cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romas impērija
Iekšējās atšķirības
Tomēr, no otras puses var teikt, ka romieši no vēstures viedokļa šeit ieradās stipri par vēlu. Šīs sabiedrības, kuru saknes aizsākās senajās civilizācijās, bija izveidojusies un nostiprinājusies sava kultūras identitāte un dzīves veids, nevarēja romanizēt tāpat kā barbarus. Būtībā romiešiem šīm sabiedrībām pat nebija īsti ko piedāvāt, jo romiešu pārņemtie grieķu kultūras sasniegumi Tuvajos un Vidējos Austrumos bija pārņemti vēl krietni agrāk. Savukārt pašu romiešu sasniegumi lielā mērā bija patapinātās grieķu zinātnes, mākslas un tehnoloģijas pilnveidojumi, kur gan bija daudz kas derīgs, bet maz kas principiāli jauns. Citiem vārdiem, galvenais ko paveica romieši austrumu provincēs bija miera un kārtības ieviešana, ļaujot funkcionēt vairumam jau agrāk izveidotiem sabiedrības mehānismiem, kas pamatā tāpat bija pietiekami efektīvi.
Kultūras un morāles krīze
Pēc Romas uzvaras pār galvenajiem ārējiem ienaidniekiem galvenā uzmanība tika pievērsta savstarpējiem konfliktiem un kariem, cīņai par varu. Romai, sākot ar Augustu, kļūstot no republikas par impēriju, lieli iekšējie kari vairs netika pieļauti. Romas sabiedrībā arvien vairāk sāka iezīmēties kultūras un morāles krīze, kas aizsākās tikko kā Roma kļuva par noteicošo spēku Vidusjūras reģionā. Arī aiz ārēji spožā Augusta un viņa pēcteču valdīšanas laika turpinājās arvien dziļāks Romas civilizācijas pagrimuma process. Tas atspoguļojās, piemēram, slavenajās romiešu spēlēs. Sabiedrības uzmanības centrā nonāca spēles un izpriecas, kas kļuva arvien plašākas un grandiozākas, bet vienlaicīgi arī atbaidošākas. Tā, ja republikas laikā spēles bija noteiktas tikai četras nedēļas gadā, tad impērijas periodā tās pamazām kļuva gandrīz nepārtrauktas. Pirmajās reģistrētajās spēlēs 264. gadā p. m. ē. "tikai" trīs vergu pāri cīnījās uz dzīvību un nāvi. Četrus gadsimtus vēlāk, piemēram, imperatora Trajāna (53—117) valdīšanas laikā izpriecās tika mērķtiecīgi nonāvēts tūkstošiem cilvēku un dzīvnieku. Šādi "šovi" vairs nebija gladiatoru cīņas, bet īstas militāras kaujas. Romas sabiedrība pieprasīja arvien cietsirdīgākus, dzīvnieciskākus un neķītrākus skatus. Tā, pārtraukumos starp asiņainajām kaujām publika tika "izklaidēta" ar skatiem, kur, sagūstīti kristieši tika dzīvi sisti krustā, cepināti, dedzināti vai atdoti plēsīgiem zvēriem saplosīšanai. Lielu interesi izraisījuši skati, kad kristieši vai raganas sēdināti laivās ar cauru dibenu un tiem vajadzējis irties pāri baseinam, kurš mudžēja no krokodiliem.
Arī politiskajā dzīvē arvien vairāk bija vērojama dekadence. Par pirkšanas pārdošanas objektu kļuva aristokrātiskie tituli, jauno pilsoņu motivācijā kādreizējās kara lauka slavas vietā sāka dominēt alkatība un iedomība. To veicināja augstākie Romas politiķi, masveidīgi uzpērkot dažādus salašņas, kas "veidoja" viņiem vajadzīgo sabiedrisko domu slavinot neesošas viņu labdarības.
Lai gan Roma bija kļuvusi par impēriju, kur imperatoram faktiski piederēja absolūta vara, tikai daži no imperatoriem iegājuši vēsturē pateicoties savām spējām stiprināt valsti un attīstīt tās kultūru. Lielākā to daļa bieži sagrāba varu savu priekšgājēju slepkavības vai apvērsuma rezultātā. Kopumā astoņi no desmit Augusta pēcnācējiem Romas imperatora krēslā mira vardarbīgā nāvē. Gandrīz visu viņu valdīšanas laikā viņu tuvākā apkārtne bija pilna intrigu un slepkavību.
Galvaspilsētas pagrimums
Šādā gaisotnē arvien vairāk pagrimt sāka Roma kā impērijas galvaspilsēta. No kādreizējās Romas republikas laika aristokrātijas vairs nebija ne miņas. Spējīgākajiem un enerģiskākajiem romiešiem situācija galvaspilsētā kļuva arvien neizturamāka. Daudzi no viņiem nemanot sāka saistīt savu dzīvi un darbību ar provincēm, kur ieguldot darbu un kapitālu varēja nodrošināt vismaz mierīgu, pārtikušu dzīvi. Rezultātā impērijas galvaspilsētas faktiskā loma un spēja ietekmēt perifērijas arvien vairāk mazinājās. Turpretī provinces, it sevišķi impērijas rietumu daļā sāka uzplaukt. Vara, intelekts un resursi arvien vairāk novirzījās no galvaspilsētas uz provinču centriem, it īpaši Lugdunumu (Lionu) un Mediolānumu (Milānu). Romas impērijā nemanāmi, bet nenovēršami bija sācis darboties centrbēdzes mehānisms. Impērijas sabrukums no šī brīža vairs bija tikai laika jautājums.
Reformu neveiksmes
Imperatora Septīmija Severa laikā (valdīja 193—211) Itālijai, kas vienmēr bija baudījusi dažādas privilēģijas, it sevišķi nodokļu jomā, tās gandrīz visas tika atņemtas. Tas bija ļoti sāpīgs solis, bet citas izejas nebija — tikai milzīgās armijas un birokrātiskā aparāta uzturēšana vien prasīja lauvas tiesu no visiem impērijas ieņēmumiem. Tiesa, Severs īstenoja enerģiskas reformas, it īpaši juridiskajā un militārajā jomās. Tā, piemēram, viņš atļāva bijušajiem virsniekiem ieņemt civilos amatus Romas vai provinču administrācijās, lai izvairītos no dumpjiem armijā viņš uzlaboja kareivju stāvokli, kā arī samazināja Romas Senāta varu un ierobežoja itāļu aristokrātijas privilēģijas. Konkrētajā situācijā tās bija progresīvas reformas. Tomēr pakāpeniski sāka izpausties šo reformu ilgtermiņa sekas, kuru pozitīvais efekts jau bija daudz mazāks. Tās bija saistītas ar to, ka impērijas iekšpolitiskajā dzīvē atkal sāka būtiski pieaugt armijas loma, jo profesionālie politiķi — senatori, aristokrātija — tika pakāpeniski nobīdīti malā. Savukārt romiešu armija un pat tās komandieri, kas arvien lielākā skaitā tika komplektēti galvenokārt no provinču iedzīvotājiem, kādreizējiem barbariem vai to pēctečiem, etniskā sastāva ziņā bija kļuvusi ļoti raiba. Armijas daļas (leģioni) bija izkaisītas pa dažādiem milzīgās impērijas nostūriem. Arī daudziem šo daļu augstākajiem komandieriem kopīga rakstura īpašība bija politiskas ambīcijas, taču to intereses bija dažādas. Lai īstenotu šīs intereses armija arvien vairāk tika izmantota kā politisks instruments.
Taktika parasti bija ļoti vienkārša — kurš armijai solīja vairāk naudas un lielākas privilēģijas, tas arī tika pie valdīšanas grožiem. Līdz ar to arvien biežāki un nežēlīgāki kļuva iekšējie konflikti, kas pakāpeniski pārauga gandrīz nepārtrauktā pilsoņu karā, padarot impēriju arvien nestabilāku. Aizņemti iekšējās cīņās armijas formējumi arvien mazāk uzmanības veltīja ārējiem draudiem.
