cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvija 2009. gada Pasaules čempionātā vieglatlētikā
400 m/b
Sacensību kalendārs
Septiņcīņa
Sacensību kalendārs -
Stanimirs Gospodinovs
Stanimirs Gospodinovs (bg; dzimis ) ir Bulgārijas bijušais futbolists, aizsargs. No 2007. līdz 2008. gadam spēlēja Latvijas Virslīgā, FK Daugava sastāvā.
Andrē Mažino
Andrē Mažino (fr, — ) bija franču karavīrs un valstsvīrs. Būdams Francijas kara ministrs, iniciējis nocietinājumu līnijas izbūvi uz Francijas austrumu robežām, kas vēlāk tika nosaukta viņa vārdā — Mažino līnija.
Biogrāfija
Dzimis Parīzē. 1897. gadā ieguvis doktora grādu jurisprudencē. Pēc tam strādājis kā ierēdnis Alžīrā. 1910. gadā izstājies no valsts civildienesta un ievēlēts Francijas parlamentā.
1914. gadā, kad sākās Pirmais pasaules karš, brīvprātīgi pieteicies armijā. Piedalījies arī Verdenas kaujā, par ko apbalvots ar augstāko Francijas militāro apbalvojumu — Kara medaļu (fr).
Pēc Pirmā pasaules kara atgriezies politikā. Vairākkārt ievēlēts parlamentā un piedalījies valdības darbā. Vairākas reizes pildījis koloniju, kara ministra pienākumus, kā arī neilgu laiku bijis arī pensiju ministrs. Mažino uzskatīja, ka Versaļas līgums nedod Francijai garantijas par tās drošību nākotnē. Tāpēc viņš atbalstīja ideju par nocietinājumu līnijas izbūvi uz Francijas austrumu robežas. Līdzekļi, lai izbūvētu pirmās eksperimentālās sekcijas, tika iegūti 1926. gadā, bet jau 1929. gadā Francijas parlaments izdalīja līdzekļus budžetā, lai izbūvētu pilnvērtīgu nocietinājumu līniju.
Bādenbādene
Bādenbādene ir pilsēta Vācijas dienvidrietumos, Bādenes-Virtembergas zemē, netālu no Francijas robežas. Slavena kūrortpilsēta ar termālā minerālūdens dziedniecības iestādēm un kazino zālēm.
Jau Senās Romas impērijas laikā šeit kopš apmēram 80. gada bija apdzīvota vieta Aqua (ūdens) ar romiešu pirtīm, kurās izmantoja līdz 68 grādiem karsto pazemes ūdeni. Pēc tam, kad ap 260. gadu šo apvidu iekaroja alemaņu cilts, viņi to sāka dēvēt par Baden (peldvietu). No 1535. līdz 1705. gadam Bādenbādene bija Bādenes grāfu rezidences vieta.
Kārlis Šteins
Kārlis Šteins (dzimis Kazaņā, miris ) bija latviešu astronoms, asteroīdu un komētu pētnieks. Latvijas Universitātes profesors (1966).
Dzīvesgājums
1925. gadā Rīgā absolvēja Rīgas pilsētas 2. vidusskolu. 1929. gadā iestājās Latvijas Universitātes Matemātikas un dabaszinātņu fakultātē un studēja astronomiju. 1934. gadā sekmīgi beidza universitāti. Studiju laikā 1933. gadā K. Šteins devās uz Poliju, kur 3 mēnešus praktizējās Krakovas astronomiskās observatorijas direktora profesora Tadeuša Banahēviča vadībā. Krakovas observatorijā Kārlis strādāja par asistentu arī pēc universitātes beigšanas 1935. — 1936. gadā. Darbība Krakovā galvenokārt bija saistīta ar mazo planētu fotografēšanu un to orbītu aprēķināšanu. Šteins pirmais noteicis mazās planētas 1933 OP=QP precīzu orbītu. Mazā planēta ieguva kārtas skaitli 1284, un saskaņā ar tradīciju orbītas aprēķinātājs tai devis nosaukumu — 1284 Latvia. 1937. gadā papildinājās Kopenhāgenas observatorijā. Kopš 1951. gada Kārlis Šteins bija Latvijas Valsts Universitātes Teorētiskās fizikas katedras mācību spēks. Kopš 1956. gada — docents, kopš 1966. gada — profesors. 1958. gadā kļuva par Starptautiskās astronomu savienības (IAU) biedru. Kopš 1967. gada — PSRS Zinātņu akadēmijas Astronomijas padomes loceklis.
Astronomijas zinātni K. Šteins bagātināja ar saviem pētījumiem kosmogonijā, debess mehānikā un dažos precīzā laika noteikšanas jautājumos. Kārlis Šteins publicējis vairāk nekā 120 darbu. 1963. gadā PSRS ZA Galvenajā astronomiskajā observatorijā Pulkovā aizstāvēja doktora disertāciju „Komētu orbītu evolūcija”.
Šteina vārdā nosaukti viņa atklātie komētu difūzijas likumi. Arī mazā planēta 2867 ir ieguvusi nosaukumu Šteins.
Adeles pingvīns
Adeles pingvīns jeb Adelijas pingvīns (Pygoscelis adeliae) ir vidēja lieluma pingvīnu dzimtas putns, kas pieder otas astes pingvīnu ģintij (Pygoscelis). Ģeogrāfisko variāciju nav.
Adeles pingvīns ir plaši izplatīts gar visu Antarktīdas krastu un kontinentam tuvējās salās. Tas tāpat kā imperatorpingvīns, Antarktikas klijkaija, Vilsona vētrasputns, sniega vētrasputns un Antarktikas vētrasputns dzīvo vistālāk galējos dienvidos uz zemeslodes. Pavisam ir 38 Adeles pingvīnu kolonijas. Rosa jūras reģionā dzīvo vairāk kā 5 miljoni Adeles pingvīnu, toties Rosa salas populācijā ir apmēram pusmiljons pingvīnu.
Vēsture
Otas astes pingvīnu ģintī (Pygoscelis) ir 3 sugas: Adeles pingvīns, zodasiksnas pingvīns un džentū pingvīns. DNS pētījumi liecina, ka otas astes pingvīni no pārējiem ir atdalījušies pirms 38 miljoniem gadu. Turklāt Adeles pingvīns no pārējiem otas astes pingvīniem atdalījās pirms 19 miljoniem gadu.
Savu vārdu pingvīns ieguva, pateicoties franču pētniekam un kapteinim Žilam Dimonam D'Irvilam. Ekspedīcijā uz Antarktīdu 1840. gadā franči atklāja salu, kuru vēlāk 1902. gadā par godu kapteinim D'Irvilam nosauca par D'Irvila salu. Kuģa komanda uz salas atklāja mazus, resnus pingvīnus, kurus nosauca kapteiņa sievas Adeles vārdā. Šīs pašas ekspedīcijas laikā visu šo Antarktīdas reģionu D'Irvils nosauca par Adelijas Zemi.
Uzvedība
Kā visi pingvīni Adeles pingvīns ir ļoti sociāls, kas barojas un ligzdo lielās grupās. Toties atšķirībā no citiem pingvīniem, kas parasti ir draudzīgi, tie ir ļoti agresīvi viens pret otru, sargājot savu ligzdu. Ar agresiju īpaši izceļas jaunie putni, kuri ligzdo pirmo gadu, jo tiem noskatītā vieta reizēm ir vecāku putnu ligzdas vieta.
Adeles pingvīni dzīvo uz ledus, bet, lai izperētu mazuļus, tiem nepieciešama ledus un sniega brīva sauszeme. Globālās sasilšanas dēļ ir samazinājušās ledus platības pie Antarktīdas krastiem, bet Adeles pingvīnu populācija līdz ar to ir samazinājusies par 65% pēdējo 25 gadu laikā.
