirkstiem ir attīstījusies daļēji. Pakaļkājas kopā ar plato asti kalpo stūrēšanai ūdenī. Atrodoties zem ūdens, pīļknābja acis, ausis un nāsis noslēdz ādas ieloces. Aste kalpo arī kā barības rezervju krātuve, līdzīgi kā Tasmanijas velnam un taukastes aitām. Piedzimstot pīļknābim ir 12 zobi (6 dzerokļi katrā pusē, augšā un apakšā pa trīs), bet līdz gada vecumam tie ir jau izkrituši. Pieaugušiem īpatņiem to vietā ir spēcīgi keratinizējušās aukslējas. Knābis ir mīksts un lokans; tas nav ciets kā putnu knābis, turklāt atšķirībā no putna knābja tas neatveras un neveido mutes augšējo un apakšējo daļu. Mute novietota knābja apakšā, nāsis virspusē, bet ausis un acis katrā galvas pusē atrodas kopīgā padziļinājumā. Zem ūdens noslēdzas uzreiz visa iedobe. Zem ūdens pīļknābja acis aizsargā arī īpašas plēves, kādas ir arī rāpuļiem un putniem. Knābis ir veidots tā, lai kalpotu ne tikai par taustes orgānu, bet arī par elektriskās maņas orgānu, kas uztver upura izraisītos elektriskos laukus. Ar knābi dzīvnieks spēj arī saost. Ožas orgāns ir veidots atšķirīgi no citiem zīdītājiem, pīļknābis uztver ūdens ķīmisko sastāvu un tādējādi saož upuri zem ūdens.
Pīļknābis ir ļoti plastisks. Ja nepieciešams, tas var mainīt savu ķermeņa lielumu. Tam ir spēcīgi, elastīgi muskuļi, pateicoties kuriem pīļknābis var notievēt un izspraukties cauri spraugām. Šo spēju dzīvnieks izmanto, lai, piemēram, ātri aizbēgtu. Uz knābja ir apmēram 4000 elektroreceptoru.
Pīļknābja inde
Piedzimstot pīļknābjiem (gan tēviņiem, gan mātītēm) uz pakaļkājas elkoņa locītavām ir piesis. Pieaugot mātītēm piesis ar laiku nokrīt, bet tēviņiem saglabājas. Tas ir dobs, apmēram 15 mm garš un savienots ar indes dziedzeri. Inde ir pietiekami spēcīga, lai nogalinātu mazākus dzīvniekus, piemēram, nelielu suni, bet cilvēkam tā izraisa ļoti spēcīgas sāpes, kuras nespēj remdēt pat morfīns. Inde sastāv no olbaltumvielām, kuras izstrādā dzīvnieka imūnsistēma. Indes iedarbībā cilvēkam var izveidoties hiperalerģija, īpaši paaugstināta jutība pret sāpēm. Šāds jutīgums saglabājas vairākas dienas vai pat mēnešus. Tomēr inde izstrādājas tikai pārošanās sezonas laikā un tās primārais pielietojums ir savstarpējo attiecību noskaidrošanā starp tēviņiem.
Elektrolokācija
Pīļknābji, ehidnas un vismaz viena delfīnu suga ir vienīgie zīdītāji, kas spēj uztvert elektriskos impulsus. Savus upurus tie galvenokārt atrod, spējot uztvert citu dzīvnieku muskuļu darbības izraisītos elektriskos laukus. No kloākaiņiem visjutīgākie elektroreceptori ir pīļknābim. Tie atrodas uz knābja un to skaits ir apmēram 4000. Salīdzinoši proehidnām uz purna ir 2000 elektroreceptori.
Dzīvesveids
Pīļknābis ir vienpatis, pamatā aktīvs naktī un krēslā, lai gan reizēm tie ir aktīvi arī dienas laikā, īpaši, kad dienas ir apmākušās, un tas vienmēr dzīvo ūdens tuvumā. Ūdeņos mazais dzīvnieks medī, bet ūdenskrātuvju krastos rok alas atpūtai un mazuļiem. Šie dzīvnieki mīt pie Austrālijas un Tasmanijas ezeriem, upēm un strautiem, un, pateicoties biezajam kažokam, var uzturēties ļoti aukstos kalnu strautos. Katram pīļknābim ir sava teritorija, kas ir apmēram 7 upes km. Tēviņa teritorija pārklājas ar 3—4 mātīšu teritorijām. Pīļknābji dzīvo alās, kuras paši izrok kādas upes vai ezera krastā. Reizēm tiek izmantota dabiska, dziļāka iedobe starp akmeņiem vai neliela esoša ala. Šādas iedobes izskalojas vietās, kur ūdens plūst cauri klintīm. Pīļknābja ala var būt 15 metrus gara, reizēm pat garāka.
