cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zeltainais lauvpērtiķis
Vairošanās
Mazuļi ir līdzīgi saviem vecākiem, viņiem ir īss apmatojums un trūkst vienīgi krēpju. Mazie lauvpērtiķi cieši turas ar kājām un rokām pie vecāku spalvām. Visbiežāk mazuļus nēsā tēviņš, kas pērtiķu vidū arī ir neparasta parādība. Ik pēc divām trim stundām tēviņš iedod vienu mazuli mātei, kas viņu baro apmēram 15 minūtes, pēc tam atdod to atpakaļ tēvam. Novērots, ka tēviņi lobījuši banānu, saspaidījuši to plaukstā un barojuši mazuļus. Apmēram pēc trim nedēļām mazuļi sāk iepazīt apkārtni, bet vismazāko briesmu brīžos atgriežas pie vecākiem. Līdz pat sešu septiņu mēnešu vecumam vecāki nēsā viņus uz muguras.
2017. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss
Vizuālais dizains
2017. gada 12. maijā Gruzijas publiskais pārraidītājs un Eiropas Raidorganizāciju Savienība paziņoja to, ka konkursa sauklis būs "Shine Bright" ("Spīdi spoži"). Detaļas par logo un vizuālo dizainu arī tika apspriestas konferences laikā.
Dalībvalstis
Konkursā piedalījās 16 valstis. :
Zeltainais lauvpērtiķis
Vairošanās
Četras nedēļas veci zeltainie lauvpērtiķi jau uzņem pastāvīgu, pagaidām vēl mīkstu barību, kaut arī māte turpina viņus zīdīt. Mazuļi kļūst patstāvīgi, kad tiem ir trīs līdz pieci mēneši, taču vēl atgriežas pie vecākiem, kolīdz jūtas apdraudēti vai vēlas izdiedelēt barību. Mātītes dzimumgatavību sasniedz pēc 18, tēviņi — 24 mēnešiem.
Zeltainais lauvpērtiķis un cilvēks
Ilgu laiku lauvpērtiķus ķēra zooloģiskajiem dārziem. Kopš 18. gadsimta tas kļuva iemīļots mājdzīvnieks. Līdz pat 1960. gadam likums ļāva ķert un izvest šos dzīvniekus no valsts.
Lauvpērtiķis var izdzīvot vienīgi dabiskā mežā. Arvien biežāka mežu izciršana un pirmatnēji džungļu izpostīšana atņēmusi šai sugai dabisko vidi, no kuras tā ir atkarīga. Džungļu izciršana nebija vienīgais iemesls, kāpēc samazinājās šo dzīvnieku skaits. Skaistā kažoka dēļ lauvpērtiķus ķēra kažokādu ieguvei, kā arī zooloģiskajiem dārziem.
Aizsardzības pasākumi
20. gadsimta 70. gados Savienotās Valstis sāka šī pērtiķa aizsardzības programmu, nometinot dzīvniekus izvēlētās teritorijās, visvairāk Pokodeantā (Pocos des Antas). Tā ir 5100 hektārus liela teritorija Riodežaneiro tuvumā. 1983. gadā šajā rezervātā sāka izmitināt dzīvniekus, kas izaudzēti nebrīvē. Savvaļā tika izlaists 71 pērtiķis. 1978. gadā projektā iesaistījās Darela zooloģiskais dārzs. 1991. gadā bija atlikuši ap 200 zeltaino lauvpērtķu, un aizsardzības pasākumu rezultātā to skaits šobrīd pārsniedz 1000 īpatņu. Visi lauvpērtiķi 1990. gadā simboliski tika nodoti Brazīlijas valdībai un izsludināta visas ģints aizsardzības programma.
Pāls Kopāns
Dzīves gājums
Karjeras laikā viņš uzvarēja divos Ungārijas čempionātos 100 jardos (1897. un 1901.), Austrijas čempionātā 1900. gadā 200 m distancē.
Juris Zvirgzdiņš
Juris Zvirgzdiņš (dzimis ; Rīga, Latvija) ir latviešu rakstnieks, pazīstams kā prozaiķis un bērnu grāmatu autors.
Biogrāfija
Juris Zvirgzdiņš uzaudzis Rīgā. 1960. gadā beidzis Rīgas republikānisko neklātienes vidusskolu. No 1962. līdz 1965. gadam ar pārtraukumiem studējis Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē. Studiju laikā strādājis par krāvēju, noliktavas pārzini, sargu un citus darbus. Literāras publikācijas kopš 1982. gada. No 1990. līdz 1995. gadam redaktors apgādā "Vaga", no 1995. līdz 1999. gadam — apgādā "Artava".
Kopā ar Vladi Spāri un Lienīti Medni sarakstījis romānu "Odu laiks" (1. daļa periodikā 1989, grāmatā 1994; 2. daļa 2009), kopā ar Ingunu Cepīti sarakstījis grāmatas bērniem "Tobiass un Tama lielajā Eiropas bibliotēku ceļojumā. No Rīgas līdz Rīgai" (2014) un "Stāsti par Rīgas vēsturi. Cekulaina zīle dzied..." (2015). Žurnāla "Karogs" un R. Gerkena romānu konkursā apbalvots romāns "Fon Mērkatces kunga memuāri" (2003). Saņēmis Literatūras gada balvu bērnu literatūras nominācijā par grāmatām "Bebru atgriešanās" (2001) un "Tobiass dodas pasaulē" (2005), kā arī 2013. gada Jāņa Baltvilka balvu par grāmatām "Rīgas runča Maurīcija piedzīvojumi", "Kad muzejā iespīd Mēness jeb Tobiass un draugi sargā Rīgas vēsturi" un "Seši stāsti par ASV vēsturi". Saņēmis 2001. gada Pastariņa prēmiju, kā arī 2009. gada Pastariņa prēmiju par grāmatām "Mūsu Latvija", "Knorke jeb Tobiass un Fufū meklē Mocartu" un "Konteineru meitenīte Rudīte". No darbiem pieaugušo auditorijai minams stāstu krājums " Atgriešanās Itakā", romāns "Dancis uz virves" (2015), īpaši izceļams ironisko eseju krājums "Esse un...", kas pirmo izdevumu piedzīvojis 1992. gadā, bet ar nosaukumu "Esse un... un..." kā atkārtots, papildināts izdevums ar paša autora vāka ilustrācijām izdots 2020. gadā. Izdotas vairāk nekā 30 grāmatas, kas tulkotas vācu, somu, angļu, bulgāru, krievu, armēņu u.c. valodās. Grāmata "Lauvas rūciens" Somijā bibliotēku aptaujā iekļuvusi 5 interesantāko grāmatu sarakstā. 2020. gadā saņēmis Latvijas Literatūras gada balvas Mūža balvu par izcilu ieguldījumu Latvijas bērnu literatūrā. 2021. Zvirgzdiņš nominēts Itālijas literārajai prēmijai Premio Strega par izdevniecībā "Sinnos" klajā laisto grāmatu bērniem "Mufa. Stāsts par Āfrikas balto degunradzēnu" (Rinoceronte alla riscossa), ko itāļu valodā tulkojusi Margerita Karbonaro.
Pāls Kopāns
Dzīves gājums
Pēc sportiskās karjeras Kopāns strādāja par policistu. Viņš sāka kā praktikants 1907. gadā un pensionējās Administratīvās nodaļas vadītāja amatā 1934. gadā.
Tea Lančava
Tea Lančava (nl; dzimusi Kutaisi, arī Tea Bosboma-Lančava (nl)) ir Gruzijā dzimusi Nīderlandes starptautiskā lielmeistare šahā (2001).
