cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2022. gada ziemas olimpiskās spēles
2022. gada ziemas olimpiskās spēles jeb XXIV ziemas olimpiskās spēles, arī Pekina 2022, bija 24. ziemas olimpiskās spēles, kas no līdz  notika Ķīnas galvaspilsētā Pekinā. Kopumā tika sadalīti 109 medaļu komplekti 15 ziemas sporta veidos. Pekina par 24. ziemas olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 2015. gadā 128. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijā, apsteidzot Kazahstānas pilsētu Almati. Pekina kļuva par pirmo pilsētu, kas rīkojusi gan vasaras, gan ziemas olimpiskās spēles — 2008. gadā tā rīkoja vasaras olimpiskās spēles.
Latvija ziemas olimpiskajās spēlēs piedalījās 12. reizi. Komandā bija 57 sportisti, kuri startēja 11 sporta veidos. Latvija izcīnīja vienu bronzas medaļu, ko paveica komanda kamaniņu sporta stafetē (Elīza Tīruma, Kristers Aparjods un divnieks Mārtiņš Bots un Roberts Plūme).
Sporta veidi
Pekinas ziemas olimpiskajās spēlēs tika sadalīti 109 medaļu komplekti 15 sporta veidos. Spēļu programmā tika iekļautas septiņas jaunas medaļu disciplīnas — vīriešu un sieviešu big air frīstails, sieviešu monobobslejs, jaukto komandu sacīkstes frīstaila slēpošanā, tramplīnlēkšanā un snovborda kross, kā arī jaukto komandu stafete šortrekā.
Cilvēktiesību un politiskais konteksts
Ņemot vērā represijas pret uiguru minoritāti autonomajā Siņdzjanas reģionā, un demokrātiskās kustības apspiešanu Honkongā, kā arī vispārējo autoritārisma tendenču padziļināšanos Ķīnā, pirms olimpiskajām spēlēm cilvēktiesību aizsardzības organizācijas aicināja spēles boikotēt. ASV, Austrālija un vairākas citas valstis paziņoja par politisku boikotu, atļaujot sportistiem piedalīties un nesūtot savus politiskos pārstāvjus uz spēļu atklāšanu un citām saistītajām aktivitātēm. Latvijas prezidents Egils Levits paziņoja, ka nedosies uz spēlēm, bet Latviju pārstāvēs Latvijas vēstniece Ķīnā.
Magadana
Magadana (ru) ir ostas pilsēta Ohotskas jūras krastā Krievijas Federācijas Tālajos Austrumos, kas kalpo par Magadanas apgabala administratīvo centru un galveno izeju uz dabas resursiem bagāto Kolimas reģionu. 2019. gada beigās pilsētā dzīvoja aptuveni 91 000 iedzīvotāju, to skaitā ap 70 latviešu izcelsmes iemītnieki.
Pilsēta ir vairāk pazīstama kā kādreizējā Gulaga apmetne, uz kuru padomju laikos tika nosūtīti tūkstošiem politiski represēto iedzīvotāju, to skaitā arī simtiem latviešu, kas pēc tam tika piespiedu kārtā nodarbināti Kolimas reģiona zelta raktuvēs. Šī iemesla dēļ Magadanas apkārtnē ir uzstādīts t.s. "Bēdu maskas" (Маска скорби) piemineklis, kas kalpo par piemiņas vietu padomju totalitārās varas represētajiem Kolimas reģionā. Magadanas ostā sākās ieslodzīto būvētais 600 km garais autoceļš līdz Kolimas upei, kas pagarināts līdz 1700 km tālajai Jakutskai.
Vēsture
Magadana dibināta 1929. gadā kā no Nahodkas ar kuģiem atvesto ieslodzīto nometināšanas vieta, pēc tam izveidota par pārvaldes centru Kolimas zelta ieguves reģionam. 1931. gadā PSRS Komunistiskās partijas (PSKP) Centrālkomiteja pieņēma lēmumu Kolimas zelta ieguves baseinā izveidot speciālu trestu "Daļstroi" (Дальстрой — Государственный трест по дорожному и промышленному строительству в районе Верхней Колымы), kam sākotnēji bija tieši jāpakļaujas PSKP Centrālkomitejai. Par šī tresta pirmo vadītāju iecēla latviešu militāristu Eduardu Bērziņu.
