cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viktors Eglītis
Dzīvesgājums
Pirmais Eglīša stāsts "Grūtā nakts" iespiests laikrakstā "Austrums" 1899. gadā. 1899. - 1901. gadā publicētie stāsti pamatā bija reālisma stilā ar spēcīgām impresionisma iezīmēm, bet 1903. gadā viņš publicēja literāro apceri „Poruks”, kurā formulēja savus jaunos literāros principus - dekadenci un simbolismu. Vēlāk Eglītis izdeva dzejoļu krājumu „Elēģijas” (1907), virkni prozas darbu, ko apkopo krājumā „Vērtības pārvērtējot” (1911) un uzraksta drāmu „Galmā”, kas iezīmēja latviešu modernās drāmas sākumu. Sapulcinot ap sevi plejādi jauno iesācēju - E.Virzu, V.Dambergu, A.Austriņu, K.Štrālu u.c., V.Eglītis ar visu savas temperamentīgās dabas sparu metās pārveidot latviešu mākslu gan saturā, gan formās.
Pēc Latvijas brīvības cīņu noslēguma 1920.—1922. gadā Viktors Eglītis bija literārās daļas redaktors laikrakstā "Latvijas Kareivis", vēlāk "Latvijas Sargs". Pēc tam Eglītis publicēja latviešu rakstnieku kritikas, vairākus romānus un dzejoļu krājumus, no kuriem daudzi tēloja latviešu senvēsturi. 1930. gada decembrī otro reizi apprecējās ar mākslinieci Hildu Vīku. Viņa vēlākajos darbos sastopama ksenofobija un antisemītisms.
Divkrāsu koksngrauzis
Divkrāsu koksngrauzis (la) — koksngraužu vaboļu suga. Šī suga no 1995. gada ir ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā kā pirmās kategorijas aizsargājamā suga. Suga ierakstīta arī Somijas un Ziemeļvalstu apdraudēto sugu sarakstā .Vabole ir no 15 līdz 23 mm gara.
Izplatība
Sugas izplatības areāls iekļauj visu Eiropu, ka arī ieiet Krievijā, Kaukāzā un Turcijā. Latvijā suga sastopama izklaidus visā teritorijā: Zlēkas, Saldus, Rīga, Pilsrundāle, Bebrene, Zasulauks. Pēdējos gadu desmitos populācijas blīvums strauji samazinās. Ņemot vērā to, ka Latvijā pēdējos gados slimību dēļ samazinās gobu un vīksnu audzes, sugas izdzīvošana var būt apdraudēta.
Ekoloģija
Kāpuri attīstās dzīvā ēdamās kastaņas (Castanea sativa), parastās kastaņas (Aesculus hippocastanum) un piramidālās papeles (Populus nigra) koksnē. Tie dzīvo arī vīksnu, gobu, vītolu un citu lapukoku trūdošā koksnē un dobumos. Imago sastopami no maija līdz augustam uz šo koku stumbriem. Sugas aizsardzība Latvijā iekļauj sevī pasākumus saglabāt trūdošu lapukoku stumbrus un vecus celmus sugai piemērotos biotopos.
Varietātes un morfas
Šī ir daudzveidīga suga, kurā ir ieslēgtas viena tipiska forma, viena morfa un 11 varietātes :
Ilgvars Spilners
Ilgvars Spilners (1925—2014) bija ASV latviešu ķīmiķis, sabiedriskais darbinieks un žurnālists. Pasaules Brīvo latviešu apvienības priekšsēdētājs un lielākā trimdas latviešu laikraksta "Laiks" galvenais redaktors.
Biogrāfija
Ilgvars Spilners dzimis 1925. gada 12. aprīlī Cēsu apriņķa Drabešu pagastā kā Ilgvars Pētersons. Agri zaudējis māti. Tēva lielās aizņemtības dēļ piecu gadu vecumā Ilgvaru adoptēja mātes radi Rīgā, kur arī uzaudzis un ieguvis pirmo izglītību. Mācījies 8. pilsētas pamatskolā un Rīgas 1. ģimnāzijā. Otrā pasaules kara beigās ar ģimeni devies bēgļu gaitās uz Vāciju. Izglītoties turpinājis Erlangenas Universitātē Vācijā, tomēr jau drīz pārcēlās uz ASV, kur iestājās Bostonas Universitātē, ko absolvējis 1953. gadā ar bakalaura grādu ķīmijā. 1961. gadā Pitsburgā ieguvis ķīmijas doktora grādu. Specializējies organiskās ķīmijas sintēzē un organometāliskajā ķīmijā. Darba gaitas uzsācis Melona institūtā Pitsburgā. Tomēr lielāku daļu darba mūžā (vairāk kā 30 gadus) pavadījis vienā no lielākajām pasaules naftas kompānijām Gulf Oil Co, kur pētījis, kā samazināt sārņu daudzumu automašīnu izplūdes gāzēs. Ieguvis vairākus patentus dažādās ķīmijas nozarēs un publicējis vairākus zinātniskus rakstus. Pensionējies 1984. gadā. Gan padomju okupācijas laikā, gan arī vēlāk vairākkārt apmeklējis Latviju. Miris ASV 2014. gada 13. martā. Pelnu urna apbedīta latviešu brāļu kapos Katskiļu kalnos.
Sabiedriskā darbība
Ilgvars Spilners aktīvi iesaistījās trimdas latviešu sabiedriskajā dzīvē un dažādās trimdas organizācijās. 1969. gadā ievēlēts par Amerikas Latviešu Apvienības (ALA) vicepriekšsēdi, bet 1973—74. gadā par priekšsēdi. 1975. gadā ticis ievēlēts par Pasaules Brīvo latviešu apvienības priekšsēdētāju un šo amatu saglabājis sešus gadus. Pildot amata pienākumus, iepazinis latviešus visā pasaulē un apmeklējis arī okupēto Latviju. Bijis arī Latviešu republikāņu apvienības priekšsēdētāja vietnieks. Vadījis latviešu delegācijas uz vairākām cilvēktiesību konferencēm (piemēram, 1981. gadā uz Madridi). 1984. gadā aktīvi pievērsies žurnālistikai un kļuvis par lielākā trimdas latviešu laikraksta Laiks galveno redaktoru.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas regulāri publicējis laikrakstā "Laiks" dažādus rakstus par Latvijas aktualitātēm, tādējādi veicinot izpratni trimdas latviešu sabiedrībā par Latvijas problēmām. Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni, bet no apbalvojuma atteicies. Aktīvi atbalstījis Latvijas Nacionālo operu. Ar operas ASV ģildes palīdzību ziedojis līdzekļus operas ēkas atjaunošanai un mākslinieciskās kvalitātes uzlabošanai.
Uzticamības pārbaude
Uzticamības pārbaude jeb padziļinātā izpēte (bieži tiek netulkojot lietots tradicionālais nosaukums angļu valodā Due diligence; (ASV) vai [ˌduː ˈdɪl.ə.dʒəns](brit.)) ir process, ko privātais investors veic, lai izlemtu par sadarbības veidošanu ar projekta attīstītāju. Tāpat arī to veic, lai pieņemtu lēmumu par uzņēmuma iegādi vai apvienošanos. Pārbaudes mērķis ir pārliecināties, ka uzņēmums, kas vēlas piesaistīt investīcijas pilnībā pilda tam uzliktās saistības. Šāds pārbaudes veids radies 20. gs. 30. gados ASV privāto investīciju tirgū.
Apollo (portāls)
Apollo ir informatīvi izklaidējošs interneta portāls Latvijā, kas pieder uzņēmumam SIA "TVNET GRUPA". Portāls adresēts lietotājiem plašā interešu diapazonā. Katru dienu portālu apollo.lv vidēji apmeklē 136 tūkstoši cilvēku un mēnesī tie ir vairāk nekā 450 tūkstoši lietotāju.
