cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolauss Cincendorfs
Dzīvesgājums
1722. gadā viņš savos zemes īpašumos Saksijā izveidoja pirmo Hernhūtes brāļu draudzi. 1729. gadā pēc ģenerāļa Hallarta atraitnes aicinājuma viņš nosūtīja pirmo Hernhūtes brāļu draudzes misiju uz Vidzemi, kam sekoja daudzas citas misijas pa visu pasauli. Pasliktinoties attiecībām ar luterāņu baznīcu, 1735. gadā Hernhūtes brāļu draudze kļuva neatkarīga. Tas radīja konfliktus un 1736. gadā Cincendorfs tika izraidīts no Saksijas. 1736. gada septembrī Cincendorfs ieradās Vidzemē, kur sprediķoja Rīgas Svētā Jēkaba baznīcā un Valmierā. 1737. gadā viņu Berlīnē iesvētīja par Brāļu draudžu bīskapu. No Hernhūtes izceļojušie draudzes locekļi dibināja jaunas draudzes Prūsijā un Anglijā. Pēc brāļu draudzu aizliegšanas Krievijas impērijā grāfs Cincendorfs 1743. gada 12. decembrī vēlreiz ieradās Rīgā, taču tika aizturēts un internēts Citadelē, vēlāk izraidīts no valsts. 1747. gadā Cincendorfs atgriezās dzimtenē un apmetās Barbijas (Barby) grāfistē, kur izveidoja vienu no Brāļu draudzes lielākajiem centriem. Brāļu draudze tika oficiāli atzīta par evaņģēliskās morāviešu Brāļu draudzes garīgo mantinieci. 1750. gadā Cincendorfs apmetās uz dzīvi Londonā un turpināja vadīt draudzes darbu no turienes.
1760. gada pavasarī viņš smagi saslima un 9. maijā nomira. Pēc grāfa nāves Brāļu draudzes 1764. gadā saņēma mantojumā Bertelsdorfas pili un muižu.
Džons Ross
Džons Ross (en; — ) bija skotu izcelsmes britu flotes virsnieks un polārpētnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis Kirkolmas ciemā Skotijā mācītāja Endrjū Rosa ģimenē.
1786. gadā deviņu gadu vecumā Ross pievienojās Karaliskajai flotei kā pirmās klases brīvprātīgais un tika norīkots darbā uz kuģa Pearl. Drīz vien tas aizkuģoja uz Vidusjūru, kur palika līdz 1789. gadam. Pēc tam Ross vairākus mēnešus kalpoja uz Impregnable, pēc tam astoņus gadus kalpoja tirdzniecības flotē. 1799. gada septembrī viņš tika atsaukts uz Kara floti un iecelts par Weazel bocmani, kas drīz pievienojās angļu un krievu iebrukumam Holandē. Sekoja īsi dienesta periodi uz kuģiem Clyde un Diligence, kuru laikā viņš tika paaugstināts par leitnantu.
Pirmā Arktikas ekspedīcija (1818)
Ekspedīcija pameta Londonu aprīlī. Ross komandēja kuģi Isabella, bet otru ekspedīcijas kuģi Alexander vadīja leitnants Viljams Edvards Perijs. Ross burāja pretēji pulksteņrādītāja virzienam apkārt Bafina līcim, atkārtojot Viljama Bafina divsimt gadus iepriekš veiktos novērojumus. Augustā viņš iebrauca Lankastera šaurumā pie Bafinas salas ziemeļu krasta; vēlāk izrādījās, ka tie faktiski ir Ziemeļrietumu jūrasceļa austrumu vārti. Viņš nobrauca vairākas jūdzes uz rietumiem, bet tālāk negāja, jo viņu maldināja mirāža, kas, šķiet, liecināja par kalniem šauruma galā; tos Ross nodēvēja par Krokera kalniem par godu admiralitātes pirmajam sekretāram Džonam Krokeram. Pēc tam Ross ar ekspedīciju atgriezās Anglijā, neskatoties uz vairāku viņa virsnieku, tostarp Parija un Edvarda Sebaina, protestiem, kuri uzskatīja, ka viņam vajadzēja rūpīgāk izpētīt «kalnus».
Ceļojuma pārskats, kas tika publicēts gadu vēlāk, atklāja ekspedīcijas virsnieku domstarpības, un tam sekojošā nenoteiktība par Krokera kalnu esamību grāva Rosa reputāciju. Šai ekspedīcijai neizdevās atklāt daudz jauna. Ekspedīcijas galvenais rezultāts bija vaļu mednieku maršruta atvēršana uz Bafinas līča ziemeļu daļu, kā arī tā mudināja Periju atkārtoti izpētīt Lankasteras šaurumu un atklāt lielāko Ziemeļrietumu jūrasceļa daļu. Ross, atgriežoties Skotijā, ieguva kapteiņa pakāpi un apmēram šajā laikā uzcēla māju Stranrerā Skotijas dienvidrietumos.
Otrā Arktikas ekspedīcija (1829)
Ross pameta Temzu 1829. gada 23. maijā. Bafina līcis bija neparasti brīvs no ledus un 6. augustā Ross šķērsoja vietu, kur bija pagriezies atpakaļ 10 gadus iepriekš. 11. augustā viņš pagriezās uz dienvidiem, iebraucot Prinča Reģenta šaurumā, un 13. augustā sasniedza vietu Fjūri ragā, kur Viljams Perijs bija pametis savu kuģi. Vraks bija pazudis, bet pludmalē bija kaudze atlūzu, no kuriem dažas Ross savāca. Turpinot doties uz dienvidiem, Ross kļuva par pirmo eiropieti, kas nokļuvis Būtijas līcī. Septembra beigās kuģi nobloķēja ledus 200 jūdzes uz dienvidiem no Fury bojāejas vietas. Kā ziemošanas vieta tika izvēlēts Fēliksa līcis Būtijas pussalas austrumu krastā. 1830. gada janvārī ieradās inuitu grupa, kas piegādāja ekspedīcijai pārtiku un informāciju par apkārtni. Vienam no viņiem kuģa galdnieks izgatavoja koka kāju.
1830. gada pavasarī Džeimss Klārks Ross veica vairākus pārgājienus uz rietumiem, lai izpētītu apkārtni. 9. aprīlī viņš sasniedza Būtijas pussalas rietumu krastu un maijā pa ledu šķērsoja jūrasšaurumu uz Karaļa Viljama salas ziemeļrietumu krastu, pieņemot, ka tā ir daļa no cietzemes. Septembra vidū ledus ap kuģi kļuva trauslāks un apkalpe, zāģējot krasta ledu, izdabūja kuģi atklātā ūdenī, taču tas drīz vien atkal nokļuva ledus gūstā. Otro ziemu kuģis pavadīja Šerifa līcī tikai trīs jūdzes no Fēliksa ostas. Neviens inuits neieradās līdz nākamā 1831. gada aprīlim. Džeimss Klārks Ross kamanās vēlreiz šķērsoja Būtijas pussalu un 1831. gada 1. jūnijā kļuva par pirmo eiropieti, kurš sasniedza Ziemeļu magnētisko polu. Augustā kuģis sāka kustēties, bet paguva nobraukt tikai četras jūdzes, pirms tas iestrēga ledū Viktorijas līcī. Līdz 1832. gada janvārim bija skaidrs, ka kuģis nekad neizkļūs no ledus gūsta. Rosa plāns bija aizvilkt kuģa laivas uz ziemeļiem uz Fjūri ragu Somersetas salas dienvidaustrumos, savākt tur pārtiku, atrast atklātu ūdeni un cerēt, ka viņu izglābs vaļu mednieki.
