cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Medicīniskā tehnoloģija
Latvijā apstiprinātās medicīniskās tehnoloģijas ieraksta Medicīnisko tehnoloģiju reģistrā. Veselības aprūpes kvalitātes kontroles institūcijām, ārstniecības iestādēm, ārstniecības personām vai ārstniecības personu profesionālajām organizācijām ir tiesības ierosināt anulēt medicīniskās tehnoloģijas apstiprinājumu.
Akvelīna Līvmane
Studējusi Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras fakultātē (1969—1971), 1974. gadā absolvējusi Latvijas Valsts Konservatorijas Teātra fakultāti. 1974. gadā sākusi strādāt Dailes teātrī. Tāpat filmējusies kino. Attēlojusi lomas tādās filmās kā "Ābols upē" (1974), "Nakts bez putniem" (1979), "Dārzs ar spoku" (1983), "Cilvēka bērns" (1991).
1989. gadā saņēmusi Latvijas PSR Nopelniem bagātās skatuves mākslinieces goda nosaukumu. Par Austras lomu 2004. gada filmā "Rudens rozes" saņēmusi "Lielā Kristapa" balvu kā labākā aktrise.
1974. gadā Vanagu katoļu baznīcā Upmalas pagastā laulājusies ar aktieri Jāni Paukštello. Šķīrusies 1998. gadā.
Pēdējos gados profesionāli nodarbojas ar astroloģiju.
Baltijas Asamblejas balva literatūrā, mākslā un zinātnē
Baltijas Asamblejas balva literatūrā, mākslā un zinātnē ir apbalvojums, ko katru gadu pasniedz Baltijas Asambleja par sasniegumiem trijās kategorijās: literatūrā, mākslā un zinātnē.
Balva ir ikgadējs apbalvojums, ko pasniedz par izciliem sasniegumiem trijās kategorijās: literatūrā, mākslā un zinātnē. To pirmoreiz piešķīra 1994. gadā un tā sastāv no statuetes, diploma un naudas prēmijas, šobrīd (2016. gadā) 5000 eiro apjomā. Tā tiek piešķirta oficiālā asamblejas pasākumā. Lēmumu katrā kategorijā pieņem kopēja trīs personu žūrija. Balvas mērķis ir demonstrēt reģiona valstu kopējās intereses savu nacionālo identitāšu un pašapziņas saglabāšanā; radīt iespēju uzzināt par kaimiņvalstu sasniegumiem; uzturēt pastāvīgu interesi starp Igaunijas, Latvijas un Lietuvas cilvēkiem par norisēm Baltijas valstīs; stiprināt sadarbību starp Baltijas valstīm tādās jomās kā literatūra, māksla un zinātne; veicināt arvien lielāku interesi intelektuālajās vērtībās un Baltijas valstu valodās; un paaugstināt literatūras, mākslas un zinātnes līmeni Baltijas valstīs.
Baltijas Asamblejas balvas saņēmēji literatūrā
Balvas saņēmēju saraksts no Baltijas Asamblejas oficiālās tīmekļa vietnes.
Baltijas Asamblejas balvas saņēmēji mākslā
Balvas saņēmēju saraksts no Baltijas Asamblejas oficiālās tīmekļa vietnes.
Baltijas Asamblejas balvas saņēmēji zinātnē
Balvas saņēmēju saraksts no Baltijas Asamblejas oficiālās tīmekļa vietnes.
Emīls Krūmiņš
Emīls Krūmiņš (dzimis ) ir latviešu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā. 2023. gadā pārstāv Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubu BK Liepāja, bet visu līdzšinējo karjeru aizvadījis Rīgas VEF, ar kuru četras reizes kļuvis par Latvijas čempionu.
Karjera
E. Krūmiņš nāk no Ķekavas, kur uzsācis savas basketbolista gaitas, bet jau ātri devies uz Rīgu, kur trenējies un spēlējis LJBL Basketbola skolas "Rīga" Daugavas sporta nama (DSN) sistēmā, kur viņa komandas biedrs bija cits VEF basketbolists Roberts Bērziņš, bet treneris Raivo Otersons.
Amerikas Ziemeļaustrumu indiāņi
Amerikas Ziemeļaustrumu indiāņi ir vairāki simti Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju cilšu un kopienu, kas vēsturiski apdzīvoja plašu, mežiem apaugušu teritoriju mūsdienu Savienoto Valstu ziemeļaustrumos un Kanādas dienvidaustrumos.
Emīls Krūmiņš
Karjera
Jau kopš 2019. gada E. Krūmiņš ir Rīgas VEF sistēmā, vienu sezonu pārstāvējis ar VEF saistīto Latvijas—Igaunijas Basketbola līgas komandu BK Valka/Valga. VEF sastāvā kļuvis par četrkārtēju Latvijas Basketbola līgas čempionu (2020—2023), kā arī uzvarējis Latvijas-Igaunija līgā un divreiz ieguvis Latvijas kausu.
Amerikas Ziemeļaustrumu indiāņi
Valodnieciski ziemeļaustrumu indiāņi pārstāvēja trīs valodu saimes — algonkinu, irokēzu un siu. Vairāku cilšu lingvistiskā piederība ir neskaidra vai hipotētiska.
Areāls
Ziemeļaustrumu areāls stiepās aptuveni no Augšezera ziemeļrietumiem dienvidu virzienā līdz Ohaio un Kamberlandas upju satecei, austrumu — Atlantijas piekrastei. Dienvidu robežu veido Virdžīnijas un Ziemeļkarolīnas līdzenumi. Ņūfaundlenda, kur kādreiz dzīvoja izzudusī beotuku cilts, tiek iekļauta Subarktikas indiāņu areālā.
Emīls Krūmiņš
Karjera
E. Krūmiņš ir spēlējis Latvijas U-16 izlasē un Latvijas U-18 izlasē. 2023. gadā E. Krūmiņš tika iekļauts Latvijas otrajā izlasē ("Latvijas Misija 2025").
Amerikas Ziemeļaustrumu indiāņi
Pārtika
Galvenā zemkopības kultūra bija kukurūza. Tāpat audzēja pupas un ķirbjus, — tā saucamās "trīs māsas". Laukus centīgi ravēja un mēsloja ar zivīm. Ciematā parasti bija vairākās vietās zemē izraktas ražas glabātavas. Indiāņi iemācīja angļu kolonistus audzēt šos dārzeņus, un kolonisti izdomāja saldo ķirbju pīrāgu, kas ir tradicionālais Pateicības dienas ēdiens. Gar Lielo ezeru krastiem auga savvaļas rīsi, ko odžibvi sauca par "menominu". Vasaras beigās indiānietes no kanoe rīsu stiebrus sasēja kūlīšos. Pēc aptuveni pusmēneša tika ievākta raža — kūlīšus nolieca un dauzīja, kamēr daļa graudu sabira laivās. Lielo ezeru ciltis ļoti cienīja kļavu cukuru, kuru gatavoja no kļavu sulas marta beigās. Sulu tecināšanas laikā menominu ģimenes veselām ģimenēm pārvācās uz mežu, kur katrai ģimenei bija sava koku grupa un īpašs vigvams.
Ēdienkarti būtiski papildināja zivis, it īpaši tāpēc, ka tās varēja zvejot visu gadu. Zivis dūra ar žebērkļiem, šāva ar bultām, ķēra ar āķiem un makšķerauklām, tīkliem, murdiem un tačiem. Mikmakiem, hūroniem un virknei citām Lielo ezeru ciltīm patika zvejot naktīs pie bērza tāss lāpu gaismas. Zivis, gaismas pievilinātas, izpeldēja virspusē, kur tās no kanoe nodūra ar žebērkļiem. Lenapi, Longailendas grupas un citas gar Atlantijas piekrasti dzīvojošās ciltis ievāca gliemežus un krabjus.