1932. gada 19. janvārī Maskavā izdeva slepenu pavēli, kas paredzēja "Daļstroj" vajadzībām izveidot 40 tūkstošus lielu ieslodzīto kontingentu. 1932. gada 1. aprīlī pēc speciāla rīkojuma izveidoja Sevvostlagu — "Ziemeļaustrumu labošanas darbu nometni" (Севвостлаг — Северо-Восточный исправительно-трудовой лагерь). Šīs nometnes priekšnieks bija pakļauts tieši Bērziņam. Lielā terora laikā 1938. gadā Eduardu Bērziņu atcēla no amata un nošāva, bet "Daļstroi" pakļāva tieši PSRS Iekšlietu tautas komisariātam (NKVD) un pārdēvēja to par Tālo Ziemeļu celtniecības galveno pārvaldi (Главное Управление строительства Дальнего Севера НКВД СССР "Дальстрой"). 1939. gadā Magadanai piešķīra pilsētas tiesības.
1991. gadā starp Magadanu un Ankoridžu ASV Aļaskas štatā tika noslēgts sadraudzības līgums, kas paredzēja ciešākas kultūras apmaiņas starp abām pilsētām. 1998. gadā Magadanas pilsēta piedzīvoja salīdzinoši bargu ziemu, sliktās ražas dēļ Sarkanais krusts bija spiests pasludināt ārkārtas situāciju. Šī iemesla dēļ Ankoridža ziedoja Magadanas iedzīvotājiem gandrīz 22,7 tonnas ar nepieciešamajiem izejmateriāliem — pārtiku, apģērbu un akmeņogles.
2004. gada jūlijā vizītē Magadanā ieradās arī oficiāla Latvijas valsts delegācija tās toreizējā Latvijas vēstnieka Krievijā Normana Penkes vadībā, kas galvenokārt tikās ar nelielo latviešu kopienu pilsētas teritorijā, lai atzīmētu ne tikai 10. gadadienu kopš Magadanas latviešu biedrības dibināšanas, bet arī, lai apspriestu dziļākas kultūras saiknes starp abām pusēm tālākā nākotnē. 2006. gada 18. augustā noslēdza sadraudzības līgumu starp Magadanas un Jelgavas pašvaldību ar mērķi sekmēt pastāvīgu draudzīgu attiecību veidošanu starp pilsētām, to iedzīvotājiem un uzņēmējiem.
2019. gada jūnija beigās Magadanu vēlreiz apciemoja Latvijas valsts delegācija vēstnieka Māra Riekstiņa vadībā, kas piedalījās Magadanas latviešu biedrības 25. gadadienas svinībās, kā arī atzīmēja vasaras saulgriežus un pilsētas 90. gadskārtu.
Sadraudzības pilsētas
Magadanai ir sadraudzības līgums ar Aļaskas lielāko pilsētu Ankoridžu, kas tika parakstīts 1991. gadā. Tāpat pilsētai ir noslēgts sadraudzības līgums ar Jelgavas pašvaldību, kas tika parakstīts 2006. gada augustā.
Kultūrā
Magadanas vārds ir sastopams latviešu dramaturga un režisora Ērika Vilsona 2018. gada izveidotajā monoizrādē "Mana Magadana", kurā viņš atklāj uz Sibīriju izsūtīto vecāku dzīvesstāstus, paša bērnības atmiņas un atgriešanos Magadanā kopā ar režisori Dzintru Geku.
