cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Britu salas
Arhipelāgs sastāv no divām lielām salām: Lielbritānijas un Īrijas, kuras atdala Īrijas jūra, Ziemeļu un Sentdžordža šaurums, kā arī vairākām nelielu salu grupām: Hebridu salas, Orkneju salas, Šetlendas salas, un citām salām (Menas Sala, u.c.). Dažreiz pie Britu salām pieskaita arī Normandijas salas, jo tās pieder Lielbritānijai, kaut arī atrodas netālu no Francijas piekrastes.
ZL Hotline
ZL Hotline ir informācijas grupai "Latvijas Tālrunis" piederošs uzziņu dienests, kas sastāv no informatīvā uzziņu dienesta (tālruņa numurs 177) un biznesa uzziņu portāla.
Vēsture
1996. gadā SIA "Latvijas Tālrunis" no Igaunijas mediju magnāta Hansa Luika nopirka uzziņu dienestu Ekspress Hotline. darbu uzsāka ZL Hotline diennakts uzziņu dienests ar numuru 7770777. Uzziņu dienestā strādāja 23 operatori, kas sniedza uzziņas četrās valodās: latviešu, krievu, angļu un vācu. Maksa par pakalpojumu bija Ls 0,0354 par pirmo sarunas minūti (Ls 0,0118 par savienojumu, Ls 0,0236 par sarunas minūti). Tika atklāts arī biznesa uzziņu portāls. beidzoties Lattelekom monopolstāvoklim fiksētajās telekomunikācijās, arī citiem tirgus dalībniekiem tika dota iespēja attīstīt savu biznesu un pāriet uz īso tālruņa numuru, kā rezultātā ZL Hotline pārgāja uz trīsciparu uzziņu numuru 117. Maksa par pakalpojumu tika fiksēta: Ls 0,12. uzziņu dienesta tālruņa numurs 117 pārgāja uz četrzīmju — 1180. Numura maiņa notika saskaņā ar Eiropas Savienības sakaru organizāciju un Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas prasībām, kas nosaka, ka uzziņu dienestiem jāpāriet uz četrzīmju tālruņa numuriem, kas sākas ar 118X. uzziņu dienests tika vērsts uz krievvalodīgo auditoriju, uzsākta mērķtiecīga sadarbība ar Krievijas un Baltkrievijas medijiem un vēstniecībām. 2008. gadā ZL Hotline grupa ietvēra 3 produktus:
ZL Hotline grupa realizē daudzkanālu stratēģiju. Katram grupas produktam ir precīzi fokusēta auditorija.
1991. gada NHL drafts
1991. gada NHL drafts bija 29. NHL drafts, kurš notika 1991. gada 22. jūnijā Bufalo. Kopā tika draftēti 264 spēlētāji divpadsmit kārtās.
Lepus
Lepus var būt:
Eduards Brencēns
Eduards Brencēns ( — ) bija latviešu gleznotājs, grafiķis, dekorators un grāmatu ilustrators. Viens no profesionālās scenogrāfijas iedibinātājiem Latvijā. Gleznotāja Kārļa Brencēna brālēns.
Dzīvesgājums
Dzimis 1885. gadā Madlienas pagasta zemnieka ģimenē. Mācījās Jaunjelgavas pilsētas skolā. Mākslu apguva Štiglica Centrālajā tehniskās zīmēšanas skolā (1902 — 1909), kur beidza teātra dekorāciju klasi, kā arī pie sava brālēna Kārļa Brencēna papildinājās vitrāžas un stikla apgleznošanas klasē. Pēc skolas beigšanas atgriezās Latvijā un darbojās ka aktieris un dekorators amatieru teātros.
Pirmā pasaules kara laikā viņu 1915. gadā iesauca armijā, pēc smaga ievainojuma 1917. gadā atvaļināja no karadienesta. Brencēns darbojās Valmieras teātrī un strādāja par skolotāju, 1918. gadā viņš nodibināja Ziemeļvidzemes mākslinieku apvienību "Baltā vārna". 1920. gadā Brencēns pārcēlās uz Rīgu un kļuva par Neatkarīgo mākslinieku vienības biedru, strādāja par Rīgas 38. pamatskolas skolotāju. Vēlāk iesaistījās mākslinieku biedrības "Sadarbs" darbā. Pēdējos dzīves gadus dzīvoja Cesvainē un Madonā.
Miris 1929. gada 17. aprīlī Sarkandaugavas slimnīcā Rīgā, apbedīts Matīsa kapos.
Mākslinieciskā darbība
Viens no profesionālās scenogrāfijas iedibinātājiem Latvijā, darinājis dekorācijas kā Rīgas, tā arī provinces teātriem. Ilustrējis grāmatas, to vidū minami brāļu Kaudzīšu "Mērnieku laiki" (1913), Apsīšu Jēkaba, Jēkaba Janševska raksti, Augusta Deglava "Vecais pilskungs", Tautas pasakas un teikas. Līdztekus grāmatu grafikai darbojies arī stājgrafikā.
Glezniecībā zināms ar jūtīgi tvertām sadzīves un darba ainām un un raksturotiem portretiem. Darbos ir skaidrs, korekts zīmējums,pārdomāts kompozicionālais kārtojums, plašs otas triepiens, kas neizsvaro gaismēnu attiecības, radot gleznojuma nepabeigtības iespaidu. Izstādēs piedalījies no 1918. gada, 1919. gadā mākslinieku apvienības "Baltā vārna sastāvā piedalījies grupas izstādēs, kas noritējušas Valmierā, Cēsīs un Valkā. Eksponējis stājgleznas (portreti, ainavas, žanri), kā arī dekorāciju metus.
Brunavas pagasts
Brunavas pagasts ir viena no Bauskas novada administratīvajām teritotorijām, Mēmeles un Mūsas starpupē, Lietuvas pierobežā. Robežojas ar sava novada Vecsaules, Ceraukstes, Gailīšu un Skaiskalnes pagastiem, kā arī Lietuvas Panevēžas apriņķa Pasvales rajona Saloču seņūniju un Biržu rajona Pačeraukštes seņūniju.
Reljefa formas
Sviļu kalns.
Ūdensteces
Caur pagastu tek Bardžūnu strauts, Budbergas strauts, Ceraukste, Jodavas strauts, Kalnadruvu grāvis, Krīļa strauts, Kukuču strauts, Lopgales strauts, Mēmele, Mūsa, Robežgrāvis, Spreņģu strauts un Viļķenes grāvis.
Purvi
Luntiču purvs
Dabas aizsardzība
Pagasta teritroijā atrodas dabas liegums Paņemūnes meži.
Vēsture
Mūsdienu Brunavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Budbergas muiža (Murowany Poniemun, Budberga), Grenctāles muiža (Gut Grenztal, Granctāles pienotava), Sarkanpaņemunes muiža (Gut Rot-Ponemun, Ērgļi), Stilķenes muiža (Gut Schtilchen), Zluktenes muiža (Zluktyn).
Līdz 1921. gadam pagasta teritorija atradās Lietuvā (bijušajā Kauņas guberņā) un bija viena no tām pārsvarā latviešu apdzīvotajām teritorijām, ko Latvija saņēma no Lietuvas kopā ar Aknīsti un Ukru pagastu apmaiņā pret Palangu un Sventāju. Līdz 1925. gadam saucās par Budbergas pagastu, pēc 1925. gada - Panemūnes pagasts. 1935. gadā Bauskas apriņķa Panemūnes pagasta teritorija bija 108,39 km² un tajā dzīvoja 3006 iedzīvotāji, no kuriem 90,4% bija latvieši. 1945. gadā pagastā izveidoja Brunavas, Jodavas, Panemunes un Tervidānu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Bauskas rajona Brunavas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Tervidānu ciemu, 1961. gadā - likvidēto Panemunes ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Brunavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Bauskas novadā.
Izglītība un kultūra
No 1942. gada līdz 2019. gadam pagastā darbojās Mežgaļu pamatskola.
