cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skandijs
Skandijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Sc un atomskaitli 21. Tas ir ļoti reti sastopams, izkliedēts pārejas metāls un nelielos daudzumos ir sastopams dažādos minerālos. Skandijs ir pirmais d elements periodiskajā sistēmā — tā atomā elektroni sāk aizpildīt d līmeni trešajā čaulā. Skandiju iegūst metalotermiski vai elektrolizējot skandija hlorīda kausējumu. Savienojumos skandijs lielākoties ir trīsvērtīgs, ar oksidēšanas pakāpi +3.
Izotopi
Dabā ir sastopams tikai viens stabils skandija izotops — skandijs-45. Ir zināmi vēl seši nestabili izotopi, kuri ir iegūti tikai laboratorijās.
FTP
Datņu pārsūtīšanas protokols jeb protokols FTP ir TCP/IP steka lietojuma slāņa protokols failu pārsūtīšanai starp datoriem. Tas ir klients-serveris arhitektūras bāzēts protokols. Uz FTP servera datora darbojas FTP servera programmatūra, kas saņem klientu savienojumu atvēršanas pieprasījumus. Klientu datori darbina FTP klientu programmatūru, kas izveido TCP savienojumu ar serveri. Pēc savienojuma izveides, klients var veikt vairāku veidu darbības ar failiem, piemēram: augšuplādēt failus uz serveri (upload), lejuplādēt failus no servera (download), pārsaukt vai dzēst serverī esošos failus (rename & delete), utt. FTP ir atvērts standarts un tā programmatūra ir sastopama praktiski visām platformām, tāpēc to var lietot lai pārsūtītu failus starp dažādu arhitektūru datoriem un dažādām operētājsistēmām.
Skandijs
Iegūšana
Ik gadu kopējā iegūtā skandija masa ir ap 50 kilogramiem. Nav zināms, cik potenciāli ir iespējams iegūt pavisam kopā. Tīrā veidā skandiju dabā atrast nevar. Tas ir sastopams aptuveni 800 minerālos. No tiem nozīmīgākais ir tortveitīts ((Sc,Y)2Si2O7). Otrs nozīmīgākais skandija iegūšanas avots ir urāna rūdās.
FTP
Datu savienojuma atvēršanas metodes
FTP par transporta slāņa protokolu lieto tikai TCP. Ienākošajiem savienojumiem FTP serveri pēc noklusējuma lieto 21 portu. Klienta savienojums uz šo portu ir vadības savienojums (control connection). Caur šo savienojumu klients sūta komandas serverim un serveris sūta atbildes, bet šo savienojumu nelieto pašu failu pārsūtīšanai. Failu pārsūtīšanai FTP lieto datu savienojumus, kurus var izveidot dažādos veidos.
Skandijs
Izmantošana
Skandijs ir reti sastopams metāls, bet tomēr mājas apstākļos to var atrast krāsu televizoros, fluorescējošajās spuldzēs un ekonomiskajās spuldzēs. Skandiju lieto galvenokārt sakausējumiem ar alumīniju un dzīvsudraba spuldzēs, kā piedevu pie luminofora, lai uzlabotu gaismas spektrālo sastāvu. Skandijam nav bioloģiska loma dzīvības procesos uz Zemes.
Vēsture
Ķīmisko elementu skandiju 1879. gadā atklāja zviedru ķīmiķis Larss Fredriks Nilsons. Viņa vadītā zinātnieku grupa šo elementu atklāja euksenīta un gadolinīta minerālos, kas ir sastopami tikai Skandināvijā. Tādēļ elementa nosaukums ir radies no latīņu vārda Scandia, kas nozīmē "Skandināvija". Tomēr tikai 1960. gadā tika iegūts skandijs, kura tīrība bija 99%.
FTP
Datu savienojuma atvēršanas metodes
Active mode (aktīvais režīms) - klients savā galā atver nejauši izvēlētu portu (porta numurs virs 1024) un serverim nosūta šo porta numuru. FTP serveris pēc tam izveido savienojumu ar šo portu un var sūtīt vai saņemt datus.
Lai šajā režīmā atvērtu datu savienojumu, klients nosūta komandu PORT, kuras argumenti ir klienta IP adrese un atvērtais ports. adrese:ports te ir kā 6 skaitļu virkne. "h1,h2,h3,h4,p1,p2", pirmie 4 skaitļi atbilst IP adresei, atlikušie divi - portam. Piem. ja IP adrese ir 192.168.0.2 un atvērtais ports ir 1025, tad klients nosūta komandu "PORT 192,168,0,1,4,1". ports ir h1*256+h2, šajā gadījumā 4*256+1.
Passive mode (pasīvais režīms) - serveris savā galā atver nejauši izvēlētu portu (porta numurs virs 1024) un paziņo to klientam, kurš uz turieni veido savienojumu.
Lai šajā režīmā izveidotu datu savienojumu, klients nosūta komandu PASV, uz kuru serveris atbild apmēram šādi: "227 Entering Passive Mode (127,0,0,1,78,52)", kur šie seši skaitļi ir ar apmēram tādu pašu nozīmi kā PORT komandas argumenti aktīvajā režīmā.
Eksistē arī extended passive mode, kas ir līdzīga pasīvajam režīmām, tikai lieto citādāku argumentu formātu.
Tajā laikā, kad notiek datu pārraide caur datu savienojumu, vadības savienojumā nekas nenotiek. Tas dažreiz rada problēmas ar lielu failu pārsūtīšanu, ja pa vidu ir ugunsmūri, kas vardarbīgi pārtrauc vadības savienojumu.
NAT–PT
Īpaši priekš FTP protokola darbības caur ugunsmūri tika izveidots NAT paplašinājums, kuru nosauca par NAT-PT (rfc2766), kurš ļauj veidot ienākošos savienojumus no servera uz klientu caur NAT. Izveidojot šādu savienojumu NAT maina sūtāmos datus, kas tiek pārsūtīti no klienta, norādot serverim patieso adresi un portu, ar kuru serveris var izveidot savienojumu un pēc tam pārraida savienojumu no servera no šīs adreses uz klienta adresi. Neskatoties uz visiem pasākumiem un jauninājumiem, kas likti lietā, lai atbalstītu FTP protokolu, praksē, NAT-PT funkcija visos maršrutētājos tiek atslēgta, lai sniegtu papildus drošību pret vīrusu draudiem.
FXP
FXP (angliski File eXchange Protocol – Failu apmaiņas protokols) - veids, kā pārsūtīt failus starp diviem FTP serveriem pa tiešo, neielādējot datus savā datorā. Izveidojot FXP sesiju klients atver divus FTP savienojumus uz diviem dažādiem serveriem, pieprasot failu no pirmā servera norāda komandā PORT otra servera IP adresi.
Par viennozīmīgu priekšrocību FXP standarta atbalstā ir tas, ka gala lietotājus, kuri vēlas kopēt failus no viena FTP servera uz citu, vairs neietekmē viņu interneta pieslēguma ātruma ierobežojumi. Nav nepieciešamības sev lejupielādēt failu, lai pēc tam augšupielādētu to uz citu FTP serveri. Tātad, failu pārsūtīšanas ātrums būs atkarīgs tikai no interneta savienojuma ātruma starp diviem attālinātajiem FTP serveriem, kas lielākajā daļā gadījumu ir krietni ātrāks par lietotāju interneta pieslēgumiem.
FXP tagad sākuši izmantot hakeri, lai uzbruktu citiem serveriem; komandā PORT tiek norādīta IP adrese un ports, kuru izmanto serviss, kuram tiek veikts uzbrukums, un ar komandām RETR / STOR tiek veikts pieprasījums uz šo portu kā no FTP servera, nevis no uzbrūkošā datora, kas ļauj veikt liela mēroga DDoS uzbrukumus izmantojot uzreiz vairākus FTP serverus, vai apiet upura datora drošības sistēmu, ja tas pārbauda tikai klienta IP adreses, kas norādīta komandā PORT, atbilstību FTP klienta IP adresei un pēc noklusējuma aizliedz izmantot trešo pušu IP adreses. Tādējādi FXP nav iespējams izmantot strādājot ar publiskajiem FTP serveriem.
