cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vlads III Drakuls
Jaunība
Atgriezies 1448. gadā Valahijā, janičāru vienības pavadīts, Vlads III pārņēma varas grožus savās rokās un valdīja divus mēnešus: no oktobra līdz decembra sākumam (pirmais, ko viņš darīja, bija brāļa kapa atvēršana, pārliecinoties, ka tam patiešām izdurtas acis un tas izmisīgi mēģinājis no zārka izkļūt, attiecīgi brāļa slepkavu sodīšana). Viņu atbalstīja gan osmaņu sultāns, gan Moldāvijas gospodars Bogdans, savukārt Ungārijas reģents Janošs Hunjadi tai laikā bija aizņemts kaujā Kosovas laukā un Ungārijai nebija spēka iejaukties un karot divās frontēs. Taču visai drīz ungāru armija iebruka Valahijā, gāza no troņa Vladu III un tā vietā iecēla Vladislavu II Deneštu (kurš bija gospodars pirms Vlada II Drakulas).
Vlads III paglābās Moldāvijā, kur sadraudzējās ar troņmantnieku Stefanu, piedalījās karā ar Lietuvas lielkņazisti. Pēc gospodara Bogdana nogalināšanas 1451. gadā Vlads un Stefans paglābās no lietuviešiem Ungārijā. Te Vlads, piedaloties karos un robežsadursmēs kā karaļa vasalis, demonstrēja karavadoņa talantu un strauji kāpa pa karjeras kāpnēm, uzņemoties komandēt aizvien lielākas karaspēka vienības.
Gospodars
1456. gadā ar ungāru karaspēka atbalstu Vlads III iebruka Valahijā, gāza no troņa Vladislavu II (ko nogalināja, taču apglabāja atbilstoši statusam, piemiņai uzceļot baznīcu), un 22. augustā proklamēja sevi par Valahijas gospodaru.
Lai nostiprinātu varu, tika veiktas virkne militāru soda ekspedīciju pret dumpīgiem bajāriem un citiem pretendentiem uz troni, kurās Vlads III plaši pielietoja iebiedēšanas un masu eksekūciju taktiku (reizēm pat liekot sodīt ar nāvi vairākus desmitus dumpinieku). Pirmajos divos-trijos valdīšanas gados viņš par dažādiem pārkāpumiem pavēlēja sodīt ar nāvi 11 lielbajārus, nomainot tos ar saviem ļaudīm (kas bija puse no lielbajāru skaita Valahijā). 1560. gadā tika atklāta visai plaša bajāru sazvērestība ar nolūku gāzt monarhu no troņa — visi iesaistītie tika sodīti ar nāvi. Beigu beigās viņa galmā palika tikai divi vecbajāru dzimtu pārstāvji.
Tika nostiprinātas valsts robežas, slēgti sadarbības līgumi ar kaimiņiem (reizēm iztiekot bez kādiem līgumiem, piemēram, atsacījās lietot titulu „grāfs“, pasludinot sevi arī par Transilvānijas zemju gospodaru, t.i. demonstrējot, ka nav Ungārijas karaļa vasalis), modernizēta armija (armijas kodols tagad bija regulārā gvarde, nevis bajāru karadraudzes), atjaunota valdnieka vara pār visām provincēm, celti cietokšņi, baznīcas un klosteri (tie kalpoja ne tikai kā kulta celtnes, bet arī kā patvēruma vieta apkaimes iedzīvotājiem iebrucēju sirojuma gadījumā). Viens no šādiem cietokšņiem tika uzcelts Dieva aizmirstā ciematiņā Bukareštē, kas pēc gadiem padarīja šo miestu par ievērojamu pilsētu reģionā.
Visai lielas grūtības bija attiecībās ar Valahijas gospodara Transilvānijas zemēs nometinātajiem vācu kolonistiem Sibiu un Brašovas pilsētās, un tirgotāju ģildēm, kuriem bija visai ievērojamas privilēģijas un tiesības par netaisnībām, ja tādas būtu, vērsties pie Ungārijas karaļa. Vlads III ieviesa jaunu kārtību, aizliedzot iebraucējiem tirgotājiem nodarboties ar mazumtirdzniecību, bet preces pārdot vairumā vietējiem tirgotājiem. Ieviesa arī tranzīta pirmpirkuma tiesības (vietējais tirgotājs varēja nopirkt preces pat tad, ja to īpašnieks bija nodomājis tās vest tālāk). Savukārt vācu kolonisti atbildēja ar anonīmu pamfletu virkni, kuros gānīts „izvirtušais“ un „mežonīgais“ monarhs.
1452. gada ziemā viņš aprecējies ar Janoša dēla Matiaša Hunjadi Korvina māsu (iespējams, māsicu). Savukārt 1458. gadā palīdzēja Matiašam kāpt Ungārijas tronī.
Paši rumāņu vēsturnieki uzsver, ka Vlads bijis nežēlīgs, bet tajā pašā laikā visai taisnīgs un dāsns valdnieks. Jāatzīst, ka valsts strauji uzplauka, un vēl mūsdienās rumāņu tautas folklorā dominē mīts par šo laiku kā „zelta laikmetu“, kad „mamaliga vārīta nevis ūdenī, bet gan pienā, jo tas bijis lētāks nekā ūdens“.
Karš ar turkiem
Attiecībās ar Osmaņu impēriju Vlads III izturējās piesardzīgi, strikti pildot nelaiķim Mirčam uzspiestā miera līguma noteikumus, maksāja nodevas, regulāri ieradās pie sultāna paust padevību un vasalitāti.
Mazliet lielāku neatkarību Valahija sāka demonstrēt trešajā viņa valdīšanas gadā, kad Rietumeiropā risinājās aktīva sarakste par jauna krusta kara pret turkiem organizēšanu — Vlads III pārstāja maksāt nodevas. Taču atklāti par vasalitātes pārtraukšanu nevēstīja. Gadījumos, kad kāds pierobežas bejs iebruka Valahijā palaupīt, Drakula šo uzbrukumu atvairīja, taču uzreiz sūtīja sultānam vēstuli ar ziņu, ka viņš, padevīgais sultāna vergs, kārtējo reizi bijis spiests sodīt tādu un tādu sultāna padoto, kurš, pārkāpjot savas pilnvaras un sultāna gribu, atļāvies iebrukt sultāna vasaļa zemēs. Taču krusta kara organizēšana izgāzās, un osmaņu valdība pievērsās nepakļāvīgajai Valahijai: palielināja nodevas, pie tam papildus par kavējumu pieprasīja lielu skaitu aitu un 500 zēnus janičāru korpusam. Kad gospodars vilcinājās to darīt, 1461. gada rudenī ieradās sultāna sūtnis Junus-bejs (Katavolinoss) un pieprasīja, lai Vlads III ierodas Džurdžiu cietoksnī uz pārrunām. Gospodars atteicās, piedāvājot sarunas neitrālā teritorijā, klajā laukā. Sultāna sūtnis uzreiz tam piekritis, un šī pretīmnākšana acīmredzot darījusi Vladu III uzmanīgu (par ko liecina viņa vēstule karalim Matiašam, ka turki, šķiet, sagatavojuši lamatas).
Valahu kavalērija apgājusi sūtniecību, atklāja slēpnī Nikopoles garnizona komandieri Hamza-pašā ar vairākiem tūkstošiem karavīru, kurus ielenca un iznīcināja. Pēc tam bez pēdām izgaisa Junus-beja vadītā delegācija ar apsardzi. Savukārt Vlads III uzsāka atklātu karadarbību, tā laika kara vešanas taktikai neparasti strauji sagrābjot Dienvidvalahijā vienu turku cietoksni pēc otra (viņa iemīļota metode bijusi pārģērbties par turkiem un doties iekšā cietoksnī kā sultāna atsūtītiem papildspēkiem). No Drakulas vēstules karalim Matiašam ir zināms precīzs šajā zibenskarā nogalināto turku skaits: Novigradā - nogalināti 384 turku karavīri, ierēdņi, mullas un kolonisti, Džurdžiu cietoksnī nogalināti 6141, Turtukajā — 630, utt. Kopā 23 809, neskaitot tos 884, kas sadega savās mājās, un to galvas nevarēja savākt uzskaitei.