Matss Sundīns
Matss Sundīns (sv; dzimis Brommā, Zviedrijā) ir bijušais zviedru hokejists, centra uzbrucējs, Zviedrijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 1346 spēles Nacionālās hokeja līgas klubos Toronto "Maple Leafs", Kvebekas "Nordiques" un Vankūveras "Canucks". No 1997. līdz 2008. gadam bijis "Maple Leafs" kapteinis. 2012. gadā uzņemts Hokeja slavas zālē. Sundīns ir 2006. gada olimpiskais čempions, kā arī trīskārtējs Pasaules čempions.
Frīdrihs Moss
Kārlis Frīdrihs Kristiāns Moss (dzimis, miris ) bija vācu/austriešu mineralogs.
Matss Sundīns
Spēlētāja karjera
1989. gada NHL draftā Kvebekas "Nordiques" viņu izraudzījās ar kopējo 1. kārtas numuru (joprojām vienīgais ar pirmo numuru draftētais zviedrs).
Frīdrihs Moss
Studējis ķīmiju, matemātiku un fiziku Hallē un Freibergā. Kopš 1802. gada darbojās Austrijā. Izveidojis Mosa skalu minerālu cietības raksturošanai.
Matss Sundīns
Spēlētāja karjera
"Nordiques" sastāvā aizvadījis 4 sezonas, pēc tam tika aizmainīts uz Toronto "Maple Leafs", kura sastāva aizvadīja 13 sezonas, 11 sezonās no tām esot komandas kapteinis. Viņš kļuva par visilgāk NHL komandas kapteiņa pienākumus pildījušo ārpus Ziemeļamerikas dzimušo hokejistu. Neskaitot debijas sezonu, saīsināto lokauta sezonu un pusi sezonas ar Vankūveras "Canucks", viņš ir guvis vismaz 70 punktus katrā sezonā, katru sezonu aizvadot vismaz 70 spēles.
Par karjeras beigšanu viņš paziņoja.
Kopā ar Zviedrijas izlasi ir izcīnījis uzvaru 2006. gada Turīnas ziemas olimpiskajās spēlēs, trīs reizes kļuvis par Pasaules čempionu.
Jūlijs Arājs
Jūlijs Arājs ( — ) bija Latvijas ķīmiķis, jurists un sabiedrisks darbinieks. 1924. gadā dažus mēnešus bijis Latvijas kara un tieslietu ministrs.
Biogrāfija
Jūlijs Arājs piedzima Mārcienas pagasta "Muktu" dzirnavās. No 1892. gada dzīvoja Rīgā. Beidzis Rīgas Debessbraukšanas draudzes skolu. 1905. gadā absolvējis Rīgas garīgo semināru. No 1905. līdz 1906. gadam kā brīvprātīgais dienējis 177. Izborskas kājnieku pulkā, pēc mācību komandas beigšanas ieguvis praporščika pakāpi. No 1906. līdz 1913. gadam studējis ķīmiju Rīgas Politehniskajā institūtā. 1908. gadā bijis laikraksta "Прибалтийский Край" latviešu nodaļas vadītājs. No 1909. gada bija Rīgas 3. augstākās pirmmācības skolas skolotājs. 1912. gadā nokārtojis mājskolotāja eksāmenu, bet 1914. gadā — augstāko pirmmācības skolu skolotāja eksāmenu.
1913. gadā uzsāka studijas Varšavas universitātē, ko Pirmā pasaules kara sākumā evakuēja uz Rostovu pie Donas. To pabeidza 1917. gadā jau kā Donas universitāti. 1914. gada jūlijā iesaukts Krievijas armijā, bijis 1. dzelzceļu ekspluatācijas bataljona Saimniecības daļas priekšnieks Polockā. No 1917. gada oktobra līdz 1918. gada janvārim dienēja Līgates (Līgatnes) stacijas apkārtnē. 1918. gada februārī bataljona sastāvā krita vācu gūstā pie Valmieras, taču pēc dažām dienām tika atbrīvots. No 1918. gada marta bijis Latviešu izglītības biedrības vidusskolas skolotājs, no maija — inspektors un tiesību zinību skolotājs. Ievēlēts par šīs biedrības valdes locekli.