Datu formāts
Ir divi biežāk lietotie datu pārsūtīšanas režīmi: ACII var pārsūtīt tikai vienkāršu tekstu, jebkāda cita veida dati pārsūtīšanas laikā tiks sabojāti. Šeit datus nosūta kā attiecīgo simbolu ASCII kodus. Klients tekstu saglabā savas platformas formātā (piem. sūtot unix formāta teksta failu no unix servera uz windows klientu, katras teksta rindas beigās LF vietā pieliks CR LF). Binārajā režīmā dati tiek pārsūtīti baits baitā, bez izmaiņām.
Komandas un servera atbildes kodi
Parasti FTP implementē FTP klienti, kas ļauj lietot grafisko interfeisu un/vai kompozītās komandas (piemēram, pārsūtīt veselus direktorijus, kam vajag vairākas FTP komandas). Praktiski visas interneta pārlūkprogrammas nodrošina ierobežotu FTP klienta funkcionalitāti (iespēju lejupielādēt failus). Dažos gadījumos (internet explorer) iespējams arī pārsaukt un dzēst failus ftp serverī, kā arī augšupielādēt failus. FTP praktiski vienmēr lieto lietotāju identifikāciju autentifikāciju (lai tiktu pie failiem sākumā jānorāda lietotāja vārds un parole). Daudziem ftp serveriem ir lietotāja vārds anonymous, kuram var lietot jebkādu paroli (dažreiz arī nekādu). Praktiski visāsm interneta pārlūkprogrammām, lai pieslēgtos NEanonīmam ftp serverim, lietotāja vārdu un paroli var norādīt URL []. Servera_portu lieto tikai tad ja tas nav 21. Direktoriju arī bieži vien nenorāda.
RfC
FTP protokols ir standartizēts vairākos rfc:
Gotfrīds Benns
Gotfrīds Benns (de, dzimis Mansfeldā, Brandenburgā, miris  Berlīnē) bija esejists un vācu ekspresionisma dzejnieks.
Biogrāfija
Benns piedzima Mansfeldā luterāņu mācītāja ģimenē. Viņš Marburgas universitātē studēja teoloģiju un pēcāk militāro medicīnu Ķeizara Vilhelma akadēmijā Berlīnē. Benna literārā karjera sākās, kad viņš 1912. gadā publicēja nelielu dzejas krājumu ar nosaukumu "Morgs un citi dzejoļi". Savos agrīnajos dzejoļos Benns izlietoja savu medicīnisko pieredzi un terminoloģiju, lai detalizēti attēlotu cilvēka nāvi, miesas sadalīšanos.
Armijai Benns pievienojās 1914. gadā, īsu brīdi pavadīja Beļģijas frontē, tad strādāja par armijas ārstu Briselē. Pēc tam Benns pārcēlās uz Berlīni, kur kļuva par dermatoloģijas un venērisko slimību speciālistu.
Benns pamazām nacismu sāka uzlūkot kā revolucionāru spēku, kas varētu ekspresionismu padarīt par Vācijas oficiālo mākslu. 1932. gadā Benns tika ievēlēts par Prūsijas Akadēmijas dzejas nodaļas locekli un kļuva par šīs nodaļas galvu 1933. gada februārī. Maijā viņš jauno režīmu aizstāvēja radiorunā. Režīma kultūras politika tomēr izrādījās atšķirīga no Benna cerētās, un jūnijā viņam amats bija jāatstāj. Garo nažu nakts viņā raisīja šausmas. 1936. gada maijā žurnāls Das Schwarze Korps viņa ekspresionisma darbus nosauca par deģenerātu mākslu. 1938. gadā Nacionālsociālistu autoru asociācija (Reichsschriftumskammer) aizliedza Bennam turpmāk rakstīt.
Otrā pasaules kara laikā Benns tika nosūtīts uz Austrumvācijas garnizoniem, kur rakstīja dzejoļus un esejas. Pēc kara Sabiedrotie viņa darbus aizliedza, jo sākotnēji viņš bija atbalstījis Hitleru. Benns nomira 1956. gadā Rietumberlīnē.
Literārā darbība
Dzejoļu krājums "Morgs un citi dzejoļi" tika publicēts Berlīnē 1912. gadā un izraisīja milzīgu skandālu. 500 eksemplāru metienu izpirka vienas nedēļas laikā, un darbu aizliedza un konfiscēja 1916. gadā. Krājumā parādījās tradicionālu dzejas frāžu grotesks apvienojums ar medicīnas prakses laikā pieredzētā aprakstu. Piemēram, dzejolī "Skaistā jaunība" dzejnieks apraksta slīkoni, kurā iemitinājušies žurkulēni, tā izceļot kontrastu starp dzīvo un mirušo, tradicionāli poētisko ("skaistā jaunība") un pretīgo.
Benns raksta par cilvēka slimīgo un vājo miesu, kas ir pretrunā ar ilglaicīgajiem uzskatiem, ka cilvēks ir pārāka būtne. Viņš uzsver atšķirību starp vārdu un realitāti un noliedz tradicionālās vērtības un tabu.
Sendenī (Reinjona)
Sendenī ir pilsēta Reinjonā, Francijas aizjūras teritorijas, Reinjonas reģiona un departamenta centrs. Pilsēta atrodas uz salas Indijas okeānā. Pilsētas moto ir Praeter omnes angulus ridet, tulkojumā: "Starp visiem, tieši šis zemes nostūrītis man uzsmaida."
Ar vairāk kā 145 000 iedzīvotājiem 2009. gadā, Sandenī ir visvairāk apdzīvotā pilsēta Francijas aizjūras teritorijās.
Vēsture
Pilsētu 1669. gadā dibina Etjēns Reņolts. 1738. gadā Sendenī kļūst par galveno apdzīvoto vietu Reinjonā un iedzīvotāju skaits ir pieaudzis līdz 2 166. 1790. gadā Sendenī iegūst pašvaldības tiesības. Žans Batists kļūst par pirmo pilsētas mēru. 1810. gada 8. jūlijā briti ieņem pilsētu, kas noved pie visas salas tolaik ar nosaukumu "Bonaparte" kapitulācijas.
1855. gadā pilsētā tika atvērts Dabas vēstures muzejs. 1882. gada 11. februārī atklāja dzelzceļa līniju Sendenī-Senbenuā. 1979. gadā notiek jaunas pilsētas domes ēkas inaugurācija. 1983. gadā pilsētā dzīvo 109 072 iedzīvotāji. 1991. gadā pilsētas Šodronas rajonā notiek nemieri un manifestācijas.
Ģeogrāfija
Sendenī komūnas teritoriju ierobežo Laposesiona, Santa-Marija un Salazī komūnas. Augstākā virsotne komūnas teritorijā ir Rošekrita (Roche Écrite), kuras augstums ir 2276 metri.
Cilvēki
Sendenī dzimuši:
Prūsijas Konfederācija
Prūsijas konfederācija (vāciski- Preussischer Bund, poliski - Związek Pruski) - nodibināta Prūsijas pilsētu dižciltīgo un klerikālo iedzīvotāju savienība, lai aizstāvētu ekonomiskās intereses. Galvenās pilsētas - Torna (tagad Toruņa), Danciga (tagad Gdaņska), Elbinga (tagad Elblonga).
Kad ar mierīgiem līdzekļiem neizdevās pretoties augstajiem nodokļiem, konfederācija 1454. gada februārī sacēlās pret Vācu (Teitoņu) ordeni, pieņemot Polijas karaļa Kazimira IV aizsardzību, karalim garantējot Prūsijas pilsētu privilēģijas. Izcēlās Trīspadsmitgadu karš, kura rezultātā 1466. gadā Prūsijas rietumu daļa iekļāvās Polijā, bet austrumdaļa saglabāja neatkarību kā Polijas vasalis.
