cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuldīgas pils
Kurzemes hercogu pils
Otrā Ziemeļu kara laikā 1658. gada novembrī zviedru iebrucēji feldmaršala Duglasa vadībā pēc Aizputes ieņemšanas devās uz Kuldīgu, kuru aizstāvēja tikai 200 vīri — Kuldīgas namnieki un lietuviešu karavīri. 1658. gada decembra beigās pils kapitulēja. Lai gan, pieņemot kapitulāciju, zviedri bija apsolījušies nelaupīt, solījums netika turēts. Tika nolaupīta visa hercoga un dižciltīgo pilī glabātā iedzīve, arhīvs, pils baznīcas iekārta, zirgi un labības krājumi. Bagātīgo laupījumu aizveda uz Rīgu.
Pēc tam līdz 1660. gadam Kuldīga palika zviedru rokās. Tad pili atkal nodeva hercoga Jēkaba karaspēka vienībām. Hercoga sabiedrotie — poļi un brandenburdzieši — daudz neatšķīrās no ienaidniekiem, jo Kuldīgā un pilī izlaupīja pēdējo, kas bija atlicis pēc zviedru laupīšanas. Daļēji iznīcināts, daļēji aizvests tika arī pils arhīvs, tomēr Kuldīgas pils, atšķirībā no daudzām citām Kurzemē netika nopostīta. Hercogs Jēkabs to apmeklēja 1660. gada augustā un lika veikt remontu.
1664. gadā šeit jau varēja apmesties hercogs, bet 1666. gadā pārcēlās arī hercogiene Luīze Šarlote, kuru Annas laukā pie Kuldīgas svinīgi sagaidīja nožēlojami apbruņoti namnieki, kas liecināja par pilsētas trūcīgumu. Hercogiene šeit ilgi neuzkavējās. 1668. gadā pils tomēr tika savesta pienācīgā kārtībā, un istabas tika iztapsētas no jauna ar zīda un vilnas tapetēm. Vēlākajos gados hercogs Jēkabs bieži uzturējās šeit ar visu ģimeni. Būvdarbi pilī atsākās ar jaunu vērienu. Par to liecina Kuldīgas virspilskunga 1678. gada 10. maija ziņojums hercogam, ka ir pagatavoti vairāk nekā 50 000 dakstiņu, 8— 10 000 ķieģeļu un 10 000 grīdas flīžu pils būvdarbiem.
Uzturēšanos Kuldīgas pilī bija iecienījis arī Jēkaba dēls Frīdrihs Kazimirs Ketlers, kurš par hercogu kļuva pēc tēva nāves 1681. gadā. 1691. gada 12. jūlijā Kuldīgā sagaidīja hercogu Frīdrihu Kazimiru Ketleru un viņa jauno sievu, Brandenburgas princesi Elizabeti Sofiju. Pirms tam tika sagādātas tapetes vēl neiztapsētajām pils telpām, kuras pilsētnieki ar 5 lieliem pajūgiem atgādāja no Turlavas. Hercogs Frīdrihs Kazimirs Kuldīgas pili apmeklēja ik gadus, lai gan ne vienmēr uz ilgu laiku. Visilgāk viņš šeit uzturējās 1693. gada ziemā, kad tika pabeigta zvēru dārza ierīkošana, un 1695. gada vasarā, kad pilī notika lieli remontdarbi. 1693. gada 4. maijā hercogs pavēlēja remontēt plūdu bojātos Kuldīgas pils tiltus un mūri.
Pils izpostīšana
Lielā Ziemeļu kara sākumā 1701. gadā, tuvojoties kara briesmām, Kurzemes reģents un vēlākais hercogs Ferdinands Ketlers lika visas greznumlietas, mēbeles un tapetes no Kuldīgas pils aizgādāt uz Mēmeli (Klaipēdu), tas tika paveikts tā paša gada jūnijā 18 lielos pajūgos trīs hercoga gvardu pavadībā. No Mēmeles hercogs Ferdinands devās uz Dancigu (tagad — Gdaņska), kur uzturējās līdz 1738. gadam. Iespējams, ka kaut kur Polijā vai Vācijā vēl glabājas Kuldīgas pils senās godības paliekas. 22. augustā pilī apmetās zviedru virsleitnants Rotlībs ar 450 dragūniem. Visu, kas vēl nebija aizvests, zviedri izlaupīja, pie tam tik pamatīgi, ka karalis Kārlis XII, kurš no 1702. gada 17. līdz 27. janvārim uzturējās Kuldīgā, nevarēja apmesties pilī, bet ievācās vēlākajā birģermeistara Štafenhāgena namā Baznīcas ielā. Ieņemto pili līdz 1707. gadam apdzīvoja zviedru virsnieki. 1708. un 1709. gadā arī krievu karavīri postīja un laupīja tik lielā mērā, ka pils lielākā daļa pēc tam nebija apdzīvojama. Dažas mēbeles uzglabāšanā paņēma Kuldīgas namnieki. 1711. gadā hercogistes valdība pavēlēja saglabājušos priekšmetus ievietot aiznaglotā istabā trešajā stāvā iepretim hercoga apartamentiem.
Pēc Lielā Ziemeļu kara pils vairs netika apdzīvota, un sākās tās sabrukums. Kuldīgas pili piemeklēja tāds pats liktenis kā lielāko daļu Kurzemes viduslaiku piļu pēc Ziemeļu kara. Lai gan kara postījumi nebija lieli, pilis, kas nebija vajadzīgas ne ārzemēs dzīvojošajam hercogam, ne Kurzemes muižniekiem, netika apdzīvotas un remontētas. Ko nebija izpostījuši ienaidnieki, īsā laikā sagrāva lietus, sals un pelējums. Sevišķi nepaveicās pamestajām pilīm, kas atradās lielāku apdzīvoto vietu tuvumā — iedzīvotāji tās izmantoja kā akmeņlauztuves. Virspilskungs ar savu kanceleju pārcēlās uz namu pilsētā. Visātrāk sagruva pils dzirnavas. 1713. gada 15. augustā hercogs Ferdinands Ketlers lika piedāvāt tās Kuldīgas namniekiem iznomāšanai, tomēr dzirnavu sliktā stāvokļa dēļ neviens to nevēlējās.
1717. gadā iebruka pils ziemeļu spārna jumts, 1727. gadā arī vārtu tornis, priekšpils ēkas un daļa ārējā mūra jau bija sagruvuši. Uz mūriem vēl stāvēja daži lielgabali. Derīgie logi un durvis no ēkām bija izņemti un nogādāti Kuldīgas muižā. Kastelas jumta spāres bija galīgi sapuvušas, no viena torņa jumts nokritis, pilsbaznīca pilnībā iegruvusi. Vienīgais pils iedzīvotājs bija sargs, kurš mājoja no baļķiem būvētā namā priekšpils pagalmā.
1729. gada sagruva pils konventa zāle, saukta par kuģu zāli, 1743. gadā nobruka ziemeļu korpusa ārsiena. Tomēr ne visa pils iedzīve bija zudusi. Kādā aizslēgtā un aizzīmogotā telpā otrajā stāvā uzglabātas lietas no iegruvušās pilsbaznīcas un hercoga istabām: daudzi kokgriezumi, starp tiem hercoga ģerbonis, durvis, gleznu postamenti un dekoratīvas kolonnas, 16 gleznas, talāri, krēsli un galdiņi, grieztas gultu detaļas, paplātes, gleznu un logu rāmji, saplēstas apzeltītas ādas tapetes un dažādi sīkumi. Aizslēgtajā arsenālā vēl glabājās krietns ieroču daudzums: 1014 musketes, 12 karabīnes, 64 nelietojamas musketes, šauteņu detaļas, aukstie ieroči: partizānes, pīķi, āvas, ložu lejamās formas, kā arī arkla lemeši, laktas, dzelzs katli. Pilī uzglabātās mantas 1743. gadā Kuldīgas virspilskunga tiesas sekretārs nodeva glabāšanā pils sarga atraitnei, bet 1769. gadā tās glabājās virspilskunga tiesā.