Impērijas atbilde sekoja 1462. gada pavasarī, kad Valahijā iebruka lielvezīrs Mahmuds-pašā ar 30 000 vīru lielu karaspēku, atjaunojot garnizonus zaudētajos cietokšņos un pamatīgi izpostot zemi. Vlads III atklātā kaujā neielaidās, taču sagaidīja turku karaspēku dodamies atpakaļ ar vezumiem un tad sagrāva to (kaujā krituši esot it kā 10 000 turku), izmantojot tikai savu gvardi. Pēc tam, tā kā Junus-beja un Hamza-pašā liktenis nevienam nebija zināms, Valahijas gospodars sūtīja sultānam kārtējo vēstuli, ka viņš, padevīgais sultāna vergs, bijis spiests sodīt citu sultāna vergu - Mahmudu-pašā, - kurš… Acīmredzot sultāns patiesi to uztvēra kā klaju ņirgāšanos, jo jau vasarā pie Valahijas robežām parādījās 250 000 vīru liela turku armija, kuru vadīja pats sultāns Mehmeds II. (viņam līdzi bija Vlada brālis Radu (1462.-1473.), iesaukts par čel Frumos, t.i. „skaisto“, kurš visu šo laiku bija pavadījis kā ķīlnieks.)
Vlads III izsūtīja pa visām apdzīvotām vietām jātniekus ar asiņainu zobenu rokā — signāls vispārējai mobilizācijai, - un uzsāka diversiju karu, pielietojot t.s. izdedzinātās zemes taktiku. Osmaņu armiju Valahijā sagaidīja tikai nodedzināti ciemi un saindētas akas. Visu proviziju, pat ūdeni nācās vest līdzi, jo pārtikas sagādei izsūtītās vienības pazuda bez pēdām. Šāda pati aina pavērās arī pēc Donavas forsēšanas.
Valahijas armija, kopskaitā aptuveni 32 000 vīru, tika sadalīta vairākos korpusos, kas kaujās dalību neņēma, izvietojās stratēģiski svarīgos valsts punktos, savukārt ap turku armiju visu laiku riņķoja 7000 vīru lielās vieglās kavalērijas eskadroni, nedodot tai mieru. 1462. gada 17. jūnija naktī Drakulas vadītā gvarde ar viņu pašu priekšgalā, tērpusies turku apģērbā, ielauzās osmaņu nometnē, nolūkā nogalināt pašu sultānu. Tas gandrīz izdevies, jo uzbrucēju kolonna sasniegusi sultāna telti un nogalinājusi kādu īpaši grezni tērptu augstmani (kas gan nebija pats sultāns), un tad visai veiksmīgi ar minimāliem zaudējumiem izlauzusies no panikas, liesmu un haosa pārņemtās nometnes. Turku zaudējumi šajā nakts kaujā pēc dažādu avotu ziņām sasnieguši 15-35 000 vīru.
Pēc šīs kaujas osmaņu karaspēks pagriezās uz austrumiem, kur to gaidīja jauns pārsteigums, par kuru vispirms liecinājusi smaka gaisā: priekšā, izkārtota kaujas kārtībā, sultānu sagaidījusi uz mietiem uzdurti visi ziemas un pavasara kampaņā pazudušie osmaņu karavīri. Sultāna armija pagriezās atpakaļ. Taču arī atkāpšanās bija visai sarežģīta, jo to nemitīgi apdraudēja mazas un mobilas valahu jātnieku vienības. Bez tam Vladam III izdevās sagraut osmaņu kavalērijas avangardu. Pazaudējusi kaujās aptuveni pusi personālsastāva, osmaņu armija pameta Valahiju (Vlads III un tā sabiedrotie to pasniedza kā savu uzvaru, savukārt osmaņi kā savu — Valahija izpostīta, valahi sodīti).
Gūsts Ungārijā
Karalis Matiašs nodeva Vlada III rīcībā čehu algotņu korpusu (kuru komandēja Jans Žižka), taču jau pēc nedēļas lika viņu arestēt un nogādāt Peštas cietoksnī (iespējams, lai izvairītos no kara ar Osmaņu impēriju un nebūtu spiests izdot Vladu turkiem).
Vlada III Drakulas sagūstīšana 1462. gadā izsauca plašu rezonansi Eiropā. Venēcijas Senāts, Vatikāns, Vācu nācijas Sv. Romas impērijas imperators un citi monarhi pieprasīja paskaidrojumus, jo par Vladu bija izplatījušās valodas kā par spēcīgāko osmaņu pretinieku Dienvidaustrumeiropā (pie tam Radu kā Valahijas gospodars uzreiz atzina sevi par Osmaņu impērijas vasali un sabiedroto). Matiašam nācās izplatīt viltotas (kā to atzina gan laikabiedri, gan mūsdienu pētnieki) Vlada III vēstules sultānam, kurās viņš lūdz piedošanu un piedāvā sadarbību Ungārijas iekarošanā. Aktīvi tika izplatītas citu pretendentu uz Valahijas troni vēstules un vācu tirgotāju sacerējumi par šausmīgajiem Vlada III briesmu darbiem (piemēram, apgalvots, ka virknē vācu pilsētu viņš katrā uz mietiem uzdūris 30 000 iedzīvotājus, kaut visā Valahijā un Transilvānijā labi, ja kopā tik daudz vācu kolonistu varēja saskaitīt), kas, apaugot ar piepušķojumiem un izdomājumiem, gūlās pamatā vēlākajiem mītiem par Drakulu (tā kā Vlads pat priekš sava laika bija visai skarbs un mīlēja efektīgus izgājienus ienaidnieku iebiedēšanā, tas nenācās grūti). Pašu gospodaru pārveda no Peštas uz karaļa rezidenci, Višegradas pili, kur viņš ar sievu pavadīja vairākus gadus (tur piedzima divi viņa dēli). Atlikušos gadus Vlads ar ģimeni pavadīja sev piešķirtā mājā Peštā, bez tiesībām pamest pilsētu.
1475. gada 10. janvārī Vlads III atguva brīvību. Atzinis sevi par Ungārijas karaļa vasali, viņš vadīja tā karaspēku Balkānos līdz pat 1476. gada pavasarim, ar panākumiem karojot Serbijā: jau pirmajās nedēļās viņš ieņēma Šabacas un Srebrenicas cietokšņus (Srebrenicu ar savu iemīļoto paņēmienu — pārģērbjoties par turkiem).
1476. gadā vasarā, kad notika kārtējais osmaņu iebrukums Valahijā, karalis Matiašs nosūtīja uz pierobežu armiju, ko komandēja Vlads III un Stefans Batorijs. Rudenī šī armija, apvienojusies ar Moldāvijas Stefana Lielā karaspēku, šķērsoja robežu un 26. novembrī sagrāva gospodara Laijoša Besarāba spēkus. Vlads III Drakuls trešo reizi tika proklamēts par Valahijas gospodaru. Uzreiz pēc tam Ungārijas karalis atsauca Stefana Batorija armiju, un arī moldāvu armija atstāja Valahiju (ar Vladu III palika tikai 200 Stefana Lielā piešķirtie misassargi).
Turpmākos mēnešus viņš pavadīja kaujās, veiksmīgi atspiezdams turkus un to sabiedrotos albāņus (kuri tika nometināti Dienvidvalahijā, zemes islamizēšanai) uz dienvidiem, līdz pats krita kaujā decembra beigās vai janvāra sākumā (precīzs datums nav zināms; ir saglabājusies ar 1477. gada 2. janvāri datēta Vlada III vēstule, taču jāņem vērā, ka tajā laikā sekretāriem bija paradums sagatavot vēstules uz priekšu, un dot monarham parakstīt, kad tam bus brīvs laiks).
