cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaivari (stacija)
Vaivari ir pieturas punkts dzelzceļa līnijā Torņakalns—Tukums II (Rīga—Tukums). Vaivaros pietur visi maršrutu Rīga—Sloka, Rīga—Ķemeri un Rīga—Tukums elektrovilcieni, izņemot rīta un vakara ekspresreisus uz un no Tukuma. uzsākta stacijas modernizācija, kuras laikā stacijas ēka tika pārvietota. peronu modernizācija pabeigta, rekonstruētos peronus sāk izmantot pasažieri. Modernizācijas laikā Tukuma virziena perons tika pārvietots tuvāk Slokai (novietots paralēli Rīgas virziena peronam). Modernizācijas laikā tika uzbūvēta jauna moduļtipa, ar koku apšūta ēka, kurā notiks biļešu tirdzniecība, pieejama arī tualete. Modernizācijas laikā tika nojaukta saimniecības ēka, pārvietota stacijas ēka un senā ārā tualete (2016. gada aprīlī pilnīgi nojaukta no vecās vietas; uzbūvēti pamati pārvietošanai pie Skautu ielas). Senās stacijas ēkas nojaukšana, un aizvietošana ar metāla konteineriem izraisīja ļoti lielu sašutumu sabiedrībā un medijos. Vaivari ir B biļešu zonas gala stacija. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Jau 1911. gadā tagadējās Vaivaru pieturas vietā neilgu laiku pieturēja vilcieni. Taču pēc neilga laika tā tikusi likvidēta mazā pieprasījuma dēļ. Oficiāli Vaivaru pietura atklāta 1927. gadā, bet 1928. gadā tikusi uzbūvēta stacijas ēka no koka (netiek izmantota kopš 2016. gada), kā arī nojume un bagāžas šķūnis (nojaukts). 1938. gadā pietura no Asariem II pārdēvēta par Vaivariem.
Hāfezs
Hādža Šamseldīns Muhameds Hāfezs Šīrāzi (fa, Khwāja Šamsu d-Dīn Muḥammad Ḥāfeẓ-e Šīrāzī, dzimis 1325. vai 1326. gadā, miris 1389. vai 1390. gadā) bija persiešu liriskais dzejnieks, tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem persiešu dzejniekiem, atstājot lielu ietekmi uz persiešu kultūru un ikdienas dzīvi. Lielākā daļa Hāfeza dzejoļi ir gazeles. Viņš pats savu dzeju neapkopoja vienotā krājumā, bet vēlākie sekotāji viņa dzeju apkopoja darbā “Hāfeza divāns” (Hāfeza dzejas krājums). Hāfeza dzeju eiropiešu valodās sāka tulkot 18. un 19. gadsimtā. Katru gadu mehra mēneša 20. datumā (12. oktobrī pēc Gregora kalendāra) Irānā tiek atzīmēta Hāfeza diena.
Par Hāfeza dzīvi ir zināms ļoti maz faktu, toties par viņu ir zināmas daudzas leģendas. Hāfezs ir dzimis Šīrāzā 1326. vai 1325. gadā šiītu musulmaņu ģimenē, par viņa vecākiem nekas nav zināms. Tiek pieļauts, ka Hāfeza tēvs bija imāms, jo Hāfezs esot iegaumējis Korānu klausoties kā tēvs to deklamē, kas ir viens no imāma pienākumiem. Jaunības gados Hāfezs bija maiznieka māceklis, kā arī tajā laikā pārrakstīja dažādus literārus darbus. Informāciju par Hāfeza izglītību ir iegūta tikai atsaucoties uz viņa paša dzeju, kurā pieminējis skolas apmeklēšanu, kā arī to, ka četrdesmit gadus mācījies zinātni. Savas dzīves laikā bijis regulārā kontaktā ar zinātnes un literatūras cilvēkiem, nonācis valdnieku galmos, kā arī apzinājās sava laika sūfiju un dervišu dzīves apstākļus, lai gan Hāfezs nekad nav iekļauts kādā no šīm grupām. Hāfezs nevienu grēku neuzskatīja briesmīgāku par cilvēku maldināšanu un liekulību, savā dzejā viņš šādus cilvēkus ļoti kritizēja. Hāfeza dzejai raksturīga romantika, misticisms un slavināšana.
Krievu partija
Vēsture
DIC izdeva avīzi "Реформа". 1993. gadā kopā ar Baltijas konstitucionālo partiju veidoja Krievu nacionālo demokrātisko sarakstu, kurš neiekļuva 5. Saeimā, saņemot 1,16 % balsu. 1995. gadā DIC tika pārdēvēts par Krievu partiju.
1997. gadā Krievu partija ieguva vienu vietu Rīgas domē, piedaloties vēlēšanās patstāvīgi. 1998. gadā piedaloties PCTVL kopīgajā sarakstā ieguva vienu vietu 7. Saeimā. 2001. gadā partija izstājās no apvienības PCTVL, piedaloties atsevišķi Rīgas domes vēlēšanās, kur ieguva vienu vietu (M. Gavrilovs). 2002. gada sākumā Krievu partija pārdzīvoja krīzi sakarā ar divu Koordinācijas komitejas locekļu atklāto vēstuli, kurā tika prasīta biedru pārreģistrācija. 2002. gada rudenī Saeimas vēlēšanās ieguva 0,5 % balsu, piedaloties atsevišķi. Iestājoties apvienībā "Dzimtene", 2005. gadā tās kopīgajā sarakstā ar Latvijas Sociālistisko partiju piedalījās Rīgas Domes vēlēšanās, iegūstot vienu vietu (M. Gavrilovs). 2007. gadā partija pārvērtās biedrībā, tās ilggadējam līderim M. Gavrilovam iestājoties Latvijas Pirmajā partijā. 2020. gadā tika sākts biedrības "Krievu partija" likvidācijas process, kurš noslēdzās 2021. gada 12. augustā.
Literatūra
Mednis I. Partiju laiki Latvijā (1988-2002) — R.: Drukātava, 2007. ISBN 978-9984-798-20-2 — 362.—367. lpp.
Kauja pie Lielvārdes (1262)
1262. gada kauja pie Lielvārdes notika 1262. gada 3. februārī Daugavas labajā krastā augšpus Lielvārdes pils.
Pēc sakāves 1261. gada kaujā pie Dzintares lietuvieši (žemaiši) pāri Daugavai iebruka Daugavas līvu zemēs Rīgas arhibīskapijas teritorijā. Livonijas ordeņa brāļi izlika sardzi uz ceļiem, kas veda atpakaļ uz Daugavas krastu. Ordeņa karapulks ar vietējiem karavīriem devās pretī lietuviešu sirotājiem, bet tika sakauts un patvērās Lielvārdes pilī. Kaujā krita desmit ordeņa bruņinieki, arī Siguldas komturs Georgs no Eihštetes, kas pildīja mestra vietnieka pienākumus.
Žanis Bahs
Žanis Bahs, arī Žanis Bachs (1885-1941) bija Latvijas brīvības cīņu dalībnieks, Latvijas Bruņoto spēku ģenerālis (1936), nogalināts Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Dzīvesgājums
1912. gadā viņu iesauca Krievijas impērijas armijas 170. kājnieku pulkā, mācījās praporščiku skolā (1912-1913). Piedalījās Pirmā pasaules kara kaujās, bija podporučiks (1915) 174. kājnieku un 540. kājnieku pulkos. 1916. decembrī viņu pārcēla uz 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulku. Pēc Ziemassvētku kaujām Bahu 1917. gada februārī pārcēla atpakaļ uz 540. kājnieku pulku.
