cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandrs Drēviņš
Dzīvesgājums
Pēc Oktobra revolūcijas 1918. gada jūlijā Drēviņš sāka vadīt Latviešu nacionālo lietu komisariāta (Комиссариат по латышским национальным делам) tēlotājas mākslas sekciju, septembrī pēc V. Tatlina rekomendācijas pārgāja darbā uz Tautas izglītības komisariāta tēlotājas mākslas nodaļu, kur strādāja līdz štatu samazināšani 1921. gadā. No 1920. gada Drēviņš strādāja arī par pasniedzēju „Maskavas Augstākajā Valsts mākslinieciski tehniskajā darbnīcā” (ВХУТЕМАС, no 1926. gada institūtā ВХУТЕИН) un bija šī institūta profesors līdz pat 1930. gadam, kad institūtu slēdza. Pēc tam Drēviņš pārtrauca savu pedagoģisko darbību un nodarbojās tikai ar glezniecību, 1931. gadā iekļaujoties mākslinieku grupas „Trīspadsmit” (Тринадцать) sastāvā. No 1920. gadu vidus Drēviņš ar savu sievu (apprecējās 1920. gadā, 1921. gadā piedzima dēls Andrejs), mākslinieci Nadeždu Udaļcovu (Надежда Удальцова), daudz braukāja pa Padomju Savienību, aktīvi strādājot pie Urālu, Altaja, Austrumkazahstānas, Armēnijas ainavām. Iekļaujoties padomju mākslas dzīvē viņš tomēr saglabāja arī radniecību ar latviešu glezniecības skolas tradīcijam.
1938. gada 17. janvārī Padomju Savienības Lielā terora laikā tā sauktās „Latviešu operācijas” ietvaros Aleksandrs Drēviņš tika apcietināts sakarā ar safabricēto lietu par latviešu strēlnieku sazvērestību un pēc pratināšanas 26. februārī nošauts Butovas poligonā.
Apcietinājuma laikā Drēviņa sieva paglāba viņa gleznas no konfiscēšanas, uzdodot tas par savējām. Tās pirmo reizi tika izstādītas izstādē Rīgā 1959. gadā.
Radošā darbība
Sākotnēji orientējās savā glezniecībā uz modernismu un primitīvismu, pēc 1918. gada pievērsās abstrakcionismam, bet pēc 1920. gada atgriezās pie figūrglezniecības, pievēršoties avangardreālismam. Aleksandra Drēviņa darbi izceļas ar īpašu noteiktību, enerģisku un temperamentīgu otas triepienu tehniku. Vēlīnajos darbos mākslinieks attālinās no ārējās ekspresijas, kļūstot atturīgākam, pārejot uz elastīgāku krāsu piesātinājumu. Piesaista gleznas telpiskuma viengabalainība, krāsu virsmas maigais starojums. Viņa gleznas pauž vieglumu un brīvību, tajās ir virtuozs kompozīcijas, faktūras un krāsu nianšu apvienojums. Raksturīga klusinātaja gaisma, kurai piemīt izteikts svars un blīvums. Dzīves pēdējos gados Drēviņš pievērsās sadzīves sižetiem, portretam, animālismam, tiecoties radīt poētiski vispārinātus tēlus.
Mākslinieku pāris Drēviņš un Udaļcova ir likuši jaunā reālisma pamatus kā pretnostatījumu sociālistiskajam reālismam. Viņu pēdējā perioda glezniecībā izpaužas Barbizonas skolas tradīcija — galvenais gleznu kompozīcijas veidošanas organizētājs ir gaisma.
Krampova
Krampova ir skrajciems Rēzeknes novada Vērēmu pagastā.
No ciema ved divi grants seguma ceļi, uz Tūmužiem un Sondoriem, kuru garumi ir vienādi — 820 m.
ESPN
ESPN, pilnais nosaukums Entertainment and Sports Programming Network, ir ASV kabeļu un satelīttelevīzijas sporta kanāls un raidorganizācija, kura pieder ESPN Inc, kompānija kura pieder The Walt Disney Company (kuri pārvalda kanālu) un Hearst Corporation kuriem pieder 20% no kompānijas. Televīzijas kanāls nodarbojas ar sporta notikumu pārraidi televīzijas un interneta vidē.
ESPN signāls tiek pamatā raidīts no Bristoles, kur atrodas organizācijas galvenā mītne. Vairāki raidījumi un tiešraides tiek pārraidītas arī no Maiami, Sietlas, Ņujorkas, Šarlotas un Losandželosas. ESPN tiek pārraidīts lielākajā daļā pasaules, ieskaitot reģionālās versijas Austrālijā, Brazīlijā, Latīņamerikā un Apvienotajā Karalistē, kā arī 20% no Kanādas sporta kanāla The Sports Network.
Organizāciju 1979. gadā dibināja Bils Rasmusens un viņa dēls Skots. Apraidi ESPN televīzijas kanāls uzsāka 1979. gada 9. septembrī. ESPN populārākais raidījums SportsCenter pirmoreiz ēterā parādījās 2007. gada 11. februārī.
Džeks Robinsons
Džeks Robinsons (dzimis Varingtonā, Anglijā) ir angļu futbolists, aizsargs. Pašlaik (2021) pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Sheffield United.
Klubu karjera
Robinsons debitēja "Liverpool" galvenās komandas sastāvā, izejot uz laukuma Anglijas Premjerlīgas mača 87. minūtē pret "Hull City". Viņš nomainīja Raienu Babelu. Tādējādi aizsargs kļuva par kluba jaunāko futbolistu, kurš jebkad piedalījies oficiālā spēlē, pārspēdams Maksa Tompsona rekordu. Robinsons todien bija 16 gadu un 250 dienu vecs.
Viņš vairākkārt ticis slavēts par sniegumu "Liverpool" U-18 vecuma grupas komandā gan 2008./2009., gan 2009./2010. gada sezonā. Tāpat Robinsons trenējies kopā ar galveno komandu pirms UEFA Eiropas līgas cīņas ar "Benfica", taču uz laukuma neizgāja.
Jaunais futbolists aizstāv Anglijas U-17 izlases krāsas, bet iepriekš bijis arī U-16 valstsvienības pārstāvis. Viņš joprojām turpina mācības vidusskolā.
Vankdorfas Šveices stadions
Vankdorfas Šveices stadions ir futbola stadions Bernē, Šveicē. Tajā savas mājas spēles aizvada vietējais futbola klubs "BSC Young Boys". Tajā ir 32 000 skatītāju sēdvietu. Šobrīd tas ir otrs lielākais stadions Šveicē ietilpības ziņā. "Stade de Suisse" vietā kādreiz atradās Vankdorfas stadions, kas tika nojaukts 2001. gadā. Jaunais stadions tika atklāts 2005. gada 30. jūlijā. Vankdorfas Šveices stadiona pārbūve izmaksāja aptuveni 350 miljonus eiro.
2007. gada 14. janvārī stadionā notika hokeja spēle starp SC Bern un SC Langnau, sapulcējot vairāk nekā 30 000 skatītāju, kas hokejam ir liels skaits.
Stārķu dzimta
Stārķu dzimtas putni ir sastopami gandrīz visos pasaules kontinentos, izņemot Antarktīdu. Tie mājo sausākās biomās nekā to vieni no tuvākajiem radiniekiem gārņu dzimtas (Ardeidae) un ibisu dzimtas (Threskiornithidae) putni. Bet ir sugas, kas mājo purvos un mitrās, pārplūdušās vietās. Liela daļa stārķu dzimtas sugu ir gājputni. Trīs sugas ligzdo mērenā klimata joslā un ziemo tropos. Viens no tiem ir baltais stārķis, kas ligzdo Eiropā, un tieši šis stārķis vecākiem "nes bērnus".