Sekas nelika sevi ilgi gaidīt. Ģermāņu ciltis, nogaidījušas izdevīgu brīdi, 238. gadā lielā skaitā iebruka Melnās jūras reģionā. Bet goti un hēruli 253. gadā uzsāka Egejas jūras piekrastes postīšanu, līdz 267. gadā viņi ieņēma Atēnas. Vienlaicīgi pieauga spiediens arī uz Donavas robežām tādā mērā, ka Roma bija spiesta atteikties no Dākijas. Vēl draudīgākas bija spēcīgās ģermāņu cilšu savienības — alemaņu, aktivitātes. Alemaņi 259. gadā iebruka Gallijā, šķērsoja to un ielauzās Spānijā. Nedaudz vēlāk vairākas ģermāņu ciltis iebruka arī Ziemeļitālijā.
Nopietnas problēmas romiešiem radās ne tikai ar ģermāņiem. Juzdami Romas varas atslābumu, agresīvus plānus pret to sāka īstenot arī nesenie sabiedrotie. Tā, iepriekš draudzīgās Palmiras karaspēks 270. gadā iebruka Ēģiptē un iekaroja to.
Neliela atelpa no iekarotāju uzmākšanās no ārienes un dumpiniekiem iekšienē tika panākta imperatora un pieredzējušā karavadoņa Aurēliāna (Lucius Domitius Aurelianus) laikā (valdīja 270—275), kurš sakāva gan Palmiras armiju, gan ģermāņu ciltis. Tomēr šīs vienas no pēdējām leģendāro Romas armiju uzvarām neko daudz neatviegloja impērijas situācija — tā tik un tā palika svārstīga un nedroša.
Daudzajos karos arvien vairāk panīka arī Romas saimniecība. Lauksaimniecības produkcijas apjoms 3. gadsimta laikā arvien vairāk samazinājās. Arvien plašākas zemju platības tika pamestas neapkoptas. Daudzi zemnieki neredzot jēgu zemes apstrādē pameta savas mājas un pievienojās neskaitāmajām laupītāju bandām, kas siroja pa visu impērijas teritoriju. Turklāt lauksaimniecība bija galvenais Romas nodokļu ieņēmumu avots. Līdz ar lauksaimniecības samazināšanos strauji saruka arī valsts kase. Smagu triecienu provinču saimniecības saņēma 166. gadā, kad romiešu leģioni atgriezās no karagājiena austrumos, atnesdamas līdzi mēri, kas burtiski izpļāva lielu iedzīvotāju daļu daudzās Rietumromas provincēs.
Administratīvi teritoriālā reforma
Romas politiskā un militārā elite izmisīgi meklēja ceļus kā nodrošināt impērijas pastāvēšanu. Viens bija skaidrs — milzīgo teritoriju no viena centra vairs nav iespējams nedz pārvaldīt, nedz arī nosargāt. Tādēļ Diokletiāns (valdīja 284—305) beidzot izšķīrās par radikālu soli — impērija teritoriāli tika sadalīta 101 provincē, kuras tika apvienotas 12 lielākās struktūrvienībās (diecēzēs) un 4 lielākās daļās. Faktiski impērijas teritoriālās struktūras šo reformu rezultātā tika "standartizētas", tās katra savā līmenī ieguva vienlīdzīgu statusu. Tas gan arī nozīmēja, ka Itālijas sevišķais stāvoklis, kura tā baudīja līdz šim tika likvidēts. Kopš šī brīža Itālija kļuva tāda pat province, kā jebkura cita. Arī Romas kā galvaspilsētas nozīme samazinājās — galvaspilsēta tika pārvietota uz Mediolānu (Milānu), kas tā laika situācijā šķita izdevīgāk izvietota no drošības viedokļa. Tomēr barbari drīz iebruka arī Milānā un valdība no tās tika pārvietota uz it kā vēl drošāku vietu — Ravennu. Līdz ar to Ravenna kļuva ne tikai par impērijas galvaspilsētu, bet pakāpeniski arī par kristietības kultūras centru. Šo funkciju Ravenna saglabāja vairāk nekā trīs nākamos gadsimtus.
Impērijas sadalīšanās
Nozīmīgākais Diokletiāna enerģisko reformu rezultāts tālākajam Romas impērijas liktenim izrādījās tas, ka valsts faktiski sadalījās divās galvenajās daļās — Rietumu impērijā un Austrumu impērijā. Tās gan atkal apvienoja nākamais Romas imperators Konstantīns I (valdīja 306—337), bet šim solim lielas nozīmes vairs nebija, jo viņš pats imperatora mītni 324. gadā pārcēla uz Konstantinopoli Mazāzijā, padarot to par impērijas jauno galvaspilsētu. Pēc Konstantīna nāves Romas impērija, nu jau uz visiem laikiem, atkal tika sadalīta divās politiski un administratīvi neatkarīgās daļās.
Pēc galvaspilsētas maiņas impērija sāka arvien jūtamāki pārvērsties. Tas, šīs senās civilizācijas gars, ko kādreiz devēja par romanitas, sāka arvien vairāk izplēnēt no sabiedrības apziņas. Parādījās arī jaunas politiskās prioritātes. Par svarīgāko impērijas reģionu vairs neuzskatīja Itāliju, bet gan Balkānus un Mazāziju. Ja svarīguma ziņā nākamās agrākajā Romas politikā pēc Itālijas bija Gallija vai Spānija, tad tagad par tādām kļuva Ēģipte, Sīrija un pat Armēnija. Ja par svarīgāko Romas impērijas ārējo robežu, kura aizsargājama par jebkuru cenu, kādreiz uzskatīja Reinu, tad tagad par tādu uzskatīja Donavas upi un Pontijas piekrasti.
Tā, visa 4. gadsimta otrā puse pagāja gandrīz nepārtrauktās romiešu militārās neveiksmēs un sakāvēs, kuru rezultātā viņu leģioniem nācās nepārtraukti atkāpties. Vispirms pikti un skoti ielauzās Britānijā (360). Huņņu un gotu iebrukumi dažādās Romas teritorijās sekoja viens otram, līdz 378. gadā austrumgoti sagrāva imperatora Valēna (valdīja 364—378) armiju Trāķijā pie Adrianopoles, bet viņu pašu nogalināja. Tikai imperatoram Teodosijam I (valdīja 392—395) beidzot izdevās impēriju atkal apvienot. Viņš savāca romiešu spēkus vienkopu un barbaru uzmākšanās uz laiku tika apturēta.
Īslaicīga atelpa
Pēc Diokletiāna un Konstantīna enerģiskajām reformām un Teodosija enerģiskās rīcības situācija stabilizējās. Austrumromas provincēs atsākās saimniecisks uzplaukums un rosība. Attīstījās tirdzniecība, cilvēku dzīves līmenis pamazām sāka uzlaboties. Ap 400. gadu Romas impērija atkal izskatījās stabila un plaukstoša, bet 3. gadsimta asiņainie un postošie kari un mēris šķita kā pagātnē uz neatgriešanos izgaisis murgs. Šajā laikā īpaši strauji attīstījās Konstantinopole. Atšķirībā no Romas, kas bija pārsvarā administratīvs un kultūras centrs, tātad, galvenokārt, patēriņa punkts. Konstantinopolē zēla tirdzniecība un amatniecība. Līdz ar to pēdējā daudz lielākā mērā balstījās pati uz saviem iekšējiem attīstības faktoriem, nevis uz iekaroto un pakļauto zemju resursiem. Tas daudzējādā ziņā izskaidro Konstantinopoles izdzīvošanas spēju. Var teikt — kamēr nebija ieņemta un pakļauta Konstantinopole, Bizantija pastāvēja. Taču par Romu to tā nevarēja teikt.