Ingars Viļums
Ingars Viļums (dzimis Cēsīs) ir mūziķis, basģitārists.
Spēlējis un sadarbojies ar Time After Time, Shake and Bake, MarieN, Lādezers, Linda Leen, Dons, Gustavo, Amber u. c. No 2004. gada sāka sadarboties ar grupu "Prāta Vētra",, bet no 2010. gada ir grupas basģitārists. Paralēli darbojas arī kā studijas producents.
Darbības laikā radījis ap 50 dziesmām, kuras izpildījuši dažādi Latvijas mākslinieki. Eirovīzijas dziesmu konkursa atlasēs piedalījies kopš 2006. gada. Eirovīzijas dziesmu konkursa nacionālās atlases finālā iekļuvušas Viļuma dziesmas:
Gustavs Roberts Kirhofs
Gustavs Roberts Kirhofs (de; dzimis, miris ) bija vācu fiziķis.
Biogrāfija
Gustavs Roberts Kirhofs dzimis Kēnigsbergā, Austrumprūsijā, advokāta Frīdriha Kirhofa un Johannas Henrietes Vitkes ģimenē.
1847. gadā Kirhofs absolvēja Kēnigsbergas Universitāti, kur mācījās fizikas-matemātikas seminārā, kuru vadīja Francis Neimanis (Franz Ernst Neumann) un Frīdrihs Rihelots (Friedrich Julius Richelot). Kirhofs apprecēja sava matemātikas profesora meitu Klāru (Clara Richelot). Tajā pašā gadā Kirhofs pārcēlās uz Berlīni, kur uzturējās, līdz saņēma profesora amatu Breslavā, Silēzijā.
Zinātniskais darbs
Likumus elektriskajai ķēdei Kirhofs formulēja 1845. gadā, vēl būdams students. Vēlāk tie bija viņa doktora disertācijas tēma.
1854. gadā Kirhofu uzaicināja uz Heidelbergas Universitāti, kur kopā ar Robertu Bunzenu viņš strādāja spektroskopijas jomā. Pētot saules ķīmisko sastāvu ar spektroskopijas metodēm, viņi atklāja cēziju un rubīdiju. Heidelbergā viņš kopā ar Leo Kēnigsbergeru (Leo Königsberger) vadīja Neimaņa semināram līdzīgu fizikas-matemātikas semināru. Šo semināru apmeklējuši Artūrs Šusters un Sofija Kovaļevska.
1859. gadā Kirhofs formulēja siltumstarojuma likumu, kuru pierāda 1861. gadā.
SKS 42. ekspedīcija
'''SKS 42. ekspedīcija' (Экспедиция МКС-42; Expedition 42 jeb ISS-42'') bija Krievijas, ASV un Eiropas kosmonautu pastāvīgā ekspedīcija Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) no 2014. novembra līdz 2015. gada martam.
Gustavs Roberts Kirhofs
Zinātniskais darbs
1875. gadā Kirhofs pieņēma piedāvājumu vadīt teorētiskās fizikas katedru Berlīnē.
SKS 42. ekspedīcija
Iziešanas atklātā kosmosā
notika iziešana kosmosā, kuru no Quest slūžu kameras veica Berijs Vilmors un Terijs Virtss (pirmā ārpuskuģa aktivitāte). Iziešana sākās 12:45. Viņi uzstādīja 8 elektroenerģijas un datu kabeļus 100 m garumā pie PMA-2, kas atradās pie Harmony moduļa galā. Vēlāk pie PMA-2 tiks pievienots saslēgšanās adapters, kuru izstādajis Boeing savam kosmosa kuģim. Iziešana beidzās 19:26 UTC.
Gustavs Roberts Kirhofs
Zinātniskais darbs
Spektroskopijas jomā Kirhofs, balstoties uz Deivida Altera un Andeša Jūnasa Angstrēma atklājumiem, formulēja trīs likumus, kas apraksta nokaitēta ķermeņa spektra sastāvu.
SKS 42. ekspedīcija
Iziešanas atklātā kosmosā
Otro iziešanu Berijs Vilmors un Terijs Virtss veica 25. februārī. Viņi vispirms noņēma pārklāju no PMA-2 saslēgšanās porta. Tad viņi noņēma kabeļus, kuri bija atvienoti iepriekšējā ārpuskuģa aktivitātē; šos kabeļus agrāk izmantoja Space Shuttle elektrobarošanai, bet tie vairāk nebūs vajadzīgi. Tad Virtss darbojās ar stacijas manipulatora satveršanas mehānisma iesmērēšanu. Tikmēr Vilmors darbojās pie Tranquility moduļa, lai atbrīvotu vietu un sagatavotu moduli pārvietošanai. Kad kosmonauti atgriezās slūžu kamerā, Virtss savā ķiverē konstatēja nelieku daudzumu ūdens. Iziešana beidzās 18:34 UTC.
Trešā iziešana kosmosā notika 1. martā. Berijs Vilmors un Terijs Virtss ārpuskuģa aktivitāti sāka 11:52 UTC. Viņi uzstādīja antenas mastus integrētās kopnes abās pusēs. Uzstādīja lāzera atstarotājus jaunajai navigācijas sistēmai. Novilka kabeļus no antenām uz Destiny moduli.
Tatarstāna
Tatarstānas Republika (ru, tt) ir republika Krievijas Federācijas sastāvā. Tās galvaspilsēta ir Kazaņa, oficiālās valodas — krievu un tatāru, platība — 67 847 km², iedzīvotāju skaits — 4 000 084 miljoni (pēc 2022. gada datiem). Tatarstānas iedzīvotāju sastāvs ir: tatāri — 53,2%, krievi — 39,7%, čuvaši — 3,1%, citi — 4,2%. Tatarstāna dažreiz tiek dēvēta par Tatāriju.
Vēsture
Līdz 13.-14. gs. Tatarstānas teritorijā bija Volgas Bulgārija, pēc tam tās zemes ietilpa Zelta Ordas sastāvā. 1438. gadā izveidojās neatkarīga Kazaņas haniste. Pēc ilgstošiem krievu-tatāru kariem Krievijas cars Ivans IV 1552. gadā Kazaņas hanisti pievienoja Krievijai.
Krievijas valdība izraidīja islamticīgos Kazaņas iedzīvotājus un to vietā nometināja krievus un citu tautību pareizticīgos ieceļotājus. Līdz pat Krievijas Impērijas teritoriāli administratīvajai reformai tika lietots jēdziens Kazaņas cariste (Казанское царство).
Jēkabs Rēdlihs
Jēkabs Rēdlihs (dzimis Rīgā) ir  latviešu hokejists, aizsargs, bijušais Latvijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras lielāko daļu aizvadījis Eiropas spēcīgākajās hokeja līgās, sešas sezonas spēlējot arī Kontinentālās hokeja līgas vienības Rīgas "Dinamo" sastāvā. Latvijas hokeja izlases rindās spēlējis četros Pasaules čempionātos.
Viņam ir trīs brāļi, no kuriem divi ir pazīstami hokejisti: Miķelis Rēdlihs un Krišjānis Rēdlihs.
Karjera
2002. gada NHL draftā viņu izraudzījās Kolumbusas "Blue Jackets" klubs ceturtajā kārtā ar kopējo 119. kārtas numuru. Taču viņš nespēlēja Nacionālajā hokeja līgā, bet pārstāvēja Bostonas Universitātes hokeja komandu. 2006. gada 30. martā J. Rēdlihs parakstīja līgumu ar "Blue Jackets" AHL fārmklubu Sirakjūzas "Crunch". 2006. gada vasarā viņš tika uzaicināts uz NHL kluba "Blue Jackets" pirmssezonas treņinnometni, taču vīzu problēmu dēļ viņam uz ASV neizdevās aizbraukt. 2009. gada 17. jūlijā hokejists parakstīja divu gadu līgumu ar Rīgas "Dinamo". Pēc 2012.—13. gada KHL sezonas līgums ar aizsargu pagarināts netika.