Biogrāfija
Šahu iemācījusies spēlēt piecu gadu vecumā. Daudzsološo talantu pamanījusi Pasaules šaha eksčempione Nona Gaprindašvili, kura trenējusi Lančavu savā šaha skolā Tbilisi. 1988. gadā Timišoarā uzvarējusi Pasaules junioru šaha čempionātā U14 vecuma grupā. Gadu vēlāk Puertoriko izcīnījusi 2. vietu Pasaules junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā. 1990. gadā Singapūrā uzvarējusi Pasaules junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā.
1995. gadā pārcēlusies uz dzīvi Nīderlandē, vēl pēc gada apprecējusies. Kopš 1997. gada šaha turnīros pārstāv Nīderlandi. Vairākkārt piedalījusies Nīderlandes sieviešu šaha čempionātos, kuros izcīnījusi zelta (2012), piecas sudraba (1998, 1999, 2000, 2002, 2003) un četras bronzas (2001, 2006, 2008, 2013) medaļas. 2006. gadā Turcijā izcīnījusi sudraba medaļu Eiropas individuālajā sieviešu šaha čempionātā.
Pārstāvējusi Nīderlandes komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1997. gadā Lančavai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2001. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2005. gadā saņēmusi starptautiskā meistara nosaukumu vīriešiem (IM).
Zvaigzne (nozīmju atdalīšana)
Zvaigzne var būt:
Jeļena Bonnere
Jeļena Bonnere (Елена Георгиевна Боннэр; dzimusi, mirusi ) bija padomju cilvēktiesību aktīviste, disidente, publiciste. Akadēmiķa Andreja Saharova sieva.
1965. gadā iestājās PSKP. Pēc Prāgas pavasara apspiešanas 1968. gadā mainīja savu attieksmi pret valdošo iekārtu. 1972. gadā izstājās no partijas.
1972. gadā, tiesas procesā pret disidentiem Kalugā, iepazinās ar akadēmiķi Andreju Saharovu. 1972. gadā viņi apprecējās. 1976. gadā bija viena no Maskavas Helsinku grupas dibinātājiem. Kad Saharovu 1980. gadā izsūtīja uz Gorkiju, devās viņam līdzi. 1984. gadā Bonneri notiesāja par "padomju sabiedriskās un valsts iekārtas apmelošanu" un sodu izcieta izsūtījuma vietā Gorkijā.
1987. gadā kopā ar Saharovu atgriezās Maskavā un aktīvi iesaistījās sabiedriskās organizācijās.
Devolla
Devolla (sq) ir 196 kilometrus gara Semani upes labā satekupe Albānijas dienvidos.
Iztece - Albānijas dienvidaustrumos, uz dienvidiem no vietas, kur satiekas Albānijas, Grieķijas un Ziemeļmaķedonijas robežas. Līkumojot tek rietumu virzienā. Satekot ar Osumi upi, pie Kučovas izveido Semani upi. Devollas krastos atrodas Bilišta, Malika, Gramša un Kučova.
1108. gadā Devollas cietoksnī upes augštecē tika noslēgts Devollas līgums starp Antiohijas firstu Boemundu I un Bizantijas imperatoru Aleksiju I Komnēnu. Norvēģijas valstij piederošā kompānija Statkraft uz Devollas ceļ divus HES.
Sērenes pilskalns
Sērenes pilskalns atrodas Sēlijā, Aizkraukles novada Sērenes pagastā, apmēram 2 kilometrus no Daugavas. Reģiona nozīmes kultūras piemineklis.
Pilskalnu pirmais aprakstīja Kārlis fon Lēviss of Menārs, ber Ernests Brastiņš to par īstu pilskalnu neuzskatīja. 1928. gadā Jūlijs Krieviņš-Lietgalietis izvirzīja hipotēzi, ka šajā rajonā atradās senā Sēlpils, līdz arheoloģiskie pētījumi norādīja, ka senā Sēlpils atradās Sēlpils pilskalnā. Tas ir kukuļveidīgs paugurs bez mākslīgu pārveidojumu pazīmēm, postīts ar Pirmā pasaules kara tranšejām. Pilskalna datējums - vidējais/vēlais dzelzs laikmets. Par kalnu saglabājies ievērojams daudzums teiku.
Dukurīši
Dukurīši ir ciems Nīcgales pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 196 km attālumā no Rīgas.
Mikrofona aptauja 1993
"Mikrofona aptauja 1993" bija ikgadējā radio raidījuma "Mikrofons" aptauja par gada populārāko dziesmu, paralēli notika divi konkursi: "Rokaptauja" un "Šlāgeraptauja". "Rokaptaujā" uzvarēja "bet bet" dziesma "Vakara vējā".
Juris Žuravļovs
Juris Žuravļovs (ru, 1957) ir Latvijas krievu uzņēmējs un politiķis, vairāku partiju dibinātājs, bijušais Rīgas domes deputāts (1997—2000).
Dzīvesgājums
Dzimis 1957. gadā Bauskā skolotāja Anatolija Žuravļova ģimenē. Mācījās Bauskas 2. vidusskolā, studēja Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūtā, strādāja par sporta instruktoru biedrībā "Dinamo". Uzsāka studijas arī Latvijas Valsts Universitātes Juridiskajā fakultātē.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas J. Žuravļovs 1991. gadā kļuva par finanšu un trasta kompānijas "Marika" ģenerāldirektoru, kompānijas prezidente ir viņa sieva Marika Žuravļova. 1993. gada 4. maijā viņš ieguva Latvijas pilsonību, 1996. gadā izveidoja šūšanas fabriku "Marika". 1996. gadā viņam piederošā SIA "Pikal un partneri" iegādājās radiostaciju PIK 100 FM. Reklāmas kampaņa viņam ļāva 1997. gada pašvaldību vēlēšanās kļūt par Rīgas Domes deputātu no Armanda Stendzenieka dibinātās Nacionālā Progresa partijas saraksta. 1999. gadā viņš kļuva par jaundibinātās Labklājības partijas priekšsēdētāju, kurā darbojās viņa sieva Marika, vecākais brālis Sergejs Žuravļovs un brāļa sieva Aina Žurvļova, tajā iestājās arī aktrise Mirdza Martinsone un citi populāri cilvēki.
Jons Antonesku
Jons Viktors Antonesku (ro; dzimis, miris ) bija virsnieks Rumānijas Karalistes armijā, aizsardzības un ārlietu ministrs, premjerministrs no 1940. gada 5. septembra, Rumānijas militārais diktators no 1941. gada 23. janvāra līdz 1944. gada 23. augustam.
Ķīnas laiks
Neskatoties uz to, ka teritoriāli Ķīna aptver piecas ģeogrāfiskās laika joslas, un tās kopējais platums pārsniedz 61 grādu (jeb 4 stundas), Ķīnas laiks ir noteikts pēc vienotas standarta laika nobīdes UTC+08:00 (astoņas stundas pirms koordinētā pasaules laika). Vasaras laiks netiek lietots kopš 1991. gada.
Juris Žuravļovs
Dzīvesgājums
2000. gada 5. septembrī pēc Pilsonības un migrācijas lietu pārvaldes ierosinājuma Augstākās tiesas Civillietu palāta viņam atņēma Latvijas pilsonību sakarā ar nepatiesu ziņu sniegšanu. 2002. gadā viņa vadīto Labklājības partiju pārdēvēja par Sociāldemokrātisko Labklājības partiju (SDLP), kas 8. Saeimas vēlēšanās ieguva tikai 1,3% balsu, bet 2004. gada Eiroparlamenta vēlēšanās tā piedalījās kā Apvienotā sociāldemokrātiskā labklājības partija (ASDLP) un ieguva tikai 2,2% balsu.
Mahmūds Abāss
Mahmūds Abāss (ar, Maḥmūd ʿAbbās; dzimis ) ir pašreizējais Palestīnas pašpārvaldes prezidents.
Juris Žuravļovs
Dzīvesgājums
Pirms 2018. gada Saeimas vēlēšanām Juris Žuravļovs piedalījās partijas "Par Alternatīvu" dibināšanā, bet pirms 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanām to pārdēvēja par partiju "Jaunā Saskaņa".
