cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mairis Briedis
Dzīvesgājums
Briedis piedzima 1985. gada 13. janvārī Rīgā. Ar boksu sāka nodarboties 14 gadu vecumā, tad Briedis pievērsās kikboksam un 16 gadu vecumā kļuva par Latvijas čempionu kikboksā, kurš bija no 2002. līdz 2010. gadam. Briedis trenējās cīņu mākslu klubā "BUDO centrs" pie trenera Vasīlija Čerņigova. Vēlāk atgriezās boksā, un no 2008. līdz 2011. gadam bija arī Latvijas čempions boksā. 2007. gadā Briedis ieguva 3. vietu WAKO Pasaules kikboksa čempionātā, bet 2008. gadā kļuva par Eiropas Kikboksa čempionu WAKO versijā.
2014. gadā Mairis Briedis Latvijas iedzīvotāju balsojumā tika atzīts par Eiropas gada cilvēku Latvijā. 2016. gada jūlijā Briedis kļuva par Latvijas pretvēža zāļu ražotāja un holdinga Rigvir drošības dienesta vadītāju bet kopš 2017. gada maija beigām, lai pilnvērtīgāk varētu pievērsties boksam, šo amatu atstāja, un Rigvir darbojās kā konsultants drošības jautājumos.
Līdztekus savai profesionālajai boksa karjerai Briedis turpināja strādāt arī Valsts policijas Speciālo objektu apsardzes pārvaldē kā inspektors, pirms cīņām ņemot bezalgas atvaļinājumu. Par darba saglabāšanas iemesliem Briedis intervijā izteicās šādi:
Būšana par policistu — tas man nav naudas jautājums. Es gribu būt policists, es gribu statusu. Esmu publiska figūra, paraugs citiem. Kad sāku policijā, visi domāja, ka bokss ir slikts sporta veids, kas domāts mafijai un gangsteriem. Tagad esmu mainījis cilvēku uzskatus par boksu.
Briedim ir pieci bērni — dēli-dvīņi (no pirmajām attiecībām), kā arī ar sievu Jūliju — trīs dēli.
2021. gadā sabiedrības neizpratni rosināja M. Brieža lūgums pēc ziedojumiem māsas vīram, lai gan pats bokseris gadu iepriekš bija nopelnījis vairāk nekā 1,7 miljonus eiro.
Izmantojot pievērsto uzmanību un profesionālā boksera karjeras beigas, 2022. gada jūlijā M. Briedis paziņoja par došanos politikā un kandidēšanu 14. Saeimas vēlēšanās no partijas "Saskaņa" saraksta. Viņa politiskās aktivitātes kopš paziņojuma par kandidēšanu pārsvarā asi apstrīdējušas valdības pieņemtos lēmumus (piemēram, par "Uzvaras pieminekļa" demontēšanu).
Boksa profesionāļa karjera
Profesionāļa boksa karjeru uzsāka 2009. gadā, tās laikā aizvadījis 27 cīņas, no tām 26 ir uzvarētas (19 — ar nokautu), bet 1 zaudēta. 2012. gada decembrī Briedis uzvarēja Rīgā notiekošā turnīra Bigger's Better superfinālā. Briedis ar nokautu uzvarēja angļu bokseri Deniju Viljamsu, kas savulaik nokautējis Maiku Taisonu.
2013. gada 22. novembrī Liepājā, pieveicot čehu Ļubošu Šudu ar tehnisko nokautu 5. raundā, Briedis ieguva pasaules čempiona titulu IBA versijā svarā līdz 90,7 kilogramiem. Viņš kļuva par pirmo latvieti profesionālajā boksā, kas kādā no versijām kļuvis par pasaules čempionu kādā no svara kategorijām. 2014. gada novembrī aizstāvēja čempiona titulu Liepājā pret Beļģijas bokseri Ismailu Abdulu. Ticis atzīts par 2014. gada Eiropas Gada cilvēku Latvijā. 2015. gadā pēc boksera Manuela Čarra nokautēšanas 5. raundā ierindojās BoxRec ranga 5. vietā (līdz 90,89 kg).
2016. gada 21. februārī Briedis ar tehnisko nokautu otrajā raundā pieveica Dienvidāfrikas sportistu Daniju Venteru un ieguva savā īpašumā brīvo IBF starpkontinentālā čempiona titulu svarā līdz 90,7 kilogramiem.
2016. gada 14. maijā nokautēja (tehniskais nokauts) Nigērijas pārstāvi Olanrevadžu Durodolu, līdz ar uzvaru Briedis kļuva par obligāto pretendentu uz pasaules čempiona jostu WBC versijā smagajā svarā (līdz 90,7 kilogramiem). 2016. gada 15. oktobrī Briedis reitinga cīņā Liverpūlē, Lielbritānijā, ar tehnisko nokautu 3. raundā uzvarēja britu Saimonu Valiliju.
2016. gada decembrī tika paziņots, ka 2017. gada martā vai aprīlī Briedim paredzēta cīņa par Pasaules boksa padomes (WBC) pagaidu čempiona jostu pret Vācijas sportistu Marko Huku, kuru viņš 2017. gada 1. aprīlī Vācijas pilsētā Dortmundē uzvarēja 12 raundu cīņā pēc vienbalsīga tiesnešu lēmuma. Sākotnēji bija plānots, ka cīņa notiks arī par Hukam tobrīd piederošo pasaules čempiona titulu IBO versijā, taču Brieža komandas pārstāvji pirms cīņas neiemaksāja nepieciešamo summu par šo mazāk prestižo titulu un pēc cīņas šī josta tika pasludināta par vakantu.
2017. gada 30. septembrī Briedis cīnījās ar kubieti Maiku Peresu Pasaules boksa supersērijas ceturtdaļfinālā. Briedis uzvarēja kubieti pēc punktiem 12 raundu cīņā, kvalificējoties supersērijas pusfinālam un nosargājot WBC čempiona titulu. Pusfinālā Briedis tikās ar ukraini Oleksandru Usiku, kuram zaudēja pēc punktiem, piedzīvojot pirmo zaudējumu profesionālajā karjerā un zaudējot WBC čempiona titulu.
Divus vienīgos zaudējumus boksera karjerā Briedis piedzīvojis 2018. gadā pret ukraini Oleksandru Usiku, zaudējot tam pēc punktiem (dalīts tiesnešu lēmums) un 2022. gadā pret Džeju Opetaju, arī zaudējot cīņā pēc tiesnešu lēmuma (šoreiz pēc vienprātīga lēmuma).
Karjera politikā
2022. gada jūlijā tika iekļauts partijas "Saskaņa" kandidātu sarakstā 14. Saeimas vēlēšanām ar 3. numuru Rīgas vēlēšanu apgabalā, taču iepriekš populārajai partijai šajās vēlēšanās neizdevās pārvarēt 5% barjeru.
Kārlis Starcs
Kārlis Starcs (1897—1953) bija latviešu botāniķis, dendrologs, fitopatologs, herbārija kolektors, jaunībā aizrāvās ar ornitoloģiju.