2013.—14. gada sezonas sākumā uz pārbaudes laiku pievienojās Zviedrijas hokeja līgas klubam MODO Hockey, taču tā sastāvā nenostiprinājās. 14. novembrī noslēdza līgumu ar Rīgas "Dinamo" līdz sezonas beigām. Turpmākās divas sezonas spēlēja Čehijas Ekstralīgas vienībās HC Karlovy Vary un Piráti Chomutov, taču tad atgriezās Rīgas "Dinamo" sastāvā. 2017. gada vasarā paziņoja par karjeras beigšanu, un septembra ievadā pievienojās Latvijas čempionāta vienībai HK Kurbads. Kopā ar komandu kļuva par 2018. gada Latvijas čempionu.
Latvijas izlases J.Rēdlihs debitēja 2008. gada Pasaules čempionātā. Kopumā spēlējis četros Pasaules čempionātos. Junioru vecumā viņš piedalījies 1999. gada Eiropas junioru čempionātā, 2000. gada Pasaules čempionātā U-18 un 2002. gada Pasaules čempionātā junioriem.
Latvijas politika
Latvijas politika notiek parlamentāri pārstāvošas demokrātiskas republikas ietvaros, kur pamatā ir daudzpartiju sistēma, un premjerministrs ir valdības vadītājs. Prezidentam galvenokārt ir svinīga valsts vadītāja loma. Izpildvaru īsteno valdība. Likumdošanas vara ir gan valdībai, gan parlamentam - Saeimai, kuras 100 deputātus ievēl tiešās proporcionālās vēlēšanās reizi četros gados. Prezidentu ievēl Saeima atsevišķās vēlēšanās arī reizi četros gados. Prezidents izvēlas premjerministru (Ministru prezidentu), kuru kopā ar viņa kabinetu apstiprina Saeima. Tiesu vara ir neatkarīga no izpildvaras un likumdevēja varas.
2003. gada 20. septembra referendumā 66,9% Latvijas pilsoņu nobalsoja par valsts dalību Eiropas Savienībā. Latvija kļuva par ES dalībvalsti 2004. gada 1. maijā. Latvija ir NATO dalībvalsts kopš 2004. gada 29. marta.
Harijs Hudini
Harijs Hudini (en;  — ), īstajā vārdā Ēriks Veiss (Erik Weisz), bija ungāru izcelsmes amerikāņu burvju mākslinieks.
Viņam vēl zēnam esot, ģimene no Ungārijas emigrēja uz Ameriku. Iesācis karjeru kā akrobāts, Hudini kļuva slavens kā burvju mākslinieks, kas spēj izkļūt no vissarežģītākajām situācijām. Hudini iemācījās atsvabināties no visāda veida ķēdēm un saitēm. Viņš apceļoja Ameriku un Eiropu, aizraujot publiku ar saviem neparastajiem trikiem, piemēram, izlīšana no trako krekla vai izbēgšana no cietuma kameras. Viņš pat prata izlīst no hermētiski noslēgtas ūdens cisternas, bet Hudini slavenākais triks bija izkļūšana no "ķīniešu moku kambara", kurā viņu ieslēdz ar galvu uz leju un siekstā saslēgtām kājām. Visi Hudini triki balstījās uz fizisko spēku, prasmi un veiklību. Viņš sadusmojās ikreiz, kad kāds viņam piedēvēja mistiskas spējas un atmaskoja trikus, kas tika piedēvēti pārdabiskām spējām, piemēram, viltus zīlniekus. Hudini savā dzīvē izdomāja daudz un dažādus aizraujošus trikus, piemēram, lika izgaist zilonim, izgāja cauri ķieģeļu sienai.
Impresionisms
Impresionisms ir mākslas virziens, kas radās 19. gadsimta sešdesmitajos gados Francijā. Sākotnēji šis virziens saskārās ar asu kritiku, jo, lai padarītu attēloto reālistiskāku, tajā netika ievēroti tā laika akadēmiskās mākslas pamatnoteikumi, piemēram, tika izmantoti redzami otas triepieni, brīva kompozīcija, netika ievērotas tradicionālās gaismēnu pārejas. Arī paša virziena nosaukums cēlies no kritiska raksta ar virsrakstu Impresionistu izstāde, kurš tā nosaukts, apspēlējot Kloda Monē gleznas ''Impresija. Saullēkts'' nosaukumu.
Aizsākumi
19. gadsimta sākumā Francijā valdīja akadēmisms, kas lika māksliniekiem pakļauties noteiktiem priekšrakstiem, kas noteica, kādai ir jābūt gleznai. Akadēmiskajā glezniecībā gleznām bija jābūt rūpīgi nostrādātām, ar nemanāniem triepieniem un ieturētām tumšos toņos. Augstu vērtēja vēsturiskus un reliģiskus sižetus, kā arī portretus. Taču jaunie gleznotāji labprātāk izvēlējās gaišākas un košākas krāsas, gleznoja reālistiskāk un labprātāk izvēlējās ainavu glezniecību un sadzīviskus sižetus. Tā laika ievērojamākā izstāde bija ikgadējais Parīzes salons, kam savus darbus iesniedza arī jaunie mākslinieki, taču žūrija tos noraidīja, dodot priekšroku akadēmiskajā stilā ieturētiem darbiem. Jauno reālistu vidū izcēlās Klods Monē, Ogists Renuārs, Alfreds Sislē un Frederiks Bazils, kas bija kopā studējuši, sadraudzējušies un bieži gleznoja kopā. Šai grupai drīz pievienojās arī Kamils Pisaro un Pols Sezans. 1863. gadā Parīzes salona žūrija atteicās izstādīt Eduāra Manē gleznu Brokastis zaļumos, kurā bija attēlota kaila sieviete, kas ietur pikniku ar diviem apģērbtiem vīriešiem - lai gan kailums tika uzskatīts par pieņemamu gleznās ar vēsturisku un alegorisku sižetu, žūrija ļoti asi nosodīja reālistiska kailuma attēlošanu gleznā ar sadzīviska rakstura sižetu. Tā kā šajā gadā žūrija bija atraidījusi sevišķi daudz darbus, asais Manē gleznas nosodījums izraisīja sašutumu citos atraidītajos māksliniekos. Tā kā izstādi finansēja valdība, pēc mākslinieku protesta imperators Napoleons III apskatīja atraidītos darbus un paziņoja, ka būtu jāļauj sabiedrībai izlemt, vai šādas sūdzības ir pamatotas, tāpēc šiem darbiem tika sarīkota īpaša izstāde - Noraidīto salons. Lai gan daudzi izstādes apmeklētāji atnāca, tikai lai pasmietos par Parīzes salonā neiekļuvušajām gleznām, šī izstāde pievērsa uzmanību jaunajai tendencei mākslā un šo izstādi apmeklēja vairāk cilvēku nekā Parīzes salonu. Mākslinieku lūgumi organizēt Noraidīto salonu arī 1867. un 1872. gadā tika noraidīti, tāpēc 1874. gada aprīlī Monē, Renuārs, Sislē, Sezans, Berta Morizo un Edgars Degā sarīkoja paši savu izstādi Nadāra fotosalonā, kurā piedalīties lūdza arī citus Parīzes salona atraidītos māksliniekus. Kopumā izstādē piedalījās 30 mākslinieki un līdz 1886. gadam tika sarīkotas vēl septiņas šādas izstādes. Kāds kritiķis, asi kritizējot izstādē aplūkojamo Monē darbu ''Impresija. Saullēkts, nosauca savu rakstu par izstādi Impresionistu izstāde'', taču apzīmējumu "impresionisti" ātri pieņēma gan sabiedrība, gan paši mākslinieki.