Vairošanās
Uz savām ligzdošanas vietām Adeles pingvīnu tēviņi ierodas oktobrī, Antarktīdas ziemas beigās un pavasara sākumā, nosoļojot pāri ledum 30—100 km. Cieši viens pie otra tie ieņem ligzdošanas vietu. Pingvīni meklē vecās ligzdas, taisa jaunas, izrokot bedrīti un apliekot tai apkārt akmeņus. Lai iegūtu oļus, tēviņi bieži savā starpā sakaujas. Tie, kas pārojas pirmo reizi, parasti nāk vēlāk un ligzdas ierīko kolonijas malā. Pingvīni pārošanos uzsāk, kad ir 3—8 gadus veci. Oktobra beigās vai novembra sākumā ierodas mātītes. Tēviņi skaļi klaigā, cenšoties pievērst kādas mātītes uzmanību. Daudzi pingvīni veido pārus uz mūžu, un katru gadu viens otru atkal sameklē. Kad pāris ir izveidojies, tie sapārojas, un pēc 6—10 dienām mātīte izdēj vienu olu, bet pēc četrām dienām otru olu.
Izdētās olas mātīte atstāj tēviņam un pati steidzas uz jūru baroties. Abi vecāki olas perē pārmaiņus 32—34 dienas. Kamēr viens silda olas, otrs dodas baroties ne ilgāk kā uz 12 dienām. Abi vecāki mainās līdz brīdim, kamēr izšķiļas mazuļi. Tas notiek decembra mēnesī, kas ir Antarktīdas siltākais mēnesis, kad vidēja temperatūra ir –2°C. Mazuļi paliek ligzdā 22 dienas, un tos pārmaiņus baro abi vecāki. Pēc tam mazuļi apvienojas lielākā grupā, ko sauc par "bērnu silīti". Grupā ir 10—20 pingvīnēni. To uzrauga vairāki "audzinātāji", kuri, ja nepieciešams, aizstāv jaunos un nevarīgos putnēnus. Pārējie pingvīni tikmēr apgādā visus ar barību. Kad mazuļiem ir 2 mēneši, apmēram janvāra beigās vai februāra sākumā dūnas tiem sāk mainīties pret spalvām. Kad mazuļu barošana ir beigusies, pieaugušie pingvīni dodas jūrā baroties apmēram 10 dienas, tad tie nāk krastā, un tiem nomainās spalvas apmēram 20 dienu laikā.
Dabīgie ienaidnieki
Martā visi pingvīni dodas uz jūru baroties. Jūrā pingvīnu dabīgie ienaidnieki ir zobenvaļi un jūras leopardi. Kamēr pingvīni ir mazi, tos bieži nomedī lielās dienvidu polārās klijkaijas un vētrasputni, kā arī pēdējos gados daudzi mirst no bada, jo pieaugušie putni nepaspēj atgriezties pie mazuļiem no jūras. Tā kā siltā klimata dēļ ledus lūst, tad pastiprināti veidojas aisbergi, kas sastājas un nobloķē pingvīniem ceļu uz sauszemi, kavējot tiem atgriezties pie mazuļiem.
Aknīstes pagasts
Ūdensteces
Arālīte, Audriņu grāvis, Dobe, Dienvidsusēja, Elsīte, Goba, Jodupe, Skirsa, Skārdupīte, Vilkupe.
Ūdenstilpes
Kūdras dīķis, Lielais ezers, Mazais ezeriņš, Vecmelderu dzirnavezers
Purvi
Bērza purvs, Lielais Aknīstes purvs
Vēsture
Mūsdienu Aknīstes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Vitenheima-Susējas muiža (Gut Wittenheim-Sußei, Susēja).
Aknīstes pagasts tika izveidots Kauņas guberņā 1863. gadā. 1921. gadā lielākā tā daļa tika pievienota Latvijai un ietilpa Ilūkstes apriņķī. 1935. gadā pagasta platība bija 106,4 km² un tajā dzīvoja 2427 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Aknīstes, Mežciema un Paupes ciema padomes. 1949. gadā pagastu likvidēja un ciemi tika iekļauti Aknīstes rajonā. 1950. gadā Aknīstei piešķīra strādnieku ciemata (no 1961. gada pilsētciemata) statusu. 1951. gadā Aknīstes ciema teritoriju pievienoja Mežciema ciemam. 1957. gadā tika izveidota Aknīstes pilsētciemata lauku teritorija, pievienojot lielāko daļu Susējas ciema (izņemot P. Stučkas kolhoza teritoriju) un Mežciema ciema kolhoza «Komunārs» teritoriju. 1958. gadā tika pievienots likvidētais Mežciema ciems. No 1962. gada Aknīste ar lauku teritoriju ietilpa Daugavpils rajonā, no 1967. gada - Jēkabpils rajonā. 1963. gadā Aknīstes lauku teritorijas kolhoza «Zaļā zeme» teritorija tika pievienota Leimaņu ciemam. 1977. gadā Aknīstes lauku teritorijai tika pievienota daļa Asares ciema teritorijas. 1991. gadā Aknīstei tika piešķirts pilsētas statuss. 2009. gadā Aknīstes pilsēta ar lauku teritoriju tika iekļauta Aknīstes novadā, lauku teritoriju izdalot atsevišķā administratīvā vienībā. 2010. gadā Aknīstes lauku teritoriju pārdēvēja par Aknīstes pagastu. 2021. gadā pagastu iekļāva Jēkabpils novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Kopā ar Aknīstes pilsētu
Jūlija Timošenko
Jūlija Timošenko (dzimusi Dnipropetrovskā) ir ukraiņu politiķe. Politiskās partijas Visukrainas apvienība "Tēvzeme" līdere. 2006. gada Ukrainas parlamenta (Radas) vēlēšanās vadīja Jūlijas Timošenko vēlēšanu bloku.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1960. gadā Dnipropetrovskā Vladimira Grigjana un Ļudmilas Telehinas ģimenē. Par Timošenko etnisko izcelsmi izteikti dažādi viedokļi. Kaut arī viņas biogrāfi rakstīja, ka viņas tēvs ir bijis Armēnijas ebrejs, tomēr vēlāk pati Timošenko apgalvoja ka viņas tēvs ir bijis latvietis. Vecāki šķīrās, kad Jūlijai bija trīs gadi. Pēc vietējās skolas beigšanas studēja ekonomiku Dņipropetrovskas Valsts universitātē, studiju laikā 1979. gadā apprecējās ar Oleksandru Timošenko. Strādāja par inženieri Dnipropetrovskas mašīnbūves uzņēmumā. Perestroikas laikā 1988. gadā viņa kopā ar vīru nodibināja kooperatīvu, no 1989. gada vadīja jauniešu centru. 1991. gadā nodibināja kompāniju "Ukrainas benzīns". Pēc Ukrainas neatkarības atjaunošanas Timošenko bija Ukrainas Apvienotās Energosistēmas vadītāja (1995-1997), darbojās dabasgāzes sektorā, un bija viena no Ukrainas bagātākajiem cilvēkiem.
Oranžās revolūcijas laikā Timošenko bija Viktora Juščenko sabiedrotā un 2005. gada janvārī kļuva par Ukrainas premjerministri, tomēr tā paša gada septembrī savstarpējo domstarpību dēļ Juščenko atcēla viņu no amata. Arī pēc uzvaras 2006. gada vēlēšanās pretrunas starp Juščenko un Timošenko ilgāku laiku neļāva sastādīt funkcionējošu valdību. Timošenko atguva premjerministres amatu. Pēc 2010. gada Radas vēlēšanām Timošenko savu premjerministres posteni zaudēja.
tiesa Jūlijai Timošenko piesprieda brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem par savu pilnvaru pārsniegšanu, 2009. gadā noslēdzot Ukrainai neizdevīgu līgumu ar Krieviju par dabasgāzes piegādi.
