cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zaubes pagasts
Vēsture
1949. gada 25. martā no Zaubes pagasta tagadējās teritorijas uz attāliem PSRS rajoniem izsūtīja apmēram 80 cilvēku. 1948. gada rudenī un 1949. gada pavasarī, baidoties no represijām, cilvēki masveidā sāka stāties kolhozos. Zaubes pagastā izveidojās daudzas mazas kolektīvās saimniecības. 1957. gada 3. februārī, apvienojot ekonomiski atpalikušos kolhozus: „Drosme” un „Liesma”, tika izveidota padomju saimniecība „Zaube”. 1964. gada aprīlī padomju saimniecībai pievienoja kolhozu „Druva”, kura teritorija ietvēra Zaubes centru, kā arī tā saucamo Bērza un Pauļu galu. Padomju saimniecības „Zaube” teritorijas platība 1965. gada 1. janvārī bija 11448 ha, lauksaimniecības izmantojamā zeme 7520 ha. 1965. gada aprīlī saimniecības centrs no Annām pārcēlās uz Zaubi (bijušo pagastnamu) un līdz ar to tika izstrādāts jaunā centrā apbūves ģenerālplāns un sāka būvniecību. 1992. gada p/s „Zaube” tika pārveidota par paju sabiedrību „Zaube”, sākās lauksaimniecības privatizācijas process, kurš noslēdzās 1993. gada rudenī ar paju sabiedrības likvidāciju.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Zaube (pagasta centrs), Annas, Bērzs, Kliģene.
Gārša
Gārša ir ozolu mežu tips. Tajā aug arī oši un egles. Pamežs var būt biezs, to veido lazdas, ievas, pīlādži. Pavasarī, kamēr koku zari vēl ir kaili, gāršā ir daudz gaismas un strauji uzzied daudzkrāsaini ziedaugi: baltās un zilās vizbulītes, zeltstarītes un citi augi. Gārša veidojas velēnu karbonātu augsnēs. Ozolu gāršām ir liela nozīme bioloģiskās daudzveidības saglabāšanā, jo tur ir daudzas augu un kukaiņu sugas, kas nav sastopamas citos meža tipos.
Latvijā ozolu gāršas ir Pededzes sateces baseinā, Zemgales līdzenumā, Gaujas senlejā un citur. Aizņem 3% no Latvijas mežaudžu kopplatības.
Hartmaņa muiža
Hartmaņa muiža ir ēku kopums Rīgā, Kalnciema ielā 28/30, no kura divas tiek sauktas par muižām. Laika gaitā katras ēkas nozīmīgums mainījies. Apvienojoties abām ēkām un apkārt esošajai teritorijai, izveidojies muižas ansamblis ar parku.
Vēsture
Pārdaugavas — Daugavas kreisā krasta apbūve, pretī Rīgai, iesākās samērā vēlu. Rīgas apkārtnes 17. gadsimta kartēs redzams, ka te šajā laikā atradās gan smilšu klajums, gan mežu masīvi. Retas dzīvojamās ēkas — galvenokārt lielo ceļu malās, kas no Kurzemes veda uz Rīgu. Visbiežāk apdzīvotas vietas izveidojās, ceļiem beidzoties, Daugavas krastmalā, jo tur izauga ciemi, pie pārceltuvēm uz pilsētu. Ciemos galvenokārt dzīvoja pārcēlāji, kuri laivās pārcēla ceļotājus no viena krasta uz otru, kamēr Daugavas abus krastus vēl nesavienoja tilts. Āgenskalns līdz pat 19. gadsimta vidum bija samērā maz apdzīvots. Citāds stāvoklis radās, kad Iļģuciemā — bij. Zasumuižas zemē, nodibinājās vairāki rūpniecības uzņēmumi. Līdz ar to ievērojami pieauga iedzīvotāju skaits, izvērsās plašāka apbūve. Starp galvenajiem ceļiem uz Daugavgrīvu, Kalnciema un Buļļu ciemu izveidojās jaunu ielu tīkls. Pieauga celto namu skaits, liela daļa no tiem — īres nami. No iepriekšējā celtniecības perioda izdalījās agrākās muižiņas — turīgo rīdzinieku vasaras atpūtas mītnes.
Muižu īpašnieki
Pirmais muižas gruntsgabala īpašnieks Johans Blumbergs iedzīvotāju sarakstā tika ierakstīts 1786. gadā kā mežzinis. Domājams, ka šajā gadā vai nedaudz agrāk uzcelta dzīvojamā ēka Kalnciema ielā 28. 1797. gadā zemes gabalu Kalnciema ielā 30 ķīlā ieguva tirgotājs Johans Gotfrīds Pelcs. 1804. gada 15. aprīlī to nopirka tirgotājs Georgs Ports. Pēc 1812. gada ēku īrēja "Vasaras biedrība" un nodēvēja to par "Fēniksu".
Par Kalnciema ielas 28 ēkas īpašniekiem informāciju sniedz dažādi dokumenti. Par apbūvi K. Krona zemes gabala tuvumā, netiešus norādījumus dod 1786. un 1788. gada trešās priekšpilsētas iedzīvotāju saraksts, sastādīts pa apdzīvotajām mājām. Zemes gabaliem 19. gadsimta sākumā dota jauna numerācija: K. Krona īpašums šajā laikā atzīmēts ar 117-a pol. numuru, kamēr 117-b numurā 1786. dzīvoja atslēdznieks Andrejs Volerts. Abus nekustamos īpašumus — bij. Krona muižiņu un Volerta zemi ar visām ēkām 1820. gada 17. decembrī pārrakstīja uz Rīgas rātes locekļa Johana Jēkaba Kolinsa vārda. Faktiski tā viņam piederēja jau kopš 1811. gada 15. maija, kad viņš to ieguva kā ķīlu aizdodot toreizējam īpašniekam 4000 sudraba rubļu. Turpmāk tā saukta par Kolinsa muižiņu. J. Kolinsam nams piederēja līdz 1833. gadam, kad to nopirka blakus mājas Kalnciema ielā 30 īpašniece, tirgotāja atraitne Johana Ģertrūde Fengere, kamēr t. s. Volerta zeme palika J. Kolinsa meitas Šarlotes E. Kolinsas īpašumā līdz 1850. gadam, kad to nopirka kurpnieka zellis Pēteris Geics un turpmāk vairs netika pieminēta kā muižiņa. Turpretī zemes gabali Kalnciema ielā 28 un 30 sāka saukties par Fengera muižiņu. Vēlāk, kad J. Fengeres meitu apprecēja tirgotājs un Lielās Ģildes vecākais Vilhelms Hartmanis, abi gruntsgabali tika apvienoti un ieguva jaunu nosaukumu — Hartmaņa muižiņa.
Nams Kalnciema ielā 28, kad tas piederēja Fengeres un Hartmaņa ģimenei, vairs netika uzskatīts par galveno ēku, jo saimnieki dzīvoja blakus namā. Tomēr pieminēto ēku skaitu pavairoja ar vēl vienu ēku — šķūni. Pēc 1863. gada namu taksācijas protokola Fengerei piederēja divstāvu dzīvojamās ēka Kalnciema ielā 30, celta uz mūra pamatiem. Namā bija viens dzīvoklis — apakšējā stāvā 5 istabas ar divām krāsnīm un virtuve, otrā stāvā bija 6 istabas un arī divas krāsnis. Pie dzīvojamās ēkas skaitījās zirgu stallis — ratnīca un ledus pagrabs. Vēl pieminēts ērberģis uz mūra pamatiem, segts ar kārniņu jumtu, kur bija viens divistabu dzīvoklis ar virtuvi un divām krāsnīm.
1893. gadā namu pieslēdza pilsētas ūdensvada tīklam. Pēc Vilhelma Hartmaņa nāves 1908. gadā namu mantoja viņa meita Ida fon Klota. 1939. gadā pēc tam, kad īpašniece Ida fon Klota repatriējās uz Vāciju, namu pārņēma Latvijas kredītbanka. 20. gadsimta 90. gados muižas ēkas savā īpašumā ieguva SIA " Gandrs".