Kuldīgas virspilskungs fon Zaks pavēlēja nojaukt pilsdrupas. Kādā 1826. gada Kuldīgas zīmējumā pilsdrupas vairs nav attēlotas, kas liecina par to, ka pilsdrupas bijušas jau pazudušas no zemes virsmas. 19. gadsimta 60. gados Kuldīgas pilsētas pašvaldība pilsdrupu vietā ierīkoja pilsētas parku.
Hercogu pils raksturojums
Uz priekšpilī veda paceļamais tilts un lieli divviru vārti lielajā vārtu tornī. Torņa pirmajā stāvā, zem kura bija pagrabs, atradās sardze, otrajā stāvā — virspilskunga dzīvojamās telpas. Vēl bija saglabājušies arī vecā tilta pār Ventu vārti no priekšpils. Garajā divstāvu ēkā gar Ventu, kas bija tieši piebūvēta vārtu tornim, atradās virspilskunga tiesas un kalpotāju telpas, kase, kanceleja, galma prokurora, finansu pārvaldnieka un mācītāja dzīvokļi, virtuve un arsenāls. Priekšpils dienvidaustrumu stūrī stāvēja apaļš pulvertornis.
Dienvidu malā hercogu laikā bija uzbūvētas manēža un ķeģļu zāle, kā arī liels hercoga zirgu stallis ar 36 logiem un 72 steliņģiem. Arī priekšpils malā uz tagadējās Kalna ielas pusi mūra iekšpusē atradās samērā liela divstāvu ēka, kurā dzīvoja galma zemākie kalpotāji: zirgupuiši un sulaiņi, kā arī bija ierīkotas lopu kūtis un virspilskunga zirgu stallis. Atsevišķi šajā malā atradās smēde, kā arī maizes ceptuves un brūža jaunbūves. Ūdensdzirnavas darbojās ziemeļu malā, blakus vārtu tornim. Pils dārzā aiz dienvidu mūra bija koka pirts.
Zem hercoga ģimenes dzīvesvietas — kastelas — atradās pagrabs ar ieeju no priekšpils pagalma. Pa labi no kastelas vārtu ailas veda durvis uz pagrabu, pa kreisi — uz cietumu (tagadējo saglabājušos pamatstāva velvēto telpu). Pirmajā jeb pamatstāva velvētajās telpās bija pārtikas klētis, noliktavas un vīna pagrabs, kā arī dzērienu pārziņa dzīvoklis.
Kastelas augšējo stāvu durvis telpās veda no divstāvu galerijas. Uz hercogpāra dzīvojamajām telpām otrajā jeb galvenajā stāvā Ventas pusē no kastelas pagalma veda parādes trepes. Augsto personu atsevišķo dzīvojamo istabu un kopīgās guļamistabas durvis bija rotātas ar kokgriezumiem, telpas bija grezni iekārtotas: balti glazētu podiņu krāsnis, ar ādu un samtu drapēti krēsli, spogulis, astoņstūrains akmens galds. No hercogienes istabām varēja nokļūt lielajā zālē — visticamāk, bijušajā bruņinieku kapitula zālē, kas atradās ziemeļu korpusā. Bez vairākām mazākām telpām otrajā stāvā bija liela ēdamzāle (domājams, dienvidu korpusā) un pilsbaznīca. Tajā atradās altāris ar diviem lieliem misiņa svečturiem, biktskrēsls, ar baltu un melnu samtu apvilkta kancele, kokā griezts, apzeltīts kristāmtrauks, kokgriezumiem rotāts hercoga sēdeklis altāra priekšā un balkons ar ērģelēm.
Zvērudārzs
Hercogs Frīdrihs Kazimirs 1690. gadā dienvidos no pils dārza Ventas krastā lika ierīkot zvēru dārzu. Tā kā pilij piederošā teritorija tam bija par mazu, hercogs līdz 1693. gadam iepirka zemi no Kuldīgas namniekiem par 2400 dālderiem. Zvēru dārzā tika iestādīti koki, to ietvēra žogs no 882 posmiem. Dārzā audzēja staltbriežus, ko hercogi un viņu viesi turpat medīja. 1691. gadā dārzā tika uzbūvēts īpašs mednieku namiņš. Pēc Lielā Ziemeļu kara 1710. gadā zvēru dārzā bija palikuši vairs tikai aptuveni 20 brieži, kurus uzraudzīja hercoga amatpersona — dārza uzraugs, kurš dzīvoja namā zvēru dārza galā. Nams esot bijis redzams vēl 1930. gadu sākumā. 1720. gadā Kurzemes hercoga atraitne Anna Joanovna lika pārpalikušos briežus nogādāt uz Pēterburgu. Tā kā pārvietošana notika rudenī, visi brieži, izņemot vienu, pa ceļam nobeigušies.
Ap 1780. gadu zvēru dārza teritorija nodota Kuldīgas hercoga muižai. Kā liecība par kādreizējo hercoga zvēru dārzu saglabājies nosaukums Kuldīgā — Putnudārzs. Kurzemē senatnē par putniem sauca ne tikai lidojošās, bet arī četrkājainās radības.
Federācija
Federācija var būt:
Bjērns Ulveuss
Bjērns Ulveuss (dzimis Gēteborgā) ir zviedru dziedātājs un komponists. Pazīstams kā grupas ABBA dalībnieks. Pēc grupas izjukšanas kopā ar otru dalībnieku Benni Andešonu radīja mūziklus "Šahs" (Chess; 1986), Kristina från Duvemåla (1995).
Andešs Frisks
Andešs Frisks (, dzimis 1963. gada 18. februārī Gēteborgā) ir zviedru futbola tiesnesis, pēc profesijas apdrošināšanas aģents.
Tika uzskatīts par vienu no labākajiem tiesnešiem Eiropas futbolā. 18 gadu laikā tiesājis 118 starptautiskās spēles, arī 2000. gada Eiropas čempionāta finālspēli starp Francijas un Itālijas komandām.
2004. gada 15. septembrī Romā mačā starp AS Roma un Dinamo Kijeva līdzjutēja mests priekšmets ievainoja Frisku, vēlāk AS Roma par sodu tika ieskaitīts zaudējums ar 0-3.
Ziemeļlatvijas brigāde
Ziemeļlatvijas brigāde bija latviešu militārais formējums Latvijas brīvības cīņu laikā, kas no 1919. gada 3. februāra līdz 31. martam izveidojās Igaunijas teritorijā un igauņu armijas atbrīvotajos Ziemeļvidzemes novados. Līdz 1919. gada jūlijam apgādes un operatīvajā ziņā brigāde bija pakļauta Igaunijas bruņoto spēku štābam un Igaunijas armijas virspavēlniekam. Pēc tam to apvienoja ar Dienvidlatvijas brigādi, izveidojot Latvijas Bruņotos spēkus.
.cx
.cx ir Ziemsvētku Salas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD).
Ziemeļlatvijas brigāde
Ziemeļlatvijas brigādes sastāvā izveidoja 1. Valmieras, 2. Cēsu un Rezerves (3. Jelgavas) kājnieku pulkus, artilērijas baterijas un jātnieku eskadronus. 28. jūnijā brigādes vienībās bija 223 virsnieki, 9554 instruktori un kareivji, 26 kara ierēdņi, pavisam kopā 9803 karavīri. 1919. gada augustā uz Ziemeļlatvijas brigādes bāzes tika izveidota 2. Vidzemes kājnieku divīzija, bet 3. Jelgavas kājnieku pulks iekļāvās 1. Kurzemes kājnieku divīzijas sastāvā.
