cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Orleānas šaurums
Šauruma dienvidrietumu ieeju 1924. gadā atklāja angļu roņu mednieki Džeimsa Hosīsona (James Hoseason) vadībā ar kuģi Sprightly un nosauca par Hosīsona līci (Hoseason's Harbour). Šauruma ziemeļu ieeju aptuveni nokartēja Francijas antarktiskā ekspedīcija Dimona d'Irvila vadībā 1838. gadā un nosauca, domājams, par godu Orleānas hercogam, Luī Filipa I vecākajam dēlam vai arī Orleānas karaļnamam. Šaurumu pirmā caurkuģojusi Vācijas antarktiskā ekspedīcija 1873.—1874. gadā.
Latvijas PSR karogs
Latvijas PSR karogs bija Latvijas PSR simbols. Šo karogu bijusī Latvijas PSR pieņēma. Karoga platuma un garuma attiecība ir 1:2.
Pirms tam, kopš 1940. gada 25. augusta tika izmantots sarkans karogs ar zelta sirpi un āmuru augšējā kreisajā stūrī un latīņu burtiem LPSR (Latvijas Padomju Sociālistiskā Republika) zelta krāsā zem tā. 1990. gada 27. februārī ar LPSR Augstākās Padomes lēmumu 1953. gadā apstiprināto karogu nomainīja pret sarkanbaltsarkano karogu. LPSR karoga izmantošana publiskos pasākumos Latvijas Republikā ir aizliegta.
Blok DM-2M
Blok DM-2M (, indekss 11S861-01) - Krievijas kosmiskais velkonis, kas paredzēta kosmisko aparātu ievadīšanai augstākās Zemes orbītās. Blok DM priekštecis ir Blok DM-2; salīdzinot ar to, Blok DM-2M varakās vietās samazināta siltumizolācija, izmaiņas vadības sistēmā u.c. uzlabojumi, kā rezultātā raķešbloka masa samazinājās par 120 kg. Bez tam degvielas petrolejas vietā tiek izmantota sintētiskā raķešdegviela - sintīns. Paredzēts kā nesējraķetes Proton-K augšējā pakāpe. Ģeostacionārajā orbītā var ievadīt līdz 2500 kg kravas.
Blok DM-2 tālākās modifikācijas ir saistītas ar pielāgojumiem komercpavadoņu palaišanai:
Arvīds Platpers
Arvīds Platpers (dzimis Siguldā) ir latviešu politiķis un diriģents. Bijis 12. Saeimas deputāts, ievēlēts no partijas "No sirds Latvijai", 2017. gadā pievienojies Latvijas Reģionu apvienības frakcijai.
Biogrāfija
1976. gadā pabeidzis Latvijas Valsts konservatorijas Mūzikas pedagoģijas nodaļu, iegūstot mūzikas skolotāja vispārizglītojošā skolā specialitāti. 1988. gadā ieguvis mākslas maģistra grādu Latvijas Valsts konservatorijas Kordiriģēšanas nodaļas asistentūrā.
1976. gadā sācis diriģēt vīru kori "Absolventi", 1999. gadā kļuvis par tā māksliniecisko vadītāju. 1982. gadā kļuvis par galveno diriģentu vīru korī "Ķekava", bijis arī tā mākslinieciskais vadītājs. 1998. gada ir Latvijas Mūzikas akadēmijas Mūzikas pedagoģijas nodaļas sieviešu kora diriģents. Strādā arī Mūzikas akadēmijā par pasniedzēju.
Ir bijis vairāku vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku un Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētku virsdiriģents.
2003. gadā ticis apbalvots ar piektās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
2018. gadā, publiskojot Latvijas PSR VDK aģentu kartotēku, noskaidrojies, ka A. Platpers ir iekļauts tajā kā ziņotājs "Verdi".
Politiskā darbība
Biežs politisko partiju mainītājs; A. Platpers desmit gadu laikā bijis septiņos politiskajos spēkos. 2006. gadā kandidējis 9. Saeimas vēlēšanās no partijas "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" saraksta, netika ievēlēts.
2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās tika ievēlēts Ķekavas novada domē no Sociāldemokrātiskā partijas-SDP saraksta. 2010. gadā kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās no partiju apvienības "Atbildība" saraksta, pēc gada atkal kandidēja un netika ievēlēts 11. Saeimas vēlēšanās no "Tautas kontroles" saraksta. No "Tautas kontroles" saraksta 2013. gadā tika ievēlēts Ķekavas novada domē.
2014. gadā piedalījās partijas "No sirds Latvijai" veidošanā un tika ievēlēts 12. Saeimā no tās saraksta, no kuras izstājās 2017. gada 1. decembrī, lai turpmāk darbotos Latvijas Reģionu apvienības Saeimas frakcijā. Kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Reģionu apvienības saraksta, taču netika ievēlēts. Tāpat pietiekošu vēlētāju atbalstu nesaņēma kandidējot uz vietu Ķekavas novada domē 2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās.
15. autobusu maršruts (Rīga)
15. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Juglas līdz Dārziņiem.
2007. gada Zelta bumba
2007. gada Zelta bumba, ko pasniedz labākajam futbolistam pasaulē, pēc starptautiskas sporta žurnālistu žūrijas lēmuma tika piešķirta Kaka. Šis bija pirmais gads, kad balvu varēja saņemt arī spēlētāji no klubiem ārpus UEFA federācijas. Tā sakarā tika palielināts arī balsojošo žurnālistu skaits, lai iekļautu žurnālistus no pārējās pasaules.
15. autobusu maršruts (Rīga)
15. autobusu maršruta kopējais garums ir 52,828 km. Maršruta Jugla—Dārziņi kopējais garums ir 26,522 km, bet maršruta Dārziņi—Jugla kopējais garums ir 26,306 km.
2007. gada Zelta bumba
Kaka bija ceturtais Brazīlijas futbolists, kas saņēmis šo apbalvojumu pēc Ronaldu (1997, 2002), Rivaldu (1999) un Ronaldiņu (2005). Viņš bija sestais Milan spēlētājs, kurš saņēma balvu pēc Džanni Riveras (1969), Rūda Gullita (1987), Marko van Bastena (1988, 1989, 1992), Džordža Veā (1995) un Andrija Ševčenko (2004).
15. autobusu maršruts (Rīga)
Darbdienās pa 15. autobusu maršrutu kursē 10 autobusi, bet brīvdienās — 6 autobusi.
2007. gada Zelta bumba
Balsojums
Bez minētajiem spēlētājiem vēl tika nosaukti, bet balsis neieguva: Ēriks Abidāls, Deivids Bekhems, Deku, Mamadu Diarā, Djego Ribass da Kunja, Miroslavs Kloze, Florāns Maluda, Šunsuke Nakamura, Rikardu Kvarežma, Rauls Gonsaless, Pols Šols, Luka Toni, Kolu Turē, Fernando Torress un Davids Vilja.
15. autobusu maršruts (Rīga)
15. autobusu maršrutu apkalpo 7. autobusu parks.