Muižas ēkas un to arhitektūra
Celtne tagadējā Kalnciema ielā 28 raksturo senās Rīgas piepilsētas namu celtniecības paraugu, kas līdzīgs tā laika zemnieku mājas tipam, ko pētījis un aprakstījis A. Bīlenšteins. Ēka sadalīta divos galos ar divām istabām katrā galā. Tās vidū paceļas manteļskurstenis ar apakšā iekārtotu pavardu un virtuvi. Ar laiku izmainījās arī iekštelpu sākotnējais sadalījums, jo esošās istabas ar šķērssienām sadalīja vairākās mazās telpās. Ielas fasāde 20. gadsimta sākumā izbūvēta otra ieeja un mansarda logs. Saglabājusies liela daļa seno grop logu, kā arī vērtne no pagalma puses ieejas divviru durvīm. Nama īpašnieks Johans Kolinss (1767.-1847.) savā laikā pazīstams ar rosīgu sabiedrisko darbu, piedalījās augstu viesu sagaidīšanā, dažādās ballēs izcēlās kā galvenā persona, ap kuru risinājās liela daļa sabiedriskās dzīves pasākumu. Tādēļ ļoti iespējams, ka viņš bija tas, kas savas atpūtas muižiņas ēkas galā, šķērsām pa labi, lika uzcelt piebūvi, kur gandrīz visu platību aizņēma liela deju zāle. Dokumentu liecības par notikušo piebūvi līdz šim nav izdevies atrast. Būves veids un ārējā arhitektūra tomēr liecina, ka tā varētu būt celta 19. gadsimta pirmajā pusē, kad piepilsētu muižiņu raksturīgākais dekoratīvais elements bija kolonnas. Tās te bija uzceltas bagātīgā skaitā, izceļot pret dārzu vērsto piebūves fasādi. Šeit četrslīpju kārniņu jumtu balsta sešas kokā veidotas toskāniskā kārtojuma kolonnas. Abas ēkas apvieno vienstāva ar lēzenu jumtu segts, starp elements pirmās ēkas daļas platumā, kur ielas puses sienu veido līdzīga galerija ar četrām kolonnām. 20. gadsimta pirmajā pusē tā bija aizbūvēta, atstājot kolonnas kā ¾ pilastrus jaunajā, labotajā sienā. Jau iepriekš minēto deju zāles jumtu klāj holandiešu tipa kārniņi uz trīnītī klātām plankām. Nākamā pārbūve notika ēkas daļā starp dzīvojamo namu un deju zāli. Arhitekta J. Granita izstrādātais projekts Rīgas pilsētas būvvaldē bija iesniegts 1928. g. 8. martā, bet 1929. g. 5. jūlijā to pagarināja. Pārbūve skāra starpposmu starp dzīvojamo ēku un piebūvi, pārceļot ārsienu ielas pusē līdz kolonām un ierīkojot divus jaunus logu ietvarus un ieejas durvis. Pārbūve notika arī piebūvē, tur likvidēja vienu šķērssienu, ierīkoja vairākas jaunas.
Citu iespaidu atstāj dzīvojamā ēka Kalnciema ielā 30, kas celšanas laika ziņā ļoti tuva iepriekš apskatītajam, t. i., pirms 1797. gada, kad pieminēti pirmie ēku īpašnieki, bet stilistiski tā attiecināma uz "birģera" klasicisma periodu un rāda jaunas iezīmes piepilsētas mājas arhitektūrā. Ļoti harmoniska pēc savām proporcijām kā eksterjerā, tā arī sākotnējā interjerā, ar izkoptām klasiskām detaļām, ēka liecina, ka to veidojis klasicisma skolas autors. No 1789. g. pilsētas būvmeistars (Stadwerkmeistar), ko šodien mēs sauktu par pilsētas galveno arhitektu, bija Kristofs Hāberlands (1750 — 1803), daudzu birģeru dzīvojamo māju, sabiedrisko ēku un baznīcu projektu autors — spilgtākais "birģeru" klasicisma pārstāvis Latvijā.
Galvenā fasāde konstruēta, izejot no vienādmalu trīsstūra jeb diviem kvadrātiem, no kā krustpunktiem atvasināta detaļu novietne un stāvu augstums. Durvis, kas atrodas uz simetrijas ass, arī konstruētas pēc "zelta griezuma" principa, izejot no durvju platuma un atvasinot kā pašu durvju, tā virsgaismas loga augstumus. pēc tā paša principa konstruēti pilastru kapiteļi un volūtu spirāles. Veiktās grafiskās analīzes pēc uzbūves metodikas tik līdzīgas jau pieminētām Kr. Haberlanda celtnēm, ka pieļauj domu — tieši viņš varētu būt projekta autors, kaut arī tā ir tikai zaļas piepilsētas vasaras māja (landhaus) un atbilstoši pastāvējušam reglamentam tā ir koka, bet mums zināmās viņa celtās pilsētas bagāto birģeru dzīvojamās un reprezentācijas ēkas ir daudzstāvu un mūra. Pēckara gados ansamblis nonāca namu pārvaldes ziņā, ēka 30 tika pārvērsta par daudz ģimeņu mītni bez elementārām ērtībām, ar vienu ūdens krānu un vienu sanitāro mezglu uz 11 ģimenēm, kas arī apkuri iekārtoja kā varēja un prata. Attiecīgi ēkas tehniskais stāvoklis bija nožēlojams — sen nekrāsotai ēkai satrupēja apakšējie koka vainagi, nodrupa cokols, daļēji pazuda dekors.
Nams Kalnciema ielā 28 tika restaurēts 1960. gadā. 1962. gadā LPSR Ministru padome Hartmaņa muižu Kalnciema 28/30 ieskaitīja aizsargājamo arhitektūras pieminekļu sarakstā kā piepilsētas koka arhitektūras ansambļa paraugu, līdz ar to Restaurācijas institūts saņēma uzdevumu izstrādāt projektu ansambļa restaurācijai un labiekārtošanai. Nams Kalnciema ielā 30 tika restaurētas no 1969. līdz 1971. gadam.
Ojārs Siliņš
Ojārs Siliņš (dzimis Rīgā) ir latviešu basketbolists, spēlē vieglā uzbrucēja pozīcijā. 2023. gadā sezonā pārstāv Polijas klubu Ostrovas Velkopolskas "Stal". Latvijas basketbola izlases spēlētājs.
Klubu karjera
2012. gada pavasarī O. Siliņš noslēdza pirmo profesionālo līgumu ar Grissin Bon Reggio Emilia klubu uz trim sezonām. Debitēja pieaugušo komandā ar 13 punktu guvumu 25 minūtēs 2011. gada nogalē vēl kā jaunatnes sistēmas spēlētājs, piedaloties kausa izcīņas spēlē. Iepriekš divas sezonas pārstāvēja kluba jauniešu komandu, bet pirms aizbraukšanas no Latvijas trenējās sporta skolā "Daugavas sporta nams" (treneris Mārtiņš Fomins). Otrajā pilnvērtīgajā profesionāļa sezonā jau bija kļuvis par komandas pamata piecinieka spēlētāju, piedaloties gan Itālijas čempionāta, gan FIBA Eiropas Izaicinājuma kausa izcīņā. 2014. gadā Siliņš pieteicās NBA draftam, taču netika izvēlēts. 2015. gada jūnijā bija viens no komandas līderiem Itālijas čempionāta finālsērijā, tomēr septiņu spēļu sērijā zaudēja, kļūstot par Itālijas vicečempionu. tā paša gada rudenī ar komandu pirmo reizi kluba vēsturē izcīnīja Itālijas Superkausu, pārspējot Eirolīgas klubu Milānas "Olimpia". 2016. gada jūnijā otro gadu pēc kārtas kļuva par Itālijas vicečempionu.