Saldējums
Saldējums ir uzputots un saldēts pārtikas produkts, ko pamatā gatavo no piena, saldā krējuma, kā arī augļu un ogu sulas vai biezeņa. Kā piedevas saldējumam var pievienot dažādas garšvielas, svaigus vai žāvētus augļus, riekstus, olas, olu pulveri, kafiju, kakao, šokolādi, iesalu, vanilīnu, kanēli, citronskābi u.c. Lai saldējumam būtu viendabīga konsistence un ražošanas laikā neveidotos lieli ledus kristāli, tiem pievieno stabilizatorus, no kuriem izplatītākie ir agars, algināti, karagenīns, želatīns, ciete un nātrija kazeināti.
Vēsture
Pirmās norādes par saldētu ēdienu izgatavošanu no ūdens bifeļu piena atrodamas Tanu dinastijas laikā Senajā Ķīnā. Viduslaiku Eiropā saldējums esot parādījies, kad sorbeta (šerbeta) saldēšanas recepti no sava Ķīnas ceļojuma atvedis Marko Polo.
18. gadsimtā Anglijā saldējumu sāka izgatavot no piena produktiem. Pirmo saldējuma rūpnīcu atvēra 1851. gadā Baltimorā ASV.
Saldējuma porcija
ASV saldējumam var būt šādas sastāvdaļas:
Saldējuma konuss
Mis Māršalas Pavārgrāmatā, kas tika izdota 1888. gadā, tiek apstiprināts, ka saldējumu var pasniegt konusā, taču ideja par to radusies jau pirms tās. Agnese Māršala bija sava laika slavena recepšu pierakstītāja. Viņa arī palīdzēja popularizēt saldējumu. Viņa patentēja un izgatavoja saldējuma veidotāju un bija pirmā, kas ierosināja izmantot šķīdinātās gāzes, lai sasaldētu saldējumu.
Uzticami pierādījumi vēsta, ka saldējumi konusos tika pasniegti jau 19. gadsimtā, un to popularitāte tika būtiski palielināta svētā Lūisa pasaules gadatirgū 1904. gadā. Balstoties uz leģendu, šajā gadatirgū saldējuma tirgotājiem beigušās kartona kastes, kurās atradušies saldējumi, tāpēc viņi vairs nespēja pārdot saldējumus. Netālu no saldējumu stenda atradies Sīrijas vafeļu stends, kuram ar pārdošanu nevedās, jo karstā laikā neviens vafeles pirkt nevēlējās. Vafeļu tirgotāji, redzot neveiksmi un saprotot, ka var palīdzēt un piepelnīties, piedāvāja veidot konusus, ierullējot saldējumu vafelēs. Jaunais produkts tika veiksmīgi pārdots, bet pārējie pārdevēji, kas uzzināja par šo ideju, steidzās to īstenot arī savā pārdošanā.
Telugu valoda
Pirmais rakstītais teksts telugu valodā ir datēts ar 575. gadu. Telugu raksts ir izveidots 6. gadsimtā Čālukjas impērijas laikā un ir saistīts ar kannadu valodu. Par telugu literatūras sākumu uzskata 11. gadsimtu, kad šajā valodā tika pārtulkots hindu eposs "Mahābhārata".
Telugu valodā tiek izšķirti četri reģionālie dialekti.
Bišu šūnas
Bišu šūnas ir sešstūraina, no bišu vaska izgatavota bišu stropa ligzdas uzbūves pamatvienība. Šūnās mēdz būt darba bišu, tranu, medus un bišu māšu šūniņas jeb māšu kanniņas, kas ir visplašākās un lielākās šūniņas.
Bišu lidojuma aktivitāti palielina tukšo šūniņu daudzums, bet samazina ar medu pildīto, aizvākoto šūniņu daudzums, uz kurām bites pat nemēdz uzturēties. Arī kāres ar neaizvilktām šūnām nestimulē bites izlidot nest nektāru.
Bišu šūniņas
Tikko izvilktām darba bišu un tranu šūniņām ir sešstūra forma. Attālums starp divām paralēlām darba bišu šūniņu sienām ir 5,38 — 5,42 mm. Peru audzēšanai paredzētās šūniņas dziļums ir 11—12 mm. Šūniņas sienu biezums ir 0,12 mm. Darba bites šūniņas tilpums — 0,28 cm3. Pēc 10 — 12 bišu paaudžu izaudzēšanas šūniņas sienu biezums palielinās līdz 0,18 — 0,20 mm, bet tilpums samazinās līdz 0,25 cm3. Tranu šūniņām attālums starp paralēlajām sienām ir 6,25 — 7,0 mm, kas ir lielāks nekā darba bites šūniņai. Bet vislielākā ir bišu māšu kanniņa, kuras diametrs pie pamatnes ir 8 — 9 mm, garums 20 — 25 mm. Parasti māšu kanniņas šūnā tiek ievilktas vertikāli uz leju. Toties darba bišu un tranu šūniņām slīpums ir 4 — 5°. Attālums starp šūnu kārēm, kurās audzē perus, mēdz būt 12— 12,5 mm.
Uz 25 cm2 liela šūnas laukuma (vienā kāres pusē) atrodas ap 100 darba bišu šūniņu vai 75 tranu šūniņas. Vienā ligzdas kārē (435x300 mm, abās pusēs) ir ap 9100 darba bišu šūniņu. Ņemot vērā to, ka šūna bieži vien nav izvilkta līdz pašai apkāres apakšai, augšējā daļā un kāres galos ir daudz pārejas šūniņu, peru audzēšanai vienā ligzdas kārē ir derīgas tikai apmēram 7600 šūniņas.
Medus šūniņas
Šūniņas, kuras paredzētas medum, bites izvelk garākas nekā peru audzēšanai paredzētās. Medus šūniņas dziļums — 16 mm. Medus šūniņas izveido nedaudz slīpas (līdz 20°).
Attālums starp medus šūnām salīdzinot ar peru šūnām ir samazināts līdz 5 mm. Vienā medus šūniņā var ievietot 0,40 — 0,43 g medus vai 0,19 g bišu maizes. 435x300 mm kārē, ja tā pilnīgi piepildīta ar medu, ir 3,6 — 4 kg medus. Ar bišu maizi labi piepildītā kārē ir apmēram 1,5 kg bišu maizes. Kārē ir 0,14 kg vaska.
Bišu ligzda
Ligzdā tiek radīti bišu dzīvei labvēlīgi apstākļi — noteikta temperatūra un gaisa mitrums, kas nepieciešami peru audzēšanai un barības krājumu uzglabāšanai. Bišu saime vasarā perus un barības krājumus šūnās izvieto noteiktā kārtībā. Kārēs pretī skrejai tiek izvietoti peri, tiem līdzās — bišu maize, tālāk — medus. Šajā periodā temperatūra ligzdā tiek uzturēta 34 — 35 °C.
Ziemošanas sākumā, kad āra gaisa temperatūra nokrītas zem 12 — 8 °C, bites ligzdā veido kamolu, kura blīvums ir atkarīgs no āra temperatūras. Jo tā ir zemāka, jo kamols blīvāks. Bezperu periodā bišu kamolā pastāvīgi tiek uzturēta 14 — 30 °C temperatūra. Kamola ārējā apvalkā tā ir zemāka, dziļāk — augstāka. Pavasarī, sākoties peru audzēšanai, temperatūra kamolā tiek paaugstināta līdz 34—35 °C. Gaisa mitrums ligzdā gan vasarā, gan ziemā ir no 65 līdz 88%.
