cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Einars Repše
Biedrība un partija "Latvijas attīstībai"
2013. gada sākumā biedrība publiskoja publiski rediģējamu valsts attīstības redzējumu internetā, kur ikviens interesents varēja piedalīties Latvijas nākotnes plānošanā. 2013. gada 15. decembrī no biedrības tika izveidota politiska partija "Latvijas attīstībai", kuras dibināšanas kongresā E. Repše tika ievēlēts par valdes priekšsēdētāju. 12. Saeimas vēlēšanās E. Repše bija saraksta līderis Vidzemes vēlēšanu apgabalā, taču partija nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu un, nepārvarot 5% barjeru, neiekļuva Saeimā. 2014. gadā par partijas valdes priekšsēdētāju kļuva Juris Pūce.
2020. gada 23. janvārī E. Repše sāka vadīt "Latvijas nākotnes forumu".
Apbalvojumi
Apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni un 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Privātā dzīve
E. Repše masu medijos savulaik tika asociēts ar ekscentriskiem vaļaspriekiem. Savulaik viņš aizrāvās ar lidaparātu būvēšanu un lidošanu. Šobrīd Einara brīvā laika aizraušanās ir māksla, zinātne un alpīnisms.
Su-27
Su-27 (ru, rūpnīcas kods T-10S; pēc NATO kodifikācijas: Flanker-B) ir Padomju Savienības Suhoja konstruktoru birojā izstrādāts ceturtās paaudzes virsskaņas smagais daudzmērķu iznīcinātājs, tā galvenie konstruktori dažādos laikos bija Naums Čerņakovs, Mihails Simonovs, Artjoms Kolčins un Aleksejs Kniševs.
Su-27 var lidot jebkādos laikapstākļos un paredzēts gaisa pārākuma iegūšanai. Lidmašīnu izmanto arī raķešu un bumbu triecieniem pret zemes mērķiem. Tas ir taktisko kodolieroču nesējs.
Vēsture
Pirmais prototipa lidojums notika 1977. gadā. 1982. gadā lidmašīna sāka ienākt aviācijas vienībās, tās ekspluatācija sākās 1985. gadā. 1990. gada 23. augustā šī lidmašīnu iekļāva PSRS bruņojumā.
2008. gadā Su-27 bija viena no galvenajām Krievijas gaisa spēku lidmašīnām, tās modifikācijas izmantoto Ukrainā, Indijā, Ķīnā un citās valstīs. Uz Su-27 bāzes ir izstrādāts arī liels kara lidmašīnu modifikāciju skaits.
Su-27 prototipa T-10 kabīne ir izstādīta apskatei Rīgas aviācijas muzejā.
Garkaklis
Garkaklis jeb garkakla pīle (Anas acuta) ir pīļu dzimtas (Anatidae) ūdensputns, kas pieder peldpīļu apakšdzimtai (Anatinae). Ģeogrāfisko variāciju nav. Garkaklis ir populārs medību putns.
Tuvākie radinieki Kergelēna garkaklis (Anas eatoni) un dzeltenknābja garkaklis (Anas georgica).
Izplatība
Garkaklis ir plaši izplatīta pīļu suga Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā. Gājputns, rudenī migrē uz dienvidiem, sasniedzot pat Āfrikas centrālo daļu. Eiropas populācijas ziemo Rietumeiropā, Vidusjūras, Melnās jūras, Kaspijas jūras reģionos un Āfrikā.
Latvijā
Latvijā garkaklis ir parasts caurceļotājs, bet rets ligzdotājs. Tas neligzdo katru vasaru, bet reizēm var būt līdz 20 pāriem. Pēdējos desmit gados to skaits ir samazinājies vairāk kā par 30%. Daži īpatņi Latvijā reizēm pārziemo.
Izskats
Garkaklis ir liela auguma pīle ar garu kaklu, tās ķermeņa garums tēviņam ir 59—76 cm, spārnu plētums 80—95 cm, svars 450—1360 grami. Mātītei ķermeņa garums ir 51—64 cm, svars 454—1135 g. Garkaklim ir gara, smaila aste, tādēļ daudzās valodās sugas nosaukums saistīts ar smailo asti. Arī zinātniskais nosaukums ir saistīts ar smailo asti. Latīņu vārdi anas acuta latviski nozīmē pīle ar smailu asti.
Pārošanās sezonā tēviņam ir riesta tērps. Tam ir šokolādes brūna galva, baltas krūtis un balta, šaura josla, kas vertikāli stiepjas uz augšu pa kakla sāniem. Tā augšdaļa un sāni ir pelēki, bet uz muguras, sākot ar plecu līniju, tam aug krāšņas, garas, pelēkas spalvas ar melnām centra līnijām. Pavēdere garkaklim ir dzelgana, kontrastējot ar melno astes apakšu. Astes centrālās spalvas ir daudz garākas kā pārējās, tās ir apmēram 10 cm garas. Garais knābis ir zilgans ar tumši brūnu virspusi, un kājas zilganpelēkas. Kad pārošanās beigusies, tēviņi maina apspalvojumu un kļūst līdzīgāki mātītēm, mazāk koši. Tiem izzūd arī baltā, košā kakla līnija, bet saglabājas muguras garās spalvas.
Mātīte ir raibi brūna ar vienkrāsainu, brūnganpelēku galvas apspalvojumu. Tā ir ne tikai mazāka augumā par tēviņu, bet arī tās aste ir mazāka, lai gan siluets ir labi atpazīstams, garš kakls, garš knābis un smaila aste. Jaunie putni izskatās līdzīgi mātītēm, bet to galvas ir gaišāk brūnas.
Garkaklis jūtas labi gan uz sauszemes, gan ūdenī. Tas spēj ļoti ātri lidot. Tā spārni atšķirībā no citām pīlēm ir novietoti nevis perpendikulāri pret ķermeni, bet nedaudz ieslīpi uz atpakaļu.
Uzvedība
Garkaklis mājo aizaugušu ezeru un dīķu krastos. Ziemas sezonā tas priekšroku dod atklātākai ainavai. Kad mazuļi ir izauguši, garkakļi kļūst ļoti sabiedriski putni. Tie parasti veido lielus barus, kas kopīgi barojas. Bars sajaucas arī ar citu sugu pīlēm. Migrācijas laikā barā var būt līdz 1000 putniem. Garkaklis ir aktīvs vakaros un nakts laikā, tādēļ dienas laikā tas parasti atpūšas.
Uz sauszemes, lai arī gaita ir samērā gāzelīga, garkaklis ir diezgan veikls gan ejot, gan skrienot. Tomēr visgraciozākais tas ir lidojumā. Tas spēj sasniegt ievērojamu ātrumu, tādējādi iegūstot iesauku — greihaunds debesīs. Kad beidzas pārošanās, tēviņi pamet pārošanās teritoriju un veido lielus tēviņu barus. Tiem mainās spalvas un nākamās 4 nedēļas tie nespēj lidot. Pēc tam tēviņi migrē uz ziemošanas vietām.
Garkakļu galvenie ienaidnieki ir lapsas un āpši, kā arī dažādi plēsīgie putni. Pieauguši garkakļi no sauszemes plēsējiem var aizbēgt aizlidojot, bet perējoša mātīte viegli var kļūt par plēsēja medījumu.
Barība
Kā jau visas peldpīles arī garkaklis barojoties nenirst. Tas iebāž galvu un kaklu zem ūdens, bet ķermenis kā pludiņš paliek ūdens virspusē. Tas parasti barojas seklos ūdeņos, meklējot dažādus ūdensaugus, sēklas, saknes un gumus ieskaitot. Ja ūdens dziļums ir līdz 30 cm, tad ar garo kaklu garkaklis spēj aizsniegt ūdenstilpes dibenu un uzlasīt barību no pašas apakšas. Piemēram, meža pīles tādā dziļumā ūdenstilpes dibenu aizsniegt nevar. Garkaklis reizēm tāpat kā citas pīļu ģints sugas ganās arī uz sauszemes, ēdot zāli, sēklas, graudus un saknes. Ligzdošanas laikā garkaklis pamatā pārtiek no bezmugurkaulniekiem, to skaitā dažādiem ūdens kukaiņiem, gliemjiem un vēžveidīgajiem.
