cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Ivanovs
Dzīvesgājums
1933. gadā ar diplomdarbu — viendaļīgo Pirmo simfoniju Jānis Ivanovs absolvēja Jāzepa Vītola kompozīcijas klasi, vienlaikus iegūstot pianista un simfoniskā orķestra diriģenta atestāciju. Viņa Pirmo simfoniju pirmatskaņoja Radiofona simfoniskais orķestris Jāņa Mediņa vadībā. Latgales Dziesmu svētkos Daugavpilī atskaņoja Jāņa Ivanova poēmu pūtēju orķestrim “Rāzna”. Pēc Otrā pasaules kara sākuma un Latvijas okupācijas viņš 1941. gadā pabeidza 4. simfoniju „Atlantīda”. Simfonijas programmatiskais vēstījums — Atlantīdas bojāeja — sabalsojās ar laikmeta aktualitātēm un apliecināja komponista vēlmi mūzikā runāt ne tikai par lokāli, bet arī globāli būtisko. Pēc kara beigām 1944. gadā Jānis Ivanovs sāka darbu Latvijas Valsts konservatorijā, mācot kompozīciju un instrumentāciju. No 1945. gada līdz 1963. gadam viņš bija arī Latvijas Radioraidījumu un televīzijas komitejas mākslinieciskais vadītājs.
1948. gadā viņa 5. simfonija tika kritizēta VK(b)P organizētās antiformālisma kampaņas laikā, tādēļ Jānim Ivanovam piespiedu kārtā bija jāatgriežas pie agrāko gadu daiļrades stilistikas vēlā romantisma un impresionisma noskaņās. 1949. gadā tapa 6., „Latgales” simfonija, kurā Jānis Ivanovs ar viņam vien piemītošo prasmi un neatkārtojamo skaistuma izjūtu jau atkal uzbūra savas dzimtās puses tēlus. Padomju vara nekavējās 6. simfoniju izmantot ideoloģiskām manipulācijām — gan pieprasot sākotnēji trīsdaļīgo ciklu papildināt ar optimistisku finālu, gan nodrošinot simfonijai programmatisku aprakstu, kurā ietverti obligātie kapitālisma jūga, šķiru cīņas, tautiskuma un internacionālisma koncepti. Pēc Staļina nāves ideoloģiskais spiediens atslāba un viņš atgriezās pie tā izteiksmes psiholoģiskā dziļuma, kādu bija sasniedzis agrāk. 1960. gados Jāņa Ivanova rokraksts kļuva arvien lakoniskāks, grafiskāks, pietuvojās neoklasicisma stilistikai. Vienlaikus viņa mūzikā ienāca un nostiprinājās 20. gadsimta tehnikas — politonalitātes, poliskaņkārtu, divpadsmittoņu sistēmas elementi. Divdesmitajā simfonijā (1979) polarizējās Ivanova vēlīnajā daiļrades periodā dominējošie pretmeti: tagadne (realitātes skaudrās atskārsmes, likteņa nepielūdzamība) un pagājušais laiks (atmiņas, reminiscences, nepiepildītās cerības), ko iemieso agrīna, studiju gados tapuša menueta iekļāvums simfonijas 3. daļā.
Miris 1983. gada 27. martā Rīgā. Nepabeigtās Divdesmit pirmās simfonijas (1983) trīs daļas pēc autora atstātām norādēm orķestrēja Jāņa Ivanova kompozīcijas klases absolvents Juris Karlsons.
Daiļrades raksturojums
Jānis Ivanovs ir 21 simfonijas, 3 instrumentālo koncertu un vairāku simfonisko poēmu autors.
Viņa 1930. gados tapušos darbus — simfonisko svītu „Latgales ainavas” (1935), simfoniskās poēmas „Padebešu kalns” (1938) un „Varavīksna” (1939), Koncertu čellam ar orķestri (1938) raksturo spilgts melodisms, krāšņa harmoniskā valoda, kā arī pastorālu un dramatisku tēlu mijiedarbība. Muzikologs Arnolds Klotiņš ir norādījis: „Jau trīsdesmitajos gados Ivanovs izstrādāja spilgti individuālu stilu, sintezējot savā mūzikā vēlromantisma, folkloras un impresionisma iezīmes. Tieši Jāņa Ivanova mūzika Latvijas mūzikas panorāmā sasniedza jaunu formas skaidrības un precizitātes līmeni, pilnībā vairoties no izteiksmes aptuvenības un pasivitātes.” 4. simfoniju „Atlantīda” viņš bija iecerējis kā mākslu sintēzi — ar horeogrāfiju un gaismu partitūru. Šo ieceri īstenot neizdevās un pirmatskaņojuma reizē 1943. gadā par gatavību šķērsot tradicionālā simfonijas cikla robežas liecināja vairs tikai sieviešu kora līdzdalība simfonijas 2. daļā.
1945. gadā pirmatskaņoja Jāņa Ivanova 5. simfoniju, kurā vērojama radikāla komponista rokraksta maiņa — simfonijā dominē ekspresionistiski sabiezinātas krāsas, skaudri žesti, skarba izteiksme. Līdzīgas noskaņas un tēli valda arī 1947. gadā tapušajā 2. stīgu kvartetā, par kuru komponists pats teicis: „Tās domas, kuras izraisīja kvarteta tēlus, prasījās ietērpjamas zemos, tumšos tembros, skarbās skaņās, cietos ritmos. Tās bija audzējusi tā pati zeme, kas Piekto simfoniju”. Komponists Imants Zemzaris par viņa 6. simfoniju rakstīja: „Sestā, „Latgales” simfonija (1949) piepilda, šķiet, visus ideologu sapņus: šī mūzika ir izteikti melodiska, ar tautasdziesmu citātiem vai alūzijām dāsni papildināta, fināls pauž nepārprotamu optimismu, jaunās dzīves uzvaru. Bet šodien, klausoties ar laika distanci un abstrahējoties no vēsturiskā konteksta, negribas arī īpaši iebilst pret šo simfoniju-dziesmu, kuras tēmas ir patiesi skaistas un oriģinālas un izsaka komponista siltās jūtas pret savu dzimto novadu. Konjunktūras darbu Ivanovs veicis ar pašcieņu. Ir tapusi himna Latgalei — sirsnīgi izjusta, starojoši aicinoša reiz pacelties no mūžam „atpalikušā reģiona” dūkstīm.”
Arnolds Klotiņš rakstīja: „Kad pēc Staļina nāves ideoloģiskais spiediens atslābst, Jānis Ivanovs 7. simfonijā (1953) un jo īpaši 8. simfonijā (1956) atgriežas pie tā izteiksmes psiholoģiskā dziļuma, kādu bija sasniedzis agrāk. Pēc Klavierkoncerta (1959), no 9. simfonijas (1960) un līdz pat 21. simfonijai (1983, pabeidzis un instrumentējis Juris Karlsons), Ivanova simfoniskā mūzika kļuva arvien dramatiskāka, monumentālāka, pat filozofiska, tomēr dramaturģijas elementi katrā darbā ir spilgti individualizēti. Viņa simfoniskajā mūzikā rodami vairāki dramatiskie aspekti. Vienu nosaka mūžīgais mākslinieciskās jaunrades koncepts „indivīds pret cilvēci”. Tas asociējas ar spēcīgu gribu, pašizpausmi un enerģisku cīņu, kā arī zaudējuma sāpēm un rezignāciju. Bet līdzās šim psiholoģiskajam slānim ir arī otrs dramatiskais elements, kas tēlo ārpasaules konfliktus. Šo divu dramatisma sfēru apvienojums un pretstatījums ir viena no spilgtākajām Jāņa Ivanova simfoniskās mūzikas iezīmēm.”
Izteiksmes ziņā viseksperimentālākās ir Desmitā (1963) un Divpadsmitā („Sinfonia energica”, 1967) simfonijas. Sešdesmitajos gados tapa arī Trešais stīgu kvartets (1961), „Sonata brevis” (1962) un „Andante replicato” (1963) klavierēm.