Bišu ligzdu bites veido no vaska. Vasku izdala darba bišu vaska dziedzeri. Vislabāk tie ir attīstīti 12 — 18 dienu vecām darba bitēm. Vecākām bitēm vaska dziedzeru darbība pavājinās. Vasks izdalās un nelielu plāksnīšu veidā sacietē uz vaska spogulīšiem, kuri atrodas uz bites vēdera sternītiem. Vaska izdalīšanās un šūnu vilkšana ir atkarīga no mātes un saimes darbības intensitātes. Ja bišu saime ievāc nektāru vai putekšņus un stropā ir daudz jaunu bišu, tad notiek intensīva vaska izstrādāšana un šūnu vilkšana. Ja ienesums izbeidzas, saimei iet bojā māte vai arī tā kaut kādu iemeslu dēļ pārstāj dēt olas, šūnu veidošana netiek turpināta. Visaktīvāk bites velk šūnas tajās kārēs, kuras atrodas blakus vaļējiem periem. Tas izskaidrojams ar to, ka peru ēdināšanā ir nodarbinātas daudzas bites, kuras pastiprināti lieto medu un putekšņus vai bišu maizi, lai izstrādātu peru pieniņu peru barošanai. Šīm bitēm ir labi attīstīti vaska dziedzeri, kas bagātīgi izdala vasku.
Lai paātrinātu šūnu vilkšanu un izveidotos izturīga kāre ar bišu šūniņām, lieto mākslīgo šūnu vidussienas jeb mākslīgās šūnas. Tās ir plānas vaska plāksnes, kurās regulārās rindās ar speciāliem valčiem ir iespiestas šūniņu pamatnes. Šūniņā ievilkta riņķa diametrs ir 5,4 mm. Lai izgatavotu vienu mākslīgās šūnas standartkāri, nepieciešams apmēram 70 g vaska. Lai izvilktu šūnu, bites šai vidussienai pievieno apmēram 70 g pašu izstrādātā vaska. Ja mākslīgo vidussienu nelieto, bites šūnu kāres izvilkšanai patērē ap 120 g vaska. Labvēlīgos apstākļos bišu saime sezonā izvelk ne mazāk kā 8 — 10 šūnu kāres. Viena kilograma vaska izstrādāšanai bišu saime patērē no 3,5 līdz 3,6 kg medus. Šo medus daudzumu sauc par medus un vaska fizioloģisko ekvivalentu.
Arājs
Arājs var būt:
Beda Cienījamais
Svētais Beda Cienījamais  (, dzimis 672./673. gadā, miris ) bija benediktiešu Monkvīrmutas-Džarovas abatijas (Monkwearmouth–Jarrow Abbey) mūks Anglijas ziemeļaustrumos. Mūsdienās no klostera saglabājusies Svētā Pētera baznīca Sanderlendā.
Līdzās citiem darbiem, Bedas pazīstamākais darbs ir 731. gadā pabeigtā "Anglu tautas baznīcas vēsture" (Historia ecclesiastica gentis Anglorum), kas ir svarīgs Anglijas vēstures avots. Kaut arī laika skaitīšanu no Anno Domini izgudroja Dobrudžas mūks Dionīsijs Mazais, līdz ar Bedas baznīcas vēsturi tā plaši ieviesās vēstures literatūrā. Vēsturiski Bedas rakstos pirmoreiz ir minēti Bībeles trīs gudro vārdi Kaspars, Melhiors un Baltazars.
Pēc nāves tika apglabāts Daremas baznīcā, ap 1020. gadu pīšļi tika pārcelti uz Daremas katedrāli. 1899. gadā pāvests Leons XIII atzina Bedu par baznīcas doktoru.
Folkroks
Folkroks ir mūzikas žanrs, kas apvieno mūsdienu tautas mūzikas un rokmūzikas elementus.
Žanrs kļuva populārs 20. gadsimta 60. gados. Folkroka mūzikā tautas melodijas apvienojas ar elektriskās basģitāras un bungu komplekta pavadījumu. Viens no slavenākajiem folkroka mūziķiem ir Bobs Dilans. Pie folkroka pieskaita arī Simon and Garfurkel, Fairport Convention, Steeleye Span, Ralfs Maktels, Ričards Tomsons u.c. daiļradi. Vispazīstamākā latviešu folkroka grupa — Iļģi, bet vispazīstamākā lietuviešu folkroka grupa — Atalyja.
Aleksandrs Cauņa
Aleksandrs Cauņa (dzimis Daugavpilī) ir bijušais latviešu futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Latvijas izlases dalībnieks. Pašlaik ir FK Jelgava trenera asistents. Pirms tam sešus gadus spēlējis Maskavas CSKA, kura sastāvā Cauņa trīs reizes kļuvis par Krievijas čempionu.
Karjera
Cauņa ir uzaudzis Daugavpilī, taču 14 gadu vecumā pārcēlās uz Rīgu, kad saņēma Skonto FC jauniešu komandas piedāvājumu. 2005. gadā viņš sāka spēlēt JFK Olimps sastāvā, bet 2006. gada sezonas vidū Cauņa iekļuva Skonto FC pamatsastāvā. 2007. gada martā viņš pirmoreiz tika izsaukts uz Latvijas futbola izlasi, taču tajā debitēja tā paša gada 2. jūnijā pret Spāniju.
2008. gada janvāra beigās Cauņa tika uzaicināts uz Chelsea F.C. treniņiem otrās komandas sastāvā.
Pēc 2008. gada sezonas Cauņa mēģināja iekļūt vairākos Anglijas Premjerlīgas klubos. Vispirms viņš mēģināja iekļūt Sunderland sastāvā, bet tobrīd no kluba aizgāja galvenais treneris Rojs Kīns. Pēc tam viņš devās uz pārbaudi Blackburn, bet tobrīd tika atlaists kluba galvenais treneris Pols Inss. tika paziņots, ka Cauņa līdz sezonas beigām ir izīrēts Anglijas 1. līgas klubam Watford FC ar iespēju viņu pēc īres termiņa beigām nopirkt. Tomēr Watford klubs izvēlējās Cauņu neiegādāties un pēc īres līguma beigām Cauņa atgriezās Skonto sastāvā.
2010. gada sezonas sākumu Cauņa izlaida savainojuma dēļ, bet viņš atgriezās sezonas vidū un kopā ar "Skonto" izcīnīja savu pirmo Latvijas čempiona titulu. 2011. gada februārī "Skonto" uz četriem mēnešiem izīrēja Cauņu Krievijas Premjerlīgas klubam Maskavas "CSKA". 27. jūnijā CSKA izpirka līgumu no Skonto viņš noslēdza piecu gadu līgumu ar klubu. CSKA sastāvā viņš debitēja UEFA Čempionu līgā, 2011. gada oktobrī arī guva vārtus pret Turcijas Trabzonspor klubu. 2011. un 2012. gada decembrī A. Cauņa tika atzīts par gada labāko futbolistu Latvijā.
2017. gada janvārī saistībā ar vairākiem ilgstošiem savainojumiem pēc abpusējas vienošanās Maskavas CSKA lauza līgumu ar Cauņu. Cauņa parakstīja līgumu ar Virslīgas klubu RFS.
1990. gada NHL drafts
1990. gada NHL drafts bija 28. NHL drafts, kurš notika 1990. gada 16. jūnijā Vankūverā. Kopā tika draftēti 252 spēlētāji divpadsmit kārtās.
Frīdrihs III Hoencollerns
Dzīvesgājums
Jau pēc saslimšanas ar kakla vēzi kļuva par Vācijas ķeizaru un mira pēc 99 dienu valdīšanas 1888. gadā.
Kohēzijas politika
Izdevumi Kohēzijas politikas mērķu sasniegšanai ir lielākā no Eiropas Savienības budžeta sešām budžeta izdevumu kategorijām, kas 2007.-2013. gada budžeta periodā sastādīja 45% no Eiropas Savienības kopējā budžeta.
Kohēzijas politikas jēdziens
Eiropas Savienības Kohēzijas politika visbiežāk tiek uzskatīta par ES Reģionālās politikas daļu vai komponenti, kaut gan pastāv arī alternatīvi viedokļi. Reģionālās politikas mērķi tika noteikti Eiropas Kopienas agrīnā attīstības posmā — Romas Līguma preambulā, kur tika noteikta nepieciešamība mazināt atšķirības attīstības līmenī dalībvalstu vidū, un to reģionu starpā.