1917. gada augustā Ž.Bahs iestājās Ģenerālštāba akadēmijā un kā poručiks dienēja 37. armijas korpusa štābā, 1917. gada oktobrī viņu paaugstināja par štābkapteini. 1918. gada februārī atvaļināts no Sarkanās armijas. 1918. gada 13. decembrī iestājās Latvijas armijā, no 1919. aprīļa piedalījās Ziemeļlatvijas brigādes kaujas operācijās. Pēc Cēsu kaujām bija Latvijas militārais pārstāvis igauņu ieņemtajā Pleskavā. 1919. jūlijā viņu iecēla par Latvijas armijas virspavēlnieka štāba Operatīvās daļas Operatīvās nodaļas priekšnieku. Bermontiādes laikā pulkvežleitnants Bahs Armijas virspavēlnieka štābā vadīja Pārdaugavas atbrīvošanas kaujas operāciju plānošanu.
Pēc atbrīvošanas kara beigām bija Latvijas militārais pārstāvis Padomju Krievijā (1921-1922). 1922. gadā 27. novembrī viņu iecēla par 2. Vidzemes divīzijas štāba priekšnieku un 1924. gada 18. novembrī paaugstināja pulkveža dienesta pakāpē. 1931. gadā jūnijā Bahu iecēla par 4. Valmieras kājnieku pulka komandieri, bet 1934. gadā par 5. Cēsu kājnieku pulka komandieri. 1936. gada septembrī viņu paaugstināja par ģenerāli un iecēla par 4. Zemgales divīzijas komandieri un Daugavpils garnizona priekšnieku.
Pēc Latvijas okupācijas ģenerāli Bahu 1940. gada 20. decembrī apcietināja un deportēja uz Maskavu. Pēc ilgstošām pratināšanām 1941. gada 18. jūlijā PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija (ВКВС СССР) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Smārde
Smārde ir ciems Tukuma novada Smārdes pagastā un pagasta administratīvais centrs.
Pirmo reizi vēstures avotos apdzīvota vieta Smārde tika pieminēta Kursas dalīšanas līgumā 1253. gadā, kā viena no apdzīvotām vietām Tukuma novadā. Vēsturiski ciems attīstījies ap Smārdes muižu (Gut Schmarden), bet vēlāk - ap Smārdes dzelzceļa staciju, kas atrodas dzelzceļa līnijā Rīga—Tukums. Ciems ir izvietojies abās pusēs dzelzceļa līnijai. Ziemeļu puse lielākoties apbūvēta ar privātmājām. Šeit atrodas Smārdes pamatskolas vecā ēka, kas atklāta 1924. gadā.
Šobrīd tur atrodas dzīvokļi. Netālu no stacijas atrodas Kārļa Zāles veidotais piemineklis Brāļu kapos, kuros guldītas 38 Pirmajā pasaules karā kritušo mirstīgās atliekas. Piemineklis tika atklāts 1936. gada 21. jūnijā.
Kara laikā netālu no Smārdes atradās frontes līnija, kur neilgu laiku atradās arī latviešu strēlnieki. Dienvidu pusē no dzelzceļa līnijas ceļa apbūvē arī dominē privātmājas, tomēr ir arī 4 padomju laikos celtas vairākstāvu daudzdzīvokļu mājas. Šeit atrodas arī jaunā Smārdes pamatskolas ēka, kura savas durvis skolēniem pirmo reizi vēra 1975. gadā.
Blakus skolai atrodas stadions. Netālu no skolas atrodas bērnudārzs. Nedaudz nostāk no ciema uz dienvidu pusi atrodas Engures novada dome, kur savulaik atradās Smārdes pagasta padome. Šajā ēkā atrodas arī pasta nodaļa, ģimenes ārsta prakse un bibliotēka. Ciemā darbojas divi veikali.
Aigars Prūsis
Aigars Prūsis (dzimis Liepājā) ir latviešu politiķis, kādreizējais Nacionālā Spēka Savienības (NSS) ģenerālsekretārs, bijis priekšsēdētājs no 2003. līdz 2006. gadam.
Nodarbojas ar publicistiku, ir vairāku Interneta projektu veidotājs. Viņš bija latvians.lv, latviešu nacionālistu tīmekļa vietnes, veidotājs. 2006. gada martā Prūsis paziņoja par atkāpšanos no partijas priekšsēdētāja amata. notika NSS 4. Kongress, kurā tika oficiāli ievēlēta jaunā vadība. Prūsis kļuva par ģenerālsekretāru.
Kaspars Daugaviņš
Kaspars Daugaviņš (dzimis Rīgā) ir profesionāls latviešu hokejists, spēlē kreisās malas uzbrucēja pozīcijā, Latvijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2023) pārstāv DEL klubu Īzerlonas "Roosters".
Karjera
2003.—2004. gada sezonā K. Daugaviņš spēlēja Latvijas hokeja līgas klubā HK Rīga 2000, 14 spēles aizvadīja arī HK "Prizma" sastāvā. Nākamajā sezonā spēlēja Maskavas CSKA 2. sastāvā, kas spēlē pēc spēka 3. spēcīgākajā Krievijas hokeja līgā. 2005.—2006. gada sezonā atkal pārstāvēja HK Rīga 2000.
2006. gada NHL draftā viņu draftēja Otavas "Senators" 3. kārtā ar kopējo 91. numuru. 2006.—2007. gada sezonu K. Daugaviņš uzsāka OHL līgas klubā Toronto Sentmičelas "Majors", vēlāk sāka spēlēt Bingemtonas "Senators" sastāvā.
2007.—2008. un 2008.—2009. gada sezonu aizvadīja OHL līgas Mississauga St. Michael's Majors un AHL līgas Bingemtonas "Senators" sastāvos. Kopš 2009.—2010. gada sezonas spēlē Bingemtonas "Senators" sastāvā, 2010. gada 15. janvārī spēlē pret Ņujorkas "Rangers" debitēja NHL.
2010.—2011. gada sezonā Bingemtonas "Senators" sastāvā izcīnīja Kaldera kausu. Viņš kļuva par trešo latviešu hokejistu, kas izcīnījis Kaldera kausu. 2011. gada 31. oktobrī K. Daugaviņš guva savus pirmos vārtus "Senators" sastāvā NHL karjerā.
2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja KHL kluba Rīgas "Dinamo" sastāvā. Pēc lokauta atgriezās Otavas "Senators" sastāvā, taču marta nogalē tika izlikts neaizsargāto spēlētāju sarakstā, viņa līgumu pārņemot Bostonas "Bruins" klubam. Kopā ar "Bruins" Daugaviņam izdevās sasniegt Stenlija kausa finālu, tajā gan ar 2—4 piekāpjoties Čikāgas "Blackhawks" vienībai. Daugaviņš laukumā devās pirmajās četrās finālsērijas spēlēs.
2013. gada septembrī noslēdza līgumu ar Šveices hokeja līgas klubu HC Geneve—Servette. 2013. gadā Daugaviņš kļuva par pirmo latvieti, kas ieguvis Špenglera kausu, turklāt arī tika iekļauts turnīra simboliskajā izlasē, kā arī bija otrs rezultatīvākais turnīra spēlētājs. Sezonu uzbrucējs noslēdza kā visas Šveices līgas piektais rezultatīvākais uzbrucējs, savukārt izslēgšanās kārtā 10 spēlēs atzīmējās ar 13 (5+8) punktiem, kas bija pārliecinoši labākais rādītājs komandā. Ženēvas vienība sasniedza līgas pusfinālu, kurā sērijā ar 3—4 piekāpās Ronalda Ķēniņa pārstāvētajai Cīrihes "Lions".
2014. gada maijā noslēdza divu gadu līgumu ar KHL klubu Maskavas "Dinamo". 2014.—15. gada sezonu Daugaviņš ar 37 punktiem noslēdza kā komandas rezultatīvākais spēlētājs, taču jau nākamās sezonas ievadā "Dinamo" uzbrucēju ievietoja KHL atteikuma draftā, un tiesības uz hokejistu pārņēma Habarovskas "Amur". Neaizvadot "Amur" rindās nevienu spēli, pāris dienas vēlāk hokejists tika aizmainīts uz Ņižņijnovgorodas "Torpedo". "Torpedo" rindās viņš kļuva par vienu no komandas vadošajiem spēlētājiem, un pēc sezonas noslēguma pagarināja līgumu ar komandu uz vēl diviem gadiem. No 2018. līdz 2020. gadam spēlēja Maskavas "Spartak" rindās. 2019.—20. gada sezonu noslēdza ar 40 rezultativitātes punktiem. Nākamajā sezonā pārstāvēja Podoļskas "Vitjaz", tās sastāvā gūstot 49 punktus. Tā kļuva par rezultatīvāko jebkura Latvijas hokejista sezonu KHL.