Mahmūds Abāss
2003. gadā sešus mēnešus bijis Palestīnas pašpārvaldes premjerministrs, 2004. gada oktobra beigās kļuva par Palestīnas Atbrīvošanas organizācijas vadītāju (līdz bija vietas izpildītājs), 2005. gada janvārī notikušajās prezidenta vēlēšanās Abāss ar 62,5% balsu guva uzvaru un stājās Palestīnas pašpārvaldes prezidenta amatā.
Globālais individuālā aktīva identifikators
Globālais individuālā aktīva identifikators (GIAI) ir daļa no GS1 standartu sistēmas. Tas ir vienkāršs rīks, kas paredzēts aktīvu identificēšanai pēc to veida un nepieciešamības gadījumā var unikāli identificēt aktīvus. “GS1 identifikācijas atslēga, ko izmanto atsevišķu aktīvu identificēšanai. Atslēgu veido GS1 uzņēmuma prefikss un individuālā aktīva atsauce."
Jons Antonesku
1940. gada vasaras politiskās krīzes laikā 5. septembrī kļuva par premjerministru un kopā ar radikālo Dzelzs Gvardi izveidoja Nacionāli Leģionāro Valsti, kas pastāvēja līdz leģionāru dumpim 1941. gada 21.-23. janvārī.
Ķīnas laiks
Vēsture
1870. gados franču katoļu misija uzcēla Šanhajas Sjudzjahui observatoriju. 1880. gados Šanhajas Francijas koncesijas amatpersonas sāka nodrošināt laika paziņošanas pakalpojumus, izmantojot Šanhajas vidējo saules laiku, kuru observatorija ziņoja kuģiem, kas ienāca Šanhajā vai izgāja no tās. Pirms 19. gadsimta beigām observatorijas laika standarts tika pārslēgts uz UTC+08:00. Šī prakse izplatījās citās Ķīnas piekrastes ostās, un 1902. gadā tika ierosināts "Piekrastes laiku" uzstādīt par universālu laika joslu visām šīs piekrastes ostām. Tomēr pārējās Ķīnas daļās laika josla palika nenoteikta.
1930. gados piedāvātās piecas laika joslas netika pilnībā ievērotas, kā rezultātā Ķīnas iekšienē esošie reģioni pieņēma paši savus laika standartus, raisot haosu. 1939. gada 9. martā, kad Iekšlietu ministrija Čuncjinā organizēja standarta laika konferenci, no 1. jūnija tika nolemts pieņemt piecu laika joslu priekšlikumu, nedaudz mainot to robežas, tomēr tika nolemts arī, ka tolaik notiekošā Otrā Ķīnas un Japānas kara laikā visa valsts lietos Kaņsu-Sečvānas laiku (UTC+07:00).
Pēc Otrā pasaules kara beigām piecu laika joslu sistēma tika atjaunota, lai gan ir maz informācijas par vēsturisko laika izmantošanu Kuņluņa un Čanbaja zonās. Turpmāka uzlabota sistēma ar pielāgotu zonu piešķiršanu Gansu ziemeļrietumu daļā tika paziņota 1947. gadā, lai to pieņemtu 1948. gadā. Tomēr, tā kā Ķīnas pilsoņu karš 1949.–1950. gadā noslēdzās, Ķīnas Komunistiskās partijas ietekmē esošās reģionālās varas iestādes, izņemot Siņdzjanas un Tibetas valdības, pārgāja uz Pekinas laiku jeb UTC+08:00, un kopš tā laika tas ir pazīstams kā "Pekinas laiks" vai "Ķīnas standarta laiks".
Daži avoti apgalvo, ka Ķīnas Komunistiskā partija un/vai Ķīnas Tautas Republika laika posmā no 1949. gada 27. septembra līdz 1949. gada 6. oktobrim kā Pekinas laiku izmantojušas šķietamo Saules laiku, bet tas tiek apšaubīts.
Laika joslas izmaiņas Tibetā nav dokumentētas, taču Pekinas laiks tika izmantots vismaz līdz 1950. gadu vidum. Laika posmā no 1969. līdz 1986. gadam laika josla tika atkārtoti pārslēgta starp Siņdzjanas laiku (UTC+06:00 ) un Pekinas laiku.
Jons Antonesku
Antonesku izveidoja Rumānijas aliansi ar Trešo reihu. Kā nacistu sabiedrotā valsts, Rumānija 1941. gada 22. jūnijā uzbruka PSRS, atbrīvoja savas austrumu provinces Besarābiju un Ziemeļbukovinu, kā arī okupēja daļu Ukrainas PSR izveidojot Transņistriju.
Ķīnas laiks
Vēsture
1997. un 1999. gadā Honkongu un Makao pievienoja Ķīnai attiecīgi no Lielbritānijas un Portugāles, izveidojot tur īpašus administratīvos reģionus. Lai gan tās tagad pieder Ķīnai, vēsturisku iemeslu dēļ tās saglabā pašas savu laika joslu nosaukumus. Ģeogrāfiskās atrašanās vietas dēļ abas atrodas UTC+08:00 laika joslā, kas ir tāds pats kā valsts standarts pēc Pekinas laika.
Jons Antonesku
Antonesku pieņēma lēmumus, kas noveda pie vismaz 380 000 ebreju nāves. Rumānijā Holokausts noritēja lielā mērā neatkarīgi no nacistu plāniem. Iznīcināšanai galvenokārt tika pakļauti Besarābijas un rumāņu okupētās Ukrainas ebreji; centrālās Rumānijas teritorijā tos pakļaujot deportācijām uz okupēto Ukrainu, atņemot visus īpašumus, samazinot pārtikas normas, uzliekot finanšu kontribūcijas un klaušu darbus.
Pēc rumāņu militārā kontingenta gandrīz pilnīgas iznīcināšanas kaujās pie Staļingradas, Antonesku sāka slepenas sarunas ar Sabiedrotajiem par izstāšanos no kara.
Gāzts 1944. gada 23. augusta apvērsumā, ko ar opozīcijas atbalstu veica karalis Mihajs I. Pēc aresta īsu laiku aizturēts PSRS, tad nodots rumāņu Tautas tribunālam tiesāšanai un sodīšanai ar nāvi 1946. gada 1. jūnijā. Pēc komunisma gāšanas Rumānijā Antonesku bija kļuvis par varoni daļai labējo nacionālistu.
Jaunība
Dzimis Pitešti pilsētā, turīgā armijas virsnieka ģimenē. Mācījies Kājnieku un Kavalērijas skolā Krajovā. Pēc karaskolas beigšanas 1904. gadā saņēma otrā leitnanta pakāpi un uzsāka dienestu armijā. Kā jauns virsnieks Antonesku bija enerģisks un stingrs. 1907. gada zemnieku sacelšanās apspiešanas laikā komandēja kavalērijas vienību un uzticētos pienākumus veica tik veiksmīgi, ka saņēma speciālu uzslavu no karaļa. 1908. gadā tika paaugstināts par leitnantu. No 1911. līdz 1913. gadam apmeklēja Augstāko Kara skolu, kuru pabeidza kā kapteinis. Otrā Balkānu kara laikā Antonesku bija štāba virsnieks Pirmajā Kavalērijas divīzijā, kas dislocēta Dobružā.