Ekspedīcija pameta Victory 1832. gada 29. maijā. Desmit dienas vēlāk Džeimss Klārks Ross atgriezās no Fjūri raga un ziņoja, ka Fury laivas ir remontējamas, kas aiztaupīja ekipāžai savu laivu vilkšanu. Paredzēto vietu viņi sasniedza 1. jūlijā. 1. augustā izbrauca trīs laivās un augusta beigās sasniedza Barova šaurumu. Nonākuši līdz vienlaidus ledus klājumam, viņi četras nedēļas gaidīja, līdz ledus izkusīs, bet padevās, atgriezās uz dienvidiem, atstāja savas laivas Betija līcī 50 km no Fjūri raga un devās uz Fjūri ragu. 1833. gada 8. jūlijā komanda atgriezās Betija līcī un 14. augustā pirmo reizi ieraudzīja atklātus ūdeņus. Komanda devās prom nākamajā dienā un sasniedza Prinča Reģenta šauruma ieeju. 26. augustā viņi pamanīja kuģi, bet tas pagāja garām. Dažas stundas vēlāk viņus ieraudzīja cits kuģis, kas izrādījās Isabella, kuru Ross bija komandējis 1819. gadā. Ja nebūtu viņa 1819. gada atklājuma, apgabalā nebūtu vaļu mednieku. Līdz oktobrim ekspedīcija atgriezās Anglijā.
Ekspedīcija maksāja trīs cilvēku dzīvības. Ross tika stādīts priekšā karalim Viljamam IV un viņam tika piešķirts bruņinieka tituls. Admiralitāte apkalpei par visiem četriem gadiem piešķīra dubultu atalgojumu, lai gan viņi nedienēja Karaliskajā flotē. Šī iespaidīgā pieredze, kā arī Rosa komandas savāktā zinātniskā un etnoloģiskā informācija atnesa viņam slavu, ko viņš jau sen bija meklējis. Salīdzinot ar citiem mūsdienu Arktikas pētniekiem, tas bija varoņdarbs un, iespējams, saistīts ar to, ka Ross sadraudzējās un mācījās no inuitiem. 1833. gadā Ross saņēma zelta medaļas no Anglijas un Francijas ģeogrāfiskajām biedrībām, kā arī vairākus ārvalstu ordeņus, tostarp Zviedrijas Karalisko Polārās zvaigznes ordeņi. Ross 1839. gadā tika iecelts par Lielbritānijas konsulu Stokholmā un palika šajā amatā līdz 1846. gadam.
Pēdējā Arktikas ekspedīcija (1850)
Neatrodot Frenklinu vai kādu no viņa vīriem, Ross 1851. gada oktobrī atgriezās Anglijā, kur viņš saskārās ar baumām, ka Franklins un viņa ekspedīcija ir gājuši bojā. Lai gan vairums cilvēku tam nepiekrita, Ross šo viedokli atbalstīja.
Vēlākā karjera
Kamēr Ross meklēja Franklinu, viņš tika paaugstināts par kontradmirāli. Devies pensijā uz Stranrēru Skotijā, viņš vairs nekad nekuģoja. Viņa zviedru un dāņu valodu zināšanas ļāva viņam konsultēt valdībā par Baltijas reģionu, jo pieauga spriedze ar Krieviju. Rosa vēlākie gadi tika pavadīti rakstot. Viņš publicēja vairākas brošūras, tostarp vienu, kas kritizēja centienus glābt Franklinu.
Ross mira 1856. gada 30. augustā, apmeklējot Londonu, kur viņš ir apglabāts.
Līdumnīki
Līdumnīki ir ciems Kubulu pagastā, Balvu novadā. Atrodas 220 km attālumā no Rīgas.
Mārtiņš Kalita
Mārtiņš Kalita (dzimis ) ir latviešu aktieris.
Aktiermākslu apguvis Klaipēdas universitātē. Sākot no 2009. gada ir aktieris Liepājas teātrī. 2012. gadā ieguvis titulu "Gada liepājnieks". Filmējies slavenā krievu režisora Ņikitas Mihalkova filmā "Saules dūriens" (Солнечный удар, 2014) Poručika lomā. 2019. gadā attēlojis galveno lomu Latvijas filmā "1906".
Iterbī
Iterbī (sv) ir ciems Vaksholmas komūnā, Zviedrijā.
Netālu no pilsētas atrodas karjers, kurā tika atrasts rets minerāls iterbīts, kas tika nosaukts ciema vārdā. No minerāla tika iegūti četri jauni elementi: itrijs, erbijs, terbijs un iterbijs.
Herberts Gubiņš
Herberts Kristians Gubiņš (dzimis, miris ) bija latviešu basketbolists, Latvijas basketbola izlases dalībnieks.
Sojuz MS-10
Apkalpe
Kuģa Sojuz MS-10 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Herberts Gubiņš
Dzīvesgājums
Arhitektūru Latvijas Universitātē H. Gubiņš studēja līdz pat 1941. gada janvārim, kad Otrā pasaules kara sākumā kopā ar ģimeni izceļoja uz Vāciju. Tur viņu mobilizēja, un līdz pat kara beigām viņš bija tulks vācu armijā. Kara beigās viņš nonāca Kurzemes cietoksnī, kur 1945. gadā nokļuva Sarkanās armijas gūstā. 1950. gadā viņu kā Vācijas pilsoni atbrīvoja no gūstekņu nometnes un ļāva izbraukt uz Rietumvāciju, kur viņš turpināja arhitektūras studijas un strādāja savā profesijā. 1952. gadā viņš pārcēlās uz dzīvi Kanādā, kur sākumā strādāja par arhitektu, bet vēlāk kādā būvfirmā, kas cēla daudzstāvu biroju un dzīvokļu ēkas; šajā firmā viņš ar laiku kļuva par viceprezidentu. Toronto YMCA klubā H. Gubiņš turpinājis arī spēlēt basketbolu.
Miris 1980. gada 21. februārī Toronto, pēc kremēšanas urna ar viņa pīšļiem novietota Toronto Mount Pleasant kapsētas mauzolejā.
Sojuz MS-10
Apkalpe
Dublējošā apkalpe:
Starts un avārijas nolaišanās
Sojuz MS-10 tika palaists 08:40:15 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas.
118 sekundē pēc starta atdalījās pirmās pakāpes sānu bloki. 121. sekundē ieslēdzās avārijas glābšanas sistēma, un nolaižamais aparāts tika atdalīts no citiem nodalījumiem. Apkalpe piedzīvoja 6 — 7 G paātrinājumu. Nolaižamais aparāts nolaidās 20 km uz austrumiem no Žezkazganas, 402 km no starta laukuma. Apkalpe nebija cietusi.
Izmeklēšana
Pēc negadījuma tika izveidota valsts komisija. Visas nokritušās nesējraķetes daļas tika nogādātas uz Raķešu kosmisko centru Progress, kas izgatavoja Sojuz-FG. 1. novembrī komisijas vadītājs preses konferencē paziņoja, ka nebija nostrādājis sensors, kas fiksē raķetes sānu bloka D iziešanu no šarnīrveida atbalsta pie centrālā bloka korpusa. Tika noskaidrots, ka raķetes montāžas laikā kosmodromā nejauši par 6°45’ tika saliekts gala slēdža kāts. Tā kā gala slēdzis nenostrādāja, tad arī netika dots signāls atvērt sānu bloka oksidētāja un gāzes tvertnes, lai, gāzēm izplūstot, veidotos reaktīvais spēks, kas atgrūž sānu blokus no centrālā. Citi trīs sānu bloki attālinājās, bet D bloka augšgals slīdēja gar centrālo bloku, līdz pārsita degvielas tvertni. Tādējādi izplūstošo gāzu reaktīvais spēks savērsa raķeti tā, ka raķetes vadības sistēma ar pieejamiem līdzekļiem nespēja kompensēt kursa izmaiņas, un tika dots signāls "nesēja avārija". Pēc avārijas ciklogrammas tika izslēgts centrālā bloka dzinējs un iedarbināta apkalpes glābšanas sistēma.