Latvijā sastopamas 2 stārķu dzimtas putnu sugas: baltais stārķis (Ciconia ciconia) un melnais stārķis (Ciconia nigra)
Izskats un īpašības
Stārķu dzimtas sugām piemīt gan skaistums, gan neglītums. Dažas sugas elegantas un krāsainas, piemēram, seglknābja stārķis, bet dažas neglītas un biedējošas, kā lielais adjutants. Tie ir liela auguma putni ar garām kājām, gariem kakliem un gariem, spēcīgiem knābjiem, kā arī tiem ir lieli, plati spārni. Marabū (Leptoptilos crumeniferus) spārnu plētums var sasniegt 4 metrus, līdz ar to, tas ir putns ar lielāko spārnu plētumu pasaulē.
Viens no lielākajiem stārķu dzimtā ir seglknābja stārķis (Ephippiorhynchus senegalensis). Tomēr tas ir visaugstākais, bet ne smagākais stārķis. Tā augstums sasniedz 150 cm, svars 7,5 kg. Smagākās sugas ir jabiru (Jabiru mycteria), kas var svērt 8 kg, marabū sasniedz vairāk kā 9 kg, un lielais adjutants (Leptoptilos dubius) sver 8—11 kg. Stārķu dzimtas putnu apspalvojumā nav dūnu, kādas toties ir, piemēram, gārņiem. Atšķirībā no daudziem citiem putniem stārķiem nav balsenes, tie pēc būtības ir mēmi putni. Tādēļ vokālai saziņai stārķi lieto knābja klakstināšanu.
Uzvedība
Lielākā daļa stārķu dzimtas putnu barojas ar vardēm, ķirzakām, rāpuļiem, zivīm, sliekām, maziem putniem un zīdītājiem, kas pamatā ir grauzēji. Stārķiem ir raksturīgi lidošanas laikā planēt, tādējādi taupot enerģiju. Stārķu dzimtas putnu ligzdas ir lielas un tiek izmantotas vairākus gadus pēc kārtas. Lielākās ligzdas var būt platākas par 2 metriem diametrā un augstākas par 3 metriem. Lielākā daļa veido monogāmus pārus, bet pāri bieži tiek izveidoti uz vienu sezonu. Pieķeršanās ligzdas vietai ir tikpat spēcīga kā pieķeršanās partnerim.
Visagals (stacija)
Visagals ir slēgta stacija bijušajā dzelzceļa līnijā Madona—Lubāna. Tā atradās Praulienas pagastā, pie Indrānu pagasta robežas (skrajciems Visagals atrodas Indrānu pagastā ap 5 km uz dienvidaustrumiem no stacijas). Gar Visagala staciju bijušā sliežu ceļa vietā tiek būvēts jauns meža ceļš, bet stacijas ēka ir gandrīz pilnīgi sagruvusi.
Vēsture
Stacija atklāta, sākumā saukta par Mežciemu. 1938. gadā uzbūvēta vienstāva stacijas ēka ar dzīvokļiem jumta stāvā un tai pašā gadā pārdēvēta par Visagalu (tuvējā Visagala ezera vārdā). Pēc satiksmes slēgšanas ēka pamesta un izdemolēta.
Daugavpils Jaunavas Marijas baznīca
Daugavpils Jaunavas Marijas Bezvainīgās Ieņemšanas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca Daugavpilī, A. Pumpura iela 11a. Tas ir viens no četriem Daugavpils katoļu dievnamiem, valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Vēsture
Daugavpils Jaunavas Marijas Bezvainīgās Ieņemšanas baznīcu sāka būvēt 1903. gada aprīļa vidū, tās pamatakmeni iesvētot tā paša gada 11. maijā, ko veica dekāns Kazimirs Lučipinis. Būvniecības darbus beidxa 1905. gadā un 1905. gada 21. novembrī baznīcu iesvētīja dekāns Kazimirs Lučipinis. Dievnams ir celts Jaunavas Marijas Bezvainīgi ieņemtās godam, pēc arhitekta Vilhelma Neimaņa plāna baznīcas fasādē ievietota Dievmātes akmens skulptūra. Celtniecības darbus vadīja vietējais Daugavpils inženieris Jozafats Hilodzinskis. Pēc dievnama uzcelšanas tā bija Daugavpils Svētā Pētera ķēdēs baznīcas filiāle līdz 1912. gadam, kad ar 19. maija Viņa Ekselences Mohiļevas metropolīta rakstu Nr.2500 tika dibināta atsevišķa katoļu draudze, kas pastāv līdz mūsdienām. 1909. gadā baznīcā tika uzstādītas poļu meistara Ādolfa Homana darinātās ērģeles ar diviem manuāļiem un 28 reģistriem, tās mūsdienās ietilpst Latvijas vēsturisko ērģeļu kategorijā. Baznīca kopš uzcelšanas darbojusies pastāvīgi.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē.
Draudzē regulāri katru dienu notiek Svētās Mises. Tai ir savs prāvests un koris.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Lurdas Dievmātes svētki, 25. marts, Svētā Kazimira diena, Svētā Staņislava Kostkas diena, 15. augusts, 40 stundu atlaidu noslēgums oktobra mēneša pirmajā svētdienā, 8. decembris.
Arhitektūra
Baznīca ir eklektiskā laika piemineklis, tā ir ķieģeļu celtne ar kaltu akmeņu pamatu. Tā ir 42 metrus gara un 23,10 metrus plata celtne. Starp diviem 52 metrus augstiem torņiem ir augsts zelmenis, kurā atrodas liela Jaunavas Marijas statuja. Jūtama klasicisma ietekme.
Eksterjers
Dekors ir vienkāršs: celtne ir izrotāta ar diviem pīlaru pāriem un doriska stila puskolonnām. Baznīcas divtorņu fasāde ar slaidajiem torņiem virs galvenās ieejas veidota neobaroka formās. Atšķirīga un savdabīga ir austrumu fasāde ar masīvu apsīdu, nosegtu ar Latgalei neraksturīgu un retu kupolu.
Interjers
Baznīcā ir četri altāri: galvenais Jaunavas Marijas Bezvainīgās Ieņemšanas; Jēzus Sirds; Svētā Staņislava Kostkas un Svētā Kazimira un Jaunavas Marijas parādīšanās Lurdas altāris. Jaunavas Marijas Bezvainīgās Ieņemšanas altāris ir antīkam altārim līdzīgs, tā forma ir pakavveidīga. Altāra malas, kas ir izrotātas ar kolonnu pīlāriem, starp kuriem atrodas pašcieņas un miera piepildītas alegoriskās figūras, ir izvirzītas uz priekšu. Virs galvenā altāra atrodas pazīstamā spāņu mākslinieka Bartolome Estebana Muriljo (*1618.- †1682.) gleznas "Bezvainīgā Ieņemšana" kopija, kuras oriģināls ir redzams Ermitāžā. Sarežģītu baroka stilu frontonu satur kolonnu korinfu kapiteļi. Dievnama griesti ir velvēti, velves balstās uz diviem pīlāru pāriem, kas baznīcu sadala trīs jomos.
Lozannas miera līgums
Lozannas līgums tika noslēgts 1923. gada 24. jūlijā Lozannā un noteica jaunu Anatolijas teritoriju sadalīšanu, grozot Sevras līguma nosacījumus, sakarā ar Turcijas neatkarības kara rezultātā radītajām jaunajām attiecībām starp Turcijas Lielo nacionālo asambleju un Sabiedrotajiem.
Vispārējie apstākļi un sarunas
Skatīties arī rakstus: Osmaņu impērijas sadalīšana un Turcijas neatkarības karš
Turcijas armija Mustafas Kemala pašā vadībā bija padzinusi Grieķijas karaspēku no Anatolijas un pasludināja iepriekš noslēgto Sevras līgumu par spēkā neesošu.
