cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ģertrūdes iela (Rīga)
Ģertrūdes iela ir vietējas nozīmes iela Rīgā, Centra rajona Centra un Latgales priekšpilsētas Avotu apkaimēs. Tā sākas krustojumā ar Krišjāņa Valdemāra ielu pilsētas centra ziemeļu daļā kā caurbrauktuve 1. stāva līmenī zem ēkas Krišjāņa Valdemāra ielā 28, virzoties taisni uz centra dienvidaustrumiem, iela beidzas krustojumā ar Valmieras un Satekles ielām. Kopējais ielas garums — 1962 metri, posms no Skolas ielas līdz Aleksandra Čaka ielai klāts ar bruģa segumu, atlikušajā ielas daļā ieklāts asfalts. Visā garumā autotransporta satiksmei atvēlētas pa vienai braukšanas joslai katrā virzienā, vienīgi posms no Krišjāņa Valdemāra ielas līdz Skolas ielai nav paredzēts pilnīgai automašīnu caurbraukšanai (1. stāva līmenī zem ēkas masīva Skolas ielā 21 izveidota gājēju eja). Lielākajā daļā ielas gar brauktuves malām ierīkotas pašvaldības maksas autostāvvietas. Ģertrūdes ielu ar Daugavpils ielu un vienlaikus ar Maskavas forštati savieno gājēju tunelis zem dzelzceļa līnijas Rīga—Lugaži uzbēruma.
Vēsture
Livonijas Konfederācijas laikā mūsdienu Ģertrūdes ielas apvidū atradās priekšpilsētas Raunas vārti (aptuveni tagadējā Ģertrūdes un Brīvības ielu krustojuma tuvumā), aiz kuriem sākās ceļš uz Rīgas arhibīskapa Raunas pili. Vissenākās atrodamās liecības par ielas pastāvēšanu datējamas ar 1754. gadu, kā liecina arhīvu ieraksti 19. gadsimta sākumā iela saukta par Lielo Kalēju ielu saistībā ar šajā priekšpilsētas daļā, pie Tērbatas lielceļa (tagadējās Tērbatas ielas), esošajām kalēju darbnīcām. Pēc Rīgas vaļņu nojaukšanas 1864. līdz 1866. gadā uz Lielās Kalēju ielas no jauna uzcēla Svēto Ģertrūdes baznīcu, kas jau kopš 15. gadsimta tika saukta ceļotāju aizgādnes Sv. Ģertrūdes (626-659) vārdā. Dievnama celtniecība tika pabeigta 1869. gadā.
1885. gadā labiekārtoto ielu pārdēvēja nesen uzceltās baznīcas vārdā par Ģertrūdes ielu. Pēc Latvijas okupācijas 1950. gadā Ģertrūdes ielu, par godu komunisma ideologam Kārlim Marksam, pārdēvēja par Kārļa Marksa ielu. 1990. gada pirmajā pusē tā atguva savu iepriekšējo Ģertrūdes ielas nosaukumu.
Infrastruktūra
Ģertrūdes iela, pateicoties tās ģeogrāfiskajam novietojumam, ir viena no samērā klusajām pilsētas centra ielām, līdz ar to kultūrvēsturiski nozīmīgo daudzstāvu īres namu pirmajos stāvos savu vietu raduši daudzi nelieli veikaliņi (pārtikas, apģērbu, sadzīves preču), kafejnīcas, bāri, naktsklubi, aptiekas. Ielā atrodas arī vairākas ar izglītības nodrošināšanu saistītas iestādes.
Sabiedriskais transports
Ielas posmā no Tērbatas ielas līdz Valmieras ielai kursē 1. maršruta trolejbusi, ar kuriem iespējams nokļūt Esplanādes, Brīvības pieminekļa un Klusā centra apkārtnē. Nokļūšanai līdz Centrālajai dzelzceļa stacijai un daļai no Rīgas mikrorajoniem uzsvars tiek likts uz ielu šķērsojošajām galvenajām ielām (Krišjāņa Valdemāra, Brīvības, Krišjāņa Barona, Aleksandra Čaka, Avotu un Valmieras ielas), kurās nodrošināta lielākās daļas pilsētas autobusu un trolejbusu maršrutu kustība, Krišjāņa Barona ielā pieejams arī tramvajs.
Apvienotā Anglijas lielloža
Vēsture
Ar nolūku reizi gadā svinēt sava patrona Jāņa Kristītāja dienu un apspriest kopīgās lietas 1717. gada 24. jūnijā Londonas alus sētā Goose and Gridiron sapulcējās četru Londonas ložu pārstāvji. Par pirmo lielmeistaru tika izvēlēts Antonijs Seijers (Anthony Sayer), ko pēc gada nomainīja Džordžs Peins (George Payne), bet pēc trim gadiem hercogs Džons Montagjū (John Montagu). Rakstiskas ziņas par "senajiem" un "brīvajiem" mūrniekiem Anglijā un Skotijā saglabājušās no vismaz 15. gadsimta. Īrijas un Skotijas lielložas uzskatīja Londonas lielložas jaunievedumus par senās kārtības pārkāpumiem. Seno tradīciju piekritēji 1751. gada 17. jūlijā nodibināja savu lielložu, ko nosauca par "Seno Anglijas lielložu" (Antient Grand Lodge of England). Viņi ticēja, ka piekopj senāku un tīrāku brīvmūrniecības rituālu, tāpēc 1717. gadā dibināto lielložu dēvēja par "Moderno". tikai 1809. gadā abas lielložas sāka sarunas par apvienības izveidi, kas beidzās 1813. gada 27. decembrī ar Apvienotās Anglijas lielložas izveidi ar karaļa jaunāko dēlu Saseksas hercogu princi Augustu (Prince Augustus, Duke of Sussex) kā lielmeistaru. Kombinēto rituālu nosauca par "emulācijas rituālu".
Joda skaitlis
Joda skaitlis jeb jodskaitlis rāda, cik gramu joda iespējams pievienot 100 g nepiesātināta organiskā savienojuma, kas satur dubultsaites (piemēram, tauku). Jodu taukos var pievienot tie karbonskābju ogļūdeņražu atlikumi, kuros ir divkāršā saite. Jo vairāk divkāršo saišu ir karbonskābju ogļūdeņraža atlikumā, jo vairāk joda tas var pievienot. Nepiesātinātākiem savienojumiem jodskaitlis ir augstāks. Aromātisko ogļūdeņražu benzola gredzens ar jodu nereaģē, tādēļ ar jodskaitli var novērtēt nepiesātināto ogļūdeņražu piemaisījumus aromātiskajos ogļūdeņražos. Visbiežāk jodskaitli lieto tauku un taukskābju analīzēs.
Lai noteiktu joda skaitli, analizējamos taukus vai eļļu izšķīdina tetrahlorogleklī vai hloroformā un pievieno zināmu daudzumu titrēta ICl vai IBr šķīduma ledus etiķskābē. Ļauj reaģēt 1—2 stundas. Pēc tam pievieno 10% KI šķīdumu un attitrē ar nātrija tiosulfātu brīvo jodu, kas izdalījies no neizreaģējušā ICl vai IBr.
Rastafari
Rastafari ir reliģiska kustība, kas radusies Jamaikā 20. gadsimta 30. gados. Rastafarieši tic, ka Etiopijas imperators Haile Selasije I ir Dieva inkarnācija, mesija, kas vadīs visus Āfrikas iedzīvotājus un visas pasaules melnādainos iedzīvotājus uz brīvību. Imperatora oficiālie tituli “Karaļu karalis”, “Kungu kungs”. “Jūdas cilts uzvarošā lauva”, “Dāvida pēcnācējs” tiek uzskatīti par norādēm uz mesiju. Vārds "Jah" ir Bībeles "Jehova" saīsinājums. Vārds "Rastafari" cēlies no Rasa Tafari Makonnena, kas bija Hailes Selasijes I vārds pirms kronēšanas.