Atjaunotais miers, stabilitāte un uzplaukums tomēr nebija ilgstoši. Sākās periods, ko vēsturnieki gandrīz vienprātīgi dēvē par Romas sabrukumu (šajā kontekstā runa ir par Romas rietumu daļu).
Sabrukums un tā iemesli
Rietumroma beidza pastāvēt 476. gadā līdz ar tās pēdējā nominālā imperatora Romula Augusta gāšanu un ģermāņu ģenerāļa Odoakra pasludināšanu par Itālijas valdnieku. Tas gan nenozīmēja, ka viņš kļuva par Romas imperatoru. Formāli imperatora krēsls skaitījās tukšs un, arī Rietumromas impērija formāli vēl turpināja pastāvēt līdz 480. gadam. Tomēr faktiski visu Romas impērijas rietumu daļu savā politiskajā kontrolē bija pārņēmuši dažādi ģermāņu cilšu grupējumi — franki Galliju, austrumgoti Itālijas pussalu, rietumgoti Spānijas provinces, bet vandaļi Ziemeļāfrikas provinces. Tomēr ģermāņu ciltis, atšķirībā no Āzijas nomadiem, bija zemkopji. Tā kā ierodoties Gallijā, Spānijā un citās bijušajās Romas provincēs viņi nevarēja ilgstoši dzīvot tikai no laupīšanām, ģermāņi uzsāka zemes apsaimniekošanu. Ģermāņu cilšu augstmaņi sagrāba iepriekšējo romiešu saimnieku pamestās villas vai dalīja tās ar vēl palikušajiem iepriekšējiem saimniekiem.
535. gadā Austrumromas impērijas ģenerālim Flāvijam Belizārijam (505—565) izdevās Itāliju uz laiku atkarot, bet to noturēt vairs nebija iespējams. Kaujas ar ostgotiem visā kampaņas gaitā izcēlās ar īpašu nežēlību, liela Itālijas daļa tika pilnīgi izpostīta. Lielākā daļa Romas aristokrātijas aizbēga uz Konstantinopoli un Roma arvien vairāk slīga pilnīgā pamestībā, aizmirstībā un nabadzībā. Ravenna, pēdējā Rietumromas galvaspilsēta, 751. gadā krita langobardu rokās.
Parasti tiek minēts, ka Romas impērija ģeogrāfiski bija izpletusies pārāk plaši līdz kļuva neiespējami to pārvaldīt, trūka arī resursu; izstiepto robežu aizsardzībai bija nepieciešama milzīga armija, kas prasīja ļoti lielus resursus; savukārt šo resursu mobilizēšanai nācās izveidot daudzskaitlīgu birokrātisko aparātu, kuru uzturēja arvien mazāks zemes apstrādātāju skaits; politiskās sāncensības rezultātā turpinājās pilsoņu kari, kas iztukšoja valsts kasi, iznīcināja cilvēkus un noplicināja laukus. Augsts inflācijas līmenis samazināja naudas vērtību, bet tas spieda emitēt apgrozībā arvien lielākas naudas masas lai varētu apmaksāt armijas un administrācijas uzturēšanu. Rezultātā nauda arvien vairāk zaudēja uzticību, bet ekonomikas aktivitāte pasīka. Romas sabiedrība kļuva neelastīga, arvien vairāk iesūnojās, tā nokļuva ekonomiskās depresijas un birokrātiskas stagnācijas ciklā. Visus šos faktorus saasināja nebeidzams ienaidnieku spiediens uz impērijas robežām, kas prasīja arvien lielāku armiju un lielākus nodokļus. Līdz ar to Romas impērija bija nonākusi faktoru kopuma apburtajā lokā, no kura izkļūt tai tā arī neizdevās.
Demogrāfija
Dati par kopējo iedzīvotāju sastāvu Romas impērijas teritorijā ir nepilnīgi un ierobežoti, līdz ar to lielākā daļa no tiem ir tikai aptuveni vēsturnieku minējumi. Neskatoties uz to atsevišķi pētnieki pieļauj, ka mūsu ēras 1. gadsimtā Romas impērijā varēja dzīvot ne mazāk kā 50 līdz 60 miljoni iedzīvotāju, kur lielākais pieļaujamais skaits tiek lēsts ap 100 miljoniem.
Lai gan ir sagalabājušies vēstures avoti, kas pierāda, ka atsevišķos gadījumos daļa no iedzīvotājiem spēja nodzīvot līdz sirmam vecumam, vidējais dzīves ilgums bija mazāks nekā mūsdienās — vidēji tikai 30 līdz 35 gadi. Liela daļa no kopējās populācijas mira jaunībā līdz 40 gadu vecumam, arī bērnu mirstība un sieviešu mirstība dzemdībās bija salīdzinoši augsta.
Sekas
Lielās tautu staigāšanas laikā 6. gadsimtā Balkānos ieplūda slāvi, bet 7. gadsimtā protobulgāri. 7. gadsimtā visu Vidusjūras austrumu un dienvidu piekrasti ieņēma arābi, līdz 720. gadam berberi iekaroja Pirineju pussalu, bet 965. gadā arābi izveidoja Sicīlijas emirātu, kas pastāvēja līdz 1072. gadam. 9. gadsimtā Eiropas rietumos un ziemeļos sākās vikingu sirojumi. Eiropas austrumu daļā iebruka avāri, maģāri un mongoļi. 11. gadsimta Krusta karu laikā kristiešiem gan izdevās atkarot Jeruzalemi, taču tā kā 1204. gadā krustneši nopostīja Konstantinopoli, osmaņu turki drīz vien sagrāba visu Mazāziju un Balkānu pussalu. Rekonkistas laikā līdz 15. gadsimta beigām musulmaņi atkāpās no Ibērijas pussalas.
Selims II
Selims II (dzimis, miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns no 1566. gada līdz savai nāvei 1574. gadā. Viņš bija Suleimana Lieliskā un viņa legālās sievas Haseki Sultānes Hirremas dēls. Selims bija mazticams kandidāts tronim, pirms viņa brālis Mehmeds nomira no bakām un Mustafu sodīja ar nāvi.
Biogrāfija
Selims ir dzimis 1524. gada 28. maijā Konstantinopolē, Osmāņu Impērijā, sava tēva Suleimana I valdīšanas laikā. Viņa māte bija Sultāne Hirrema, verdzene un konkubīne, kura vēlāk tika atbrīvota un kļuva par Sultāna juridisko sievu.
1545. gadā Konjā, Selims apprecēja Sultāni Nurbanu, kuras izcelšanās nav skaidri zināma. Viņa bija māte Muradam III, Selima mantiniekam.
Valdīšana
Selims kāpa tronī 1566. gada 7. septembrī. Viņš bija pirmais Sultāns neienteresēts kara darbībā un lielākoties atstāja valdīšanu saviem ministriem un Lielvezīram Sokollu Mehmedam Pašā.
Podembice
Podembice - pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lodzas vojevodistē uz rietumiem no Zgežas.
Raimunds IV
Raimunds IV (Raymond IV de Toulouse, * 1041/42. gadā Tulūzā, † 1105. gada 28. februārī Mons Peregrinus pie Tripoles ) - Tulūzas grāfs, Provansas markgrāfs. Viens no Pirmā krusta kara līderiem.
Viens no pirmajiem, kurš atsaucās pāvesta Urbāna II aicinājumam doties Krusta karos, un bija viens no bagātākajiem un ietekmīgākajiem krusta karotājiem.
Savācis karaspēku, Raimunds caur Dirrahiju un Konstantinopoli devās uz Jeruzalemi. 1097. gada jūnijā, kopā ar citiem krusta karotājiem, ieņēma Nīkeju, 1089. gadā - Antiohiju, bet 1099. gadā krustneši ieņēma Jeruzalemi, nogalinot lielāko daļu no pilsētas iedzīvotājiem.
