cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Germans Titovs
Dzīvesgājums
Dzimis 1935. gadā Altaja novadā. 1960. gadā Germanu Titovu ieskaitīja 20 cilvēku kosmonautu kandidātu grupā, gatavojoties lidojumam kosmosā ar Vostok. Par cilvēku, kas devās pirmajā lidojumā ar Vostok-1, izraudzījās Juriju Gagarinu, par viņa dublieri kļuva Germans Titovs.
Par otrā kuģa Vostok-2 pilotu nozīmēja Titovu. Starts notika. Germans Titovs kosmosā pavadīja 25,3 stundas, veicot 17 pilnus apriņķojumus ap Zemi. Viņš pirmais no cilvēkiem iepazina kosmisko slimību, sūdzoties par reiboni un nelabumu. Viņš bija arī pirmais, kas gulējis kosmosā.
Pēc kosmiskā lidojuma Germans Titovs ieņēma dažādus amatus padomju kosmosa programmās līdz aiziešanai pensijā 1992. gadā. No 1962. līdz 1970. gadam bijis PSRS Augstākās padomes deputāts. 1995. gadā viņš tika ievēlēts Valsts domē no Komunistiskās partijas.
Miris 65 gadu vecumā no sirdsdarbības apstāšanās savā pirtī.
Nīls Ārmstrongs
Nīls Aldens Ārmstrongs (dzimis, miris ) bija ASV lidotājs izmēģinātājs, astronauts un pirmais cilvēks, kas ir izkāpis uz Mēness.
Biogrāfija
1962. gadā Ārmstrongs pievienojās kosmosa izpētes programmai NASA otrajā astronautu grupā. 1965. gada augustā bija komandējošais pilots Gemini 5 dublieru apkalpē.
Savu pirmo kosmisko lidojumu Ārmstrongs kā Gemini 8 komandējošais pilots kopā ar Deividu Skotu veica. Tika veikts pirmais manuālais tuvošanās manevrs vēsturē: misijas laikā kosmosa kuģis saslēdzās ar bezpilota raķešpakāpi Agena-8. Pēc saslēgšanās raķetes vadības sistēmas traucējumi izraisīja nekontrolētu kosmosa kuģa griešanos, tādēļ Ārmstrongs bija spiests pieņemt lēmumu atvienoties un attālināties no raķešpakāpes. Pēc tam Gemini sāka griezties arvien ātrāk, Ārmstrongam izdevās atgūt kontroli pār Gemini 8 un veikt priekšlaicīgu nosēšanos Klusajā okeānā.
Nīls Ārmstrongs bija dublieris Gemini 11 misijai, kas startēja.
tika uzsākta Apollo 11 misija uz Mēnesi. Apkalpē bija Nīls Ārmstrongs, Bazs Oldrins un Maikls Kolinss. Četras dienas vēlāk, pulksten 20:17 UTC, Ārmstronga vadītais mēness nolaišanās modulis Eagle piezemējās Miera jūras (Mare Tranquillitatis) dienvidrietumu pusē. Sešas stundas vēlāk, 21. jūlijā pulksten 02:56 UTC Ārmstrongs kļuva par pirmo cilvēku, kas uzkāpa uz Mēness virsmas. Šajā brīdī viņš teica leģendāros vārdus: "Tas ir mazs solis cilvēkam, bet milzīgs lēciens cilvēcei".
1971. gadā Ārmstrongs atstāja NASA. Pēc tam līdz 1980. gadam viņš Sinsinati Universitātē pasniedza aerokosmisko inženieriju. Ārmstrongs arī darbojās vairāku uzņēmumu padomēs un citos amatos dažādos laika posmos (biznesa lidmašīnu ražotājā Gates Learjet, enerģētikas uzņēmumā Cincinnati Gas & Electric Company, mediju uzņēmumā Taft Broadcasting, aerokosmiskās rūpniecības uzņēmuma Thiokol, urbšanas iekārtu ražotājā Cardwell International, lidsabiedrībā United Airlines, daudznozaru uzņēmuma Eaton Corporation).
13. janvāra Vecrīgas nemieri
Šis notikums bija daļa no Latvijas finanšu un pārvaldes krīzes, kas izraisīja plašas sabiedriskās diskusijas un paātrināja Ivara Godmaņa valdības demisiju.
Notikumi līdz 13. janvārim
Sakarā ar ekonomiskās situācijas pasliktināšanos pasaulē 2008. gada nogalē pasliktinājās arī ekonomiskā situācija Latvijā. Līdz ar to Saeima pieņēma vairākus sabiedrībā neviennozīmīgi vērtētus lēmumus, ietverot arī grozījumus nodokļu likumos. Vienlaikus arī Ministru Kabinets pieņēma lēmumus, kas iekļāva izdevumu samazinājumus valsts pārvaldē un štatu samazināšanu, kā arī tika uzsāktas pārrunas ar Starptautisko Valūtas fondu par 7,5 miljardu eiro aizdevumu Latvijas Republikai. Valstī pastiprinājās bezdarbs un sociāli ekonomiskā spriedze.
2009. gada sākumā politiskā organizācija Sabiedrība citai politikai kopā ar vairākām sabiedriskajām organizācijām un arodbiedrībām (kopumā 25 organizācijas) nāca klajā ar paziņojumu "Aicinājums Latvijas tautai", kurā valsts prezidentam Valdim Zatleram tika pieprasīta 9. Saeimas atlaišana, kā arī jaunas Saeimas ievēlēšana un taisnīga, godīga, demokrātiska un kompetenta valsts pārvalde. Paziņojuma beigās pausts aicinājums visiem ierasties uz tautas sapulci 13. janvārī pulksten 17:30 Doma laukumā.
Drīz pēc tam parādījās arī cits aicinājums izmantot šo sapulci, lai "vardarbīgi gāztu pastāvošo valsts varu" un pulcētos pie Saeimas ēkas. Par šo paziņojumu Drošības policija uzsāka kriminālprocesu.
Drīz pēc nemieriem laikraksta Latvijas Avīze rīcībā nonāca militārās policijas 10. janvārī rakstīta vēstule Rīgas pilsētas izpilddirektoram Andrim Grīnbergam, kurā sakarā ar iespējamo drošības situācijas saasināšanos tiek lūgts 13. janvārī ierobežot gājēju un transporta kustību Jēkaba, Mazajā Trokšņu un Trokšņu ielā pie Saeimas nama un citām parlamenta ēkām. Taču Rīgas izpilddirekcija militārās policijas lūgumu neizpildīja.
Protests Doma laukumā
Doma laukumā plkst. 17:30 sākās "Sabiedrības citai politikai" organizētais protests pret valstī realizēto politiku. Pēc aptuveniem aprēķiniem pasākumā piedalījās vairāk nekā desmit tūkstoši dažāda vecuma cilvēku, rokās turot plakātus, valsts karogus un balonus. Pasākumā tika teiktas uzrunas, uzstājās sabiedrībā pazīstami cilvēki un dziedāja koris. Vairākkārt tika izteikts viedoklis un saukļi par Saeimas atlaišanas nepieciešamību. Pasākums noritēja bez nozīmīgiem starpgadījumiem.
Saeimas apmētāšana
Pēc sapulces Doma laukumā vairāki simti cilvēku devās Saeimas ēkas virzienā. Pie Saeimas izcēlās kautiņš starp nemierniekiem un policijas pārstāvjiem. Saeimas ēka tika apmētāta ar olām, pudelēm, bruģakmeņiem un citiem priekšmetiem. Saeimas ēkai tika izsisti stikli. Vairāki cilvēki tika ievainoti. Aptuveni pēc stundu ilgas pretošanās pie Saeimas ieradās policijas papildspēki, tika atbrīvota ieeja Saeimā un aizturēti vairāki cilvēki, bet vairāki simti protesta akcijas apmeklētāju atradās ielenkumā starp Saeimu un Doma laukumu. Policijai izdevās atspiest pūli līdz Doma laukumam un nobloķēt Jēkaba ielu.