Šie dzīvnieki lieliski peld un ļoti labi nirst, barību meklējot tikai zem ūdens. Pīļknābis peld, izmantojot spēcīgās priekškājas, bet stūrēšanai tiek izmantota aste un pakaļkājas. Pīļknābis zem ūdens parasti uzturas līdz 30 sekundēm, bet reizēm līdz 40 sekundēm. Atpūta starp ieniršanas brīžiem ir apmēram 10—20 sekundes. Ārpus ūdens pīļknābis atpūšas savā alā, kas parasti atrodas tuvu ūdens līnijai un tās ieeja mēdz būt paslēpta zem koku saknēm. Katru dienu pīļknābis noguļ apmēram 14 stundas.
Nebrīvē pīļknābis dzīvo līdz 17 gadiem, bet savvaļā līdz 11 gadiem. Tā dabīgie ienaidnieki ir čūskas, ūdensžurkas, varāni, vanagi, pūces un ērgļi. Austrālijas dienvidos tos apdraud arī krokodili. Iespējams, uz sauszemes to ienaidnieki ir arī lapsas.
Barība
Pīļknābis barību meklē tikai ūdenī. Viņš ķer mazus bezmugurkaulniekus, piemēram, kukaiņu kāpurus, ūdens gliemjus un vēžveidīgos. Vienīgais orgāns, ar kuru dzīvnieks meklē barību, ir jutīgais knābis. Pīļknābis ar knābi rokas pa gultni, izceļot no upes grunts sīkus dzīvniekus, kurus peldējumā kopā ar smiltīm, olīšiem un augu daļām uzlasa un noglabā vaiga somās. Kad tās ir pilnas, pīļknābis izpeld virspusē, lai paēstu. Barība kopā ar akmentiņiem un smiltīm, kas palīdz sasmalcināt barību, tiek saberzta ar cietajām aukslējām. Katru dienu pīļknābim jāapēd tik daudz barības, kas sastāda 20% no tā svara.
Vairošanās
Pīļknābja mātīte un tēviņš satiekas tikai pārošanās periodā un atkarībā no izplatības areāla tas ir no jūnija līdz oktobrim. Viss riesta rituāls norit zem ūdens, kur abi indivīdi dzenā viens otru. Riestam beidzoties, šie teritoriālie dzīvnieki atkal šķiras. Mātīte upes krastā izrok mazuļu migas alu, kura atšķirībā no parastās pīļknābju alas, ir dziļa (20—30 metri) un ar plašu telpu galā. Salīdzinoši parastā ala dzīvnieka atpūtai ir apmēram 30 cm dziļa. Garajā ejā ik pa brīdim ir kāds šķērslis, kas nodrošina alu no applūšanas ūdens līmeņa celšanās gadījumā un aizkavē ienaidnieku, kā arī tas ir veids, kā nodrošināt nemainīgu alas mitumu un temperatūru. Mātīte apkārtnē vāc zāli un kritušās lapas. Šos materiālus viņa novieto zem astes un transportē uz alu. Telpā no atnestā materiāla ceļ siltu, mīksti izklātu midzeni. Guļot uz muguras, mātīte izdēj 1—3 baltas olas ar mīkstu, ādainu čaumalu. Visbiežāk tiek izdētas 2 olas. Tās ir apaļākas kā putnu olas un to izmērs ir apmēram 15x17 mm. Pirms olas tiek izdētas, apmēram 28 dienas tās attīstās mātes kloākā, bet pēc izdēšanas attīstība ir apmēram 10 dienas. Ielikusi olas starp asti un vēderu, mātīte silda tās. Mazuļi izšķiļas pēc vienas vai divām nedēļām un uzreiz pa mātes kažoku aizrāpjas līdz piena dziedzerim (pīļknābjiem nav zīdekļu). Mazuļi tiek zīdīti apmēram 3—4 mēnešus. Šajā laikā māte tos pamet ļoti reti un īslaicīgi. Katru reizi, atstājot alu, mātīte ar plānu zemes kārtu aizrok to. Apmēram 4 mēnešu vecumā mazuļi pamet alu. Šajā vecumā tie jau spēj paši peldēt un baroties. Par to, kādas ir mātes un mazuļu attiecības pēc alas atstāšanas, zinātniekiem trūkst faktu. Dzimumbriedumu pīļknābji sasniedz otrajā gadā un mātītes pārojas līdz apmēram 9 gadu vecumam.