Raimundam tika piedāvāts Jeruzalemes karaļa tituls, bet viņš to nepieņēma. Pēc Jeruzalemes ieņemšanas Raimunds piedalījās Askaronas kaujā. Miris 1105. gadā.
1996. gada Pasaules čempionāts hokejā
1996. gada Pasaules čempionāts hokejā notika Vīnē, Austrijā, no 1996. gada 21. aprīlim līdz 5. maijam. Tas bija 60. Pasaules čempionāts hokejā.
Holmbejs
Holmbejs (en, no) ir ap 30 km plats atvērts līcis Sadraudzības jūras piekrastē Antarktikā. Izvietojies iepretī Framnēsa kalniem Mosona krasta piekrastē. Līci nokartēja pēc Lāša Kristensena ekspedīcijas (1936—1937) aerfotogrāfijām un nosauca par 'salu līci' (holme — 'saliņa') pēc daudzajām līcī esošajām salām. Lielākās salas un salu grupas ir Fletailendas, Rūkeri salas (aizsargājama teritorija ), Velča sala.
Līča dienvidaustrumu krastā izvietojusies Austrālijas polārstacija Mosona, Fletailendās — vasaras stacija Bešervēzailenda.
Montgomerijs Bērnss
Čārlzs Montgomerijs Bērnss (en), pazīstams kā Bērnsa kungs (Mr. Burns), ir izdomāts tēls animētajā seriālā "Simpsoni". Tēlu ierunājis Harijs Šīrers (sākumā Kristofers Kolinss). M. Bērnss ir Springfīldas atomelektrostacijas īpašnieks, Homēra Simpsona priekšnieks. Kopā ar viņu gandrīz vienmēr ir Veilons Smiterss, viņa lojālais palīgs, padomdevējs, uzticības persona un slepenais pielūdzējs. Viņa pašreizējo īpašumu vērtību Forbes ir novērtējis ar 1,3 miljardiem ASV dolāru. M. Bērnss savu bagātību un ietekmi izmanto, lai iegūtu visu, ko vēlas.
Klaudija Nīstade
Klaudija Nīstade (de; dzimusi Klaudija Kincele (Claudia Künzel) Cšopavā, VDR) ir Vācijas distanču slēpotāja.
Montgomerijs Bērnss
Ārējās saites
Figuren aus Die Simpsons Postacie w serialu Simpsonowie
Klaudija Nīstade
Savās pirmajās ziemas olimpiskajās spēlēs 2002. gadā Soltleiksitijā izcīnīja zelta medaļu 4×5 km stafetē, bet 2006. gadā Turīnā — divas sudraba medaļas: 4×5 km stafetē un individuālajā sprinta distancē. 2010. gadā ziemas olimpiskajās spēlēs Vankūverā viņa kļuva par olimpisko čempioni komandu sprintā kopā ar Evu Zahenbaheri-Štēli un kopā ar Vācijas izlasi par vicečempioni 4×5 km stafetē.
2007. gada vasarā K. Nīstade savu 2002. gada Olimpiskajās spēlēs izcīnīto zelta medaļu ziedoja labdarībai.
Mions
Mions (mī(mez)ons) ir nestabils leptons, ko apzīmē ar grieķu burtu μ (precīzāk - μ−). Tam ir negatīvs elektriskais lādiņš, spins 1/2 un tas piedalās vājajā un elektromagnētiskajā mijiedarbībā, tāpat kā elektrons. Tomēr miona masa ir 207 reizes lielāka par elektrona masu, tādēļ to var uzskatīt par smagu, nestabilu elektronu (mions var aizstāt vienu no elektroniem parastajā atomā; šādus eksotiskus veidojumus sauc par mionu atomiem). Sabrūkot mions veido elektronu, mionu neitrīno un elektronu antineitrīno.
Tāpat kā citām elementārdaļiņām, mionam ir sava antidaļiņa, ko sauc par antimionu (μ+). Atšķirībā no miona, antimionam ir pozitīvs lādiņš. Antimions var iedarboties ar elektronu un izveidot ūdeņraža atomam līdzīgu sistēmu, ko sauc par mioniju un kuru var uzskatīt par ārkārtīgi vieglu ūdeņraža izotopu. Kaut arī mionijs, tāpat kā paši mioni un antimioni, var eksistēt vidēji tikai apmēram 2 mikrosekundes, tas paspēj izveidot izpētāmus ķīmiskus savienojumus (ir pazīstams, piemēram, mionija hlorīds - MuCl).
Vēsture
Mionus atklāja Kārls Deivids Andersons 1936. gadā, pētot kosmiskos starus. Tā bija pirmā atklātā elementārdaļiņa, kas neietilpa parasto atomu sastāvā.
Agrāk mionus dēvēja par mī mezoniem to masas, kas atrodas "pa vidu" starp elektrona un nuklonu masām dēļ, taču pēc tam tika noskaidrots, ka mioni nav mezoni (hadroni ar veselu spinu jeb bozoni), bet gan leptoni (fermioni).
Mehmeds III
Mehmeds III bija Osmaņu impērijas 13. sultāns dzīvojis no 1566. gada līdz 1603. gadam. Priekštecis bija Murads III, pēctecis bija viņa dēls Ahmeds I. Starp Mehmeda III dēliem bija arī Mustafa I un viņa pusbrālis Princis Mahmuds. Mahmudu Mehmeds III sodīja ar nāvi, baumu ietekmē domājot, ka tas plāno viņu noindēt.
Lodi
Lodi ir pilsēta un municipalitāte Itālijas ziemeļos, Lombardijas reģionā, Lodi provincē pie Adas upes. Atrodas 445 kilometru attālumā no Itālijas galvaspilsētas Romas un 30 kilometru attālumā no Itālijas otrās lielākās pilsētas Milānas. Tā ir Lodi provinces administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Pilsēta vidēji atrodas 87 metrus virs jūras līmeņa. Pilsētas un municipalitātes kopējā platība ir 41 km², pēc 2012. gada datiem pilsētā dzīvo 43 325 iedzīvotāji.
STS-116
STS-116 bija viena no Space Shuttle misijām uz Starptautisko kosmisko staciju. Ekspedīcija tika veikta ar Discovery kosmoplānu. Pacelšanās bija paredzēta, bet to atcēla zemas mākoņu segas dēļ. Discovery veiksmīgi pacēlās otrajā mēģinājumā 01:47:35 UTC. Tā bija pirmā Space Shuttle kosmosa kuģa pacelšanās nakts apstākļos kopš STS-113 pacelšanās.
Karpača
Karpača (pl), vēsturiski Krummhībele (de) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos pie Čehijas robežas, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidiem no Jeleņa Guras. Izvietojusies Sudetu Karkonošes kalnos 480 līdz 885 metru augstumā virs jūras līmeņa, Snežkas kalna (1602 m vjl.) piekājē. Populārs ziemas sporta un tūrisma centrs.
Pilsēta pirmoreiz minēta 1599. gadā, saistībā ar svina un dzelzs ieguvi tuvējos kalnos.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai un pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Tuvējā Karpačā Gurnā (Karpacz Górny) novērojama optiskā ilūzija - gravitācijas kalns, - novērotājam liekas, ka no kalna ripojoša bumbiņa patiesībā ripo pret kalnu.
1842. gadā no Norvēģijas tika atvesta un pilsētas pievārtē uzstādīta XII gadsimta koka Vangas baznīca (Świątynia Wang), kura saglabājusies līdz mūsdienām.
Pedro Rodrigess Ledesma
Pedro Rodrigess (es, dzimis ) ir Spānijas futbolists, kurš spēlē uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2021. gada Pedro pārstāv Itālijas Serie A komandu SS Lazio.
