cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Džuzepe Verdi
Verdi daiļrades popularitāte izskaidrojama ar tās dziļo tautiskumu, organisko un nesaraujamo saikni ar savas zemes nacionālo, demokrātisko kultūru, dzīves patiesīgumu un reālismu, augsto humānismu, neparasto melodisko bagātību.
Verdi nogājis lielu daiļrades ceļu. Divdesmit sešas operas viņš radījis gandrīz sešdesmit gadu laikā — no 19. gadsimta 30. līdz 90. gadiem. Taču tas bija ne tikai liels daiļrades "stāžs", tie bija arī nepārtraukti arvien dziļākas muzikāli dramatiskas patiesības meklējumi, tā bija pastāvīga evolūcija, kur katrs ievērojams etaps bija itāļu operas dramaturģijas liels sasniegums. Pirmo Verdi brieduma periodu vainago operas "Rigoleto" (1851) un "Traviata" (1853); otro periodu — "Aīda" (1871); trešo periodu "Otello" (1887) un "Falstafs" (1893).
Verdi, balstoties uz itāļu operas mākslas labākajām reālistiskajām tradīcijām, izveda itāļu operu no krīzes, reformēja to, savās labākajās operās radīja nacionāli itālisku, ar dziļu dramatismu piesātinātu, psiholoģiski patiesīgu muzikāli teatrālu mākslu.
Dzīves un daiļrades ceļš
Verdi dzimis 1813. gada 10. oktobrī nelielajā Ronkoles ciemā netālu no Buseto pilsētas Ziemeļitālijā. Viņa tēvs bija krodzinieks, ciema kroga turētājs, nopelnīja ļoti maz un ar pūlēm uzturēja ģimeni.
Kvēlu mūzikas mīlu Verdi izjuta jau agrā bērnībā, klausoties ceļojošo muzikantu spēli un dziedāšanu. Tādā veidā itāļu tautas mūzika ienāca nākamā komponista dzīvē. Kad Verdi bija septiņus gadus vecs, viņš saskaņā ar vietējām paražām piedalījās ciema baznīcā mesā. Šeit viņš pirmo reizi dzirdēja ērģeles. Šā iespaida satraukts, Verdi lūdza vecākus mācīt viņam mūziku. Tēvs sagādāja vecu spinetu un par sava dēla skolotāju uzaicināja baznīcas ērģelnieku Baistroki.
Trīs gadus Džuzepe mācījās pie Baistroki un apguva spineta spēli tik labi, ka viņa skolotājs vairāk nekā nespēja viņam dot. Kad zēnam palika divpadsmit gadu, tēvs viņu nosūtīja uz Buseto pilsētu (netālu no Milānas) mācīties pilsētas skolā. Mācoties skolā, Verdi vienlaicīgi turpināja nodarbības mūzikā. Svētdienās un svētku dienās viņš devās uz savu ciemu, kur darbojās kā baznīcas ērģelnieks mirušā Baistroki vietā. Tā bija sūra bērnība: niecīgā peļņa, kas tikko deva iespēju eksistēt; grūtie un bīstamie nakts pārgājieni no Buseto līdz Ronkolei.
Verdi pirmie skaņdarbi radušies 1820. gadu beigās: uvertīra, marši pūtēju orķestrim, skaņdarbi korim un dažas klavieru miniatūras. Kaut gan Buseto iedzīvotāji pazina un cienīja Verdi, viņu pašu neapmierināja dzīve mazajā pilsētiņā. Verdi sapnis bija nokļūt Milānā, kur bija ievērojamais "La Scala" operas teātris, kur varēja, mācoties konservatorijā, sasniegt pilnību mākslā. Te viņam palīdzēja Bareci un Provezi, kas no kādas labdarības iestādes sagādāja viņam stipendiju uz diviem gadiem.
1831. gadā astoņpadsmit gadus vecais Verdi ieradās Milānā, lai kārtotu pārbaudījumus konservatorijā. Milānas konservatorijas direktors Frančesko Bazili — sauss pedants un rutīnas cilvēks — atteicās uzņemt Verdi, aizbildinoties ar to, ka viņš esot profesionāli nepiemērots. Izcilo mūziķi, kas padarījis slavenu itāļu mūziku visā pasaulē, neuzņēma konservatorijā, kaut gan tajā mācījās un to beidza daudzi viduvēji apdāvināti mākslinieki, kuru vārdi nemaz nav saglabājušies nākamajās paaudzēs. Kā apgalvo daži biogrāfi, tiem, no kā bija atkarīga Verdi uzņemšana konservatorijā un, starp citu, tās direktoram nepatika viņa āriene — vienkārša Lombardijas zemnieka izskats, kas nelīdzinājās tiem smalkajiem aristokrātiskajiem jaunekļiem, kas ar mūziku nodarbojās vienīgi tādēļ, ka viņu vecākiem bija daudz naudas.
Neiekļuvis konservatorijā, Verdi Milānā privāti mācījās pie redzama un autoritatīva mūzikas darbinieka Vinčenco Lavinjas, kas prata novērtēt Verdi talantu un norādīt viņam vajadzīgo virzienu. Lavinja bija operu komponists, Milānas operas teātra "La Scala" diriģents un lielisks pedagogs. Viņa vadībā Verdi īsā laikā apguva kompozīcijas meistarības pamatus un izstudēja itāļu un aizrobežu klasikas izcilākos skaņdarbus. Gadu pēc mācību sākuma Lavinja rakstīja Bareci: "Jūsu stipendiāts drīz būs savas tēvzemes lepnums."
19. gadsimta 30.-40. gados vairākas parādības itāļu operas mākslā liecina par krīzi. Krīzes būtība izpaudās dziedātāju skaistās balss un vokālās virtuozitātes kultā uz satura un dramatiskās jēgas rēķina, orķestra nožēlojamā loma; tika ignorēti darbojošos personu muzikālie raksturojumi un dramatiskās situācijas.
Liela nozīme tālākajā Verdi liktenī bija negaidītai diriģenta debijai: Jozefa Haidna "Pasaules radīšanas" mēģinājuma laikā filodramatiskā teātra zālē viņam bija jāstājas iztrūkstošā mēģinājuma vadītāja vietā; Verdi tik sekmīgi veica savu uzdevumu, ka viņam uzdeva nodiriģēt koncertu. Verdi debijai bija tik spoži panākumi, ka viņam tūliņ pasūtīja kantātes un operu ar nosaukumu "Oberto grāfs Bonifačo".
Ārējie apstākļi aizkavēja Verdi tūliņ sākt komponēt operu: viņam vajadzēja atgriezties Buseto, lai ieņemtu mirušā Provezi vietu un tādā veidā atstrādātu viņam piešķirto stipendiju. Verdi iecēla par Buseto filharmonijas biedrības direktoru. Pēc vietējām paražām filharmonijas direktors bija arī baznīcas ērģelnieks. Divus pienākumus apvienoja arī Provezi. Bet Verdi iecelšana par katedrāles ērģelnieku atdūrās uz spēcīgu baznīcas aprindu pretestību, kurus neapmierināja Verdi garīgo skaņdarbu pārāk laicīgais raksturs. Baznīcas vadība noraidīja Verdi kandidatūru. Milānā Verdi sāka interesēties par savas pirmās operas uzvešanu, kaut gan tas nebija tik viegli. Lavinja, kurš varētu viņam palīdzēt, bija miris, sakari ar Milānas muzikālo un teātra pasauli bija gandrīz pilnīgi pārtrūkuši. Tikai 1839. gada novembrī "La Scala" teātrī nedaudz pārstrādātā veidā notika ilgi gaidītās operas "Oberto" pirmizrāde. Tekstu operas jaunajai redakcijai uzrakstīja jaunais dzejnieks un mūziķis Temistokls Solēra, kurš ar Verdi radoši sadarbojās arī vēlākajos gados. Operai "Oberto" bija ievērojami panākumi, un tā tika daudzreiz izrādīta, kaut gan jaunā komponista pirmā opera bija vēl maz patstāvīga. "Oberto" panākumi ierosināja teātra antreprenieri Marelli pasūtīt Verdi jaunu operu. 1840. gada sākumā Verdi sāka komponēt komisku operu "Viltus Staņislavs". Operai, kas tika uzvesta 1840. gadā, nebija panākumu. Verdi neveiksmi zināmā mērā izskaidro apstākļi, kādos viņam bija opera jāraksta. Verdi dvēseles stāvoklis bija ārkārtīgi smags. Viņš pat nevarēja iedomāties, ka varēs komponēt operu ar viņam ieteikto Solēras libretu "Nebukadnecars".