Latvijas izlase
Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlējis vienpadsmit Pasaules čempionātos, kā arī 2010., 2014. gada un 2022 olimpisko spēļu turnīros.
Spēlējis arī 2006. un 2007. gada Pasaules čempionātos junioriem un 2004., 2005. un 2006. gada Pasaules čempionātos U—18 jauniešiem. 2007. gada Pasaules čempionātā junioriem 1. divīzijā ar 10 punktiem bija turnīra rezultatīvākais spēlētājs.
2006. gadā kļuva par trešo spēlētāju, kas viena gada laikā spēlējis Pasaules čempionātā gan Latvijas U—18, gan U—20, gan pieaugušo izlasē.
Pēc pēdējās hokeja spēles 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs K. Daugaviņš paziņoja par savas karjeras beigām Latvijas izlasē, tomēr 2023. gadā atgriezās, lai pārstāvētu valstsvienību 2023. gada Pasaules čempionātā. Turnīrā, kas notika Rīgā un Tamperē, K. Daugaviņš bija komandas kapteinis, bet komanda pirmo reizi vēsturē izcīnīja bronzas medaļas.
Privātā dzīve
Vecāki — Armands (miris 2022. gadā) un Inga Daugaviņi. K. Daugaviņa brālēns ir aktieris Andris Daugaviņš.
2013. gada 14. jūlijā pēc trīs gadu kopdzīves Kaspars Daugaviņš Rīgas Svētās Marijas Magdalēnas katoļu baznīcā salaulājās ar Santu Seili. 2015. gadā Kasparam un Santai piedzima meita, bet 2019. gadā — otrā meita.
Ēriks Bēze
Ēriks Bēze (dzimis Rīgā, miris  Brandenburgā) bija Latvijas futbola izlases pussargs.
Izmācījies par zobu tehniķi. Pēc izceļošanas no Latvijas, 1939. gadā, profesionālo futbolu vairs nespēlēja. 1941. gada jūnijā iesaukts vācu armijā, kur nonācis gūstā. No gūsta Padomju Savienībā atlaists 1948. gadā. Kopš tā laika dzīvojis un strādājis savā arodā Potsdamā, toreizējā Vācijas Demokrātiskajā Republikā.
1915. gads
1915. bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Kitsekila (stacija)
Kitsekila (et) ir dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Tallinā, dzelzceļa iecirknī Tallina—Ilemiste. Kitsekilas pieturas punkts atrodas 2,9 km attālumā no Tallinas Baltijas stacijas, 53,9 km attālumā no Aegvīdu un tajā pietur piepilsētas pasažieru elektrovilcienu maršruta Tallina—Aegvīdu—Tallina vilcieni. Starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni Kitsekilā apstāšanos neveic. .
Kitsekilas pieturas punkts atklāts 2008. gada 10. novembrī, ar mērķi nodrošināt ērtu pārsēšanos no piepilsētas elektrovilcieniem uz Tallinas sabiedriskā transporta tramvaju un autobusu maršrutiem. Pieturas punktā izbūvētas divas malas platformas. Platformu augstums - 550 mm, garums - 30 m. Pasažieru iekāpšana un izkāpšana tiek veikta no vilciena sastāva pirmā vagona.
Stacijas apkārtne
Kitsekilas dzelzceļa pieturas punkts atrodas Tallinas Centra daļas Kitsekilas apkaimē, netālu no Pērnavas šosejas gaisa pārvada. Kitsekilas tuvumā atrodas arī Magdalēnas slimnīca, tramvaju depo, kā arī A. Le Coq Arena (futbola arēna), kā arī iepirkšanās centrs.
Satiksme
No Kitsekilas pieturas punkta iespējams veikt pārsēšanos uz sekojošiem Tallinas pilsētas autobusu un tramvaju maršrutiem:
Valmieras Viestura vidusskola
Valmieras Viestura vidusskola ir vispārējās vidējās izglītības mācību iestāde Valmieras pilsētā. Tā atrodas pilsētas ziemeļu daļā Viestura alejā 3. Skola darbojas kopš 1938. gada.
Valmieras Viestura vidusskolā ir iespējams mācīties 3 dažādos novirzienos — vispārējā, matemātikas un teātra novirzienā.
Skolas vēsture
1725. gadā Valmiermuižā tika izveidota pirmā pagastskola. Šajā laikā arī meklējami Valmieras Viestura vidusskolas pirmsākumi.
Viestura skolas sākums Valmiermuižā (1923—1928)
1920. gadā neatkarīgās Latvijas valdība pieņēma Izglītības likumu. Saskaņā ar to visiem bērniem vecumā no 9 — 15 gadiem jābeidz sešklasīgā pamatskola. Pirms šī likuma pieņemšanas lauku rajonos bija četrklasīgās 1. pakāpes (1.-4. klase) un 2. pakāpes (5.-8. klase) skolas jeb draudzes skolas. Saskaņā ar jaunizveidoto likumu 1923. gadā Valmieras pagastā darbību sāka Valmieras pagasta sešklasīgā pamatskola, kas ierīkota bijušajā Valmiermuižas pilī. Pirmie absolventi skolu beidza 1925. gadā. 1926. gadā skolai piešķīra latviešu virsaiša Viestura vārdu — Viestura sešklasīgā pamatskola. Sākotnēji ik gadu skolu absolvēja ap 20 audzēkņiem, taču 1939. gadā absolventu skaits jau bija paaudzies līdz 107.
Jaunā Viestura sešklasīgā pamatskola (1938—1944)
Sakarā ar augošo skolēnu skaitu radās vajadzība būvēt jaunu skolas ēku. Tika uzsākta tagadējās Valmieras Viestura vidusskolas būvniecība. 1936. gada 15. novembrī jaunajai skolas ēkai tika ielikts pirmais pamatakmens. Jaunā skolas ēka tika būvēta vietā, kur krustojas Valkas, Rūjienas un Burtnieku ceļi. Skolu projektēja arhitekts Arnolds Nikolajs Čuibe. 1938. gada 1. septembrī jaunajā skolas ēkā tika uzsāktas mācības. Tai laikā skolā mācījās 200 skolēni un strādāja 7 skolotāji. 1939. gada 10. decembrī jaunā skolas ēka tika iesvētīta un tika saņemts skolas karogs.
Viestura skola pēckara gados (1944—1956)
1947. gadā skolu pārdēvēja par Viestura septiņklasīgo skolu. Skolēnu skaits nemitīgi pieauga, skolā mācījās jau apmēram 250 audzēkņu. 1949. gadā skolas nosaukums atkārtoti tika pārveidots, šoreiz uz Viestura septiņgadīgo skolu. 1949. gadā skola tika pievienota pilsētai, audzēkņu skaits turpināja augt — 1949./1950. mācību gadā skolā bija 11 klašu komplekti un strādāja vairāk kā 10 skolotāji.