2016. gada oktobrī pievienojās Boonas "Telekom Baskets" komandai Vācijā, parakstot ar to līgumu uz vienu mēnesi. Parādījis labu sniegumu, Siliņš pagarināja līgumu ar klubu, lai gan esot bijuši piedāvājumi arī no citiem klubiem. 2017. gada vasarā Siliņš parakstīja līgumu uz vienu sezonu ar Aquila Basket Trento klubu, pēc vienas sezonas pārtraukuma atgriežoties Itālijā un ULEB Eirokausā. 2018. gada jūnijā Siliņš vēlreiz iekļuva A sērijas finālā, bet arī šoreiz piedzīvoja zaudējumu.
2018. gada oktobrī O. Siliņš parakstīja līgumu ar Itālijas klubu Alma Trieste, kur spēlēja kopā ar citu latvieti Artūru Strautiņu. Pēc divu mēnešu darba Siliņš izmantoja līgumā paredzēto iespēju neturpināt līgumu ar klubu, bet janvārī uzbrucējs parakstīja līgumu ar Sidigas Avellino līdz sezonas beigām un pirmo reizi spēlēja FIBA Čempionu līgā. 2019./2020. gada sezonā basketbolists pārstāvēja Itālijas klubu Brescia un Francijas klubu Gravelines. 2020. gada oktobrī Siliņš pievienojās Kazahstānas basketbola klubam Astanas Astana BK, kur spēlē kopā ar citu Latvijas basketbolistu Mārtiņu Meieru. Pēc sekmīgas sezonas Nursultanā, kļūstot par Kazahstānas čempionu, 2021. gada vasarā O. Siliņš parakstīja līgumu ar Roberta Štelmahera trenēto Igaunijas klubu Tallinas "Kalev/Cramo", kas spēlēja arī VTB Vienotajā līgā un Čempionu līgā. 2022. gada rudenī pievienojās Polijas klubam Ostrovas Velkopolskas "Stal".
Latvijas izlase
O. Siliņš Latvijas U-19 izlases sastāvā izcīnīja 10. vietu 2011. gada Pasaules U-19 čempionātā. Spēlējis 2009. gada Eiropas U-16 čempionātā, 2011. gada Eiropas U-18 čempionātā, 2012. un 2013. gada Eiropas U-20 čempionātos. 2013. gadā Siliņš kļuva par Eiropas vicečempionu, izslēgšanas mačos spēlējot bez maiņām un beidzot turnīru ar vidēji spēlē gūtiem 12 punktiem, 8,9 atlēkušajām bumbām un 2,1 bloķētu metienu (trešais rādītājs turnīrā). O. Siliņš laukumā pavadīja visilgāko spēles laiku (vidēji 37,9 minūtes) starp visiem čempionāta spēlētājiem.
2015. gada vasarā iekļauts Latvijas nacionālās izlases pamata kandidātu sarakstā, tomēr savainojums lika atkal pārcelt debiju valstsvienībā par gadu. Debiju vīriešu valstsvienībā Siliņš beidzot piedzīvoja 2016. gada vasarā, pārstāvot Latviju Riodežaneiro olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīrā Belgradā.
Kopš 2017. gada O. Siliņš regulāri pārstāv Latvijas valstsvienību.
Privātā dzīve
O. Siliņš ir Dailes teātra un kino aktiera Aivara Siliņa jaunākais dēls, gleznotāja Jāņa Straumaņa mazdēls, kā arī basketbola žurnālista un komentētāja Andreja Siliņa brālis un uzņēmējas un politiķes Elīnas Treijas pusbrālis.
Grānts
Grānts (en; sieviešu dzimtē Grānta) ir angļu/skotu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ārstniecība
Ārstniecība ir profesionāla un individuāla slimību profilakse, diagnostika un ārstēšana, medicīniskā rehabilitācija un pacientu aprūpe.
Ārstniecības personas
Ārstniecības personām ir medicīniskā izglītība un tās nodarbojas ar ārstniecību. Ārstniecības personām ir jābūt ārstniecības personas sertifikātam. Latvijā ārstniecības personas sertifikāts ir dokuments, kas apliecina attiecīgās personas profesionālo sagatavotību un norāda, ka ārstniecības persona kā speciālists ir kompetenta patstāvīgi nodarboties ar ārstniecību (speciālista praksi) konkrētajā nozarē. Sertifikātu izsniedz Latvijas Ārstniecības personu profesionālo organizāciju savienība, Latvijas Ārstu biedrība vai Latvijas Māsu asociācija.
Dumbrājs
Dumbrājs ir purvaiņu meža augšanas apstākļu tips slapjās kūdraugsnēs, kurā kokaudzi veido melnalkšņi kopā ar bērziem. Dumbrājā starp ciņiem pavasarī ilgstoši stāv ūdens, tāpēc tajā ir daudz atmirušu koku stumbru. Zemsedzē aug mitrumu mīloši platlapju augi un papardes. Latvijā dumbrāji nelielās platībās sastopami visā valsts teritorijā. Lielākie melnalkšņu dumbrāji ir Piejūras zemienē Liepājas un Rīgas apkārtnē un Austrumlatvijas zemienē. Aizņem 4% no Latvijas mežu kopplatības.
4. marts
4. marts ir gada 63. diena (64. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 302 dienas.
Vārda diena
Alise, Auce, Enija
Gārfīlds
Gārfīlds (en) ir amerikāņu karikatūrista Džima Deivisa radīts komikss. Tas pirmo reizi publicēts 1978. gadā, un tajā galvenie tēli ir kaķis Gārfīlds, viņa saimnieks Džons Ārbakls un suns Odijs. Komiksā galvenokārt tiek apskatītas Gārfīlda, Džona un Odija savstarpējās attiecības. 2013. gadā šis komikss iekļuva Ginesa rekordu grāmatā kā visbiežāk publicētais komikss. To publicēja aptuveni 2580 laikraksti un žurnāli.
Melnalksnis
Melnalksnis (Alnus glutinosa) ir daudzgadīgs bērzu dzimtas koks.
Apakšsugas :
un dekoratīvā apakšsuga :
Raksturojums
Melnalksnis ir līdz 35 m augsts koks ar tumši brūnu rievainu mizu. Augšanas ātrums līdz 12 m 20 gadu laikā. Pateicoties labi attīstītai sakņu sistēmai (līdz 4 m) ir ļoti izturīgs pret vēju.
Lapas spīdīgas, tumšzaļas, (pavasarī lipīgas) to apakšpuse gaišāka, mala nevienādi zobaina, lapas gals ar jomu.
Zied martā – aprīlī. Melnalkšņa vīrišķo ziedu spurdzes cilindriskas, sievišķo ziedu vārpas olveidīgas, rudenī pārkoksnējas un atgādina čiekuriņus, sēklas ir neizteikti piecstūrainas, saplacinātas ar diviem rudimentāriem spārniņiem, - sāk izbirt oktobrī. Līdz 60 gadu vecumam melnalksnis dod celma atvases.
Biotopi
Tas sastopams mitrās vietās, bet visbiežāk — avoksnājos un upju un ezeru krastos. Melnalksnis spēj augt ilgstoši applūdinātās teritorijās un ataug ar atvasēm. Melnalkšņu meži mitru teritoriju nosusināšanas dēļ ir maz saglabājušies. Pētījumi rāda, ka melnalkšņu meži, nemainoties mitruma apstākļiem, var pastāvēt gadsimtiem ilgi. Mistraudzēs visbiežāk aug kopā ar bērzu, apsi, osi un egli. Slikti panes apēnojumu un stipru salu.