Maršruts
Jugla—Dārziņi kursē pa šādām ielām: Murjāņu iela, Juglas iela, Malienas iela, S. Eizenšteina iela, Gaiļezera iela, Hipokrāta iela, Biķernieku iela, Ieriķu iela, Stirnu iela, Dzelzavas iela, Ilūkstes iela, Brāļu Kaudzīšu iela, A. Saharova iela, Lubānas iela, Slāvu iela, Maskavas iela, Taisnā iela un Dārziņu iela.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Skola (pārdēvēta par Ūdeļu iela )
Pansionāts (pārdēvēta par Sociālāis un aprūpes centrs Mežciems )
89.skola (pārdēvēta par Mežciema pamatskola )
Kapi (pārdēvēta par Biķernieku memoriāls )
Bērnudārzs (pārdēvēta par Ainavas iela )
Ūnijas iela (pārdēvēta par 64.vidusskola )
Akadēmiķa Mtislava Keldiša iela (pārdēvēta par Brāļu Kaudzīšu iela )
Pļavnieki - 2 (pārdēvēta par  Rudens iela  )
Zilupes iela (pārdēvēta par Katlakalna iela )
Keramika (pārdēvēta par Dienvidu tilts )
Ķengarags (pārdēvēta par Ķengaraga iela )
Tirzniecības centrs (pārdēvēta par Aglonas iela )
Rušānu iela (pārdēveta par Rušonu iela )
T/C DOLE (pārdēvēta par Eglaines iela / Dole )''
Ķengarags-3v (pārdēvēta par  Ikšķēles iela  )
27.līnija (pārdēvēta par  Dārziņu 27.līnija)''
38.līnija (pārdēvēta par  Dārziņu 38.līnija)''
46.līnija (pārdēvēta par  Dārziņu 46.līnija)''
Dārziņi-2 (pārdēvēta par  Dārziņi  )
Mikola Azarovs
Mikola Azarovs (dzimis Kalugā, KPFSR) ir bijušais Ukrainas politiķis, bijušais Ukrainas premjerministrs. Iepriekš vēl divas reizes ir bijis premjerministra pienākumu izpildītājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1947. gadā Kalugā kā Nikolajs Pahlo igauņu izcelsmes tēva Jana Pahlo un krievu izcelsmes mātes Jakaterinas, dzimušas Kvasņikovas, ģimenē. Studēja ģeoloģiju un ģeofiziku Maskavas Lomonosova universitātē, apprecējās ar Ludmilu Azarovu un nomainīja uzvārdu. Pēc studiju beigšanas 1971. gadā sāka strādāt par inženieri Tulas ogļu raktuvēs. No 1976. gada aspirantūrā Maskavas kalnrūpniecības institūtā. 1984. gadā pārcēlās uz dzīvi Ukrainā, bija Doneckas ģeoloģijas un kalnrūpniecības institūta vadītājs, 1986. gadā ieguva ģeoloģijas un mineraloģijas zinātņu doktora grādu, 1991. gadā kļuva par profesoru.
1993. gadā Azarovs iestājās Darba partijā, no 1994. gada Ukrainas parlamenta deputāts. No 2001. gada bija Reģionu partijas priekšsēdētājs, vēlāk atdeva šo posteni Viktoram Janukovičam. 2004. gada decembrī un 2005. gada janvārī īslaicīgi pildīja Ukrainas premjerministra pienākumus. Pēc Janukoviča kļūšanas par Ukrainas prezidentu Azarovs atkal uzņēmās vadīt Reģionu partiju. 2010. gada 4. martā viņu ievēlēja par Ukrainas premjerministru. Sakarā ar Eiromaidana kustību viņš bija spiests atkāpties no amata 2014. gada 28. janvārī.
Koscežina
Vācu vingrotāja Gustava Fēliksa Flatova (Gustav Felix Flatow, 1875 - 1945) un Gņezno arhibīskapa Henrika Mušiņska (Henryk Muszyński, 1933 - ) dzimtā pilsēta.
Angolas sieviešu basketbola izlase
Angolas sieviešu basketbola izlase ir komanda, kas pārstāv Angolu tādās starptautiskās basketbola sacensībās kā Olimpiskās spēles, Pasaules čempionāts un Āfrikas čempionāts. Izlases lielākais panākums ir uzvara 2011. gada Āfrikas čempionātā.
Pašlaik (2012. gada jūlijs) Angolas izlase FIBA Pasaules izlašu rangā ieņem 27. vietu.
Masat-1
Masat-1 (akronīms no Magyar Sattellite — "ungāru pavadonis") ir Ungārijas pirmais pavadonis. Tas palaists nesējraķetes Vega pirmajā lidojumā 2012. gada 13. februārī.
Pavadoni izgatavoja Budapeštas tehnoloģijas un ekonomikas universitātes studenti.
Masat-1 ar masu aptuveni 1 kg izgatavots pēc CubeSat 1U formas. Tas raidīja telemetriju 437,345 MHz frekvencē.
Lidojuma gaita
Masat-1 tika palaists 10:00 UTC ar nesējraķeti Vega no Gviānas kosmiskā centra. Vega, kas ir vairāku Eiropas valstu kopražojums, šis bija pirmais lidojums. Kopā ar MaSat-1 tika palaisti arī pavadoņi LARES, ALMASat-1, XaTcobeo, UniCubeSat-GG, ROBUSTA, e-st@r, Goliat un PW-Sat.
Pavadonis beidza eksistēt, ieejot Zemes atmosfērā 2015. gadā laika starp 9. un 10. janvāri.
Everton FC
Liverpūles "Everton" (oficiālais kluba nosaukums Everton Football Club) ir Anglijas futbola klubs, kas ir bāzēts Liverpūlē, Anglijā. Klubs spēlē spēcīgākajā Anglijas futbola līgā Premjerlīgā.
"Everton" augstākajā līgā ir pavadijis 112 sezonas, kas ir rekords Anglijas futbola līgā, tāpat "Everton" ir ieguvis 9 līgas čempionkausus, kas arī ir rekords. Klubs bija viens no Premjerlīgas dibinātājklubiem 1992. gadā. Klubs savas mājasspēles aizvada Goodison Park stadionā.
Koscežinas apriņķis
Koscežinas apriņķis ir apriņķis Polijā, Pomožes vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Pomožes vojevodistes Kartuzu, Gdaņskas, Starogardas, Hojņices un Bitovas apriņķiem.
2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanas
2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanas notika kopā ar 7. Eiropas Parlamenta vēlēšanām. Domes tika ievēlētas 118 pašvaldībās — 9 republikas pilsētās un 109 novados. Pirmoreiz pašvaldību vēlēšanas notika pēc jaunā Latvijas administratīvā iedalījuma, kas stājās spēkā pēc vēlēšanām. Vēlēšanas organizē Centrālā vēlēšanu komisija.
Pašvaldību vēlēšanām bija pieteikušies 737 kandidātu saraksti, kuros pieteikti 11 196 kandidāti. Visvairāk kandidātu saraksti bija pieteikti Rēzeknē un Ķekavas novadā (katrā pa 17), bet visvairāk kandidātu bija Rīgā (778). Lielākā pašvaldība, kurā tiks ievēlēti deputāti, ir Rīga, kuras domē ir vieta 60 mandātiem.
Kandidātu sarakstus varēja iesniegt no 2009. gada līdz. Mālpils un Naukšēnu novadu domju vēlēšanām šajā laikā pieteicās vienīgi pa 1 kandidātu sarakstam, tādēļ Centrālā vēlēšanu komisija abiem novadiem kandidātu sarakstu iesniegšanas termiņu pagarināja līdz. Mālpils novada domes vēlēšanām pieteicās vēl viens kandidātu saraksts, savukārt Naukšēnu novads palika vienīgais, uz kura domi kandidēja tikai viens saraksts.
Romāns Šuhevičs
Romāns Šuhevičs (uk, dzimis, miris ) bija viens no ukraiņu politiskajiem un militārajiem līderiem divdesmitā gadsimta pirmajā pusē. Viens no Ukrainas nemiernieku armijas (UPA, Українська повстанська армія) izveidotājiem un tās komandieris un Ukraiņu Nacionālistu organizācijas (banderiešu) (Організація українських націоналістів революційна) faktiskais vadītājs no 1943. līdz 1950. gadam.
2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanas
Vēlēšanās no 1 490 923 balsstiesīgajiem pilsoņiem piedalījās 801 348 vēlētāji jeb 53,75% no visiem balsstiesīgajiem. Vēlēšanas notika 950 vēlēšanu iecirkņos, novadu un pilsētu domēs kopā tika ievēlēti 1 765 deputāti.