Grautiņi Vecrīgā
Pēc Jēkaba ielas atbrīvošanas no protestētājiem turpinājās sadursmes starp protestētājiem un policijas un Militārās policijas pārstāvjiem. Vairākas nemiernieku grupas turpināja īpašuma bojāšanu Vecrīgā. Tika bojātas vairākas ēkas, to skaitā Latvijas Nacionālās bibliotēkas, Finanšu ministrijas, Valsts ieņēmumu dienesta, Parex bankas ēkas. Stikli tika izsisti arī nekustamo īpašumu kompānijas un restorāna telpām. Nemiernieki arī aplaupīja alkoholisko dzērienu veikalus.
Nemieru sekas
Nemieros bija vairāk nekā 50 cietušo, no tiem pusaudzis Edgars Gorbaņs zaudēja aci, kurā trāpīja policijas izšauta gumijas lode. Cietušo skaitā bija 13 policistu. 106 nemiernieki tika aizturēti. Aprēķinātie Rīgas pašvaldības zaudējumi bija ap 50 000 LVL, Saeimas ēkai nodarītie zaudējumi ap 19 000 LVL).
15. janvārī internetā tika izvietots jauns aicinājums atkārtot nemierus 18. janvārī. Sakarā ar šo nekārtību rīkošanu aizturēta personu grupa pēc kādas personas iesnieguma.
16. janvārī līdzīgi notikumi risinājās Lietuvas galvaspilsētā Viļņā, kur sākotnēji miermīlīgais protests pret valsts taupības plānu pārauga nemieros un sadursmēs ar policiju. Jau iepriekš drošības iestādes pauda bažas, ka protesti varētu pāraugt Rīgā pieredzētos grautiņos. Domājams, ka Viļņas nemieri notika, ietekmējoties tieši no Rīgas nemieriem. Vairāki Krievijas masu mediji pauda viedokli, ka šie nemieri pierāda Baltijas valstu neveiksmīgo izvēli iet neatkarības ceļu, jo tagad tās piedzīvo ekonomikas sagruvumu un ir kļuvušas par «ES vājo posmu».
Viļņas grautiņu iespaidā tika paustas bažas, ka nemieri Rīgā un Viļņā, kā arī nākotnē Tallinā varētu būt organizēti no ārienes. Šādu nostāju, minot Krievijas ieinteresētību destabilizēt situāciju Baltijas valstīs, paudis arī ASV ģeopolitiskās analīzes un izlūkinformācijas uzņēmums Stratfor.
Tiesvedība pret nemieru dalībniekiem
Drīz pēc nemieriem tika ierosināta krimināllieta pret to dalībniekiem, kas ieilga līdz 2011. gada vidum. Viņu aizstāvībai tika izveidota biedrība "13. janvāris". Rīgas apgabaltiesa izziņoja pirmo atklāto tiesas sēdi 13. janvāra Vecrīgas grautiņu krimināllietā 2011. gada 15. novembrī. Uz tiesu tika uzaicināti kopumā 123 cilvēki, no kuriem 68 bija apsūdzēti grautiņu veikšanā. Lietas materiāli apkopoti 39 sējumos jeb nepilnos 10 000 lappušu, veiktas vairāk nekā 700 pratināšanas, 50 liecību pārbaudes notikumu vietās, kā arī nozīmētas 28 dažādas ekspertīzes. Apkopojot iegūto informāciju, noskaidrots, ka 13. janvāra nekārtībās cietušas 35 juridiskās personas, kā arī 21 fiziskā persona un kopējo nodarīto zaudējumu apjoms veido aptuveni 185 770 latus. Pēc iesaistīto personu skaita, nodarīto zaudējumu un apjomīgo lietas materiālu ziņā šī bijusi viena no pēdējā laika apjomīgākajām izmeklēšanām, norādīja prokuratūra.
Rīgas tiesas apgabala prokuratūra 2011. gada jūlijā nodeva Rīgas apgabaltiesa i krimināllietu pret 68 apsūdzētām personām sakarā ar 2009. gada 13. janvāra grautiņiem. Krimināllietā visas personas sauca pie kriminālatbildības par aktīvu piedalīšanos masu nekārtībās, kuras saistītas ar grautiņiem, postījumiem, dedzināšanu, mantas iznīcināšanu vai ar vardarbību pret policiju. 2009. gada 13. janvārī, kad Vecrīgā notika minētās nekārtības, spēkā bijušā līdz 2010. gada 31. decembrim Krimināllikuma 225. panta 2. daļas redakcija par šādu nodarījumu kā sodu paredzēja brīvības atņemšanu uz laiku no 8 līdz 15 gadiem. Vēlāk šī norma tika izslēgta un sods samazināts līdz brīvības atņemšanas uz laiku no 3 līdz 12 gadiem un ar policijas kontroli uz laiku līdz trim gadiem.
Lietas izskatīšanas gaitā Rīgas apgabaltiesa 2012. gada 4. janvārī nolēma sadalīt to trīs atsevišķos procesos, jo 68 apsūdzētos būs grūti savākt kopā uz vienu tiesas sēdi, kas varētu kavēt lietas iztiesāšanu. Neskatoties uz apsūdzēto neapmierinātību, tiesnese Irēna Logina nolēma lietu sadalīt procesu pēc apsūdzēto skaita aptuveni vienādās daļās – pirmajā lietā tiesāja 23 apsūdzētos, otrajā – 25, bet trešajā – 20 grautiņu dalībniekus.
2012. gada 22. februārī Rīgas apgabaltiesa piesprieda trīs gadu un viena mēneša cietumsodu vienam no 13. janvāra grautiņu dalībniekam Ivanam Mirahtanovam, kurš vienlaikus bija apsūdzēts par laupīšanu kādā citā krimināllietā, tādēļ likums viņam neļāva piemērot citu sodu kā reālu brīvības atņemšanu. Tiesa no viņa piedzina 330 latu kompensāciju diviem cietušajiem policistiem. Apsūdzētais savu vainu atzina, tomēr tiesneša Jura Stukāna spriedumu pārsūdzēja. Augstākā tiesa, kas skatīja apelāciju, 2013. gada 26. jūlijā nolēma spriedumu atcelt daļā par galīgā soda noteikšanu, proti, saskaņā ar Krimināllikumu noteiktajā sodā ietvert vieglāko sodu pēc 2009. gada 20. augusta Rīgas pilsētas Kurzemes rajona tiesas sprieduma. Taču galīgo sodu tiesa nemainīja un tas stājās spēkā.
2012. gada 30. maijā tiesa izsludināja meklēšanā Aigaru Petkēvicu un Edgaru Vaivodu, kuri neieradās uz krimināllietas izskatīšanu, un izdalīja lietu pret abiem atsevišķā tiesvedībā. Citā atsevišķā tiesvedībā bija izdalīta lieta pret Andri Grausu, kurš izbrauca dzīvot un strādāt Anglijā un tiesai pats bija lūdzis izdalīt apsūdzību daļā pret viņu.
2012. gada augustā Artūram Šternbergam piesprieda 100 stundas piespiedu darba. Kopā ar viņu šajā lietā arī apsūdzēts Mareks Laizāns, taču viņš no tiesas izvairījās un tika izsludināts starptautiskā meklēšanā. Septembrī tiesa izsludināja meklēšanā vēl vienu apsūdzēto – Gunāru Klīmani, kurš vairākas dienas nebija ieradies uz tiesu, dzīvesvietā viņa nebija un viņa radinieki esot teikuši, ka nezina par viņa atrašanās vietu policistiem, kas atnāca  atvest Klīmani uz sēdi piespiedu kārtā. 2013. gada 14. oktobrī Klīmanis tika sodīts ar 120 stundām piespiedu darba.