Slimības
Phytophthora alni izraisīta Fitoftoroze, ātras attīstības letāla slimība. Pirmie gadījumi tika konstatēti XX gadsimta sākumā, bet kopš 1990. gadiem šī kaite plaši izvērsās visā Eiropā. Melnalkšņi kopā ar gobām tiek uzskatīti par visapdraudētākiem Eiropas dabas kokiem. Starp slimības pazīmēm ir novērojama galotnes lapu izretināšanās, lapu hloroze lapām nenobirstot. Uz stumbra pamata raksturīga nekroze rūsas vai melnu plankumu veidā, kas liecina par audu atmiršanu. Slimības ierosinātājs saglabājas un pārziemo slimo augu daļās, atliekās un augsnē. Pavasarī un veģetācijas periodā augi inficējas caur augsni un ūdeni. Tomēr izskatās ka slima koka jaunie, augošie dzinumi izrāda zināmu rezistenci, tāpēc labākais apkarošanas veids šķiet celmu saglabāšana tādējādi veicinot dabigo izlasi un ģenētisko daudzveidību skartajā zonā. Nozāģētos slimus kokus ir ieteikts turpretim sadedzināt. .
Izmantošana
Senāk melnalksnis ūdensizturības dēļ izmantots aku grodiem, pāļiem un notekām. No melnalkšņa darinātas arī koka bļodas. Tā kā tā koksne saskarē ar produktiem nerada piegaršu, no melnalkšņa gatavoja piena traukus. Lapas izmantotas piena trauku dezinfekcijai.
Mūsdienās no melnalkšņa ražo finieri, apdares materiālus un mēbeles.
Melnalkšņu augļkopās ir daudz miecvielu (ap 25% tanīna un līdz 3,7% gallusskābes), ko tautas medicīnā lieto, ja ir caureja, dizentērija un vēdera sāpes, arī kā sviedrēšanas līdzekli saaukstēšanās gadījumā.
Latvijas Dendroloģijas biedrība bija izvēlējusies melnalksni par 2008. gada koku.
Deivids Nivens
Deivids Nivens (en; dzimis, miris ) bija britu izcelsmes ASV kinoaktieris.
Saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris galvenajā lomā par lomu filmā Separate Tables 1958. gadā. Apmēram piecdesmit gadus strādājis Holivudā, tipiskais ampluā — angļu aristokrāts ar tauriņu ap kaklu un rozi svārku atlokā.
Dzimis Londonā militārpersonas ģimenē. Tēvs krita Pirmā pasaules kara Gallipoli kaujā. Studēja Sandhērstā. Dienēja Maltā un Duvrā. Trīsdesmito gadu sākumā pameta armiju un devās uz Holivudu, kur iesākumā apmetās pie Erola Flinna. Līdz Otrajam pasaules karam spēlēja epizodiskas lomas.
Sākoties Otrajam pasaules karam, atgriezās Anglijā un pieteicās dienestam armijā. Kara laikā viņa dieninieks bija Pīters Ustinovs. Dienēja ienaidnieka rekognoscēšanas karaspēka daļā. Kā aktieris piedalījās vairākās kara laika filmās. Vēlāk intervijās nekad nepieminēja kara laika pieredzi, teikdams, ka tie, kuri apraksta karu, parasti tajā nav bijuši.
Pēc kara atgriezās Holivudā. Pazīstamākās Nivena lomas ir Fileass Fogs 1956. gada filmā "80 dienās apkārt zemeslodei" un galvenā loma 1963. gada filmā "Rozā pantera" (The Pink Panther).
Wz.29 (bruņuautomobilis)
Wz.29 (Samochód pancerny wz. 29 — 1929. gada parauga bruņuautomobilis) ir Polijas 1930. gadu bruņuautomobilis.
Vēsture
Bruņuautomobili wz.29 konstruējis inženieris Rūdolfs Gundlahs uz kravas automašīnas Ursus A šasijas. Automobilis konstruēts 1929. gadā un ir uzskatāms par pirmo bruņu auto, kuru pilnībā izgatavojuši poļi. 1931. gadā rūpnīca "Ursus", kurā tika izgatavotas bruņuautomobiļa šasijas, un Varšavas Centrālā automašīnu remontdarbnīca, kurā tika izgatavoti bruņu korpusi, izgatavoja 13 šī tipa bruņuautomobiļus. Bruņuautomobiļi atradās Polijas armijas bruņojumā līdz pat Otrā pasaules kara sākumam. 1939. gada 1. septembrī bruņojumā atradās 8 šī tipa bruņuautomašīnas. Polijas kampaņas laikā, līdz 16. septembrim, tās visas tika iznīcinātas. Zināms, ka dažas no tām iznīcinājušas pašu bruņuautomobiļu ekipāžas, lai novērstu iespēju, ka ienaidnieks tās iegūst kā trofejas.
Ārējās saites
Plašāks apraksts par bruņuautomobili
Pasaules čempionāts hokejā junioriem
Pasaules čempionāts hokejā junioriem ir ikgadējs hokeja turnīrs, kurā spēlē vienīgi hokejisti, kas jaunāki par divdesmit gadu vecumu un ko rīko Starptautiskā Ledus Hokeja Federācija. Tas parasti norisinās decembra otrajā pusē.
Atšķirībā no Pasaules čempionāta pieaugušajiem, junioru čempionāta augstākajā divīzijā spēlē vien desmit komandas.
Alfrēds Dinbergs
Alfrēds Dinbergs ( — ) bija Latvijas sabiedrisks darbinieks un politiķis. Bijis ilggadējs Latvijas Dzelzceļnieku biedrības priekšsēdētājs un 4. Saeimas deputāts.
Biogrāfija
1919. gada augustā iestājies Latvijas dzelzceļu dienestā kā Tehniskās direkcijas telegrāfa un telefona pārzinis, 1921. gada aprīlī sācis pildīt direkcijas vecākā inženiera pienākumus. Novembrī kļuvis par Ekspluatācijas direkcijas telegrāfa un telefona daļas palīgu, 1922. gada septembrī — par tās pašas daļas administratīvās nodaļas vadītāju, 1925. gada martā kļuva par daļas vadītāju.
Alfrēds Dinbergs bija viens no Latvijas Dzelzceļnieku biedrības dibinātājiem un bija ilggadējs biedrības priekšsēdētājs.
Miris.
Jelgavas apriņķis
Jelgavas apriņķis bija administratīva vienība Latvijas Republikas (1920—1940), Latvijas ģenerālapgabala (1941—1944) un Latvijas PSR (1940/1944—1949) sastāvā. Izveidots 1819. gadā kā Dobeles apriņķis.
Ģeogrāfija
Apriņķa rietumu mala atrodas uz Rietumzemgales augstienes, ieņemdama tās austrumu nogāzi. Vispārējs kāpums tur diezgan straujš, jo Zemgales līdzenums pie augstienes pamata ir ap 20 m vjl., bet augstienes virsa apriņķa rietumu nomalē jau ap 100 m, atsevišķās vietās pat vairāk (ap Īli 120 m vjl.). Reljefs lielā mērā viļņots, it sevišķi augstienes virsū Naudītes, Īles un Lielauces pagastos, dažās glaciālās bedrēs ezeri, kuru starpā lielākais ir Auces ezers; dažās ieplakās purvi. Augstienes virsa ir puslīdz bieži apdzīvota un vēl diezgan mežaina, jo zemes nelīdzenums ne visās vietās ļauj zemkopim ierīkoties pēc sava prāta. Turpretim daudz labāk noder zemkopībai augstienes austrumu nogāze, it sevišķi tās apakšdaļa, kas samērā līdzena, satur auglīgu māla zemi un labi drenēta, jo Lielupes pietekas (Bērze, Auce, Tērvete) ar savām sānupēm dodas no augstienes lejup cieši līdzās viena otrai un jo labi novada ūdeņus. Turklāt šī nogāze, atrazdamās Rietumzemgales augstienes aizvējā kontinenta pusē, dabū samērā mazāk lietus. Tādēļ tā pieskaitāma pie zemkopībai labvēlīgākiem Latvijas apvidiem, kā pēc klimata, tā augsnes un drenāžas apstākļiem.