Dzīves gājums
Kārlis Starcs dzimis 1887. gada 18. maijā Lubejas pagasta Līdērē "Kalna Pumpos" (tagad Madonas novadā) Jāņa Starca un viņa sievas Kristīnes (dzim. Niedrītes) ģimenē, kur auga četri dēli. Jaunākais, Kārlis mācījās Tolkas pagastskolā, kur tolaik par skolotāju strādāja viņa vecākais brālis Pēteris Starcs (1887-1968). 1911. gadā K. Starcs iestājās Madonas proreālskolā. 1914. gadā, kad sākās Pirmais pasaules karš, nomira tēvs, brāļus Jāni un Jēkabu iesauca armijā. Vecākais brālis Pēteris atradās Petrogradā un mācījās Augstākajos Lauksaimniecības kursos. Sīkais zemes īpašums tika iznomāts. No 1914. gada 12. decembra līdz 1915. gada 2. janvārim K. Starcs uzrakstīja 3 vēstules vietējam baronam Haraldam fon Loudonam, tolaik slavenam ornitologam, ar lūgumu atbalstīt viņa interesi par ornitoloģiju. Barons šos lūgumus noraidīja un katru reizi, kad Starcs mēģināja publicēt rakstus par putniem, tos asi kritizēja. 1915. gadā K. Starcam izdevās atsākt mācības Petrogradā, A. S. Čerņajeva reālskolā, kuru viņš beidza 1918. gadā un atgriezās Latvijā. No 1919. gada līdz 1936. gadam ar pārtraukumiem K. Starcs studēja LU Matemātikas un dabaszinātņu fakultātē un beidza to ar Dabaszinātņu kandidāta grādu (1939.g. nostrificēts maģistra grāds - Mg. biol.).
Savas darba gaitas K. Starcs sāka Bio-entomoloģiskajā stacijā Priekuļos, kuru vadīja Jānis Bickis, vēlāk darbu turpināja Zemkopības ministrijas Meliorācijas pārvaldē kā tehniķis—botāniķis. 1923. gadā viņš atgriezās Latvijas Bio-entomoloģiskajā stacijā, kas bija pārcēlusies uz Rīgu. Iestāde vairākkārt mainīja nosaukumus. K. Starcs tajā izveidoja un vadīja Nezāļu un ziedaugu pētīšanas sekciju, bet kopš 1937. gada kļuva par šīs iestādes (tobrīd Latvijas Augu aizsardzības institūta) vadītāja palīgu, veica arī Latvijas Lauksaimniecības Kameras botāniķa pienākumus. Papildus parastajam darbam Augu aizsardzības institūtā, K. Starcs kā privātbotāniķis intensīvi vāca dažādu sistemātisko grupu augu, sēņu un ķērpju herbāriju. 1944. gadā Kārlis Starcs kopā ar savu sievu Helēnu Starcu (1912 - 2005), dēlu no pirmās laulības Gunāru (1929 - 1952) un nesen dzimušo Jāni (1943) devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur 1945. gadā ieguva pagaidu glabātāja darbu Kārļa Haussknehta herbārijā (Herbarium Haussknechti) Veimārā. No 1946. līdz 1947. gadam K. Starcs strādāja par vecāko asistentu un pasniedzēju dendroloģijā un fitopatoloģijā Minhenes Universitātē. Lai turpinātu karjeru botānikā, viņš mēģināja pārcelties uz Zviedriju, kur plānoja dabūt darbu Botānikas muzejā, taču darba atļauju nesaņēma. 1950. gada decembrī K. Starcs pieņēma uzaicinājumu strādāt par dārznieka palīgu privātā parkā Indianapolisā (Indianas štatā ASV), uz kurieni viņš pārcēlās kopā ar ģimeni, līdzi ņemot Vācijā savākto herbāriju. Apmēram 2 tonnas smagā herbārija transportēšanai viņš saņēma līdzekļus no Starptautiskās bēgļu organizācijas. Amerikā K. Starcs meklējis saiknes ar zinātniskajām iestādēm, botāniķiem un biedrībām, cerībā turpināt savu privātpraksi sistemātiskajā botānikā.
1952. gada 6. jūlijā autoavārijā gāja bojā viņa dēls Gunārs.
K. Starcs miris 1953. gada 2. februārī 55 gadu vecumā. Viņš tika apbedīts blakus savam dēlam Indianapolisas kapsētā (Floral Park Cemetery).
Zinātniskā darbība
Savos jaunības gados K. Starcs aizrāvās ar ornitoloģiju, putnu novērošanu un olu kolekcionēšanu. Mācoties reālskolā Pēterburgā, 1915. gadā viņš publicējis trīs rakstus: "Baltijas putnu saraksts", ''Journal "Ornithologie et Aviculture." Année VI. Hvr. L, p. 1-24. Moskou, 1915. Selection de Ornithologie de la Société Impériale d'Acclimatation des Animaux et des Fiantes''; "Ziemojošie putni Līdērē un apkārtnē". Turpat, p. 25-27.; "Par Turdus pilaris L. bioloģiju Cēsu apriņķī, Vidzemē." Turpat, Année VII. Tomēr ornitoloģiju viņš atstājis un, uzsākot studijas Latvijas Universitātē, pievērsies botānikai, floristikai, augu sistemātikai un dendroloģijai. Par savu darbu "Priekšdarbi un materiāli Latvijas kārklu (Salix L.) ģints monogrāfijai" 1936. gadā viņš saņēma Studentu darbu II godalgu un LU beidza ar dabaszinātņu kandidāta grādu. K. Starcs pētījis ceriņus, filadelfus, bērzus, priedes un kārklus. Sarakstījis "Koku un krūmu noteicēju" (1925). Lai izpētītu pundurbērza izplatību Latvijā, viņš iesaistījis sabiedrību - skolotājus, mežkopjus u.c. novērojumu vākšanā. Viņš uzsācis arī Latvijas vaskulāro augu floras sugu saraksta sastādīšanu un to izplatības aprakstīšanu. 1934. gadā K. Starcs saņēmis Kultūras fonda pabalstu 600 Ls. floristisko materiālu pētīšanai. Pēc izcilā botāniķa Jāņa Bicka nāves K. Starcs piedalījās Latvijas augu noteicēja 4. izdevuma (1935) rediģēšanā un papildināšanā. Strādādams Augu aizsardzības institūtā, viņš publicējis populārus, izskaidrojošus rakstus par nezālēm, invazīvām sugām un to apkarošanu "Latvijas Lauksaimniekā", "Zemkopī", institūta izdotajās skrejlapās u.c. Šeit publikāciju sarakstā minēti tikai viņa zinātnisie raksti. K. Starcs bija profesionāls herbārija kolektors (vācējs). Jau 1922. - 1923. gadā viņš sastādījis herbārija komplektus kā mācību līdzekļus Lauksaimniecības skolām. 1931. gadā sastādīti 60 komplekti "Bērzu dzimtas eksikāta" (I daļa) un izdots to pavadošs herbārija lapu saraksts "Schedae ad Betulaceae exicatae" fasc.I. Rīga, 1931. No 1937. līdz 1944. gadam kopā ar A. Ķiruli izdotas 4 sērijas eksikāta "Latvijas kultūraugu slimības" prof. M. Eglīša redakcijā. Pēc LU nodibināšanas 1919. gadā prof. N. Malta aktīvi iegādājās materiālus universitātes herbārijam (starptautiskai herbārija kods RIG). K. Starcam divreiz tika piešķirts Kultūras fonda pabalsts 5000 Ls apmērā herbārija vākšanai un sagatvošanai (50 Ls par 100 eksemplāriem).
Paša Starca dažādu sistemātisko grupu herbārijs (apm. 100 000 eksemplāru) 1936. gadā tika nodots Augu Aizsardzības institūtam un pēc Otrā pasaules kara nonāca LU Botāniskajā dārzā. 1990. gadā to pārveda uz LU herbāriju (starptautiskais kods RIG).
K. Starcs aktīvi turpināja herbārija vākšanu arī trimdā Vācijā. Viņš izceļoja uz ASV ar 2 tonnām herbārija. K. Starca herbārijs bez Latvijas ir nonācis daudzos pasaules herbārijos ASV, Kanādā, Jaunzēlandē, Vācijā, Zviedrijā, Igaunijā K. Starcs bija aktīvs sabiedriskajā dzīvē. Latvijas Augstskolas Dabaszinātņu nodaļas studentu pulciņa pirmajā sēdē 1920. gada 25. februārī K. Starcu ievēlēja par priekšsēdētāju. 1921. gadā viņš iestājās studentu korporācijā Lettonia. 1925/26. mācību gadā K. Starcs bija viens no studentu pārstāvjiem LU Padomē. No 1926. līdz 1930. gadam viņš piedalījies žurnāla "Daba" redakcijas darbā.