Viestura vidusskola (1956—1971)
1956. gadā Viestura septiņgadīgā skola tika pārveidota par Valmieras Viestura vidusskolu. Skolēnu skaits skolā joprojām turpināja augt, mācījās aptuveni 500 skolēnu un strādāja aptuveni 30 skolotāji. 1957. gadā par Viestura vidusskolas direktori kļuva Vera Kupča, pateicoties viņai 1957. gadā skolā tika ieviesta kabinetu sistēma. Valmieras Viestura vidusskola bija viena no pirmajām skolām Latvijā, kurā tika ieviesta šī sistēma. 1958. gadā skolā darbību uzsāka skolēnu teātris "Sprīdītis". 1959. gadā Valmieras Viestura vidusskola saņēma jaunu karogu. 1967. gada 4. februārī norisinājās pirmais vidusskolnieku salidojums Viestura vidusskolas vēsturē. 1968. gadā teātris "Sprīdītis" svinēja savu 10 gadu jubileju un teātra dzimšanas dienā tam tika piešķirts tautas teātra nosaukums. 1970. gadā skolā tika pabeigta sporta zāles un ķīmijas kabineta celtniecība.
Viestura 3. vidusskola (1971—1989)
1970. gadā savu darbību uzsāka Valmieras 4. vidusskola, līdz ar to Valmieras Viestura vidusskolai 1971. gadā mainījās nosaukums uz Valmieras Viestura 3. vidusskolu. 1975. gadā skolā tika izveidota pirmā klase ar teātra novirzienu. Klasē tika uzņemti 35 jauni skolēni no visas Latvijas. 1982. gadā skolu sāka vadīt Kārlis Greiškalns, 1984. gadā viņu nomainīja Ivars Briedis. Tā kā audzēkņu skaits turpināja augt, 1989. gada 13. janvārī skolā uzsāka darbību jaunāko klašu skolēniem paredzēta skolas piebūve.
Valmieras Viestura vidusskola (1989—2014)
1989. gadā skola atjaunoja iepriekšējo nosaukumu — Valmieras Viestura vidusskola, šis nosaukums nav mainījies līdz pat mūsdienām. 2010. gadā tika svinēta skolas 70. dzimšanas diena, pensijā aizgāja ilggadējais direktors Ivars Briedis, pēc viņa skolu vadīja Mudīte Grava (no 2010) un Uldis Jansons (no 2014).
Hokejs 1972. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
1972. gada Saporo ziemas olimpisko spēļu sacensības hokejā norisinājās no 1972. gada 3. līdz 13. februārim.
Dofamīns
Dofamīns, bieži saukts arī par dopamīnu (no en), ir kateholamīnu grupas viela, kam ir nozīmīga loma dzīvnieku psiholoģiskajās norisēs. Dofamīns ir radniecisks pirokatehīna (katehola) atvasinājumam dihidroksifenilalanīnam (DOFA; angliskais saīsinājums DOPA). To ķīmiski var uzskatīt par DOFA, kas zaudējis karboksilgrupu, t.i. ir aminoskābei atbilstošais amīns — no tā cēlies nosaukums "dofamīns" vai "dopamīns".
Dofamīna prekursors cilvēka organismā ir L-DOPA, kura prekursori savukārt ir tirozīns un fenilalanīns.
Smadzenēs dofamīns darbojas kā neiromediators. Cilvēka smadzenes izmanto piecus zināmus dofamīna receptoru veidus, kam ir doti nosaukumi D1, D2, D3, D4 un D5.
Dofamīns ir atbildīgs par atalgojuma sistēmas aktivizēšanu smadzenēs. Katrs atalgojums paaugstina dofamīna pārsūtīšanas līmeni smadzenēs; daudzas spēcīgu atkarību izraisošas vielas, it īpaši stimulanti, kā kokaīns un metamfetamīns, tieši iedarbojas uz dofamīna sistēmu. Ir pierādīts, ka cilvēkiem ar ekstravertu personību dofamīna līmenis smadzenēs ir augstāks nekā cilvēkiem ar introvertu personību. Daudzi zināmi nervu sistēmas traucējumi, piemēram, Pārkinsona slimība, šizofrēnija un uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindroms, tiek saistīti ar dofamīna sistēmas darbības traucējumiem.
Specefekts
Specefekts, speciālais efekts (en, abr. SPFX, SFX jeb FX) ir tehnoloģisks paņēmiens, kuru izmanto kino, televīzijā, šovos un videospēlēs, lai vizualizētu ainas, kuras nevar nofilmēt ierastajos veidos (piemēram: aina ar kosmisko kuģu cīņu tālā nākotnē).
Dofamīns
Dofamīns ir pieejams kā intravenozas zāles, kas iedarbojas uz simpātisko nervu sistēmu. Tās pastiprina sirdsdarbību un paaugstina asinsspiedienu. Tā kā dofamīns nespēj šķērsot asins-smadzeņu barjeru, tad tas, ievadīts intravenozi, uz centrālo nervu sistēmu neiedarbojas.
Kampeče
Kampeče (, izrunā: ) ir štats Meksikas dienvidaustrumos, Jukatanas pussalā. Dienvidrietumos no tā atrodas Tabasko, rietumos Meksikas līcis, ziemeļos Jukatana, austrumos Kintana Roo, bet dienvidos robežojas ar Gvatemalu.
Amerikas hokeja līga
Amerikas hokeja līga (AHL; ) ir viena no spēcīgākajām Ziemeļamerikas profesionālajām hokeja līgām aiz Nacionālās hokeja līgas (NHL), kurā spēlē divdesmit sešas Amerikas Savienoto Valstu un sešas Kanādas hokeja komandas.
Šī līga darbojas kā NHL atbalsta līga, jo visi tajā spēlējošie hokeja klubi ir NHL komandu fārmklubi. Līga uzsāka savu pirmo sezonu 1936. gadā. AHL birojs atrodas Springfīldā, Masačūsetsas štatā. Klubs, kas uzvar izslēgšanas spēlēs, saņem Kaldera kausu. Šis kauss nosaukts par godu NHL pirmajam prezidentam Frenkam Kalderam. Vienpadsmit reizes Kaldera kausu ir ieguvusi komanda Hēršijas "Bears".
Pašreizējās komandas (2022.—23.)
{|
Makvejs
Makvejs var būt:
Bendera
Bendera (moldāvu: Бендер; ; ), neoficiāli saukta arī Tigina, ir pilsēta Moldovas austrumos Dņestras upes kreisajā krastā. Starptautiski neatzītās Piedņestras Moldāvu Republikas otrā lielākā pilsēta. Bendera ir viena no Piedņestras pilsētām ar ievērojamu moldāvu (rumāņu) iedzīvotāju skaitu.
Vēsture
Pilsēta ir pirmoreiz minēta 1408. gadā kā cietoksnis Moldāvijas vojevodas Aleksandru I laikā. Dokuments bija rakstīts senslāvu valodā un cietokšņa nosaukums bija Tjagjanakača (Тягянакача). Kopš XV gadsimta otrās puses pilsēta pazīstama ar mūsdienu nosaukumu. 1538. gadā osmaņu sultāns Suleimans Lieliskais ieņēma pilsētu un nosauca par to Benderiem (Bender), šis nosaukums ieviesies krievu valodā.
Lielā Ziemeļu kara laikā 1713. gadā Benderas cietoksnis bija sadursmju vieta starp bijušajiem sabiedrotajiem Zviedrijas karali Kārli XII un Ukrainas hetmani Ivanu Mazepu.
Krievu-turku karu laikā Tigina vairākkārt nonāca krievu rokās, līdz 1812. gadā Krievija līdz ar visu Besarābiju to anektēja.
Starp pasaules kariem un Otrā pasaules kara laikā pilsēta bija Rumānijas teritorijā. Piedņestras konflikta laikā Tiginā tās stratēģiskā novietojuma dēļ notika sīvas kaujas.
Cilvēki
Pilsētā ir dzimuši:
1970.—1971. gada NBA sezona
1970.—1971. gada Nacionālās basketbola asociācijas sezona bija 25. NBA sezona. Šajā sezonā piedalījās 17 komandas (visas no ASV).
Par NBA čempioniem kļuva Milvoki "Bucks" spēlētāji, kas četru spēļu finālsērijā pieveica Baltimoras "Bullets" ar 4—0. Finālsērija ilga no līdz. Par regulārās sezonas un finālsērijas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Lūiss Alsindors ("Bucks"), kurš bija arī sezonas rezultatīvākais spēlētājs.