Apriņķa dienvidu daļa atrodas Zemgales līdzenumā, zemes virsa tur pavisam līdzena un sastāv no pārskalota glaciālā māla vai slokšņu māla, kas noguslnējies rāmā ūdens baseina (Baltijas ledus ezera) kūstošā ledāja ārpusē. Tagad šī gludā līdzenuma virsa visai lēzeni un regulāri pazeminās no dienvidiem uz ziemeļiem. Tagad virszemes ūdeņu notekas te veido tik regulāru upju sistēmu, ka otru tai līdzīgu grūti atrast. Daudz sīku upīšu te sākas Leišmalē vai Lietuvā un dodas samērā taisni, līdzās viena otrai, visumā radiāli konverģējot uz Lielupi ap Jelgavu.
Apriņķa ziemeļu daļa aizņem Zemgales līdzenuma ziemeļu daļu apmēram no Džūkstes-Svētes-Garozes līnijas, kas atrodas zemāk par 5 m virs jūras līmeņa. Šeit slokšņu māla sedimenti pārklāti ar smilti. Te ir jo plaši gruntsūdens sastrēgumi, kas rada purvus. Upes tek zemos krastos un palos jo plaši pārplūst, tomēr to krasti un tuvēkā apkaime lielākoties ir vienīgās dzīves telpas cilvēkam. Starptelpās gandrīz neapdzīvoti meži un purvi, kas neder lauksaimniecībai, bet toties apakšzemē te jo vērtīgi būvmateriālu krājumi — slokšņu māls, ko lielā mērā izstrādā ķieģeļos Lielupes un tās pieteku krastos un transportē pa ūdeni.
Iedzīvotāji
Visbiežāk apdzīvota Jelgavas apriņķa Rietumzemgales augstienes nogāze un Zemgales līdzenuma dienvidu daļa (18,5-23,0 uz km2). Retāk apdzīvota viļņotā augstienes virsa gar apriņķa rietumu nomali (15,0-18,5 uz km2), vēl retāk ziemeļu daļa (10,0-12,5 uz km2).
Vidēji Jelgavas apriņķī 1930. gadā latviešu bija 87%, leišu 4%, vāciešu 3%, žīdu 2%, krievu 2%, poļu 1% un pārējo 1%. Lauku iedzīvotāji gandrīz visnotaļ latvieši, bet Leišmalē piemīt zināma daļa leišu (Ukru pagastā 19%, Sniķeres 15%, Vadakstes 15%, Mežmuižas 14%, Vilces 13%, Bukaišu 13%, Rubas 12%), kuru starpā lielākā daļa ir Lietuvas laukstrādnieki. Pēc konfesijām iedzīvotāji tolaik sadalījās šādi: luterāņu 84%, Romas katoļu 9%, grieķu katoļu 2% un Mozus ticīgo 2%. Romas katoļu relatīvi visvairāk bija Līvbērzes pagastā (24%) un Leišmalē, kur uzturas leiši.
Apriņķī 1930. gadā bija 94 pagasta skolas un 9 vidussskolas, starp tām septiņas latviešu (piecas Jelgavā, viena Dobelē, viena Zaļeniekos), viena vācu un viena žīdu vidusskola (abas Jelgavā).
Saimniecība
Jelgavas apriņķī ietilpst visauglīgākie Latvijas novadi, 1929. gadā 66% kopplatības aizņēma lauksaimniecības zeme, bet aramzeme 49% (Latvijā vidēji tikai 30%). Turpretim pavisam maz aramzemes bija apriņķa purvainajā un smilšainajā ziemeļu daļā: Kalnciema pagastā 6%, Pēternieku 9%, Ozolnieku 19% un Valgundes 19%. 1925. gadā 42% no apriņķa iedzīvotājiem bija nodarbināti lauksaimniecībā, 7% rūpniecībā, 3% tirdzniecībā, pa 2% satiksmē un apkalpībā, pa 1% valsts dienestā un inteliģentā darbā.
Rūpniecība lokalizējās galvenokārt Jelgavā un Lielupes krastos slokšņu māla baseinā. Jelgavas apriņķa lielākie ķieģeļu cepļi (skatīt Ķieģeļrūpniecība Latvijā) ap 1930. gadu bija Zommeru, Nesterova, Villaines, Šēfera, Zēberga, Abermaņa, Teilora u.c. uzņēmumi Ozolnieku, Kalnciema, Valgundes, Teteles un Vecsvirlaukas pagastos, kopā 17 uzņēmumi ar 1030 darbiniekiem. Tekstilrūpniecībā strādāja 16 uzņēmumi ar 1066 darbiniekiem (Hofa, Dumpfa fabrikas Jelgavā). Tā laika Ozolnieku pagastā pie Jelgavas robežas atradās Jelgavas cukurfabrika.
Satiksme
Lielupe bija kuģojama lejup no Jelgavas līdz Rīgas Jūrmalai un tālāk pa Buļļupi līdz Rīgai, augšup līdz Emburgai. Uz Jelgavu konverģēja piecas dzelzceļa līnijas, no kurām trīs bija ar normāla platuma (Eiropas standarta 1435 mm) sliedēm: Jelgava-Olaine-Rīga, Jelgava-Šauļi-Tilzīte, Jelgava-Reņģe-Mažeiķi, Krievijas platuma (1524 mm) dzelzceļi Jelgava-Krustpils, Jelgava-Tukums-Ventspils, 1927. gadā pabeidza būvēt Glūdas-Liepājas dzelzceļu. Apriņķa dienvidus šķērsoja šaurliežu dzelzceļš Meitene-Bauska.
Uz 1930. gadu šoseju un bruģēto ceļu garums Jelgavas apriņķī bija 122 km, grantēto lielceļu 1920 km (I šķiras 256 km, II šķiras 788 km, III šķiras 876 km). Vecākais lielceļš bija 1835. gadā būvētā Rīgas-Jelgavas-Tilzītes šoseja. Pa labākajiem ceļiem pastāvēja autobusu līnijas Jelgava-Rīga, Jelgava-Bauska (caur Jaunsvirlauku un caur Salgali), Jelgava-Dobele, Jelgava-Meitene, Jelgava-Mežmuiža, Jelgava-Vilce.
Nauda
Nauda ir līdzeklis, ar ko var izteikt preču un pakalpojumu vērtību un ko pēc vispārējas vienošanās izmanto parādsaistību nokārtošanai. Parasti to izdod valdība vai kāda finanšu iestāde (banka), taču naudas funkcijas īpašos apstākļos (ekonomiskas stabilitātes trūkums, karš, cietums) var pildīt arī plaša patēriņa preces, piemēram, cigaretes vai alkohols. Naudas vērtība atkarīga no tās kā apmaiņas priekšmeta noderīguma, savukārt tas atkarīgs no naudas tirgus vērtības.
Jelgavas apriņķis
Administratīvais iedalījums
1930. gadā Jelgavas apriņķi bija trīs pilsētas: Jelgava (33 048 iedzīvotāji), Auce (2900) un Dobele (2152), kā arī 41 pagasts ar 60 775 iedzīvotājiem.
Nauda
Naudai var būt pašai par sevi piemītoša vērtība (ja naudas funkcijas pilda kāda prece); izplatīta šādas naudas forma ir valūta ar zelta segumu. Nauda, kurai pašai par sevi vērtība nepiemīt, ir salīdzinoši nesens izgudrojums. Šādas naudas vērtību nosaka likums — valdība naudu izdod un ar likumu nosaka, ka šī nauda jāpieņem kā maksāšanas līdzeklis, turklāt prasa, lai šajā naudā tiktu maksāti nodokļi. Vēsturiski ir bijuši gadījumi, kad nauda, kam pašai vērtība piemīt (piemēram, zelta seguma veidā), to zaudē (ASV dolārs) vai tāda, kurai tās nav bijis, to iegūst (t.s. Šveices dinārs). Latvijas Republikas naudas vienība kopš 2014. gada ir eiro, kurā ir 100 centu.
Jelgavas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
1920. gada 31. maija Ministru kabineta sēdē pieņem rīkojumu Dobeles apriņķi pārdēvēt par Jelgavas apriņķi.
Nauda
Etimoloģija
Latviešu valodas vārdam "nauda" ir ļoti sena izcelsme, kas kopēja ar vairākām citām indoeiropiešu valodām, piemēram, gotu valodā niutan — "derīgums, ienākums", de — "lietot, noderēt", lt — "labums, īpašums".