Apbalvojumi
K. Starcs 4 reizes apbalvots ar Krišjāņa Barona balvu:
Jēkabs Belzēns
Jēkabs Belzēns (1870—1937) bija latviešu izcelsmes gleznotājs, Štiglica Centrālās tehniskās zīmēšanas skolas pedagogs (1905—1917).
Dzīvesgājums
Dzimis 1870. gada 18. (6. pēc VS) septembrī Vladimiras guberņas Patkinas (Паткино) ciemā Krievijā latviešu pavāra Jēkaba Belzēna (Jakob Belsen, Яков Бельзен) un viņa sievas Ērikas Magdalēnas, dzimušas Jansones, ģimenē. Viņa tēvs bija kņaza Borisa Ščerbatova pavārs. Mācījās Pēterburgas Reformātu draudžu ģimnāzijā (1880—1888), vasaras pavadīja Ternu muižā Harkivas guberņā. Studēja Pēterburgas Universitātes Juridiskajā fakultātē (1888—1890), tad Pēterburgas Mākslas akadēmijā (1890—1894), ko beidza ar III šķiras mākslinieka grādu par diplomdarbu “Spoki”. Strādāja Pēterburgas Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības zīmēšanas skolā (1895—1902), Aleksandra licejā (1898/1899—1902?), Civilo inženieru institūtā (1899—1917), bet no 1905. līdz 1917. gadam arī Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā par zīmēšanas un gleznošanas priekšmetu pasniedzēju. Piedalījās Neatkarīgo mākslinieku biedrības, Pēterburgas mākslinieku biedrības, Krievu akvarelistu biedrības izstādēs, kā arī latviešu mākslinieku darbu izstādēs Rīgā (1910, ar 10 darbiem), Pēterburgā (1915, ar 5 darbiem) un Maskavā (1916, ar 27 darbiem).
Pēc Bresļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada septembrī Belzēns ar piederīgajiem ieradās Rīgā, bet lielinieku laikus pavadīja pie radiniekiem Igaunijas pierobežā pārdesmit kilometrus no Ainažiem. 1919. gada jūlijā viņš pārcēlās uz dzīvi Berlīnē, kur darbojās Devriena grāmatu apgādniecībā. 1921. gadā viņš iestājās Berlīnes graﬁķu brīvajā apvienībā (Freie Vereinigung der Graphiker zu Berlin) un 1926.—1930. gadā šīs organizācijas sastāvā piedalījās Lielajās Berlīnes mākslas izstādēs.
Pēc Hitlera nākšanas pie varas Belzēns 1936. gada septembrī pārcēlās uz dzīvi Ņujorkā, kur mira no triekas 1937. gada 12. septembrī.
Daiļrades raksturojums
J. Belzēns strādāja mitoloģijas, sadzīves žanra, portreta, ainavu glezniecībā, bijis labs kolorists. Pirmajā Latviešu mākslas veicināšanas biedrības izstādē 1910. gadā viņš izstādīja darbus eļļā un akvarelī. To vidū bija portreti, ainavas, kā arī žanra ainas. Nākamajās latviešu izstādēs viņš eksponē gan studijas, gan gleznas. Gleznieciski Belzēns visvairāk pieslējies impresionismam. Gan motīvu, gan noskaņas ziņā mākslinieka daiļradē vērojamas romantiskas tendences.
Slāpekļa(III) oksīds
Iegūšana
Slāpekļa(III) oksīdu iegūst, atdzesējot slāpekļa(IV) un slāpekļa(II) oksīdu maisījumu. Laboratorijas apstākļos to iegūst, pilinot 50% slāpekļskābes šķīdumu uz pulverveida arsēna(III) oksīda un atdzesējot radušos gāzu maisījumu: Līdzīgā metodē ar slāpekļskābi iedarbojas uz cieti.
Molekulas uzbūve
Infrasarkanās spektroskopijas dati liecina, ka N2O3 kristāliskā formā pastāv divās modifikācijās: stabilajā O=N−NO2 un nestabilajā O=N−O−N=O. Stabilās modifikācijas molekula ir planāra, saite starp slāpekļa atomiem ir līdzīga analoģiskai saitei hidrazīna molekulā.
Ķīmiskās īpašības
Siltumā N2O3 sadalās par slāpekļa(IV) un slāpekļa(II) oksīdiem: Reaģē ar ūdeni, veidojot slāpekļpaskābi:
Iedarbojoties ar sārmiem, veidojas atbilstošie nitrīti:
Izmantošana
Laboratorijās lieto tīras slāpekļpaskābes un nitrītu iegūšanai.
Sestā deklinācija
Sestā deklinācija jeb -ij deklinācija ir viena no sešām lietvārdu deklinācijām latviešu valodā. Pie sestās deklinācijas pieder sieviešu dzimtes lietvārdi, kam vienskaitļa nominatīvā ir galotne -s, savukārt vienskaitļa datīvā — -ij. Pie sestās deklinācijas lietvārdiem pieder arī daži sieviešu dzimtes daudzskaitlinieki, kā arī vīriešu dzimtes daudzskaitlinieks ļaudis.
Sestās deklinācijas lietvārdiem vokatīva forma sakrīt ar nominatīvu. Lielai daļai sestās deklinācijas lietvārdu daudzskaitļa ģenitīvā ir līdzskaņu mija.
Heinrihs Šēls
Heinrihs Kārlis Šēls (, 1829-1909) bija viens no ievērojamākajiem 19. gadsimta beigu Rīgas arhitektiem, būvfirmas „Šēls un Šefels” līdzīpašnieks. Pēc Heinriha Šēla projektiem 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Rīgā uzcelti vairāk nekā 40 nami – rūpnīcas, baznīcas, biroju un veikalu ēkas, īres nami un savrupmājas.
Visi darbi izceļas ar augstu detaļu kultūru, pamatīgumu, krietnu izpildījumu un mākslinieciskumu.
Dzīvesgājums
Heinrihs Šēls ir dzimis 1829. gada 17. maijā Hamburgā, no 1847. līdz 1851. gadam viņš studēja Sanktpēterburgas Mākslas akadēmijā, pēc kuras beigšanas viņš kļuva par arhitektūras profesora Ludviga Bonšteta palīgu.
1853. gadā Šēls vadīja Lielās ģildes ēkas (arhitekts K. Beine) jaunbūvi, no 1860. līdz 1862. gadam kopā ar F. Hesu arhitekta L. Bonšteta projektētā Rīgas Pirmā (vācu) teātra (tagad Nacionālās operas) būvdarbus.
Arhitekta H. Šēla pirmais patstāvīgais projekts bija ārsta Bērensa nams Basteja bulvārī 16 (1860) eklektisma stilā.
1862. gadā H. Šēls kļuva par Pēterburgas Mākslas akadēmijas akadēmiķi. Šajā laikā pēc viņa projektiem cēla Reimersas acu klīniku tagadējā Raiņa bulvārī 7 (1863), dzīvojamo ēku Basteja bulvārī 14 (1865), savu savrupmāju K. Valdemāra ielā 11a (1873) un daudzus īres namus.
19. gadsimta 80. gados arhitekta daiļrade vairāk saistījās ar visdažādākajām sabiedriskajām ēkām. Pēc viņa projektiem pārbūvēja Rīgas dzelzceļa staciju (1884 – 1885) un Svētā Mārtiņa baznīcu (1887, celta 1851. gadā pēc J. D. Felsko projekta), uzcēla vācu baptistu baznīcu Vīlandes ielā 9 un Biržas bankas namu Pils ielā 23 (1887), vairākas ēkas toreizējā Sarkankalna vājprātīgo iestādē Duntes ielā 12/22 (1888) u.c. būves.