Pirmajā pasaules karā
1916. gadā Rumānija iestājas karā Antantes pusē un uzbruka Austroungārijai, taču tās armija tika sakauta un vācu armija kopā ar bulgāriem iebruka valstī. Pretiniekam iebrūkot Valahijā, Antonesku tika uzticēts izstrādāt galvaspilsētas Bukarestes aizsardzības plānu. Rumānijas galms, valdība un armija atkāpās uz rumāņu austrumu provinci Moldāviju. 1916. gada decembrī Antonesku tika iesaistīts ģenerālštāba komandiera, ģenerāļa Prezana vadītajā Moldāvijas aizstāvēšanas plānošanā. Rumāņu armijai kaujās no 1917. gada jūlija līdz augustam izdevās apturēt feldmaršala Makensena vadīto vācu un bulgāru uzbrukumu. Pēc boļševiku noslēgtā separātā Brestļitovskas miera, Rumānija bija spiesta noslēgt miera līgumu ar Centrālajām valstīm. Kara situācijai mainoties, Rumānija atjaunoja karadarbību, iebrūkot Transilvānijā un Ungārijā.
Globālais individuālā aktīva identifikators
GIAI ir viena no divām GS1 atslēgām, kas paredzēta aktīvu identifikācijai. GIAI izmanto pamatlīdzekļu identificēšanai, tas, piemēram, var būt dators, galds vai lidmašīnas sastāvdaļa. Tas dod iespēju katru aktīvu reģistrēt atsevišķi kā daļu no pamatlīdzekļu krājumu kontroles sistēmas, vienkāršāk izsakoties — jebkuru atsevišķu aktīvu uzņēmumā ar jebkādu vērtību, kas ir unikāli jāidentificē.
GIAI ir unikāla identifikācijas atslēga, kuru var globāli izmantot aktīvu identificēšanai. Detalizēta informācija par aktīvu tiek ierakstīta datu bāzē un GIAI ir atslēga, kas nodrošina saiti uz šo informāciju. To var attēlot ar GS1-128 svītrkodu, glabāt GS1 EPC etiķetē vai izmantot datu bāzē. GIAI uzdevums ir nodrošināt identifikācijas punktu, ko var izmantot ar konkrēto aktīvu saistītās datubāzē esošās informācijas izgūšanai.
Jons Antonesku
Starpkaru periodā
Karam beidzoties, pulkvežleitnants Antonesku iesaistījās politiskā kampaņā, kuras mērķis bija panākt Transilvānijas pievienošanu Rumānijai. Antonesku rakstā „Rumāņi. Izcelšanās, pagātne, upuri un viņu tiesības” izteica viedokli, ka Rumānijai būtu jāpievieno vēl vairākas etnisko rumāņu apdzīvotās bijušās Ungārijas Karalistes teritorijas.
1920. gada martā franči noraidīja Antonesku kandidatūru rumāņu militārā atašeja postenim Francijā, jo viņš tika raksturots kā izteikti godkārīgs, šovinistisks un ksenofobisks. Taču 1922. gadā Antonesku tika atkārtoti izvirzīts un akceptēts šim amatam. No 1923. gada viņš bija militārais atašejs arī Lielbritānijā un Beļģijā.
1926. gadā Antonesku atgriezās Rumānijā un sāka ieņemt atbildīgus amatus armijā un Aizsardzības ministrijā. 1933.-1934. gados bija Ģenerālštāba priekšnieks.
Starpkaru periods Rumānijas Karalistē bija dinastiskās un politiskās nestabilitātes laiks. Antonesku regulāri konfliktēja ar galma un valdības aprindām, taču vienlaikus, politiskie spēki cīnījās par viņa uzmanību. Viņš uzturēja attiecības gan ar politiķiem no demokrātiskajām partijām gan labēji nacionālistiskajiem spēkiem no Dzelzs Gvardes.
Ceļš uz varu
Pēc parlamenta vēlēšanām 1937. gada decembrī Antonesku sākotnēji kļuva par Komunikāciju un Informācijas ministru, vēlāk par Aizsardzības ministru labējā premjerministra Gogas valdībā, kas bija pirmā Rumānijas valdība, kura pieņēma pret ebrejiem vērstus likumus. Starp Dzelzs Gvardes leģionāriem un premjera Gogas paramilitārajiem „zilkreklu” spēkiem notiekošo sadursmju dēļ valstī tika ieviests ārkārtas stāvoklis.
Ārpolitikā Rumānijai bija jāizvēlas vai saglabāt tradicionālo aliansi ar Franciju vai sadarboties ar aizvien agresīvāko Hitlera Vāciju.
Vispārējās nestabilitātes situācijā karalis Karols II 1938. gada februārī ieviesa personīgo diktatūru. Kad pēc karaļa pavēles Dzelzs Gvardes līderis Kodreanu tika arestēts, Antonesku protestā atkāpās no Aizsardzības ministra amata un divos tiesas procesos pret Kodreanu piedalījās kā aizstāvības puses liecinieks. Karalis sākotnēji pavēlēja Antonesku arestēt un pēc tam nosūtīja uz Kišiņevu komandēt austrumu provincē Besarābijā izvietoto Trešo armiju. No šī posteņa viņš tika atcelts, jo turpināja izrādīt simpātijas pret Dzelzs Gvardi.
Nepopulārā karaļa diktatūra sāka brukt pēc tam, kad Molotova-Ribentropa pakta rezultātā Rumānija bez pretošanās 1940. gada jūnijā ļāva PSRS okupēt Besarābiju un Ziemeļubukovinu. Trešā Reiha spiediena rezultātā Rumānija šajos mēnešos arī zaudēja dienvidu Dobružu Bulgārijai un ziemeļu Transilvāniju Ungārijai. Zaudētajā Transilvānijas daļā dzīvoja 2,6 miljoni iedzīvotāju, no kuriem 1,3 miljoni bija rumāņi un 968 000 ungāru. Pastāvēja bažas, ka ar rietumvalstīm sabiedroto Rumāniju agri vai vēlu okupēs nacisti.
Situācija valstī mainījās ļoti strauji. 10. jūlijā ģenerālis Antonesku atkal tika arestēts. Iekšpolitiskās krīzes apstākļos viņš pameta savu mājas aresta vietu un uzsāka sarunas ar politiķiem un karali par valdības veidošanu. 1940. gada 5. septembrī ungāru karaspēks sāka pārņemt ziemeļu Transilvāniju. Tai pašā dienā Karols II iecēla Antonesku par premjerministru un nodeva tam lielu daļu no savām pilnvarām. Karalis atcēla 1938. gada diktatoriālo konstitūciju un atlaida likumdevēja orgānu. Karalim lojālie ģenerāļi it kā plānoja atentātu pret Antonesku, kurš uzstāja uz Karola II atkāpšanos no troņa. 6. septembrī par karali atkārtot kļūst mazgadīgais Mihajs I. Antonesku tika pasludināts par Rumānijas vadoni „Conducător”.
Koalīcija ar Dzelzs Gvardi
1940. gada 14. septembrī tika pasludināta Nacionāli Leģionārās Valsts izveidošana, kurā Dzelzs Gvarde bija vienīgā legālā varas partija. Antonesku kļuva par premjeru un aizsardzības ministrs, bet Dzelzs Gvardes līderis Horija Sima par premjera vietnieku, ģenerālis Konstantīns Petrovičesku par iekšlietu ministru, Mihails Sturdza par ārlietu ministru, Georgs Krečeanu par finanšu ministru.
Lai arī Antonesku nācās atzīt līgumu par dienvidu Dobružas atdošanu Bulgārijas Karalistei, septembra beigās jaunā valdība paziņoja, ka neatzīst nevienu no karaļa Karola parakstītajiem līgumiem un sāk veidot aliansi ar Trešo Reihu. Rumānijā tika izvietoti vācu armijas garnizoni, to galvenais uzdevums bija aizsargāt rumāņu naftas laukus, kas nepieciešami vērmahtam karadarbības nodrošināšanai. 1940. gada 23. novembrī Antonesku Berlīnē parakstīja Trīspusējo līgumu un Rumānija oficiāli kļuva par Ass valsti.
