cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrejs Rubļovs (filma)
Aktieru izvēle
Andreja Rubļova lomai Tarkovskis izvēlējās Anatoliju Soloņicinu. Tai laikā Soloņicins bija nevienam nepazīstams Sverdlovskas teātra aktieris. Tarkovskis uzskatīja, ka Andreja Rubļova vēsturisko figūru katrs iztēlojas savādāk, tādēļ tāda aktiera izvēle, kuru skatītāji nepazīst no tā agrākajām lomām, bija viņa iemīļota pieeja. Soloņicins, kurš bija lasījis žurnālā Iskusstvo Kino publicēto scenāriju, attiecībā uz lomu bija noskaņots ļoti entuziastiski un pats uz sava rēķina devās uz Maskavu, lai satiktu Tarkovski, pat paziņodams, ka neviens šo lomu nenospēlēs labāk par viņu. Sākotnēji Soloņicina sniegums Tarkovski ne visai apmierināja, režisoram šķita, ka aktieris spēlē pārāk teatrāli, taču Tarkovskis nosprieda, ka šo spēles stilu uzņemšanas laikā varēs izmainīt.
Vēlāk Tarkovskis izteicās: "ar Soloņicinu man vienkārši palaimējies". Andreja Rubļova lomai viņam bija vajadzīga "seja, kas izteiksmīgi izstaro spēku, seja, kurā varētu redzēt dēmonisku mērķtiecību". Soloņicins atbilda Tarkovska prasībām — ar pareizu ārējo izskatu un talantu parādīt sarežģītus psiholoģiskus procesus. Vēlāk Soloņicins turpināja strādāt kopā ar režisoru, piedaloties filmās "Solāris", "Spogulis" un "Stalkers", kā arī Tarkovska 1976. gadā Maskavas Ленком teātrī iestudētajā izrādē "Hamlets", spēlēdams titullomu. Bija arī paredzēts, ka Soloņicins 1983. gadā tēlos Andreju Gorčakovu Tarkovska filmā "Nostalģija" un spēlēs lomu projektā "Ragana", kura gala iznākums bija filma "Upurēšana", taču šīm iecerēm pārvilka svītru Soloņicina nāve no plaušu vēža 1982. gadā.
Mācekļa Fomas loma sākotnēji bija paredzēta Nikolajam Burļajevam. Taču jaunais aktieris lūdza tam ļaut tēlot Borisku — zvanu lējēja dēlu. Scenārijā nebija minēts Boriskas vecums. Tarkovskis sākumā kategoriski atteicās, taču Burļajevs panāca, ka viņa pusē nostājas filmas operators Vadims Jusovs un konsultants Sergejs Jamščikovs, un Tarkovskis piekāpās. Viņš gan pieprasīja sarīkot kinoproves, taču arī pats aizrāvās ar ideju par zvanu lējēja dēla "atjaunināšanu" un galu galā piekrita lomas maiņai.
Krāsas
Tarkovskis izvēlējās filmu veidot melnbaltu, tikai pašās filmas beigās krāsās parādot dažas Andreja Rubļova ikonas. Kādā intervijā viņš šo izvēli motivēja ar apgalvojumu, ka ikdienas dzīvē cilvēks krāsas neievēro apzināti. Tātad Rubļova dzīve ir melnbalta, turpretim viņa māksla ir krāsaina. Tādējādi filma varēja parādīt mākslinieka personiskās dzīves un mākslinieciskās darbības savstarpējās sakarības.
Viens no iemesliem, kāpēc Tarkovskis izvēlējās filmas finālu veidot krāsainu, bija tas, ka viņš gribēja, lai skatītājs nedaudz atpūstos no Rubļova dzīves vērošanas, dodot skatītājam laiku refleksijai. Filma beidzas ar skatu, kur lietus laikā upes krastā ganās zirgi. Zirgi Tarkovska filmās simbolizēja dzīvi, un zirgu iekļaušana nobeiguma epizodē (kā arī citās šīs filmas epizodēs) nozīmēja, ka dzīve bija Rubļova mākslas avots.
Filmēšana
Liela daļa filmas ir uzņemta Vladimirā, Pleskavas apgabalā, Pleskavā, Izborskā, Pečoros. Filmēšana notika arī Suzdaļā, netālu no Suzdaļas Jefīmija klostera (Спасо-Евфимиев монастырь). Daudz tika filmēts uz XIV — XV gadsimtu attiecināmu arhitektūras pieminekļu fona. Vairākas epizodes Tarkovskis uzņēma Androņikova klostera pagalmā Maskavā (tagad tur atrodas Andreja Rubļova vārdā nosauktais Senkrievu mākslas muzejs).
Vardarbības ainas filmā
Vairākas ainas filmā attēlo vardarbību, spīdzināšanu un cietsirdīgu izturēšanos pret dzīvniekiem. Tas bija viens no iemesliem cenzūrai. Lielākā daļa šādu ainu uzņemtas, parādot tatāru iebrukuma laika zvērības, cilvēku spīdzināšanu un nogalināšanu. Kādā kadrā redzama degoša govs, citā — ar šķēpu tiek nodurts zirgs. Daļa šādu ainu gan esot tikusi simulēta, govs esot bijusi pārklāta ar azbesta segu, bet zirgs paņemts no lopkautuves, tomēr precīzas informācijas par to nav — dažādu cilvēku stāstītais atšķiras.
Atsauces vēlākajās Tarkovska filmās
Uz šo filmu ir atsauces divās vēlāk uzņemtajās Tarkovska filmās. Pirmā atsauce ir filmā "Solāris" (1972), kur galvenā varoņa istabā redzama A. Rubļova gleznotā Trīsvienības ikonas reprodukcija. Savukārt Tarkovska filmā "Spogulis" (1975) kādā brīdī var redzēt uz sienas filmas "Andrejs Rubļovs" plakātu.
Izrādīšana un cenzūra
Pēc filmas pabeigšanas tā vairākas reizes tika pārmontēta un saīsināta. Tās izrādīšana tika aizkavēta, filma faktiski nogūlās "plauktā".
Pirmais filmas variants tika samontēts 1966. gada jūlijā, dodot tam nosaukumu "Andreja pasija", tā garums bija 205 minūtes. Goskino pieprasīja filmu saīsināt, norādot uz tās pārmērīgu garumu, negatīvismu, filmā redzamo vardarbību un kailumu.
1967. gadā notika ierobežota filmas pirmizrāde, kura padomju kino funkcionāros izraisīja neviennozīmīgu vērtējumu. Filmas veidotājiem pārmeta vardarbības un nežēlības propagandu.
Tai pašā 1967. gadā filmu "Andrejs Rubļovs" uzaicināja piedalīties Kannu kinofestivālā kā daļu no plānotās padomju filmu retrospekcijas, veltītas Oktobra revolūcijas 50. gadadienai. Uz to padomju kino funkcionāri atbildēja, ka filma vēl nav pabeigta, tāpēc kinofestivālā nevar tikt parādīta. 1969. gadā kinofestivāla rīkotāji nosūtīja otru uzaicinājumu. Padomju amatpersonas šo uzaicinājumu pieņēma, bet ar noteikumu, ka filma tiks parādīta ārpus konkursa. Filma festivālā tika demonstrēta vienu reizi, pulksten četros no rīta festivāla noslēguma dienā. Taču auditorijas reakcija tomēr bija entuziastiska, un filma ieguva FIPRESCI balvu. Vēlāk padomju amatpersonas mēģināja stāties ceļā filmas oficiālai izrādīšanai Francijā un citās valstīs, taču tas neizdevās, jo izplatītājs 1969. gadā bija likumīgi ieguvis filmas izrādīšanas tiesības.