Līguma nosacījumi
Līgums sastāv no 141 panta ar šādām galvenajām nodaļām:
Ar līgumu tika atzīta Turcijas Republikas neatkarība, kā arī noteiktas etnisko minoritāšu tiesības (grieķu minoritāte Turcijā un turku musulmaņu minoritāte Grieķijā). Lielāko daļu Turcijā dzīvojošo grieķu pārcēla uz Grieķiju, apmaiņā pret Grieķijā dzīvojošo turku un citu musulmaņu pārcelšanu uz Turciju. Apmaiņa neiekļāva Stambulas grieķu minoritātes (aptuveni 270'000) un Rietumu Trāķijas musulmaņus (aptuveni 86'000). Līguma 14. pants Imbrosas un Tenedosas salu iedzīvotājiem garantēja autonomiju, kuru 1926. gada 17. februārī atkal apstrīdēja Turcijas valdība. Turcija atzina Kipras zaudēšanu Lielbritānijai un Mosulas likteni atstāja Tautu Savienības izlemšanai.
Robežas
Ar līgumu tika noteiktas Grieķijas, Bulgārijas un Turcijas valsts robežas un tika dzēstas visas Turcijas pretenzijas par Kipru, Irāku un Sīriju. Pēdējo divu valstu tālāko statusu noteica 1921. gada Ankaras līgums. Šis līgums arī noteica jaunizveidotās Turcijas Republikas suverenitāti kā tiesisko mantinieci Osmaņu impērijai.
Vienošanās
Papildus citām saistībām, tika iekļauta papildus vienošanās ar ASV. ASV Senāts vienošanos neratificēja un, līdz ar to, Čestera koncesiju arī anulēja Turcijas puse.
Iznākums
Konvencija par Turcijas jūras šaurumiem palika spēkā tikai 13 gadus un to nomainīja Montrē konvencija par Turcijas jūras šaurumu režīmu. Līgumā noteiktie ierobežojumi drīz arī tika atcelti un tika piemērota politiskā amnestija. Pakāpeniski tika arī atcelts persona non grata statuss 150 Osmaņu dinastijai piederošām personām, kuras tagad varēja iegūt arī Turcijas pilsonību (pēdējais no šī saraksta pilsonību ieguva 1974. gadā).
Kopš līguma parakstīšanas gan Turcija, gan Grieķija viena otrai ir izvirzījušas protestus par nosacījumu pārkāpumiem. Grieķija uzskata, ka Turcijas īstenotās antiminoritāšu politikas dēļ grieķu skaits Turcijā kopš 1923. gada samazinājies no vairākiem simtiem tūkstošu līdz pāris tūkstošiem. Turcijā tika slēgts Halki seminārs, kas ir tiešs līguma noteikuma pārkāpums, jo tas noteica reliģisko brīvību.
Vēlāk Vinstons Čērčils, kura karjeru iedragāja zaudējums un neveiksme Galipoli kaujā, kurā viņš ar neskaidriem solījumiem musināja armēņus uz pretošanos Osmaņu impērijai un nespēja nodrošināt Sevras līguma pilnīgu īstenošanu dzīvē, atzīmēja: „Lozannas līgumā, kas nosaka jauno mieru starp sabiedrotajiem un Turciju, vēsture veltīgi meklēs Armēnijas vārdu.”
Antons Hudobins
Antons Hudobins (dzimis ) ir krievu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2018) Hudobins spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Dalasas "Stars" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Hudobins sāka jau 2004.—05. gada sezonā, kad aizvadīja četras spēles Krievijas Superlīgas kluba Magņitogorskas "Metallurg" sastāvā. 2005.—06. gada sezonu Hudobins aizvadīja WHL vienībā Saskatūnas "Blades", taču tad atgriezās Magņitogorskā, kopā ar "Metallurg" kļūstot par 2007. gada Krievijas čempionu.
2007. gada vasarā Hudobins noslēdza trīs gadu līgumu ar NHL vienību Minesotas "Wild". Nākamajās divās sezonās Hudobins neizcīnīja vietu AHL klubā Hjūstonas "Aeros", lielāko sezonas daļu aizvadot ECHL. 2009.—10. gada sezonā Hudobins kļuva par "Aeros" pamatvārtsargu, aizvadot arī savas pirmās divas spēles Minesotas "Wild" rindās.
Arī 2010.—11. gada sezonas ievadā Hudobins aizvadīja četras spēles "Wild" rindās, taču sezonas vidū tika aizmainīts uz Bostonas "Bruins". Sezonas otro daļu Hudobins aizvadīja Providensas "Bruins" sastāvā. Arī 2011.—12. gada sezonas gaitā Bostonas kluba sastāvā vārtsargs aizvadīja tikai vienu spēli, pārējo laiku pavadot Providensā. 2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja KHL vienībā Mitišču "Atlant", taču sezonas turpinājumā aizvadīja 14 spēles Bostonas "Bruins" rindās.
2013. gada vasarā Hudobins noslēdza līgumu ar Karolīnas "Hurricanes". Nākamās sezonas gaitā "Hurricanes" rindās aizvadīja 36 spēles, spēles laiku dalot ar komandas ilggadējo pamatvārtsargu Kemu Vordu. 2015. gada vasarā tika aizmainīts uz Anahaimas "Ducks", taču gadu vēlāk noslēdza divu gadu līgumu ar Bostonas "Bruins". 2018. gada vasarā pievienojās Dalasas "Stars".
Krievijas hokeja izlases sastāvā Hudobins kļuvis par 2014. gada Pasaules čempionu.
Attēls
Attēls vai zīmējums ir materiālās kultūras elements, kas parasti ir divdimensionāls un satur vizuāli uztveramu informāciju. Parasti attēlā ir redzams kāds priekšmets, persona, simbols utt. Attēli var būt arī trīsdimensionāli, piemēram, hologrammas. Cilvēks un dzīvnieki attēlus uztver ar acīm. Par attēliem var saukt arī dažādas kartes, grafikus, diagrammas kā arī abstrakto mākslu.
Attēlu iegūšanas metodes
Attēlus var iegūt
Attēlu izmantošana
Attēli galvenokārt tiek izmantoti:
Oļģerts Ābelīte
Oļģerts Ābelīte (dzimis, miris ) bija latviešu grafiķis. Sevišķi pazīstamas ir Ābelītes grāmatu grafikas. Ilustrējis Ezeriņa, Leimanes, Servantesa, Raiņa, Kostēra un citu autoru darbus, kopā vairāk nekā četrdesmit grāmatu. Darbiem raksturīgi spēcīgi gaismēnas laukumu kontrasti un pacilājošs tēlojums.
Intel 8042
Intel 8042 jeb i8042 ir tastatūras kontrolieris, kas nodrošina personālā datora IBM PC AT (un vēlāku modeļu) tastatūras funkcionēšanu. Tas atrodas uz mātesplates kā atsevišķa mikroshēma (sākotnējos modeļos) vai integrēts (emulēts) sistēmplates mikroshēmojumā. Savukārt tastatūrā atrodas cits mikrokontrolieris, piemēram, Intel 8048.
i8042 ir programmējams mikrokontrolieris, kuram programma glabājas pastāvīgajā atmiņā, bet programmu nevar izmainīt. Tas nodrošina pārtraukuma pieprasījuma veidošanu pēc skenkoda saņemšanas no tastatūras un vadības komandu apstrādi. Bez tastatūras apkalpošanas mikrokontrolieris var veikt arī citas darbības, piemēram, nolasīt signālus no mātesplates konfigurācijas tiltslēgiem, pārstartēt datora centrālo procesoru, kontrolēt līniju A20 gate. i8042 var uzturēt arī papildu ierīci, piemēram, PS/2 peli. Kontrolierim ir divi porti, kuriem var piekļūt ar kontroliera komandām.