Romāns Šuhevičs
Dzimis Ļvivā (pēc citiem datiem Krakovecas pilsētiņā), Austroungārijā, tiesneša ģimenē. Bērnības un pusaudžu gados, kad Ļviva atradās Polijas sastāvā, aktīvi piedalījās sabiedriskajā dzīvē, no 1922. līdz 1930. gadam bija ukraiņu skautu organizācijas "Plast" biedrs. Studēja Ļvivas Politehnikumā, kur ieguvis inženiera diplomu, kā arī konservatorijā. Bija aktīvs studentu sabiedriskās dzīves dalībnieks, jaunībā aizrāvās ar sportu. 1921. gadā iepazinās ar vienu no ukraiņu nacionālistu līderiem Jevhenu Konovalecu. 1925. gadā, kad Šuhevičam bija astoņpadsmit gadi, viņš iestājās Ukraiņu Kaujas organizācijā (Українська військова організація), bet 1929. gadā pievienojās tikko izveidotajai Ukraiņu nacionālistu organizācijai.
1926. gadā kā Ukraiņu militārās organizācijas kaujinieks piedalījās Ļvivas poļu skolu kuratora nošaušanā. No 1930. līdz 1934. gada Šuhevičs vadīja kaujinieku grupu, kas nodarbojās ar sabotāžas un terora aktiem pret Polijas varas iestādēm un amatpersonām. Saistībā ar Polijas iekšlietu ministra noslepkavošanu 1934. gadā, ko veica ukraiņu nacionālisti, Šuhevičs tika arestēts un sešus mēnešus pavadīja Bjarozas koncentrācijas nometnē. 1935. gadā viņam piesprieda četrus gadus cietumsoda, kas pēc amnestijas tika samazināts līdz diviem gadiem. No 1935. līdz 1937. gadam atradās ieslodzījumā Ļvivas cietumā.
Pēc iznākšanās brīvībā 1937. gadā radīja reklāmas kooperatīvu "Fama", kas bija pirmais ukraiņu reklāmas uzņēmums Galīcijā. Uzņēmums arī tika izmantots ukraiņu nacionālistu finansēšanai un darbības aizsegam. 1939. gadā neatkarību pasludināja Karpatu Ukraina, kas pirms Čehoslovākijas okupācijas bija autonoms Piekarpatu Rutēnijas reģions tās sastāvā, Romāns Šuhevičs kopā ar citiem Ukraiņu Nacionālistu organizācijas biedriem devās aizstāvēt tās patstāvību. Neilgu laiku darbojās pašpasludinātās republikas aizsardzības spēku štābā līdz Karpatu Ukrainu, pamatojoties uz Vīnes arbitrāžām, okupēja Ungārijas karaspēks.
Pēc sakāves Karpatu Ukrainā Šuhevičs tāpat kā viņa biedri uzskatīja, ka ir nepieciešams sagatavoties gaidāmajam karam. Tādēļ ukraiņu nacionālisti sāka aktīvi sadarboties ar vāciešiem, lai iegūtu palīdzību militāro vienību veidošanā. Ar abvēra atbalstu tika saformēti divi ukraiņu bataljoni — Nachtigall un Roland. Šos bataljonus, kuru komandēšana tika uzticēta Šuhevičam, ukraiņi bija iecerējuši izlietot kā nākamās Ukrainas armijas kodolu. 1940. gada 10. februārī Ukraiņu Nacionālistu organizācija sašķēlās t.s. meļņikoviešos un banderiešos, Šuhevičam pieslienoties otrajiem. 1941. gada 30. jūnijā Šuheviča komandētais bataljons Nachtigall ieņēma Ļvivu. Tajā pašā dienā tika pasludināta Ukrainas valsts atjaunošana un tika izveidota pagaidu valdība. Šuheviču iecēla par pilnvaroto aizsardzības ministru. Pilsēta tūlīt pēc ieņemšanas izcēlās ebreju grautiņi, par Šuheviča kaujas vienību dalību tajos ir pretrunīgas ziņas.
Tomēr vācieši nevēlējās atbalstīt ukraiņu centienus pēc neatkarīgas valsts. No 1941. gada oktobrim līdz 1942. gada beigām Šuhevičs komandēja 201. policijas (schutzmannschaft) bataljonu, kurā lielākoties ietilpa ukraiņi un kas Baltkrievijā cīnījās pret partizāniem. Tā kā bataljons atteicās zvērēt personīgi Ādolfam Hitleram, tas tika izformēts, bet Šuhevičs devās pagrīdē. 1942. gadā tika uzsākta Ukrainas nemiernieku armijas (uk) formēšana. Šī armija bija iecerēta kā militārais spēks, ar kura palīdzību cīnīties gan pret Vācijas, gan pret Padomju Savienības okupācijas varām. 1943. gada novembrī Šuhevičs kļuva par tās komandieri. Šī armija, kurā cīnījās vairāki desmiti tūkstoši kaujinieku, līdz pat 1954. gadam cīnījās pret padomju varu visā Rietumukrainā. 1944. gadā, kad Sarkanā armija atkārtoti okupēja Ukrainas teritoriju, tika izveidots Ukrainas pagrīdes parlaments, par kura ģenerālsekretāru tika ievēlēts Šuhevičs. 1946. gadā paaugstināts par ģenerāli. 1948. gadā centās atrast kontaktu ar padomju varu, lai varētu uzsākt pamiera sarunas, tomēr nekādas tālākas darbības nenotikās.
1950. gada martā padomju drošības dienestiem kļuva zināma viņa atrašanās vieta. 5. martā padomju drošības dienestu komanda centās viņu arestēt, tomēr Šuhevičs uz viņiem atklāja uguni no automāta un izmeta divas granātas. Šuhevičam neizdevās izbēgt no drošībnieku ielenktās ēkas, un viņš kaujā krita. Ģenerāļa mirstīgās atliekas tika izvestas ārpus Rietumukrainas un sadedzinātas. Kaujas vietā 2005. gadā tika uzstādīta piemiņas zīme, bet 2007. gadā izveidots muzejs.
Ukrainas nemiernieku armijas vadību uzņēmās Vasiļs Kuks. Šuheviča radinieki tika represēti padomju laikā. Pēc Ukrainas neatkarības atgūšanas Šuhevičs kļuva plaši pazīstams. Viņa vārdā ir nosauktas ielas daudzās Ukrainas pilsētās. Šuhevičs ir uzņemts par Ļvivas, Ivanofrankivskas un vairāku citu pilsētu goda pilsoni. Lai godinātu Romāna Šuheviča piemiņu vairākās vietās Ukrainā ir uzstādīti viņa pieminekļi. 2007. gadā Šuhevičam tika piešķirts Ukrainas Varoņa goda nosaukums. 2010. gada 21. aprīlī Doneckas administratīva tiesa lēma, ka lēmums par Varoņa nosaukumu ir nelikumīgs, ko 2011. gada 2. augustā apstiprināja Ukrainas Augstākā administratīva tiesa.
Fixed
Fixed ir Nine Inch Nails remiksu albums/EP, izdots 1992. gadā. Fixed ir sestais oficiālais NIN izdevums, tas sastāv no Broken iekļauto dziesmu remiksiem.
Albuma viesmākslinieki/remiksētāji bija Bačs Vigs, J. G. Tirlvels no Foetus, Pīters Kristofersons no Coil un tobrīd esošās koncertgrupas dalībnieki, ieskaitot Krisu Vrennu un Džeimsu Vūliju.
10. Saeimas frakcijas
10. Saeimā tika ievēlēti 5 vēlēšanu saraksti, no kuriem savu darbu sāka 5 frakcijas.
Basku Zeme
Basku Zeme ir viens no septiņpadsmit autonomajiem apgabaliem Spānijā. Basku Zeme ietilpst kultūrvēsturiskajā reģionā, ko plašāk pazīst kā Basku zemi. Lai gan Basku Zemes lielākā pilsēta ir Bilbao, tās galvaspilsēta ir Vitorija.