Eiromaidana protesta kustības rezultātā 2014. gada 22. februārī Ukrainas Parlaments nobalsoja par Timošenko tūlītēju atbrīvošanu no cietuma. Tās pašas dienas pēcpusdienā Timošenko atbrīvoja no apsardzes Harkivas slimnīcā un aizveda uz Kijivas Neatkarības laukumu, kur viņa uzrunāja sapulcējušos ļaudis, uzsverot, ka Ukrainā ir sākusies brīvu cilvēku, brīvas valsts un eiropeiskas valsts ēra.
Prokrusts
Prokrusts - sengrieķu mitoloģijā briesmīgs laupītājs senajā Grieķijā. Viņš bija kļuvis slavens ar to, ka ne vien slepkavoja ceļiniekus, kas pie viņa iegriezās, bet, noguldījis ciemiņu gultā, raudzījās, vai upura augums atbilst gultas garumam. Ja ciemiņš bija augumā garāks, viņš tam apcirta kājas, ja īsāks — izstiepa tās. Tagad izteicienu Prokrusta gulta lieto, kad, par spīti veselajam saprātam, kāds mēģina kaut ko iespīlēt šauros rāmjos.
1474. gads
1474. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Harijs Herisons
Harijs Herisons (en, īstajā vārdā Henrijs Maksvels Dempsijs (en); dzimis, miris ) bija amerikāņu zinātniskās fantastikas autors. Starp nozīmīgākajiem Herisona darbiem jāmin antiutopiskais romāns "Pavirzieties! Pavirzieties!" (Make Room! Make Room!) un romānu cikls "Nerūsējošā tērauda žurka" (Stainless Steel Rat).
Biogrāfija
Harijs Herisons ir dzimis 1925. gada 12. martā Stemfordā, Konektikutā. Herisona māte dzimusi Rīgā, taču uzaugusi Sanktpēterburgā; viņa tēvs pēc tautības bijis īrs un ģimenes uzvārdu nomainījis uz "Herisons" neilgi pēc dēla dzimšanas. Pats Herisons uzauga Kvīnsā. Brīvajā laikā viņš labprāt lasīja komiksus un zinātnisko fantastiku.
Laosiešu valoda
Laosiešu valoda jeb lao valoda (ພາສາລາວ) ir Laosas valsts valoda. Pieder pie taju valodu saimes. Laosiešu valoda ir ļoti līdzīga taju un šanu valodām.
Harijs Herisons
Biogrāfija
1943. gadā 18 gadu vecumā Herisons tika iesaukts ASV armijas gaisa spēkos, kur dienēja četrus gadus. Viņš strādāja ar slepeniem militārajiem datoriem, darbojās arī kā šaušanas instruktors. Herisons saņēma arī medaļu par precizitāti šaušanā. Herisons ir pacifists un uzskata, ka "Vjetnama ir viens no lielākajiem Amerikas grēkiem". Dienēdams armijā, Herisons sāka interesēties par esperanto, kas vēlāk parādās vairākos viņa darbos.
1957. gada augustā Herisona septītajā publicētajā īsajā stāstā parādījās "Nerūsējošās tērauda žurkas" cikla galvenais varonis. Šajā laikā Herisons strādāja arī pie sava pirmā romāna, "Nāves pasaule" (Deathworld). Par romānu viņš saņēma 2100 dolārus. Pirmā romāna daļa parādījās žurnāla Astounding 1960. gada janvāra numurā.
1965. gadā tika publicēts romāns "Bils, galaktikas varonis" (Bill, the Galactic Hero), lai arī ar darba iznākšanu bija grūtības — izdevēji nevēlējās apvienot zinātnisko fantastiku ar satīru. 1966. gadā tika publicēts viens no nozīmīgākajiem Herisona darbiem — romāns "Pavirzieties! Pavirzieties!".
Herisons kādu laiku dzīvojis Meksikā, Itālijā, Dānijā, Anglijā un ASV, taču visbeidzot pārcēlies uz Īriju, kur dzīvoja līdz mūža galam. Miris.
Literārā darbība
Par nozīmīgāko Herisona darbu mēdz uzskatīt antiutopisko romānu "Pavirzieties! Pavirzieties!". Romāna darbība risinās 1999. gadā (pats darbs tika uzrakstīts 1966. g.). Darbā apskatīta pārapdzīvotības problēma: pasaules iedzīvotāju skaits romānā sasniedzis 7 miljardus iedzīvotāju, kā rezultātā pilsētas ir pārblīvētas un trūkst iztikas līdzekļu.
Saistība ar Latviju
Vairāki Herisona darbi izdoti arī latviešu valodā. 1973. gadā Z. Ineša tulkojumā izdots prozas krājums "Fantastiskā sāga", kurā iekļauts arī romāns ar šādu pašu nosaukumu (oriģinālā Technicolor Time Machine), vēlāk arī romāns "Rietumos no Ēdenes" (West of Eden) un divas grāmatas ciklā "Nerūsējošā tērauda žurka". Herisona stāsts "Nirējs klintīs" (Rock Diver) 1977. gadā publicēts zinātniskās fantastikas stāstu krājumā "Civilizācijas skatlogs".
2006. gada maija nogalē Harijs Herisons viesojās Rīgā, kur nolasīja lekciju "Kāpēc šodien mums fantastika vajadzīga vairāk nekā jebkad".
Datu struktūras
Dažu veidu datu struktūras ir pielietojamas plašākam risinājumu lokam, bet dažas no tām ir labāk piemērotas specifiskiem uzdevumiem. Piemēram, B-koks ir ļoti noderīgs datubāzu risinājumu izstrādē, kamēr kompilatoru realizācijās identifikatoru atrašanai izmanto heštabulas.
Datu struktūras tiek izmantotas gandrīz katrā programmā vai informācijas sistēmā. Daudzu efektīvu algoritmu pamatā ir specifiskas datu struktūras un padara iespējamu liela apjoma datu apstrādi, piemēram, lielas datubāzes vai tīmekļa indeksēšanas pakalpojumus. Daļa formālo projektēšanas metožu un programmēšanas valodu vairāk uzsver datu struktūras, nevis algoritmus kā galveno organizēšanas faktoru programmatūras plānošanā.
Sansalvadora
Sansalvadora ir Salvadoras galvaspilsēta. Tā ir valsts politiskais, ekonomiskais un kultūras centrs. Sansalvadoras aglomerācijā, kurā ietilpst galvaspilsēta un 13 citas pašvaldības, dzīvo aptuveni 2,4 miljoni iedzīvotāju.
Sansalvadora ir ievērojams Centrālamerikas finanšu centrs. Pilsētā atrodas valsts augstākā tiesa, prezidenta mītne un daudzas citas valsts institūcijas. Pilsēta ir zināma arī ar savu reliģisko dažādību. Tā ir ne tikai Romas katoļu baznīcas arhibīskapijas centrs, bet arī mājvieta daudziem protestantisma novirzieniem, piemēram: evaņģēliskie luterāņi, baptisti, pēdējo dienu svēto baznīca u.c. Tāpat arī pilsētā ir atrodama Centrālamerikā otra lielākā ebreju kopiena.
Ģeogrāfiski Sansalvadora izvietota Salvadoras augstienē, vairāku vulkānu tuvumā. Tāpēc pilsēta ir pakļauta zemestrīču riskam.
Vēsture
Pirms spāņu konkistadoru iekarojumiem mūsdienu pilsētas tuvumā pastāvēja vietējo indiāņu pilsēta Kuskutlana. Tā tika pamesta īsi pirms spāņu ierašanās. Pēc konkistadora Pedro de Alvarado rīkojuma tukšajā pilsētā apmetās divi viņa līdzgaitnieki: Gonzalo de Alvarado un Djego de Holgins un sākās eiropiešu pilsētas veidošana. 1525. gada 1. aprīlī Djego de Holgins tika ievēlēts par pilsētas 1. mēru un šis datums arī tiek uzskatīts par pilsētas dibināšanas gadu. 16. gs. laikā pilsēta divas reizes mainīja savu atrāšanās vietu līdz kamēr tā nostabilizējās pašreizējā vietā, pateicoties lielākai platībai un auglīgākai zemei. Tomēr līdz pat 20. gs. pilsētas iedzīvotāju skaits bija salīdzinoši niecīgs.