Franks Kesjē
Franks Janiks Kesjē (fr; dzimis ) ir Kotdivuāras futbolists, kas spēlē pussarga pozīcijā, Kotdivuāras izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada Kesjē pārstāv Saūda Arābijas profesionālās līgas komandu Al Ahli.
Karjera
Spēlējis Kotdivuāras U-17 un U-20 izlasēs. Piedalījies 2013. gada FIFA U-17 Pasaules kausā. 2014. gada septembrī 17 gadu vecumā debitējis Kotdivuāras izlasē spēlē pret Sjerraleoni. Izlases rindās piedalījies 2017. un 2019. gada Āfrikas Nāciju kausa finālturnīros.
Pavols Skalickis
Pavols Skalickis (sk, dzimis ) ir Slovākijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2020. gada Skalickis pārstāv Somijas hokeja līgas komandu Raumas "Lukko".
Slovākijas hokeja izlases sastāvā piedalījies četros Pasaules čempionātos.
1784. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1784. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme atradās Krievijas Impērijas Rīgas vietniecības Rīgas, Cēsu, Valmieras un Valkas apriņķu sastāvā. Latgales vēsturiskā zeme atradās Polockas vietniecības Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu sastāvā.
Līkais tilts
Līkais tilts ir ciems Medumu pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 232 km attālumā no Rīgas.
Ziedonis Ziediņš
Dzīvesgājums
Dzimis Kuldīgā. Mācījās Kuldīgas 1. vidusskolā. Pēc Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Lauksaimniecības mehanizācijas fakultātes absolvēšanas (1980) strādāja par lauksaimniecības inženieri, no 1982. līdz 1990. gadam bija kolhoza "Skaņaiskalns" valdes priekšsēdētājs.
Bijis PSKP biedrs no 1985. līdz 1988. gadam.
Pēc deputāta pilnvaru beigām Z. Ziediņš 1993. gadā kļuva par 5. Saeimas deputāta Dzintara Ābiķa palīgu. Šajā pašā gadā viņš kļuva par Ekonomikas ministrijas Dzīvokļu un mazās apbūves privatizācijas nodaļas vadītāju. No 1995. gada viņš ieņēma Ekonomikas ministrijas Centrālās dzīvojamo māju privatizācijas komisijas priekšsēdētāja amatu. No 1996. līdz 2003. gadam Z. Ziediņš bija Centrālās dzīvojamo māju privatizācijas komisijas (CDzMPK) vadītājs, vairākkārt apsūdzēts par dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, tomēr tiesvedība pārtraukta pierādījumu trūjuma dēļ. Starp pārkāpumiem minēta no Centrālās dzīvojamo māju privatizācijas komisijas līdzekļiem nelikumīgi finansēts partijas biedra (1997. gadā Z. Ziediņš iestājies partijā "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK") Jura Dobeļa aģitācijas pasākumus un dokumentālas filmas uzņemšana.
2004. gadā Z. Ziediņu iecēla par Valsts Mājokļu aģentūras direktora Normunda Pēterkopa vietnieku, lai gan prokuratūra pret viņu bija ierosinājusi krimināllietu. 2006. gadā Rīgas Centra rajona tiesa atzina Z. Ziediņu par vainīgu un piesprieda viņam trīs gadu cietumsodu un lika atmaksāt 14 638 latus Finanšu ministrijai un piecus gadus liedza ieņemt vadošus amatus. Rīgas Apgabaltiesa daļēji atcēla Centra rajona tiesas spriedumu, atbrīvojot no cietumsoda un piemērojot Z. Ziediņam naudas sodu 80 minimālo mēnešalgu jeb 7200 latu apmērā, savukārt 2007. gada 8. martā Augstākās tiesas Senāts kasācijas kārtībā atcēla viņam aizliegumu ieņemt vadošus amatus.
2008. gadā Z. Ziediņš bija Būvniecības, enerģētikas un mājokļu valsts aģentūras Projektu, plānošanas un informācijas tehnoloģiju departamenta direktors, bet 2010. gadā strādāja par Rīgas Domes SIA "Rīgas ūdens" administratīvās nodaļas vadītāja vietnieku.
Apbalvojumi
2000. gadā Ziediņu apbalvoja ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Matiass Knolls
Saņēmis Latvijas literatūras gada specbalvu par Māra Putniņa grāmatas "Mežonīgie pīrāgi" tulkojumu vācu valodā.
Vladimirs Brons
Biogrāfija
Pēc profesijas bijis ugunsizturīgo materiālu speciālists, tehnisko zinātņu doktors, daudzu zinātnisko darbu autors savā specialitātē.
Godinot novadnieka piemiņu 2009. gadā Jekaterinburgā tika aizvadīts memoriālais konkurss "Vladimiram Bronam — 100".
Etīdes
Brona etīžu diapazons ir ļoti liels. Viņa daiļrade izceļas ar augstu meistarību un precīzu savu ideju noformēšanu. Galvenā tēma — dažādu ideju sintēze vienā kompozīcijā.
Atrisinājums:
'''1. Tc7-c8! Df8-a3'''
2. Zf5-d4+ Kb5-b6
3. Tc8-b8+ Kb6-c5
4. Tb8-b5+ Kc5-d6
5. Tb5-d5+ Kd6-e7
'''6. Td5-a5! Da3:a5'''
7. Zd4-c6+ ar uzvaru.
'''1. h5! Z:g5+''' (1…Kg7 2.h6+ Kh7 3. Kf6 Zh4 4. Ze2 Lc6 5. Zf4 Le8 6. Lc2 — gājiena spaids)
2. Kf6 Zе4+!!
3. Z:e4 gh
4. Zg5+ Kh8 (4…Kg8 5. La2+ Kh8 6. Kf7 un 7. Kf8 ar matu)
5. La2! (draudot ar karaļa maršu uz f8) Lb7
6. Kf7 La6
7. Kf8 Ld3
9. Lh7!! ar uzvaru.
ABS-CBN
ABS-CBN Corporation (plaši pazīstams kā ABS-CBN) ir Filipīnu mediju uzņēmums, kura galvenā mītne atrodas Kesonsitijā. Tā dibināta 1946. gadā kā Bolinao Electronics Corporation. Uzņēmumu izveidoja, apvienojoties Alto Broadcasting System un Chronicle Broadcasting Network.
Ilze Trukšāne
Aktiermākslu apguvusi Klaipēdas universitātē.
Pēc studiju beigšanas kļuvusi par Liepājas teātra aktrisi.
Ir filmējusies seriālā "Ēnu spēles"
1991.—1992. gada pretkara protesti Belgradā
Pēc nacionālisma un politiskās spriedzes pieauguma, kad uzliesmoja Dienvidslāvijas kari, Serbijā attīstījās daudzas pretkara kustības. 1991. gada masu protesti pret Slobodana Miloševiča režīmu, kas turpinājās visu šo karu laikā, nostiprināja daudzu jauniešu pretkara orientāciju. Demonstrācijas Belgradā notika galvenokārt pret Vukovaras kauju, Dubrovnikas un Sarajevas aplenkumu, un protestētāji pieprasīja referendumu par kara pieteikšanu un vešanu, un iesaukšanas armijā pārtraukšanu.