Ir vairākas viņa nāves versijas. Populārākās ir divas: nodevība vai pārpratums. Pēc pirmās, viņu nogalināja bajāri sazvērnieki, un gospodara galvu iekonservētu medū nosūtījuši sultānam kā padevības zīmi. Otrā versija vēsta, ka Vlads III bija viens uzjājis pakalnā, lai pārskatītu nu jau praktiski uzvarētās kaujas lauku, kur viņu pamanījusi kāda valahu jātnieku grupa un, tā kā viņš kā parasti bija tērpies turku drānās, uzbrukuši un pēc sīvas cīņas (krituši 5 uzbrucēji) nogalinājuši.
Apglabāts Vlads III Drakuls tika Sanagovas ezera klosterī. 1932. gadā viņa kapu izpētījis arheologs Dinu Rossetti.
Leģendas
Literatūrā ir milzums leģendu un mītu par Vlada III izcilo nežēlību, kas lielākā daļa gan ir vēlāka laika izdomājumi, taču ir populārā mīta par Drakulu sastāvdaļa:
Kino
Kopā Drakulas tēlam veltītas vairāk nekā 160 kinofilmas, no kurām pazīstamākās ir:
Džons Dīkons
Džons Ričards Dīkons (en; dzimis Leičesterā, Apvienotajā Karalistē) ir angļu mūziķis, vislabāk zināms kā rokgrupas Queen basģitārists. Viņš sarakstījis tādas pazīstamas grupas dziesmas kā You're My Best Friend, Another One Bites The Dust un I Want to Break Free.
1997. gadā viņš aizgāja no lielās mūzikas un nevēlējās piedalīties arī Queen + Paul Rodgers projektā.
Biogrāfija
Dīkons uzauga Leičesterā, kur viņa tēvs Arturs strādāja apdrošināšanas kompānijā. Jau 14 gadu vecumā viņš izveidoja savu pirmo grupu ar nosaukumu The Opposition. Sākumā viņš spēlēja ritma ģitāru, ko bijis nopircis par naudu, ko aizņēmās no kāda cita grupas locekļa. Basģitārai viņš pievērsās, kad no grupas tika atlaists tās sākotnējais šī instrumenta spēlētājs, jo nebija tik profesionāls, cik pārējie grupas mūziķi. Kopā ar The Opposition viņš pavadīja četrus gadus, līdz 1969. gada augustā viņš nospēlēja pēdējo koncertu un grupu atstāja.
Apmēram gadu viņš nespēlēja, tomēr 1970. gadā atkal nolēma pievienoties kādai grupai. 1971. gada sākumā kāds draugs viņu iepazīstināja ar Queen dalībniekiem Frediju Merkūriju, Braienu Meju un Rodžeru Teiloru. Grupa tieši bija palikusi bez basģitārista un bija gatava izmēģināt Džonu. Jau pēc pāris dienām Džons Dīkons kļuva par Queen dalībnieku.
Grupas pirmajā albumā viņš tika nosaukts kā "Dīkons Džons", tomēr vēlāk viņš pieprasīja to izmainīt uz savu īsto vārdu.
Pirmā Queen dziesma, kuras sarakstīšanā piedalījās Dīkons, bija Stone Cold Crazy no Sheer Heart Attack. Kā tās autori ir nosaukti visi četri grupas dalībnieki. Pirmā dziesma, kuru viņš sarakstīja viens pats, ir Misfire no tā paša albuma.
1997. gadā pēc singla No-One But You ierakstīšanas viņš pameta lielo mūziku. Šobrīd viņš dzīvo Londonā kopā ar sievu Veroniku, ar kuru ir precējies kopš 1975. gada, un kurai viņš veltīja dziesmu You're My Best Friend no albuma A Night at the Opera. Pārim ir seši bērni.
Kā ģitārists
Viņa stils nebija plaši izplatīts 70. gadu rokgrupās. Dažās Queen dziesmās, kā Dragon Attack, Another One Bites the Dust un A Kind of Magic, Dīkons izmantoja basģitāru kā galveno instrumentu. Viņa izpildījums vienmēr ir bijis ļoti kvalitatīvs un dažreiz pat ārkārtīgi sarežģīts. Par vienu no mūziķa firmas zīmēm ir kļuvusi pirkstu aplaizīšana spēlēšanas laikā.
Dažās dziesmās viņš spēlējis arī ritma un akustiskās ģitāras. Braiens Mejs pirms dziesmas 39' ieraksta vēlējies, lai Dīkons šajā dziesmā spēlētu kontrabasu. Lai arī tas bija domāts kā joks, pēc pāris dienām Dīkons jau bija ieguvis šo instrumentu un sācis mācīties to spēlēt.
Kā dziedātājs
Dīkons ir vienīgais Queen dalībnieks, kas nekad nav bijis vadošais vokālists kādā dziesmā. Kā izteicies viņš pats, viņš vienkārši nav varējis sacensties ar trīs tik spēcīgiem vokālistiem kā Merkūrijs, Mejs un Teilors.
Sākumā viņš pat nedziedāja fona vokālus. Pirmā reize, kad viņš to darīja, bija dziesmā Liar. Tolaik koncertos viņam nebija piešķirts pat savs mikrofons, tādēļ viņš dziedāja no viena mikrofona ar Merkūriju. Laika gaitā Dīkons dziedāja fona vokālu dziesmās Tie Your Mother Down, Somebody to Love, We Are The Champions un vēl dažās.
Dīkona balsi iespējams sadzirdēt ierakstos no 1977. gada, kad Queen uzstājās "Earl Courts" arēnā. Viņa balss skaidri saklausāma dziesmās "Somebody to Love" un "In the Lap of the Gods...Revisited", jo viņam nezinot, mūziķa mikrofonam tika uzstādīta lielāka skaņa.
2012. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā
2012. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Limburgā, Nīderlandē, no 15. līdz 23. septembrim. Čempionāts sastāvēja no grupas un individuālā brauciena vīriešiem, sievietēm, vīriešiem līdz 23 gadu vecumam, jauniešiem un jaunietēm, kā arī komandu brauciena vīriešu un sieviešu profesionālajām komandām. Tas bija 85. Pasaules čempionāts. Uz čempionāta rīkošanu kandidēja arī Itālijas Markes reģiona pilsēta Kastelfidardo pie Loreto, bet Itālija jau 2008. gadā bija rīkojusi čempionātu Varēzē. Nīderlande pēdējoreiz čempionātu rīkoja 1998. gadā Valkenburgā, un tā būs sestā reize, kad šī valsts rīkos šīs sacensības.
2012. gada čempionātā, salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem, tika ieviestas vairākas izmaiņas. Tika atjaunota komandu sacensība, kura pēdējoreiz tika rīkota 1994. gada čempionātā nacionālo izlašu starpā. Šajā čempionātā komandu sacensībās piedalījās profesionālās komandas, līdzīgi kā Eindhoven Team Time Trial sacensībās, kuras notika no 2005. līdz 2007. gadam. Programmā bija iekļautas arī junioru sacensības. Saistībā ar papildu pasākumiem, čempionāts notika, iekļaujot divas nedēļas nogales (deviņas dienas) un tam bija atklāšanas ceremonija un "tautas" brauciens amatieriem.
Sacensību starts un finišs notika Valkenburgas apkaimē Viltā, Kauberga kalna virsotnē.
Medaļu tabula
Komandas braucieni ir iekļauti pie valsts, kurā komanda ir reģistrēta UCI.