1972. gadā viņš pabeidza ciklu „24 skicējumi klavierēm”, ko var uzskatīt par Jāņa Ivanova klavierstila kvintesenci. Savukārt gadu iepriekš tapušajā 14. simfonijā (Sinfonia da camera, 1971) nepārprotami nojaušama tā dēvētā jaunā romantisma estētika un izteiksme. Komponists Imants Zemzaris norāda: „Ja Piecpadsmitā (Symphonia ipsa”, 1972) un Sešpadsmitā simfonija (1974) vēl it kā atvadās no dzīves sarūpētajām kolīzijām un konfliktiem, tad Septiņpadsmitā (1976), Astoņpadsmitā (1977) un Deviņpadsmitā simfonija (1979) iezīmē laiku, kurā, saucot talkā atmiņas un reminiscences, tiek meklēta harmonija, miers, izlīdzinājums. Šīm simfonijām saturiski piekļaujas arī Klavieru trio (1976).”
Jāņa Ivanova simfoniskos darbus interpretējuši Lavro Matāčičs, Isajs Dobrovens, Jānis Mediņš, Leonīds Vīgners, Aleksandrs Hauks, Arvīds Jansons, Pjetro Adžento, Kurts Zanderlings, Edgars Tons, Eri Klass, Jorma Panula, Genadijs Roždestvenskis, Fuats Mansurovs, Mirča Basarabs, Romans Matsovs, Natans Rahlins, Karls Eliasbergs, Tovijs Lifšics, Leons Reiters, Vasilijs Sinaiskis, Pauls Megi, Imants Resnis, Andris Vecumnieks, Normunds Šnē, Atvars Lakstīgala un citi.
Miglinieku pagasts
Miglinieku pagasts bija pašvaldība Ludzas rajonā. Robežojās ziemeļos ar Salnavas pagastu, austrumos ar Mežvidu pagastu, dienvidos ar Rēzeknes rajona Ilzeskalna pagastu, rietumos ar Nautrēnu pagastu. Pagasta centrs atradās Dekteros.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas.
1945. gada 10. septembrī Ludzas apriņķa Nautrēnu pagastā izveidoja Nautrēnu ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī pēc pagasta likvidēšanas Nautrēnu ciemu iekļāva Kārsavas rajonā. 1962. gada 17. aprīlī pēc Kārsavas rajona likvidēšanas Nautrēnu ciemu iekļāva Rēzeknes rajonā, bet 1962. gada 18. decembrī to pievienoja Ludzas rajonam. 1954. gada 14. jūnijā Nautrēnu ciemam pievienoja likvidētos Miglenieku un Rasnapļu ciemus. 1960. gada 7. jūlijā padomju saimniecības «Nautrēni» teritorija tika pievienota Kristinku ciemam. 1965. gada 24. novembrī Nautrēnu ciemu pārdēvēja par Miglinieku ciemu. 1979. gada 25. oktobrī daļu Miglinieku ciema teritorijas pievienoja Nautrēnu (bijušam Kristinku) ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu, bet 1998. gada 8. oktobrī Miglinieku pagastu pievienoja Nautrēnu pagastam.
Kurskas apgabals
Kurskas apgabals ir viens no Krievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Brjanskas apgabalu ziemeļrietumos, Orlas apgabalu ziemeļos, Ļipeckas apgabalu ziemeļaustrumos, Voroņežas apgabalu austrumos, Belgorodas apgabalu dienvidos, kā arī ar Ukrainas Sumu apgabalu rietumos.
Vana
Vana ir pilsēta Turcijas austrumos, Vanas ila administratīvais centrs. Pilsēta atrodas pie Vanas ezera. 2011. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 353 tūkstoši iedzīvotāju, no kuriem vairums bija kurdi. Vana ir Turcijā dzīvojošo kurdu kultūras centrs.
Senajos laikos pilsētas nosaukums bija Tušpa. 9. gadsimtā p.m.ē. tā bija Urartijas galvaspilsēta.
Franču īpašvārdu atveidošana
Franču valodas īpašvārdu atveidošana latviešu valodas vidē tiek veikta pēc fonētiskās transliterācijas principa. Franču valodas alfabēta burti un burtkopas tiek tieši pārlikti latviešu valodas ortogrāfijā, pakļaujot šos vārdus gramatizācijai.
Pēc šiem atveidošanas principiem latvisko franču cilmes personvārdus, kā arī Francijas, Beļģijas, Šveices un Kanādas ģeogrāfiskos nosaukumus.
Franču alfabēts
Franču valoda lieto šādu alfabētu: A, a; B, b; C, c; D, d; E, e; F, f; G, g; H, h; I, i; J, j; K, k; L, l; M, m; N, n; O, o; P, p; Q, q; R, r; S, s; T, t; U, u; V, v; W, w; X, x; Y, y; Z, z.
Atsevišķu skaņu atveidošana rakstībā un izrunā
Šajā sadaļā apskatīti komplicētākie atveidošanas gadījumi. Pārējos gadījumus skatīt tabulā.
"e" atveidošana
Franču valodas ortogrāfijā burts e apzīmē skaņas, vai arī tas netiek izrunāts. Tas nav attiecināms uz grafēmām é, è, ê.
Franču "e" atdarināms ar e vai ē sekojošos gadījumos:
Franču "e" nav atdarināms, ja tas rakstīts:
Engures pagasts
Engures pagasts ir viena no Tukuma novada teritoriālajām vienībām pie Rīgas līča. Pagasta centrs Engure atrodas 70 km attālumā no Rīgas un 26 km attālumā no Tukuma. Robežojas ar sava novada Smārdes, Lapmežciema, Zentenes un Sēmes pagastiem un Talsu novada, Mērsraga pagastu.
Daba
Engures pagasts stiepjas šaurā joslā gar Rīgas līča piekrasti no Klapkalnciema dienvidos līdz Mērsragam ziemeļos. Krasta līnijas garums ir apmēram 44 km, platākajā vietā pagasta teritorija iestiepjas iekšzemē ap 10 km — pie Rideļiem, šaurākajā vietā — ap 1 km pie Apšuciema.
Ezeri
Pagasta ziemeļu daļā atrodas Engures ezers, ap to izveidots Engures ezera dabas parks. Engures ezers ir trešais lielākais ezers Latvijā, tas ir 4,5 km plats un 18 km garš.
Vēsture
Vēsturiski Engures pagastā atradās Engures muiža (Gut Angern).
Engure pirmoreiz minēta 1245. gadā Vācu ordeņa mestra vietnieka Eberharda un Kurzemes bīskapijas bīskapa Henriha vienošanās aktā par zemju sadalīšanu (pēc citiem avotiem 1567. gadā). 1935. gadā pagasta platība bija 108,8 km². 1945. gadā pagasta teritorijā izveidoja Engures, Bērzciema un Plieņu ciema padomes. 1951. gadā Engures ciemam pievienoja Bērzciema ciemu, 1954. gadā Slocenes ciemu, kurā iepriekš 1951. gadā bija iekļauts Plieņu ciems. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā apvienojies Engures novadā, kura centrs atrodas Smārdē. 2021. gadā Engures novadu iekļāva Tukuma novadā.
Apdzīvotās vietas
Engure (pagasta centrs), Bērzciems, Plieņciems, Apšuciems, Klapkalnciems, Abragciems, Ķesterciems un Ezermuiža.
Saimniecība
Engures pagastā ir ierobežota saimnieciskā darbība, jo teritorija ietilpst Baltijas jūras un Rīgas jūras līča piekrastes aizsargjoslas, Engures ezera Dabas parka, kompleksā dabas lieguma "Plieņciema kāpa" lieguma ierobežotas saimnieciskās darbības joslās.
Engure
Engure ir ciems Tukuma novada ziemeļaustrumos, Rīgas līča piekrastē, Engures pagasta centrs.