Virziens
Uz impresionismu lielu iespaidu atstāja 19. gadsimta jaunatklājumi zinātnē. Gadsimta vidū tika uzsākta sintētisko eļļas krāsu un pigmentu ražošana. Sintētiskās krāsas tika tirgotas transportējamās tūbiņās, kas deva māksliniekiem krietni vairāk brīvības nekā iepriekš, kad krāsas jauca katrs mākslinieks pats, jaucot pigmenta pulverus ar linsēklu eļļu, un uzglabāja no dzīvnieku pūšļiem gatavotos maisiņos, kuros tās ātri sacietēja. Savukārt fotogrāfijas parādīšanās un attīstība iedvesmoja māksliniekus savās gleznās tvert mirkli, gleznas tēlus vairs necentās pilnībā ietilpināt tajā, tika izmantoti neierasti skatpunkti, kustīgo objektu kontūras veidoja neskaidras. Liela ietekme bija arī japāņu mākslas darbiem, kas Francijā parādījās 19. gadsimta vidū un piesaistīja lielu uzmanību — līdzīgi fotogrāfijām arī šajos darbos izmantoja neierastu kompozīciju un skatpunktus, tie bija asimetriski un košās krāsās, turklāt tiem trūka perspektīvas un ēnojuma, tādējādi japāņu māksla bija pilnīgs pretstats akadēmismam. Impresionisti izmantoja daudzus jau agrāk izmēģinātus glezniecības paņēmienus, taču pirms impresionistiem neviens nebija lietojis šos paņēmienus kopā un tik izvērsti. Impresionismam raksturīgie paņēmieni ir:
Postimpresionisms
Postimpresionisms radās, jaunākiem māksliniekiem — Vinsentam van Gogam, Polam Gogēnam, Anrī Tulūzam-Lotrekam — iedvesmojoties no impresionisma, taču attīstot citādu krāsu, tekstūru, formu un līniju lietojumu. Arī daži impresionisti ietekmējās no šī stila — Pisaro kādu laiku nodarbojās puantilismu, bet Sezans, kurš attīstīja ļoti individuālu stilu, pat biežāk tiek uzskatīts par postimpresionistu, nekā impresionistu.
Impresionisma literatūra un mūzika
Jēdziens impresionisma literatūra ir visai neskaidrs, to mēdz attiecināt uz dažādu 19. gadsimta nogales un 20. gadsimta sākuma rakstnieku, piemēram, Virdžīnijas Vulfas, literāro darbību. Impresionisma literatūrā autors pievērš uzmanību varoņa garīgajai dzīvei, lielu nozīmi piešķirot iespaidiem, jūtām, sajūtām un emocijām, nemēģinot tās interpretēt. Nozīmīgākais impresionisma literatūras novirziens ir simbolisms. Savukārt impresionisma mūzika, kas attīstījās galvenokārt Francijā, izpaudās kā reakcija uz romantisma pārmērībām un tāpat kā māksla balstījās uz atmosfēru un nojausmām, nevis spēcīgu emociju izpausmi un noteiktu sižetu. Impresionisma komponisti deva priekšroku īsākiem skaņdarbiem, tādiem kā noktirnes, arabeskas un prelūdijas.
20. gadsimtā arī latviešu literatūrā sāka parādīties impresionisma iezīmes - Fallija, Jāņa Jaunsudrabiņa, K.Jēkabsona, Jāņa Akuratera (Kalpa zēna vasara), A.Papardes darbos, bet vēlāk Raiņa (Jāņa Pliekšāna) dzejas krājumos Addio bella (1920), Sudrabota gaisma (1921), Mēness meitiņa (1925). Impresionisma poētikā virkne jauninājumu — tiek radīti salikteņi, apvienojot it kā savstarpēji nesaderīgus jēdzienus (‘plašdziļš’, ‘sarkanskaļš’, ‘pārlaime’, ‘visdziļumi’, ‘visaugstumi’). Interpunkcija — savdabīga, to raksturo daudzpunkti (neizteicamā, acumirklīgā zīme), pieturzīmju trūkums (domas nepārtrauktība, asociāciju brīvā plūsma), metrikā brīvie pantmēri (brīvais jambs, brīvais daļenieks), dzejproza, brīvā strofika, astrofija.
Liepāja
Vēstures avotos tā pirmo reizi minēta kā Līvas ciems (la, vēlāk arī Lyva, Live) 1253. gadā, savukārt pilsētas tiesības tai piešķīra 1625. gadā. Liepājas kopējā platība ir 60,37 km², pēc 2019. gada pilsētā dzīvoja 68 945 iedzīvotāji.
Vēsture
Pilsēta ir izaugusi no Līvas zvejniekciema, senas apmetnes pie Liepājas ezera notekas uz jūru. 1263. gadā te uzcēla Vācu ordeņa bruņinieku cietoksni. Jau attīstības sākumā bija mēģinājumi Liepāju attīstīt kā ostas pilsētu, tomēr pirmā ostas izbūve notika tikai 17./18. gadsimta mijā. Lielā Ziemeļu kara laikā 1701. gadā Liepāju ieņēma Zviedrijas karalis Kārlis XII, bet pēc kara beigām pilsēta nonāca Polijas īpašumā. Trešajā Polijas dalīšanā 1795. gadā to ieņēma Krievija. 19. gadsimta sākumā un vairākos paņēmienos gadsimta vidū un beigās, kā arī 20. gadsimta sākumā, ostu vairākkārt padziļināja un turpināja izbūves darbus, lai tā kļūtu piemērota okeāna tvaikoņu uzņemšanai. Taču Liepājas straujākais uzplaukums sākās pēc Liepājas - Romnu dzelzceļa atklāšanas, ar ko tā tika savienota ar pārējo Krievijas Impēriju. Šī dzelzceļa Liepājas - Kašiodoru posmu atklāja jau 1871. gadā, bet 1873. gadā atklāja arī Jelgavas - Mažeiķu posmu, kas Liepāju savienoja ar Jelgavu un Rīgu. Tā rezultātā ievērojami pieauga ne vien ostas apgrozījumi, bet arī lokālā tirdzniecība, rūpniecība (sevišķi metāla, ķīmiskā un koku) un iedzīvotāju skaits. Kā gandrīz neaizsalstoša osta līdz Pirmajam pasaules karam Liepāja uzņēma arī to ostu (Rīgas, Tallinas, Pēterburgas) apgrozījumus, kas uz ilgāku vai īsāku laiku aizsala. 1906. gadā tika atklāta satiksme starp Liepāju un Ņujorku, un Liepāja bija izejas osta arī vairākām citām tvaikoņu līnijām satiksmei ar Londonu, Hamburgu, Kopenhāgenu, Rīgu un Pēterburgu.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 7. janvārī Liepājā ieradās Latvijas Pagaidu valdība ar K. Ulmani priekšgalā un līdz 1919. gada jūlijam Liepāja bija Latvijas valdības uzturēšanās vieta, 27. februārī tā izdeva rīkojumu par bezzemnieku apgādāšanu ar zemi. 1919. gada 16. aprīlī Liepājā notika Aprīļa pučs, kura rezultātā pie varas nāca pučistu izveidotais Brimmera-Borkovska kabinets, bet 10. maijā Andrieva Niedras Latvijas Pagaidu valdība. Likumīgā Pagaidu valdība līdz 27. jūnijam pārcēlās uz tvaikoni "Saratova", kas angļu militārajā aizsardzībā stāvēja Liepājas ostā.
