cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suņdzi
Biogrāfiskās ziņas
Pēc Sima Cjaņa rakstītā, Ho Ļujs ir uzaicinājis Suņdzi uz pārrunām par kara lietām. Lai Suņdzi varētu uzskatāmāk nodemonstrēt stāstīto, valdnieks nodeva karavadoņa rīcībā savu harēmu. Suņdzi sadalīja harēmu divās daļās, par katras daļas komandieri iecēla pa vienai no valdnieka iecienītākajām mīļākajām, paskaidroja kara pavēles un kas ir jādara, kad tās tiek saņemtas. Kad Suņdzi sāka komandēt — neviens viņu neklausīja un visi smējās, uzskatot to par joku. Tā tas atkārtojās vairākas reizes. Tad Suņdzi valdniekam paskaidroja, ka karavadoņa pavēļu neizpildīšana ir ļoti nopietns armijas disciplīnas pārkāpums pie kā ir vainīgi komandieri un lika sodīt ar nāvi abas valdnieka mīļākās. Valdnieks, sapratis, ka tas nav joks, lūdza atcelt pavēli, bet Suņdzi paskaidroja, ka armijā kara laikā karavadonim ir lielāka teikšana nekā valdniekam un uzstāja uz savu. Sievietes tika sodītas ar nāvi. Pēc tam Suņdzi pavēles tika izpildītas.
Pensionējies no dienesta, pēc Ho Ļuja lūguma Suņdzi sarakstīja traktātu “Kara māksla” (孫子兵法; citi nosaukuma varianti ir “Skolotāja Suna Traktāts” (Suņ-dzi bin fa), “Sundzi par kara mākslu”, “Skolotāja Suna Kara Likumi”), kas ir vispopulārākais seno ķīniešu traktāts par politiku un stratēģiju. Šis darbs ir tradicionālās “kara filozofijas skolas” (bin-dzja) kanona “Septiņas grāmatas” (U dzin ci šu) pamatā.
Pēc darba uzrakstīšanas atgriezies dzimtenē, kur miris no vecuma.
Jūlijs Vanags
Jūlijs Vanags (dzimis, miris ) bija latviešu rakstnieks un tulkotājs.
Biogrāfija
Dzimis 1903. gadā Ungurmuižas pagasta Irbessalā drēbnieka ģimenē. Mācījās Krustpils pagasta Spēles skolā. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā kopā ar vecākiem un brāli devās bēgļu gaitās uz Krieviju, turpināja mācības Vjatkas guberņas (tagadējā Kirovas apgabala) Murašu vidusskolā (1917—1919), tad Vjatkas lauksaimniecības tehnikumā (1919—1921). 1922. gadā atgriezās Latvijā, strādāja par dzelzceļa strādnieku, koku šķirotāju, ogļu krāvēju, glābšanas laivu uzraugu Rīgas Jūrmalā, kinoteātru reklāmu zīmētāju, medicīnisko instrumentu veikala ekspeditoru un bibliotekāru Rīgas pilsētas 1. bibliotēkā.
1927. gadā publicēja stāstu "Bankrots" laikraksta "Sociāldemokrāts" pielikumā "Literatūra un Dzīve". 1933. gadā Rīgas Strādnieku teātris iestudēja viņa lugu "Vēja pūtiens", bet 1934. gadā – kopā ar Aleksandru Čaku sarakstīto lugu "Pusnakts kuģis". Pēc Ulmaņa apvērsuma strādāja Valsts statistiskajā pārvaldē par korektoru un statistiķi.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā piedalījās Latvijas Rakstnieku savienības dibināšanā. 1941. gada oktobrī iestājies Latviešu strēlnieku divīzijā, viņa korespondences un feļetonus iespieda avīze "Latviešu Strēlnieks". Sarakstījis vārdus Latvijas PSR himnai (kopā ar Frici Rokpelni), kas apstiprināta 1945. gadā.
Pēc kara no 1945. līdz 1946. gadam strādāja žurnālā "Karogs", no 1946. līdz 1950. gadam — Dailes teātrī, no 1954. līdz 1965. gadam — Latvijas Rakstnieku savienībā (savienības valdes sekretārs). Strādāja arī vairāku žurnālu redakcijās. Kopš 1963. gada — Padomju Savienības komunistiskās partijas biedrs.
Banska Štjavnicas apriņķis
Banska Štjavnicas pilsēta un tās apkārtne iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Rajona Štjavnicke Banes ciemā dzimis slovāku politiķis Vojtehs Tuka (Vojtech Tuka, 1880-1946).
Jūlijs Vanags
Biogrāfija
Miris 1986. gadā Rīgā, apbedīts Raiņa kapos.
Vilhelms Purvītis
Vilhelms Kārlis Purvītis ( — ) bija ainavu gleznotājs un pedagogs, viens no latviešu nacionālās glezniecības skolas aizsācējiem un viens no nozīmīgākajiem māksliniekiem latviešu mākslas vēsturē.
Biogrāfija
Vilhelms Kārlis Purvītis dzimis 1872. gada 3. martā Rīgas apriņķa Zaubes pagasta "Jaužos" dzirnavnieka ģimenē. Māte Anna (dzimusi Kļaviņa). Mācījās Jaunpils (Zaubes) draudzes skolā, pēc ģimenes pārcelšanās uz Vitebskas guberņas Kļašiciem līdz 1888. gadam turpināja mācības Drisas apriņķa skolā (tagad Baltkrievijā), kur skolas direktors un zīmēšanas skolotājs pamanīja zēna zīmēšanas talantu un mudināja pievērsties gleznošanai. Pēc ģimenes atgriešanās Vidzemes guberņā Purvītis divus gadus krāja mācību naudu pie tēva Smiltenes pagasta Dances dzirnavās, bet 1890. gadā kā brīvklausītājs iestājās Sanktpēterburgas Mākslas akadēmijā, kur studēja līdz 1897. gadam, specializēdamies ainavu glezniecībā. Jau pirmajā studiju gadā viņš satuvinājās ar Jani Rozentālu un Jāni Valteru. Šajos gados Purvītim bija iespējas Sanktpēterburgas kolekcijās un izstādēs iepazīties ar holandiešu vecmeistaru ainavām. Akadēmijā, kas tajā laikā piedzīvoja reformu, Purvītis mācījās pēc dabā gleznotām skicēm veidot sacerētas ainavas, ņemot vērā gan tradīcijas, gan tālaika jaunāko virzienu novācijas (“Mijkrēslī”, 1893). Pēdējā studiju gadā viņš strādāja pazīstamā krievu skolas gleznotāja Arhipa Kuindži vadītajā meistardarbnīcā.
Pēc studiju beigšanas Purvītis par konkursa darbu "Pēdējie stari" ieguva ārzemju komandējumu un 1898. gadā viņš kopā ar Jani Rozentālu un Jāni Valteru devās uz Vāciju, pēc tam uz Franciju un Austroungāriju. Viņa glezna "Pēdējie stari" guva ievērību arī 1900. gada Pasaules izstādē Parīzē, Minhenes Secesijas izstādē (1901.) un Starptautiskajā mākslas izstādē Lionā. Pēc atgriešanās no komandējuma 1899. gadā Purvītis apmetās Rīgā, pasniedza privātstundas un šajā laikā radīja tādas plaši pazīstamas gleznas kā “Atkusnis pavasarī”, “ Ziemas ainava”, “Agrs pavasaris”, “Pēdējais sniegs".
Pēc 1905. gada revolūcijas notikumiem 1906. gadā Purvītis devās uz Rēveli (Tallinu) un kļuva par zīmēšanas skolotāju Rēveles reālskolā. Šajā laikā Purvīša daiļradē parādījās pirmie pilsētas skati ("Rēvele miglā"). 1909. gadā Purvītis kļuva par Rīgas pilsētas mākslas skolas direktoru, skolā tai laikā mācījās Romans Suta, Jēkabs Kazaks un Valdemārs Tone. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma skola 1915. gadā tika pārcelta uz Petrogradu un 1916. gadā likvidēta. Pēc 1917. gada Krievijas revolūcijām Purvītis devās ārstēties uz Norvēģiju, kur sarīkoja pirmo personālizstādi Oslo.