2013. gadā Engurē bija 1572 iedzīvotāji. Netālu no Engures tek Ķīšupīte un Engures upe, 6 km attālumā atrodas Engures ezers, kas ir viens no lielākajiem ezeriem Latvijā. Engurē atrodas Engures osta, pasta nodaļa, pagasta pārvalde, skola, bibliotēka, ambulance, bāka, kultūras nams, veikali, kafejnīca, kempings un netālu no centra arī degvielas uzpildes stacija.
Vēsture
Engures nosaukums pirmo reizi rakstos minēts 1245. gadā Vācu ordeņa mestra vietnieka Eberharda un Kurzemes bīskapijas bīskapa Henriha vienošanās aktā par zemju sadalīšanu.
Rīgas guberņa
Rīgas guberņa (de, ru) bija autonoma administratīva vienība Krievijas Impērijas sastāvā (1713/21—1783), kurā ietilpa iekarotā Zviedru Livonija (mūsdienu Latvijas Vidzeme un Igaunijas dienvidu puse). Civilās pārvaldes augstākā vara piederēja Rīgas gubernatoram.
Vēsture
1710. gadā Lielā Ziemeļu kara laikā krievu karaspēks iekaroja Rīgu un vēl pirms kara beigām ar cara Pētera I pavēli 28.07.1713. tika izveidota Rīgas guberņa. Sākotnēji Pēteris I bija iecerējis jaunās guberņas teritorijā ietilpināt visu Daugavas-Dņepras ūdensceļu līdz Smoļenskai, tādēļ pēc 1719. gada 29. maija reformas tā sastāvēja no divām daļām — Rīgas provinces un Smoļenskas provinces. Pēc Lielā Ziemeļu kara beigām 1722. gadā Rīgas guberņai pievienoja Tērbatas apriņķi.
Pēc Pētera I nāves Smoļenskas provinces daļā ķeizariene Katrīna I 1726. gadā lika izveidot patstāvīgu Smoļenskas guberņu un Rīgas guberņas sastāvā izveidot piecas provinces: Rīgas, Cēsu, Tērbatas, Pērnavas un Sāmsalas. 1783. gada 10. maijā guberņai pievienoja Slokas novadu.
1783. gada 3. jūlijā Krievijas ķeizariene Katrīna II izdeva rīkojumu, ar kuru Rīgas guberņa tika likvidēta un tās vietā izveidota Rīgas vietniecība.
Apriņķi
Rīgas guberņā bija piecas provinces jeb apriņķi:
Sudraba livonēzi
1756. gadā Krievijas Impērijas Senāts atļāva kalt pēc dāldera sistēmas piecu nominālu monētas lietošanai Rīgas un Igaunijas guberņās — 96, 48, 24 un 4 kapeiku livonēzus no 72 raudzes sudraba un 2 kapeiku livonēzu un 36 raudzes sudraba. Pēc Septiņgadu kara beigām 1764. gada livonēzus izņēma no apgrozības.
Blāzma
Blāzma var būt:
Britānija Mērfija
Britānija Anna Mērfija-Mondžeka (en; —), labāk pazīstama kā Britānija Mērfija, bija amerikāņu aktrise un dziedātāja. Viņa filmējās tādās filmās kā "Bezpalīdzīgās" (Clueless; 1995), "Tikko precējušies" (Just Married; 2003), "Dzīve, pārtraukta" (Girl, Interrupted; 1999), "Deva" (Spun; 2002), "Astotā jūdze" (8 Mile; 2002), "Pilsētas meitenes" (Uptown Girls; 2003), "Grēku pilsēta" (Sin City; 2005), "Jautrās pleznas" (Happy Feet; 2006), "Mašīnas un zēni" (Riding in Cars with Boys, 2001). Pēdējā filma, kurā viņa filmējās, bija 2010. gada augusta beigās iznākusī "Pamestie" (Abandoned). B. Mērfija mira no pneimonijas.
Gotonia
Gotonia bija Rīgā dibināta vācbaltiešu studentu korporācija. Tās devīze bija: In Treue Fest (vācu val. - stipri uzticībā).
Vēsture
Gotonia dibināta Rīgā, 1922. gadā. Tomēr tās aizsākumi saistās ar 1872. gadā dibināto Tērbatas Studējošo farmaceitu biedrību (Verein studierender Pharmaceuten zu Dorpat) un korporācijā Baltonia. 1920. gadā daļa tās biedru pārcēlās uz Rīgu un nodibināja korporāciju Fraternitas Pharmaceutica Rigensis. Ar tādu nosaukumu arī 1922. gadā uzņemta Latvijas studentu korporāciju Prezidiju Konventā (P!K!). No tā gan vairākas reizes, protestējot pret dažādiem lēmumiem, īslaicīgi izstājas. 1927. gadā pieņēma nosaukumu Gotonia un tika reģistrēta pie Latvijas Universitātes. 1930. gadu sākumā, kopā ar pārējām vācbaltu korporācijām, demonstratīvi izstājās no P!K!, protestējot pret prasību P!K! sēdēs lietot tikai latviešu valodu. 1932. gadā, ar LU padomes lēmumu, slēgta kā korporācija. Turpināja pastāvēt kā biedrība saglabājot korporācijas iekšējo uzbūvi. 1939. gadā, sākoties vācbaltiešu izceļošanai, ar sabiedrisko lietu ministra lēmumu, slēgta.
Biedri
Kopš 1922. gada korporācija uzņēma visu LU fakultāšu, vācu tautības studentus.
Pēteris Apinis
Pēteris Apinis (dzimis Rīgā) ir latviešu ārsts, politiķis, sabiedriskais un sporta darbinieks, televīzijas raidījuma vadītājs.
Šeins Doens
Šeins Doens (Shane Albert Doan; dzimis Halkirkā, Albertā, Kanādā) ir bijušais kanādiešu hokejists, labās malas uzbrucējs, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 21 sezonu Nacionālajā hokeja līgā, 20 no tām spēlējot Fīniksas "Coyotes", vēlāk Arizonas "Coyotes" sastāvā. 1540 aizvadītajās spēlēs atzīmējies ar 972 rezultativitātes punktiem. 13 gadus bija "Coyotes" kapteinis. Kanādas hokeja izlases rindās izcīnījis piecas Pasaules čempionātu medaļas.
Pēteris Apinis
Bijušais Latvijas Veselības aizsardzības valsts ministrs, Saeimas deputāts no "Latvijas Ceļa". Bijušais Latvijas Orientēšanās federācijas prezidents un Latvijas Ārstu biedrības prezidents (2006—2018). Pasaules Ārstu asociācijas žurnāla WorldMedical Journal galvenais redaktors. Bijis līdzīpašnieks un amatpersona vairākos uzņēmumos.
Šeins Doens
Pašlaik (2017) Doens ir Rietumu hokeja līgas kluba Kemlūpas "Blazers" īpašnieks. Šajā komandā Doens savulaik aizvadīja trīs sezonas.
Pēteris Apinis
Izglītība un personīgā dzīve
P. Apinis ir dzimis 1958. gadā Rīgā. Pabeidzis Rīgas 5. vidusskolu, 1982. gadā absolvējis Rīgas Medicīnas institūta Ārstniecības fakultāti. Precējies, ir trīs meitas.
Šeins Doens
Spēlētāja karjera
1995. gada NHL draftā viņu izvēlējās Vinipegas "Jets" ar kopējo septīto drafta numuru. 1996. gada vasarā "Jets" franšīze tika pārcelta uz Fīniksu, komandai tiekot pārdēvētai par Fīniksas "Coyotes". Doena rezultativitāte ievērojami pieauga 1999.—2000. gada sezonā, kad viņš atzīmējās ar 51 rezultativitātes punktu un bija otrs komandas rezultatīvākais spēlētājs aiz Džeremija Rēnika. 2003.—04. gada sezonā uzsāka pildīt "Coyotes" kapteiņa pienākumus un pirmo reizi karjerā sezonu noslēdza kā komandas rezultatīvākais spēlētājs.