Kosmiskais velkonis
Kosmiskais velkonis, arī starporbitālais buksieris - nesējraķetes pakāpe vai raķešbloku komplekss, kas paredzēts derīgās kravas - kosmiskā aparāta pārvietošanai no vienas orbītas uz citu vai trajektorijā uz citām planētām. Visbiežāk tā ir nesējraķetes augšējā pakāpe.
Kosmiskajam velkonim jābūt iespējai veikt vienu vai vairākus manevus, lai izmainītu lidojuma ātrumu (vai kustības vektora virzienu). Tam ir paredzēta galvenā dzinējiekārta, kā arī orientācijas un stabilizācijas sistēmas. Dzinēju darbības vadība var būt realizēta autonomā vadības iekārtā, kas izvietota iekārtu nodalījumā, vai arī komandas tiek dotas no kosmiskā aparāta, kurš piestiprināts pie kosmiskā velkoņa.
Līdz mūsdienām ir realizēta kosmiskā velkoņa shēma, kad nesējraķete kosmisko velkoni kopā ar derīgo kravu ievada zemā Zemes orbītā. Tad, sasniedzot vajadzīgo orbītas punktu, uz noteiktu brīdi tiek iedarbināts velkoņa dzinējs (vajadzības gadījumā vairākkārt), un kosmiskais aparāts atdalās no velkoņa uzreiz vai pēc mērķa orbītas sasniegšanas. Pēc atdalīšānās kosmiskais velkonis vai nu paliek tajā pašā orbītā vai arī vēlreiz tiek iedarbināts dzinējs, lai to novadītu no orbītas.
Pašlaik tiek strādāts pie projektiem, kas ļautu kosmiskajam velkonim apkalpot pavadoņus orbītā (pacelt vajadzīgajā orbītā pēc nesējraķetes neveiksmīgas darbības, veikt kosmiskā aparāta degvielas uzpildes vai remonta operācijas, novadīt pavadoni no orbītas pēc tā resursu beigšanās, veikt orbitālo staciju apgādes operācijas, u.c.).
Smirnas okupācija
Izmiras okupācija notika laikā no 1919. gada 21. maija līdz 1922. gada 8. septembrim, kad Grieķijas bruņotie spēki virskomisāra Aristida Sterigiada vadībā ieņēma Smirnu (tag. Izmira Turcijā). Okupācija notika līdztekus Antantes organizētajai Osmaņu impērijas sadalīšanai. Grieķijas premjers Eleuterioss Veneziloss, karalis Konstantīns I un armijas vadība cerēja izmantot gadījumu un īstenot „Megali idejas”, apvienojot Grieķijā visas agrākās Bizantijas grieķu pilsētas, ieskaitot Konstantinopoli. Izmiras okupācija kļuva par strīdus jautājumu Antantes valstu starpā, jo saskaņā ar Lielbritānijas, Francijas un Itālijas noslēgto vienošanos (26.04.1917.) Izmira bija apsolīta Itālijai. Okupācija bija viens no Turku nacionālās kustības izveidi veicinošiem faktoriem, kā arī sekmēja Itālijas un Ankarā izveidotās Turcijas Lielās nacionālās asamblejas politisko tuvināšanos. Pēc okupācijas veiktā Grieķijas teritoriju koncesija, apmaiņā pret Turcijas grieķu kristiešu iedzīvotājiem bija viens no faktoriem, pievienojot Lozannas miera līgumā vienošanos par iedzīvotāju apmaiņu. Iedzīvotāju apmaiņas galvenais mērķis bija divu etniski viendabīgu valstu izveide.
Pirmsākumi
Pēc Osmaņu impērijas kapitulācijas Pirmajā pasaules karā, uzvarētājas Antantes valstu pārstāvji pulcējās Parīzes miera konferencē (1919), kurā apsprieda impērijas atlikušo teritoriju sadalīšanu. Pirms konferences Lielbritānija jau bija paspējusi okupēt Stambulu (sk. Konstantinopoles okupācija), Francijas karaspēks bija iesoļojis Kilīkijā (tag. Turcijas Mersinas, Adanas un Osmanijes ilu teritorija), bet Itālijas karaspēks jau bija iegājis Vidusjūras piekrastē pie Antaljas un atsevišķos Anatolijas rietumu krastos.
Okupācijas tiesiskums
Mudrosas pamiera līguma 7. pants nosaka, ka Antantei ir tiesības „okupēt jebkādas stratēģiski svarīgas teritorijas jebkurā laikā, ja radies iespējams apdraudējums Antantei.”
Grieķu okupācijas lielākais atbalstītājs no Antantes puses bija Lielbritānijas premjers Deivids Loids Džordžs, neskatoties uz ievērojamo opozīciju pašmāju ārlietu ministrijā. Lielbritānijas Ārlietu ministrijā uzskatīja, ka Grieķija ar neveiksmīgo Saloniku pārņemšanu savā kontrolē ir pierādījusi savu nespēju nodrošināt kārtību un tai nevar uzticēt pārņemt savā pārvaldē lielas Anatolijas teritorijas. Savai argumentācijai Loids Džordžs bija savācis materiālus ziņojumam par draudiem grieķu minoritātei Izmirā no turku partizāņu puses. Ziņojumu atzinīgi novērtēja ASV prezidents Vudro Vilsons un Žoržs Klemanso piekrita karaspēka izvietošanai, lai nepieļautu tālāku Itālijas spēku virzību. Minētais ziņojums tika izmantots par pamatu arī tālākai Grieķijas karaspēka virzībai Anatolijā aiz Izmiras ila robežām.
Kara pārvalde
Uzreiz pēc karaspēka ienākšanas, Grieķijas premjera Elefteriosa Venizelosa vadībā tika izveidota okupēto teritoriju kara pārvalde. Venizelosa plānos bija anektēt Izmiru, lai īstenotu Sevras līgumā (10.08.1920.) noteiktos mērķus. Uzreiz pēc Itālijas spēku ienākšanas Antaljā, viņš nekavējoties deva pavēli sūtīt karaspēku uz Izmiru.
Karaspēka ienākšana (1919. gada 15. maijs)
Izmirā ieradās 20 tūkstoši Grieķijas karavīru un ar Grieķijas, Francijas un Lielbritānijas kara flotes atbalstu pārņēma savā kontrolē pilsētu ar tās apkārtni. Vietējā grieķu un citu kristiešu minoritāte (saskaņā ar Osmaņu impērijas oficiālajiem datiem, bet, saskaņā ar Grieķijas datiem — vairākums ) sveica karaspēku kā atbrīvotājus. Citos vēstures avotos norādīts, ka kristiešu kopiena „bija gandrīz vairākums, jeb liela minoritāte Smirnas vilājetā, kas atrodas turku apdzīvotajā Anatolijā.”
Okupācijas pirmā diena
Karaspēka ienākšanas aizsegā, saskaņā ar vairāku aculiecinieku stāstīto, vairākas civiliedzīvotāju un militārpersonu grupas organizēja pret musulmaņiem vērstu vardarbību. No Von Mikuša piezīmēm: Kristiešu pūlis trako un kliedz... Vairāki cilvēki tiek sadurti. Vīriešiem liek noņemt no galvas feskas un tās samīdīt, kas ir lielākais negods muhamedānim — visi, kas nepaklausa, tiek nogalināti ar zobeniem. Sievietēm no sejām tiek norauti lakati. Pūlis uzbrūk muhamedāņa mājai.
Notikumiem Izmirā bija arī vairāki liecinieki no Antantes valstīm. Savā ziņojumā ASV karakuģa Arizona komandieris raksta:
Neapbruņotiem, veciem vīriem un citiem neaizsargātiem turku civilistiem uzbrūk grieķi un nogalina, sadurot ar nažiem vai durkļiem. Pēc tam norauj viņiem visu vērtīgo un apģērbu, bet ķermeņus iemet jūrā...