19. gadsimta beigās H. Šēls cēla dzīvojamās ēkas Rīgā un Ventspilī, |Biržu un Ķemeru luterāņu baznīcas, pareizticīgo baznīcas Igaunijas dienviddaļā, restaurēja vairākas telpas Jelgavas pilī. 1899. gadā pēc viņa projekta celtas Krievijas elektrotehniskās sabiedrības „Union” pārvaldes un fabrikas galvenā montāžas ceha ēkas Brīvības gatvē 214.
Viņa būvfirma „Šēls un Šefels” bija starp jūgendstila pionieriem Rīgā.
Pazīstamākie projekti
Lielākā daļa no H. Šēla projektiem bija klasiskās renesanses stilā, izņemot neogotisko namu Raiņa bulvārī 13 un bizantiešu arhitektūras stilā ieturēto bijušo Pareizticīgo semināra ēku Kronvalda bulvārī 9. Vēlā eklektisma stilā ar krāšņi apdarinātām fasādēm un bagātu apjomu plastiku celta „Union” pārvaldes ēka Brīvības gatvē 214.
Tuksneši (Asares pagasts)
Tuksneši ir ciems Jēkabpils novada Asares pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā 7 km no pagasta centra Asares, 18 km no Aknīstes, 60,5 km no novada centra Jēkabpils un 170 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V822, Cīruļupītes krastā.
Tigrajas karš
Tigrajas karš ir karš Etiopijā, kas sākās 2020. gada 3. novembrī Tigrajas reģionā, vēlāk karadarbība notika arī Amharas un Afaras reģionos. Tigrajas Tautas atbrīvošanās frontes karaspēks cīnījās pret Etiopijas Nacionālajiem aizsardzības spēkiem un Eritrejas aizsardzības spēkiem. Tigrajas Tautas atbrīvošanās fronte 2021. gada novembrī vienojās ar deviņām citām pretošanās grupām dažādos Etiopijas reģionos, izveidojot pret centrālo valdību vērsto Etiopijas federālistu un konfederālistu spēku apvienoto fronti.
Priekšvēsture
2018. gadā par Etiopijas premjerministru ievēlētais Abijs Ahmeds izveidoja Labklājības partiju ar mērķi veicināt vienotas etiopiešu nacionālās identitātes un pilsoniskas sabiedrības veidošanu. Tigrajas tautas atbrīvošanās frontes līderi atteicās iekļauties jaunveidojamajā spēkā un sāka īstenot no centrālās valdības faktiski neatkarīgu politiku Tigrajas reģionā.
Norise
2020. gada novembrī Etiopijas Nacionālie aizsardzības spēki iebruka Tigrajā, taču līdz 2021. gada jūlijam tika izspiesti no reģiona. Nākamajos mēnešos Tigrajas Aizsardzības spēki iebruka kaimiņos esošajos Amharas un Afaras reģionos un 2021. gada novembra sākumā nonāca 190 kilometru attālumā no galvaspilsētas Adisabebas. Premjerministrs Ahmeds izsludināja ārkārtas stāvokli un vadīja pretuzbrukumu. 20. decembrī Tigrajas spēki atkāpās no kaimiņu provincēm un pauda gatavību uzsākt pamiera sarunas. Visa bruņotā konflikta laikā no karadarbības zonas pienākušas ziņas par daudziem abu pušu veiktiem noziegumiem: civiliedzīvotāju masu slepkavībām, izvarošanām, spīdzināšanām, etnisko tīrīšanu, civilo objektu bombardēšanu. Tiek lēsts, ka konflikta laikā dzīvību zaudējuši vismaz 10 000 civiliedzīvotāju, taču Tigrajas puse min pat piecreiz lielāku skaitli. 2022. gada 24. martā Etiopijas valdība izsludināja humāno pamieru uz nenoteiktu laiku, tomēr pēc miera sarunu neizdošanās 2022. gada 24. augustā atsākās karadarbība.
Admiralitātes šaurums
Admiralitātes šaurums (en, es) vai Bušāra šaurums (Estrecho Bouchard; argentīniešu avotos) ir ap 55 km garš un 5—20 km plats jūras šaurums Antarktīdas piekrastē. Atdala Snouhilas un Sīmora salas dienvidos no Džeimsa Rosa salas ziemeļos un savieno Vedela jūras Erebusa un Terora līci ziemeļaustrumos ar Larsena līci dienvidrietumos. Šauruma abos galos atrodas divas nelielas saliņas: ziemeļaustrumu galā Kokbērna sala, dienvidrietumu — Lokjera sala. Visās salās šauruma piekrastē atrodamas krīta un terciāra augu un dzīvnieku fosilijas.
Šauruma ziemeļaustrumu galu atklāja britu Džeimsa Rosa ekspedīcija 1843. gada 6. janvārī un atzīmēja to kā Admiralitātes līci (Admiralty Inlet), jo nebija noskaidrots tā garums. Šaurumu starp Snouhilas un Džeimsa Rosa salu atklāja un nokartēja zviedru ekspedīcija Oto Nordenšelda vadībā 1902. gada 9.—10. martā.
Šauruma dienvidu krastā Snouhilas salā zviedru ekspedīcija ierīkoja bāzes nometni, kas bija nepārtraukti apdzīvota no 1902. gada 12. februāra līdz 1903. gada 11. novembrim. Šauruma ziemeļaustrumu galā Sīmora salas krastā 1969. gadā tika ierīkota lielākā Argentīnas bāze Antarktīdā Marambio.
Rihards Cimermanis
Rihards Cimermanis (dzimis 1993. gada 22. martā) ir latviešu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2022) Cimermanis spēlē Latvijas čempionāta komandā HK Zemgale.
Spēlētāja karjera
Latvijas čempionātā Cimermanis debitēja 2011.—12. gada sezonā HK Juniors Rīga sastāvā. 2012.—13. gada sezonā Cimermanis spēles laiku dalīja gan Latvijas čempionātā, gan Krievijas Jaunatnes līgā spēlējošās HK Rīga sastāvā, taču gadu vēlāk jau bija HK Rīga pamatvārtsargs. 2013.—14. gada sezonā vairākkārt tika izsaukts uz KHL klubu Rīgas "Dinamo", taču nevienā spēlē laukumā tā arī nedevās, pildot vien rezerves vārtsarga funkcijas.
2014.—15. gada sezonā spēlēja Latvijas čempionāta vienības HK Liepāja sastāvā. 2015.—16. gada sezonā spēlēja Latvijas 1. līgas Valmieras komandā, taču tad pievienojās HK Zemgalei. Komandas rindās kļuva par vienu no čempionāta vadošajiem vārtsargiem.
2018.-19. sezonā Optibet hokeja līgas regulārā čempionātā un izslēgšanas spēļu kārtā aizvadīja 26 spēles, kurās no 824 metieniem atvairīja 757 (91,87%) un kopā ar HK Zemgale/LLU ieguva bronzas medaļas. 2020.—21. gada sezonā Cimermanis kopā ar Zemgali vēlreiz sasniedza Latvijas čempionāta finālsēriju, tajā piekāpjoties Rīgas "Olimp". Cimermanis tika atzīts par līgas labāko vārtsargu. Nākamajā sezonā komandai izdevās revanšēties, Cimermanim kopā ar Zemgali izcīnot Latvijas čempiona titulu.
Šenona
Šenona (en, ga) ir Īrijas garākā upe. Tās garums ir 360,5 kilometri, kaut arī precīzs garums avotos atšķiras, jo lejtecē upe pārvēršas par estuāru, tās garums precīzi nav nosakāms.
Šenona sāk savu tecējumu Kailka kalnos Īrijas ziemeļos. Tek dienvidu virzienā, caurtekot vairākiem ezeriem, tostarp Elena ezeram, Rī ezeram un Derga ezeram. Lielākās pietekas — Saka un Brosna. Ar kanāliem savienota ar Erni un Dublinu. Ietek Šenonas estuārā pie Limerikas. Šenonas estuārā paisuma līmenis saniedz 5,44 metrus. Upes krastos atrodas (no augšteces) — Kerrika pie Šenonas, Reinsboro-Balliliga, Atlona, Banahera, Limerika.