Kā ES politikas dimensija termins kohēzija ir izcēlies no 1986. gada Vienotā Eiropas akta un tas ir radies no bažām, ka virzībā pretī arvien lielākai ekonomiskajai integrācijai, var radīt priekšrocības salīdzinoši attīstītākajām ES dalībvalstīm un reģioniem. Izstrādājot iepriekš norādīto termina definīciju, Kriss Rumfords Kohēzijas politiku saredz vairāk kā dažādu ES politiku kombināciju, nekā kādas atsevišķas politikas sastāvdaļu. Viņš arī izvirza divas pieejas Kohēzijas politikas analīzē — vēstījums par Kohēziju un vēstījums par autonomizāciju.
Vēsturiskā attīstība
Vēsturiski ES Reģionālās politikas finanšu instrumentu attīstība var tikt iedalīta vairākos posmos:
Nozīmīgākie informācijas avoti
No dažādiem avotiem ir pieejams ļoti daudz informācijas par ES Kohēzijas politikas ieviešanas gaitu un tās īstenošanas rezultātiem. Tomēr noteikti ir jāpiemin sekojoši vissvarīgākie Eiropas Komisijas oficiālie izdevumi:
Kopīgā šo ziņojumu iezīme ir tā, ka tie ir sagatavoti kā informācijas apkopojums par pagājušo laika periodu, vai arī tie ir izstrādāti kā nākamo aktivitāšu plānošanas instruments, bet abos gadījumos, tie ir saistāmi ar būtiskiem pavērsieniem turpmākajā Kohēzijas politikas attīstībā.
Atbilstoši Kohēzijas politikas uzdevumu formulējumiem, Kohēzijas politikas īstenošanai piešķirto ES budžeta līdzekļu izmantošanas galvenais mērķis ir atpalikušo teritoriju ekonomiskā attīstība.
Līvija Plavinska
Līvija Plavinska (dzimusi 1959. gada 3. augustā Lejas Ančupānos) ir latviešu politiķe, bijusi 11. Saeimas deputāte.
Ričarda Niksona slepkavība
Ričarda Niksona slepkavība ir Nila Mullera 2004. gada amerikāņu filma. Tajā piedalās Šons Penns, Dons Čīdls un Naomi Votsa.
Sižets
Filmas "Ričarda Niksona slepkavība" pamatā ir patiess un traģisks stāsts par Semu Baiku, kurš 1974. gadā veica atentātu pret 37. ASV prezidentu. Sems ir 44 gadus vecs amerikānis, kurš neveiksmīgi cenšas atrast ticību sev. Viņš cenšas glābt irstošo laulību ar sievu Mēriju un sapņo par privātā biznesa uzsākšanu.
Viņš ir ideālists, kurš necieš jebkādus melus, taču politiskās korupcijas un Vjetnamas kara novārdzinātajā sabiedrībā sapņotājiem nav vietas. Pie visām pasaules un savas paša dzīves nebūšanām Sems vaino Ričardu Niksonu.
Neveiksmju virkne Semu noved pie apņemšanās ieviest pasaulē kārtību, viņš nolemj, ka vienīgais veids, kā padarīt savu necilo dzīvi ievērības cienīgu, ir izdarīt kaut ko lielu un vēsturisku.
Līvija Plavinska
Biogrāfija
Dzimusi 1959. gadā Rēzeknes rajona, Verēmu pagasta Lejas Ančupānos. 1977. gadā beigusi Rēzeknes 5. vidusskolu. 1982. gadā absolvējusi Latvijas Valsts universitātes Ķīmijas fakultāti, iegūstot kvalifikāciju ķīmiķis—pasniedzējs un specializāciju radiācijas ķīmiķis. Pēc augstskolas beigšanas divus gadus strādāja LVU Ķīmijas fakultātes Fizikālās ķīmijas katedrā par mācību meistaru un elektroķīmijas laboratorijas vadītāju. 1988. gadā strādājusi par sēklkopības agronomi. 2004. gadā ieguvusi maģistra grādu valsts pārvaldē Daugavpils Universitātē.
Politiskā darbība
2008. gadā bija viena no partijas "Pilsoniskā savienība" dibinātājiem, tika ievēlēta par "Pilsoniskās savienības" valdes locekli un Rēzeknes novada nodaļas vadītāju. Kopš 2010. gada jūlija ir politisko partiju apvienības "Vienotība" (vēlāk — partijas "Vienotība") Rēzeknes nodaļas vadītāja.
Kandidēja 11. Saeimas vēlēšanās no Vienotības saraksta, bet netika ievēlēta. kļuva par 11. Saeimas deputāti Jāņa Lāčplēša vietā.
Privātā dzīve
Precējusies ar Jāni Plavinski, ir divas meitas.
Marks Polanskis
Marks Luiss "Romans" Polanskis (Mark Lewis "Roman" Polansky, dzimis ) ir NASA kosmonauts, aviācijas inženieris, lidotājs.
Polanska pirmais kosmiskais lidojums notika 2001. gada februārī misijā STS-98 kā kosmoplāna Atlantis pilots.
Otro lidojumu viņš veica 2006. gada decembrī misijā STS-116, šoreiz jau komandiera amatā.
Trešais lidojuma notika 2009. gada jūlija misijā STS-127 kā Endeavour komandierim.
2012. gada 30. jūnijā Marks Polanskis atstāja NASA.
Prince Charles
Prince Charles būt:
Natālija Koflina
Natālija Anna Koflina (en; dzimusi Valeio, Kalifornijas štatā, ASV) ir amerikāņu peldētāja.
Piedalījusies trijās Olimpiskajās spēlēs, kopumā izcīnījusi 12 medaļas, visvairāk — 2008. gadā Pekinā. 2004. gadā Atēnās izcīnīja divus zeltus, divus sudrabus un vienu bronzu un 2008. gadā Pekinā — zeltu, divus sudrabus un divas bronzas, savukārt 2012. gadā Londonā izcīnīja vienu bronzu. Pekinā viņa kļuva par pirmo amerikāņu peldētāju sievieti moderno Olimpisko spēļu vēsturē, kas vienās Olimpiskajās spēlēs iegūst vismaz 6 medaļas. 2008. gadā viņa tika atzīta par pasaules labāko peldētāju, tāpat trīs reizes tikusi atzīta par ASV labāko peldētāju.
Piedalījusies TV šova "Dejo ar zvaigzni" devītajā sezonā ar 1. sezonas uzvarētāju Aleku Maco. Viņi tika izbalsoti piektajā nedēļā.
Parastā zirgkastaņa
Parastā zirgkastaņa jeb zirgkastanis (la) ir dekoratīvs zirgkastaņu dzimtas koks ar piramidālu vainagu. Pumpuri ļoti lipīgi, līdz 2,5 cm gari. Lapas pretējas, staraini saliktas, ar 5—9 lapiņām. Ziedi balti, ar sarkaniem vai dzelteniem plankumiem, sakopoti stāvās skarās vai ķekaros. Auglis dzeloņaina pogaļa ar 1 vai 2 sēklām. Zied maijā. Sēklas nogatavojas septembrī, oktobrī. Sēklu sastāvā ir kumarīnglikozīdi — eskulīns, fraksīns, saponīni escīns, flavonoīdi, eļļa, miecvielas, ciete, fitosterīni, B1, C un K vitamīns. Lapās ir karotinoīdi, flavonoīdi un citas vielas, bet ziedu sastāvā ir flavonglikozīdi — kvercitrīns, izokvercitrīns, rutīns, karotinoīdi u.c. Mizā ir eskulīns, fraksīns, saponīns escīns, miecvielas, flavonoīdi u.c.