Jelgavas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
1921. gadā izveidots Ukru pagasts — no Lietuvas pievienotās Žagares pagasta daļas, kas pirms kara atradās Kauņas guberņas Šauļu apriņķī.
Nauda
Vēsture
Naudas koncepts tika izgudrots daudzkārt un dažādās pasaules vietās neatkarīgi citam no cita. Pētniekiem ir salīdzinoši grūti noteikt, kad parādījās senākā nauda, jo ar to varēja saprast jebko, ko pirmatnējie cilvēki bija gatavi sistemātiski izmantot, lai apmainītu preces un pakalpojumus savā starpā. Domājams, ka cilvēces pirmsākumos (aizvēsturē) par agrīno naudas veidu kalpoja dažādas pārtikas preces (garšvielas, lopi un graudi), darbarīki, dzīvnieku ādas, audumi, krelles un gliemežvāki, kur, piemēram, tropiskie molusku gliemežvāki bija apgrozībā teju četrus tūkstošus gadu visā Āfrikā, Dienvidāzijā, Austrumāzijā un Okeānijā.
Farmācija
Farmācija ir zāļu pētniecība, izstrādāšana, ražošana, standartizēšana, kvalitātes kontrole un izplatīšana. Farmācijai izšķir vairākas nozares.
Nauda
Vēsture
Senajos laikos ap 7. gs. p.m.ē. par maksājumu līdzekļiem pakāpeniski sāka izmantot dažādus metālus, kā, piemēram, no zelta un sudraba darinātus stieņus un monētas. Tikai vēlāk parādījās tā saucamā pārstāvnieciskā nauda banknotes formā, kas tika darināta no papīra, kā arī elektroniskā nauda, ko izmantojam mūsdienās.
Heiss
Heiss (en vai Hayes, de) ir angļu valodā runājošās valstīs izplatīts uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Jelgavas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
Uz 1922. gadu Jelgavas apriņķī bija 33 pagasti:
Farmācija
Farmaceiti izgatavo un pārdod zāles. Viņi strādā aptiekās, zāļu ražošanas firmās, laboratorijās, zāļu lieltirgotavās, slimnīcās, poliklīnikās vai arī ir aptieku īpašnieki. Aptiekās farmaceiti pārdod pircējiem ārstu izrakstītas (recepšu) zāles, brīvi pārdodamās zāles, ārstniecības augus, higiēnas preces, slimnieku kopšanas līdzekļus, pārsienamos materiālus.
Nauda
Reprezentatīva nauda (zelta standarts)
Papīra naudu, kurai ir preces (visdrīzāk zelta vai sudraba) segums, 19. gs. ekonomists Viljams Stenlijs Dževonss izšķīra atsevišķā kategorijā, ko viņš sauca par "reprezentatīvu naudu". Šādā naudā banknotes faktiski var uzskatīt par sertifikātiem, kas apliecina to turētāju īpašumtiesības uz zeltu vai sudrabu, kas tās sedz.
Jelgavas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
1924. gadā Jelgavas apriņķim pievieno astoņus pagastus. No Tukuma apriņķa Bēnes, Īles, Jaunauces, Lielauces, Sniķeres, Vadakstes un Vecauces pagastus, bet no Kuldīgas apriņķa — Reņģu pagastu.
Farmācija
Šīs profesijas pārstāvji pārzina zāļu lietošanu, sastāvu un zāļu iedarbību. Viņi uzklausa pircējus, izjautā par slimības simptomiem un zālēm, kuras tie agrāk lietojuši. Farmaceiti atbild uz pircēju jautājumiem un, izsniedzot zāles, paskaidro to lietošanas un uzglabāšanas noteikumus.
Nauda
Reprezentatīva nauda (zelta standarts)
Pirmās Republikas latu pēc šīs klasifikācijas varētu uzskatīt par reprezentatīvu naudu. Bija noteikts, ka viens lats pēc pieprasījuma maināms pret 0,2903226 gramiem tīra zelta, kas ir ekvivalenti apmēram 8 latiem, 2012. gada jūnija latos.
Jelgavas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
1925. gadā izmainīti pagastu nosaukumi: Brambergas pagasts pārdēvēts par Glūdas pagastu, Džūkstes-Pienavas par Džūkstes, Emburgas par Salgales, Kalnamuižas par Tērvetes, Kroņa-Vircavas par Vircavas, Reņģu par Rubas, Tetelmindes par Teteles un Valguntes par Valgundes pagastu
1939. gadā pārdēvēti vēl divi pagasti: Bērzmuižas pagasts par Bērzes pagastu un Mežmuižas pagasts par Augstkalnes pagastu.
Farmācija
Tie farmaceiti, kuri strādā aptieku zāļu izgatavošanas nodaļās, pēc ārstu izrakstītām receptēm izgatavo zāles. Viņi pārbauda receptē norādīto zāļu sastāvdaļu saderību un dozējumu un sver, un gatavo, piemēram, pulverus, mikstūras, pilienus, ziedes. Farmaceiti zāļu ražošanas firmās izstrādā un kontrolē zāļu izgatavošanas tehnoloģiskos procesus un pārbauda produkcijas kvalitāti. Zāļu lieltirgotavās farmaceiti pēta zāļu tirgus pieprasījumu un seko zāļu uzglabāšanas noteikumu ievērošanai. Viņi apgādā ar aptiekas precēm slimnīcas, poliklīnikas, aptiekas, sanatorijas.
Slimnīcās strādājošie farmaceiti ne tikai sagatavo un pasūta nepieciešamos medikamentus, bet arī konsultē ārstus efektīvu zāļu izvēlē.
Farmaceiti-aptieku īpašnieki nodarbojas arī ar administratīvo darbu, pieņem darbā citus darbiniekus, iepērk aptiekas preces vairumā.
Jelgavas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
Jelgavas apriņķa platība kopš 1925. gada bija 3519,6 km2 un tas robežojās ar Liepājas apriņķi, Kuldīgas apriņķi, Tukuma apriņķi, Rīgas apriņķi, Bauskas apriņķi un ar Lietuvu. Lielākās apdzīvotas vietas bija Jelgava, Dobele, Auce, Bēne, Eleja un Ruba.
Teritoriālais iedalījums
1940. gada sākumā Jelgavas apriņķī bija 3 pilsētas un 41 pagasts:
Latvijas PSR sastāvā
1940. gadā Jelgavai tika piešķirts republikas pakļautības pilsētas statuss un tā tika izdalīta no apriņķa sastāva. 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Jelgavas apriņķis tika sadalīts Auces, Dobeles, Elejas un Jelgavas rajonos.
Nauda
Reprezentatīva nauda (zelta standarts)
Pieņemot, ka politiskā situācija ir stabila un nav paredzams, ka politiķi varētu izdarīt krasas izmaiņas, šādu reprezentatīvu naudu, virspusīgi skatoties, var pielīdzināt prečnaudai, taču, kā norāda daži autori, notikumi ASV, 1920. gados, pirms Lielās depresijas liecina, ka zelta standarts nav spējīgs kontrolēt naudas piedāvājuma pieaugumu daļēju rezervju bankvedības vidē, jo komercbankām ir liela nozīme naudas piedāvājuma palielināšanā (skat. naudas reizinātājs).
Pastāv arī iespēja, ka naudas pirktspējas samazināšanās dēļ vai inflācijas pieaugšanas dēļ monētas fiat (bezseguma) naudas sistēmā var kļūt līdzvērtīgas prečnaudai. Kaut arī ASV Valsts kase pēdējās dekādēs izmanto aizvien mazāk vara jaunu monētu kalšanai, apgrozībā joprojām esošo 1909.-1982. gada 1 centa monētu vara satura tirgus vērtība 2012. gada 19. jūnijā bija 2,24 centi, tātad sastāvā esošā metāla tirgus vērtība bija 224% no nominālvērtības. 1946.-2012. gada 5 centu monētu sastāvā esošā vara un niķeļa tirgus vērtība bija 98% (4,9 centi) no nomināla.