Karaliskā dēka
"Karaliskā dēka" (da, en) ir 2012. gada Dānijas, Zviedrijas un Čehijas kopražojuma mākslas filma. Filmas režisors un viens no scenārija autoriem ir dānis Nikolajs Arsels. Filma veidota pēc tāda paša nosaukuma Bodila Stensena-Leta romāna motīviem, kas sevī ietver drāmas, melodrāmas un vēsturiskas hronikas elementus.
Filmas pirmizrāde norisinājās, 62. Berlīnes starptautiskā kinofestivāla ietvaros. Filma tika iekļauta arī konkursa programmā un ieguva divas balvas. 85. Kinoakadēmijas balvai un Zelta globusa balvai filma tika nominēta kategorijā "Labākā filma svešvalodā".
Aphidina
Aphidina ir Aphidini cilts apakšcilts no īsto laputu dzimtas.
Šīs apakšcilts bezspārnu un spārnainām dzīvdzemdējošām mātītēm ir raksturīgas šādas raksturīpašības:
Kaktusu dzimta
Kaktusu dzimta (Cactaceae) ir neļķu rindas augu dzimta, kurā ir apvienotas 127 ģintis un aptuveni 1750 sugas. Kaktusi ir izplatīti galvenokārt Amerikā starp 56° ziemeļu platuma grādu un 54° dienvidu platuma grādu. Dažas sugas aug arī Āfrikā un Madagaskarā, bet Austrālijā, Indijā un Vidusjūras zemēs aug opuncijas. Lielākoties kaktusi aug neauglīgos, kalnainos apvidos. Tikai dažas sugas ir sastopamas tropu lietus mežos, piemēram, ripsāļi, kā arī citu ģints pārstāvji. Kaktusus plaši visā pasaulē audzē kā istabas augus.
Morfoloģija
Vairums kaktusu ir dzeloņaini stumbra sukulenti bez lapām, tomēr kaktusiem pretēji izplatītam pieņēmumam var būt arī tradicionāla izskata lapas — lapas ir pereskijām, tāpēc tās sauc arī par lapu kaktusiem. Unikāla kaktusu pazīme ir areolas, kas redzamas kā matu pušķīši. Tie ir reducējušies sāndzinumi, no kuriem izaug ērkšķi. Areolās veidojās arī ziedi un “zari”. Ziedi parasti ir pa vienam, tikai dažām sugām veidojas ziedu grupas. To izmēri ir no 1 mm līdz 30 cm. Kaktusu augļi ir ogas, bieži vien sulīgas un ēdamas, tajās ir daudz melnu vai brūnu sēklu, kas parasti ir ļoti mazas.
Izplatība
Lielākā daļa no kaktusu dzimtas sugām dabiski izplatītas ir Amerikā starp 56° ziemeļu platuma grādu un 54° dienvidu platuma grādu. Vislielākā sugu daudzveidība ir Meksikā. Tikai ripsāļi dabiskā vidē aug Rietumāfrikā, Madagaskarā un Šrilankā. Tiek uzskatīts, ka ripsāļu sēklas senatnē šajās zemēs ir nonākušas ar putnu palīdzību. Citās pasaules malās kaktusi ir ievesti un tie tiek jau uzskatīti par nevēlamiem augiem, piemēram, Austrālijā.
Sistemātika
Kaktusu dzimta sīkāk iedalās četrās apakšdzimtās:
Talcis
Talcis ir ciems Valmieras novada Ramatas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu dienvidu daļā 4 km no pagasta centra Ramatas.
Week-end
Week-end ir 1967. gada Francijas postmoderna melnās komēdijas filma, kuras režisors un scenārija autors ir Žans Liks Godārs. Filmā galvenās lomas atveido tā laika franču televīzijas zvaigznes Mireja Darka, Žans Janns, kā arī viens no franču jaunā viļņa pazīstamākajiem aktieriem Žans Pjērs Leo.
Filma ir sirreāls stāsts par precētu pāri, kas dodas ceļojumā, lai apciemotu sievas vecākus ar nolūku viņus nogalināt mantojuma dēļ. Ceļā viņi saskaras ar sastrēgumiem, autoavārijām, revolucionāriem, kanibālismu un slepkavību. Filma ir satīrisks stāsts par augstāko kapitālistisko sabiedrības slāni.
Filmas Week-end pirmizrāde notika.
Gatis Zamurs
Gatis Zamurs (dzimis, Rīgā) ir latviešu uzņēmējs un politiķis. G. Zamurs bijis 13. Saeimas deputāts, pārstāvot partiju apvienību "Attīstībai/Par!" un partiju "Latvijas attīstībai", kā arī pildijis Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijas parlamentārā sekretāra pienākumus.
Biogrāfija
G. Zamurs ir dzimis Rīgā, taču bērnība saistīta ar Jūrmalu. Vidējo izglītību ieguvis mācoties Starptautiskajā Montebello licejā (Lycée International Montebello), vidusskolas gaitas turpinot Rīgas Franču licejā. Pēc vidusskolas mācību beigšanas iestājies Latvijas Kultūras akadēmijā, 2011. gadā iegūstot bakalaura līmeņa augstākās izglītības grādu mākslās ar specializāciju starpkultūru sakaros "Latvija — Francija". 2016. gadā G. Zamurs ieguva maģistra augstākās izglītības grādu Rīgas Biznesa skolā, specializējoties uzņēmējdarbības vadīšanā.
Profesionālās gaitas
Laikā no 2010. gada līdz 2011. gadam G. Zamurs darbojās kā projektu un eksporta menedžeris uzņēmumā SIA "Eco House Internetaional" un Latvijas Investīciju un attīstības aģentūrā. 2012. gadā tika dibināta biedrība "Latvijas Koka būvniecības klasteris", kur kopš biedrības dibināšanas līdz 2021. gadam G. Zamurs pildīja biedrības izpilddirektora pienākumus.
Laikā no 2018. līdz 2020. gadam Gatis Zamurs pasniedza lekcijas Rīgas Tehniskās Universitātes studentiem, bet no 2019. gada līdz 2021. gadam vadīja televīzijas kanāla RīgaTV 24 (tagad TV24) raidījumu "Spēka spēle".
Politiskā darbība
Gaitas politiskajā partijā "Latvijas attīstībai G. Zamurs uzsāka drīz pēc tās dibināšanas 2013. gadā un 2016. gadā tika iecelts par partijas valdes locekli. G. Zamurs bija viens no politiskās partijas "Latvijas attīstībai" Jūrmalas nodaļas dibinātājiem, šobrīd partijas ietvaros vada biedru Uzņēmējdarbības darba grupu.
2018. gadā G. Zamurs nesekmīgi kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Attīstībai/Par!" saraksta. Tāpat ievēlēšanai pietiekošu vēlētāju atbalstu neguva 2020. gada ārkārtas Rīgas domes vēlēšanās un 2021. gada pašvaldību vēlēšanās, kandidējot uz vietu Jūrmalas domē.
2021. gada 14. janvārī, Danielam Pavļutam stājoties veselības ministra amatā, G. Zamuram tika piešķirtas 13. Saeimas deputāta pilnvaras uz laiku. 2021. gada 2. augustā G. Zamurs pieņēma vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministra Artūra Toma Pleša uzaicinājumu, kļūstot par ministrijas parlamentāro sekretāru.