Stāvoklis Igaunijā
Brestļitovskas miera līgumā Padomju Krievijas valdība atteicās no Baltijas zemju teritorijas. Kaut arī īsi pirms Vācijas impērijas armijas ienākšanas Tallinā Igaunijas Glābšanas komiteja (Eestimaa Päästekomitee) 1918. gada 24. februārī bija pasludinājusi Igaunijas neatkarību, Vācijas valdība to ignorēja. Tikai pēc Vācijas sakāves Pirmajā pasaules karā un Kompjeņas pamiera noslēgšanas 11. novembrī vācu okupācijas iestādes Tallinā varu nodeva Igaunijas Pagaidu valdībai. 13. novembrī Padomju Krievija anulēja Brestļitovskas miera līgumu un 1918. gada 28. novembrī Sarkanās armijas 7. armija, kas sastāvēja no 2. un 6. Novgorodas strēlnieku divīzijām ieņēma Narvu, kur nodibināja marionešu valdību - Igaunijas Darbaļaužu komūnu (Eesti Töörahva Kommuun). Līdz gada beigām krievu 7. armija, papildināta ar Jurjevas strēlnieku pulku, kavalērijas eskadroniem un Baltijas kara flotes daļām atspieda igauņu karaspēku tikai 34 km attālumā no Tallinas. Savukārt 7. armijas sastāvā iekļautie latviešu strēlnieku divīzijas 1. un 6. pulki ar divīzijas artilērijas baterijas atbalstu 1918. gada 18. decembrī ieņēma Valku, 24. decembrī Tartu un okupēja lielāko daļu no bijušās Vidzemes guberņas teritorijas igauņu daļas. 1919. gada sākumā Igaunijas Pagaidu valdības kontrolē atradās vienīgi jaundibinātās valsts rietumu daļa. 1918. gada 30. decembrī Tallinā ieradās 1. Somu brīvprātīgo pulks un "Ziemeļu zēnu" (Pohjan pojat) pulks - kopā apmēram 2000 somu brīvprātīgo. Pēc vispārējās mobilizācijas Igaunijas armijas lielums 1919. gada 5. janvārī sasniedza 4450 karavīrus. 7. janvārī sākās Igaunijas armijas pretuzbrukums. Jau 14. janvārī tika ieņemta Tartu un 19. janvārī Narva.
Latviešu karaspēka vienību izveide
Pēc Sarkanās armijas iebrukuma Latvijā, Rīgas ieņemšanas 1919. gada 3. janvārī un Ulmaņa vadītās Latvijas Pagaidu valdības atkāpšanās uz Liepāju, tā 1919. gada 7. janvārī uz Tallinu pa jūru nosūtīja savu militāro priekšstāvi kapteini Jorģi Zemitānu. Igaunijas armijai ar somu brīvprātīgo palīdzību līdz janvāra beigām izdevās atspiest Sarkanās armijas vienības austrumu frontē līdz Narvas upei un Peipusa ezeram, bet dienvidu frontē igauņiem sīvi pretojās Padomju Latvijas armija, kuras sastāvā ietilpa gan latviešu, gan krievu vienības. Par Dienvidu frontes pavēlnieku tika iecelts somu ģenerālis Martins Vecers.
Meteoroloģiskā redzamība
Meteoroloģiskā redzamība ir attālums, no kura dienā pazūd pēdējās kāda objekta pazīmes, bet naktī vairs nevar redzēt noteiktas intensitātes gaismas avotu. Redzamību var novērtēt pēc acumēra ar 10 ballu optiskās redzamības skalu. Meteoroloģiskā redzamība ir atkarīga no putekļu daudzuma gaisā, ūdens pilieniņu un ledus kristāliņu daudzuma, kuri izkliedē gaismu un pasliktina redzamību līdz dažiem kilometriem. Vēl vairāk redzamību samazina dūmaka, migla, nokrišņi, putenis, smilšu vētra. Dažreiz spēcīga lietus vai miglas laikā redzamība var būt pat tikai daži metri.
Ziemeļlatvijas brigāde
Latviešu karaspēka vienību izveide
1919. gada 31. janvārī Tartu Partizānu bataljons kopā ar somu "Ziemeļu zēnu" pulku kaujā pie Paju muižas sakāva Sarkanās armijas pusē karojošo latviešu strēlnieku karaspēku un ieņēma Valkas pilsētu. Kaujā nāvīgi ievainoja igauņu bataljona komandieri Jūliju Kuperjanovu. Drīz bija atbrīvoti Ipiķu, Arakstes, Lodes, Ķoņu, Ternejas un Rūjienas pagasti. Jau 1919. gada 26. janvārī Ķirbēnos notika vietējo zemnieku sapulce, kurā viņi saziedoja 450 000 rubļus armijas vajadzībām.
Gospodars
Gospodars jeb hospodars (bg, sr, uk, be — 'valdnieks') bija monarha tituls viduslaikos Moldāvijas un Valahijas kņazistēs, Lietuvas lielkņazistē, pēc ranga atbilstošs titulam lielkņazs, princis. Rumāņu avotos dažkārt šo titulu aizvieto, vai lieto tam paralēli titulu domns (domn), domnitars (domnitar) vai domnitors (domnitor, no la — 'kungs').
Meteoroloģiskā redzamība
Redzamības mērīšana
Tā kā redzamības noteikšana ar aci mēdz būt visai subjektīva un neprecīza, pielieto dažādas konstrukcijas redzamības mērītājus.
Ziemeļlatvijas brigāde
Latviešu karaspēka vienību izveide
Pēc Valkas ieņemšanas, Latvijas Apsardzības ministrs Jānis Zālītis 3. februāri iecēla kapteini Zemitānu par visa latviešu karaspēka organizētāju un pavēlnieku Igaunijā un Ziemeļlatvijā, bet inženieri Markusu Gailīti par savu pilnvaroto pārstāvi civillietās. Igaunijas armijas virspavēlnieks ģenerālis Laidoners piekrita viena kājnieku bataljona un viena artilērijas vada formēšanai Tartu, pakļaujot tos II igauņu divīzijas komandierim. Drīz vien tika dota atļauja 1. Valmieras kājnieku pulka (komandieris - pulkvežleitnants Jansons) un artilērijas baterijas (komandieris virsleitnants Artūrs Dannebergs) izveidei.
Gospodars
Lietuvas statūtos (1588.) Sigismunds III tiek dēvēts par "gospodaru".
Meteoroloģiskā redzamība
Viganda redzamības mērītājs
Šī redzamības mērītāja galvenā sastāvdaļa ir dažāda dzidruma gaismas filtri, ko novieto starp aci un novērojamo objektu. Redzamību nosaka pieņemtās vienībās pēc filtra, caur kuru objektu vairs nevar saredzēt.
Ziemeļlatvijas brigāde
Latviešu karaspēka vienību izveide
13. februārī Valkā atjaunojās vietējā Zemes padome Oto Hasmaņa vadībā, kas 16. februārī izsludināja mobilizāciju. Februāra pēdējās dienās arī Zemitāns izsludināja apkārtnes vīriešu mobilizāciju, kurus tad nosūtīja uz Tartu iekļaušanai 1. Valmieras pulkā, kas drīz pieauga līdz 1500 kareivjiem.
Meteoroloģiskā redzamība
Šaronova diafanoskops
Diafanoskops sastāv no īpašas konstrukcijas tālskata, kurš dod apgrieztu attēlu un skalas ar 13 dažāda dzidruma kvadrātiņiem. Tālskati vērš pret tumšāko redzamo priekšmetu, bet skalai jābūt uz debess fona. Priekšmeta spilgtumu salīdzina ar debess spilgtumu, kas redzama caur kvadrātiņiem. Redzamību atrod pēc tā kvadrātiņa numura, kura spilgtums vienāds ar priekšmeta spilgtumu.
Ziemeļlatvijas brigāde
Latviešu karaspēka vienību izveide
18. februārī Latvijas Pagaidu valdības pārstāvji Tallinā ar Igaunijas Pagaidu valdību noslēdza līgumu, ka jaunformējamās daļas pakļausies igauņu armijas virspavēlniekam, līdz igauņu-latviešu karaspēks nesasniegs līniju Limbaži-Valmiera-Smiltene-Alūksne. Saskaņā ar šo līgumu Valka un Valkas apriņķa 8 pagasti pagaidām pārgāja Igaunijas pārvaldībā. Zemitānu paaugstināja par pulkvežleitnantu un martā – par pulkvedi.