Fiat (bezseguma) nauda
Fiat nauda (angļu: fiat money, krievu: фиатные деньги, vācu: Fiatgeld) (latīņu: fiat — "lai top, lai notiek!", sal. fiat lux! — "lai top gaisma!", no facere — "darīt, taisīt") ir nauda, kuras apmaiņas līdzekļa statuss izriet no likuma, kas tai šādu statusu ir piešķīris. Tā ir balstīta ticībā likumdevējam un pēc definīcijas ir bez seguma. Šāda nauda bieži tiek saukta par papīrnaudu, taču nauda ar segumu (piemēram, Pirmās Republikas banknotes) arī var būt no papīra.
Citi norāda, ka fiat naudai tik tiešām ir segums un tās ir parādsaistības. Pēc šādas striktas definīcijas fiat nauda nepastāv kā tāda, jo visas naudas vienības pasaulē tiek radītas kā valsts parādsaistības pret centrālo banku.
Naudas īpašības
Lai apmaiņas līdzekli varētu uzskatīt par naudu, tam jāpiemīt noteiktām īpašībām:
Mūsdienu ekonomikā tiek uzskatīts, ka naudai vēlamas šādas īpašības:
Naudas funkcijas
Naudai ir noteiktas funkcijas. Nauda ir:
Naudas pamatfunkcija ir atdalīt pirkšanu no pārdošanas, tā atvieglojot maiņu, jo cilvēkam, kurš vēlas iegādāties noteiktu preci vai pakalpojumu, nav nepieciešamības atrast cilvēku, kurš vēlētos šo preci vai pakalpojumu iemainīt pret pircēja piedāvājumiem.
Jūrkalnes pagasts
Jūrkalnes pagasts ir viena no Ventspils novada administratīvajām teritorijām tā dienvidos Baltijas jūras krastā. Robežojas ar sava novada Užavas un Ziru pagastiem, Kuldīgas novada Alsungas pagastu un Dienvidkurzemes novada Sakas pagastu.
Upes
Muižupīte, Pāžupīte, Rīva, Ēnava.
Ezeri
Dižezers, Pāžezers.
Vēsture
Mūsdienu Jūrkalnes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Labragas muiža (Gut Labraggen, Labrags), Pilsberģes muiža (Gut Felixberg, starp Jūrkalni un Labragu).
Jūrkalnes pagasts ir viens no trim suitu novada pagastiem. Līdz 1925. gadam tika saukts par Pilsberģes pagastu. Pilsberģes muižu 1737. gadā nopirka Kurzemes hercogs Ernests Bīrons. 1872. gadā Pilsberģes muižā tika izveidota Feliksbergas (Jūrkalnes) jūrskola.
1935. gadā pagasta platība bija 94,1 km2 un tajā dzīvoja 1153 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Jūrkalnes un Ošvalku ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Jūrkalnes ciems ietilpis Alsungas (1949-1956), Ventspils (1956-1962), Kuldīgas (1962-1967) un atkal Ventspils (pēc 1967. g.) rajonos. 1951. gadā Jūrkalnes ciemam pievienoja Ošvalku ciemu, 1954. gadā - Sārnates ciemu. 1961. gadā daļu Jūrkalnes ciema iekļāva Užavas ciemā, 1977. gadā daļu Alsungas pilsētciemata teritorijā. 1987. gadā pievienoja daļu Sakas ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ventspils novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Jūrkalne (pagasta centrs), Ošvalki, Labrags.
Akuraters
Akuraters (sieviešu dzimtē Akuratere) ir daļēji latviskots franču cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Medicīnas māsa
Medicīnas māsa ir medicīnisko izglītību ieguvusi ārstniecības persona, kas veic pacientu aprūpi, piedalās ārstniecībā, vada pacientu aprūpes darbu, nodarbojas ar pacientu izglītošanu veselības jautājumos un veic profesionālās izglītības darbu.
Misters Bīns
"Misters Bīns" (en) ir Apvienotās Karalistes komēdijseriāls, kas sastāv no 15 pusstundu ilgām sērijām. Galveno lomu seriālā atveido britu aktieris Rovans Atkinsons. Seriāla scenāriju sarakstījuši Rovans Atkinsons, Robins Driskols, Ričards Kērtiss un Bens Eltons. Pirmā "Mistera Bīna" sērija iznāca, bet pēdējā —.
Piecu gadu laikā seriāls guvis daudz fanu Lielbritānijā. Piemēram, 1992. gadā sēriju "Misters Bīns un viņa nepatikšanas" noskatījušies 18,74 miljoni cilvēku. Seriāls ir ieguvis arī daudzas starptautiskas balvas, tajā skaitā "Zelta Rozes balvu". Tiesības uz seriāla translēšanu ir nopirktas vairāk nekā divsimt pasaules valstīs. Ir izlaistas divas pilnmetrāžas filmas: "Misters Bīns" un "Mistera Bīna brīvdienas", kā arī animācijas seriāls.
Misters Bīns
Egoistisks, nervozs, absurds cilvēks ar dīvainām grimasēm un tieksmi uz sīkām riebeklībām — tāds ir misters Bīns. Viņš dzīvo viens mazā dzīvoklītī Haiberijā, Londonas ziemeļos. Valkā tvīda žaketi un šauru tumšsarkanu kaklasaiti. Misters Bīns nav runātīgs, kaut arī dažreiz kaut ko bubina zem deguna. Viņa vārds (viņš vienmēr stādās priekšā vienkārši kā "Bīns") un profesija, ja tāda vispār ir, paliek skatītājam neizpaustas. Pilnmetrāžas filmā tiek parādīta Bīna pase, kur vārda vietā ierakstīts "Misters", bet strādā viņš par uzraugu Londonas Nacionālajā galerijā.
Jebkura situācija, kurā Bīns iekļūst, pārvēršas vienlaikus par ģenialitātes un stulbuma izrādi. Vai viņš taisās uz darbu, vai pagatavo tītaru svētku galdam, vai iet uz bibliotēku — šis neveiklais lempis ar pingvīna gaitu obligāti iekļūs kuriozā stāvoklī.
Atlupušas ausis, izvalbītas acis, pielaizīta frizūra, kā arī neparasts deguns, ar kuru Bīns bieži osta apkārtējo gaisu, izraisa skatītājam ne mazākus smieklus, kā varoņa muļķīgā rīcība. Bīns ir komisks pat tad, kad cenšas būt ļoti nopietns.
Katrā sērijas sākumā Misters Bīns gaismas starā krīt no debesīm. Pirmajās sērijās ("Mistera Bīna atgriešanās" un "Mistera Bīna lāsts") šis ievads bija melnbalts, veidotāji apgalvoja, ka vēlas koncentrēt visu uzmanību uz galveno varoni. Taču drīzumā sākumu izmainīja. Misters Bīns sāka krist gaismas starā uz vienas no krēslainajām Londonas ieliņām pretī Svētā Pāvila katedrālei, tāpat kā citplanētiešu sūtnim. Vienā no vēlākām animācijas seriāla sērijām ir tieša norāde, ka Misters Bīns ir atnācējs no kosmosa. Pats Rovans Atkinsons apgalvo, ka Bīnā ir kaut kas no kosmosa.
Tedijs
Plīša lācītis Tedijs — Mistera Bīna labākais draugs. Dažreiz Tedijam neiet visai labi, jo Bīns mīl viņu iesaistīt savos eksperimentos. Lācītis ir krāsotāja otas vietā (sērijā "Dari pats, Mister Bīn"), tad Bīna suņa vietā, kuru viņš izstāda konkursā (sērija "Mistera Bīna no Londonas matu griezums"). Lāča āda veidota no tumši brūna auduma, acu vietā tam ir pogas, bet ķepas līdzīgas nelielām desiņām. Dažreiz liekas, ka Tedijs ir dzīvs, piemēram, kad Misters Bīns hipnotizēja viņu pirms gulētiešanas, pieturot lācīša galvu ar pirkstu, bet hipnozes beigās pirkstu noņemot, Tedijs uzreiz aizmiga viņa rokās. Protams, Bīns tic tam, ka lācītis ir dzīvs, dāvinot viņam dāvanas Ziemassvētkos un no rītiem uzvedoties pēc iespējas klusāk, lai savu draugu nepamodinātu.