Daudzos protestos piedalījās vairāk nekā cilvēku, un vairāk nekā  cilvēku piedalījās visplašākajā protestā ar nosaukumu “Melnās lentes gājiens”, solidarizējoties ar cilvēkiem Sarajevā. Tiek lēsts, ka no Dienvidslāvijas Tautas armijas dezertēja no līdz  cilvēku, savukārt no Serbijas emigrēja no  līdz  cilvēku, atsakoties piedalīties karā.
Saskaņā ar profesora Reno de la Brosa, Reimsas Universitātes vecākā pasniedzēja un Starptautiskā bijušās Dienvidslāvijas kara noziegumu tribunāla (ICTY) aicinātā liecinieka teikto, serbu vidū bija visai liela pretestība Miloševiča propagandai, ievērojot toreizējo piekļuves trūkumu alternatīvām ziņām. Mēnesi pēc Vukovaras kaujas sabiedriskās domas aptaujas atklāja, ka 64% Serbijas iedzīvotāju vēlas nekavējoties izbeigt karu un tikai 27% bija gatavi to turpināt. Politologs Orli Frīdmans norādījis, ka Dienvidslāvijas sabrukuma un karu pētnieku vidū nav pievērsta pietiekama uzmanība pretkara aktīvismam, kā arī neatkarīgie mediji un pretkara grupas no Serbijas nav piesaistījušas pienācīgu starptautisko uzmanību.
Galvenie dalībnieki
Zināmākās biedrības un NVO, kas atzīmējās ar pretkara idejām Serbijā, bija “Pretkara darbības centrs”, “Sievietes melnā”, “Cilvēktiesību centrs” un “Belgradas loks”. Tika radīta “Rimtutituki” — roka kopgrupa, kurā piedalījās Jekatarina Velika, Električni Orgazam un Partibrejkers dalībnieki, un kas tika izveidota, parakstot petīciju pret mobilizāciju Belgradā. Grupa rīkoja koncertu Republikas laukumā, kā arī izpildīja pretkara dziesmas atklātā kravas automašīnā, riņķojot pa Belgradas ielām.
Ievērojamākais politiķis, kurš atbalstīja protestus, bija bijušais Serbijas prezidents Ivans Stamboličs. “Melnās lentes gājienā” piedalījās Demokrātu partija, Zemnieku Tautas partija, Serbijas Liberālā partija un Serbijas Reformu partija.
Pazīstamais arhitekts Bogdans Bogdanovičs bija viens no ievērojamākajiem pretkara disidentiem. Belgradas pilsoņiem, kuri protestēja pret Dubrovnikas aplenkumu, pievienojās tādi ievērojami mākslinieki, komponisti un aktieri kā Mirjana Karanoviča un Rade Šerbedžija, kuras kopīgi dziedāja Neću protiv druga svog (“Es nevaru stāties pretī savam draugam”).
Neatkarīgie mediji Serbijā satikās ar lielām grūtībām, ziņojot par pretkara aktivitātēm, atšķirībā no Miloševiča propagandas, kuras mērķis bija atdzīvināt etnonacionālus noskaņojumus un mobilizēt cilvēkus uz cīņu par Dienvidslāvijas saglabāšanu esošajā formā. Svarīga loma notikumu atspoguļošanā bija Rietumu finansētajiem elektroniskajiem medijiem B92 un Studio B.
Viena no slavenākajām ainām pretkara protestu laikā bija pie parlamenta ēkas novietots tanks, kuru no kaujas lauka Vukovarā atgrieza karavīrs Vladimirs Živkovičs.
Demenes katoļu baznīca
Demenes Jēzus Sirds Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Jelgavas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Augšdaugavas novada Demenes pagasta centrā Demenē.
Vēsture
Sākotnēji dievnams atradies Feldhofas kapos, tā bija par Kārļa Raviča līdzekļiem 1874. gadā uzceltā koka baznīca. Tā bija 18 metrus gara un 12 metrus plata ēka ar torni un 1 metru augstiem pamatiem, kas redzami vēl mūsdienās. Dievnams bija veltīts Svētā Staņislava godam ar patrona gleznu lielajā altārī. Sānu altāros bija Jēzus Sirds un Dievmātes aizgādības gleznas. 1900. gadā sāka veidoties draudze. No 1911. līdz 1918. gadam šeit kalpojis un dzīvojis prāvests Juris Martinaitis. Pirmā pasaules kara laikā baznīca nodega, paspēja izglābt tikai Dievmātes aizgādības gleznu, ko nodeva Pāvilam Sobolevskim uzglabāšanā. Mūsdienās tā ir novietota Demenes baznīcā.
Muižkungs draudzes locekļiem devis kokmateriālus jaunas baznīcas celtniecībai, kurus draudzes locekļi saveduši pie nodegušā dievnama. Tā priekšā uzcēluši šķūni, kur sākuši noturēt dievkalpojumus. Pēc kara, nospraužot robežu, Feldhofa atradusies pie pašas robežas, nomaļus, ar sliktiem ceļiem un daļai draudzes locekļu neizdevīgā vietā. Tāpēc draudzes prāvests M. Voitekunas sācis veidot draudzi Demenē, 8 km no Feldhofas, kur saimnieks Ptičko baznīcai dāvājis 3 ha zemes. Šurp pārveduši kokmateriālus, no kuriem 1928. gadā uzcēluši kūti, pagrabu un dzīvojamo māju, kuras vienā galā ierīkojuši kapelu, kurā sākuši noturēt dievkalpojumus.
1932. gada 18. septembrī prāvesta M. Voitekunas vadībā Demenē sākuši  būvēt mūra baznīcu. Celšanas darbi ieilga, jo draudze sašķēlās, bija daļa cilvēku, kuri celšanas darbus neatbalstīja un aizgāja uz Silenes baznīcu, tāpēc, pienākot Otrajam pasaules karam, tika uzcelti mūri, bet palika neuzlikts jumts. Draudzes prāvests M. Voitekunas 1944. gadā miris un apbedīts pie nenobeigtās baznīcas. Mainoties valsts iekārtām, padomju varas funkcionāri neļāvuši nobeigt dievnama celtniecību un ēku atsavinājuši. Tāpēc draudze palikusi koka mājā, kura tika vēlāk pārveidota prāvesta Z. Nagļa darbības laikā, kad viņš draudzi apkalpojis no Laucesas baznīcas. Tā bija 16 metrus gara, 9 metrus plata un 3 metrus augsta māja, kurā baznīcas daļa bija 11 metrus gara. Otrajā pusē bijis prāvesta dzīvoklis. Dievnamā bijuši divi altāri. Lielais altāris bijis pārvests no Baltkrievijas baznīcas, bet otrs bijis Dievmātes aizgādības altāris ar gleznu, kas bija pārvesta no Feldhofas. Šī baznīca pastāvējusi līdz 1992. gadam.
Sākoties Trešajai atmodai, nepabeigtais dievnams, kurā padomju varas gados bija iekārtojies Demenes klubs, atguvis sakrālo nozīmi. Tika pabeigti baznīcas celšanas un labiekārtošanas darbi un 1992. gada 30. augustā toreizējais Liepājas diecēzes bīskaps Jānis Bulis baznīcu konsekrēja Jēzus Sirds godam un aizbildniecībai.