Meteoroloģiskā redzamība
Nefelometrs
Meteoroloģiskais nefelometrs ir aparāts, kas neprasa novērošanas objektu un tas lietojams kā dienā, tā naktī. Tas sastāv no īpašas kameras, kurā iesūc pētāmo gaisu un gaismas avota, ar kuru apgaismo kameras saturu. Ar optiskas ierīces palīdzību novēro izkliedēto gaismu 135° leņķī, ko salīdzina ar balta ekrāna spilgtumu, kuru apgaismo tas pats gaismas avots. Jo lielāka izkliedētā gaisma, jo mazāks ir atmosfēras dzidruma koeficients, pēc kura nosaka meteoroloģisko redzamību.
Ziemeļlatvijas brigāde
Latviešu karaspēka vienību izveide
No 21. līdz 27. februārim Valkas un Valmieras novada ziemeļos jaunajās karaspēka vienībās mobilizēja 1461 kareivi un instruktoru, marta pirmajās dienās saformēja pirmo bataljonu (komandieris kapteinis Skreja), bet 4. martā otro bataljonu (kapteinis Bajārs) ar 4 kājnieku rotām katrā. Nākamajās dienās saformēja saimniecības rotu, sakaru un ložmetēju komandas un 22. martā Rezerves bataljonu (komandieris pulkvežleitnants Krišjānis Berķis). 1. Valmieras pulka baterijā 1. aprīlī bija 5 virsnieki un 103 instruktori un kareivji. Apmēram puse no jauniesauktajiem bija dienējuši Krievijas impērijas armijā, bet ceturtā daļa latviešu strēlniekos. Parastā piederības zīme latviešu karaspēka vienībām bija balts apsējs ar divām sarkanām šķērssvītrām uz kreisās rokas piedurknes. Virsnieki valkāja bijušos krievu virsnieku formas ar speciālu vairogu Latvijas krāsās uz uzplečiem un kokardi Latvijas karoga krāsās pie cepures.
Marta beigās 1. Valmieras kājnieku pulks devās uz fronti. 31. martā ar igauņu armijas virspavēlnieka pavēli nodibināja Ziemeļlatvijas brigādi pulkveža Zemitāna vadībā, ar štābu, kas atradās Tartu. Zemitāns par savu palīgu iecēla pulkvežleitnantu Kalniņu, kas vienlaikus komandēja artilēriju. Štāba priekšnieks vija pulkvežleitnants Voldemārs Ozols.
Meteoroloģiskā redzamība
Literatūra
K. Ozola, A. Zirnītis. Meteoroloģija. R:, LVI, 1958, 307.—310. lpp.
Ziemeļlatvijas brigāde
Latviešu karaspēka vienību izveide
25. aprīlī kapteinim Jurkam uzdeva formēt 1. kavalērijas eskadronu, bet maija otrajā pusē ritmeistaram Otto Goldfeldam, kas nesaskaņu pēc ar fon der Golcu un Flečeru, pa jūru no Slokas bija sasniedzis Pērnavu, veidot 2. eskadronu. Sekmīgās mobilizācijas rezultātā no Valmieras pulka rezerves bataljona, ko komandēja Krišjānis Berķis, 18. maijā nodalīja 2. Cēsu kājnieku pulku, kuru 28. maijā sāka veidot Rūjienā, kapteiņa Mālmaņa vadībā. Tajā bija 31 virsnieks, 3 ārsti, 12 kara ierēdņi un 1274 instruktori un kareivji. 26. maijā no Cēsu pulka izdalīto vienību kapteiņa Aparnieka-Apsēna vadībā nosauca par Ziemeļlatvijas partizānu pulku, kurā sākumā ietilpa Cēsu pulka 4. rota un 30 jātnieki no 1. eskadrona kapteiņa Alfrēda Jurkas vadībā.
26. maijā virsleitnants Skujenieks Naukšēnu muižā sāka formēt 2. Cēsu bateriju, kas bija bruņota ar tālšāvēju lielgabalu un haubici, bet 18. jūnijā saņēma vēl divus angļu tālšāvēja lielgabalus. 20. jūnijā virsleitnantam Valdemāram Šenfeldam uzdeva formēt 3. Rūjienas bateriju no bijušajiem Sarkanās armijas latviešu artilēristiem. Ziemeļlatvijas brigādes rezerves bataljonu Rūjienā no 28. maija vadīja kapteinis Mālmanis, no 16. jūnija pulkvežleitnants Šmits. Pēc Cēsu kaujām pulkvedis Zemitāns uzdeva pulkvežleitnantam Oskaram Dankeram saformēt no rezerves bataljona 22 virsniekiem un 1580 instruktoriem un kareivjiem 3. Jelgavas kājnieku pulku, divu bataljonu sastāvā, ko 30. jūnijā angļu karakuģos pārveda uz Liepāju, kur tas pārņēma pilsētas kontroli no Līvena krievu vienības.
1919. gada maija beigās Ziemeļlatvijas brigādi veidoja Valmieras pulks ar 1100 kareivjiem, Cēsu pulks ar 1700 kareivjiem, Partizānu pulks ar 200 kareivjiem, viens eskadrons ar 50 jātniekiem, 1. Valmieras un 2. Cēsu artilērijas baterijas ar 210 kareivjiem un rezerves bataljons ar 320 rezervistiem. Kopumā tās sastāvā bija 110 virsnieki un 3400 kareivji. Brigādei trūka ieroču, daudzi karavīri sākumā nēsāja civilo apģērbu un apavus, vai staigāja basām kājām.
Ziemeļlatvijas brigāde pārtiku līdz 1919. gada maijam saņēma tieši no igauņu intendantūras. 21. maijā Ziemeļlatvijas brigādes uzturā bija 1100 kareivji un 200 zirgi, 10. jūnijā 4500 karavīri un 300 zirgi, 16. jūnijā 6326 karavīri un 424 zirgi, 29. jūnijā 7800 karavīri un 700 zirgi, 24. jūlijā 8000 karavīri un 1045 zirgi. Šajā skaitā neietilpst Valmieras pulks un tam pakļautās vienības, kurās 1919. gada 11 jūlijā skaitījās 8471 karavīrs un 1398 zirgi. Maijā pulka ceptuve ražoja 1150 pudus, jūnijā 2747 pudus un jūlijā 6938 pudus maizes.
Piedalīšanās karadarbībā
Padomju Latvijas armija Vidzemē sabruka pēc tam, kad 22. maijā Baltijas landesvērs un Dzelzsdivīzijas vienībām ieņēma Rīgu. Igaunijas armija nekavējoties sāka uzbrukumu gar Rīgas jūras līci dienvidu virzienā un 25. maijā ieņēma Ainažus, 26. maijā Salacgrīvu. Ziemeļlatvijas brigādes vienības 26. maijā sasniedza Strenčus un Valmieru. Šajā pašā laikā igauņi 26. maijā ieņēma Pleskavu. Pēc Valmieras atbrīvošanas 6. jūnijā tika saformēta 2. Cēsu pulka Skolnieku rota, ko iekļāva pulkā kā 8. rotu.
Pēc Strazdumuižas pamiera noslēgšanas 3. jūlijā, Ziemeļlatvijas brigāde 6. jūlijā ienāca Rīgā, bet 8. jūlijā ar kuģi no Liepājas Rīgā atgriezās arī Ulmaņa vadītā Pagaidu valdība.
Pārformēšana
Pēc konflikta ar Ulmani un Balodi, no Ziemeļlatvijas armijas štāba komandiera amata atbrīvoja Voldemāru Ozolu. 15. jūlijā Latvijas Apsardzības ministrs un bruņoto spēku virspavēlnieks Dāvids Sīmansons pavēlēja no Dienvidlatvijas brigādes daļām saformēt 1. Kurzemes divīziju ar Liepājas pulku, Ventspils pulku un Jelgavas pulku, bet no Ziemeļlatvijas brigādes daļām Vidzemes divīziju ar Valmieras pulku, Cēsu pulku un Rīgas pulku.