No 1840. gadu Verdi operām kā vislabākās un komponista idejiskās ieceres un daiļrades evolūcijas ziņā sevišķi svarīgās jāizceļ "Ernani", "Makbets", "Kauja pie Lenjano" un "Luīze Millere".
Lielu principiālu interesi izraisīja Verdi opera "Makbets". Ģeniālā Šekspīra traģēdija ar tās satraucošo dramatismu un titāniskajām kaislībām modināja Verdi muzikālo fantāziju. "Makbeta" muzikāli dramatiskais stils daudzējādā ziņā sasaucās ar vēlākajām Verdi operām. Aktivizējās orķestra loma un sevišķi Makbetes somnambulisma ainā galvenais muzikālais raksturs uzticēts orķestra partijai, bet vokālā partija lielā mērā ir deklamatoriska. Pats Verdi rakstīja, ka "operā ir divas galvenās vietas: lēdijas duets ar vīru un somnambulisma skats; ja šīs vietas pazudīs, opera izgāzīsies; šīs vietas nav jādzied: jāspēlē un jādeklamē ļoti drūmā un neskaidrā balsī; bez tā nav panākams iespaids."
1850. gadu operas
Piecdesmitajos gados Verdi komponēja sešas operas: operu "Rigoleto" pirmo reizi uzveda Milānā 1851. gadā, "Trubadūrs" — Romā 1853. gadā, "Traviata" — Venēcijā 1853. gadā, "Sicīlijas vespere" — Parīzē 1855. gadā, "Simons Bokanegra" — Venēcijā 1857. gadā, "Masku balle" — Romā 1859. gadā.
Opera "Rigoleto" ir ģeniāls Viktora Igo drāmas "Karalis izklaidējas" pārcēlums operas žanra valodā. Libretists Frančesko Marija Piave, pārstrādājot Igo drāmu operas libretā, visu laiku ievēroja Verdi norādījumus. Komponistu saistīja Igo drāmas sociālā ideja: vienkāršs, cēls cilvēks — galma nerrs Tribulē pārdzīvo lielu traģēdiju; viņam pretstatīts izvirtušais franču karalis Francisks I (operas darbību vēlāk pārnesa uz Mantuju Itālijā).
Opera "Trubadūrs" attīsta tos pašus muzikāli dramatiskos principus. Gutjeresa drāma, pēc kuras rakstīts operas librets, atmasko XV gadsimta feodālo iekārtu Spānijā. Operā ļoti spilgti pretstati ir trubadūra Manriko un čigānietes Azučenas tēli un feodālās varas pārstāvja grāfa di Lunas tēls. Galveno varoņu muzikālie raksturojumi ir reljefi, un tas panākts galvenokārt ar vokāli melodiskajiem līdzekļiem. Vispārējais operas raksturs ir brāzmaini kvēls, nemiera pilns, dramatiski spraigs.
"Sicīliešu vesperē", kas pirmo reizi uzvesta Parīzē 1855. gadā, Verdi attīsta savu agrīno varoņoperu ("Nabuko", "Lombardieši", "Kauja pie Lenjano") līniju, bet jau daudz augstākā daiļrades pakāpē, jau būdams ar lielāku pieredzi un meistarību.
1860. gadu operas
Nākamie gadu desmiti Verdi daiļradē kvantitatīvā ziņā nav tik intensīvi: 1860. gados radītas divas operas, 1870., 1880. un 1890. gados — pa vienai operai (neskaitot iepriekšējo operu pārstrādājumus). Bet Verdi radošā doma, kas nekad neapmierinājās ar jau padarīto, vienmēr centās pēc jauniem sasniegumiem, vienmēr meklēja lielāku dzīves patiesību operā, nemitīgi darbojās. Tādēļ katra nākamā Verdi opera ir jauns ievērojams solis uz priekšu meklējumu ceļā.
Pēdējās operas
"Aīdas" rašanās vēsture ir šāda: 1869. gadā Ēģiptes valdnieks — hedivs Izmails pašā lūdza, lai Verdi uzraksta operu ar ēģiptiešu sižetu; ar šās operas izrādi vajadzēja atzīmēt Suecas kanāla atklāšanas svinības. Sākumā Verdi atteicās, bet, būdams Parīzē, saņēma atkārtotu priekšlikumu ar Kamila Dilokla starpniecību, kurš bija viens no "Dona Karlosa" libretistiem. Verdi iepazinās ar operas scenāriju, kas viņam patika, un apņēmās komponēt operu "Aīda" ar ēģiptiešu sižetu. Iespēja radīt spožu, efektīgu izrādi, kas iztēlē aizved klausītāju Nīlas krastos, sfinksu un piramīdu zemē, etiopu verdzenes Aīdas un ēģiptiešu karaspēka vadoņa Radamesa liesmainā mīla, divas sāncenses — ēģiptiešu faraona meita Amnerisa un viņas verdzene Aīda, sagūstītais etiopiešu karalis Amonasro, kas izrādās Aīdas tēvs, drūmie ēģiptiešu priesteru tēli, Aīdas un Radamesa — dzīvu aprakto nāve uz lūgšanu fona svētnīcā, — tas viss spēcīgi aizrāva Verdi, strādājot pie jaunās operas. Dilokls uzrakstīja libreta franču tekstu prozā, itāļu valodā to pārtulkoja dzejnieks Antonio Gislanconi. Daudz no libreta teksta ir paša Verdi sacerēts.
Pēc "Aīdas" pusotra desmita gadu Verdi jaunas operas nerakstīja. Bet Verdi nepārtrauca daiļrades meklējumus, neatlaidīga tieksme pēc arvien lielākiem sasniegumiem neatstāja viņu. Nākamais Verdi skaņdarbs pēc "Aīdas" bija ievērojamais "Rekviēms". Pēc Rosīni nāves 1868. gadā Verdi ierosināja godināt viņa piemiņu ar sēru mesu un piesaistīt tās komponēšanai itāļu komponistu kolektīvu. Verdi pats komponēja mesas noslēguma daļu — "Libera me" ("Atpestī mani"). Bet šis kolektīvais pasākums netika īstenots — mūziku uzrakstīja, bet neatskaņoja. 1873. gadā, kad nomira dzejnieks Alesandro Mandzoni, Verdi pilnībā uzrakstīja Rekviēmu un veltīja to kvēli apbrīnotā dzejnieka piemiņai, iekļaujot jau agrāk uzrakstīto Libera me (ar zināmām izmaiņām).
Verdi un Vāgners
Verdi — itāļu mākslinieks patriots nevarēja vienaldzīgi noskatīties, ka itāļu komponisti nevis attīsta savu nacionālo mākslu, bet iet Vāgnera un vāgnerisma pavadā un rada vājas operas, kurām nav un kurām nevar būt nākotnes. Verdi interesējās par Vāgnera daiļradi un uzskatīja, ka viņš ir ļoti ievērojama un izcila personība. Bet viņš saprata arī, ka Vāgnera muzikālā drāma sveša itāļu nacionālās operas tradīcijām, ka itāļu autori nevar un nedrīkst iet Vāgnera norādīto ceļu. Tādēļ Verdi, ārkārtīgi augstu vērtējot Vāgnera muzikālo ģēniju, uzsāka cīņu pret vāgnerismu itāļu operā.