Portāla agrākais saturs
Portāla Apollo tekstuālo saturu veido aktualitātes politikā, pasaulē, informācijas tehnoloģijās, zinātnē, sportā, izklaidē, ekonomikā un nekustamo īpašumu tirgū. Šeit atrodama lasāmviela par ģimeni, attiecībām, bērniem, karjeru un ezotēriskām lietām, kā arī aktuāli jaunumi par vietējām un pasaules slavenībām. Portālā var arī apskatīt un pievienot sludinājumus. Tāpat portālā atrodami multimediju faili ar daudzveidīgu saturu — video un interneta televīzija, radio, fotogalerijas un daudzveidīga flash spēļu izvēle. Savukārt reģistrētajiem lietotājiem pieejami tādi pakalpojumi kā e-pasts, personīgās foto un video galerijas, dokumentu uzglabāšana un iepazīšanās internetā.
Interneta televīzija
Viens no inovatīvākajiem portāla resursiem ir interneta televīzija — sākotnēji saukta par "Apollo TV", tagad — "Lattelecom iTV". Interneta televīzija sāka darboties 2005. gada beigās, un tā bija pirmā interneta televīzija Latvijā. "Lattelecom iTV" var skatīties televīzijas kanālus, izmantojot datoru ar "Lattelecom" interneta pieslēgumu.
Vēsture
Portālu Apollo dibināja Latvijas fiksēto sakaru uzņēmums Lattelekom (tagad Tet). Portālam vairākas reizes ir mainīts vizuālais izskats un papildināts saturs. Visstraujāko attīstību portāls piedzīvojis laikā no 2004. līdz 2007. gadam.
2011. gada septembrī portālu iegādājās Somijas mediju koncerns Sanoma News.
Kopš 2012. gada marta portāls Apollo ir lasāms arī krievu valodā.
2014. gada 28. martā tika paziņots, ka Sanoma pārdevis portālu Apollo Latvijā reģistrētam uzņēmumam SIA TV NET, kurš piederēja Igaunijas pārvaldītājsabiedrībai AS Eesti Meedia. 30. maijā Apollo tika integrēts tvnet.lv domēnā, tam mainīts vizuālais izskats un logotips. Pirms tam portāla adrese bija.
1601. gads
1601. (MDCI) bija parastais gads, kas sākās pirmdienā (pēc Gregora kalendāra). 1601. gads bija pirmais XVII gadsimta gads.
Saipla krasts
Saipla krasts ir Rosa šelfa ledāja austrumu daļas piekrastes apgabals starp Širases krastu ziemeļos (80°10’S, 151°00’W) un Gūlda krastu dienvidos (83°30’S, 153°00’W). Krasts vāji definēts; 1961. gadā nosaukts par godu amerikāņu polārpētniekam Polam Saiplam (Paul A. Siple), ilggadējam Ričarda Bērda kompanjonam tā antarktiskajās ekspedīcijās.
Kopš 1996. gada Saipla krastā darbojas amerikāņu vasaras polārstacija Saipldoma.
Retrovīrusi
Retrovīruss ir RNS saturošs vīruss, kas vairojas, transkribējot savu RNS par DNS un iekļaujot šo DNS šūnas hromosomās. Retrovīrusi ir nozīmīga vēzi izraisošo vīrusu grupa.
Kartūzieši
Kartūziešu ordenis (, saīsināti: OCart) ir Romas Katoļu baznīcas eremītu ordenis. Ordeņa moto ir Stat crux dum volvitur orbis jeb tulkojumā no latīņu valodas Kamēr zeme griežas, krusts stāv.
Šobrīd pasaulē ir 19 vīriešu un 5 sieviešu klosteri ar apmēram 400 mūkiem un 75 mūķenēm. Kartūzieši ir vienīgais mūku ordenis, kas līdz mūsdienām saglabājis stingri kontemplatīvu un no ārpasaules nošķirtu dzīvesveidu. Ordeņa mūki iedalās trīs kategorijās kā priesteri, brāļi un donāti.
Ordeņa vēsture
1084. gadā Bruno no Ķelnes ar sešiem biedriem uzsāka vientuļnieku dzīvesveidu Šartrēzes (fr. La Chartreuse) kalnājā netālu no Grenobles Francijā (ordeņa nosaukums cēlies no latīniskā Šartrēzes nosaukuma Cartusia). Ar Grenobles bīskapa Hugo atļauju, Bruno un viņa biedri sāka sev celt klostera kopienas ēkas un baznīcu. Visas telpas bija savienotas ar krusta eju. Klosteris auga un vēlāk tika saukts par Lielo Šartrēzi (fr. La Grande Chartreuse). 1127. gadā, vadoties pēc Bruno atstātā dzīvesveida un paradumiem, tika uzrakstīta kopienas pirmā regula. Pāvests Inocents II to 1133. gadā apstiprināja. 1170. gadā pāvests Aleksandrs III kopienu atzina par ordeni. 1145. gadā tika dibināts kartūziešu mūķeņu atzars.
Ordeņa uzplaukums vērojams 16. gadsimtā kad tam visā Eiropā piederēja aptuveni 196 klosteri. Reformācijas aizsāktajos ticības karos tikai Francijā vien hugenoti nopostīja 94 klosterus. Taču jau 17. gadsimtā ordenis saimniekoja 173 klosteros. Franču revolūcijas laikā (1789.-1794.) mocekļa nāvē mira 51 kartūziešu mūks, daudzi klosteri, t.sk. Lielais Šartrēzes klosteris tika slēgti.
Dzīvesveids
Raksturīga dziļa lūgšanas dzīve, vientulība un sevis pilnīga atdošana Dieva rokās. Kartūziešu priesteri katru dienu lūdz senā parauga "stundu lūgšanu", kura sastāv no 8 diennakts lūgšanu laikiem: Matutins, Laudes, Prima, Terca, Seksta, Nona, Vesperes un Kompletorijs. Diena klosterī beidzas 18:40 un sākas 10:40. Ir divi četrstundīgi laiki miegam - dienas beigās un naktī starp 1:40 un 5:40. Katru rītu paredzēts laiks kontemplācijai. 7:00 kopīga 15 minūšu adorācija un pēc tās kopīga mise. Tālākās dienas 8 stundas tiek pavadītas pārmaiņus lūgšanā, studijās un saimnieciskos darbos. Ir divi ēšanu laiki - pusdienas un vakariņas, - kuras katrs ēd atsevišķi. Kopīgas pusdienas ir tikai svētdienās. Vienreiz nedēļa priesteriem paredzēta kopīga četru stundu pastaiga, kas ir vienīgā reize, kad iespejams savā starpā sarunāties.
Romas katoļu Baznīcā vispārpieņemtā lūgsna Esi sveicināta, Marija (Ave Maria) nāk no kartūziešu ordeņa, kurš pirmais to izplatīja visā baznīcā. Pamatā tai ir lūgsna Sancta Maria, ora pro nobis ("Svētā Marija, lūdz par mums"), kura pirmo reizi avotos parādās XIII gs. kartūziešu breviārā (lūgšanu grāmatā). Nākamā gadsimta laikā kartūziešu breviāros formulējums attīstās: ''Ora pro nobis peccatoribus. Amen. ("Lūdz par mums grēciniekiem. Amen."), parādās arī vēršanās: Mater Dei'' ("Dieva māte") pēc "Marija". Visbeidzot, ap 1350. gadu kartūziešu breviārā parādās formulējums: ''Nunc et in hora mortis. Amen.'' ("Tagad un mūsu nāves stundā. Amen.").
Liķieris Chartreuse Verte
Recepti 1605. gadā radījuši Lielā Šartrēzes klostera mūki, taču dzēriens plašākai sabiedrībai kļuva pieejams tikai 1848. gadā. Vēl šodien receptes nianses kā noslēpumu glabā trīs mūki, tomēr liķiera pamatsastāvs ir zināms: par pamatu tiek ņemts vīnogu brendijs, kas tiek aromatizēts ar aptuveni 130 zāļaugiem un citiem augu valsts produktiem. Tāpēc šim liķierim ir piesātināta, svaigi zaļa krāsa, spēcīgs augu aromāts un viegla tekstūra. Dzēriena saldums ir lieliski sabalansēts ar zāļu rūgtumu un lielo alkohola saturu (55%). Ir arī dzeltenā šartrēze — mazāk stipra (40% alkohola) un saldāka.