Pēteris Apinis
Ārsta darbs
Pēc internatūras beigšanas no 1983. līdz 1987. gadam P. Apinis strādāja par ārstu Latvijas—Tjumeņas ceļu būves trestā "Lattjumeņdorstroj" (sākumā Holmogoros, vēlāk Vingapūrā) un pie dzelzceļa līnijas Tjumeņa-Surguta-Urengoja pievadceļu būvētājiem Tjumeņas apgabalā Rietumsibīrijā. No 1988. līdz 1994. gadam bija anesteziologs reanimatologs Rīgas pilsētas 7. slimnīcā.
Šeins Doens
Spēlētāja karjera
Kopā ar Kanādas izlasi ir divreiz uzvarējis Pasaules čempionātos (2003, 2007) un trīsreiz izcīnījis sudraba medaļu (2005, 2008, 2009).
Pēteris Apinis
Sabiedriskā darbība un citas aktivitātes
P. Apinis bija viens no Latvijas Ārstu biedrības dibinātājiem 1988. gadā, tās prezidents no 1991. līdz 1992. gadam un no 2006. gada līdz 2018. gada novembrim. No 1989. līdz 1994. gadam bija žurnāla "Latvijas Ārstu Žurnāls" galvenais redaktors un izdevējs.
Ilgus gadus aktīvi nodarbojas ar orientēšanās sportu, ir bijis Latvijas Orientēšanās federācijas prezidents (2006—2008 un 2012—2014). Ir "Latvijas Tibetas atbalsta biedrības" valdes priekšsēdētājs. 2009. gadā P. Apinis bija viens no Baltijas ceļa piemiņas pasākuma — diennakts skrējiena "Sirdspuksti Baltijai" iniciatoriem un organizētājiem.
2013. un 2014. gados P. Apinis organizēja ārstu forumu "Jaunais vilnis medicīnā", kurā piedalījās mediķi no 14 NVS, Baltijas valstīm, Izraēlas un Vācijas, kuri saziņā izmanto krievu valodu.
No 2019. gada februāra vada savu autorraidījumu "Dr. Apinis" kanālā "Rīga TV24".
Politiskā darbība
No līdz  P. Apinis bija Latvijas Veselības aizsardzības valsts ministrs Māra Gaiļa valdībā. 1995. gadā iestājās savienībā "Latvijas Ceļš", bija 6. Saeimas un 7. Saeimas deputāts (bija "Latvijas Ceļa" 7. Saeimas vēlēšanu kampaņas vadītājs, bet pats netika ievēlēts un otro reizi Saeimā nokļuva, ieņemot Anatolija Gorbunova vietu, kad viņš kļuva par ministru Viļa Krištopana valdībā). 7. Saeimā bija Finanšu ministrijas parlamentārais sekretārs. Kandidēja arī 8. Saeimas vēlēšanās, tomēr "Latvijas Ceļš" tajās nepārvarēja 5% barjeru un P. Apinis netika ievēlēts.
Pēc tam, kad atklājās viņa saistība ar Tautas partiju nomelnojošu anonīmu skrejlapu izplatīšanu, kas bija notikusi pirms 8. Saeimas vēlēšanām, P. Apinis tika izslēgts no "Latvijas Ceļa".
No 2009. līdz 2010. gadam bija Ministru prezidenta Valda Dombrovska ārštata padomnieks.
2020. gada ārpuskārtas Rīgas domes vēlēšanās P. Apinis kandidēja no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta ar otro numuru, uzreiz aiz mēra kandidāta Viktora Valaiņa, tomēr saraksts nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu, lai būtu pārstāvēts Rīgas domē.
Rakstu darbi
P. Apinis ir 16 grāmatu un vairāk nekā 2000 publikāciju autors (no tām divas starptautiski recenzējamos akadēmiskajos žurnālos), žurnāla "Latvijas ārsts" galvenais redaktors.
Grāmatas
1998. ''Cilvēks. Anatomija, fizioloģija, patoloģijas pamati.'' Nacionālais medicīnas apgāds, 800 lp. ISBN 978-998-492-7909.
2008. Latviešu stāsti fotogrāfijās.
2008. gada Itālijas Grand Prix
2008. gada Itālijas Grand Prix bija Formula 1 Grand Prix izcīņa, kas norisinājās Moncas autodromā. Tā bija 14. 2008. gada F-1 sezonas sacīkste. Sacīkstē uzvarēja Toro Rosso-Ferrari pilots Sebastiāns Fetels. Otrais finišēja McLaren pārstāvošais soms Heiki Kovalainens, kā trešais finišēja polis Roberts Kubica (BMW Sauber).
Pēteris Apinis
Grāmatas
2018. Latvijai 100. Medicīnas apgāds, ISBN 9789934573064. — 540 lp. Grāmatā 4400 fotogrāfijās dokumentēti Latvijas vēsture un vietas. Grāmatas idejas autors un veidotājs ir Pēteris Apinis, kurš apbraukāja valsti, aicinot cilvēkus iesniegt fotogrāfijas, kas atspoguļotu vēstures notikumus un cilvēku emocijas.
Romanovs
Romanovs ir slāvu uzvārds (ru), kas veidots no vārda "Romans" (Роман).
Romanovs var būt:
Verners Bergengrīns
Verners Maksis Oskars Pauls Bergengrīns (de, 1892—1964) bija Rīgā dzimis vācbaltiešu cilmes rakstnieks, kas nacionālsociālistiskās Vācijas laikā aizstāvēja kristīgi humānās vērtības un bija spiests dzīvot iekšējā emigrācijā. Līdzās vēsturiskajām tēmām viņš attēlojis arī dīvainus un pārdabiskus notikumus.
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā 1892. gada 16. septembrī ārsta Paula Beregengrīna un viņa sievas Helēnas fon Betiheres (von Boetticher) ģimenē. Baltijas pārkrievošanas dēļ skolās bija ieviesta krievu mācību valoda, tādēļ tēvs viņu 1903. gadā izlēma sūtīt mācīties uz Lībekas Katrīnas skolu (Katharineum), vēlāk uz Marburgas Filipa (Philippinum) ģimnāziju (1908—1910). Pēc tam viņš studēja teoloģiju, ģermānistiku un mākslas vēsturi Marburgas un Minhenes universitātēs. Bergengrīns kā ķeizariskās Vācijas armijas virsnieks piedalījās Pirmā pasaules kara kaujās Latvijā (1914—1918), pēc tam Landesvēra sastāvā piedalījās arī Latvijas brīvības cīņās (1919). Pēc kara beigām viņš devās uz Vāciju, kur 1919. gada 4. oktobrī apprecējās ar Šarloti Henzeli (1896—1990), viņu laulībā piedzima četri bērni. No 1920. gada viņš strādāja par žurnālistu, vadīja laikrakstu Ost-Informationen (1922) uz pievērsās rakstniecībai. Viņa pirmais romāns "Atuma likums" (Das Gesetz des Atum) iznāca 1923. gadā. Viņš bija vācbaltiešu izdevuma "Baltijas lapas" (Baltischen Blätter) galvenais redaktors (1925), dzīvoja Berlīnē un Minhenē. 1932. gadā Bergengrīns pēdējo reizi viesojās savā dzimtenē.
1935. gadā iznāca viņa slavenākais romāns "Lieltirāns un tiesa" (Der Großtyrann und das Gericht), kurā vēlāk tika saskatīta slēpta pret Hitlera režīmu vērsta kritika. 1936. gadā Bergengrīns pārgāja katoļticībā, 1937. gadā viņu izslēdza no Vācijas rakstnieku kameras (Reichsschrifttumskammer) kā nepiemērotu vācu kultūras celtniecībai un vēlāk aizliedza viņa dzejas grāmatu "Mūžīgais ķeizars" (Der ewige Kaiser, 1937) un romānu "Debesīs kā uz zemes" (Am Himmel wie auf Erden, 1940). 1939. gadā iznāca stāstu krājums "Nāve Tallinā" (Der Tod von Reval). 1942. gadā pēc Minhenes bombardēšanas viņš pārcēlās uz dzīvi Tirolē, pēc Otrā pasaules kara beigām 1946. gadā dzīvoja Šveicē, kur uzrakstīja romānu "Pēdējais rotmistrs" (Der letzte Rittmeister, 1952). No 1956. gada Bergengrīns dzīvoja Romā, no 1958. gada Bādenbādenē.