1971. gada 24. decembrī Padomju Savienībā tika demonstrēta šīs filmas cenzēta un saīsināta versija (1966. gada variants 186 minūšu garumā). Tas notika, neskatoties uz Tarkovska atteikšanos veikt turpmākus filmas saīsinājumus. Filmai tika izlaistas 277 kopijas, uz to tika pārdoti 2,98 miljoni biļešu. Tarkovskis savā dienasgrāmatā rakstīja, ka pilsētā nav bijis redzams it neviens filmas plakāts, taču visas biļetes kinoteātros tikušas izpirktas.
1973. gadā filma tika parādīta padomju televīzijā 101 minūti garā versijā, kuru Tarkovskis neapstiprināja. No filmas tika izņemtas nozīmīgas epizodes (tatāru iebrukums, epizode ar kailajiem pagāniem). Filmas epilogs, kas ir vienīgā krāsainā uzņemtā filmas daļa, televīzijā tika parādīts melnbalti, jo Padomju Savienība vēl nebija pilnībā pārgājusi uz krāsaino televīziju. Kad filmu atkārtoti demonstrēja televīzijā 1987. gadā, epilogs joprojām bija melnbalts, neskatoties uz to, ka televīzija visā PSRS jau rādīja krāsās.
Vēl viena atšķirība no oriģinālās versijas bija īsa paskaidrojuma iekļaušana filmas sākumā, lai iepazīstinātu skatītāju ar Andreja Rubļova dzīvi un tā laika vēsturisko fonu.
Kad 1973. gadā filmu uzsāka demonstrēt ASV un citās valstīs, tās izplatītāja — kompānija Columbia Pictures — to saīsināja vēl par 20 minūtēm, padarot filmu nesakarīgu un haotisku daudzu kritiķu acīs, kas bija iemesls nelabvēlīgām atsauksmēm. Visbeidzot 1999. gadā ASV video izplatīšanas uzņēmums The Criterion Collection izlaida oriģinālu, 205 minūšu garu filmas "Andrejs Rubļovs" versiju. Criterion reklamē šo versiju kā režisora versiju, neskatoties uz Tarkovska norādījumu, ka par režisora versiju uzskatāma filmas 186 minūšu versija.
Lai gan daudzus gadus ilgušās ar cenzūru un filmas saīsināšanu saistītās problēmas traucējušas filmai nonākt pie skatītājiem, pēc atjaunošanas tās sākotnējā versijā "Andrejs Rubļovs" tika atzīta par vienu no visu laiku labākajām filmām un bieži vien augstu novērtēta Sight & Sound rīkotajās kritiķu un režisoru aptaujās.
Vēsturiskās neprecizitātes
Filma, neraugoties uz tās pusaizliegtības statusu, kļuva par notikumu kino pasaulē. Padomju kino pirmoreiz tika prezentēts episks ieskats uz viduslaiku Krievzemes garīgo un reliģisko būtību. Galveno varoņu trijotne, it kā pretstatīta kristietības Svētajai Trīsvienībai, ir dažāda rakstura cilvēku kopība. Visi filmas notikumi skatīti no galvenā varoņa skatupunkta.
Reliģiskās un filozofiskās problēmas filmā satrauca ne tikai PSRS par kultūru atbildīgās amatpersonas. Piemēram, rakstnieks un disidents Aleksandrs Solžeņicins Tarkovski nosodīja par to, ka tas vienkāršojis un izkropļojis Rubļova laika Krievijas garīgo atmosfēru, patvaļīgi traktējis viduslaiku vēsturi. Pēc rakstnieka domām, Tarkovska naturālisms pāraudzis bezsirdīgumā, un patiesa kristīgā garīguma vietā cauri filmai stiepjas "kroplīgas cietsirdības" ķēde.
Filmas varoņi sarunājas mūsdienu krievu valodā, kurā laiku pa laikam dzirdami XV gadsimtam neraksturīgi vārdi, piemēram, "artelis", "noslēpums". Atvairot apsūdzības par vēsturiskās realitātes sagrozīšanu, Tarkovskis "atkāpšanos no arheoloģiskās un etnogrāfiskās patiesības" attaisnoja ar vēlmi Krievzemes viduslaiku ainas mūsdienu skatītājam parādīt tādā veidā, lai tās nepārvērstos par nosacītu stilizāciju ar muzeja eksotikas piegaršu.
Kinokritiķis Džons Hobermans atzīmē filmas skaņu celiņa augsto blīvumu — dialogu fonā dzirdama uguns sprakšķēšana, zvanu skaņas, putnu čivināšana. Kadrā bieži parādās meža zosis, kaķis, zalktis, skudras. Kinokritiķa vārdiem, "uz ekrāna radītā pasaule ir tik ļoti dzīvības pārpilna, ka šī dzīvība draud no ekrāna izlauzties zālē pie skatītājiem". Latviešu kinokritiķis Normunds Naumanis nosaucis šo par "mokoši ilgu filmu, kuru skatīties ir pat fiziski grūti", taču atzinīgi novērtējis operatora un aktieru darbu.
Cietsirdīga izturēšanās pret dzīvniekiem
Tiek apgalvots, ka filmas uzņemšanas laikā bijis daudz gadījumu, kad novērota nežēlīga izturēšanās pret dzīvniekiem. Pēc dažām ziņām, vienā no filmā neiekļautajām ainām tikusi dzīva sadedzināta govs, citā — nogalināts zirgs. 1966. gada 24. decembrī laikrakstā Вечерняя Москва bija publicēts raksts, kurā tika apspriests gadījums ar govi un kritizēta kinematogrāfistu brutalitāte, kaut gan ne Tarkovska vārds, ne filmas nosaukums šai rakstā netika pieminēts. Atbildot uz šo rakstu, Tarkovskis to nosauca par "mājienu", "šausmīgu tā negodīgajā tendenciozitātē", raksturojot šo publikāciju kā viņa "vajāšanu", un piezīmēja, ka zirgs ticis paņemts no lopkautuves, tas šā vai tā drīz būtu zaudējis dzīvību, bet govs bijusi pārklāta ar azbesta drānu un nav cietusi. To pašu apgalvoja arī filmas direktore Tamāra Ogorodņikova — pēc viņas vārdiem, govs bijusi pārklāta ar azbestu un nav degusi, "filmēšanas laikā es biju klāt, viss notika manā klātbūtnē". Tomēr Alise Aksjonova, Vladimiras-Suzdaļas muzejrezervāta direktore (daļa filmas tika uzņemta rezervāta teritorijā), izteicās, ka nav vajadzības "izlocīties" un paziņoja, ka govs tiešām tika sadedzināta dzīva. Leonīda Brežņeva referents Jevgeņijs Samoteikins sarunā ar dzejnieku Staņislavu Kuņajevu uz jautājumu "Vai govs tika sadedzināta?" atbildēja "Protams, tika". Pēc viņa vārdiem, viņš pats nodarbojies ar šo gadījumu, "saņēmis sūdzības, mazinājis neapmierinātību, pielicis pūles, lai šis stāsts nenokļūtu avīzēs". Samoteikins arī stāstīja, ka Tarkovskim bijuši kadri, kur zirgi mesti lejā no zvanu torņa un krītot tie lauzuši kājas.