Esot Saeimas 13. sasaukuma deputāts, G. Zamurs darbojās Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijā, Pieprasījumu komisijā, kā arī trīs apakškomisijās: Aizsardzības, iekšlietu un korupcijas novēršanas komisijas Visaptverošas valsts aizsardzības apakškomisijā, Ilgtspējīgas attīstības komisijas Informācijas tehnoloģiju un inovatīvas uzņēmējdarbības un E-pārvaldības apakškomisijās. 2021. gada pavasarī viņš strādāja pie tā, lai grozījumi Aizsargjoslu likumā, kas ļautu palielināt teritoriju apbūvi un saimniecisko darbību jūras tuvumā, netiktu likumdevēja atbalstīti. Tāpat G. Zamurs aktīvi iestājas par kažokzvēru audzēšanas aizliegšanu Latvijā.
Krievijas Nacionālā gvarde
To veido Nacionālās gvardes karaspēks, kas agrāk bija Krievijas Iekšlietu karaspēks. Nacionālās gvardes izveide ļauj Krievijas valdībai veikt militāras operācijas valsts teritorijā pret bruņotiem iekšējiem spēkiem. Rosgvarde tika izveidota 2016. gada 5. aprīlī.
Karavīru skaits ir aptuveni 340 tūkstoši.
Rževa
Rževa (ru) ir pilsēta Volgas augštecē Tveras apgabalā Krievijā, municipālā apriņķa administratīvais centrs. Cauri pilsētai ved federālālais autoceļš M9 no Latvijas-Krievijas robežas uz Maskavu.
Vēsture
Rževa pirmo reizi dokumentos minēta 1150. gadā kā Smoļenskas kņaziem piederoša pils. 1216. gadā Novgorodas kņazs Mstislavs Mstislavičs un no Tālavas padzītais kņazs Vladimirs Mstislavičs to aizsargāja pret kņaza Svjatoslava Vsevolodoviča uzbrukumu. Tādēļ kņazu Vladimiru uzskata par pilsētas svēto patronu.
1929. gadā izveidoja Rževas rajonu. Otrā pasaules kara laikā 1941. gada 14. oktobrī to ieņēma vācu karaspēks un 1942. gada vasarā pie pilsētas notika smagas kaujas. 1943. gada 3. martā Rževu atkaroja Sarkanā armija.
Jānis Puriņš
Jānis Puriņš var būt:
Olga Horošavceva
Olga Horošavceva (ru; dzimusi ) ir krievu brīvā stila cīkstone, Eiropas čempione, Pasaules čempionāta medaļniece, Krievijas Starptautiskās klases sporta meistare.
Biogrāfija
Olga Horošavceva dzimusi 1994. gadā. No 2014. gada viņa ir valsts izlases komandas dalībniece. Pirmsolimpiskajā planētas čempionātā Kazahstānā 2019. gadā svara kategorijā līdz 55 kg Olga ieguva bronzas medaļu.
2020. gada februārī Itālijas galvaspilsētā Romā notikušajā Eiropas čempionātā svara kategorijā līdz 55 kg Olga cīņā par čempionu titulu pieveica Ukrainas sportisti Solomiju Vinņiku un ieguva zelta medaļu.
Sīmora sala
Sīmora sala (en, es) vai Marambio sala (es) ir klinšaina sala Antarktīdas pussalas ziemeļaustrumos Antarktikā, Vedela jūras ziemeļrietumos. No ziemeļrietumos esošās Džeimsa Rosa salas to atdala Admiralitātes šaurums, bet no dienvidrietumos esošās Snouhilas — Piknika šaurums. Sala brīva no pastāvīgas ledus segas un tās piekrastē atrodas ievērojamas Adelijas pingvīnu kolonijas.
Salu faktiski atklāja britu Džeimsa Rosa ekspedīcija 1843. gada 6. janvārī, bet atzīmēja to kā Triniti pussalas daļu un nosauca par Sīmora ragu (Cape Seymour) par godu britu admirālim seram Džordžam Frensisam Sīmoram (Sir George Francis Seymour). Šaurumu starp Sīmora salu un dienvidrietumos esošo Snouhilas salu atklāja norvēģu 1893./1894. gadu ekspedīcija Karla Larsena vadībā. Šīs ekspedīcijas gaitā Sīmora salā tika atklātas pirmās aizvēsturisko dzīvnieku fosilijas Antarktīdā.
Rhopalosiphina
Rhopalosiphina ir Aphidini cilts apakšcilts no īsto laputu dzimtas.
Gruzīni
Gruzīni jeb kartveli (ka) ir Kaukāza tauta, Gruzijas pamatiedzīvotāji. Runā gruzīnu valodā, kas pieder pie kartvelu valodu grupas. Lielākā daļa dzīvo Gruzijā, taču daudz gruzīnu ir arī Turcijas austrumos, Irānā, kā arī emigrācijā — īpaši Krievijā. Vairums gruzīnu ir pareizticīgie kristieši.
Hendersonvila
Hendersonvila (en) ir pilsēta ASV, Tenesī štatā. 2020. gadā pilsētā dzīvoja 61 753 iedzīvotāji.
Iglu
Iglu (, iglu, ), arī igla, ir no sniega celts mājoklis, kas ir raksturīgs Kanādas ziemeļos dzīvojošajiem inuītiem. To parasti veido no sniegā izcirstiem bluķiem, un pēc ārējā izskata atgādina kupolu. Šādā mājoklī parasti dzīvo medību laikā, kad ir nepieciešams patverties no liela aukstuma. Lai būtu siltāk, parasti tā sienas no iekšpuses izklāj ar ādām. Iglu iekšpusē gaisa temperatūra ir no −7 °C līdz +16 °C.
Pumpi
Pumpi ir daļēji izzudis ciems Jēkabpils novada Salas pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā 13,2 km no pagasta centra Salas un 157,3 km no Rīgas.
Teuvo Tereveinens
Spēlētāja karjera
Somijas hokeja izlasē spēlējis 2018. gada Pasaules čempionātā hokejā.
Kumertau
Kumertau (ru, ba — ‘ogļu kalns’) ir pilsēta Baškortostānā Krievijas Federācijā. Pilsēta atrodas Baškortostānas dienviddaļā, 250 km uz dienvidiem no Ufas.
Nauru administratīvais iedalījums
Nauru administratīvo iedalījumu veido 14 distrikti, kas sagrupēti astoņos vēlēšanas apgabalos un sīkāk tiek iedalīti dažādos ciematos. Pēc platības lielākais distrikts ir Menena (310 ha) un Anibare (310 ha), savukārt mazākais — Boe (50 ha). Pēc iedzīvotāju skaita visapdzīvotākais ir Denigomodu (1804 iedzīvotāji), bet vismazākais — Iju (178 iedzīvotāji).
Lielā zivs
"Lielā zivs" (en) ir fantastiska piedzīvojumu traģikomēdija. Filmas režisors ir Tims Bērtons, filmas uzņemta pēc Deniela Volesa romāna "Lielā Zivs. Mitoloģisko proporciju romāns" motīviem.
Sižets
Un tikai pēc tēva nāves, kad uz bērēm ierodas visi viņa draugi, Viljams pārliecinās, ka pēdējais tēva stāsts, ir vistīrākā patiesība.
Nominācijas
Filmu nominēja vairākām kino balvām, bet nevienu neieguva.
Izagirre
Izagirre (es) ir izplatīts spāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Jaroslavs Streļčenoks
Jaroslavs Streļčenoks (dzimis Rēzeknē) ir baltkrievu tautības Latvijas jurists. Korupcijas novēršanas un apkarošanas biroja (KNAB) priekšnieks no 2011. gada līdz 2016. gadam.
Biogrāfija
1998. gadā pabeidzis Rēzeknes 2. vidusskolu. 2003. gadā absolvējis Latvijas Policijas akadēmiju, ieguvis jurista izglītību. Laikā no 2004. līdz 2006. gadam studējis Latvijas Universitātes Starptautisko attiecību institūtā.