Miris Bādenbādenē 1964. gada 4. septembrī.
Daiļrades raksturojums
Bergengrīna darbos galvenā vietā ir Cilvēks ar savām morāles un gara problēmām, kas bieži piedzīvo sarežģītu likteni rakstura vājību un naīvitātes dēļ. Tikai tad, kad viņš dzīves ritējumā vai dažreiz nāves ēnā sāk atzīt savas kļūdas un patiesi nožēlot savus grēkus, viņam ir dota iespēja izbēgt likteņa lemtajam bargajam sodam. Lai skaidrāk attēlotu cilvēka vieglo padošanos vājībām un vilinājumiem, kas viņu izsit no dzīves nodibinātās kārtības, Bergengrīns bieži liek darboties pārdabiskām būtēm un spēkiem. Šīs personifikācijas un simboli var būt pavedēji vai vēstneši, palīgi vai pārbaudītāji, kuru uzdevums ir vadīt pazudušo cilvēku atpakaļ uz dzīves harmoniju un Dieva lemto, bet ne cilvēku izraudzīto Likteni.
Cilvēkam dzīvē lielākais šķērslis ir viņa iedomātās, pastāvīgās bailes, tomēr eksistē arī līdzekļi, kas visas bailes palīdz pārvarēt. Šie līdzekļi slēpjas cilvēkā pašā, viņa mīlestībā un garīgā disciplīnā.
Darbu fragmenti par Baltiju
"Lai gan tikko ieradies, viņš jutās brīnišķīgi pārņemts no vides klusējošās pastāvības. Mežs un purvs, krūkļi un bērzi, niedrainā upe, kurā pēkšķina pīles, un pat smilšainie bedrainie ceļi, viss viņu satraucoši uzrunāja." (Dejojošās kājas no "Zorn, Zeit und Ewigkeit", 1959.).
"Mūsdienās vairs nav telpisko tālumu, bet mūsu zeme ir kļuvusi neaizsniedzama. Tā guļ nogrimusi gadu dziļumā, kas kļūst par gadu desmitiem un simtiem. Tikai šājos dziļumos tā atrodama kā Atlantīda vai Vineta. Šī zeme jau tagad ir kļuvusi par mītisku zemi kā Persija "Tūkstoš un vienas naksts pasakās", kā Mežonīgie Rietumi amerikāņu pirmatklājēju laikos vai Skotija pirms Stjuartu dinastijas izdzīšanas". (Trešais kronis — Der dritte Kranz, 1962.)
Tauera tilts
<mapframe text="Tauera tilts" width=260 height=260 zoom=16 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q83125" }
Tauera tilts ir kombinēts paceļamais un piekartilts Londonā pāri Temzas upei. Tas atrodas blakus Taueram, no kā ir radies tilta nosaukums. Tilts ir celts no 1886. līdz 1894. gadam, un ir kļuvis par vienu no Londonas simboliem. Tas ir viens no tūristu apmeklētākajiem objektiem Londonā. Tilta garums ir 244 metri.
Vēsture
19. gadsimta otrajā pusē pieauga komerciālā attīstība uz austrumiem no Londonas, un tāpēc bija nepieciešama jauns Temzas upes šķērsošanai uz Londonu. Nevarēja būvēt parastu tiltu, jo tas liegtu pieeju lieliem kuģiem iebraukt Londonas ostā. Tāpēc 1876. gadā ar Albertu Džozepu Altmani priekšgalā, tika izveidota darba grupa, kura atrisinātu problēmu ar upes šķērsošanu.
Projektējums
Tilta garums ir 244m un katra torņa augstums ir 65m. Abos tilta gotiskajos torņos iebūvētais mehānisms ļauj pacelt tilta brauktuves daļu, kad pa Temzu brauc lielie kuģi. Pēc braukšanas pacelšanas rodas 40m augsta un 60m plata telpa. Tā ir pietiekami plaša lielajiem kravas kuģiem. Torņi ir būvēti no tērauda karkasa, kas apšūts ar akmeni, un tos savieno divas augstas pārejas, kas laikaposmā no 1909. gada līdz 1982. gadam bija slēgtas, jo tās pārlieku iecienīja pašnāvnieki. Tagad šeit atrodas Tauera tilta izstāde, kas interaktīvā veidā iepazīstina ar tilta vēsturi. Līdz 1976. gadam tilta pacelšanas mehānismu darbināja tvaika dzinējs, bet pēc tam sistēma tika elektrificēta. Tvaika dzinēju joprojām var apskatīt tūristi.
Ezermuiža
Ezermuiža var būt:
Viņš, viņa un bērni
"Viņš, viņa un bērni" ir 1986. gadā Latvijas PSR Rīgas Kinostudijā uzņemta televīzijas spēlfilma. Filmas režisori ir Oļegs Rozenbergs un Oļģerts Dunkers.
Sižets
Lirisks stāsts par divu vienkāršu cilvēku mīlestību, kuriem jau pāri četrdesmit, dzīvo vienā mikrorajonā. Viņš - meteorologs, kas piestrādā par tehnisko tulku vienā no izdevniecībām. Pēc sievas traģiskās bojāejas, dzīvo kopā ar dēlu, kurš mācās desmitajā klasē. Viņa - mākslinieciskā darbiniece kultūras un atpūtas parkā. Šķīrusies, meita mācās vienā klasē ar viņa dēlu.
Draugi un darba kolēģi dažādi izturas pret viņu mīlas romānu. Vieni atbalsta, otri - nē. Varoņu bērni arī greizsirdīgi seko vecāku vēlmei izveidot jaunu ģimeni.
Lomās
Osvalds Bērziņš, Vaironis Jakāns, Juris Rijkuris
Blāzma (Puzes pagasts)
Blāzma (kļūdaini Puze) ir ciems Ventspils novadā, Puzes pagasta centrs. Izvietojies Stendes upes krastos 36 kmno novada centra Ventspils un 158 km no Rīgas.
Džons Havličeks
Profesionāļa karjeru aizvadījis NBA klubā Bostonas "Celtics", kā sastāvā spēlēja 16 sezonas. Dž. Havličeks ir izcīnījis astoņus NBA čempiona titulus, vairāk ir tikai Billam Raselam un Semam Džonsam. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem NBA spēlētājiem, it īpaši par vienu no labākajiem spēlētājiem aizsardzībā. 1984. gadā basketbolists tika uzņemts basketbola slavas zālē.
Kopumā viņš ir piedalījies 13 NBA Visu zvaigžņu spēlēs, 1974. gadā ticis atzīts par finālsērijas vērtīgāko spēlētāju.
Pirms karjeras NBA viņš pārstāvēja Ohaio štata universitāti NCAA, ar ko 1960. gadā tika izcīnīts NCAA čempiontituls.
Dž. Havličeks tika iekļauts simboliskajā 35 gadu NBA jubilejas izlasē un 1996. gadā tika nosaukts par vienu no 50 izcilākajiem NBA spēlētājiem.
Ezermuiža (Engures pagasts)
Ezermuiža ir ciems Tukuma novada Engures pagastā. Atrodas 7,5 km no pagasta centra Engures 26 km no novada centra Tukuma un 74 km no Rīgas. Ciems veidojies ap vēsturisko Ezera muižu (Seehof).
Sofija Romanova
Sofija Romanova (ru, 1657—1704) bija mazgadīgo Ivana V un Pētera I reģente no 1682. līdz 1689. gadam.
Federiko Fellīni
Federiko Fellīni (it, dzimis, miris ) bija itāļu kinorežisors un scenārists. Vislabāk pazīstams pēc sava īpašā stila filmās, saplūdinot realitāti un fantāziju ar barokāliem vaibstiem. Fellīni tiek uzskatīts par vienu no 20. gadsimta visietekmīgākajiem un cienījamākajiem režisoriem. Viņš bija precējies ar aktrisi Džuljetu Mazīnu, kura spēlēja vairākas nozīmīgas lomas Fellīni filmās.