Mežos dzīvojošās ciltis bija lieliski mednieki, tomēr medības nebija drošs iztikas avots.
Mājokļi
Lielākā daļa algonkinu dzīvoja vigvamos — kupolveida vai konusveida mājokļos. To karkasu veidoja no jauniem, lokaniem kociņiem, bet pārklāja ar koku mizu. Medību laikā indiāņi nereti slēja nelielas pagaidu kupolveida mītnes no Virdžīnijas kadiķa un zāles.
Irokēzi, hūroni, suskvehanuki un citas irokēzu ciltis dzīvoja ar gobas mizu pārklātās garajās mājās. Tās bija līdz 5—7,5 m platas un pat 70 m garas. Vienā mājā bija izvietoti nodalījumi vairākām ģimenēm, kuru skaits varēja sasniegt 12 un vairāk. Vidusdaļā bija pavardi ēdiena gatavošanai, kurus lietoja kopīgi. Ciematus ieskāva vairāk nekā 4 m augsts aizsargžogs no baļķiem un savītiem zariem. Līdzīgas garās mājas veidoja arī lenapu un pouhatanu grupas.
Izejmateriāli, apģērbs un māksla
Koki un miza bija vissvarīgākais meža cilšu materiāls. Ziemeļu algonkinu ciltis izgatavoja bērza tāss kanoe. Ar mikmaku kanoe bija iespējams pārvietoties arī okeāna ūdeņos. Piemērota tāss trūkuma dēļ irokēzi savas kanoe darināja no gobas koksnes. Koks bija pamatmateriāls ne tikai mājokļu, bet arī sniega kurpju rāmja, toboganu, loku, bultu, spalu, airu, vāļu, kriju grozu, trauku, karošu, bļodu, piestu, šūpuļdēļu, lakrosa nūju izgatavošanai.
Indiāņi izmantoja visu veidu dzīvnieku ādu. Vispieprasītākā bija briežu āda. Tika lietotas arī lāču un mazāku dzīvnieku ādas — caunu, trušu, bebru, vāveru, lapsu, jenotu, lūšu, ūdru un citu. 18. gadsimtā plašu izplatību sāka iegūt eiropiešu ievestie audumi. Bizonus bija iespējams medīt dažām uz dienvidiem dzīvojošām ciltīm.
Ar augiem un saknēm krāsoja ādas, dzīvnieku matiem un krāsotām dzeloņcūku adatām rotāja apģērbu un priekšmetus. Austrumos dzīvojošās ciltis ilgu laika periodu kontaktējās ar eiropiešiem un pārņēma viņu tehnoloģijas un materiālu, organiski tās iekļaujot savā kultūrā. Pirms 17. gadsimta beigām lini, vilna, pērlītes, sudraba un citu metālu izstrādājumi, cirvji guva plašu izplatību indiāņu ciematos no Atlantija okeāna līdz Misisipi.
Vampuma izstrādājumi bija cieši iesakņojušies cilšu kultūrā un kļuvuši pat neatņemamu tās sastāvdaļu. To izmantoja visdažādāko rotaslietu gatavošanā, savukārt ar vampumu austās jostās atzīmēja līgumus vai svarīgus notikumus.
Adenas kultūra (~800. g. p.m.ē.—1.gs m.ē.)
Adenas kultūra jeb agrā Vudlenda kultūra ir arheoloģijas termins, ar kuru apzīmē pirmskolonizācijas ēras indiāņu grupas no Ohaio dienvidiem un kaimiņu reģioniem. Tie bija pirmie iedzīvotāji, kas apmetās mazos ciematos, audzēja lauksaimniecības kultūras, ieskaitot kukurūzu, izmantoja keramiku, apguva vara un gliemežvāku apstrādi, apglabāja dižciltīgos konusveida zemes uzbērumos jeb maundos.
Houpvelas kultūra (~200. g. p.m.ē.—500. g. m.ē.)
Houpvelas kultūra jeb vidējā Vudlenda kultūra bija Adenas kultūras turpinājums, un tajā rodamas liecības par mākslas pilnveidošanos. No Lielajiem ezeriem tās izplatība sniedzās līdz Meksikas līcim un rietumos līdz Misisipi upei. Šī kultūrtauta cēla maundus, kuros glabāja mirušos kopā ar greznumlietām, smalkiem akmens darbarīkiem un māla traukiem. Mirušo apglabāšanas rituālam tika izgatavotas māla figūriņas, kas ļauj spriest par bagāto houpvelu izskatu, ģērbšanos, frizūru. Vieni no pazīstamākajiem viņu izstrādājumiem bija smilšakmens grebumi, īpaši akmens pīpes dažādu dzīvnieku formās.
Houpveli bija izcili mākslinieki un amatnieki, izmantoja plašos tirzniecības sakarus. Varš ienāca no Augšezera, gliemežnīcas, aligatoru un haizivju zobi — Meksikas līča, obsidiānu nažu pagatavošanai ieveda no rietumiem, grizli zobus un nagus — Klinšu kalniem. Bez tam gliemežnīcas pienāca arī no Atlantijas okeāna piekrastes.
Houpvelas kultūra panīka m.ē. 5. gadsimtā, apstājās maundu celtniecība un mākslas priekšmetu radīšana. To pamazām aizņēma vienkāršākas mednieku un zemkopju ciltis.
Vēlā Vudlenda kultūras (500—1200)
Vēlā Vudlenda kultūru pārstāvji līdz galam neskaidru iemeslu dēļ neturpināja Houpvelas kultūras maundas cēlāju tradīcijas un plašo tirdzniecību. Šī perioda iedzīvotāji dzīvoja ciematos, kas bieži bija plašāki par Adenas un Houpvelas perioda ciemiem, un kuros uzturējās, iespējams, virs 100 iedzīvotāju. To pamatnodarbošanās bija zemkopība. Viens no nozīmīgākajiem jauninājumiem bija plaša loku un bultu ieviešana, ko izmantoja kā medībās, tā karos.
Dažas kopienas turpināja senās Houpvelas kultūras tradīcijas un savus mirušos apglabāja viņu veidotajos maundos.
Tempļu maundu cēlāju kultūra (800—1600)
Tempļu maundu cēlāju kultūras jeb Misisipi kultūras laikā dažādās grupas pameta cilšu dzīvesveidu un pārgāja uz sarežģītu, centralizētu vietsēžu sabiedrību. Ražas pārpalikumi un vietējo valdnieku varas pieaugums veicināja iedzīvotāju koncentrēšanos lielos centros. Kapu uzkalnu vietā tika veidoti pakalni, uz kuriem cēla koka tempļus. Mirušos parasti guldīja kapsētās, kas atradās ap kulta centriem. Tempļu maundi gandrīz vienmēr celti pa vairākiem kopā, grupās, kurās reizēm bija līdz četrdesmit maundu.
Kahokijas maunds Ilinoisā ir lielākais šīs kultūras uzkalns. Tā pamatne ir 330 m gara un 2160 m plata, kas ir par 18 000 m² vairāk par Heopsa piramīdas pamatlaukumu. Šis maunds bija centrs senai pilsētapmetnei, kuras 11 km plašā apkārtnē atrodas vēl ap 300 maundu.
Amatniecība neatpalika no Houpvelas kultūras, tomēr gandrīz visi tempļu maundu cēlāju zīmējumi un gravējumi attēlo reliģiskus motīvus, kā arī sniedz norādes par nežēlīgām ceremonijām.