2003. gadā trīs mēnešus strādājis Ekonomijas policijā par izmeklētāju. Kopš 2003. gada strādājis dažādos amatos Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojā. Sākotnēji viņš bija valsts amatpersonu interešu konflikta novēršanas nodaļas speciālists, nākamajā gadā — Valsts amatpersonu darbības kontroles nodaļas galvenais speciālists, savukārt 2005. gadā kļuva par valsts amatpersonu darbības kontroles nodaļas vadītāja vietnieku. 11. Saeima vienbalsīgi atbalstīja J. Streļčenoka iecelšanu KNAB priekšnieka amatā. 2016. gadā, sagaidot pilnvaru termiņa beigas, Streļčenoks pieteicās konkursam uz KNAB priekšnieka amatu, taču amata konkursa pirmo kārtu neizturēja neviens no kandidātiem, ieskaitot Streļčenoku.
Ķīnas čakste
Ķīnas čakste (Lanius sphenocercus) ir čakstu dzimtas (Laniidae) zvirbuļveidīgais putns, kas sastopama Āzijas austrumos, Ķīnas centrālo daļu ieskaitot. Tai ir divas pasugas.
La Rochelle Business School
La Rochelle Business School (fr) ir Eiropas biznesa augstskola ar vairākām universitātes pilsētiņām, kas atrodas Larošelā. La Rochelle BS dibināta 1988. gadā.
Ķīnas čakste
Izskats
Ķīnas čakste ir liels dziedātājputns ar garu asti, kurai ir pakāpenisks astes gals (malējās spalvas ir 3—5 cm īsākas, kā vidējās). Tā ir lielākā suga visā čakstu ģintī. Ķermeņa garums 29—31,5 cm, spārnu izplētums 31,5—39 cm, astes garums 130—150 mm, svars 85—100 g.
La Rochelle Business School
The Financial Times 2019. gadā skolu Eiropas biznesa skolu vidū ierindoja septiņdesmit devītajā vietā.
Skolas programmas ir trīskārši akreditētas — atbilstoši starptautiskajiem AMBA, EQUIS un AACSB standartiem.
Ķīnas čakste
Izskats
Apspalvojums ķermeņa augšdaļā ir dūmakaini pelēks. Acis sedz melna maska, kas stiepjas no auss atveres līdz knābja pamatnei. Pieres daļa virs knābja ir pelēka, no knābja pamatnes to atdala šaura, balta josliņa. Vaigi, uzacis un pakakle ir balti. Ķīnas čakstes pleci ir pelēki, spārni ar trīs vienāda platuma, bet dažādās krāsās šķērsjoslām (virzienā no pleciem): melna, balta un tumši pelēka, gandrīz melna (lidspalvu paši galiņi gaiši pelēki). Tie ir salīdzinoši īsi un noapaļoti. Baltā josla var arī nešķērsot spārnus visā platumā. Astes vidējās, garākās spalvas melnas, malējās (trīs pāri) baltas. Vēders gaiši pelēks vai rozīgi pelēks. Zemaste balta ar melnu galiņu. Kājas melnas. Abi dzimumi izskatās vienādi. Knābis melns, masīvs ar smailu, noliektu galu.
Jaunie putni līdzīgi pieaugušajiem, bet tiem raksturīgs gaišs, pasteļdzeltens tonējums.
Uzvedība
Ķīnas čakste ligzdo mērenās joslas krūmājos, mežmalās un vientuļos kokos, apmetoties upju tuvumā. Sastopama arī atklātā stepē un pustuksnešos. Ligzdo gan līdzenumos (jūras līmenī), gan kalnos: nominālpasuga līdz 1800 m virs jūras līmeņa (ligzdošanas laikā līdz 1100 m), bet Tibetas pasuga ligzdo 3000—5000 m augstumā. Nominālpasuga ir daļēji migrējoša.
Barošanās ieradumi
Kā visas čakstes, arī Ķīnas čakste ir plēsīga. Barojas ar kukaiņiem, arī ar citiem bezmugurkaulniekiem un nelieliem mugurkaulniekiem, piemēram, grauzējiem, ķirzakām un maziem putniņiem, priekšroku dodot sīkiem zīdītājiem (ap 53%). Ķīnas čakste medījot vēro zemi no paaugstinājuma, kas var būt kāds koka zars vai staba gals (2—8 m augstumā). Pamanījusi iespējamo upuri, tā strauji uzbrūk. Reizēm tā medī lidojumā, putniem uzbrūkot līdzīgi vanagam. Lielāks medījums tiek uzdurts uz dzeloņiem, lai to būtu vieglāk saplēst gabaliņos, kā arī tiek veidotas barības rezerves.
Ligzdošana
Ķīnas čakstes veido monogāmus pārus. Tās ligzdošanas laikā ir teritoriālas, un pāri apmetas 1—2,5 km attālumā viens no otra. Ligzda tiek vīta koku zaros vai krūmos. Vietu izvēlas tēviņš. Ligzda atrodas 1,2—5 m augstumā no zemes. Tā vīta no sausas zāles, zariņiem un saknītēm, oderēta ar spalvām un dūnām.
Ligzdošanas sezona sākas aprīļa otrajā pusē. Gadā viens perējums, bet pirmo dējumu zaudējot, tas tiek atkārtots. Dējumā ir 5—8 bāli zaļas olas ar rudi brūniem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 16—17 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš to tikmēr baro. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido apmēram 20 dienu vecumā, bet vecāki tos turpina barot apmēram mēnesi ilgāk.
Hroma(VI) oksīds
Hroma(VI) oksīds jeb hroma trioksīds (CrO3) ir hroma un skābekļa savienojums, kas pieder pie skābajiem oksīdiem. Hroma trioksīds ir tumši sarkana, ļoti higroskopiska kristāliska viela (plāksnīšveida vai adatveida rombiskās singonijas kristāli). Labi šķīst ūdenī, veidojot hromskābes šķīdumu (H2CrO4). Tādēļ hroma trioksīdu dēvē arī par hromskābes anhidrīdu.
Iegūšana
Iegūst, apstrādājot kālija dihromāta šķīdumu ar koncentrētu sērskābi. Karstam K2Cr2O7 šķīdumam uzmanīgi pievieno sērskābi. Šķīdums ļoti sakarst un pēc atdzesēšanas no tā izkrīt kālija hidrogēnsulfāta kristāli. Šķidrumu dekantē no nogulsnēm, uzsilda ūdens vannā un pievieno vēl sērskābi. Izkritušos smalkos CrO3 kristāliņus izšķīdina, pievienojot nedaudz ūdens. Ietvaicē, kamēr virs šķīduma sāk veidoties kristāliska plēve, un lēnām atdzesē. Izveidojušos CrO3 kristālus atfiltrē ar vakuumu Bihnera piltuvē (nedrīkst lietot papīra filtrus!), bet atlikušo šķīdumu var ietvaicēt un kristalizēt atkārtoti. Otrreizējo pārpalikušo šķīdumu izmanto laboratorijas trauku mazgāšanai kā hroma maisījumu. Lai atbrīvotos no sērskābes paliekām, kristālus apstrādā ar koncentrētu slāpekļskābi, mazgā un žāvē līdz 100 °C temperatūrā, kamēr beidz izdalīties slāpekļskābes tvaiki. Uzglabā eksikatorā virs koncentrētas sērskābes.
Molekulas uzbūve
Hroma(VI) oksīda molekulai ir trijstūra piramīdas forma. Kristalizējoties šīs molekulas savienojas garās ķēdēs ar skābekļa tiltiņu starpniecību. Šo ķēžveida struktūru veido CrO4 tetraedriskas vienības.
Ķīmiskās īpašības
Karsējot CrO3 kļūst tumšs, kūstot veido tumši brūnu šķidrumu. Virs 250 °C sāk sadalīties, atšķeļot skābekli un veidojot hroma(III) oksīdu. Pie 435 °C sadalās pilnībā.
