cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas brīvības cīņas
Valsts nostiprināšanās
1919. gada 19. augustā Tautas padome pieņēma likumu par Satversmes sapulces vēlēšanām, kas notika 1920. gada 17. un 18. aprīlī. Sākotnēji ievēlētajiem 150 deputātiem, pēc robežu novilkšanas Valkā, pievienojās vēl divi deputāti. 9. jūnijā Satversmes sapulce ratificēja 5. maijā Berlīnē parakstīto pagaidu līgumu ar Vāciju, bet 2. septembrī miera līgumu ar Krieviju. 1920. gada 16. septembrī Satversmes sapulce pieņēma pirmo likumu, kas iesāka Agrāro reformu Latvijā un vācu muižniecības ekonomiskās varas beigas. 1921. gada 26. janvārī Antantes valstis pieņēma lēmumu par Igaunijas un Latvijas atzīšanu de iure, un 22. septembrī Latviju uzņēma Tautu Savienībā. 1922. gada 28. jūlijā Latviju atzina arī ASV.
Valsts robežas izveide
Padomju—poļu kara laikā Polijas armija 1919. gada oktobrī bija okupējusi Grīvas pilsētu un sešus apriņķa austrumdaļas pagastus (Bornes, Borovkas (Ezernes), Demenes, Kalkūnu, Salonajas un Skrudalienas pagastus), kas tika administratīvi iekļauti tolaik Polijai piederošajā Braslavas apriņķī. Pēc poļu karaspēka atkāpšanās 1920. gada jūlijā šo teritoriju ieņēma Latvijas armija, pēc 1920. gada oktobrī sākās sarunas par Latvijas—Polijas robežas izveidi.
Pēc neveiksmīgām divpusējām sarunām par Latvijas—Igaunijas robežas gaitu abas puses vienojās jautājuma lemšanu uzticēt britu pulkveža Talenta vadītai komisijai. 1920. gada jūlija sākumā Talents Valkas pilsētas lielāko daļu un Valkas dzelzceļa staciju piešķīra Igaunijai. Latvijai piešķīra Ainažu, Ipiķu, Pedeles, Ērģemes pagastus, Igaunijai piešķīra Cores un Plāteres pagastus, bet Omuļu, Liellugažu, Jaunrozes, Veclaicenes pagastus sadalīja starp abām valstīm. Neveiksmīgo robežu sarunu dēļ Latvijas valdība iesniedza demisiju, ko Satversmes sapulce nepieņēma.
Lielākās problēmas radīja Latvijas—Lietuvas robežas konflikts, jo Lietuvas bruņoties spēki atsacījās atdot 1919. gada cīņās ar Padomju Latvijas armiju ieņemtos Ilūkstes apriņķa pagastus. Kad 1920. gada 10. augustā sākās Sarkanās armijas uzbrukums Varšavai, 11. augustā Ilūkstes apriņķa komandantūra ziņoja, ka Lietuvas armijas vienības sāk virzīties uz ziemeļiem Bebrenes pagastā, plānojot ieņemt Ilzes muižu. 1920. gada 22. augustā 12. Bauskas kājnieku pulks saņēma pavēli pārcelties pāri Daugavai pie Nīcgales un kopā ar Zemgales divīzijas jātnieku eskadronu un Zemgales artilērijas pulka 1. bateriju atstumt lietuviešus līdz Asares-Bebrenes līnijai.
Pēc tam, kad 1920. gada 8. oktobrī poļu ģenerālis Lucjans Žeļigovskis ieņēma Viļņas apgabalu, Lietuvas armija atstāja ieņemtos Ilūkstes apriņķa pagastus un 14. oktobrī Latvijas Bruņotie spēki ieņēma pozīcijas gar Latvijas-Lietuvas robežu, brīdinot Poliju, ka aizstāvēs Lietuvas neatkarību.
Pēc Latvijas—Lietuvas robežas nospraušanas 1921. gadā Latvijai tika pievienots Aknīstes (Oknistes) pagasts, kas pirms kara piederēja pie Kauņas guberņas Novoaleksandrovskas apriņķa, bet Lietuvai tika pievienota Palanga, kas pirms kara piederēja pie Kurzemes guberņas.
Karā kritušie un ievainotie
Gūstā saņemti 5277 pretinieka kareivji, nav skaidrs, cik no tiem lielinieki, cik bermontieši.
Kara izmaksas un parādi
Neņemot vērā Latvijas valdības tēriņus, kas pārsniedza 811 miljonus Latvijas rubļu un neņemot vērā Igaunijas tēriņus Ziemeļlatvijas brigādes uzturēšanai, kara izmaksas veidoja 855,4 miljonus latu.
Francija, kas Krievijas Impērijai bija aizdevusi lielus kredītus, vēlējās, lai Latvija sedz daļu impērijas parāda. Franči 1922. gada sākumā aprēķināja, ka Latvijai jāmaksā 1/60 daļa no parāda, jeb 250 miljoni zelta franku. 1922. gada 13. martā Francijas prezidents Raimons Puankarē vēstniekam Grosvaldam pieprasīja šī parāda atmaksu. Tā kā ar Latvijas—Padomju Krievijas miera līgumu Krievijas puse uzņēmās visus impērijas parādus, tad Latvija noraidīja Francijas prasību. Taču Latvijai bija jāatmaksā 1919. gadā sniegtā militārā palīdzība 11,6 miljonu franku vērtībā, ko izdevās izdarīt jau 1923. gadā. 1931. gada 15. maijā Ulmaņa valdība piekrita piecu gadu laikā Francijai samaksāt 4,5 miljonus franku par latviešu kareivju transportēšanu no Tālajiem Austrumiem uz Latviju 1920. gadā.
ASV Latvijai bija piegādājusi gan kara materiālus, gan pārtiku. 1919. gada 8. aprīlī noslēdzot līgumu par pārtikas piegādēm, Pagaidu valdība uzreiz garantēja priekšapmaksu 5 miljonu USD vērtībā. Latvijas puse nevarēja izvēlēties piegādāto preču daudzumus, cenas un kvalitāti. Pienāca sūdzības par nevajadzīgu preču piegādēm un miltu slikto kvalitāti. Neskatoties uz Latvijas sūdzībām, 1925. gada 25. septembrī abas valstis vienojās par 5,77 miljonus USD lielā parāda atmaksu. Tas bija jāatmaksā līdz 1984. gadam, veicot ikgadējus maksājumus. Ilgais atmaksas termiņš nozīmēja, ka kopā ar procentiem Latvija atmaksātu 13,5 miljonus USD.
Baltais un sarkanais terors
Brīvības cīņām bija ne tikai šķiru cīņas, bet arī pilsoņu kara iezīmes, kas atspoguļojās "balto"—"sarkano", latviešu—vācu attiecībās.
Neatņemama Pētera Stučkas priekšstatu daļa par komunismu bija revolucionārais terors: pirmo tribunālu izveidoja jau 1918. gada 18. decembrī Vecgulbenē. 1919. gada sākumā izveidoja koncentrācijas nometnes Gulbenē, Pļaviņās (toreiz Stukmaņos) un mācītāja Neilanda muižā netālu no Valmieras. Bez tiesas pirmajā lielinieku varas mēnesī tika nošauti luterāņu mācītāji Ansis Bīlenšteins (12. janvārī), Aleksandrs Bernevics (16. janvārī), Kārlis Moltrehts (20. janvārī). 1919. gada 30. janvārī Stučkas valdība izdeva pavēli par revolucionāro tribunālu izveidi, kuros tiesu sprieda trīs cilvēki. Īpašs terors tika vērsts pret luterāņu mācītājiem, sevišķi pēc 1919. gada 20. februāra, kad baznīca tika atdalīta no valsts. 1919. gada 25. aprīlī Stučkas valdība izdeva rīkojumu par visu vietējo vāciešu izraidīšanu uz Sibīriju.