Centrālais procesors
Tastatūras kontroliera i8042 centrālais procesors sastāv no aritmētiski loģiskās iekārtas (ALI), komandu dešifratora, akumulatora un karodziņu reģistra.
Danjels Pačeko
Danjels Pačeko Lobato (dzimis Malagā, Spānijā) ir spāņu futbolists, uzbrucējs. Pašlaik (2021) pārstāv Segunda Division klubu UD Logroñés.
Klubu karjera
Pirms pāriešanas uz "Liverpool" Pačeko bija iemantojis nākotnes zvaigznes reputāciju "Barcelona" jaunatnes sistēmā. Pateicoties viņa prasmei gūt vārtus no teju jebkuras pozīcijas, komandas biedri futbolistu iesauca par El Asesino jeb "Slepkavu".
Pačeko "Liverpool" rezervistu sastāvā debitēja pret Boltonas "Wanderers" dublieriem. Jau pirmajā mačā viņš guva vārtus. 2008. gada aprīlī uzbrucējs atdeva ļoti tālu piespēli Kristianam Nemetam, kurš guva vārtus pret "Blackburn Rovers" rezervistiem, kas deva "Liverpool" otrajai komandai attiecīgās līgas titulu.
Galvenajā komandā viņš debitēja, otrajā puslaikā iznākot uz laukuma Alberto Akvilani vietā UEFA Čempionu līgas mačā pret "Fiorentina". Premjerlīgas debija nāca divas nedēļas vēlāk, kad pret Vulverhemptonas "Wanderers" atkal nomainīts Akvilani. UEFA Eiropas līgas spēlē ar "Unirea Urziceni" viņam trešais mačs "Liverpool" sastāvā. Tajā uzbrucējs atzīmējās ar rezultatīvu piespēli Davidam Ngogam.
Karjeras statistika
''Atjaunots 2010. gada 9. maijā.''
Sasniegumi
Betis
Alavés
Pasaules lielākie ezeri pēc tilpuma
Pasaules lielākie ezeri pēc tilpuma ir saraksts, kurā ir uzskaitīti visi pasaules lielākie ezeri pēc tajos esošā ūdens tilpuma. Šajā rakstā ir iekļauti visi ezeri, kuru tilpums ir vismaz 200 km3.
Prauliena (stacija)
Prauliena ir slēgta stacija bijušajā dzelzceļa līnijā Madona—Lubāna. Tā atradās Praulienas pagastā pie Lūzas ciema. Pie stacijas Madonas virzienā bija Vecpoļu—Lūzas autoceļa pārbrauktuve (saglabājušies sliežu fragmenti). Stacijas atrašanās vietā nav saglabājušās nekādas būves.
Vēsture
Stacija atklāta, sākumā saukta par Lūzu, vēlāk pārdēvēta pagasta centra Praulienas vārdā. 1939. gadā uzbūvēta pagaidu stacijas ēka, kas izmantota līdz pat līnijas slēgšanai.
Pētermaņa sala
Pētermaņa sala (de, en, es) ir neliela saliņa Antarktīdas pussalas rietumu piekrastē Antarktīdā. Penolas šaurums to atdala no Greiema krasta. Mazāk kā 2 km garajā saliņā ir pasaulē vistālāk dienvidos esošā Džentū pingvīnu kolonija.
Salu 1873. gadā atklāja vācu vaļu mednieku ekspedīcija Eduarda Dalmaņa vadībā un nosauca par godu vācu ģeogrāfam un kartogrāfam Augustam Pētermanim. Salu 1898. gada 12. februārī atkārtoti kā jaunatklātu nokartēja Beļģijas antarktiskā ekspedīcija un nosauca par Lunda salu (Île Lund) par godu ekspedīcijas atbalstītājam dānim Lundam. 1904. gada februārī salu atkārtoti pētīja Francijas antarktiskā ekspedīcija Žana Batista Šarko vadībā un identificēja to ka vācu atklāto Pētermaņa salu un beļģu nodēvēto Lunda salu. 20. gadsimta pirmajā pusē salu kartēs pārsvarā dēvēja par Pētermaņa-Lunda salu.
Nelielā līcītī salas dienvidaustrumu piekrastē no 1909. gada 3. februāra līdz 26. novembrim pārziemoja Francijas antarktiskā ekspedīcija Šarko vadībā. Uz netālā Megalestres kalna tika ierīkota meteoroloģisko novērojumu observatorija, kuras vietā tika ierīkots kerns un piemiņas plāksne. Kalnam piešķirts speciāli aizsargājama vēstures pieminekļa statuss (Nr.27). Oriģinālā piemiņas zīme 194. gadā tika pārvesta uz Nacionālo Dabas vēstures muzeju Parīzē, bet tās vietā uzstādīta precīza replika.
1955. gada 6. februārī salā tika ierīkots argentīniešu patvērums Grusaka (Refugio Naval Groussac), sākotnēji saukts par Ipolitobušāru (Refugio Naval Hipólito Bouchard). 1982. gadā pārgājienā no Faradejas polārstacijas uz Pētermaņa salu gāja bojā trīs polārpētnieku grupa un par piemiņu viņiem salā uzstādīts piemiņas krusts.
Viljams Tāfts
Viljams Hauards Tāfts (en; dzimis, miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu divdesmit septītais prezidents, pārstāvēja Republikānisko partiju. Prezidenta amatā bija no līdz. No 1921. līdz 1930. gadam bija Augstākās tiesas priekšsēdētājs. Viņš ir vienīgais amerikānis, kurš ir bijis gan prezidents, gan Augstākās tiesas priekšsēdis. Spēlējis golfu. Viņš bija smagākais no līdzšinējiem ASV prezidentiem, viņa svars bija 136 kilogrami.
Pirms kļūšanas par prezidentu, Viljams Tāfts bija Filipīnu ģenerālgubernators un ASV Kara sekretārs.
Biogrāfija
Viljams Hauards Tāfts ir dzimis Sinsinati, Ohaio štatā, politiķa Alfonso Tāfta un viņa sievas Luīzes Marijas Torrejas ģimenē. Alfonso Tāfts bija strādājis ASV prezidenta Ulisa Grānta kabinetā gan kā kara sekretārs, gan kā ģenerālprokuroratūras sekretārs, bet prezidents Čestera Artura laikā kā vēstnieks. Viljams Tāfts mācījās privātskolā un, tāpat kā viņa tēvs, apmeklēja Jeilas koledžu. Tur viņš pievienojās tagad bēdīgi slavenajai slepenajai biedrībai Skull and Bones, kuru kā līdzdibinātājs 1832. gadā izveidoja arī Viljama tēvs. 1878. gadā Viljams Tāfts absolvēja Jeilu. Atkāpjoties no ģimenes tradīcijas, viņš devās studēt uz Sinsinati Universitātes Juridisko fakultāti un 1880. gadā tika uzņemts Ohaio štata Advokātu asociācijā. Drīz pēc tam, 1886. gadā iepazinās ar savas vienīgās māsas skolasbiedreni Helēnu Heronu, kura pēcāk kļuva par Viljama Tāfta sievu.