Reliģiskā kustība sākās starp Jamaikas zemniekiem un strādnieku pārstāvjiem 30. gadu sākumā. To ietekmēja Markusa Gārvija “Atpakaļ uz Āfriku” kustība, kura uzskatīja, ka visiem melnādainajiem Amerikas iedzīvotājiem jāatstāj sava bijusī verdzības vieta un jāatgriežas Āfrikā. Ticība tam, ka Haile Selasije I ir mesija, Jamaikā sākās pēc tam, kad žurnāls Time publicēja reportāžas par viņa kronēšanas ceremoniju 1930. gadā. Tajā laikā imperators bija vienīgās pilnībā neatkarīgās Āfrikas valsts monarhs. Haile Selasije I nekādi neveicināja rastafari kustību, jo bija pārliecināts Etiopijas Pareizticīgās baznīcas ticīgais. Viņa publiskā attieksme pret rastafari bija robežās starp līdzjūtību un pieklājīgu interesi.
Lielu impulsu rastafari kustības izplatībai deva regeja mūzikas popularitāte, it sevišķi Bobs Mārlijs, kas dziedāja par rastafari ticību. 2000. gadā pasaulē bija apmēram viens miljons rastafariešu. 5—10% Jamaikas iedzīvotāju sevi identificē kā rastafarieši. Lielākā daļa rastafariešu ir veģetārieši vai arī ēd tikai produktus, kuri ir atļauti Vecajā Derībā.
Pirmsākumi
Kustības pirmsākumos tai nebija pašreizējā nosaukuma, un tā ir afrojamaikiešu un afrokarībiešu pašapziņas meklējumu ceļš un centieni apzināt savas afrikāniskās saknes un atjaunot pirms 400 gadiem pazaudēto saikni ar Āfriku. Kustības idejiskais sākums bija melnādaino tiesību aizstāvja Markusa Gārvija aktīvā politiskā un reliģiskā darbība. Savās publikācijās un runās viņš mudināja melnādainos atgriezties Āfrikā un apzināties savas etniskās saknes. Gārvijs nodibināja starptautisku organizāciju, lai saliedētu Jamaikas un Karību afrikāņus un uzlabotu melnādaino stāvokli gan Karību reģionā, gan visā pasaulē. Gārvijs sludināja, ka Eiropas kolonizatori netaisnīgi izveduši melnādainos no to dzimtenes un verdzības gados ieaudzinātā pakļaušanās ir noplicinājusi melnādaino pašapziņu. Balto cilvēku represijas nomākušas afrikāņu intelektuālo attīstību, līdz ar to melnādainie paši sāk noticēt, ka nav nemaz citas alternatīvas un ka atrašanās „Babilonijas gūstā” ir viņu liktenis.
Gārvijs aicināja lepoties ar savu afrikānisko izcelsmi, atteikties no svešās „Babilonijas” kultūras un gaidīt to dienu, kad Āfrikā tiks kronēts karalis, kas atjaunos taisnību un ļaus viņiem atgriezties savā patiesajā dzimtenē, jo Dievs viņiem jau ir piedevis un līdz ar to „Babilonijas gūsts” ir beidzies. Lai raksturotu savu stāvokli, Gārvija sekotāji izmantoja Babilonijas un Ciānas jēdzienus, izceļot sava un ebreju tautas likteņa līdzības. Babilonija nozīmēja gūstu svešā kultūrā, īpaši ASV, un ar Babiloniju tika saprasta visa balto cilvēku pasaule kopumā, kas ar visiem līdzekļiem cenšas apspiest melnādainos. Arī līdzšinējais balto cilvēku Bībeles skaidrojums tiek uzskatīts par savtīgu un tādu, tas kalpo Babilonijas interesēm. Šī paša iemesla dēļ rastafarieši seko īpašai svētajai grāmatai Holy Piby, kuras autors ir Roberts Rodžerss, Afro Atlkiāņu Konstruktīvās baznīcas dibinātājs. Arī Gārvijs, līdz izveidoja Gervītu ortodoksālo baznīcu, bija ordinēts šīs baznīcas priesteris.
Starp Āfrikas valstīm īpaši tiek izcelta Etiopija kā valsts, kurā pēc taisnības atjaunošanas varēs atgriezties visi kādreiz no Āfrikas izvestie melnādainie, tā ir visu no Afrikas izvesto „Ciāna”, kurā viņi, tāpat kā Izraēla tauta pēc „Babilonijas gūsta”, atgriezīsies kā savā tēvzemē. Šādai īpašai cieņai pret Etiopiju ir vairāki iemesli. Etiopija no pārējām Āfrikas valstīm atšķīrās ar to, ka joprojām bija saglabājusi neatkarību no kolonizatoriem un tādēļ iemiesoja apsolītās zemes tēlu. Cits, senebreju rakstos balstīts, pieņēmums apgalvo, ka etiopieši ir tieši Izraēla tautas pēcteči, jo Šēbas (karaliste tagadējās Etiopijas teritorijā) karalienei, kas minēta Torā, atgriežoties no ķēniņa Zālamana apmeklējuma, piedzimis dēls Meneliks, kas ir Etiopijas karaļu galma priekštecis. Rakstos bērna esamības fakts nav minēts burtiski, bet tā ir frāzes „..un viņš deva karalienei visu, ko tā vēlējās....” interpretācija.
Gārvija pravietojumos Etiopija nozīmēja Āfriku kā tādu, un svarīgi bija vēsturi izjust vairāk intuitīvi nekā hronoloģiski, akcentējot simbolisko līdzību starp Izraēla tautu un no Āfrikas izvestajiem cilvēkiem. Pēc rastu domām, tieši tagadējās Etiopijas teritorija bija vieta, kur Dievs radīja cilvēku, un līdz ar to Etiopija ir visas cilvēces šūpulis. Gārvijs izvirzīja arī intersantu ideju, ka patiesībā visi Bībeles patriarhi, kā arī Jēzus ir bijuši melnādaini un oficiālā baznīca šo faktu neatzīst, bet turpina ikonogrāfijas tradīcijā Jēzu, Mozu un citas Bībeles personas attēlot kā cilvēkus ar gaišu ādas krāsu. Arī šobrīd joprojām nav skaidrības, kāds īsti Jēzus izskatījās. Nesenā mēģinājuma rekonstruēt potenciālo Jēzus izskatu rezultāts norādīja, ka Jēzus ir bijis ar tumšu ādas krāsu un nemaz ne tāds, kādu to attēlo Romas Katoļu baznīca, protestanti un pareizticīgie.
Rasa Tafari kronēšana
Aizbraucot uz ASV, 1916. gadā, Gārvijs uzrunāja savus sekotājus, sakot: "Vērsiet savus skatienus uz Āfriku, tur tiks kronēts melnādains karalis, viņš būs glābējs." 1930. gadā Etiopijā tika kronēts karalis Rass Tafari, kurš, kāpjot tronī, pieņēma vārdu Haile Selasije I, kas tulkojumā nozīmē „Trīsvienības vara”. Šo notikumu jamaikieši uztvēra kā Gārvija pravietojuma piepildīšanos un pasludināja Haili Selasiju I par dieva Jah inkarnāciju. Pats Gārvijs gan rastafariešus nodēvēja par trakiem fanātiķiem un neatzina Hailes Selasijes dievišķumu, tomēr rastafarieši to uztvēra kā papildu apliecinājumu, jo arī citi pravieši vēsturē nav apzinājušies sava pravietojuma svarīgumu. Kad Gārvijam tika izvirzīta apsūdzību nodokļu lietā (kas gan vēlāk izrādījās nepamatota) un viņa vadītā kustība izformējās, turpmāk par vienu no redzamākajām figūrām kļuva Leonards Hovels, kurš pārņēma rastafari kustības vadību. Paralēli Hovela vadītajai grupai pastāvēja vēl vismaz divas, kurām bija dažādi ieskati, kā attīstīt rastafari ideju, tomēr var runāt par dažām kopīgām idejām — visas grupas nosodīja koloniālismu, bija par afrikāņu atgriešanos dzimtenē un atzina Haili Selasiji par dzīvo Dievu. Šī jau sākumā iedibinātā decentralizācija ir raksturīga visai kustībai līdz pat mūsdienām. Hovels izvirzīja sešus agrīnās rastafari kustības pamatprincipus: naidu pret balto rasi, melnās rases pārākumu, atriebību baltajiem, Jamaikas un koloniālās varas iestāžu neatzīšanu, gatavošanos atgriezties Āfrikā un Hailes Selasijes I atzīšanu par Dievu. Saasinoties Jamaikas ekonomiskajām problēmām, Hovela vadītā rastafari kustība kļuva politiski aktīva un piedalījās dažādās protesta akcijās pret nabadzību un rasu segregāciju Jamaikā. Jamaikas policija agresīvi apspieda protestētājus, un daudzi sadursmēs gāja bojā. Hovels ar saviem sekotājiem izveidoja rastafariešu ciemu "Pinnacle" (tulk. "Smaile"), kuru 50. gadu beigās iznīcināja Jamaikas policija, līdz ar to iezīmējot rastafarisma pirmā posma beigas.