Ārstniecībā
Zirgkastaņas sēklu ekstraktam ir venotoniskas īpašības, tas tiek izmantots kā pārtikas piedeva/bezrecepšu medikaments vēnu atteces traucējumu gadījumā.
Kādā pētījumā iekšķīga zirgkastaņas sēklu ekstrakta lietošana (50 mg divreiz dienā) deva tādus pašus rezultātus kā 2. klases kompresijas zeķes. Salīdzinot subjektu smagāk skarto apakšējo locekļu tilpumu, rezultāti bijuši: zirgkastaņas ekstrakts — tilpums samazinājies par 43,9 ml; kompresijas terapija — tilpums samazinājies par 46,7 ml; placebo — tilpums palielinājies par 9,8 ml. Secināts, ka kompresijas zeķes un zirgkastaņas ekstrakts ir vienlīdz iedarbīgs alternatīvas vai papildu terapijas veids.
Alžīras kasba
Alžīras kasba (ar) ir citadele senajā Alžīras pilsētas daļā. Pilsētas daļa atrodas pie Vidusjūras. Apbūve pārsvarā ir turku stila. Ar vārdu kasba apzīmē arī citus cietokšņus un citadeles vairākās Ziemeļāfrikas vietās.
Vēsture
Alžīras kasba tika uzcelta uz senās feniķiešu pilsētas Ikosiumas drupām. Šī bija neliela pilsēta, kas atrādās kalnā un bija sadalīta divās daļās: augšējā un apakšējā. Kasbā atrodas vairākas mošejas un minareti. 1791. gadā kasbā tika uzcelta pašā pils.
1839. gadā pilī ievācās franču gubernators, bet 1860. gadā Alžīras kasbu apmeklēja Napoleons III un Eiženija de Montiho.
Alžīrijas neatkarības cīņu laikā (1954—1962) kasbā atradās Nacionālā atbrīvošanas fronte. 1992. gadā Alžīras kasba tika iekļauta UNESCO pasaules mantojuma sarakstā.
Stāvoklis
2008. gada augustā informācijas aģentūra Reuters paziņoja, ka Alžīras kasba atrodas aizlaistā stāvoklī un atsevišķas citadeles daļas atrodas uz sabrukšanas robežas. Pamatproblēma ir lielajā iedzīvotāju skaitā un kasbas pārapdzīvotībā.
Maskavas Valsts universitāte
M. Lomonosova Maskavas Valsts universitāte (ru) jeb Maskavas Universitāte (ru) ir lielākā un vecākā Krievijas universitāte.
Universitāte tika izveidota 1755. gadā pēc krievu zinātnieka Mihaila Lomonosova iniciatīvas. Sākotnēji universitātes nosaukums bija Maskavas Universitāte, bet 1940. gadā tās nosaukumā tika iekļauts M. Lomonosova vārds, godinot tās dibinātāju. Šobrīd M. Lomonosova Maskavas Valsts universitātē ir 9 zinātniski pētnieciskie institūti, 40 fakultātes, vairāk kā 300 katedras, kā arī vairākas filiāles ārvalstīs. Universitātē studē vairāk kā 45 tūkstoši studenti. Profesoru, pasniedzēju un zinātniskā personāla skaits ir apmēram 5 tūkstoši. Kopš 1992. gada Maskavas Valsts universitātes rektors ir akadēmiķis Viktors Sadovņičijs. Saskaņā ar starptautisko Times Higher Education augstskolu reitingu Maskavas Universitāte ieņem 155. vietu pasaules augstskolu reitingā.
Nami ezers
Nami ezers (en) ir beznoteces sālsezers Botsvānas ziemeļu daļā, ziemeļos no Kalahari tuksneša.
Nami ezeru periodiski ar ūdeni piepilda Okavango upe caur Nhabes caurteku; ezers atrodas Okavango purvu dienvidrietumu stūrī. Lielākā daļa Okavango ūdens iztvaiko, pirms tas sasniedz ezeru. Nami ezers ir atlieka no senā, lielā Makhadikhadi ezera. Kopš 1890. gada ezera platība strauji samazinājusies. Putniem un citai dzīvajai dabai ļoti nozīmīga vieta.
Dāvids Livingstons sasniedza Nami ezeru 1849. gadā, aprakstīja to kā "mirdzošu ezeru, kādas 80 jūdzes garu un 20 jūdzes platu". Livingstona laikā ezerā bija iesāļš ūdens. Pēdējā laika pētījumi rāda, ka arī 19. gadsimtā ezers pārsvarā bija mazs, Livingstonam paveicās to sasniegt brīdī, kad tas bija pilns ar ūdeni. Livingstons pierakstīja arī vietējo iedzīvotāju leģendu, kas pārsteidzošā kārtā līdzinās leģendai par Bābeles torni un valodām.
20. gadsimta 20. gados ezerā ieplūstošās upes sāka izsīkt un ezerā ūdens parādās tikai brīžiem, Nhabes deltas rajonā. Bijušā ezera gultni klāj zāle un krūmi. Tajos periodos, kad ezerā ir ūdens, tas ir ļoti bagāts ar zivīm un citu dzīvo dabu.
Aleksandrs Kolčaks
Aleksandrs Kolčaks (dzimis, miris ) bija krievu kara jūrnieks, polārpētnieks un viens no Baltās kustības līderiem Krievijas pilsoņu kara laikā.
Dzīves gājums
Aleksandrs Kolčaks dzimis 1874. gada 16. novembrī Krievijas armijas virsnieka ģimenē, viņa senči bija cēlušies no turku karavadoņa Iliasa Kolčak-pašā pēctečiem, kas 18. gadsimta beigās pārcēlās uz Krieviju un pārgāja pareizticībā. Viņš mācījās Sanktpēterburgas Jūras kadetu korpusā. 1900. gadā kā hidrologs piedalījās Eduarda Tolla ekspedīcijā ar kuģi "Zarja" uz Jaunsibīrijas salām, lai atrastu Saņņikova zemi. Ekspedīcijas laikā tika atklātas vairākas salas, vienu no tām nosauca par Kolčaka salu (nosaukums PSRS laikā noturējās līdz pat 1937. gadam, no 2005. gada — atjaunots). Par pētniecības darbu Arktikā Kolčaku apbalvoja Krievu ģeogrāfiskā biedrība.
Sākoties Krievijas-Japānas karam, Kolčaku komandēja uz Tālajiem Austrumiem. Kolčaks piedalījās Portartūras aizstāvēšanā, bet vēlāk vairākus mēnešus pavadīja japāņu gūstā. 1905. gada aprīlī atgriezās Sanktpēterburgā. 1909. gadā publicēja zinātnisku monogrāfiju "Karas un Sibīrijas jūru ledus" (Лёд Карского и Сибирского морей).
Sākoties Pirmajam pasales karam, Aleksandrs Kolčaks dienēja Krievijas Baltijas jūras flotes štābā (Kolčaka sieva līdz kara sākumam dzīvoja Liepājā). Viņš vadīja mīnēšanas operācijas gan Krievijas, gan Vācijas ūdeņos, kā arī komandēja jūras spēkus Rīgas līcī. 1916. gadā Kolčaks ieguva viceadmirāļa pakāpi un tika iecelts par Melnās jūras flotes komandieri.
Pilsoņu karš
Izceļoties Februāra revolūcijai, Kolčaks atzina Krievijas Pagaidu valdības varu. Tomēr, iespējams baidoties no admirāļa popularitātes un ietekmes, Pagaidu valdība piespieda Kolčaku atteikties no komandiera amata un nosūtīja viņu misijā uz ASV. Oktobra revolūcijas laikā Kolčaks atradās Japānā un 1918. gadā caur Vladivostoku atgriezās Krievijā. Ieradies Omskā viņš kļuva par vietējās t. s. Ufas direktorijas (oficiāli Pagaidu Viskrievijas valdība (Временное Всероссийское правительство)) kara ministru. Ufas direktorija bija vairāku partiju un spēku apvienība, kas kontrolēja lielu daļu Sibīrijas. 1918. gada 18. novembrī Omskā notika apvērsums, kura rezultātā Kolčaks vienpersoniski tika iecelts par t. s. Krievijas Augstāko valdnieku (Верховный правитель России).