1921. gada apraksts
Šādi 1921. gadā latviski izdotajā mācību literatūrā aprakstīts pīļknābis: "''PĪĻKNĀBIS (Ornithorhynchys) (dzīvnieka gaŗums līdz ar asti ap 12 veršoku) ir īsts ūdens dzīvnieks (zīm. 33); vietejie iedzīvotāji viņu sauc par "ūdens kurmi". Ķermenis pārklāts biezu, nesaslapinamu vilnu. Kāju pirksti savienoti ar peldplēvi, kamdēļ kājas ūdenī noder ka aiŗes. Uz priekškājām plēve daudz gaŗaka, nekā uz pakaļkājām. Pirksti apbruņoti stipriem nagiem, ar kuriem pīļkābis rok sev alu; pakaļkājām nagi gaŗaki, un tēviņiem ir vēl ass piesis, kā gaiļiem. Īsā, plakanā aste pie peldešanas izpilda stūres vietu. Ārējās auss daļas nav, bet ausu caurumi pie līšanas ūdeni cieši aizveras. Knābis līdzīgs pīles knābim, un pīļknābis pārtiek, līdzigi pīlēm no tārpiem, kukaiņiem un gliemežiem, kuŗus atrod rakņajoties ar knābi dūņās. Zobu vietā, uz abiem žokļiem atrodas raga plātites, kuŗas noder gliemežu vāku sadrupinašanai. Aiz viņām mutes dobumā nāk lieli vaigu maisiņi, kuŗos pīļknābis uzkrāj zem ūdens dabūto laupijumu, jo ēst viņš var tikai pacēlies virs ūdens. Pīļknābi dzīvo gar Australijas un Tasmanijas upju krastiem, kur rok sev alas. Viņu alām katlu forma un divas ieejas: viena virs- otra zem ūdens. Vasarā (Australijā decembrī) mātite dēj 3—4 olas ar mīkstu ciešu apvalku (čaulu), rieksta lielumā. No olām izšķīlušies masuļi (nav pilnu veršoku gaŗi), kailie bērni pārtiek no mātes piena. Mātītēm nav pupu, kā citiem zīdītājiem, bet piens no dziedzeriem satek nelielā ādas krokā, pie kuras tad arī piezīžas bērni ar savu mīksto knābi.
Aizsardzība
Pīļknābis ir ļoti reta un aizsargājama suga. Pīļknābju populācija kļūst arvien mazāka, jo tiek iznīcināti piemērotie biotopi. Turklāt ūdenslīmeņa mākslīgās regulēšanas dēļ pīļknābja un tā vides aizsardzība kļūst arvien nozīmīgāka.
Radniecīgās sugas
Pīļknābis ir vienīgais pīļknābju dzimtas (Ornithorhynchidae) mūsdienās dzīvojošais pārstāvis. Tā vistuvākie radinieki ir ehidnas (Tachyglossus) un proehidnas (Zaglossus), kas dzīvo Austrālijā un Jaungvinejā. Visas šīs sugas pieder pie kloākaiņu kārtas.
Vistas aklums
Vistas aklums jeb hemeralopija (el — ‘diena’ + αλαός — ‘akls’) ir acu slimība, kas izpaužas kā pavājināta redze sliktā apgaismojumā (krēslā). Novērojama pazemināta gaismas jutība, acu tumsas adaptācijas traucējumi, redzes lauka sašaurinājums, it sevišķi attiecībā uz krāsām. Vistas aklums galvenokārt saistīts ar A vitamīna trūkumu organismā. Slimības profilaksei un ārstēšanai lieto A vitamīnu un riboflavīnu. Hemeralopija novērojama arī pie citām slimībām (tīklenes un redzes nerva saslimšanām). Dažkārt sastopama arī iedzimta hemeralopija, kas ir neārstējama.
1881. gads
1881. bija parastais gads, kas sākās sestdienā.
Enigma
Enigma var būt:
Sarkanā Karoga ordenis
Sarkanā Karoga ordenis bija pirmais padomju ordenis. Līdz 1930. gadam, kad tika izveidots Ļeņina ordenis, bija augstākais apbalvojums sākotnēji Krievijas PFSR, bet pēc tam jau Padomju Savienībā. Šis ordenis tika izveidots Krievijas pilsoņu kara laikā, 1918. gada 16. septembrī, ar Viskrievijas centrālās izpildkomitejas (VCIK) lēmumu. Ar to apbalvoja par īpašu varonību, pašaizliedzību un vīrišķību, kas izrādīta kaujas laukā. Reizē ar šo ordeni apbalvoja ne tikai cilvēkus, bet arī militāras formācijas, pilsētas, kuģus, politiskas un sabiedriskas organizācijas, kā arī valsts uzņēmumus.