1918. gadā atgriezās vācu okupētajā Rīgā. Vēl pirms Brīvības cīņu beigām viņš 1919. gadā tika iecelts par Rīgas pilsētas Mākslas muzeja direktoru (1919—1944), Latvijas Augstskolas arhitektūras fakultātes profesoru, Latvijas Mākslas akadēmijas rektoru (1919—1934). Šajā periodā viņš organizēja daudzas Latvijas mākslas izstādes Eiropas pilsētās. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā tika atcelts no muzeja direktora amata. 1942. gadā viņš sarīkoja pēdējo personālizstādi Rīgā. Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā Vilhelms Purvītis devās bēgļu gaitās, zaudēja iedzīvi un daļu no līdzi paņemtajām gleznām degošajā Jelgavā, pēc tam caur Liepāju evakuējās uz Dancigu, mira 1945. gada 14. janvārī Bādnauheimā (Hesene).
Apglabāts Rīgas 1. Meža kapos.
Piedalīšanās izstādēs
Pēc Pēterburgas Mākslas akadēmijas beigšanas un godalgošanas ārzemju izstādēs Purvītis uz brīdi kļuva par modes mākslinieku Krievijā, viņa gleznas pirka krievu kolekcionāri Tretjakovs, kņaziene Teniševa, Botkins. Purvīša darbi tika izstādīti Parīzē, Berlīnē, Londonā, Drēzdenē, Diseldorfā, Vīnē, Ķelnē, Leipcigā.
Daiļrades raksturojums
Purvītis uzskatāms par izcilu ainavistu, kurš iedibinājis ainavas žanrā savas tradīcijas un skolu. Atklājis Latvijas dabā daudzus jaunus motīvus (pavasara pali, ūdeņi, sniegi u.c.), radījis monumentālas, sintezētas, tipiskas Latvijas ainavas. Viņa darbi ir stilistiski daudzveidīgi, tajos jaušami plenēra reālisma, impresionisma, jūgendstila, postimpresionisma, ekspresionisma iespaidi. Viņš pirmais pēc Federa konsekventi pievērsās dabas tēlojumam.
Banska Bistricas apgabals
Administratīvais iedalījums
Apgabals iedalās 13 apriņķos - Banska Bistricas apriņķis, Banska Štjavnicas apriņķis, Brezno apriņķis, Detvas apriņķis, Krupinas apriņķis, Lučenecas apriņķis, Poltāras apriņķis, Revūcas apriņķis, Rimavska Sobotas apriņķis, Veļki Krtīšas apriņķis, Zvolenas apriņķis, Žaras pie Hronas apriņķis, Žarnovicas apriņķis.
Pilsētas
Apgabalā pavisam ietilpst 24 pilsētas:
Kursīvā - pilsētas, kas nav apriņķu centri.
Zadara
Zadara (hr) ir ostas pilsēta Horvātijā, Dalmācijā pie Adrijas jūras. Saglabājušies romiešu un viduslaiku arhitektūras pieminekļi.
Uraninīts
Rādija saturs uraninītā — aptuveni 0,1 mg/kg. Uraninīts nelielā daudzumā satur arī ārkārtīgi retu elementu — tehnēciju (ap 0,2 ng/kg), kurš rodas urāna-238 sabrukšanas procesā.
Uraninīts sastopams sulfīdus saturošajās hidrotermālajās dzīslās, kas atrodas skābajos magmatiskajos iežos, piemēram pegmatītos. Minerāls sastopams kā saplūdusi masa, ķekarveida agregāti. Ļoti reti atrodami arī kubiskas formas kristāli. Radioaktivitāte — 70 Bq/g līdz 150 kBq/g.
Ylvis
Ylvis ir norvēģu komiķu duets, kura sastāvā ir brāļi Vegards un Bards Ilvisakeri. Kā profesionāli varietē mākslinieki viņi debitēja 2000. gadā un kopš tā laika ir uzstājušies vairākās valstīs ar šoviem, komēdijkoncertiem, televīzijas un radio pārraidēm un mūzikas video. Šobrīd viņi ir Norvēģijas sarunu šova I kveld med Ylvis (Vakars ar Ylvis) vadītāji. 2013. gada septembrī par interneta fenomenu kļuva šovam sarakstītā dziesma un uzfilmētais videoklips The Fox (What Does the Fox Say?), 2015. gada martā YouTube tas ir apskatīts vairāk kā 500 miljonus reižu. Viens no viņu dziesmu video ir filmēts Latvijā.
Uraninīts
Izmantošana
Uraninīts ir galvenā urāna un rādija rūda. No uraninīta iegūtie radioaktīvie metāli tiek izmantoti plutonija iegūšanai tālākai atomenerģijas ieguvei. Aukstā kara laikā un arī mūsdienās, pamatojoties ar nepieciešamību iegūt izejvielas atomenerģētikas nepieciešamībām, uraninīts tiek iegūts kodolieroču izgatavošanai. PSRS savu kodolieroču izejvielas ieguva VDR Rūdu kalnos, kur atrodama labas kvalitātes uraninīta rūda. Mūsdienās uraninīta ieguves intensitāte ir jūtami kritusies.
Atradnes
Lielākās uraninīta atradnes ir Kanādas Ziemeļrietumu teritorijās (Greitbērleiks), kur tas atrodams lielā daudzumā asociācijā ar sudrabu. Visaugstākās kvalitātes uraninīts ar vislielāko urāna saturu atrodams citā Kanādas atradnē — Atabaskas baseinā Saskačevanas ziemeļu daļā. Uraninīts atrodams arī Čehijā (Jahimova), Austrālijā, Vācijā (Rūdu kalni), Kongo (Kasolo), Anglijā, Dienvidāfrikā (Vitvatersranda) un ASV (Ņūhempšīra, Konektikuta, Ziemeļkarolīna, Vaiominga, Kolorādo, Ņūmeksika).
Zadara
Vēsture
Kopš IX gadsimta p. m. ē. šeit atradās ilīriešu cilts liburnu (liburni) apmetne Jadera (Iadera). 59. gadā p.m.ē. tā kļuva par romiešu municipu, bet 48. gadā p.m.ē. — par koloniju. Līdz ar Rietumromas impērijas krišanu, Jadera iekļāvās Bizantijas impērijā.
1202. gadā Ceturtā krusta kara laikā krustneši Zaru ieņēma un izpostīja. Tā kā Zara bija kristiešu pilsēta, pāvests Inokentijs III ekskomunicēja uzbrukuma dalībniekus.
No 1409. gada līdz 1797. gadam Zara ietilpa Venēcijas republikā, kalpodama kā atbalsta punkts venēciešiem, sevišķi pēc osmaņu iekarojumiem.
Zara līdz ar Venēciju 1797. gadā nonāca Hābsburgu impērijas sastāvā, un, izņemot 1805.—1813. gadus, kad to kontrolēja franči, atradās tās sastāvā līdz 1918. gadam. Hābsburgu impērijas laikā Zara bija Dalmācijas galvenā pilsēta. Franču valdīšanas laikā Zarā tika publicēta pirmā avīze horvātu valodā — Il Regio Dalmata-Kraglski Dalmatin (1806—1810), bet XIX gadsimta beigās tā kļuva par ievērojamu horvātu kultūras centru.