Tādu domu pārņemts, Verdi nesteidzās rakstīt jaunu operu, — ne tāpēc, ka vecums būtu novājinājis viņa radošos spēkus (gluži otrādi, Verdi saglabāja vitālo un radošo enerģiju līdz pat mūža beigām), bet tāpēc, ka vajadzēja daudz pārdomāt un izjust, tāpēc, ka uzdevums bija ļoti sarežģīts un atbildīga. Libretista Arrigo Boito personā, kas bieži apmeklēja Verdi Santagatā, komponists bija atradis ļoti apdāvinātu līdzstrādnieku, kas prata uz Šekspīra traģēdijas pamata radīt pirmklasīgu operas libretu, ievērojot visas laikmetīgās prasības. Komponists un libretists strādāja kopīgi spraigi un intensīvi, daudzas reizes pārveidoja jau uzrakstīto. Saglabājot Šekspīra traģēdijas dramatisko ideju un galvenās dramatiskās līnijas, viņi ļoti smalkjūtīgi un meistarīgi pārstrādāja traģēdiju operas libretā. Viņi stipri saīsināja tekstu, atmeta visu mazāksvarīgo un operai nevajadzīgo un koncentrēja skatītāju uzmanību uz Otello, Dezdemonas un Jago traģēdijas kodolu: ieveda operā nepieciešamas, bet dramatiskajā teātrī neiedomājamas epizodes. Ar to ģeniālā Šekspīra traģēdija ne tikai nekā nezaudēja, bet izteiksmīgā Verdi mūzika operā tai deva jaunu dzīvību.
Verdi operas Latvijā
Latvijas Nacionālajā operā ir uzvestas operas "Traviata", "Nabuko", "Otello", "Dons Karloss", "Rigoleto", "Aīda", "Makbets" un "Masku balle".
Pāvels Armands
Pāvels "Papiņš" Armands (ru; dzimis, miris ) bija latviešu padomju kinorežisors un scenārists, dziesmu tekstu un mūzikas autors. LPSR Nopelniem bagātais mākslas darbinieks (1947).
Biogrāfija
1928. gada beidza Borisa Čaikovska kino kursus Maskavā. Pēc kursu beigšanas sāka strādāt par režisora asistentu, pēc tam par režisoru kara filmu kinostudijā "Gosvojenkino" (Госвоенкино), kur kopā ar Mihailu Verneru uzņēma filmu "СЭП" (Сборная экспериментальная программа, 1929). Pēc tam strādāja Armēnijas filmu studijā "Armenkino" (1931—1933), kur uzņēma filmu "Aruts" ("Trīsdesmit dienas", "Trīs procenti"), tad Ļeņingradas filmu studijā "Ļenfiļm" (1935—42), kur bija vārdu un mūzikas autors dziesmai "Mākoņi pār pilsētu sacēlās" (Тучи над городом встали) Sergeja Jutkeviča filmā "Cilvēks ar šauteni" (1938), ko pirmo reizi dziedāja Marks Berness. Bija dziesmu tekstu autors Odesas kinostudijas filmā "Tankkuģis Derbenta" (1941).
Pēc Ziemas kara beigām 1940. gada aprīlī Hibīnos sāka uzņemt kara filmu "Poļitruks Kolivanovs" (Политрук Колыванов) ar Borisu Bļinovu galvenajā lomā. Filmu tā arī nepabeidza, jo PSKP Centrālās komitejas propagandas un agitācijas valde tās scenāriju atzina par nekvalitatīvu.
Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā iestājās Komunistiskajā partijā, pārcēlās uz dzīvi Latvijā. Kopš 1954. gada strādāja Rīgas Kinostudijā, kur uzņēma filmu "Salna pavasarī" (1955). Vēlāk uzņēma kara filmas, kas veltītas latviešu strēlniekiem: "Kā gulbji balti padebeši iet" un "Latviešu strēlnieka stāsts".
Miris Rīgā. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Feodālisms
Feodālisms bija sabiedriska iekārta viduslaiku Rietumeiropā, kas balstījās uz feodālām politiskām, ekonomiskām un militārām attiecībām starp šīs sabiedrības locekļiem. Ar feodālām attiecībām saprot tādas attiecības, kur valdnieks, pavēlnieks, lords (feodālis) nodeva lietošanā savam pakļautajam (vasalim) zināmu zemes platību (feodu) līdz ar to apstrādājošo darbaspēku apmaiņā pret vasaļa apņemšanos kalpot feodālim — piedalīties militārās kampaņās utml.
Izveidošanās priekšnosacījumi
Kad ģermāņi 5. gadsimtā iekaroja Romas impērijas rietumu daļu viņi nepārņēma romiešu militārās tradīcijas, bet ieviesa savu armijas organizāciju. Salīdzinājumā ar romiešu armiju, tā bija daudz vienkāršāka, lai neteiktu — primitīvāka. Ģermāņu militāro vienību pamatu veidoja kājnieki, kuri pakļāvās un kalpoja saviem barvežiem (virsaišiem). Kamēr ģermāņu ciltis karoja, galvenokārt, savā starpā, tām nebija nepieciešama kavalērija. Bet kad 8.—10. gadsimtā Eiropā iebruka musulmaņi, maģāri un citi ienācēji no Āzijas stepēm, kā arī vikingi no Ziemeļeiropas zemēm, ģermāņi bieži izrādījās bezpalīdzīgi šo mobilo, ātro vienību priekšā. Lai palielinātu savas taktiskās iespējas Kārlis Martels Gallijā, karalis Alfrēds Anglijā, Henrijs Putnu Ķērājs Vācijā un citi valdnieki sāka atsevišķas savu kareivju vienības nodrošināt ar zirgiem. Nav zināms, vai šīs vienības cīnījās ar pretinieku zirga mugurā. Iespējams, sākumā tās izmantoja zirgus, lai vieglāk varētu vajāt pretinieku, vai tieši otrādi — no tā paglābties, un tikai vēlāk, kad tika ieviests seglu kāpslis, sāka veidoties kavalērija mūsdienu izpratnē.
Kara zirgi bija dārgi, to apmācība bija ilgstoša. Lai atbalstītu savus jātniekus Kārlis Martels piešķīra tiem muižas ar atkarīgu darbaspēku, kuru viņš piesaistīja no baznīcām. Šādas muižas, kuras sauca par benefīcijām, valdnieka jātnieki varēja izmantot tikai, kamēr viņi atradās militārajā dienestā. Šos jātniekus sāka dēvēt par vasaļiem, kas ķeltu izloksnē nozīmēja — kalpotājs. Tomēr šie bija īpaši kalpotāji, kurus karolingu valdnieki pulcēja ap sevi kā elitāru izlasi.
Franku karaļu attiecību modeli ar vasaļiem sāka pielietot arī citi augstmaņi, pat paši nereti būdami vasaļi. Karolingu impērijai sabrūkot 9. gadsimtā jau bija izveidojusies hierarhija vairākās pakāpēs, kur karaļa vasaļiem bija savi vasaļi, bet tiem atkal savi un, kur vasaļiem to kalpošanas laikā augstāk stāvošie lordi piešķīra benefīcijas. Paralēli benefīcijām karolingi franku impēriju sadalīja teritoriālās vienībās — grāfistēs, kuru skaits dažādos laikos frankiem svārstījās starp 200 un 300. Katru grāfisti pārvaldīja karaļa iecelts pārvaldnieks — gubernators. Karalis jebkuru gubernatoru, kad vien vēlējās, varēja atcelt un tā vietā nozīmēt citu. Par gubernatoriem parasti tika nozīmēti karaļa vasaļi — franku augstmaņi. Par kalpošanu šajā amatā, kā arī par uzticību karalim vispār, gubernatoram (vasalim) arī tika piešķirta benefīcija, bet vēlāk — lēņu muiža. Vasaļa pienākums bija arī piedalīties karaļa karagājienos.