Ievērojama pilsētas attīstība sākās 19. gs. beigās un to veicināja vairāki vietējie uzņēmēji, kas sāka aktīvu sabiedrisko celtņu būvniecību. 1902. gadā tika uzbūvēta jauna pilsētas slimnīca, 1905. gadā par kafijas eksporta ienākumiem tika sākta Nacionālās pils (valdības un prezidenta mītnes) būvniecība un 1911. gadā tika atklāts Nacionālais teātris.
Reinis Kaudzīte
Reinis Kaudzīte (vecajā ortogrāfijā: Reinis Kaudsit, — ) bija latviešu rakstnieks un skolotājs. Pirmā latviešu romāna "Mērnieku laiki" līdzautors (kopā ar brāli Matīsu).
Biogrāfija
Dzimis Cēsu apriņķa Vecpiebalgas pagasta "Mādaros". Viņam un brālim sākotnēji bija tēva uzvārds Kaudze, taču vēlāk abi brāļi to nomainījuši.
R. Kaudzīte skolu nav apmeklējis, bet no 17 gadu vecuma izgatavojis vērpjamos ratiņus un vedis uz tirgu pārdot. 1867. gadā kļuvis par "Kalna Kaibēnu" pagastskolas ēkas pārvaldnieku un skolotāju, mācījis ģeogrāfiju un ticības mācību. Vairākos rakstos aizstāvējis latviešu zemnieku un latviešu valodas tiesības, vērsies pret vācu mācītāju tieksmēm uzkundzēties latviešu tautai par tās "dabiskajiem vadoņiem", polemizējis ar mācītāju T. Dēbneru.
Žana Žaka Ruso ietekmē sarakstījis apmēram 900 aforismu. Sarakstījis mācību grāmatas "Bībeles stāsti tautas skolām", "Garīgs skolas draugs", "Ģeogrāfija tautas skolām". 1880. gados savā pusē ticis cienīts un mīlēts — kļuvis par sava pagasta vecāko.
Kopš 1870. gada R. Kaudzīte bija Vecpiebalgas vietniekpulka loceklis, dažus gadus — pagasta vecākais, 35 gadus — Cēsu apriņķa karaklausības komisijas loceklis. Reiņa ierosmē tika noorganizēta "Vecpiebalgas savstarpīgā ēku apdrošināšanas biedrība pret uguni" (1880), kas darbojās pēc R. Kaudzītes izstrādātajiem statūtiem. Pēc tiem apdrošināšanas biedrības organizējās visā Latvijā un Igaunijā. 1879. gadā tika izdots kopā ar brāli Matīsu Kaudzīti sarakstītais romāns "Mērnieku laiki", kas ir pirmais reālistiskais romāns latviešu valodā.
1880. gadā R. Kaudzīte "Kalna Kaibēnus" nopirka. No 1904. gada uzturējās dažādās vietās — Rīgā, Siguldā, Cēsīs u.c., no 1913. gada Neibādē (pašreizējie Saulkrasti), kur iegādājās nelielas mājas un mūža pēdējos gadus nodzīvoja kopā ar savu mājas pārvaldnieci Karlīnu Damrozi. 1920. gadā R. Kaudzīte atgriezās pie brāļa Matīsa "Kalna Kaibēnos", kur nomira tā paša gada 21. augustā. Apbedīts Vecpiebalgas Vidus kapos.
Antons Deņikins
Antons Deņikins (dzimis, miris ) bija Krievijas armijas ģenerālis Pirmā pasaules kara laikā un viens no baltās kustības vadītājiem Krievijas pilsoņu kara laikā.
Dzīves gājums
Dzimis Vloclavekā mūsdienu Polijā atvaļināta krievu virsnieka un polietes ģimenē. No 1890. gada Deņikins mācījās Kijivas junkeru skolā, bet 1895. gadā Deņikins mēģina iestāties Krievijas ģenerālštāba akadēmija, tomēr netiek uzņemts. Vēlāk Deņikins tomēr tiek uzņemts, bet, mainoties apmācības sistēmai, Ģenerālštāba akadēmiju nebeidz.
1905. gadā piedalījās Krievu-japāņu karā. Īsi pirms Pirmā pasaules kara ieguva ģenerāļa pakāpi. Sākoties karam Deņikins bija Kijivas kara apgabala štāba priekšnieks. Brusilova pārrāvuma laikā komandēja armijas VIII korpusu, kas iebruka Rumānijā. Pēc Februāra revolūcijas bija ģenerāļa Laura Korņilova štāba priekšnieks un piedalījās Korņilova dumpī.
Pēc Oktobra revolūcijas kopā ar domubiedriem bēga uz Novočerkasku, kur izveidoja Brīvprātīgo armiju cīņai pret boļševikiem. Kaujās pie Jekaterinogradas krita Korņilovs, un Deņikins kļuva par armijas komandieri. Apvienojoties ar Donas kazaku spēkiem, Deņikinam izdevās pārņemt iniciatīvu un doties triecienā pret Maskavu. 1919. gada oktobrī tika ieņemta Orla. Tomēr sakoncentrējot spēkus un vienojoties par sadarbību ar Nestora Mahno armiju, boļševikiem Orlas-Kromu operācijas laikā izdevās atsist uzbrukumu un sākt pretuzbrukumu. Lielu ieguldījumu boļševiku uzvarā deva Sarkano latviešu strēlnieku spēki. Līdz 1920. gada martam Balto spēki bija atkāpušies līdz Krimai. 1920. gada aprīlī Deņikins nodeva komandēšanu Pjotram Vrangelim, bet pats caur Stambulu emigrēja uz Lielbritāniju.
Kopš 1926. gada Deņikins dzīvoja Francijā, kur nenodarbojās ar politiku, rakstīja memuārus un apceres, kā arī sadraudzējās ar krievu emigrācijas rakstniekiem Ivanu Buņinu un Aleksandru Kuprinu. Pēc Francijas okupācijas un Vācijas iebrukuma PSRS Deņikins atteicās sadarboties ar vācu varas iestādēm. Pēc kara aicināja Rietumu Sabiedrotos neizdot krievu karagūstekņus PSRS, tomēr netika uzklausīts. No 1945. gada dzīvoja ASV, kur 1947. gadā mira un tika apglabāts krievu kapsētā Džeksonā Ņūdžersijā. 2005. gada 3. oktobrī pēc Deņikina meitas lūguma un ar Krievijas prezidenta Vladimira Putina atbalstu pārapbedīts Maskavā.
Kosmos-2500
Kosmos-2500 tika palaists 17:16 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1b/Fregat no Pļeseckas kosmodroma. 3. augustā, pēc izmēģinājumiem un pārbaudēm pavadonis nodots ekspluatācijā.
Jans Karigers
Jans Karigers (dzimis, miris ) bija jezuītu misionārs un valodnieks, darbojies letonikas un leksikogrāfijas nozarē.
Biogrāfija
Karigers iestājies jezuītu ordenī. Viļņā aizvadījis noviciāta laiku. No 1681. līdz 1685. gadam Ņesvežā studējis filozofiju. Pēc tam mācījis jezuītu kolēģijas jaunākajās klasēs: 1685. gadā Pinskā, no 1686. līdz 1687. gadam Drogičinā un 1688. gadā Lomžā.
Varšavā 1689. gadā uzsāktās teoloģijas studijas pabeidzis Braņevo, kur studējis no 1690. līdz 1693. gadam. Pēc tam ticis iesvētīts par kapelānu. No 1693. līdz 1694. gadam mācījis jezuītu kolēģijas augstākajās klasēs Braņevo, no 1696. līdz 1697. gadam — Krožos un 1698. gadā — atkal Braņevo. Dzīves pēdējos 30 gadus pasniedzis arī juzuītu kolēģijās, tāpat bijis misionārs.