Izmirā dzīvojušais brits Donalds Uitals raksta: Vietā starp muitas namu un viesnīcu „Kramer Palace” es nejauši piedzīvoju aptuveni trīsdesmit neapbruņotu vīru slaktiņu, kas tika vesti ar paceltām rokām. Visu slepkavošanu paveica grieķu karavīri... Tālāk pie Kordelio laivu piestāšanās vietas redzēju vēl vairāk nošautos.
Turku rīcība okupācijas laikā
Pirmos okupācijas divus mēnešus ASV senātam raksturoja Džeimss Harbords, kura uzdevums bija Osmaņu impērijā analizēt armēņu kristiešu stāvokli: Grieķijas karaspēks un tiem pievienojušies vietējie grieķi uzsāka vispārēju musulmaņu iedzīvotāju masu slepkavošanu un pakļaušanu spīdzināšanai, kas līdzinās vairāk inkvizīcijai un ir jebkurā gadījumā barbarisks humānisma likumu pārkāpums. Musulmaņu iedzīvotāji pieredzēja milzīgas šausmas. Tie sauca palīgā. Nevainīgo un vajāto Smirnas musulmaņu izkliegtais sauciens atbalsojās visā zemē. Visa tauta cēlās kā viens, lai stātos pretī grieķu barbariskajiem ienaidniekiem. Pilsētās un pat ciematos tika sarīkotas sapulces, lai Antantei un pārējai civilizētajai pasaulei sūtītu simtiem telegrammu ar žēlīgiem lūgumiem palīdzēt un aizstāvēt.
Turku reakcija uz karaspēka ienākšanu
Okupācija bija pazemojums vairumam turku un musulmaņu iedzīvotāju. Turku armijai bija pavēlēts nešaut, bet turku nacionālists Hasans Tahšins pūlī nošāva grieķu karognesēju. Tad grieķu karavīri sāka turku baraku un valsts iestāžu ēku apšaudi. Pirmajā dienā tika nogalināti aptuveni 300—400 turki un 100 grieķi.
Grieķu karaspēka ienākšana paātrināja Turcijas neatkarības kara sākšanos un Samsunā ieradās Mustafa Kemals Ataturks. Ataturks izveidoja nacionālistu kustību un pagaidu valdību Ankarā, pasludinot par nelikumīgu Stambulas valdību, kas bija parakstījusi Sevras miera līgumu un cedējusi Grieķijai tās okupētās teritorijas.
Citu valstu attieksme
Tā kā Itālijai tika atņemts viss, kas tai tika agrāk solīts, tā nekavējoties pauda savas simpātijas pret turku nacionālistiem. Drīz vien arī Francija pasludināja pamieru ar Mustafa Kemala armiju. Lielbritānija turpināja karot ar Kemala armiju un deva savu akceptu Venizelosam turpināt karaspēka virzību tālāk Anatolijā, lai vājinātu nacionālistu spēkus.
Administratīvās reformas
Okupācijas laikā pilsētā tika izveidotas vairākas Grieķijas institūcijas. Tika dibināta pirmā Izmiras universitāte un tās pamatlicējs bija grieķu matemātiķis Konstantīns Karateodorijs.
Pilsētas iedzīvotāju sadzīves apstākļu uzlabošanai tika ieviestas vairākas programmas:
Turku karaspēka atgriešanās (1922. gada septembris)
9. septembrī Izmirā ienāca turku karaspēks, bet grieķu iestādes pilsētu bija jau pametušas divas dienas iepriekš. Sākās plašas nekārtības un šoreiz no turku iedzīvotāju un karaspēka puses kristiešu iedzīvotāji pieredzēja vairākus uzbrukumus. Grieķu Izmiras arhibīskaps Krisostomoss tika nogalināts linča tiesā, ko sarīkoja karavīru un civiliedzīvotāju pūlis. 13. septembrī pilsētas armēņu mikrorajonā izcēlās ugunsgrēks, kas izplatījās visā kristiešu apdzīvotajā pilsētas piekrastē un tā rezultātā pilsēta bija pilnībā izpostīta. Vairāki avoti norāda, ka dedzināšanu sarīkojis pats Mustafa Kemals Ataturks, bet izpildījušas dažādas militarizētas vienības un fanātiķi, kas pilsētā kopā ar armiju ieradušies no Anatolijas vidienes. Vairāki citi avoti norāda, ka šajā ugunsgrēkā ir vainojami paši grieķi un armēņi.
Rezultāts
Grieķija ar Izmiras okupāciju neievēroja Itālijas, Lielbritānijas un Francijas 1917. gada 26. aprīļa vienošanos, kurā bija paredzēts Itālijas interešu sfērā iekļaut arī Izmiru. Reaģējot uz šādu grieķu rīcību Itālijas pārstāvji demonstratīvi pameta Parīzes miera konferenci (1919) un atsāka tajā piedalīties tikai 5. maijā. Itālijas izstāšanās no sarunām sekmēja Deivida Loida Džordža centienus pārliecināt Franciju un ASV par Grieķijas atbalstīšanu, lai nepieļautu tālāku Itālijas spēku virzību Anatolijā.
Izmiras okupācija bija viens no galvenajiem argumentiem, kādēļ tika sarīkota iedzīvotāju apmaiņa starp Grieķiju un Turciju.
Friedland
Frīdlande (Friedland) var būt:
Vēsturiski Frīdlande bijusi:
Čehijā:
Krievijā:
Polijā:
Akira Torijama
Akira Torijama (鳥山 明 / Toriyama Akira, dzimis 1955. gada 5. aprīlī Kijosi (清洲町), Aiči prefektūrā) ir japāņu manga (komiksu) mākslinieks. Visplašāk pazīstams kā mangas sērijas "Dragon Ball" autors. Pamatojoties uz komiksa panākumiem, pēc tā motīviem tika radīti anime seriāli, filmas un datorspēles.
HASC Tukums
HASC Tukums ir bijušais hokeja klubs no Tukuma, kas piedalījās Latvijas hokeja čempionāta virslīgā. Tas izveidots 2014. gadā.
Polijas—Lietuvas kopvalsts administratīvais iedalījums
Polijas—Lietuvas kopvalsts administratīvais iedalījums (1569—1795) balstījās uz vēsturiskajiem reģioniem, kas pamazām bija iekļauti federatīvās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Galvenās sastāvdaļas bija Polijas karaļvalsts (saukta "Kronis"), kas savukārt sastāvēja no divām provincēm - Lielpolijas un Mazpolijas, un Lietuvas dižkunigaitija, kā arī Pārdaugavas Livonijas hercogiste, kas pēc 1582. gada bija Polijas un Lietuvas kopēja domīnija. Kopvalstī nebija integrētas lēņa teritorijas - Kurzemes un Zemgales hercogiste, Prūsijas hercogiste, Lauenburga un Bītova, kas saglabāja pilnīgu suverenitāti iekšlietās un nosacītu patstāvību ārlietās.
Kopvalsts Polijas un Lietuvas daļas bija sadalītas vaivadijās (poļu: województwo, latīņu: palatinatus), kurām bija savs parlaments (seimiks) un pašpārvalde. Vaivadijas bija iedalītas apriņķos (powiaty) vai zemēs (ziemia). Izņēmums bija Žemaitijas seņūnija un Inflantijas vaivadija, kas bija sadalītas traktos.
Livonija
1598.-1620. gadā bija iedalīta trīs vaivadijās: 1620.-1772. gadā no Cēsu vaivadijas atliekām izveidoja
The Best of Both Worlds (dziesma)
"The Best of Both Worlds" ir amerikāņu dziedātājas Mailijas Sairusas singls, ko viņa izpilda kā Hanna Montana. Tas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Walt Disney Records. Šis ir Hannas Montanas pirmā albuma Hannah Montana un seriāla "Hanna Montana: Dubultā dzīve" vadošais singls. "The Best of Both Worlds" ir Mailijas Sairusas atpazīstamākā dziesma, ar ko viņa kļuva populāra mūzikas industrijā.