Ligzdošana
Abi dzimumi dzimumbriedumu sasniedz apmēram 1 gada vecumā. Tēviņš riesta laikā pievērš mātītes uzmanību, peldot tai cieši blakus ar nolaistu galu, bet ar paceltu asti, un nepārtraukti svilpojot. Ja ap vienu mātīti sapulcējas vairāki tēviņi, tie dzenā mātīti, līdz ir palicis tikai viens tēviņš. Garkakļi pārojas ūdenī. Mātīte iegremdē savu ķermeni zemāk ūdenī, lai tēviņam būtu vieglāk uzkāpt tai mugurā. Pārošanās brīdī tas saķer mātītes muguras spalvas knābī. Pēc pārošanās tēviņš izslienas un svilpo.
Ligzdošana notiek laikā no aprīļa līdz jūnijam. Ligzda tiek būvēta uz zemes, sausā, biezi apaugušā vietā. Ligzda, salīdzinot ar citām pīļu sugām, var atrasties vistālāk no krasta. Tā ir sekla bedrīte, kas izkašāta zemē un izklāta ar augiem un dūnām. Dējumā ir 7—9 olas. Tās ir 55 x 38 mm un sver 45 gramus. Ja plēsēji izposta pirmo dējumu, mātīte sapārojas vēlreiz, bet ne vēlāk par jūlija beigām. Olas perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst 22—24 dienas. Pīlēni ir klāti ar pūkām, un jau pirmajā dienā māte tos ved uz tuvāko ūdenstilpi. Pīlēni barojas ar kukaiņiem, kas peld pa ūdens virsmu. Apspalvojums tiem izaug pēc 46—47 dienām, bet jaunie garkakļi joprojām uzturas mātes tuvumā, līdz tie ir pilnībā nobrieduši.
Izdzīvo apmēram 3/4 no mazuļiem, bet tikai puse sasniedz dzimumbriedumu. Visvecākais datētais garkaklis ir bijis 27 gadus vecs, bet garkakļu vidējais vecums tāpat kā meža pīlēm ir apmēram 2 gadi.
Ēro Bēks
Ēro Einars Bēks (fi; dzimis Helsinkos, Krievijas impērijā, tagad Somija, miris  Helsinkos, Somijā) bija Somijas šahists, starptautiskais meistars (1950) un starptautiskais lielmeistars šahā (1984), kā arī praktizējošs inženieris.
Biogrāfija
Bēks ir bijis vairākkārtējs Somijas čempions šahā (1930, 1934, 1935, 1936, 1946, 1963). 6 reizes pārstāvējis Somiju Pasaules šaha olimpiādēs (1935—1960), kurās uzvarējis gan Maksi Eivi (1950), gan Paulu Keresu (1952). Daudzu starptautisko turnīru dalībnieks, tostarp arī abu Ķemeru turnīru — 1937. gadā un 1939. gadā. 1946. gadā Ļeņingradas starptautiskajā turnīrā ieņēmis 2. vietu. 1947. gadā dalījis 1.—2. vietu zonālajā turnīrā Helsinkos, bet nākamajā gadā piedalījies starpzonu turnīrā Saltšobādenā, kur dalījis 11.—13. vietu. 1959. gadā Krakovas starptautiskajā turnīrā ieņēmis 2. vietu aiz Viktora Korčnoja.
1950. gadā kā vienam no pirmajiem starptautiskā šaha federācija FIDE piešķir Bēkam starptautiskā meistara nosaukumu, bet 1984. gadā apbalvo viņu arī ar starptautiskā lielmeistara goda nosaukumu. Bēks ir arī daudzu šaha mācību grāmatu autors somu valodā.
Algebra
Algebra (ar (‎al-gabr) — 'apvienošana') ir viena no matemātikas pamatnozarēm. Algebra ir zinātne par kopām ar operācijām, kas zināmā mērā analogas darbībām ar skaitļiem. Algebrisku sistēmu piemēri ir grupas, lauki, vektoru telpas, gredzeni, struktūras.
Vienkāršo algebru uzskata par būtisku pamatu jebkurai matemātikas pētīšanai, zinātnei vai inženierzinātnei, kā arī medicīnai un ekonomikai.
Vienkāršā algebra atšķiras no aritmētikas ar to, ka tajā izmantotas abstrakcijas, piemēram, skaitļus aizstājot ar burtiem — gan nezināmos, gan izmantojot dažādas pieņemtas vērtības. Piemēram, x+2=5, burts “x” ir nezināmais, bet, izmantojot pretēju darbību, var iegūt “x” vērtību: x=5-2; x=3. Izteiksmē E=mc2, apzīmējumi “E” un “m” ir mainīgie, bet apzīmējums “c” ir konstanta vērtība — gaismas ātrums vakuumā.
Algebra rada metodes, lai atrisinātu vienādojumus un izteiktu formulas, kas būtiski atvieglo matemātiskus aprēķinus.
Vārdu “algebra” izmanto arī citos veidos, piemēram, īpašā matemātisko objektu veidā abstraktajā algebrā, kur vārdu “algebra” izmanto lineārajā algebrā un topoloģija s algebrā.
Etimoloģija
Vārds “algebra” nāk no arābu valodas (لْجَبْرْ (‎al-gabr)). Vārds ienāca angļu valodā 15. gadsimtā no spāņu, itāļu vai viduslaiku latīņu valodas. Vārds “algebra” sākotnēji attiecās uz ķirurģiskām procedūrām. Pirmo reizi matemātikā šis vārds parādījās 16. gadsimtā.
Altāra Mī d
Mu Arae d ir citplanēta, kas atrodas 15,6 pc attālumā no Zemes Altāra zvaigznājā. Planēta riņķo ap zvaigzni Mu Arae vidēji 0,92 AU attālumā. Planētas orbītas ekscentricitāte ir 0,0666. 1 Gads uz planētas ilgst 310,547 Zemes dienas ilgi un tā sver 165,9 reizes vairāk par Zemi. Planētu atklāja 2006. gada 5.augustā.
Algebra
Etimoloģija
Algebras saknes sniedzas līdz senajiem babiloniešiem, kuri izstrādāja moderno aritmētisko sistēmu, ar kuras palīdzību viņi varēja veikt aprēķinus algoritmiskā veidā. Babilonieši izstrādāja formulas, lai atrastu risinājumu problēmām, kuras šodien risina izmantojot lineāros vienādojumus, kvadrātvienādojumus un nenoteiktos lineāros vienādojumus. Turpretī lielākā daļa ēģiptiešu šajā laikmetā, kā arī vienu gadu tūkstoti pirms mūsu ēras Grieķijas un Ķīnas matemātikā, šādus vienādojumus risināja ar ģeometrijas metodēm.
Altāra Mī d
Ieraugot planētas orbitālos parametrus, varētu domāt, ka tās hipotētiskie Zemes lieluma pavadoņi ir dzīvībai nedaudz par karstiem, bet patiesībā tā tas ir — uz hipotētiskajiem Zemes lieluma pavadoņiem ir tikpat karsts, kā somu pirtī, jo zvaigzne Mu Arae ir Saulei līdzīga.
Ja mūsu planēta kā pavadonis riņķotu ap šo milzīgo, Jupiteram līdzīgo planētu, tad mūsu planēta būtu pārvērtusies par gigantisku saunas kabīni, kurā valdītu 4 gadalaiki – ziemā termometrs uz mūsu planētas rādītu +60 °C, bet vasarā karstums sasniegtu +83 °C.