2013. gada martā Rīgas apgabaltiesa piesprieda Deividam Savičam un Jurijam Sibikinam piespiedu darbu attiecīgi uz 150 un 80 stundām, bet Ruslans Ivanovs kā sodu saņēma nosacītu brīvības atņemšanu uz trīs gadiem ar tikpat ilgu pārbaudes laiku. Mantiskā kaitējuma kompensācijas no apsūdzētajiem netika piedzītas. Savu vainu viņi atzina un piekrita lietas izskatīšanai bez pierādījumu pārbaudes. Divi apsūdzētie - Ivars Saksons un Artūrs Trumsiņš - uz tiesu neieradās, policijas darbiniekiem viņus neizdevās atvest arī piespiedu kārtā, un tika izsludināta viņus meklēšana. Nākamajā sēdē desmit Vecrīgas grautiņu dalībnieki tika sodīti ar piespiedu darbu no 80 līdz 140 stundām, vienam apsūdzētajam par dalību grautiņos un citos noziegumos piesprieda sešus gadus un trīs mēnešus cietumā. Materiālā kaitējuma kompensāciju cietušajiem tiesa nenoteica. Visi apsūdzētie savu vainu atzina, un lēmums bija pieņemts bez pierādījumu pārbaudes.
2013. gada 15. maijā Rīgas apgabaltiesa pirmoreiz attaisnoja apsūdzētus - baušķenieku Ingu Zaharčenoku un brāļus Lauri un Jāni Tijonus. Bet ceturtais šajā izdalītajā lietā apsūdzētais, Lauris Krasņikovs,tika atzīts par vainīgu un sodīts ar piespiedu darbu, bet, ņemot vērā, ka Krasņikovam savulaik kā drošības līdzeklis bija piemērots apcietinājums, sods tika uzskatīts par izciestu un piespriestās 168 piespiedu darba stundas viņam nebija jāatstrādā. Apcietinājumu kā drošības līdzekli Rīgas pilsētas Centra rajona tiesa 2009. gada 15. janvārī piemēroja arī Zaharčenokam, 5. februārī apgabaltiesa šo lēmumu pārskatīja un atstāja negrozītu neskatoties uz Zaharčenoka tuvinieku, radinieku un draugu piketu pie tiesas nama.
2014. gada 26. septembrī apsūdzētajam Ivaram Saksonam tiesa piesprieda nosacītu brīvības atņemšanu uz trīs gadiem un trīs mēnešiem, nekavējoties pēc sprieduma pasludināšanas atbrīvojot viņu no apcietinājuma tiesas zālē. Tajā pašā gada augustā pieci apsūdzētie tika atzīti par vainīgiem par aktīvu piedalīšanos masu nekārtībās, četriem no viņiem piesprieda cietumsodu, bet vienam, Rolandam Podziņam - piespiedu darbu. Māris Gropis tika sodīts ar brīvības atņemšanu uz trīs gadiem un vienu mēnesi, par labu valstij no vņa piedzīti 149 eiro par zvērināta advokāta juridisko palīdzību tiesā. Edgaram Vendlandam tika piespriests trīs gadus un trīs mēnešus ilgs cietumsods, piedzīti 477 eiro par advokāta palīdzību. Alekseju Borisenkovu un Vilni Rozenbergu tiesa lēma sodīt ar brīvības atņemšanu uz trīs gadiem un vienu mēnesi ar pārbaudes laiku uz trīs gadiem un vienu mēnesi.
Anša Ataola Bērziņa lieta
2016. gada 11. februārī Rīgas apgabaltiesa noraidīja 13. janvāra grautiņos apsūdzētā muzikanta, folkloras kapelas "Maskačkas spēlmaņi" vadītāja Anša Ataola Bērziņa sūdzību par viņam piespriesto sodu, kas nozīmē, ka palika spēkā iepriekš pieņemtais spriedums: noteikt Bērziņam brīvības atņemšanu uz vienu gadu un astoņiem mēnešiem par to, ka viņš nebija ieradies Valsts probācijas dienestā, kurā viņam bija jāreģistrējas desmit dienu laikā pēc tam, kad 2014. gada 9. aprīlī viņam piesprieda dienesta uzraudzību. Kā norādīja Latvijas Juristu apvienības biedrs Ivars Redisons, Krimināllikuma norma, pēc kuras Bērziņš ir notiesāts, patlaban vairs neeksistē un notiesāšana notikusi uz neesošas normas pamata. Portālā "change.org" tika uzsākta parakstu vākšana par apcietinājuma atcelšanu.
Eirāzijas brūnais lācis
Eirāzijas brūnais lācis (Ursus arctos arctos) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām. Eirāzijas brūno lāci mēdz saukt arī par parasto brūno lāci.
Tas dzīvo visā Eirāzijas ziemeļu daļā. Arī Latvijā dzīvo tieši Eirāzijas brūnais lācis. Tie uzturas Latvijas mežainākajos apvidos, visbiežāk tie ir novēroti gar Igaunijas, Krievijas un Baltkrievijas robežu, arī Madonas un Gulbenes rajonā. Lācis ir manīts arī Kurzemē — Dundagas un Ances apkārtnē. Gadījumu skaits, ka cilvēki Latvijā sastop lāci, pieaug, un 2010. gadu beigās apstiprinājās, ka lāči tagad ne tikai ieklīst, bet arī vairojas Latvijas teritorijā.
Drošība
Speciālisti iesaka, ja mežā sastop lāci, tad lācim nedrīkst pagriezt muguru, bet, atmuguriski atkāpjoties, nevajadzētu nokrist, lai zvērs to neuztvertu kā cilvēka vājuma pazīmi. Nedrīkst arī izrādīt paniku, kliegt un vicināties ar rokām.
Eirāzijas brūno lāču izcelsme
Jaunākās DNS zinātniskās izpētes iespējas ļauj secināt, ka brūnais lācis ir radies apmēram pirms 5 miljoniem gadu, bet Eirāzijas brūnais lācis ir atdalījies no pārējiem brūnajiem lāčiem pirms 850 000 gadiem. Eirāzijas brūnajam lācim ir divas grupas: Rietumeiropas brūnie lāči un Austrumeiropas, Krievijas un Āzijas grupa. DNS pētījumi liecina, ka Rietumeiropas grupa ir sadalīta vēl divās lielākās apakšgrupās: Ibērijas pussalas lāči un Balkānu lāči.
Pētot Skandināvijas dienvidteritoriju brūnos lāčus, zinātnieki ir secinājuši, ka pēdējā ledus laikmeta laikā tie ir ieradušies no Pirenejiem. Toties Skandināvijas ziemeļteritoriju lāči ir radniecīgi Austrumeiropas lāčiem. To priekšteči ledus laikmetā visticamāk ir apdzīvojuši neaizsalušās teritorijas Urālu kalnu rietumu nogāzēs. No šejienes tie ir izplatījušies uz rietumiem.
Daži vēsturiski fakti
Lielbritānijā brūnie lāči dzīvoja līdz apmēram 500. gadam mūsu ērā, tad tie tika izmedīti. Eirāzijas brūnos lāčus izmantoja Senās Romas asiņainajās izklaižu atrakcijās arēnā. Spēcīgākie lāči esot bijuši no Dalmācijas un Kaledonijas (seno romiešu Skotijas nosaukums).
Senajos laikos Eirāzijas brūnie lāči bija daudz plēsīgāki nekā mūsdienu lāči. To barības 80% bija dzīvnieku gaļa. Izzūdot lāču populācijai, mainījās arī to ēšanas ieradumi, viduslaikos gaļa lāču ikdienā sastādīja 40% no visas barības, toties mūsdienās tie ir tikai 10—15%.