Kartūziešu jeb Andalūzijas zirgi
Gadsimtiem ilgi Spānijas Andalūzijas provinces kartūziešu mūki nodarbojās ar zirgu audzēšanu. Zirga šķirne ir veidojusies, krustojot vietējo savvaļas zirgu soraiju ar dažādiem ievestiem kara zirgiem. Tie bija berberu zirgi barbi, kurus Ibērijas pussalā ieveda mauri, tie bija Senās Romas karavīru izcilākie jājamzirgi, tie bija arābu zirgi no Tuvajiem Austrumiem. 15. gadsimtā klostera paspārnē tika nodibinātas Andalūzijas zirgu audzētavas Terezā, Seviļā un Kazallo. Andalūzijas zirgi tiek dēvēti arī par tīršķirnes spāņu zirgiem ( — PRE, tie ir zināmi arī ar citiem nosaukumiem: Ibērijas jājamzirgs, Ibērijas kara zirgs, kartūziešu zirgs, spāņu zirgs). Zirgi tika augsti vērtēti Eiropas karaļnamos un augstmaņu vidū, pateicoties to skaistajām formām un lieliskajiem fiziskajiem dotumiem. Andalūzijas zirgi izceļas ar savu ārieni, parasti tie ir sirmā vai baltā krāsā, retāk bēri vai dūkani. Tie ir kompakti, proporcionāli veidoti zirgi, skausta augstums ir 155-160 cm. Krēpes un aste ir bagātīgi apmatoti. Andalūziešiem ir plakana vai nedaudz ieslīpa deguna forma, mazas ausis, galva novietota uz masīva kakla. Krūtis ir platas, krusti lēzeni.
Sākot ar 18. gadsimtu kartūziešu mūki kļuva par galvenajiem Andalūzijas zirga audzētājiem Spānijā. Tieši kartūziešu līnijas zirgus uzskata par vistīrākajiem Andalūzijas zirgiem, un to ciltsraksti ir vieni no vecākajiem pasaulē. Mūsdienās kartūziešu līnija ir ļoti reta, tā sastāda tikai 3% no visiem Andalūzijas zirgiem. Kartūziešu līniju uzsāka divi brāļi zirgaudzētāji Andres un Djego Zamoras 18. gadsimtā, iepērkot ērzeli El Soldado. Ērzelis tika sapārots ar divām ķēvēm, kuras bija nopirktas no Spāņu karaļnama. Karaļnama staļļi bija vienas no vecākajām spāņu zirgu audzētavām Spānijā. Viens no El Soldado dēliem Esklavo kļuva par kartūziešu līnijas ciltstēvu. Tas bija tumši sirms ērzelis. Nelielu baru ar ķēvēm, kas bija aplecinātas ar Esklavo, 1736. gadā brāļi nodeva kartūziešu mūku apgādībā kā ķīlu. Pārējie Esklavo pēcnācēji iejuka kopējā Andalūzijas zirgu masā, bet nelielajam ķīlas zirgu baram mūki rūpīgi veica ciltsdarbu un selekciju. Šos zirgus sauca par Zamoru zirgiem, un turpmākos gadsimtos mūki kā dārgumu turēja savus Zamoru zirgus.
Tikai pateicoties kartūziešu mūku mīlestībai un lepnumam uz saviem Zamoru zirgiem, Andalūzijas zirgu šķirne ir izdzīvojusi līdz mūsdienām. Kartūziešu mūki nepakļāvās 18. gadsimta karaļa pavēlei krustot vietējos andalūziešus ar Neapoles zirgiem un citiem centrālās Eiropas zirgiem. Tomēr viņi iepirka un krustoja savas ķēves ar izciliem arābu ērzeļiem un barbiem. 19. gadsimta sākumā bija izveidota un nostiprināta Andalūzijas zirgu kartūziešu līnija. 19. gadsimtā Andalūzijas zirgu šķirnes kvalitāte Spānijā tika atkal apdraudēta, kad Napoleona armija konfiscēja lielu skaitu zirgu. Savu ganāmpulku kartūziešu brāļiem izdevās paslēpt un vēlāk izmantot šķirnes atjaunošanai. 1832. gadā Spānijas zirgu populāciju piemeklēja epidēmija, kā rezultātā izdzīvoja tikai Kartujas klostera andalūzieši. Līdz pat 1962. gadam andalūziešu eksports bija aizliegts. Mūsdienās kartūziešu līnijas Andalūzijas zirgus audzina valsts zirgaudzētavās netālu no Heresas de la Fronteras, Badahozas un Kordobas.
Kartūziešu līnijas Andalūzijas zirgiem ir divas unikālas pazīmes, kas nav citiem andalūziešiem. Zirgi tās ir mantojuši no sava ciltstēva Esklavo. Pirmā ir kārpa zem astes. Šāda kārpa bija arī Esklavo, un visiem kartūziešu līnijas zirgiem ir šāda kārpa. Mūsdienās šo defektu uzskata par vienu no galvenajām pazīmēm un pierādījumiem, ka zirgs ir Esklavo pēctecis. Otra pazīme neparādās vienmēr, bet Esklavo pēctečiem mēdz tuvu pie ausīm vai aiz ausīm būt izaugumi, ko sauc par ragiem. Skaidrojums "ragiem" ir dažāds, bet populārākais ir kalcija uzkrājums. Ragu esamību zirgam pretēji kārpai neuzskata par pazīmi, kas apliecinātu zirga piederību kartūziešu līnijai.
Ķīnas Republika
Ķīnas Republika Taivānā ir valsts Austrumāzijā, Dienvidķīnas jūrā, ietver Taivānas salu, Penhu salas, Dzjiņmeņas salas un Macu salas. Plašāk pazīstama kā Taivāna, jo kopš 1970. gadu vidus apzīmējumu Ķīna rietumu pasaulē lieto tikai, lai apzīmētu Ķīnas Tautas Republiku jeb kontinentālo Ķīnu. Starptautiskajās organizācijās tiek dēvēta par Taipejas Ķīnu. Prezidentāla republika, valsts galva ir prezidents, kuru ievēl tautas nobalsošanā kopīgi ar viceprezidentu uz četru gadu termiņu.
Vēsture
Republika iesākās 1911. gada 10. oktobrī, Ķīnas impērijā uzvarot Siņhajas revolūcijai (t.s. Učanas sacelšanās Uhaņā). Republiku oficiāli pasludināja 1912. gada 1. janvārī. Pirmajās Ķīnas parlamenta vēlēšanās uzvarēja Suņa Jatsena izveidotā Revolucionārā partija, uz kuras bāzes 1919. gadā izveidojās Ķīnas Nacionālistu partija (Gomiņdan, uzskatos līdzīga Eiropas sociāldemokrātiem). Republikā varu ātri sagrāba militāristi un līdz 1927. gadam pastāvēja t.s. Beijaņas valdība (kaujasspējīgāko vecās impērijas karaspēka daļu komandieru hunta), kuras līderis ģenerālis Juaņs Šikajs kļuva par Ķīnas republikas prezidentu un īslaicīgi, imperatoru. Valsti plosīja pilsoņu karš starp dažādām militārajām kliķēm. No centrālās varas kontroles atšķēlās ārējās provinces (Mandžūrija, Siņdzjana, Tibeta), kas nonāca Japānas, PSRS un Lielbritānijas ietekmē.
1925. gadā mira Suņs Jatsens. 1926. gadā, 2. partijas kongresā par Gomiņdan priekšsēdētāju ievēlēja Vanu Dzinveju, bet par Centrālās izpildkomitejas (CIK) locekli kļuva ģenerālis Čans Kaiši, kuru CIK plēnumā ievēlēja par Pastāvīgās komitejas locekli un uzticēja Nacionālās revolucionārās armijas virspavēlnieka posteni.