Hroma (VI) oksīds ir ļoti spēcīgs oksidētājs.
Iedarbojoties ar sārmiem, veido hromātus:
Izmantošana
Pasaulē ražo tūkstošiem tonnu hroma trioksīda gadā; to izmanto galvanisko pārklājumu tehnoloģijās.
Lieto organiskajā sintēzē par oksidētāju tā saucamās Džonsa reakcijas veikšanai (pirmējo spirtu oksidēšana līdz karbonskābēm un otrējo spirtu oksidēšana līdz ketoniem). Hroma trioksīda vai kālija dihromāta sērskābu šķīdumu acetonā sauc par Džonsa reaģentu.
Hroma trioksīda kompleksu ar piridīnu lieto nepiesātināto spirtu oksidēšanai par karbonilsavienojumiem, pie kam divkāršās saites spirtu molekulās netiek skartas (Sareta reakcija).
Zibspuldze
Zibspuldze ir ierīce ar mākslīgu gaismas avotu, kura paredzēta īslaicīgu augstas intensitātes gaismas uzplaiksnījumu radīšanai. To lieto galvenokārt fotografējot nepilnīga apgaismojuma apstākļos.
Sākotnēji fotografējamā objekta apgaismošanai izmantoja magnija pulvera un oksidētāja (visbiežāk salpetra) maisījumu, kuru aizdedzinot, ieguva spožu gaismas uzliesmojumu.
Vaļējā pulvera risinājumu 1930. gados aizstāja ar stikla spuldzēm, kurās ievietoja magnija vai cirkonija foliju un iepildīja skābekli. Aizdedzināšanu veica ar elektrību vai kapseli. Šādas spuldzes bija vienreiz lietojamas.
Vēlāk fotografēšanā sāka lietot impulsu ksenona lampas.
Mjagmarsurens Lhamsurengīns
Mjagmarsurens Lhamsurengīns (mn; dzimis ) ir Mongolijas starptautiskais meistars šahā (1966).
Biogrāfija
Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla ietvaros 1966. gadā uzvarējis Rietumāzijas zonas turnīrā un 1967. gadā piedalījies starpzonu turnīrā Tunisijā, kur dalījis 19.-20. vietu. 1962. gadā piedalījies starptautiskā šaha turnīrā Dušanbē, kur dalījis 5.-6. vietu. 1971. gadā piedalījies starptautiskā šaha turnīrā Tallinā, kur palicis 16. vietā. 1972. gadā piedalījies Akibas Rubinšteina memoriālā Polaņicazdrojā, kur dalījis 8.-9. vietu. Par panākumiem turnīros FIDE 1966. gadā Mjagmarsurenam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Moriss Buadons
Moriss Ežēns Buadons (fr; dzimis, miris ) bija franču paukotājs, startēja 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Buadons 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja divās paukošanas disciplīnās paukošanā ar špagu un paukošanā ar zobenu. Paukpšanā ar špagu viņš aizcīnījās līdz pusfināliem, kur savā pusfināla grupā palika 4./6. vietā, savukārt paukošanā ar zobenu viņš arī aizcīnījās līdz pusfinālam, kur palika 5./8. vietā.
Melnie alki
Kopīgās īpašības
Melnie alki ir vidēji lieli jūras putni. Visas trīs sugas ir apmēram vienādi lielas. To ķermeņa garums ir apmēram 30—38 cm, svars 450—550 g.
Lizgdošanas sezonā to apspalvojums ir koši melns ar baltām pazīmēm: divām sugām uz spārniem ir platas, baltas joslas, bet briļļainajam alkam (Cepphus carbo) ap acīm ir balti gredzeni. Kājas un pēdas ir sarkanas. Smalkie, smailie knābji melni. Ziemā apspalvojums kopumā kļūst pelēks: pavēdere balta, bet ķermeņa virspuse baltmelni raibumota.
Uzvedība
Melnie alki ligzdo klinšainos jūras krastos. Ziemo galvenokārt ligzdošanas areālā, bet, ja nepieciešams, dodas uz neaizsalstošiem ūdeņiem nedaudz uz dienvidiem. Barību melnie alki meklē, ienirstot zem ūdens. Tie galvenokārt barojas ar zivīm, bet nelielos apjomos barojas arī ar vēžveidīgajiem, moluskiem, kukaiņiem un jūras augiem.
Sava
Sava (bosniešu, horvātu, ) ir upe Balkānu pussalā, Eiropas dienvidaustrumos. Tā ir Donavas labā krasta pieteka. Upe plūst pa Slovēnijas, Horvātijas, Bosnijas un Hercegovinas un Serbijas teritorijām. Donavā tā ietek Serbijas galvaspilsētā Belgradā. Upes krastos bez Belgradas atrodas arī tādas pilsētas kā Zagreba, Ļubļana, Slavonski Broda, Šabaca un Brčko.
Tomašs Sikora
Karjera
Ar biatlonu sāka nodarboties 1989. gadā. Pasaules kausa sacensībās debitēja Lillehammerē. Bādgašteinā, Austrijā, izcīnīja savu pirmo godalgu PK posmos, 20 km individuālajā distancē iegūstot 3. vietu. Ziemas olimpiskajās spēlēs pirmo reizi piedalījās 1994. gadā Lillehammerē, kur bija arī Polijas karognesējs atklāšanas ceremonijā. Savās debijas olimpiskajās spēlēs sprintā ierindojās 32. vietā, bet stafetes komandas sastāvā ieguva 8. vietu.
Pasaules čempionātā pirmoreiz piedalījās 1995. gadā Antholcā un izcīnīja zelta medaļu 20 km individuālajā distancē. 1997. gada Pasaules čempionātā ieguva bronzu komandu sacensībās. 2000. gada Eiropas čempionātā Zakopanē kļuva par čempionu iedzīšanā. Kopā Eiropas čempionātos izcīnījis sešas zelta medaļas.
Turīnā izcīnīja sudraba medaļu 15 km distancē ar kopēju startu, 6,3 sekundes zaudējot vācu biatlonistam Mihaelam Greisam. 2005.—2006. gada sezonā uzvarēja Pasaules kausa sprinta ieskaitē. 2008.—2009. gada sezonā izcīnīja 2. vietu Pasaules kausa kopvērtējumā, piekāpjoties tikai norvēģu biatlonistam Ūlem Einaram Bjērndalenam. Pēc 2011.—2012. gada sezonas noslēdza biatlonista karjeru.
Prahovas klintis
Prahovas klintis (cz) ir smilšakmens klinšu sistēma Čehijas ziemeļos, aptuveni 5 km uz rietumiem no Jičinas, Čehijas Paradīzes reģionā. Klintīm ir aizsargājamas dabas teritorijas statuss kopš 1933. gada. Neparasto formu klintis veidojušās vēja un ūdens erozijas rezultātā.
Kipras administratīvais iedalījums
Kipras administratīvo iedalījumu veido 6 eparhijas (gr, tr). Eparhijas sīkāk iedalās 610 pašvaldībās. Kopš 1983. gada daļu no Kipras ir anaktējusi Turcija. Anaktētajā teritorijā ir izveidota pašpasludināta Ziemeļkipra valsts.
Jiusers
Jiusers (ltg; arī Juseris, Useru ezers, Userovas ezers, Aizezers, Vuseru ezers, Vusaru ezers, Usaru ezers, Jūseris) ir caurteces ezers Rēzeknes novada Audriņu pagastā.
Mišo (vingrotājs)
Mišo (fr) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 242 punktus, izcīnot 49. vietu.
Gaspare Spontīni
Gaspare Luidži Pačifiko Spontīni (dzimis, miris ) bija itāliešu operu komponists un diriģents. Bija ļoti pazīstams dzīves laikā, mūsdienās maz atskaņots. Iespējams, pazīstamākā no Spontīni operām ir "Vestāliete", kuras pirmizrāde notika 1807. gadā Parīzē.