Pēc tribunāla sprieduma naktī no 7. uz 8. februāri Cēsu cietumā tika nošauts mācītājs Vilhelms Grīners, 16. februārī Biķernieku mežā mācītājs Heinrihs Bose, Jelgavas cietumā 14. martā kopā ar 47 citiem ieslodzītajiem tika nošauts mācītājs Arnolds Rutkovskis, Biķernieku mežā 14. martā kopā ar apmēram 60 ieslodzītajiem mācītāji Eižens Bergs un Teodors Šeinpflugs, Rīgas Matīsa cietumā 16. martā mācītājs Pauls Fromholds-Treijs, Mežaparkā 26. martā mācītāji Edgars Hasmanis un Kārlis Šlavs, Vecsaules mežā 19. martā mācītājs Kristaps Strautmanis, Rīgas Centrālcietumā 20. martā mācītājs Pauls Vahtsmuts. Pirms lielinieku atkāpšanās no Rīgas Centrālcietumā kopā ar citiem ieslodzītajiem tika nošauti mācītāji Hermanis Bergengrūens, Erhards Deblers, Augusts Ekharts, Teodors Hofmanis, Eberhards Zāvari, Eižens Šeiermanis, Teodors Taube un Ernsts Fromholds-Treijs. 29. maijā Gulbenē tika nošauts mācītājs Konstantīns Ūders.
Rīgā padomju vara nošāva vismaz 1549 un pārējā Latvijā 2083 cilvēkus, kopā 3632. Kopējo nošauto skaitu lēš tuvu 5000. Gulbenē nošāva vairākus simtus cilvēku. Rīgā nošaušanas veica Biķernieku mežā. No vācu iedzīvotāju vidus ņēma ķīlniekus. Izveidoja vairākas koncentrācijas nometnes buržuāzijai un vāciešiem, no kurām, padomju varai krītot, atbrīvoja 18 000 ieslodzīto.
"Baltais terors" sākās 1919. gada ziemā Kuldīgā, ko landesvērs atbrīvoja naktī no 12. uz 13. februāri — dažu dienu laikā nogalināja 136 civiliedzīvotājus, par kuriem radās aizdomas, ka tie atbalsta vai simpatizē LSPR režīmam. 24. februārī no lieliniekiem tika atbrīvota Ventspils, kur bez tiesas apšāva visus, kuriem vien varēja pārmest kreisumu vai simpatizēšanu tam (līdz 16. aprīlim Ventspilī nogalināja ap 200 cilvēku, kuru vidū bija arī vairāki Latvijas Pagaidu valdības ierēdņi). Apsardzības ministrijas kontroles nodaļas priekšnieks leitnants S. Staprāns 1919. gada 4. aprīlī informēja apsardzības ministru J. Zālīti, ka Talsu apriņķī un Dundagā „visa vara atrodas vāciešu rokās, kuri izved teroru visšausmīgākos apmēros. Vienos pašos Talsos pa šo laiku ir nošauti 30 cilvēki. (..) Uz nāvi notiesā bez kādas lielas izmeklēšanas. Lielos apmēros notiesā Kandavā un Dundagā. (..) Tas viss tiek darīts uz Latvijas Pagaidu valdības rēķina.” Latvijas PSR vēsturnieki vēlāk rakstīja par Ventspilī nošautiem 400, Kuldīgā 136 un Jelgavā 500 cilvēkiem.
1919. gada 22. maija Rīgas ieņemšana bija negaidīts pārsteigums daudziem Padomju Latvijas iestāžu darbiniekiem, kas dienas sākumā esot devušies uz darbu kā parasti, bet pēc tam metušies bēgt un slēpties. Iespējams, tas arī deva pirmo impulsu apšaušanām, jo pagalmi un pagrabi bija pilni ar aizdomīgiem cilvēkiem. Nošaušanas riskam visvairāk pakļauti bija strādnieku rajonos dzīvojošie, militāra izskata drēbes nēsājošie un sievietes ar īsākiem matiem, ko uzskatīja par revolucionāro "plintes meiteņu" jeb "plintnieču" pazīmi. Flečers Rīgā izsludināja karastāvokli, pavēlēja nodot visus ieročus, padomju iestāžu darbiniekiem lika pieteikties policijā, iedzīvotājiem aizliedza atrasties uz ielām no 6 vakarā līdz 6 rītā. Jau nākamajā dienā pēc landesvēra ienākšanas Rīgā pilsētas ielas atgādināja kaujas lauku — uz visām galvenajām ielām gulēja nošauto līķi, pa 2—3 blakus. Pilsētu sadalīja kvartālos, no kuriem katru ieņēma sava karaspēka daļa, veicot kvartālu kratīšanas: uz ielas apturējuši gājējus un pārbaudījuši viņu dokumentus. Ja karavīri pie kāda atraduši dokumentus, pēc kuriem varētu domāt, ka to īpašnieks ir komunists vai sociāldemokrāts, tad viņu turpat uz ielas nošāvuši. Pilsētas kvartālu "tīrīšanas" laikā šur un tur esot izrādīta bruņota pretestība. Aizdomās turētos pirmajās dienās vienkārši nošāva uz ielas. Pie Marijas ielas tilta nošāva 10 lieliniekus, kas bija pretojušies Teātra bulvārī, un līķus iesvieda pilsētas kanālā, no kura viņus izvilka tikai 26. maijā.
23. maijā landesvēra vienības sāka plašu pilsētas "tīrīšanu" un teroru, nogalinot vismaz vairākus simtus aizdomās turamo. 23. maijā tīrīšanās piedalījās arī Baloža brigādes spēki, kam bija pavēlēts "iztīrīt" rajonu starp Brīvības, Avotu un Deglava ielām, sākot no Elizabetes ielas, kas liek domāt par viņu līdzdalību terorā. Latviešu kareivji gan aizturētos pēc izmeklēšanas parasti esot ātri atbrīvojuši un lielākā Baloža brigādes daļa Rīgu drīz pameta.
Flečera karaspēks Suvorova bulvārī 12 nodibināja ātro tiesu (de), kura tiesāja bez izmeklēšanas. Ēkas pagalmā divas dienas (4. un 5. dienā pēc pilsētas atbrīvošanas) šāva apcietinātos. Ziņas par kopējo upuru daudzumu Rīgā pēc tās ieņemšanas ir pretrunīgas un precīzs skaits nav zināms. Matīsa kapos jau pirmajās dienās ieveda vismaz 204 nošauto līķus. Nekontrolēto apšaušanu vietā 28. maijā izveidoja lauka karatiesas, kuras veidoja 2 vācieši, 2 latvieši un 1 minoritātes pārstāvis. Karatiesas turpināja nāvessodu piespriešanu. Sagūstīto sarkanarmiešu un aizdomās turēto cilvēku skaits ātri sasniedzis 3000. Pēc Rīgas ieņemšanas 1919. gada Pirmajos Vasarsvētkos centrālcietumā ieradās britu misijas pārstāvis majors A. Kīnens, kurš pārliecinājās, ka 99% ieslodzīto ir latvieši un ka svētku rītā nošauti 48 vīrieši un 16 sievietes. 29. maijā Rīgā atkal notika plaši aizdomīgo aresti, tika aizturēti cilvēki, kas uz ielas atrodas pēc 6. vakarā. Joprojām publiski uz ielām tika nošauti bēgošie aizturētie, kā arī visi, kas izrāda pretestību. Pārdaugavā pēc karatiesas lēmuma nošauti vairāk par 300 cilvēku. ASV pārstāvis pulkvežleitnants Vorviks Grīns 1919. gada 3. jūlijā telegrafēja savai priekšniecībai: „Baltie (..) izdara masu slepkavības. Piedzīvojuši virsnieki un labi iepraktizējušies kareivji nāvessodus izpilda nežēlīgi un aukstasinīgi, bet arī nesāpīgi, jo nāve iestājas uz vietas (..). To es saku kā lietpratējs (..). Es noklausījos vācu kareivju sarunu, ka četros kara gados viņi ne reizi nav redzējuši šādus skatus.”