1926.—1928. gada Ziemeļu karagājiena laikā nacionālistu karaspēkam izdevās sakaut ģenerāļu huntu un pārņemt varu lielākajā daļā valsts teritorijas, iesākot Nankinas desmitgadi. Gomiņdana iekšējo konfliktu dēļ partijas priekšsēdētājs un daudzi līderi emigrēja, jo Čans Kaiši izmantoja militāro spēku, lai nodrošinātu savu varu, kas tomēr bija ļoti nestabila.
1937.-1945. gados noritēja Otrais Ķīnas—Japānas karš, bet 1945. gadā pēc neveiksmīgām sarunām ar Ķīnas komunistisko partiju par koalīcijas valdības veidošanu atsākās Ķīnas pilsoņu karš starp Čana Kaiši valdības spēkiem un Mao Dzeduna komunistu armiju. 1949. gadā pilsoņu karā uzvarēja Ķīnas komunistiskās partijas spēki ar Mao Dzedunu priekšgalā un 1949. gada 1. oktobrī proklamēja Ķīnas Tautas Republiku, savukārt sakautais Čans Kaiši ar armijas paliekām un piekritējiem bēga uz Taivānas salu. Tikai ASV kara flotes ienākšana jūras šaurumā un piekrastes pilsētu bombardēšana 1950. gadā nepieļāva ĶTR armijas desanta izsēšanos Taivānā, lai pabeigtu pilsoņu karu un pārņemtu varu visā Ķīnas teritorijā. Kopš tā laika pastāv divas Ķīnas: Ķīnas Tautas Republika kontinentā, un Ķīnas Republika Taivānas salā. Līdz ASV un komunistu attiecību uzlabošanai 1971. gadā Taivānas valdība baudīja daudzu pasaules valstu diplomātisko atzīšanu. Čans Kaiši mira 1975. gada 5. aprīlī, varu Ķīnas Republikā nododot savam dēlam Dzjanam Dzingo.
Valsts statuss
Aukstā kara laikā, Ķīnas Republiku līdz ar Japānu un Dienvidkoreju uzskatīja par Rietumu pasaules priekšposteņiem pie komunistiskā bloka valstu robežām, tāpēc Rietumos neatzina pilsoņu kara Ķīnā rezultātus un de jure par vienīgo leģitīmo Ķīnas valdību uzskatīja Čana Kaiši valdību. Līdz ar to Ķīnas Republika bija ANO Drošības padomes patstāvīgā locekle līdz 1971. gadam.
Starptautiskajā politikā aktīvi cīnījās pret komunistiskās Ķīnas un Mongolijas Tautas Republikas starptautisko atzīšanu, kā arī pret Tibetas separātistu centieniem, jo uzskatīja šīs teritorijas par savām provincēm.
1971. gada 25. oktobrī līdz ar ANO Ģenerālās asamblejas rezolūciju Nr.2758 par vienīgo leģitīmo Ķīnas valdību tika atzīta Ķīnas Tautas Republikas valdība Pekinā, bet Ķīnas Republika zaudēja savu vietu ANO. Komunistiskā valdība Taivānu uzskata par dumpīgu provinci, kurai jāpievienojas pārējai Ķīnai, kamēr pašā Taivānā pieaug neatkarības kustība.
Šobrīd Taivānas suverenitāti atzīst tikai 22 valstis. Diplomātiskos sakarus Taipejas valdība realizē caur ekonomikas un kultūras pārstāvniecībām. Regulārie lūgumi uzņemt valsti ANO, līdz ar to atzīstot tās suverenitāti, sastopas ar lielākās daļas pasaules valstu noraidījumu.
Kārlis Bļodnieks
Kārlis Bļodnieks ( — ) bija Latvijas dzelzceļa virsvaldes direktors. Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris. Jaunākais brālis, Ādolfs Bļodnieks, bija Latvijas Ministru prezidents.
Biogrāfija
Dzimis Tukumā zemnieku ģimenē. Pirmās skolas gaitas uzsācis Tukuma elementārskolā. Pēc tam mācības turpinājis Sanktpēterburgā, kur sākumā pabeidza reālskolu, bet pēc tam turpat iestājās Politehniskajā institūtā, kur studēja Tautsaimniecības un ekonomikas nodaļā. 1915. gadā absolvēja to specializējoties jautājumos, kas skar dzelzceļu. Pirmā darba vieta bija Maskavas - Vindavas - Ribinskas dzelzceļš, kur viņš bija dzelzceļa praktikants. Pēc tam bija stacijas priekšnieks, ekspluatācijas priekšnieks un ekspluatācijas revidents. Pleskavas — Bologoje līnijas nodaļas priekšnieka vecākais palīgs un ekspluatācijas nodaļas priekšnieks.
Fermijs
Izotopi
Izotopa 257Fm sabrukšanas ķēde ir šāda:
Kārlis Bļodnieks
Biogrāfija
1918. gada vasarā atgriezās dzimtenē, kur iesaistījās valsts darbā uzreiz pēc Latvijas proklamēšanas. Tautas padomes loceklis. Sākumā viņam bija oficiāli jāpārņem dzelzceļa līnijas Latvijā pēc vāciešu aiziešanas, tomēr to iztraucēja lielinieku uzbrukums Latvijai, kurš lika Latvijas Pagaidu valdībai doties uz Liepāju. 1919. gada pavasarī bija nosūtīts komandējumā uz Somiju, lai iepazītos ar turienes dzelzceļa saimniecību. Reālu darbību varēja uzsākt pēc Latvijas pagaidu valdības atgriešanās Rīgā, 1919. gada jūlijā. 3. augustā iecelts par Latvijas dzelzceļu ekspluatācijas direktoru. Darbojies pie Latvijas dzelzceļa organizatoriskajiem un atjaunošanas darbiem. 1921. gadā iecelts par dzelzceļu galveno direktoru. Šos pienākumus viņš veica līdz 1924. gada martam, kad tika iecelts par Latvijas Komercbankas direktoru. 1931. gadā pēc pēkšņās dzelzceļa galvenā direktora nāves tika aicināts atkal strādāt šajā amatā. Kārlis Bļodnieks šim piedāvājumam piekrita un šo amatu ieņēma līdz 1940. gadam, kad notikās Latvijas okupācija. 1937. gadā iecelts par Dzelzceļu aizsargu pulka štāba rotas komandieris, bet no 1939. gada bija Tehniskā bataljona komandieris. Kopš 1939. gada Latvijas Universitātes goda doktors.
Neilgi pēc padomju varas nostiprināšanās Latvijā tika atlaists no sava amata. Turpmāk dzīvoja kopā ar ģimeni Lielupē. 1941. gada 14. jūnijā kopā ar ģimeni tika apcietināts un bez tiesas sprieduma izsūtīts uz Vorkutu, bet vēlāk uz Novaja Zemļa cinka raktuvēm. 1942. gada 2. maijā tika notiesāts par kontrrevolucionāru darbību. 1942. gada 9. jūnijā tika nošauts. Ģimene, sieva un dēls, vēlāk atgriezās Latvijā no izsūtījuma.
Fermijs
Izotopi
Neviens no fermija izotopiem sabrūkot neizdala β- starojumu, līdz ar to no tā nevar iegūt nākamo ķīmisko elementu periodiskajā tabulā — mendeļejeviju.
Vēsture
Elements pirmo reizi iegūts 1952. gadā Losalamosas Nacionālajā laboratorijā no 1. novembrī Enivetokas atolā, Klusā okeāna dienvidos, notikušā kodoltermiskā sprādziena radioaktīvajiem putekļiem, un nosaukts par godu itāļu fiziķim Enriko Fermi, lai gan viņš nebija personīgi saistīts ar tā atklāšanu vai izpēti. Šajos putekļos tika atklāts arī einšteinijs. Vēlāk šie ķīmiskie elementi tika izolēti arī no atola koraļļiem. Militārās slepenības dēļ rezultāti sākotnēji tika slēpti. 1955. gadā tie tika publicēti.