Kolčaks izvērsa uzbrukumu boļševikiem. 1918. gada decembrī tika ieņemta Perma, 1919. gada martā — Ufa, un tika turpināts uzbrukums Kazaņas un Samāras virzienā. Tomēr Sarkanā armija pārgrupējās un aprīļa beigās sākās tās pretuzbrukums. 9. jūnijā krita Ufa, bet 25. jūlijā — Čeļabinska. Kolčaka kontrolētajās teritorijās tika izvērsts Baltais terors, kas palielināja sarkano un zaļo partizānu rindas. Saasinājās arī attiecības ar Sabiedrotajiem un Čehoslovāku leģionu.
Kolčaka spēku pretošanās sabruka un 14. novembrī boļševiki ieņēma Omsku gandrīz bez kaujas, sagūstot 50 000 kareivju. Dienu iepriekš Kolčaks pilsētu pameta, lai dotos uz Irkutsku pa Transsibīrijas dzelzceļu. Ceļu kontrolēja čehoslovāki, tāpēc virzīšanās pa to notika ļoti lēni. Decembra beigās vara Irkutskā nonāca kreiso spēku (eseru un menševiku) jeb t. s. Politcentra (Политцентр) rokās. Kolčaks atteicās no varas par labu Antonam Deņikinam, bet uz vietas varu nodeva atamanam Grigorijam Semjonovam.
2004. gadā Irkutskā Kolčakam tika atklāts piemineklis. 2008. gadā tika nolemts uzcelt pieminekli arī Omskā.
Elvis
Elvis var būt:
1989. gada NHL drafts
1989. gada NHL drafts bija 27. NHL drafts, kurš notika 1989. gada 17. jūnijā Blumingtonā. Kopā tika draftēti 252 spēlētāji divpadsmit kārtās.
Kehra
Kehra ir pilsēta Harju apriņkī, Igaunijas ziemeļu daļā. Tā ir Anijas pagasta administratīvais centrs. Pilsētas iedzīvotāju skaits ir 3060.
Aprīļa pučs
Aprīļa pučs bija Baltijas landesvēra vācu kareivju veidotās Trieciengrupas un no Vācijas atbraukušā Pfefera brīvkorpusa kareivju īstenots apvērsums Liepājā Latvijas brīvības cīņu laikā, 1919. gada 16. aprīlī, kura rezultātā līdz jūnija beigām tika gāzta Kārļa Ulmaņa vadītā Latvijas Pagaidu valdība, un tās vietā pie varas Kurzemē un daļā Zemgales nāca pučistu izveidotais Brimmera-Borkovska kabinets, bet 10. maijā Andrieva Niedras vadītā Niedras valdība. Apvērsumu veica "Dzimtenes frontes karaspēka Drošības komiteja", kuru veidoja vācbaltiešu virsnieki — brāļi fon Manteifeļi, Mateuss fon Reke, Arnolds fon Maidels.
Apvērsuma rezultātā Latvijā no aprīļa līdz jūnijam vienlaikus bija trīs valdības: Pētera Stučkas vadītā padomju LSPR un divas Pagaidu valdības: Ulmaņa, kas atradās jūrā uz kuģa un nevarēja ietekmēt notikumu gaitu (tai pakļāvās tikai Ziemeļlatvijas brigāde), un Niedras, kas atradās karaspēka (Baltijas landesvērs, Dienvidlatvijas brigāde, Dzelzsdivīzija) ietekmē. Niedras valdība pilnībā pakļāvās Vācijas armijas komandiera un Liepājas militārā gubernatora fon der Golca diktātam, līdz ar to strauji mainījās tautas noskaņojums par labu līdz tam nepopulārajai Ulmaņa valdībai (piemēram, strauji pieauga brīvprātīgo skaits rekrutēšanas punktos, bet pirms puča Latvijas iedzīvotāji centās izvairīties no mobilizācijām).
Politisko situāciju par labu Ulmanim mainīja Cēsu kaujas, kuru rezultātā Igaunijas armija sakāva Niedru atbalstošās landesvēra un Dzelzdivīzijas vienības. 27. jūnijā Ulmaņa Pagaidu valdība nokāpa no kuģa Liepājā, bet 7. jūlija pievakarē ar tvaikoni Saratov devās uz Rīgu. Tiesa, pēc Antantes prasības, Ulmaņa pirmajai valdībai bija jāatkāpjas, izveidojot otru Ulmaņa valdību, kurā iekļāva mazākumtautību pārstāvjus.
Pirms apvērsuma
Atšķirībā no Somijas pilsoņu kara, kurā fon der Golcs koncentrējās uz militārajiem jautājumiem, pēc ierašanās Liepājā 1919. gada 1. februārī, viņš aktīvi iesaistījās vietējā politikā, atbalstot vācbaltiešu intereses un visādi traucējot Ulmaņa Pagaidu valdības darbam. Dzelzsdivīzijas un landesvēra vajadzībām Vācijā aktīvi vervēja algotņus, kam solīja zemi Latvijā. Ar vervēšanu nodarbojās gan fon der Golca brālis, gan Kurmāles muižkungs Silvio Broederihs, kurš ar vāciešu zemnieku pārvietošanu uz Kurzemes guberņas baronu īpašumiem nodarbojās jau pirms Pirmā pasaule kara.
1919. gada 19. februārī Liepājā uz zviedru tvaikoņa "Runeberg" Pagaidu valdības muitas ierēdņi atrada kādu aizdomīgu somu, ko apķīlāja un vēlāk uz pastiprinātu aizdomu pamata atvēra. Tajā atrada Vidzemes landmaršala Heinriha fon Štrika sazvērestības plānu pret Latvijas valsti un tās valdību ar nolūku dibināt apvienotu un Vācijai padevīgu Baltijas valsti, ko izveidotu pēc tam, kad fon der Golca karaspēks būtu gāzis Latvijas un Igaunijas valdības. Iekšlietu ministrs Miķelis Valters nekavējoties izdeva fon Štrika apcietināšanas pavēli. Uz aizdomu pamata arestēja Štriku (kam izdevās pazust) pavadošo zviedru pulkvežleitnantu Nilsu Edlundu un atvaļināto vācu virsnieku Karlu Štoku. Fon der Golcs aizliedza presē publicēt sazvērestības detaļas.
Baloža komandētā Dienvidlatvijas brigāde atradās frontē, kamēr lielāko landesvēra vācu daļu atvilka uz Liepāju, kur Pagaidu valdība bija palikusi bez uzticama latviešu karaspēka, kamēr pilsētā turpināja ierasties aizvien jaunas vācu brīvprātīgo vienības. 7. aprīlī Liepājā no Vācijas ieradās kapteiņa Franca Pfefera fon Salomona (Franz Pfeffer von Salomon) vairāk nekā 3000 kareivju lielais brīvkorpuss. Pfefers vēlāk kļuva par pirmo SA vadītāju Vācijā. Liepājā no frontes atpūtā ieradās arī barona Hansa fon Manteifela 600 vīru lielā landesvēra Trieciengrupa. Aprīļa sākumā fon der Golcs arī likvidēja vācu garnizona revolucionāro kareivju padomi, kas bija pozitīvi noskaņota pret Pagaidu valdību. Fon der Golcs atbalstīja pučistus, taču publiski notiekošajā neiejaucās, paziņojot, ka apvērsums ir vietējo (latviešu un vācbaltiešu) iekšējā lieta.