Johans Valters
Dzīvesgājums
Jānis Valters ir dzimis 1869. gada 3. februārī Jelgavas tirgotāja Teodora Valtera un viņa sievas Katarīnas (dzimušas Kūravas) piecu bērnu ģimenē. Mācījās Jelgavas reālskolā (1880—1888), kur zīmēšanu apguva pie K. Vīsnera, apmeklēja arī gleznotāja J. Dēringa darbnīcu un mācījās vijoļspēli. Valters studēja Pēterburgas Mākslas akadēmijā (1894. gadā par gleznu "Pie ostas" Valters ieguva otrās kategorijas mākslinieka nosaukumu un tiesības iestāties Mākslas akadēmijas darbnīcā, lai iegūtu augstāku grādu), darbojās mākslinieku pulciņā "Rūķis". 1892. gadā kļuva par "Rūķa" vadītāju. "Rūķa" mākslinieki piedalījās Latviešu etnogrāfiskās izstādes sarīkošanā Rīgā 1896. gadā. Etnogrāfisko izstādi organizēja Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisija. Izstādē bez etnogrāfijas, literatūras un mūzikas notika arī pirmā kopējā latviešu mākslinieku izstāde, tajā savus darbus izstādīja ne tikai Johans Valters, bet arī citi viņa studiju biedri. Jau kopš 1894. gada J. Valters piedalījās mākslas izstādēs Pēterburgā, Jelgavā, Rīgā. J. Valters un Vilhelms Purvītis ir Pēterburgas akadēmisko izstāžu žūrijas locekļi.
1901. gadā Valters Rīgā sarīkoja izstādi, kurā izrādīja ap 100 darbu. Kritika to uzņēma nelabvēlīgi, norādot uz pārāk lielu daudzveidību. Atzinību viņš tomēr guva izstādēs Vācijā un Krievijā. Viņu uzņēma Krievu mākslinieku savienībā (viens no tās dibinātājiem bija Purvītis).
Pēc vecāku nāves un 1905. gada revolūcijas izraisīto nemieru dēļ Valters 1906. gadā, sekojot barona Paula fon Šlipenbaha aicinājumam, pārcēlās uz pastāvīgu dzīvi Drēzdenē, vēlāk Berlīnē. Starp aizbraukšanas iemesliem minami vēl divi — šķiršanās no sievas un sliktas attiecības sabiedrībā (viņš un Vilhelms Purvītis neparakstīja petīciju caram par pilsoņu minimālajām tiesībām).
Gleznojot Vācijā, Valters lietoja vārdu "Valters-Kūravs". Vācijā viņam bija arī skolnieki, no kuriem viens — Oto fon Kursels — vēlāk kļuva par Berlīnes Mākslas akadēmijas rektoru.
Miris 1932. gada 19. decembrī Berlīnē.
2019. gada februārī Latvijas Pasts savā pastmarku bloku sērijā "Izcilie latviešu mākslinieki" izdeva ceturto daļu, kas veltīta māksliniekam.
Daiļrades raksturojums
Valtera diplomdarbs bija "Tirgus Jelgavā" (1897) — izteikti impresionistisks darbs. 90. gadu otrajā pusē Valterā modās pastiprināta interese par plenēra gleznojumu. Tā vērojama jau mākslinieka diplomdarbā. Viņš turpināja arī aizsākto tipu galeriju, pievienodams zemnieciskajiem tēliem arī mazpilsētas amatnieku dzīves un darba atveidojumus. Šīs studijas liecina par impresionisma principu attīstību mākslinieka glezniecībā (akvarelis "Aitu cirpšana", eļļas kompozīcija "Šuvēja"). J. Valters gleznoja arī stilistiski dažādas, bet noskaņās liriskas ainavas. Viens no iemīļotākajiem ainavu motīviem ir gaismas rotaļas ūdens virsmā, viļņu atspulgos. Gleznā "Pīles" (1898) jaušama jūgendstilam raksturīga romantizēta ritmika, smalkums, viegla dekorativitāte, tāpat arī gleznā "Mežs" (aptuveni 1903). Sevišķa nozīme Valtera daiļradē ir gaismai, tās tēlojumam.
Vācijā ekspresionisma ietekmē Valtera gleznošanas maniere spēcīgi izmainījās. Pēdējais Valtera reālistiskais un ar dzimteni saistītais darbs bija "Bārenīte" (1907). Valtera gleznām parādījās jauna tematika — ainas no teātra dzīves, ekspresionistiskas ainavas. No 1905 — 1913. gadā Drēzdenē darbojās grupas "Tilts" ekspresionisti. Valteram tā bija jauna vide un viņš ar aizrautību pievērsās šim mākslas virzienam. Valteru ietekmēja arī darbošanās V.Kandinska grupā "Zilais jātnieks". J.Valters ne tikai pievērsās ekspresīvai glezniecībai, bet arī daudz eksperimentēja, tā meklējot, savu ceļu mākslā. Pakāpeniski viņš gleznās pārgāja no telpas veidošanas ar gaismēnu, toņu gradācijām uz brīvu abstraktu izteiksmi, krāsu un līniju ornamentālu ritmisku uzbūvi, kas jau ir tuvas abstraktām konstrukcijām.
Turkanas ezers
Turkanas ezers, agrāk saukts arī Rūdolfa ezers, ir liels sālsezers Kenijā, pati ziemeļu daļa atrodas Etiopijā. Ezers sakrīt ar lielā Austrumāfrikas lūzuma zonu, atrodas tuksneša zonā. Pasaulē lielākais pastāvīgais ezers tuksneša zonā, spēj saglabāties sava salīdzinoši lielā dziļuma dēļ. Pasaulē lielākais ezers ar sārmainu ūdeni. Ezerā un tā tuvumā var būt spēcīgas vētras, jo ezers iesilst un atdziest lēnāk nekā apkārtējā zeme. Turkanas ezera apkaime joprojām ir maz pārveidota, to reti apmeklē eiropieši. Vietējie iedzīvotāji pārsvarā pieder gabra, rendille un turkana ciltīm.
Ezerā ietek trīs upes — Kerio, Omo un Terkvela. Ezeram nav iztekas, ūdens iztvaiko. Laikaposmā no 1975. gada līdz 1993. gadam ezera līmenis ir krities par 10 metriem.
Sākotnēji, 1888. gadā ezers tika nosaukts par Rūdolfa ezeru par godu Austrijas kroņprincim. 1975. gadā ezers tika pārdēvēts par Turkanas ezeru.
Ezerā dzīvo Nīlas asaris un citu sugu zivis. Agrāk ezerā dzīvoja Āfrikā lielākā krokodilu populācija. 14 000 krokodilu dzīvoja Centrālajā salā. Lielais ūdens daudzums tuksnešainā apvidū padara Turkanas ezeru par nozīmīgu migrējošo putnu atpūtas un barošanās vietu. Apkaimē dzīvo lauvas, gepardi, žirafes un daudzas citas zīdītāju sugas. Ezera apkaimē vairs nav sastopami ziloņi un degunradži. Turkanas ezera nacionālie parki (Sibiloi nacionālais parks, Centrālās salas nacionālais parks, Dienvidu salas nacionālais parks) ir UNESCO Pasaules Mantojuma sarakstā iekļauta vieta.
Kakadu
Kakadu, kakadu dzimta (Cacatuidae) ir viena no papagaiļveidīgo kārtas (Psittaciformes) dzimtām, kas ir vienīgā dzimta kakadu virsdzimtā (Cacatuoidea). Tā apvieno 21 sugu, kas tiek iedalītas 7 ģintīs. Izplatības dabiskais areāls aptver Austrālāziju, kā arī Filipīnas un Indonēzijas austrumus līdz Jaungvinejai, Zālamana salām un Austrālijai.
Kakadu ir ļoti populāri mājas mīluļi, bet to pilnvērtīga uzturēšana nav vienkārša. Viena no populārākajām un vieglāk uzturamajām sugām ir korella (Nymphicus hollandicus). Kā mājas mīluļus biežāk izvēlas arī baltos kakadu, nevis melnos kakadu. Diemžēl viens no galvenajiem papagaiļu sugu apdraudējumiem savvaļā ir nelegālas papagaiļu medības un to nelegāla tirdzniecība turēšanai nebrīvē kā mājas mīluļus.