Pēc 1939. gada Savstarpējās palīdzības pakta starp Latviju un PSRS noslēgšanas Liepājā izvietoja ap 15 000 padomju karavīru. 1941. gada 23. jūnijā sākas kauja par Liepāju, kuras laikā tiek iznīcināta liela daļa pilsētas centra apbūves. Pēc kara Liepāja nokļuva Latvijas PSR sastāvā, un tās ekonomiku pakārtoja vienotam Padomju Savienības tautsaimniecības plānam. 1966. gada 15. septembrī PSRS Ministru Padome pieņēma lēmumu Liepāju attīstīt kā jūras kara bāzi. 1967. gada 1. septembrī Liepājas ostu slēdza tirdzniecības kuģiem, izņemot tos kuģus, kuri pārvadāja jēlcukuru no Kubas. 1987. gada novembrī notika pirmā grupas "Helsinki-86" organizētā akcija pie Ziemeļu kapsētas, kas tika brutāli izklīdināta. 1991. gada Augusta puča laikā notika Liepājas pilsētas padomes ārkārtas sēde, kas aicināja iedzīvotājus izrādīt pilsonisko nepakļaušanos gadījumā, ja varu sagrābtu militāri civilā komiteja. Liepājas uzņēmumos sākās streiks, pārtrauca tramvaju un autobusu satiksmi, nākamajā dienā streiku pārtrauca. 23. augustā LTF valdes locekļi, milicija un prokuratūras darbinieki pārņēma LKP īpašumu Graudu ielā 50 un demontēja Ļeņina pieminekli.1994. gada 31. augustā likvidēja Krievijas jūras kara flotes bāzi, un 1997. gada 18. februārī Saeima pieņēma Liepājas speciālās ekonomiskās zonas likumu,
Ģeogrāfija
Pilsēta aizņem 1,5 – 6,5 km platu piekrastes kāpu valni un aizkāpas līdzenumu Piejūras zemienes Bārtavas līdzenumā. Liepāju ieskauj Dienvidkurzemes novads, un ziemeļos pilsēta robežojas ar Medzes pagastu, austrumos ar Grobiņas pagastu, bet dienvidos - ar Nīcas pagastu, Tās rietumu robeža iet pa Baltijas jūras krastu. Tirdzniecības kanāls savieno ezeru ar jūru, sadalot pilsētu dienvidu un ziemeļu daļā, ko bieži dēvē attiecīgi par Vecliepāju un Jaunliepāju. Gar krastu pilsēta stiepjas uz ziemeļiem, līdz sasniedz Karostas kanālu. Uz ziemeļiem no Karostas kanāla atrodas Karosta, kas tagad ir pilnībā integrēta Liepājā un ir pilsētas ziemeļu rajons. Liepājas piekrasti veido nepārtraukta smilšaina pludmale un kāpas.
Aizsargājamās teritorijas
Dabas teritorijas pavisam aizņem aptuveni trešo daļu no pilsētas teritorijas. Šīs teritorijas pārsvarā atrodas pilsētas nomalēs un nav savienotas ar nelielajām zaļajām teritorijām pilsētas centrālajā daļā. Eiropas Savienības nozīmes īpaši aizsargājamie biotopi aizņem 17,8 % no Liepājas valstspilsētas teritorijas. Biotopi atrodas gan īpaši aizsargājamās dabas teritorijās, gan ārpus tām. Pavisam Liepājas pilsētā konstatēti 27 ES nozīmes biotopu veidi. Liepājas pilsētā lielākās platības aizņem Ezeri ar mieturaļģu augāju (Liepājas ezers) (biotopa kods 3140), Mežainas piejūras kāpas (biotopa kods 2180) un Staignāju meži (biotopa kods 9080)
Meži
Liepājas pilsētas meža zemes aizņem 1368,9 ha, no kuriem mežaudzes veido 83%, pārējo aizņem purvi (4,7%), lauces un smiltāji (9,5%), pārplūstoši klajumi un infrastruktūras objekti (kopā nepilnus 3%). Privātajiem zemes īpašniekiem pieder 109,6ha, bet 92% meža zemju teritorijas jeb 1259,3 ha pieder pašvaldībai. Pilsētas mežu veido pieci atsevišķi mežu masīvi: lielākais – pilsētas ziemeļu daļā, t.sk. Karostas mežs, Reiņu mežs, meži pie reģionālās slimnīcas, dienvidrietumu un Zaļās birzs mežu masīvi.
Pilsētai raksturīga liela meža augšanas apstākļu tipu dažādība, ko nosaka un ietekmē teritorijas ģeoloģiskie un hidroloģiskie apstākļi. Sausieņu meži aizņem 39% no mežu teritorijas, meži uz slapjām minerālaugsnēm 13%, purvainie meži 22%, bet nosusinātie meži 26%. Biežāk sastopami sausieņu meži ir sils un mētrājs. Salīdzinoši lielas platības aizņem slapjie meži, īpaši slapjais damaksnis (11% no visiem mežiem) un niedrājs (12% no mežiem). No nosusinātajiem mežiem vairāk sastopams mētru ārenis, platlapju ārenis un platlapju kūdrenis. Meža valsts reģistrā inventarizācijas datos ir atzīmēts ļoti rets augšanas apstākļu tips – grīnis, bet dabā šī teritorija tam vairs neatbilst, augsne ir bagātinājusies un mainījusies veģetācija.
Virszemes ūdeņi
Ūdeņu teritorijas aizņem 1009 ha (17% no pilsētas kopplatības). Liepājas pilsētas hidroloģisko sistēmu veido dažādi elementi, tai skaitā Liepājas un Tosmares ezeri, kas pilsētu norobežo no austrumiem, un ir Natura 2000 teritorijas.(pilsētā atrodas ¼ daļa ezera, pārējā daļa izvietojas Otaņķu un Nīcas pagastā). Ir arī upes – Vērnieku upe, Kalējupīte un Ālande, kanāli: Tirdzniecības, Karostas, Cietokšņa un Pērkones (bijusī upe), kā arī mākslīgā ūdenskrātuve Beberliņi. Pilsēta atrodas Baltijas jūras krastā. Atbilstoši Latvijas iedalījumam upju baseinu apgabalos Liepājas pilsētas teritorija ietilpst Ventas upju baseina apgabalā
Augsnes
Teritorijā dominējošo augšņu tipu, kā arī valdošo ģeogrāfisko ainavu nosaka Piejūras zemienei raksturīgie mazauglīgie smilšainie cilmieži un apgrūtinātas dabiskas noteces apstākļi. Pēc mehāniskā sastāva dominējošas šeit ir smilts augsnes, no augšņu grupām – tipiskais podzols reljefa pacēlumos un kūdraina podzolēta glejaugsne ieplakās, ka arī velēnu glejaugsne un velēnpodzolētā glejaugsne. Lielā mitruma dēļ teritorijai raksturīgi pārpurvošanās procesi.
Klimats
Klimatiskos apstākļus Liepājā būtiski ietekmē tiešais jūras tuvums, tāpēc Liepāja atrodas mērenajā jūras klimata joslā. Jūras gaisa izplūde veido šiem platuma grādiem salīdzinoši zemas vasaras un augstas ziemas gaisa temperatūras. Liepājā ir augstākā vidējā gaisa temperatūra Latvijā, kas ir +7,0 °C. Gada vidējās gaisa temperatūras vērtību izmaiņa Liepājā starp mūsdienu klimatiskās normas periodu (1981.-2010. g.) un klimatiskās references periodu (1961.-1990. g.) uzrāda pieaugumu par ~0,7 °C. Silto diennakšu īpatsvara izmaiņas Liepājā uzrāda ļoti nozīmīgu pieaugošu tendenci. Starp mūsdienu klimatiskās normas periodu un klimatiskās references periodu tas ir ~4,5%. Pēc stundu skaita Liepājā ir viens no augstākajiem vidējiem Saules spīdēšanas ilguma rādītājiem, kas ir vidēji 1900 stundu gadā. Ziemai raksturīgi bieži atkušņi, tāpēc Piejūras zemienē sniega sega parasti ļoti nenoturīga, tās biezums reti pārsniedz 5–10 cm.
Kultūra
Liepāja ir zināma kā dziļām kultūrvēsturiskām tradīcijām bagāta pilsēta, un tai ir ļoti būtiska vieta Latvijas un visa reģiona kultūrainavā. Liepājā darbojas gan valsts, gan pašvaldības dibinātās institūcijas, gan arī Liepājas Universitātes un privāti finansēti mākslinieciskie kolektīvi un struktūrvienības. Liepājā ir attīstītas dažādas kultūras jomas, un īpaši spēcīgas ir skatuves un izpildītājmākslas tradīcijas, gan tās profesionālajās, gan populārajās un amatiermākslas izpausmēs. Liepājā ir ievērojams mantojums gan vēsturiskās kultūrvides, ēku, pieminekļu ziņā, gan vizuālās mākslas kolekciju, muzeju un bibliotēku ziņā. Spēcīgas ir nemateriālā kultūras mantojuma tradīcijas — amatniecība, tautas māksla, tradicionālā kultūra — gan latviešu, gan mazākumtautību grupās. Attīstās kultūrtūrisms un radošās industrijas. Ir stipra kultūrizglītības bāze (tās profesionālajās izpausmēs). Atsevišķas nozares Liepājā ir salīdzinoši mazāk attīstītas (tēlotāja māksla, literatūra, panīcis kino utt.).