Eirāzijas brūnie lāči ir mazāk agresīvi kā, piemēram, Amerikas brūnie lāči. Amerikā vidēji katru gadu brūnie lāči nogalina divus cilvēkus, Skandināvijā pēdējā gadsimta laikā ir zināmi tikai 3 lāču uzbrukumu nāves gadījumi, bet Rumānijā 2019. gadā lāči nogalināja 3 cilvēkus 1 mēneša laikā.
Izskats
Lai arī Eirāzijas brūnais lācis ir viens no mazākajiem brūnajiem lāčiem, tas ir lielākais no Latvijā sastopamajiem plēsīgajiem zvēriem. Tā svars ir atkarīgs no vecuma, dzimuma, kā arī gadalaika. Rudenī tie ir smagāki, bet pavasarī pēc ziemas miega vieglāki. Tā svars parasti ir 100—200 kg. Lai gan ir datētas mātītes, kuras svēra 90 kg, un smagākais Eirāzijas brūnais lācis svēra 481 kg. Ķermeņa garums 170—280 cm, ķermenis ir masīvs ar īsu, resnu kaklu. Galva plata, apaļa ar samērā īsu purnu un spēcīgiem žokļiem. Lācim ir 42 zobi. Ausis un aste ir īsas, acis salīdzinoši mazas. Kājas masīvas, ar platām piecpirkstainām pēdām un gariem nagiem, kas sasniedz 10 cm garumu. Kažoka matojums ir garš, sasniedzot 10 cm garumu, biezs un raupjš, parasti vienkrāsains. Krāsa variē no brūngandzeltenīgas līdz tumši brūnai vai pat pilnīgi melnai. Eirāzijas brūnie lāči, kas dzīvo uz austrumiem no Urāliem, parasti ir gaišāki, un brūnais tonis ir sarkanāks, kā arī Āzijas pusē dzīvojošie lāči ir agresīvāki par tiem, kas dzīvo Eiropā.
Lāča apdzīvoto vietu pazīmes
Vietās, kur dzīvo lāči, var atrast saplosītus, satrupējušus celmus un guļošu koku stumbrus, apvērstu velēnu un izrakstus skudru pūžņus. Ar priekškāju nagiem maksimāli aizsniedzamā augstumā lācis iezīmē augošu koku stumbrus.
Šmerļa iela
Šmerļa iela ir Rīgas iela, Vidzemes priekšpilsētā starp Mežciema, Juglas un Teikas apkaimēm. Šmerļa iela sākas pie Brīvības gatves krustojuma un beidzas pie Druvienas ielas. Kopējais ielas garums ir 1090 metri.
Vēsture
Sākotnējais ielas nosaukums — Šmerļa ceļš. Tas veda no Vidzemes šosejas līdz Burharda muižai Mežciema ziemeļos. 1934. gadā šo apkaimi pievienoja Rīgai un Šmerļa ceļam piešķīra ielas statusu.
2008. gadā tika veikta ielas rekonstrukcija.
Ielas raksturojums
Šmerļa iela ir aptuveni 1090 metrus gara asfaltēta iela starp Mežciema, Juglas un Teikas apkaimēm. Tā sākas krustojumā ar Brīvības gatvi un iet dienvidu—dienvidaustrumu virzienā. Šmerļa ielas sākumā nepārnumuru pusē atrodas 12. un 16. trolejbusu maršruta galapunkts "Šmerlis" (adrese — Brīvības gatve 384b). Šmerļa ielas lielākā daļa atrodas mežā.
Ielai virzoties dziļāk mežā tās nepārnumuru pusē atrodas Rīgas Kinostudija, savukārt, pretī ielas pārnumuru pusē atrodas Renemaņa privātklīnika (saukta arī par Šmerļa slimnīcu). Interesanti, ka šie objekti neatrodas tieši ielas malā, bet gan nedaudz aiz meža. Īsi pirms krustojuma ar Sergeja Eizenšteina ielu iela pagriežas dienvidaustumu virizenā.
Iela, veidojot savienojumu ar Malienas ielu, pagriežas vairāk dienvidu virzienā. Iela beidzas pie Druvienas ielas, attiecīgajā virzienā iela turpinās, bet jau kā Druvienas iela. Posmā no Malienas ielas līdz Druvienas ielai iela iet caur daudzdzīvokļu dzīvojamo māju masīvu.
Ielu savienojumi
Šmerļa iela ir savienota ar šādām ielām:
Fausto Kopi
Andželo Fausto Kopi (it;, Kastelānija, Alesandrijas province — , Tortona, Alesandrijas province) bija dominējošs velosportists laika posmā pirms un pēc Otrā pasaules kara. Viņa panākumi viņam deva iesauku Il Campionissimo (čempionu čempions). Kopi bija ļoti vispusīgs sacīkšu braucējs un izcēlās gan kāpumos, gan individuālajā braucienā, būdams arī lielisks sprinteris. Viņš piecreiz uzvarēja Giro d'Italia (1940., 1947., 1949., 1952., 1953.), divreiz Tour de France (1949. un 1952.) un 1953. gadā Pasaules čempionātā. Citas nozīmīgas uzvaras tika gūtas arī viendienas sacensībās — piecreiz Giro di Lombardia, trīsreiz Milāna—Sanremo, kā arī uzvaras Parīze—Rubē un La Flèche Wallonne. 1942. gadā viņš uzstādīja stundas rekordu (45,798 km).
Briāna-Keloga pakts
[[File:Kellogg Briand Pact countries.png|right|thumb|Briāna-Keloga pakta dalībvalstis.
Tumši zaļā - valstis, kas pirmās parakstīja līgumu
Gaiši zilā - dalīvalstu kolonijas
Tumši zilā - Tautu Savienības mandāti, kurus pārvaldīja dalīvalstis]] Briāna-Keloga pakts bija starpvalstu līgums, kas tika noslēgts 1928. gadā. Tas paredzēja atteikties no kara kā nacionālās politikas līdzekļa un visus konfliktus atrisināt vienīgi mierīgā ceļā. Pakts nosaukts tā iniciatoru ASV valsts sekretāra Frenka Keloga un Francijas ārlietu ministra Aristida Briāna vārdā. Tam pievienojās 63 pasaules valstis.
Gabriels Forē
Gabriels Forē (fr, izrunā: ; dzimis, miris ) bija franču romantisma mūzikas komponists, pianists, ērģelnieks un skolotājs. Viņš bija viens no sava laika izcilākajiem franču komponistiem un ir ietekmējis daudzus slavenus 20. gadsimta komponistus. Lai gan viņa vispazīstamākie darbi ir sacerēti agrīnajā periodā, Forē iespaidīgākie (gan harmoniski, gan melodiski sarežģītākie) darbi ir sacerēti vēlākajos gados.
Forē savas dzīves laikā darbojās kā baznīcas ērģelnieks un klavierskolotājs. 1871. gadā bija viens no Nacionālās mūzikas biedrības dibinātājiem. 1909. gadā Forē kļuva par Francijas institūta locekli.
Izpildvara
Izpildvara ir valsts varas izpausme. Kopā ar likumdošanas varu un tiesu varu veido vienoto valsts varu, kas izriet no varas dalīšanas doktrīnas. Galvenais izpildvaras uzdevums ir likumdevēja izdoto normatīvo aktu darbības nodrošināšana pilnā apjomā visā valstī. Tāpat kā ar pārējiem diviem varas zariem, izpildvara rīkojas autonomi, savu kompetenču ietvaros. Tai ir savs politiskais un administratīvais aparāts, kas ļauj veikt tās uzdevumus. Izpildvaras realizētājs dažādās valstīs atšķiras atkarībā no valsts režīma formas. Parlamentārā republikā tā ir valdība, kura veic tai deleģētās funkcijas. Prezidentālās republikās prezidents pārstāv izpildvaru (parasti viņu ievēl vēlēšanās). Šāds pats variants darbojas arī valstīs, kur pastāv absolūta monarhija, tikai tur prezidenta vietā ir monarhs.