Viljama Tāfta mūža sapnis bija strādāt Augstākajā tiesā, bet pats tam viņš neesot ticējis. Jokojot viņš vienmēr teica, ka kādreiz varētu doties uz Vašingtonu tikai tāpēc, ka viņa sieva bija valsts kases sekretāre. Tomēr Tāfta sieva, kas kopā ar ģimeni bērnībā bija apmeklējusi Heisa vadīto Balto namu, pauda vēlmi tur dzīvot. Kā jauns jurists Viljams Tāfts strauji kāpa pa karjeras kāpnēm sākumā par apgabala prokuroru, vēlāk par štata tiesnesi, tad 1890. gadā Bendžamina Herisona prezidentūras laikā, 32 gadu vecumā, Tāfts kļuva par ASV Ģenerālprokuroru. Ģimene pārcēlās uz dzīvi Vašingtonā. Tur viņi sāka tikties ar Teodoru Rūzveltu un viņa sievu Edīti. Taču pēc desmit gadiem, 1901. gadā, prezidents Viljams Makinlijs iecēla Tāftu par Filipīnu ģenerālgubernatoru. Viņš sievu un trīs bērnus ņēma līdzi uz šo Dienvidaustrumāzijas zemi, kur viņi nodzīvoja četrus gadus. Tāfts uzlaboja filipīniešu saimniecību un infrastruktūru, kā arī paplašināja filipīniešiem līdzdalības iespējas valdībā. 1904. gadā atgriezās Vašingtonā, kur kļuva par ASV prezidenta Teodora Rūvelta kabineta kara sekretāru. Pēc diviem gadiem, kad Rūzvelts piedāvāja viņam izvēlēties vai nu prezidenta, vai galvenā tiesneša amatu. Tāfts, protams, izvēlējās savu sapņu darbu, tomēr pēc personiskas tikšanās ar Teodoru Rūzveltu un savu sievu mainīja domas, kandidējot 1908. gada ASV prezidenta vēlēšanās.
Vēlēšanās salīdzinoši viegli pieveica savu demokrātu sāncensi Viljamu Dženingsu Braienu, lielā mērā pateicoties viņa priekšgājēja Teodora Rūzvelta popularitātei un atzinībai. Pats prezidentūras laiks Tāftam nebija viegls. Tāfts vairāk bija izveicīgs akadēmiķis nekā pārgalvīgs partijas politiķis, un ar iespējamiem politiskiem sabiedrotajiem viņam neklājās viegli.
Vorens Hārdings
Vorens Gameiljels Hārdings (en; dzimis, miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu divdesmit devītais prezidents, pārstāvēja Republikānisko partiju. Prezidenta amatā bija no 1921. līdz 1923. gadam. Hārdings bija pirmais žurnālists ASV prezidenta amatā. Viņš neizcēlās ar tālredzību. Aizstāvēja principu „mazāk valdības biznesā, vairāk biznesa valdībā”. Viņa padomniekus sauca par „pokera kabinetu”, jo viņi kopā ar prezidentu regulāri nodevās pokera spēlei. Prezidentūru aizēnoja viņa padomnieku un citu valsts amatpersonu kriminālās aktivitātes. Hārdings nomira no sirdstriekas, atrazdamies prezidenta amatā. Par prezidentu kļuva viceprezidents Kelvins Kūlidžs. Vēlākos prezidentu apskatos regulāri tiek vērtēts kā viens no sliktākajiem ASV prezidentiem.
Hārdinga prezidentūras laikā ASV ārpolitika bija tendēta uz izolacionismu. Viņš vēlējās atgriezt valsti situācijā, kāda tā bija pirms Pirmā pasaules kara, 1914. gadā. Hārdings uzskatīja, ka "pašlaik Amerikai nepieciešami nevis varoņdarbi, bet atveseļošanās, nevis patentētas zāles, bet normāli apstākļi, nevis revolūcija, bet atjaunotnes darbi."
Trāķija
Trāķija ir vēsturisks un ģeogrāfisks reģions Eiropas dienvidaustrumos, Balkānu pussalas austrumos. Ģeogrāfiski reģions atrodas starp Egejas, Melno un Marmora jūrām. Uz sauszemes Trāķijas robežas ir Balkānu kalnu grēda ziemeļos un Rodopi dienvidos.
Lielākā daļa no Trāķijas mūsdienās atrodas Bulgārijas teritorijā. Bulgārijā un Turcijā šo reģionu sauc arī par Rumēliju. Šis nosaukums nāk no turku valodas vārda Rûm ("Roma").
Vēsture
Senākie iedzīvotāji šajā reģionā bija trāķieši. Mūsu ēras 46. gadā to pakļāva Romas impērija un izveidoja Trāķijas provinci. Pēc Romas impērijas sabrukuma 395. gadā reģions bija daļa no Bizantijas impērijas. 15. gadsimtā Trāķiju iekaroja Osmaņu impērija. 1878. gadā Trāķija tika iekļauta Austrumrumēlijā, bet jau 1885. gadā apvienojās ar Bulgārijas kņazisti.
Pirmā Balkānu kara rezultātā praktiski visa Trāķija tika iekļauta Bulgārijā, bet drīz vien, pēc Otrā Balkānu kara, notika Trāķijas sadalīšana. Rietumtrāķija tika pievienota Grieķijai, bet Austrumtrāķija Turcijai. Daļu no Rietumtrāķijas un Austrumtrāķijas (arī Edirni) ieguva Grieķija 1920. gadā. Pēc aktīvās karadarbības beigām, pēc Pirmā pasaules kara, notika Trāķijas sadalīšana starp Bulgāriju, Grieķiju un Turciju, kas faktiski bija pēdējā reize, kad šis reģions tika dalīts, respektīvi, pēc Lozannas miera līguma Austrumtrāķiju un Edirni (līdz Maricas upei) ieguva Turcija, Rietumtrāķija palika Grieķijai, bet Ziemeļtrāķija — Bulgārijai.
Arvils Ašeradens
Arvils Ašeradens (dzimis Rīgā) ir latviešu politiķis. Šobrīd ir Latvijas finanšu ministrs, partijas "Vienotība" biedrs un valdes priekšsēdētājs. Bijis vairāku Saeimas sasaukumu deputāts, ievēlēts 14. Saeimā. Iepriekš bijis arī Ministru prezidenta biedrs un ekonomikas ministrs.
Pirms darbības sākuma politikā bija uzņēmējs, preses izdevējs, ilggadējs mediju grupas "Diena" valdes priekšsēdētājs.
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā,  pēc vecāku šķiršanās kopā ar māti dzīvoja Ķengaragā.
Mācījās Rīgas 72. vidusskolā un studēja Latvijas Valsts universitātes Ģeogrāfijas fakultātē. No 1986. līdz 1989. gadam darbojās informācijas aģentūrā LATINFORM kā fotoreportieris un redaktora vietnieks. No 1989. līdz 1990. gadam bija Latvijas Tautas frontes laikraksta "Atmoda" komercdirektors. No 1990. līdz 2009. gadam darbojās laikrakstā "Diena" kā direktors un AS "Diena" valdes priekšsēdētājs, SIA "Laikraksts Dienas bizness" valdes loceklis, SIA poligrāfijas grupas "Mūkusala" valdes priekšsēdētājs, SIA "Kauno diena" valdes loceklis, SIA "Reģionālā prese Diena" valdes priekšsēdētājs, SIA "Dienas žurnāli" valdes priekšsēdētājs.
Politiskā darbība
2011. gada ārkārtas Saeimas vēlēšanās viņš kandidēja "Vienotības" sarakstā un drīz pēc Saeimas darba sākuma kļuva par deputātu Arta Pabrika vietā, kurš nolika mandātu uz laiku, kamēr strādāja valdībā. No 2011. gada 17. oktobra līdz 2014. gada 4. novembrim darbodamies 11. Saeimā, Ašeradens bija Zinātnes un inovāciju apakškomisijas vadītājs, Sociālo un darba lietu komisijas vadītāja vietnieks un Publisko izdevumu un revīzijas komisijas loceklis, kā arī Labklājības ministrijas parlamentārais sekretārs. Kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās 2014. gadā, taču viņu neievēlēja. Pēc jaunās valdības darba sākuma apstiprināts par Finanšu ministrijas parlamentāro sekretāru. Amatu ieņēma no 2014. gada 5. novembra līdz 2016. gada 11. februārim.