Izplatība un biotopi
Kakadu lielākajai daļai sugu izplatības areāls ir diezgan ierobežots: 11 sugas ir endēmas Austrālijai, 7 apdzīvo tikai Indonēzijas, Filipīnu, Jaungvinejas un Zālamana salas, bet 3 sugu areāls aptver gan Jaungvineju, gan Austrāliju. Neviena kakadu suga nav sastopama Borneo, lai gan mājo netālajās salās — Palavanā, Sulavesi un citās Klusā okeāna salās.
Tikai dažām sugām ir plašs izplatības areāls. Piemēram, sārtais kakadu (Eolophus roseicapilla) sastopams lielākajā daļā Austrālijas.
Ir sugas, kuru izplatības areāls ir ļoti neliels. Piemēram, baltausu melnais kakadu (Calyptorhynchus baudinii) izplatīts nelielā reģionā Austrālijas dienvidrietumos, bet Tanimbaras kakadu (Cacatua goffiniana) mājo nelielajās Indonēzijas Tanimbaras salās.
Dažas kakadu sugas introducētas ārpus to dabiskā izplatības areāla. Piemēram, lielais dzeltencekula kakadu (Cacatua galerita) introducēts Jaunzēlandē, Singapūrā, Palau un Indonēzijā.
Biotopi
Kakadu apdzīvo visdažādākos biotopus — lietus mežus, mežainus apgabalus, pustuksnešu krūmājus, vēsos kalnu mežus un mangroves.
Dažas sugas pielāgojušās cilvēku izmainītai lauku ainavai un viņu skaits pastāvīgi aug, jo lauksaimniecība ļoti palielinājusi putnu barības resursus. Austrālijā kakadu satopami arī pilsētu parkos. Tomēr neviena suga nav sastopama visu veidu biotopos.
Sugas ar visplašākajiem izplatības areāliem (lielais dzeltencekula kakadu un sārtais kakadu) mājo atklātā ainavā un barojas ar zāļu sēklām.
Izskats un īpašības
Kakadu kopumā ir vidēji lieli vai lieli papagaiļi ar spēcīgu, masīvu ķermeni. Ķermeņa garums, atkarībā no sugas, ir 30—60 cm, svars 80—1200 g. Mazākā un slaidākā dzimtā ir korella (Nymphicus hollandicus), kuras kopējais garums, garās astes spalvas ieskaitot, ir 32 cm, bet svars 80—100 g.
Viena no raksturīgākajām kakadu īpašībām ir kustīgais cekuls, kuru papagaiļi spēj gan sasliet stāvus, gan pieglaust pie galvas. Daudzām sugām cekuls ir ļoti iespaidīgs un krāšņs. Līdzīgi citiem papagaiļveidīgajiem, kakadu ir vidēji garas astes spalvas, īsas kājas, spēcīgi nagi, izteikti izliekts un masīvs knābis.
Pa zariem vai zemi tie pārvietojas papagaiļiem raksturīgā gāzelīgā gaitā. Pārvietojoties pa koka zariem, kakadu lieto arī knābi, izmantojot to kā trešo kāju. Kakadu ir plati, gari spārni, un tie ir ātri lidotāji. Dzimtā ātrākais ir sārtais kakadu, kurš spēj sasniegt ātrumu 70 km/h. Lielajiem melnajiem kakadu un lielākajiem baltajiem kakadu, piemēram, lielajam dzeltencekula kakadu un majora Mitčela kakadu, ir īsāki un noapaļotāki spārni, un to lidojums ir lēnāks.
Atšķirībā no citiem papagaiļiem, kuriem dominē zaļš apspalvojums, kakadu ir mazāk spilgti. Apspalvojumam raksturīgākā krāsa ir balta, melna vai pelēka. Toties cekuls, krūtis, vaigi vai aste mēdz būt pamatkrāsai kontrastējošās krāsās. Daudzām sugām tie ir dzelteni, sārti vai sarkani toņi.
Balss
Kakadu balss ir skaļa un griezīga. Pēc balss papagaiļi atpazīst viens otru, balsi tie izmanto, lai atspoguļotu savas emocijas, savu noskaņojumu, brīdinātu viens otru briesmu gadījumos vai lai paziņotu par savām tiesībām, piemēram, uz ligzdošanas vietu.
Ķērcienu specifisks skaņas raksturs un pielietojums ir atkarīgs no sugas. Piemēram, īsknābja melnajam kakadu ir 15 dažāda rakstura ķērcieni, toties majora Mitčela kakadu to ir daudz mazāk. Piemēram, ganggang kakadu (Callocephalon fimbriatum) salīdzinoši ir daudz klusāks, mazāk runīgs, bet barojoties tam ir raksturīgas maigas, murrājošas skaņas. Kakadu, kad ir izbiedēti, mēdz šņākt, atgādinot čūsku. Līdz ar balsi dažas sugas saziņai lielā attālumā izmanto arī cita veida skaņas. Piemēram, palmu kakadu ar koka nūju sit pa miruša koka zaru.
Uzvedība
Kakadu ir aktīvi gaišajā dienas laikā, bet nesāk rosīties pašā rīta agrumā. Tie sagaida, līdz diena iesilst, un saule tos pēc nakts sasilda. Visas kakadu sugas ir sabiedriskas, tās nakšņo, barojas un ceļo lielos, skaļos baros. Atkarībā no barības resursu pārpilnības vai nabadzības attiecīgi izmainās bara lielums. Ja barības ir daudz, bara lielums ir mazāks, tajā ir apmēram 100 vai mazāk īpatņu. Toties, ja barības ir maz un visur valda sausums, barā var būt tūkstoši vai pat vairāki desmittūkstoši īpatņu. Lielākais novērotais kakadu bars bijis mazo korellu (Cacatua sanguinea) bars, kurā bija apvienojušies ap 32 000 īpatņu. Sugas, kas dzīvo atklātās, zāļainās ainavās, veido lielākus barus, nekā tās, kas dzīvo mežos.
Kakadu ir ļoti kustīgi, izveicīgi un labi lidotāji, piekopjot klejotāju dzīves stilu. Savā izplatības areālā putnu bari ik pa brīdim pārvietojas no vienas vietas uz otru, meklējot barību un pārvietojoties atkal uz jaunām vietām, kad tas ir nepieciešams. Ilgstoša sausuma periodos kakadu mēdz ieklejot arī kultūraugu lauksaimniecības tīrumos. Ir arī sugas, kas ļoti labi piemērojošās cilvēku videi un dzīvo pat lielās pilsētās. Mežos dzīvojošās sugas galvenokārt ir nometnieki, tā kā barības resursu pieejamība ir mazāk atkarīga no sezonas rakstura.
Dažas sugas nakšņošanai vienmēr izvēlas vietu, kas atrodas padzeršanās vietas tuvumā. Citas sugas toties pārlido samērā lielus attālumus no nakšņošanas vietas līdz barošanās vietām. Kakadu ir vairāki veidi, kā tie mazgājas. Tie virs ūdens var karāties koka zarā ar kājām gaisā, var aktīvi lidot lietus laikā vai pērties pa slapjām, pielijušām lapām koku zaros. Kakadu, līdzīgi kā cilvēki, var būt kreiļi vai labroči, tikai tas izpaužas uz kājas izmantošanu. Lielākā daļa sugu ir kreiļi (87—100%) un ēšanai izmanto kreiso kāju, tikai dažas sugas labprātāk izmanto labo kāju.
Barība
Kakadu galvenokārt pārtiek no dažādiem augiem — sēklām, graudiem, riekstiem, augļiem un ziediem Sēklas veido uztura lielāko daļu visām sugām. Rozā kakadu, baltie kakakdu un dažas melno kakadu sugas priekšroku dod barības meklēšanai uz zemes un pārtiek ne tikai no sēklām, bet arī no augu gumiem un saknēm. Pārējās sugas pamatā barojas kokos, atsevišķas no tām papildina diētu ar kukaiņiem, to kūniņām vai kāpuriem. Lai arī lielākajai daļai sugu barības izvēle ir ļoti plaša un dažāda, tomēr dažas sugas ir specializējušās konkrētai barībai. Piemēram, gludais melnais kakadu (Calyptorhynchus lathami) barojas tikai ar šī ozolu augļiem.