Prezidents vai monarhs parlamentārās republikās ir valsts galva, kurš formāli atrodas augstāk par parlamentu, bet tomēr viņš nepārstāv kādu no trijām valsts varām. Parasti viņam ir piešķirtas noteiktas pilnvaras. Piemēram, Latvijā prezidents izvēlas valdības galvu, kas ļauj koriģēt izpildvaru un rada neitrālas attieksmes apstākļus pret iespējamo pretendentu. Starp trīs valsts varām darbojas līdzsvara princips, vienkāršāk, tas nozīmē to, ka noteiktos apstākļos viena vai otra veic otras kontroli vai uzraudzību. Tiesu vara, piemēram, var iejaukties izpildvaras rīcībā, kad ir izdots administratīvais akts, kurš ir pretrunā ar normatīvajiem aktiem, atceļot to. Šāda savstarpēja "kontrole" nodrošina varas līdzsvaru un to, ka nevienai no trim valsts varām netiek dots priviliģētāks stāvoklis.
Latvijā augstākā izpildvara saskaņā ar Satversmes 58. pantu pieder Ministru kabinetam, atsevišķas izpildvaras pilnvaras ir deleģētas prezidentam un atsevišķām izpildvaras institūcijām. Tādas institūcijas, piemēram, ir Centrālā vēlēšanu komisija, Valsts kontrole un citas. Šāds regulējums ir skaidrojams ar īpašu statusu un uzdotajiem uzdevumiem, kas ir šīm institūcijām. Vēsturiski pirmais šī termina lietotājs bija anglis Džons Loks. Dzīvē izpildvara izveidojās pakāpeniski. Mūsdienās pazīstamais variants, kad izpildvaru pārstāv parlaments vai prezidents, izveidojās laikā no 17. līdz 18. gadsimtam.
Forē
Forē var būt:
Ziemeļeiropa
Ziemeļeiropa ir Eiropas ziemeļu daļa, kurā pēc Eiropas Savienības (ES) ieteiktās definīcijas ietilpst trīs Baltijas valstis — Igaunija, Latvija, Lietuva, piecas Ziemeļvalstis — Dānija, Islande, Norvēģija, Somija, Zviedrija, kā arī autonomās Fēru Salas. ANO teritoriāli un kultūrvēsturiski Ziemeļeiropai pieskaita arī Britu salas (Apvienotā Karaliste, Īrija, Normandijas salas un Menas Sala). Reizēm Ziemeļeiropai tiek pieskaitīta arī Krievijas ziemeļdaļa, Vācijas ziemeļdaļa, Polijas ziemeļdaļa un Nīderlande. Ar Dāniju saistītā Grenlande tiek pieskaitīta Ziemeļamerikai.
Lamantīni
Lamantīni jeb manati (Trichechus) ir sirēnu kārtas (Sirenia) gan jūrā, gan saldūdenī dzīvojošu zīdītāju ģints, kas pieder pie lamantīnu dzimtas (Trichechidae). Lamantīnu ģints ir vienīgā ģints lamantīnu dzimtā, un tajā ir 3 sugas.
Ziemeļeiropa
Ģeogrāfija
Daļa no Norvēģijas, Zviedrijas un Somijas teritorijām atrodas aiz ziemeļu polārā loka, kur var novērot polāro dienu un polāro nakti. Aiz polārā loka Eiropas kontinentālajā daļā atrodas Lapzeme. Skandināvijas pussalā atrodas Norvēģija un Zviedrija, gar pussalas rietumu pusi stiepjas Skandināvijas kalni. Skandināvijas kalnos dziļi iestiepjas dažnedažādi fjordi.
Lamantīni
Tuvākie radinieki jūrā lamantīnam ir jūrasgovis, bet uz sauszemes — ziloņi un mazie klinšu damani. Kad Kristofors Kolumbs kādā no saviem ceļojumiem Karību jūrā pirmo reizi ieraudzīja lamantīnus, viņš nodomāja, ka tās ir nāras.
Ziemeļeiropa
Vēsture
Ziemeļeiropas kultūras telpa izveidojās no 8. līdz 11. gadsimtam vikingu sirojumu ietekmē (t.s. vikingu laikos). 1168. gadā dāņu ķēniņš Valdemārs I Lielais iekaroja Rīgenes salu. Valdemāra II valdīšanas laikā dāņu rokās nonāca liela daļa Baltijas jūras dienvidu un austrumu piekrastes. Dānijas militārā ekspansija apstājās 1227. gadā pēc zaudējuma sakšiem kaujā pie Bornhēvedas, dāņu pakļautībā saglabājās vienīgi Rīgenes sala un Ziemeļigaunija. Vācu tirgotāji 13. gadsimta vidū izveidoja Hanzas savienību, kas kontrolēja Ziemeļeiropas tirdzniecību vairāk kā 200 gadu. Livonijas krusta karu laikā Vācu ordenis pakļāva Latvijas un Igaunijas teritorijas un kopā ar vairākam baznīcvalstīm izveidoja Livonijas Konfederāciju. Savukārt 1397. gadā izveidojās Kalmāras ūnija, kas aptvēra Dāniju, Norvēģiju un Zviedriju. Kopš 1520. gadiem Ziemeļeiropā strauji izplatījās luterisms, kas kļuva par valsts reliģiju visās reģiona valstīs, izņemot Lietuvu. Pēc sakāves Lielajā Ziemeļu karā Zviedrija zaudēja savu dominējošo stāvokli Ziemeļeiropā.
Lamantīni
Izplatība
Lamantīni dzīvo siltos, seklos ūdeņos. Tie iet bojā, ja ūdens temperatūra noslīd zem 15 °C. Ziemas laikā Floridas lamantīni pamet jūru un apmetas Floridas siltākajos iekšzemes ūdeņos, piemēram, Kristāla upē, Homosasa upē un citās. Šajās upēs ūdens visu gadu ir apmēram 22 °C. Vasaras laikā Floridas lamantīni pa jūru aizklejo diezgan tālu uz ziemeļiem, 2006. gadā lamantīnus novēroja pie Ņujorkas pilsētas.
Kopumā Vestindijas lamantīni dzīvo Atlantijas okeāna rietumdaļas jūrās, sākot ar Floridu un beidzot ar Brazīliju. Amazones lamantīni apdzīvo Amazones baseinu un nekad to nepamet. Toties Āfrikas lamantīni uzturas gan Āfrikas rietumpiekrastes seklajos jūras līčos ekvatora tuvumā, gan dažādajās pieguļošajās iekšzemes upēs. Daži zinātnieki uzskata, ka ir vēl ceturtā suga — pundurlamantīns (Trichechus "pygmaeus"), kas dzīvo Amazones upes baseinā Brazīlijas teritorijā. Tomēr lielākā daļa zinātnieku uzskata, ka pundurlamantīns ir nenobriedis Amazones lamantīns.
Izskats un īpašības
Vidēji lamantīna ķermeņa garums ir 3—3,6 m, svars 450—800 kg, bet lielākie var svērt 1775 kg. Vismazākie starp lamantīniem, neņemot vērā pundurlamantīnus, ir Amazones lamantīni, kas dzīvo Amazones upes baseinā. Tā ķermeņa garums nesasniedz 3 metrus, toties pundurlamantīni ir 1,3 metrus gari. Mātītes lamantīniem ir nedaudz lielākas par tēviņiem. Lamantīnu ķermenis kā visām sirēnām ir vārpstveida formas, bet tā aste atšķirībā no jūrasgovs delfīnam līdzīgās astes ir airim līdzīga. Arī tā snuķis ir īsāks kā jūrasgovij.