Tiltnieki (Balgales pagasts)
Tiltnieki (agrāk Mazdursupe) ir ciems Talsu novada Balgales pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā Mazdursupes krastos netālu no autoceļa P128 1,5 km no pagasta centra Dursupes, 22 km no novada centra Talsiem un 90 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Mazdursupes muižas (Klein-Dursupen) centra. Kolhoza laikā Tiltniekos bija piena lopkopības lielferma.
Pļavnieki
Pļavnieki ir Rīgas pilsētas apkaime Latgales priekšpilsētā, A daļā. Pļavnieki ir visblīvāk apdzīvotā Rīgas apkaime. Tā robežojas ar Purvciema, Dreiliņu, Šķirotavas un Dārzciema apkaimēm. Pļavnieku ZA atrodas Rīgas robeža, aiz kuras sākas Ropažu novada Stopiņu pagasts. Pļavnieku apkaimes robežas ir Lubānas iela, Ilūkstes iela, Augusta Deglava iela.
Pļavnieku apkaimes kopējā platība ir 2,985 km², kas ir apmēram 2/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 7 664 metri. Noteiktās Pļavnieku apkaimes robežas dabā ir skaidri nolasāmas, jo tās iet pa maģistrālajām ielām. Pašreizējais apbūves raksturs Pļavniekos pārsvarā atšķiras no apbūves rakstura kaimiņu apkaimēs. Pļavnieki ir blīvi apbūvēta apkaime, kurā dominē 9 līdz 16 stāvu ēkas, kā arī atsevišķas 18 stāvu ēkas.
Vēsture
Pļavinieku apkaimes teritorija Rīgas pilsētai tika pievienota 1974. gadā. Pļavnieku daudzstāvu dzīvojamais rajons pamatā tika uzcelts 1980. gados uz bijušajām lauksaimniecības zemēm (no kā arī cēlies tā nosaukums). Dzīvojamā rajona plānojuma organizācija tika noteikta institūtā "Pilsētprojekts" ar 1978. gadā izstrādāto teritorijas detaļplānojumu, kura arhitekti bija Ēvalds Fogelis, Meinards Medinskis un Ivars Millers. Pļavnieku dzīvojamais rajons sastāv no pieciem mikrorajoniem aptuveni 60 000 iedzīvotājiem, kā arī sabiedriskā un tirdzniecības centra gar Andreja Saharova ielu (tajā laikā Feliksa Dzeržinska iela). Pļavnieki ir viens no visblīvāk apbūvētajiem daudzstāvu dzīvojamajiem rajoniem Rīgā, kurā pārsvarā dominē 9 līdz 16 stāvus augsta apbūve, tomēr ir sastopamas arī atsevišķas 18 stāvus augstas ēkas Lubānas ielā, kuras tika pabeigtas tikai 1990. gadā. Pļavnieku apbūves komplekss apzināti tika veidots līdzīgs Rīgas 20. gadsimta sākuma perimetrālās apbūves ielām, gar kurām bija paredzēts izvietot dekoratīvās skulptūras, kas tā arī netika īstenots. Pļavnieku apbūves projektu izstrādāja arhitekti A. Āboliņš, Ēvalds Fogelis, Gunta Lukstiņa, Alīda Ozoliņa un Lilija Saško.
Arhitektūras pieminekļi
Pļavnieki izceļas citu apkārtējo Rīgas daudzdzīvokļu ēku apkaimju vidū ar to, ka šai apkaimē atrodas vairākas skulptūras. Vecākā no tām "Uz skolu" pie Rīgas 86. vidusskolas tika atklāta 1983. gadā. Netālu no tās Pavasara gatvē atklāja 11 metrus augsto un ievērojamāko Pļavnieku skulptūru — "Jāņuguns". 1997. gadā līdz ar Pļavnieku ģimnāzijas atvēršanu tika atklāta skulptūra "Siena grābējas". Līdz mūsdienām saglabājusies ir tikai skulptūra "Uz skolu" — pārējās ir cietušas no krāsainā metāla zagļu uzbrukumiem un demontētas.
Izglītība
2017. gada pētījumā "Optimālā vispārējās izglītības iestāžu tīkla modeļa izveide Latvijā" tika konstatēts, ka Purvciema, Pļavnieku un Mežciema apkaimēs atrodas 15 vidusskolas, tomēr skolēnu skaits bija pietiekams tikai nepilnu astoņu vidusskolu darbībai. Ņemot vērā obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indeksu, kā spēcīgākās šo apkaimju skolas tika atzītas Rīgas 64. vidusskola (OCE indekss 69,4%), Rīgas Klasiskā ģimnāzija (54,9%), Rīgas 85. vidusskola (54,4%, taču ar zemu vidusskolēnu skaitu), Rīgas 93. vidusskola (52,4%), Rīgas Poļu vidusskola (52,3%, taču tikai 45 vidusskolēni), Rīgas 84. vidusskola (52%), Purvciema vidusskola (49,8%), Rīgas 88. vidusskola (45,3%). Pārējās areāla vidusskolās OCE indekss nesasniedza 40%, starp kurām ir Sergeja Žoltoka vidusskola (62 vidusskolēni, OCE indekss 30,7%) un Rīgas 89. vidusskola (75 vidusskolēni, OCE indekss 36,7%) Mežciemā, kuras ieteica reorganizēt par pamatskolām vai sākumskolām, audzēkņus pārvirzot uz Juglas vai Purvciema vidusskolām.
Artūrs Fjodorovs
Artūrs Fjodorovs (dzimis, Rēzeknē) ir Latvijas futbola uzbrucējs. Viņš pašlaik pārstāv Latvijas 1. līgas komandu Saldus SS/Leevon.
Hati (mitoloģija)
Hati (non — 'naids') senskandināvu mitoloģijā ir vilks, kas katru nakti dzenas pakaļ Māni (Mēnesim). Uzskatīja, ka tad, kad Hati tuvojas Māni, iestājas mēness aptumsums (tādos gadījumos cilvēki centās ar troksni Hati iztraucēt) un ka, pienākot Ragnarokam, Hati mēnesi panāks un aprīs.
Seltinghof
Seltinghof var būt:
Rīgas Svētā Jāņa baznīca
Rīgas Svētā Jāņa Evaņģēliski luteriskā baznīca ir vecākais Latvijas Evaņģēliski luteriskās Baznīcas dievnams Rīgā, kas latviešu draudzei pieder jau kopš 1582. gada. Reģistrēto draudzes locekļu skaits tuvojas 2000 cilvēkiem. Draudzes darbu vada vēlēta padome un valde.
HK SMScredit.lv
HK SMScredit.lv bija Latvijas hokeja komanda, kas spēlēja Latvijas Virslīgas čempionātā.
Vēsture
Klubs dibināts 2008. gadā ar nosaukumu "HK Concept Rīga". 2013. gadā ar nosaukumu "HK SMScredit.lv" klubs uzvarēja Latvijas čempionātā, sērijā līdz 3 uzvarām ar 3-0 pārspējot HK Juniors.
Rīgas Svētā Jāņa baznīca
Ēka ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis: dievnamu grezno tīklu velves un dekoratīvais rietumu frontons, saglabājusies arī trīsjomu altārtelpa, pašai draudzes telpai ar sienu pīlāru konstrukcijām ir tikai viens joms, kā tas raksturīgi dominikāņu t. s. šķūņu arhitektūrai un Svētā Jāņa baznīca ir rets šāda veida vēlās gotikas arhitektūras piemineklis Latvijā. Kalpo ne tikai kā kulta vieta, bet arī kā garīgās mūzikas — koru, ērģeļmūzikas, — koncertzāle.