Fon der Golcs savās atmiņās apvērsuma veikšanu saista ar vācbaltiešu un Pagaidu valdības sliktajām attiecībām: "Kad Nacionālās komitejas iesniegums valdībai (par koalīcijas veidošanu) palika bez atbildes, vajadzēja notikt kaut kam jaunam, lai panāktu ministru maiņu. Man tādēļ bija cerības, ka triecienvienības klātbūtne būs mudinājums izpildīt likumīgās prasības, un ka tas ātrāk noskaņos Latvijas ministrus, kam Kurzemē gandrīz nemaz nav tautas atbalsta, izpildīt (vācu) pamatotās nacionālās vēlēšanās." Lai panāktu arī latviešu vienību atbalstu apvērsumam, Mantefelis tikās ar Balodi, piesolot viņam Kara ministra posteni. Balodis aizbildinājās, ka kareivju trūkuma pēc nevar atbalstīt apvērsumu, taču arī nekādu militāru pretdarbību apvērsumam neveiks.
Apvērsuma gaita
13. aprīlī vācu kareivju grupa no Pfefera bataljona šāva uz Karostā izvietotās latviešu vienības sargposteni. Vācu kareivjus aizturēja, bet drīz atbrīvoja, lai nedotu iemeslu konfliktam. Apsardzības ministrs Jānis Zālītis un ģenerālštāba vadītāja pienākumu izpildītājs Aleksandrs Plensners dažas dienas iepriekš bija devušies vizītē uz fronti.
14. aprīlī Pfefera kareivji sāka atbruņot latviešu sargposteņus Karostā, taču latviešiem atkal pavēlēja nepretoties. Vienlaikus notika neveiksmīgs vācu mēģinājums atbruņot tvaikoņa Saratov apsardzi, taču 15. aprīlī viņi aizturēja vairākus krastā devušos apsardzes kareivjus.
15. aprīlī ap 15.00 vācieši pārtrauca latviešu telefona sakarus ar fronti pa savām militārajām telefona centrālēm. Vācu Pfefera bataljons uzbruka latviešu karaspēka rezerves štābam un aresta telpām, atbrīvojot Štoku, kas bija apcietināts fon Štrika sazvērestības lietā un pieprasīja aizturēto vācu kareivju atbrīvošanu (kas jau bija noticis). Karostā aizsardzības pozīcijas ieņēma latviešu Sardzes rota ar 100 kareivjiem, 4. rezerves rota ar 100 kareivjiem, ap 50 kareivji no 3. rezerves rotas. Karaostā izvietotā firsta Anatola Līvena krievu daļa notikumos ievēroja neitralitāti. Latviešu kareivju stāvokli nedaudz atviegloja Karostā noenkurotie angļu un franču karakuģi, kas izgaismoja apkārtni un pavērsa lielgabalus krasta virzienā.
16. aprīlī Pfefera vienības atkal uzbruka Karostas latviešu garnizonam, nogalinot sargkareivi un sagūstot virsniekus. Ap 14.00 vācieši pārtrauca Pagaidu valdības iestāžu savstarpējo komunikāciju. Pēc tam, kad Ulmanis ar dažiem ministriem ieradās pie fon der Golca, viņš apsolīja, ka izmeklēs Karostas konfliktu. Landesvēra Trieciengrupas karavīri arestēja Iekšlietu ministru Miķeli Valteru un Apgādības ministru Jāni Blumbergu, kā arī ieņēma un izdemolēja Pagaidu valdības telpas. Sekoja iebrukums Meijera tipogrāfijā, kas drukāja Latvijas valdības naudu. Kareivji nozaga nodrukāto naudu un klišejas. Ulmanis un finanšu ministrs Puriņš patvērās Lielbritānijas pārstāvniecībā, tirdzniecības ministrs Paegle patvērās uz angļu karakuģa, kur tam 17. aprīlī pievienojās ministri Goldmanis un Hermanovskis. Apsardzības ministrs Zalītis bija devies uz fronti, un pēc pāris dienu slēpšanās arī patvērās uz angļu karakuģa.
17. aprīlī "Frontes drošības komiteja" ko veidoja brāļi fon Manteifeļi, fon Brimmers, fon Hāns, barons fon Reke un rotmistrs Armitsteads izplatīja paziņojumu, ka Pagaidu valdība ir atlaista. "Līdzšinējais kabinets neprata dot kaujās stāvošajiem karapulkiem to sajūtu, ka viņu aizmugure ir pilnīgi nodrošināta. Ministrija nemaz nopietni nemēģināja panākt saprašanos starp atsevišķām iedzīvotāju grupām. Gluži pretēji, notika sistemātiska, atklāta sarīdīšana (…). Komiteja ir spiesta šo kabinetu atcelt no amata. Par nākamo Pagaidu valdību visu iedzīvotāju interesēs ved sarunas."
Fon der Golcs sākotnēji bija ierosinājis veidot militāru direktoriju, kurā būtu Līvens, Balodis un vācu pārstāvis. Līvens paziņoja, ka piekritīšot tikai tad, ja direktorijā piedalīsies arī Balodis. Taču Balodis atsacījās atbalstīt pučistus, paziņojot, ka armija balstās vienīgi uz Tautas padomes politisko platforma un atbalsta tās iecelto Pagaidu valdību. Arī Pagaidu valdības ierēdņi un latviešu pārstāvji atteicās ar pučistiem sadarboties.
Dažas dienas pēc puča gāztā Pagaidu valdība pārcēlās uz tvaikoni "Saratov", kas britu militārajā aizsardzībā stāvēja Liepājas ostā. Lielbritānijas un Francijas kara eskadras apsargāts, tas izgāja reidā un turpmākos divus mēnešus pavadīja uz ūdens. Pagaidu valdība centās visas Liepājā un tās tuvumā esošās latviešu vienības nosūtīt uz fronti pie Baloža Dienvidlatvijas brigādes. Vairāki vadošie virsnieki, Mārtiņš Peniķis, Ruškevičs, Mārtiņš Hartmanis u.c. arī paglābās uz Saratova, kur turpināja militārās plānošanas darbu, un vēlāk devās uz Ziemeļlatviju, kur pievienojās Zemitāna Ziemeļlatvijas brigādei.
Jaunas valdības veidošana
21. aprīlī pučisti paziņoja, ka līdz militārās direktorijas, kuras mērķis ir atbrīvot Latviju no boļševikiem, izveidošanai, valdības administrāciju vada prokurors Borkovskis. Antantes un Vācijas pamiera komisija Spā, 22. aprīlī pieprasīja, lai Vācijas valdība Liepājā izbeidz apvērsumu un atjauno latviešu valdību. To pašu pieprasīja Antantes pārstāvji Liepājā. Vācija atbildēja, ka neiejaucas Latvijas iekšējās lietās. Lai iepazītos ar situāciju, Liepājā aprīļa beigās ieradās Vācijas kara ministrs Gustavs Noske un apstiprināja fon der Golca rīcību.
ASV pārstāvis Grīns regulāri tikās ar fon der Golcu un atbalstīja ģenerāļa darbības. 22. aprīlī Antantes pārstāvji tikās ar fon der Golcu, pieprasot Manteifeļa un Pfefera atbrīvošanu no amatiem, latviešu vienību atgriešanu atpakaļ Karostā, pučā piedalījušos vienību izvešanu no Liepājas, kā arī tādas Latvijas valdības sastādīšanu, kurā būtu pārstāvētas visas Latvijas tautības. Tādējādi radās priekšnoteikumi Niedras valdības veidošanai. Grīns nebija apmierināts ar Niedras valdības provācisko sastāvu, un 30. aprīlī noturēja kopīgas sarunas ar Niedru un Ulmani, kas beidzās bez panākumiem. Grīns piedāvāja Ulmaņa vadītu valdību, kurā Ulmaņa ministri ieņemtu 7-8 vietas, bet 4-5 būtu vāciešiem un ebrejiem. Ņemot vērā vācbaltiešu aktīvo dalību karā pret boļševikiem, Grīns uzskatīja, ka viņiem pienākas pārstāvniecība Pagaidu valdībā.