Liepāja piedalījās konkursā par Eiropas kultūras galvaspilsētas (EKG) statusu 2014. gadā, tomēr Eiropas Komisijas žūrija ieteica šo statusu Latvijā piešķirt Rīgai. Piedaloties konkursā uz kultūras galvaspilsētas statusu 2027. gadā, 2022. gada 10. maijā žūrija piešķīra šo statusu Liepājai.
Simboli
Liepājas simbolikas lietošanu nosaka domes 1999. gada 25. februārī pieņemtie saistošie noteikumi.
Mūzika
Liepāju dēvē par Latvijas mūzikas galvaspilsētu. Pilsētā darbojas vecākais orķestris Baltijas valstīs - Liepājas simfoniskais orķestris. Latvijā tas aizvien ir vienīgais profesionālais orķestris ārpus Rīgas. No Liepājas ir nākušas tādas grupas kā Līvi, Credo, 2xBBM un Tumsa, kā arī tādi komponisti kā Zigmars Liepiņš, Jānis Lūsēns un Uldis Marhilēvičs. Tiek rīkoti mūzikas festivāli, kā Summer Sound, Starptautiskais Zvaigžņu festivāls, VIA Baltica festivāls, Starptautiskais ērģeļmūzikas festivāls un citi. No 1964. līdz 2006. gadam koncertdārzā "Pūt, vējiņi" tika organizēts ilglaicīgākais un ar tradīcijām bagātākais populārās mūzikas festivāls Latvijā - Liepājas dzintars.
Teātris
Pamatraksts: Liepājas teātris
1907. gadā nodibināja Liepājas Latviešu dramatisko biedrību. Kopā ar citām biedrībām tā 1907. gada martā dbināja un uzturēja Liepājas Latviešu teātri (tagadējais Liepājas teātris), kurš ir vecākais joprojām pastāvošais latviešu profesionālais teātris. 1918. gadā teātris pārcēlās uz pašreizējām telpām – uz pilsētas teātri toreizējā Hagedorna (tagad - Teātra) ielā.
Sports
1998. gadā Liepājā tika atvērta pirmā neatkarības gados uzbūvētā hokeja halle Latvijā. Par Olimpiskās ledus halles mājinieci kļuva HK Liepājas Metalurgs. Komandas pastāvēšanas gaitā tā astoņas reizes izcīnīja Latvijas čempionāta zelta medaļas, komanda svinēja uzvaru arī 2002. gada Austrumeiropas hokeja līgas turnīrā. Metalurģijas uzņēmuma problēmu dēļ hokeja komanda 2013. gada vasarā darbību pārtrauca. 2014. gadā tika nodibināts Hokeja klubs "Liepāja". Futbola klubs "Liepājas Metalurgs" pārtrauca darbību 2014. gada janvārī un tā vietā tika nodibināts Futbola klubs "Liepāja", kurš 2015. gadā kļuva par Latvijas čempioniem. Liepājā bazējas Latvijas Basketbola līgas klubs Betsafe/Liepāja.
Liepājā regulāri tiek uzņemti dažādi sporta pasākumi, kā Pasaules un Eiropas čempionāti basketbolā, un 2009. gada Eiropas čempionāta basketbolā sievietēm A un B apakšgrupas spēles tika aizvadītas Liepājas Olimpiskajā centrā. Tiek rīkots arī Eiropas rallija čempionāta posms “Rally Liepāja”, Starptautiskās sacensības vindsērfingā un citi.
Vēsture
Doma atvērt skolu radusies 1560. gadā baznīcu pārlūkošanas laikā, un skolas pastāvēja Liepājā jau pirms 1625. gada. Taču tieši pilsētas tiesību iegūšana veicināja skolu turpmāko attīstību, jo skolas uzturēšana skaitījās par vienu no pilsētas pienākumiem. Jaundibināto skolu apmeklēt tika mudināti gan vāciešu, gan kuršu bērni. „Nevāciem" ticis pasludināts, ka tiem bērniem, kuri tikšot sūtīti skolā, atlaidīšot katru kalpību un pat atsvabināšot tos no dzimtbūšanas; arī tālākai mācībai tiem tikšot sniegta palīdzība. Sākumā skola bijusi vienklasīga; otrā klase atvērta 1638. gadā; no 1650. gadā skolai bijušas jau 3 klases. bet 1750. gadā atvērta 4. klase. 1788. gadā uzcelts jauns skolas nams, bet 1806. gadā pilsētas skola pēc 250 gadu pastāvēšanas pārvērsta augstākā apriņķa skolā. Šo apriņķa skolu savā laikā apmeklējuši Krišjānis Valdemārs un Kronvaldu Atis. Apriņķa skola 1866. gadā tika pārvērsta Nikolaja ģimnāzijā. 1861. gadā pie apriņķa skolas tika atvērta jūrniecības klase, kas 1876. gadā tika pievienota Liepājas jūrskolai. Pirmā augstākā meiteņu skola atklāta 1871. gadā, un 1874. gadā pastāvējušas jau 2 augstākās meiteņu skolas, no kurām viena tika pārvērsta par ģimnāziju 1886. gadā. 1888. gadā Liepājā bijušas divas skolas ar latviešu mācības valodu. Tālākajos gados, ar 1889. gada likumu uzsāktā skolu pārkrievošana pārvērta visas skolas krievu skolās, tomēr pastāvēja skolas, kuras savā vairumā apmeklēja latviešu bērni, Tajās latviešu valoda tika pasniegta kā priekšmets un ticības mācības tika mācīta latviešu valodā. Skolas ar latviešu valodu kā vienīgo valodu radās tikai pēc Latvijas neatkarības iegūšanas.
Pirmās brīvvalsts laikā Liepājā darbojās trīs vidusskolas, 25 pamatskolas, divi tehnikumi, komercskola, lietišķās mākslas vidusskola, komercinstitūts, tehniskā vakara amatniecības skola, ebreju amatnieku skola, zvejniecības un zivkopības skola. Darbojās ari tautas konservatorija un dažādi vakara kursi. Pastāvēja Liepājas pilsētas bibliotēka (dibināta 1839. gadā; 1937. gadā no visa grāmatu skaita 39 tūkstoši grāmatu bija latviešu valodā). 1919. gada decembrī bibliotēkā atvēra atsevišķu bērnu nodaļu - pirmo Latvijā. Pēc Otrā pasaules kara Liepājā darbojās Liepājas Pedagoģiskais institūts (dibināts 1954. gadā; 1945. gadā pedagoģiskā skola, 1950. gadā Liepājas Skolotāju institūts), Rīgas Politehniskā institūta Vispārtehniskā fakultāte, jūrskola, medicīnas skola, politehnikums, Liepājas lietišķās mākslas vidusskola (dibināta 1926. gadā), mūzikas skola, desmit vispārizglītojošās skolas, divas profesionāli tehniskās vidusskolas un divas tehniskās skolas.
Mūsdienas
2019. gada martā Liepājas dome nolēma apvienot 2. ar 12. vidusskolu, veidojot jaunu vidusskolu un pilnībā izmantojot 2. vidusskolas modernizēto mācību vidi. 2022. gadā Liepājā ir divpadsmit pašvaldības vispārējās izglītības iestādes un divas privātās skolas, kas nodrošina izglītības iegūšanu lielākajos pilsētas mikrorajonos. Liepājā ir arī vairākas augstākās izglītības iestādes.