Vēsture
Pirmās baznīcas ēkas uzcelšanas gads nav precīzi zināms. 1234. gada 8. septembrī Rīgas bīskaps Nikolajs fon Nauens, izpildot pāvesta sūtņa Modēnas Vilhelma lūgumu, "mūra pili ar piederīgiem gruntsgabaliem pie Rīdziņas" nodod dominikāņu mūku rīcībā, nodibinot šī ordeņa misiju Rīgā, kas izvietota pirmajā bīskapa Alberta pilī, t. s. Bīskapa sētas teritorija. 1234. gadā dominikāņi pils kapelu iesvēta par Svētā Jāņa baznīcu, veltot to Jānim Kristītājam un Jānim Evaņģēlistam. Pirmā Svētā Jāņa baznīca uzcelta laikā starp 1234. un 1297. gadu — 1297. gadā pilsoņi no šīs baznīcas apšaudīja ordeņa pili. Visu Bīskapa sētu dominikāņi iegūst 1330. gada 3. augustā, kad Rīgas pilsēta "mūžīgā valdīšanā" klosterim par sešām markām pārdod laukumu starp klostera kapsētu un Svētā Jura pili, un tagad kopējā teritorija sniedzas līdz pat Jura sētai. Pēc gruntsgabala nopirkšanas dominikāņi sāk Svētā Jāņa baznīcas paplašināšanu un klostera ēku celtniecību, kas ar pārtraukumiem turpinās līdz pat XIV gs. beigām.
1522. gadā, kad Rīgas rāte ar ģilžu atbalstu iecēla A. Knopki par luterisma ticības sludinātāju Svētā Pētera baznīcā un S. Tegetmeijeru par mācītāju Svētā Jēkaba baznīcā (tiesības iecelt mācītājus šīm baznīcām bija tikai domkapitulam), Rīgā sākās t. s. "svētbilžu grautiņi" — luterāņu pūlis iebruka Rīgas baznīcās, tās izdemolējot, — kuru rezultātā arī Svētā Jāņa baznīca 1523. gadā tika izpostīta un atņemta katoļu draudzei. Bijušā dominikāņu klostera mītne kādu laiku netika izmantota, bet baznīca pārvērsta par noliktavu. Pēc tam rāte to iznomāja rātskungam R. Šultem, kurš altārtelpā ierīkoja zirgu stalli, vēlāk arī govju un cūku kūti (rātei tikai pēc ilgstošas un sarežģītas tiesāšanās ap 1554. gadu izdevās panākt līguma uzteikšanu — pēc jumta un torņa atjaunošanas 1555. gada oktobrī baznīcu iztīrīja, un rāte to turpmāk izmantoja par pilsētas arsenālu, jo turpat līdzās vienā no klostera ēkām atradās lielgabalu lietuve). 1582. gada martā Polijas—Lietuvas kopvalsts valdnieks Stefans Batorijs pakļāva Rīgas brīvpilsētu un, saaicinājis pilī visu kārtu pārstāvjus, paziņoja tiem savu lēmumu atļaut visas brīvības Augsburgas konfesijai, bet dot tādas pašas brīvības arī katoļu ticībai, t. i. rātei nācās atļaut katoļiem atkal noturēt dievkalpojumus un atdot tiem Svētā Jēkaba baznīcu (kuru ieņēmušajai latviešu luterāņu draudzei ierādīja Svētā Jāņa baznīcu).
Pilsētas būvmeistars I. Frēze ar melngalvju brālības atbalstu baznīcu sakārtoja un izremontēja, un no 1559. gadā izpostītās Nikolaja Brīnumdarītāja baznīcas uz Jāņa baznīcu atgādā tur nolaupīto kroņlukturi, divus zvanus un citu inventāru. Kroņlukturis ar 24 svecēm trīs rindās joprojām atrodas draudzes telpā vistuvāk kancelei. Pirmais dievkalpojums Rīgas apvienotajai latviešu ev.-lut. draudzei Svētā Jāņa baznīcā notika 1582. gada 29. septembrī.
Mazdursupe
Mazdursupe ir Dursupes kreisā krasta pieteka Talsu novadā. Sākas uz Balgales un Laucienes pagastu robežas, satekot Vārngrāvim un Sēņgrāvim. Plūst dienvidu virzienā, gultne visā garumā pārrakta un regulēta. Ietek Dursupē lejpus Dursupes ciema.
Rīgas Svētā Jāņa baznīca
Vēsture
Pēc pāris gadiem līdz ziemeļaustrumu sienai tika noārdīta vecā un šaurā kora daļa un altāra apsīda, saglabājot vienīgi veco mūri. 1587. gada 8. jūlija rītā ar svinīgu pamatakmens ielikšanu, ko veica rātskungs Ludolfs Hollers, sākas jaunas un plašas altārdaļas celtniecība Renesanses stilā pēc pilsētas būvmeistara I. Frēzes metiem, tās tālākos būvdarbos palīdz arī rātskungs Daniels fon Esens. Divos gados altārdaļa tika pabeigta. Altārtelpā iebūvēja arī jaunu kanceli un altāri, bet draudzes telpā — jaunu balkonu. Baznīcā tagad bija 1500 sēdvietas.
1609. gadā kroņlukturi baznīcai dāvināja Klāva Hermesa mantinieki. Tad kāds uzdāvināja otro kroņlukturi no ieejas, ar 24 svecēm divās rindās un uzrakstu uz vairoga. Trešo kroņlukturi ar baznīcas tiesas 1666. gada septembra atļauju uz sava rēķina Svētā Jāņa baznīcā uzstāda Hansis Brinks (pirmais no ieejas, ar 10 svecēm vienā rindā). 1630. gadā pilsētas rāte ērģeļbūvētājam Johanesam Paulusam ierādīja speciālu darbnīcu un uzdeva trīs gadu laikā izgatavot "vienu jaunu darbu" (t. i. ērģeles) Svētā Jāņa baznīcas vajadzībām. 1677. gada 21. maijā ugunsgrēks pilnīgi iznīcina Svētā Jāņa un Svētā Pētera baznīcas. Atjaunošanas darbus no 1677. līdz 1683. gadam vadīja Strasbūras būvmeistars Ruperts Bindenšū — pilnībā remontu, pateicoties prāviem latviešu amatnieku organizāciju naudas ziedojumiem, pabeidza tikai pēc 20 gadiem. Latviešu namdari bez atlīdzības atjauno arī R. Bindenšū projektēto torņa smaili baroka formās ar vaļēju galeriju, atgādinot vēlāk uzcelto Svētā Pētera baznīcas torni miniatūrā. 1680. gada 5. maijā būvmeistars smailē uzstādīja torņa bumbu un gaili. 1683. gadā tika nojauktas altārtelpas mūra velves, aizstājot tās ar dēļu velvēm, bet sienas nostiprinātas ar dzelzs noenkurojumiem. 1686. gadā Kords Meijers (1686.—1696.) no Līneburgas par 70 valstsdālderiem un vienu kapa vietu apņēmās izkrāsot un apgleznot četrus velvju laukumus, izkrāsot altārtelpu un reliņus, kā arī restaurēt baznīcā jau esošās gleznas (darbi nav saglabājušies, jo daļēji sabojāti 1889. un 1909. gada remontdarbu laikā, bet vēlāk aizkrāsoti — vienīgais šodien Rīgā redzamais K. Meijera darbs ir viņa deviņu gleznu cikls "Kristus ciešanu ceļš" ērģeļu balkona pildiņos, kas radies 1691. gadā). 1694.—1695. gados atjaunota mācītāja māja. Šajā laikā baznīcai bija neliels 106 kg smags zvans, tādēļ Rīgas lējējs Gerhards Meijers 1693. gadā izlēja 252 kg smagu pulksteņzvanu, bet nākamajā gadā pulksteņmeistars Ludvigs Martins izgatavoja arī torņa pulksteni.