Sofija Romanova
Biogrāfija
Dzimusi 1657. gada 17. septembrī (27. septembrī pēc jaunā stila), carevna (царевна). Tēvs — cars Aleksejs I Romanovs, māte — Marija Miloslavska (Мария Ильинична Милославская)
Federiko Fellīni
Par filmu "Saldā dzīve" (1960) Fellīni ieguva Kannu kinofestivāla galveno balvu Zelta palmas zaru. 1987. gadā Fellīni saņēma balvu BAFTA Fellowship, bet 1993. gadā apbalvots ar Kinoakadēmijas goda balvu.
4 reizes balva "Labākā filma svešvalodā" ir piešķirta filmām Federiko Fellīni filmām. Tās ir filmas "Ceļš", "Kabīrijas naktis", "Astoņarpus" un "Amarkords".
Sofija Romanova
Biogrāfija
Aktīva mecenāte. Pati sacerēja lugas, kuras iestudēja viņas privātajā teātrī.
Reģente
Pēc cara Fjodora nāves 1682. gadā Bajāru dome, atbilstoši likumam sasauca visu valsts kārtu pārstāvju saeimu, lai tas apstiprinātu 16 gadus veco troņmantnieku Ivanu par caru. Taču Nariškinu dzimta (cara Alekseja atraitne Natālija un viņas daudzie radinieki) izvēlējās apvērsuma ceļu. Puča atbalstītāju vidū bija arī patriarhs Joakims. Viņi sasauca pūli, lai imitētu visu kārtu pārstāvju saeimu, kas vienbalsīgi izsauca par caru 10 gadus veco Pēteri. Pat Tolstojs, vēlāk rakstot savu pasūtījuma propagandas romānu "Pēteris pirmais", neuzdrīkstējās nepieminēt laikabiedru liecības, ka tos pūlī, kuri uzdrošinājās kliegt par Ivanu, Nariškinu ļaudis uz vietas sadūruši ar nažiem. Karandejeva strēļu pulks uzreiz paziņoja, ka šādam neleģitīmam caram uzticību nezvērēs, jo “tronī celts jaunākais, apejot vecāko”. Likumīgā troņmantnieka pusē nostājās arī pārējā armija un jau pēc divām nedēļām tās dumpis piespieda puča rīkotājus atteikties no varas par labu likumam. Beigu beigās par cariem kronēja abus — gan Ivanu, gan Pēteri, — izveidojot divvaldību.
1682. gada 15. septembrī Sofiju ievēlēja par abu mazgadīgo caru reģenti.
1689. gadā Sofija nopietni sastrīdējās ar Strēļu palātas (Стрелецкий приказ — kas līdzīgs mūsdienu Aizsardzības ministrijai) priekšnieku kņazu Hovanski. Augustā sākās Nariškinu dzimtas īstenota pretstāve reģentei — caru Pēteri I izveda no Maskavas. Septembrī Pēteris I ar savu personīgo gvardi (Preobraženskas un Semjonovskas pulkiem) un Hovanska strēļu (strēlnieku) pulkiem sagrāba varu, arestējot reģenti Sofiju un ieslogot Novoģevičjes klosterī (Новодевичий монастырь).
1698. gadā sadumpojušies strēlnieku pulki (t.s. Strēļu dumpis) vēlējās gāzt Pēteri I un celt tronī Sofiju, taču apvērsuma mēģinājums neizdevās. Sofiju ar varu piespieda kļūt par mūķeni ar vārdu Susanna.
Sofija mira 1704. gada 3. jūlijā (14. jūlijā pēc jaunā stila).
Iekšpolitika
Pētera I favorīts kņazs B. Kurakins raksturoja Sofiju: “Sofijas valdīšana sākās taisnīgi un tiesiski, par lielu prieku tautai, jo nekad krievu valstī vēl nebija bijusi tik gudra valdīšana. Pēc septiņiem viņas varas gadiem valsts uzplauka lielā labklājībā, vairojās komercija un amati, zinātnēs pārgāja uz grieķu un latīņu valodām… un uzplauka tad tautas brīvība.” Bet pašu Sofiju raksturoja kā: “Diža prāta un smalkas intuīcijas jaunuve, vairāk ar vīrieša prātu apveltīta”. Jau sievietes parādīšanās Krievijas tronī vien liecina par visu līdzšinējo politisko tradīciju laušanu.
Arī tuvākie Sofijas līdzgaitnieki bija izglītotākie savas sabiedrības pārstāvji: intelektuālis un enciklopēdists Silvestrs Medvedjevs (kuru sodīja ar nāvi pēc Pētera I puča) un kņazs Vasilijs Goļicins, kuru idejas tālu apsteidzas savu laiku. Goļicins bijis neslēpts “eiropofils”, brīvi pārvaldījis vairākas svešvalodas, bija savācis milzīgu privāto bibliotēku. Viņa panākumus, vadot Sūtņu palātu (tā laika ārlietu ministriju), negribot atzina pat viņa ienaidnieki. No laikabiedru liecībām ir zināms par viņa izdomāto zemes reformas projektu — zemniekiem plānoja piešķirt īpašumā zemi, atbrīvojot no daudzām līdzšinējām saistībām un liekot maksāt nodokli tikai naudā.
1682. gadā Sofijai izdevās novērst vecticībnieku sacelšanos, ierosinot sarunas starp viņu līderiem un Baznīcas hierarhiem. 1687. gadā pēc Sofijas rīkojuma Simeons Polockis un enciklopēdists Silvestrs Medvedjevs, dēvēti par “latīņiem” (t.i. “eiropofiliem”) nodibināja "Slāvu-grieķu-latīņu akadēmiju" (Славяно-греко-латинская академия (Заиконоспасское училище)). Tajā mācīties varēja visu kārtu un vecumu ļaudis; bija paredzēta gan laicīgā, gan garīgā izglītība: gramatika, piētika, retorika, dialektika, filozofija, teoloģija, svešvalodas (senslāvu, grieķu, latīņu, poļu).
Ārpolitika
1686. gadā noslēdza "Mūžīgā miera līgumu" (arī Gžimultuva miera līgums — kr. Мир Гжимултовского, pol. pokój Grzymułtowskiego), pārtraucot gadsimtu ilgos karus starp Krieviju un Žečpospolitu.
1689. gadā noslēdza Nerčinskas līgumu (Нерчинский договор) ar Ķīnu par mieru, robežām un sadarbību.
1687. gadā, turpinot jau cara Alekseja uzsākto Krievijas vesternizāciju, nosūtīja uz Franciju sūtniecību sarunām par savstarpēji izdevīgu sadarbību ekonomikā un politikā.
1687. un 1689. gados divas neveiksmīgas kampaņas pret Krimas hanisti, mēģinot nostiprināt un paplašināt Krievijas dienvidaustrumu robežas (šos Sofijas projektus vēlāk pārņēma un centās īstenot Pēteris I).
Utenas apriņķis
Utenas apriņķis (lt) ir viens no desmit Lietuvas apriņķiem, atrodas valsts ziemeļaustrumos. Kopš 2010. gada 1. jūlija, kad tika atceltas apriņķu administrācijas, apriņķiem ir tikai teritoriālas un statistiskas funkcijas. Apriņķis atrodas vēsturiskajā Augštaitijas novadā. Ziemeļos tas robežojas ar Latviju, austrumos ar Baltkrieviju, dienvidos ar Viļņas apriņķi, bet rietumos un ziemeļrietumos ar Panevēžas apriņķi.
Apriņķī ietilpst 6 pašvaldības — Anīkšču rajona, Ignalinas rajona, Molētu rajona, Utenas rajona, Visaginas un Zarasu rajona pašvaldības.