Lamantīniem ir liela, kustīga augšlūpa, kas kalpo kā īss snuķis. Lamantīni ar augšlūpu plūc jūraszāli, kā arī to izmanto savstarpējai socializācijai. Tiem ir mazas, plaši novietotas acis. Pastāv uzskats, ka lamantīni redz krāsās līdzīgi cilvēkam. Tāpat kā zirgiem tiem ir vienkāra gremošanas sistēma, tā resnā zarna ir liela, kurā tiek sagremotas cietākās augu daļas. Kopumā tā zarnas ir daudz garākas kā citiem tāda paša auguma dzīvniekiem. Lamantīniem nav priekšzobu un ilkņu. Tiem ir zobi tikai sānos, tā dzerokļi ir plakani un labi piemēroti cietas barības sakošļāšanai. Zobi, ja tie izkrīt, lamantīniem ataug atkal un atkal. Tie izaug žokļa dziļumā un lēnām bīdās uz žokļa priekšpusi. Priekšējie zobi no rindas izkrīt un nomainās ar nākamajiem zobiem. Vienlaicīgi tiem nekad nav vairāk par 6 zobiem.
Lamantīna priekškājas ir pārveidojušās par airkājām, bet katrai airkājai ir 3—4 nagi. Pakaļkājas nav redzamas, jo tās slēpjas dziļi muskuļu slānī. Pakaļkājas ir nelieli, mazattīstīti kauli, kas nav savienoti ar mugurkaulu. Lamantīniem ir īpaši blīvi kauli, kas spēj turēt dzīvnieka lielo masu zem ūdens spiediena.
Uzvedība
Lamantīni pamatā ir veģetārieši, un lielāko dienas daļu pavada ganoties seklos, siltos ūdeņos, kas ir 1—2 metrus dziļi un bagāti ar ūdensaugiem. Pārējo dienas daļu tas pavada gulšņājot zem ūdens. Lamantīni ik pa 3—5 minūtēm uzpeld, ieelpot skābekli. Ja lamantīns ir aktīvs, tam skābeklis ir vajadzīgs biežāk, šādā situācijā lamantīns var uzpeldēt ielepot ik pa 30 sekundēm. Toties guļot, lamantīns spēj atrasties zem ūdens pat līdz 20 minūtēm. Visbiežāk lamantīni guļ, izbāzuši degungalu laukā no ūdens. Lamantīni ir ļoti lēnprātīgi un miermīlīgi dzīvnieki. Līdz šim pētnieki ir novērojuši un pētījuši Floridas lamantīnus, tādēļ ne viss, kas novērots, varētu attiekties uz pārējām lamantīnu sugām. Lamantīns peld ar ātrumu 5—8 km/h, bet ir novērots, ka tas spēj īsā distancē sasniegt ātrumu 30 km/h. Lamantīns var peldēt gan vertikāli uz augšu, gan ar vēderu uz augšu, gan veikli velties un izpildīt dažādus zemūdens trikus.
Lamntīni savā starpā sazinās ar balsi, īpaši mātītes ar saviem mazuļiem, kā arī riesta laikā, lai pievērstu pretējā dzimuma uzmanību. Lai komunicēti tie izmanto arī smaržu un pieskārienus. Tomēr tos var uzskatīt par vientuļniekiem. Ir novērots, ka lamantīnu saziņa salīdzinoši ar citiem dzīvniekiem ir komplicēta, tie līdzīgi delfīniem un airkājiem spēj veikt dažādus uzdevumus, un tiem ir laba atmiņa.
Visbiežāk lamantīni iet bojā dēļ cilvēkiem, lai arī ir aizsargāti ar likumu. Tos sabrauc ar laivām vai savaino ar dzinēju dzenskrūvēm. Bieži ievainojumi ir nāvējoši. Reizēm lamantīni norij zvejniecības priekšmetus, kā āķus, dažādas metāla detaļas un citus priekšmetus. Visbiežāk šie priekšmeti nenodara neko ļaunu lamantīniem, visbīstamākās ir makšķerauklas vai tīkla detaļas. Tās var aizsprostot lamantīna zarnas un lēnām to nogalināt. Dabiskie lamantīnu ienaidnieki ir haizivis, krokodili, zobenvaļi un aligatori.
Barība
Lamantīni pamatā ir veģetārieši un patērē vairāk kā 60 dažādus augus savā ēdienkartē. Dienā tas apēd tik daudz augu, kas svērtu apmēram 10—15% no paša svara jeb 45—67 kg. Reizēm lamantīni no tīkliem izlasa zivis.
Vairošanās
Lamantīni dzimumbriedumu sasniedz vēlu un vairojas ļoti lēni. Mātīte visbiežāk nepārojas, kamēr nav sasniegusi 5 gadu vecumu, bet tēviņi 7 gadus. Mazulis dzimst ik pēc 2—5 gadiem. Lamantīnu grūsnības periods ilgst apmēram 12 mēneši, un mazulis paliek kopā ar māti 12—18 mēnešus. Visu šo laiku māte to zīda ar pienu. Piedzimst tikai viens mazulis, kas sver apmēram 30 kg. Jau piedzimstot lamantīna mazulim ir 3—4 zobi.
Lamantīnu dzīves ilgums ir apmēram 60 gadi.
Teika (nozīmju atdalīšana)
Teika var būt:
Šimanovskis
Šimanovskis var būt:
Itālijas hokeja izlase
Itālijas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Itāliju starptautiskajās hokeja spēlēs. Itālijas hokeja izlases augstākais sasniegums ir 4. vieta 1953. gada Pasaules čempionātā. Vēl 1990. gadu sākumā Itālijas izlase regulāri ierindojās Pasaules čempionāta labāko komandu desmitniekā, taču pēdējā desmitgadē izlases rezultāti ir pasliktinājušies, tai ne katru gadu spēlējot čempionāta Elites divīzijā.
2023. gadā tā atrodas 17. vietā Starptautiskās hokeja federācijas vīriešu hokeja izlašu rangā un spēlē 2023. gada Pasaules čempionāta 1. divīzijas A grupā.
2011.—2012. gada NBA sezona
2011.—2012. gada Nacionālās basketbola asociācijas sezona bija 66. NBA sezona. Par sezonas čempioniem otro reizi kluba vēsturē kļuva Maiami "Heat", kas finālsērijā ar 4—1 pārspēja Oklahomasitijas "Thunder". Par regulārās sezonas un finālsērijas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts "Heat" spēlētājs Lebrons Džeimss.
Sezona tika uzsākta 25. decembrī, tās laikā katra komanda aizvada 66 spēles. Laikā no 1. jūlija līdz 8. decembrim līgā bija lokauts. Tā iemesls bija nespēja vienoties par jaunu kolektīvo darba līgumu starp līgu un tās spēlētāju asociāciju. Par NBA lokauta sākšanos paziņoja NBA komisārs Deivids Stērns īpašā preses konferencē.
Pa konferencēm
Piezīmes
Tālie Austrumi
Tālie Austrumi ir nosacīts Austrumāzijas valstu un teritoriju kopīgais nosaukums. Termins radies 19. gadsimtā Eiropā, kur Tālie Austrumi tika uzskatīti par "tālākajiem austrumiem" attiecībā pret Tuvajiem Austrumiem un Vidējiem Austrumiem. Tālajos Austrumos ietilpst Vjetnama, Honkonga, Indonēzija, Kambodža, Ķīnas Republika, Ķīna, Ziemeļkoreja, Dienvidkoreja, Krievijas Federācijas austrumdaļa, Singapūra, Taizeme, Filipīnas un Japāna.