Pēc Strazdumuižas pamiera noslēgšanas 1919. gada 9. jūlijā Ziemeļlatvijas brigādes komandieris pulkvedis Zemitāns pavēlēja visām Vidzemes komandantūrām apcietināt visus komunistus un nodot tos lauka karatiesai. 1919. gada 22. decembrī lauka kara tiesa Valmieras Latviešu biedrības zālē pasludināja spriedumu 14. decembrī Kokmuižā apcietinātajiem LKP Darba jaunatnes savienības Vidienas apgabala konferences delegātiem. 11 cilvēkiem piesprieda nāvessodu, bet 16 cilvēkiem ieslodzījumu. Latvijas PSR laikā Valmierā nošautos komjauniešus dēvēja par Valmieras komunāriem.
Vēlāka Brīvības cīņu interpretācija
Dienvidlatvijas un Ziemeļlatvijas brigāžu virsniekiem bija atšķirīgi uzskati par to, kurai brigādei lielāki nopelni uzvarā. Tā bijušais Igaunijas armijas Alūksnes grupas štāba priekšnieks atvaļinātais pulkvedis Voldemārs Ozols 1932. gadā nodibināja Lāčplēša Kara ordeņa kavalieru un brīvības cīnītāju biedrību "Leģions", kuru 1933. gadā Latvijas valdība aizliedza, V. Ozolu apcietināja un izraidīja no Latvijas. Zināms, ka Voldemārs Ozols bija saistīts ar PSRS Galveno izlūkošanas pārvaldi.
Padomju vēsturē parasti norādīja uz to, ka cīņā pret Padomju Latviju galveno lomu spēlēja Vācijas un Lielbritānijas politiskās intereses. Spēku samērs, kur pilnībā dominēja vāciešu karaspēks, kā arī izšķirošā Vācijas, Igaunijas un Polijas karaspēka darbība, padomju vēsturniekiem ļāva uzskatīt, ka Padomju Latvijas armiju ir sakāvušas nevis niecīgās “baltlatviešu” vienības, bet starptautiskas kontrrevolūcijas spēki, kara gaitā Lielbritānijai izspiežot Vāciju no reģiona un izveidojot jauno nacionālo valstu sanitāro kordonu pret boļševisma tālāko virzību Eiropā.
Roks pret komunismu
Roks pret komunismu (saīsināti RAC) ir mūzikas stils un arī rokmūzikas kustība.
Vēsture
Kustības un žanra rašanās vieta ir Apvienotā Karaliste. 1978. gadā aizsākās kustība, kad izveidojās tās piekritēju grupa no Nacionālās frontes piekritējiem. Pazīstamākais no viņiem bija Aiens Stjuarts Donaldsons ar savu grupu Skrewdriver. Šajā pašā gadā notika arī pirmais Roka pret komunismu koncerts, kurš notika Apvienotās karalistes Līdsas grāfistē. Nākamie koncerti notika 1979. un 1983. gadā. Pēc tam koncerti notika daudz biežāk. Koncerti savā sākotnē notika slepenības gaisotnē, lai nepiesaistītu to pretinieku uzmanību. No astoņdesmitajiem gadiem koncerti notiek Safolkas grāfistē. Deviņdesmitajos un 21. gadsimta sākumā smagāka stila pankroks kļuva daudz populārāks un arī grupu skanējums kļuva daudz smagnējāks. Šī mūzikas stila dziesmās bez antikomunisma atrodama arī antisemītisma, neonacisma un rasisma tematika. Ilgus gadus koncertus iesāka Skrewdriver grupa. Šīs kustības koncertos Apvienotajā karalistē ir spēlējušas tādas grupas kā Blood & Honour, Brutal Attack, Skullhead, Squadron, Sudden Impact, Ovaltinees, Lionheart, No Remorse, Violent Storm and Battlezone, Angry Aryans, Blue Eyed Devils, H8Machine un daudzas citas.
Izsutums
Izsutums ir ādas kroku infekciozs iekaisums.
Etioloģija
Izsutumus ierosina streptokoki un citi strutas veidojoši mikroorganismi, kā arī patogēnās sēnes - raugveida sēnes un trihofitoni. Veicinoši faktori ir netīra āda (dažkārt arī tās pārmērīga mazgāšana), B grupas hipovitaminoze (B grupas vitamīnu trūkums organismā), svīšana, ko veicina pārāk ciešs apģērbs.
Klīniskā aina
Āda krokās ir apsarkusi, ar macerējušos raga slāni - tā kļūst bālgana un irdena, atslāņojas un plaisā. Uz ādas redzamas niezošas, sāpīgas plaisas un erozijas sārtā krāsā. Eroziju perēkļi ir asi norobežoti, to malās novērojama raga kārtas lobīšanās. Streptokoki rada strutainus izsutumus cirkšņos, ap dzimumorgāniem un anālo atveri, zem krūtīm un kāju pirkstu starpās. Rauga sēņu veidotie izsutumi parasti lokalizējas roku pirkststarpās un zem krūtīm. Sēņu veidotie strutu pūslīši, atšķirībā no streptokoku radītajiem, ir pelēkbalti, nevis spilgti dzelteni. Tie ir sīki, apaļi, gan atsevišķi, gan kopā saplūduši. Trihofitoni izraisa pēdu mikozi - pēdu un kāju pirkststarpu izsutumus.
Ārstēšana
Izsutumu ārstēšanai lieto B grupas vitamīnus. Izsutušās vietas dezinficē ar kālija permanganāta šķīdumu un citiem dezinficējošiem līdzekļiem - briljantzaļo, metilēnzilo, speciāliem pretsviedru pūderiem un ziedēm pret sēnēm un mikrobiem.
Profilakse
Lai neveidotos izsutumi, jāievēro higiēnas noteikumi, jānovērš svīšana, jāvalkā nepieguļoša veļa un apģērbs.
Latgale (nozīmju atdalīšana)
Latgale var būt:
Kārlis Levits
Kārlis Levits (de, dzimis, miris ) bija vācu filozofs, vēstures filozofs, reliģiozi noskaņots kreisais ideālists.
Dzīve
Dzimis 1897. gadā Minhenē ebreju izcelsmes ģimenē. Kā brīvprātīgais piedalījies 1. Pasaules karā. 1918. gadā uzsāka bioloģijas studijas Minhenes universitātē, pēc tam pārorientējās uz filozofiju. 1920.-1923. gados studējis Fraiburgas universitātē pie E.Huserla, klausījies M.Heidegera lekcijas. Tā vadībā 1923. gadā aizstāvēja disertāciju par F.Nīči. Šajā pašā gadā devās līdzi Heidegeram uz Marburgas universitāti, kur 1928. gadā viņa vadībā habilitējās ar darbu ''Indivīds tuvākā lomā. Domas par ētikas problēmas antropoloģisko pamatojumu''. Līdz 1934. gadam ir privātdocents. Nākot pie varas nacionālsociālistiem, emigrēja uz Itāliju, bet no 1936. līdz 1941. gadam bija profesors Togoku imperatoriskajā universitātē Japānā. No 1941. līdz 1949. gadam pasniedzējs Hartfordas universitātes teoloģijas fakultātē (Konektikuta, ASV), pēc tam līdz 1952. gadam pasniedzējs Jaunajā sociālo pētījumu skolā Ņujorkā (New School for Social Research). Tad atgriezās Vācijā, kur līdz 1964. gadam bija pasniedzējs Heidelbergas universitātē.
Filozofiskie uzskati
Savos sākotnējos darbos Levits, kura domāšanā skaidri redzama vēlīnā Huserla fenomenoloģijas, Šellera filozofiskās antropoloģijas kā arī eksistenciālisma ietekme, pamatuzmanību velta esošo filozofijas virzienu (hēgelisma, marksisma, nīčeāniskā eksistenciālisma) analīzei un izcelsmes noskaidrošanai. Sākot ar piecdesmitajiem gadiem viņu vairāk saista vēstures filozofijas jautājumi.