Informācija par dzīvas govs sadedzināšanu izsauca jauktu reakciju sabiedrībā. Kinorežisore Kira Muratova izteicās, ka tai agrāk patikušas Tarkovska filmas, taču pēc šīs epizodes viņai Tarkovskis ir pārstājis eksistēt. Režisors Jurijs Mamins govs sadedzināšanu tika nosaucis par "ārkārtēju nežēlību" un salīdzināja Tarkovski ar Raskoļņikovu (Fjodora Dostojevska romāna "Noziegums un sods" galveno varoni), kas "uzskatīja, ka dažiem cilvēkiem ir atļauts pārkāpt likumus". Dzejnieks Staņislavs Kuņajevs govs nobendēšanai veltīja dzejoli "Vladimiras šoseja". Taču pēc aktiera Nikolaja Burļajeva viedokļa Tarkovska cietsirdīgā izturēšanās pret dzīvniekiem bija attaisnojama, to "diktēja mākslinieciska nepieciešamība", jo "ir nepieciešams parādīt nežēlību, lai panāktu, ka skatītājs apzinās tās bezjēdzīgumu".
Lai uzņemtu ainu, kurā zirgs krīt pa kāpnēm un pēc tam tiek nodurts ar šķēpu, Tarkovskis atveda no lopkautuves zirgu, kas bija paredzēts nokaušanai. Filmēšanas brīdī tas tika ievainots ar šāvienu kaklā, kas izraisīja zirga saļimšanu un tai sekojošo velšanos pa kāpnēm. Tūlīt pēc tam zirgs tika nošauts, protams, ārpus kameras tvertā skata. Pēc tam zirgu nogādāja atpakaļ kautuvē, kur tas tika pārstrādāts gaļā, kā tas vienalga būtu noticis. Šāds risinājums tika izvēlēts, lai novērstu iespēju, ka tiek zaudēts augstvērtīgs zirgs.
1967. gadā laikraksta Литературное обозрение žurnālists Aleksandrs Lipkovs, intervējot Tarkovski, aizrādīja tam, ka "nežēlība filmā tiek parādīta precīzi, tā šokē un apdullina skatītājus, un tas var arī viņus atstumt". Uz to Tarkovskis atbildēja: "Nē, es tam nepiekrītu. Tas netraucē skatītāja uztveri. Turklāt mēs to visu darām diezgan iejūtīgi. Es varu nosaukt filmas, kuras rāda daudz nežēlīgākas lietas, salīdzinot ar tām mūsējā izskatās diezgan pieticīgi".
Filmas novērtējums
Filmu "Andrejs Rubļovs" krievu kinematogrāfisti joprojām vērtē ļoti augstu. Kad 2008. gadā žurnāls "Seanss" (Сеанс) Krievijas kino veidotājiem piedāvāja izvēlēties 10 labākās šai valstī radītās filmas, 43 no 100 aptaujātajiem atzina, ka šai sarakstā iekļaujama šī Tarkovska filma.
Filma par senkrievu mākslinieku guva plašu atzinību arī aiz Krievijas robežām. 2012. gadā 41 no žurnāla Sight & Sound aptaujātajiem 846 kinokritiķiem iekļāva filmu "Andrejs Rubļovs" starp 10 labākajām filmām kino vēsturē (27. vieta sarakstā). Arī 25 no 358 aptaujātajiem režisoriem "Rubļovu" minēja kā vienu no labākajām filmām.
Filma "Andrejs Rubļovs" ir ieguvusi dažādas balvas. 1969. gadā filma tika demonstrēta Kannu kinofestivālā. Padomju amatpersonu spiediena dēļ filmu parādīja ārpus konkursa, un tādēļ tai nebija tiesību pretendēt uz Zelta palmas zaru vai Grand Prix. Taču tā ieguva FIPRESCI starptautisko kritiķu balvu.
2010. gadā filma tika novērtēta, laikrakstu The Guardian un The Observer kinokritiķiem balsojot par sarakstu "Visu laiku labākās filmas".
2010. gadā laikraksts Empire ierindoja šo filmu 87. vietā "Pasaules kino 100 labākās filmas" sarakstā.
Tai pašā 2010. gadā Toronto Starptautiskais kinofestivāls publicēja savu Essential 100 sarakstu, kurā "Andrejs Rubļovs" ieņēma 87. vietu.
Rate Your Music interneta vietnē filma novērtēta kā 25. labākā filma 100 labāko filmu topā.
Ietekme uz kultūru
Filma iedvesmoja poļu komponisti Kasju Glovicku (Kasia Glowicka) 2009. gadā radīt audiovizuālu performanci "Kvazi Rubļovs" (Quasi Rublev), apvienojot klavesīna Goska Isphording spēli un Roos Theuws radītus vizuālos efektus.
1987. gadā kinostudijā Леннаучфильм tika uzņemta populārzinātniska filma "Andrejs Rubļovs" (šīs filmas režisore bija L. Ņikitina, operators V. Petrovs).
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Cesvaines novadā
Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Cesvaines novadā.
Ātrslidošana 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — 1000 metri sievietēm
1000 metri sievietēm bija viena no 14 disciplīnām ātrslidošanā 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Sacensības notika Nacionālajā ātrslidošanas ovālā, Pekinā 2022. gada 17. februārī. Tajās bija pārstāvētas 30 sportistes no 17 valstīm.
Kvalifikācija
Šajā disciplīnā bija pieejama 30 dalībnieku kvota, maksimāli trīs sportistes no vienas valsts. Pirmās 20 sportistes kvalificējās ar savu sniegumu 2021.–2022. gada ISU ātrslidošanas Pasaules kausa izcīņā, bet pārējās desmit ieguva kvotas, sasniedzot labākos laikus starp tām, kuras vēl nebija kvalificējušāss. Valsts varēja nopelnīt maksimāli trīs vietas Pasaules kausa reitingā.
Disciplīnas kvalifikācijas laiks (1:18.00) tika paziņots 2021. gada 1. jūlijā un tas bija nemainīgs salīdzinot ar 2018. gada Phjončhana spēlēm. Sportisti disciplīnai varēja kvalificēties, laika posmā no 2021. gada 1. jūlija līdz 2022. gada 16. janvārim, Starptautiskās Slidošanas savienības (ISU) pasākumu ietvaros.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Sacensībās startēja 30 sportisti no 17 valstīm.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Vidmars
Vidmars (sl; sieviešu dzimtē Vidmara) ir slovēņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Japānas kļava
Japānas kļava ir ziepjkoku dzimtas suga.
Jurijs Ņikiforovs
Jurijs Ņikiforovs (ru, dzimis ) ir Krievijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā, bijis NVS, Ukrainas un Krievijas futbola izlases dalībnieks.
Savu karjeru iesācis Ukrainā. 1993. gadā Ņikiforovs pārcēlās uz Krievijas komandu Spartak Moscow. Tur viņš trīs reizes izcīnīja Krievijas čempionu titulu. Vēlāk spēlējis Spānijas komandā Sporting Gijón, Nīderlandes komandās PSV Eindhoven un RKC Waalwijk, Japānas komandā Urawa Red Diamonds. Ar PSV komandu divas reizes izcīnījis Eredivisie titulus.
Ar Krievijas futbola izlasi piedalījies 1994. un 2002. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī 1996. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Chornomorets Odesa
Spartak Moscow
16513 Vasks
16513 Vasks ir neliels galvenās asteroīdu joslas asteroīds, kuru 1990. gadā atklāja beļģu astronoms Eriks Elsts Lasiljas observatorijā Čīlē.
Tas ir nosaukts latviešu komponista Pētera Vaska vārdā.
Gundars Mežinskis
Gundars Mežinskis (dzimis 1953. gada 14. februārī) ir profesors, silikātu materiālu tehnoloģiju vadošais pētnieks augsttemperatūras materiālu un plazmas tehnoloģiju jomā, kā arī viens no nanomateriālu un sola-gela pārklājumu mācību kursu pamatlicējiem.