Pedro Rodrigess spēlē ar labo kāju. Viņš spēlē ne tikai kā uzbrucējs, bet arī kā malējais pussargs. Viņam ir tik laba spēles izpratne, ka viņš var spēlēt abās laukuma malās. Viņš lieliski spēj atrast īsto vietu, kurā jāatrodas, kā arī ir slavens ar savu spēcīgo sitienu, it īpaši no tālās distances.
Barselona
Pedro bija FC Barcelona B komandas līderis, kad komanda 2007./2008. gada sezonā izcīnīja paaugstinājumu no Tercera Division. Pedro piedalījās 37 spēlēs un guva 7 vārtus. 2008. gada 12. janvārī viņš debitēja pirmās komandas rindās, spēlējot vienu minūti 4-0 uzvarā pār Real Murcia komandu. Savās pirmajās divās sezonās viņš nospēlēja vēl tikai 7 minūtes.
Pedro piedalījās 2008./2009. gada sezonas sagatavošanās posmā un parādīja atzīstamu sniegumu, gūstot vārtus pret Hibernian F.C. un New York Red Bulls komandām. 13. augustā viņš uzsāka spēli - vēlāk tika nomainīts ar Jajā Turē - pret Polijas komandu Wisła Kraków. Komanda uzvarēja ar 4-0. Tā bija UEFA Čempionu Līgas 3. kvalifikācijas kārta. Viņa pirmais mačs grupu turnīrā bija 16. septembrī, nomainot Tjerī Anrī, kad komanda ar 3-1 savās mājās pārspēja Sporting Clube de Portugal.
2008./2009. gada sezonā, kurā FC Barcelona uzvarēja La Liga čempionātā, Pedro izgāja laukumā 14 spēlēs, esot laukumā arī neizšķirtajā spēlē pret Getafe CF (mājās 1-1), uzvarā pret Valencia CF (mājās 4-0), Real Valladolid (1—0 viesos uzvara), CA Osasuna (0—1 mājās zaudējums, kad klubs jau tika kronēts par čempionu), spēlējot 365 minūtes. 2009./2010. gada sezonā viņš spēlēja Copa del Rey kausā pret Benidorm CF un Atlético Madrid, abos gadījumos, aizstājot Lionelu Mesi. 2009. gada Čempionu Līgas finālā viņš spēlēja pēdējo minūti, nomainot Andresu Injestu.
28. septembrī viņš guva savus pirmos vārtus UEFA Čempionu Līgā, iesitot tos pret FC Dynamo Kyiv pēc Andresa Injestas nomainīšanas spēles vidū. Komanda uzvarēja ar 2-0. Viņš turpināja savu lielisko sēriju, gūstot pirmos vārtus līgā pret UD Almería ar lielisku sitienu, kas atnesa komandai uzvaru 1-0 savās mājās. Pēc mēneša, 28. oktobrī, viņš atkal guva vārtus, nostiprinot kluba uzvaru Copa del Rey kausa pirmajā spēlē pret Cultural y Deportiva Leonesa ar 2-0, viņš arī iesita otrajā spēlē, atnesot uzvaru 5-0 savās mājās.
Aizvan vairāk iekļauts kluba pamatsastāvā, viņš atkal guva vārtus 4-2 līgas spēles uzvarā pret RCD Mallorca. Viņš turpināja gūt vārtus, iesitot vienus no diviem Čempinu Līgā pret Milānas "Internazionale".
16. decembrī Pedro guva vārtus 2009. gada Pasaules klubu čempionāta pusfinālā, 3-1 uzvarā pār Atlante F.C.. To izdarot, viņš kļuva par vienīgo spēlētāju, kurš guvis vārtus sešos dažādos turnīros - 3 kausos, Čempionu Līgā un Superkausā, kā arī Pasaules klubu čempionātā. Vēlāk viņš tika nosaukts par nedēļas spēlētāju Goal.com vērtējumā pēc spēlēm ar RCD Espanyol, Atlante un Estudiantes de la Plata no Argentīnas.
Emocionālā atgriešanās spēlē savā dzimtajā salā pret CD Tenerife, 2010. gada 10. janvārī, Pedro nāca laukumā 76. minūtē uz maiņu, vēlāk palīdzot Ezekjuelam Lunam bumbu raidīt savos vārtos 5-0 uzvarā. Respektējot savu dzimto komandu, viņš izvēlējas šo vārtu guvumu neatzīmēt. 10. aprīlī viņš guva otros vārtus 2-0 uzvarā pār Real Madrid C.F., viņā pirmajā El Clásico spēlē.
Pēdējās trijās līgas spēlēs Pedro atkal guva vārtus, palīdzot katalāņu klubam uzvarēt Tenerifes komandu - atkal 4-1, viņš guva uzvaras vārtus pret Sevilla FC - 3-2 un pret Valladolid (4-0). Viņš pabeidza 2009./2010. gada sezonu ar 53 spēlēm visos turnīros kopumā, 31 pamatsastāvā, un 23 vārtiem. Pēc sezonas, 9. jūnijā, viņš parakstīja jaunu piecu gadu līgumu ar Barselonas komandu.
Karjera izlasē
2010. gada 20. maijā Pedro tika iekļauts Visentes del Boskes Spānijas izlases sastāvā 2010. gada Pasaules kausam futbolā 29. maijā viņš debitēja izlasē, ar 3-2 draudzības spēlē pārspējot Saūda Arābiju. Savo otro spēli viņš aizvadīja neilgi pēc tam, nākot laukumā 58. minūtē draudzības spēlē pret Dienvidkoreju, kurā komanda uzvarēja ar 1-0.
2010. gada 8. jūnijā pēdējā pārbaudes spēlē pirms Pasaules kausa futbolā pret Poliju Pedro guva savus pirmos vārtus izlases labā, kā arī rezultatīvi piespēlēja Fernando Torresa vārtu guvumā. Komanda uzvarēja ar 6-0. Pedro piedalījās visās pārbaudes spēlēs pirms Pasaules kausa. Pasaules kausa laikā viņš laukumā devās piecās spēlēs (trijās nāca laukumā uz maiņu pašās spēles beigās): 7. jūlijā pusfinālā pret Vāciju viņš devās laukumā pamatsastāvā Fernando Torresa vietā, kurš bija diezgan vāji aizvadījis pirmās spēles. Spēles 82. minūtē, kad Spānija bija vadībā ar 1-0, viņš pats nesekmīgi mēģināja gūt vārtus, nevis iedot piespēli brīvajam un nepiesegtajam Torresam, bet kopumā maču viņš aizvadīja labi. Neskatoties uz šo kļūdu, treneris ļāva viņam sākt fināla spēli pamatsastāvā, kurā Spānija uzvarēja un izcīnīja savu pirmo pasaules čempionu titulu. Šajā spēlē Pedro tika nomainīts pēc stundas, kad laukumā devās Hesuss Navass. Kopš 2010. gada 11. jūlija Pedro ir piedalījies 58 izlases spēlēs, kā arī guvis 17 vārtus tās labā.
Klubu statistika
Uz 2010. gada 17. maiju.
Apgrieztā matrica
Kvadrātiskas, nesingulāras matricas A apgrieztā matrica jeb inversā matrica ir tāda matrica, kuru reizinot ar matricu A, iegūst vienības matricu:
Izmantojot minorus
kur d ir matricas A determinants un A_{ij} ir algebriskais papildinājums matricas minoram :
.
Izmantojot Gausa metodi
Pieņemam, ka esam atraduši matricas T_1 līdz T_n, kuras secīgi piereizinot matricai A, iegūstam vienības matricu E:
Tādā gadījumā viegli redzēt, ka varam izteikt apgriezto matricu kā T_i matricu reizinājumu:
Līdz ar to apgriezto matricu ir iespējams meklēt kā matricu T_i reizinājumu, ko savukārt var atrast, pārveidojot matricu A par vienības matricu E — pēc Gausa metodes.