Eksterjers
Baznīca ir mūra celtne ar neogotikas iezīmēm, 26 metrus gara, 17 metrus plata un 12 metrus augsta ēka ar skārda jumtu un vienu torni, kura galā slejas dzelzs krusts. Sienas no ārpuses apmestas un krāsotas. Smailarku logi. Ieejas durvis no gala un sāniem. Pie gala durvīm fasādē to abās pusēs uz sienas nišās ir divas svēto skulptūras. Bijušajā koka dievnamā ir plebānija. Dievnamu ieskauj dārzs, ko noslēdz metāla žogs ķieģeļu mūra stabiņos. Baznīcas dārzā atrodas prāvesta M. Voitekunas kaps.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Jelgavas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Vjačeslavs Rosļaks. Draudze sākusi veidoties 1900. gadā, kad tā atradusies Žemaišu bīskapijā, 1920. gadā iekļāvusies atjaunotajā Rīgas bīskapijā, 1937. gadā Liepājas, bet no 1995. gadā Jelgavas diecēzē. Draudzei piederīgi ir katoļi, kas dzīvo Demenē un tās apkārtnē. Dievkalpojumi notiek vienu reizi nedēļā un svētku dienās.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki ir Svētā Staņislava diena, Vissvētākās Jēzus Sirds svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas aizgādniecības svētki.
Šimona Dubnova Rīgas Ebreju vidusskola
Vēsture
Dibināta 1989. gadā Dzirnavu ielā 29 kā pirmā ebreju skola toreizējā PSRS, nosaukta vēsturnieka un publicista Šimona Dubnova vārdā. Pirmais skolas direktors bija pedagogs un žurnālists Hone Bregmans. 5.-12. klašu nodarbības notika Silciema ielā 3. 2010. gadā skola pārcēlās uz bijušās Rīgas 30. vidusskolas ēku Miera ielā 62.
Izglītības programmas
Pamatizglītības programma (21011111), Pamatizglītības mazākumtautību programma (21011121), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma.
Nikola Hospa
Nikola Hospa (de; dzimusi ) ir austriešu kalnu slēpotāja.
Pasaules kausa sacensībās debitējusi 2001. gadā, ir izcīnījusi vairāk nekā 10 uzvaras atsevišķos posmos, tāpat vairāk nekā 50 reizes kāpusi uz goda pjedestāla. Viņas augstākais sasniegums Pasaules kausa kopvērtējumā ir 2007. gadā izcīnītais Lielais kristāla globuss, vēl 2008. gada ir izcīnījusi 2. vietu kopvērtējumā. Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātā, kur izcīnījusi divas zelta, divas sudraba un trīs bronzas medaļas. izcīnījusi sudraba medaļu slalomā, nākamās Olimpiskās spēles izlaidusi traumas dēļ. austriete izcīnīja sudrabu kombinācijā un bronzu supergigantā.
Līnuži
Līnuži ir ciems Salnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 287 km attālumā no Rīgas.
Johans Venegass
Johans Alberto Venegas Uljoa (es; dzimis ) ir Kostarikas futbolists, uzbrucējs, Kostarikas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada spēlē Primera Division kluba Liga Deportiva Alajuelense sastāvā.
Bernardo Paskvīni
Bernardo Paskvīni (it; dzimis, miris ) bija itāliešu baroka laika komponists, klavesīnists un ēģelnieks. Radījis operas, oratorijas, kantātes.
Dzimis Toskānā. 1650. gadā devās uz Ferrāru. Iespējams mācījās pie Antonio Česti, bet Paskvīni skolnieks savukārt bija Domeniko Skarlati. 1657. gadā kļuva par Santa Maria in Vallicella baznīcas Romā ērģelnieku, bet 1664. gadā tika iecelts par Santa Maria Maggiore ērģelnieku. Paskvīni atbalstīja Zviedrijas karaliene Kristīne. Izvirzījās ar vienu no sava laika izcilākajiem taustiņinstrumentu virtuoziem. Uzstājies kopā ar Alesandro Skarlati un Arkandželo Korelli.
Johanness Drosts
Johanness Drosts (nl; dzimis, miris ) bija nīderlandiešu peldētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē, kur izcīnīja bronzas medaļu.
Profesionālā ziņā Drosts bija jurists, un viņš darbojās dažādu organizāciju valdē, ieskaitot par Starptautiskās advokātu asociācijas prezidentu.
Agnese Jēkabsone-Ozoliņa
Aktiermākslu apguvusi Klaipēdas universitātē.
"Spēlmaņu nakts 2013./2014." ieguvusi balvu nominācijā "Gada aktrise" par Edītes Piafas lomu izrādē "Piafa".
Ieguvusi titulu "Gada liepājniece 2013".
"Liepājas Kultūras balvas 2013" un "Dienas Gada balvas kultūrā 2013" ieguvēja.
Salpauselke
Salpauselke (fi) ir morēnu pauguru sistēma Somijas dienvidos. Tā izveidojās jaunākā driasa perioda laikā pirms —  gadiem uz robežas starp Baltijas ledus ezeru un ledāju. Pakalni stiepjas aptuveni 500 km garumā, un to vidējais relatīvais augstums ir 20 m, dažviet sasniedzot 80 m.
Ģeogrāfija
Salpauselkes sistēmā tiek iedalītas vairākas pauguru grēdas. Pirmā grēda stiepjas no Hanko pussalas uz austrumiem. Tā aizšķērso plašu upju un ezeru sistēmu, sauktu par Ezeru Somiju (Järvi-Suom), atstājot upēm tikai dažas spraugas pakalnu grēdā. Vuoksi upe plūst no Saimā ezera uz Lādogas ezeru Krievijā. Kimijoki iztek no Peijennes ezera un ietek Somu līcī. Mākslīga izteka no Ezeru Somijas ir Saimā kanāls no Saimā ezera pie Lapēnrantas uz Somu līci pie Viborgas.
Pauguru sistēmā tiek izdalīta arī otrā un trešā Salpauselke, kas ir līdzīgas pirmajai, bet ir mazākas. Tās atrodas uz ziemeļiem no Pirmās Salpauselkes un ģeoloģiski veidojušās vēlāk.
Etimoloģija
Salpauselkes nosaukums veidojies zinātnieku vidē. Pirmoreiz šis termins pieminēts 1857. gadā Zahariasa Topeliusa (Zacharias Topelius) ģeoloģijas lekciju pierakstos, sākotnēji ar to apzīmējot ūdensšķirtni, kas atdala Somijas centrālās daļas baseinu no dienvidu piekrastes baseina. Šādā nozīmē termins pirmoreiz parādījās uz kartēm 1858. gadā un tika izmantots arī turpmāk.
Pirmoreiz kā ģeoloģiska veidojuma nosaukumu to izmantoja Fridrihs Vīks 1874. gadā. 19. un 20. gadsimta mijā Salpauselkes kā ūdensšķirtnes apzīmējums izzuda, ar to apzīmējot vienīgi ģeoloģisko objektu.
Mīlestība (filma)
"Mīlestība" (fr) ir 2012. gada Francijas, Vācijas un Austrijas kopražojuma mākslas filma, drāma. Filmas režisors un scenārija autors ir Mihaels Hāneke. Filmas pirmizrāde notika 65. Kannu kinofestivāla ietvaros, kur filma ieguva galveno balvu Zelta palmas zaru. Galvenajās lomās, padzīvojušus mūzikas skolotājus atveido Žans Luijs Trentiņāns un Emanuela Riva, bet viņu meitu Ievu atveido Izabella Ipēra.
Filma tika nominēta 85. Kinoakadēmijas balvai nominācijās "Labākā filma", "Labākā filma svešvalodā", "Labākais režisors" un "Labākā aktrise galvenajā lomā", kam savos 85 gados tika nominēta Emanuela Riva, tādējādi būdama visvecākā aktrise, kas nominēta šajā kategorijā. Filma saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu nominācijā "Labākā filma svešvalodā", kā arī BAFTA kino balvu nominācijā "Labākā filma, kas nav angļu valodā".
Nikolajs Vanadziņš
Dzīvesgājums
Dzimis Trikātas pagasta Ūdriņās piecu bērnu ģimenē, tēvs Kārlis — mežzinis, māte Jūlija (dzimusi Vāvere), brālis ārsts, pašvaldību darbinieks Kārlis Gerhards Vanadziņš (1890—1965).