Algebra
Etimoloģija
Līdz Platona laikam, grieķu matemātiķi bija ieviesuši lielas pārmaiņas. Grieķi radīja ģeometrisko algebru, kurā termini bija apskatīti no ģeometrisko priekšmetu puses, parasti līnijas, kuras bija asociētas ar burtiem.
Dāvids Gamezardašvili
Spēles (vārti) Latvijas futbola Virslīgā: 2005 - 1(0), 2007 - 25(1), 2008 - 23(4), 2009 - 28(3)
Algebra
Etimoloģija
Diofants (3. gs.m.ē.) bija Aleksandrijas grieķu matemātiķis un autors sēriju grāmatām — “Aritmētika”. Šie teksti skaidroja, kā risināt algebriskus vienādojumus, un tajā skaidroti jēdzieni, sākot no skaitļu teorijas līdz Diofanta vienādojuma modernajam jēdzienam.
Persiešu matemātiķis Muhamads ibn Musa Al-Horezmī (780—850) sarakstīja grāmatu “Īsa pamācība rēķināšanā, izmantojot līdzsvarošanu un pabeigšanu”, kurā aprakstīja algebru kā matemātikas mācību, kas ir neatkarīga no ģeometrijas un aritmētikas.
Al-Horezmī ieguldījums bija nozīmīgs. Viņš atrisināja lineāros un kvadrātvienādojumus bez algebriskiem simboliem, negatīviem skaitļiem vai nulles, tādējādi viņam bija jāatšķir vairāki vienādojuma veidi.
Kontekstā, kur algebra ir identificēta ar vienādojumu teoriju, grieķu matemātiķis Diofants bija labi zināms kā “algebras tēvs”, taču pēdējā laikā notiek diskusijas par to, vai Al-Horezmī, kurš atklāja algebras mācību, nav pelnījis šo titulu. Tie, kuri atbalsta Diofantu, uzskata, ka algebru atklāja aritmētika, kura ir mazliet elementārāka nekā algebra. Toties tie, kuri atbalsta Al-Horezmī, norāda, ka viņš ieviesa samazināšanas un saīsināšanas metodi. Termins “algebra” sākotnēji attiecās uz to, ka viņš deva izsmeļošu kvadrātvienādojuma risināšanas izskaidrojumu, izmantojot ģeometriskos pierādījumus, vienlaikus uztverot algebru kā neatkarīgu mācību.
Persiešu matemātiķis Omars Haijāms, kuru uzskata par algebriskās ģeometrijas dibinātāju, atklāja vispārīgo kubisko vienādojumu ģeometrisko risinājumu. Viņa grāmata “Traktāts par algebras problēmu demonstrēšanu” (1070), kura ietver algebras principus, ir daļa no persiešu matemātiķu atklājumiem, ar kuriem tika iepazīstināta Eiropa. Vēl cits persiešu matemātiķis Šarafs Al-Dīns Al-Tusī radīja algebriskus un skaitliskus risinājumus dažādiem kubiskiem vienādojumiem. Viņš arī uzlaboja funkcijas jēdzienu. Indiešu matemātiķi Mahavira un Baskara II, persiešu matemātiķis Al-Harajī un ķīniešu matemātiķis Žu Šijie risināja dažādus trešās kārtas, ceturtās kārtas un augstākas kārtas polinomu vienādojumus, izmantojot skaitliskās metodes.
13. gadsimtā - pašā atmodas sākumā - Fibonači pārstāvēja Eiropas algebru, parādot trešās kārtas vienādojuma risināšanu. Tā kā islāma pasaule samazinājās, eiropiešu pasaule auga, tādēļ algebra Eiropā turpināja attīstīties.
Algebras vēsture
Itāļu matemātiķis Džerolamo Kordano publicēja risinājumus vienādojumiem savā grāmatā “Par smalkām lietām”, 1545.gadā. 16. gadsimta beigās Fransuā Vjeta darbs par jauno algebru bija svarīgs solis pretī modernajai algebrai.
Vēl viens galvenais notikums turpmākajā algebras attīstībā bija vispārējā algebriskā kvadrātvienadojuma un piektās pakāpes vienādojuma risināšanas attīstība 16. gadsimta vidū.
Japāņu matemātiķis Seki Kāva attīstīja noteicēja ideju 17. gadsimtā, bet 10 gadus vēlāk neatkarīgi Gotfrīds Leibnics izmantoja matricas, lai atrisinātu sinhronus lineāros vienādojumus.
Gabriels Krāmers arī veica darbus saistībā ar matricām un noteicējiem 18. gadsimtā.
Jozefs — Luiss Langranžs pētīja permutācijas savā zinātniskajā darbā 1770. gadā. Lai risinātu algebriskus vienādojumus, viņš radīja Langranža teorēmu.
Pauls Rufīnī bija pirmais, kurš radīja permutācijas grupas teorijai un tāpat kā viņa priekšteči, viņš meklēja risinājumus algebriskiem vienādojumiem.
Abstraktā algebra tika ieviesta 19. gadsimtā, atvasināta no vienādojumu risināšanas, sākotnēji pievēršot uzmanību Galuā teorijai.
Georgs Pīkots bija aksonometriskās domāšanas dibinātājs aritmētikā un algebrā.
Augusts De Morgans atklāja saistību algebru.
Josiahs Vilards Gibs apskatīja vektoru algebru trīs dimensiju telpā un Arturs Keilijs radīja algebru matricas.
Algebra kā viena matemātikas nozare
Algebra iesākās ar aprēķināšanu, kur skaitļus aizstāj ar burtiem. Tādējādi izveidojot visparīgos vienādojumus, kā piemēram, kvadrātvienādojumu: ax2+bx+c=0
a, b, c var būt jebkurš skaitlis, izņemot 0, lai apmierinātu vienādojumu un varētu aprēķināt x vērtības jeb vienādojuma saknes.
Vēsturiskā un pašreizējā mācīšanā, algebras mācība sākas ar vienādojumu risināšanu. Tādi vispārīgie jautājumi kā: Šie jautājumi noved līdz ideju formai, struktūrai un simetrija i. Šis rezultāts atļauj algebrai paplašināties arī bez skaitliska priekšmeta — kā vektori, matricas un polinomi. Šīs skaitliskās struktūras īpašības tika nodalītas, lai noteiktu algebriskas uzbūves, tādas kā grupas, riņķi un laukumi.
Pirms 16.gadsimta, matemātiķi tika iedalīti tikai divās apakšnozarēs — aritmētiskajā un ģeometriskajā.
Mūsdienās algebra ir izaugusi un attīstījusies tā, ka tajā ietilpst daudzas matemātikas nozares.
Enhanced Data Rates for GSM Evolution
Enhanced Data Rates for GSM Evolution (EDGE) ir GSM modulāciju un kodēšanas shēmu sistēma. EDGE mēdz dēvēt arī par EGPRS, jo to izmanto GSM pakešu servisam - GPRS ar nolūku salāgot radio kanāla kvalitāti un datu plūsmas ātrumu. Tā kā EDGE ir GPRS uzlabojums, visi EDGE mobilie telefoni atbalsta arī GPRS. EDGE ir 3GPP standartizēta kā GSM tehnoloģija.
Kodēšanas shēmas
Kā zināms, radio uztveršanas apstākļi var būt ļoti dažādi un tie var mainīties vienas datu sesijas laikā. Ja radio kanāla kvalitāte ir zema - ir daudz traucējumi vai interference uztvertajam un demodulētajam ciparu signālam var būt daudz kļūdainu bitu. Lai atrastu un izlabotu kļūdainos bitus, kļūdu labošanas algoritmam ir vajadzīga papildus informācija - informācijas virsdaudzums, jeb redundance. Jo sliktāks radiokanāls, jo lielāks virsdaudzums ir vajadzīgs. Šim nolūkam EDGE, atkarībā no kļūdu daudzuma, tiek izmantotas vairākas kodēšanas shēmas. Jo lielāks virsdaudzums ir jāpievieno derīgajam signālam, jo mazāks derīgās informācijas daudzums var tikt pārraidīts attiecīgajā laika sprīdī.