Ligzdošana
Kakadu veido ilgstošus monogāmus pārus. Daudzi īpatņi, uzturoties barā, izveido pāri, pirms sasnieguši dzimumbriedumu. Šādi pāri uzsāk ligzdošanu vismaz gadu vēlāk nekā pāri, kas izveidojas ligzdošanas laikā. Kopumā mātīte pirmo reizi ligzdo 3—7 gadu vecumā, bet tēviņš bieži ir vecāks. Jo pāris vēlāk sāk ligzdot, jo tas mazuļu audzēšanā ir sekmīgāks un prasmīgāks. Jaunie putni dažām sugām paliek kopā ar vecākiem līdz gada vecumam. Lai arī ne vienmēr, tomēr kakadu ir raksturīgi gadu no gada atgriezties vecajās ligzdošanas vietās.
Līdzīgi kā citi papagaiļi arī kakadu ligzdo koku dobumos, kurus tie paši izveidot nespēj. Dobumi var veidoties dažādos veidos: izlūstot kādam zaram, koka stumbru izēdot kāda sēnītei vai kukaiņiem (piemēram, termītiem) vai dobumu izkaļ dzeņi. Daudzviet dobumu trūkst un konkurence par ligzdošanas vietas ieņemšanu pastāv ne tikai starp kakadu pāriem, bet arī ar citiem dzīvniekiem. Kopumā kakadu izvēlas dobumu, kas tikai nedaudz ir lielāks par pašu papagaili, līdz ar to atšķirīgu izmēru kakadu sugas ligzdo atšķirīgu izmēru dobumos. Ja ir izvēle, kakadu vislabprātāk ligzdo vietā, kas ir vismaz 7 m virs zemes, kā arī, kas atrodas ūdens un barības resursu tuvumā.
Ligzdošanas dobums parasti tiek izklāts ar sprungulīšiem, koka skaidām un zariem ar lapām. Olas baltas. Dējumā, atkarībā no sugas, var būt tikai viena ola, piemēram, palmu kakadu un citiem lielāka izmēra papagaiļiem, vai 2—8 olas mazāka auguma sugām. Arī pieejamo barības resursu pietiekamību nosaka dējuma lielumu. Dažas sugas dējumu atkārto, ja pirmais iet bojā. Melno kakadu mātītes ir vienīgās, kas perē un silda mazuļus, bet tēviņi tās baro. Toties pārējām sugām perē un mazuļus silda abi vecāki. Gandrīz visu sugu mazuļi izšķiļas segti ar dzeltenīgām, plānām dūnām. Tikai palmu kakadu putnēni izšķiļas kaili. Inkubācijas periods mazākajiem kakadu ilgst apmēram 20 dienas, lielākajiem līdz 29 dienām.
Attiecības ar cilvēkiem
Cilvēku saimnieciskā darbība uz dažām sugām ir atstājusi pozitīvu ietekmi, bet uz citām negatīvu. Daudzas atklāto ainavu sugas ir ieguvušas no lauksaimniecības attīstības, pieaugot pieejamiem barības (sēklu), ūdens resursiem, kā arī papagaiļi sākuši izmantot jauna veida barību (ievestās kultūras). Savukārt pretēji izpaužas cilvēku ietekme uz mežos dzīvojošajām sugām — saimnieciskā darbība iznīcina un samazina to dzīvošanas vidi. Turklāt mežu sugu barība galvenokārt ir specializēta, papagaiļi nespēj piemēroties jauniem, eksotiskiem barības resursiem.
Sistemātika
Kakadu virsdzimta (Cacatuoidea)
Nīderlandes vēstures kanons
Nīderlandes vēstures kanons (nl) ir saraksts ar 50 tēmām, kuru mērķis ir piedāvāt Nīderlandes vēstures hronoloģisku kopsavilkumu, kurš Nīderlandē būtu jāmāca pamatskolā un vidusskolas pirmajos divos gados. Piecdesmit tēmas ir sadalītas četrpadsmit sadaļās.
Rubenšs Barikello
Rubenšs Gonsalvešs Barikello (Rubens Gonçalves Barrichello, dzimis Sanpaulu, Brazīlijā) ir brazīliešu autosportists, pazīstams pateicoties Formula 1 pilota karjerai (.-.). Kopš 2012. gada Barikello startē IndyCar seriālā, pārstāvot KV Racing komandu.
Karjera
Formula 1 čempionātā Barikello debitēja,. Tolaik viņš brauca Jordan komandā kopā ar Ediju Ērvinu. Šādā sastāvā komanda piedalījās F1 čempionātā līdz. gadam, kad Ērvins devās uz Ferrari. . gadā brazīlietis nonāca Stewart komandā, savukārt. gadā kļuva par Ferrari pilotu, nomainot iepriekšminēto Ērvinu. Ferrari komandā viņš bija otrais pilots aiz titulētā Mihaela Šūmahera,. un. gada sezonās sasniedzot F1 karjeras augstāko rezultātu — otro vietu sezonas kopvērtējumā. Lai gan R. Barikello bija līgums ar Ferrari līdz. gadam, viņš to lauza gadu pirms līguma beigām un devās uz Honda komandu. Viņa vietu Ferrari ieņēma cits brazīlietis — Felipe Masa.
Pēdējās divas F1 sezonas Barikello aizvadīja Williams komandā.
. gada Barikello pārspēja Rikardo Patrēzes sasniegto rekordu (257) aizvadīto sacīkšu skaita ziņā, kopumā līdz. gada sezonas pēdējai sacīkstei kā pilots piedaloties 326 sacīkstēs (322 starti).
Marija Sklodovska-Kirī
Marija Salomea Sklodovska-Kirī (pl, dzimusi, mirusi ) bija poļu izcelsmes Francijas zinātniece. 1903. gadā kopā ar Anrī Bekerelu un savu vīru Pjēru Kirī saņēma Nobela prēmiju fizikā par radioaktivitātes pētīšanu, bet 1911. gadā saņēma Nobela prēmiju ķīmijā par ķīmisko elementu rādija un polonija atklāšanu un to radioaktīvo īpašību pētīšanu. Sklodovska-Kirī ir vienīgā sieviete, kas ieguvusi Nobela prēmijas divās dažādās zinātnēs.
Marija Sklodovska-Kirī dibinājusi Kirī institūtus Parīzē un Varšavā.
Biogrāfija
Sklodovska-Kirī dzimusi Varšavā, Polijā, kas tajā laikā bija daļēji iekļauta Krievijas Impērijā. Viņas tēvs Vladislavs Sklodovskis bija fizikas un matemātikas skolotājs, kā arī Varšavas zēnu ģimnāzijas direktors, bet māte Broņislava Sklodovska vadīja meiteņu internātskolu. Marija bija jaunākā no pieciem bērniem. Kad Marijai bija 8 gadi, no tīfa mirst viņas māsa. Pēc diviem gadiem no tuberkulozes mirst arī māte.
1883. gadā Marija Sklodovska-Kirī pabeidza meiteņu ģimnāziju ar zelta medaļu. Viņa gribēja turpināt mācības, taču Krievijas Impērija, kurā tobrīd ietilpa daļa no Polijas, nedeva iespēju iegūt augstāko izglītību sievietēm. Viņa vairākus gadus strādāja par guvernanti Cehanovā, līdz beidzot ar māsas palīdzību pārcēlās uz Parīzi, kur studēja ķīmiju un fiziku Parīzes universitātē (Sorbonā), kur pēc tam kļuva par pirmo sievieti pasniedzēju.
Zinātniskie pētījumi
Pēc Pjēra Kirī traģiskās nāves 1906. gadā, Parīzes universitātes fizikas departaments Pjēram paredzēto pasniedzēja vietu piedāvāja Marijai Sklodovskai-Kirī, kas tādējādi kļuva par pirmo sievieti profesori Parīzes universitātē.