Ģeogrāfija
Basku Zemes autonomais apgabals sastāv no šādām provincēm:
Demogrāfija
Gandrīz puse no Basku Zemes 2 155 546 iedzīvotājiem dzīvo Bilbao aglomerācijā, ko veido sešas no desmit autonomijas lielākajām pilsētām (Bilbao, Barakaldo, Gečo, Portugalete, Santurci un Basauri).
Valodas
Visā Basku Zemes teritorijā oficiālās valodas statuss ir abām, spāņu un basku, valodām.
1984. gada tautas skaitīšanas rezultāti parādīja, ka no 2,1 miljona autonomijas iedzīvotāju basku valodu prot 21%, bet tikai 13% prot tajā lasīt un 10% prot rakstīt.
Teritoriālās pretenzijas
Basku nacionālisti ir izvirzījuši prasības par Navarras, kas tiek uzskatīta par basku nācijas šūpuli, pievienošanu pārējām trijām Spānijas teritorijā esošajām basku provincēm, kuras kopā aizvietotu esošo Basku Zemes autonomo novadu. Šajā gadījumā Basku Zemes administrācijas sēdeklis tiktu pārcelts uz Pamplonu. Dedzīgākie basku seperātisti un to atbalstītāji uzstāj par neatkarīgas basku valsts, kas sastāvētu no Basku Zemes un Navarras Spānijā, kā arī no Ziemeļu basku zemes Francijā, izveidošanu.
Navarra un Franču basku zeme nav vienīgās teritorijas, kurām tiek izvirzītas basku nacionālistu prasības; ir vēl arī divi anklāvi jau esošajā Basku Zemes teritorijā −Trevīno ( un Viljaverdes ieleja, kuri pieder kaimiņu novadiem - Kastīlijai un Leonai un Kantabrijai.
Jūras kauja Zundā (1210)
Jūras kauja Zundā bija Livonijas Krusta karu pirmā kauja ar kuršiem bīskapa Alberta vadībā, kas notika 1210. gada 18. aprīlī (Lieldienās) kadā Baltijas jūras šaurumā ("Zundā"), iespējams, pie Gotlandes krastiem. Krustneši, lai gan devās atceļā uz Vāciju, nolēma uzbrukt astoņiem kuršu vikingu kuģiem. Jūras kaujā uzvarēja kurši, nogalinādami ap 30 bruņinieku un citu pretinieku.
20. aprīlis
20. aprīlis ir gada 110. diena pēc Gregora kalendāra (111. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 255 dienas.
Vārda dienas
Meija, Mirta, Ziedīte
Marlons Brando
Marlons Brando (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu aktieris. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem aktieriem. Amerikas Kinoinstitūta sarakstā AFI 100 gadi... 100 zvaigznes Brando ieņem ceturto vietu starp visu laiku izcilākajām vīriešu kārtas zvaigznēm. Žurnāls Time Brando iekļāvis sarakstā "Time 100: Gadsimta visietekmīgākie cilvēki".
Biogrāfija
18 gadu vecumā Brando devās uz Ņujorku, kur iesaistījās teātra studijās un drīz sāka piedalīties atsevišķās izrādēs vasaras sezonas teātros. 1944. gadā Brando uzsāka karjeru kā teātra aktieris Brodvejā. Viņš guva panākumus ar Stenlija Kovaļska lomu Tenesija Viljamsa lugā "Ilgu tramvajs" 1947. gadā.
Brando pirmā kinoloma bija filmā The Men (1950). Jau ar nākamo filmu, kas bija "Ilgu tramvaja" adaptācija tāda paša nosaukuma filmai, Brando kļuva slavens. Par Stenlija lomu šajā 1951. gada filmā "Ilgu tramvajs" Brando tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai. Brando pavisam 8 reizes bijis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai, bet ieguvis to divreiz — par galvenajām lomām filmās "Ostā" (1954) un "Krusttēvs" (1972). Vēl nominēts Kinoakadēmijas balvai bija par lomām filmās "Viva Sapata!" (Viva Zapata!, 1952), "Jūlijs Cēzars" (Julius Caesar, 1953), Sayonara (1957), "Pēdējais tango Parīzē" (Last Tango in Paris, 1972), un nominācija labākā otrā plāna aktierim par lomu filmā A Dry White Season (1989). Citas nozīmīgas lomas Brando atveidojis filmās The Wild One (1953), The Teahouse of the August Moon (1956), The Young Lions (1958), The Ugly American (1963), The Nightcomers (1972), "Supermens" (1978), "Mūsdienu apokalipse" (1979), "Dons Žuans de Marko" (1994).
Ķīnas sieviešu basketbola izlase
Ķīnas sieviešu basketbola izlase ir komanda, kas pārstāv Ķīnu tādās starptautiskās basketbola sacensībās kā Olimpiskās spēles, Pasaules čempionāts un Āzijas čempionāts. Izlases lielākais panākums ir sudrabs 1992. gada Olimpiskajās spēlēs.
Pašlaik (2023. gada februāris) Ķīnas izlase FIBA Pasaules izlašu rangā ieņem 2. vietu.
Zasnica
Zasnica ir kūrortpilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, Rīgenes salas austrumos. Pilsēta kā kūrorts strauji attīstījusies no 20. gadsimta sākuma.
Tuvākā pilsēta Jasmundes Nacionālajam parkam, kurā atrodas Baltijas jūras stāvkrasts - krīta klintis, no kurām ievērojamākā - 118 metrus augstais Ķēniņa Krēsls (Königsstuhl). Uz dienvidrietumiem no pilsētas atrodas aizsargājamas virszemes krama atradnes ar īpatnēju veģetāciju. Pilsētā atrodas zooloģiskais dārzs.
Reda (pilsēta)
Reda (, kašūbu: Réda) - pilsēta Polijas ziemeļos, Pomožes vojevodistē, uz ziemeļrietumiem no Gdiņas. Kopā ar Vejherovo un Rumju ietilpst t.s. Kašūbijas trīspilsētas aglomerācijā (Małe Trójmiasto Kaszubskie).
Zasnica
Attīstīta zivju pārstrāde. Pilsētas robežās - 1986. gadā izbūvētā Mukranas osta ar t.s. krievu sliežu platuma dzelzceļu. No ostas ir regulāra prāmju satiksme ar Trelleborgu (arī pasažieru vilciena prāmis), Bornholmu, Lībeku, Sanktpēterburgu, Klaipēdu, Ustjlugu, Baltijsku un Ventspili.
2016. gada Pasaules čempionāts hokejā
Citas pretendentes uz čempionāta rīkošanu bija Dānija un Ukraina. Krievija par čempionāta rīkotāju tika apstiprināta 2011. gada Pasaules čempionāta laikā.
Izlašu sastāvi
A grupa
Dienvidāfrikas Republikas prezidentu uzskaitījums
30px Dienvidāfrikas Republika (1961 — 1994) 30px
{{legend|Orange| Nacionālā partija |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Dienvidāfrikas Republika (1994 — mūsdienas) 30px
{{legend|Green| Āfrikas Nacionālais kongress |border=1px solid #AAAAAA}}
Vanagu apakšdzimta
Vanagu apakšdzimta (Accipitrinae) ir vanagu dzimtas (Accipitridae) apakšdzimta. Vanagu apakšdzimtā ir 50 sugas, kas iedalītas 4 ģintīs. Vanagu apakšdzimtas sugas mēdz saukt arī par īstajiem vanagiem.
Latvijā sastopamas 2 vanagu apakšdzimtas sugas: vistu vanags (Accipiter gentilis) un zvirbuļu vanags (Accipiter nisus).