Levita habilitācijas darba “Indivīds tuvākā lomā. Domas par ētikas problēmas antropoloģisko pamatojumu” uzmanības centrā ir šeit-esības eksistenciālo pamatstruktūru heidegeriska analīze, cenšoties attīstīt tā koncepciju “eksistenciālās filozofijas” virzienā. Levits nomainīja fundamentālo ontoloģiju pret antropoloģisko ontoloģiju, par kuras pamatprincipu kļuva galīgā cilvēka eksistence mūsdienu pasaulē ar visiem no šīs “eksistenciālās” filozofēšanas izrietošajiem jautājumiem (kristīgās Dieva izpratnes krīze, cilvēka vēsturiskuma problēma, cilvēka saskarsme ar citiem cilvēkiem utt.). Līdz ar to viņš aplūkoja cilvēku kā “tuvāko”, ko veido tā sociālā loma un ikdienas eksistences formas; savukārt pasaule savā būtībā nav vis anonīma “vide”, bet gan cilvēku koppasaule, kuras pamatā ir struktūra “Es-Tu”.
Attiecīgi arī Levits par sava laika filozofijas pamatjēdzieniem uzskatīja “dzīvību” un “eksistenci”, kurus apritē kā pamatkategorijas bija ieviesuši Nīče un Kirkegors. Pastāvīgs impulss Levitam bija mūsdienu cilvēka fiziskā un metafiziskā bezmāju sajūta šajā pasaulē. Meklējot risinājumu, Levits aplūko gan vēsturiskumu (historicismu), gan reliģijas filozofiju, un nonāca pie secinājuma, ka Dievu jāmeklē nevis debesīs vai sakrālā simbolā, bet gan cilvēcē — vēsturē kā procesā.
1939. gadā publicētajā “No Hēgeļa pie Nīčes. Revolucionārais lūzums XIX gs. domāšanā.” (veltīts E.Huserlam), Levits parāda Hēgeli un Nīči kā divas pretējas galējības, divus polus, ap kuriem rotējusi XIX gs. beigu doma. Ja, kā akadēmiski pierasts, aplūko Hēgeļa sistēmu kā spožu klasiskā ideālisma vaiņagojumu, bet Nīčes filozofiju — kā ideoloģiski pieņemts, — izmanto selektīvi pēc mirkļa vajadzības, tad tiek izkropļota kopaina un abu domātāju attiecības, mūsu attieksme kļūst subjektīva, subjektīvi sākam uztvert arī laiku kurā esam. Hēgelis mums top pārāk tāls, bet Nīče — pārāk tuvs.
Saskaņā ar visai ideālistisko Levita koncepciju, Hēgelis ar savu sistēmu esot pielicis punktu “gara laikmetam” Rietumeiropas filozofijā un fundamentāli ietekmēja tās tālāko attīstību, kas sabrucināja “buržuākristīgo” pasauli un izvērsās, no vienas puses, marksismā u.c. kreisajos strāvojumos, bet no otras — eksistenciālismā. Līdz ar to kreisajiem radikāļiem jābūt pateicīgiem Hēgelim, kurš sekularizēja kristīgo providences doktrīnu, pārvēršot to par “saprāta spēka” doktrīnu, un pārvērta ticību pestīšanai par laicīgu teodiceju jeb “metafizisko historicismu” kā reliģijas aizvietotāju. Spriežot par to kā historicisms ieviesies autobiogrāfijā kā literatūras žanrā: Levits par piemēru min Gētes memuārus “Poēzija un patiesība” (1809—1832), kuros biogrāfiskais laiks tiek ievietots vēsturiskajā laikā. Tāpat vēsturiskuma idejas parādās ikdienas valodā un metaforās, kas šajā laikā ieviesušās apritē.
Līdz ar to vēstures jēga meklējama virzībā uz nākotni: “Arī vēsturei jēga ir tikai norādot kādu transcedentālu mērķi ārpus aktuāliem faktiem. … Savukārt šī galamērķa laika horizonts ir eshatoloģiskā nākotne, bet nākotne mums eksistē tikai kā gaidas un cerības.” Aktuālās vēsturiskās situācijas būtība slēpjas tieši pārrāvumā starp reālo nenoteiktību un ideālo teleoloģisko, eshatoloģisko noteiktību.
Marksismā, vēsturiskumā un eksistenciālismā Levits redzēja klasisku aporijas piemēru, kādā nonāk filozofija, sekojot kristīgās teoloģijas noteiktai vēsturiskās domāšanas tradīcijai. Šai tradīcijai viņš cenšas pretstatīt filozofiju kā “pasaules gudrību”, kā “vienīgās un nemainīgās esošā dabas izziņu”. Līdzšinējos filozofijas virzienus ir sagandējusi “vēsturiskās eksistences” ideja. Taču līdz ar kristīgās metafizikas krīzi, kļuvis acīmredzams cilvēka eksistences “galēji šaipusīgais” raksturs, kuru nepieciešams izzināt “dabisko dotumu” robežās. Tādi domātāji kā Markss, Nīče, Heidegers, Šmits pakļāvuši cilvēka dabu absolutizācijai, saprotot to kā “īstenās esības” realizācijas sfēru. Markss un jaunhēgelieši ierobežojuši filozofiju “ēras gara” — konkrētā laika sociālo un politisko apstākļu praktisko prasību, — rāmjos. Līdz ar to filozofija kļūst par partikulāru, brīvu indivīda pozīciju attieksmē pret sabiedrību un laiku konservāciju, kas rada totalitārisma draudus (nacisma vai komunisma formā).
Šī pasauluzskata iedīgļi meklējami kristīgajā antropoloģijā kura, no vienas puses, novietojusi cilvēku priekš tā radītās pasaules centrā. Tas pavēra ceļu dabas profanācijai dabaszinātnēs un tehnikā. Bez tam, kristīgais pasauluzskats aizvietojis antīkās pasaules cikliskumu, kas vērsts uz dabu, ar vektorisku, teleoloģisku priekšstatu par laiku. Ideja, ka šīs pasaules jēga transformēsies “Dieva valstībā”, padarīja iespējamu priekšstatu par vēsturiskā procesa nenovēršamību.
Savā darbā “Pasaules vēsture un glābšanās vēsture” Levits raksta: “Vēsturiskā materiālisma ideālisms sakņojas… senebreju mesiānismā, pravietojumos un jūdaisma nepārtrauktajā virzībā uz absolūto tikumību. “Komunistiskās partijas manifestā” skaidri redzama ticība, strikta ticība tam, “uz ko cer cilvēks”, tikai pretēja zinātniskai prognozei. Tāpēc tēzes par nesamierināmo proletariāta un buržuāzijas pretstāvi precīzi atbilst idejai par Kristus cīņu uz dzīvību un nāvi ar antikristu vēstures pēdējās dienās, un arī proletariāta uzdevumu atbilstība izredzētās tautas vēsturiskajai misijai nebūt nav nejauša. Apspiestās šķiras loma pasaules glābšanas procesā sakrīt ar krustā sišanas un augšāmcelšanās reliģiozo dialektiku, bet nepieciešamības valstības pārvēršanas par brīvības valstību princips sakrīt ar ideju par vecās pasaules pārvēršanu par jaunu. “Komunistiskās partijas manifestā” aprakstītā vēstures gaita atspoguļo jau sen zināmo jodeokristīgo vēstures skaidrojumu kā secīgu providenciālās glābšanas notikumu ķēdi, kas vērsta uz cēlu galējo mērķi. Politekonomijas valodā vēsturiskais materiālisms arī ir glābšanās vēsture.”