Analītiskā ķīmija
Analītiskā ķīmija ir zinātne, kas pēta un pilnveido ķīmiskās analīzes metodes. Dažreiz ar jēdzienu analītiskā ķīmija saprot ķīmisko analīzi (izmantojot analītiskās ķīmijas metodes, pēta dažādu vielu ķīmisko sastāvu un struktūru, īpaši organisku vielu).
Iedalījums
Ķīmiskās analīzes metodes var iedalīt pēc dažādiem kritērijiem.
Pēc analizējamā materiāla rakstura izšķir:
Pēc analizējamo objektu masas lieluma izšķir:
Analītiskās ķīmijas metodes iedala ķīmiskajās (titrimetrija, gravimetrija), fizikāli ķīmiskās (fotometriskā titrēšana, elektrogravimetrija) un fizikālajās (atomu absorbcijas fotometrija, emisijas spektrālanalīze, radioaktivācijas analīze).
Visas analītiskās ķīmijas metodes izmanto analītiskos signālus, kas rodas norisot ķīmiskām reakcijām vai fizikāliem procesiem. Ķīmiskās analīzes metodes bieži vien ir precīzākas par fizikālķīmiskajām un fizikālajām. Fizikālās un fizikālķīmiskās metodes var būt jutīgākas (var lietot mazākus paraugus) un ātrākas par ķīmiskajām. Fizikālās metodes parasti ir dārgas, jo ir nepieciešama dārga aparatūra.
Vēsture
Analītiskā ķīmija par zinātni sāka veidoties 17. gadsimta otrajā pusē, kad bija uzkrāta empīriska pieredze vielu sastāva noteikšanā. 17. gs. vidū R. Boils radīja ķīmiskā elementa jēdzienu, sāka sistematizēt analītiskās reakcijas, pirmais lietoja indikatorus skābju un bāzu noteikšanai. Sistemātisko katjonu analīzi izveidoja T. Bergmanis, to pilnveidoja K. Frezēniuss. Kvantitatīvo analīzi (gravimetriju) 18. gadsimtā aizsāka T. Bergmanis un A. L. Lavuazjē, kas pirmais sāka analizēt organiskās vielas un to degšanas produktus. J. J. Bercēliuss noteica atommasu 45 elementiem, izstrādāja jaunas kvantitatīvās analīzes metodes un organisko savienojumu elementanalīzi, kuru 19. gadsimta sākumā pilnveidoja J. Lībigs. Titrimetrisko analīzi radīja Ž. L. Gē-Lisaks 19. gs. sākumā. Spektrālanalīzi 1859. gadā aizsāka R. Bunzens un G. R. Kirhofs. 20. gadsimtā tika izstrādātas daudzas jaunas instrumentālās analīzes metodes un līdz galam izveidota analītiskās ķīmijas teorētiskā bāze.
Latvijā pirmie pētījumi analītiskajā ķīmijā tika veikti 18. gs. beigās un 19. gs. sākumā (sēravotu analīzes). T. Grothuss atklāja dzelzs un kobalta krāsu reakcijas ar rodanīdiem. E. Iegrīve atklāja daudz jaunu organisko reaģentu mikroķīmiskajai analīzei. G. Vanags - jaunus reaģentus organiskajai analīzei.
Sausās ielejas
Sausās ielejas ir dabas apgabals Antarktīdā Transantarktīdas kalnos, rietumos no Makmerdo šauruma Viktorijas Zemē. Ar kopējo platību 4800 km² ir lielākā antarktiskā oāze (no sniega un ledus brīva teritorija) kontinentā. Sastāv no trīs galvenajām (Viktorijas, Raita un Teilora) un vairākām mazākām ielejām. Sausās ielejas tiek uzskatīta par sausāko vietu uz Zemes, jo to atsevišķos apvidos nokrišņi nav bijuši pēdējos divus miljonus gadu. Ielejās atrodas tādi unikāli dabas objekti, kā Oniksas upe (garākā Antarktīdā) un Dona Huana dīķis (sāļākā ūdenstilpe uz Zemes).
Atklāšana un izpēte
Sausās ielejas tika atklātas Britu nacionālās antarktikās ekspedīcijas gaitā 1903. gada decembrī tā sauktā "Rietumu pārgājiena" laikā, kad Roberts Skots, Viljams Lešlijs un Edgars Evanss šķērsoja Transantarktīdas kalnu grēdu un atklāja Polāro plato. Atgriežoties no plato, tie nolaidās piekrastē pa tajā laikā vārdā nenosaukto Teilora glečeru un atklāja ieleju, kur bija apvidus bez sniega un tādas Antarktīdai absolūti neraksturīgas parādības, kā dubļi un šķidrs ūdens.
Atklāto ieleju detālāk pētīja 1908. gada Britu antarktiskās ekspedīcijas ģeoloģiskā partija Reimonda Prīstlija (Raymond Priestley) vadībā un 1911. gada ekspedīcijas ģeoloģiskā partija austrālieša Grifita Teilora (Griffith Taylor) vadībā. Ledājs, pa kuru ceļoja Skots un kuru uzskatīja par Ferara glečera daļu, kā arī tam sekojošā sausā ieleja tika nosaukta Teilora vārdā.
Pardubices "Dinamo"
Pardubices "Dinamo" ir profesionāla hokeja komanda, kas bāzēta Pardubicē, Čehijā, un spēlē Čehijas Ekstralīgā. Komanda dibināta 1923. gadā. Tā pastāvēšanas laikā klubs izcīnījis trīs Čehijas, kā arī trīs Čehoslovākijas čempiones titulus. Pēdējo reizi Čehijas čempiones titulu klubs izcīnīja 2012. gadā.
Sausās ielejas
Atklāšana un izpēte
1946. un 1947. gados amerikāņu operācijas Highjump laikā tika veikta apvidus aerofotografēšana un tika atklāts, ka Skota uzietā ieleja ir tikai viena no daudzām līdzīgajām tajā apvidū.
Pardubices "Dinamo"
Kluba sistēmā uzaugusi un daļu savas karjeras aizvadījusi virkne ievērojamu čehu hokejistu — Dominiks Hašeks, Vladimīrs Martinecs, kā arī Milans Hejduks un Alešs Hemskis.
Sausās ielejas
Atklāšana un izpēte
Nākamā izpētes ekspedīcija uz Sausajām ielejām tika organizēta 1957. gada Starptautiskā ģeofizikas gada ietvaros, kad Makmerdo stacijā tika ierīkots lidlauks un bija iespējama gaisa loģistika. Uz ieleju, ko vēlāk nosauca par Raita ieleju, tika nosūtīta triju biologu un viena ģeoloģijas studenta partija apvidus izpētei un kartēšanai.
1960. gados Sausajās ielejās sākās regulāri un intensīvi pētniecības darbi, ko veica ASV, Jaunzēlandes, Japānas, Itālijas un PSRS polārpētnieki. Lai labāk nodrošinātu pētniecības procesu, Raita ielejā Vandas ezera krastā tika izveidota pastāvīga polārstacija Vanda. Staciju ar Jaunzēlandes polārpētniecības programmas finansējumu izbūvēja laika posmā no 1967. līdz 1969. gadam. Pirmā pētnieku ekspedīcija stacijā pārziemoja 1969. gadā. Kā vissezonas stacija tā tika izmantota arī 1970. un 1974. gadā. Pārējā laika posmā līdz 1995. gadam, kad staciju ekoloģisku iemeslu dēļ likvidēja, tā tika izmantota tikai vasaras sezonā.