Savus Sarkanā karoga ordeņus izveidoja vairākas republikas, kas ietilpa KPFSR vai arī bija padomju ietekmē. Kopš 1924. gada šie ordeņi tika likvidēti un Sarkanā karoga ordenis kļuva par visas Padomju Savienības ordeni. Ordeņa statūti tika pieņemti tikai 1932. gada 11. janvārī (1943.; 1947.; 1980. gadā laboti).
Pirmais apbalvotais bija Vasilijs Blihers, 1918. gada 28. septembrī. Pirmais latvietis, kurš tika apbalvots ar šo ordeni, bija Jānis Fabriciuss, kurš ieguva ordeni ar kārtas numuru 4. Viņš bija arī pirmais komandieris Sarkanajā armijā, kurš ieguva 4 Sarkanā karoga ordeņus. Krievijas pilsoņu kara laikā vislielākais skaits Sarkanā Karoga ordeņu bija Semjonam Budjonijam, kurš to ieguva 7 reizes. Kopā Krievijas pilsoņu kara laikā ar šo apbalvojumu tika apbalvoti 285 cilvēki, bet kopā, līdz 1991. gadam, kad ar šo ordeni pēdējo reizi kāds tika apbalvots, 581 300 cilvēki.
Laikā no 1944. līdz 1958. gadam ar ordeni varēja apbalvot arī par nevainojamu dienestu, pirmo par 20 gadiem, bet otro par 30 gadiem dienestā. Tā, piemēram, savu trešo Sarkanā karoga ordeni ieguva Josifs Staļins.
Maksteņu kārta
Makstenes (Trichoptera) ir vidēji lieli un sīki, retumis lieli kukaiņi. Dabā tās ir neuzkrītošas - brūnganas, pelēcīgas, melnīgsnējas, iedzeltenas, turklāt dienā parasti nelido un pat slēpjas. Ieraugot sēdošu maksteni, vispirms ievērojam tās jumtveidā sakļautos priekšspārnus, kas visbiežāk ir dažādkrāsaini, tomēr vienmuļi raibi, stingrāki nekā platākie, bezkrāsainie, caurspīdīgie pakaļspārni. Amatierentomologi visumā neizskatīgās makstenes kolekcionē daudz retāk nekā krāšņos tauriņus vai vispār nevāc. Maksteņu ķermenis un priekšspārni ir klāti ar matiņiem vai sariņiem (no tā radies zinātniskais un agrākais latviskais nosaukums matspārņi vai sarspārņi). Pieaugušās makstenes nebarojas, jo to mutes orgāni panīkuši un tām nav sūcējsnuķīša kā tauriņiem, tomēr tās var uzņemt šķidrumu (ūdeni, nektāru). Kāpuri (makšķernieku "ūdenstārpi") dzīvo visdažādākās ūdenstilpēs. Parasti slēpjas līdznēsājamās mājiņās jeb makstīs (no tā nosaukums), kuras veido no smilšu graudiņiem, akmentiņiem, gliemju čaulām, augu daļām, retāk tikai no tīmekļu dziedzeru sekrēta. Vairākas tekošo ūdeņu sugas (ģints Hydropsyche u.c.) veido no tīmekļu pavedieniem slēptuves un ķeramtīklus, kuros straume sanes barību - detrītu, sīkaļģes, sīkvēzīšus, sīkus ūdenskukaiņu kāpurus u.c. Vairāku plēsīgu sugu kāpuri (ģints Rhyacophila) neveido nekādas slēptuves, dzīvo brīvi straujos ūdeņos zem akmeņiem. Maksteņu kāpuru vispārīgais barības spektrs ir ļoti plašs: detrīts, aļģes (planktoniskās, uzauguma, pavedienu), augstākie augi (sūnas, elodejas, glīvenes u.c.), sīki dzīvnieki (sīkvēzīši, viendienīšu, strauteņu, trīsuļodu u.c. ūdenskukaiņu kāpuri utt), trūdošas lapas, pat trūdoša koksne (no tās izmanto sēņu micēliju), dažas sugas parazitē sūkļos. Maksteņu kāpuri, savukārt, ir svarīga daudzu zivju barība.
Pētījumi Latvijā
Liepājā dzīvojošais entomologs un botāniķis, pēc profesijas acu ārsts, P.Lakševics bija pirmais, kas sniedza visai pilnīgu pārskatu par Latvijas maksteņu faunu /P.Lackschewitz, 1922, 1929/. Viņš atklāja 153 sugas. Vēlākā laikā makstenes pētīja O.Kačalova un Z.Spuris. Daži viņu svarīgākie darbi ir par makstenēm Usmas ezerā, maksteņu lomu zoobentosā, pārskats par makstenēm upēs /Kačalova, 1960, 1966, 1969, 1972/, par makstenēm ezeros un Daugavas lejtecē, par makstenēm sakarā ar zooģeogrāfiju /Spuris, 1971; Cnypnc, 1962, 1964a, 1967, 1970/. Līdz šim Latvijā konstatētas 188 maksteņu sugas /Spuris, 1989/.