No 1918. līdz 1922. gadam bija skolotājs Rīgas pilsētas 2. vidusskolā. 1919. gadā bijis abu skolotāju kongresu prezidija loceklis un pedagoģisko fiziskās audzināšanas kursu vadītājs. Kopš 1919. gada — Latvijas Skolotāju savienības valdes loceklis. iestājies Latvijas armijā, bijis Armijas saimniecības daļas juriskonsults (leitnants), tā paša gada piekomandēts Izglītības ministrijai par Vidusskolu nodaļas vadītāju. kļuvis par virssekretāru Latvijas Senātā. Darbojies Latvijas Augstskolu organizācijas padomē kā Tieslietu ministrijas pārstāvis.
No 1925. gada strādāja par juriskonsultu Centrālajā zemes ierīcības komitejā. 1925. gada februārī kandidējis Rīgas pilsētas domes vēlēšanās no "Saimnieciski kulturālās apvienības" saraksta, netika ievēlēts. Tā paša gada oktobrī kandidējis 2. Saeimas vēlēšanās no "Demokrātiskā Centra" un bezpartijisko sabiedrisko darbinieku saraksta, netika ievēlēts. No — zvērināts advokāts Rīgā. No 1926. līdz 1936. gadam bija arī skolotājs Rīgas pilsētas komercskolā.
1928. gadā mainījis partijisko piederību un pievienojies Latvijas Jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partijai. Tajā pašā gadā kandidējis 3. Saeimas vēlēšanās no "Latvijas Darba savienības un Tautas apvienības" saraksta, netika ievēlēts. 1931. gada martā kandidējis Rīgas domes vēlēšanās no Jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partijas saraksta, netika ievēlēts. Oktobrī kandidēja 4. Saeimas vēlēšanās no Apvienotā jaunsaimnieku, sīkgruntnieku, "Saimnieciskā Centra" un atvaļināto karavīru saraksta, atkal netika ievēlēts. 1934. gadā, pēc Ulmaņa apvērsuma, LJSP, tāpat kā visas pārējās partijas, tika likvidētas.
Vācu okupācijas laikā pagaidām ieskaitīts advokatūras sastāvā, līdz 1944. gadam bija zvērināts advokāts Rīgā. No 1944. gada oktobra dzīvoja Tukumā. uzņemts LPSR Advokātu kolēģijā, bija Siguldas juridiskās konsultācijas vadītājs. No 1946. gada janvāra — Majoru juridiskās konsultācijas vadītājs, vēlāk Rīgas Jūrmalas juridiskās konsultācijas advokāts. 1948. gada februārī ar tieslietu ministra pavēli izslēgts no Advokātu kolēģijas par daļēju autobiogrāfisko ziņu sniegšanu.
Miris Asaros, apbedīts Slokas kapos.
Vācijas vēsture
Vācijas vēsture ir Centrāleiropas valsts Vācijas sabiedrības pagātne, kurā ir norisinājušies dažādi ar šo valsti saistīti notikumi. Vēstures laikā Vācija ir pārdzīvojusi sadrumstalotības periodu, kā arī vairākkārt mainījusi savas robežas. Tādēļ Vācijas vēsture ir atkarīga arī no tuvējo kaimiņvalstu vēsturēm, pirmkārt, no Austrijas, Šveices, Polijas, Čehijas, Itālijas un Francijas vēstures.
Jēdziens "Germania" ir radies Senās Romas laikā, kad romieši ziemeļos no Donavas un austrumos no Reinas dzīvojošās tautas nodēvēja par ģermāņiem. Ģermāņu cilšu uzvara 9. gadā Teitoburgas meža kaujā lielā mērā nodrošināja to, ka romieši neizdevās pakļaut viņu apdzīvotās teritorijas. Pēc Romas impērijas sabrukuma no rietumģermāņu ciltīm visspēcīgākā kļuva franku cilts, kura pakļāva citas. Kad Franku impērija tika sadalīta Kārļa Lielā mantinieku starpā, tad austrumu daļa (mūsdienās Vācijas rietumi) kļuva par Austrumfranku valsti (Regnum Francorum orientalium), un par tās valdnieku kļuva Kārļa Lielā mazdēls Ludvigs (la). 919. gadā par tās pirmo karali kļuva Heinrihs I Putnuķērājs. 962. gadā Henrija dēls Otons I kļuva par Svētās Romas impērijas pirmo ķeizaru.