No 1699. līdz 1700. gadam bijis prefekts Dinaburgā, pēc tam līdz 1701. gadam Grodņā pasniedzis filozofiju. 1705. gadā bijis klostera bibliotēkas pārzinis Ilūkstē, te arī lasījis sprediķus. Iespējams, Ilūkstē iepazinies ar Georga Elgera 1683. gadā izdoto vārdnīcu Dictionarium polono-latino-lottavicum ("Poļu-latīņu-latviešu vārdnīca"). No 1709. līdz 1711. gadam atkal bijis Grodņā, kur vadījis augstāko skolu un bijis bibliotekārs. No 1711. līdz 1712. gadam — misionārs latviešiem Skaistkalnē.
1712. gadā sācis uzturēšanos Dinaburgā un tās apkārtnē. Lasījis sprediķus augšzemnieku dialektā. 1718. gadā strādājis Vārkavā. Dzīvodams Dinaburgā, viņa latviešu valodas prasmes bija tik labas, ka tika uzsākta poļu-latviešu vārdnīcas Lexicon Lothavicum veidošana. Mūsdienās nav tikusi atrasta ne pati vārdnīca, ne tās manuskripts. Viļņas Universitātes bibliotēkā atrodas ap 1764.—1766. gadu datēts manuskripts, kas varētu būt Karigera vārdnīcas kopija. Šajā kopijā materiāls sakārtots 176 slejās, latviešu tulkojumā ir gan augšzemnieku, gan lejzemnieku formas. Par šo iespējamo kopiju poļu valodnieks S. F. Kolbuševskis ir publicējis monogrāfisku pētījumu.
Miris Preiļos, ticis apbedīts Daugavpilī.
2011. gads
2011. bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās sestdienā.
2009.—2010. gada Vācijas futbola Bundeslīgas sezona
'''Vācijas futbola Bundeslīgas 2009.—2010. gada sezona''' bija 47. Bundeslīgas sezona. Tā sākās, bet noslēdzās. Līgā bija ziemas pārtraukums laika posmā no līdz.
Par 47. Bundeslīgas sezonas čempioniem kļuva Minhenes "Bayern" futbolisti.
Dienviddžordžija
Dienviddžordžija (en) ir sala Atlantijas okeāna dienvidrietumos. Ietilpst Apvienotās Karalistes valdījumā Dienviddžordžija un Dienvidsendviču Salas. Salā nav pastāvīgo iedzīvotāju un vienīgā apdzīvotā vieta ir Kingedvardpointas pētniecības stacija, kurā uzturas teritorijas administrācija un stacijas personāls, kura skaits ir no 13 ziemā līdz vairākiem desmitiem vasarā. Kopš 1990. gadiem Dienviddžordžija ir populārs tūristu galamērķis.
Vēsture
Salas pirmatklājējs ir Londonas tirgotājs Entonijs de la Rošē (Anthony de la Roché), kurš to ieraudzīja 1675. gadā un nosauca par Rošē salu.
1775. gadā Džeimss Kuks apbrauca apkārt salai, izkāpa krastā, pasludināja salu par Lielbritānijas īpašumu un nosauca par Džordžijas salu (The Isle of Georgia) par godu karalim Džordžam III. Sala kartēs jau no 19. gadsimta sākuma saukta par "dienvidu Džordžiju".
19. gadsimtā Dienviddžordžija kļuva par roņu medību bāzi, bet no 20. gadsimta sākuma līdz 1960. gadiem — par dienvidu puslodes vaļu medību centru. Pirmo apmetni Grītvikenu 1904. gadā dibināja zviedru polārpētnieks Karls Antons Larsens. Kopā salā tika izveidotas septiņas bāzes, lielākā no kurām bija Leitharbora:
Kopš 1925. gada 1 km no Grītvikenas darbojas pētniecības stacija Kingedvardpointa. Rietumos no Dienviddžordžijas esošajā nelielajā Bērdas salā kopš 1957. gada darbojas ornitoloģisko un zooloģisko novērojumu stacija Bērdailenda.
Ģeogrāfija
Dienviddžordžijas sala ir ap 160 km gara un līdz 30 km plata un tā izstiepusies dienvidaustrumu-ziemeļrietumu virzienā. Salas platība ir 3756 km² un tā veido 96% no kopējās valdījuma platības. Dienviddžordžijas salu grupā ietilpst arī vairākas nelielas salas tās piekrastē, lielākās no kurām ir Aņņenkova sala 15 km uz dienvidrietumiem, Bērda un Vilisa salas rietumu galā un Kūpera sala austrumu galā. Salas lielāko daļu klāj pastāvīga sniega un ledus sega ar vairākiem okeānā noplūstošiem glečeriem. Salas reljefs ir kalnains, 11 virsotnes ir augstākas par 2000 m, augstākā virsotne ir Pedžeta kalns (2934 m).
Sala pieder pie tundras un okeānisko pļavu dabas zonām. Klimatu salā nosaka no Antarktīdas plūstošās aukstās gaisa masas, kā arī Skotijas jūras aukstās okeāna straumes. Gaisa temperatūra variējas robežās no −15 °C līdz +20 °C. Lai arī ziemas un vasaras sezonas ir pietiekoši atšķirīgas, nokrišņi sniega veidā ir iespējami jebkurā gadalaikā. Sniega sega piekrastes apgabalos novērojama no maija līdz oktobrim.
2008. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''2008. gada notikumi Latvijā'''.
Augusts
Latvijā sākās pēdējo 20 gadu laikā lielākā A hepatīta epidēmija.
Yellow Submarine (albums)
Yellow Submarine ir desmitais grupas The Beatles albums. Tas ir tāda paša nosaukuma filmas skaņas celiņš. Šo albumu kritiķi novērtēja kā sliktu, jo tajā ir iekļautas tikai sešas grupas dziesmas. Tas ir viens no retajiem grupas albumiem, kas ASV pārdotāko albumu topā neiekļuva 1. vietā. Grupas biedri to neuzskatīja par studijas albumu, tā kā četras iepriekš neizdotās grupas dziesmas bija ierakstītas dažādās ierakstu sesijās no 1967. līdz 1968. gadam un daļa sākotnēji nebija paredzētas šim albumam.
Izziņa
Izziņa var būt:
Yellow Submarine
Yellow Submarine var būt:
Alkaloīdi
Alkaloīdi — slāpekli saturošas, galvenokārt augu izcelsmes organiskas vielas. Alkaloīdus klasificē pēc slāpekļa bāzes vai pēc izcelsmes. Alkaloīdiem ir spēcīga fizioloģiska iedarbība uz cilvēku un dzīvniekiem. Augiem tie kalpo kā aizsardzība pret zālēdājiem un arī kā organiskā slāpekļa rezerve šūnās.
Vēsture
No seniem laikiem cilvēki izmantoja alkaloīdus kā zāles vai indes, taču to struktūra tika izzināta samērā nesen. Terminu — „alkaloīds” („līdzīgs sārmam”) — ieviesa farmaceits V. Meisners 1819. gadā. Pirmo mūsdienu alkaloīdu traktējumu 1910. gadā deva E. Vinteršteins un G. Trīrs. Tos raksturo četri nosacījumi: 1) slāpekļa atoms ir iekļauts heterocikliskajā sistēmā. 2) savienojums veido sarežģītu molekulāro struktūru 3) tam jābūt ar lielu farmakoloģisko aktivitāti 4) tai jābūt augu izcelsmes vielai. Pašlaik ir izdalīti vairāk kā 10000 visdažādāko struktūru tipu alkaloīdu. Ir daudzi izņēmumi, kas neatbilst visiem Vinteršteina — Trīra nosacījumiem.