EDGE modulācija
EDGE tiek izmantoti divi modulācijas veidi - GMSK un 8PSK. EDGE datu sesija vienmēr tiek sākta ar GMSK modulāciju. Labos radio uztveršanas apstākļos kļūdu ir tik maz ka ir racionāli GMSK modulācijas vietā izmantot 8PSK modulāciju un iegūt lielāku datu pārraides ātrumu.
EDGE modulāciju un kodējumu shēmas (MCS)
Protams, nav racionāli pielietot modulācijas un kodēšanas shēmas izolēti, nav arī racionāli piemēram pielietot 8PSK modulāciju, bet vislielāko virsdaudzumu. EDGE ir izveidotas deviņas kodēšanas un modulācijas kombinācijas. Tās ir sanumurētas no traucējumnoturīgākās, bet lēnākās uz ātrāko, bet traucējumjūtīgāko.
Tā kā datu sesiju uzsākot, radio kanāla kvalitāte nav zināma, sesija vienmēr tiek uzsākta ar MCS-1 un tad pakāpeniski MCS tiek palielināta. No abonenta viedokļa tas izskatās kā "ieskriešanās" kad lejupielādes sākumā ātrums ir mazs un pēc tam tas pakāpeniski palielinās. Savukārt, radio apstākļiem pasliktinoties, pārraide pakāpeniski tiek pārslēgta uz zemāku MCS.
Asociativitāte
Matemātikā asociativitāte ir īpašība, kas var piemist binārai operācijai. Asociativitāte ir viena no grupas aksiomām. Intuitīvi asociativitāte nozīmē to, ka izteiksmes vērtība nav atkarīga no tā, kā saliek iekavas. To, cik lielā mērā operācija ir asociatīva, raksturo asociators.
Ja izteiksmē vairākas reizes pēc kārtas parādās viena un tā pati asociatīva binārā operācija (piemēram, saskaitīšana vai reizināšana), tad izteiksmes vērtība nav atkarīga no šo operāciju izpildes secības, tāpēc iekavas parasti neliek. Piemēram, Taču šāda īpašība nav spēkā, ja izteiksmē ir dažādas asociatīvas binārās operācijas. Piemēram, jo kreisā puse ir vienāda ar 3 · 3 = 9, bet labā — ar 1 + 6 = 7.
Asociativitātei līdzīga īpašība ir komutativitāte. Komutativitāte nozīmē to, ka operācijas argumentu secībai nav nozīmes (nevis operāciju izpildes secībai).
Definīcija
Bināru operāciju "" kopā S sauc par asociatīvu, ja jebkuriem trijiem kopas S elementiem x, y, z izpildās īpašība (x y)  z = x  (y  z). Formāli to pieraksta šādi: kur "∀" ir universālkvantors (lasa kā "visiem") un "∈" apzīmē piederību kopai (lasa kā "pieder").
Otrais karagājiens uz Ugauniju (1209)
Otrais karagājiens uz Ugauniju notika 1209./1210. gada ziemā pēc iepriekšējā pamiera līguma izbeigšanās. Pēc Zobenbrāļu ordeņa Cēsu pils pārvaldnieka Bertolda aicinājuma viņa sabiedrotie Sotekles Rūsiņš un Autines leti kopā ar Bertoldam pakļautajiem vendu karavīriem devās uz Ugauniju, kur izpostīja ugauņu ciemus un sagrāba daudz kara laupījuma un gūstekņu.
Pēc Turaidas līvu pieprasījuma bīskaps Alberts nosūtīja priesteri Alebrandu uz Ugauniju vest miera sarunas, bet priesteris sāka sprediķot kristīgo mācību un ugauņi viņu padzina. Tomēr ugauņu sūtņi ieradās uz miera sarunām Turaidā, kur tika noslēgts miera līgums starp ugauņiem un bīskapam pakļautajiem līviem un letiem. Zobenbrāļu ordeņa sabiedrotie leti atteicās slēgt miera līgumu un gatavojās nākamajam karagājienam
Protejs
Protejs var būt:
Ģimenes politika
Ģimenes politika ir sociālās politikas sastāvdaļa, kas cieši saistīta ar demogrāfijas politiku. Ģimenes politikas galvenie uzdevumi saistās ar stipras un stabilas ģimenes veidošanu, apzinātas demogrāfiskās situācijas uzlabošanu un nelabvēlīgo sociālo parādību mazināšanu. Ģimenes politika ir valsts institūciju speciāli iniciēti lēmumi un darbība attiecībā uz ģimeni. Gan ģimenes politika, gan demogrāfijas politika ir pasākumu kopums nolūkā sasniegt vēlamo stāvokli, apzināti mainot demogrāfiskos procesus, to virzību un struktūru. Ģimenes politikas mērķi, salīdzinājumā ar demogrāfijas politiku galvenokārt ir konkrētāki, šaurāki un galvenokārt attiecināmi uz ģimenisko vērtību un saišu stiprināšanu.
Katra valsts pati izvēlas, kādā veidā tā realizē ģimenes politiku attiecībā pret bērnu aprūpi, dzimstības veicināšanu un sieviešu nodarbinātību. Šo valstu izvēli ietekmē: 1) valstu politikas veidošanās vēsturiskais konteksts, tradīcijas; 2) valstu politisko līderu un partiju izvirzītie mēŗki, ko vēlas sasniegt ar ģimenes politikas realizāciju.
Saskaņā ar dāņu pētnieka G. Espinga-Andersena piedāvājumu tradicionāli ir uzsvērtas trīs sociālās drošības sistēmas: konservatīvā, liberālā un sociāldemokrātiskā. G. Espings-Andersens savā 1990. gada darbā „Kapitālisma labklājības trīs pasaules” valstu sistēmas ir grupējis, pamatojoties uz valsts un brīvā tirgus attiecībām, noslāņošanos (stratifikāciju), pilsoņu sociālajām tiesībām un dekomodifikāciju jeb veidu, kā valstu politikas sistēmas atbrīvo vai neatbrīvo savus pilsoņus no tirgus attiecību atkarības. Pētījumi pierāda, ka šī klasifikācija kļūst dalītāka, ja tiek salīdzināta, balstoties uz ģimenes politikas, bērnu aprūpes politikas un dzimumu līdztiesības politikas salīdzinājumu.
G. Espings-Andersens savā 1999. gada darbā „Pēcindustriālo ekonomiku sociālie pamati piekrīt feministu kritikai un ievieš divus jaunus kritērijus: ģimenizācija jeb familizācija un deģimenizācija jeb defamilizācija, pēc kuriem dalīt valstis un valstu ģimenes politikas. Familizācija ietver sistēmu, kurā valsts politika atbalsta pieņēmumu, ka ģimenei pašai ir jāspēj parūpēties par saviem ģimenes locekļiem. Familizāciju spēcīgi ietekmē Romas Katoļu Baznīcas principi un tieši subsidiaritātes princips, kas uzskata, ka ne valsts, ne pašvaldība nedrīkst ietekmēt ģimenes pašas autonomiju un atbildību. Savukārt defamilizācija notiek tad, kad ģimenes atbildība un nodrošinājums tiek atvieglots vai nu ar tirgus, vai labklājības valsts palīdzību. Izmērāmie kritēriji ir: valsts izdevumi, kas tiek tērēti ģimeņu atbalstam; bērnu, kas jaunāki par 3 gadiem, daudzums aprūpes iestādēs; veco ļaužu daudzums, kuri saņem mājas aprūpi. Turpmāk darbā tiks apskatīta sociālā un ģimenes politika saskaņā ar abiem (1990. g. un 1999. g.) G. Espinga-Andersena darbiem un tajos piedāvāto triju kategoriju dalījumu un familizācijas, defamilizācijas pakāpes noteikšanu.