Senā forta kultūra bija viena no Misisipi kultūras lokālām izpausmēm. Senā forta kultūras areālā pirmie franču un ceļotāji satika šoinu cilti. Tiek uzskatīts, ka gan šo, gan citas Misisipi kultūras sagrāva spāņu 16. gadsimta vidū ievazātās epidēmijas, pret kurām Amerikas pirmiedzīvotājiem nebija imunitāte.
Koloniālie kari
Pirmais lielais konflikts Ziemeļaustrumu reģionā notika no 1610—1614. gadam, atkārtoti no 1622—1634. gadam un visbeidzot 1644. gadā starp sačema Opekahanuka vadīto pouhatanu konfederāciju un eiropiešu kolonistiem mūsdienu Virdžīnijā. 1622. gada 22. martā koordinētos uzbrukumos pouhatani nogalināja 347 angļus, gandrīz iznīcinot nesen dibināto koloniju. Pēdējā pouhatanu konfliktā gāja bojā ap 500 kolonistu. Taču ieceļotāju skaits jau bija pieaudzis vairākas reizes, un aptuveni 92 gadus vecā sačema nogalināšana izbeidza konfederācijas pretestību.
1637. gadā Jaunanglijas dienvidos Pekotu karā angļu kolonisti ar naragansetu un moheganu atbalstu sačema Unkasa vadībā gandrīz iznīcināja reģiona stiprāko cilti pekotus. Mistikas slaktiņā 26. maijā, kamēr pekotu vīrieši atradās reidā, angļu alianses vadītajā uzbrukumā pekotu ciematam gāja bojā ap 600 šīs ciltis sievietes un bērni.
Citu Jaunaglijas ninnimisinuoku zemju kolonizāciju noslēdza Karaļa Filipa karš (1675—1678), kuru proporcionāli iedzīvotāju skaitam uzskata par visasiņaināko konfliktu eiropiešu kolonistu un Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju starpā. Indiāņi pilnībā nopostīja sešpadsmit angļu pilsētas mūsdienu Masačūsetsā un četras Rodailendā. Kolonijas ekonomika bija sagrauta, un tā bija zaudējusi desmito daļu no visiem vīriešiem. Karam beidzoties, arī vampanoagu, naragansetu, pokomtuku un nipmuku alianse bija gandrīz iznīcināta.
Spēcīgā irokēzu līga Ņujorkas ziemeļos vairākos karos 17. gadsimta vidū izklīdināja un asimilēja ēri, neitrālos un hūronus. Tā sauktie Bebru kari nākamos 130 gadus nodrošināja irokēzu reģionālo pārākumu. Lielākā līgas daļa noslēdza savienību ar angļiem un sniedza tiem būtisku palīdzību cīņā pret frančiem. Taču laiku pa laikam tie veica uzbrukumus arī angļu apmetnēm un algonkinu ciematiem. Atlikušās Jaunaglijas ziemeļu daļas ciltis penakuki un abenaki devās uz franču Kanādu un piebiedrojās Kanādas mohaukiem četros lielos konfliktos starp Franciju un Angliju:
Šajos karos franču pusē cīnījās vairākums algonkinu bēgļu no Jaunanglijas, vabanaku konfederācija, katolicismam pievērstie mohauki un lielākā daļa cilšu no reģiona rietumiem — otavi, odžibvi, potavatomi un šauni. Irokēzu līga pamatā nostājās angļu pusē. Galu galā 1760. gadā Monreālā franči atzina britu uzvaru, un tie ieguva kontroli pār franču iepriekš pārvaldīto Lielo ezeru reģionu. Kontrole bija salīdzinoši nosacīta, jo tur dzīvojošās indiāņu ciltis saglabāja neatkarību un angļu formālo virskundzību neatzina. Nesaskaņu rezultātā 1762. gadā uzliesmoja Pontiaka karš.
No 1711. līdz 1715. gadam Ziemeļkarolīnā plosījās vairāki ārkārtīgi asiņaini konflikti starp tuskaroriem un kaimiņu ciltīm no vienas puses no vienas puses un angļu, holandiešu un vācu ieceļotājiem no otras, vēsturiski pazīstami kā Tuskaroru karš. Izdzīvojušie tuskarori devās uz ziemeļiem, un kā sestā cilts 1722. gadā tika uzņemti irokēzu līgā.
1768. gadā irokēzi piešķīra britiem Ohaio ieleju, iepriekš neapspriedušies ar tur dzīvojošām ciltīm. Kolonisti tiecās šajās zemēs, kas 1744. gadā izraisīja jaunu vardarbības uzliesmojumu. 10. oktobrī Kanaugas kaujā ap 300 šoinu un mingo nodarīja smagus zaudējumus ap 1000 Virdžīnijas zemessargu lielu vienībai, taču nespēja to apturēt. Zemessargi nodedzinaja vairākus indiāņu ciematus. Šoini tika piespiesti parakstīt miera līgumu, kas baltajiem atvēra piekļuvi Kentuki zemēm.
1783. gadā beidzās Amerikas Savienoto Valstu Neatkarības karš, un briti nodeva amerikāņu rīcībā arī indiāņu apdzīvotās reģiona ziemeļu rietumu zemes. Savukārt ar mērķi noturēt Ohaio robežu, viandotu ciematā 1786. gadā 15 ciltis noslēdza kopīgu savienību. Konfrontācija pārauga Ziemeļrietumu indiāņu karā (1790—1795). Maiami cilts virsaiša Mazā Bruņurupuča vadībā savienība divas reizes smagi sakāva mazpieredzējušo Savienoto Valstu armiju, — Harmara kampaņā 1790. gada rudenī un Vabašas kaujā 1791. gadā. Pēdējā kaujā cilšu koalīcija zaudēja 61 karotāju, amerikāņu puse 933 zaldātus, kas bija viņu smagākā militārā sakāve karos ar valsts pirmiedzīvotājiem. Izšķirošā Kritušo Baļķu kauja 1795. gadā beidzās ar amerikāņu taktisku uzvaru. 1795. gadā Grīnvilas līgums nodeva Savienoto Valstu rīcībā lielu Ohaio ielejas daļu.
Ap 1805. gadu šoinu ciltī parādījās jauns sludinātājs Tenskvatava jeb Atvērtās Durvis, kas vērsās pret eiropiešu kultūras ietekmi. Šī savdabīgā reliģija ieguva atbalstu arī starp citām ciltīm, un sludinātāja brālis Tekumsē izveidoja politisku un militāru savienību, kurā ietilpa sekotāji no 14 reģiona ciltīm. Tekumsē bija viens no izcilākajiem pamatiedzīvotāju virsaišiem kolonizācijas laikmetā. Lai saglabātu atlikušās teritorijas, viņš no atšķirīgajām ciltīm centās izveidot vienotu indiāņu nāciju, kā arī izvairīties no jebkāda militāra konflikta ar Savienotajām Valstīm. 1811. gadā Tekumsē devās uz dienvidiem pie "piecām civilizētajām ciltīm, taču uz viņa aicinājumu atsaucās tikai daļa krīku. Neraugoties uz Tekumsē brīdinājumu neiesaistīties konfliktos, viņa prombūtnes laikā Tenskvatavas vadītais nakts uzbrukums provokatīvi tuvu novietotajai amerikāņu nometnei bija neveiksmīgs. Sludinātājs ātri zaudēja atbalstu un savus sekotājus. Savienība bija izirusi, Tekumsē pievienojās britiem un krita 1813. gadā kaujā pret amerikāņiem. Ar britu atbalstu indiāņu reidi pret amerikāņu apmetnēm turpinājās līdz 1816. gadam.