Agrīnā
Pirmo izbūves un arhitektūras uzplaukuma posmu Liepāja sasniedza 17. un 18. gadsimtā. Celtņu arhitektūras attīstība un mākslas stili atspoguļojās turīgāko iedzīvotāju mājās, kur atrodams manierisms, baroks, klasicisms un citi stili. Vienkāršie iedzīvotāji savas mītnes cēla ar laukos raksturīgiem tautas celtniecības paņēmieniem. Pie vecākā Liepājas ēku tipa pieder koka guļbūve uz zema mūra cokola ar stāvu kārniņu jumtu. Šāda tipa ēkas ir atrodamas Kungu ielā, kas 17. gadsimtā bija pilsētas galvenā iela. Ievērības cienīga ir ēka Kungu ielā 24, kas pazīstama ar Krievijas cara Pētera I viesošanos 1697. gadā, savukārt blakus ēkā Kungu ielā 26 1700. gadā viesojās Zviedrijas karalis Kārlis XII. Vēl vērā ņemamas ir ēkas Lielajā ielā 6, Kungu ielā 3, Stendera ielā 13, kā arī noliktavas Jāņa ielā 1 un 2 un Zivju ielā 4/6 un 10/12. Pēc vairākiem neveiksmīgiem ostas celšanas mēģinājumiem iepriekšējā gadsimta laikā, 1703. gadā tika izrakts Tirdzniecības kanāls, kas veicināja pilsētas izaugsmi. Šajā laikā no koka tika celtas ostas noliktavas, kurām raksturīgs augsts cokolstāvs, kas izveidots kā puspagrabs. LIelākā daļa vecāko noliktavu koncentrējās Jūras ielā, no kurām viena 20. gadsimta 30. gados tika pārvesta uz Brīvdabas muzeju, bet pārējās nav saglabājušās. Dzīvojamās ēkas ostas rajonā bija pavisam nelielas un blīvi izvietotas. 1848. gadā pilsētā bija 664 ēkas, no tām tikai 46 bija mūra ēkas. Kaut arī būvēja koka ēkas, greznākās bija ar jumta izbūvēm un greznām durvīm, apkalumiem un skaisti apgleznotām podiņu krāsnīm. Pati greznākā celtne 18. gadsimta Liepājā bija Sv. Trīsvienības luterāņu katedrāle.
Berči
Sākot ar Grobiņas šosejas izbūvi 1841. gadā, un Liepājas-Romnu dzelzceļa izbūvi 1870. gados, pilsēta ieguva citu raksturu. To vēl vairāk iezīmēja Paula Maksa Berči iecelšana par pirmo pilsētas arhitektu 1871. gadā. Berči celtās mājas veido Liepājas vēsturiskās apbūves nozīmīgāko daļu. M. P. Berči daudzveidīgo darbu plašais klāsts ietver gan eļļas ekstrakcijas rūpnīcu un linoleja rūpnīcu, gan savrupmājas Krišjāņa Valdemāra ielā 14 un 16, Peldu ielā 15, gan īres namus Peldu ielā 44, Peldu iestādi Jūrmalas parkā un slimnīcas kompleksu Dārtas ielā, ģimnāzijas ēku Krišjāņa Valdemāra ielā 4, kafejnīcu Krišjāņa Valdemāra ielā 2, Sv. Annas baznīcu, Romas viesnīcu un citas. Pazīstamas ir viņa sarkano ķieģeļu ēkas. Šā laika arhitektūrā izmantoti augstvērtīgi galdniecības izstrādājumi, piemēram, durvis. levērības cienīgas ir apgleznotās kāpņu telpas, tās atrodamas ne tikai greznās mājās, bet arī strādnieku īres namos Palmu ielā 6, Avotu ielā 9, Republikas ielā 28, Kuršu ielā 21.
Jūgendstils
Liepājā ir atrodami Eiropas mēroga jūgendstila arhitektūras paraugi. Pilsētā ir vairāki desmiti jūgendstila ēku, kas absolūtos skaitļos ir vairāk nekā citās Eiropas pilsētās. Graudu ielu gandrīz visā tās garumā pilsētvides tēlu pilnībā nosaka jūgendstils. Lielākā daļa ēku ir būvētas ziemeļu nacionālā romantisma stilā, kas ir atturīgs un lakonisks. Pauls Makss Berči ir projektējis vairākas jūgendstila ēkas, bet nozīmigas ir arī Teodora Makša Berči (Berči juniors), Ludviga Melvila, Šarla Karra, Larša Sonkes, Paula Kampes, Adolfa Kučnera, Gustava Janičeka, Viljama Losova, Makša Kūna, Aleksandra Zērensena un Vasilija Kosjakova būvētās ēkas.
Visizcilākie jūgendstila paraugi ir ēkas Kūrmājas prospektā 2/6, Ausekļa ielā 9, Graudu ielā 28, 34, 36/38, 44, 46, 27/29 un 45, Dzintaru ielā 3, 9, 16 un 23, Krišjāņa Barona ielā 8, Liepu ielā 23, Peldu ielā 33/35, Pasta ielā 1 un 11, Lielajā ielā 4 un 5, Teātra ielā 2, Baznīcas ielā 18, Bāriņu ielā 21A, Tirgoņu ielā 22, Kuršu ielā 1, 5, 17 un 21, Rožu ielā 8/10 un 16, Alejas ielā 6 (pagalmā), Toma ielā 43, Dīķa ielā 11, Avotu ielā 4 un 11, Republikas ielā 19 un 28, Uliha ielā 5, 13, 15/17, 19, 25 un 66, Raiņa ielā 1, Kroņu ielā 10/12 u.c.
Pirmā brīvvalsts
Neatkarīgās Latvijas Republikas laikā arhitekts Jānis Blaus izstrādāja projektu Latviešu biedrības namam Liepājā. Ēku Rožu laukumā uzcēla 1934. gadā. Armijas ekonomiskā veikala ēku pēc arhitekta Aleksandra Rāceņa projekta uzcēla 1934.–1935. gadā, bet sagrāva Otrā pasaules kara laikā. Lombarda un krājkases ēka Teātra ielā 3 celta 1936.–1937. gadā. Šajā laikā būvēta arī Draudzīgā aicinājuma pamatskola (tagadējā 5. vidusskola; K. Bikše), kā arī Jaunliepājas Lutera baznīca (K. E. Štrandmanis).
Padomju laiki
Liepājas pilsētas centru izpostīja Otrais pasaules karš, tādēļ bija nepieciešami jauni attīstības ģenerālie plāni. Latvijas PSR arhitektūru un pilsētbūvniecību regulēja Padomju Savienībai vienveidīgie pilsētu plānošanas un apbūves normatīvi. Jaunus centrus kara laikā nopostītām pilsētām plānoja atbilstoši standartizēti formāliem principiem – internacionālajam modernismam, kur ielām bija jābūt plašām, bet laukumiem – regulāriem, simetriskiem ar Ļeņina pieminekli centrā. Sabiedriskās celtnes veidoja reprezentatīvas – atbilstošas padomju arhitektūras principiem – lielas, plašas, pārliecinošas. Pēc arhitekta Andreja Aivara projekta smagnējā eklektisma stilā 1957. gadā uzcēla ēku, kurā pašlaik atrodas Liepājas Universitāte. Tai gandrīz identiska ēka atrodas Daugavpilī. Tika uzbūvēts tirdzniecības nams “Kurzeme”, kam ārsienās paredzēja lielus logus, bet pirmajā stāvā – vitrīnas. Padomju laikā Liepājas vecpilsētas vēsturisko apbūvi plašā teritorijā likvidēja, izbūvējot tramvaja līnijas posmu no “Kurzemes” līdz Peldu ielai. Pārmaiņas skāra arī Lielo ielu. Kara ostas dēļ Liepāja bija slēgta pilsēta, un tādējādi būvniecība pilsētā bija diezgan gausa līdz pat 70. gadiem, kad sākās jaunu rūpnīcu ("Lauma", lauksaimniecības mašīnu rūpnīca, "Hidrolats") un dzīvojamo rajonu celtniecība, nozīmīgākais no tiem ir Ezerkrasta mikrorajons.