Konservatīvā ģimenes politika
Saskaņā ar Espingu-Andersenu, konservatīvā sociālā politika ir visvecākā un tās saknes meklējamas pirmsindustriālajā laikā, feodālismā. Konservatīvisma ideoloģijas pamatā ir uzskats, ka tirgus attiecības ir morāli degradējošas, sociāli kropļojošas, norobežojošas. Indivīdi nav domāti tam, lai sacenstos vai konkurētu, bet uzticētu savas intereses atzītai autoritātei un vadošajām institūcijām. Konservatīvisms uzskata, ka tirgum nav nozīmes un algotam darbam ir tikai margināla nozīme cilvēka labklājībai.
Šim modelim raksturīga atsevišķu privilēģiju piešķiršana konkrētām profesiju jeb amatu grupām, piemēram, ierēdniecībai. Šis modelis balstās uz familizāciju, tradicionālu, feminisma izpratnē patriarhālu ģimenes formu saglabāšanu, kurā ģimene ir labklājības nodrošinātājs.
Patriarhālā jeb tradicionālā ģimene izveidojās modernisma sākuma periodā 19. gs. vidū un bija dominējošā forma līdz pat 20. gs. 60. gadiem. Šajā laika periodā vīrietim sieva nebija partnere saimniekošanā, kas nodrošināja iztiku, kā tas bija pirmsindustriālajā sabiedrībā; sieva un ģimene veidoja vidi, kur vīrietis pavadīja laiku ārpus savas darba vietas. 19. gs. gaitā šis modelis ietekmēja turīgāko pilsētas vidusslāni, kā arī lomu dalījumu zemnieku saimniecībās.
K. Ulmaņa autoritārais režīms veidoja sievietes tēlu konservatīvā feminisma stilā, uzsverot, ka jāpalielina ģimenes prestižs, jāpierāda, ka tradicionālās lomas katram ir piemērotas, tikai tām jābūt vienlīdz augstu vērtētām. Režīms praktizēja vīriešu algu aizvietošanu ar ģimenes algām, tādējādi veicinot sieviešu noturēšanu mājās. Maksājot vidusšķiras vīriešiem ģimenes piemaksas, režīms centās panākt, lai sievietes nestrādātu algotu darbu, bet čakli rosītos mājsaimniecībās. Strādnieces arī vēlējās nestrādāt un saņemt šādas piemaksas, taču viņu vīri šādas piemaksas nesaņēma, vēlāk saņēma lauksaimniecībā strādājošie. Režīms īstenoja vairākas prasības, par kurām politiski aktīvās sievietes cīnījās parlamentārās demokrātijas laikā; piemēram, 1937. gadā sāka tiesāt un sodīt alimentu nemaksātājus. Salīdzinot ar citām valstīm, K. Ulmaņa režīmu sieviešu jautājumā varētu raksturot kā konservatīvu, tomēr ar liberālām šķautnēm. Tā varēja būt rēķināšanās ar realitāti, pragmatisks aprēķins, jo — ko varēja atļauties Vācija, nevarēja Latvija. Latvijai bija pirmā vieta strādājošo sieviešu ziņā (56%), turpretim Vācijā — 35%. Kā iemesls tam tiek minēts posta un kara sekas.
Hitlera režīms II Pasaules kara gados Latvijā savā propagandā sieviešu emancipāciju ierindoja „boļševiku nejēdzību kategorijā”. Sieviete — māte, ģimenes pavarda sargātāja — bija nozīmīga kategorija nacisma ideoloģijas sistēmā, jo tikai uz viņu gūlās atbildība par āriešu rases evolūciju un veselību.
Komunistiskais J. Staļina režīms ienesa jaunu pagriezienu ģimenes politikā, kas turpinājās arī pēckara Latvijā. Divdesmito gadu komunistiskās partijas politikas sekas bija augstais abortu skaits, mazas ģimenes, zema dzimstība, jo sievietes nevarēja izturēt pieaugošās prasības, atbalsta trūkumu. Valdošā vara nobijās par strādnieku šķiras izzušanu, darbaspēka trūkumu. Tādēļ bērnu dzemdēšana un audzināšana kļuva par sievietes atbildību valsts priekšā. J. Staļins sacīja: „Padomju sievietei ir tādas pašas tiesības kā vīrietim, taču tās neatbrīvo viņu no brīnišķīgajiem mātes pienākumiem.
Dienvidvalstīs situācija ir līdzīga. Ģimenes atbalsta politikas mērķis ir veicināt bērnu aprūpi ģimenē, nevis darba un aprūpes savietojamību. Radikālā familizācijas pakāpe izpaužas šādi: 1) bērnu aprūpes iestādes bērniem līdz 3 gadiem nav pieejamas, arī vecumā no 3 līdz 6 gadiem bērnu aprūpes iestādes ir pieejamas tikai Itālijā, Portugālē (no 5 gadiem), taču šie pakalpojumi ir dārgi. Spānijā un Grieķijā bērni tiek aprūpēti ģimenēs līdz skolas vecumam, 2) bērnu kopšanas atvaļinājums tiek piešķirts, darba vieta saglabāta, bet atvaļinājums netiek apmaksāts. Ģimenes valsts pabalsti ir zemi. Portugāle ir vienīgā valsts, kura pieļauj, ka bērnu kopšanas atvaļinājumu var izmantot arī bērna vecvecāki. Ģimenes valsts politika jaunās ģimenes ar bērniem pakļauj riskam zaudēt darbu un nonākt nabadzībā. Rezultāts atspoguļojas zemajos dzimstības rādītājos.
Citāda situācija ir franciski runājošajās kontinentālās Eiropas konservatīvajās zemēs — Francijā un Beļģijā. Tajās izpaužas mērena defamilizācijas pakāpe. Abas valstis piedāvā ģimenes politiku, kas atbalsta mātes nodarbinātību. Abās valstīs ir attīstīts bērnudārzu tīkls, kuru finansē pašvaldības un valsts. Francijā bērnudārzu aprūpe ir pieejama no 2 gadiem, Beļģijā — no 2.5 gadiem. Taču Francijā piedāvā arī citas valsts finansētas aprūpes iespējas, piemēram, apmaksātu reģistrētu aukļu pakalpojumus, kas palīdz veikt aprūpi mājās. Arī Beļģija piedāvā līdzīgas iespējas, tikai daļēji privāti finansētas, daļēji valsts.
Liberālā ģimenes politika
Liberālās sociālās politikas sistēmā valsts atbalsts ir minimāls, tā iejaucas tikai absolūtā cilvēka krīzes situācijā. Liberālās sistēmas pamatpieņēmums ir tāds, ka tirgus ir visuvarens, pašregulējošs, iekļaujošs. Tas sniedz visiem, kas to vēlas, darba iespējas un ienākumus, saskaņā ar kuriem jebkurš var parūpēties par savu labklājību. Liberālismā indivīds, lai nodrošinātos pret negadījumiem, darba zaudējumu, veselības problēmām, vecumu, iegulda daļu savu līdzekļu privātajos apdrošināšanas fondos, kas arī ir daļa no tirgus. Nabadzība, nedrošība, bezpalīdzība nav sistēmas vaina, bet sekas indivīda neveiksmei vai tuvredzībai. Tādos gadījumos indivīds ir spiests vērsties tādās pirmskapitālisma institūcijās kā ģimene, baznīca, kopiena, labdarības organizācijas, kas darbojas atbilstoši brīvprātības principam. Šis modelis ir izplatīts anglosakšu zemēs — ASV un Lielbritānijā, Īrijā, kā arī Holandē. Šajā modelī centrālās valdības sociālā palīdzība tiek aprēķināta un sadalīta atbilstoši ienākumu deklarācijām. Neoliberālismam raksturīga paļaušanās uz tirgus ekonomiku un indivīdu, sociālie jautājumi risināmi uz indivīda un pašpalīdzības pamatiem. Savukārt neokonservatīvismam raksturīga atgriešanās pie tradicionālajām vērtībām — ģimenes, reliģijas, valsts, disciplīnas, sociālās stabilitātes.