Līdz ar to mūsdienu historicisms iezīmē galīgu pārrāvumu starp cilvēku un dabu, sašķeļot gan nemainīgo cilvēka būtību, gan dabu daudzās vēsturiskās pasaulēs un pasaules ainās.
Daugavgrīvas bāka
Vēsture
1921. gada sākumā tika pabeigta balta dzelzsbetona torņa būve, kuras augstums kopā ar laternu bija 32 m. Tornis apakšējā daļā (līdz 13 m atzīmei) astoņstūra, augstāk apaļš. Iekšējais torņa diametrs 3,25 m. Bākā uzstādīja rotējošu zviedru firmas AGA gaismas aparātu ar acetilēna degli un četrām starmetēju lēcām (1926. gadā tas nomainīts). Uguns augstums bija 33,5 m vjl.
No Pirmā pasaules kara (pēc Latvijas Republikas proklamēšanas 1918. gadā 1919. gada 26. jūnijā oficiāli toreizējās Latvijas pagaidu valdības tirdzniecības un rūpniecības ministrijas vārdā kā Krasta apgaismošanas valde pārņemot navigāciju no okupācijas varas) līdz Otrā pasaules kara karadarbības beigām Rīgā 1944. gadā Daugavgrīvas bāku un visu Daugavas ietekas bāku navigācijas darbu vadīja Satiksmes ministrijas Jūrniecības departamenta Hidrogrāfiskās nodaļas Rīgas un Daugavgrīvas bāku uzraugs, kapteiņu Drēziņu dzimtas pārstāvis tālbraucējs kapteinis Jānis Drēziņš (1868-1948), kurš šo laiku arī dzīvoja Daugavgrīvā un kuru par ilggadējo, vairāk kā divdesmit gadu darbu Rīgas ostas bāku vadībā valsts dienestā 1939. gada 9. novembrī nolēma apbalvot 1939. gada 18. novembrī ar Atzinības krustu, kā arī bākas sargs, bijušais tālbraucējs stūrmanis Jānis Auziņš.
Vērmahts atkāpjoties 1944. gada oktobrī bāku uzspridzināja. 1945. gadā uzbūvēja koka pagaidu torni, bet 1957. gadā — pašreizējo Daugavgrīvas bāku.
2005. gada 8. oktobrī Latvijas Pasts izdeva pastmarku un pirmās dienas aploksni ar Daugavgrīvas bākas attēlu.
Sviests
Sviests ir piena tauku koncentrāts, kas iegūts, sakuļot saldo vai skābo krējumu un atdalot izdalījušās paniņas. Papildus taukiem sviestā daļēji pāriet arī krējumā esošie fosfatīdi, tostarp lecitīns, kā arī olbaltumvielas, minerālvielas, laktoze un dažādi vitamīni. Saskaņā ar Eiropas Savienības likumdošanu par sviestu var saukt tikai tādu piena tauku produktu, kura tauku saturs nav mazāks par 80%, bet ūdens saturs nepārsniedz 16%.
Aukstumā sviests ir cietā stāvoklī. Tā kušanas temperatūra ir aptuveni 32—35 °C. Sviesta blīvums ir 911 kg/m3 jeb g/L.
Gatavošana
Lai pagatavotu sviestu, tiek kults pilnpiena krējums. Šim nolūkam izmanto kuļmucu — īpašu ierīci sviesta kulšanai. Sviestu var kult arī citos traukos. Mazos daudzumos sviests tiek kults ar roku, bet rūpniecībā izmanto īpašas iekārtas. Kulšanas laikā ik pa laikam nolej nost šķidrumu — paniņas. Dažreiz masai pielej klāt ūdeni un turpina kult, bet pēc laika to atkal lej nost. Nereti sviestam tiek pievienota sāls, lai tas ilgāk uzglabātos, kā arī garšai. Kulšanas process turpinās, līdz iegūta viendabīga masa.
Kā krējums, tā sviests ir emulsijas no ūdens un piena taukiem, bet krējumā dispersijas vide ir ūdens un dispersā fāze — tauki, t.i., sīkas tauku lodītes peld ūdenī. Sviestā ir otrādi — dispersijas vide ir tauki, kuros izkliedēti ūdens pilieniņi. Kuļot sviestu, krējuma tauku lodītes saplūst kopā lielā masā.
Veidi
Atkarībā no izmantotās izejvielas sviestu iedala saldkrējuma sviestā, kas gatavots no saldā krējuma, un skābkrējuma sviestā, kas iegūts no skābā krējuma. Sviestam var pievienot arī dažādas piedevas, piemēram, kaņepes, kakao vai zaļumus.
Sviesta veidi var atšķirties arī pēc gatavošanas metodēm, piemēram, kausējot sviestu, var iegūt dzidrināto sviestu (gī sviestu). Protams, sviestu var iedalīt arī pēc dzīvnieka, no kura ir iegūts sviesta gatavošanai izmantotais piens. Visizplatītākais ir no govs piena iegūtais sviests.
Sviesta uzturvērtība
100 grami sviesta satur 81 gramu tauku, no kuriem 63% ir piesātinātie tauki. 100 gramos ir 717 kcal enerģijas. Tajos vēl ir 2,32 mg E vitamīna un 684 μg A vitamīna. No minerālvielām sviests satur 643 mg nātrija un pa 24 mg kalcija, fosfora un kālija. Vēl 100 grami produkta satur 215 mg holesterīna.
Sviesta izmantošana
Sviestu gandrīz vienmēr izmanto kopā ar citiem pārtikas produktiem. Kā atsevišķu pārtikas produktu to reti izmanto. Sviests ļoti plaši tiek lietots ziešanai uz maizes. To lieto arī kā piedevu putrām, kā arī dažādu konditorejas izstrādājumu mīklās. Sviestu izmanto arī cepameļļas vietā, ja nepieciešams kādu produktu uzcept.
Sviesta patēriņš
2012. gadā visvairāk sviesta vidēji uz vienu cilvēku tika patērēts Francijā un Vācijā (attiecīgi 7,4 un 6,2 kg uz cilvēku). Eiropas Savienībā vidēji viens cilvēks gadā patērēja 3,7 kg sviesta, bet Latvijā — 2,8 kg uz cilvēku.
Atmosfēra (mērvienība)
Atmosfēra (apzīmējums atm) ir ārpussistēmu spiediena mērvienība, kas vienāda ar normālu atmosfēras spiedienu uz Zemes jūras līmenī, t.i., spiediens atbilst 760 mm augstam dzīvsudraba stabiņam 0°С temperatūrā ar dzīvsudraba blīvumu 13595,1 kg/m³ un normālu brīvās krišanas paātrinājumu 9,80665 m/s².
Pielieto arī mērvienību "tehniskā atmosfēra" ar apzīmējumu at, kas ir vienāda ar spiedienu, ko rada 1 kgf spēks, vienādi sadalīts uz plakanu virsmu ar laukumu 1 cm².
Eduards Kusiņš
Eduards Kusiņš (dzimis 1889. gadā Bebrenes pagastā, miris 1983. gada Maskavā) bija latviešu virsnieks, pulkvedis. Krievijas impērijas armijas apakšvirsnieks Pirmajā pasaules karā, vēlāk Sarkanās armijas virsnieks Krievijas pilsoņu karā un Otrajā pasaules karā.
Pēc Otrā pasaules kara teju desmit gadus pirms nacionālkomunistu kustības kā Komunistiskās partijas funkcionārs iestājās pret pārkrievošanas centieniem, par ko tika izslēgts no Latvijas Komunistiskās partijas 1947. gada plēnuma un Centrālkomitejas kandidātu saraksta.