Konservatīvā militārista Antonesku un radikālo Dzelzs Gvardes leģionāru attiecības bija saspīlētas. Lai arī Antonesku ieviesa jaunus antisemītiskus likumus, viņam bija problēmas ar leģionāru nekontrolēto vardarbību pret līdzšinējās elites pārstāvjiem, ebrejiem un ielu nekārtībām. Dzels Gvardes presē bieži parādījās raksti, kas viņu apvainoja revolūcijas nodevībā un sadarbībā ar masoniem.
1940. gada 25. novembrī atklātībā nāca Gvardes dibinātāja Kodreanu nāves apstākļi, kuru 1938. gada novembrī cietumā nogalināja pēc karaļa pavēles. Dzelzs Gvarde atriebās nogalinot 64 tajā pašā cietumā esošos politieslodzītos — bijušajam karalim pietuvinātus politiķus. Asiņainais grautiņš izraisīja nesaskaņas starp Antonesku un Simu, kārtības atjaunošanai ielās tika izvietotas armijas patruļas.
1940. gada beigās Hitlers uzaicināja Antonesku un Simu uz sarunām. Pie Hitlera ieradās tikai Antonesku, kurš, lai arī nesaņēma atklātu atbalstu, tomēr uzskatīja, ka var paļauties uz vācu atbalstu. Laikā no 1941. gada jūnijam līdz 1944. gada augustam Antonesku vēl astoņas reizes devās vizītēs pie Hitlera un abu starpā izveidojās uzticības pilnas attiecības.
Leģionāru dumpis
Izmantojot savu jauniegūto varu, Dzelzs Gvarde sāka vākt un uzkrāt ieročus. 1941. gada 20. janvāra vakarā lielākajās pilsētās notika lielas leģionāru demonstrācijas, kas prasīja Antonesku atkāpšanos un pilnīgu leģionāru kontroli pār valsti. 21. janvārī, pēc nenoskaidrotos apstākļos notikušas vācu majora Dēringa slepkavības Bukarestē, leģionāru bruņotās vienības uzsāka dumpi. Antonesku atlaida leģionārus un viņu simpatizētājus no amatiem valdībā, policijā un armijā. Daudzi šīs pavēles neatzina un iebarikādējās savos policijas posteņos. Leģionāri uzbruka valsts iestādēm, ieņēma radio pa kuru pārraidīja savus uzsaukumus. Bukarestē nežēlīgi tika nogalināti vismaz 125 ebreji un nodedzināta sinagoga. Pēc divas dienas ilgušām ielu cīņām Antonesku bija sakoncentrējis pietiekoši daudz bruņutehnikas un artilērijas, lai 23. janvārī dumpi apspiestu.
Ķīnas laiks
Ģeogrāfija
Kā ilustrācija plašajam diapazonam šeit tiek parādīts dienasgaismas laiks pēc Pekinas laika vistālāk uz rietumiem un austrumiem, kas aprēķināts 2010. gadam: Uz robežas ar Afganistānu pie Vahdžira pārejas ir vislielākā oficiālā laika maiņa no visām starptautiskajām sauszemes robežām: UTC+08:00 Ķīnā un UTC+4:30 Afganistānā.
Jons Antonesku
Leģionāru dumpis
Vācu vēstniecības darbinieki un vērmahts atbalstīja Antonesku, taču vienlaikus, sniedza patvērumu sakautajiem leģionāriem. Pēc dumpja apspiešanas Antonesku izveidoja militāru valdību, kurā vairs nebija leģionāru. Antonesku saglabāja premjera amatu un kļuva par Ārlietu ministru, ģenerālis Jakobiči par Aizsardzības ministru, ģenerālis Popesku par iekšlietu ministru, ģenerālis Roseti par Tautas izglītības ministru, ģenerālis Stoinesku par Finanšu ministru, ģenerālis Pitopeanu par Tautsaimniecības ministru, ģenerālis Žeoržesku par Satiksmes un sabiedrisko darbu ministru, ģenerālis Sigidžiu par Zemkopības un valsts īpašumu ministru.
Karš
1941. gadā Vācija izmantoja Rumānijas teritoriju, lai Balkānu kampaņas ietvaros uzbruktu Dienvidslāvijas karalistei un Grieķijas karalistei.
Antonesku enerģiski atbalstīja vācu plānus uzbrukumam PSRS jo Rumānija cerēja atgūt PSRS okupētās austrumu provinces. Jau dažas dienas pēc kara sākuma ar Antonesku ziņu Jasos notika ebreju slaktiņš, kurā bojā gāja tūkstošiem ebreju. Antonesku arī pieņēma lēmumu, ka karš pret PSRS turpināsies aiz bijušajām Rumānijas robežām — iekarotā teritorija starp Dņestru un Bugu 19. augustā kļuva par jauno Rumānijas Transņistrijas guberņu. Šī teritorija kļuva par vietu uz kurieni tika deportēti un iznīcināti Rumānijas ebreji un čigāni.
Militārā sakāve
Karam nesagatavotā Rumānijas armija jau kopš kara sākuma cieta smagus zaudējumus. Antonesku vēlējās, lai rumāņi paši ieņem topošās Transņistrijas centru, Odesu. Divus mēnešus ilgā aplenkuma laikā bojā gāja vismaz 100 000 rumāņu kareivji. Oktobrī tika svinēta Odesas ieņemšana un liela daļa rumāņu domāja, ka karš tūlīt beigsies.
1942. gada vasarā rumāņu armija aktīvi iesaistījās vācu uzbrukumā Kaukāzam uz fronti nosūtot 30 divīzijas ar 500 000 kareivju. Sakāvē Staļingradas kaujā puse no šīm divīzijām tika iznīcināta. Liela daļa kareivju krita, tika ievainoti vai nonāca gūstā. Šajos mēnešos Antonesku neskaidru iemeslu dēļ bija pazudis no publikas. Par iemesliem tiek minētas dažādas slimības vai smagās sakāves izraisīta psiholoģiskā krīze.
Karš un pilnīgā atkarība no Vācijas izraisīja arī ekonomikas problēmas. 1942. gadā ASV un Lielbritānijas aviācija sāka rumāņu naftas lauku bombardēšanu.
Saprotot, ka Vācija karu zaudēs, Antonesku atļāva savam vietniekam un Ārlietu ministram uzsākt slepenas sarunas ar Sabiedrotajiem Ēģiptē un Zviedrijā.
1944. gada martā padomju armija pārrāva fronti dienvidu Bugas un Dņestras rajonā. Vienlaikus, Henrijs Vilsons, Sabiedroto komandieris Vidusjūrā, iesniedza Antonesku ultimātu. Pēc vēl vienas tikšanās ar Hitleru Antonesku izlēma turpināt karu. Šajā laikā Itālijas un Ungārijas piemēri viņam rādīja, ka attiecību saraušana ar Hitleru nozīmētu pilnīgu valsts okupāciju un paša arestu. Fronti izdevās nostabilizēt līnijā starp Jasiem, Kišiņevu un Dņestru.
Ķīnas laiks
Reģioni ar īpašiem laika noteikumiem
Siņdzjanā paralēli tiek izmantoti divi laika standarti, proti, Pekinas laiks un Siņdzjanas laiks.
Dažas vietējās Siņdzjanas iestādes vienlaikus izmanto abus laika standartus. Televīzijas stacijas plāno programmas dažādos laika standartos atbilstoši to auditorijai.
Neatkarīgi no tā, Pekinas laika lietotāji Siņdzjanā ikdienas aktivitātes parasti ieplāno divas stundas vēlāk nekā tie, kas dzīvo Ķīnas austrumos. Veikali un biroji Siņdzjanā parasti ir atvērti no pulksten 10:00 līdz 19:00 pēc Pekinas laika, kas ir vienāds ar 8:00—17:00 pēc Urumči laika. Tas ir pazīstams kā Siņdzjanas darba laiks.