Līvija Akuratere
Līvija Akuratere (dzimusi Pečaka Rīgā, mirusi ) bija latviešu teātra kritiķe un teātra zinātniece.
Biogrāfija
Līvija Akuratere studējusi Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes mākslas zinātņu nodaļā (1945—1948). 1950. gadā beigusi Teātra institūtu. No 1951. līdz 1953. gadam Dailes teātra literārās daļas vadītāja. No 1953. līdz 1957. gadam un no 1958. līdz 1961. gadam strādājusi LPSR Kultūras ministrijas teātra daļā, pēc tam laikrakstā "Rīgas Balss". No 1964. līdz 1965. gadam bijusi Jaunatnes teātra literārās daļas vadītāja, Rakstnieku savienības dramaturģijas konsultante, no 1965. līdz 1967. gadam vadījusi Rīgas Kinostudijas Tautas kinoaktieru studiju.
Gundars Mežinskis
Biogrāfija
Gundars Mežinskis dzimis 1953. gadā Rīgā, 1971. gadā beidzis Rīgas 36. vidusskolu (mūsdienās Rīgas Teikas vidusskola), 1976. gadā absolvējis Rīgas Tehnisko universitāti.
Līvija Akuratere
Biogrāfija
No 1952. gada Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātes pasniedzēja. No 1968. līdz 1993. gadam strādājusi Latvijas Zinātņu akadēmijas Valodas un literatūras institūta Teātra, mūzikas un kinomākslas nodaļā. Līdzautore grāmatām par latviešu teātra vēsturi "Latviešu padomju teātra vēsture" (1973—1974), kā arī pētījumam par Rīgas Krievu drāmas teātri (1983). Vairāku monogrāfiju autore. Atsevišķi raksti ir veltīti arī senākam profesionālā teātra posmam — vācu teātrim Rīgā. Kopā ar V. Lapacinsku sarakstījusi grāmatu par scenogrāfu Rūdolfu Pīlādzi (1985). Sagatavojusi publicēšanai Luija Šmita atmiņu grāmatu "Un notika tas tā" (2007). Par monogrāfiju "Aktiermāksla latviešu teātrī" saņēmusi Latvijas Zinātņu akadēmijas Jāņa Sudrabkalna prēmiju.
Gundars Mežinskis
Karjera
Mežinska karjera veidojās Rīgas Tehniskajā universitātē. No 1994. līdz 1998. gadam viņš bija docents, specializējās silikātu materiālu tehnoloģijās. No 1994. līdz 2009. gadam bija vadošais pētnieks Stikla un keramikas zinātniski pētnieciskajā laboratorijā. Darbojies kā Silikātu materiālu tehnoloģijas profesora grupas vadītājs (1999—2002). No 2010. līdz 2013. gadam bija vadošais pētnieks Silikātu, augsttemperatūras un neorganisko nanomateriālu tehnoloģijas katedrā, bet no 2014. līdz 2021. gadam bija šīs katedras vadītājs. No 2018. līdz 2021. gadam bijis RTU Silikātu materiālu institūta vadītājs.
Līvija Akuratere
Biogrāfija
No 1993. līdz 1999. gadam Latvijas Kultūras akadēmijas profesore. 1999. gadā apbalvota ar Triju Zvaigžņu ordeni. 2008. gadā par ieguldījumu latviešu teātra kritikas un zinātnes attīstībā saņēmusi Spēlmaņu nakts balvu par mūža ieguldījumu.
Akurateres vīrs bija aktieris Voldemārs Akurāters (1921—1976). Viņu meita ir dziedātāja Ieva Akuratere (dzimusi 1958. gadā).
Gundars Mežinskis
Publikācijas
SCOPUS datubāzē indeksēti 57 raksti, bez tam publicēti 27 citi raksti un konferenču krājumi. Recenzents zinātniskos žurnālos un rakstu krājumos: Journal of Sustainable Architecture and Civil Engineering, “Materiālzinātne un lietišķā ķīmija” u.c. Dažādas publikācijas, zinātniskie raksti, kuri ir indeksēti Web of science, AD Scientific Index 2023 un citās indeksētās datu bāzēs. Ir arī saņemti dažādi patenti saistībā ar nanomateriāliem. Gundars Mežinskis ir meklējis pielietojumu Latvijas iežiem un to izmantošanai rūpniecībā.
Pušbārni
Pušbārni (oficiāli Pušbāri) ir ciems Lūznavas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 257 km attālumā no Rīgas.
Mandžūrijas kļava
Mandžūrijas kļava ir ziepjkoku dzimtas suga.
Magdalēna Pītersa
Magdalēna Pītersa (pirms 1560. gada — pēc 1592. gada) bija holandiešu renesanses gleznotāja.
Viņa dzimusi Hārlemā kā stikla gleznotāja Pītera Adriaenša meita, un 1577. gadā viņa apprecējās ar gleznotāju Pīteru Pītersu. 1585. gadā pāris pārcēlās uz Amsterdamu, kur vēlāk 1592. gadā tika kristīts viņu dēls Pīters Pīterss II. Viņa ir pazīstama ar tirgus ainām.
Viņa nomira Amsterdamā.
Adīna Ķirškalne
Adīna Ķirškalne (—) bija latviešu skolotāja, sabiedriska darbiniece, dzejniece.
Dzimusi 1915. gada 15. augustā Madonā. Adīnas tēvs - Fridrihs Kiršbergs (1878-1945?), māte - Helēna (dz. Dindone, 1881-1960). Brālis - Jānis Ķirškalns (1912-2004). Mātes brālis - Bulduru dārzkopības skolas, vēlāk tehnikuma dibinātājs un pirmais direktors Pēteris Dindonis (1877-1967). Mācījusie Kagaiņu 1. pakāpes, pēc tam Ogrēnu 2. pakāpes pamatskolā, pēc tam Cesvaines vidusskolā (1930-1934) un Rīgas Skolotāju institūtā (1935-1937).
Strādājusi Vecpiebalgas pagasta Upītes sešklasīgajā pamatskolā (1937-1940), un Vecpiebalgas 1905.gada skolā (1940-1948).
Kopš 1949.gada dzīvojusi Madonas novada Lazdonas pagastā un strādājusi pamatskolā par latviešu valodas skolotāju (1948-1970), turpat par internāta aukli (1979-1990).
Izdotas grāmatas "Rītdienas prieks" (1977), "Pie saulespuķes pieturos" (1995), "Atāla puķītes" (2000).
1994. gadā apbalvota ar 5. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Butigeidis
Butigeidis jeb Butegeidis (lt, la, be, dzimis ap 1240. gadu, miris ap 1290. gadu) bija Lietuvas dižkunigaitis (ap 1285. - ap 1290.), pirmais no Ģedimina dinastijas valdniekiem. Viņa valdīšanas laiks sakrita ar Livonijas ordeņa mestru Vilekīna (1282-1287) un Kūno (1288-1290) vadītajiem karagājieniem pret zemgaļiem, kas pēc sakāves pie Dobeles izceļoja uz Lietuvas zemēm.
Vārda cilme
Personvārds Butigeidis ir saliktenis ar saknēm bu- (būti - "būt") + geid- (geidė, gedėti - „ilgoties, gaidīt“) - “būt un gaidīt” vai “tas, kas būs gaidītais”.
Izcelsme
Butigeida dzimšanas gads un izcelsme nav zināma. Tiek pieņemts, ka viņš dzimis ap 1240. gadu un piedalījies Lietuvas kunigaišu cīņās, kas sekoja ķēniņa Mindauga nogalināšanai 1263. gadā un ķēniņa Traidena nogalināšanai 1282. gadā.