Dzīves gājums
Eduards Kusiņš dzimis 1889. gadā Ilūkstes apriņķa Bebrenes pagastā (tagad Augšdaugavas novadā) muižas kalpa Jāņa Kusiņa ģimenē. Ģimene vēlāk pārcēlās uz Murmastienes pagasta Stirnieni, kur Kusiņš uzauga četru bērnu ģimenē pieticīgos apstākļos. Iestājās Pēterburgas gvardes kavalērijas pulkā, pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gadā nosūtīts uz fronti, dienēja elitārajā Leibgvardes jātnieku pulkā, sākotnēji kā 2. eskadrona feldšers. 1914. gada 6. augusta kaujā pie Kaušenes, pēc pulka veiktā trieciena pret ložmetēju uguns piesegtu ienaidnieka artilēriju, zem ienaidnieka uguns pārsējis ievainojumus pulka komandierim un vairākiem virsniekiem, par ko Nikolajs II personiski viņu 1914. gada 23. oktobrī armijas augstākajā štābā Baranavičos apbalvoja ar IV šķiras Svētā Jura krustu. 1915. gada 23. martā atkāpšanās laikā vispirms pārsējis, un tad iznesis no ienaidnieka uguns 221. Jaroslavļas kājnieku pulka virsnieku - par izrādīto varonību apbalvots ar IV šķiras Svētā Jura ordeni
Krievijas pilsoņu kara laikā 73. Petrogradas kavalērijas pulks Kusiņa vadībā 1918. gada jūlija vidū piedalījās Jaroslavļas sacelšanās apspiešanā, no 1920. gada oktobra Kusiņš bija Krasnojarskas apgabala kara komisārs, 26. kājnieku divīzijas speciālo uzdevumu komunistu vienības komandieris, 1921. gada septembrī piedalījās pretpadomju sacelšanās apspiešanā pie Jeņisejas. No 1927. gada darbojas kā Komunistiskās partijas funkcionārs darbojās PSRS smagās rūpniecības sektorā. Atšķirībā no lielākās daļas latviešu tautības virsnieku, Kusiņu neskāra Staļina tīrīšanas.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā tika nosūtīts uz Rīgu, tur sākotnēji bija LKP CK Pirmā sekretāra Jāņa Kalnbērziņa 1. vietnieks, pēc tam LKP CK kara daļas vadītājs. Pēc Vērmahta iebrukuma Latvijā 1941. gada jūnija beigās vadīja "aizsprosta vienības" aizsardzības kaujās Latvijas austrumos. 1941. gada 2. jūlijā Kusiņš raksta Kalnbērziņam par 24. teritoriālā korpusa izformēšanas norisi:
1944. gadā Kusiņš vadīja Latvijas teritorijas atmīnēšanas darbu, apmācot šajā darbā vietējos jauniešus viņš saskaras ar pārkrievošanas centienu radītām problēmām: nav pieejamas instrukcijas latviski, tāpēc pavirši pamācīti atmīnētāji gūst nevajadzīgas traumas. 1945. gadā Kusiņš strādāja kā Latvijas PSR Aizsardzības, aviācijas un ķīmiskās rūpniecības veicināšanas biedrības centrālās padomes priekšsēdētājs, par latviešu valodas plašāku lietojumu viņš runāja arī 1945. gada LPK CK plēnumā, kurā pauda uzskatu, ka latviešiem partijas politika jāievieš latviešu nevis krievu valodā, par ko izpelnījās asu kritiku. 1947. gadā Kusiņš kļuva par kandidātu uz vietu LKP CK, un piedalījās 1947. gada partijas plēnumā. Šeit Kusiņš atkal izsacījās par latviešu valodas jautājumu:
Pēc šīs runas viņš izpelnījās pārējo plēnuma locekļu asu nosodījumu: par atkārtotu antipartijisku uzstāšanos viņu izslēdza no plēnuma un svītroja no LKP CK kandidātu saraksta. Aktīvu politisko darbību Kusiņš vairs neatsāka, atlikušo mūža daļu viņš pavadīja Maskavā. Miris 1983. gadā, apglabāts Vendenskas kapsētā (Введенское кладбище) Maskavā.
FOAF
FOAF (no angļu Friend of a Friend = Drauga draugs) ir RDF ontoloģija, kas apraksta cilvēkus un attiecības starp tiem.
Mūsdienās daudzi tiešsaites sociālie tīkli piedāvā informācijas eksportu FOAF formātā. Kā piemērus var minēt tīmekļa žurnālu servisus Blogiem.lv un Sviesta Ciba.
Piemērs
Zemāk esošais piemērs apraksta Džimiju Velsu, kuram ir e-pasta adrese jwales@bomis.com, mājaslapa www.jimmywales.com, iesauka Džimbo, fotogrāfija. Viņu interesē Vikipēdija, bet viņš pazīst Andželu Bīsliju.
<rdf:RDF xmlns:rdf="http://www.w3.org/1999/02/22-rdf-syntax-ns#" xmlns:foaf="http://xmlns.com/foaf/0.1/" xmlns:rdfs="http://www.w3.org/2000/01/rdf-schema#"> <foaf:Person> <foaf:name xml:lang="en">Jimmy Wales</foaf:name> <foaf:name xml:lang="lv">Džimijs Velss</foaf:name> <foaf:mbox rdf:resource="mailto:jwales@bomis.com" /> <foaf:homepage rdf:resource="http://www.jimmywales.com/" /> <foaf:nick xml:lang="en">Jimbo</foaf:nick> <foaf:nick xml:lang="en">Džimbo</foaf:nick> <foaf:depiction rdf:resource="http://www.jimmywales.com/aus_img_small.jpg" /> <foaf:interest> <rdf:Description rdf:about="http://www.wikimedia.org" rdfs:label="Vikipēdija" /> </foaf:interest> <foaf:knows> <foaf:Person> <foaf:name xml:lang="en">Angela Beesley</foaf:name> <foaf:name xml:lang="lv">Andžela Bīslija</foaf:name> </foaf:Person> </foaf:knows> </foaf:Person> </rdf:RDF>
Tūkstoškāji
Tūkstoškāji jeb divpārkāji (Diplopoda) ir daudzkāju apakštipa klase (reizēm apakšklase).
Raksturojums
Tūkstoškāji pārtiek, ar retiem izņēmumiem, no augu barības, galvenokārt no trūdvielām. Mazkustīgas formas. Taustekļi tūkstoškājiem vāji attīstīti: tie ir īsi, ar nedaudz posmiem. Ir viens pāris salikto acu, kuru fasetes parasti novietotas irdeni. Sakarā ar pielāgošanos vienveidīgai augu barībai ievērojami mainījies žokļu aparāts: pilnīgi izzudis pirmais apakšžokļu pāris. Augšžokļi (vienīgais aktīvais, barību sasmalcinātājs žokļu pāris) izceļas ar ārkārtīgi salikto uzbūvi: tas ir masīvs orgāns, kas sastāv no nodalījumiem. Apakšlūpa — gnatohilārijs, kas atbilst otrajam apakšžokļu pārim, ir plata un gara saliktas uzbūves plātnīte, kura veido visu galvas apakšējo sienu. Viduklis nav skaidri dalīts nodalījumos. Pēc segmentu apakšējās, sternālās daļas uzbūves var izšķirt priekšējo nodalījumu ar četriem segmentiem — krūškurvi — un pakaļējo, kas sastāv no nenoteikta posmu skaita un ko sauc par vēderu. Katrs no četriem krūšu segmentiem atbilst vienam metamēram: pirmajam, otrajam un ceturtajam segmentam ir viens kāju pāris, trešajam kāju nav; vēdera segmentiem turpretim ir divi pāri kāju katram, un, atskaitot viengabalainās muguriņas, visa to uzbūve liecina, ka tie cēlušies no diviem metamēriem; pakaļējais no abiem metamēriem zaudējis tergītu (muguras vairogu), ko pilnīgi izspiedis priekšējā metamēra tergīts. Katram «vēdera» segmentam ir divi viens aiz otra novietoti «sternīti» (apakšējie vairogi), kuriem ir divi kāju pāri un divi stigmu pāri ar traheju maisiem; no pēdējiem atiet ļoti garu, vienmērīgi tievu traheju caurulīšu pušķi. Kā izriet no divpārkāju un lūpkāju segmentu salīdzinājuma un kā to it īpaši uzsver kāju un stigmu atrašanās uz divpārkāju «sternītiem», šie pēdējie ir sānu segmenta daļas, kas saaugušas pa vēdera viduslīniju un aizstājušas izzudušo īsto sternītu.