Pēc mācībām Rīgas Nikolaja I ģimnāzijā viņš nolēma savu dzīvi veltīt mūzikai un pret tēva gribu 1911. gada rudenī devās uz Pēterburgu un nopietni gatavojās iestājpārbaudījumiem konservatorijā. Lai nopelnītu iztiku, Nikolajs Vanadziņš strādāja par pianistu-ilustratoru kinoteātrī un arī par privātskolotāju. No 1913. līdz 1917. gadam studēja Pēterburgas (Petrogradas) konservatorijā pie Žaka Handšina ērģeļu klasē. Jau studiju gados Nikolajs Vanadziņš uzstājās koncertos un reizēm aizvietoja savu skolotāju pie baznīcas ērģelēm. 1917. gadā, absolvējis konservatoriju, uzsāka darbību teātrī, pedagoģijā un koncertdarbībā. No 1920. līdz 1923. gadam vadīja ērģeļmūzikas klasi Pēterburgas konservatorijā.
1923. gadā Latvijas Konservatorijas rektors Jāzeps Vītols aicināja Nikolaju Vanadziņu darbā uz Latviju. Viņam piedāvāja jaundibinātās Latgales Tautas konservatorijas (tagadējā Daugavpils Mūzikas vidusskola) direktora vietu. Daugavpilī Nikolajs Vanadziņš apliecināja savas pedagoga, mūzikas dzīves organizatora un mākslinieka — izpildītāja spējas, ienesot pilsētā jaunas kultūras dzīves vēsmas, bet viņa lielākais nopelns — profesionālās mūzikas izglītības sistēmas izveidošana Latgalē.
1929. gada septembrī Nikolajam Vanadziņam piedāvāja darbu Rīgā. Viņš kļuva par Rīgas Tautas konservatorijas (tagad Jāzepa Mediņa Mūzikas vidusskola) direktoru un šajā amatā nostrādāja līdz 1956. gadam. Līdztekus mūzikas skolas vadītāja un pedagoga darbam Nikolajs Vanadziņš no 1934. līdz 1936. gadam veica direktora pienākumus Nacionālajā operā. 1938. gadā viņš sāka strādāt Latvijas konservatorijā, kur vadīja ērģeļu klasi un strādāja par pedagogu. Nikolajs Vanadziņš līdz 1968. gadam aktīvi koncertēja gan Rīgā, gan ārpus Latvijas.
Viņš izskoloja jaunu latviešu ērģelnieku paaudzi un izveidoja stabilu latviešu ērģeļu skolu, pie kuras piederēja Pēteris Sīpolnieks, Oļģerts Cimdiņš, Tālivaldis Deksnis, Jevgēņija Ļisicina, Larisa Bulava, Aivars Kalējs un citi.
Izcils ērģeļmūzikas klasiķu interpretētājs ar aizrautīgu, vitāla spēka pilnu spēli, lielu meistarību instrumenta reģistru lietošanā un dziļu izpratni par ikviena ērģeļu komponista mūzikas stilu.
Adams Liška
Adams Liška (sk, dzimis ) ir Slovākijas hokejists, spēlē kreisās malas uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2019. gada Liška pārstāv KHL komandu Čerepovecas "Severstal".
Slovākijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2019. un 2021. gada Pasaules čempionātā.
Sāti
Sāti ir ciems Latvijā, Tukuma novada Irlavas pagasta ziemeļos, pie Abavas upes, autoceļu P121 (Tukums—Kuldīga) un V1452 (Džūkste—Irlava—Jaunsāti) krustojumā. Atrodas 4,5 km no pagasta centra Irlavas, 14,0 km no novada centra Tukuma un 79,4 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies pie vēsturiskās Akmeņmuižas (Gut Steinhof).
Caur Sātiem tika paredzēta dzelzceļa līnija Tukums—Kuldīga, kuras būve tika iesākta 20. gs. 30. gadu beigās. No iesāktā un nepabeigtā dzelzceļa palicis kultūras mantojuma objekts - "Tilts uz Nekurieni" pār Abavas upi. Tilts ir populārs apskates objekts un ir iekļauts Eiropas kultūras mantojuma sarakstā "Neparastais kultūras mantojums". Sātos ir arī luterāņu baznīca kalna galā ar piebraucamu ceļu no Kuldīgas un Tukuma puses paveroties iespaidīgai ainavai pār lauksaimniecības zemēm un atsevišķiem mežiem. Baznīca redzama filmā televīzijas seriālā Sarkanais mežs.
GMA Network
GMA Network, Inc. (plaši pazīstams kā GMA) ir Filipīnu mediju uzņēmums, kura galvenā mītne atrodas Kesonsitijā. To 1950. gadā dibināja Roberts Stjuarts. Uzņēmums Filipīnās pārvalda vairākas radio un televīzijas stacijas, tostarp GMA-7, GTV-27, Super Radyo DZBB 594 un Barangay LS 97.1.
Gerhards Rokss
Gerhards Gotfrīds Rokss (et; dzimis, miris ) bija Cēsīs dzimis igauņu medicīnas zinātnieks, tiesu medicīnas eksperts.
Līpas Mukoni
Līpas Mukoni ir ciems Vaboles pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 219 km attālumā no Rīgas.
Gerhards Rokss
No 1920. līdz 1925. gadam studēja medicīnu Tartu universitātē. 1932. gadā ieguva doktora grādu, no 1937. gada - profesors. 1938. gadā izdeva pirmo igauņu tiesu medicīnas rokasgrāmatu. No 1940. līdz 1942. gadam bija Tartu universitātes ārstniecības fakultātes dekāns. No 1944. līdz 1947. gadam strādāja Halles universitātē, vēlāk atgriezās Igaunijā. 1954. gadā tika iecelts par pasniedzēju Tartu universitātes Anatomijas institūtā, no 1955. līdz 1964. gadam - profesors Anatomijas institūtā.
Juris Rēdlihs-Raiskums
Juris Rēdlihs-Raiskums (dzimis, miris ) bija latviešu futbolists, treneris, tiesnesis.
Staņica
Staņica (ru, uk) ir kazaku lauku administratīvā vienība, ciemats, kas sastāv no vienas vai vairākām kazaku apdzīvotām vietām. Staņicas bieži vien atrodas upes krastā. Vēsturiski staņicas zemessardzes vadītājs ir atamans.
Mūsdienās lielākā daļa staņicu atrodas Kubaņā, Krasnodaras novadā.
Juris Rēdlihs-Raiskums
Piedalījies Latvijas brīvības cīņās, bijis Latvijas brīvvalsts armijas pulkvežleitnants.
Cetoniinae
Cetoniinae ir krāsainu vaboļu apakšdzimta no skarabeju dzimtas. Tajā ietilpst apmēram 4000 sugu, kuras ir izplatītas visdažādākos bioģeogrāfiskos reģionos.
Izplatība
Ir zināmas apmēram 4000 sugas, kuras izplatītas visā pasaulē. Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā dzīvo ap 300 sugu.
Pieaugušo vaboļu apraksts
Tās ir vidējas vai lielas vaboles, kas sasniedz 0,5-15 cm garumā. To krāsa ir ļoti mainīga, bieži ar metālisku spīdumu.
Ekoloģija
Pieaugušie īpatņi barojas uz augiem ar to izdalījumiem, ar ziediem vai gataviem augļiem, ar ziedu nektāru un ziedputekšņiem, ar graudiem. Vaboļu kāpuri barojas uz dažādiem substrātiem dažādās vidēs, kur tie dzīvo, uz organiskas vielas augsnē, ekskrementos, sapuvušas koksnēs, termītu un skudru ligzdās. Pieaugušas vaboles ir pārsvarā aktīvas dienas laikā.