LMT Virslīgas 2010. gada sezonas statistika
LMT Virslīgas 2010. gada sezonas statistika.
Karols Šimanovskis
Karols Macejs Šimanovskis (pl; dzimis, miris ) bija poļu komponists un pianists, kā arī rakstnieks.
Dzimis mūsdienu Ukrainas teritorijā muižnieku ģimenē. No 1892. gada mācījās mūzikas skolā Jeļizavetgradā. No 1901. gada mācījās Varšavas konservatorijā. No 1926. līdz 1930. gadam bija Varšavas konservatorijas direktors. Daudz ceļoja. Muzikāli ietekmējies no Vāgnera, Štrausa, Rēgera, Skrjabina, Debisī un Ravēla.
Pūderovas ezers
Puderovas ezers (arī Pūderovas ezers, Puderu ezers) ir stipri aizaudzis beznoteces ezers Rēzeknes novada Audriņu pagastā. Izvietojies Burzavas pauguraines ziemeļrietumu daļā starp Lielo Puderovu (ziemeļu krastā) un Mazo Puderovu pie autoceļa P36.
Jānis Vinters (motociklists)
Pirmajos divos gados Dakārā Vinters izstājās, bet 2006. gadā bija godpilnajā 10. vietā. 2007. gadā Jānis uzvarot divos ātrumposmos finišēja 6. vietā. Jānim ir arī brālis Einārs, kurš piedalās šajā rallijā kopš 2007. gada. Abi bija gatavi piedalīties arī 2008. gadā, tomēr ralliju drošības apsvērumu dēļ atcēla.
Jānim pieder zemnieku saimniecība "Līgo". Tā ir 1800 hektārus liela, atrodas Elejas pagastā un viņam pieder kopš 1989. gada. Sākumā tā bija vien 15 hektārus liela, tomēr 1994. gadā, saprotot biznesa nerentabilitāti viņš apvienoja savu saimniecību ar sava brāļa. Šobrīd tajā aug kvieši, rapsis un kukurūza. Kā arī 2010. gada augustā brāļi Vinteri atvēra biogāzes ražotni un uzsāka elektrības ražošanu no kukurūzas skābbarības. 2012. gadā Vinteru saimniecība jaunuzceltajā 1 hektāra lielajā stikla siltumnīcā sāka audzēt hibrīdo gurķu sēklu.
Turcijas Sauszemes spēki
Turcijas Sauszemes spēki (tr) ir daļa no Turcijas Bruņotajiem spēkiem un ir viena no lielākajām, kā arī otra lielākā NATO armija pasaulē.
Turcijas vēsturnieki armijai piedēvē tūkstošgadi garu vēsturi, bet armijas pirmsākumi mūsdienu izpratnē meklējami Osmaņu impērijas sabrukuma laikā. Ievērojamākās Turcijas armijas operācijas bijušas Korejas karš un Kipras konflikts, kā arī aizsargvaļņa lomas uzņemšanās līdz 1992. gadam Aukstā kara laikā NATO sastāvā.
Sauszemes spēki ieņem nozīmīgāko vietu bruņotajos spēkos kopumā. Līdztekus pārējiem diviem bruņoto spēku atzariem, sauszemes spēki vairākkārt ir iesaistījušies valsts politikā, bet mūsdienās iejaukšanos valsts pārvaldē ierobežo Nacionālajā drošības padomē ieviestās pārmaiņas. Tradicionāli par Turcijas bruņoto spēku komandieri kļūst persona, kas bijusi sauszemes spēku komandieris. Šobrīd sauszemes spēku komandieris ir Išiks Košaners (Işık Koşaner).
Vēsture
Turcijas mūsdienu karaspēks veidojās pēc Pirmā pasaules kara uz sabrukušās Osmaņu impērijas karaspēka paliekām, lai gan Turcijas iestādes par oficiālo armijas sākumu uzskata Mete Hana armiju 209. gadā p.m.ē. Pieaugot turku nacionālismam, naunizveidotā armija Mustafa Kemala Ataturka vadībā veiksmīgi uzvarēja Turcijas neatkarības karā un dibināja Turcijas Republiku.
Aukstā kara periods
Turcija kā ANO dalībvalsts piedalījās Korejas karā, kurā tai bija 731 kritušais no 5.000 karavīru lielā kontingenta, kas cīnījās ielenkumā kopā ar ASV 2. kājnieku divīziju.
Turcija iestājās NATO un karaspēkā tika īstenota visaptveroša modernizācijas programma.
Militāro kampaņu rezultātā Kipra tika sadalīta divās daļās starp Kipras Republiku un Ziemeļkipras Turku Republiku. Turcijas karaspēks joprojām atrodas salā, jo nav panākta politiska vienošanās un Kipras turku sabiedrība baidās, ka varētu atkārtoties vardarbība, kas notika laikā no 1963. līdz 1974. gadam.
Saskaņā ar Lielbritānijas karaspēka oficiālajiem ziņojumiem, 1974. gadā Turcijas Sauszemes spēki sastāvēja no Pirmās armijas (II., III., V. un XV. korpuss), Otrās armijas (IV., VI. un VII. korpuss) un Trešās armijas (VIII., IX. un IX. korpuss). Sauszemes spēkos ir pastāvējušas arī trīs Iekšējās zonas, trīs jauniesaukto sagatavošanas divīzijas un četras jauniesaukto sagatavošanas brigādes. Ilgu laiku visi šiem militārie formējumi bija iekļauti NATO Izmiras štābam LANDSOUTHEAST un to komandieris bijis Turcijas četrzvaigžņu ģenerālis. Pēc PSRS sabrukuma šis štābs uz laiku pildījis Dienvidaustrumu apvienotā komandcentra funkcijas, bet 2004. gadā pārveidots par Sabiedroto gaisa vienību komandcentru.
1981./'82. gadā sauszemes spēku sastāvā bijusi viena bruņutransporta divīzija, divas mehanizētās kājnieku divīzijas un 14 kājnieku divīzijas ar 3000 M47 tankiem, 500 „Patton” tankiem un 70 „Leopard 1A3” tankiem.
Līdz 1990. gadam, kad beidza pastāvēt Varšavas pakta bloks, sauszemes spēku uzdevums bija būt gatavībā reaģēt uz iespējamu PSRS, Varšavas pakta valstu un Transkaukāza militārā rajona karaspēku iebrukumu Kaukāzā. Turcijas Trešās armijas uzdevums bija noturēt Kaukāza fronti ar vienu trešdaļu no visiem bruņotajiem spēkiem. 1990. gadā, kad bruņoto spēku komandieris vēlējās pārvietot 120.000 lielu vienību uz robežu ar Irāku, ASV Kongresa bibliotēkas pētniecības speciālisti konstatēja nopietnu spēku nepietiekamību reaģēšanai uz krīzi, kas varētu rasties attālākos rajonos. Turklāt, karaspēks arī nebija pilnībā gatavs nodrošināt operācijas ārpus Turcijas robežām.
Modernizācija
1980. gadu beigās bruņotajos spēkos tika sākta restrukturizācija un modernizācija, kas turpinās vēl mūsdienās. Programmas mērķis ir Turcijā izveidot pašpietiekamu un spēcīgu karaspēku. Turcijas karaspēka vadība oficiāli apgalvo, ka tā ir spējīga īsā laikā mobilizēt 50 tūkstošus lielu karaspēku kombinētām operācijām un jebkurā diennakts laikā spēj veikt gaisa operācijas, paceļot gaisā līdz pat sešus bataljonus vienlaicīgi.