Sistemātika
Klasē ir ap 10 000 sugu, kuras iedalītas 15 kārtās un 115 dzimtās. Latvijā ir zināma 21 tūkstoškāju suga.
Klase (divpārkāji)
Livonijas Konfederācija
Livonijas Konfederācija jeb Terra Mariana ("Māras zeme") bija vairāku laicīgo un baznīcas valstisko veidojumu konfederācija Livonijā, tagadējās Latvijas un Igaunijas teritorijās no 1243. līdz 1561. gadam, kad izveidojas Livonijas un Lietuvas reālūnija. Daži vēsturnieki iebilst pret Livonijas Konfederācijas nosaukuma lietošanu, jo 1243. gada sadarbības vienošanos neuzskata par ilglaicīgu līgumu.
Veidošanās (13.—14. gadsimts)
Livonijas Konfederācijas pamatā bija jaundibināto Baltijas kristiešu valstu feodālo senioru vienošanās par cīņu pret Baltijas pagāniem un "šķeltniekiem" (t.i. ortodoksajiem kristiešiem) 13. gadsimta sākumā. 1226. gada martā Romas pāvesta legāts (šķīrējtiesnesis) Modenas Vilhelms Rīgas Doma baznīcā sasauca landtāgu, ko uzskata par pirmo Livonijas landtāgu, lai arī tos regulāri sasaukt sāka tikai 15. gadsimtā. 1237. gada septembra vidū pāvesta legāts Modenas Vilhelms izdarīja diacēžu limitāciju, t.i., noteica robežas Livonijas, Kurzemes un Zemgales diecēzēm.
Marianna Feitfula
Biogrāfija
Par popzvaigzni Feitfula kļūst 17 gadu vecumā, kad panākumus gūst viņas pirmais singls, Mika Džegera un Kīta Ričardsa sarakstītā dziesma As Tears Go By. Pāris gadus pavadījusi topu virsotnē, viņa nogurst no bezsaturīgajām popdziesmām, lielāko daļu laika veltīdama savam jaunajam draugam, The Rolling Stones solistam Mikam Džegeram, kopā ar draugiem aizraujas ar narkotikām (kokaīnu, alkoholu un vēlāk arī heroīnu) un iekļūst vairākos skandālos. 1970. gadā viņa aiziet no Džegera, kļūstot par narkomāni un bezpajumtnieci, viņas muzikālā karjera pārtrūkst uz vairākiem gadiem.
Livonijas Konfederācija
Veidošanās (13.—14. gadsimts)
Livonijas Konfederācijas līgums tika noslēgts Rīgā 1243. gada 1. oktobrī starp ordeņa mestra vietas izpildītāju Andreasu no Felves un Rīgas arhibīskapu, Tērbatas un Sāmsalas-Vīkas bīskapiem. Konfederācijā ietilpa klosteri un pilsētvalstis ar savām lauku teritorijām, no kurām nozīmīgākās bija Rīga, Tērbata, Tallina un Daugavgrīvas klosteris. Dānijas iekarotajā dāņu Igaunjā pastāvēja Tallinas un Virijas bīskapijas (pastāvēja līdz 1274), kas bija pakļautas Lundas arhibīskapam, un neveidoja teritoriālu veselumu. Livonijas agrīnajā periodā (1186—1255) īslaicīgi pastāvēja virkne bīskapiju — Sēlijas, Zemgales, Leales, Rutēnijas, Karēlijas, Lietuvas un Veršovijas bīskapija, ko parasti uzskata par Karšuvas sagrozītu nosaukumu. Neilgu laiku Livonijas ordenim bija pakļauta arī Gotlandes sala. Arī četras Prūsijas bīskapijas — Kulmas, Pamedes, Vārmes un Sembas bīskapijas bija pakļautas Rīgas arhibīskapam.
Marianna Feitfula
Biogrāfija
Atgriešanās notiek 70. gadu otrajā pusē, tālaika lielākais Feitfulas sasniegums ir albums Broken English (1979), kurš publikai atklāj viņas balss izmaiņas — no eņģeliska soprāna viņa narkotiku un slimošanas rezultātā kļuvusi par čerkstošu, mūžīgi aizsmakušu kontraltu, kas izdzied tumšas dziesmas par postošām attiecībām, psiholoģiskām problēmām un politiskiem konfliktiem. Seko vēl divi samērā veiksmīgi albumi, Feitfula pārceļas uz Ņujorku, un viņas joprojām neuzveiktā narkotiku atkarība gandrīz beidzas letāli — tikai 1985. gadā viņa pieņem liktenīgo lēmumu ārstēties klīnikā un atkarības beidzot pārvarēt.
Livonijas Konfederācija
Integrācija (15. gadsimts)
Ap 1420. gadu Johans VI Ambundi sasauca pirmo regulāro Livonijas landtāgu — Livonijas valstu pārstāvju kopsapulci, kurā risināja visām valstīm kopīgos jautājumus ārpolitikā un savstarpējās attiecībās. Pēc Livonijas ordeņa sagrāves Pabaiskas kaujā 1435. gada 4. decembrī tas Valkā parakstīja "vienu draudzīgu vienošanos" (eiine fruntliche eyntracht) ar visiem Livonijas Konfederācijas partneriem (Rīgas, Kurzemes, Tērbatas, Sāmsalas-Vīkas un Tallinas bīskapiem un to vasaļiem, Rīgas, Tallinas un Tērbatas rātēm) par kopīgu militāru sadarbību.
Marianna Feitfula
Biogrāfija
Seko vēl vairāki albumi, kā arī aktrises darbs vairākās filmās. Nozīmīgākais sasniegums ir titulloma angļu drāmā "Irina Palma" (2007). Šajā gadā Latvijā iznāk Feitfulas autobiogrāfija Faithfull un viņa pati sniedz koncertu Rīgas Kongresu namā. Kopš 90. gadu beigām Feitfula atkal tiek respektēta kā solomāksliniece, viņas albumi, kuru veidošanā nereti piedalās mūsdienu alternatīvās rokmūzikas zvaigznes, gūst kritiķu atzinību. Jaunākie Feitfulas albumi ir 2011. gadā iznākušais Horses and High Heels un Give My Love to London (2014).
Livonijas Konfederācija
Integrācija (15. gadsimts)
Livonijas landtāgā bija četras kūrijas jeb frakcijas. Pirmā bija prelātu kūrija, kurā ietilpa Livonijas bīskapi un domkungi (parasti prāvesti un dekāni), otrā bija ordeņa kurija, ko pārstāvēja Livonijas ordeņa mestrs un ordeņa augstākās amatpersonas, trešo kūriju veidoja Livonijas bruņniecība jeb vasaļi, gan no bīskapijām, gan ordeņa zemēm, bet ceturtajā kūrijā ietilpa Rīgas, Tērbatas un Tallinas pilsētnieku pārstāvji (birģermeistars un 2—3 rātskungi), kas reprezentēja visas Livonijas pilsētas. Landtāgi galvenokārt pulcējās Valkā vai Valmierā, jo tās atradās Livonijas centrā, un tāpēc pārstāvjiem no dažādām Livonijas valstīm bija jāmēro aptuveni vienāds ceļa garums. Reizēm landtāgi pulcējās arī Rīgā, Tērbatā, Cēsīs un Vīlandē.
Katrā valstī vai pilsētā bija savas atsevišķas kārtu sapulces vai pārvaldes struktūras — ordenim un arhibīskapijai domkapituli, pilsētām pilsētu sapulces, vasaļiem mantāgi — kas, protams, bija suverēnas, un kopējā landtāga lēmumiem bija tikai rekomendējošs raksturs.