Tā kā Balodis un Līvens plānotajā direktorijā atteicās piedalīties, fon der Golcs 25. aprīlī vācbaltiešu pārstāvjiem ieteica dienas laikā izveidot jaunu Pagaidu valdību vai arī rēķināties ar visa pasākuma izgāšanos. 26. aprīlī ar Baltiešu-vācu Nacionālās komitejas atbalstu tika izsludināts jauns ministru kabinets ar bijušo prokuroru Oskaru Borkovski priekšgalā. 27. aprīlī Liepājā ieradās luterāņu mācītājs Andrievs Niedra, kurš sākotnēji atteicās iesaistīties jaunajā valdībā un uzstājās kā starpnieks sarunās starp Ulmaņa valdību un pučistiem. Pēc viņa pieprasījuma 29. aprīlī atbrīvoja arestētos Ulmaņa valdības ministrus. Galvenais sarunu temats starp pučistiem un Ulmani bija jaunas kompromisa valdības izveidošana, kurā būtu pārstāvēti arī vācbaltieši, kā ekonomiski un militāri nozīmīgākā Latvijas iedzīvotāju daļa. Pēc Niedras ierosinājuma tika noformulēta jauna 7 punktu programma sarunām ar Ulmaņa valdību:
Niedra piedāvāja, lai vācieši publiski nosoda 16. aprīļa puču, bet Tautas padome jaunam kandidātam uzdod veidot valdību kurā ietilptu Ulmaņa valdības 4 ministri, Niedras piekritēji ar 4 ministriem, 3 vācieši un 1 ebrejs. Ulmanis šo piedāvājumu noraidīja.
Lielbritānijas un ASV pārstāvji atteicās atzīt pučistu valdību. Lielbritānija uzstāja uz Ulmaņa valdības atjaunošanu, kamēr ASV pārstāvis Vorviks Grīns (Greene) uzskatīja, ka Niedras un Ulmaņa valdībām jāvienojas par jaunas koalīcijas valdības izveidošanu, kurā būtu pārstāvētas arī vācu intereses. Viņš piedāvāja kompromia programmu:
30. aprīlī ar amerikāņu pulkveža Vorvika Grīna starpniecību tika sarīkota apspriede, kurā piedalījās Ulmanis, Valters, Niedra un Vankins. Lai gan Grīns centās panākt, lai abas puses piekristu izveidot kopīgu koalīcijas valdību, sarunas beidzās bez rezultātiem. Ulmanis šo programmu daļēji bija gatavs pieņemt, bet kompromisu neizdevās sasniegt. 5. maijā notika jaunas Ulmaņa sarunas ar baltvāciem un Niedras pārstāvjiem, taču bez rezultātiem. 10. maijā tika izveidota Niedras valdība.
4. maijā Lielbritānijas Ārlietu ministrs Balfūrs Vācijai pieprasīja fon der Golca atcelšanu no amata, uz ko Vācijas valdība 6. maijā atbildēja ar notu, noraidot fon der Golca iesaisti 16. aprīļa notikumos, kā arī uzskatot visu notikušo par Latvijas iekšējo lietu. Vācija arī norādīja, ka atsakās savu karaspēku nodot Latvijas valdības padotībā, jo šāda valdība īsti pat nepastāv, un tā arī nav saņēmusi Antantes diplomātisko atzīšanu. Vācija arī piedraudēja savu karaspēku pilnībā izvest no Baltijas, kas nozīmētu, ka to ieņemtu boļševiki, vai arī tur būtu jāieved Antantes valstu karaspēks. Šādi nodrošināts ar Vācijas atbalstu, Niedra 10. maijā izsludināja savu jauno valdību. Lai arī Lielbritānija ar Liepājas ostas blokādi, tam nepiekrita ASV pārstāvis Grīns.
Sekas
Stāvoklis, kas radās pēc puča, atkal apvienoja pilsoniskās partijas un Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partijas atbalstītājus, kas Tautas padomi bija pametuši 1918. gada decembra beigās. 17. aprīlī sasauca slepenu LSDSP centrālkomitejas un Liepājas komitejas apspriedi, kurā nolēma, ka partija atgriezīsies Tautas padomē. Partija izlaida pret puču vēstu izsaukumu un aicināja atbalstīt likumīgo Pagaidu valdību un Tautas padomi.
Lai arī Niedra bija panācis aizturēto ministru atbrīvošanu, tie Liepājā nejutās droši un ap 1. maiju visi atradās uz Saratova klāja. Daļa ministru (Zālītis, Paegle, Goldmanis, Puriņš) vēlējās doties uz Ziemeļvidzemi, kur atradās Ziemeļlatvijas brigāde, un no turienes vadīt Latvijas atbrīvošanu. Ulmanis šai idejai nepiekrita, un galīgo lēmumu atstāja tautas padomei, ka arī izlēma par labu palikšanai Liepājā.
Konflikti starp karaspēka daļām
16. aprīļa pučs bija saistīts ar daudzām atsevišķām vācu un latviešu karavīru sadursmēm, kurās netrūka arī kritušo un ievainoto. Lielāko tiesu sadursmes izraisīja vācieši. Latviešu vienībām bija dota pavēle izvairīties no sadursmēm ar vāciešiem un nodot ieročus, ja tiek uzrādīta fon der Golca pavēle. Arī Dienvidlatvijas brigādes komandieris Jānis Balodis saviem kareivjiem pavēlēja atturēties no konfliktiem ar vāciešiem, koncentrējoties uz frontes sargāšanu.
17. aprīļa pusdienlaikā vācieši uzbruka Durbē izvietotajai latviešu komandantūrai un noliktavām. Pēc sadursmes, kurā krita 4 vācieši un ievainojumus guva 13 vācieši un divi latvieši, vācieši atkāpās uz Grobiņu, bet latvieši uz Rudbāržiem, kur atradās citas latviešu vienības. 19. aprīlī vācieši atbruņoja Ventspils latviešu komandantūras 2 virsniekus un 12 kareivjus.
Rudbāržos norisinājās vēl viens nepatīkams incidents. 18. aprīlī šeit cauri devās pieci landesvēra kavalēristi, kuriem pēc iztaujāšanas sākumā atļāva doties tālāk uz Liepāju, taču vēlāk tos notvēra un 19. aprīlī atgādāja atpakaļ uz Rudbāržiem, kur pulkvedis Jānis Apinis pavēlēja arestētos landesvēristus nogādāt uz Durbi. Konvoja virsseržants drīz atgriezās, ziņojot, ka landesvēristi esot mēģinājuši bēgt, tāpēc visi esot nošauti. 29. aprīlī vācu kareivji aplenca Rudbāržu komandantūru, arestējot un smagi piekaujot latviešu kareivjus, kā arī iznīcinot angļu izsniegtos ieročus. 30. aprīlī, pēc divu latviešu kareivju nošaušanas, vācieši Rudbāržus atstāja, līdzi ņemot arestēto pulkvedi Apini ar diviem virsniekiem un diviem kareivjiem, kas bija piedalījušies landesvēristu nošaušanā. Apini vēlāk atbrīvoja.
29. aprīlī Pfefera korpuss ielenca 4. latviešu atsevišķo bataljonu Krotes muižā, kas pēc fon der Golca pavēles uzrādīšanas nodeva ieročus. Vairākus latviešu kareivjus arestēja un nošāva. 29. un 30. aprīlī atbruņoja Durbes komandantūru un Durbes rezerves rotu, nošaujot leitnantu Ginteru. Šajā apšaudē krita arī vairāki vācieši, starp tiem arī Matēuss fon Reke.
Turpmākajās dienās latviešu kareivji nelielās grupiņās sasniedza Karostu, no kurienes 21. maijā 300 kareivjus nosūtīja uz Baloža brigādi. Maija beigās fon der Golcs pavēlēja visiem latviešu spēkiem pamest Karostu, un tie 28. maijā devās uz Jelgavu.