Ģeogrāfija
Sausās ielejas ir daļa no Transantarktīdas kalnu grēdas, kas šķērso visu kontinentu 3500 km garumā un atdala Austrumantarktīdu no Rietumantarktīdas. Ielejas aizņem aptuveni 70 x 70 km lielu platību Rosa jūras Makmerdo šauruma rietumu piekrastē starp 161° un 163° austrumu garuma un 77° 15' un 77° 45' dienvidu platuma grādiem. Kopējā platība tiek lēsta ap 4500 km². Ielejas galvenokārt orientētas rietumu - austrumu virzienā no kalnu grēdas uz jūru, bet tikai Teilora ielejai ir ar ledāju neaizšķērsota izeja uz līci.
Ielejas un tās norobežojošās kalnu grēdas veidotas galvenokārt no Bīkona smilšakmens, kas veidojies no augšdevona līdz triasa periodam. Ieleju dibenu klājošā grants veidojusies galvenokārt no ielejās ienākošo glečeru gala morēnām. Vēja un saules ietekmē glečeri sublimējas atmosfērā un tikai neliela ledus daļa pārvēršas šķidrā ūdenī. Lielākā daļa no šī ūdens iesūcas gruntī, bet daļa antarktiskās vasaras laikā veido nelielas ūdensteces, kas vai nu izsīkst grantī, vai ietek beznoteces sālsezeros. Grunts ielejās ir tiktāl piesātināta ar dažādiem sāļiem, ka upju un strautu ūdens vēl pirms to ietecēšanas ezeros ir kļuvis par sālsūdeni.
Lielākā daļa ezeru Sausajās ielejās cauru gadu ir klāti ar pastāvīgu ledus segu. Ezeru dziļākajos slāņos ūdens temperatūra var sasniegt +25 °C (Vandas ezerā), kas izskaidrojams ar atšķirīgo ūdens sāļumu dažādos dziļumos un no tā izrietošo meromiktiju (ūdens slāņu nesajaukšanos). Ieleju ezeros ūdens sāļums vairākas reizes pārsniedz jūras ūdens sāļumu.
Klimats
Sausajām ielejām ir caurmērā raksturīgs mazāk skarbs klimats, nekā pārējā kontinentā šajos platuma grādos. Vidējā gada temperatūra ir -17 °C. Ziemā temperatūra nokrītas līdz -50 °C, vasarā paceļas līdz vidēji -10 °C, nereti pārsniedzot 0 °C. Augstākā līdz šim novērotā temperatūra ir +15 °C, kas izmērīta 1974. gada 5. janvārī Vandas polārstacijā un ir arī absolūtais temperatūras maksimums kontinentālajā Antarktīdā. Ielejām raksturīgs ekstrēmi sauss klimats. Vidējais gada nokrišņu daudzums ir ap 30 mm, ko galvenokārt sastāda ledāju kušanas ūdeņi.
Vide
Ekstrēmi skarbo klimatisko apstākļu dēļ Sausajās ielejās ir izveidojusies unikāla ekosistēma. Dzīvnieku un augu valsts, neskatoties uz it kā siltākajiem laikapstākļiem, ir vēl nabadzīgāka nekā citviet Antarktīdā. Ielejā ir atrasti endolīti un anaerobi organismi (galvenokārt baktērijas), dažas aļģu sugas ielejas ezeros, kā arī nematodes Eudorylaimus antarcticus. Reizumis ielejās tiek atrasti no jūras ieklīdušo pingvīnu un roņu sausajā gaisā mumificējušies ķermeņi.
Vairākām teritorijām Sausajās ielejās piešķirts speciālas aizsargājamas teritorijas statuss:
Zemes grupas planētas
Zemes grupas planētas, sauktas arī par cietzemes planētām, ir Saules sistēmas četras planētas, kuras atrodas vistuvāk Saulei. Vistuvāk tai no šīm četrām planētām atrodas Merkurs, tai seko Venera, Zeme un Marss. Atšķirībā no milzu planētām Zemes grupas planētas sastāv galvenokārt no relatīvi smagiem ķīmiskajiem elementiem; tām ir dzelzs un niķeļa maisījuma kodols, ko aptver silikātu apvalks. Dažreiz Zemes grupas planētas dēvē par iekšējām planētām, tomēr pieņemts par iekšējām planētām saukt planētas, kas atrodas tuvāk Saulei nekā Zeme (Veneru un Merkuru). Iekšējās planētas nekad nenonāk opozīcijā, tās pie debess vienmēr redzamas Saules tuvumā (ne tālāk par noteiktu leņķi, ko sauc par maksimālo elongāciju).
2010. gada ziemas olimpiskās spēles (7. diena)
Programma
Laika starpības dēļ daži notikumi pēc Latvijas laika sākas jau naktī (nākamajā dienā), šajos sarakstos saglabāta kārtība pēc Vankūveras laika. Sākuma,beigu laiki doti pēc Latvijas laika
Ātrslidošana
23:00 - 00:30 - Sievietes, 1000 metri, fināls
Biatlons
20:00 - 21:10 - Sievietes, 15 km
23:00 - 00:35 - Vīrieši, 20 km
Daiļslidošana
03:00 - 07:05 - Vīrieši, brīvā programma
Hokejs
Vīriešu turnīrs
Sieviešu turnīrs
Kalnu slēpošana
20:00 - 21:30 - Sievietes, kombinētais nobrauciens
23:00 - 00:00 - Sievietes, kombinētais nobrauciens, fināls ''sacīkstes pārceltas no 14. februāra''
Kērlings
19:00 - 22:00 - Vīrieši
00:00 - 03:00 - Sievietes
05:00 - 08:00 - Vīrieši
Skeletons
02:00 - 07:00
Snovbords
22:30 - 00:15 - Sievietes, akrobātika
02:00 - 03:00 - Sievietes, akrobātika
04:00 - 05:00 - Sievietes, akrobātika, fināls
Litijs
Litijs ir vieglākais no ķīmiskajiem elementiem, kas brīvā veidā normālos apstākļos nav gāze. Tā simbols ir Li un kārtas numurs periodiskajā tabulā ir 3 un tas ir vieglākais pazīstamais metāls. Tas ir sārmu metāls, jo ir ķīmiski ļoti aktīvs (reaģē ar gaisa skābekli un ūdeni), tāpēc brīvā veidā dabā nav sastopams. Litijs ir ķīmiski vismazāk aktīvais sārmu metāls. Dabā, savienojumu veidā litijs ir sastopams vairākos minerālos. Tāpat kā visi sārmu metāli, litijs savienojumos var būt tikai vienvērtīgs.
Vēsture
Litiju atklājis zviedru ķīmiķis un mineralogs Johans Augusts Arfvedsons 1817. gadā minerālā petalītā (Li,Na)[Si4AlO10], vēlāk arī spodumenā LiAl[Si2O6] un lepidolītā KLi1.5Al1.5[Si3AlO10](F,OH)2. Metālisku litiju pirmais ieguvis Hamfrijs Deivijs 1825. gadā. No tā, ka litijs tika atklāts minerālos jeb "akmeņos" cēlies arī elementa nosaukums ( - akmens). Nosaukumu ieteicis Jakobs Bercēliuss.
Atrašanās dabā
Zemes garozā ir apmēram 0,002% litija pēc atomu skaita un tas nav uzskatāms par retu elementu. Svarīgākie litija minerāli ir spodumens, lepidolīts un ambligonīts.
Izotopi
92,7% dabā atrodamā litija ir izotops 7Li. Otrs stabilais litija izotops ir 6Li (7,3%). Mākslīgi iegūti vairāki radioaktīvi litija izotopi.
Iegūšana
Galvenās litija ieguves vietas atrodas Dienvidamerikas sālsezeros. 50% no pasaulē iegūstamā litija tiek iegūti Bolīvijā, vienā vienīgā izžuvušā sālsezerā.
Litiju iegūst, elektrolizējot litija hlorīda LiCl un KCl kausējumu.
Fiziskās īpašības
Kā vienkārša viela litijs ir sudrabaini balts, mīksts metāls. Veido eitektiskus maisījumus ar magniju, alumīniju, cinku un citiem metāliem.