2016. gada 11. februārī A. Ašeradens kļuva par Ministru prezidenta biedru un ekonomikas ministru Māra Kučinska valdībā, viņš aizsāka darbu pie obligātās iepirkuma komponentes (OIK) atcelšanas, kā arī gāzes tirgus liberalizācijas. A. Ašeradens tiek kritizēts par to, ka Ekonomikas ministrija uzsāka pārbaudes koģenerācijas stacijās tikai tad, kad medijos tika publicēta informācija par krāpniecību, un tā piesaistīja sabiedrības uzmanību.
2017. gada augustā viņu ievēlēja par partijas "Vienotība" valdes priekšsēdētāju. 13. Saeimas vēlēšanās 2018. gadā ievēlēts par Saeimas deputātu no apvienības "Jaunā Vienotība". Kandidēja 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču viņu neievēlēja. 2022. gadā ievēlēts 14. Saeimā. Decembrī apstiprināts par finanšu ministru Krišjāņa Kariņa valdībā.
Apbalvojumi
2007. gadā apbalvots ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Ekonomika
Ekonomika ir sociāla zinātne, kurā tiek pētīts, kā sabiedrība lieto ierobežotos resursus savu vēlmju apmierināšanai, cilvēku rīcību preču un pakalpojumu ražošanā, tirgošanā un patērēšanā.
Raksturojums un termini
Ar terminu "ekonomika" nereti saprot arī saimniecību vai tautsaimniecību. Angļu valodā vārds economics apzīmē zinātni, bet economy — saimniecību. Iespējams, tieši angļu valodas ietekmē latviešu valodā ar vārdu ekonomika apzīmē arī ar preču un pakalpojumu ražošanu, sadali, apmaiņu un patērēšanu saistīto saimniecisko darbību.
Ekonomikas zinātne
Ekonomikā viena no galvenajām pamata problēmām ir tā, ka sabiedrībā jebkuri resursi ir ierobežoti, bet vēlmes un vajadzības parasti ir neierobežotas. Ja vajadzības un prasības pārsniedz pieejamo resursu iespējas tās apmierināt, tad acīmredzot pastāv resursu nepietiekamība. Tas nozīmē, ka resursus ir nepieciešams sadalīt starp dažādām, nereti konfliktējošām alternatīvām, savā izvēlē vadoties pēc tiem vai citiem kritērijiem. Tieši resursu nepietiekamība no vienas puses un izvēles nepieciešamība tos sadalot no otras, arī veido ekonomikas zinātnes konceptuālo pamatu.
Ekonomiku parasti dala — mikroekonomikā, kas pēta atsevišķu cilvēku un uzņēmumu rīcību un situāciju, un makroekonomikā, kas pēta lielas teritorijas kopīgo ekonomiku.
Ekonomika sākas tur, kur augošās vajadzības saduras ar resursu ierobežotību.
Ekonomikas pamatjautājumi:
Ekonomikas pamatproblēmas:
Apbalvojumi ekonomikā
Augstākais apbalvojums ekonomikā ir Nobela prēmija. Šajā jomā to pasniedz kopš 1969. gada. Tā nav viena no sākotnējām Alfrēda Nobela dibinātajām prēmijām. To izveidoja Zviedrijas Karaliskā Zinātņu akadēmija. Pirmie, kas šo prēmiju saņēma, bija norvēģis Rangnars Frišs un nīderlandietis Jans Tinbergens par "dinamisku modeļu attīstīšanu un izmantošanu, lai veiktu ekonomisko procesu analīzi".
Baltkrievijas himna
„Mēs, baltkrievi” (be) ir Baltkrievijas Republikas himnas neoficiālais nosaukums, kā arī tās pirmie vārdi. Tās oficiālais nosaukums ir „Balkrievijas Republikas valsts himna” (be). Tā tika uzrakstīta un pieņemta 1955. gadā, bet tajos laikos tā bija Baltkrievijas PSR himna. Mūziku tai sakomponēja Ņescers Sakaloiskis (Несьцер Сакалоўскі), bet vārdus uzrakstīja Mihass Klimovičs (Міхась Клімовіч). Pēc Padomju Savienības sabrukuma Baltkrievijas himna bija šīs pašas dziesmas mūzika bez tās vārdiem. Jaunos vārdus, kurus uzrakstīja Sakaloiskis un Uladzimirs Karizna (Уладзімір Карызны), tika pieņemti ar Baltkrievijas prezidenta Aleksandra Lukašenko dekrētu. Mūzika tika paturēta pateicoties tās vēsturiskajām saiknēm ar Baltkrieviju.
Himnas vārdi baltkrievu valodā
Vārdi: Mihass Klimovičs un Uladzimirs Karizna
Veremes
Veremes (agrāk kļūdaini saukts Verēmi, Vērēmi) ir skrajciems Rēzeknes novada Vērēmu pagastā. No ciema nosaukuma cēlies pagasta nosaukums.
Baltkrievijas himna
Baltkrievijas PRS himna
Salīdzinājumam, Baltkrievijas PSR himnas vārdi:
Vēlētāju aptaujas 10. Saeimas vēlēšanās
Laikā līdz 10. Saeimas vēlēšanām vēlētāju viedokļa aptaujas veic un publicē uzņēmumi "Factum", "GfK", "Latvijas Fakti" un "SKDS".
Piezīmes
<references group="P" />
Henrieta Bīčere-Stova
Biogrāfija
Henrieta Bīčere dzimusi pazīstamā mācītāja Līmana Bīčera ģimenē. Viņas jaunākais brālis Henrijs Vords Bīčers gāja tēva pēdās un arī kļuva par mācītāju. Henrieta pēc izglītības iegūšanas ilgu laiku strādāja par skolotāju meiteņu sākumskolā. 1836. gadā viņa izgāja pie vīra, reliģijas mācības profesora Stova no Masačūsetsas.
Henrietas Bīčeres Stovas daiļrade lielā mērā bija veltīta cīņai pret vergturību, kā arī cīņai par sieviešu līdztiesību Amerikas sabiedrībā. Viens no viņas pirmajiem romāniem kļuva arī par viņas vispazīstamāko darbu - grāmata Krusttēva Toma būda gada laikā pēc iznākšanas tika pārdota 350 000 eksemplāros. Anglijā romāns piedzīvojis 35 atkārtotus izdevumus, bet pasaulē tas ir tulkots un izdots 20 valodās. Pēc grāmatas izdošanas viņai tika veltīta liela kritika un apvainojumi neobjektivitātē. Henrieta uz to atbildēja, uzrakstot Krusttēva Toma būdas atslēga (A Key to Uncle's Tom Cabin), kur skaidri parādīja, ka grāmatā aprakstītais ir ņemts no viņas dzīves.
Veremi
Veremi (LV-4647) ir pasta nodaļa Sondoros.
Kā arī Veremi var būt:
Dienvidslāvija
Dienvidslāvija (Jugoslavija, Југославија) ir apzīmējums dienvidu slāvu apvienotajai valstij, kas pastāvēja no 1929. līdz 2003. gadam.
Dienvidslāvijas karalistes izveide
Izveidota 1918. gada 1. decembrī kā Serbu, Horvātu un Slovēņu karaliste. Kopš 1929. gada 6. janvāra nosaukums Dienvidslāvijas Karaliste.
Sadalīšana Otrā pasaules kara laikā
1941. gada 6. aprīlī Dienvidslāvijai uzbruka nacistiskā Vācija. Dienvidslāvija kapitulēja 11 dienas vēlāk, un pārtrauca pastāvēt. Serbijas un Banatas teritorija atradās Vācijas karaspēka okupācijas zonā, tika izveidotas Horvātijas un Melnkalnes valstis, bet pārējā teritorijā tika pievienota Vācijai, Itālijai (Albānijai), Bulgārijai un Ungārijai. 1943. gada 29. novembrī Dienvidslāvijas nacionālās atbrīvošanas antifašistiskā padomes (AVNOJ) otrajā sesijā tika izveidota partizānu pagaidu valsts — Dienvidslāvijas Demokrātiskā Federācija.