Okapi
Okapi (Okapia johnstoni) ir žirafu dzimtas (Giraffidae) zīdītājs un tā ir vienīgā suga okapi ģintī (Okapia). Tā dabiskais izplatības areāls mūsdienās ir tikai Kongo Demokrātiskās Republikas ziemeļdaļas lietus meži, lai gan kādreiz šie dzīvnieki bija sastopami arī Ugandā. Suga tika atklāta 1901. gadā, kad Kongo lietus mežos ekspedīcijā devās britu pētnieks Harijs Džonstons, lai gan jau 1890. gadu sākumā par šo dzīvnieku ziņoja velsiešu pētnieks Henrijs Mortons Stenlijs. Okapi tuvākās radinieces ir žirafes. To reizēm mēdz saukt arī par meža žirafi. Okapi ir Kongo Demokrātiskās Republikas nacionālais dzīvnieks un tas tiek aizsargāts ar likumu.
Okapi mūsdienās ir sastopams daudzos pasaules zooloģiskajos dārzos. Toties savvaļas 2013. gada pētījumi liecina, ka okapi populācija 10 gadu laikā no kādreizējiem 40 000 samazinājusies līdz 10 000 indivīdu. Līdz ar to 2013. gadā okapi tika pasludināts par apdraudētu sugu (en).
Izskats
Okapi ārēji atgādina vairāku dzīvnieku sajaukumu: zebru, ēzeli, antilopi un žirafi. Lai arī okapi nav tik garš kakls kā žirafei, tomēr tas ir pagarināts. Līdzīgi kā žirafei tam ir arī gara, zilipelēka mēle, ar spēju cieši satvert, aptīties ap zariem un notraukt no tiem lapas un pumpurus, stāvas, lielas ausis, kas uztver vissīkāko troksni, un garas kājas. Mēles garums var būt pat 35 cm, tāpēc dzīvnieks ar mēli var aizsniegt pat savas acis un ausis. Tēviņiem pierē izaug īsi, ar ādu klāti kaula izaugumi, kas atgādina žirafes ragus.
Okapi ķermeņa garums ir apmēram 2—2,5 m, augstums skaustā 1,65—2 m, astes garums 30—45 cm, svars 180 — 350 kg. Mātītes ir nedaudz lielākas nekā tēviņi. Matojums kastaņbrūns, uz kājām horizontālas melni—baltas svītras, līdzīgas kā zebrai. Kopumā kažoka krāsa ļauj okapi palikt nepamanītam tropisko mežu paēnā. Pievakarē starp augiem viņa ķermenis kļūst gandrīz neredzams. Iespējams, ka svītras palīdz arī mazulim biezoknī sekot savai mātei. Starp pirkstiem atrodas smirddziedzeri, ar kuru izdalījumiem dzīvnieks iezīmē savu teritoriju. Okapi matojums piemērots dzīvei lietus mežos, dzīvnieku pasargājot no izmirkšanas, jo tas ir kā eļļains samts.
Vide un uzvedība
Okapi ir vienpatis (izņemot mātītes un to mazuļus), kautrīgs un ļoti uzmanīgs, aktīvs dienas laikā. Pieaugušie dzīvnieki satiekas tikai, lai pārotos. Katram indivīdam ir diezgan plaša teritorija, kuras mēdz savstarpēji pārklāties, populācijas blīvums ir 0,6 okapi uz 1 km². Tā kā dzīvniekam patīk plašumi, tas ir viens no galvenajiem iemesliem populācijas samazinājumam, jo mežu platības, izvēršoties cilvēku saimnieciskajai darbībai, nepārtraukti samazinās. Okapi dzīvo visbiezākajās un vismežonīgākajās lietus meža audzēs. Džungļos pārvietojas pa ierastām, iestaigātām takām, kuras tiek izmantotas no paaudzes uz paaudzi. Dienā barojoties, tēviņš noiet apmēram 4 km, bet mātīte līdz 2,5 km. Labprāt uzturas arī gaišākās vietās, vislabāk ūdens tuvumā, bet izvairās no purvainiem reģioniem. Okapi visatbilstošākā ir pameža ēnainā krēsla zem milzīgajiem meža kokiem, kur zaru daudzveidīgais pineklis veido biezokni. Tos parasti var sastapt reģionos, kuru augstums ir 500—1000 metri virs jūras līmeņa, bet austrumu kalnu lietus mežos okapinovērojami arī augstumā virs 1000 metriem.
Savstarpēji dzīvnieki komunicē, atstājot smaržu zīmes. Okapi starp pirkstiem ir smirddziedzeri, kas izdala īpašu vielu, ar kuru dzīvnieks iezīmē savu teritoriju, atpūtas un guļas vietu. Smirdīgā viela no pirkstiem izdalās nepārtraukti, lai kur okapi pārvietotos. Abi dzimumi arī rīvē kaklu gar koka stumbru. Tēviņi teritorijas iezīmēšanai izmanto arī urīna smidzināšanu uz krūmiem. Tikai tēviņi regulāri iezīmē un uzmana teritoriju, cenšoties padzīt citus tēviņus, bet atļauj teritorijai cauri ceļot mātītēm ar mazuļiem. Kopumā okapi nav agresīvi. Ja tēviņi sakaujas (riesta laikā), tad cīņas izpaužas, sitot vienam otru ar kaklu līdzīgi kā to dara žirafes, kožot un sperot. Mātītes teritorijā dzīvo arī tās mazulis un reizēm teritorija tiek dalīta ar citu mātīti.
Tropu džungļos okapi var justies diezgan droši, pieaugušam dzīvniekam vienīgais ienaidnieks ir leopards, bet mazuļus medī arī citi mazākie džungļu kaķveidīgie plēsēji (servals un zelta kaķis).
Barība
Okapi, tāpat kā žirafe, ir zālēdājs. Tas barojas ar koku un krūmu jaunajiem dzinumiem, pumpuriem, lapām, dažādiem zālaugiem, augļiem, sēnēm un papardēm. Daudzi barībai izmantotie augi cilvēkam ir indīgi. Okapi grauž arī zibens apdedzinātu koku stumbrus, lai uzņemtu ogli, kas palīdz atbrīvot ķermeni no indīgajām vielām. Tas laiza arī sēru, ko atrod mālainajos, viegli sāļajos upju krastos. Okapi neprot nedz lēkt, nedz celties pakaļkājās, lai aizsniegtu augstākos zarus. Taču tam ir kustīgs kakls un gara mēle, tāpēc aizsniedz vajadzīgo trīs metru augstumā, ar savu garo un spēcīgo mēli apņem zaru un notrauc tam lapas vai dzinumus. Katru dienu okapi apēd 18—29 kg barības.
Vairošanās
Vairošanās sezona parasti ilgst no augusta līdz oktobrim, lai mazuļi dzimtu lietus sezonas laikā, kad mātei ar mazuli ir bagātīgi barības resursi. Tomēr okapi var sapāroties jebkurā gada mēnesī. Mātīte pārojas reizi divos, trijos gados. Okapi pārošanās periodā satiekas uz īsu brīdi. Iespējams, ka abi partneri viens otru atrod ar ožas palīdzību. Mātīte, kas gatava pāroties, iezīmē savu teritoriju ar īpašu smaku, kas tēviņam ir nepārprotams signāls. Šajā laikā citkārt tik klusās mātītes mēdz arī saukt iespējamos tēviņus. Kad tēviņš ir atradis mātīti, tas seko savai izvēlētajai, staigā tās priekšā, pagriezis galvu uz aizmuguri. Savstarpējais maigums tiek izrādīts arī vienam pret otru rīvējot kaklu un galvu. Kad mātīte pieņem tēviņu, tā nolaiž kaklu un nobīda asti sāņus. Grūsnības periods ilgst 14—15,5 mēnešus.