Ķīmiskās īpašības
Litijs ir tipisks sārmu metāls, tomēr pēc dažām īpašībām atgādina magniju (tā saucamā diagonālā līdzība periodiskajā sistēmā). Litijam galvenokārt raksturīga jonu saites veidošana, bet litijorganiskajos savienojumos tas veido kovalento saiti. Litija koordinācijas skaitlis jonu savienojumos mēdz būt lielāks nekā 4. Litija katjonam ir nelieli izmēri un liela solvatācijas enerģija.
Litijs lielās ķīmiskās aktivitātes dēļ tieši reaģē ar gaisa skābekli un slāpekli, veidojot litija oksīda Li2O un litija nitrīda Li3N apsūbējumu uz virsmas. Tādēļ to var uzglabāt tikai hermētiski noslēgtos traukos zem vazelīna vai parafīna slāņa. Paaugstinot temperatūru virs 200 °C, litijs aizdegas, bet halogēnus saturošā atmosfērā tas uzliesmo jau istabas temperatūrā. Karsējot litijs tieši savienojas ar daudziem nemetāliem, piemēram, sēru, oglekli, ūdeņradi un spēj degt pat CO2 atmosfērā, atņemot tam skābekli.
Litijs enerģiski reaģē ar ūdeni un skābēm, izdaloties ūdeņradim.
Izmantošana
Litijs plaši tiek pielietots mobilo telefonu, elektromobiļu un portatīvo datoru akumulatoru ražošanā. Neliela litija daudzuma pievienošana sakausējumiem uzlabo to īpašības, piemēram, palielina alumīnija sakausējumu mehānisko un korozijas izturību un vara elektrovadītspēju. Litiju-6 izmanto atomenerģētikā tritija iegūšanai. Izkausēts litijs ir labs siltuma pārnesējs kodolreaktoros.
Vilnis Detlovs
Pasniedzēja darba gadu laikā lasījis kursus augstākajā algebrā, lineārajā algebrā, matemātikas vēsturē, analītiskajā ģeometrijā, grafu teorijā, kopu teorijā un matemātiskajā loģikā, skaitļu teorijā, skaitļu grupās, transformāciju grupās.
2002. gadā saņēmis Latvijas Zinātņu akadēmijas Eižena Āriņa balvu.
Privātā dzīve
Bija precējies ar pedagoģi Ellu Detlovu (dzimusi Šube).
Zaļzoda kolibri
Zaļzoda kolibri (Abeillia abeillei) ir Centrālamerikas kalnu mežu kolibri dzimtas (Trochilidae) suga, kas pieder tipisko kolibri apakšdzimtai (Trochilinae). Tā ir vienīgā suga zaļzoda kolibri ģintī (Abeillia). Izdala divas pasugas. Kopējā populāciju sastāda 20 000—50 000 indivīdu.
Izplatība
Zaļzoda kolibri sastopams Meksikas dienvidos, Belizā, Salvadorā, Gvatemalā un Hondurasā un Nikaragvā. Tas ir nometnieks un pamatā mājo siltajos un mitrajos tropu un subtropu kalnu mežos līdz 2200 metriem virs jūras līmeņa. To var novērot arī ielejās, bet ne zemāk par 1000 m.
Izskats un īpašības
Zaļzoda kolibri ir maza auguma kolibri ar īsu, taisnu knābi. Ķermeņa garums ir 7—7,5 cm, svars 2,7—2,8 g. Apspalvojums ir ļoti krāšņs, ar metālisku spīdumu. Mugura zaļa, ar sārtu bronzas spīdumu. Aiz acs tam ir balts punkts. Zods un krūšu augšējā daļa — smaragdzaļi, no kā kolibri ir ieguvis savu nosaukumu. Pavēdere — pelēka. Astes centrālās spalvas ir zilas, bet pārējās gandrīz melnas, ar pelēkām malām. Knābis melns. Abi dzimumi izskatās līdzīgi, tikai mātītes pavēdere ir pelēcīgāka, salīdzinot ar tēviņu.
Uzvedība
Zaļzoda kolibri barojas ar rubiju (Rubiaceae), verbēnu (Verbenaceae) un naktssveču dzimtas (Onagraceae) augu ziedu nektāru. Lai to iegūtu, kolibri izmanto savu garo, salmiņam līdzīgo mēli. Nektāra laizīšanas (13 reizes sekundē) laikā putns plivinās gaisā uz vietas. Barojas tuvu zemei. Nelielos daudzumos mēdz ķert arī nelielus kukaiņus un zirnekļus. Kukaiņi galvenokārt tiek noķerti lidojumā. Olbaltumvielas ir īpaši svarīgas ligzdošanas laikā (mātīte ligzdošanas sezonā dienas laikā noķer apmēram 2000 kukaiņu ). Tēviņi nostiprina barošanās teritoriju, kas ir bagāta ar nektāraugiem un kuru agresīvi apsargā. Padzīti tiek ne tikai citi kolibri tēviņi, bet arī lielāki kukaiņi, piemēram, kamenes. Zaļzoda kolibri mēdz apmeklēt arī mākslīgās barotavas ar cukurūdeni.
Ligzdošana
Zaļzoda kolibri ir vientuļnieki, tie neveido pārus un tēviņš mātītei nepalīdz ne būvēt ligzdu, ne rūpēties par mazuļiem. Tēviņš ar mātīti satiekas tikai, lai sapārotos. Ligzdošanas sezona ilgst no februāra līdz martam. Riesta laikā, lai piesaistītu mātītes uzmanību, tēviņi veido nelielas grupas. Tie kopīgi dzied un veic "U" veida lidošanu ikvienas mātītes priekšā, kas pietuvojas. Viens tēviņš sapārojas ar vairākām mātītēm, kā arī mātīte sapārojas ar vairākiem tēviņiem.
Ligzdai ir dziļa kausa forma, būvniecībai tiek izmantoti zāļu stiebri, lapas un sūnas. No iekšpuses tā izklāta ar smalkākiem stiebriņiem, dzīvnieku vilnu un spalvām, konstrukcija tiek nostiprināta ar zirnekļu pavedieniem. Tādējādi ligzda ir elastīga un, putnēniem augot, pastiepjas lielāka, spējot izstiepties pat divas reizes lielāka. Ligzda atrodas uz kāda krūma vai koka horizontāliem zariem 1—3 metru augstumā, labi apslēptā vietā. Dējumā parasti ir 2 baltas olas. Inkubācijas periods ilgst 14—19 dienas, perē tikai mātīte. Mazuļi izšķiļas akli, nevarīgi un bez pūkām. Māte tos galvenokārt baro ar daļēji sagremotiem kukaiņiem, kurus atrij mazuļiem mutēs. Pirmo nedēļu vai ilgāk māte putnēnus silda, pēc tam tie ligzdā paliek vieni pat aukstākās naktīs. Ligzdu jaunie putni atstāj 7—10 dienu vecumā.
Pasugas
Zaļzoda kolibri ir 2 pasugas:
1491. gads
1491. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
8. septembris
8. septembris ir gada 251. diena (252. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 114 dienas.
Vārda dienas
Ilga
Riežupes smilšu alas
Gaisa temperatūra alās ir pastāvīga: visu gadu + 8° C. Lielākā daļa no kādreizējām ejām ir aizbrukušas, vairākkārt aizbrukusi arī ieeja alās. Piemēram, 1960. gada nobrukums slēdza alas ieeju uz 4 gadiem. Alu atrakšanas darbi uzsākti 1960. gadu vidū.
Vēsture
Alu sistēma tapusi 18.—19. gs. Sākotnēji alas veidoja avots, bet to veidošanās turpinājās, rokot baltās smiltis stikla rūpniecībai. Pirms 1. Pasaules kara tur raktās smiltis rūpnieciski lietoja Ozolnieku stikla fabrika, starpkaru periodā arī Iļģuciema stikla fabrika Rīgā. Alu rūpnieciskā izstrāde tika pārtraukta 1939. gadā.