Artilērijas daļas
Komandieris pulkvežleitnants Eduards Kalniņš.
Sastāvs 1919. gada 28. jūnijā
Ņemot vērā lielo jauniesaukto un apmācāmo skaitu, kaujasspējīgi bija ap 50-55% no šī kopskaita.
Vojevoda
Vojevoda, arī vaivads (waiwoda, voivod, voivode, waywod, voyevoda, войвода, војвода vai воевода — 'karavadonis') bija monarha tituls viduslaikos Moldāvijā, Valahijā; karadraudzes virspavēlnieks Bulgārijā, Čehijā, Ungārijā, Maķedonijā, Horvātijā, Serbijā, Maskavijā, Polijā un Lietuvā, pēc ranga atbilstošs tituliem kņazs, jārls vai grāfs.
Vadovices apriņķis
Vadovices apriņķis ir apriņķis Polijā, Mazpolijas vojevodistē. Apriņķis robežojas ar Mazpolijas vojevodistes Osvencimas, Hšanovas, Krakovas, Misleņices un Suhas apriņķiem, kā arī Silēzijas vojevodistes Živecas un Belsko apriņķiem.
Vojevoda
Arī kņaza karadraudzes virspavēlnieks.
Žečpospolitā jaunajos laikos — gubernators, vojevodistes administrācijas vadītājs.
Militāra dienesta pakāpe Serbijā līdz 1919. gadam (sr; pēc ranga tika pielīdzināta ģenerālfeldmaršala dienesta pakāpei).
Emalja
Stiklveida emalja ir stiklveida masas (glazējuma) pārklājums, savienots ar metāla virsmu pie ļoti augstas temperatūras, ko lieto metālu virsmu dekoratīvai rotāšanai (juvelieru izstrādājumos) vai aizsardzībai pret koroziju (rūpnieciskajā emaljēšanā).
Emaljēšanas procesā emaljas masu uzklāj metāla virsmai, un karsē +860° C temperatūrā. Pie šādas temperatūras emalja kūst, un pārklāj metāla virsmu, aizpildot nelīdzenumus.
Juvelierizstrādājumu emaljēšana
Emaljēšana kopš antīkās pasaules laikiem bija praktiski vienīgais metālu krāsošanas veids ar ilgnoturīgu iedarbību, kuru izmantoja visdažādāko metāla greznumpriekšmetu — rotu, kroņu, scepteru, bruņu utt., — virsmu dekoratīvu laukumu iekrāsošanai. Emaljas masu senajā pasaulē veidoja no 1/4 kvarca smilšu, 1/4 borskābes (H3BO3) un 2/4 svina mīnija (Pb3O4). Nepieciešamā krāsas toņa panākšanai, emaljas masai pirms karsēšanas pievienoja attiecīgu pigmentu: kobalta oksīdu (Co3O4) zilai vai melnai krāsai, kadmija oksīdu (CdO) sarkanai krāsai, vara oksīdu (2CuO) zaļai krāsai u.tml.
Rūpnieciskā emaljēšana
Rūpnieciskajā emaljēšanā emalja tiek izmantota, lai padarītu metāla virsmu noturīgāku pret koroziju, mehāniskiem un ķīmiskiem bojājumiem (piemēram, šķidrumu tvertņu, vannu, trauku utt. emaljēšana). Tā kā emaljā paliek mikroskopiskas poras, un caur tām ūdens var piekļūt metāla virsmai un izraisīt koroziju, lai to novērstu, emaljai pievieno aizsarganodu, kura sastāva parasti ir magnija sakausējums: magnijs ir vieglāk šķīstošs metāls nekā dzelzs, un elektroķīmiskā procesā magnijs un kalcijs (ūdens sastāvā) pārklāj mikroporas, nodrošinot aizsardzību pret koroziju.
Lazarevs
Lazarevs (ru, no personvārda Lazars (Лазарь); sieviešu dzimtē Lazareva (Ла́зарева)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Andrihova
Andrihova (pl) ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz austrumiem no Belsko-Bjalas, Mazajos Beskidos. Dīzeļdzinēju rūpnīca (Wytwórnia Silników Wysokoprężnych Andoria S.A.). Darbagaldu rūpnīca (Andrychowska Fabryka Maszyn S.A.). Pie pilsētas atrodas speciālās ekonomiskās zonas "Krakovas tehnoloģiju parks" apakšzona. Tukuma sadraudzības pilsēta. Kardināla Staņislava Rilko (Stanisław Ryłko, 1945) dzimtā pilsēta.
Samarkanda
Samarkanda ir otra lielākā Uzbekistānas pilsēta, Samarkandas vilajeta administratīvais centrs. No antīkajiem avotiem pazīstama kā Sogdiāna un Marakanda. Vairāk kā 2000 gadu pilsēta kalpoja par zīda ceļa atbalsta punktu. 2001. gadā Samarkandu iekļāva UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā kultūru krustpunkta pilsēta.
Vēsture
Samarkanda ir viena no senākajām pasaules pilsētām, dibināta ap 700. gadu p.m.ē., kaut arī cilvēku apmetnes pilsētas apkārtnē bija jau no vēlā akmens, kā arī bronzas laikmeta. Kā Sogdiānas valsts galvaspilsētu 329. gadā p. m. ē. to iekaroja Maķedonijas Aleksandrs, pēc Spitamena vadītās sacelšanās apspiešanas Aleksandra karaspēks pilsētu izpostīja. Pēc kāda laika pilsēta atjaunojās Afrasiabas pilskalna dienvidrietumu pusē, un ar Marakandas nosaukumu tā minēta Romas vēsturnieka Kurcija Rufa, bet vēlāk Ariāna un Strabona darbos.
Dažādos laikos Samarkanda atradās Persijas, grieķu Seleikīdu, arābu un austrumu tjurku kontrolē. 1220. gadā to izlaupīja un gandrīz pilnībā izpostīja mongoļi. 1365. gadā pilsētā uzliesmoja serbedaru sacelšanās. Timurīdu valdīšanas laikā (1370 — 1499) Samarkandu pasludināja par lielvalsts galvaspilsētu. Šajā laikā (1424 — 1429) Samarkandā darbojās pazīstamais astronoms Ulugbeks, izveidodams universitāti un tiem laikiem unikālu astronomisko observatoriju. Buhāras hanistes laikā Samarkanda uzplauka laikā no 1612. līdz 1656. gadam, kad tās pārvaldnieks bija Žalantoss Bahodurs. 1868. gadā pilsētu ieņēma krievu karaspēks, pievienojot to Krievijas impērijai un tā kļuva par Krievijas Turkestānas Zaravšanas (no 1887 — Samarkandas) apgabala centru. 1888. gadā pilsētu sasniedza Aizkaspijas dzelzceļa līnija. Pēc Krievijas revolūcijas pilsētu iekļāva Turkestānas APSR sastāvā. No 1924. līdz 1930. gadam tā bija Uzbekijas PSR galvaspilsēta, bet no 1938. gada Samarkandas apgabala centrs.
Neolīta revolūcija
Neolīta revolūcija parasti tiek saistīta ar pastāvīgu apmetņu ierīkošanu un zemkopības apgūšanu. Klimatisko apstākļu dēļ Neolīta kultūras periods Rietumeiropā sākas tikai pēc 6. gadu tūkstoša pr.Kr., kad vasarās vidējā temperatūra sasniedz ap +20 °C, bet ziemās - ap +5 °C. Eiropas ziemeļu daļā (Skandināvijā un Baltijā), par Neolīta revolūciju varam runāt vēl vēlāk - tikai sākot no apmēram 2000.g. p.m.ē.