Melnā Vanaga karš 1832. gadā bija pēdējais lielais konflikts Ziemeļaustrumu reģionā starp pamatiedzīvotājiem un baltajiem. Neliela sauku un meskvaku daļa virsaiša Melnā Virsaiša vadībā atteicās pamest Ilinoisu un pārcelties uz rezervātu mūsdienu Aiovā. Karā gāja bojā ap 600 indiāņu, galvenokārt sievietes un bērni. Pēc sakāves Melno Vanagu ar vairākiem virsaišiem arestēja, un 1833. gadā viņi Vašingtonā tikās ar prezidentu Endrū Džeksonu. Pirms atbrīvošanas ieslodzītie apmeklēja pilsētas valsts austrumos, kur dumpīgie indiāņu līderi varēja iepazīt Savienoto Valstu varenību.
Irokēzu ciltis
Ontārio dienvidi, Ņujorkas štata ziemeļu daļa, Sentlorensas un Suskvehanas ielejas.
Siu ciltis
Vinebagi bija vienīgā reģiona cilts, kuras teritoriju ieskāva algonkinu tautas. To kultūra un lielākā daļa reliģisko tradīciju līdzinājās kaimiņu odžibvu un menominu kultūrai.
Dienvidaustrumu siu ciltis no Virdžīnijas, Ziemeļkarolīnas un Dienvidkarolīnas ērtības labad pieskaita siu saimes austrumu atzaram. To pamato galvenokārt uz vārdu krājumu pamata, kurus 19. gadsimta otrajā pusē ieguva no pēdējā tutelo valodas pratēja, — starp irokēziem dzīvojošā Nikonhas, kas mira aptuveni 106 gadu vecumā. Tutelo un saponi kopā ar fragmentārām citu cilšu grupām 18. gadsimtā devās uz ziemeļiem, kur tika inkorporēti irokēzu līgā. Iespējams, daļa šo cilšu pievienojās kataubiem.
Loka šaušana 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — Sur la Perche à la Pyramide vīriešiem
Sur la Perche à la Pyramide, vīriešiem bija viena no loka šaušanas disciplīnām 1900. gada vasaras olimpiskajās spēles. Sacensības notika Vensēnas mežā 1900. gada 15. un 16. jūlijā. No visiem apmēram 129 loka šāvējiem, kas startēja šajā disciplīnā identitāte ir zināma tikai trijiem labākajiem loka šāvējiem. Precīzs loka šāvēju skaits nav zināms.
Zelta medaļu šajā disciplīnā izcīnīja Francijas sportists Emīls Grimjo, sudraba medaļu izcīnīja Francijas sportists Ogists Serurjē, savukārt bronzas medaļu ieguva Beļģijas sportists Luijs Glinē.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Šajās sacensībās startēja 129 sportisti no 2 valstīm.
Meklējot Nemo
Filma ir stāsts par klaunzivi Marlinu, kurš kopā ar citu zivi Doriju meklē savu dēlu Nemo. Filma saņēma galvenokārt pozitīvas kritiķu atsauksmes un ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā 2003. gada labākā animācijas filma. "Meklējot Nemo" šajā gadā bija otra ienesīgākā filma pēc "Gredzenu pavēlnieks: Karaļa atgriešanās", kopumā nopelnot 871 miljonu ASV dolāru. Tāpat tas ir visu laiku vislabāk pārdotākais DVD ieraksts (40 miljoni kopiju). Tā ir sestā visu laiku ienesīgākā animācijas filma. 2008. gadā Amerikas Kinoinstitūts to ierindoja 10. vietā 10 visu laiku izcilāko animācijas filmu sarakstā.
Āre
Āre (de) ir 295 kilometrus gara Reinas kreisā krasta pieteka Šveicē. Tā ir garākā upe, kas plūst tikai Šveices teritorijā.
Sākas Āres šļūdonī netālu no Grimzela pārejas Bernes Alpos. Līdz Bīles ezeram tek ziemeļrietumu virzienā, pēc tam pagriežas uz ziemeļaustrumiem. Upē izveidotas aptuveni 40 HES. Āre caurtek Grimzela ezeram, Briencas ezeram, Tūnas ezeram, Bīles ezeram. Lielākās pietekas — Limmata, Reisa, Emme, Zāne. Āres krastos atrodas Interlākene, Tūna, Berne, Ārberga, Bīrene pie Āres, Zoloturna, Ārburga, Oltene, Ārava, Bruga. Ietek Reinā pie Koblencas.
Igors Smoļņikovs
Igors Smoļņikovs (ru; dzimis ) ir Krievijas futbolists. Pašlaik (2021) pārstāv Krievijas Premjerlīgas klubu FK Krasnodar un Krievijas futbola izlasi.
Karjeru Smoļņikovs sāka Maskavas "Torpedo". Vēlāk pārcēlās uz citu Maskavas klubu Lokomotiv. Smoļņikovs tika izīrēts citiem Krievijas klubiem Jekaterinburgas "Ural" un FK Rostov. Vēlāk spēlēja FC Krasnodar, līdz 2013. gadā pievienojās Sanktpēterburgas "Zenit".
Krievijas izlasē spēlējis 2016. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Zenit
Vāraunieks
Vāraunieks (ltg) ir viens no Latgales keramikas saimniecības trauku tipiem.
Vāraunieks ir pods ēdiena gatavošanai. Tā augstums ir aptuveni līdzīgs diametram visplatākajā vietā. Vāraunieka siluetam ir raksturīgs vienmērīgs, ar mazu izliekumu veidots paplašinājums virzībā uz augšu, kur ar spraigu izliekumu pāriet īsā kakliņā un noslēdzas ar mazu pavērtu maliņu. Tā smaguma centrs atrodas trauka augšējā daļā. Vāraunieka tilpums svārstās no pusotra līdz pieciem litriem. Tam nav osiņu. Rotā ar atturīgu virpas līkloci vai baltmāla svītriņu augšējā malā. Trauka iekšpuse ir vāpēta, bet ārpuse ir nevāpēta, jo vāpe neiztur straujas temperatūras izmaiņas.
Šim traukam līdzīgi izstrādājumi ir bijuši jau vēlīnā neolīta keramikā, kas atrasta Lubānas līdzenuma izrakumos. Parādoties vārāmiem katliem no metāla, vāraunieki sākotnējo funkcionālo nozīmi pakāpeniski zaudē, tā vietā vāraunieki tiek izmantoti produktu — sviesta, tauku, biezpiena uzglabāšanai.
Majumi Omacu
Majumi Omacu (ja; dzimusi ) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Solsberijs Mellors
Solsberijs Manerss Mellors (en; dzimis, miris ) bija britu burātājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Mellors 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. 10 līdz 20 tonnu sacensībās viņš ieguva 5. vietu.
Autoceļš M12 (Krievija)
Autoceļš M12 "Austrumi" (Автодорога М-12 «Восток») ir Krievijas Federācijas ātrgaitas maksas autoceļš no Maskavas līdz Jekaterinburgai, ko sāka būvēt 2020. gadā līdztekus federālajam autoceļam M7.
2022. gadā atvēra pirmo 42 km garo autoceļa posmu no Maskavas Centrālā loka ceļa līdz Maskavas Lielajam apļa ceļam.
Lucky (filma)
Lucky ir 2017. gada ASV drāmas filma, kuras režisors ir Džons Kerols Linčs. Filmā galvenās lomas atveido Harijs Dīns Stentons, Deivids Linčs, Rons Livingstons, Eds Beglijs jaunākais un Toms Skerits. Šī bija viena no pēdējām Stentona lomām, pirms viņa nāves 2017. gada septembrī.
Filma stāsta par 90 gadus veco Lakiju, kurš samierinās ar savu mirstību un meklē ceļu uz apgaismību.