Šim nolūkam saraksta kopā matricu A un vienības matricu E un ar matricu A veic elementāros matricu pārveidojumus, lai pārveidotu to par E. Tos pašus pārveidojumus paralēli veic arī ar matricu E. Brīdī, kad kreisajā pusē esam ieguvuši vienības matricu, labajā pusē ir redzama matricas A apgrieztā:
Navid
Navid (fa) jeb Navid-e Elm-o San'at (fa) ir Irānas Zemes novērošanas pavadonis, kas palaists 2012. gada februārī. Tas ir trešais Irānas pavadonis, kas palaists ar savu nesējraķeti.
Apgrieztā matrica
Piemērs
Dota matrica
(1) pārveidojumā 3. rindiņa tika pareizināta ar -1 un pieskaitīta 2. rindiņai; 3. rindiņa tika pareizināta ar -3 un pieskaitīta 1. rindiņai.
Navid
Navid palaists 00:04 UTC no Irānas teritorijas. Par startu oficiāli paziņoja 05:34 UTC. Pavadonis orbītā tika ievadīts ar nesējraķetes Safir jaunu modifikāciju, kurai otrā pakāpes vilce palielināta par 20 %.
Apgrieztā matrica
Piemērs
(2) pārveidojumā 2. rindiņa tika pareizināta ar -2 un pieskaitīta 1. rindiņai.
Rezultātā esam ieguvuši apgriezto matricu
Navid
Kosmiskais aparāts nogāja no orbītas un sadega Zemes atmosfērā.
Riteņbraukšanas lielās tūres
Šosejas riteņbraukšanā termins lielās tūres attiecas uz trim Eiropas lielākajām daudzdienu sacensībām:
Kopā šīs sacensības tiek sauktas par lielajām tūrēm un visas trīs sacensības ir līdzīga formāta — vairāku nedēļu sacensības ar vienu posmu dienā. Tām ir īpašs statuss UCI noteikumos: UCI Pasaules tūres kopvērtējumā Lielajās tūrēs ir iespējams iegūt vairāk punktu kā citās sacensībās un tās ir vienīgās daudzdienu sacensības, kuras var ilgt vairāk nekā 14 dienas.
Klifords Saimaks
Klifords Donalds Saimaks (Clifford Donald Simak, dzimis 1904. gada 3. augustā Milvilā (Millville) Viskonsinā, miris 1988. gada 25. aprīlī Mineapolisā, Minesotā) bija viens no pazīstamākajiem 20. gs. amerikāņu zinātniskās fantastikas rakstniekiem. Saimaks literārās darbības laikā ieguvis trīs Hugo un vienu Nebula balvu, kā arī dažādas citas mazāk prestižas balvas.
Dzīve un literārā darbība
Saimaks dzimis Milvilā Viskonsinā. 1929. gadā viņš apprecēja Agnesi Kuhenberu, vēlāk viņiem bija divi bērni. Saimaks studēja Viskonsinas universitātē un vēlāk strādāja dažādos laikrakstos, īpaši daudz Minneapolis Star and Tribune, kurā darbojās no 1939. līdz 1976. gadam. Saimaks miris Mineapolisā.
Saimaks sāka rakstīt zinātnisko fantastiku 1931. gadā dažādiem lubu žurnāliem, taču 1933. gadā to pārtrauca. Vienīgais viņa zinātniskās fantastikas darbs, kas publicēts laikaposmā starp 1933. un 1937. gadu, bija romāns "Radītājs" (The Creator, 1935).
Znātnisko fantastiku Saimaks atsāka rakstīt 1937. gadā, īpaši bieži publicēdamies žurnālā Astoundind Stories, ko tolaik bija iesācis vadīt Džons V. Kempbels. Saimaks bija viens no spilgtākajiem t.s. zinātniskās fantastikas zelta laikmeta (1938—1950) autoriem. Zināmākie Saimaka darbi tapuši sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados, tad viņa darbu literārā kvalitāte samazinājās, lai gan viņš turpināja rakstīt zinātnisko fantastiku un vēlāk arī fantāzijas literatūru līdz pat astoņdesmitajiem gadiem.
Latviešu valodā izdots Saimaka romāns "Visa dzīvība zaļo" (All Flesh is Grass, 1965, tulk. Helma Lapiņa, 1969) un stāstu krājums "Naudas koks" (no krievu val. tulk. Solveiga Cepurniece, 1980). Vairāku autoru stāstu krājumā "Civilizācijas skatlogs" (1977) stāsts "Operācija "Skunkss"" (Operation Stinky, 1957).
Odisejs Kostanda
Odisejs Kostanda (dzimis ) ir Latvijas vēsturnieks un politiķis. LR Augstākās Padomes, 5. un 6. Saeimas deputāts.
Biogrāfija
Odisejs Kostanda ir dzimis, viņa tēvs ir grieķu izcelsmes, strādājis tirdzniecībā.
Izglītība un darbība vēstures jomā
Kostanda absolvēja Rīgas 69. vidusskolu, pēc tam no 1980. līdz 1985. gadam studēja Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē. Darba gaitas uzsāka 69. vidusskolā, kur no 1985. līdz 1989. gadam bija vēstures skolotājs. Vienlaikus organizēja latviešu strēlnieku piemiņas muzejistabas izveidošanu un bija skolēnu zinātnisko darbu vadītājs šajā skolā. No 1988. līdz 1990. gadam bija Latvijas vēstures mācību raidījumu veidotājs Latvijas Televīzijā, no 1989. līdz 1990. gadam strādāja izdevniecībā "Zvaigzne" par redaktoru sabiedrisko zinātņu redakcijā. Sarakstīja mācību grāmatu "Latvijas vēsture (no vissenākiem laikiem līdz mūsdienām)", kas piedzīvojusi 5 izdevumus laikā no 1988. līdz 1993. gadam.
Klintons Deivisons
Klintons Džozefs Deivisons (Clinton Joseph Davisson, - ) - ASV fiziķis. 1937. gadā ieguva Nobela prēmiju fizikā par elektronu difrakcijas atklāšanu. Prēmija tika piešķirta arī Džozefam Tomsonam, kurš veica šo atklājumu neatkarīgi no Deivisona.
Odisejs Kostanda
Atmodas periods
No 1990. līdz 1991. gadam Kostanda bija Latvijas Nacionālo karavīru biedrības priekšsēdētāja vietnieks. Iesaistījies Latvijas Tautas frontē, ievēlēts tās 2. Domē (1989—1990). No 1992. līdz 1993. gadam bija LNNK biedrs un partijas valdes priekšsēdētājs.
Klintons Deivisons
Dzimis Ilinoisas vidienes pilsētā Blūmingtonā. Vidusskolā mācījās Blūmingtonā. 1902. gadā sāka studēt Čikāgas Universitātē. Paralēli no 1905. gada Deivisons pēc Roberta Milikena rekomendācijas strādāja Prinstonas Universitātē, kur 1991. gadā ieguva doktora grādu. Doktora darba vadītājs viņam bija Ovens Ričardsons, kura māsu Šarloti viņš apprecēja 1911. gadā.
Odisejs Kostanda
Atmodas periods
Ievēlēts un darbojies LR Augstākajā Padomē kā neatkarīgais deputāts no 181. Kokneses vēlēšanu apgabala, apsteidzot LTF kandidātu Vilni Plūmi. Bija AP Aizsardzības un iekšlietu komisijas loceklis, balsojis par Latvijas neatkarības deklarāciju. Barikāžu laikā bijis LR AP Vecrīgas aizsardzības operatīvā štāba priekšnieks. Iecelts par LR AP Nevardarbīgās pretestības centra priekšnieku.