Sociālistiskā Dienvidslāvija
Dienvidslāvija bija sociāla federatīva republika, kuras sastāvā ietilpa 6 republikas — Bosnija un Hercegovina, Horvātija, Maķedonija, Melnkalne, Serbija (ar divām autonomajām provincēm — Kosova un Vojvodina), kā arī Slovēnija. Tās pirmā konstitūcija tika pasludināta 1946. gada 31. janvārī, bet 1974.gada 21.februārī tika pieņemta jauna konstitūcija. Augstākās varas un likumdevējs orgāns bija Dienvidslāvijas skupščina, kas sastāvēja no 2 palātām: Savienības večes un Republiku un novadu večes. Savienības večē bija 220 delegāti (30 no katras republikas un 20 no katra autonomā novada), kurus uz 4 gadiem ievēlēja kopienu skupščinas. Republiku un novadu večē bija 88 delegāti (12 no katras republikas un 8 no katra autonomā novada), kurus deleģēja republiku un novadu skupščinas. Palātām bija dalītā kompetence. Savienības veče noteica ārpolitikas un iekšpolitikas pamatus, pieņēma konstitūciju un izdeva galvenos likumus, kā arī apstiprināja valsts budžetu. Republiku un novadu veče pieņēma likumus par ekonomiskiem jautājumiem. Abas večes kopīgā sēdē izveidoja citus augstākos valsts orgānus. Koleģiāls valsts galva bija Dienvidslāvijas Prezidijs, ko ievēlēja uz 5 gadiem. Tajā bija 1 pārstāvis no katras republikas un autonomā novada; no tiem katru gadu pēc kārtas tika ievēlēts Prezidija premjers un premjera vietnieks. Augstākais valsts pārvaldes orgāns bija Savienības izpildveče — valdība, ko uz 4 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina. Valdība sastāvēja no premjera, premjera vietniekiem, locekļiem, kuri tika ievēlēti pēc republikas vienlīdzīgas pārstāvības principa, kā arī no savienības sekretāriem u.c. valsts pārvaldes orgānu vadītājiem. Katrai republikai un autonomajam novadam bija sava konstitūcija, trīspalātu skupščina, prezidijs, izpildveče, konstitucionālā tiesa, republikas (novada) tiesa, prokurors, pašpārvaldes tiesību sabiedrības aizstāvis. Vietējie valsts varas orgāni bija kopienu skupščinas, kas sastāvēja no 3 palātām (večēm). Skupščinas ievēlēja kopienas izpildveči un tiesu, iecēla prokuroru un pašpārvaldes sabiedrības aizstāvi. Dienvidslāvijas vēlēšanu sistēma bija visai sarežģīta un balstīta uz delegātu principa. Tiesības vēlēt un tikt ievēlētiem bija pilsoņiem no 18 gadu vecuma. Iedzīvotāji vispārējās, tiešajās un aizklātajās vēlēšanās uz 4 gadiem ievēlēja delegācijas, kuras savukārt deleģēja pārstāvjus uz kopienu skupščinām. Citas skupščinas tika ievēlētas daudzpakāpju vēlēšanās. Delegātu kandidātus Savienības večei izvirzīja Dienvidslāvijas Darba tautas sociālistiskā savienība. Dienvidslāvijas vispārējo tiesu sistēmu vadīja Savienības tiesa, ko uz 4 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina. Konstitucionālā tiesa kontrolēja normatīvo aktu atbilstību Dienvidslāvijas konstitūcijai un savienības likumiem (14 locekļi, ko uz 8 gadiem ievēlēja Dienvidslāvijas skupščina). Savienības prokuroru uz 4 gadiem iecēla Dienvidslāvijas skupščina. Pārvaldes tiesību sabiedrības aizstāvi uz 4 gadiem ievēlēja arī Dienvidslāvijas skupščina.
Dienvidslāvijas Federālā republika
Serbijas prezidenta Slobodana Miloševiča vadībā tika izveidota 1992. gadā no Serbijas un Melnkalnes. Pēc Miloševiča gāšanas no varas, valsts nosaukums mainīts uz Serbija un Melnkalne. 2006. gada maijā Melnkalnē notika referendums par pilnīgas neatkarības pasludināšanu. Līdz ar to pēdējā bijušās Sociālistiskās Dienvidslāvijas republika izvēlējās neatkarību.
Dienvidslāvu kari
Kopš Dienvidslāvijas Sociālistiskās Federatīvās Republikas sabrukuma tās teritorijā ir notikuši vairāki kari, kuru pamatā ir etniskās nesaskaņas starp bijušās valsts tautām. Viens no asiņainākajiem etniskajiem konfliktiem notika Bosnijā un Hercegovinā, kurā par varu cīnījās serbi, horvāti un bosnieši. 1995. gada nogalē tika noslēgta Deitonas vienošanās, saskaņā ar kuru Bosnijas un Hercegovinas sastāvā tika izveidotas divas autonomas teritorijas — Bosnijas un Hercegovinas Federācija, kurā tika apvienotas bosniešu un horvātu apdzīvotās teritorijas, un Serbu Republika. Pēdējais konflikts notika Serbijas bijušajā autonomajā provincē Kosovā, kurā tika ievesti ANO un NATO miera uzturētāji.
Tuvie Austrumi
Tuvie Austrumi ir starpkontinentāls reģions, kas aptver Dienvidrietumāziju bez Kaukāza valstīm, kā arī Ēģipti, kas lielākoties atrodas Āfrikā. Reģions atrodas starp Eiropu un Vidējiem Austrumiem, teritorijā no Vidusjūras austrumu krasta līdz Persijas līcim. Tuvie Austrumi ir Āfrikas-Eirāzijas apakšreģions.
Parasti ar šo jēdzienu saprot dienvidrietumu Āzijas valstis no Irānas līdz Ēģiptei (Izraēla, Jordānija, Libāna, Sīrija, u.c.), tāpēc arī Ēģipte tiek uzskatīta par Tuvo Austrumu valsti, lai arī tā lielākoties atrodas Ziemeļāfrikā, nevis Āzijā. Tādas valstis kā Lībija, Tunisija un Maroka toties tiek uzskatītas par Ziemeļāfrikas valstīm. Mūsdienu valstis ir izveidojušās 20. gadsimtā un nemitīgi bijušas iesaistītas pilsoņu karos un savstarpējos konfliktos.
Šīs teritorijas pamatkultūras ir persiešu, arābu un turku kultūras, kam katrai ir atšķirīga valoda un etniskais sastāvs. Šis reģions ir saistīts ar trijām nozīmīgām reliģijām un to rašanos — jūdaismu, kristietību un islāmu. Tuvie Austrumi ir vairāku pasaules senāko civilizāciju izcelsmes vieta.
Lūcija Garūta
Lūcija Garūta (dzimusi, mirusi ) bija latviešu pianiste, komponiste un muzikoloģe. Latvijas Valsts konservatorijas profesore. Pazīstams Garūtas darbs ir Otrā pasaules kara laikā sacerētā kantāte "Dievs, Tava zeme deg!" (1943), kuru padomju varas laikā bija aizliegts atskaņot līdz pat 1988. gadam.