1970. gada NBA drafts notika, tajā Detroitas "Pistons" ar pirmo numuru izvēlējās Bobu Lanjēru. 21. NBA Visu zvaigžņu spēle notika San Diego Sports Arena arēnā Sandjego, Kalifornijā. Tajā Rietumu komanda uzvarēja Austrumus ar 108—107. Par spēles vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Sietlas "SuperSonics" spēlētājs Lenijs Vilkinss.
Pēc konferencēm
Piezīmes
Volīnijas apgabals
Volīnijas apgabals (uk) ir viens no Ukrainas apgabaliem. Tas robežojas ar Ļvivas apgabalu dienvidrietumos, Rivnes apgabalu dienvidaustrumos un austrumos, kā arī ar Brestas apgabalu Baltkrievijā, ziemeļos un Poliju rietumos.
Vēsture
Volīnijas apgabals ir daļa no vēsturiskā Volīnijas novada. Senatnē bija Kijivas Krievzemes daļa, un šeit atradās viens no Kijivas Krievzemes centriem - Volīnijas Vladimiras pilsēta. Pēc Kijivas Krievzemes pakāpeniskas sabrukšanas apgabals kļuva par Volīnijas kņazistes centru, vēlāk iekļaujoties Galīcijas-Volīnijas karalistē. No 1392. gada - Lietuvas lielkņazistes sastāvā. 1569. gadā iekļāvās kopējā Lietuvas-Polijas valstī. Pēc Polijas dalīšanām 1793. un 1795. gadā apgabals nokļuva Krievijas Impērijas sastāvā līdz pat Pirmā pasaules kara beigām, kad apgabals iekļāvās Polijas valstī.
Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, 1939. gadā apgabalu ieņēma PSRS karaspēks, un tas tika iekļauts Ukrainas PSR sastāvā. Tika veikta masveida represijas un izvešanas pret apgabala iedzīvotājiem. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS to ieņēma vācu karaspēks un iekļāva Ukrainas reihskomisariāta Volīnijas-Podolijas ģenerālapgabalā (Generalbezirk Wolhynien-Podolien) ar centru Luckā. Holokaustā tika iznīcināta lielākā daļa no apgabala ebrejem, kuri mazpilsētās nereti veidoja iedzīvotāju vairākumu. Kaujinieki no UPA izvērsa represijas pret poļu iedzīvotājiem. Apgabalā darbojās arī poļu Armia Krajowa kaujinieki.
Frānsiss Astons
Frānsiss Viljams Astons (en, dzimis, miris ) bija britu ķīmiķis un fiziķis. 1922. gada Nobela prēmijas ķīmijā ieguvējs par daudzu izotopu atklāšanu ar masas spektrometrijas analīzes palīdzību un par veselo skaitļu likuma piemērošanu to atklāšanai.
Volīnijas apgabals
Vēsture
Pēc kara lielākā daļa poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika pārcelti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Līdz 1991. gadam Volīnijas apgabals bija Ukrainas PSR sastāvā.
Administratīvais iedalījums
Kopš 2020. gada 17. jūlija apgabalā iepriekšējo 16 rajonu un 4 apgabala pakļautības pilsētu vietā ir izveidoti četri rajoni: Kamiņas-Kaširskas rajons, Koveļas rajons, Luckas rajons un Volodimiras-Volinskas rajons; bijušās apgabala nozīmes pilsētas iekļautas rajonu sastāvā.
Frānsiss Astons
Dzimis Birmingemā, 1877. gadā. 1893. gadā sāka studijas Birmingemas universitātē, kur pievērsās pētījumiem organiskajā ķīmijā, bet vēlāk pievērsās rentgena staru un radioaktivitātes pētījumiem. 1909. gadā pēc Džozefa Džona Tomsona ielūguma sāka strādāt Kembridžas Universitātes Kavendiša laboratorijā, kur 1919. gadā uzbūvēja pirmo masas spektrometru un atklāja vairāk nekā 200 dabisko izotopu.
Volīnijas apgabals
Pilsētas
Apgabalā ir 11 pilsētas:
Trekninātas — rajonu centri.
Gerhards Barkhorns
Gerhards Barkhorns (de, dzimis, miris ) bija Vācijas- Luftwaffe, bet pēc Otrā pasaules kara - bundesvēra, aviācijas- Luftwaffe ass. G. Barkhorns Otrā pasaules kara gaisa kaujās ir notriecis 301 ienaidnieka lidmašīnu (visas cīņās pret PSRS), kas ir otrs lielākais uzvaru skaits pēc Eriha Hartmaņa. 9 reizes notriekts, 3 reizes ievainots. Pēc kara līdz 1976. gadam dienēja Rietumvācijas gaisa spēkos. Gājis bojā autoavārijā.
Krustpils pamatskola
Krustpils pamatskola viena no senākajām skolām Jēkabpilī. Izglītības iestāde atrodas Jēkabpils pilsētas teritorijā, taču administratīvi to pārvalda Jēkabpils novads. Skolas adrese: Jēkabpils, Madonas ielā 48, Krustpils pagasts, Jēkabpils novads, LV — 5202.
Darbība
Skola īsteno pamatizglītības programmu, mācības notiek latviešu valodā. 2010. /2011. mācību gadā skolā mācās 207 skolnieki, strādā 23 skolotāji un 8 tehniskie darbinieki. Skola ir to Latvijas 14 pilotskolu skaitā, kas aprobē jauno mācību programmu ES fondu projektā "Dabaszinātnes un matemātika". 2011. gada 3. martā skolā tika atklāta ierīkotā mākslīgās kāpšanas siena, kas ir tikai retām valsts skolām. Izglītības iestādi vada direktore Vija Stiebriņa.
Tradīcijas
Skolā ir izveidojušās tradīcijas, kuru vidū ir minamas: 5. klases iesvētīšana pamatskolniekos, pilsonības nedēļa, žetonu vakars, Mārtiņdienas tirdziņš, Ziemassvētku koncerts, Ziemassvētku labdarības akcija, konkurss "Pamatskolnieks", sporta un tūrisma dienas, Ziemassvētku pasākums vecākiem un skolotājiem, labāko mācībās un aktīvāko sabiedriskajā darbā 9. klašu absolventu ierakstīšana Krustpils pamatskolas Goda grāmatā, kā arī skolas absolventu salidojumi.
Pirmsākumi
1894. gadā tika uzbūvēta akmens mūra piebūve, tajā paralēli nodibinot Krustpils 2. tautskolu, kas darbojās 15 gadus. Abas tautskolas 1909. gadā apvienoja, izveidojot Krustpils 2 — klasīgā ministrijas skolu ar piecgadīgu apmācību. Tajā laikā skola tika uzskatīta par labāko Vitebskas guberņas skolu.
Pirmā pasaules kara laiks
Pirmā pasaules kara laikā skolas ēkas tika izpostītas. 1915. gadā skolas personāls tika evakuēts uz Veližu Daugavas augštecē.
Pirmās brīvvalsts gadi
1920. gadā sākās skolas ēku atjunošanas darbi, ko veica Krustpils pagasts ar bērnu vecāku palīdzību. Gadu vēlāk, 1921. gada 13. janvārī no Krievijas atgriezās skolas bijušie pedagogi Kirils un Olga Raudas un atsākās skolas darbs — divās klasēs abi skolotāji mācīja 70 bērnus. Vēlāk tika pieņemts darbā trešais skolotājs. Skolēnu vecāki skolu nodrošināja ar malku un par saviem līdzekļiem pagatavoja mācību solus.
1924. gadā skola tika pārdēvēta par Krustpils 6 — klasīgo pamatskolu. Skolēnu skaits strauji auga, skolā darbā tika pieņemts jau piektais skolotājs.