Pirmās apmetnes
Atlantijas okeāna piekrasti Neolīta laikmeta cilvēki no Tuvajiem Austrumiem gar Vidusjūras piekrasti un Donavas upi sasniedza ap 4000.g. p.m.ē, ieviešot visur zemkopību, lopkopību un podniecību. Tomēr, kā rāda arheoloģiskie pētījumi, pirmais Neolīta Eiropas iedzīvotāju vilnis, ļoti īsā laikā izzudis. Domājams, ka to nomācis nākamais ieceļotāju vilnis no Dienvidkrievijas stepēm un Balkāniem. Šiem ieceļotājiem bijis raksturīgs jau samērā augsts bronzas tehnoloģiskais līmenis un tie faktiski bijuši Bronzas laikmeta nesēji Rietumeiropā. Ļoti ticams, ka tas bijis paralēlais stāvus staigājošo cilvēku atzars, kurš no Tuvajiem Austrumiem devies ziemeļaustrumu virzienā, šķērsojis Kaukāza kalnus, tad gar Melnās jūras ziemeļu piekrasti savos klejojumos pavērsies rietumu virzienā, tādējādi apmetot plašu loku pa visu Eiropas dienvidu daļu. Tā, pie Dmanisi pilsētiņas Gruzijas dienvidos atrasti cilvēku kauli, kuri liecina, ka šeit bijusi apmetne vēl pirms apmēram 1 miljona gadu. Tik vecas cilvēku pēdas citur Eiropā līdz šim nav konstatētas. Šajā pat reģionā, Kūras upes vidustecē, tā sauktajā Transkaukāzā, atrastas apmēram 5 tūkstošus gadu vecas zemkopju apmetņu paliekas.
Vairums vēsturnieku, arī cilvēku pirmās sociālās organizācijas formas saista ar Neolīta revolūciju. Marksisti gan šīs formas saskata vēl senākā vēsturē - dzimtas un cilšu organizācijas pirmsākumos. Tomēr, tikai Neolīta revolūcijas rezultātā acīmredzot radās apstākļi, kuros cilvēkiem kļuva iespējams pāriet no klaiņojoša dzīves veida uz pastāvīgām apmetnēm, jeb, kā saka — kļūt par vietsēžiem. Pareizāk sakot, viena no Neolīta revolūcijas izpausmes formām un rezultātiem bija cilvēku pastāvīga apmešanās vienā noteiktā vietā. Izmaiņas cilvēku dzīves apstākļos visvairāk ietekmēja divi galvenie faktori. Pirmais — pēc uguns apgūšanas, nākamā nozīmīgākā inovācija bija mājdzīvnieku (kazas, aitas, bet vēlāk arī liellopu) pieradināšana. Tā, pirmās aitu audzēšanas pazīmes konstatējamas jau ap 9000. g. pr.Kr. Irākas ziemeļos un citur dienvidrietumu Āzijā. Vēl viena nozīmīga inovācija bija cilvēku un mājlopu pārtikai izmantojamo augu kultivēšanas uzsākšana.
No dienvidrietumu Āzijas lauksaimniecība un mājdzīvnieku pieradināšana pakāpeniski izplatījās visos virzienos, kur vien mita cilvēki. Tā, pēc 8000.g. p.m.ē. to jau pazina mūsdienu Turcijas ziemeļu daļā. No šejienes tā nonāca jau Grieķijā, tad tālāk Balkānos un, visbeidzot — izplatījās pa visu Eiropas teritoriju, kur vien to atļāva klimatiskie apstākļi. Klimats zemkopības un lopkopības izplatībai Centrālajā un Rietumeiropā ap 5500.g. p.m.ē. bija jau pietiekami labvēlīgs. Tas sakrita ar klimatisko ciklu, kad gada vidējā temperatūra paaugstinājās, ziemas kļuva īsākas un siltākas, bet vasarās bija pietiekams nokrišņu daudzums.
Arī Baltijas jūras austrumu un rietumu piekraste ap 4500.g. p.m.ē. jau bija apdzīvota, ieskaitot Somu jūras līča ziemeļu un dienvidu piekrastes zonas. Tāpat šajā reģionā bija apdzīvotas upju ielejas — Daugava, Nemuna, Dņepra, Dņestra u.c. Tiesa, šo bieziem mežiem klāto reģionu iedzīvotāji šajā laikā vēl joprojām nodarbojās galvenokārt ar medniecību un zvejniecību. Šeit vispirms bija nepieciešama pāreja uz augstāku tehnoloģisko līmeni, ieviest dzelzs darbarīkus, lai varētu sākties ganību, pļavu un tīrumu atkarošana no biezokņiem.
Klimata loma
Daudzu gadu laikā zinātnes aprindās bija pieņemts uzskatīt, ka Neolīta revolūcija aizsākās Mezopotāmijas upju ielejās un no turienes tā izplatījās uz citiem Vidējo Austrumu reģioniem, vēlāk arī uz Eiropas dienvidiem un Indiju. Pēdējos gados, izmantojot precīzas mūsdienu metodes (masspektrometriju, radioaktīvā oglekļa datēšanu u.c.) un starpdisciplināro pieeju atklāts, ka holocēnā notika radikālākas klimatiskās izmaiņas, nekā pirms tam tika uzskatīts. Paaugstinājās gaisa temperatūra, strauji pieauga nokrišņu daudzums. Tas nozīmē, ka upju ielejās straujāk vairojās bagātīgs savvaļas augu klāsts. Līdz ar to tur bija arī vairāk medījumu, nemaz nerunājot par zvejniecības iespējām. Turpretī kalnu apvidos savvaļas pārtikas resursi bija daudz ierobežotākā daudzumā un tur iedzīvotāji bija spiesti meklēt arvien jaunas iespējas, kā papildināt skopos pārtikas krājumus. Tādēļ iespējams, ka vispirms tieši šeit — perifērijā, piemēram, Irānas kalnienē, tāpat jau mūsu pieminētajā Transkaukāzā un nevis upju ielejās, kā domā virkne zinātnieku (Robert Braidwood), attīstījās zemkopība, tika pieradināti mājdzīvnieki un izvērsās lopkopība. Tikai pēc tam lauksaimniecības prakse un pieredze varētu būt izplatījusies starp tautām, kas apdzīvoja teritorijas ūdens (lielu upju, ezeru, u.c.) tiešā tuvumā. Šādu atziņu netieši apstiprina arī ziņas par cilvēku izcelšanos, proti, ka pirmo hominīdu dzīves vietas pārsvarā bijušas Austrumāfrikas kalnu apvidos.
Neolīta revolūcijas izplatīšanās un sabiedrības strukturizācija
Pastāvīgā cīņā par izdzīvošanu norisinājās arī pirmatnējo sabiedrību strukturizācija — arvien sarežģītāka kļuva tās hierarhiskā uzbūve. Tas izskaidrojams ar regulāru nepieciešamību racionēt un pārdalīt ierobežotos resursus (ne tikai pārtiku). Cīņa par izdzīvošanu lielā mērā noteica arī nepieciešamību paplašināt un padziļināt darba dalīšanu un specializāciju. Tas, savukārt, veicināja zemkopības un lopkopības tālāko pilnveidošanos, ļāva tālāk paaugstināties darba produktivitātei un uzkrāt arī zināmus pārtikas pārpalikumus. Šī procesa rezultātā sāka veidoties pilsētas saimnieciskais pamats - amatniecība - aušana, podniecība, izejvielu ieguve, koka un metālapstrāde. Tādējādi pilsētu veidošanās un izaugsme deva spēcīgu impulsu jaunam inovāciju vilnim un otrādi, daudzie, viens otru papildinošie, saimnieciski pielietojamie uzlabojumi dažādās sadzīves jomās vecināja arvien straujāku pilsētu veidošanos.