Institucionālā struktūra
Vēlāk, 10. gadsimta beigās, 11. gadsimta sākumā, benefīcijas arvien plašāk tika aizstātas ar lēņu muižām, kas atspoguļoja būtiskas izmaiņas feodālajā sistēmā. Atšķirībā no benefīcija, lēņu muiža tika piešķirta mūžīgā lietošanā, to varēja arī mantot pie nosacījuma, ka vasaļa mantinieks bija pieņemams lordam.
Parādījās jaunas iezīmes arī lorda-vasaļa attiecībās. Vasalim vajadzēja nodod savam lordam īpašu uzticības zvērestu, kas liecināja par to, ka vasalis atzīst savu pakļautību lordam. Līdz ar to lorda-vasaļa attiecībās bez militārā parādījās arī politisks aspekts. Individuālā līmenī lorda-vasaļa attiecības faktiski bija sava veida formāls vai neformāls līgums starp juridiski patstāvīgām personām, kur katrai pusei bija savas tiesības un pienākumi attiecībā pret otru pusi. Feodālisms kopumā kļuva par institūciju, kas veidoja Eiropas civilizācijas militāri — politekonomisko struktūru.
Feodālisma politekonomiskie pamati izveidojās līdz 11. gadsimtam, bet 12.—13. gadsimtā šī sistēma sasniedza uzplaukumu. Ģeogrāfiski feodālisma attiecības visskaidrāk bija vērojamas reģionā starp Reinu un Luāru. Tieši šinī reģionā veidojās spēki, kas iekaroja Itālijas dienvidus un Sicīliju, Angliju un, sākot ar Pirmo Krusta karu — Svēto Zemi. Katrā no iekarotajām teritorijām tika ieviesta feodālā sistēma. Feodālisma attiecības lielākā vai mazākā mērā izveidojās Francijas dienvidos, Spānijā, Itālijas ziemeļos un Vācijā. Arī Centrālajā un Austrumeiropā noformējās feodālisma elementi, it īpaši pēc Bizantijas "feodalizācijas" Ceturtā Krusta kara rezultātā.
Saimnieciskā sistēma
Feodālisma sistēmas izveidošanās Eiropā veicināja arvien straujāku tās ekonomisko attīstību. Izplatījās izglītība, veidojās jauns ekonomisks un sociāli politisks fenomens — Eiropas feodālā sabiedrība. Dažādu faktoru kombinācija — kuģubūves attīstība, Baltijas zemju iekarošana un pakļaušana, musulmaņu padzīšana no Spānijas un Vidusjūras salām, Dženovas un Venēcijas jūras flotes attīstība, pieprasījums pēc Tuvo un Vidējo Austrumu precēm (neskatoties uz Krusta kariem un musulmaņu ekspansiju), veicināja pakāpenisku viduslaiku Eiropas ekonomisko integrāciju.
Tirdzniecības savienību veidošanās nebūt neizslēdza cīņu starp to dalībniekiem par noteicošo ietekmi. Visasākā cīņa 13. gadsimta beigās un visā 14. gadsimta laikā noritēja Vidusjūrā. Sākotnēji karš izcēlās starp Pizu un Dženovu, kur pēdējā 1284. gadā guva virsroku un pārņēma kontroli pār svarīgākajām Vidusjūras salām — Korsiku, Elbu un Sardīniju. To ostas bija nozīmīgi kravu sadales un pārdales centri, vietas, kur kuģiem patverties vētras laikā.
Daudzo un dažādo jaunievedumu dēļ, kas lielākā vai mazākā mērā skāra gandrīz visas tautsaimniecības nozares un dzīves jomas, lielā Eiropas daļā radās arvien lielāka pārapdzīvotība. Laukos iepriekšējais iedzīvotāju skaits vairs nebija vajadzīgs un tie masveidā sāka plūst uz pilsētām. Tādēļ pilsētas gan iedzīvotāju skaita ziņā, gan arī ekonomiski strauji uzplauka. Tur attīstījās viduslaiku amatniecība, veidojās amatnieku cunftes, dažādas brālības un savienības. Līdz ar to sabiedrība strukturējās, pilsētu dzīve institucionalizējās. Feodāļi un baznīca vairs nebija vienīgie zemes kungi, tiem tagad arvien vairāk nācās rēķināties arī ar pilsētām. Daudzviet tie kļuva atkarīgi no pieaugušā pilsētu ekonomiskā potenciāla. Šim procesam turpinoties, arvien lielāks skaits strauji augošo pilsētu it visur Eiropā kļuva neatkarīgas. Vācijā pirmās par tādām kļuva Ķelne un Nirnberga, Itālijā — Milāna, Dženova, Venēcija un Florence. Līdz ar to jaunievedumi, tehniskais progress, pārmaiņas saimnieciskajā dzīvē Eiropā veda pie arvien dziļākām sociālām un politiskām izmaiņām un radīja priekšnoteikumus feodālās sistēmas erozijai.
Itālija viduslaikos iezīmējās ne tikai ar asiņainām cīņām starp pilsētām un hercogistēm, slepkavībām, laupīšanām un dedzināšanām, bet arī ar banku biznesa sākumu. Tiesa, daudzas vienkāršākās banku funkcijas pazina jau senajā Babilonā ap 2000. gadu p.m.ē. Senajā Grieķijā un Romā jau bija samērā attīstīta banku sistēma. Taču pēc klasiskās pasaules sabrukuma bankas pārstāja pastāvēt. Banku darbību atsāka itāļu tirgotāji ar naudas apmaiņas operācijām. Pakāpeniski, plaukstot tirdzniecībai, banku funkcijas arvien vairāk paplašinājās. Praksē tika ieviesti aizdevumi, kredītvēstules, apdrošināšana un citi finanšu instrumenti.
Par pirmo banku, kura nodalījās no tirdzniecības un izveidojās par patstāvīgu uzņēmējdarbības veidu, uzskata Barselonas banku Spānijā. Tā tika nodibināta 1401. gadā un jau pildīja vairumu mūsdienās pazīstamu banku funkciju. Taču tikai vēl pēc apmēram diviem gadsimtiem bankas mūsdienu izpratnē sāka izplatīties arī citviet Eiropā. Tā, Venēcijas banka tika nodibināta 1587. gadā, Amsterdamas — 1609. gadā, Hamburgas — 1619. gadā.
Ilgi nebija jāgaida arī uz banku krīzēm, kuras aizsākās vēl pirms nodibinājās vairums augstāk minēto banku. Tā, Florences ekonomiku 1339. gadā nopietni satricināja finanšu krīze, kas turpinājās desmit gadus. Tās galvenais iemesls bija kredītu „burbulis”, kuru bija radījuši lielākie tirdzniecības nami, viens otram bez pietiekama nodrošinājuma piešķirdami aizdevumus. Taču pamazām parādu nasta „uzsūcās” un naudas aprite atjaunojās. Tā Eiropā dzima un sāka dzīt asnus kapitālisms.