Viktors Orehovs
Viktors Orehovs (1909. gada 20. maijs — 1998. gada 6. februāris) bija botāniķis, liliju un gladiolu selekcionārs.
Dzimis dārznieka ģimenē. Skolas gaitas sācis Salas pamatskolā, pēc kuras turpinājis mācības Vecbebru dārzkopības skolā, kuru pabeidzis 1929. gadā. Priekulē, Rūjienā un Rēzeknē strādājis par dārznieku.
Pēc dienesta Latvijas armijā pieņēmis darbu robežsardzē, kur strādājis par daiļdārznieku. Pēc robežsardzes likvidēšanas 1941. gadā pārcēlies Jēkabpilī, kur apmeties uz dzīvi un izveidojis dārzkopību.
Merķines seņūnija
Merķines seņūnija ir seņūnija Lietuvā, Alītas apriņķa Varēnas rajona pašvaldībā, tās rietumos. Seņūnija sastāv no 12 seņūnaitijām, tajā ir 1 pilsētciemats (Merķine), 81 ciems un 2 viensētas.
Viktors Orehovs
Kā selekcionārs izveidojis ap 450 gladiolu un 300 liliju šķirņu, starptautiskajā liliju sarakstā ir reģistrētas vairāk nekā 130 Orehova jaunšķirnes. Tāpat selekcionējis gladiolas, no kurām pazīstamākās šķirnes ir ‘Rita’, ‘Brīvība’, ‘Līgo vakars’, ‘Sniega māte’, ‘Jēkabpiliete’, ‘Teiku valsts’ un lilijas ‘Nakts tango’, ‘Saule’. Vienlaikus publicējies žurnālos ar rakstiem par dārzkopību un puķkopību, kā arī sarakstījis četras grāmatas par lilijām.
Padomju laikos ieguvis Nopelniem bagātā agronoma goda nosaukumu. 1989. gadā Orehovam tika piešķirts Jēkabpils goda pilsoņa tituls, savukārt 1995. gadā Triju Zvaigžņu ordenis.
Aleksandra van der Meie
Aleksandra van der Meie (nl; dzimusi kā Aleksandra Nikolava (ro); Bukareste —  Hārlema) bija Rumānijas un Nīderlandes starptautiskā lielmeistare šahā (1977).
Biogrāfija
No 1960. gadu sākuma līdz 1970. gadu sākumam bijusi viena no Rumānijas vadošajām šahistēm. Sešas reizes ir uzvarējusi Rumānijas sieviešu šaha čempionātā (1960, 1961, 1963, 1964, 1965, 1973).
1960. gadu beigās Aleksandrai radās konflikts ar toreizējās sociālistiskās Rumānijas varas iestādēm, jo viņa apprecējās ar Nīderlandes pilsoni un pēc šaha turnīriem vairākus mēnešus uzturējās Nīderlandē. 1969. gadā viņa vēlējās arī studēt Leidenes Universitātē. Taču, aizbildinoties ar juridisku formalitāšu kārtošanu Rumānijā, Aleksandrai neatļāva vairs atgriezties Nīderlandē. Par sodu Rumānijas šaha federācija arī aizliedza viņai piedalīties starptautiskajos šaha turnīros. Šis aizliegums tika atcelts tikai pēc toreizējā FIDE prezidenta Makša Eives personīgās iejaukšanās. Tomēr Aleksandra bija spiesta apsolīt Rumānijas slepenajai policijai Securitate, ka viņa atgriezies dzimtenē pēc katra starptautiskā šaha turnīra līdz 1974. gadam. Pēc tam, kad šis solījuma termiņš beidzās, Aleksandra izvēlējās palikt Nīderlandē, pieņemt šīs valsts pilsonību un turpmāk pārstāvēt šaha turnīros Nīderlandi. Turpmākajos gados viņa piecas reizes uzvarēja Nīderlandes sieviešu šaha čempionātos (1974, 1976, 1977, 1978, 1979).
Daudzu starptautisko šaha turnīru uzvarētāja, tajā skaitā Emenā (Nīderlande, 1963, 1964), Beverveikā (Nīderlande, 1965, 1966), Belgradā (1966, 1972, 1973), Veikanzē (Nīderlande, 1968, 1969, 1974), Sinajā (Rumānija, 1969, 1970) un Tbilisi (1970). Par panākumiem turnīros FIDE 1960. gadā viņai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1977. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīros un abas reizes (1961, 1967) ierindojusies 7. vietā. Trīs reizes piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīros, kur labāko panākumu guvusi 1976. gadā Rosendālē (Nīderlande), kad dalījusi 3.-4. vietu, taču zaudējusi papildu maču par tiesībām spēlēt pretendentu mačos.
Pārstāvējusi Rumānijas un Nīderlandes izlases Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 7 reizes (1963-1966, 1972, 1976-1978, 1984, 1988). Rumānijas izlases sastāvā komandu vērtējumā izcīnījusi 2 sudraba (1966, 1972), bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi 2 sudraba (1963, 1966) un bronzas (1972) medaļas.
Volodimirs Malaņuks
Volodimirs Malaņuks (uk; Arhangeļska —  Kijiva ) bija Ukrainas starptautiskais lielmeistars šahā (1987).
Biogrāfija
Trīs reizes uzvarējis Ukrainas šaha čempionātos (1980, 1981, 1986). 1982. gadā izcīnījis otro vietu Rīgas kausa izcīņā šahā. Piecas reizes piedalījies PSRS šaha čempionātu finālos, kuros lielāko panākumu izcīnījis 1986. gadā Kijivā, kad ieņēmis 2. vietu. Divas reizes PSRS komandas CSKA sastāvā uzvarējis Eiropas šaha klubu kausa izcīņā (1986, 1988).
Daudzu starptautisko šaha turnīru uzvarētājs, tajā skaitā Ļvivā (1986), Frunzē (1987), Budapeštā (1989), Maskavā (1995, 1996), Polaņicazdrojā (1998, 1999, 2007), Pulā (1999), Berlīnē (2002, 2009), Krakovā (2004), Košalinā (2002, 2003, 2008, 2009), Poznaņā (2008).
1993. gadā Groningenā piedalījies Profesionālā šaha asociācijas (PŠA) rīkotājā Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla starpzonu turnīrā, kurā ieņēmis 34. vietu. 1997. gadā turpat piedalījies Pasaules šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 2. kārtā zaudējis Jevgeņijam Barejevam.
Knuds Hannemans
Pēc profesijas bijis inženieris ķīmiķis.
Volodimirs Malaņuks
Biogrāfija
Pārstāvējis Ukrainas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1984. gadā Malaņukam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1987. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Knuds Hannemans
Šaha kompozīcija
No 1914. gada publicējis apmēram 750 dažāda žanra šaha kompozīcijas. Autors vairākiem atklājumiem šaha kompozīcijā: uzdevumiem ar daudzu bandinieku pārvēršanos, sišanu garāmejot, rokādēm, retrogrādo analīzi un citiem.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Džoana Džeta
Džoana Džeta (en; dzimusi Džoana Marija Lārkina (Joan Marie Larkin) ) ir amerikāņu ģitāriste, dziedātāja, dziesmu autore, producente un aktrise. Pazīstama ar dalību grupās Joan Jett & the Blackhearts un The Runaways.
Karjeru sākusi The Runaways grupā, ar kuru izdeva četrus studijas albumus. Tomēr lielākos panākumus guva ar Joan Jett & the Blackhearts, ar kuru iedziedājusi tādas dziesmas kā I Love Rock 'n' Roll (Billboard Hot 100 singlu topa pirmā vieta), Crimson and Clover, I Hate Myself for Loving You, Do You Want to Touch Me, Light of Day, Love is All Around un Bad Reputation. Kopumā izdevusi 14 studijas albumus, divi no tiem tika sertificēti ar platīna disku ASV. Karjeras laikā ir bijusi feministu ikona.