Īpašības
Vanagu apakšdzimtas sugas pamatā mājo mežu tuvumā. Tie nosēžas uz kāda koka zara un vēro apkārtni, upurim uzbrūkot pēķšņi un negaidīti. Tiem visiem ir raksturīgas garas astes, plati spārni un ļoti laba binokulārā redze. To acs tīklenes 1 mm² ir 1 miljons fotoreceptorās šūnas. Salīdzinoši cilvēkam ir 200 000 fotoreceptorās šūnas 1 mm².
Sistemātika
Vanagu apakšdzimta (Accipitrinae)
1539. gads
1539. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Guntis Belēvičs
Guntis Belēvičs (dzimis ) ir latviešu biofiziķis, farmaceits, uzņēmējs un politiķis, bijušais Latvijas veselības ministrs un Saeimas deputāts (pārstāvēja Latvijas Zaļo partiju un Zaļo un Zemnieku savienību).
Biogrāfija
Dzimis 1958. gadā Virešu pagastā Vladislava Belēviča ģimenē. 1976. gadā pabeidza mācības Rīgas 1. vidusskolā. No 1976. līdz 1982. gadam studēja Maskavas 2. medicīnas institūta Medicīniskās bioloģijas fakultātē biofizikas specialitātē. No 1982. līdz 1984. gadam stažējās Maskavas 2. medicīnas institūta Biofizikas katedrā, no 1984. līdz 1987. gadam bija Maskavas 2. medicīnas institūta Biofizikas katedras klātienes aspirants. No 1987. līdz 1989. gadam Belēvičs strādāja par zinātnisko līdzstrādnieku Latvijas Zinātņu akadēmijas Organiskās sintēzes institūtā. 1988. gadā Maskavas Valsts universitātē ieguva bioloģijas zinātņu kandidāta grādu.
Pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas kopā ar sievu Viju Belēviču izveidoja pirmo privāto zāļu vairumtirgotavu Pharma Service Riga, bija tās prezidents (1992—1997). 1993. gadā izveidoja "Saules" un "Mēness" aptieku ķēdi (kopā 43 aptiekas), bijis arī to vadītājs (līdz 2006. gadam). 1993. gadā izveidoja klīnisko laboratoriju "Centrālā laboratorija", līdz 2009. gadam bija viens no tās direktoriem. 1995. gadā Latvijas Universitātē aizstāvēja bioloģijas doktora grādu. No 1996. līdz 1997. gadam studēja Latvijas Medicīnas akadēmijas Farmācijas fakultātē, kur ieguva farmaceita grādu un diplomu. No 2004. gada līdz 2014. gada novembrim bija bioloģiskās zemnieku saimniecības "Zemitāni" vadītājs. 2018. gada 9. februārī Guntis Belēvičs kopā ar Juri Savicki un Aiju Rumbu dibināja uzņēmumu AS SVC Group.
Belēvičam ir pētījumi molekulārajā farmakoloģijā un membranoloģijā. Publicējis vairākus zinātniskos rakstus. Viņš ir Latvijas Farmaceitu biedrības biedrs, Latvijas Ārstu biedrības biedrs, kā arī kopš 1997. gada — Latvijas Aptiekāru asociācijas prezidents.
Politiskā darbība
2013. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās neveiksmīgi kandidēja uz vietu Rīgas domē, bija Latvijas Zaļās partijas līderis Rīgas domes vēlēšanās. 2014. gadā tika ievēlēts 12. Saeimā no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta.
2014. gada novembrī kļuva par veselības ministru Laimdotas Straujumas valdībā, saglabājis arī Saeimas deputāta mandātu. Veselības ministra amatu saglabājis arī Māra Kučinska valdībā.
No veselības ministra amata demisionējis pēc tam, kad ārpus ierastās kārtības saņēmis medicīnisku pakalpojumu Latvijas Onkoloģijas centra operāciju zālē un slēpis šo faktu no sabiedrības. Pēc demisijas viņš arī izstājies no Latvijas Zaļās partijas. Pēc dažām dienām paziņojis arī par Saeimas deputāta mandāta nolikšanu.
Tempera
Tempera (no it, temperare — jaukt krāsas) ir glezniecības tehnika, kurā izmanto īpašas dabisko saistvielu un ūdens emulsijas krāsas. Par temperu sauc arī šādā tehnikā darinātu stājglezniecības mākslas darbu - gleznu.
Tempera ir viens no ūdens krāsvielu glezniecības veidiem, kuras saistvielā pārsvarā ir dzīvnieku līme un saistviela vienmēr sastāv no emulsijas. Tās ir galvenās temperas krāsu atšķirības no akvareļa un līmes krāsām, kuras arī ir ūdens krāsvielas, bet akvarelim kā saistvielai nekad nav emulsijas, turklāt akvareļa saistvielas sastāvā pārsvarā ir augu, bet līmes krāsvielās — tikai dzīvnieku līmes.
Lielākā daļa no viduslaikiem saglabājušos temperas stājgleznu ir darinātas uz koka, to raksturīgais zelta fons gleznām piešķir mirdzumu, kuras kļūst tikpat spilgtas kā miniatūras.
Gleznotāji dažādās darbnīcās izmantoja atšķirīgas saistvielas un temperas pigments vārēja tikt sajaukts ar olas dzeltenuma emulsiju, eļļu, dzīvnieku vai augu līmi. Emulsijai vai līmei mēdza pievienot arī citas vielas: medu, kazeīnu, vīģu pienu. Ziemeļeiropā līdz van Eika laikam un Itālijā līdz pat apmēram 1460. gadam tempera bija visizmantotākā tehnika, kurai bija nepieciešama rūpīgi sagatavota pamatne: uz ģipša kārtiņas klāja vairākus verdošas līmes slāņus, ko pēc nožūšanas rūpīgi noslīpēja ar pumeku. Tas bija viens no darbiem, ko uzticēja mācekļiem.
Džons Džozefs Hopfīlds
Džons Hopfīlds pašlaik ir profesors Prinstonas Universitātes Molekulārās bioloģijas fakultātē. Agrāk ir mācījis arī Fizikas fakultātē šajā pašā skolā, kā arī Kalifornijas Tehnoloģijas institūtā.
Rinda (datu struktūra)
Datorzinātnē rinda ir abstrakts objekts, kurā elementi tiek saglabāti sakārtotā veidā un vienīgās pieejamās operācijas ir elementa pievienošana rindas beigās un elementa izņemšana no rindas sākuma. Līdz ar to ar rindu darbs norit pēc principa "pirmais iekšā, pirmais ārā" (FIFO - first in, first out). Tas savukārt nozīmē to, ka elements, kas pēdējais tiks pievienots rindai, visilgāk tur arī glabāsies. Rindu tāpat kā steku var realizēt, izmantojot dažādas datu struktūras (sarakstus, masīvus u.c.).
Rindas ir noderīgas dažādiem mērķiem datorzinātnē, transportā un operāciju izpētē, kur dažādi elementi kā dati, objekti, personas vai notikumi tiek saglabāti un uzglabāti izmantošanai vēlāk. Šajos kontekstos rinda izpilda bufera funkciju.
Glābšanas laiva
Glābšanas laiva ir laiva, kas paredzēta cilvēku glābšanai uz ūdens, parasti kuģa katastrofas gadījumā.
Pirmā specializētā laiva, kas bija paredzēta kā glābšanas laiva, tika izmēģināta Taines upē, Anglijā.
Glābšanas laivas mēdz būt vairāku veidu: atvērtās, slēgtās, daļēji slēgtās. Glābšanas laivas tiek izgatavotas no plastikas sakausējumiem un stikla sķiedras.