Aizsardzība
Latvijas Sarkanajā grāmatā pagaidām ierakstītas 2 sugas (Arctopsyche ladogensis, Semblis phalaenoides). Turpmāk derētu ierakstīt vēl dažas: nelielo, straujos ūdeņos paretam sastopamo, ko raksturo priekšspārnu zeltdzeltenā ārmala, un visas avotu un to notektērcīšu iemītnieces, kopā vismaz 8 sugas.
Klasifikācija
Pasaulē līdz 1970. gadam jau bija aprakstītas 6360 sugas /Spuris, 1971/. Tagad zināmas vairāk nekā 8000 sugas, taču īstais sugu skaits droši vien ir vismaz dubultīgs.
Zambezi
Zambezi, arī Zambeze, ir ceturtā garākā upe Āfrikā un lielākā Āfrikas upe, kas ietek Indijas okeāna ūdeņos. Upes baseina platība ir 1 390 000 km². Upes izteka atrodas Zambijā, tālāk upe tek caur Angolu, pa Namībijas, Botsvānas, Zambijas un Zimbabves robežu, beigās tā tek caur Mozambikas teritoriju. Ietek Indijas okeānā.
Galvenais apskates objekts upē ir Viktorijas ūdenskritums, kurš ir viens no pasaules lielākajiem ūdenskritumiem.
Izteka
Upe sākas melno purvu apkārtnē Zambijas pašos ziemeļrietumos, mežainos pauguros, apmēram 1500 metru augstumā virs jūras līmeņa. Austrumos no iztekas atrodas ūdensšķirtne starp Zambezi un Kongo baseiniem. Par ūdensšķirtni kalpo augstieņu josla ar diezgan stāvām ziemeļu un dienvidu nogāzēm, kas atrodas starp 11 un 12 grādu dienvidu platumiem. Šī josla diezgan skaidri atdala Lualabas upi no Zambezi. Abas upju sistēmas nav savienotas savā starpā.
Augštece
Pēc tecēšanas dienvidrietumu virzienā apmēram 240 km garumā upe pagriežas uz dienvidiem, kur tajā ietek daudz upju. Upes platums palielinās no 100 līdz 350 metriem. Pirmā lielā pieteka - Kabompo - Zambijas ziemeļdaļā. Tikai nedaudz lejpus tās upē ietek tās labā krasta pieteka Langvebangu. Pamazām savanna upes krastos nomainās uz krūmājiem.
No 1500 m augstuma pie iztekas 350 km garumā upe krīt līdz 1100 m augstumam. Tālāk līdz pat Viktorijas ūdenskritumam upes līmenis mainās maz, tikai par 180 metriem. 30 km lejpus Langvebangu ietekas apkārtne kļūst līdzena, lietus sezonā tā lielā mērā var applūst. 80 kilometrus tālāk upē ietek Luandžinga, kas ar savām pietekām labi drenē lielu teritoriju rietumos. Augšpus tai upei no austrumu puses pievienojas arī Luenas upe.
Pēc Lilui pilsētas upe pagriežas uz dienvidaustrumiem. No austrumiem tajā turpina ietecēt daudzas mazas pietekas, bet tikmēr rietumos 240 km garumā līdz Kvando ietekai tai nav nevienas pietekas. Pēc Ngambes ūdenskrituma upe nelielu gabalu tek pa Namībijas teritoriju. Pēc Kvando ietekas upe tek austrumu virzienā. Tās straumes ātrums palēninās, upe tā tek, līdz sasniedz lielu pārrāvumu, kur atrodas Viktorijas ūdenskritums.
Vidustece
Tālāk upe ietek Karibas ūdenskrātuvē, kas izveidota 1959. gadā pēc Karibas HES izveides. Šī ūdenskrātuve ir viens no lielākajiem mākslīgajiem ezeriem pasaulē, bet Karibas HES nodrošina ar elektroenerģiju lielu daļu Zambijas un Zimbabves.
Pēc Karibas ūdenskrātuves upē ietek vēl divas lielas kreisā krasta pietekas - Luangva un Kafue. Luangvas ietekas vietā Zambezi sāk tecēt Mozambikas teritorijā.