Liberālajās valstīs arī ir mērena familizācijas pakāpe: 1) bērnu kopšanas atvaļinājums tiek piešķirts, bet nav apmaksāts. Sievietēm ir tiesības strādāt daļēji apmaksātu darbu; 2) bērnu aprūpes pakalpojumi liberālajās valstīs, tāpat kā konservatīvajās valstīs, tiek piedāvāti kā nepilna laika pakalpojumi ģimenes aprūpes papildināšanai, nevis aizstāšanai un tikai bērniem no 3 gadu vecuma. Lielbritānijā un Īrijā bērnu aprūpes institūcijas ir privātas organizācijas vai nevalstiskajam sektoram piederošas, gan dārgas, gan lētas, balstītas brīvprātīgajā darbā.
Sociāldemokrātiskā ģimenes politika
Sociāldemokrātiskajā sociālajā politikā indivīds atsakās no kontroles pār daļu savas algas, nodokļu veidā uzticot tos valstij, tādējādi samazinot savu atkarību no tirgus un no darba devēja un saņemot to atpakaļ kā konkrētus sociālos labumus nepieciešamības gadījumā. Šī sistēma nebija populāra līdz I Pasaules karam, jo tika uzskatīts, ka tā apmierina tikai strādniecības vajadzības, ar kurām liberālisms un konservatīvisms netika galā, bet nav nepieciešams vidusslānim. Pēc I Pasaules kara sociālisti sociālajā politikā tiecās nodrošināt indivīdu ar pamatvajadzībām (pensiju, slimības pabalstu, veselības aprūpi, negadījumiem, bezdarbu), lai mazinātu nabadzību, nevis pilnībā apstādinātu tirgus ekonomiku. Vēlāk sociālā politika tika paplašināta ar vēl diviem mērķiem: 1) tiesības saņemt pakalpojumus, kas sniedzas pāri pamatvajadzību apmierināšanai, 2) sociālo labumu un ienākumu nodrošināšana atbilstoši vidējam dzīves līmenim valstī. Galvenais izaicinājums šajā sistēmā — panākt, lai sistēmas lietotāja dzīves līmenis nesamazinātos arī ilgākā laika posmā. Sociālistiskās sistēmas mērķis ir mazināt atkarību no tirgus ekonomikas, neaizstāt to ar atkarību no ģimenes, morāles, autoritātes, bet veidot individuālu atkarību no institūcijām, kas administrē algas daļu. Šī modeļa pamatā ir pieņēmums par visu pilsoņu līdzvērtīgām tiesībām, neatkarīgi no vajadzībām vai darba ieguldījuma. Tajā sociālais atbalsts tiek sniegts atkarībā no tā, vai un cik ilgi indivīds bijis konkrētās valsts pilsonis. Šis modelis raksturīgs Skandināvijas valstīm. Šajā modelī raksturīgi universālie pabalsti. Ģimenes politikas gadījumā pabalsts var būt vienīgi par to, ka ir bērns un par katru bērnu ģimenē, neatkarīgi no ģimenes ienākumiem vai apdrošināšanas stāža. Plaši attīstīts sociālo pakalpojumu tīkls rada defamilizācijas sistēmu, kurā ģimenes ieguldījums labklājībā ir minimāls.
20. gs. beigās sabrūkot Padomju Savienībai, Austrumeiropas, Centrāleiropas, Baltijas valstīm un Krievijai bija jāatrod līdzsvars starp, pirmkārt, konservatīvu korporatīvu sociālās apdrošināšanas modeli, kas balstīts iepriekšējā režīma nodarbinātības modelī, kurā visi sociālās drošības labumi pienākas tiem, kam ir ieraksts darba grāmatiņā, un, otrkārt, starptautisko institūciju rekomendētajām un vietējo neoliberāļu ieviestajām reformām, saskaņā ar kurām visi sociālie labumi ir minimāli un tiek visnabadzīgākajiem. Rezultātā reziduāls, uz nabadzīgāko mērķauditoriju vērsts sociālās atbalsta sistēmas modelis ir izveidojies Čehijā, Bulgārijā, Polijā, Slovākijā. Sociālās apdrošināšanas modelis un universālo pabalstu sistēmas hibrīds ir izveidojies Ungārijā, Latvijā, Igaunijā, Rumānijā un Slovēnijā.
Ekvadoras prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Ekvadoras prezidenti kopš 1830. gada, kad tā ieguva neatkarību noLielās Kolumbijas.
Braiena krasts
Braiena krasts ir Elsvērta Zemes piekrastes daļa Belinshauzena jūras dienvidos Rietumantarktīdā starp Pfrognera ragu Flečera pussalā un Ridberga pussalas ziemeļu galu. Austrumos robežojas ar Ingliša krastu, rietumos — ar Eitsa krastu. Krasta kopējais garums ir ap 350 km. Krasta līnija stipri izrobota, vairākas izvirzītas pussalas. Krasta rietumdaļā starp Flečera un Elisona pussalām izvietojies Vineiba šelfa ledājs. Austrumu daļā ap 45 km garais un līdz 85 km platais Eltanina līcis.
Krasta austrumu galu atklāja no gaisa ASV 1939.—1941. gadu ekspedīcijas un Finna Ronnes 1947./1948. gada ekspedīcija. Visu krastu nokartēja USGS no 1961.—1967. gadu aerofotomateriāliem un nosauca par Džordža Braiena krastu (George Bryan Coast) par godu ASV Kara flotes hidrogrāfam admirālim Džordžam Braienam (George S. Bryan). Vēlāk nosaukums tika saīsināts par Braiena krastu.
Ugija
Mauritānijas ugija (, starptautiskais apzīmējums MRO) ir Mauritānijas naudas vienība. Viena ugija ir vienāda ar piecām humsamām.
Vilsona teorēma
Vilsona teorēma ir teorēma, kas ļauj noteikt vai naturāls skaitlis n ir pirmskaitlis, zinot kādu (n - 1)! dalāmības īpašību. Teorēma ir šāda: naturāls skaitlis n > 1 ir pirmskaitlis tad un tikai tad, kad dalās ar n.
Vēsture
Šo teorēmu 1770. gadā publicēja Varings, kaut arī to jau zināja Leibnics. 1773. gadā to pierādīja Lagranžs.
Radio TEV
RADIO TEV ir informatīvi izklaidējoša radiostacija, kuras auditorija ir vecumā no 20 līdz 38 gadiem. Radio atskaņo klausītājiem jau labi zināmas dziesmas, kā arī jaunākos hitus. Ziņu izlaidumos reizi stundā tiek apskatītas aktualitātes Rīgā, Latvijā un citviet pasaulē.
Līdz šis bija Radio Valmiera, kas sākotnēji bija pilsētas radio, kurš vēstīja par aktualitātēm un notikumiem Valmierā. Laika gaitā radio kļuva par nacionālas nozīmes radio. Šobrīd stacija mainījusi nosaukumu uz RADIO TEV un ir pieejama vismaz 60% Latvijas iedzīvotāju.
Jūlijs Ķīlītis
Jūlijs Johans Ķīlītis ( — ) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks.