Lielākajā daļā Siņdzjanas rajonu vietējo pašvaldību darba laiks tiek vēl papildus mainīts, pārceļot rīta sesiju par 30–60 minūtēm agrāk un pēcpusdienas sesiju par 30 minūtēm uz priekšu, lai pusdienu pārtraukumu pagarinātu par 60–90 minūtēm un izvairītos no stiprā karstuma pusdienlaikā šajā apgabalā vasarā. Tā, vairums Siņdzjanas valdības iestāžu vasarā strādā 9:30—13:30 un 16:00—20:00 pēc Pekinas laika. Ziemā dienas pārtraukums ir daudz īsāks.
Honkonga
Honkonga saglabājusi savu laika joslu pēc pievienošanās Ķīnai 1997. gadā. Honkongas laiks ir UTC+08:00 visu gadu, un vasaras laiks nav izmantots kopš 1979. gada. Griničas laiks tika pieņemts par pamatu 1904. gadā, un UTC kā standarts tika pieņemts 1972. gadā. Pirms 1904. gada vietējo laiku noteica astronomiskie novērojumi Honkongas observatorijā.
Makao
Analoģiski Honkongai, pēc pievienošanās Ķīnai 1999. gadā Makao saglabājusi savu laika joslu. Makao standarta laiks tiek lietots tikai Makao. Analoģiski Pekinai un Honkongai, laiks visu gadu ir UTC+08:00, un vasaras laiks nav izmantots kopš 1980. gada.
IANA laika joslu datu bāze
Ķīnas Tautas Republikas teritoriju IANA laika joslu datu bāzē aptver četras darbojošās zonas. Iemesls, kāpēc Pekinas vietā tiek izmantota Āzija/Šanhaja, ir tas, ka Šanhaja ir visapdzīvotākā pilsēta zonā.
Jons Antonesku
Militārā sakāve
1944. gada pavasarī sabiedroto aviācija veica plašu Bukarestes bombardēšanu, vasarā padomju armija turpināja iebrukt Rumānijas teritorijā. Militārais un politiskais spiediens; opozīcijas partiju darbība un karaļa iesaistīšanās noveda pie 1944. gada 23. augusta apvērsuma. Šajā dienā karalis Mihajs uzaicināja Antonesku uz sarunu, kurā pieprasīja izvest Rumāniju no alianses ar Vāciju. Kad Antonesku atteicās, viņš tika arestēts un atcelts no visiem amatiem.
Pēc padomju armijas ienākšanas valstī, Antonesku tika nodots padomju pārstāvjiem, kas viņu pārveda uz Maskavu kopā ar bijušo Ārlietu ministru, Aizsardzības ministru, Transņistrijas gubernatoru, Žandarmērijas komandieri un Bukarestes policijas priekšnieku. Visi arestētie labos apstākļos tika turēti arestā valdības vasarnīcā. Pēc Vācijas kapitulācijas, arestētie tika pārvesti uz Lubjankas cietumu, kur Antonesku centās izdarīt pašnāvību. 1946. gada pavasarī viņš tika pārvests atpakaļ uz Bukaresti, kur sūdzējās par apstākļiem cietumā un veģetārietim nepiemēroto ēdienu.
Tiesa un sods
1946. gada maijā Tautas tribunāls tiesāja Antonesku par kara noziegumiem, noziegumiem pret mieru un valsts nodevību. Tiesas process balstījās uz Nirnbergas kara tribunālu, un to atbalstīja rumāņu politiķi, taču tas bija lielā mērā padomju un komunistu kontrolēts.
Pēc nāves soda pasludināšanas Antonesku aizstāvība apstrīdēja lēmumu, pamatojoties ar to, ka 1923. gada konstitūcijā nebija paredzēti Tautas tribunāli, un miera laikā nav atļauts nāvessods. Tāpat tika apstrīdēts fakts, ka pretēji pamiera noteikumiem, tikai viena no lielvarām (PSRS) bija pārstāvēta tiesas procesā.
Mikaela Džaje Rodrigesa
Mikaela Antonija Džaje Rodrigesa (en; dzimis ), iepriekš zināma kā Emdžeja Rodrigesa (en), ir amerikāņu aktrise un dziedātāja. Rodrigesa, dzimusi Ņuarkā, Ņūdžersijas štatā, jaunībā apmeklēja vairākas skatuves mākslas skolas, pirms viņu iekļāva teātra iestudējuma Rent aktieru sastāvā, Endžela Damota Šunarda lomai, par ko viņš 2011. gadā ieguva Klaiva Bārnsa balvu.
Pēc uzstāšanās mūziklā Rent, Rodrigesa paņēma pārtraukumu no uzstāšanās, lai veiktu transgendera pāreju. No 2012. līdz 2016. gadam, Rodrigesa atsāka darbu uz skatuves, kā arī piedalījās nelielās lomās televīzijas seriālos, tostarp seriālos "Māsa Džekija" (Nurse Jackie), "Kerijas dienasgrāmatas" (The Carrie Diaries) un "Lūks Keidžs".
2017. gadā Rodrigesa izturēja atlasi uz vienu no galvenajām lomām televīzijas kanāla FX seriālā Pose. Par Blankas Evandželistas lomu šajā seriālā viņa izpelnījās kritiķu atzinību. 2021. gadā viņa kļuva par pirmo transgendera sievieti, kas saņēmusi Emmy balvas nomināciju galveno lomu aktieru kategorijās; viņu nominēja kategorijā "Labākā aktrise galvenajā lomā drāmas seriālā" par lomu trešajā un noslēdzošajā seriāla Pose sezonā, kā arī viņā ieguva Zelta globusa balvu" kategorijā "Labākā aktrise drāmas seriālā".
Abāss
Abāss (ar (ʿabbās) — 'lauva') ir arābu cilmes personvārds. Cilvēki ar šo personvārdu:
Aleksandrs Bojarskis
Aleksandrs Bojarskis (dzimis Ļeņingradā, miris  Bulgārijā) bija Latvijas krievu aktieris. Lielāko savas aktiera karjeras laiku strādājis Latvijā, Rīgas Krievu teātrī.
Zālīte
Uzvārds
Latviešu cilmes uzvārds (vīriešu dzimtē Zālītis). Cilvēki ar šo uzvārdu:
Aleksandrs Bojarskis
Dzīvesgājums
No 1947. gada Aleksandrs Bojarskis kopā ar māti Elgu dzīvoja Sočos, vēlāk pārcēlās pie vecāsmātes Emīlijas Krustiņsones uz Latviju. 1956. gadā pabeidza mācības vidusskolā Jelgavā un pārcēlās pie tēva uz Ļeņingradu, kur studēja A. Ostrovska vārdā nosauktajā Ļeņingradas teātra institūtā. Pēc teātra institūta absolvēšanas 1961. gadā strādāja par aktieri Ļeņingradas padomes vārdā nosauktajā teātrī un Puškina vārdā nosauktajā teātrī. 1964. gadā atgriezās Latvijā, strādāja Rīgas Krievu teātrī.
Miris 1980. gada 8. septembrī, 42 gadu vecumā, pēc viesizrādēm peldoties Bulgārijas kūrortā Zelta Smiltis (Златни пясъци) un noslīkstot sirdslēkmes dēļ. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Filmogrāfija
Filmējās filmās "Laikmetu griežos", "Oļegs un Aina", "Šauj manā vietā", "Cielaviņas armija atkal cīnās" un "Peterss".
Kļavu iela (Viesīte)
Kļavu iela ir maza šķērsiela Viesītes vēsturiskajā centrā. Iela kā neliels zemesceļš savieno Kārļa ielu un Ezera ielu. Kaut gan iela iezīmēta jau 1936. gadā publicētajā pilsētas kartē, pieguļošie gruntsgabali bija sasniedzami no apkārt esošajām ielām un tai nebija būtiskas satiksmes funkcijas. Šobrīd Kļavu ielā nav reģistrētas nevienas adreses, taču viens no piegulošajiem īpašumam to izmanto kā piekļūšanas veidu.