1966. gada 21. aprīli Jamaikā viesojās pats Heile Selasije I. Lidostā viņu sagaidīja simts līdz divsimts tūkstoši rastafari. Sagaidītājiem stundu nācās pārliecināt imperatoru, ka, atstājot lidmašīnu, viņš būs drošībā. Heile Selasije I vienojās ar rastafariešu vecākajiem, ka tiem, kas gribēs doties uz Etiopiju, viņš piešķirs zemes platību, tomēr pirms domas par pārcelšanos viņiem vajadzētu izcīnīt Jamaikas brīvību, nevis emigrēt, bēgot no problēmām. Taču tiem rastafari, kuri vēlējās pārcelties uz Etiopiju, imperators uzdāvināja zemes gabalu Šašamanē (Shashamane), kur joprojām pastāv rastafari komūna.
Pārmaiņas kustībā
Paradoksāli, bet rastafari kustības uzplaukuma laiks sakrita ar Hailes Selasijes I nāvi. Protams, sākumā šis fakts radīja krīzi rastafaru vidū, jo daudzi nespēja pieņemt to, ka Dievs var nomirt, un tāpēc radās dažādi izskaidrojumi. Daļa rastafaru uzskatīja, ka Haile patiesībā nav miris, bet tā ir „Babilonijas” sazvērestība, lai maldinātu rastafariešus un liktu viņiem apšaubīt savu ticību, citi savukārt apgalvoja, ka šis gadījums pilnīgi neko nenozīmē, jo Haile Selasije ir kļuvis par ēterisku būtni un no augstākās vietas Etiopijā – „Ciānas kalna” – raugās uz pasauli un ir kopā ar ikvienu. Kraso izmaiņu pamatā ir arī rastafari ideju izplatība ar mūzikas un jo īpaši ar regeja vēsti. Rastafari idejām kļūstot universālākām, repatriācijas ideja, kas 50. un 60. gados tika saprasta burtiski, kļuva vairāk simboliska. Pilnībā tika atcelti arī sākotnējie rasistiskie principi, to vietā rastafari kustība iestājas par visu cilvēku solidaritāti un atsacīšanos no jebkāda veida rasisma. Šo pārmaiņu pamatā ir Hailes Selasijes runa ANO kongresā, kurā viņš nosodīja rasismu, un jaunais rastafari kustības atzars „12 Izraēla ciltis”, kas arīdzan iestājas pret visām rasisma formām. Haile Selasije savā runā teica:
Reliģiskie uzskati, prakse un dzīvesveids
Rastafari kustībai nav noteikta reliģiskā centra vai garīdzniecības aparāta. Rastafari baznīca pirmām kārtām ir viņa ķermenis, jo viņu Dievs vienmēr ir klātesoša katrā cilvēkā, tāpēc nav nepieciešama kāda formāla institūcija, bet svarīgi ir panākt iekšējo brīvību no aizspriedumiem un varas sistēmu žņaugiem. Zīmīgi ir tas, ka paši rastas noraida apzīmējumu „rastafariānisms”, jo „ismi” [mormonisms, jūdaisms, kapitālisms, u. tml.], viņuprāt, ir raksturīgi naudas sabiedrībai - „Babilonijai”, kuras daļa viņi nevēlas būt. Viņi uzskata, ka stāv pāri visām „ismu” kolīzijām un to cīņām par ietekmi. Ideju fiksēšana „ismos”, viņuprāt, tikai veicina konfliktus un atsvešina cilvēkus. Tomēr ir daži priekšstati un idejas, kas pasaulē vieno apmēram 700 000 cilvēku, kuri sevi uzskata par rastafariešiem. Viena no šādām idejām ir atteikšanās no Babilonijas kultūras un kārdinājumiem, ko tā sniedz, tā vietā izvēloties dzīvi saskaņā ar dabu un atrašanos Dieva emanācijā. Ar Babilonu tiek saprasta visa tā pasaule, kas iemieso savtīgumu, melus, naudas pielūgšanu un liekulību. Ja „Babilonija” ir rastafari ciešanas un ieslodzījums, tad „Ciāna” ir viņa patiesās mājas, to, kas ir „Ciāna”, nosaka katra individuālie ieskati. Dažs sapņo par Etiopiju, citam tā ir pavisam abstrakta „atgriešanās”.
Dievs
Augstākā būtne rastafari sekotājam ir Dievs (Jah), kuru katrs var interpretēt citādi, nav vienotas doktrīnas. Pastāv uzskats, ka tas ir saīsinājums no ebreju Jahve (JHW), tomēr tas nav ebreju transcendentais Dievs, kurš nav attēlojams. Rastamani identificē Haili Selasiji ar Dievu, jo uzskata viņu par Dieva inkarnāciju. Tāpat ļoti svarīga ir „I&I” [es un es] ideja. Arī tai nav definēta skaidrojuma. To var saprast kā vēstījumu „viss ir viens”, nav principiālu atšķirību starp „es” un „ne-es”, jo visā pasaulē un mūsos JAH ir klātesošs. Attiecībā pret Dievu viss ir viens. Šajā idejā var just hinduisma ietekmes, kur, atmetot Majas plīvuru attiecībā pret Brahmanu, viss kļūst viens. Hindusima ietekme skaidrojama ar lielo emigrantu skaitu no Indijas, kas apmetās Jamaikā. Rastafarisma reliģiskajiem ieskatiem raksturīga Dieva personificēšana, Dievs viņiem ir visspēcīgs tikai tad, ja ir iedomājams, kā dzīvs cilvēks. Viņiem šķiet pilnīgi aplami pielūgt Dievu, kuru viņi nepazīst. Dieva transcendēšana, kā arī pēcnāves dzīves apsolījumi ir tikai balto cilvēku baznīcas ierocis, lai novērstu melnādainos ļaudis no vēlēšanās izmainīt apstākļus šajā pasaulē un no cīņas par savām tiesībām. Rastafari kustībai nav kāda īpaša tekstu kanona, bet ir daži raksti, kas veido liturģiskos tekstus; tās ir dažas daļas no Bībeles, kaut gan kopumā Bībele netiek atzīta. Vislielākā nozīme ir svētajai grāmatai „Holy Piby” un „Kebra Negas” grāmatai, kas stāsta par Etiopijas karaļa Solomona un viņu pēcteču ģenealoģiju un dzīvi. Arī rastafari reliģiskajai praksei nav raksturīga kāda formalizēta ceremonija, pārsvarā izplatītā ir „pārdomu” prakse. Parasti tā noris neformālā grupiņā, kas sasēdusies aplī, vienam no grupas noskaitot īsu lūgšanu, aizdedzinot pīpi ar „svēto augu” – marihuānu – un to tālāk nododot pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, katrs ievelk dūmu un izsakās par kādu reliģisku, sociālu vai ētisku jautājumu.