Abos Amerikas kontinentos ir zināmas 52 šīs apakšdzimtas mirmekofilas sugas, kuras sastopamas 73 skudru sugu ligzdās. Dažas Amerikas sugas ir arī termitofilas.
Saule (mitoloģija)
Saule mitoloģijā ir Visumu sakārtojošais spēks, tā nosaka kalendāro ciklu un laika skaitīšanu. Tā ir debesu dievība, pretstatā Zemei. Senajā Šumerā Saules dievs bija Utu, Babilonijā — Šamašs, Ēģiptē — Ra, Senajā Grieķijā — Hēlijs utt.
Saules dievība ir centrālais tēls debesu mītu sistēmā arī latviešu mitoloģijā, kur viņa ir debesu sētas saimniece. Viņa pārvietojas ratos vai kamanās ar diviem vai trim kumeļiem, bet pa jūru vai ezeru brien kājām vai brauc laivā. Atsevišķos dziesmu variantos Saule pārnakšņo vai noriet jūras vidū, aiz deviņām jūrām, viņā pusē Daugavai u.c.
Vecpils (Vecpils pagasts)
Vecpils (senāk arī Dižlāņi un Lāņi) ir apdzīvota vieta Dienvidkurzemes novada Vecpils pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies pagasta ziemeļrietumu daļā Lāņupes krastos autoceļu V1195 (Cīrava-Vecpils-Stroķi) un V1203 (Vecpils-Padone) krustojumā 27,5 km no novada centra Grobiņas un 188 km no Rīgas. Ciemā atrodas pasta nodaļa, kultūras un atpūtas centrs (bijusī pamatskola), saieta nams un bibliotēka. 17. gadsimtā celtā Vecpils katoļu baznīca ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Vēsture
Vecpils (Altenburg) Livonijas laikā bija pilstiesas centrs. Lāņupes labajā krastā bijusī Vecpils muiža Otrā pasaules kara laikā nopostīta. Mūsdienu apdzīvotā vieta izveidojās pēc Otrā pasaules kara upes kreisajā krastā ap bijušo Dižlāņu (Groß-Lahnen) muižas centru.
Lerkendal stadions
Lerkendal stadions ir futbola stadions Tronheimā, Norvēģijā. Tajā savas mājas spēles aizvada klubs Rosenborg BK. Stadiona ietilpība ir 21 421 vieta. Tas ir otrs lielākais futbola stadions Norvēģijā pēc Ullevaal stadiona.
Stadions tika atklāts kā daudzfunkcionāls stadions, tajā bija arī vieglatlētikas skrejceliņi. Sākotnēji stadionu izmantoja futbola komandas SK Freidig un FK Kvik. Rosenborg savas spēles tajā sāka aizvadīt 1957. gadā. Stadions vairākkārt ir ticis renovēts. Stadiona pārbūvē, kas tika veikta no 2000. līdz 2002. gadam, tika paplašinātas tribīnes un noņemti skrejceliņi, pārveidojot to par futbola stadionu. Līdz ar to Tronheimas pašvaldība pārdeva stadionu klubam Rosenborg.
2016. gadā stadionā tika aizvadīta UEFA Superkausa spēle. Tā bija pirmā reize, kad kādā no Norvēģijas stadioniem notiek Eiropas kausu finālspēle.
Atis Klimovičs
Atis Klimovičs ir latviešu žurnālists, rakstnieks, fotogrāfs un kara reportieris. Klimovičs pazīstams ar savām reportāžām no kara skartajiem punktiem: Čečenijas, Dienvidosetijas, Kalna Karabahas, Afganistānas un Ukrainas. Medijos darbojas kopš 1991. gada. Kopš 1996. gada regulāri gatavojis materiālus par latviešu karavīru dienestu gan Latvijā, gan arī starptautiskajās misijās. Žurnāla "Rīgas Laiks" interviju autors, speciālais korespondents laikrakstā "Diena", raksta arī citām avīzēm. Tulkojis Jurija Feļštinska un Vladimira Pribilovska monogrāfiju "Korporācija. Krievija un VDK gadsimtu mijā", kas 2017. gadā iznāca izdevniecībā "Dienas Grāmata". Viņa grāmata "Personiskā Latvija. Divdesmitā gadsimta stāsti" 2011. gadā saņēmusi Latvijas Literatūras gada balvu.
Gunārs Klindžāns
Gunārs Klindžāns (dzimis Rēzeknē) ir latviešu lauksaimnieks, uzņēmējs un valsts darbinieks, bijušais Latvijas Augstākās Padomes deputāts (1990—1993).
Dzīvesgājums
Dzimis Rēzeknē. Pēc Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Lauksaimniecības mehanizācijas fakultātes absolvēšanas (1979) strādāja par lauksaimniecības inženieri, no 1986. līdz 1993. gadam bija Rēzeknes rajona Tautas deputātu padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs.
Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā 1990. gadā G. Klindžāns tika ievēlēts par Latvijas Augstākās Padomes deputātu no 165. Kaunatas vēlēšanu apgabala. 1990. gada 4. maijā viņš kā neatkarīgais deputāts nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. Darbojās Tirdzniecības un pakalpojumu komisijā un AP darba grupā Latgales sociāli ekonomiskās un kultūras attīstības kompleksās programmas izstrādāšanai.
Pēc deputāta pilnvaru beigām G. Klindžāns no 1993. gada bija telekompānijas "Latgales Televīzijas sabiedrība" vadītājs, SIA "Leiči" prezidents, 1995. gadā privatizējamās AS Latvijas Universālā banka viceprezidents.
Darbojies arī politikā: 1993. gadā bija apvienības "Latvijas Ceļš" dibinātāju skaitā, bet 2004. gadā piedalījās patijas "Latvijas Kalve" dibināšanā.
2017. gadā ievēlēts par "4. maija deklarācijas kluba" viceprezidentu.
Apbalvojumi
2000. gadā G. Klindžānu apbalvoja ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Līpusola (Salnavas pagasts)
Līpusola ir ciems Salnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 294 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V531.
Apvērstais grafiti
Apvērstais grafiti, kas pazīstams arī kā reversais grafiti, putekļu zīmēšana, tīrais grafiti, antigrafiti vai tīrā reklāma, ir metode, kā izveidot pagaidu vai daļēji pastāvīgus attēlus uz sienām vai citām virsmām, noņemot no to virsmas netīrumus. Pie šīs pašas metodes pieder daļēja putekļu notīrīšana ar pirksta galu no logiem vai citām netīrām virsmām, piemēram, uz netīra transportlīdzekļa uzrakstot “nomazgā mani”. Citi apvērstā grafiti mākslinieki darbojas lielākā mērogā, izmantojot lupatiņu vai spēcīgas ūdens strūklas avotu, parasti arī trafaretus.
Radnieciski tam ir uzraksti vai zīmējumi uz sniega, aizsvīdušām rūtīm u.tml. īslaicīgām pamatnēm, taču tiem nav tīrošā efekta.
Apvērstie grafiti ir izmantoti arī kā reklāmas veids, lai gan šī situācija ir juridiski pretrunīga un atkarīga no konkrētās valsts jurisdikcijas.
Rīgas Ukraiņu vidusskola
Rīgas Ukraiņu vidusskola (uk) ir viena no Rīgas vidusskolām, kas atrodas Visvalža ielā 4 Avotu apkaimē.