Trūkumi
Lai gan 12.—13. gadsimtā Eiropā pakāpeniski attīstījās un nostiprinājās ekonomiskās saites, politiski tā joprojām bija sadrumstalota. Katra pilsēta, province, hercogiste vai karaliste gandrīz nepārtraukti cīnījās par izdzīvošanu ar tuvākiem un tālākiem kaimiņiem. Līdz ar to vērienīga karadarbība, vai pat plašas militāras kampaņas bija samērā retas parādības. Tam nebija piemērotas ne armijas, kuras drīzāk bija nelielas prinču vai karaļu karadraudzes, ne loģistika, ne arī ieroči. Tādēļ karadarbība parasti bija saistīta nevis ar cīņām atklātā kaujaslaukā, kur karojošo pušu liktenis izšķīrās dažās stundās vai maksimums pāris dienās, bet ar atsevišķu cietokšņu aplenkšanu, kas bieži vien ieilga nedēļas vai pat mēnešus. Taču arī viena vai vairāku cietokšņu ieņemšana arī vēl nenodrošināja kādas puses uzvaru, jo to pa visu Eiropu bija daudz. Līdz ar to savstarpējie valdnieku un augstmaņu kari varēja turpināties gadiem un gadu desmitiem, atsevišķas teritorijas, cietokšņi un pilsētas savus saimniekus šo karu laikā varēja mainīt daudzkārt.
Vāji organizētā un iekšēji naidīgā Eiropa pat kritiskos brīžos neprata izmantot daudzas savas priekšrocības salīdzinājumā ar turkiem. Tā, tieši neorganizētība bija viens no galvenajiem iemesliem, kādēļ krustneši 1396.g. cieta pilnīgu sagrāvi pie vēl romiešu imperatora Trajāna nodibinātās Nikopoles Bulgārijā, Donavas ielejā, kura bija nonākusi turku rokās. Eiropiešiem to bija nepieciešams ieņemt, lai izmantotu to kā atbalsta punktu tālākai turku pakļauto teritoriju atkarošanai. Taču krustneši šo teorētiski pareizo plānu īstenoja neefektīvi. Lai uzturētu kaujas garu viņu armija bija nodrošinājusies ar ēdamo un dzeramo, netrūka pat ne smalku zīdu, ne vīna, bet nebija paņemtas līdzi katapultas un cita smago cietokšņu aplenkšanas tehnika. Rezultātā Nikopoli pietiekami ātri ieņemt neizdevās un pa to laiku turki jau bija savākuši spēcīgu armiju. Tas vēl nenozīmēja kampaņas izgāšanos, taču sastopoties ar turku armiju krustneši atkal rīkojās nekoordinēti un rezultātā tika smagi sakauti. Tā sekas bija Konstantinopoles krišana turku rokās un Bizantijas valsts bojāeja. Savukārt Bulgārija uz 500 gadiem nonāca turku jūgā.
Loma Eiropas attīstībā
Feodālisms bija specifiska Rietumeiropas parādība. Lai gan ārēji Ēģiptes, Persijas, Ķīnas vai Japānas sabiedrību struktūra atgādināja atsevišķas feodālisma iezīmes, pēc būtības tās bija pilnīgi citādas nekā Eiropas feodālisms. Varbūt vienīgi Japānas samuraju militāro attiecību sistēmā 14.—16. gadsimtā varēja vilkt zināmās paralēles ar Eiropas krustnešiem. Tomēr arī Japānas lordu-vasaļu attiecībās bija vairāk atšķirību nekā līdzību salīdzinājumā ar šīm attiecībām Eiropā.
Neskatoties uz daudziem trūkumiem, feodālisma sistēma paglāba Eiropu no pilnīgas anarhijas, kas draudēja iestāties pēc karolingu impērijas iziršanas, izveidojoties daudzām neatkarīgām sīkām valstiņām. Visas šīs valstiņas feodālo attiecību sistēmā veidoja amorfu, bet pietiekami dzīvotspējīgu kooperatīvu struktūru. Katrā ziņā tā bija arī konstrukcija, kas pierādīja savu izturību praksē — cīņās pret ārējiem ienaidniekiem. Ievērojama nozīmē šo cīņu iznākumā bija bruņiniekiem, kas bija novatorisks feodālisma elements un savdabīga parādība Eiropas vēsturē, tāpat kā hoplīti Senajā Grieķijā vai leģioni Senajā Romā.
Šajā dziļi strukturētajā feodālajā sabiedrībā pakāpeniski attīstījās izsmalcināta kultūra, kas atspoguļojās tēlotājmākslā, mūzikā, literatūrā, arhitektūrā. Augstāko savas attīstības pakāpi Eiropas kultūra sasniedza Renesansē. Šajā laikā kļuva acīmredzamas arī feodālās iekārtas pretrunas, kas arvien vairāk bremzēja tālāko sabiedrības attīstību. Šo pretrunu risinājumus meklēja un tos arī atrada Apgaismība, kas radīja pamatu arī zinātnes attīstībai un tehniskajam progresam.
Grajevo apriņķis
Grajevo apriņķis ir apriņķis Polijā, Podlases vojevodistes rietumdaļā. Robežojas ar Podlases vojevodistes Augustovas, Moņku, Lomžas un Kolno apriņķiem, kā arī Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Elkas un Pišas apriņķiem.
Katerina Bondarenko
Katerina Bondarenko (uk; dzimusi Krivijrihā) ir ukraiņu tenisiste, spēlē ar labo roku. Viņas vecākā māsa Aļona Bondarenko arī ir profesionāla tenisiste. Katerinas augstākais sasniegums WTA tūres rangā ir ieņemtā 29. vieta, kas tika sasniegta. Kopumā vienspēlēs ir izcīnījusi 1 WTA un 5 ITF titulus. K. Bondarenko lielākais panākums ir uzvara 2008. gada Austrālijas atklātā čempionāta dubultspēļu turnīrā kopā ar savu māsu Aļonu. Piedalījusies divās Olimpiskajās spēlēs.
Azimuts
Azimuts ir leņķis starp atskaites plakni un punktu. Parasti to izsaka grādos un mēra pulksteņrādītāja virzienā, par atskaites plakni ņemot virzienu uz ziemeļiem. Azimuta koncepciju izmanto tādās praktiskās nozarēs kā navigācija, astronomija, kartogrāfija, šahtu ierīkošana, artilērija. Vārds "azimuts" ir aizgūts no arābu valodas السمت (as-sumūt), kas nozīmē "ceļi", saistot to ar ceļiem vai virzieniem, uz kuru virzīta persona.
Bondarenko
Bondarenko (uk, no бондар — 'mucinieks') ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Azimuts
Galvenie virzieni:
Ja par atskaites plakni ņem ģeogrāfisko meridiānu, tad azimutu sauc par īsto. Ja par atskaites plakni ņem magnētisko meridiānu, t.i., virzienu uz magnētisko ziemeļpolu, tad azimutu sauc par magnētisko. Ja azimutu mēra ar magnētisko kompasu, tad viegli noteikt magnētisko meridiānu. Lai pārietu uz īsto meridiānu, jāzina magnētiskā deklinācija jeb nobīde noteiktā punktā. Magnētiskā deklinācija tiek norādīta uz daudzām kartēm.
Mohameds El Barādeī
Mohameds El Barādeī (, ; dzimis ) ir ēģiptiešu tiesību zinātnieks un diplomāts. 2013. gadā no 14. jūlija līdz 14. augustam bijis Ēģiptes viceprezidenta vietas izpildītājs.
Bijis ANO Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras ģenerāldirektors no 1997. gada līdz 2009. gadam. 2005. gadā kopā ar Starptautiskās Atomenerģijas aģentūru saņēmis Nobela miera prēmiju.
Izglītība un karjeras sākums
1964. gadā El Barādeī uzsāka diplomāta karjeru Ēģiptes Ārlietu ministrijā, strādāja Ēģiptes pastāvīgajā pārstāvniecībā ANO. No 1974. līdz 1978. gadam bija ārlietu ministra asistents. 1980. gadā sāka strādāt ANO Apmācību un pētījumu institūtā.