Marihuāna kā sakraments
Marihuānas izmantošana rastafari reliģiskajā praksē ir ierasta, tā tiek uzskatīta par sakramentu, kas palīdz meditācijā un atklāj patiesību. Pēc viņu domām, tai ir arī ārstnieciskas īpašības. Rastafari uzskata, ka marihuānas lietošana ir attaisnojama, norādot uz atsevišķām vietām Bībelē:
Aizliegumu izmantot marihuānu rastamani uzskata par Babilonijas bailēm no tā, ka cilvēki apzinot patiesību, atteiktos no „Babilonijas” sistēmas. Tai vietā „Babilonija” atļauj alkohola lietošanu, kas atšķirībā no marihuānas nevis atklāj patiesību, bet apdullina cilvēku, tādējādi novēršot viņa uzmanību no patiesības. Bobs Mārlijs kāda intervija saka:
Dredi
Rastafariešu reliģiski antropoloģiskā pazīme ir īpašs matu sakārtojums, tā saucamie dredi. Drediem ir dažāda nozīme. Tie ir kā protests pret balto cilvēku rūpīgi ķemmētajiem, taisnajiem matiem un vienlaikus lauvas mežonīgo krēpju simbols, kas tos garīgi vieno ar Haili Selasiji, jo, turpinot Zālamana dinastiju, viņš pārmantojis apzīmējumu „Jūdu cilts karojošais lauva”. Dredi, tāpat kā ebrejiem kipas, ir arī atpazīšanas zīme, pēc kuras Dievs pazīs savus sekotājus un apokalipses dienā aiz drediem uzraus debesīs. Dredi vairāk ir citu sadzīves regulu sekas nekā īpaši kultivēta frizūra, kā tas ir Rietumos. Rastmaniem ir aizliegts skūties, griezt matus un mazgāt tos ar nedabiskiem līdzekļiem. Aizliegumu viņi pamato ar Toras trešajā grāmatā rakstīto:
Ēšanas paradumi
Īpašas regulas attiecas uz ēdienu izvēli. Rastafarieši ievēro stingru diētu, ko tie sauc par „Ital”. Tā ir pārtika, kuru nav skārušas nekādas ķīmiskās piedevas un sāls. Tāpat ēdienam jābūt pēc iespējas mazāk apstrādātam. Vēlams ir arī veģetārs uzturs, izņēmums ir zivis, kas ir mazākas par 25 centimetriem. Ēdienam ir jābūt kā saiknei ar dabu un ķermeņa terapijai, jo rastas neatzīst farmaceitiskos preparātus. Rastas nepīpē tabaku, nelieto ne alkoholu, ne kafiju, atļautas ir dažādas zāļu tējas. Stingri aizliegtas ir narkotikas, taču marihuānu rastafarieši neuzskata par narkotiku, jo tā ir viņu sakraments.
Simboli
Blakus tādiem simboliem kā dredi un marihuāna nozīmīgs ir Etiopijas karogs un tā krāsu salikums — zaļā, dzeltenā un sarkanā krāsa, kā arī lauva. Zaļā krāsa simbolizē Etiopija dabas skaistumu, dzeltenā zemes bagātības — zeltu, sarkanā simbolizē visu melnādaino ļaužu ciešanas. Melna lauva simbolizē imperatoru Haili Selasiji, kā arī melnā krāsa norāda uz rastamanu melno ādas krāsu.
Izplatīta rastamanu vidū ir arī „Binghis” deju ceremonija, kas noris, daudziem rastafariešiem sanākot zem telts un dejojot perkusiju ritmā līdz rītam.
Rastafari kustība 21. gadsimtā
Arī šobrīd rastafari kustībai nav noteikta centra, daudzi rastas pat uzsver, ka rastafari idejas ir vairāk dzīvesveids, ne reliģija un tāpēc sevi neidentificē ar kādu noteiktu reliģisku organizāciju. Formāli var runāt par trim „namiem”, kas šobrīd veido rastafari oficiālo kodolu - „Niabingi” [Nyahbinghi], „Bobo Ašanti” [Bobo Ashanti] un „Divpadsmit Izraēla ciltis”. Katra grupa savstarpēji atšķiras ar atšķirīgām teoloģiskām niansēm. Tā, piemēram, „Niabingi” saglabā ieskatu, ka Haile Selasije ir augstākā Dieva JAH reinkarnācija, un seko tradicionālajiem rastafari reliģiskajiem ieskatiem. „Bobo Ašanti” nams ir organizācija, kuru 50. gados nodibinājis Čārlzs Edvards. Tās biedri dzīvo ekociematam līdzīgā komūnā, ko sauc par „Bobo kalnu”. Viņiem trīsvienības izpratni veido Markusas Gārvejs, Haile Selasije un kustības vadītājs Čārlzs Edvards. Haile Selasije I ir visaugstākais Dievs JAH, Markus Gārvejs – pravietis, un Čārlzs Edvards – augstākais priesteris. Bobo Ašanti kustības locekļi tic melno cilvēku pārākumam un uzskata sevi par īstajiem izraēliešiem un Etiopiju – par patiesu Jeruzalemi. „Divpadsmit Izraēla cilšu” nama teoloģisko atšķirību veido uzskats, ka Haile Selasije ir Jēzus pārstāvis, kas atgriezies, lai piepildītu Dāvida derību. „Divpadsmit Izraēla ciltis” neuzsver melnās rases izredzētību, bet aicina visus apvienoties, lai īstenotu evaņģēliju vēsti.
1045. gads
1045. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Blakšu kārta
Zinātniskais nosaukums Hemiptera cēlies no sengrieķu valodas. Vārds ἡμι- hemi latviski nozīmē puse, bet πτερόν - pteron nozīmē spārns, atspoguļojot to, ka daudzām blakšu kārtas sugām priekšējais spārnu pāris ir daļēji ciets - pie spārna pamatnes ciets, bet spārnu galos tie ir membrānas veida.
Morfoloģija
Šīs kārtas visiem kukaiņiem ir dūrejsūcējtipa mutes orgāns posmota snuķīša veidā, kas veidots no caurulītes formas apakšlūpas un 2 stiletveida žokļu pāriem. Snuķītis piestiprināts pie galvas virspuses un atdalīts no tās pamatnes ar kakla plātnīti. Taustekļiem ir 4 vai 5 (retāk 1-3) posmi. Parasti ir divi pāri spārnu, bet bieži ir novērojami reducēti spārni vai pat bezspārnu formas. Visi četri spārni var būt membrānas veida, piemēram, augutīm un cikādēm, vai arī priekšspārni var būt daļēji cieti, piemēram blaktīm. Spārnus šīs kārtas kukaiņi tur plakanus virs muguras (blaktis) vai saliktus kā jumtiņu (augutis un cikādes). Visām sugām aizmugurējie spārni ir membrānas veida, parasti īsāki kā priekšējie spārni. Blakšu kārtas sugām parasti ir labi attīstīti smirddziedzeri, kuru atvere pieaugušajiem īpatņiems atrodas krūšu apakšējā daļā, bet jauniem kukaiņiem - uz vēdera. Dziedzeru izdalījumiem ir pretīga smaka, un blaktis tos lieto, lai atvairītu savus ienaidniekus vai piesaistītu savas sugas pretējā dzimuma pārstāvjus. Attīstība no oliņas līdz pieaugušiem īpatņiem notiek ar nepilnīgu pārvēršanos (nav kūniņas stadijas).