Atrašanās dabā
Alkaloīdu izplatība parasti ir ierobežota ar noteiktām augu valsts dzimtām un ģintīm. Ir reti gadījumi, kad visi vai arī vairākums lielas taksonomiskās grupas pārstāvju satur alkaloīdus. Kaut arī 40% augu dzimtu ietver sevī kaut vienu alkaloīdus saturošu sugu, tomēr tie no 10000 ģintīm ir konstatēti tikai 9%. Starp segsēkļiem tie diezgan bieži ir sastopami dažās divdīgļlapju dzimtās (Apocynaceae, Compositae, Berberidaceae, Solanaceae u.c.). Daudz retāk tie sastopami sporaugos, kaiļsēkļos vai viendīgļlapjos. Tomēr arī starp pēdējiem ir svarīgas alkaloīdus saturošas dzimtas (Amaryllidaceae, Liliaceae). No visiem augiem izceļas magoņu dzimta (Papaveraceae) ar to, ka visas šīs dzimtas sugas satur alkaloīdus. Vienkāršus alkaloīdus bieži vien satur dažādu neradniecīgu dzimtu augi, bet sarežģīti alkaloīdi (piem. kolhicīns, hinīns) sastopami pārsvarā tikai vienā sugā vai ģintī, kas ir tos raksturojoša īpašība.
Farmakoloģiskā iedarbība
Alkaloīdu farmakoloģiskā aktivitāte atkarībā no molekulārās struktūras ir ļoti atšķirīga. Starp tiem ir sāpju remdējoši līdzekļi un narkotikas (morfīns, kodeīns); spēcīgi centrālās nervu sistēmas stimulatori (strihnīns, brucīns); midriatiskie (acu zīlītes paplašinoši) līdzekļi (atropīns, hiosciamīns) un miotiskie (acu zīlītes sašaurinoši) līdzekļi (fizostigmīns, pilokarpīns). Daži alkaloīdi aktivizē simpatisko nervu sistēmu, stimulē sirds darbību un paaugstina asinsspiedienu (efedrīns, epinefrīns). Citi, savukārt, samazina asinsspiedienu (rezerpīns, protoveratrīns-A). Pateicoties savai fizioloģiskajai aktivitātei daudzi alkaloīdi — spēcīgas indes — tomēr tiek plaši pielietoti medicīnā.
Lindsijs Andersons
Lindsijs Gordons Andersons (en; dzimis Bengalūru, miris  Angulēmā, Francijā) bija britu mākslas un dokumentālo filmu režisors un kinokritiķis. Viens no pazīstamākajiem Lielbritānijas kinorežisoriem 20. gadsimta 60. un 70. gados.
Rubene (nozīmju atdalīšana)
Rubene var būt:
Lindsijs Andersons
Pirms kinorežisora karjeras Andersons bija kinokritiķis žurnālā Sequence. Viens no Brīvā kino kustības (Free Cinema Movement) pārstāvjiem. Pirms mākslas filmu radīšanas, darbojās dokumentālo filmu jomā.
Mākslas filmas radījis, ietekmējoties no britu 30. gadu dokumentālo filmu estētikas. Pazīstamākie aktieri: Ričards Heriss un Malkolms Makdauels.
Jeneda (stacija)
Jeneda (et) ir dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Rietumviru apriņķa Tapas pagastā, dzelzceļa iecirknī Ilemiste—Tapa un atrodas 14,6 km attālumā no Tapas, 63 km attālumā no Tallinas un 146,6 km attālumā no Narvas. Jenedā pietur Tapas (Tartu, Valgas, Koidulas, Rakveres, Narvas) un Tallinas virzienā kursējošie pasažieru dīzeļvilcieni.
Vēsture
Igaunijas pirmā dzelzceļa Baltijas Osta—Rēvele—Tosno būvniecība norisinājās no 1869. līdz 1870. gadam. Atklāšanas gadā posmā Rēvele—Tapa tika ierīkotas tikai divas stacijas — Rāzika (de, ru) un Šarlotenhofa (de, ru). Tajā pašā gadā pēc īpaša Janedas muižas (et, de) īpašnieka barona Hermana fon Benkendorfa pasūtījuma tika izveidots privāts dzelzceļa pieturas punkts ar iekāpšanas platformu un stacijas ēku — uzgaidāmo zāli. Pieturas punktu barons nosauca sava muižas īpašuma vārdā, pie tam pieturas punktu izmantot varēja vienīgi pats barons, kā arī viņa piederīgie. 1876. gadā privātais pieturas punkts ieguva publiskas starpstacijas kategoriju. 1914. gadā stacijā tika izbūvēts otrs sliežu ceļš, bet 1927. gadā Jeneda kļuva par staciju.
Vecā koka stacijas ēka 20. gadsimta beigās nojaukta.
2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Jenedas pieturas punktā tika izbūvētas divas jaunas pasažieru platformas ar augstuma atzīmi 550 mm. Platformu garums - 30 m. Pasažieru iekāpšana un izkāpšana tiek veikta no vilciena sastāva pirmā vagona.
1892. gads
1892. bija garais gads, kas sākās piektdienā.
Trumena doktrīna
Trumena doktrīna ir paziņojums, ko pieņemts uzskatīt par Aukstā kara sākumu. ASV prezidents Harijs Trumens runā Kongresā pasludināja palīdzības plānu Grieķijas Karalistei un Turcijai pret PSRS un komunistu draudiem. Grieķijā noritēja pilsoņu karš, kamēr Turcijai PSRS atkārtoti bija pieprasījusi kontroli pār Bosforu un Dardaneļiem. Trumens paziņoja, ka ASV atbalstīs brīvās tautas, kas pretojas bruņota mazākuma mēģinājumiem tās pakļaut vai arī ārējam spiedienam. Trumena attieksmi pret komunismu sāka dēvēt par "apturēšanas politiku". Šajā laikā parādījās arī Džordža Kenona raksts par aizsardzības politiku.
Nīnburga pie Vēzeres
Nīnburga pie Vēzeres ir sena pilsēta Lejassaksijas federālajā zemē Vācijā. No Nīnburgas apkārtnes cēlusies fon Tīzenhauzenu dzimta, kam bijusi liela loma Livonijas konfederācijas un, vēlāk, 16.-18. gs. Latvijas vēsturē.
Tīts Soks
Tīts Soks (et; dzimis Tartu, Igaunijas PSR, PSRS) ir bijušais igauņu basketbolists, pašlaik strādā par basketbola treneri. Spēlēja saspēles vadītāja pozīcijā. Savas profesionāļa karjeras laikā pārstāvēja Igaunijas, Krievijas, Grieķijas basketbola klubus. Trenera karjeru sācis 1998. gadā pēc spēlētāja karjeras beigām. Pašreizējais Igaunijas basketbola izlases galvenais treneris. Kopā ar PSRS izlasi ir izcīnījis zelta medaļu 1988. gada Vasaras Olimpiādē Seulā.
Denkerka
Denkerka ir ostas pilsēta Francijas ziemeļos, Noras-Padekalē reģionā, Noras departamentā, aptuveni 10 km no Beļģijas robežas. Pilsēta atrodas Ziemeļjūras krastā. Līdz 20. gadsimta vidum Denkerkas iedzīvotāji runāja galvenokārt nīderlandiešu valodas rietumflāmu dialektā, bet mūsdienās vairums — franču valodā.
Denkerkas nosaukums ir cēlies no nīderlandiešu valodas rietumflāmu dialekta un tulkojumā nozīmē "kāpu baznīca". Otrā pasaules kara laikā 1940. gadā Denkerkas apkaimē notika Denkerkas kauja, kuras rezultātā pilsētu okupēja Trešais reihs. Atlikušajā kara laikā pilsēta stipri cieta bombardēšanas rezultātā.