2010. gada filmā ar grupu The Runaways viņu attēlo Kristena Stjuarta.
Medaunieks
Medaunieks ir māla pods, kas galvenokārt paredzēts medus uzglabāšanai; viens no Latgales keramikas saimniecības trauku tipiem. To izmanto arī krējuma, sviesta, tauku un biezpiena uzglabāšanai. Medaunieka siluets ir līdzīgs vārauniekam, tikai proporcijās tas ir slaidāks un siluetā ir pludenākas līknes. Tā smaguma centrs atrodas trauka augšējā daļā. Medaunieka tilpums sasniedz astoņus litrus; tas ir lielākais saimniecības trauku veids, bet tiek darināti arī mazāka tilpuma medaunieki. Tam ir divas platas, stipras un izliektas osas, kas ir piestiprinātas trauka augšējā daļā, to padarot izteiksmīgāku. Rotā ar virpas līkloci, kā arī austras kokiem un jumtiņiem, kas tiek ievilkti ar krāsotu mālu. Trauka iekšpuse un ārpuse ir vāpēta jeb glazēta.
2016. gada Parīze—Rubē
2016. gada Parīze—Rubē bija viendienas klasiskās riteņbraukšanas sacensības, kas 2016. gada 10. aprīlī notika Francijas ziemeļdaļā. Tā bija 114. reize, kad notika Parīze—Rubē sacensības, desmitās sacensības 2016. gada UCI World Tour kalendārā un trešais no sezonas klasiku "pieminekļiem".
Sacensību distance bija 257,5 kilometri, distances sarežģītību papildināja bruģētu ceļu 27 segmenti, kuru kopējais garums bija 52,8 kilometri. Bruģēto posmu radītās papildu grūtības sacensībām devušas iesauku "Ziemeļu elle". Tās noslēdza bruģēto klasiku sezonu, notiekot nedēļu pēc 2016. gada Flandrijas tūres. Par favorītiem pirms starta tika uzskatīti Peters Sagans ('), kā arī Fabians Kančellāra (') un Toms Bonens ().
Sacensības bija smagas jau no paša sākuma, nopietnākie atrāvienu mēģinājumi notika vairāk kā 100 kilometrus pirms finiša līnijas. Kančellāru un Saganu aizkavēja kritieni distancē un pēdējos 20 kilometros izveidojās piecu braucēju grupa un par spīti vairākiem atraušanās mēģinājumiem sacensību noslēdzošajā daļā, Rubē velodromā ieradās kopā. Sprinta finišā uzvarēja Metjū Heimens ('), kurš pārspēja Bonenu un Ianu Stenardu (').
Aleksandrs Eizaks
Aleksandrs Eizaks (1915—1941) bija kareivis un Tautas Saeimas deputāts.
Zeļenodoļska
Zeļenodoļska ir pilsēta Tatarstānā Krievijas Federācijā. Zeļenodoļskas rajona administratīvais centrs. Atrodas Volgas kreisajā krastā, 38 kilometrus no republikas centra Kazaņas.
Aleksandrs Eizaks
Dzīvesgājums
Dzimis 1915. gadā Dagdas pagastā Aleksandra un Annas Eisaku piecu bērnu ģimenē. Tēvs — Dagdas pagasta revolucionārās komitejas priekšsēdētājs.
Zeļenodoļska
1865. gadā pieminēta kā ciems Kabačišče, kopš 1897. gada ciemats ieguva nosaukumu Paratska, no 1928. gada darba ciemats Zeļonij Dol. 1932. gadā ieguva pilsētas statusu un Zeļenodoļskas nosaukumu. Kopš 19. gadsimta beigām kuģu ziemošanas un remonta vieta, kas lika pamatus Zeļenodoļskas kuģu būvētavai.
Pēc 2019. gada datiem pilsētā dzīvo 99 743 iedzīvotāji.
Dzeltenā flote
Dzeltenā flote bija 15 kuģi, kas izrādījās iestrēguši Suecas kanālā 1967. gada jūnijā līdz ar Sešu dienu kara sākumu starp Izraēlu un tās musulmaņu kaimiņvalstīm, ieskaitot kanālu pārvaldošo Ēģipti. Izraēlas karaspēks ātri sasniedza kanālu un, lai nepieļautu pretinieka kustību pa to, ēģiptiešu flote mīnēja to un nogremdēja savus kuģus tā galos. Karš ātri beidzās, taču kanāls palika bloķēts un pildīja demarkācijas līnijas funkciju. Tikai 1975. gadā, pēc ASV flotes veiktās atmīnēšanas, kustība pa kanālu tika atjaunota un "Dzeltenā flote" atstāja savas enkurvietas, bet tikai divi no kuģiem — abi rietumvācu — izrādījās vēl spējīgi nokļūt mājās bez remonta saviem spēkiem.
Iestrēgušie kuģi piederēja astoņām valstīm: Rietumvācijai, Zviedrijai, Francijai, Lielbritānijai, ASV, Polijai, Bulgārijai un Čehoslovākijai. Viņus nosauca par "dzelteno floti" tuksneša smilšu dēļ, kas noklāja kuģus.
Priekšvēsture
Līdzīgs incidents ar Suecas kanāla bloķēšanu kara dēļ bija noticis arī Suecas krīzes laikā 1956.—1957. gadā, kad kanāls arī tika mīnēts un bloķēts ar nogremdētiem kuģiem. Tomēr tad karš sākās paredzamā veidā un kanāla satiksme tika pārtraukta pakāpeniski, kamēr 1967. gadā Ēģipte plānoja iebrukt pretinieka teritorijā, nevis aizsargāt savējo, un nepaspēja veikt darbības kanāla satiksmes kontrolējamai pārtraukšanai.
1967. gada jūnijs
1967. gada jūnijā piecpadsmit kuģu grupa brauca uz ziemeļiem caur Suecas kanālu, kad starp Izraēlu un Ēģipti izcēlās karš, kas vēlāk tika nosaukts par Sešu dienu karu. Abi kanāla gali tika slēgti, un pēc trim dienām, kad Izraēlas sauszemes spēki izlauzās līdz kanālam, kļuva skaidrs, ka kanāls kādu laiku paliks bloķēts tā galos tīši nogremdēto kuģu dēļ. Viens no kuģiem, lielākais no visiem — amerikāņu tankeris Observer, izrādījās atgriezts no citiem un noenkurojās Timsaha ezerā. Pārējie 14 nokļuva Lielajā Rūgtajā ezerā.
Kanāla bloķēšanai tika nogremdēti kuģi, bagarētāji, citi peldlīdzekļi un pat tilts. Papildus tam kanālā tika izvietotas arī vairākas jūras mīnas, lai kavētu kuģošanu. Tā kā kara noslēgums izraēliešiem bija atstājis visu kanāla austrumu krastu, Ēģiptes prezidents Gamals Abdels Nasers nolēma turēt kanālu bezgalīgi slēgtu visiem pārvadājumiem. Vienīgā alternatīva būtu bijusi atļaut arī Izraēlai to izmantot, kas bija nepieņemami Ēģiptes valdībai. Bez tam, pat ja ar kanālu saistītos politiskos jautājumus izdotos atrisināt, tā uzturēšana varētu kļūt ekonomiski neizdevīga, jo kuģniecības varētu neuzņemties risku sūtīt kuģus pa kanālu starp divām naidīgām valstīm.