Darbs Starptautiskajā Atomenerģijas aģentūrā
No 1984. gada El Barādeī strādāja Starptautiskajā Atomenerģijas aģentūrā, sākumā par juriskonsultu (1984—1993), pēc tam par ģenerāldirektora asistentu ārējo sakaru jomā (1993—1997).
1997. gadā viņu ievēlēja par Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras ģenerāldirektoru. Amatā ievēlēts trīs termiņus pēc kārtas (arī 2001. un 2005. gadā). Trešais termiņš beidzās 2009. gadā. El Barādeī atteicās kandidēt uz ceturto termiņu.
2005. gadā El Barādeī kopā ar paša vadīto Starptautiskās Atomenerģijas aģentūru saņēma Nobela miera prēmiju. Savu prēmijas daļu El Barādeī ziedoja bērnu namu celtniecībai Kairā.
El Barādeī kritizējis ASV nostāju Irākā, kur iebrukums tika pamatots ar Irākas masu iznīcināšanas ieroču programmu. El Barādeī bija pārliecināts, ka Irāka nav atjaunojusi 1997. gadā slēgto kodolieroču programmu. El Barādeī mudinājis neatkārtot šādu nostāju attiecībā uz Irānu un aicinājis izmantot problēmas risināšanai diplomātiskus līdzekļus un sankcijas.
Darbība 2011. gada Ēģiptes revolūcijas laikā
2011. gada 27. janvārī El Barādeī atgriezās Ēģiptē, kur divas dienas iepriekš bija sākušies masu protesti pret prezidentu Hosnī Mubāraku un valdību, kas izvērtās par Ēģiptes revolūciju. El Barādeī paziņoja, ka viņš ir gatavs uzņemties pārejas valdības vadību, ja tāda būs tautas griba. Starp Ēģiptes opozīcijas grupām jau kopš 2009. gada El Barādeī tika minēts kā viens no iespējamiem līderiem. Neilgi pēc revolūcijas sākuma, 2011. gada 10. martā, tika ziņots, ka El Barādeī kandidēs prezidenta vēlēšanās. Bet, kad laika gaitā atklājās, ka militārais režīms, kas ieguva varu pēc Hosnī Mubāraka gāšanas, neveicina demokrātijas nostiprināšanos, tad protestējot pret to, 2012. gada 14. janvārī El Barādeī atsauca savu kandidatūru.
Progress M-62
Progress M-62 (Прогресс М-62) bija automātisks kravas kosmosa kuģis kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Lidojuma gaita
Palaišana notika no Baikonuras kosmodroma 10:29:34 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U.
Saslēgšanās ar SKS notika 08:14:06 UTC pie moduļa Pirs.
10:31:52 UTC Progress M-62 atvienojās no stacijas. Pēc atdalīšanās kosmosa kuģis vēl divas nedēļas pavadīja orbītā, veicot zinātniskus eksperimentus, pētot plazmas lauka veidošanos ap kosmosa kuģi dzinēju darbības laikā. Līdzīgus eksperimentus jau bija veicis Progress M-60. 09:44 UTC tika iedarbināti bremzēšanas dzinēji un kosmosa kuģis sāka nolaišanos - 10:29 UTC nesadegušās kuģa daļas iekrita Klusajā okeānā.
Saragosa
Saragosa (es) ir pilsēta Spānijas ziemeļaustrumos Ebro upes krastos. Mūsdienu Aragonas reģiona un senās Aragonas karalistes galvaspilsēta. Saragosas provinces centrs.
Pazīstama ar savu milzīgo katedrāli un senu mauru cietoksni — Aljafería. kur mūsdienās atrodas Aragonas parlaments.
Vēsture
Pilsētu 24. gadā nodibināja romieši, nosaucot to par Cēzaraugutu (Colonia Caesaraugusta), no kuras, pārveidojoties, radies pilsētas pašreizējais nosaukums.
Ropaži (nozīmju atdalīšana)
Ropaži var būt:
Saragosa
Vēsture
No 8. gadsimta pilsēta piederēja Kordovas kalifātam un bija mauru priekšpostenis cīņai pret kristiešiem. Pēc kalifāta sabrukuma Saragosa bija neatkarīgas musulmaņu valsts galvaspiulsēta līdz 1118. gadā to ieņēma kristieši un tā kļuva par Aragonas karalistes galvaspilsētu.
Napoleona kara laikā Saragosa divreiz piedzīvoja franču aplenkumus — 1808. gadā, kas beidzās ar franču neveiksmi un 1809. gadā, kad frančiem izdevās ieņemt pilsētu. No Saragosas 100 000 iedzīvotājiem dzīvi palika 12 000.
Spānijas pilsoņu karā Saragosu īslaicīgi ieņēma republikāņi — anarhisti Buenoventūras Durruti vadībā.
Cilvēki
Saragosā vai tās apkārtnē dzimuši:
Sports
Saragosā atrodas futbola klubs Real Zaragoza, kurš spēlē Spānijas augstākajā līgā.
5. gads
5. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās sestdienā.
Hajnuvka
Hajnuvka - pilsēta Polijas austrumos, Podlases vojevodistē, uz austrumiem no Belskas Podlaskas netālu no robežas ar Baltkrieviju un tuvumā Belovežas gāršai. Kokrūpniecības centrs. Polijas baltkrievu kultūras centrs, kuri ir apmēram 25% no pilsētas iedzīvotājiem. Kopš 2007. gada 3. decembra Hajnuvkas gmina oficiāli ir divvalodīga, bez poļu valodas oficiāls statuss ir arī baltkrievu valodai.
Jauncekule (stacija)
Jauncekule bija pieturas punkts dzelzceļa līnijā dzelzceļa līnijā Rīga - Ērgļi starp pieturām Cekule un Ķivuļi. Tas atradās Rīgas rajona Salaspils novada ziemeļos.
Jauncekule bija pats jaunākais pieturas punkts līnijā Rīga—Ērgļi, tas tika atvērts tikai 1995. gada 15.decembrī, pēc tam, kad konstatēja, ka jau kādu laiku dīzeļvilciens patvaļīgi pietur šajā vietā, lai izlaistu un uzņemtu pasažierus no tuvējiem dārziņiem. Slēgts līdz ar dzelzceļa līnijas slēgšanu 2009. gadā.
Vilki
Vilki var būt:
Riebiņi
Riebiņi (agrāk Ribene) ir apdzīvota vieta Latgalē, Preiļu novadā. Riebiņu pagasta centrs. Izvietojušies Feimankas krastos 6 km no Preiļiem un 213 km no Rīgas.
Riebiņos ir pagasta administrācija, vidusskola, bērnudārzs, kultūras nams, bibliotēka, Svētā Franciska katoļu baznīca, Svētā Nikolaja pareizticīgo baznīca. Apskates objekti ir Riebiņu muiža ar parku un Riebiņu zirgaudzētava.
Vēsture
Riebiņu muižas nosaukums cēlies no Livonijas ordeņa bruņinieka Gerharda Rēbindera vārda, kuram ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs 16. gadsimtā izlēņojis zemes Latgales vidienē. Inflantijas vaivadijas laikā 17. gadsimtā muiža nonāca Korfu dzimtas īpašumā un to dēvēja par Krēvenmuižu (Krewenmujży). No 1716. gada muiža piederēja Berku dzimtai (von Berck), no 1758. gada Inflantijas seimika rakstvedim Mihalam Veisenhofam (Michał Weyssenhoff). 18. gadsimtā pie muižas sāka veidoties apdzīvotā vieta ar nosaukumu Ribeniški (pl). 1874. gadā muižu nopirka lietuviešu izcelsmes inženieris ģenerālmajors Staņislavs Kerbedzis (1810—1899), kas bija vadījis dzelzceļa līnijas Pēterburga—Varšava būvniecību. Viņa meita Jevgēnija Kerbedža vasarās savā muižā izmitināja poļu gleznotājus, piemēram, Staņislavu Maslovski, Marianu Tšebiņski (Trzebiński) un citus.