Pēc kravu apgrozījuma Denkerkas osta ir trešā lielākā Francijā aiz Havras un Marseļas. No pilsētas regulāri ir prāmju satiksme ar Apvienotās Karalistes pilsētu Duvru.
Vidus dialekts
Šajā dialektā runā Vidzemes vidienē, sākot no ziemeļrietumiem (Mazsalaca) līdz ziemeļaustrumiem (Valka), tad pāri Smiltenei, Valmierai un Cēsīm virzienā uz Rīgu. Vidus dialektā runā arī Zemgales līdzenumā un Kurzemē uz dienvidiem no Kuldīgas. Dialektā runājošie tiek saukti par lejzemniekiem (tāpat tiek saukti lībiskajā dialektā runājošie).
Daļā izlokšņu ir saglabājušās trīs senās intonācijas: stieptā, lauztā un krītošā. Tomēr dažās vietās sakrīt stieptā un krītošā vai arī lauztā un krītošā.
Achtung Baby
"Achtung Baby" ir īru rokgrupas U2 septītais studijas albums, kas tika izdots. Albums nāca klajā gandrīz divus gadus pēc tam, kad U2 solists Bono paziņoja, ka grupai ir "jādodas projām un jāizsapņo to atkal no jauna", jo par iepriekšējo albumu "Rattle and Hum" tika saņemti dalīti viedokļi.
Albums iezīmē dramatiskas izmaiņas grupas skanējumā, tā ritmos pārņemot elektroniskās mūzikas ietekmes, blīvāku, detalizētāku producēšanu un vairāk ģitāras efektu, kā arī ietverot sevī tumšākus un personīgākus dziesmu tekstus. Albumu "Achtung Baby" ietekmējusi tobrīd jaunā tehno un elektroniskā mūzika, kā arī 1990. gadu sākuma jauno alternatīvā roka grupu skanējums un tobrīd aktuālo "Madčesteras" grupu deju-rokmūzikas ietekme. Rezultāts bija avantūristiskāks un mazāk tradicionāls, salīdzinot ar grupas iepriekšējiem darbiem, tomēr "Achtung Baby" ir viens no U2 vispārdotākajiem un kritiķu atzītākajiem albumiem.
Vēsture
"Achtung Baby" grupai bija kā atiešana no tās iepriekšējās mūzikas. Bono albumu bieži ir aprakstījis, kā "četru vīru centienus nozāģēt Džošua koku". U2, neraksturīgi saviem iepriekšējiem darbiem, izmantoja citu žanru tehniku un skanējumu, tostarp deju, hausmūzikas un elektroniskās mūzikas, tomēr saglabājot savu sākotnējo rokenrola sajūtu.
Albuma jaunais skanējums bija par iemeslu domstarpībām starp grupas dalībniekiem; The Edge un Bono bija par jauno skanējumu, kas radās U2 Berlīnes ierakstu sesiju laikā, savukārt bundzinieks Lerijs Mullens un basģitārists Ādams Kleitons vēlējās atgriezties pie tradicionālā skanējuma. Šis konflikts gandrīz noveda pie grupas izjukšanas, taču domstarpības beidzās, kad The Edge, cīnoties ar divām pārejas sadaļām dziesmā "Ultraviolet", spēja tās sakombinēt ar grupas un producentu Īno un Lanuā palīdzību. Grupa turpināja apspēlēt šos akordus, tā radot vienu no savām slavenākajām dziesmām "One". Tas mainīja grupas skatījumu uz albumu, palīdzot dalībniekiem atkal pievērsties tā ierakstīšanai. Dziesma "One" bija iemesls, lai grupai atjaunotu optimismu par jau ierakstīto materiālu. Atstājot Berlīni labā garastāvoklī, grupa albumu pabeidza Dublinā.
"Achtung Baby" ir raksturīgs arī tumšāks skanējums nekā iepriekšējos darbos, pateicoties tādām dziesmām, kā "The Fly", "Acrobat" un "Love Is Blindness", kuru tekstos ir skartas tādas tēmas, kā bezpalīdzība, izjukušas attiecības un ("Love Is Blindness" gadījumā) vardarbība mīlestības vārdā. Garīgās tēmas U2 1980. gadu darbos, albumā "Achtung Baby" kļuva eksistenciālākas un ar savu izmisuma pieskaņu. Grupas politiskās aktivitātes pārslēdzās uz AIDS krīzi un bezdarba problēmām. Tajā pašā laikā grupa spēja uzņemt arī gaišāku toni, savā mūzikā un publiskajā telpā vairāk izmantojot ironiju nekā nopietnību, tā pasmejoties par savu iedomāto nozīmību 1980. gados. Šis grupas tēls savu kulmināciju sasniedza 1997. gada albumā "Pop", beidzoties ar cerības pilnajām dziesmām 2000. gadā albumā "All That You Can't Leave Behind".
Albumā tika iekļautas arī tādas dziesmas, kā skanējuma ziņā sagrozītā albumu atklājošā dziesma "Zoo Stations", deju mūzikai tuvais singls "Even Better Than The Real Thing" un roķīgais "Until the End of the World", kas tika sarakstīta Vima Vendersa tāda paša nosaukuma zinātniskās fantastikas filmai. "Achtung Baby" palīdzēja paplašināt grupas atbalstītāju skaitu, piesaistot jaunus fanus ar savu hitu "Mysterious Ways" un balādi "One".
Albumam sekoja "Zoo TV" turneja, kam bija raksturīgi plaši multimediju koncerti un par kuras koncertierakstu "Zoo TV: Live from Sydney" grupa ieguva "Grammy" balvu.
ASV LP izdevumā kā vienīgajā ir iekļauta necenzēta bilde ar kailu grupas basģitāristu Ādamu Kleitonu. CD un kasešu izdevumos viņa privātās ķermeņa daļas ir cenzētas ar melnu "X" burtu vai četrlapu āboliņa lapu.
Albuma nosaukums "Achtung Baby!" vāciski nozīmē "Uzmanību, mazulīt", jeb "Uzmanīgi, mazulīt!" Šī frāze ir ņemta no Mela Bruksa filmas "The Producers", un to bieži albuma ierakstīšanas laikā izmantoja grupas skaņu inženieris.
Reakcija
"Achtung Baby" ASV Billboard albumu topā nonāca līdz 1. vietai. Tas ieguva "Grammy" balvu kā labākais rokmūzikas albums.
Žurnālā "Rolling Stone" ir teikts, ka U2 ir "pierādījuši, ka tā pati spēcīgā tieksme uz episku mūziku un verbāliem žestiem, kas vairākiem māksliniekiem ļauj parodēt sevi, iedvesmotākās rokās aizdedzina neaizmirstamo uguni (norāde uz albumu "The Unforgettable Fire"), kas definē lielisku rokenrolu."
Albums bieži tiek minēts kā viens no labākajiem rokmūzikas vēsturē. 1998. gadā žurnāla "Q" lasītāji "Achtung Baby" ierindoja 15. vietā starp visu laiku labākajiem albumiem; 2001. gadā mūzikas kanāls VH1 to ierindoja 65. vietā. 2003. gadā žurnāls "Q" albuma trešo dziesmu "One" nosauca par "visu laiku labāko dziesmu".
2003. gadā publicētajā žurnāla "Rolling Stone" 500 visu laiku labāko albumu sarakstā "Achtung Baby" atrodams 62. vietā, no visiem U2 albumiem piekāpjoties vienīgi "The Joshua Tree".
Studijas ieraksti
U2 savu darbu pie albuma ierakstīšanas sāka 1990. gada nogalē pirms vēl bija sarakstījuši kādu dziesmu, pārsvarā improvizējot un savas idejas realizējot dziesmās. Interesantākās idejas tika ierakstītas kasetēs. 1991. gada aprīlī šīs kasetes nejauši nonāca grupas fanu rokās, vēl pirms novembrī paredzētās albuma laišanas klajā. Visplašāk apgrozībā laistā šo kasešu izlase 1992. gada februārī tika izdota trīs diskos ar nosaukumu "Salomé: The Axtung Beibi Outtakes". 1993. gadā atklātībā nonāca arī citi studijas ieraksti, kuriem tika dots nosaukums "The Achtung Sessions".