Klintons Deivisons
Pēc doktora grāda iegūšanas, Deivisons strādāja Karnegī Tehnoloģijas unstitūtā, bet 1917. gadā sāka strādāt kompānijā Western Electric (vēlāk Bella laboratorijā). 1927. gadā Deivisons veica Deivisona-Germera eksperimentu, kas pierādīja elektronu difrakciju. No 1946. līdz 1956. gadam viņš strādāja Virdžīnijas Universitātē.
Deivisona vārdā nosaukts Mēness krāteris no Zemes neredzamajā pusē.
Odisejs Kostanda
Saeima
1993. gadā Kostanda tika ievēlēts 5. Saeimā no LNNK saraksta. Bija Aizsardzības un iekšlietu komisijas, kā arī Nacionālās drošības komisijas loceklis, Saeimas izmeklēšanas komisijas sekretārs. No LNNK partijas un Saeimas frakcijas izstājās 1994. gada jūnijā, atlikušo parlamenta pilnvaru laiku darbojās kā neatkarīgais deputāts. 1995. gadā ievēlēts 6. Saeimā no Tautas kustības "Latvijai" saraksta. Bija tās Saeimas frakcijas priekšsēdētājs, Nacionālās drošības komisijas priekšsēdētāja biedrs, Aizsardzības un iekšlietu komisijas loceklis, kā arī vairāku valstu parlamentu sadarbības grupu biedrs. No 1994. līdz 1998. gadam bijis TKL līdzpriekšsēdētājs kopā ar Joahimu Zīgeristu. 1995. gadā Z. Čevera piedāvātajā Ministru kabinetā Kostandam tika atvēlēts aizsardzības ministra portfelis, tomēr Saeima valdību neapstiprināja. Kandidējis 7. Saeimas vēlēšanās, nav ievēlēts.
Turpmākā politiskā darbība
Pēc partijas neveiksmīgā starta 7. Saeimas vēlēšanās (iegūti 1,7% balsu un 0 vietas) tika pieņemts lēmums apturēt tās organizatorisko darbību. 2002. gadā O. Kostanda atgriezās politikā, piedaloties Sociāldemokrātu Savienības izveidē un tika izvirzīts partijas priekšsēdētāja vietnieka amatam, tomēr netika ievēlēts. Dažas nedēļas vēlāk partijā notika šķelšanās sakarā ar to, ka netika izskatīti vairāki kandidāti vietai partijas domē. Kostanda un vairāki simti viņa atbalstītāju paziņoja par partijas "Latvijas brīvībai" izveidi. Viņš tika ievēlēts par orgkomitejas vadītāju. Partija pirms 8. Saeimas vēlēšanām pievienojās politiskajai apvienībai "Centrs".
Apvienība "Centrs" un LSDSP laikā pirms vēlēšanām vāca parakstus referendumam par tautas vēlētu prezidentu. Augustā Kostanda Rīgas centrā bez maksas dalīja savas grāmatas "Atklāti par sevi un politiskajiem mītiem" eksemplārus. Apvienība vēlēšanās neieguva nevienu vietu. Lai gan 9. Saeimas vēlēšanās Kostanda nepiedalījās, viņš bija viens no partijas "Par prezidentālu republiku" kandidātiem 10. Saeimas vēlēšanās. Partija Saeimā netika ievēlēta.
Privātā dzīve
O. Kostanda ir precējies, viņam ir 3 bērni. 1999. gadā viņš piedalījās Latvijas grieķu kopienas "Patrida" dibināšanā un ir tās prezidents.
Daniils Turkovs
Daniils Turkovs (dzimis Jūrmalā) ir bijušais Latvijas futbolists, uzbrucējs.
2010. gada 17. novembrī viņš debitēja Latvijas izlasē spēlē pret Ķīnas izlasi, sākot spēli sākumsastāvā.
Pēc labas sezonas Skonto FC sastāvā, 2011. gada janvārī Turkovs noslēdza līgumu ar Ungārijas klubu Zalaegerszegi TE.
2012. gadā Turkovs atgriezās Latvijā, parakstot līgumu ar FK Ventspils. 2013. gadā viņš pārgāja uz Polijas klubu GKS Bełchatów, kur nospēlēja divas sezonas. 2016. gada februārī Turkovs parakstīja līgumu ar FK Jelgava. Pirms 2017. gada sezonas pārgāja uz citu Virslīgas klubu Riga FC.
Podembices apriņķis
Podembices apriņķis ir apriņķis Polijā, Lodzas vojevodistes ziemeļrietumos. Robežojas ar Lodzas vojevodistes Lenčicas, Zgežas, Pabjaņices, Laskas, Zduņskas Volas un Seradzas apriņķiem, kā arī Lielpolijas vojevodistes Turekas un Kolo apriņķiem.
Erīda (pundurplanēta)
Erīda, arī Erida, oficiālais nosaukums 136199 Eris (simbols: ), pazīstama arī ar nosaukumiem 2003UB313 un Ksena, ir Saules sistēmā masīvākā no zināmajām pundurplanētām, taču ne lielākā pēc diametra — Erīdas diametrs ir aptuveni 2326 ± 12 km liels, iekams Plutona diametrs ir teju 2372 ± 4 km liels. Tomēr Erīda ir devītais masīvākais ķermenis orbītā ap Sauli (tā ir par 27% smagāka nekā Plutons).
Erīda ir viens no transneptūna objektiem. To 2005. gada janvārī atklāja amerikāņu zinātnieks Maikls Brauns ar saviem kolēģiem no Kalifornijas Tehnoloģiju institūta. Erīda atrodas Koipera joslā, kas savukārt atrodas aiz Plutona orbītas. Šis objekts ir masīvāks par Plutonu, tāpēc sākotnēji domāja, ka to varēs uzskatīt par desmito Saules sistēmas planētu.
Džaisuma Saidi Ndure
Džaisuma Saidi Ndure (Jaysuma Saidy Ndure; dzimis ) ir Gambijas izcelsmes Norvēģijas vieglatlēts, kas startē sprinta distancēs.
Kopš 2006. gada pārstāv Norvēģiju starptautiskajās sacensībās, līdz tam pārstāvēja Gambiju. Viņam pieder Norvēģijas rekords 100 metros un 200 metros un Gambijas rekords 200 metros. Viņš ir izcīnījis bronzu 2004. gada Āfrikas čempionātā un 2012. gada Eiropas čempionātā. Piedalījies trijās olimpiskajās spēlēs. 2008. gadā Pekinā sasniedza pusfinālu 200 metros.
2022. gada septembrī Ndure saderinājās ar savu ilggadējo draudzeni Latvijas šķēpmetēju Madaru Palameiku. Pāris dzīvo Latvijā, Mārupē.
XO FM
XO FM ir Latvijas radio stacija. Darbojās kopš 2017. gada. XO FM priekšteči ir Radio 101, Radio Open 101 un ''1. business radio''. Raidstaciju pārvalda SIA ''1. business radio''. Kopš 2022. gada maija XO FM īpašnieks ir SIA “SUPER FM infrastruktūra”. Kopš 2022. gada 20. jūnija pārtrauca darbu ēterā un kļuva par Interneta radio, bet pēctecis tās FM frekvencēs ir Latviešu Hiti.
Vēsture
2013. gada 30. aprīlī Radio 101 izsolē nopirka Krievijas pilsonis, Latvijas pastāvīgais iedzīvotājs Vitālijs Ņikitenko. Radio 101 pārtrauca raidīt 14. maijā, kad to atstāja ētera personības Toms Grēviņš, Egons Reiters un Artis Volfs. 10. jūnijā Radio 101 frekvencēs sāka skanēt Radio Open 101 ar jaunu komandu.