Rēzeknes vēsture
Rēzeknes vēsture rakstos ir izsekojama līdz 1285. gadam, kad Livonijas ordenis bijušajā Jersikas ķēniņvalsts pilskalnā uzcēla Rozitenes (Rositten) mūra pili, kas gandrīz 300 gadus bija ordeņa fogtejas centrs pie Novgorodas valsts, vēlāk Krievijas caristes robežām. Pilsētas tiesības ieguva 1773. gadā. 1836. gadā caur Rēzekni izbūvēja Pēterburgas—Varšavas šoseju, bet 1860. gadā Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līniju. 1917. gada 9.-10. maijā Rēzeknē notika Pirmais Latgales latviešu kongress, kas lēma par Latgales atkalapvienošanu ar citiem Latvijas kultūrvēsturiskajiem novadiem. Pēc Rīgas zaudēšanas 1919. gada 22. maijā Rēzekne kādu laiku bija LSPR galvaspilsēta. Rēzeknes atbrīvošanas operācijas rezultātā 1920. gadā Rēzekne kļuva par Latvijas Republikas Latgales kultūras un izglītības centru. Otrā pasaules kara laikā 1944. gada jūlijā Rēzekni gandrīz pilnībā nopostīja, pēc tam atjaunoja kā Latgales rūpniecības centru.
Nosaukuma izmaiņas
Apdzīvotās vietas vārds mainījies valdošās varas un tās oficiālās valodas ietekmē. Tā, 1285. gadā tai bijis vāciskais nosaukums - Rositten, nokļūstot Žečpospolitas sastāvā 16. gadsimta vidū tas mainījies uz polisko - Rositza, bet Krievijas Impērijas sastāvā 18. un 19. gadsimtā pilsēta oficiāli pārsaukta kā ''Режица. Šajā laikā (18. - 20. gadsimts) pilsētas nosaukums piedzīvojis vairākas variācijas - gan krieviskos - Резница, Резица, Режица, gan polisko Rzezyca. Latvijas brīvvalsts periodos pilsēta vienmēr paturējusi Rēzeknes'' vārdu. Tai ir arī latgaliskais nosaukums Rēzne, kuru gan latgaliešu sarunvalodā bieži neizmanto.
Glābšanas laiva
Uz kuģiem glābšanas laivas tiek numurētas šādā veidā: nepāra numuri atrodas uz kuģa labā borta klāja, pāra numuri atrodas uz kuģa kreisā borta klāja. Numerācija iet no kuģa priekšgala uz pakaļgalu.
Rēzeknes vēsture
Nosaukuma izmaiņas
Tā vietvārds mainījies laika gaitā:
Glābšanas laiva
Glābšanas laivās atrodas pirmās palīdzības komplekts, pirotehnika, radara atstarotājs (EPIRB), instrumenti laivas remontam, dzinējam (mehāniskais dzinējs, airi, peldošais enkurs).
Rēzeknes vēsture
Jersikas ķēniņvalsts sastāvā
Vēsturnieki apgalvo, ka paugurainais apvidus Rēzeknes upes līkumā bijis apdzīvots jau sirmā senatnē. Rēzeknes pilskalns 2000 m² platībā bijis apdzīvots kopš latgaļu cilšu ienākšanas šajā novadā, apmēram 10. gadsimtā. Arheoloģiskajos izrakumos 1980.—1981. gadā tika izpētīta 300 m² liela pilskalna platība (Ē. Mugurēvičs) un atklāts, ka 10.—11. gadsimtā latgaļu pilskalnu apdzīvojusi karadraudze kopā ar tirgotājiem un amatniekiem. Pirms vācu krustnešu iebrukuma pašreizējā Rēzeknes teritorija bija Jersikas valsts daļa, ko Novgorodas hronikās dēvēja par Lotigolu. 1209. gada rudenī pēc militāra uzbrukuma Jersikas ķēniņu Visvaldi piespieda kļūt par bīskapa Alberta vasali, par ķīlu izmantojot viņa sagūstīto sievu, trīs daļas no Jersikas valsts, ieskaitot Rēzekni, Visvaldis saņēma atpakaļ par feodālu lēni, bet pārējā daļa palika bīskapa rīcībā. Vēlāk, 1224. gadā Jersikas Visvaldis "lūdza" atdot Livonijas bīskapam savas atlikušās karaļvalsts pusi, ko bīskaps Alberts izlēņoja tālāk Ikšķiles bruņiniekam Konrādam. Dzimtas leģenda vēsta, ka Ikšķiles Konrāds apprecējis Visvalža meitu.
Glābšanas laiva
Glābšanas laivu daudzums uz kuģa:
Rēzeknes vēsture
Livonijas Konfederācijas sastāvā
1239. gada 19. aprīlī Rīgas bīskaps Nikolajs ar savu domkapitula un vasaļu piekrišanu dāvināja Livonijas ordenim jau mirušā Jersikas ķēniņa daļas pusi līdz ar visiem lauku piederumiem, tiesībām un desmito tiesu, bet ar nosacījumu, ka ordenis uzņemsies segt mūra piļu uzturēšanas un mantinieku lēņa tiesību izpirkšanas izdevumu divas trešdaļas; ja kāds no mantiniekiem nomirtu pirms šāda izlīguma, tad viņa mantojuma puse pienāktos Livonijas ordenim, bet otra puse Livonijas bīskapam; ja kāds no mantiniekiem vēlētos saņemt savu tiesu pašā pilī vai tās lauku piederumos, tad bīskaps solījās novietot viņu savā daļā, neapgrūtinot ordeni. 1285. gadā, balstoties uz 1239. gada līgumu, Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms Šurborgs Rēzeknes pilskalnā uzcēla cietoksni, kas sastāvēja no divstāvu mūra pils un akmens mūriem ar trīsstāvu torņiem. Rakstos minētais pils nosaukums bija "Rositten". No 13. līdz 16. gadsimtam Rēzeknes pils bija Livonijas ordeņa Rēzeknes fogtejas centrs, kas aptvēra tagadējos Rēzeknes un Ludzas rajonus. Pilī pastāvīgi uzturējās karaspēka garnizons, ko veidoja fogts ar ordeņa brāļiem un kalpotājiem. Kara laikā tika mobilizēts arī vietējo iedzīvotāju karaspēks.
Glābšanas laiva
Prasības, kas attiecas uz glābšanas laivām un kuģa apkalpi: Glābšanas laivu un vadības iekārtu tuvumā ir jābūt plakātiem vai aprakstiem, kuri:
Rēzeknes vēsture
Livonijas Konfederācijas sastāvā
1324. gada novembrī Rēzeknes fogtejas teritoriju (la) nopostīja Lietuvas dižkunigaiša Ģedimina karaspēks. 1481. gadā Pleskavas karaspēks ar sabiedrotajiem uzbruka Rēzeknes pilij. 1558. gadā, nolūkā aizņemties naudu karam ar Krieviju, Livonijas ordenis ieķīlāja Rēzeknes fogteju Polijas-Lietuvas karalim Sigismundam II Augustam.
Polijas—Lietuvas ūnijas sastāvā
No 1582. gada Rēzekne bija Livonijas hercogiste sastāvā, kas bija Polijas — Lietuvas kopvalsts daļa. 1575. gadā ciematā pie Rēzeknes pils bija ap 500 iedzīvotāju. 1577.-1579. gadā Livonijas kara laikā Krievijas cars Jānis Briesmīgais ieņēma pili, izpostīja Rēzekni un aizveda gūstā daudzus tās iedzīvotājus. 1601., 1625.-1626. un 1656.-1660. gadā Rēzeknes pili ieņēma zviedru karaspēks. 1654.-1656. gadā Rēzekni iekaroja Krievijas cars Aleksejs Mihailovičs. 1660. gadā pēc Olivas miera līguma zviedri atstāja Rēzekni, kas palika Rēzeknes stārastijas centrs Inflantijas vaivadijas sastāvā.