Tā kā šīs dziesmas parādījās atklātībā tām esot vēl agrā producēšanas stadijā, tās parāda retu ieskatu grupas dziesmu rakstīšanas procesā. Vairākas no grupas idejām, tostarp astoņas dažādas dziesmas "Salomé" ierakstīšanas, bija galīgi nepabeigtas, tāpēc lielas mākslinieciskās vērtības tām nebija. Bono par to ir teicis: "Tur nebija ģēniju neatklāto darbu, diemžēl tie bija vienkārši neveiksmīgi ieraksti."
Dziesmu saraksts
Mūzikas autori ir U2, bet dziesmu vārdus sacerējuši Bono un The Edge.
"The Fly", "Mysterious Ways", "One", "Even Better Than the Real Thing" un "Who's Gonna Ride Your Wild Horses" tika izdoti kā singli.
Video
Sekojot veiksmīgajai albuma izdošanai, U2 izdeva "Achtung Baby: The Videos, The Cameos, and a Whole Lot of Interference from Zoo TV", izlasi VHS formātā ar albuma mūzikas video. Izlasē ir iekļauti deviņi video, ieskaitot pa trīs versijām dziesmām "One" un "Even Better than the Real Thing." Starp video klipiem albumā tika iekļautas arī "starpspēles" (interference) - dokumentāli kadri, mediju klipi un citi kadri, kas ir līdzīgi tiem, kas tika rādīti "Zoo TV" turnejas koncertos. Video dziesmām "Who's Gonna Ride Your Wild Horses" un "Love Is Blindness" bija vienīgie albuma video, kas netika izdoti šajā izdevumā, jo tie vēl nebija nākuši klajā līdz šīs izlases izdošanas datumam.
1867. gads
1867. gads bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Višī Francija
Višī Francija (fr — "Višī režīms"), oficiāli Francijas valsts (fr), bija Otrā pasaules kara laikā no 1940. gada 10. jūlija līdz 1944. gada augustam pastāvoša Trešā reiha satelītvalsts Francijas centrālajā un dienvidaustrumu daļā ar administratīvo centru Višī pilsētā.
Višī Francija izveidojās 1940. gada 10. jūlijā pēc Francijas Trešās republikas un tās sabiedroto britu karaspēka sakāves Kaujā par Franciju. Višī valdība sākotnēji pārvaldīja vācu neokupēto Francijas daļu un Francijas kolonijas, kas gan daļēji tika zaudētas Šarla de Golla Brīvajiem frančiem, Rietumu sabiedrotajiem un japāņiem (Franču Indoķīna). Pēc 1942. gada 11. novembrī vāciešu īstenotās Višī teritorijas militārās okupācijas, marionešu valdība nonāca pilnīgā vācu kontrolē.
Francijas sagrāve
1939. gada 3. septembrī pēc Vācijas iebrukuma Polijā, Francija pieteica tai karu. Pēc vairāku mēnešu Dīvainā kara 1940. gada 10. maijā Vācija sāka uzbrukumu Francijai. Neilgā laikā vācieši sagrāva un aplenca franču un britu armijas galvenās daļas. Jau 16. maijā kļuva skaidrs, ka Francijas karaspēks ir sakauts un nespēs aizstāvēt valsti.
1940. gada 15. maijā premjerministrs Pols Reno atsauca maršalu Petēnu no Madrides, kur tas bija Francijas vēstnieks, un 18. maijā iecēla viņu par vicepremjeru. 3. jūnijā vācieši bombardēja Renault un Citroen fabrikas Parīzē. 10. jūnijā valdība pameta Parīzi.
Valdībā pastāvēja divi viedokļi par turpmāko rīcību. Pirmo pārstāvēja premjers Reno, kurš vēlējās valdības, parlamenta un karaspēka atkāpšanos uz Francijas kolonijām Ziemeļāfrikā un kara turpināšanu. Otru viedokli pārstāvēja Petēns un armijas virspavēlnieks Maksims Veigāns, kas vēlējās valdības palikšanu Francijā un tūlītēju pamieru ar Vāciju. Šī viedokļa paudēji guva pārsvaru. 16. jūnijā Reno atkāpās no amata un valsts prezidents Alberts Lebrēns iecēla 84 gadus veco Filipu Petēnu par premjerministru. 17. jūnija radiorunā Petēns aicina izbeigt karu. 18. jūnijā Šarls de Golls BBC radio uzrunāja Francijas tautu, aicinot pretoties okupācijai. Tomēr viņa uzruna vairāk aizsniedza no Denkerkas evakuētos franču karavīrus, nevis Francijas iedzīvotājus, kas BBC neklausījās.
Pamiers
22. jūnijā tika noslēgts pamiers ar Vāciju. Atbilstoši tā noteikumiem, līdz miera līguma noslēgšanai Franciju sadalīja okupētajā un brīvajā zonā: valsts ziemeļu un rietumu daļu, ieskaitot Atlantijas okeāna piekrasti, okupēja Vācijas karaspēks, atlikušās divas piektdaļas pārvaldīja Francijas valdība. Elzasu-Lotringu faktiski uzreiz pievienoja Vācijai, ieviešot vācu valodu un izglītības sistēmu. Vairāki simti tūkstoši franču tika padzīti no šīm provincēm. Daļu Ziemeļfrancijas nodeva Beļģijas okupācijas pārvaldes pakļautībā. Pēdējā brīdī karā iesaistījies Benito Musolīni izvirzīja prasības pēc okupācijas zonas Francijas dienvidos, kā arī Korsikas, Tunisijas un Džibuti aneksiju, taču saņēma tikai nelielas pierobežas teritorijas. Hitlers neizrādīja interesi par franču kolonijām un ļāva tai paturēt kara floti, taču uztraucās, lai kuģi nenonāktu britu rokās.
Okupētā zona
Okupēto zonu pārvaldīja vācu militārā administrācija, kas atradās Parīzē. Tā kontrolēja franču civiliestāžu darbību, kuras oficiāli joprojām atradās Višī valdības pakļautībā. Iedzīvotāju un preču kustība starp okupēto un brīvo zonu bija stingrie ierobežota, vāciešiem izveidojot faktisku robežkontroli starp abām zonām un ieviešot pārvietošanās atļaujas. Arī pēc Višī teritorijas okupācijas 1942. gada novembrī, šī kontrole saglabājās.
Vāciešu okupētajā Parīzē 1940. gada vasarā pieaug bezdarbs, taču uz vāciešu piedāvājumu braukt strādāt uz Vāciju, atsaucas nedaudzi. Jūlija vidū vācu armija savā kontrolē pārņem lielākos auto ražotājus, lidmašīnu un munīcijas ražotājus, taču ne darbinieku ne ražošanas apjomi nepieaug, jo karš bija izjaucis ražošanas ciklu, bet vadošie darbinieki aizbēguši vai atradās karagūstekņu nometnēs.
Vācieši jau 15. jūlijā izdeva pavēli, kas aizliedza vērtīgu mākslas darbu pārvietošanu un to pārdošanai bija jāsaņem vācu komandiera atļauja. Vasarā sāka mākslas darbu konfiskācijas no turīgiem ebrejiem un ebreju galerijām, lai “nodrošinātu to drošību”, bet rudenī mākslas darbu izlaupīšanā iesaistījās arī Hermanis Gērings. Rotšildu ģimenei tika konfiscēti vairāk nekā 5000 mākslas darbu. 1943. gada jūlijā vairāk nekā 500 moderno mākslinieku “deģenerātu” gleznas sadedzināja. To vidū bija Pikaso, Maksa Ernsta, Fernāna Ležē un Paula Klē darbi.