Upes vidustece beidzas, kad tā ietek Kahora Basas ūdenskrātuvē, kas izveidota 1974. gadā pēc Kahora Basas HES celtniecības.
Lejtece
650 km garumā no Kahora Basas ūdenskrātuves līdz Indijas okeānam upe ir kuģojama, tomēr sausās sezonas laikā upē ir daudz sēkļu. Tas ir tāpēc, ka upei šeit ir plaša ieleja, tā tek pa līdzenumu. Upes platums ir no 5 līdz 8 kilometriem, tomēr 320 km no ietekas, Lupata aizā tā tek kanjonā, kas norobežots ar augstiem pauguriem. Tur upe ir tikai 200 m plata. Citur upes gultne ir smilšaina. Atsevišķos periodos, it īpaši lietus sezonā, dažas upes pietekas apvienojas vienā platā un ātrā ūdenstecē.
Tenge
Nomināli
2010. gadā apgrozībā šāda nomināla banknotes: 10000, 5000, 2000, 1000, 500, 200, 100 tenge, un šāda nomināla monētas: 100, 50, 20, 10, 5, 2, 1 tenge. Laika gaitā izlaistas arī vairākas jubilejas, piemiņas un kolekcijas monētas.
Valūtas kurss
Saskaņā ar Latvijas Bankas noteikto kursu, 19.10.2010. 1 LVL = 291,55 KZT.
Ārējās saites
Kazahstānas nacionālā banka
Trihonidas ezers
Trihonidas ezers (el, Trihonida) ir ezers Grieķijā, Etolijas un Akarnanijas nomes austrumu daļā. Atrodas tektoniskas izcelsmes ieplakā.
Ģeoloģiskā pagātnē ezers bijis lielāks. Ezera krastos mežaudzes, reģistrētas ap 200 putnu sugas. Dienvidu un rietumu krasti zemi, vietām purvaini, ziemeļu un austrumu krasti — augsti.
Slāpekļskābe
Slāpekļskābe (HNO3) ir korozīvs šķidrums, kas sasalstot pārvēršas par caurspīdīgu kristālisku masu. Slāpekļskābes ūdens šķīdums ir stipra neorganiskā skābe. Tīra slāpekļskābe ir bezkrāsaina, bet ar laiku tā sāk sadalīties un tajā uzkrājas slāpekļa oksīdi, kas nokrāso šķidrumu dzeltenīgu. Slāpekļskābes sāļus sauc par nitrātiem.
Atrašanās dabā
Slāpekļskābe ir nozīmīga skābā lietus sastāvdaļa.
Iegūšana
Slāpekļskābi iegūst, šķīdinot ūdenī slāpekļa dioksīdu NO2 skābekļa klātienē. Tā ir salikta reakcija, kurā vispirms veidojas slāpekļa(V) oksīds, kurš pēc tam reaģē ar ūdeni.
Slāpekļskābi var iegūt arī, sērskābei reaģējot ar slāpekļskābes sāļiem.
Piemēram dots reakcijas vienādojums ar kālija nitrātu:
Šādā veidā var iegūt samērā koncentrētu skābi, taču tā ir gāzveida fāzē un to ir nepieciešams kondensēt. 19. gadsimtā, kad vēl nebija atklāta metode slāpekļskābes ieguvei no slāpekļa oksīda (kuru iegūst, oksidējot amonjaku), tā bija vienīgā slāpekļskābes ieguves metode.
Īpašības
Slāpekļskābe pieder pie ļoti spēcīgiem oksidētājiem, kas spēj oksidēt gandrīz visus metālus un nemetālus, kā arī noārdīt augu un dzīvnieku audus.
Slāpekļskābes maisījumu ar sālsskābi attiecībā 1:3 sauc par karaļūdeni. Karaļūdens spēj šķīdināt pat tādus neaktīvus metālus kā zelts un platīns.
Apgaismojot vai sildot slāpekļskābe sadalās:
Izmantošana
Slāpekļskābi lieto daudzu sprāgstvielu ieguvei, kā arī minerālmēslu, organisko krāsvielu un plastmasu ražošanā. Daži nitrāti ir nozīmīgi kā minerālmēslojums.
Pretvīrusu programmatūra
Pretvīrusu programmatūra jeb ļaunprogrammatūras novēršanas programmatūra ir programmatūras veids, kuras galvenais mērķis ir datorā ievadāmo datņu pārbaude vai tās nav inficētas ar vīrusiem, kā arī, lai atrastu un izolētu sistēmā jau iekļuvušos vīrusus. Ir dažādi pretvīrusu programmu veidi — bezmaksas, vienreiz nopērkamās un abonējamās.
30. novembris
30. novembris ir gada 334. diena pēc Gregora kalendāra (335. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 31 diena.