Irma Goba
Mistera Bīna pavadone — Irma Goba (Irma Gobb) (aktrise Matilde Ziglere) parādās dažās epizodēs. Bīnam nav pret viņu īpašu jūtu, un, šķiet, viņš uzskata Irmu vairāk par draugu, nevis mīļoto. Tomēr viņš kļūst greizsirdīgs, kad viņa diskotēkā dejo ar citu vīrieti (sērija "Misters Bīns iziet pilsētā"). Irmai šķiet, ka Bīns viņu bildinās un uzdāvinās gredzenu Ziemassvētkos (sērija "Priecīgus Ziemassvētkus, Mister Bīn!"), bet viņa smagi kļūdās un, dabūjot dāvanā āķīti fotogrāfijas rāmītim, ar asarām acīs aizskrien prom, un vairs neparādās nevienā sērijā.
Citi personāži
Misters Bīns — seriāla pamatvaronis, citi ļaudis parādās vai nu masu skatos vai, lai nodemonstrētu Bīna darbības rezultātus. Bez Irmas Gobas Misteram Bīnam ir vēl daži "draugi" — Huberts (Hubert) un Ruperts (Rupert). Viņi atnāk ciemos pie Bīna Jaunā gada vakarā, sērijā "Dari pats, Mister Bīn". Dažās otrā plāna lomās piedalās pazīstami britu aktieri un komiķi, tādi kā Ričards Braiers (Richard Briers), Anguss Deitons (Angus Deayton), Niks Henkoks (Nick Hancock), Karolīna Kventina (Caroline Quentin), Deivids Šnaiders (David Schneider) un Ričards Vilsons (Richard Wilson).
Mini Cooper
Mistera Bīna automobilis ir "Mini Cooper" (precīzāk, Mk III Austin Mini 1000), kurš vairākas reizes mainījies. No sākuma bija oranžs Morris Mini Cooper ar numuru RNT 996H, bet tas tika sasists pirmās sērijas beigās. Tad automobili nomainīja uz 1977. gada modeli ar numuru SLW 287 R, salātu krāsā, ar melnu priekšējo pārsega vāku. Pirmo reizi šīs automobilis parādījās sērijā "Mistera Bīna lāsts".
Sērijā "Misters Bīns atkal uz skolu", Mistera Bīna automobili sajaucot ar automašīnu militārajai demonstrācijai, tam pāri pārbrauca tanks, bet nākamajās sērijās "Mini Cooper" jau bija atgriezies.
Spilgta seriāla tēma ir "konflikts" starp "Mini Cooper" un zilo trīsriteņu "Reliant Regal Supervan III" (numurs GRA 26 K), kā rezultātā "Supervan" vai nu nogāžas uz sāniem, vai ietriecas stabā, vai vienkārši tiek izstumts no stāvvietas. Šis savdabīgais "konflikts" izveidojas jau pirmajā sērijā, kad Bīns brauc uz matemātikas eksāmenu, un turpinās daudzās turpmākajās sērijās ("Supervan" šoferis nekad netiek rādīts).
Viens Mistera Bīna "Mini Cooper" ir "Zvaigžņu automobīļu muzeja" (en) eksponāts Kesvikā, Anglijas ziemeļos. Animācijas seriālā "Mini Cooper" arī ir Mistera Bīna automobilis.
Vēsture
Misters Pupa (tiešais "Mr. Bean" tulkojums uz latviešu valodu) ir Rovana Atkinsona ideja, vēl kad viņš mācījās Oksfordas Universitātē (1980. gados). Par Mistera Bīna dzimteni var uzskatīt Edinburgu, kur norisinājās ikgadējais teātra festivāls, uz kuru sabrauca jauni, talantīgi studenti. Tomēr varoņa vārds (Misters Bīns) tika izdomāts tikai ap seriāla iznākšanas laiku. Bija arī citi "dārzeņu" uzvārdi Bīnam, kas neizturēja atlasi, piemēram, Misters Puķkāposts (en). Rovans Atkinsons teica, ka Mistera Bīna tēlam viņš iedvesmojies no kādas vecas franču komēdijas personāža Misjē Julo (fr), kuru atveidojis franču komiķis Žaks Tatī. Stilistiski "Misters Bīns" līdzinās mēmajam kino (situāciju komēdijai vai rīcību komēdijai), jo seriālā tikpat kā nav dialogu. Tas ļauj rādīt seriālu visā pasaulē gandrīz bez tulkojuma.
Mūzika
Lielākā daļa "Mistera Bīna" sēriju iesākas ar kora dziedājumu. Melodiju sacerējis Hauards Gūdals (Howard Goodall), to izpilda Sautvarkas katedrāles (en) koris. Koris dzied latīņu valodā:
Šī tēma ir iekļauta Gūdala albumā "Choral Works". Gūdals ir sarakstījis fona mūziku daudzām seriāla epizodēm.
Pirmā "Misters Bīna" sērija nesākas ar kora dziedāšanu, bet ar ritmisku instrumentālu skaņdarbu, kuru arī ir sarakstījis Gūdals. Tā vairāk līdzinās atsevišķam meldiņam un skan, kamēr Bīns mēģina apdzīt zilo trīsriteņu "Supervan". Šo mūziku var dzirdēt arī citās sērijās (tajos brīžos, kad Bīns satiekas ar zilo automašīnu). Sērijā "Jūsu izspēle, Mister Bīn", automašīnā, kuru apstādina Bīns, skan Hauarda Gūdala kora mūzika, kura tika sarakstīta Ričarda Kērtisa komēdijseriālam "The Vicar of Dibley". Sērijā "Priecīgus Ziemassvētkus, Mister Bīn!", spēlējoties ar kareivjiem no "Queen’s Royal Guards" komplekta, Misters Bīns dzied melodiju "The British Grenadiers", kura bija galvenā muzikālā tēma seriāla "Melnā čūska" 4. sezonai ("Blackadder Goes Forth", 1989).
Misters Bīns parādās videoklipos: dueta "Hale and Pace" singlā "The Stonk" (1991) un grupas "Smear Campaign" klipā "(I want to be) Elected" (1992), kas filmēti speciāli priekš "Comic Relief". Vēl Bīns piedalās grupas "Boyzone" klipā "Picture Of You", kas ir iekļauta pilnmetrāžas filmas "Misters Bīns" skaņu celiņā (1997).
Animācijas seriāls
2002. gadā Misters Bīns parādās animācijas filmu seriālā, kuros tāpat kā seriālā, gandrīz nav dialogu, bet Bīns tikai bubina vai dudina dziesmiņas sev zem deguna. Darbs pie animācijas filmas turpinājās divu gadus (no idejas līdz gatavai animācijai). Scenāriji tapa Robina Driskola uzraudzībā. Dažu fanu attieksme pret animācijas seriāla iznākšanu bija skeptiska. "Kaut arī zīmētais Bīns ir ļoti līdzīgs īstajam — taisa tikpat smieklīgas grimases un nokļūst ne mazāk muļķīgās situācijās — nekas nespēj aizvietot "dzīvo" aktierspēli" — viņi paskaidro. Tomēr zīmētais Bīns ļoti patīk bērniem.
Animācijas seriālā parādījušies jauni personāži: pretīga namīpašniece Viketas kundze (Mrs Wicket) un viņas ļaunais vienacainais kaķis Skrepers (Scrapper).
Bīnu ieskaņojis pats Rovans Atkinsons, bet personāža kustības precīzi atdarina Atkinsona kustības. Citus tēlus ieskaņojuši Džons Glovers (Jon Glover), Ruperts Degass (Rupert Degas), Gerijs Mārtins (Gary Martin) un Lorelejs Kings (Lorelei King).