Ekoloģija
Lielākā daļa blakšu kārtas kukaiņu dzīvo uz sauszemes, bet neliela daļa dzīvo ūdenī vai arī uz ūdens virsmas. Uz ūdens dzīvojošie pateicoties tam, ka tiem nesamirkst kājiņas, spēj brīvi skraidīt pa ūdens virsmu (piem. ūdensmērītāji). Arī tropos sastopamās ģintis — Halobaies un Halobalodes dzīvo uz ūdens virsmas okeāna piekrastē. Dažas sugas dzīvo zem zemes vai skudru pūžņos. Lielākā daļa sugu pārtiek no augu barības, t.i. no ziedaugu sulām, kuras tie izsūc ar snuķīša palīdzību. Tas var radīt dažādus augu daļu izkropļojumus, pangas u.c. Dažas sugas pārtiek no sūnu, sēņu un paparžu sulām. Ir formas kas pārtiek gan no augu, gan dzīvnieku barības, piemēram, Podisus, Stiretrus un Rhaphigaster ģintis. Daudzas plēsīgās sugas izsūc dzīvnieku iekšējo šķidrumu, īpaši no kukaiņu kāpuriem. Ir arī sugas, kas izsūc beigtus kukaiņus. Visbeidzot, ir daļa sugu, kas dzīvo pastāvīgu (utis) vai periodisku (gultas blaktis) parazītisku dzīvesveidu. Blakšu kārtas sugas ir izplatītas visās pasaules daļās, bet vislielākā sugu dažādība sastopama Amerikā, īpaši Dienvidamerikā. Šajā ģeogrāfiskajā reģionā ir arī vislielākās blakšu sugas.
Sistemātika
Blakšu kārta (Hemiptera)
Šikoku
Šikoku, arī Sikoku (ja, — ‘četras valstis’), ir viena no četrām lielajām Japānas salām, mazākā un retāk apdzīvotā no tām. Salas dienvidu krastu apskalo Klusais okeāns, ziemeļu — Seto jūra (Japānas iekšējā jūra). Rietumos Bungo šaurums to šķir no Kjusju salas, bet austrumos Kii šaurums šķir no Honsju. Tā ir 50. lielākā sala pasaulē. Šikoku salas platība ir 18 297,78 km2.
Reģions
Šikoku reģionu veido Šikoku sala un apkārt esošās mazākas salās. Reģiona kopējā platība ir ap 18 800 km2. Tas ietver četras Japānas prefektūras — Ehimes, Kagavas, Koči un Tokusimas prefektūru. Šikoku ar Honsju salu ir savienota ar trīs tiltiem. Pirmais no tiem ir Onaruto tilts (Lielais Naruto tilts), kuru pabeidza celt 1985. gadā. 1988. gadā atklāja Lielo Seto tiltu, bet 1999. gadā atvēra Nisiseto maģistrāli.
2015. gadā Šikoku dzīvoja 3,85 miljoni iedzīvotāju. Lielākās pilsētas Šikoku salā ir Macujama (515 tūkstoši iedzīvotāju), Takamacu (419 tūkstoši), Koči (343 tūkstoši), Tokusima (266 tūkstoši), Imabari (171 tūkstotis), Ņiihama (123 tūkstoši), Saidžjo (113 tūkstoši) un Marugame (111 tūkstoši).
Kultūra
Viens no populārākajiem Šikoku iedzīvotāju ēdieniem ir sanuki udon — no nūdelēm gatavots ēdiens.
Muktupāvels
Muktupāvels (sieviešu dzimtē Muktupāvela) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
1997. gada Rīgas domes vēlēšanas
'''1997. gada Rīgas domes vēlēšanas''' notika 1997. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Rīgas domē tika ievēlēti 60 deputāti, tādējādi padarot Rīgas domi par lielāko Latvijā. Vēlēšanās piedalījās 19 kandidātu saraksti, kas veidoti no 821 kandidātiem. Rīgā vēlēšanas notika 150 iecirkņos.
Eikozāns
Eikozāns (CH3(CH2)18CH3) pieder pie piesātinātajiem ogļūdeņražiem - alkāniem. Tā molekulā ir 20 oglekļa atomi. Eikozāns normālos apstākļos ir bezkrāsaina vaskaina cieta viela. Eikozānam ir teorētiski iespējami 366319 struktūrizomēri. Eikozāns ir savienojums ar īsāko oglekļa atomu ķēdi, ko var lietot sveču izgatavošanai. Interesanti, ka eikozāna kušanas temperatūra precīzi atbilst normālai cilvēka ķermeņa temperatūrai.
1997. gada Rīgas domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija (18,34%), bet kopā pilsētas domē iekļuva 17 saraksti. Rīgas domes vēlēšanās piedalījās 169 639 vēlētāji jeb 49,58% no balsstiesīgajiem. Savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 166 365 vēlētāji.
Ievēlētie deputāti
Ievēlēto deputātu saraksts no CVK mājaslapas.
1789. gads
1789. gads (MDCCLXXXIX) bija parastais gads, kurš pēc Gregora kalendāra sākās ceturtdienā. 1789. gads tiek uzskatīts par Jauno laiku beigu gadu. Šajā gadā sākās Franču revolūcija.
Mārtiņš Bondars
Izglītība
Beidzis Rīgas 3. vidusskolu. Izglītību ieguvis Latvijas Universitātē, kur no 1991. līdz 1993. gadam studējis teorētisko matemātiku. No 1994. līdz 1996. gadam studējis Leiklendas koledžā ASV, kur ieguvis bakalaura grādu starptautiskajā uzņēmējdarbībā.
No 1994. līdz 1996. gadam strādājis Leiklendas koledžas Uzņēmējdarbības un ekonomikas departamentā par mācību asistentu. Tāpat no 1995. līdz 1996. gadam bijis starptautiskā mārketinga speciālista asistents Thomas Industries ASV.
2011. gadā ieguvis maģistra grādu publiskajā pārvaldībā Hārvarda Universitātē.
Basketbolista karjera
Trenējies basketbolā skolas gados, pēc tam turpinājis to augstskolas komandā ASV.
Pēc atgriešanās no studijām Latvijā spēlējis basketbolu profesionālā kluba BK "Brocēni" sastāvā, aizvadījis vairākas spēles Eiropas klubu kausa izcīņā. Piecas spēles (1996—1997) aizvadījis Latvijas basketbola izlases sastāvā, spēlējis Polārā kausa izcīņā un 1997. gada Eiropas čempionāta basketbolā kvalifikācijas turnīrā.
Darba gaitas
No 1997. līdz 1999. gadam bijis Latvijas Basketbola savienības ģenerālsekretārs, no 1997. līdz 1998. gadam strādājis par starptautisko lietu speciālistu Latvijas Unibankas Korporatīvo klientu apkalpošanas nodaļā. 1998. gadā bijis Interbaltija Invest direktors.
1998. gadā kļuvis par Ministru prezidenta Viļa Krištopana biroja vadītāju, amatā bijis līdz nākamajam gadam, kad kļuva par Latvijas prezidentes Vairas Vīķes-Freibergas kancelejas vadītāju. Šajā amatā bijis līdz 2006. gadam.
Pēc aiziešanas no prezidentes biroja atgriezies uzņēmējdarbībā. 2006. gadā tika ievēlēts "Latvijas Krājbankas" valdes priekšsēdētāja amatā. Šo amatu pametis 2009. gadā. Līdz 2020. gadam turpinājās tiesvedība pret M. Bondaru un citiem "Latvijas Krājbankas" valdes locekļiem par naudas nelietderīgu izlietošanu un finanšu līdzekļu izzagšanu, kas noslēdzās ar Augstākās tiesas ateikumu kasācijai, līdz ar to spēkā stājušos notiesājošu spriedumu, saskaņā ar kuru M. Bondaram un vēl sešiem bijušajiem "Latvijas krājbankas" valdes locekļiem būs solidāri jāmaksā 15 miljoni eiro, kurus vēlas piedzīt bankas maksātnespējas administrators.
Privātā dzīve
Mārtiņš Bondars ir precējies ar mākslinieci Ievu Bondari, kas pazīstama kā "Misis Latvija 1997" un "Misis Globe 1998". Ģimene dzīvo Mārupē un audzina trīs bērnus: dēlu un divas meitas. Laikā, kamēr politiķis studēja Hārvarda Universitātē, visa ģimene pārcēlās dzīvot uz ASV.