1920. gada zemes reformas laikā Riebiņu muižu sadalīja 66 vienībās 573 ha kopplatībā, bijušajā muižas pilī iekārtoja Silajāņu pagasta Riebiņu II pakāpes pamatskolu. 1925. gadā Riebiņiem piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu.
Ērglis
Ērglis var būt:
Riebiņi
Riebiņu ebreji
Jau 19. gadsimta pirmajā pusē šeit sāka apmesties ebreji, un pēc 1897. gada tautas skaitīšanas datiem, Riebiņos (jidišā: Ribinishok) dzīvoja 533 ebreji (91%). 20. gadsimta sākumā daudzi ebreji izbrauca uz Palestīnu un ASV un 1935. gadā 317 ebreji veidoja 68% no kopējā iedzīvotāju skaita (464).
26. maijs
26. maijs ir gada 146. diena pēc Gregora kalendāra (147. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 219 dienas.
Dānijas futbola izlase
Dānijas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Dānijas valsti starptautiskās futbola sacensībās. Dānijas futbola izlasi pārvalda Dānijas Futbola asociācija. Lielākie izlases panākumi bija 1990. gados, kad 1992. gadā Dānijas izlase negaidīti uzvarēja Eiropas čempionātā. Pasaules čempionātos Dānijas izlases lielākais panākums ir iekļūšana ceturtdaļfinālā 1998. gadā.
Sastāvs
Komandas sastāvs 2022. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā. Spēles un gūtie vārti norādīti līdz finālturnīra sākumam.
Velsas kalnu ponijs
Velsas kalnu ponijs jeb Velsas kalnu ponijs (sekcija A) ir viena no četrām Velsas poniju šķirnes sekcijām. Velsas ponijiem kopumā izšķir sekciju A — Velsas kalnu ponijs, sekciju B — Velsas ponijs (sekcija B), sekciju C — Velsas braucamā tipa ponijs, sekciju D — Velsas braucamais ponijs. Velsas kalnu ponija ciltsgrāmata ir izveidota 1902. gadā, tas ir visdaudzskaitlīgākais no visiem Britu salu ponijiem, un tas ir kalpojis par pamatu visiem pārējiem Velsas poniju tipiem.
Izskats
Redzot Velsas kalnu poniju, nevienam nav šaubas, ka ponija šķirnes izveidē liela ietekme ir bijusi arābu zirgam. Tas ir vismazākais no visiem Velsas poniju tipiem. Maksimālais augstums skaustā Velsas kalnu ponijam drīkst būt 121,9 cm Lielbritānijā un 127 cm ASV. Tam ir skaista, neliela galva, ar ieliektu profīlu. Nelielas, uz iekšu ieliektas ausis, lielas un izteiksmīgas acis. Tam tāpat kā arābu zirgam ir augstu novietota aste.
Velsas kalnu ponijs tomēr nav tikai skaista rotaļlieta, tas ir tempermentīgs, drosmīgs, spēcīgs un inteliģents. Velsas kalnu ponijs ir saglabājis savvaļas senču pieticīgo dabu. Tam ir arī izteikti draudzīgs un maigs raksturs, kas to padara par ideālu poniju bērniem. Ponijam ir daudzpusīgi talanti, bet visbiežāk to izmanto konkūrā un iejūgā.
Vēsture
Šķirnes izcelsme ir ļoti sena, savvaļas poniji apdzīvoja Velsas kalnus jau pirms romiešu iebrukuma. Ir uzskats, ka tie bija ķeltu poniji. Jūlijs Cēzars ieņemot Velsu, bija pārsteigts par vietējo poniju kvalitāti un daudzus izveda uz seno Romu, kā arī izveidoja profesionālu zirgu audzētavu pie Bala ezera Merionetšīrā. Klimats reģionā ir skarbs, un reljefs sarežģīts, tikai paši izturīgākie un veiklākie poniji izdzīvoja skarbajos apstākļos. Romieši ieveda Velsā arābu zirgus, lai krustotu ar vietējiem kalnu ponijiem. Iespējams, ka šķirnei ir bijuši piejaukti arī tīrasiņu zirgi un Haknejas zirgi.
Mūsdienās Velsas kalnu ponijs ir plaši izplatīta poniju šķirne, tas ir izvests gan uz ASV, gan Kanādu, Zviedriju, Austrāliju un Dienvidāfriku.
Ērgļi
Ērgļi var būt:
Dānijas Futbola asociācija
Dānijas Futbola Asociācija (DBU) (dāņu val.: Dansk Boldspil-Union) ir galvenā par futbolu atbildīgā organizācija Dānijā. Tā organizē nacionālo futbola čempionātu, Dānijas Superlīgu, kā arī atbild par Dānijas futbola izlasi. DBU galvenā mītne atrodas Kopenhāgenā. Asociācija tika dibināta 1889. gadā. Tā ir gan UEFA, gan FIFA locekle.
Hajnuvkas apriņķis
Hajnuvkas apriņķis ir apriņķis Polijā, Podlases vojevodistes dienvidaustrumos. Robežojas ar Podlases vojevodistes Semjatičes, Belskas un Bjalistokas apriņķiem, kā arī Baltkrieviju. Apriņķa teritorijā atrodas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļautais Bjalovežas nacionālais parks. Apriņķis ir Krāslavas rajona sadraudzības partneris.
Bens Džonsons
Bendžamins Sinklērs Džonsons (en; dzimis Falmotā, Jamaikā) ir bijušais jamaikiešu izcelsmes Kanādas vieglatlēts, startējis sprinta distancēs. B. Džonsons uz Kanādu emigrēja 1976. gadā. Viņš bija viens no vadošajiem sprinteriem 1980. gados, kad izcīnīja 2 bronzas medaļas Olimpiskajās spēlēs un zeltu, kas vēlāk viņam tika atņemts par dopinga lietošanu. 1987. gada Pasaules čempionātā un 1988. gada Vasaras Olimpiādē viņš uzstādīja Pasaules rekordus, taču tika diskvalificēts par dopinga lietošanu un zaudēja Olimpiskā čempiona titulu un abus rekordus.
Rimanova
Rimanova ir pilsēta Polijā, Piekarpatu vojevodistē, uz dienvidaustrumiem no Krosno. Rimanova ir ASV fiziķa Izidora Rabi (Isidor Rabi, 1898 - 1988) dzimtā pilsēta.
Tomijs Robredo
T. Robredo ir nosaukts par godu The Who grupas rokoperas Tommy nosaukumam, viņa tēvs bija liels šīs grupas fans.
Trāķijas jūra
Trāķijas jūra (el, tr) ir nosaukums akvatorijai Egejas jūras ziemeļu daļā. Jūra apskalo ziemeļaustrumu Grieķijas un ziemeļrietumu Turcijas piekrasti vēsturiskajā Trāķijas reģionā. Trāķijas jūras dienvidaustrumos atrodas Vidusjūras savienojums ar Marmora jūru Dardaneļi, rietumu piekrastē atrodas 2033 metrus augstais Atosa kalns, bet salas dienvidu robeža ir Lemnas sala.
Lielākās ietekas ir Strimona un Marica. Kavalā (Grieķija) atrodas termālie avoti.
Trāķijas jūra, tāpat kā pārējā Egejas jūra, ir bagāta ar salām. Lielākās salas ir:
6. gads
6. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās svētdienā.
Rentgendifraktometrija
Rentgendifraktometrija jeb rentgenstruktūranalīze ir kristalogrāfijas metode, kurā iegūst un analizē rentgenstaru difrakcijas ainu kristālos, lai noteiktu kristālrežģa īpašības. Kristālrežģa starpplākšņu attālumus nosaka pēc Brega likuma. Rentgenstarus izkliedē (difraģē) ap atomiem esošie elektroni, nevis paši atomu kodoli.