Austrumi (nozīmju atdalīšana)
Austrumi var būt:
Lūcija Garūta
Dzīvesgājums
Pēc studiju pabeigšanas Garūta strādāja Rīgas radio (1925–1926) un no 1926. gada sāka mācīt mūzikas teoriju un klavierspēli Latvijas Tautas konservatorijā (tagad - Jāzepa Mediņa mūzikas vidusskola). 1926. gadā papildinājās klavierspēles mākslā un instrumentācijā pie Alfrēda Korto (Cortot), Izidora Filipa (Philipp) un Pola le Flema (Le Flem), bet 1928. gadā kompozīcijā pie Pola Dikā (Dukas) Parīzes École Normale de Musique. 1926. gadā viņa koncertēja Parīzē, 1929. gadā Berlīnē un Frankfurtē pie Mainas un bija viena no aktīvākajām koncertmāksliniecēm Latvijā. No 1926. līdz 1940. gadam notika četri Lūcijas Garūtas Kompozīciju vakari ar dziedātāju Mildas Brehmanes-Štengeles, Ādolfa Kaktiņa, Marisa Vētras, vijolnieka Rūdolfa Miķelsona, čellistu Ata Teihmaņa un Pētera Komisāra piedalīšanos. Lūcija Garūta bija Latvijas mūzikas veicināšanas biedrības valdes un kameras locekle, tomēr 1938./39. gada sezonā ideoloģisku apsvērumu dēļ atcēla viņas operas "Sidrabotais putns" pirmizrādi.
No 1940. gada Garūta mācīja kompozīciju un mūzikas teoriju Latvijas konservatorijā. 1940. gadu nogalē Garūta veselības dēļ pārtrauca koncertdarbību, bet turpināja pedagoģes darbu Latvijas Valsts konservatorijā, kur 1960. gadā viņu ievēlēja par docenti un 1972. gadā par profesori. 1967. gadā notika oratorijas "Dzīvā kvēle" pirmatskaņojums, kurā piedalījās Jānis Zābers, Leonarda Daine un Leonīds Vīgners.
Lūcija Garūta mirusi 1977. gada 15. februārī un apglabāta Rīgas I Meža kapos.
"Dievs, Tava zeme deg!" un citi nozīmīgi atskaņojumi, konkursi
1943. gadā Garūta radīja kantāti "Dievs, Tava zeme deg!" ar Andreja Eglīša vārdiem, kuras pirmatskaņojums Vecajā Sv. Ģertrūdes baznīcā ar autori pie ērģelēm notika 1944. gada 15. martā. Līdz pat Sarkanās armijas ienākšanai kantāti vairāk kā desmit reižu atskaņoja Ģertrūdes baznīcā Rīgā, pēc tam arī Annas baznīcā Liepājā. Komponists Longins Apkalns, izmantojot vairāku Vācijas radiofonu arhīvos atrasto muzikālo materiālu, rekonstruēja pēc kara Latvijā iznīcināto kantātes ierakstu un pirmo reizi pēc kara visā to pilnībā atskaņoja 1982. gada 8. maijā Stokholmā. Atmodas laika sākumā 1988. gada 24. februārī Latvijas PSR Komponistu savienība nolēma atļaut iekļaut kantāti koru repertuārā arī Latvijā, un 1990. gadā korāliskā tēvreize korim a cappella vēlreiz kļuva par visas latviešu tautas atkalapvienotāju XX Dziesmusvētku izskaņā.
2006. gada 6. maijā kantāte skan Ķīlē, Vācijā – St. Nikolai Kirche. To atskaņo Rachmaninow Chor Kiel (Vācija). Diriģents Gunters Štrotmanis (Gunther Strothman, Vācija).Solisti un ērģelnieks ir uzaicināti no Latvijas: Ingus Pētersons, Aivars Krancmanis un Aivars Kalējs. 1988. gada aprīlī – I.Pētersons, A.Krancmanis un A.Kalējs, kopā ar kamerkori Ave Sol un diriģentu Imantu Kokaru, bija pirmie, kuri pēc 44 gadiem Latvijā atkal atskaņoja Kantāti. 2008. gada 1. augustā Rachmaninow Chor Kiel (Vācija) kantāti dzied Vecajā Sv.Ģertrūdes baznīcā Rīgā.
Kopš 2002. gada notiek Starptautiskais Lūcijas Garūtas jauno pianistu konkurss. 2012. gadā, atzīmējot dzejnieka Andreja Eglīša 100. un Lūcijas Garūtas 110. dzimšanas dienu, notiek virkne nozīmīgu kantātes "Dievs, Tava zeme deg!" atskaņojumu.
2012. gadā izdota jauna kantātes Latviešu lūgšana Dievam "Dievs, Tava zeme deg!" redakcija. Tā ietver kantātes notis, kantātes teksta parindeņus angļu, franču, itāļu, japāņu, somu, spāņu, vācu un zviedru valodā. Palīgs – CD ar latviešu valodas izrunas ierakstu.
Kantāte ir iekļauta Latvijas kultūras kanonā.
Daiļrades raksturojums
Lūcijas Garūtas skaņdarbu kvantitatīvais pamats ir dziesmas, kuru skaits tuvojas diviem simtiem. Apmēram pusei no dziesmām tekstus rakstījusi komponiste pati. Nozīmīgas ir latviešu tautasdziesmu apdares klavierēm, solo balsij ar klavierēm, ansambļiem. Būtiska vieta Lūcijas Garūtas daiļradē ir klaviermūzikai, kuras pirmā interprete bijusi viņa pati, sākot no miniatūrām un beidzot ar izvērstas formas darbiem.
Romantiskā mūzikas satura interpretācija, pieeja folkloras elementu lietojumam, tieksme izteikties programmatiskas mūzikas tēlos un klasisko izteiksmes līdzekļu robežās vieno Lūciju Garūtu ar viņas laikabiedru Alfrēda Kalniņa, Jāņa Mediņa, Pētera Barisona, Ādolfa Skultes un Jāņa Ķepīša daiļradi. Lūcijas Garūtas daiļradē ir divas mūzikas izteiksmes ziņā atšķirīgas mūzikas tēlu grupas. Komponistes agrīnajā daiļrades posmā dominē intonāciju un harmoniskās valodas ziņā piesātināta muzikālā izteiksme ("Zem dzīvības koka", "Sonāte fantāzija" u.c.), savukārt vēlīnajā – ļoti vienkāršs, diatonisks skaņuraksts ("Pavasars nāk", "Nāru dziesma", "Dzimtene pavasarī" u.c.).
Opole
Opole (pl) ir pilsēta Polijas dienvidos, Opoles vojevodistes centrs Odras krastos. Upes osta un dzelzceļa mezgls. Cementa, metālizstrādājumu un mēbeļu rūpniecība. Polijas dziesmu tradicionālais festivāls.
Sena poļu apmetne, no 1163.gada līdz 1532.gadam — Pjastu dinastijas Opoles hercogistes centrs. 1241.gadā Opoli gandrīz pilnīgi nopostīja mongoļi-tatāri. Pēc iebrukuma pilsētā sāka ieplūst vācu iedzīvotāji. 1532.gadā kļuva par Hābsburgu īpašumu, bet no 1762.gada Opole bija Prūsijas sastāvā. No 1919.gada līdz 1945.gadam tā ir Vācijas Augšsilēzijas provinces centrs. 1945.gada 24.janvārī pilsētu ieņēma Padomju karaspēks. 1945.gadā, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem, Opole tika piešķirta Polijai. Gandrīz visi Opoles vācu iedzīvotāji tika padzīti no pilsētas.
Politiķa Gžegoža Shetinas (Grzegorz Schetyna, 1963), vācu ārsta un dabaspētnieka Eduarda Šnicera (Eduard Schnitzer, 1840—1892) un vācu futbolista Miroslava Klozes (Miroslav Klose, 1978) dzimtā pilsēta.
Ābrams de Bruins
Ābrams de Bruins (flāmu: Abraham de Bruyn, 1538-1587) bija flāmu mākslinieks un gravieris.