Pēc krievu eposā "Zadonščina" (Задонщина) minētā kņaza Andreja Aļģirda dēla teiktā savam brālim Dmitrijam:
"«Брате Дмитреи, сами есмя собе два браты, с(ы)н(о)ве Олгордовы, а внуки мы Доментовы, а правнуки есми Сколомендовы...» ('brāli Dmitrij, paši esam divi brāļi, Aļģirda dēli, Ģedimina (Domenta? Jedimenta?) mazdēli, bet Skalmanta (Skolomenda) mazmazdēli...')"
daži vēsturnieki uzskata, ka Butigeida tēvs ir bijis kunigaitis Skalmants, kas pieminēts Duisburgas Pētera hronikas tekstā. Ir izteiktas arī hipotēzes, ka Butigeida tēvs bijis ķēniņš Daumants vai ķēniņš Traidens.
Dzīvesgājums
Par Butigeida dzīvi nav saglabājušies precīzi dati, viņa valdīšana sakrita ar Lietuvas militārā vājuma periodu, kad tās kaimiņzemes mēģināja atkarot ķēniņa Traidena laikā lietuviešiem pakļautās zemes. Par viņa valdīšanas sākumu nav drošu ziņu. Pēc viena uzskata, ka viņš pārņēmis varu no sava priekšgājēja Daumanta 1285. gadā, kad tas zaudēja karā ar Tveras kņazistei, tomēr daži vēsturnieki domā, ka Butigeidis pie varas nonācis uzreiz pēc Traidena nāves 1282. gadā. Lietuviešu ķēniņš Butigeidis (Боуд̑и̑кидъ) un viņa brālis Butvīds (Боудивидъ) pirmo reizi pieminēti Volīnijas metrikā esošajā 1289. gada maija līgumā ar Volīnijas kņazu Mstislavu Daņiloviču: "«Тогда же Литовьскии кнѧзь Боуд̑и̑кидъ и братъ его .Боудивидъ. даша кнѧзю Мьстиславоу . городъ свои . Волъковъıескь абы с ними . миръ держалъ .» ('Tajā pašā laikā kņazs Budigeids un viņa brālis Butvīds deva kņazam Mstislavam savu pilsētu Volkovijsku, lai uzturētu mieru ar mums')"
Savukārt Livonijas ordeņa mestra Baltazara vēstulē 1290. gada rudenī par plānoto karagājienu uz Žemaitiju (Sameyten), tiek lūgts, lai Prūsijas mestrs Meinhards ziemā vienlaicīgi uzbrūk lietuviešu ķēniņa Butegeida zemēm (terram regis Butegeyde):
"«Verum quia presens tempus nos convenire non patitur propter multa, que vobis per alias literas scripsimus, et quia novimus sanius apud vos quam apud nos esse consilium propter plures fratres, quos habetis industrios maxime et discretos, supplicamus omni, qua possumus, precum instancia, quatenus super predictis articulis nobis vestrum maturum consilium rescribatis et, si vobis et vestris videbitur forsitan expedire, quod possitis et velitis adhuc ista hyeme producere exercitum contra hostes Lettowinos videlicet de Sameyten, nos ex nostra parte, si nobis diem et tempus tribus semptimanis ad minus ante scripseritis et secrete, toto posse nostro terram regis Butegeyde eodem tempore invademus.»"
Pēc šiem karagājieniem Butgeidis vairs nav pieminēts un par Lietuvas dižkungu kļuva viņa brālis Butvīds.
Horhe Mere
Horhe Mere (es, dzimis ) ir spāņu futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā. Kopš 2023. gada Mere pārstāv La Liga komandu Cádiz, kas viņu īrē no Club América. Iepriekš Mere ir spēlējis Spānijas komandā Hihonas "Sporting", Vācijas komanā 1. FC Köln un Meksikas komandā Mazatlán.
Sasniegumi
FC Köln
Sporting Gijón
Līberts
Līberts (de; sieviešu dzimtē Līberta) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Brets Konolijs
Brets Konolijs (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2019) Konnolijs pārstāv NHL komandu Floridas "Panthers". Iepriekš Konolijs ir spēlējis Tampabejas "Lightning", Bostonas "Bruins", Vašingtonas "Capitals" un AHL klubā Sirakjūsas "Crunch".
2018. gadā Konolijs ir izcīnijis Stenlija kausu.
Andrē Burakovskis
Andrē Burakovskis (sv, dzimis ) ir zviedru hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2022) Burakovskis pārstāv NHL komandu Sietlas "Kraken". Iepriekš Burakovskis ir spēlējis Zviedrijas klubā Malmes "Redhawks", AHL komandā Hēršijas "Bears" un NHL komandās Vašingtonas "Capitals" un Kolorādo "Avalanche". 2018. un 2022. gadā ir izcīnījis Stenlija kausu.
2022. gada 13. jūlijā Burakovskis panāca vienošanos ar Sietlas "Kraken" komandu uz 5 gadiem par $ 5.milj.
Zviedrijas hokeja izlases sastāvā ir spēlējis 2016. gada Pasaules čempionātā.
Pušča (Bērziņu pagasts)
Pušča ir ciems Bērziņu pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 291 km attālumā no Rīgas.
Andrē Burakovskis
Viņa tēvs Roberts Burkovskis arī bija profesionāls hokejists, tāpat spēlējis NHL. Dzimis Austrijā, kur tēvs tobrīd spēlēja.
Maksimoviča kļava
Maksimoviča kļava ir ziepjkoku dzimtas suga.
Natālija Ščerba
Natālija Ščerba (uk, dzimusi Maladzječnā, Baltkrievijas PSR ) ir Ukrainas rakstniece, kas raksta krievu valodā. Darbojas galvenokārt fantāzijas žanrā. Pazīstama ar pusaudžu romānu ciklu Часодії, Чароділ un Лунастри. Vairāku starptautisku prēmiju ieguvēja.
Biogrāfija
Natālijai Ščerbai no agras bērnības paticis lasīt un zīmēt. Profesionāli nodarbojusies ar ušu.
Krimas okupācija
Krimas okupācija 2014. gada sākumā bija daļa no Krievijas—Ukrainas kara un izpaudās kā maskēts Krievijas Bruņoto spēku iebrukums Ukrainai piederošajā Krimas pussalā un tās pievienošana Krievijai pēc Ukrainas prezidenta Viktora Janukoviča atstādināšanas Eiromaidana sacelšanās rezultātā.
16. martā Krievijas karaspēka klātbūtnē Krimā notika referendums, kurā pēc balsu skaitīšanas komisijas ziņām par „atkalapvienošanos ar Krieviju” nobalsoja vairāk nekā 90% referenduma dalībnieku un 18. martā Krievijas prezidents Vladimirs Putins parakstīja vienošanos par Krimas pievienošanu Krievijai.
2014. gada 27. martā ANO Ģenerālās asamblejas atklātā balsojumā tika pieņemta rezolūcija, kas atkārtoti uzsvēra atbalstu Ukrainas teritoriālajai nedalāmībai tās starptautiski atzītajās robežās un pasludināja par spēkā neesošu Krimas referendumu.
Krievijas Federācijas karaspēks okupēja suverēnas Eiropas valsts teritorijas daļu, tādējādi destabilizējot Eiropas un globālo drošības sistēmu. Pasaules vadošie politiķi, analītiķi un juristi uzskatīja, ka Maskava ir nopietni pārkāpusi starptautiskās tiesības.