Ilgstāve
Astoņus gadus Izraēlas un Ēģiptes armijas stāvēja pretī abos Suecas kanāla krastos. Tikai izlūkgrupas no abām pusēm šķērsoja to savas profesijas ietvaros. Viena no lielākajām uzturētāju bažām bija iespējamā kanāla aizsērēšana bez regulāras padziļināšanas. Izrādījās, ka šī problēma nepastāv: 90 procenti kanāla aizsērējumu bija radušies kuģu skrūvju radītajos virpuļos, kuru šajā periodā praktiski nebija.
1967. gada oktobrī visu četrpadsmit kuģu virsnieki un apkalpe tikās uz angļu kuģa Melampus un izveidoja kuģu komandu apvienību "Lielā Rūgtā ezera asociācija" (GBLA), kas sniedza viens otram savstarpēju atbalstu. Apkalpes locekļi regulāri tikās uz visiem kuģiem, organizēja sporta un saviesīgus pasākumus, nodibināja jahtklubu ar iknedēļas regati un sarīkoja savas sporta spēles "Bitter Lake Olympic Games", lai no savas puses papildinātu 1968. gada vasaras olimpiskās spēles Mehiko. "Ezera olimpiādē" visvairāk medaļu ieguva poļi. Tika organizētas glābšanas laivu sacīkstes un futbola spēles uz lielākā kuģa Port Invercargill, savukārt dievkalpojumi notika uz Rietumvācijas Nordwind un filmas tika rādītas uz bulgāru Vasil Levski. Uz zviedru Killara bija baseins.
Ar laiku tika samazināts apkalpes locekļu skaits uz kuģiem, un 1969. gadā kuģi tika sapulcināti vairākās grupās, lai vēl vairāk samazinātu to uzturēšanai nepieciešamo apkalpes locekļu skaitu. Tās 10 vīru apkalpes, kuras bija atstātas katras kuģu grupas uzturēšanai, tika mainītas ik pēc trim mēnešiem. 1972. gadā pēdējie vācu kuģu apkalpes locekļi tika nosūtīti mājās, un viņu kuģu uzturēšana tika uzticēta Norvēģijas uzņēmumam.
1973. gada karš
Jom-Kipura karā, kad ēģiptieši vispirms forsēja Suecas kanālu no savas puses, bet vēlāk bija spiesti atkāpties un jau izraēlieši šķērsoja kanālu, ieņemot Ismailiju un aplencot Suecu, ēģiptiešu kareivji — lidmašīnu novērotāji atradās uz amerikāņu kuģa African Glen. To pamanījušie izraēliešu piloti kuģi sašāva, un tas nogrima. Bojā gāja divi ēģiptiešu kareivji.
Latgales atbrīvošana
'''Latgales atbrīvošana 1920. gadā''' bija Latvijas Bruņoto spēku un Polijas Otrās republikas kopīga uzbrukuma operācija ar nosaukumu "Ziema" no 1920. gada 3. janvāra līdz 1. februārim Latvijas brīvības cīņu laikā, kuras laikā Padomju Krievijas pakļautībā esošās Sarkanās armijas daļas padzina no Latgales. Veiksmīgā uzbrukuma dēļ nepiepildījās Padomju Krievijas valdības nodomi izmantot Latgales neskaidro politisko statusu Latvijas-Krievijas pamiera sarunās.
Emīls Krafts
Emīls Henrijs Kristofers Krafts (sv; dzimis ) ir Zviedrijas futbolists, labās malas aizsargs, Zviedrijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada spēlē Anglijas Premjerlīgas kluba Newcastle United sastāvā.
Latgales atbrīvošana
Latgales atbrīvošana notika trīs lielu uzbrukumu veidā:
Emīls Krafts
Zviedrijas izlasē debitēja draudzības spēlē pret Moldovu. Izlases sastāvā piedalījies 2018. gada FIFA Pasaules kausa un 2020. gada Eiropas čempionāta finālturnīros.
Latgales atbrīvošana
Situācija Latgalē
Pēc Otrā Latgales kongresa ierosmes 1917. gada 14. decembrī Krievijas PSFR Tautas komisāru padome izdeva rīkojumu Nr. 93. par Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu atdalīšanu no Vitebskas guberņas un to pievienošanu Vidzemes guberņai. 1918. gada februārī Latgali ieņēma Vācijas impērijas armija. Brestļitovskas miera līgumā Krievija atteicās no tiesībām uz Kurzemi un Vidzemi, bet Latgale netika pieminēta. 1918. gada 18. novembrī Latvijas valsts neatkarības pasludināšanas sēdē piedalījās arī Latgales pārstāvis. 1918. gada decembrī Latgali ieņēma Sarkanā armija, Krievijas PFSR valdība atzina Latgali kā Latvijas SPR sastāvdaļu.
Frontes izveidošanās
Pēc Rīgas zaudēšanas 1919. gada 22. maijā Stučkas valdība atkāpās uz Latgali. 1919. gada maija beigās un jūnija sākumā Igaunijas armija, kuras sastāvā darbojās Ziemeļlatvijas brigāde un Dāņu Baltijas palīdzības korpuss ieņēma visu Vidzemes teritoriju - 29. maijā atbrīvoja Alūksni, 30. maijā Pļaviņas, 31. maijā Vecgulbeni, 5. jūnijā Madonu un sasniedza Latgales robežas. 5. jūnijā atbrīvoja Krustpili, kas līdz 1917. gada beigām atradās Vitebskas guberņas sastāvā.
1919. gada 7. jūnijā, ar Sarkanās armijas virspavēlnieka Jukuma Vācieša pavēli, Padomju Latvijas armiju likvidēja un pārveidoja par Strādnieku un zemnieku Sarkanās armijas 15. armiju ar štābu Daugavpilī. Pēc igauņu un latviešu spēku uzvaras Cēsu kaujās, jaunizveidoto Latvijas bruņoto spēku virspavēlnieks Dāvids Sīmansons 15. jūlijā pavēlēja no iepriekš Baltijas landesvēra sastāvā esošās Dienvidlatvijas brigādes daļām izveidot 3. Latgales kājnieku divīziju ar 7. Siguldas, 8. Daugavpils un 9. Rēzeknes kājnieku pulkiem.
Poļu uzbrukumi
Kad 1919. gada 28. jūnijā Vācija beidzot parakstīja Versaļas miera līgumu, Polijai radās iespēja pārvietot savu armiju no Vācijas robežām uz austrumiem. Poļus vairs neapdraudēja Vācijas 3. rezerves korpusa spēki, kas bija izvietoti Grodņas un Kauņas apkārtnē. 1. jūlijā poļi ieņēma Viļejku, 4. jūlijā Maladzječnu, 8. augustā Minsku un turpamākajās dienās sasniedza Berezinas upes līniju. Tā nodrošinājis savu austrumu flangu, Polijas karaspēks augusta vidū atsāka uzbrukumu Daugavpils un Polockas virzienā. 29. augustā tas bija 23 km attālumā no Daugavpils, 31. augusta rītā ielauzās Kalkūnu stacijā un sāka uzbrukumu Grīvas tilta virzienā, draudot iebrukt Daugavpilī. Pievilktie Padomju Latvijas armijas papildspēki šo uzbrukumu atsita, saglabājot kontroli pār tiltiem un priekštilta nocietinājumiem Daugavas dienvidu krastā.
27. septembrī no dzelzceļa vagoniem pie Lauceses tika izlādēti Polijas armijas 1. tanku pulka 2. rotas 20 tanki un 14 automašīnas. Atbalstot poļu kājniekus, franču kapteiņa Dufora komandētās rotas tanki ielauzās Grīvas pilsētas ielās un ar savu uguni sedza sapierus, kas mīnēja un uzspridzināja koka tiltu pāri Daugavai. Kaujā pie koka tilta tika ievainots tanku rotas apgādes vada komandieris franču leitnants Galtjē. 28. septembra rītā 10 kaujas tanki kājnieku priekšā cauri Kalkūniem atkal devās uzbrukumā fortam. Vairāki tanki tika izsisti no ierindas, tomēr fortu izdevās ieņemt. Pēc tam kad poļu sapieri uzspridzināja dzelzceļa tiltu, tanku rotas vadi, izvelkot no ienaidnieka apšaudes lauka bojātās mašīnas, atstāja cīņas vietu un drīz pa dzelzceļu atgriezās Viļņā.