Ģermāņu ciltis
Vēsturiskajam Ģermānijas novadam tikai no trim pusēm bija izteiktas dabiskās robežas: ziemeļos tā bija Baltijas un Ziemeļjūra, rietumos - Reinas upe, bet dienvidos - Alpi un Donava. Vienīgi austrumos nebija dabiskās robežas, kas faktiski Eiropas vēsturē izraisīja daudzas nesaskaņas un neskaidrības. Patiesībā šo teritoriju 1. gadsimtā pirms mūsu ēras par Ģermāniju sāka dēvēt romieši, kuri bija iekarojuši Galliju, un bija nonākuši tiešā kontaktā ar agresīvajām ģermāņu ciltīm.
Pirms ģermāņiem teritoriju apdzīvoja ķeltu ciltis, kuri gadsimtu agrāk bija pārcēlušies uz rietumiem, uz mūsdienu Francijas teritoriju. Atlikušās ķeltu ciltis no Ģermānijas padzina dažādas ģermāņu ciltis, kuri ieradās no Skandināvijas. Gan ķelti, gan ģermāņi pieder pie indoeiropiešu saimes.
Sākot ar 2. gadsimtu p.m.ē. ģermāņu ciltis apdraudēja arī Romas Republiku, regulāri iebrūkot tajā. Augusta Oktaviāna valdīšanas laikā notika pirmās lielās kaujas starp romiešiem un ģermāņiem. Romas impērija centās paplašināt savas teritorijas uz ziemeļiem no Alpiem. 14. gadā p.m.ē. romieši pakļāva ģermāņu ciltis, kuras dzīvoja Donavas krastos. Nākamajos piecos gados Romas leģioni tika līdz Elbas upei, bet šo robežu romieši nespēja saglabāt. 9. gadā Arminija vadītā herusku cilts Teitoburgas meža kaujā sakāva trīs Publija Kvintīja Vāra vadītos leģionus. Pēc šīs kaujas romieši bija spiesti atkāpties, lai gan vēlāk viņi atgriezās, lai atriebtos par šo apkaunojošo sakāvi.
Ģermāņu ciltis arī turpmāk rīkoja sirojumus un iebruka Romas impērija, dažreiz pat diezgan dziļi tās teritorijā. 3. gadsimtā vairākas ģermāņu ciltis kā alemaņi, franki, hati, sakši, frīzi, sigambri un tīringi apvienojās. 5. gadsimtā pēc Romas impērijas sabrukuma Lielās tautu staigāšanas laikā ģermāņu ciltis kā vestgoti, ostgoti, vandaļi, burgundieši, franki pārvietojās no Ģermānijas uz teritorijām, kur mūsdienās atrodas Itālija, Francija un Spānija. Tās ne tikai ietekmēja šo zemju turpmāko vēsturisko attīstību, bet jaunajās zemēs izveidoja arī savas karaļvalstis.
Franki
486. gadā Merovingu dinastija iekaroja Ziemeļgalliju. 5. un 6. gadsimtā Merovingi iekaroja un pakļāva vairākas citas ģermāņu ciltis un karalistes. Franku kolonisti tika mudināti pārvākties uz jauniegūtajām teritorijām. Lai gan vietējie iedzīvotāji drīkstēja atstāt savus likumus, viņi bija spiesti mainīt reliģiju.