Pilsētas
Apriņķī ir 10 pilsētas:
Tolteki
Tolteki (nah / prasmīgie) bija Vidusamerikas civilizācija, kas piedzīvoja uzplaukumu starp 8. un 12. gadsimtu. Visticamāk tolteku civilizācijas centrs bija Tulas senpilsēta mūsdienu Meksikas Idalgo štatā, kuru parasti identificē ar Vidusamerikas mītos aprakstīto Tollanu. Acteki uzskatīja toltekus par saviem senčiem, kas izveidojuši "civilizāciju" (toltekaiotl).
Izpētes vēsture
20. gadsimta otrajā pusē vēsturnieku vidū aizvien lielāku piekrišanu guva hipotēze, ka leģendās aprakstītie tolteki nav kādas konkrētas civilizācijas, bet gan civilizētības kā tādas apzīmējums, jo šis vārds lietots dažādās, bieži savstarpēji nesaistītās nozīmēs, visbiežāk kā antonīms jēdzienam čičmekaiotl, t.i. "barbari". Vēstures zinātnē šobrīd cenšas izdalīt atsevišķās tolteku kultūras, konstatēt to savstarpējo secību un pārmantojamību.
Piezīme
Strīdīgos rakstos par indiāņu šamanismu Karloss Kastaneda nosaucis burvjus par "Toltekiem". Pētot mūsdienu Sonoras tuksneša "Jaki" (angliski: Yaqui) indiāņu parašas amerikāņu antropologs piesauca Mezoamerikas mitoloģiskos tēlus savās nodarbībās.
Apšuciems
Apšuciems ir apdzīvota vieta Tukuma novada Engures pagastā Rīgas līča piekrastē gar kuru blakus ved autoceļš P128. Tas atrodas aptuveni 17 km attālumā no Tukuma starp Plieņciemu ziemeļrietumos un Klapkalnciemu dienvidaustrumos.
Apšuciemā atrodas feldšeru punkts, bibliotēka, kultūras centrs, vairākas viesnīcas un atpūtas nami kā, piemēram, viesnīca Hotel SPA Arkadia un naktsmītne Villa Anna. Tāpat ciema apkārtnē atrodas Apšuciema zāļu purvs, kas kā dabas liegums ir iekļauts Eiropas nozīmes aizsargājamo dabas teritoriju tīklā.
Pēc Latvijas ciemu iedalījuma tas tiek uzskatīts par vidējciemu, kurā dzīvo nedaudz mazāk kā 200 iedzīvotāju.
Vēsture
2022. gada februāra beigās Apšuciemā ieradās vairākas ukraiņu ģimenes, kas Ukrainas kara rezultātā bija spiestas doties bēgļu gaitās. No Ukrainas galvenokārt ieradās sievietes un bērni, kuru vīri strādāja netālu esošajā Ķesterciema būvlaukumā.
Freiburga
Freiburga Breisgavā ir pilsēta Vācijas dienvidrietumos, Bādenes-Virtembergas federālajā zemē, Švarcvaldē, netālu no Vācijas robežas ar Franciju. No 1945. līdz 1952. gada aprīlim bija Bādenes federālās zemes administratīvais centrs. 2021. gadā pilsētā dzīvoja 232 tūkstoši iedzīvotāju, līdz ar to tā ir ceturtā lielākā Bādenes-Virtembergas pilsēta uzreiz aiz Štutgartes, Manheimas un Karlsrūes. Freiburgu uzskata par vienu no Vācijas tradicionālajām universitātes pilsētām. Alberta Ludviga Universitāte dibināta 1457. gadā. Freiburga neoficiāli tiek dēvēta par Švarcvaldes galvaspilsētu (Schwarzwaldhauptstadt).
Freiburgā atrodas Daugavas Vanagu latviešu centrs “Bērzaine”, kas ir viens no pēdējiem publiski pieejamiem latviešu īpašumiem Eiropā. Centrs pastāv jau vairāk kā 60 gadus.
Vēsture
1120. gadā Freiburgu dibināja Zāringenes dzimtas hercogi kā brīvu tirdzniecības pilsētu (no tā ir radies arī pilsētas nosaukums). 1218. gadā tā nonāca Bātūrahas grāfa pakļautībā, kurš ieguva arī Freiburgas grāfa titulu. 1457. gadā Hābsburgu dinastijas erchercogs Albrehts VI dibināja Alberta Ludviga Universitāti.
Freiburga smagi cieta no bombardēšanas Otrā pasaules kara laikā. Pēc kara pilsētu atjaunoja pēc viduslaiku plāniem.
Ģeogrāfija
Pilsētas centrs atrodas 278 metrus virs jūras līmeņa. Zemākā vieta ir 196 metri v.j.l. Valtershofenē, bet augstākā vieta ir 1284 metri Šauinslandē.
Klimats
Pēc meteoroloģiskajiem datiem tiek uzskatīts, ka šī ir saulainākā un siltākā pilsēta Vācijā. 2013. gada 27. jūlijā Freiburgā gaisa temperatūra sasniedza 40,2 °C, kas bija Vācijas siltuma rekords līdz 2019. gada jūlijam.
Sports
Vācijas futbola Bundeslīgā pilsētu pārstāv futbola klubs SC Freiburg. Freiburgā bāzējās arī futbola klubs Freiburger FC, kas bija viens no Vācijas Futbola asociācijas dibinātājiem un 1907. gadā kļuva par Vācijas čempioniem.
Andi
Andi jeb Andu Kordiljeri  ir Kordiljeru kalnu sistēmas dienvidu daļa, kas atrodas Dienvidamerikas rietumos un ziemeļos. Kalnu sistēmas garums ir 7 000 km, bet vidējais platums aptuveni 200 km. Centrālajā daļā (Peru un Bolīvijas teritorijā) platums pārsniedz 800 km. Kalnu sistēma atdala šauru Klusā okeāna piekrastes daļu no pārējā Dienvidamerikas kontinenta. Andos atrodas augstākā kalnu virsotne Rietumu puslodē. Tā ir Akonkagva (6960 m), kas atrodas Argentīnā, netālu no Čīles robežas. Kalnu sistēma vijas cauri septiņām valstīm: Argentīnai, Bolīvijai, Čīlei, Ekvadorai, Kolumbijai, Peru un Venecuēlai.
Aleksandrs Laime
Aleksandrs Laime (dzimis Rīgā, miris  Kanaimā, Venecuēlā) bija latviešu ceļotājs un pētnieks, pirmais cilvēks, kurš ar kājām sasniedzis Anhela ūdenskritumu Venecuēlā. Dienvidamerikā atklātai upei, uz kuras atrodas pasaulē augstākais ūdenskritums, devis Latvijas upes Gaujas vārdu.
Biogrāfija
Aleksandrs Laime dzimis 1911. gada 9. jūlijā Rīgā, drēbnieka ģimenē. Uzaudzis Grīziņkalnā. Jau agrā bērnībā aizrāvies ar piedzīvojumu romāniem, dēkainu ceļojumu aprakstiem un kuģniecību. Pusaudža gados vasaras bieži pavadījis Vecgulbenē. 15 gadu vecumā Ķīšezerā apguvis burāšanas pamatus un kopā ar dažiem draugiem zagtā burulaivā aizkuģojis līdz Liepājai. Tālākos nodomus doties uz Zviedriju izjauca vētra, kas kuģotājus izdzina Sāmsalas krastos. 16 gadu vecumā ar vilcienu devies uz Parīzi un vienatnē apceļojis Franciju. Nokļuvis Marseļā, kur uzkāpis uz kāda tirdzniecības kuģa klāja un devies uz Ēģipti. Dzīvojis Kairā un mācījies Azanšerifa musulmaņu skolā, kamēr vecāki neatsūtīja naudu atceļam uz Rīgu.
Andi
Ģeoloģija
Andu sarežģītā kroku kalnu sistēma izveidojusies alpīnajā krokojumā, kad Naskas plātne sadūrās ar Dienvidamerikas plātni. Tektoniskie procesi, kas sākušies krīta periodā pirms aptuveni 138 miljoniem gadu, turpinās arī kvartārā, galvenokārt rietumu daļā; par to liecina vulkānisms un stiprās zemestrīces.