Freds Ormēns
Freds Ormēns (fr, dzimis Tjonvilā, Francijā) ir franču džeza mūziķis — saksofonists, multiinstrumentālists, aranžētājs, komponists un izpildītājs. Viņš ir latviešu-franču elektro-folk dueta Viņš un Viņa dalībnieks. Uz skatuves ar solo projektiem uzstājas ar pseidonīmu Mister Goldhand.
Kļavu iela (Viesīte)
Ielu savienojumi
Kļavu iela ir savienota ar šādām ielām:
Freds Ormēns
Biogrāfija
Freds Ormēns sāka muzicēt Volmerāžleminas orķestrī, kurā apguva mūzikas teorijas zināšanas, klarnetes un saksofona spēli. Pēc sporta studiju uzsākšanas Mecas sporta koledžā handbola disciplīnā, viņš sešpadsmit gadu vecumā tomēr izvēlējās savu dzīvi saistīt ar mūziku. Pēc sociālo zinātņu bakalaura grāda ekonomikā viņš studējis klasisko saksofonu, pēc tam džeza saksofonu Mecas reģionālajā konservatorijā, kā arī muzikoloģiju, pedagoģiju un kora dziedāšanu Mecas Universitātē.
Savu muzikālo pieredzi viņš ir guvis gan kā mūzikas pedagogs, gan orķestra diriģents, gan saksofona pasniedzējs Didelanžas mūzikas skolā Luksemburgā. Viņš ir izveidojis sadarbību ar tādiem starptautiskiem mūziķiem kā Džamals Tomass, Kendija Dilfere, Deniss Paškēvičs, Laima Vaikule, Lerijs Greiems, uzstājies daudzos atzītos festivālos, piemēram, Petrodžeza festivālā Sanktpēterburgā, Saulkrastu džeza festivalā un Blues'n Jazz Rallye Luksemburgā. Šī sadarbība viņam ļauj izpausties visdažādos mūzikas stilos un žanros: pops, džezs, fanks, elektroniskā popmūzika un roks. 2006. gadā saksofonu kongresā Ļubļanā viņš iepazinās ar latviešu saksofonisti Ilzi Lejiņu — savu nākamo sievu, ar kuru kopā izveidoja duetu Viņš un Viņa.
Indriķis Muižnieks
Indriķis Muižnieks (dzimis ) ir latviešu biologs, Latvijas Universitātes profesors, Latvijas Universitātes rektors. No 2015. līdz 2019. gadam bijis Latvijas Universitātes rektors. Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis. Atsācis pildīt rektora pienākumus 2020. gada 11. martā, 2020. gada 26. martā Ministru kabinets viņu apstiprināja amatā līdz 2024. gada 27. martam.
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā Dailes teātra scenogrāfa Oskara Muižnieka un Dailes teātra Literārās daļas vadītājas Noras Vētras-Muižnieces ģimenē. Viņa brālis ir mākslinieks Ģirts Muižnieks. Mācījās Rīgas 50. vidusskolā. 1976. gadā absolvēja Latvijas Universitātes Bioloģijas fakultāti, strādāja par zinātnisko līdzstrādnieku LU Augu attīstības fizioloģijas laboratorijā (1976–1990). 1980. gadā Maskavas Lauksaimniecības akadēmijā aizstāvēja bioloģijas zinātņu kandidāta grādu mikrobioloģijā ar disertāciju "Augsnes mikroorganismu purīnu un pirimidīnu savienojumu transformācija paralēlos metabolisma ceļos".
Bija precējies ar keramiķi Māru Muižnieci, abu laulībā dzimuši divi bērni — Līva, filozofijas pasniedzēja un tulkotāja, un Kārlis, kurš studējis sociālās zinības un ģeoloģiju.
Papildinājās Rēgensburgas Universitātes Ģenētikas katedrā (1988–1989) un Ķelnes Universitātes Ģenētikas institūtā (1992–1996). No 1992. gada docētājs Bioloģijas fakultātē, no 1992. līdz 1998. gadam vadīja Augu fizioloģijas un mikrobioloģijas katedru. 1997. gadā aizstāvēja ''Dr. hab. biol.'' grādu par darbu kopu "Dažu imūnmodulatoru mikrobioloģiskās sintēzes izpēte", bija Bioloģijas fakultātes dekāns no 1997. līdz 2000. gadam. LU Senāta priekšsēža vietnieks (1998). Ir latviešu studentu korporācijas Patria goda filistrs.
2000. gadā kļuva par Latvijas Universitātes zinātņu prorektoru.
Pirmais termiņš
2015. gada 4. jūnijā viņu ievēlēja par Latvijas Universitātes rektoru,
Otrais termiņš
2019. gada 24. maijā tika paziņots, ka viņš pārvēlēts uz otro amata termiņu, taču vēlēšanas pavadīja skandāli un procesuāli pārkāpumi. Izglītības un zinātnes ministre Ilga Šuplinska ierosināja valdībai rekomendāciju neapstiprināt Muižnieku LU rektora amatā, kas izraisīja daļā sabiedrības neizpratni un aizdomas par politiķu iejaukšanos akadēmiskajā brīvībā. No otras puses, protesti pret Muižnieka ievēlēšanu nāca tieši no akadēmiskajām aprindām un daļā sabiedrības neizpratni izraisīja ievēlēšana, kurā vairums balsotāju nobalsoja pret abiem kandidātiem. Tomēr Valsts kanceleja norādīja IZM, ka tās uzrādītie pārkāpumi neesot pietiekami nopietni šādai neapstiprināšanai, un LU vadības nolīgtie advokātu biroji pievienojās šim viedoklim. 27. augustā Ministru kabinets pēc vairākkārtīgas atlikšanas nolēma neapstiprināt Muižnieku rektora amatā, un LU vadība vērsās tiesā. Tiesā vērsās arī pats Indriķis Muižnieks kā fiziska persona. Administratīvā rajona tiesa 2019. gada 30. septembrī, pamatojoties uz apstākli, ka valdības lēmums ir pirmsšķietami prettiesisks, apturēja valdības rīkojumu, atcēla no amata valdības iecelto rektora vietas izpildītāju Gvido Straubi un atjaunoja Muižnieku kā rektora vietas izpildītāju. Administratīvā apgabaltiesa 2019. gada 20. novembrī noteica aizliegumu rīkot jaunas rektora vēlēšanas līdz stājas spēkā spriedums šajā tiesas procesā, bet Ministru kabinetam piešķīra tiesību līdz 1. decembrim grozīt pārsūdzēto rīkojumu, nosakot, kam uzdot rektora vietas izpildītāja pienākumus; valdībai ir tiesības šādus pienākumus noteikt pašreizējam rektora vietas izpildītājam Muižniekam, bet, ja pārsūdzētais rīkojums netiks grozīts, ar 2019. gada 1. decembri par rektora vietas izpildītāju kļūs Gvido Straube, norādīja tiesā. 2020. gada 11. martā stājās spēkā Administratīvās rajona tiesas spriedums, kas noteica, ka Ministru kabineta 2020. gada 29. augusta rīkojums Nr. 419, ar kuru amatā iecelts Straube, ir prettiesisks un atcelts no tā pieņemšanas dienas, šajā dienā rektora pienākumus atsāka pildīt Indriķis Muižnieks.
Sasniegumi
I. Muižnieks ir autors vairāk nekā 140 zinātniskajiem rakstiem un 12 patentu autorapliecībām.
Vairāku biedrību un asociāciju biedrs. 1986. gadā saņēmis PSRS MP prēmiju.
Viņu vadībā LU uzsāka Torņakalnā akadēmiskā centra un studentu pilsētiņas celtniecību, koncentrējot tur 85% studiju un zinātniskās darbības.