Pēc Rietumromas impērijas krišanas franki izveidoja impēriju, par kuras vadītājiem kļuva Merovingi. 496. gadā Švābija kļuva par Franku impērijas hercogisti, savukārt karalis Htolārs I valdīja pār lielāko daļu pašreizējās vācu teritorijas un veica ekspedīcijas uz Saksiju. Tikmēr mūsdienu Vācijas dienvidaustrumos joprojām valdīja ostgoti. 531. gadā sakši un franki iznīcināja Tīringenes karaļvalsti. Franku impērijas dalīšanas laikā vācu teritorijas atradās Austrazijā. 718. gadā franku majordoms Karls Martels pieteica karu sakšiem par to, ka viņi palīdzēja Neistrijai. 743. gadā Karlomans uzsāka jaunu karu pret Saksiju, jo viņi palīdzēja Bavārijas hercogam Odilonam. 751. gadā majordoms Pipins Īsais sevi iecēla par karali un baznīca viņu iesvaidīja. Franku karaļi kā pāvesta aizstāvji uzsāka vairākas dekādes ilgu karu pret sakšiem un avāriem. Ar laiku franki uzvarēja un anektēja sakšu un avāru zemes.
Svētā Romas impērija (962-1806)
franku karalis Kārlis Lielais Romā kronējās par imperatoru. 843. gadā Kārļa mazdēli ar Verdenas līgumu valsti sadalīja trīs daļās. Kārlis II ieguva Rietumfranku valsti, Luijs II Austrumfranku valsti, bet Lotārs Vidusfranku valsti. 870. gadā, kad beidza pastāvēt Lotāra dzimta, Luijs II viņa zemes pievienoja savai karalistei, kas kļuva par nākamās impērijas kodolu.
Saliešu dinastijas imperatoru valdīšanas laikā (1024–1125) impērijai pievienoja Burgundijas karalisti un notika regulāra karadarbība Itālijā, kur imperatori zaudēja Investitūras strīdā. Hoenštaufenu dinastijas laikā (1079–1268) impērija palielināja ietekmi slāvu un baltu zemēs, kas atradās dienvidos un austrumos, dibinot vācu apmetnes (Ostsiedlung). Vācijas ziemeļu pilsētas kļuva turīgas, izveidojot Hanzas savienību.
1356. gadā izdeva Zelta bullu, kas aizliedza veidot pilsētu savienības. To pievienoja impērijas konstitucionālajiem dokumentiem, kura bija spēkā līdz tās norietam. Bulla arī noteica, ka imperators ieceļ septiņus kūrfirstus no spēcīgākajām firstistēm un arhibīskapijām, kuru pienākums ir ievēlēt imperatorus. Sākot no 15. gadsimta par imperatoriem ievēl gandrīz vienīgi Hābsburgu dinastijas Austrijas erchercogus. Sākot ar 16. gadsimtu, kad lielāko daļu Itālijas zemju impērija bija zaudējusi, tā sāka asociēties ar vācu zemēm. Dokumentos pa laikam parādījās norāde par "vācu nāciju". 1512. gadā imperators Maksimiliāns I Hābsburgs, pirmo reizi lietoja apzīmējumu "Vācu nācijas svētā Romas impērija" (Sacrum Romanum Imperium Nationis Germanicæ).
1450. gadā Johans Gūtenbergs Maincā izgudroja grāmatu iespiešanu, kam bija nozīmīga loma renesanses, zinātniskās revolūcijas sasniegumu un vēlāk arī reformācijas izplatīšanā.
1517. gadā katoļu mūks Mārtiņš Luters, izdodot 95 tēzes ar aicinājumu uz disputu par grēku atlaižu tirdzniecību, aizsāka reformāciju. Pēc 1530. gada atsevišķā Luterāņu baznīca kļuva par oficiālo reliģiju daudzās Vācijas zemēs. Lutera mācībā izplatījās visā impērijā, to atbalstīja daļa vācu firstu un brīvpilsētu.