Padomju varas gadi
Beidzoties karam, mācības tika atjaunotas visās agrākajās telpās. 1946. gadā skolu pārdēvēja par Krustpils pagasta 7 —klasīgo pamatskolu. 1948. gadā skolai kā filiāli pievienoja 8 km attālumā esošo Salupes pamatskolu. 1949. gadā skolu pārdēvēja par Krustpils 3. septiņgadīgo skolu.
1954. gadā skola kļuva par Krustpils septiņgadīgo skolu un gadu vēlāk skolā ieviesa divu maiņu darbu, jo tika izveidota otra plūsma ar krievu mācību valodu. 1962. gadā, apvienojot pilsētas, skolu pārdēvēja par Jēkabpils astoņgadīgo skolu un tā ieguva vēl vienu ēku — pretējā ceļa pusē atrodošos agrāko Krustpils pagasta valdes namu. 1977. gadā par skolas direktoru sāka strādāt Antons Zazerskis, kurš šajā amatā nostrādāja līdz 1996. gadam. 1977. gadā direktora vadībā tika pabeigta bijušās Krustpils pagasta ēkas rekonstrukcija, uzcelta katlu māja un rekonstruētajā ēkā ierīkota centrālā apkure. 1980. gadā tika uzsākta skolas piebūves celtniecība, ko svinīgi atklāja 1982. gadā. Jaunajā skolas piebūvē — divstāvu ķieģeļu ēkā atradās 6 klašu telpas, virtuve, sporta zāle un palīgtelpas. No šī gada visu klašu mācības notika vienā ēkā un vienā maiņā, savukārt vecajā ēkā tika izvietotas skolas darbnīcas, internāts un bibliotēka. 1989. gadā skolu pārdēvēja par Jēkabpils deviņgadīgo skolu, šajā mācību gadā bērni 1. klasē uzsāka mācības no 6 gadu vecuma.
Neatkarības gadi
1992. gadā 1. klasē bērni atsāk iet atkal no 7 gadu vecuma un skolai ar pilsētas valdes lēmumu tika atjaunots Krustpils pamatskolas nosaukums. Šajā gadā darbību atsāka 60. Krustpils mazpulks.
1996. gadā tika likvidēta krievu mācību valodas plūsma, skolā no šī laika var mācīties tikai latviešu valodā.
Dāņu karagājiens uz Rēveli un kauja pie Lindanises (1219)
1219. gada dāņu karaļa karagājiens uz Rēveli notika 1219. gada jūnijā un bija otrais Dānijas karaļa Valdemāra II mēģinājums pēc 1215. gada Sāmsalas kaujas aktīvāk iesaistīties Livonijas krusta karos. Kopā ar karali Ziemeļigaunijā ieradās arī viņa vasaļa Rīgenes vendu ķēniņa brālis, vēlākais ķēniņš Viclavs I (vācu: Wizlaw I) un četri bīskapi Lundas arhibīskapa Andreasa vadībā. Tagadējā Tallinas Domkalnā (Toompea) krusta karotāji vecās igauņu pils vietā sāka celt jaunu pili, kas vēlāk tika dēvēta par "dāņu pili".
Krustpils pamatskola
Skolas direktori
Laika gaitā par skolas direktoriem ir strādājuši: Kirils Rauda, E. Krastiņš, A. Lase, A. Baldunčika, A. Sietniece, V. Lazdiņa, Gaļina Skudra, A. Dreimane, Genovefa Dubrovska, Antons Zazerskis. Kopš 1996. gada skolas direktore ir Vija Stiebriņa.
Dāņu karagājiens uz Rēveli un kauja pie Lindanises (1219)
Pēc rēveliešu vecāko apdāvināšanas un kristīšanas izcēlās militārs konflikts, kurā igauņi pārskatīšanās dēļ nogalināja Igaunijas bīskapu Teoderihu un piespieda dāņu karaspēku atkāpties no pilskalna. Tomēr Viclava karavīri spēja panākt lūzumu kaujas gaitā un krustneši guva uzvaru. Kaujā krita vairāk nekā 1000 igauņu karavīru. Jaunajā cietoksnī tika atstāts dāņu garnizons un bīskapi, kas ķērās pie Rēveles novada kristīšanas. Lundas arhibīskaps nogalinātā Igaunijas bīskapa vietā iecēla savu kapelānu Vescelīnu, kas kļuva par pirmo dāņiem padoto Tallinas bīskapu.
Metoksietanols
2-Metoksietanols (metilcelosolvs, CH3OCH2CH2OH) ir bezkrāsains, caurspīdīgs šķidrums. To parasti lieto par šķīdinātāju. Tas ir viens no celosolviem. Tie ir glikola ēteri. Celosolvus galvenokārt lieto par šķīdinātājiem, tie šķīst ūdenī un citos šķīdinātājos.
Dzintares pilskalns
Dzintares pilskalns (de) ir pilskalns Dienvidkurzemes novada Lažas pagastā Tebras un Grāpstes upju satekā netālu no Pāvilostas — Apriķu — Aizputes lielceļa.
Raksturojums
Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis, apstiprināts ar Kultūras Ministrijas 29.10.1998 rīkojumu Nr.128 kā Valsts aizsardzības objekts Nr.: 1365. "Dzintares pilskalns".
Vēsture
Dzintares pilskalns atradās senajā kuršu Piemares zemē. Pirmo reizi pieminēts 1253. gada 4. aprīļa līgumā kā Sintre vai Zyntere, ko noslēdza Kurzemes bīskaps Heinrihs un Livonijas ordeņa mestra vietnieks Seinas Eberhards.
Atskaņu hronikā vēstīts par 1261. gada krustnešu karagājienu uz Kursu un Dzintares kauju. Vispirms krustneši aplenca žemaišu algotņu sargāto Dzintares pili un aizdedzināja aizsarggrāvī sakrauto malku. Liesmās gāja bojā visi pils aizstāvji, kas nevēlējās padoties pārspēkam. Uzbrucēji nogalināja visus tās aizstāvjus, ieskaitot zēnus, kas bija vecāki par vienpadsmit gadiem un sievietes, kas nevēlējās lūgt dzīvību.
Krima
Krima ir pussala Melnās jūras ziemeļu piekrastē Ukrainas dienvidos. Tajā atrodas Krimas Autonomā Republika, kas ir vienīgā Ukrainas autonomā republika, kā arī valsts nozīmes pilsēta Sevastopole un daļa Hersonas apgabala (Arabata strēles ziemeļdaļa). Krastus apskalo Melnā jūra rietumos un dienvidos, Azovas jūra ziemeļaustrumos un Sivašs ziemeļos. Ar kontinentu pussalu savieno Perekopa zemesšaurums. Austrumos Kerčas šaurums Krimu atdala no Krievijai piederošās Tamaņas pussalas. Krimā atrodas vieni no lielākajiem kūrorta centriem pie Melnās jūras.
Ģeogrāfija
Pussalas garums rietumu—austrumu virzienā ir 324 km, bet ziemeļu—dienvidu — 207 km. Krasta līnijas garums pārsniedz 1000 km. Pussalas austrumos ir Kerčas pussala, rietumos — Tarhankutas pussala. Rietumu piekrasti apskalo Melnās jūras Karkinitas un Kalamitas līči. Dienvidos ir kalni, augstākā virsotne Romankošs ir 1545 m augsta.
Pussalas ziemeļdaļā Stepju Krimā un Krimas kalnos klimats ir mēreni kontinentāls, bet dienviddaļā Krimas dienvidu piekrastē tas jau ir subtropu joslas klimats. Janvāra vidējā temperatūra ir no 1° ziemeļos līdz +4 °C dienvidos, jūlijā ir ap +24 °C. Nokrišņu daudzums ir 300—500 mm ziemeļos un 1000—1200 mm kalnos.
Senie un viduslaiki (7. gadsimts p. m.ē. — 13. gadsimts m. ē.)
63. gadā p. m.ē. Krima kļuva atkarīga no Romas impērijas.