Biogrāfija
Dzimis Slokā. Dienesta gaitas uzsācis Latvijas armijas 4. Valmieras kājnieku pulkā. 1927. gada 17. novembrī ieguvis virsleitnanta pakāpi, skaitot no 1. septembra. 1939. gada 18. februārī 4. Valmieras kājnieku pulka 20 gadu svētkos apbalvots ar V šķiras Viestura ordeni. 1939. g. 29. decembrī J. Ķīlītis kapteiņa pakāpē pabeidza Augstāko kara skolu. Tas bija pēdējais virsnieku izlaidums skolā, jo jau 1940. gada vasarā Augstākā kara skola tika likvidēta.
Kopš 1943. gada dienēja Latviešu leģionā. No 1943. gada 25. aprīļa līdz 1944. gada 7. aprīlim Ķīlītis bija 15. latviešu SS brīvprātīgo divīzijas 34. (5.) latviešu kājnieku pulka adjutants. No 1944. gada 7. aprīļa viņu iecēla par šī pulka I bataljona komandieri. 1944. gada 1. jūnijā paaugstināts par šturmbannfīreru jeb majoru. 1945. gada 7. februārī uz laiku līdz 21. februārim komandēja 34. (5.) latviešu kājnieku pulku. Pēc tam komandēts uz 15. latviešu SS brīvprātīgo divīzijas štābu. No 24. februāra Ķīlītis atbildēja par 15. latviešu SS brīvprātīgo divīzijas aizmugures vienībām. No 27. marta līdz 19. aprīlim 33. (4.) latviešu kājnieku pulka II bataljona komandieris. No 19. līdz 27. aprīlim bija šī bataljona komandiera vietas izpildītājs.
Latviešu leģionā apbalvots ar Dzelzs krusta I un II šķiras ordeņiem un Tuvcīņas nozīmi. Izvedis savu pulku no Sarkanās armijas ieņemtā apgabala, lai padotos gūstā. Bija viens no Daugavas Vanagu dibinātājiem. Pēc atlaišanas no karagūstekņu nometnes devies pie ģimenes uz Vāciju. Vēlāk kopā ar ģimeni izceļojis uz Apvienoto Karalisti. 1956. gadā iznāca Ķīlīša atmiņas par cīņu gaitām Latviešu leģionā "Es kaŗā aiziedams... Mani raksturīgākie piedzīvojumi Otrā pasaules karā". 1961. gadā, 58 gadu vecumā, miris Koventrijā.
Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Valka
Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Valka (Stukmaņi—Valka) bija 212 km gara šaursliežu (750 mm) dzelzceļa līnija, kas savienoja Pļaviņas ar Valku un turpinājās kā līnija Valka—Pērnava. Pirmā pasaules kara laikā dzelzceļa posmu no Pļaviņām līdz Gulbenei pārbūvēja par 1524 mm platsliežu dzelzceļa līniju. Vilcienu kustību posmā Valga—Ape slēdza 1970. gadā, bet posmā Ape—Alūksne — 1973. gadā.
Frīdrihs Gustavs Mačevskis
Kopā ar Jauno Stenderu, Launicu un Bilterlingu izdeva tā saukto "Jauno Dziesmu grāmatu" (1806), kurā ietvertas ap 150 viņa tulkotas dziesmas.
Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Valka
Šaursliežu dzelzceļš
1898. gadā tiek apstiprināts dzelzceļa būvprojekts un tiek uzsākti būvdarbi. Vidzemes pievedceļu sabiedrība uzsāk zemes darbus vienlaicīgi no abiem dzelzceļa galapunktiem. 1900. gadā sliežu ceļa klātne ir sagatavota un sākas sliežu likšana. Šajā laikā gandrīz pabeigta ir arī staciju ēku celtniecība. Oficiālā līnijas atklāšanas ceremonija notika 1903. gada 15. augustā.
Frīdrihs Gustavs Mačevskis
Dzīvesgājums
Miris 1813. gadā, apglabāts Ārlavas kapsētā.
Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Valka
Šaursliežu dzelzceļš
Pirmajos ekspluatācijas gados visizdevīgākais bija preču transports. Pasažieru pārvadājumi pārsvarā tika pakārtoti kravu pārvadājumiem. 1905. gada revolūcijas laikā 1905. gada decembrī šo dzelzceļa līniju uz laiku savā kontrolē pārņēma revolucionārie kaujinieki.
Līnijas sadalīšana
Pirmā pasaules kara laikā Daugavas frontes apgādes vajadzībām 1915.-1916. gadā Krievijas impērijas armijas daļas posmu no Pļaviņām (Stukmaņiem) līdz Gulbenei pārbūvēja par platsliežu dzelzceļa līniju (1524 mm). . To 1916. gadā Gulbenes stacijā savienoja ar jaunu platsliežu dzelzceļa līniju Ieriķi-Abrene. Senākajā dzelzceļa posmā no Gulbenes līdz Valkai saglabājās 750 mm sliežu platums, tādēļ no šī laika vienotā dzelzceļa līnija Pļaviņas — Valka beidza pastāvēt un izveidojās divas:
1970. gadā slēdza vilcienu kustību posmā Valga—Ape, bet ar 1973. gada 1. janvāri pārtrauca pārvadājumus arī no Apes līdz Alūksnei. Drīz pēc tam slēgtajos posmos tika arī demontēti un nodoti metāllūžņos sliežu ceļi.
Mūsdienas
Mūsdienās no agrākās līnijas saglabājušies 2 posmi, kuros notiek dzelzceļa satiksme:
Gulbju ezers
Gulbju ezers, arī Gulbītis, ir ūdenstilpe Talsu novada Ģibuļu pagasta austrumos, Irbes sateces baseinā. Krasti zemi, vietām stāvi. Ir peldvietas. Ezerā mīt karpa, līnis, līdaka, rauda, asaris, karūsa. Zvejas tiesības pieder valstij, iespējama licencēta makšķerēšana. Ezera dibens smilšains. Makrofīti: niedres, grīšļi, vilkvālītes, purva cūkauši, hāras, elši, doņi, kosas u.c. Ezera izteka uz Sudmaliņupi (Briežupīti) un tālāk uz Kāņupi un Usmas ezeru regulēta ar ūdens līmeņa regulatoru.
Trešais karagājiens uz Ugauniju un Cēsu aplenkums (1210)
Trešais karagājiens uz Ugauniju notika 1210. gadā pēc Zobenbrāļu ordeņa Cēsu pils pārvaldnieka Bertolda aicinājuma. Tajā piedalījās arī bīskapam Albertam padotie krustneši un daudzi viņu sabiedrotie līvi un leti. Viņi ieņēma ugauņu galveno pili Otepē, izlaupīja un pielika tai uguni.
Igauņi rīkoja atbildes karagājienu uz Cēsīm un trīs dienas aplenca to, izmantojot palīgierīces un uguns sārtus. Uzzinājuši par liela krustnešu un Turaidas līvu un letu karaspēka tuvošanos Kaupo vadībā, viņi pārtrauca Cēsu aplenkumu un atkāpās.
Edvards I Plantagenets
Edvards I (dzimis, miris ), dēvēts arī par Garkāji vai Skotu Veseri , bija Anglijas karalis no Plantagenetu dinastijas, kurš valdīja no 1272. līdz 1307. gadam.
Dzīvesgājums
Edvards bija Henrija III vecākais dēls. Tēva valdīšanas laikā piedalījās sazvērestībās pret karali. Vēlāk tomēr pārgāja tēva pusē un piedalījās muižnieku sacelšanās apspiešanā. No 1270. līdz 1274. gadam piedalījās Astotajā Krusta karā, karoja Svētajā zemē. Atceļā Edvardu sasniedza ziņa par karaļa nāvi un pēc atgriešanās 1274. gadā viņš tika kronēts par jauno karali.
No 1276. līdz 1283. gadam Edvards I iekaroja Velsu. Tās pilnīgai pakļaušanai tika uzbūvēti daudzi cietokšņi un pilsētas, Velsā tika ievesti angļu zemnieki. 1290. gadā padzina no valsts visus ebrejus.