Šmalkaldenes savienība
Svētās Romas impērija sastāvēja no daudzām mazākām valstīm. Hesenes kūrfirsts Filips I un Saksijas kūrfirsts Johans Frederiks I, tā laika divi ietekmīgākie protestantu vadītāji, izveidoja Šmalkaldenes savienību. Tā tika dibināta kā apvienība, kuras mērķis bija kopā nodrošināties pret iespējamu ķeizara Kārļa V uzbrukumu. Savienība drīz kļuva par politisku kustību, jo atdalīšanās no katoļu baznīcas deva ievērojamas ekonomiskas priekšrocības. 1535. gada decembrī savienībā ietilpa visas vācu valstis, kas atzina Augsburgas ticības apliecību, tādējādi par savienības loceklēm kļuva Anhalta, Virtemberga un Pomerānija, kā arī impērijas pilsētas Augsburga, Hannovere, Kemptene un Frankfurte pie Mainas. Sākotnēji savienību atbalstīja Francijas karalis Fransuā I, tomēr 1544. gadā viņš noslēdza mieru ar ķeizaru un pārtrauca atbalstīt savienību. 1538. gadā Dānija kļuva par Šmalkaldenes savienības sabiedroto. 1539. gadā savienībai pievienojās Brandenburgas markgrāfs, bet 1545. gadā Reinas pfalcgrāfs Frīdrihs III. 1544. gadā Dānija un Svētā Romas impērija noslēdza Špeieres vienošanos, kura noteica, ka dāņu karalis Kristiāns III uzturēs draudzīgas attiecības ar ķeizaru. 1546. gadā Kārlis V uzsāka Šmalkaldenes karu, lai apspiestu protestantismu. Kārļa V un pāvesta Pāvila III apvienotais karaspēks uzvarēja Mīlbergas kaujā, kurā tika sagūstīti vairāki Šmalkaldenes savienības vadoņi, tostarp, dibinātāji Filips I un Johans Frederiks I. Trīsdesmit uzvarēto pilsētu iedzīvotājiem vajadzēja atgriezties katoļticībā, taču realitātē tas nenotika. Pēc šīs kaujas tikai divas pilsētas turpināja pretoties. Vairāku Šmalkaldenes savienības dalībvalstu firsti un reformatori bēga uz Angliju, kur viņi tieši ietekmēja angļu protestantisma attīstību. 1555. gadā noslēdza Augsburgas miera līgumu saskaņā ar kuru impērijas luteriskās kārtas ieguva vienlīdzīgas tiesības ar katoliskajām kārtām un katras zemes valdnieks varēja noteikt valdošo konfesiju savā teritorijā.
Trīsdesmitgadu karš
Reliģisko konfliktu dēļ sākās Trīsdesmitgadu karš (1618–1648), kura rezultātā visvairāk tika izpostītas vācu zemes. Iedzīvotāju skaits vācu zemēs samazinājās par 30%. Vestfālenes miera līgums (1648) pārtrauca reliģijas karu starp vācu zemēm, impērijai sadaloties protestantu un katoļu blokos. No aptuveni 1740. gada Vācijas vēsturē dominēja Hābsburgu monarhijas un Prūsijas Karalistes konflikti. 1806. gadā, Napoleona karu rezultātā iestājās Svētās Romas impērijas sabrukums.
Vācu Savienība un revolūcija (1814–1871)
Vīnes kongresā, kurš tika sasaukts pēc Napoleona sakāves 1814. gadā, tika dibināta Vācu Savienība (Deutscher Bund), brīva savienība no 39 suverēnām valstīm. Domstarpības par atjaunošanas politiku daļēji noveda pie liberālu kustību izvirzīšanās, vienotības un brīvību pieprasīšanas. Tomēr tam sekoja brīvību apspiešana no austriešu valstvīra Klemensa Meterniha. 1833. gadā tika izveidota Vācu Muitas Savienība (Zollverein), kas veicināja ekonomisko vienotību Vācijas zemēs. Šī perioda laikā daudzi vācieši iespaidojās no Franču revolūcijas ideāliem, kā rezultātā nacionālisms kļuva par vērā ņemamu spēku, it īpaši jaunu intelektuāļu vidū. Pirmo reizi melnā, sarkanā un zelta krāsa, kuras vēlāk kļuva par nacionālo simbolu krāsām, tika izvēlētas, lai simbolizētu kustību.