VDK kartotēka
I. Muižnieka kartīte atrasta publiskotajā VDK savervēto aģentu kartotēkas daļā. Tajā apgalvots, ka viņš kā aģents "Juris" savervēts 1974. gada februārī. Pats Muižnieks paziņojis, ka par šādas kartītes eksistenci uzzinājis piecus gadus pirms informācijas publicēšanas, bijis pārsteigts, griezies tiesā un tā 2015. gadā konstatējusi apzinātas sadarbības ar VDK trūkumu. Nekāda cita informācija, kas apliecinātu viņa sadarbību ar VDK, netika atrasta. Muižnieks arī izteica pieņēmumu, ka viņš kartotēkā iekļuvis, jo rakstījis standarta atskaites par kontaktiem ar ārzemniekiem.
Vēlāk, īsi pirms kartotēkas publiskošanas, Muižnieks ieteica to darīt tikai kopā ar zinātnieku komentāriem. Muižnieks arī aicinājis visus, kuri iekļauti kartotēkā un jūtas nevainīgi, griezties tiesā.
Oto Lācis
Oto Lācis vai Otto Lācis (1934–2005) bija latviešu izcelsmes PSRS un Krievijas Federācijas žurnālists un disidents.
Dzīvesgājums
Dzimis 1934. gada 22. jūnijā Maskavā latviešu boļševika un Spānijas pilsoņu kara dalībnieka Rūdolfa Lāča un viņa sievas Esteres, dzimušas Vulfsones, ģimenē. Pēc Otrā pasaules kara beigām kopā ar vecākiem ieradās Rīgā, mācījās Rīgas 22. vidusskolā. Studēja Maskavas Valsts Universitātes Ekonomikas fakultātē, ko beidza 1956. gadā, strādāja Sahalīnas laikrakstā, vēlāk "Экономическая Газета" (1960—1964), iestājās par politiskās cenzūras mīkstināšanu.
Pēc "Hruščova atkušņa" beigām strādāja PSRS centrālajā laikrakstā "Izvestija" (1964—1971) un Prāgas avīzē "Miera un sociālisma problēmas" (Проблемы мира и социализма, 1971—1975). 1975. gadā atbrīvots no darba laikrakstos par nelegālas grāmatas par Staļinu rakstīšanu, strādāja Maskavas Ekonomikas institūtā (Институт экономики мировой системы социализма АН СССР, 1975—1986). Gorbačova pārbūves kustības laikā bija viens no žurnāla "Коммунист" vadītājiem (1987—1991) un PSKP Centrālās komitejas loceklis. 1988. gada 1.-2. jūnijā uzstājās Latvijas PSR Rakstnieku savienības un citu radošo savienību plēnumā Rīgā.
Vēlāk strādāja laikrakstā "Izvestija", bija prezidenta Jeļcina konsultatīvās padomes loceklis (1993—1996). Pēc 1997. gada, pēc konflikta ar "izvestija" vadību, vadīja laikrakstus Новые Известия, Русский курьер (no 2003), Московские новости (no 2005).
Pēc prezidenta Putina nākšanas pie varas 2000. gadā krievu uzņēmējs Boriss Berezovskis paziņoja, ka nodod savas televīzijas kanāla ORT akcijas žurnālistiem, tostarp Oto Lācim. 2003. gada septembrī viņš izdzīvoja pēc uzbrukuma savas mājas kāpņu telpā.
Miris 2005. gada 3. novembrī pēc autokatastrofas tā paša gada 10. septembrī, kad mīklainos apstākļos viņa vadītajā automašīnā lielā ātrumā no sānu ceļa ietriecās apvidus mašīna.
Finanšu nozares arodbiedrība
Finanšu nozares arodbiedrība ir neatkarīga sabiedriska organizācija, kas uz brīvprātības principiem apvieno biedrus (darba ņēmējus, pašnodarbinātos un uzņēmējus), kuri darbojas finanšu un kapitāla tirgus sfērā, kā arī komercsabiedrībās, uzņēmumos, iestādēs vai organizācijās, kas apkalpo minēto sfēru vai izmanto tās pakalpojumus.
Finanšu nozares arodbiedrības mērķis – savu biedru darba, ekonomisko, profesionālo, sociālo tiesību un interešu aizstāvēšana, pārstāvēšana un veicināšana.
FNA darbojas kopš 2012. gada un pašlaik apvieno vairākus simtus biedru no vairākām Latvijas finanšu institūcijām.
Arvīds Zirnis
Arvīds Zirnis ( Tūjas pagasts - Mičigana) bija Latvijas šahists.
Biogrāfija
Studējis matemātiku Latvijas Universitātē. Bijis obligātajā militārajā dienestā 10. Aizputes kājnieku pulkā Daugavpilī. 5. Valsts un pašvaldību darbinieku šaha komandu turnīrā (1937-38) pārstāvējis Pasta un telegrāfa sporta komandu un pie 3. galdiņa ieguvis 4. vietu. 1940. gadā piedalījies Latvijas šaha izlases kandidātu turnīrā un dalījis 14.-15. vietu. Otrā pasaules kara gados pārstāvējis sporta biedrību "Daugavieši" un 1943. gadā kļuvis par biedrības šaha meistarības uzvarētāju, apsteidzot tādus tolaik pazīstamus šahistus kā Kārli Ozolu, Lūciju Endzelīnu un Teni Melngaili.
1944. gadā devies bēgļu gaitās. Sekmīgi piedalījies pēckara Vācijas šaha turnīros. 1947. gadā uzvarējis Bādenes šaha kongresā. 1948. gadā kļuvis par Vācijas pilsētas Manheimas šaha čempionātā uzvarētāju.
1951. gadā kopā ar ģimeni pārcēlies uz dzīvi ASV. Apmeties Mičiganas štata otrajā lielākajā pilsētā Grandrapidsā, kur trīsdesmit gadus strādājis "Keeler Brass" uzņēmumā. 1952.-1954.gados piedalījies trimdas latviešu korespondencšaha meistarsacīkstēs, kurās izcīnījis 3. vietu.
Miris pēc ilgstošas slimības un apglabāts Greiselendas memoriālajā parkā.
Marijas muiža (Rudbāržu pagasts)
Marijas muiža ir ciems Kuldīgas novada Rudbāržu pagastā. Atrodas Kukuļupītes krastos pagasta dienvidrietumu daļā 6,1 km no pagasta centra Rudbāržiem, 15,1 km no Skrundas un 165,0 km no Rīgas.
Veidojusies ap vēsturisko Marijas pusmuižu (Marienhof). Uz dienvidiem no tās mežā pie Embūtes ceļa līdz Padomju armijas izvešanai atradās PSRS raķešu bāze (29. raķešu divīzijas 344. raķešu pulka 2. diviziona pozīcijas).
Somijas senāts
Somijas senāts (fi, sv bija Somijas lielhercogistes (no 1816. līdz 1917. gadam) un neatkarīgās Somijas (no 1917. līdz 1918. gadam) varas institūcija, kas pildīja valdības un augstākās tiesas funkcijas.
1809. gadā Somijas teritorija no Zviedrijas nonāca Krievijas pakļautībā. 1809. gadā uz dažiem mēnešiem tika sasaukts kārtu parlaments Borgo landtāgs, kas apstiprināja Somijas lielhercogistes autonomiju Krievijas sastāvā.
1811. gada 6. augustā izveidota Imperatoriskā pārvaldības padome. Tā 1816. gada 9. februārī pārveidota par Imperatorisko (Ķeizarisko) Somijas senātu (ru, sv, fi).
Senāta priekšsēdētājs bija imperatora ieceltais Somijas ģenerālgubernators. Senāta locekļi bija pakļauti tikai imperatoram. Senāts bija sadalīts ekonomiskajā departamentā un tiesas departamentā. 1822. gadā katram departamentam izveidots vicepriekšsēdētāja amats, kuru ieņēma Somijas pavalstnieks.