Aleksandrs Laime
Biogrāfija
Pēc atgriešanās Rīgā uzsācis mācības Rīgas Valsts tehnikumā, apgūstot mērnieka arodu. Vēlākos gados nereti apgalvojis, ka ir studējis Latvijas Universitātē, tomēr augstskolas studentu sarakstos viņa vārda nav. 1936. gadā kopā ar draugu devās burājumā līdz Dancigai, kur pārsēdās kajakos un devās cauri Polijai ar mērķi nokļūt Melnajā jūrā. Rumānijas robežsargu atrunāts, ar velosipēdu devās uz Parīzi. 1939. gadā devās burājumā no Rīgas uz Āfriku, bet saistībā ar Otrā pasaules kara sākumu tika aizturēts Ķīlē. Vēlāk nokļuva Anglijā. Ceļoja cauri Āfrikai līdz Keiptaunai, kur kļuva par matrozi uz tirdzniecības kuģa. Kuģoja uz ASV un Kanādu, līdz 1940. gadā izkāpa krastā Venecuēlas galvaspilsētā Karakasā, šajā valstī arī pavadīja visu atlikušo mūžu.
Dzīve Venecuēlā
Sākotnēji Venecuēlā strādāja valsts ceļu būves dienestā kā topogrāfs. Vēlāk darbojās gan naftas ieguves firmā Socony, gan Ričmondas dimantu uzņēmumā, gan Ingenerie de Orinoko.
Andi
Ģeogrāfija
Karību Andos ir vasarzaļie tropiskie meži un krūmāji, Čīles un Argentīnas Andos — sausie mūžzaļie meži un krūmāji, bet uz dienvidiem no 38. dienvidu paralēles — mitrie mūžzaļie un jauktie meži. Hinīnkoku, kokaīnkrūmu, kartupeļu un citu saimnieciski derīgu augu dzimtene. Lielākie nacionālie parki ir Navelvapi, Losglasjeresas un Lanina parks.
Čīles ziemeļos Andu kalnu pakājē atrodas pasaulē sausākais tuksnesis — Atakamas tuksnesis, savukārt vēl mazliet uz ziemeļiem, Peru, atrodas pasaulē augstākais virs jūras līmeņa komerciāli kuģojamais ezers — Titikakas ezers.
Aleksandrs Laime
Dzīve Venecuēlā
Laime kļuva slavens kā pirmais zināmais cilvēks, kas kājām sasniedzis pasaulē augstākā — Anhela ūdenskrituma — pakāji. 1949. gadā Laime kā ceļvedis un tulks bija amerikāņu žurnālistes Rutas Robertsones un žurnāla National Geographic ekspedīcijas sastāvā, kas pārmērīja Anhela ūdenskrituma augstumu. 1955. gadā viņš kopā ar indiāņu pavadoni pirmo reizi uzkāpa Kanaimas plato un sasniedza amerikāņu lidotāja un ūdenskrituma atklājēja Džimija Eindžela avarējušo lidmašīnu. Izpētot plato virsotni, viņš līdz tam nezināmajām upēm devis Latvijas upju vārdus.
Andi
Fauna
Andu kalnos dzīvo daudz un dažādi dzīvnieki. Ir arī tādi dzīvnieki, kas dzīvo tikai šajā reģionā, piemēram, alpakas, lamas, vikunjas, šinšillas un Andu kondors.
Aleksandrs Laime
Dzīve Venecuēlā
Pēckara gados īslaicīgi bijis precējies ar Vilmu Foldāts. Viņiem piedzima dēls Aleksandrs Laime jaunākais. Aleksandrs Laime dzīvoja pašceltā būdā Orhideju salā Kanaimā, visu mūžu saglabāja Latvijas pilsonību. 1989. gadā viņu pirmo un vienīgo reizi apmeklēja filmēšanas grupa no Latvijas Anša Epnera vadībā. Aleksandrs Laime mira 1994. gada 21. martā no sirdstriekas. Pēc viņa nāves zem viņa būdas grīdas tika atrasta aprakta bundža ar aptuveni 20 000 ASV dolāru.
2011. gadā Krievijas režisors Vladislavs Ščepins uzņēma dokumentālo filmu "Aleksandrs Laime un Anhela ūdenskrituma dimanti", to demonstrēja arī Latvijā.
2021. gadā bērnu rakstniece Luīze Pastore uzrakstīja grāmatu "Laimes bērni", balstītu uz viņa biogrāfijas faktiem.
Ceļa zīmes (filma)
Sižets
Jaunietis Ģirts no pilsētas vasaras prakses darbos atbraucis pie onkuļa uz lauku ciemu. Ģirts, kurš agri zaudējis tēvu, dievina onkuli Robertu. Onkulis Roberts izrādās ne tikai teicams šoferis, bet arī "kreiso reisu" meistars, dzērājs un meitu mednieks. Ģirts nonāk Roberta un viņa drauga Artūra ietekmē, sāk piemēroties viņu uzskatiem, līdz reibumā notiek autoavārija, kurā cieš viņa iemīļotā meitene.
Našvilas "Predators"
Našvilas "Predators" (en) ir profesionāls ASV hokeja klubs, kas ir bāzēts Našvilā, Tenesī štatā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās hokeja līgas Rietumu konferences Centrālajā divīzijā. Tas tika dibināts 1997. gadā un kopš dibināšanas brīža spēlē NHL.
Savas pastāvēšanas vēsturē "Predators" ne reizi nav uzvarējis NHL. 2016.—17. gada sezonā sasniedza Stenlija kausa finālsēriju, tajā ar 2—4 piekāpjoties Pitsburgas "Penguins". Mājas spēles komanda aizvada Bridgestone Arena hallē. Komandas kapteinis ir šveicietis Romans Josi.
Bobijs Mūrs
Roberts Frederiks Čelsija "Bobijs" Mūrs ( — ) bija Anglijas futbolists. Viņš bija Londonas "West Ham United" kapteinis vairāk kā desmit gadus un bija Anglijas futbola izlases kapteinis, kad tā ieguva 1966. gada Pasaules kausu.
Anglijas izlasē viņš aizvadīja 108 spēles, kas viņa starptautiskās karjeras beigās 1973. gadā bija izlases rekords. Šo rekordu ar 125 spēlēm izlasē pārspēja vārtsargs Pīters Šiltons un 2009. gada 28. maijā arī Deivids Bekhems spēlē pret Slovākiju.
Žuravļovs
Žuravļovs (ru, no журавль — 'dzērve'; sieviešu dzimtē Žuravļova (Журавлёва)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kroonika
Kroonika ir populārs Igaunijā iznākošs dzeltenās preses žurnāls. Žurnāls ir populārs starp 13 līdz 30 gadus veciem cilvēkiem. Žurnāls iznāk igauņu valodā un satur informāciju par pašmāju slavenībām.
Rangers
Rangers var būt:
Pori
Pori (fi, sv) ir ostas pilsēta Somijas rietumos Baltijas jūras krastā, pie Kokemäenjoki upes ietekas Botnijas līcī. Pori ir Rīgas sadraudzības pilsēta.
Kultūras jomā Pori ir pazīstama ar ikgadējo Pori džeza festivālu Pori Jazz (viens no lielākajiem tādiem pasākumiem Eiropā), kā arī ar ikgadējo tautasdeju festivālu.
Pilsētnieku iecienītas atpūtas vietas ir Kirjurinluoto parks (ar pāviem un pludmali) un Reposāri sala (izmēros apmēram 3×0,5 km), uz kuru reizi stundā kursē kuģītis no Pori centra.
Ekonomika
Pori lielākie darba devēji 2007. gadā:
Latvijas Romas katoļu baznīcas vēsture
Latvijas Romas katoļu baznīcas vēsture ietver ar kristīgo ticību un Romas katoļu baznīcu saistītos notikumus Latvijas teritorijā no 11. gadsimta līdz mūsdienām.