Eksistē vairākas rentgendifraktometrijas metodes. Lai noteiktu nezināmas vielas struktūru, parasti cenšas lietot monokristālu metodes, jo to datu atšifrēšana ir vienkāršāka, taču ne visām vielām var iegūt pietiekoši lielus monokristālus un tad nākas lietot pulveru metodes. Lai noteiktu vielas (maisījuma) fāzu sastāvu, parasti vienmēr lieto pulvera metodi. Visas rentgendifraktometrijas metodes, pēc pielietojuma, var iedalīt 3 grupās:
Rentgendifraktometrijā paraugu apstaro ar rentgenstariem un mēra caurgājušā vai atstarotā starojuma intensitāti atkarībā no atstarošanas leņķa. Rentgenstarojumu parasti iegūst ar rentgenlampām. Leņķus starp rentgenstarojuma avotu, paraugu un starojuma detektoru mēra ar goniometru. Par starojuma detektoru agrāk lietoja fotofilmu, un šādu metodi sauc par rentgenogrāfiju. Filma ir divdimensionāla, taču relatīvi mazjutīga. Vēlāk sāka lietot kvantu skaitītājus (gāzizlādes skaitītājus) un scintilācijas skaitītājus. Tie ir ievērojami jutīgāki. Scintilācijas detektors sastāv no scintilatora kristāla, kas spīd (izstaro redzamo gaismu), ja to apstaro ar rentgenstariem. Viens rentgenstarojuma kvants var radīt vairākus redzamās gaismas kvantus, atkarībā no enerģijas.
Brega likums
Brega likums (precīzāk - Bregu likums) ir sakarība, kuru 1912. gadā atklāja V. H. Bregs un V. L. Bregs. Šis likums pirmo reizi apstiprināja reālu, atomāra izmēra daļiņu eksistenci. Rentgenstaru fotons, ietriecoties vielas atomā, izraisa sekundāro emisiju ar tādu pašu frekvenci (elastīgā izkliede (dispersija)). Sekundāri izstarotie viļņi interferē cits ar citu, veidojot difrakcijas ainu. Rentgenstaru viļņu garumi ir salīdzināmi ar starpatomu attālumiem kristālos (~150pm). Interferences iedarbībā izkliedētā starojuma intensitāte pastiprinās, ja fāžu nobīde ir proporcionāla 2π. Šo nosacījumu apraksta Brega likums: kur:
Atkarībā no 2θ leņķa, fāžu nobīde izraisa intensitātes palielināšanos (pa kreisi), vai samazināšanos (pa labi).
Monokristālu metodes
Laues metode. Lieto nekustīgu monokristālu un balto rentgenstarojumu. Nepieciešams 2D detektors.
Rotējošā kristāla metode. Lieto rotējošu vai svārstošu monokristālu un monohromatisku rentgenstarojumu. Nepieciešams 2D detektors.
Debaja metode (pulvera metode)
Šeit lieto polikristālu vai pulverī saberztu monokristālu un monohromatisku rentgenstarojumu.
Krētas jūra
Krētas jūra (el) ir nosaukums Egejas jūras dienvidu daļas akvatorijai starp Krētas salu dienvidos un Kiklādu salām ziemeļos. Ziemeļrietumos atrodas Mirtejas jūra, austrumos — Karpatas un Dienvidsporādu salas, dienvidrietumos robežojas ar Jonijas jūru. Krētas jūras austrumu daļu dažkārt dēvē par Karpatas jūru.
Sokulka
Sokulka (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Podlases vojevodistē, uz ziemeļaustrumiem no Bjalistokas. Pilsētā ir sena (no XIV gs.) tatāru kopiena.
Sokulka ir marksistu revolucionāra Aleksandra Bogdanova (Александр Александрович Богданов, 1873—1928) dzimtā pilsēta.
Ne-Yo
Ne-Yo, īstajā vārdā Šafers Čimere Smits jaunākais (en) (dzimis Kamdenā, Ārkanzasas štatā, ASV), ir amerikāņu popmūzikas un ritmblūza mūziķis, kas dzīvo ASV Nevadas štata pilsētā Lasvegasā. Viņš ir ne tikai izpildītājs, bet arī dziesmu autors un mūzikas producents. Viņš ir rakstījis dziesmas Usher, Riannai, Bejonsei un daudziem citiem mūziķiem.
Kā solo mākslinieks Ne-Yo ir izdevis četrus albumus, kas guva labus panākumus gan viņa dzimtenē Amerikā, gan arī Eiropas valstīs. Šobrīd viņš gatavojas laist klajā savu piekto studijas ierakstu. Tā nosaukums būs Love and Passion un šis albums iznāks 2011. gada septembrī.
HSBC
Vēsture
Bankas pirmsākumi meklējami 1865. gadā, kad skots Tomass Saterlends Honkongā un Šanhajā nodibināja banku Hongkong and Shanghai Banking Company Limited. Mūsdienu HSBC ieguva savu veidolu 1991. gadā pēc The Hongkong and Shanghai Banking Corporation apvienošanās ar britu Midland Bank un galvenās mītnes pārcelšanu no Honkongas uz Londonu pēc Ķīnas jurisdikcijas nodibināšanās pār Honkongu.
Bizness
Bankai ir ap 10 000 nodaļu 83 valstīs un ap 128 miljoni klientu. HSBC darbojas visā pasaulē un tās bizness aptuveni līdzīgi sadalās starp visiem galvenajiem trijiem pasaules finanšu centriem — Austrumāziju, ASV un ES. Latvijā HSBC tieši nav pārstāvēta.
HSDC struktūrvienības un meitas kompānijas
HSDC pieder arī first direct internetbanka Lielbritānijā un HSBC Direct internetbanka ASV, Kanādā, Taivānā un Dienvidkorejā. Tai pieder arī lieli servisa centri Indijā, Ķīnā un Brazīlijā. HSBC piederošā HSBC Bank International speciāli nodarbojas ar migrantu un ekspatriantu naudas līdzekļu apkalpošanu.
HSBC sponsorēja Formula 1 komandu Stewart Grand Prix (1997-1999) un vēlāk tās pēcteci Jaguar Racing (2000—2004). Tā plaši sponsorē pazīstamas golfa sacensības, vairākas futbola, regbija, hokeja komandas.
Stalova Volas apriņķis
Stalova Volas apriņķis ir apriņķis Polijā, Piekarpatu vojevodistē. Apriņķis robežojas ar Piekarpatu vojevodistes Ņisko, Kolbušovas un Tarnobžegas apriņķiem, Ļubļinas vojevodistes Krasņikas un Janovas apriņķiem, kā arī Sventokšiskas vojevodistes Sandomežas apriņķi.
Bajāri (stacija)
Bajāri bija pieturas punkts Ropažu novadā uz dzelzceļa līnijas Rīga Preču—Ērgļi starp pieturām Kangari un Ķivuļi. Pie bijušā pieturas punkta atrodas tāda paša nosaukuma ciems.
Pieturas punkts tika atklāts līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi posma līdz Suntažiem atklāšanu 1935. gadā. Tas tika slēgts līdz ar līnijas slēgšanu 2009. gadā. Pieturas punktā atradās arī nojume, bet tā ir nojaukta.
Mirtejas jūra
Mirtejas jūra (el) ir nereti lietots nosaukums Egejas jūras dienvidrietumu daļai Grieķijas piekrastē starp Kiklādu salām un Peloponēsu. Dienvidustrumos pāriet citā Egejas jūras daļā — Krētas jūrā. Mūsdienās šo terminu lieto samērā reti, taču senatnē tas tika lietots bieži.
Jūras austrumu daļā Peloponēsas piekrastē atrodas Argolīdas līcis.