1957. gadā alu kreisajā pusē notika nogruvums, kas slēdza pieeju šai pusei uz 34 gadiem. Lai apietu šo nobrukumu, 1990. gadā ģeologu grupa Gunta Eniņa vadībā sāka kalt Balto eju, bet neveiksmīgi. Nākamajā gadā grupa Daiņa Ozola vadībā izkala šo eju un piekļuve labirinta kreisajai pusei tika atjaunota.
Alas kā paslēptuvi izmantojuši 1905. gada revolūcijas dalībnieki.
Henrijs Pērsels
Henrijs Pērsels (en, dzimis, miris ) ir angļu komponists, ievērojamākais agrā angļu baroka pārstāvis. Viņš rakstījis gandrīz visos sava laika mūzikas žanros un formās - viņam pieder slavenā opera Didona un Enejs, vairākas semi-operas, mūziku dramaturģiskām izrādēm un lugām (ieskaitot fantāzijas par In nomine), instrumentālajam sacerējumam, kora himnas, apsveikuma un sēru odas, laicīgās un garīgās dziesmas (“ārijas”). Lai arī viņa kompozīcijas izmanto itāļu un franču mūzikas stilistkos elementus, Pērsela devums ir unikāla angļu baroka mūzikas forma. Pērselu uzskata par vienu no izcilākajiem angļu komponistiem; līdzvērtīgu slavu Anglijā dzimuši komponisti panāca tikai 20.gadsimtā ar Edvarda Elgara, Ralfa Vona-Viljamsa, Viljama Valtona un Bendžamina Britena atnākšanu. Hendelis un Haidns abi komponēja Anglijā apmēram gadsimtu pēc Pērsela, taču abi bija austrieši.
Pērsels piedzima mūziķu ģimenē, viņa tēvs (Henry Purcell Senior) bija dziedātājs Karaliskajā kapelā. Mūziku apguva no 6 gadu vecuma un mācījās spēlēt dažādus mūzikas instrumentus - flautu, vijoli, ērģeles. 12 gadu vecumā viņš sāka rakstīt kompozīcijas. Vēlāk Henrijs Pērsels strādāja Vestminsteras abatijā par ērģelnieku un komponēja pēc pasūtījuma.
Glutamīns
Glutamīns (Gln, glutamīnskābes 3-monoamīds, C5H10N2O3) ir viena no dzīvo organismu olbaltumvielu aminoskābēm. Glutamīns kristalizējas no ūdens kā bezkrāsaini adatveida kristāli.
Atrašanās dabā
Ietilpst olbaltumvielu sastāvā līdzīgi citām aminoskābēm.
Bioloģiskā nozīme
Organismā glutamīns veidojas no glutamīnskābes, fermenta glutamīnsintetāzes iedarbībā piesaistot amonjaku. Glutamīns ir svarīga slāpekļa vielmaiņas sastāvdaļa. Tāpat kā arginīns, glutamīns ir bioķīmiskais slāpekļa donors, veidojoties citām aminoskābēm, purīniem un pirimidīniem.
Rudsejas ķauķis
Rudsejas ķauķis (Abroscopus albogularis) ir cetiju dzimtas (Cettiidae) dziedātājputns. Tam ir 3 pasugas. Sastopams tropu un subtropu mežos Bangladešā, Butānā, Ķīnā, Indijā, Laosā, Mjanmā, Nepālā, Taivānā, Taizemē un Vjetnamā.
Izskats
Rudsejas ķauķis ir neliels, samērā slaids dziedātājputns ar rudiem vaigiem un garu, platu knābi. Galvas virsa pelēka, rudos vaigus no pelēkās galvas nodala šauras, melnas joslas. Pazode un pakakle tumši pelēka, no rudajiem vaigiem nodala šauras, baltas joslas. Mugura un spārni olīvzaļi, krūtis dzeltenas, vēders balts. Arī virsaste ir balta, bet zemaste dzeltena. Kājas dzeltenbrūnas.
Abi dzimumi izskatās vienādi. Jauno putnu vaigi nav tik koši kā pieaugušajiem putniem, uz galvas iztrūkst melnās joslas, arī pelēkā pakakle nav tik koša, dzeltenās krūtis gandrīz nemanāmas.
Ķermeņa garums ir 8—9 cm, svars 4 g. .
Uzvedība
Rudsejas ķauķis ir nometnieks. Mājo Āzijas mitrajos mūžzaļo platlapu koku un bambusu mežos un pameža krūmos, augstumā no 300 līdz 2440 m virs jūras līmeņa, parasti 600—1200 m virs jūras līmeņa.
Rudsejas ķauķi parasti novērojami pa vienam vai pa pāriem, lai gan ārpus vairošanās sezonas apvienojas baros ar citiem maza auguma putniņiem. Uzturas koku lapotnes vidējā vai apakšējā daļā, bet reizēm koku virsotnēs. Rudsejas ķauķis ir aktīvs un kustīgs putniņš, nav bailīgs, bet nav viegli novērojams. Kukaiņus galvenokārt ķer lidojumā.
Sistemātika
Rudsejas ķauķim ir 3 pasugas:
Stegozaurs
Stegozauri (la) ir dinozauru ģints, kura dzīvoja Juras laikmeta beigās Ziemeļamerikā. 2006. gadā tika pasludināts, ka stegozauri dzīvojuši arī Portugāles teritorijā, tātad Eiropā tie arī tikpat labi varēja dzīvot. Pateicoties savai īpatnējai astei un bruņu plāksnēm, stegozaurs ir viens no atpazīstamākajiem dinozauriem līdzās tiranozauriem, triceratopiem un brontozauriem. Nosaukums stegozaurs cēlies no grieķu vārda stegos, kas nozīmē "jumts", "patvērums". Pagaidām ir atklātas tikai 3 stegozauru sugas un aptuveni 80 indivīdi.
Stegozauri bija zālēdāji, bet lielais un masīvais ķermenis, kas bija klāt ar kaula izaugumiem un bruņām, pēc daudzu zinātnieku domām ir bijis paredzēts aizsardzībai un izmantots termoregulācijā. Stegozauriem bija īsas priekšējās ekstremitātes, līdz ar to tā galva biju tuvu zemei, savukārt aste bija stīva un pacelta uz augšu. Stegozauri bija lielākie stegozauru dzimtas dzīvnieki. Citi no šīs dzimtas, piemēram, Kentrosaurus un Huayangosaurus, bija mazāki. Visiem stegozauru dzimtas pārstāvjiem ir raksturīgas bruņas un kaula izaugumi.
Krerija ledus sala
Krerija ledus sala ir 107 km garš un līdz 24 km plats ap 50 m augsts ledus pacēlums 400 m biezajā Roša šelfa ledāja ledus slānī. Veidojas ledum plūstot pāri jūras reljefa paaugstinājumam. Ledus pacēlums sastāv no viendabīga nesaplaisājuša ledus un ir gandrīz nekustīgs atšķirībā no apkārtējās šelfa ledāja masas. Ledus sala tika atklāta 1970. gados un nosaukta par godu amerikāņu ģeofiziķim Albertam Krerijam (Albert P. Crary).
Loks
Loks var būt:
Hornas rags
Zemesragu 1616. gadā atklāja holandiešu ekspedīcija, ko vadīja Villems Shautens un Jakobs Le Mērs, un nosauca to par godu Hornas pilsētai Holandē (tā saucās arī viens no ekspedīcijas kuģiem, kas gāja bojā). Hornas rags ietilpst Hornas raga nacionālā parka teritorijā.
Mendeļejevijs
Vēsture
Pirmie mendeļejevija atomi iegūti 1955. gadā. To paveica Kalifornijas Universitātes zinātnieki Alberto Giorso, Bernards Hārvijs, Gregorijs Čopins, Stenlijs Tompsons un Glens Sībordžs. Tā gada 18. februāra naktī viņi ieguva 17 mendeļejevija atomus. Izmantojot 16 collu ciklotronu, viņi bombardēja einšteiniju-253 ar alfa daļiņām.