Cilvēku veselība
Izplatīts ir uzskats, ka šīs revolūcijas rezultātā seno cilvēku dzīves apstākļi uzlabojās tik ievērojami, ka strauji sāka palielināties iedzīvotāju skaits, dibinājās un attīstījās pirmās pilsētas - Jērika, Čatalhjujuka (Çatalhöyük), Mohendžodaro (Mohenjo Daro). Tomēr šajā jomā dažādo pētījumu rezultāti ir visai pretrunīgi. Tā noskaidrots, ka daudzos gadījumos pirmatnējie mednieki un augu savācēji bijuši daudz mazāk noslogoti ar rūpēm par izdzīvošanu, nekā nodarbinātie lauksaimniecībā drīz pēc Neolīta revolūcijas. Daži dietologi, kas pētījuši uztura vēsturi atzīmē, ka cilvēku uzturs, kas pārtikuši pārsvarā no savvaļas augiem, bijis daudzveidīgāks un daudz labāk sabalansēts, nekā tiem, kuru pamata barība bijuši lauksaimniecības produkti. P.J.Anstrats kā piemēru min Dienvidāfrikas bušmeņus. Bušmeņi savā pārtikā izmanto aptuveni 223 dažādus dzīvniekus un 85 ēdamu augu sugas. Tie satur daudz vitamīnu un minerālvielas, tādēļ bušmeņu mūža ilgums ir relatīvi garš. Turklāt pieaudzis bušmenis, gādājot pārtiku, dienā pavada apmēram divas stundas. Citiem vārdiem, viņam ir jāstrādā daudz mazāk nekā zemkopim. Tā kā bušmeņi vienmēr atrodas kustībā, viņi ir arī pasargāti no mazāk higiēniskās dzīves ciematos. Tādēļ zemkopji, dzīvojot vairāk saspiesti, ierobežotā teritorijā, neražas gados bija daudz vairāk pakļauti bada draudiem, kā arī dažādām slimībām, nekā klaiņojoši augu savācēji vai mednieki.
Daži arheologi uzskata, ka runa patiesībā ir par divām dažādām, lai gan savstarpēji cieši saistītām lietām — Neolīta un Urbanizācijas revolūcijām. Šāds uzskats nebūt nav bez pamata. Jau apskatot civilizācijas attīstības faktorus vidējā Akmens laikmetā ir konstatēts, ka attīstības temps strauji pieauga akmens tehnoloģijai ilgstošas evolūcijas ceļā sasniedzot augstu līmeni, kuru raksturo plaša darbarīku un ieroču diferenciācija. Acīmredzot, arī urbanizācijas process varēja izvērsties tikai tad, kad lauksaimniecība bija jau sasniegusi zināmu attīstības pakāpi. Proti, kad pārtikas produktu pārpalikums kļuva stabils un pietiekams, lai varētu padziļināties darba dalīšana un specializācija un sākties maiņas tirdzniecība ar specializētiem produktiem un pakalpojumiem.
Pasaules sistēmas teorija
Pasaules sistēmas pieeja ir pētniecības teorijas pieeja socioloģijā un citās zinātnēs, kuras galvenā būtība ir analizēt notiekošos procesus globālā kontekstā, apskatot vispasaules savstarpējo notikumu mijiedarbību un to radītās sekas. Pasaules sistēmas teorijas pieeja veidojusies gadsimtu ilgā laika posmā, piedaloties tās veidošanā dažādiem teorētiķiem, sākot no Ādama Smita un beidzot ar Maksu Vēberu. Viens no spilgtākajiem pamatlicējiem ir Imanuels Valleršteins. Tieši visatpazīstamāko pasaules sistēmas pētniecības pieejas teoriju ir veidojis I. Valleršteins, kura pasaules sistēmas teorijas pieejas pamatā ir vēsturiskās socioloģijas interpretācijas analīze. Teorētiķis mūsdienu pasaules sistēmas pētniecības pieeju pirmsākumus saista ar 16. gadsimtu, kurš aizsākās ar Amerikas atklāšanu un noslēdzās ar Anglijas revolūciju. Pasaules sistēmas teorija pieejas galvenais mērķis nav kalpot kā teorijai, bet gan kā pieejai pētīt un ietekmēt sociālo mijiedarbību un pasaulē notiekošo procesu iemeslus un sekas.
Pasaules sistēmas teorijas pieeja ļauj pētīt pasaules kapitālistiskās ekonomikas dinamiku kā vienotu sociālu sistēmu. Pasaules sistēmas teorijas pieejas pamatā ir kvalitatīvā pētniecības metode, balstīta uz makrosocioloģisku izpēti. I. Valleršteina interpretācijā pasaules sistēmas teorijas pieeja ir sociālās sistēmas izpēte, ar tai piemītošām robežām, konkrētu struktūru, grupu locekļiem un leģitimitāti, kā arī savstarpējo procesu sakarību.
I. Valleršteins raksturo pasaules sistēmas teorijas pieeju kā mākslīgi radītu iekārtu, kas pārdala resursus no perifērijas uz kodolu. Kodols caur perifēriju maksimāli rada pašpietiekamu savu pastāvēšanas stāvokli. Tās pamatā ir industriāli attīstītās valstis - kodols un mazāk attīstītās valstis - perifērija. Mūsdienu pasaules sistēma — „modernā pasaules sistēma” ir laicīgākā no visām pasaules sistēmas pētīšanas pieejām un ir pilnībā unikāla, ar izveidoto visaptverošo pasaules kapitālisma klātbūtni. Šī modernā pasaules sistēma un tās pielietojums ir balstīts uz kapitālismu kā vēsturisku sociālu sistēmu, pastāvot pie neierobežotas ražošanas un „darba dalīšanas”, kuras pamatā ir konkurence.
Grand Prix Cycliste de Québec
Grand Prix Cycliste de Québec ir profesionālas viendienas šosejas riteņbraukšanas sacensības, kas notiek Kvebekas pilsētā, Kvebekā, Kanādā. Pirmoreiz tās notika 2010. gada 10. septembrī kā priekšpēdējās sacensības 2010. gada UCI ProTour kalendārā.
Grand Prix Cycliste de Québec kopā ar Grand Prix Cycliste de Montréal, kuras notiek divas dienas vēlāk, ir zināmas arī kā "Laurentian Classics" un līdz Tour of California iekļaušanai bija vienīgās UCI World Tour sacensības Ziemeļamerikā.
Marsels Prusts
Valentēns Luijs Žoržs Ežēns Marsels Prusts (, dzimis, miris ) bija franču rakstnieks, romānu cikla "Zudušo laiku meklējot" (À la recherche du temps perdu) autors.
Dzīvesgājums
Prusts dzimis netālu no Parīzes slavena ārsta un bagātas, ļoti izglītotas ebrejietes ģimenē. Prusts intelektuāli attīstīts, bet slimīgs (no deviņu gadu vecuma viņš visu mūžu slimoja ar astmu). Pamazām viņš spiests dzīvot slēgtās telpās.
Pabeidzis Kondersjē liceju, Prusts iestājas Sorbonnas Universitātes juridiskajā fakultātē, bet par galveno viņa nodarbošanos jau tolaik kļūst literatūra, izstāžu, koncertu apmeklējumi, kā arī iesaistīšanās augstākās sabiedrības salonu dzīvē Senžermēnas priekšpilsētā. Te nevar arī neatzīmēt tā laika mākslinieciskas dzīves uzplaukuma atmosfēru Parīzē, kad attīstījās Prusta talants un kas stimulēja atsevišķu viņa literārā stila īpatnību formēšanos.
Kopš 19. gadsimta 70. gadiem ar vērienīgu cīņu pret akadēmismu uzstājas jauna mākslas forma - impresionisms, kura ietekme vērojama ne tikai glezniecībā, tēlniecībā, bet arī mūzikā un literatūrā. Lai arī Prusta jaunības gados impresionistu grupa bija jau izjukusi, tomēr impresionisti bija atstājuši mantojumā jaunajām gleznotāju paaudzēm savu krāsas un gaismas izpratni, nepārtrauktus jaunu formu un stila meklējumus. Un šī garīgās radošās aktivitātes atmosfēra izpaudās arī filozofijā. 1889. gadā tika publicēts pirmais Anrī Bergsona darbs "Vēstījums par apziņas tiešajiem datiem", bet 1897. gada iznāca "Atmiņa un matērija". Tie ir darbi, kuriem bija milzīga loma Marsela Prusta kā mākslinieka tapšanā, viņa stila un izpratnes par mākslu - kā vienīgās patiesās realitātes - veidošanā.