Osmaņu impērijas stagnācija
Osmaņu impērijas stagnācija (1683-1827) ir laika posms, kura sākumā impērija aptvēra lielāko teritoriju vēsturē. Šajā laika posmā Osmaņu impērija bija stipra militārā ziņā, bet pēc tam tā zaudēja savu militāro spēku un tā rezultātā zaudēja arī ievērojamu teritoriju. 1683. gada Vīnes kauja iezīmēja impērijas vistālāko robežu Eiropā.
Ahmeds II (1603—1617)
Pēc Osmaņu impērijas sakāves kaujā pie Vīnes, Savojas prinča Eižēna vadībā tika izcīnītas vairākas uzvaras Lielajā turku karā. Līdz 1699. gadam austrieši bija iekarojuši Ungāriju un tajā pašā gadā tika parakstīts Karlovicas līgums. Turpmāko karu rezultātā 18. gadsimtā tika noslēgti:
Uzskaitītie līgumi Eiropas dienvidaustrumos iezīmēja jaunās robežas starp Osmaņu impēriju, Hābsburgiem un Krievijas Impēriju.
Mustafa II (1695—1703)
Mustafa II centās atrast iespēju apturēt austriešu iespiešanos viņa impērijā un pats vadīja 1697. gadā kauju par Ungāriju. Zentas kaujā viņu pilnībā sakāva Savojas princis Eižens un atkal osmaņiem nācās piekāpties, noslēdzot jaunus līgumus. Saskaņā ar 1699. gada Karlovicas līgumu, Mustafa II nācās cedēt Austrijai Ungāriju un Transilvāniju, Venēcijas republikai Moreju, kā arī bija jāizved karaspēks no Polijas Podolijas novada. Viņa valdīšanas laikā Krievijas imperators Pēteris I bija iekarojis osmaņu cietoksni Azovu pie Melnās jūras (1697).
Ahmeds III (1703—1730)
Līgumā, ko Krievijas cars bija spiests parakstīt, Osmaņu impērija panāca Azovas atgriešanu, Krievijas fortu likvidēšanu un apsolījumu neiejaukties Polijas vai kazaku lietās. Neapmierinātība ar līguma nosacījumiem bija tik atklāta, ka līguma parakstīšanā Konstantinopolē gandrīz izcēlās jauns karš.
1715. gadā Venēcijas republikai tika atkarota Moreja un tādēļ izcēlās jaunas militāras sadursmes ar Austriju. Militārajos konfliktos Austrija iekaroja Belgradu (1717). Konfliktā kā vidutāji iesaistījās Anglija un Nīderlande un 1718. gadā tika noslēgts Pasarovicas miera līgums, ar kuru osmaņiem atļāva paturēt Venēcijai atkaroto teritoriju, bet bija jāatsakās no Ungārijas.
Pateicoties vietējo cilšu kvēlajam garam un dabas apstākļiem, Persijas karā osmaņiem izdevās gūt vairākas uzvaras, nedaudz iegrožojot Persijas armiju. Tomēr pēc dažiem gadiem karš osmaņus vairs nelutināja ar panākumiem.
Mahmuds I (1730—1754)
1731. gadā Krievijas Impērija pasludināja Kabardu (teritorija Terekas upes apvidū starp Kaspijas un Melno jūru) par teritoriju, kas pieder tās padotajiem cirkasiešiem. Krievijas prasība tika pamatota ar to, ka tie cirkasiešus uzskatīja par Ukrainas kazakiem, kas tur pārcēlušies no Terki pilsētas Krievijā. Cars uzskatīja, ka šie kristieši ir joprojām uzskatāmi par viņa padotajiem, bet Krimas tatāri tos tiranizējot, likuši kļūt par musulmaņiem un pārcelties uz dzīvi Kabardā. Līdz ar to, cars uzskatīja sevi par tiesīgu viņu valdnieku tā pat, kā agrāk viņš bija atzinis cirkasiešus par sultāna padotajiem, jo viņi bija musulmaņi. Osmaņi atteicās pieņemt šādu etnisko politiku, jo uzskatīja, ka pirms deviņiem gadiem noslēgtā vienošanās paliek spēkā, atstājot cirkasiešus sultāna padotībā.
Karš ar Krieviju risinājās Krimā, Valahijā un Moldāvijā. Krievija ieguva lielāko Besarābijas daļu, bet Austrija gandrīz neko nepanāca, jo osmaņi atkaroja Belgradu un Serbijas ziemeļus.