1910. gadā Sklodovska-Kirī sadarbībā ar Andrē Debjernu ieguva rādiju metāliskā formā. Tādējādi tika pabeigts 12 gadu ilgs pētījums, un tika pierādīts, ka rādijs ir atšķirīgs ķīmiskais elements.
1911. gadā Marija Sklodovska-Kirī ieguva Nobela prēmiju ķīmijā "par izciliem sasniegumiem ķīmijas attīstībā: Polonija un rādija atklāšanu". Marija kļuva par pirmo (un līdz šim vienīgā sieviete pasaulē), kas divas reizes ieguvusi Nobela apbalvojumu. Pirmā pasaules kara laikā Sklodovska-Kirī attīstīja mobilu rentgenogrāfijas iekārtu lietošanu ievainoto karavīru diagnosticēšanā. Tas bija liels sasniegums medicīnā, kas palīdzēja ķirurgiem veikt operācijas.
Pēc kara beigām Sklodovska-Kirī turpināja strādāt Parīzes Rādija institūtā, kur viņa vadīja studentu darbu un aktīvi veicināja radioloģijas izmantošanu medicīnā. Viņa rakstīja Pjēra Kirī biogrāfiju, kas tika publicēta 1923. gadā.
Pēdējā savas dzīves gadā Sklodovska-Kirī strādāja pie grāmatas "Radioaktivitāte", kas pēc viņas nāves tika publicēta 1935. gadā.
Nāve
Sākotnēji nebija zināma jonizējošā starojuma kaitīgā ietekme, zinātnieki strādāja ar radioaktīvām vielām bez kādiem aizsardzības līdzekļiem. Kad 1920. gados vairāki Sklodovskas-Kirī kolēģi nomira ar leikēmiju, viņa to ļoti pārdzīvoja, bet tomēr palika pie pārliecības, ka radiācija nerada nekādas briesmas. Pagāja vēl gadi, kamēr radās izpratne par apdraudējumu cilvēka veselībai.
Sklodovskas-Kirī veselība sāka ievērojami pasliktināties, viņa cieta no hroniskām slimībām, bija kļuvusi gandrīz akla kataraktas dēļ. Sklodovska-Kirī pēdējo reizi apmeklēja Poliju 1934. gada sākumā. Jau pēc dažiem mēnešiem 1934. gada 4. jūlijā viņa mira sanatorijā Pasī, Augšsavojā ar leikēmiju, kuru bija izraisījis viņas ilgstošais darbs ar radioaktīvām vielām, kā arī darbošanās ar rentgeniekārtām.
Sklodovska-Kirī tika apglabāta blakus savam vīram Pjēram Kirī kapsētā nelielā pilsētā So (Sceaux), netālu no Parīzes. Daudzus gadus vēlāk, 1995. gadā, godinot abu sasniegumus, viņu pelni tika pārapbedīti Parīzes Panteonā, kur apglabāti dižākie Francijas cilvēki. Ceremonijā piedalījās Francijas prezidents Fransuā Miterāns un Polijas prezidents Lehs Valensa. Miterāns savā runā uzsvēra, ka Marija Sklodovska-Kirī ir vienīga sieviete, kas apglabāta Panteonā savu nopelnu dēļ.
Brezno apriņķis
Netālu no Osrbljes ciema atrodas biatlona trase, kurā regulāri notiek Pasaules kausa sacensības.
Rajona Horna Lehotas ciemā dzimis slovāku dzejnieks Samo Halupka (Samo Chalupka, 1812-1883), bet Hronecas ciemā ungāru atlēts Alajošs Sokoji (Alajos Szokolyi, 1871-1932).
Konstantīns Čakste
Konstantīns Jēkabs Marģers Čakste (dzimis 1901. gada 26. jūlijā, miris 1945. gada 22. februārī) bija tiesību zinātnieks, politiķis, pretestības kustības dalībnieks 2. Pasaules kara laikā, Latvijas Centrālās Padomes priekšsēdētājs un akadēmiskās vienības Austrums biedrs. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Konstantīns Čakste dzimis Jelgavā Jāņa Čakstes un Justīnes Čakstes ģimenē (ģimenē bija deviņi bērni, viens no brāļiem arī Mintauts Čakste). Čakste sākotnējo izglītību uzsāka Jelgavas ģimnāzijā, ko turpināja bēgļu gaitu laikā Kazaņas 3. ģimnāzijā. Pēc atgriešanās Latvijā viņš 1920. gada pavasarī pabeidza Rīgas 2. ģimnāziju.
Čakste 1920. gadā iestājās Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātes Tiesību zinātņu nodaļā. Latvijas Universitāti viņš beidza 1925. gadā. Pēc tam Čakste papildinājās Parīzes universitātes juridiskā fakultātē (1932. gadā) un Briselē (1936./37.gadā). 1928. gadā viņš tika ievēlēts par Latvijas Universitātes jaunāko asistentu. 1931. gadā pēc habilitācijas darba "Nomaksas pirkums Latvijā un ārzemēs" aizstāvēšanas Čakste kļuva par Latvijas Universitātes privātdocentu civiltiesību katedrā, bet 1934. gadā - par docentu. Kopš 1935. gada viņš bija arī docents tirdzniecības tiesībās. 1937. gadā viņš kļuva par vecāko docentu (1938.gadā šo amata nosaukumu mainīja uz ārkārtējo profesoru) un lasīja tirdzniecības un civiltiesību kursu tautsaimniekiem. Čakste bija arī Institut International d’Étude et de Documentation en matiére de Concurrence Commerciale loceklis. Viņš publicējās periodiskos izdevumos (galvenokārt žurnālos "Jurists" un "Tieslietu Ministrijas Vēstnesis") par dzīvokļu tiesībām, paju sabiedrībām un citām tēmām. Čakste rediģēja arī Latvijas Universitātes akadēmiskās sabiedrisko zinātņu veicināšanas biedrības Aequitas izdoto rakstu krājumu, bija biedrības valdes priekšsēdētāja biedrs. Laikā no 1938. līdz 1940. gadam ieņēma žurnāla Jurists atbildīgā redaktora amatu. Kopš 1943. gada viņš bija arī Tautsaimniecības vārdnīcas redakcijas līdzstrādnieks.
Stalte
Stalte var būt:
Zilās aras
Zilās aras (Anodorhynchus) ir papagaiļveidigo ģints, kas apvieno divas dzīvas un vienu, iespējams izzudušu, sugu.
Izskats
Aras ir vieni no lielākajiem kārtas pārstāvjiem. Hiacinšu ara ir vislielākais dzīvojošais papagailis, un tā garums var sasniegt 1 metru. To apspalvojums ir zils, katrai sugai atšķirīgā nokrāsa, kas kontrastē ar nelieliem dzelteniem plankumiem ap knābi. Aste gara, šaura, knābis masīvs, izteikti izliekts.
Izplatība
Sastopams Dienvidamerikā tropu joslā.
Barība
Pārtiek galvenokārt no palmu riekstiem, kurus pāršķeļ ar masīvo knābi, kā arī augļiem un sēklām. Barojas galvenokārt kokos, tomēr pēc kritušiem augļiem un riekstiem reizēm nolaižas arī uz zemes.
Aizsardzība
Putnu straujo samazināšanos ir izraisījis pieprasījums pēc viņiem turēšanai nebrīvē.
Sugas
Violetā ara (Anodorhynchus purpurascens) ir hipotētiska izmirusi suga, aprakstīta 1907. gadā. Taču trūkst pierādījumu, ka tā bija atsevišķa suga. Iespējams, pārstāvēja hiacinšu aru, kuru ieveda salā no kontinentālās daļas.
Mveru
<mapframe text="Mveru" width=300 height=300 zoom=8 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q504433" } Mveru (en, fr) ir ezers Āfrikā uz Kongo Demokrātiskās Republikas un Zambijas robežas. Galvenā ieteka ir Luapulas upe, kas ietek caur purvājiem no dienvidu puses. Izteka Luvua pieder pie Kongo baseina. Ūdens temperatūra ezerā ir 21—29 °C.