1761. gadā tika pilnībā renovēta visa ēka: jauna grīda un soli, jaunas ērģeles, tāpat divi ērģeļu balkoni un divi sānu balkoni, u.t.t. Tika pārvietoti deviņi K. Meijera "Kristus ciešanu ceļa" gleznojumi, kurus no t. s. Nariņu luktām pārvietoja uz apakšējā ērģeļu balkona pildiņiem. No jauna baznīca velvju kupolos iekarināja trīs atgūtos kroņlukturus, kas bija pazuduši Rīgas 1710. gada aplenkuma laikā un tikai pēc 40 gadiem tiek nejauši atrasti kādā spīķerī. 1761. gadā kroņlukturi iekāra arī altārtelpā (to baznīcai dāvināja ģildes eltermanis B. T. Huikelhovens). Rāte lika nojaukt arī veco torni, un 1764. gadā uzcēla jaunu, līdzīgu vecajam: astoņšķautņains un ar pulksteni, bet kupolveidīgā noslēguma apakšējo daļu greznoja četras vāzes uz pusapaļiem zelmiņiem. 1764. gada 22. maijā torņa galā tika uzlikts tradicionālais gailis un bumba. Šajā laikā draudzes vadība parakstīja vienošanos ar galdnieku K. G. Apelbaumu par jauna altāra celtniecību. Krāšņo rokoko formās darināto altāri ar klasicisma iezīmēm — divām uz priekšu izvirzītām korintiešu kolonām, — K. G. Apelbaums pēc sava meta uzbūvēja divu gadu laikā (tēlnieka darbus veic Dancigas tēlnieks, kokgriezējs un apmetuma meistars J. E. Meiers). Altāra izgatavošanai nepieciešamos līdzekļus saziedo latviešu amatu brālības, bet kokmateriālus baznīcai dāvina mastu šķirotāju vecākais Jānis Šteinhauers. Altāri iesvēta 1769. gada 3. maijā.
Tiltnieki
Tiltnieki var būt:
Rīgas Svētā Jāņa baznīca
Vēsture
1812. gada kara laikā Svētā Jāņa baznīcu kara laikā savām vajadzībām kā noliktavu izmantoja Krievijas Impērijas armija. Baznīcas atjaunošanu 1816.—1817. gados veica būvmeistars J. D. Gotfrīds. 1849. gadā nojauca vētrā cietušo torni un pēc Rīgas pilsētas galvenā arhitekta J. D. Felsko (1813—1902) meta uzcēla jaunu — pseidogotikas formās ar piramīdu un rozi galā, tajā vēlāk iebūvēja arī pulksteni, bet veco bumbu un gaili novietoja virs baznīcas ziemeļrietumu zelmiņa. Altārtelpas dēļu velves no jauna apmeta ar kaļķu javu, bet baznīcā ievilka centrālo apkuri. Par altārgleznu kalpo J. Rozentāla 1912. gadā dāvinātā "Krustā sistais".
Sākoties Pirmajam pasaules karam, 1915. gada vasarā uz Krieviju tika evakuēts viss vērtīgais, četrus baznīcas zvanus ieskaitot. 1922. gadā tika pasūtīts jauns zvans, ko līdzīgi iepriekšējiem izgatavo J. K. Švenna lietuvē — 724 kg smags (iesvētīts 1924. gada 28. septembrī).
1944. gada naktī no 13. uz 14. oktobri ar trim tiešiem artilērijas šāviņiem tika stipri bojāts arī Svētā Jāņa baznīcas jumts apmēram 750 m2 platībā, saārdīta arī puse no draudzes telpas un liela daļa altārtelpas jumta, izbiruši ir gandrīz visi altārtelpas logi. Latvijas PSR laikā no 1957. līdz 1959. gadam arhitekta E. Slavieša vadībā tika izpētīta un restaurēta vēl mūsdienās redzamā pilsētas mūra nocietinājumu daļa. No 1962. līdz 1964. gadam izpētes darbus turpināja arhitekte T. Vītola un arheologs R. Malvess, bet no 1968. līdz 1970. gadam — arhitekte R. Zandberga, īpašu uzmanību veltot Rīgas bīskapa pils atrašanās vietas meklējumiem.
Kontinuants
Kontinuants ir skaņa, kas tiek izrunāta, nepilnīgi noslēdzot balss traktu. Kontinuants ir jebkura cita runāta skaņa, izņemot slēdzeņus (eksplozīvos un nazālos). Afrikātas tiek uzskatītas par saliktu skaņu, kas sastāv gan no slēdzeņa, gan kontinuanta.
1486. gads
1486. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Latvijas Gada balva sportā 2006
Latvijas Gada balvas sportā 2006 ceremonija notika Dailes teātrī. Balvas tika pasniegta 14 nominācijās.
Marija Spiridonova
Marija Spiridonova (ru; dzimusi, mirusi ) bija Krievijas Sociālrevolucionāru partijas jeb eseru vadītāja. Cēlusies no turīgu muižnieku ģimenes.
Teroriste
Spiridonova kļuva slavena visā Krievijas Impērijā pēc Tambovas eseru komitejas lēmuma īstenojot terora aktu un noslepkavojot policijas ģenerāli G. Luženovski, sašaujot to Borisogļebskā.
Braiens Džeiks
Džeimss Braiens Džeiks (en; dzimis, miris ) bija angļu rakstnieks, plašāk pazīstams ar romānu sēriju "Redvola", kā arī "Redvolas ciltis". Viņš ir pabeidzis arī divas īso stāstu kolekcijas.
Marija Spiridonova
Teroriste
Pēc apcietinājuma Marija esot pakļauta visdažādākajām mocībām, tajā skaitā aiz matiem vilkta, sitot galvu pret kāpnēm, pret miesu dzēsti papirosi, izģērbta pilnībā un kaila nopērta žagariem.
Maskavas kara apgabala tiesas izbraukuma sesija piesprieda Spiridonovai nāvessodu pakarot, ko aizstāj ar mūža katorgu. Marija izcieš sodu Austrumsibīrijā Nerčinskas katorgā, tajā skaitā Maļcevskas cietumā, kopā ar latvieti Austru Tievo (Тиавайс-Шепшелевич, Аустра Христофоровна), Feigu Kaplāni, kas vēlāk izdarīja atentātu pret Ļeņinu, kā arī eserēm Škoļņiku un Ismailoviču. Pēc katorgas priekšnieka Metusa pavēles arī tur, izpildot miesassodu, pērta ar rīkstēm (розги), ko iepriekš politieslodzītajiem parasti nedarīja.
Sociālrevolucionāre
Atbrīvota pēc Februāra revolūcijas ar Krievijas Pagaidu valdības tieslietu ministra Kerenska pavēli. 1917. gadā bija Zemnieku padomju kongresa priekšsēdētāja Petrogradā, tajā pašā 1917. gadā — Čitas pilsētas galva. 1918. gadā ievēlēta Viskrievijas Satversmes sapulcē, deputāti izvirzīja Spiridonovu par tās priekšsēdētāja amata kandidāti. Kļuva kreiso eseru partijas priekšsēdētāja.
1918. gadā piedalījās t.s. Kreiso eseru dumpī, 6. jūlijā apcietināja Feliksu Dzeržinski. 8. jūlijā tika apcietināta pati un ieslodzīta kremlī, nosūtīja "Atklāto vēstuli boļševiku partijas centrālkomitejai", kurā brīdina par Ārkārtas komitejas (čekas) darbību pret pašu partiju (Jūs drīz nonāksiet paši savas čekas rokās, jūs jau, šķiet, esat tās rokās. Tur jums arī taciņa. ), tā paša gada 29. novembrī amnestēta un atbrīvota. 1918. — 1919. gadu mijā atkal iesaistījusies politiskajā darbībā, apcietināta  — Maskavas revolucionārais tribunāls piesprieda astoņu mēnešu izolāciju no politiskās darbības. Spiridonovai izdevās izbēgt no ieslodzījuma. Būdama pagrīdē, aktīvi iestājās pret Krievijas sociāldemokrātiskās (boļševiku) partijas rīcību.