Priekšvēsture
Pēc PSRS sabrukuma un neatkarīgās Ukrainas Republikas pasludināšanas 1992. gada 26. februārī Krimas APSR Augstākā Padome pārdēvēja Krimas APSR par Krimas Republiku. 1992. gada 5. maijā Krimas parlaments pasludināja Krimas Republikas suverenitāti un pieņēma konstitūciju, kurā 6. maijā iekļāva punktu par atrašanos Ukrainas sastāvā. 1995. gada martā Krimas Republikas nosaukumu pārmainīja uz Krimas Autonomās Republikas nosaukumu. 1997. gadā Ukraina un Krievija parakstīja Draudzības, Sadarbības un Partnerības līgumu, kura vienojās par bijušas PSRS Melnās jūras flotes sadalīšanu un Sevastopoles kara bāzes un Sevastopoles rajona nodošanu Krievijas Federācijas pārvaldībā. Pēc prezidenta Viktora Janukoviča nākšanas pie varas 2010. gada aprīlī Ukrainas parlaments pagarināja Sevastopoles kara bāzes teritorijas iznomāšanu Krievijai līdz 2042. gadam.
Pēc Ukrainas prezidenta atcelšanas 2014. gada 26. februārī bruņoti cilvēki ieņēma Krimas parlamenta ēku Simferopolē un virs tās uzvilka Krievijas karogu, bet 27. februārī Krimas Augstākā Padome ārkārtas sēdē atcēla premjerministru Anatoliju Mogiļovu un ievēlēja šajā amatā partijas „Krievu vienotība” (Русское единство) līderi Sergeju Aksjonovu, kurš tūlīt vērsās pie Krievijas valdības ar lūgumu nodrošināt Krimā mieru un kārtību.
Militārā iejaukšanās
28. februārī specvienību karavīri bez pazīšanās zīmēm ieņēma valdības ēkas un lidostas visā Krimas republikā. Starptautisko situāciju saasināja Krievijas prezidenta Vladimira Putina vēršanās pie Krievijas Valsts domes 1. martā ar lūgumu atļaut izmantot Krievijas karaspēku Krimas teritorijā.
Pēc šī lēmuma pieņemšanas Krimā ieradās 15 tūkstoši krievu karavīru. Ukrainas premjerministrs Arsēnijs Jaceņuks paziņoja, ka Ukrainas Bruņotajos spēkos izsludināta pilnīga kaujas gatavība un brīdināja, ja Krievija uzbruks, tad būs karš. „Aptuveni tūkstotis bruņotu vīru aplenkuši Ukrainas robežsardzes bāzi Krimas pussalas dienvidos”, paziņoja Ukrainas Aizsardzības ministrija. Savukārt Krimas valdības vadītāja vietnieks Rustams Temirgalijevs apgalvoja, ka „visi Krimas teritorijā esošie Ukrainas Bruņotie spēki, visas armijas daļas ir bloķētas. Daļa no viņiem ir atbruņoti un liela daļa šodien pārgāja Krimas iedzīvotāju pusē.”
4. martā Kremlī notikušajā preses konferencē Krievijas prezidents Vladimirs Putins paziņoja, ka nav nepieciešams uz Ukrainu nosūtīt Krievijas karaspēku, bet Maskava tomēr patur tiesības izmantot „visus līdzekļus” pilsoņu aizsardzībai Ukrainas austrumos. Tāpat viņš noliedza, ka Ukrainas armijas bāzes ir ielenkuši Krievijas karavīri, jo tās it kā esot prokrieviskas „pašaizsardzības vienības” un civiliedzīvotāji.
6. martā interventi neļāva iekļūt Krimā 40 EDSO militārajiem novērotājiem, kuru uzdevums ir noskaidrot faktus par militāriem jautājumiem konflikta zonā. Krievija jau bija informējusi EDSO, ka nedomā ielaist militāros novērotājus savās karaspēka daļās Krimā. 7. martā interventu spēki uzbruka Ukrainas gaisa spēku taktiskās grupas štābam pie Sevastopoles.
Aneksijas leģitimizācija
4. marta preses konferencē Krievijas prezidents Vladimirs Putins norādīja, ka Krievija neapsver iespēju par Krimas pievienošanu. Uz jautājumu, vai Krievija nepārkāpj 1994. gada Budapeštas vienošanos, kurā tā apņēmās garantēt Ukrainas drošību un nedalāmību, Putins norādīja, ka pēc revolūcijas Ukrainā ir jauna vara, ar kuru Krievija neko nav parakstījusi. 6. martā Krimas Augstākā Rada pieņēma lēmumu par Krimas Autonomās Republikas pievienošanu Krievijai un referenduma organizēšanu 16. martā. 6. martā arī Sevastopoles pilsētas padome ārkārtas sesijā pieņēma lēmu par pievienošanos Krievijai atsevišķa federālā subjekta statusā. Krimas Augstākā Rada nolēma referenduma balsošanas biļetenos iekļaut iespēju atbildēt uz vienu no diviem krievu, ukraiņu un Krimas tatāru valodās iespiestiem jautājumiem:
Krimas tatāru tautas padomes jeb Medžlisa priekšsēdētājs Refats Čubarovs telekanālā ART aicināja visus Krimas iedzīvotājus neatkarīgi no tautības pilnībā boikotēt 16. martā ieplānoto referendumu par Krimas pievienošanos Krievijai un pieprasīja pussalā ievest ANO miera uzturētājus.
7. martā Krievijas pārstāvis ANO Vitālijs Čurkins paziņoja, ka „Maskava neatzīst pašreizējās Ukrainas varas leģitimitāti, tāpēc pārtrauc politiskās attiecības ar Ukrainu.” 11. martā Krimas Augstākā Rada pieņēma „Deklarāciju par Krimas Autonomās Republikas un Sevastopoles pilsētas neatkarību”. Deklarācijā minēts, ka „Krimas republika kā neatkarīga un suverēna valsts lūgs Krievijas Federāciju to pievienot”, ja referendumā tiks izlemts par pievienošanos Krievijai. Tāpat deklarācijā ietverta atsauce uz Kosovas atdalīšanos no Serbijas, piebilstot, ka „valsts daļas vienpusēja neatkarības deklarācija nepārkāpj starptautiskās tiesības”.
16. martā Krievijas karaspēka klātbūtnē Krimas Autonomajā Republikā un Sevastopoles pilsētā notika referendums, kurā pēc balsu skaitīšanas komisijas ziņām par „atkalapvienošanos ar Krieviju” nobalsoja 96,47% referenduma dalībnieku Krimas Autonomajā Republikā un 96,59% Sevastopolē. Vēlēšanās nepiedalījās 16,9% Krimas Autonomās Republikas un 10,5% Sevastopoles balsstiesīgo vēlētāju. EDSO atteicās sūtīt savus novērotājus, jo nebija saņēmusi uzaicinājumu no Ukrainas valdības. Toties brīvprātīgi Krimā reģistrējās 135 novērotāji no 23 valstīm, no Latvijas kā novērotāji piedalījās Eiropas Parlamenta deputāte Tatjana Ždanoka un Miroslavs Mitrofanovs. Daži klātesošie novērotāji, piemēram Čehijas Republikas deputāts Stanislavs Berkovecs, aprakstīja referenduma gaitu kā brīvu un demokrātisku. Balstoties uz sarunām ar Krimas tatāriem, viņš sacīja, ka pat viņi balsojuši par iestāšanos Krievijas Federācijā. Cits čehu novērotājs Milans Šarapatka ziņoja, ka referenduma norisē nebijis nekādu pārkāpumu un, ka viņam nav nekādu liecību, ka referenduma laikā bija jebkāda veida spiediens un draudi uz vēlētājiem un novērotājiem. Vēl viens čehu novērotājs Miloslavs Šoušeks, apgalvoja, ka referendums esot noticis pēc starptautiskiem standartiem un, ka referenduma norises laikā viņš neesot redzējis nevienu karavīru.