Nereti, lai nesajauktu ar netālo Mveru Vantipas ezeru, Mveru sauc par Mveru Luapulas ezeru. Ezerā ir divas lielas salas — Kilva un Isokve. Vairāk kā 100 zivju sugas.
Mveru ezera apkaime bija salīdzinoši reti apdzīvota un no pārējās pasaules izolēta. Tikai 1987. gadā līdz Nčelengei tika uzbūvēts asfaltēts ceļš un kopš tā laika iedzīvotāju skaits ezera apkaimē strauji pieaug, pieaug arī nozvejas apjoms. Joprojām Mveru ezera apkaime atgādina pagātnes Āfriku, taču kultūrainava šeit strauji mainās.
Abaja
Abaja var būt:
Ērgļu viduslaiku pils
Ērgļu viduslaiku pils bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu Tīzenhauzenu pils 14.-16. gadsimtā pie Kokneses - Ērgļu - Piebalgas - Dzērbenes - Raunas lielceļa. Sagrauta Livonijas kara laikā 16. gadsimtā, līdz mūsdienām saglabājušās vienīgi pils pamatu drupas Ērgļu parkā Ogres upes labajā krastā.
Vēsture
Pirms Livonijas krusta kariem Ogres upes labajā krastā tagadējos Ērgļos atradusies viena no galvenajām Jersikas karaļvalsts Negestes pilsnovada pilīm. Pēc Letijas dalīšanas līguma 1210. gadā krustnešu varā nonākusī Jersikas valsts ziemeļu daļa tika sadalīta starp Zobenbrāļu ordeni un bīskapu Albertu. Sākumā Negestes pilsnovads tika ordenim, bet 1213. gadā piešķirts bīskapam. 1229. gadā Rīgas bīskaps Nikolajs fon Nauens šo pilsnovadu izlēņoja savam vasalim Tīzenhauzenam. Pēc J. G. Arnta uzskata 1341. gadā Engelberts fon Tīzenhauzens iesāka mūra pils celtniecību, kas pirmo reizi rakstos minēta 1397. gadā. Domājams, ka mūra pils celta Tīzenhauzenu zemes lēņu aizsardzībai pret lietuviešu sirojumiem, no kuriem lielākais notika 1375. gada marta sākumā, kad lielkungs Ķēstutis astoņas dienas postīja Lakstenes, Bērzaunes, Ērgļu, Piebalgas, Cesvaines un Baltavas draudžu novadus.
Livonijas kara laikā 1577. gadā Ērgļu pils padevās Livonijas karalim Magnusam, tādēļ Maskavijas karaspēks to atriebjoties nopostīja. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā tā nodēvēta par Ērgļu pilsnovada citadeli (, Эрл). Pēc līguma noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijai-Lietuvai piederošās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā. Polijas karalis Stefans Batorijs Ērgļu pili piešķīra Macejam Dembinskim (Maciej Dembiński), tā kļuva par stārastijas centru un dokumentos nodēvēta par Orlēnu. 1598. gadā Ērgļus (Erlau) atguva Tīzenhauzenu dzimta.
Poļu - zviedru kara laikā (1600—1629) Tīzenhauzeni cīnījās zviedru pusē, pils tika ieņemta 1601. gadā. Zviedru karaspēka pavēlnieks Sēdermanlandes hercogs Kārlis uzturējās Ērgļu pilī pirms Kokneses kaujas.
17. gadsimtā viduslaiku pils tika pamesta. 1722. gadā Tīzenhauzeni Ērgļu pilsmuižu ieķīlāja landrātam Gothardam Vilhelmam fon Bergam, kas to nopirka 1734. gadā.
Ap 1830. gadu, kad tika veidots pilsmuižas zīmējums marķīzam Pauluči, no Ērgļu viduslaiku pils bija palikušas tikai dažu sienu drupas un vārtu tornis pilnā augstumā, kas sagrauts Otrā pasaules kara laikā, kad 1944. gada augustā Ērgļu apkārtnē notika sīvas kaujas pret uzbrūkošo Sarkano armiju. Tagad torņa vietā ir tikai sarkanu ķieģelu lausku kaudze.
Pils apraksts
Pilij bijusi taisnstūra forma. Pils iekšienē atradusies baznīca-kapella. Vārtu tornī, apaļā velvētā telpā, atradusies munīcijas noliktava. Iekļūšana pilī notikusi pa paceļamo tiltu. Pilij bijuši 4 torņi: apaļais, četrstūrainais, garais un vārtu tornis. Pils priekšā atradušās pirtis un ķieģeļu šķūņi, saimniecības ēkas.
Kārlis Stalte
Kārlis Stalte (liv; dzimis, miris ) bija lībiešu dzejnieks un sabiedrisks darbinieks.
Biogrāfija
Beidzis mācības Rīgas guberņas ģimnāzijā. Bijis grāmatvedis un privātskolotājs Rīgā un Liepājā. 1905. gadā sācis nodarboties ar lauksaimniecību Mazirbē, kur bija ķesteris un ērģelnieks luterāņu draudzē.
No 1923. līdz 1924. gadam bija Līvu savienības priekšsēdētājs, pēc tam līdz 1940. gadam — sekretārs. Bijis laikraksta "Līvli" redaktors no 1933. līdz 1939. gadam.
1922. gadā sācis izdot literāras publikācijas. Rakstījis dzeju un garīgās dziesmas. Ir līvu tautas himnas "Mana tēvzeme" (liv) vārdu autors. 1924. gadā tika izdots dzejoļu krājums. Lībiešu valodā tulkojis Jauno Derību un garīgās dziesmas. Somu un igauņu pētniekiem palīdzējis lībiešu valodas pētīšanā. Vairāki viņa dzejoļi tulkoti latviski un publicēti dzejas izlasē "Es viltīgāks par tevi, menca".
1939. gadā pārcēlies uz dzīvi Vācijā.
Fernando Alonso
Fernando Alonso Diass (es; dzimis Ovjedo, Spānijā) ir spāņu autosportists, divkārtējais Pirmās formulas pasaules čempions, titulus izcīnījis. un. gadā Renault komandas sastāvā, kā arī trīskārtējs F1 vicečempions. Kopš. gada sezonas F1 autosacīkstēs pārstāv Alpine vienību.
2017. gada aprīli F. Alonso paziņoja par savu dalību prestižajās Indianapolisas 500 jūdžu sacīkstēs. Šādu lēmumu Alonso pieņēma, jo ir apņēmies izcīnīt trīskāršo kroni, kas sastāv no uzvaras F1 Monako Grand Prix, Indianapolisas 500 un Lemānas 24 stundu sacīkstē. Indianapolisā Alonso pilotēja Andretti Autosport mašīnu ar McLaren zīmolu.
Karjera
2000. gadā viņu pamanīja toreizējais Benetton komandas vadītājs Flavio Briatore, piedāvājot viņam 6 gadu līgumu ar komandu. Pirmajā līguma gadā viņš tika izīrēts Minardi komandai kā daļa no darījuma, kas paredzēja Supertec dzinēju izmantošanu formulās. Minardi rindās viņa komandas biedrs bija Gastons Macakane.
. gadā F. Alonso pārgāja uz McLaren komandu, kur viņa komandas biedrs bija Luiss Hamiltons. Lielu daļu sezonas Alonso turējās kopvērtējuma otrajā vietā un cīnījās par titulu, tomēr pēc pēdējās sacīkstes nokrita uz 3. vietu ar 109 punktiem, tikpat, cik Hamiltonam, kurš lielāka 2. vietu skaita dēļ kļuva par vicečempionu. Par vienu punktu vairāk bija Reikenenam. Novembrī tika lauzts viņa trīs gadus ilgais līgums ar McLaren. tika paziņots, ka Alonso atgriezīsies Renault. gadā un viņa komandas biedrs būs Nelsons Anželu Pikē. viņš izcīnīja pirmo uzvaru nakts sacīkstē. Alonso uzvarēja otro reizi pēc kārtas.