1239. gadā Batuhans iekaroja Krimas ziemeļu daļu, dienvidu piekrastē izveidojās Dženovas kolonijas, kas nodrošināja tirdznieciskos sakarus ar Zelta Ordas pakļautība esošajām zemēm. Batu mazdēls Munketimurs (valdīja 1266-1282) itāļu tirgoņiem piešķīra īpašas tiesības Kafas (tagadējās Feodosijas) ostā, kolonijās apmetās arī daudz armēņu tirgoņu.
Osmaņu un Krievijas Impēriju varā (15.-19. gadsimts)
1441. gadā izveidojās Osmaņu impērijas vasaļvalsts Krimas haniste, kas gandīz nepārtraukti karoja ar Zelta Ordu, vēlāk ar Lietuvas dižkunigaitiju un Krievijas caristi. 1475. gadā Kafas cietoksni iekaroja turki un pārdēvēja par Kefi.
PSRS periodā (20. gadsimts)
Krievijas pilsoņu kara sākumā Krimā nodibināja Taurijas padomju republiku, 1918.-1920. gadā vara atradās vācu okupācijas iestāžu, vēlāk Deņikina un Vrangeļa valdību rokās. Pēc uzvaras Perekopa kaujā rezultātā 1920. gada novembrī Sarkanā armija iekaroja Krimu. Liela nozīme nocietinājumu līnijas ieņemšanā bija latviešu strēlniekiem, kuri gan šajās kaujās cieta lielus zaudējumus.
1921. gada 18. oktobrī nodibināja Krimas APSR Krievijas PFSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā deportēja vai nogalināja gandrīz visus Krimas nekrievu iedzīvotājus. 1941. gada augustā padomju varas iestādes izsūtīja ap 60 tūkstošu vāciešu un Kerčā dzīvojošo itāļu. 1942. gada jūlijā, vērmahtam ieņemot Sevastopoli, visa Krimas pussala nonāca Vācijas kontrolē. Tā palika vācu pārraudzībā līdz 1944. gadam, kur šajā laikā nacisti nošāva ap 40 tūkstošu ebreju. Pēc Krimas atgūšanas padomju varas iestādes 1944. gada 18. maijā deportēja visus Krimas tatārus (vairāk kā 238 tūkstošus cilvēku) uz Vidusāziju un citām PSRS daļām, 27. jūnijā arī 37 tūkstošus armēņu, bulgāru un grieķu, bet drīz pēc tam — divus tūkstošus vāciešu. Krimas APSR likvidēja un izveidoja Krimas apgabalu KPFSR sastāvā un krieviskoja daudzus vietvārdus. PSRS varas iestādes mēģināja atdzīvināt Krimas saimniecisko dzīvi, ievedot jaunus iedzīvotājus. Tomēr ieceļotāju vilnis no Krievijas iekšējiem apgabaliem nemainīja situāciju, jo viņi nespēja adaptēties Krimas kalnos un stepēs. Labības vidējā raža Krimā pazeminājās no 10,7 tonnām no ha 1940. gadā līdz 3,9 tonnām no ha 1950. gadā.
Pēc Staļina nāves jaunā PSRS valdība 1954. gada 19. februārī nolēma nodot Krimas apgabalu Ukrainas PSR pakļautībā, atzīmējot 300 gadus kopš 1654. gada Krievijas caristes sadarbības līguma ar ukraiņu kazakiem Bohdana Hmeļnicka vadībā. Perestroikas laikā, 1987. gadā Krimā sāka atgriezties deportētie Krimas tatāri un viņu pēcteči. 1991. gada 12. februārī Krimas iedzīvotāju referenduma rezultātā Krimas apgabalu pārveidoja par Krimas APSR Ukrainas PSR sastāvā.
Mūsdienās
Pēc PSRS sabrukuma un neatkarīgās Ukrainas Republikas pasludināšanas 1992. gada 26. februārī Krimas APSR Augstākā padome pārdēvēja Krimas APSR par Krimas Republiku. 1992. gada 5. maijā Krimas parlaments pasludināja Krimas Republikas suverenitāti un pieņēma konstitūciju, kurā 6. maijā iekļāva punktu par atrašanos Ukrainas sastāvā. 1993. gada 14. oktobrī Krimas parlaments izveidoja Krimas prezidenta institūciju. 1995. gada martā tomēr republikas nosaukumu pārmainīja uz Krimas Autonomās republikas nosaukumu.
1997. gadā Ukraina un Krievija parakstīja Draudzības, Sadarbības un Partnerības līgumu, kura vienojās par bijušas PSRS Melnās jūras flotes sadalīšanu un Sevastopoles kara bāzes un Sevastopoles rajona nodošanu Krievijas Federācijas pārvaldībā. Pēc promaskaviskā prezidenta Janukoviča nākšanas pie varas 2010. gada aprīlī Ukrainas parlaments pagarināja Sevastopoles kara bāzes teritorijas iznomāšanu Krievijai līdz 2042. gadam.
Pēc Eiromaidana sacelšanās un Ukrainas valdības nomaiņas 2014. gada 26. februārī pret jauno Kijivas valdību noskaņotas bruņotas grupas ieņēma Krimas parlamenta ēku Simferopolē un virs tās uzvilka Krievijas karogu, bet 27. februārī Krimas Augstākā padome ārkārtas sēdē atcēla premjerministru Anatoliju Mogiļovu un ievēlēja šajā amatā partijas "Krievu vienotība" (Русское единство) līderi Sergeju Aksjonovu, kurš tūlīt vērsās pie Krievijas valdības ar lūgumu nodrošināt Krimā mieru un kārtību. 28. februārī karavīri bez pazīšanās zīmēm ieņēma valdības ēkas un lidostas visā Krimas republikā, kas iezīmēja Krimas krīzes sākumu. Starptautisko situāciju saasināja Krievijas prezidenta Vladimira Putina vēršanās pie Krievijas Valsts domes 1. martā ar lūgumu atļaut izmantot Krievijas karaspēku Krimas teritorijā. Ukrainas armijā tika izsludināta pilna kaujas gatavība. 6. martā Krimas Augstākā padome pieņēma lēmumu par Krimas Autonomās Republikas pievienošanu Krievijai un referenduma organizēšanu.
16. martā Krievijas karaspēka klātbūtnē Krimas Autonomajā Republikā un Sevastopoles pilsētā notika referendums, kurā pēc balsu skaitīšanas komisijas ziņām par "atkalapvienošanos ar Krieviju" nobalsoja 96,47% referenduma dalībnieku Krimas Autonomajā Republikā un 96,59% Sevastopolē. Nākamajā dienā Krimas parlaments pasludināja neatkarību no Ukrainas un vērsās pie Krievijas ar lūgumu to uzņemt to Krievijas Federācijas sastāvā. 17. martā Krievijas Federācijas prezidents V. Putins parakstīja dekrētu, kurā atzina Krimas Republiku par suverēnu un neatkarīgu valsti, bet jau 18. martā Maskavas Kremlī kopā ar Krimas premjerministru S. Aksjonovu un parlamenta spīkeru V. Konstantinovu parakstīja līgumu par Krimas iekļaušanu Krievijas Federācijas sastāvā. Krievijas Federācijas sastāvā izveidoja Krimas federālo apgabalu, ko veido Krimas Republika un Sevastopole. Ukrainas valdība šo referendumu pasludināja par neleģitīmu. 2016. gada 28. jūlijā ar prezidenta Putina lēmumu Krimas federālo apgabalu likvidēja un pievienoja Dienvidu federālajam apgabalam.
Starptautiskā krimināltiesa 2016. gada 14. novembrī oficiāli atzina, ka kopš vismaz no 2014. gada 26. februāra notikusi tieša Krievijas militāra agresija pret Ukrainu, bet kopš 18. marta Krimas pussala ir okupēta.