Politiskā darbība
2000. gadā iestājies partijā apvienībā "Tēvzemei un Brīvībai"/LNNK. Kandidējis 2001. gada pašvaldību vēlēšanās uz vietu Rīgas domē no TB/LNNK saraksta, tomēr netika ievēlēts. Izstājies no apvienības pēc neievēlēšanas.
2015. gada sākumā Latvijas Reģionu apvienība izvirzīja Mārtiņu Bondaru kā savu kandidātu Valsts prezidenta vēlēšanās, kurās par prezidentu tika ievēlēts Raimonds Vējonis.
2017. gada sākumā M. Bondars tika minēts kā iespējamais Rīgas pašvaldības vēlēšanu līderis un mēra kandidāts Latvijas Reģionu apvienības un partijas "Latvijas attīstībai" apvienotajā sarakstā. 2017. gada Rīgas domes vēlēšanās kandidēja kā Latvijas Reģionu apvienības un partijas "Latvijas attīstībai" kopējā saraksta līderis un ticis ievēlēts pašvaldībā. 22. jūnijā kļuvis par Rīgas domes deputātu.
2017. gada 28. jūlijā paziņoja par atkāpšanos no politisko partiju apvienības "Latvijas Reģionu apvienība" valdes priekšsēdētāja amata. Decembrī arī izstājās no partijas "Reģionu alianse".
2009.—2010. gada Eirolīgas sezona
2009.—2010. gada Eirolīgas sezona bija 10. starptautiskā basketbola vīriešu klubu sezona Eiropā ULEB pārvaldībā. Sacensībās piedalījās 30 klubi no 15 valstīm. Sezona sākās ar pirmo kvalifikācijas kārtu un beidzās ar finālu. Regulārajā sezonā piedalījās 24 klubi.
Par Eirolīgas čempionu kļuva FC Barcelona klubs no Spānijas Liga ACB, kas finālā uzvarēja Grieķijas A1 Ethniki līgas klubu Pirejas "Olympiacos" ar rezultātu 86:68.
Sacensībās pedadalījās arī 2008.—2009. gada LBL sezonas čempions BK Ventspils. Klubs sāka dalību turnīrā ar pirmo kvalifikācijas kārtu. Tajā divu spēļu summā tika zaudēts Itālijas klubam Trevizo "Benetton" ar 154–161 (78–73 un 76–88). Pēc zaudējuma Eirolīgas kvalifikācijā Ventspils piedalījās 2009.—2010. gada Eirokausa sacensībās.
Pirms sezonas sākuma tika palielināts dalībnieku skaits no 24 uz 30 klubiem. No tiem 8 klubi sacentās kvalifikācijas kārtā, no kuriem 2 kvalificējās Eirolīgas regulārās sezonas turnīram. 22 klubi automātiski kvalificējās regulārajai sezonai.
Pirmā kvalifikācijas kārta
Kvalifikācijas spēles tika aizvadītas 29. septembrī un 2. oktobrī. Uzvarētāji divu spēļu summā kvalificējas otrajai kvalifikācijas kārtai un zaudētāji turpina dalību Eirokausā.
Otrā kvalifikācijas kārta
Kvalifikācijas 2. kārtas pirmās spēles tika aizvadītas 6. oktobrī. Otrā spēle starp "Benetton" un "Orléans" klubiem tika aizvadīta 9. oktobrī un starp "Maroussi" un ALBA tika aizvadīta 11. oktobrī. Uzvarētāji divu spēļu summā kvalificējas Eirolīgas grupu turnīram un zaudētāji turpina dalību Eirokausā.
Regulārā sezona
Regulārā sezona ilga no 2009. gada 15. oktobra līdz 2010. gada 14. janvārim. Sezonas atklāšanas spēlē tikās Telavivas "Maccabi" un Ļubļanas "Olimpija".
Top 16
Top 16 turnīrs notika laika posmā no 27. janvāra līdz 11. martam. Top 16 turnīra kārtai kvalificējās katras regulārās sezonas grupas pirmās četras vietas ieņēmušās komandas. Grupu izloze notika 18. janvārī 13:00 (CET) Barselonā, Spānijā.
Fināla četrinieks
Visas spēles notiek Palais Omnisports de Paris-Bercy arēnā Parīzē, Francijā.
Pusfināli
Visi laiki ir pēc Centrāleiropas vasaras laika.
Voldemārs Irbe
Voldemārs Irbe, saukts arī Irbīte vai Irbītis (1893—1944), bija latviešu mākslinieks. Strādāja galvenokārt pasteļtehnikā, gleznoja ainavas, pārsvarā pilsētas nomaļu skatus, žanra darbus, arī portretus. Viņa darbiem raksturīgs ekspresīvs kompozīcijas un krāsu risinājums.
Biogrāfija
Dzimis 1893. gada 13. novembrī Valkas apriņķa Beļavas pagastā, izteikti reliģiozā pareizticīgo ģimenē. 1928. gadā izdotajā brošūrā „Iz manas dzīves” Irbīte par sevi rakstīja: „Es skaitījos par izcilus neattīstītu un neapdāvinātu. Bet man bija viena laimīga stunda — ticības mācība. Kad nāca vecais diakons, tad teica, ka Irbem esot kauns prasīt, viņam jau pietrūkstot, ko Irbem prasīt. Savas nesekmības dēļ es trīs gadus pavadīju vienā klasē. Toties es biju viens no sekmīgākajiem burlaku romānu lasītājiem." Laikabiedriem pats Irbe arī stāstījis, ka bijis ieskatījies kaimiņu Ilzē, bet tā apprecējusi turīgo dzirnavnieku, un tāpēc Irbe ņēmis un aizbēdzis uz Rīgu.
1908.—1911. gados viņš mācījās Rīgas Daiļkrāsotāju palīdzības biedrības vakara kursos (Vācu amatniecības biedrības skolā) pie Burkarda Dzeņa, Jāņa Kugas, Artūra Cimmermaņa. Laikā no 1911. līdz 1913. gadam mācījās gleznot Jūlija Madernieka studijā. 1914. gadā viņš piedalījās 4. latviešu mākslas izstādē.
1915. gadā pēc tēva nāves iestājās sv. Alekseja pareizticīgo klosterī, bet drīzumā sakarā ar Pirmā pasaules kara frontes tuvošanos, klosteris tika evakuēts uz Krieviju. Voldemārs Irbe pameta klosteri, lai kājām dotos svētceļojumā uz Svēto Zemi un tālāk uz Ēģipti. Sava ceļojuma laikā mākslinieks dzīvoja Pēterburgas, Maskavas klosteros, ceļoja cauri Novočerkaskai, Novorosijskai līdz Kaukāza kalniem, kur apmetās Jaunās Afonas (pie Suhumi) klosterī, bet tālāk netika karadarbības dēļ.
1919. gadā Irbe atgriezās Rīgā, piedalījās latviešu retrospektīvajā mākslas izstādē un īsu laiku strādāja par zīmēšanas skolotāju vairākās skolās. Ilgi gan viņš nevienā no skolām nenoturējās, jo vienā viņa rokas likās par netīru, citās pats par dīvainu. Atsacījās dienēt Latvijas Bruņotajos spēkos reliģisku motīvu dēļ — pārliecība neesot ļāvusi šaut uz cilvēkiem, — ārstu komisija viņu atzinusi par "garīgi nepilnvērtīgu".
Sarīkoja vairākas personālizstādes (1923, 1932, 1934, 1936), nepārtraukti eksponēja darbus savā darbnīcā Brīvības ielā 103, ko regulāri reklamējis laikrakstos un paša izdotajās savu rakstu vai referātu brošūrās. 20.—30. gadu lielāko tiesu klejoja basām kājām Rīgā, Jūrmalā un Tukumā, neticami ātri gleznojot, kā pats izteicies — "pie katra atsevišķa darba strādājot tik ilgi, cik nenoguris varot nostāvēt uz vienas kājas". Gleznoja ainavas, pārsvarā Rīgas un tās apkārtnes, Jūrmalas un Tukuma nomaļu skatus, sadzīvisko ainu tēlojumus, portretus un klusās dabas. Pēc tam staigāja apkārt, pārdodams savus gleznojumus; tā ieklīdis arī krogos, kur citādi nemaz nav gājis, jo alkoholiskos dzērienus nelietoja.
Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā viņš 1940. gadā iestājies Tēlotājas mākslas kooperatīvā, bet 1942. gadā Drēzdenes galerijas pārstāvji piedāvājuši pirkt viņa darbu "Tirgus skats", tomēr Irbe gleznu atteicās pārdot, kaut viņam ostmarku (okupācijas reihsmarkas) vietā piedāvāja reihsmarkas un pārtikas talonus.
Miris Sarkanās armijas uzbrukuma laikā 1944. gada 10. oktobrī Rīgā, kad viņu nogalināja kāda nejauša zenītartilērijas šāviņa šķemba. Apglabāts Miķeļa kapos.
Personība un radošā darbība
Voldemārs Irbe sabiedrībā bija populārs ar savu ekscentrisko izskatu un uzvedību: par Irbīti tiek stāstīts, kā par cilvēku ar garu, neķemmētu bārdu un matiem, viņš vienmēr staigāja basām kājām, arī ziemā. Vienmēr mugurā bija redzams melnais, mētelim līdzīgais apģērba gabals, kurā tērpies viņš bieži bija redzams ielās, kājas zem sevis sakrustojis, zīmējam ar saviem paštaisītajiem krītiņiem. Kā Irbītis pats apgalvojis „Ja kājas ir basas un aukstas, tad galva ātrāk strādā.“ Par Voldemāru Irbi saglabājies ļoti maz faktu, vairāk leģendas un nostāsti.
Viņa nevīžīgais izskats bija pārliecības, ne trūkuma noteikts, jo „visi svētie dzīvojuši skrandās bez savas miesas kopšanas”. Nevarot taču viņam — Irbītem — liegt to darīt, kā 1926. gadā mākslinieka izteikumus atstāstīja laikraksts "Jaunākās Ziņas". Izpildot pilsētas valdes lēmumus, policisti vairākkārt ar varu mākslinieku aizveduši uz pirti nomazgāties un piespieduši uzvilkt jaunu uzvalku, taču nākamajā dienā viņš atkal parādījies ielās vecajā paltrakā un sapinkātiem matiem. Visai raksturīgi bijuši šādi viņa sludinājumi avīzēs, kā 1936. gadā publicētais: "W.Irbes gleznu izstāde Brīvības ielā 108, atvērta trešd. un svētd. no p. 12 — 2 p.p. Ieejas maksa pieaugušajiem 30 s., bērniem 10 s. Gleznas pārdod īres parāda (vair. mēn.) dēļ. Ja izstāde nav atvērta, pieprasīt sētā, mūra m. dz. 52."
Bijis veģetārietis un nelietojis alkoholiskos dzērienus. It kā esot mazgājies tikai reizi gadā, pirms Lieldienu dievkalpojuma. Uzskatījis par savu pienākumu pēc iespējas mazāk ņemt no šīs pasaules un pēc iespējas vairāk tai dot, cik nu tas gleznotāja spēkos. Savus pasaules skatījumu noformulējis paša apgādā izdotos, publicistiskos darbos: kopumā viņš uz sava rēķina izdeva 26 brošūras, kurās ietverti gan teksti priekšlasījumiem, gan autora pārdomas par dažādām tēmām, kā „Kamdēļ cilvēkam rodas ļaunums no cilvēka”, „Nozieguma tēvs”, „Par iekšējo un ārējo” u.c.
Irbe zīmēja ar ogli, akvareli, eļļu un tempera krītiņiem, bet uzsākot baskāja gaitas, mazliet ar ogli, vairāk ar pasteļu krītiņiem, darbiem raksturīgs ekspresīvs kompozīcijas un krāsu risinājums. Pasteļi viņam patikuši tāpēc, ka ar tiem varējis ātri strādāt, un krītiņi maksājuši salīdzinoši lēti. Tāpat arī darba virsma nav prasījusi daudz līdzekļu un pūliņu, lai to sagatavotu — tam viņš izmantoja melnā vai pelēkā krāsā krāsotus kartonus, jo melnais pamats izceļot krāsu košumu un dzidrumu. Tāpat viņš izmantoja melno jumta papi un smilšpapīru — smilšpapīra kvarca graudiņi krāsām piešķir sevišķu mirdzumu.
Viņa darbu tematika ir līdzīga Rīgas dzejnieka Aleksandra Čaka dzejai: tas ir sadzīviskais, šķietami necilais — lētas bodītes, pareizticīgo baznīcas, tirgus, tirgotāji, sašķobījušās būdeles. Darbos noteicošā ir noskaņa, nevis konkrētais sižets, un centrā ir cilvēka un vides ciešā mijiedarbība un saistība.
Ilustrējis arī prestižā apgāda "Zelta Ābele" izdoto E.Hofmana grāmatu "Kavalieris Gluks". Gleznojis Rīgas Debesbraukšanas latviešu pareizticīgo baznīcas freskas.
Savus darbus viņš pastāvīgi izstādījis savā darbnīcā, Brīvības ielā 103. un paša izremontētā šķūnītī, Pārdaugavā, Akmeņu ielā 26. Irbe savā mūžā kopumā radījis vairāk nekā tūkstoš pasteļu, gleznojot tos milzīgā ātrumā un apjomā. Viņš pārsvarā radījis maza apjoma darbus. Bieži vien darbi tika atdāvināti, iemainīti, vai atdoti par mazām naudiņām, kā izteicies pats mākslinieks. Viens no stāstiem, kas man tika pastāstīts, bija par vienu no viņa darbiem, kuru Irbīts iemainīja pret spainīti ar plūmēm, pēc tā var spriest par gleznotāja pieticību. Tāpēc to, cik darbu pavisam uzgleznojis Irbīte neviens šobrīd nezina, kas veicina viņa darbu viltojumu parādīšanos mākslas tirgū.
Voldemāra Irbes darbus atzinīgi novērtēja Vilhelms Purvītis, un pirmo reizi Irbes gleznas izstādīja Valsts Mākslas muzejā. Pēc Irbes nāves Rīgā tika sarīkotas divas mākslinieka atceres izstādes (1968, 1979).
Daiana Fosija
Daiana Fosija (en, dzimusi, mirusi ) bija ASV zooloģe. Paleontologa Luisa Līkija iedvesmota, viņa daudzus gadus veltīja kalnu gorillu pētniecībai un aizsardzībai, dzīvodama to dabiskajā vidē Ruandas kalnu apvidū.
Dzīvesgājums
Studēja veterināriju Kalifornijas universitātē, Deivisā un darba terapiju Sanhosē universitātē. Pēc bakalaura grāda saņemšanas strādāja par darba terapijas nodaļas vadītāju slimnīcā Lūivilā, Kentuki.
Pēc tam, kad Fosija Luivilā bija apmeklējusi Līkija lekciju, 1963. gadā viņa pirmoreiz devās uz Āfriku, kur 1966. gadā ar Līkija atbalstu sāka kalnu gorillu pētniecību. Iesākumā pētījumi tika veikti Kongo Demokrātiskā Republikā (toreiz Zairā), bet 1967. gadā politisku iemeslu dēļ Fosija pārcēlās uz Ruandu, kur nodibināja Karisokes pētniecības centru Virungas kalnos.
1970. gada janvāra Fosijas foto publicēja uz National Geographic Magazine vāka un viņa kļuva par slavenību. Fosija bija stingra dabas "aktīvās aizsardzības" aizstāve, un uzskatīja, ka dzīvnieki jāsaglabā viņu dabīgos apstākļos. Viņa aktīvi pretojās malumedniecībai, kā arī bija zooloģisko dārzu — Fosijas uzskatā, neētisku, cilvēka izklaidei paredzētu dzīvnieku cietumu — pretiniece. 1983. gadā Fosija publicēja grāmatu "Gorillas miglā" (Gorillas in the Mist), kas kļuva par bestselleru.