. gadā Alonso pirmoreiz kopš 2004. gada neizcīnīja nevienu uzvaru sezonā. Sezonas nogalē tika atklāts, ka gadu iepriekš Singapūrā gūtā uzvara tika izcīnīta negodīgi, jo komanda pavēlēja Pikē avarēt neilgi pirms Alonso bija jādodas uzpildīties, lai Alonso iegūtu uz drošības mašīnas izbraukšanas rēķina. Sākot ar. gadu Alonso pārstāv Ferrari komandu. Savā pirmajā sacīkstē jaunajā komandā Alonso izcīnīja uzvaru.
Fernando ir kļuvis par pirmo spāni, kurš ir uzvarējis F1 sacīkstē, pirmo spāni, kurš ir izcīnījis F1 pole-position, jaunāko F1 sacīkstes uzvarētāju, jaunāko F1 pasaules čempionu un spāni ar visvairāk izcīnītajiem punktiem. Ne visi no šiem rekordiem joprojām viņam pieder.
2014. gada sezonas beigās parādījās informācija, ka F. Alonso pametīs Ferrari un vēlāk kļuva zināms, ka viņš atgriezīsies McLaren komandā. Pēc ne pārāk veiksmīga posma McLaren, 2018. gada sezonas beigās Alonso pameta F1. Prombūtnes laikā Alonso piedalījas vairākās citās autosporta sacensībās. 2018. gadā, kā arī 2019. gadā Alonso uzvarēja prestižajās Lemānas 24 stundu sacīkstes. Tāpat viņš ir trīs reizes piedalījies Indianapolis 500 sacīkstēs (2017, 2019, 2020), bez vērā ņemamiem panākumiem. 2020. gadā Alonso piedalījās Dakaras rallijā, 8. posmā finišējot 2. vietā, kamēr kopvērtējumā izcīnot 13. vietu.
Pirms 2021. gada sezonas tika paziņots par Alonso atgriešanos Pirmajā Formulā, kļūstot par Alpine (komandas, kas iepriekš bija pazīstama kā Renault) pilotu.
Formula 1 rezultāti
*  — Pašreizējā sezona.
† — Nefinišēja, bet tika klasificēts, jo paveica vismaz 90% distances.
Tangaņikas ezers
<mapframe text="Tangaņikas ezers" width=300 height=300 zoom=6 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q5511" } Tangaņikas ezers (Tanganyica) ir otrs lielākais ezers Āfrikā, tiek uzskatīts, ka tas ir otrs lielākais pasaulē pēc tilpuma un otrs dziļākais pasaulē pēc Baikāla. Ezers sadalīts starp četrām valstīm — Burundi, Tanzāniju, Kongo Demokrātisko Republiku (KDR) un Zambiju. KDR pieder 45% ezera, Tanzānijai — 41%.
Ezerā darbojas divi prāmji — MV Liemba (kursē starp Kigomu un Mpulungmu) un MW Mwongozo (kursē starp Kigomu un Bužumburu).
Pirmie eiropieši ezeru sasniedza 1858. gadā — tie bija ceļotāji Ričards Bērtons un Džons Speke. Ceļojuma mērķis bija atrast Nīlas izteku, ko Speke arī paveica, atrodot Viktorijas ezeru.
Ģeogrāfija
Ezers atrodas Āfrikas Lielā Rifta zonā un tā krastus daudzviet veido stāvas, augstas kraujas. Lielākais tektoniskā lūzuma zonā izvietotais ezers Āfrikā. Dziļākais un pēc tilpuma lielākais ezers Āfrikā. Caurmērā 50 km plats. Krasta līnijas garums ir 1828 km. Vidējā ūdens temperatūra augšējos slāņos ir 25 °C.
Lielākās ezerā ietekošās upes ir Ruzizi, Malagarasi, Kalambo. Malagarasi upe ir vecāka nekā Tanganjikas ezers un agrāk tecēja uz Kongo upes baseinu. Ezera izteka Lukuga tek uz Kongo baseinu.
Sugu daudzveidība un zvejniecība
Ezerā dzīvo ap 400 sugu zivis. Lielākā daļa šo zivju sugu dzīvo tikai Tangaņikas ezerā un citur pasaulē nav sastopamas. Lielākā sugu daudzveidība ir piekrastē, savukārt lielākā zivju biomasa - ezera centrālajā rajonā (pelaģiāle). Endēmiskas ir arī daudzu citu Tangaņikas ezerā dzīvojošu organismu sugas — moluski (kuri šeit bieži ir radniecīgi jūras moluskiem), vēžveidīgie, medūzas, dēles u.c.
Daļa no Tangaņikas ezera zivju sugām ir populāras akvārija zivtiņas pateicoties to košajām krāsām, neparastajām ķermeņa formām un relatīvi labi attīstītajam intelektam.
Pašlaik ap 45 000 ap Tangaņikas ezeru dzīvojošo cilvēku iesaistīti zvejniecībā, ezera krastos atrodas ap 800 zvejas ostas. Aptuveni 1 miljons cilvēku ir atkarīgi no nozvejas. 1995. gadā Tangaņikas ezerā tika noķertas 180 000 tonnas zivju un iezīmējas izteikta pārzvejošana, kas var novest pie straujas zivju resursu izsīkšanas.
Ņasas ezers
Ņasas ezers (arī Malāvi ezers; en, pt, sw, ny) ir liels ezers Āfrikā, vistālāk dienvidos esošais no Lielā Rifta ielejas ezeriem. Retumis ezers tiek saukts arī par Livingstona ezeru.
Vēsture
Pirmais eiropietis, kas sasniedza ezeru, bija Dāvids Livingstons 1859. gadā. Ezera nosaukums cēlies no jao vārda nyasa, kas apzīmēja jebkuru lielu ūdens platību.
Ezers pieder Malāvijai un Mozambikai; ziemeļu piekrastē atrodas arī Tanzānija. Lielākā daļa ezera atrodas Malāvijā, robeža starp Malāviju un Tanzāniju tiek apstrīdēta. Tanzānija uzskata, ka ezerā robežas iet tāpat kā robežas starp britu un vācu īpašumiem pirms 1914. gada, savukārt Malāvija uzskata, ka tai pieder viss ezers līdz Tanzānijas krasta līnijai, jo pēc 1919. gada viss ezers atradās britu Njasalendā. Šī problēma agrāk novedusi pie konfliktiem starp abām valstīm. Pašlaik konflikts ir noklusis. Aptuveni ceturtā daļa ezera ir Mozambikas teritorija, tai skaitā teritorija ap Likomas un Čizumulu salām.
Briti pieteica pretenzijas uz zemēm ap ezeru, taču Portugāle paspēja kolonizēt zemes austrumu krastā. Tomēr Mozambikas krastam tuvās Likomas un Čizumulu salas jau bija paspējuši kolonizēt skotu misionāri un tās tika iekļautas Njasalendā. Mūsdienās šīs salas ir Malāvijai piederošas, taču no visām pusēm ielenktas ar Mozambikas teritoriālajiem ūdeņiem.
Abas salas ir apdzīvotas; te dzīvo vairāki tūkstoši cilvēku. Likomā atrodas liela 20. gadsimta sākumā celta anglikāņu baznīca. Uz abām salām atrodas daudzi lieli baobabi. Satiksmi ezerā, tai skaitā uz salām, nodrošina tvaikoņi.
Ezera ūdens virsējo slāņu temperatūra ir 24—29 °C; dziļākajos slāņos temperatūra ir 22 °C.
Dzīvā daba
Ņasas ezers apgādā ar pārtiku plašas apkaimes iedzīvotājus. Ezerā ir liela zivju sugu daudzveidība, no kurām daudzas ir populāras akvārija zivtiņas.
Ezerā dzīvo arī krokodili un zivju ērgļi, kas pārtiek no zivīm.