5. maijā ASV žurnāls Forbes paziņoja, ka Krievijas Cilvēktiesību padome nejauši savā mājas lapā publicējusi patieso ziņojumu par vēlēšanu rezultātiem un vēlētāju aktivitāti Krimā. Kopumā referendumā piedalījušies 30% Krimas iedzīvotāji, no kuriem 50% balsojuši „par” pievienošanos Krievijai. Tādējādi kopumā tikai 15% (50% no 30%) Krimas iedzīvotāji balsojuši „par” atdalīšanos no Ukrainas.
18. martā Vladimirs Putins uzstājās ar uzrunu, kurā aicināja uzņemt Krimu un Sevastopoli Krievijas Federācijas sastāvā. Uzreiz pēc tam Kremlī svinīgi parakstīja līgumu par Krimas iekļaušanu Krievijas sastāvā, ko parakstīja Putins, Krimas premjerministrs Sergejs Aksjonovs un Krimas parlamenta spīkers Vladimirs Konstantinovs.
Starptautiskā reakcija
ASV prezidents Baraks Obama pauda viedokli, ka Putina sniegtie attaisnojumi iebrukumam Ukrainā „nevienu neapmānīs” un aicināja Krieviju atsaukt savus karavīrus atpakaļ bāzēs un piekrist starptautisko novērotāju misijas izveidošanai Ukrainā.
15. martā Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) Drošības padomē notika balsojums par rezolūcijas pieņemšanu pret 16. martā Krimā plānoto referendumu par pievienošanos Krievijas Federācijai. Dokumentā bija paredzēts atzīt par spēkā neesošu gaidāmo referendumu un aicināja visām dalībvalstīm neatzīt referenduma rezultātus. Krievija izmantoja savas veto tiesības un bloķēja lēmuma pieņemšanu. Ķīnas Tautas Republika no balsošanas atturējās.
Savukārt ANO Ģenerālā asambleja 27. martā ar pārliecinošu balsu pārsvaru pieņēma rezolūciju pret Krimas aneksiju. Rezolūcija atsaucas uz ANO Hartu un virkni starptautisku dokumentu, kas garantē Ukrainas suverenitāti un drošību esošajās, starptautiski atzītajās robežās. Rezolūcijā īpaši uzsvērts, ka šā gada 16. martā Krimas Autonomajā Republikā un Sevastopolē notikušais referendums ticis īstenots bez Ukrainas pilnvarojuma, nav atzīts un nevar tikt uzskatīts par pamatu jebkādām Krimas Autonomās republikas vai Sevastopoles pilsētas statusa izmaiņām. Tādēļ visas valstis, starptautiskās organizācijas un specializētās aģentūras aicinātas neatzīt Krimas autonomās republikas un Sevastopoles pilsētas statusa izmaiņas uz minētā referenduma pamata, kā arī atturēties no jebkādas rīcības, kuru varētu interpretēt kā šādu statusa izmaiņu atzīšanu. Tāpat visas puses aicinātas nekavējoties īstenot tiešu politisku dialogu, lai situāciju atrisinātu mierīgā ceļā. Rezolūcijā apliecināts atbalsts starptautisko organizāciju centieniem palīdzēt Ukrainai aizsargāt visu tās iedzīvotāju, tostarp arī minoritātēm piederošo, tiesības.
Par rezolūcijas pieņemšanu balsoja 100 asamblejas locekļi, pret 11, bet 58 no balsošanas atturējās. Pret balsoja Krievijas Federācija, Zimbabve, Ziemeļkoreja, Sīrija, Sudāna, Kuba, Nikaragva, Bolīvija, Venecuēla, Baltkrievija un Armēnija.
Starptautiskā krimināltiesa 2016. gada 14. novembrī oficiāli atzina, ka kopš vismaz no 2014. gada 26. februāra notikusi tieša Krievijas militāra agresija pret Ukrainu, bet kopš 18. marta Krimas pussala ir okupēta.
RISAT-1
RISAT-1 ir Indijas Zemes tālizpētes pavadonis, kuru izgatavojusi un apkalpo Indijas Kosmosa pētījumu organizācija (ISRO). Tas palaists 2012. gada aprīlī. RISAT-1 izmanto S joslas sintezētās apertūras radaru, ar kuru var iegūt Zemes virsmas attēlus gan dienā gan naktī, kā arī mākoņainā laikā.
RISAT-1 starts notika divus gadus pēc RISAT-2, kuram uzstādīts Izaēlā izgatavots X joslas radars. RISAT-2 misija ieguva prioritāti pēc 2008. gada uzbrukumiem Mumbajā, lai varētu novērot teroristu grupu pārvietošanos. jo uz to brīdi sintētiskās apertūras radars vēl nebija izstrādāts.
RISAT-1 ar starta masu 1858 kg bija smagākais Zemes novērošanas pavadonis, kuru palaidusi Indija, kā arī masīvākais nesējraķetes PSLV palaistais pavadonis.
RISAT-1 tika palaists 00:17 UTC ar nesējraķeti PSLV-XL (lidojuma numurs C19) no Satiša Dhavana kosmosa centra. Sākotnēji pavadonis tika ievadīts 480 km augstā orbītā. Pēc tam divu dienu laikā tika veikti četri orbitālie manevri, un 28. aprīlī RISAT-1 sasniedza plānoto orbītas augstumu 536 km.
Trindade
Trindade ir pilsēta Brazīlijas dienvidaustrumos, Gojasas štatā. 2016. gadā Trindadē dzīvoja ap 140 tūkstoši iedzīvotāju un pēc šī rādītāja tā ir 62. lielākā pilsēta štatā. Pilsēta dibināta un, saskaņā ar leģendu, nosaukta par godu tās apkārtnē atrastajam māla medaljonam ar Svētās Trīsvienības attēlu un ir viena no populārākajām svētceļojumu vietām valstī.
Artūrs Mēdlingers
Artūrs Mēdlingers (, 1880—1961) bija vācbaltu arhitekts, kas strādāja Rīgā, projektējot jūgendstila ēkas.
Dzīvesgājums
Dzimis 1880. gada 9. novembrī Ņižņijnovgorodas pilsētā Krievijā. Studēja Rīgas Politehniskajā institūtā, 1906. gadā beidza studijas un sāka strādāt Pēkšēna arhitektu birojā, pēc 1910. gada patstāvīgi. 1937. gadā pārcēlās uz dzīvi Vācijā.
Rīgas Skolēnu pils
Rīgas Skolēnu pils (saīsināti RSP) ir interešu izglītības iestāde. Tā atrodas Rīgā, Krišjāņa Barona ielā 99.
Vēsture
1941. gadā Rīgas pils ziemeļu daļā tika izveidota Latvijas PSR Pionieru pils. Darbības pirmsākumos tā bija republikāniskas pakļautības iestāde. 1952. gadā Latvijas PSR Pionieru pils tika nodota Rīgas pilsētas Darbaļaužu deputātu padomes Izpildu komitejai un pārdēvēta par Rīgas Pionieru pili.
1986. gadā Rīgas Pionieru pils izmainīja nosaukumu uz "Rīgas pionieru un skolēnu pils".