Mustafa III (1757—1774)
Pēc Ragihba pašā nāves (1763), Mustafa III valsts vadību pārņēma savās rokās. Viņš nemācēja piemeklēt labus padomniekus un karavadoņus, jo bija stūrgalvīgs un pārsteidzīgs. Tomēr ar savu uzcītību un talantu, viņš spēja aizstāvēt Osmaņu impērijas intereses.
Abdulhamids I (1774—1789)
Osmaņu impērija 1774. gadā bija spiesta parakstīt Kučuk-Kainardžas līgumu pēc katastrofāliem zaudējumiem karā ar Krieviju.
Augusts Bērce
Augusts Bērce, pseidonīms Arājs (1890–1921), bija latviešu marksists, profesionāls revolucionārs un rakstnieks, LSPR sociālās apgādes komisārs (1919).
Dzīvesgājums
Dzimis 1890. gada 1. aprīlī Bramberģes pagastā kalpu ģimenē. Mācījās Svētes pagastskolā, pēc tam sāka strādāt par mācekli Jelgavas Krāmera atslēgu fabrikā. 1905. gada revolūcijas laikā iestājās LSDSP (1905) un darbojās partijas Jelgavas organizācijas propagandistu kolēģijā (1905-1907). 1908. gadā viņu apcietināja, cietumnieku žurnālā viņš publicēja savus pirmos dzejoļus. Pēc atbrīvošanas Bērce emigrēja uz Lielbritāniju, kur strādāja dažādus gadījuma darbus. 1911. gadā atgriezās Latvijā, strādāja Felzera mašīnfabrikā, bija Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) Rīgas organizācijas loceklis. 1912. gadā pārcēlās uz Baku, kur tika apcietināts, notiesāts un izsūtīts trimdā (1913-1916).
1917. gadā atgriezās Rīgā, kā propagandists darbojās LSD Rīgas organizācijā un tika ievēlēts par Rīgas pilsētas domnieku no LSD saraksta. Pēc tam, kad 1918. gada sākumā visu Latviju okupēja Vācijas karaspēks, Bērci apcietināja un ieslodzīja Krimūnu koncentrācijas nometnē.
1919. gadā Augusts Bērce bija laikraksta "Sarkanais Karogs" redaktors, LSPR valdības sociālās apgādes komisārs, evakuējās uz Krieviju. 1920. gada aprīlī atgriezās Rīgā, bija nelegālās Latvijas Komunistiskās partijas CK loceklis, laikraksta "Cīņa" redaktors, piedalījās izdevniecības "Daile un Darbs" organizēšanā.
1921. gada 13. maijā viņu apcietināja un ar Latvijas lauka karatiesas lēmumu piesprieda nāves sodu, kas izpildīts 1921. gada 11. jūnijā Rīgā.
Pirms nāves viņš uzrakstīja savu pēdējo stāstu "Menusa nāve". Augusta Bērces dēls bija rakstnieks Vizbulis Bērce (1916-1971).
Galējo Ziemeļu reģions
Galējo Ziemeļu reģions ir viens no desmit Kamerūnas reģioniem, valsts ziemeļu daļā. Robežojas ar Ziemeļu reģionu dienvidos, ar Čadu austrumos un ar Nigēriju rietumos. Reģiona kopējā platība ir 34 263 km2 un tas ir sestais lielākais Kamerūnas reģions pēc platības. 2005. gadā Galējo Ziemeļu reģionā dzīvoja 3 111 792 iedzīvotāji, tādējādi tas bija lielākais Kamerūnas reģions pēc iedzīvotāju skaita. Reģiona administratīvais centrs un lielākā pilsēta Marva.
Aleksejs Širovs
Aleksejs Širovs (dzimis Rīgā) ir Latvijas un Spānijas šahists, lielmeistars. Darbojas arī politikā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1972. gadā Rīgā. Mācījās Rīgas 60. vidusskolā, beidza Rīgas 22. vidusskolu.
Šaha meistars kopš 1987. gada, par starptautisko meistaru kļuva 1989. gadā, par starptautisko lielmeistaru 1990. gadā. 1992. gadā pārstāvēja Latviju šaha olimpiādē Manilā, spēlējot pie pirmā galdiņa (8 no 13). Šādu pašu rezultātu uzrādīja arī pēc diviem gadiem Maskavā.
1996. gadā ieguva Spānijas pilsonību un sacensībās pārstāvēja šo valsti. 2000. gadā FIDE pasaules čempionāta finālā cīnījās ar Višvanatanu Anandu, kurš uzvarēja ar rezultātu 3½:½ un kļuva par pasaules čempionu FIDE versijā.
No 2012. līdz 2018. gadam A. Širovs šaha turnīros pārstāvēja Latviju, bet pēc tam atkal Spāniju.