2013. gada augustā tika lemts par radio nosaukuma maiņu uz '''1. Biznesa radio' jeb 1. business radio''. No tā paša gada septembra radio sāka skanēt pilnīgi jaunā formātā. Projekts paredzēja lielāko daļu raidlaika aizpildīt ar uzņēmējiem noderīgu informāciju, dialogiem un konsultācijām. Tika pieaicināti speciālisti no Uzņēmumu reģistra, Valsts ieņēmumu dienesta un citām valsts iestādēm. Dienas gaitā skanēja gan "Biržas ziņas", gan informācija par investoriem un uzņēmējdarbības psiholoģija. Radio strādāja tādi sabiedrībā pazīstami cilvēki kā Egils Zariņš, Āris Jansons un Uldis Štokmanis.
2017. gadā 1. Biznesa radio tika pārdots XO Media Group. Tika izmainīta radio koncepcija, pārtopot no biznesa radio uz džeza mūzikas radio. 2017. gada 18. novembrī 1. Biznesa radio frekvencēs sāka raidīt radio XO FM.
2022. gada 26. maijā uzņēmums SIA “SUPER FM infrastruktūra” (zināms kā radiostacijas EHR uzņēmums) nopirka radiostaciju XO FM.
2022. gada jūnija sākumā tika nolemts, ka radiostacija XO FM pārcelsies uz interneta radio kanālu un kopš 20. jūnija FM frekvencēs skan cits radio Latviešu Hiti, kas ir Latviešu Radio turpinājums.
Raimonds Pauls
Ojārs Raimonds Pauls (dzimis Rīgā) ir latviešu komponists, pianists, politiķis, bijis vairāku Saeimas sasaukumu deputāts.
Mūzikas autors vairākiem mūzikliem, trīs baleta izrādēm, vairāk nekā 50 filmām, tostarp "Vella kalpi", "Limuzīns Jāņu nakts krāsā", "Dāvana vientuļai sievietei", "Teātris", "Ilgais ceļš kāpās" u.c., kā arī daudzām teātra izrādēm. R. Paula dziesmas 11 reizes uzvarēja Mikrofona dziesmu aptaujā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1936. gadā Iļģuciema fabrikas stiklapūtēju meistara Voldemāra Paula un viņa sievas Almas Matildes, dzimušas Brodeles, ģimenē. Viņa jaunākā māsa Edīte Pauls-Vīgnere ir tekstilmāksliniece.
Mācījās Rīgas Mūzikas institūta muzikālajā bērnu dārzā, no 1943. Līdz 1947. gadam mācījās Rīgas pilsētas Spilves pamatskolā. No 1946. gada Raimonds līdztekus mācījās arī Emīla Dārziņa mūzikas skolā.
No 1953. līdz 1958. gadam studēja Latvijas Valsts konservatorijas Hermaņa Brauna klavieru klasē, vēlāk pie profesora Jāņa Ivanova apguva kompozīciju (1962—1965).
No 1964. līdz 1971. gadam R. Pauls bija Rīgas estrādes orķestra mākslinieciskais vadītājs un diriģents. 1968. gadā kļuva par Latvijas Komponistu savienības biedru.
Gatavojoties 1970. gada Dziesmu svētkiem, Kultūras ministrija nolēma R. Paula dziesmu "Liepājai" pielāgot vīru korim, pārdēvējot to par "Manai pilsētai". Uz Dziesmu svētku simtgadi 1973. gadā R. Pauls uzrakstīja oriģinālu dziesmu ar Jāņa Petera vārdiem "Manai dzimtenei".
1990. gadu vidū Pauls bija Latvijas Radio džeza orķestra "Big bends" mākslinieciskais vadītājs. Viens no 2002. gadā izveidotā jauno mūzikas izpildītāju konkursa "Jaunais Vilnis" idejas autoriem, organizētājiem un žūrijas vadītājiem (līdz 2010. gadam).
Politiskā darbība
No 1985. līdz 1989. gadam Raimonds Pauls bija LPSR Augstākās Padomes deputāts, arī Kultūras ministrs Viļņa Edvīna Breša vadītajā Ministru padomē. 1989. gadā viņu ievēlēja PSRS Tautas deputātu padomē no Latvijas Tautas frontes saraksta.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas bija kultūras ministrs arī Ivara Godmaņa valdībā (1990—1993). 1992. gadā ar R. Paula rīkojumu slēdza Ādolfa Šapiro vadīto Jaunatnes teātri.
1993. gadā R. Pauls iesaistījās partijā "Latvijas Ceļš" un ieņēma kultūras ministra amatu Valda Birkava valdībā. Pēc pilnvaru beigām kļuva par Valsts prezidenta Gunta Ulmaņa padomnieku kultūras jautājumos. 1998. gadā piedalījās Jaunās partijas dibināšanā un kļuva par partijas pirmo priekšsēdētāju līdz 2000. gadam, no tās ievēlēts 7. Saeimā. 1999. gadā R. Pauls kandidēja uz Latvijas Valsts prezidenta amatu, bet pēc pirmās kārtas balsojuma atteicās kandidēt otrajā kārtā (par Valsts prezidenti kļuva Vaira Vīķe-Freiberga).
2002. gadā R. Pauls mainīja politisko piederību un 8. Saeimā tika ievēlēts no Tautas partijas. 8. Saeimas darbības laikā debatēs no Saeimas tribīnes piedalījās tikai vienu reizi. Ievēlēts arī 9. Saeimā, kuras pēdējā darbības gadā neveica pārreģistrāciju Tautas partijā. 10. Saeimas vēlēšanās R. Pauls vairs nekandidēja un līdz ar 9. Saeimas pilnvaru beigām pārtrauca politisko darbību.
Ģimene
1962. gadā Raimonds Pauls salaulājās ar Svetlanu (Lanu) Epifanovu (1939–2023), meita Anete (1962). Viņa vectēvs Ādolfs Pauls (1885–1975) bija dzimis Rīgā, bet Krievijas Impērijas laikā izceļojis uz tai piederošo Polijas daļu. Pirmā pasaules kara laikā ģimene devās bēgļu gaitās uz Petrogradu, pēc karu beigām atgriezās dzimtenē un 1921. gadā lūdza uzņemt Latvijas pavalstniecībā sievu Aleksandru (dzimušu Četiņiku, 1889-1972) un trīs bērnus. Viņu vecākais dēls Voldemārs (Vladimirs) Pauls (1911-1996) apprecējās ar Almu Matildi Brodeli (1904-1982), viņiem piedzima trīs bērni Gunārs Voldemārs (1934-1935), Raimonds Ojārs (1936) un Edīte (1939).
Izraēlas ķēniņvalsts
Izraēlas ķēniņvalsts bija ebreju valsts, kas pastāvēja kā vienota monarhija no 1020. gada p.m.ē līdz 931. gadam p.m.ē. Arī pēc sadalīšanās turpināja pastāvēt kā viena no divām ebreju valstīm līdz 722. gadam p.m.ē. kad to iznīcināja Asīrijas impērija.
Izveidošana un sadalīšanās
Atbilstoši Bībelei, divpadsmit ebreju ciltis sākotnēji bija apvienojušās konfederācijā, ko vadīja Dieva iedvesmoti soģi. Tiek uzskatīts, ka 1020. gadā p.m.ē. soģis Samuēls paklausot cilvēku lūgumiem, izvēlējās Saulu par pirmo Izraēlas ķēniņu.
15 Bet Tas Kungs dienu agrāk, pirms Sauls nāca, bija atklājies Samuēlam, sacīdams: 16 "Rītdien ap šo laiku Es pie tevis sūtīšu kādu vīru no Benjamīna zemes; to tev būs iesvētīt par vadoni Manai Israēla tautai, jo viņš Manu tautu atbrīvos no filistiešu rokas; Es esmu uzlūkojis Savas tautas postu, tāpēc ka viņu žēlabas ir nonākušas pie Manis." 17 Kad Samuēls ieraudzīja Saulu, tad Tas Kungs arī deva viņam ziņu: "Redzi, šis ir tas vīrs, par kuru Es tev sacīju, ka viņam ir jāvalda pār Manu tautu."