Politiskā krīze un bojāeja (16. gadsimts)
Valtera fon Pletenberga laikā Livonijas ordenis sasniedza savu augstāko varu. 1525. gadā Vācu ordeņa Prūsijas daļa kļuva par sekulāru Prūsijas hercogisti, dodot Livonijas mestram iespēju līdzīgai varas sekularizācijai. 1526. gadā Pletenbergu par savu aizstāvi atzina Livonijas bīskapi. Pletenbergs tomēr nespēra soli uz laicīgo varu, un pēc viņa nāves Livonijas bīskapu un ordeņa starpā atsākās konflikti.
Līdz 1530. gadam, kad viņu iecēla Svētās Romas impērijas firsta kārtā, Livonijas ordeņa mestrs juridiski bija Rīgas arhibīskapa vasalis. Pēc 1530. gada pastiprinājās ordeņa mestra un arhibīskapa konflikti. Strauji zuda ordeņa pastāvēšanas jēga. Krusta karus pret pagāniem tas vairs sen neveica. Iedzīvotāju vidū ātri izplatījās protestantisms, kas noveda pie ordeņa brāļu skaita sarukuma. 16. gadsimta vidū ordenī bija tikai ap 150 ordeņa brāļu. Zemju īpašnieki, muižnieki, savos landtāgos pieņēma aizvien neatkarīgākus lēmumus, kurus ordenim un bīskapiem nācās akceptēt.
16. gadsimta pirmajā pusē Livonijas bīskapu valstis piedzīvoja dziļu politisku krīzi, jo reformācijas rezultātā Livonijas garīgi — laicīgo valdnieku ietekme strauji mazinājās. Bīskapu vasaļi, kas zemi praktiski bija jau ieguvuši privātīpašumā, ignorēja bīskapu varu, un lielākā daļa vasaļu pieņēma luterānismu. Tādējādi bīskapi zaudēja arī garīgo varu pār saviem pavalstniekiem. Pēdējais katoliskais Rīgas arhibīskaps Vilhelms fon Brandenburgs nesekmīgi mēģināja kļūt par pirmo visas Livonijas hercogu Polijas-Lietuvas protektorātā, tāpat kā viņa brālis Albrehts I bija kļuvis par pirmo Prūsijas hercogu.
Livonijas valstu savienība un neatkarīga ārpolitika beidza pastāvēt Livonijas kara sākumposmā. Saskaņā ar Viļņas līgumu, ordeņa mestrs, arhibīskaps un kārtu pārstāvji zvērēja uzticību Sigismundam II Augustam. Rezultātā Livonijas vietā izveidojās no Lietuvas atkarīgās Kurzemes un Pārdaugavas Livonijas hercogistes, Ziemeļigauniju pārņēma Zviedrija, bet Piltenes apgabalu (bijušo Kurzemes bīskapiju) un Sāmsalu pārņēma Dānijas princis Magnuss. Pēdējais Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers kļuva par pirmo Kurzemes un Zemgales hercogu. Neilgi pastāvēja Rīgas brīvpilsēta.
Konfederācijas subjekti
Livonijas valstis bija Romas pāvesta vai Vācu nācijas sv. Romas impērijas imperatora vasaļvalstis, bet uz vietas faktiski dominēja Livonijas ordenis (ar ordeņa mestra rezidenci Cēsīs) un Rīgas arhibīskapija.
13. gadsimta pirmajā pusē īslaicīgi pastāvēja arī Sēlijas bīskapija (līdz 1226) un Zemgales bīskapija (līdz 1251). Kristīgās Kokneses (līdz 1215), Tālavas (līdz 1224) un Jersikas (līdz 1239) valstis īslaicīgi pastāvēja kā Rīgas bīskapa vasaļvalstis.
Teritoriālais iedalījums
Livonijas Konfederācijas teritoriālais iedalījums bija pārmantots no pakļauto senlatviešu un igauņu valstu sadalījuma pilsnovados (skandināvu: borchsokinge, latīņu: castellatura). Pakāpeniski tos aizstāja draudzes novadi (senvācu: kerszpel), kura centrā bija sava katoļu baznīca. Draudžu novadi sīkāk sadalījās lēņa novados un pagastos.
Rīgas arhibīskapijas Letu galā (senvācu: Lettischen side) bija šādi draudžu novadi: Bērzaunes, Cesvaines, Dzērbenes, Gulbenes, Ikšķiles, Kokneses, Krustpils, Lielvārdes, Ļaudonas, Madlienas, Piebalgas, Raunas, Smiltenes, Suntažu, bet Līvu galā (Liwischen side) bija Ķizbeles, Lēdurgas, Liepupes, Limbažu, Rubenes, Salacas, Straupes, Turaidas un Umurgas draudžu novadi.
Livonijas ordeņa valsts bija sadalīta komturejās un fogtejās, kuru sastāvā arī bija pilsnovadi vai draudžu novadi. Ordeņa valsts Latvijas daļā zināmi šādi pilsnovadi un draudžu novadi: Aizkraukles, Aizputes, Alsungas, Altenes, Alūksnes, Āraišu, Bauskas, Burtnieku, Cēsu, Daugavgrīvas, Daugavpils, Dobeles, Durbes, Ērģemes, Gaujienas, Grobiņas, Jaunpils, Jelgavas, Kandavas, Kuldīgas, Landzes, Ludzas, Lugažu, Mālpils, Nītaures, Rēzeknes, Rūjienas, Sabiles, Saldus, Sesavas, Sēlpils, Siguldas, Skujenes, Talsu, Trikātas, Tukuma, Valmieras, Ventspils un Zaubes draudzes novads. Pilsnovadi tālāk dalījās ciemos un lauku sētās.
Kurzemes bīskapija bija iedalīta Aizputes, Ārlavas, Cīravas, Dundagas, Embūtes, Ēdoles, Piltenes, Sakas un Valtaiķu draudžu novados.
Livonijas pilsētas
Livonijas pilsētas bija būvētas uz 14. gadsimtā izveidoto tirgotāju un amatnieku ģilžu korporatīvās sistēmas pamatiem. Lielākajās pilsētās Rīgā un Rēvelē pastāvēja Lielā ģilde tirgotājiem, Melngalvju ģilde (kas nosaukumu bija ieguvusi no tās patrona — Sv. Maurīcija) bija neprecēto ceļojošo tirgotāju pārstāve, bet dažādiem amatniekiem bija dučiem citu gilžu. Atbilstošajās profesijās legāli nodarboties drīkstēja vienīgi ģilžu locekļi. Ceļš no mācekļa līdz zellim un tālāk līdz amata meistaram bija garš un grūts. Pilsētnieki (birģeri) galvenokārt bija vācu kolonisti, bet vietējie iedzīvotāji, kurus nevērīgi dēvēja par nevāciešiem (Undeutsche), veidoja ievērojamu daļu pilsētas iedzīvotāju, kas strādāja apkalpošanas jomā un veica smagākos darbus. Vācu kolonisti nepieļāva vietējo iedzīvotāju iesaisti tirdzniecībā (tie nedrīkstēja kļūt par tirgoņiem) un liedza tiem līdzdalību lielākajā daļā ģilžu. Pilsētas pārvaldīja oligarhiska pilsētas padome (rāte), kuras locekļi tika kooptēti amatā uz mūžu no pilsētas bagātāko un ietekmīgāko tirgotāju ģimeņu vidus. Livonijas pilsētām augot un kļūstot bagātākām, tās arvien vairāk centās panākt un arī ieguva lielāku neatkarību no saviem feodālajiem kungiem. Tās bija daļa no plašākas Ziemeļeiropas un Baltijas jūras piekrastes pilsētu kopienas, kam bija vienādas statūtos noteiktas vērtības un juridiskā sistēma un kurās izmantoja vienu un to pašu valodu — lejasvācu dialektu.