Dāvis Stalts
Dāvis Stalts (dzimis Rīgā) ir līvu tautības Latvijas politiķis, mūziķis un žurnālists, Līvu Savienības valdes priekšsēdētājs. Pašlaik Rīgas domes deputāts, bijis 11. Saeimas deputāts. Pārstāvējis vairākas politiskās partijas, pēdējā no tām — partija "Konservatīvie".
Daiana Fosija
Dzīvesgājums
1985. gada 26. decembrī Daianu Fosiju nogalināja viņas guļamtelpā. Slepkavība nav atklāta, uzskata, ka Fosijas slepkavību izdarīja vai nu malumednieki vai personas, kuras bija ieinteresētas tūrisma attīstībā reģionā. 1994. gada Ruandas genocīda laikā pētniecības centrs tika nopostīts.
Dāvis Stalts
Biogrāfija
D. Stalts ir jaunākais bērns līvu aktīvistu Staltu ģimenē. Viņa vecāki — tēvs Dainis Stalts un māte Helmī Stalte ir folkloristi un līvu kultūras saglabāšanas aktīvisti, abi arī aktīvi darbojušies politikā; Dainis Stalts bija vairāku Saeimu un Rīgas domes sasaukumu deputāts. Savukārt māsa Julgī Stalte ir mūziķe, folkloras kopas "Skandinieki" vadītāja.
Daiana Fosija
Piemiņa
1988. gadā tika uzņemta filma par Fosijas dzīvi Gorillas in the Mist: The Story of Dian Fossey ar Sigurniju Vīveri galvenajā lomā.
Dāvis Stalts
Biogrāfija
D. Stalts ir latviešu studentu korporācijas Patria biedrs.
Politiskā darbība
2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās startēja Rīgas domes vēlēšanās no "Pilsoniskās savienības" saraksta. 2011. gadā izstājās no "Pilsoniskās savienības" un izveidoja biedrību "Demokrātiskie patrioti", kuras frakciju arī vēlāk pārstāvēja Rīgas domē. Bija biedrības valdes priekšsēdētāja vietnieks.
2011. gadā ticis ievēlēts 11. Saeimā no Nacionālās apvienības "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" saraksta, nebūdams partijas biedrs. Pēc ilgstošām nesaskaņām 2013. gada aprīlī izstājās no Nacionālās apvienības Saeimas frakcijas, taču paziņoja, ka kā neatkarīgais deputāts turpinās atbalstīt Valda Dombrovska valdību.
2014. gadā D. Stalts bija Jaunās konservatīvās partijas dibinātāju skaitā. No tās saraksta nesekmīgi kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās, kā arī 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās. 2020. gada Rīgas domes ārkārtas vēlēšanās ievēlēts pašvaldībā.
D. Stalts kandidēja arī 14. Saeimas vēlēšanās 2022. gadā, taču partijas "Konservatīvie" saraksts nepārvarēja 5% barjeru.
2023. gada janvārī paziņoja par izstāšanos no partijas "Konservatīvie", bet vēlāk kopā ar bijušajiem Rīgas domes "Konservatīvo" frakcijas deputātiem Lindu Ozolu, Jāni Ozolu un bezpartejisko deputātu Māri Mičerevski, izveidojis Rīgas domes deputātu bloku "Kods Rīgai".
Hamfrijs Bogarts
Hamfrijs Bogarts (en; dzimis Ņujorkā, miris  Losandželosā) bija ASV aktieris. Tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem kinoaktieriem. 1999. gadā Amerikas Kinoinstitūts Hamfriju Bogartu ierindoja dižāko Amerikas ekrāna leģendu saraksta "Visu laiku izcilākā vīriešu kārtas zvaigzne" 1. vietā.
Aktiera karjeru Bogarts uzsāka 1921. gadā Brodveja teātrī. 1928. gadā Bogarts sāka filmēties. Kā galveno lomu tēlotājs kļuva pazīstams ar filmām High Sierra (1941) un "Maltas vanags" (1941). Klasiska ir Bogarta loma Maikla Kertica filmā "Kasablanka" (1942), kur viņš spēlē kopā ar Ingrīdu Bergmani. Par šo lomu Bogarts tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai. Bogarts piedalījies arī vairākās Džona Hjūstona un Hauarda Hoksa klasiskajās Holivudas filmās, tai skaitā Hauarda Hoksa filmā "Dziļais miegs" (1946) un Džona Hjūstona filmā "Sjerramadres dārgumi" (The Treasure of the Sierra Madre, 1948).
1952. gadā Bogarts ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris galvenajā lomā par tēlojumu filmā "Āfrikas karaliene" (The African Queen, 1951). Par šo lomu bija nominēts arī BAFTA kino balvai. Trešo reizi Amerikas Kinoakadēmijas balvai Bogarts tika nominēts par lomu filmā The Caine Mutiny (1954). Pavisam Bogarts attēlojis lomas 85 filmās.
1956. gada sākumā Bogartam diagnosticēja barības vada vēzi. 1. martā tika veikta operācija, bet jau bija par vēlu, slimību neizdevās apturēt. 1957. gada 14. janvārī 57 gadu vecumā Bogarts mira.
Karagājieni uz Zemgali (1271)
Atskaņu hronikas vēstījums
Livonijas ordeņa mestrs Valters 1271. gada sākumā sapulcināja karaspēku no Livonijas ordeņa valsts komturejām un no Rēveles un devās uz Zemgales galveno pilskalnu Tērvetē, kuru viņam izdevās ieņemt ar nelieliem zaudējumiem. Pilī tika atstāts ordeņa karavīru garnizons un mestrs atgriezās Rīgā.
Pēc vieglās uzvaras mestrs pēc Lieldienām nolēma doties jaunā karagājienā uz Mežotnes pili. Tika sapulcēti ordeņa brāļi, bruņinieki, "zemes ļaudis" (leti, līvi, igauņi u.c.) un citi krustneši. Karaspēks ar kuģiem pa Lielupi devās augšup uz Mežotni. Pilskalnu ātri ieņēma un tajā nometināja ordeņa karavīrus. Pils aizstāvjus piespieda pili atstāt un ar lielu laupījumu krustnešu karaspēks atgriezās Rīgā. Tad no jauna ordeņa karaspēks devās uz Tērveti, kur no pils paņēma sev līdzi "brašos zemgaļu karavīrus" un tad devās uz Raktes pilskalnu (tagadējā Žagares pilsētā). Pili ieņēma un nodedzināja un "visu, ko vien atrada, to žigli pievāca". Pakļautie zemgaļi bija spiesti slēgt ar mestru Valteru miera līgumu, ar kuru solīja no jauna pieņemt kristīgo ticību. Viņiem uzlika graudu nodevas un klaušas - piedalīšanos ordeņa karagājienos, ceļu ierīkošanā un jaunu piļu celšanā.
Ocean Eyes
Ocean Eyes ir otrais pilna garuma albums no sintpop muzikālā projekta Owl City. 2009. gada 14. jūlijā tas tika izdots interneta veikalā iTunes, un 2009. gada 1. septembrī izdots veikalos ar Burj Al Arab bildi, kā tā vāciņu. Plates un divu disku deluxe versija arī tika izdota. Deluxe versija tika izdota 2010. gada 26. janvarī un tajā tika iekļautas trīs jaunas dziesmas un remikss dziesmai "Hello Seattle". Dziesmās "Fireflies", "Cave In", "The Bird and the Worm" un "Tidal Wave", piedalās viesmākslinieki ar vokāliem.
Grimmene
Grimmene ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā uz dienvidiem no Štrālzundes pie Trēbeles upes. Saglabājusies ķieģeļu gotikas arhitektūra.