Albukerke
Albukerke (en, izrunā: ) ir pilsēta ASV, Ņūmeksikas štata lielākā pilsēta un Bernalillio apgabala administratīvais centrs. Pamatojoties uz 2011. gada ASV Tautas skaitīšanas datiem, pilsētā dzīvo 552 804 iedzīvotāji. Pēc 2007. gada jūnija datiem, Albukerke bija sestā visstraujāk attīstītākā pilsēta ASV. Albukerke ir 32. lielākā pilsēta ASV un 57. lielākā pilsēta ASV pēc aglomerācijas.
Pilsētā atrodas Ņūmeksikas universitāte, Kirtlendas gaisa spēku bāze. Pilsētas augstākā celtne ir Albuquerque Plaza (Albukerkes bankas tornis), tas ir 107 metrus augsts. Albukerkē ir bāzēts NBA Attīstības līgas klubs Albukerkes "Thunderbirds".
Spectrum HoloByte
Spectrum HoloByte, Inc. bija ASV videospēļu uzņēmums, dibināts 1983. gadā. Tas ir slavens ar savām simulācijas spēlēm, īpaši Falcon sēriju. Uzņēmums darbojās plašā videospēļu laukā, publicēja spēles gan datoriem, gan konsolēm. Spectrum HoloByte publicēja slaveno Tetris spēli.
1993. gadā Spectrum HoloByte savā paspārnē pārņēma MicroProse. Turpmākajos gados abi uzņēmumi savus produktus publicēja katra ar savu zīmolu, līdz 1996. gadā tika pieņemts lēmums izmantot tikai MicroProse zīmolu.
1998. gadā Spectrum HoloByte pārņēma Hasbro Interactive, bet jau 1999. gadā Spectrum HoloByte kā atsevišķa uzņēmuma darbība tika pārtraukta.
Meitnerijs
Meitnerijs ir mākslīgs ķīmiskais elements ar simbolu Mt un atomskaitli 109. Tas ir ļoti radioaktīvs ķīmiskais elements. Dabā meitnerijs nav sastopams. Ķīmisko elementu periodiskajā tabulā meitnerijs atrodas pie pārejas metāliem, 9. grupā zem irīdija. Pagaidām meitneriju nevar iegūt tādā daudzumā, lai varētu izpētīt tā fizikālās īpašības, lai gan tiek paredzēts ka tas būs sudrabains metāls, kas reaģēs ar gaisu, ūdeni un skābēm. Ja tā īpašības būs līdzīgas kā citiem 9. grupas ķīmiskajiem elementiem, tad meitnerija oksidēšanas pakāpe būs +3 un +4, kā arī +6 ķīmiskajā savienojumā ar fluoru (MtF6).
Izotopi
Meitnerijs ir mākslīgi iegūts ķīmiskais elements. Dabā tas nav sastopams. Ir zināmi vairāki meitnerija izotopi, kuru masas skaitlis ir no 265 līdz 279. Visstabilākais no tiem ir 278Mt, kura pussabrukšanas periods ir 7,6 sekundes.
Vēsture
Meitneriju pirmo reizi iegūva 1982. gadā Darmštates Smago jonu pētījumu institūtā Pētera Armbrustera un Gotfrīda Mincenberga vadītā zinātnieku grupa. Viņi bismuta-209 izotopa mērķi bombardēja ar dzelzs-58 daļiņām. Aptuveni pēc nedēļas ilga eksperimenta viens meitnerija atoms tika detektēts. Tas radās pēc šādas kodolreakcijas:
Līdz 1997. gadam šis elements bija zināms ar nosaukumu unnilennium, bet tad Starptautiskā teorētiskās un praktiskās ķīmijas savienība (IUPAC) oficiāli to nodēvēja par "meitneriju" par godu austriešu fiziķei Līzei Meitnerei.
1916. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1916. gada notikumi Latvijas vēsturē. Vidzemes un Latgales vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas Vidzemes un Vitebskas guberņā. Pēc Kurzemes ofensīvas Vācijas impērijas karaspēks bija okupējis lielāko daļu no Kurzemes, Zemgales un Sēlijas.
Villijs Brants
Villijs Brants, pirmais pēckara kanclers - sociāldemokrāts, mainīja vairākas Vācijas ārpolikas nostādnes, realizējot t. s. Ostpolitik - attiecību normalizēšanu ar VDR, Poliju un PSRS. Šī politika tika pretrunīgi vērtēta valstī, tomēr lielā mērā šīs ierosmes dēļ Brants 1971. gadā ieguva Nobela miera prēmiju. 1974. gadā Villijs Brants atkāpās no kanclera amata, jo atklājās, ka viens no viņa tuvākajiem līdzgaitniekiem - Ginters Gijoms bija VDR drošības dienesta - Stasi, aģents.
Agrīnie gadi
Villijs Brants piedzima Lībekā kā Herberts Ernsts Kārlis Frāms, kasieres, vientuļās mātes ģimenē. 1932. gadā pabeidza vidusskolu un sāka strādāt kuģu aģentūrā. Jau 1930. gadā viņš iestājās Vācijas Sociāldemokrātiskajā partijā, bet 1931. gadā iestājās kreisākajā Vācijas Sociālistiskajā strādnieku partijā (Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands). Pēc nacistu nākšanas pie varas 1933. gadā, izmantojot sakarus ostā, viņam izdevās emigrēt uz Norvēģiju. Šajā laikā viņš pirmoreiz izmantoja pseidonīmu Villijs Brants. 1936. gada otrajā pusē Brants uzturējās Vācijā kā norvēģu students. Spānijas pilsoņu kara laikā darbojās Spānijā kā reportieris. Kad Vācija okupēja Norvēģiju, Brants devās uz Zviedriju, kur uzturējās līdz Otrā pasaules kara beigām. 1946. gadā atgriezās Berlīnē kā Norvēģijas valdības pārstāvis. 1948. gadā Brants atjaunoja atņemto Vācijas pilsonību, izvēlēdamies pseidonīmu Villijs Brants par savu juridisko vārdu.
Politiskā darbība
No 1957. gada 3. oktobra līdz 1966. gadam, laikā, kad tika uzcelts Berlīnes mūris, Villijs Brants bija Rietumberlīnes mērs. Kā mērs Villijs Brants bija PSRS kritiķis 1956. gada Ungārijas revolūcijas apspiešanā. 1966. gadā, kad VFR tika nodibināta t. s. "Lielā koalīcija", Villijs Brants kļuva par ārlietu ministru un vicekancleru. Pēc 1969. gada vēlēšanām sociāldemokrāti nostiprināja pozīcijas un kopā ar Brīvo demokrātu partiju (Freie Demokratische Partei) izveidoja valdību, Brantam kļūstot par kancleru.
Kanclera amatā Brants centās ārpolitiski normalizēt attiecības ar Austrumu bloka valstīm. Plaši zināma kļuva Villija Branta rīcība 1970. gada decembrī, kad viņš, apmeklējot Varšavas geto sacelšanās pieminekli, nokrita ceļos tā priekšā. Tajā pat dienā Villijs Brants Varšavā parakstīja līgumu, kurā atzina pašreizējo Vācijas - Polijas robežu. Branta Austrumu politika Vācijā tika uztverta pretrunīgi. Vairāki sociāldemokrāti Bundestāgā pārgāja labējo nometnē, un Villijam Brantam tikai ar dažu balsu pārsvaru izdevās noturēties amatā. 1972. gadā notika vēlēšanas, kurās sociāldemokrāti guva vislielākos panākumus partijas vēsturē.
Tomēr kanclera popularitāte pamazām samazinājās. To ietekmēja gan 1973. gada naftas krīze, gan skandāls ar Branta padomnieku Ginteru Gijomu. 1974. gada 6. maijā Brants atkāpās no amata, un par kancleru kļuva viņa partijas biedrs Helmūts Šmits. Lai arī atkāpies no amata, Brants turpināja vadīt sociāldemokrātisko partiju un spēlēja lomu gan iekšpolitikā, gan starptautiskajā politikā.