Pirmās publikācijas Prustam ir jau ļoti agri — kopš 1886. gada — kad viņam ir tikai piecpadsmit gadi. 10 gadus vēlāk, 1896. gadā iznāk pirmais nopietnais prozas krājums "Izpriecas un dienas" (Les plaisirs et les jours). Anatola Fransa priekšvārdā teikts, ka Prusts ir vērīgs portretētājs un tuvs tā laika Eiropas dekadences tendencēm. Viņš spējot atainot siltumnīcas atmosfēru, kas valda aristokrātiskajos salonos, paust slimīgu skaistumu un elegantas ciešanas. Tomēr krājums negūst panākumus.
1900. gadā viņš sāk vadīt augstāko aprindu hronikas nodaļu populārajā Parīzes laikrakstā Figaro, kur arī publicē literāri kritiskas esejas. 1904. gadā viņš pievēršas tulkojumiem, sagatavojot publicēšanai prerafaelītu teorētiķa Džona Raskina darbus estētikā. 8 gadus Prusts velta savam pirmajam romānam "Žaks Santeijs" (Jean Santeuil ), kas tā arī paliek nepabeigts un publicēts tikai 1954. gadā. Tajā jau parādās "Zudušo laiku meklējot" raksturīgās tēmas un tendence autobiogrāfisko materiālu pastarpināt mākslas tēlos.
Pēc abu vecāku nāves, pasliktinoties viņa veselības stāvoklim, viņš spiests dzīvot pilnīgā vientulībā. Prusts pilnīgi pievēršas literatūrai.
1919. gadā klajā nāk rakstu krājums "Atdarinājumi un sajaukumi", kurš sastāv no ļoti veiksmīgiem atdarinājumiem, stilizācijām un parodijām par tā laika un mazliet agrāk dzīvojušu autoru (Gonkūri, Balzaks, Flobērs u.c.) darbiem. Vēl jāpiemin eseja "Pret Sentbēvu" (Contre Saint-Beuve), ko Prusts bija sācis rakstīt 1908. gadā. Tajā viņš ir mēģinājis definēt literatūras un tās uzdevumu izpratni, kritiski vēršoties pret literatūras teorētiķa Sentbēva pieeju. Pēc Prusta domām, Sentbēva kļūda ir tā, ka viņš literāro darbu skatījis tiešā saistībā un sakarībā ar viņa dzīvi. Prusts iestājās par dzīves un literatūras nošķiršanu: autora darbs nav reducējams uz tā ārējā cilvēka aprakstu. Tāpat viņš akcentē principiālo patvaļīgās atmiņas ietekmi uz iztēli.
Pirmajai grāmatai vēl nebija panākumu ne pie kritiķiem, ne pie lasītājiem. Slavens Prusts kļuva pēc otrās grāmatas iznākšanas jau pēc Pirmā pasaules kara — 1919. gadā. Par šo grāmatu rakstnieks saņēma arī Gonkūra prēmiju. Pēc tam rakstniekam vairs bija atlikuši tikai trīs dzīves gadi un gandrīz visu šo laiku viņš pavadīja gultā nerimtīgi strādājot pie nākamajām romāna daļām.
Romānu darbība aptver laiku no 1870. gada līdz Pirmā pasaules kara beigām. Notikumi un raksturi tēloti caur stāstītāja (it kā autora dubultnieka) subjektīvo atmiņu prizmu. Varoņa (stāstītāja) iekšējās dzīves atklāsmē pirmo reizi franču prozā izmantota t. s. apziņas plūsmas metode; vēstījumā apvienoti dažādu literatūras virzienu (impresionisma, romantisma, klasicisma, reālisma) mākslinieciskā tēlojuma paņēmieni. Visa cikla galvenais vadmotīvs ir zudušā un iegūtā laika tēma, kas izpaužas visas romāna daļās.
2009. gada gripas pandēmija
2009. gada gripas pandēmija bija pasaules mēroga H1N1 gripas vīrusa (bieži tiek dēvēta par cūku gripu ) uzliesmojums, kas sāka izplatīties 2009. gada aprīlī. Atšķirībā no citiem šīs vīrusu uzliesmojumiem, saslimšana ar cūku gripu netika novērtota cilvēkiem, kas ir vecāki par 60 gadiem, tā bija neparasta un raksturīga iezīme tieši H1N1 grupas vīrusam. Ar šo vīrusu varēja saslimt arī veselīgi cilvēki, kas nelielai daļai pacientu izpaudās kā pneimonija.
Uzliesmojums sākās Verakrusā, Meksikā, vairākus mēnešus pirms inficēšanās ar vīrusu tika uzskatīta par epidēmiju. Meksikas valdība slēdza lielāko daļu Mehiko sabiedriskās un privātās iestādes, tā mēģinot ierobežot vīrusa izplatību, taču tas turpināja izplatīties visā pasaulē. Jūnijā Pasaules veselības organizācija un ASV slimību kontroles centrs pārtrauca inficēto cilvēku skaitīšanu un paziņoja, ka ir sākusies pandēmija.
Neskatoties uz to, ka uzliesmojums bieži tiek dēvēts par cūku gripu, ar to nevar inficēties ēdot cūkgaļu vai cūkgaļas produktus. Pašlaik ir 14 286 apstiprināti nāves gadījumi visā pasaulē. Tas ir visu valstu iestāžu iesniegtais oficiālais skaits, taču Pasaules veselības organizācija atzīst, ka kopējais mirušo skaits noteikti ir lielāks.
Pandēmija sāka samazināties 2009. gada novembrī un 2010. gada maijā saslimšanas gadījumu skaits strauji kritās. Pasaules veselības organizācijas ģenerāldirektors paziņoja, ka H1N1 pandēmija ir beigusies. Tāpat ģenerāldirektors atzīmēja, ka vīrusa sekas varēja būt vēl lielākas.
Terors
Terors var būt:
Kongresa bibliotēka
Kongresa bibliotēka (en) ir bibliotēka ASV, de facto ASV nacionālā bibliotēka, vecākā federālā kultūras institūcija visā valstī. Tā atrodas trīs ēkās Vašingtonā. Kongresa bibliotēka ir lielākā bibliotēka pasaulē pēc grāmatu skaita un plauktu lieluma.
Kalnu slēpošana 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
2010. gada Vankūveras ziemas olimpisko spēļu sacensības kalnu slēpošanā norisinājās no līdz  Vistleras slēpošanas kūrortā. Kopumā tika sadalīti 10 medaļu komplekti.
Programma
Sākuma, beigu laiki doti pēc Latvijas laika
Medaļu ieguvēji
=== Vīrieši ===
2000. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
'''Latvijas futbola Virslīgas 2000. gada sezona''' bija 26. Virslīgas sezona, kas sākās 2000. gada 8. aprīlī, bet noslēdzās 4. novembrī. Par Latvijas čempioniem devīto reizi pēc kārtas kļuva "Skonto", kas tuvākos sekotājus "Ventspili" apsteidza par 10 punktiem. Par čempionāta rezultatīvāko spēlētāju ar 17 gūtajiem vārtiem kļuva Vladimirs Koļesņičenko no "Skonto".
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti
Fennovoima
Fennovoima Oy ir Somijas elektroapgādes uzņēmums, kas ap 2024. gadu plāno sākt elektroenerģijas ražošanu Hanhikivi 1 atomelektrostacijā. Dibināts 2007. gadā. Galvenais birojs atrodas Helsinkos.
Īpašnieki
Fennovoima pieder uzņēmumam Voimaosakeyhtiö SF (66 %), kurā apvienojušies Somijas enerģētikas un rūpniecības uzņēmumi, un Krievijas valsts atomenerģētikas uzņēmuma Rosatom meitas uzņēmumam RAOS Voima Oy (34 %).