Krievijas Impērijas sastāvā
1772. gadā pēc Polijas pirmās dalīšanas Rēzekne kļuva par Krievijas Impērijas daļu, un sākotnēji bija Pleskavas guberņas Daugavas provinces sastāvā. 1773. gadā tai tika piešķirtas apriņķa pilsētas tiesības. 1777. gadā tā nokļuva Polockas guberņas sastāvā un 1778. gadā Krievijas imperatore Katrīna II Lielā apstiprināja pilsētas ģerboni un ģenerālplānu, ko dzīvē īstenot tomēr neizdevās. 1802. gadā Rēzekne kļuva par Vitebskas guberņas Rēzeknes apriņķa centru. Pēc 1836. gada Rēzeknes attīstību būtiski ietekmēja šosejas Sanktpēterburga — Varšava būvniecība, bet vēlāk - 1860. gadā arī dzelzceļa līnijas Sanktpēterburga-Varšava būvniecība un 1904. gadā dzelzceļa līnijas Ventspils—Maskava būvniecība. Pēc 1897. gada tautas skaitīšanas datiem Rēzeknē dzīvoja 10 795 iedzīvotāju. Šajā laikā, pēc iedzīvotāju skaita, Rēzekne bija piektā lielākā pilsēta Latvijas teritorijā. Pirmā pasaules kara priekšvakarā iedzīvotāju skaits sasniedza 23 tūkstošus, pilsētā bija ap 400 veikaliņu un amatnieku tirgotavu. Iedzīvotāju skaits laika posmā no 1897. - 1914. gadam Rēzeknē pieauga 2,1 reizes, kas bija viens no straujākajiem iedzīvotāju skaita pieaugumiem Latvijas teritorijā (straujāks pieaugums starp lielajām pilsētām bija tikai Ventspilij).
Pirmais pasaules karš un brīvības cīņas
1917. gada aprīlī Rēzeknē notika Pirmais Latgales latviešu kongress, kurā tika nolemts, ka Latgales, Vidzemes un Kurzemes latvieši ir viena tauta un Latgalei jāapvienojas ar pārējiem topošās Latvijas valsts novadiem. 1917. gada novembrī Latgalē nodibinājās padomju vara. 1918. gada februārī Latgali ieņēma Vācijas Impērijas armija. Pēc Novembra revolūcijas Vācijā tika anulēts Brestļitovskas miera līgums un 1918. gada novembra beigās Rēzeknē ieradās boļševiku delegācija trīs vīru sastāvā, kas ar vācu zaldātu padomi vienojās, ka Vācijas armijai līdz 29. novembrim ir jāatstāj Rēzekne un jāatbrīvo visi politieslodzītie. Pēc Rīgas zaudēšanas uz Rēzekni 1919. gada jūlijā pārvietojās LSPR valdība un līdz 1920. gada janvārim tā bija Padomju Latvijas valdības mītne. 1920. gada 21. janvārī Rēzekni atbrīvoja Latvijas armija un tā kļuva par apriņķa pilsētu.
Latvijas Republikas sastāvā
1917. gada 9.-10. maijā Rēzeknē notika Pirmais Latgales latviešu kongress, kas notika Rēzeknes Tirdzniecības skolā, ēkā, kur mūsdienās atrodas J. Ivanova Rēzeknes mūzikas vidusskola. Tajā tika apspriesta Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu atdalīšana no Vitebskas guberņas un to pievienošana Vidzemes un Kurzemes guberņu latviešu apdzīvotajai teritorijai. Debates vainagojās ar to, ka Latgale tika apvienota ar pārējo Latviju. Pēc Pirmā pasaules kara un brīvības cīņām, 1920. gada 11. augustā Padomju Krievija Rīgas miera līgumā ar Latviju atteicās no pretenzijām uz Latgales teritoriju. Rēzekne kļuva par Latgales novada kultūras centru. 1939. gadā iedzīvotāju skaits tajā sasniedza 13,3 tūkstošus. Rēzeknieši galvenokārt strādāja nelielos rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumos, kā arī dzelzceļa transporta jomā. 1940. gada jūnijā Latgali ieņēma Sarkanā armija, bet augustā to inkorporēja PSRS. 1941. gada 4. jūlijā Rēzekni ieņēma nacistiskās Vācijas armija, bet 1944. gada 27. jūlijā PSRS armija, nopostot lielu daļu no pilsētas vēsturiskās apbūves.
Otrajā pasaules karā
Otrais pasaules karš Latvijā aizsākās ar Latvijas okupāciju, ko 1940. gada 17. jūnijā veica PSRS karaspēks. Rēzekne bija viena no piecām Latvijas pilsētām (pārējās četras bija Rīga, Jelgava, Daugavpils un Krustpils), kuras ieņemot, PSRS karaspēks nostiprināja savas pozīcijas un pakļaujot tās, okupēja visu valsti. 17. jūnijā, 5 no rīta PSRS armija bija pārgājusi Latvijas robežu un ap 8 jau bija dažu kilometru attālumā no Rēzeknes.
Postījumi
Rēzekne bija viena no divām (otra bija Jelgava) karā visnopostītākajām Latvijas pilsētām. Sarkanās armijas uzbrukuma laikā Otrajā pasaules karā 1944. gada 6.–7. aprīlī PSRS kara aviācija iznīcināja apmēram 65­% no visām pilsētas ēkām, turklāt īpaši smagus postījumus piedzīvoja dzīvojamie rajoni, tajā skaitā tika sagrautas sabiedriskās ēkas, piemēram, pilsētas valdes ēka, kultūras nams, pasts, Rēzeknes skolotāju institūts, Rēzeknes slimnīca u.c. Kara postījumos nodega veseli kvartāli, kuros dominēja koka privātmājas. Tika sagrauti visi tilti pāri Rēzeknes upei.
Ar karadarbību nesaistīti, padomju ideoloģijas apsvērumu dēļ piemineklis "Vienoti Latvijai" tika likvidēts, pilnībā tika nopostīta pilsētas valdes ēka. Taču karu pārcieta visas četras Rēzeknes mūra baznīcas. Fotogrāfijās, kas saglabājušās pēc kara, redzams, kā virs sagrautās pilsētas pilnīgi neskarta paceļas Jēzus Sirds katedrāle. Tika nopostīti gandrīz visi tilti, dzelzceļa stacija Rēzekne I, Rēzeknes komercskolas ēka u.c. celtnes. Mūsdienās tikai dažas ēkas Latgales ielā ir pārcietušas karu, bet arī tām bija nepieciešami atjaunošanas darbi. Līdzīgi kā Sarkanās armijas nopostītā Jelgava, arī Rēzekne tika atjaunota pēc PSRS varasiestāžu rīkojuma.
Latvijas PSR sastāvā
Rēzeknē, līdzīgi kā Jelgavā (abas pilsētas bija Sarkanās armija s aviācijas uzlidojumos visvairāk izpostītās) iedzīvotāju skaits pēc kara pieauga visstraujāk - 2,1 reizes, galvenokārt pateicoties ievestajiem viesstrādniekiem no citām padomju republikām. Tika mākslīgi forsēta lielu rūpniecības uzņēmumu celtniecība. Pēc Otrā pasaules kara beigām Rēzekne sāka veidoties par nozīmīgu reģiona rūpniecības centru. 1957. gadā uzbūvēts "Rēzeknes Piena Konservu kombināts", 1962. gadā — "Rēzeknes slaukšanas iekārtu rūpnīca", 1971. gadā — "Rēzeknes elektrobūvinstrumentu rūpnīca" (REBIR). Nepieciešamais darbaspēks pilsētā tika ievests no citām PSRS republikām. Tādējādi mainījās arī pilsētas nacionālais sastāvs. Vācu okupācijas dēļ bija krietni samazinājies agrākās pilsētas majoritātes - ebreju skaits, bet krietni palielinājies krievu, baltkrievu un ukraiņu skaits. Tā kā pēc Otrā pasaules kara, pilsēta gandrīz pilnībā tika nopostīta, no 1950. līdz 1970. gadiem tika uzcelta lielākā daļa no Rēzeknes daudzdzīvokļu namiem. Pilnībā no jauna tika uzbūvēts pilsētas Ziemeļu rajons un būtiski izmainījās pašreizējais pilsētas centrs.