Vēsture
Dibināta 1989. gadā kā Latvijas ukraiņu svētdienas skola Tērbatas ielā ar trīs pirmajām klasēm un 45 skolēniem. 1991. gadā tika izveidota Rīgas Ukraiņu vidusskola, kas 1996. gadā pārcēlās uz bijušās Rīgas 9. vidusskolas ēku Visvalža ielā 4. 2003. gada jūnijā Rīgas Ukraiņu vidusskolai bija pirmais vidusskolas izlaidums. 2011. gadā Rīgas Ukraiņu vidusskola uz renovācijas laiku pārcēlās uz Rīgas 99. vidusskolas telpām Tallinas ielā 57. 2012. gadā skola atgriezās renovētajā ēkā Visvalža ielā 4.
Tukšās zemes ritmi
"Tukšās zemes ritmi" ir 2015. gadā izdota Latvijas filma. Filmas režisori ir Reinis Spaile un Mārtiņš Groza.
Rīgas Ukraiņu vidusskola
Izglītības programmas
Mazākumtautību vispārējās pirmsskolas izglītības programma (01011121), Pamatizglītības mazākumtautību programma (21011121), Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma.
Apvērstais grafiti
Izcelsme
Angļu mākslinieks Pols Kērtiss (Paul Curtis, pazīstams arī kā Moose) ir viens no pirmajiem ielu māksliniekiem, kurš veidojis mākslas darbus, izmantojot apvērstā grafiti tehniku. Viņš aizsācis šo tehniku savā darbavietā, kad viņam izlikās garlaicīgi vienkāršā veidā notīrīt nokvēpušo sienu, un 2004. gadā izmantoja mazgāšanas līdzekli un stiepļu suku, lai izveidotu "tīro mākslu" uz ietves un sienas Līdsā un Mančestrā. 2008. gadā viņš sadarbībā ar mazgāšanas līdzekļu ražotāju ar tīrīšanu un trafaretiem apgleznoja garu tuneli Sanfrancisko.
Tukšās zemes ritmi
Sižets
14 gadus vecs zēns Arvīds dzīvo mazā lauku ciematā, kurš viņš laiku aizpilda, kaļot nākotnes plānus ar draugu Klāvu. Rīta skrējiena laikā Arvīds neapzināti kļūst par liecinieku savas mežonīgās dabas izpausmei. Arvīdam ir jāpieņem lēmums - pakļauties apkārtējo spiedienam vai uzņemties atbildību par savu rīcību un tās sekām.
Apvērstais grafiti
Izcelsme
Pirmo zināmo liela mēroga apvērstā grafiti mākslas darbu izveidoja Alešandri Orions 2006. gadā Brazīlijā, 17 naktīs tunelī izveidojot vairāk kā 3500 galvaskausu attēlus. Darba nosaukums bija Ossario (no latīņu ossuarium — vieta kaulu glabāšanai), un tā garums bija vairāk nekā 300 metru. Mākslinieks paziņoja, ka vēlējies piesaistīt uzmanību gaisa piesārņošanai. Sanpaulu pašvaldība to tai pašā gadā nomazgāja.
Vietējās varas iestādes reizēm iebilst pret apvērstajiem grafiti tādēļ, ka šāda daļēja tīrīšana piespiežot tās tīrīt visu sienu, kas noved pie izdevumiem pilsētu budžetam.
Komercija
Tāpat kā tradicionālo grafiti, šo paņēmienu komerciāli izmanto arī kā ārējās reklāmas veidu. Šajā kontekstā tirgotāji to sauc par “tīro reklāmu” vai “tīro grafiti”.
Apvērstie grafiti reizēm tiek saukti par videi draudzīgiem reklāmas veidiem, jo tie ir īslaicīgi un tos var radīt ar nekaitīgiem vai bioloģiski noārdāmiem materiāliem.
Ne mazums uzņēmumu, piemēram, Microsoft, Puma, Starbucks, Channel 4, Smirnoff, Monster un Magyar Telekom, ir reklamējuši savus produktus šādā veidā. Atbildot uz šīs tehnikas izmantošanu reklāmā Līdsā, pilsētas domes pārstāvis to raksturoja kā "nelegālu reklāmu". Līdsas padome vēlāk mēģināja izveidot 12 mēnešu izmēģinājuma programmu, kas atļāva tīro reklāmu uz dažiem trotuāriem. Citas vietējās amatpersonas šo programmu kritizēja. Svindonas pilsētas padome 2011. gadā Lielbritānijas reklāmas uzņēmumam piesprieda soda naudu par apvērstā grafiti kampaņu.
Nīderlandē, piemēram, vienmēr ir vajadzīga atļauja komerciālai reklāmai publiskajā telpā, arī ja nekas netiek sabojāts.
Sojuz-4
Sojuz-4 (Союз-4) bija PSRS Sojuz sērijas pilotējams kosmosa kuģis. Tas orbītā tika palaists. Kosmosa kuģis saslēdzās ar Sojuz-5. Pirmo reizi vēsturē apkalpe pārvietojās no viena kosmiskā aparāta uz otru (pa ārpusi). Saslēgšanos un apkalpes pāriešanu pa iekšpusi pēc pāris mēnešiem veica ASV kuģis Apollo 9 un tā mēness modulis.
Apkalpe
Kuģa Sojuz-4 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Dublējošā apkalpe:
Rezerves apkalpe:
Lidojuma gaita
Sojuz-4 tika palaists 07:30:00 UTC ar nesējraķeti Sojuz no Baikonuras kosmodroma 31. starta laukuma 6. palaišanas iekārtas. Kosmosa kuģī bija viens apkalpes loceklis Vladimirs Šatalovs.
Nākamajā dienā startēja Sojuz-5 ar kosmonautiem Borisu Volinovu, Alekseju Jeļisejevu un Jevgēņiju Hrunovu.
16. janvārī 08:20 UTC Sojuz-4 un Sojuz-5 saslēdzās. Aktīvais kuģis bija Sojuz-4. Kosmosa kuģu saslēgšanās mezglā nebija lūkas, caur kuru varētu pāriet no viena kuģa uz otru pa iekšpusi. 35. orbītas apriņķojumā 12:43 UTC Hrunovs un Jeļisejevs no Sojuz-5 sāka iziešanu kosmosā. Par slūžu kameru tika izmantots kosmosa kuģa orbitālais nodalījums. Viņiem mugurā bija skafandri Jastreb. Kosmonauti pārvietojās uz Sojuz-4, kur viņus sagaidīja Šatalovs. Ārpuskuģa aktivitātes ilga 32 minūtes.
16. janvārī 12:55 UTC kosmosa kuģi atvienojās. 17. janvārī 06:50:47 UTC Sojuz-4 nolaidās 40 km uz dienvidrietumiem no Karaghandi. Nolaižamajā aparātā uz zemes atgriezās Šatalovs, Jeļisejevs un Hrunovs.
Drošais velosipēds
Drošais velosipēds ir velosipēda veids, kas kļuva ļoti populārs, sākot ar 1880. gadu beigām kā alternatīva augstrata ("parastajam") velosipēdam un mūsdienās ir visizplatītākais velosipēdu veids. Agrīnie šī stila velosipēdi bija pazīstami kā drošie velosipēdi, jo tie tika atzīti un reklamēti kā drošāki nekā augstrata velosipēdi, kurus tie nomainīja. Lai gan mūsdienu velosipēdi izmanto līdzīgu dizainu, termins mūsdienās tiek lietots reti un tiek uzskatīts par novecojušu ārpus augstrata entuziastu aprindām.
Definīcija
Termins “drošais velosipēds” tika lietots 1880. gados, lai apzīmētu jebkuru alternatīvu augstrata velosipēdam. Priekšējais un aizmugurējais ritenis ne vienmēr bija vienāda izmēra. Vēlāk vēsturnieki sāka lietot šo terminu ierobežotākā veidā, lai apzīmētu dizainu, kas bija tiešs priekštecis lielākajai daļai mūsdienu velosipēdu.