1991. gada 1. decembrī Rīgas pionieru un skolēnu pils kļuva par bērnu un jauniešu brīvā laika centru "Rīgas Skolēnu pils", saīsināti — RSP.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas Rīgas pili bija nepieciešams izmantot Latvijas Valsts prezidenta vajadzībām. 1994. gada 30. septembrī Bērnu un jauniešu centra ”Rīgas Skolēnu pils” rīcībā tika nodota trīsstāvu ēka Krišjāņa Barona ielā 99. Nams ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis. Tas būvēts 1880. gadā eklektisma stilā. Šai ēkā no 1894. gada līdz Pirmajam pasaules karam atradās Pareizticīgo garīgais seminārs, bet no 1919. līdz 1940. gadam — Latvijas Kara skola.
Šai ēkā atrodas ne tikai pulciņu un kolektīvu nodarbību telpas, bet arī Rīgas Skolu muzejs, kā arī Rīgas Interešu izglītības metodiskais centrs.
2016. gadā Rīgas Skolēnu pils atzīmēja savas pastāvēšanas 75 gadu jubileju.
Pulciņi un kolektīvi
Rīgas Skolēnu pilī ir vairāk nekā 60 dažādu pulciņu un kolektīvu. Tajos darbojas ap 3800 bērnu un jauniešu vecumā no 3 līdz 25 gadiem.
Daudzi Rīgas Skolēnu pils kolektīvi pastāv jau vairākus gadu desmitus, piemēram, teātris "Zīļuks" (dibināts kā Pionieru teātris 1962. gadā), kamerkoris "Tonika" (dibināts 1966. gadā), Tautas deju ansamblis "Uguntiņa" (dibināts 1948. gadā). No pazīstamākajiem RSP kolektīviem var minēt sarīkojumu deju studiju "Dzintarjūra", koklētāju ansambli "Austriņa", korus "Rīga" un "ACCOLADA", kā arī Multiplikācijas studiju.
Tradīcijas
Rīgas Skolēnu pils muzikālie kolektīvi piedalās Skolu jaunatnes Dziesmu un deju svētkos, Rīgas svētkos, Mākslas dienās un dažādos citos pasākumos.
Kopš 2003. gada Latvijas Etnogrāfiskajā brīvdabas muzejā katru gadu maija pēdējā svētdienā notiek RSP pasākums "Es atnācu dižoties, nāciet, tautas, skatīties!” Šai dienā muzeja sētās var iepazīties ar Pils pulciņu un kolektīvu darbu, aplūkot izstādes, bet uz muzeja estrādes notiek priekšnesumi. Pasākuma apmeklētāji var arī piedalīties dažādās atrakcijās, spēlēs, viktorīnās, sacensībās.
Meridian № 2
Meridian № 2 (Меридиан № 2), zināms arī kā Meridian № 12L, bija Krievijas sakaru sistēmas Meridian pavadonis. Tas tika palaists 2009. gada maijā, bet nesējraķetes kļūmes dēļ nebija ievadīts plānotajā orbītā un nebija izmantojams paredzētajiem mērķiem.
Pavadoni bija plānots ievadīt augsti eliptiskā orbītā, kur tas nodrošinātu sakarus militāriem un civiliem lietotājiem.
Meridian № 2 tika palaists 21.53 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1a / Fregat no Pļeseckas kosmodroma starta laukuma 43/3. Nesējraķetes trešā pakāpe izslēdzās piecas sekundes agrāk nekā plānots. Dzinējbloks Fregat nespēja kompensēt neiegūto impulsu, jo tam izbeidzās degviela. Tā kā zemākā orbītā kosmisko aparātu nevarēja izmantot Molnija sakaru sistēmai, tas tika atzīts par zaudētu.
2021. gada 23. aprīlī aptuveni 04:47 UTC Meridian № 2 nogāja no orbītas un sadega Zemes atmosfērā.
Vaidavas pilskalna ala
Vaidavas pilskalna ala (arī Vaidavas Velnala ) ir sufozijas izcelsmes ala, kas atrodas Vaidavas pilskalna pakājē pie Vaidavas ezera. Pašreizējā ala ir atzars no aizbrukušās Metimnes alas, un tās ieeja ved no senās alas griestiem. Ala izveidojusies baltā, irdenā smilšakmenī, kas padara to bīstamu cilvēka apmeklējumam. Ap 1912. gadu, kad ala iebruka, tā bijusi aptuveni 6 m augsta un 10 m dziļa, bet pazemes telpa turpinājusi aizbrukt, līdz iekļūt alā nebijis iespējams. 2007. gada beigās atkal atvērās alas ieeja, un 2008. gada pavasarī alu uzmērīja Latvijas dabas aizsardzības entuziasts Guntis Eniņš. Pēc uzmērīšanas atklājās, ka pašreizējā ala ir 12—20 m gara, līdz 2,5 m augsta un tās platums ir 3 m. Jaunizveidotai alai blakus atrodas liela kritene, kas liecina, ka šajā apkārtnē ir notikušas ģeoloģiskas pārvērtības — notikusi alas aizbrukšana un atvēršanās.
Osteoblasti
Uzbūve
Osteoblastiem ir nenoteikta forma, to diametrs ir 15-20 mikrometri. Šūnā ekscentriski atrodas apaļš vai ovāls kodols ar lielu kodoliņu. Citoplazmā redzams labi attīstīts graudainais endoplazmatiskais tīkls, kas norāda uz aktīvo proteīnu sintēzi šūnā. Tajos ir arī liela bāziskās fosfatāzes aktivitāte, kas veicina fosfātu izgulsnēšanos kaulaudu šūnstarpas vielā.. Osteoblastu plazmolemmai ir daudz receptoru — D vitamīna, retinoskābes, parathormona, glikokortikoīdu, tranformējošā augšanas faktora, insulīnam līdzīgā augšanas faktora u.c.
Fizioloģija
Tie izstrādā:
Žils Bjanki
Žils Bjanki (fr; dzimis, miris ) bija Francijas autosportists, kas no. līdz. gadam piedalījās Formula 1 sacīkstēs Marussia komandas sastāvā.
Bjanki iepriekš piedalījās Formula Renault 3.5 čempionātā, GP2 seriālā un dažādos Formula 3 čempionātos, viņš bija Ferrari braucēju akadēmijas dalībnieks. 2012. gadā piedalījās vairāku Formula 1 sacīkšu treniņbraucienos kā Force India komandas pārstāvis. 2013. gadā Bjanki debitēja Formula 1 čempionātā Marussia komandas sastāvā. 2014. gada viņš izcīnīja savus un komandas pirmos čempionāta punktus.
2014. gada 5. oktobrī Japānas Grand Prix sacensību laikā Bjanki cieta avārijā un guva smagu galvas traumu, kuras rezultātā nokļuva komas stāvoklī un pēc vairāk nekā deviņiem mēnešiem slimnīcā mira.
Viņa krustdēls ir Monako F1 pilots Šarls Leklērs.
Zilenīšu apakšdzimta
Zilenīšu apakšdzimta (Polyommatinae) ir viena no astoņām zilenīšu dzimtas (Lycaenidae) apakšdzimtām un ir viena no lielākajām, apvienojot vairāk kā 200 sugas, kas tiek iedalītas 4 ciltīs. Zilenīšu apakšdzimtas sugas sastopamas visā pasaulē. Vislielākā sugu dažādība sastopama Dienvidaustrumāzijā, Āfrikas tropu biomā un Ziemeļu puslodes mērenajā joslā. Pieaugušie īpatņi parasti uzturas to augu tuvumā, ar kuriem barojas to kāpuri, bet paši barojas ar dažādu ziedu nektāru. Kopumā zilenīšu sugas lido īsas distances, lai gan dažas tropu sugas veic garus migrācijas lidojumus. Tēviņus bieži var nivērot uz mitrām smiltīm un dubļiem, bet mātītes pie augiem, uz kuriem tiek dētas olas.