Pēc Skotijas karalienes Margaritas nāves viņš par skotu karali iecēla Džonu I Baliolu un neveiksmīgi centās pakļaut Skotiju, iegūstot iesauku "Skotu Veseris" (Hammer of the Scots). Viljama Vollesa vadītā sacelšanās izjauca Edvarda I plānus un, kaut arī viņam galu galā 1298. gada Vollesu izdevās sakaut, Skotijas tronī kāpa Roberts I Brūss, kuram pēc Edvarda I nāves izdevās padzīt angļus no Skotijas.
Edvards I mira kārtējā karagājiena uz Skotiju laikā 1307. gadā, atstājot mantiniekam Eduardam II valsti finansiālajās un politiskajās problēmās.
Čaks Šuldiners
Čārlzs Maikls "Čaks" Šuldiners (Charles Michael "Chuck" Schuldiner; — ) bija ASV dziedātājs, dziesmu autors un ģitārists. Visvairāk viņš ir zināms ar savu sniegumu grupā Death, kuru Šuldiners dibināja 1983. gadā.
Šī iemesla dēļ Šuldiners bieži tiek uzskatīts par klasiskā nāves metāla žanra aizsācēju, un viņš ir kļuvis par vienu no smagā metāla ikonām.
Biogrāfija
Ar ģitārspēli sācis nodarboties 9 gadu vecumā. Jaunībā Čaka Šuldinera mīļākie mūziķi bija Iron Maiden, Kiss un Billy Idol.
Miris 2001. gada 13. decembrī pēc ilgstošas cīņas ar vēzi.
Muzikālā karjera
1983.gadā Šuldiners izveido grupu Death, ar kuru vēlāk tiek gūti spoži panākumi. Grupa pārdzīvo daudzas sastāva izmaiņas. Sava progresīvā ģitārspēles stila dēļ Šuldiners metāla mūzikas kopienā iemanto perfekcionista reputāciju. Piedalījies, kā ģitārists, arī daudzos citos smagās mūzikas projektos. Par grupas Death visslavenāko albumu tiek uzskatīts 1991. gadā izdotais Human. Arī nākamais albums 1993. gadā izdotais Individual Thought Patterns kļūst ļoti populārs.
Čaka Šuldinera un grupas Death darbība vienmēr ir bijusi izaicinoša. Nereti viņam pārmesta sātanisma propaganda. Šuldiners gan to regulāri noliedza, apgalvojot, ka nepieder ne pie vienas konfesijas un ka viņa mūzikai nav nekāda sakara ar reliģiju. Vēlākajos grupas Death albumos arī vairs nav sastopama sātaniskā simbolika, kas bija redzama agrīno albumu noformējumā.
1999. gadā mūziķis izbeidz grupas Death darbību un nodibina jaunu grupu Control Denied, ar kuru tiek izdots viens albums.
Pašu kapitāls
Pašu kapitāls ir finanšu termins, kas rāda cik liela īpašuma daļa uzņēmumā pieder uzņēmuma īpašniekiem. Pašu kapitālu var aprēķināt ar formulu: Pašu kapitāls = līdzekļi (aktīvi) - saistības (kreditori)
Pašu kapitāla sastāvdaļas
Pašu kapitāla sastāvdaļas ir:
Bitova
Bitova ir pilsēta Polijas ziemeļos, Pomožes vojevodistē, uz dienvidaustrumiem no Slupskas.
Rakstos pirmoreiz minēta 1321. gadā kā poļu pārvaldīta apmetne. 1335. gadā pilsētu ieņēma Vācu ordenis un 1346. gadā tai tika piešķirtas pilsētas tiesības. Pilsēta atradās te Vācu ordeņa, te Polijas kroņa pārvaldījumā, līdz pēc Trīspadsmitgadu kara iekļāvās poļu Karaļa Prūsijas sastāvā.
Plūdu laikā, Polijas karalis, meklēdams atbalstu pret zviedriem, 1657. gadā piešķīra Bitovu un Lemborku Brandenburgas kūrfirstam Frīdriham Vilhelmam un līdz pat 1945. gadam pilsēta bija Vācijas sastāvā. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet pilsēta iekļāvās Polijas sastāvā.
Patagonija
Patagonija ir ģeogrāfisks reģions pašos Dienvidamerikas dienvidos. Patagonija aptver Andu kalnu dienvidu daļu rietumos un dienvidos un platkalnes un zemos līdzenumus austrumos. Tiek uzskatīts, ka Patagonija atrodas uz dienvidiem no Riokolorado upes Argentīnā un Bio Bio upes Čīlē, taču precīzas un vienotas robežas nav noteiktas. Bieži vien Ugunszeme tiek pieskaitīta Patagonijai. Patagoniju no ziemeļiem uz dienvidiem šķērso Andu Kordiljeri, kas sadala to divās daļās. Rietumpatagonija pārsvarā pieder Čīlei un Austrumpatagonija pārsvarā pieder Argentīnai. Vidējais iedzīvotāju blīvums ir ļoti zems - ap 2 cilvēkiem uz kvadrātkilometru.
Patagonijas nosaukums cēlies no vārda patagón, Šādā vārdā Magelāns nosauca iezemiešus, kurus viņa ekspedīcija aprakstīja kā milžus. Tagad tiek uzskatīts, ka patagoņi patiesībā bija tevelči un to augums bija vidēji 1,80 m salīdzinājumā ar tālaika spāņu vidējo augumu 1,55 m.
Iedzīvotāji un teritorija
Patagonijas teritorija, iedzīvotāju skaits un blīvums salīdzinājumā ar Argentīnas un Čīles rādītājiem par visu valsti redzami sekojošā tabulā.
Ģeogrāfija
Tā kā lielāko daļu nokrišņu, kas nāk no rietumiem, aiztur Andi, Patagonija uz rietumiem no Andiem lielākoties ir ļoti sausa. Argentīnas Patagonijas lielāko daļu veido stepei līdzīgi līdzenumi, tā saucamās pampas, kas paceļas ar 13 kraujām terasēm (katra ap 100 metrus augsta) un ko klāj oļi un grants gandrīz bez jebkādas veģetācijas. Ieplakās ir ezeri ar iesāļu vai saldūdeni. Uz Andu pusi grants vietā parādās porfīra, granīta un bazalta lava, fauna kļūst bagātīgāka un flora sāk vairāk līdzināties rietumkrasta florai, kur galvenokārt sastopami dienvidskābarži un kailsēkļi. Lielais nokrišņu daudzums Andu rietumos un zemās jūras virsmas temperatūras krastā veido auksta un mitra gaisa masas, kas palīdz veidoties ledus laukiem un ledājiem - lielākajām ledus klātajām teritorijām Dienvidu puslodē pēc Antarktīdas. Patagonijai raksturīgi pastāvīgi stipri vēji.
Andu Patagonijas daļā vidējais kordiljeru augstums ir 2500 m. Dažas no Patagonijas Andu virsotnēm joprojām ir aktīvi vulkāni.
Visplašāk pazīstamie Patagonijas dabas parki ir Čīles nacionālais parks Torres del Paine un Argentīnas nacionālais parks Los Glaciares, kura slavenākais ledājs Perito Moreno ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Fauna
Visraksturīgākie zīdītāji Patagonijas līdzenumos ir gvanako, puma, zorro, svītrainais skunkss un tukotuko (pazemes grauzējs). Gvanako, kas ganās ganāmpulkos plašā teritorijā līdzās nandu strausiem, bija galvenā iezemiešu pārtika.
Slavenākie jūras faunas pārstāvji ir dienvidu eļļas vaļi, Magelāna pingvīni, zobenvaļi un jūrasziloņi. Bagātās jūras faunas dēļ Valdes pussala ir iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma saraksts|UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.