Atjaunotās Latvijas sastāvā
1990. gada maijā tika atjaunota Latvijas Republikas neatkarība, kas tika starptautiski atzīta pēc 1991. gada augusta. Līdz ar PSRS sabrukumu un austrumu tirgus aizvēršanos, smagi cieta Rēzeknes rūpniecība, jo saražoto produkciju vairs nevarēja pārdot kādreizējiem patērētājiem. Visu vēl vairāk pastiprināja Krievijas ekonomikas krīze. Uzņēmumiem neveiksmīgas privatizācijas rezultātā tie nespēja rast risinājumu, lai turpinātu savu darbību. Līdz ar to pilsētas lielākie rūpniecības uzņēmumi piedzīvoja maksātnespēju un ražošana tika pārtraukta, savukārt ražošanas iekārtas pārdotas. 2001. gadā savu darbību pārtrauca Rēzeknes Piena Konservu kombināts, Rēzeknes Slaukšanas iekārtu rūpnīca savu darbību samazināja līdz minimāliem apmēriem. Tā kā šajos uzņēmumos tika nodarbināts liels skaits pilsētas iedzīvotāju, kuri Padomju varas gados kā darbaspēks bija ievesti no citām PSRS republikām, nespējot atrast jaunu darbu, tie izbrauca no Latvijas uz savu etnisko dzimteni. Valstī pastāvošā ekonomiskā situācija bija cēlonis tam, ka deviņdesmito gadu vidū dzimstība bija kritiskā līmenī. Tas viss kopā ar pieminēto emigrāciju lika iedzīvotāju skaitam samazināties. Iedzīvotāju dabiskā pieauguma bilance ir negatīva arī vēl šodien. Vislielākais iedzīvotāju skaits Rēzeknē bija 1991. gadā, sasniedzot 43032. Ekonomiskā situācija pilsētā sāka uzlaboties vien 21. gadsimta sākumā. Rūpniecībā nozīmīgu attīstību piedzīvotja Rēzeknes Gaļas kombināts, tika dibināti jauni ārzemju metālapstrādes uzņēmumi (SIA LEAX Rēzekne, SIA Rigamet). Ekonomiski sarežģīto situāciju izturēja uzņēmums AS REBIR, kas gan pēc 2008. gada lielu daļu ražošanas pārcēla uz Ķīnu. Rēzeknē veiksmīgi darbojas AS Rēzeknes dzirnavnieks, alus darītava Rēzeknis Bryvers. Pēc iestāšanās Eiropas savienībā, apgūstot kohēzijas fondus, notika pilsētas labiekārtošanas darbi, galvenokārt ielu remontdarbi. Vērienīgākie būvdarbi pilsētā notika pēc 2009. gada, kad tika uzbūvēti divi jauni tilti pāri Rēzeknes upei, rekonstruētas galvenās ielas, upes malas, pilsētas centra parki, būvētas jaunas ielas (piemēram, Krišjāņa Valdemāra ielas līkumainais posms gar upi) un sabiedriskās ēkas. Nozīmīgākās no tām - Rēzeknes koncertzāle - "Gors" un radošo pakalpojumu centrs - "Zeimuļs".
Jānis Paškēvičs
Jānis Paškēvičs (dzimis ) bija Sarkanās armijas politiskais darbinieks, politiskās ekonomijas un marksisma-ļeņinisma docētājs Ļeņingradas Sarkanās profesūras institūtā. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā īslaicīgi iecelts par Latvijas Universitātes rektoru, pārveidoja to par Latvijas Valsts universitāti.
Dzīvesgājums
Dzimis 1900. gada 6. janvārī Bauskas apriņķī kalpu ģimenē. Līdz Pirmajam Pasaules kara sākumam strādāja kā laukstrādnieks, bet 1915. gadā devās bēgļu gaitās uz Vidzemi. 1916.— 1918. gadā viņš bija dzelzceļu strādnieks Krievijā. 1918. gadā iestājās latviešu sarkano strēlnieku pulkos Maskavā un piedalījās cīņās pret Kolčaka armiju un kaujās pie Perekopa. Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām viņš beidza karaskolu Taškentā, pēc tam pildīja Sarkanās armijas rotas, bataljona un pulka komandiera palīga jeb "poļitruka" (politiskā vadītāja) pienākumus. Pēc demobilizācijas 1931. gadā J. Paškēvičs studēja J. Staļina komunistiskās lauksaimniecības universitātē Ļeņingradā (1931—1934), pēc tam Sarkanās profesūras institūta ekonomiskajā nodaļā (1934—1938). Pēc institūta beigšanas darbojās kā politiskās ekonomijas un marksisma-ļeņinisma mācības docents vairākos Ļeņingradas institūtos. 1934. gadā viņu iecēla par profesora vietas izpildītāju Sarkanās profesūras institūtā, uzdodot vadīt politiskās ekonomijas katedru. Pēc īpašas sagatavošanas tūlīt pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 17. jūnijā nosūtīts uz Rīgu, kur sākumā iecelts par avīzes "Brīvā Zeme" redaktoru, vēl pirms Latvijas aneksijas 1940. gada 29. jūlijā pēc Andreja Višinska rīkojuma nozīmēts par Latvijas Universitātes rektoru.
Pēc Paškēviča rīkojuma un Ministru kabineta 1940. gada 5. augusta sēdē izteiktās piekrišanas tūlīt pēc formālās Latvijas PSR uzņemšanas PSRS sastāvā tika likvidētas abas LU Teoloģijas fakultātes un no darba atbrīvoti visi to mācībspēki. Likvidētās Filozofijas nodaļas vietā ar 15. augustu tika izveidota Sabiedrisko zinātņu fakultāte (vēlāk Marksisma - ļeņinisma katedra). Ar 1. septembri no amatiem tika atcelti visi fakultāšu dekāni.
25. septembrī LU padome apstiprināja augstskolas jauno nosaukumu — Latvijas Valsts universitāte (LVU) un statūtus, kas bija Maskavas Valsts universitātes 1938. gada statūtu tulkojums latviešu valodā. Augstskolā izveidoja arī komunistiskās partijas un komjaunatnes organizācijas.
Neraugoties uz šiem "panākumiem" un Universitātē organizēto izspiedzes sistēmu, 1941. gada 10. februārī LK(b)P CK atstādināja J. Paškeviču kā "netikušu galā ar pienākumiem", pārmetot stipendiju piešķiršanu mantīgo šķiru pārstāvju bērniem un bijušo sociāldemokrātu iesaistīšanu Universitātes darbā. 1941. gada 13. februārī Paškēvičs uzrakstīja sūdzību un taisnošanās vēstuli LK(b)P CK, kurā minēts, ka Latvijas Universitātes "Profesori un mācībspēki savā vairākumā sastāvēja no bijušiem baltgvardiem, bijušās cara armijas virsniecības, garīdzniecības, vietējiem muižniekiem un kapitālistiem. Daļa no 600 pasniedzējiem pēc savas pārliecības neapšaubāmi bija progresīva, bet to grūti noteikt (..) Ziņas, ko pats vācu no dažādiem avotiem, bija tik pretrunīgas, ka pat vispārējos vilcienos grūti noteikt attiecīgās personas reakcionaritāti vai progresivitāti. Arī atbilstošie orgāni, kas paši vēl bija tapšanas stadijā, šai lietā daudz palīdzēt nevarēja. Kadru jautājumi (..) bija jārisina šķiru cīņas sarežģītos apstākļos."