1. septembrī poļiem Daugavpils frontē bija 91 virsnieks, 4256 kareivji, 85 ložmetēji, 8 lielgabali, pāris mīnmetēji. Gatavojoties nākamajam uzbrukumam, poļu karaspēks pieauga līdz 104 virsniekiem, 6320 kareivjiem un 96 ložmetējiem. 27. septembrī, laižot darbā jau 37 lielgabalus, no kuriem 18 bija smagie, kā arī 20 franču ražojuma tankus, Polijas karaspēks atsāka uzbrukumu dienvidu krasta priekštilta nocietinājumiem, kurus izdevās ieņemt 28. septembrī. Daugavas šķērsošana un Daugavpils ieņemšana vairs netika mēģināta līdz pat 1920. gada janvāra Daugavpils atbrīvošanas operācijai.
Miera sarunu sākums
1919. gada 11. septembrī Latvijas valdība saņēma Padomju Krievijas piedāvājumu sākt sarunas par kara darbības izbeigšanu, uz kuru pamatotos miermīlīgas attiecības starp abām pusēm. Latvijas puse uzskatīja, ka pamiera sarunu mērķi var būt Latvijas neatkarības atzīšana, Latgales pievienošana Latvijai, un Pētera Stučkas valdības likvidēšana. 1919. gada 5. decembrī Tartu sākās Igaunijas miera sarunas ar Krieviju, bet Latvijas valdība lika saprast, ka sarunas ar Krieviju iespējams uzsākt tikai tad, kad Krievija izteiks gatavību atstāt Latgali un pārtrauks Stučkas valdības darbību.
Alianse ar Poliju
Pēc Latvijas armijas panākumiem Bermontiādes laikā, Polijas valdība piedāvāja militāru palīdzību Latgales atbrīvošanā. Latvijas armijas virspavēlniecība sāka sarunas par kopējas operācijas plāna izstrādāšanu ar Polijas armijas pārstāvi Rīgā kapteini Aleksandru Miškovski. Poļu pārstāvis prasīja Latvijas pusei Polijas karaspēka Latgalē apgādi ar uzturu un Latvijas karaspēka daļēju pakļaušanos Polijas armijas vadībai. Par Latgales atbrīvošanas operācijas sākumu tika nolikts 1920. gada 3. janvāris. Abu armiju virspavēlniecības tūlīt noslēdza militāru līgumu par Latgales atbrīvošanu ar nosaukumu "Ziema". Līgumā noteica, ka operācijas mērķis ir kopīgi ieņemt visu latviešu apdzīvoto teritoriju līdz izdevīgai aizstāvēšanas joslai.
Līgums vēl paredzēja:
Pretējo pušu karaspēks
Latvijas Austrumu frontē 1919. gada beigās atradās Latvijas bruņoto spēku Kurzemes divīzijas trīs pulki, Latgales partizānu pulks, landesvērs un daļa no Latgales divīzijas, kas bija pakļautas Kurzemes divīzijas komandierim pulkvežleitnantam Jānim Puriņam. 1920. gada 1. janvārī viņa pakļautībā bija 540 virsnieku, 14 150 instruktoru un kareivju ar 330 ložmetējiem, 79 patšautenēm, 32 lielgabaliem, 19 mīnmetējiem, 470 jātnieku un 3 bruņotie vilcieni.
Polijas karaspēka Operatīvās grupas komandiera ģenerāļa Edvarda Ridza-Smiglija pakļautībā bija Polijas 1. un 3. leģiona kājnieku divīzijas (Dywizja Piechoty Legionów). Tie bija 340 virsnieki, 13 260 kareivji, 44 vieglie, 28 smagie lielgabali, 300 ložmetēji. Šos spēkus papildināja 1. tanku pulka 2. rota (2 kompania czołgów) ar 25 tankiem:
Latvijas un Polijas karaspēkam pretī stāvēja KPFSR 15. armija ar vairākām strēlnieku divīzijām, kuru skaits un lielums kauju laikā mainījās. Visas šīs karaspēka vienības bija pakļautas Padomju Krievijas Rietumu frontes pavēlniekam Vladimiram Gitisam (Гиттис).
Daugavpils atbrīvošana
Daugavpils ieņemšanas operāciju vadīja Polijas ģenerālis Edvards Ridzs-Smiglijs, to aizsargāja Padomju Krievijas Rietumu frontes 15. armijas 33., 31. un 23. pulki, 30. komunistu rota, 2. jātnieku eskadrons un viens bruņotais vilciens. Kopā pilsētā bija vismaz 2000 karavīru ar 35 ložmetējiem un 24 lielgabaliem. 1920. gada 3. janvārī Polijas leģiona 3. divīzija un daļa no 1. divīzijas šķērsoja aizsalušo Daugavu un ar 1. tanku pulka atbalstu tiešā triecienā ieņēma pilsētu. Daļa no 1. divīzijas aplenca pilsētu no austrumiem, bet Latvijas bruņoto spēku Kurzemes divīzijas daļas no ziemeļiem. Daugavpils cietoksnis bez kaujas padevās Latvijas armijai. Abu valstu karaspēki turpināja vajāt atejošās padomju 15. armijas daļas līdz Višķiem, kur 5. janvārī apstājās un izturēja sarkanarmiešu pretuzbrukumu līdz 9. janvārim.
Ziemeļlatgales atbrīvošana
Ziemeļlatgales atbrīvošanas operāciju vadīja Latgales divīzijas štābs Gulbenē ar pulkvedi Berķi priekšgalā. Viņa padotībā pārgāja arī Latgales partizānu pulks, kā arī Kurzemes divīzijas 1. Liepājas un 2. Ventspils kājnieku pulki, kam bija jāpabalsta uzbrukums no Lubānas ezera rajona. Latgales divīzija un Latgales partizāni uzbruka gar Gulbenes-Kupravas-Pitalovas dzelzceļu un pārrāva Pleskavas-Daugavpils dzelzceļu ziemeļos no Pitalovas stacijas, novēršot padomju karaspēka papildus vienību ierašanos Latgalē no Igaunijas frontes un no Krievijas iekšienes.
Rēzeknes atbrīvošana
Latgales centrālās daļas atbrīvošanu vadīja Kurzemes divīzijas komandieris pulkvežleitnants Jānis Puriņš. Viņa padotībā pārgāja arī 9. Rēzeknes kājnieku pulks un landesvērs, kas uzbruka Rēzeknei no dienvidu puses. Pilsētu atbrīvoja landesvēra spēki, kam sekoja 2. Ventspils kājnieku pulks, kas nāca gar Krustpils-Rēzeknes dzelzceļu. Sekoja Ludzas atbrīvošana. 3. Jelgavas kājnieku pulks un 9. Rēzeknes kājnieku pulks ieņēma teritoriju aiz Rāznas ezera, bet Bukmuižu ieņēma Polijas karaspēks. 1. Liepājas kājnieku pulks pārrāva Rēzeknes-Pitalovas dzelzceļu uz ziemeļaustrumiem no Rēzeknes un turpināja uzbrukumu līdz Ludzas upei. Landesvēra vienības turpināja uzbrukumu, līdz 30. janvārī sasniedza Zilupi.