Kad 1848. gada revolūcijas rezultātā izveidojās Francijas Republika, tās iespaidā sākās revolūcija arī vācu zemēs. 1848. gada maijā Frankfurtē sanāca 585 vācu tautas pārstāvji, lai izdotu visas Vācijas satversmi un ievēlētu nacionālo valdību. Prūsijas karalim Frīdriham Vilhelmam IV tika piedāvāts ķeizara tituls ar ierobežotām pilnvarām, taču viņš noraidīja troni un piedāvāto konstitūciju. Tomēr Prūsijas un citu vācu valstu monarhi piekāpās revolucionāru liberālajām prasībām, turpmāk viņi bija saistīti ar satversmēm un likumdošanas varu dalīja ar parlamentiem.
Prūsijā samilza konflikts starp karali Vilhelmu I un arvien liberālāko parlamentu, kā rezultātā, 1862. gadā karalis par Prūsijas premjerministru iecēla Oto fon Bismarku, kurš bija karalim apsolījis parlamenta varas ierobežošanu. 1864. gadā Bismarks veiksmīgi vadīja karu pret Dāniju, pēc kura Dānija bija spiesta atdot Prūsijai Šlēsvigu un Holšteinu. Prūsijas uzvara 1866. gadā notikušajā Austrijas-Prūsijas karā ļāva viņam izveidot Ziemeļvācijas savienību (Norddeutscher Bund), kurā netika iekļauta Austrijas Impērija, agrāk vadošā vācu zeme, lai pasargātu pārējās vācu firstistes no tās ietekmes.
Vācijas Impērija (1871–1918)
1870. gadā Bismarks izprovocēja Franciju uz karu par Spānijas mantojumu. 1871. gadā Francija tika sakauta un 18. janvārī Versaļas pilī tika pasludināta Vācijas Impērija. Vācijas apvienošana notika balstoties uz Prūsijas Karalisti- par ķeizaru kļuva Prūsijas karalis Vilhelms I no Hoencollernu dinastijas, savukārt par galvaspilsētu tika pasludināta Berlīne. Vācijas Impērijā tika iekļautas visas vācu zemes, izņemot Austriju (Kleindeutschland — 'Mazā Vācija'). Sākot ar 1884. gadu Vācija izveidoja dažas kolonijas arī ārpus Eiropas.
Gründerzeit periodā, kas sekoja pēc Vācijas apvienošanas, ķeizara Vilhelma I ārpolitka, federālo zemju saliedēšana, Francijas izolācija diplomātiskā nozīmē, kā arī izvairīšanās no kariem nodrošināja Vācijai vērā ņemamas nācijas stāvokli. Vilhelma II valdīšanas laikā Vācija tāpat kā citas Eiropas lielvaras uzsāka imperiālisku vadības kursu, kā rezultātā tai radās domstarpības ar kaimiņvalstīm. Īpaši par to, ka Francija izveidoja jaunas attiecības un noslēdza vienošanos ar Apvienoto Karalisti un vēlāk arī ar Krievijas Impēriju. Vācija, izņemot kontaktus ar Austroungāriju, pati kļuva par izolētu valsti.
Vācija imperiālisma laikā pievienojās daudzām Eiropas valstīm un arī izteica pretenzijas uz savu daļu no Āfrikas. 1884. gadā Berlīnes konferencē Āfrika tika sadalīta starp Eiropas lielvarām. Vācija arīdzan ieguva dažas teritorijas, tai skaitā, Vācu Austrumāfriku (mūsdienu Tanzānija, Burundi, Ruanda), Vācu Dienvidrietumāfriku (Namībija), Togolendu (Togo) un Kamerūnu. Cīņa par Āfrikas zemēm izraisīja saspīlētas attiecības starp Eiropas lielvarām un tas kļuva par vienu no Pirmā pasaules kara cēloņiem.
veiktais atentāts pret Austrijas kroņprinci izraisīja Pirmo pasaules karu. Vācija kā daļa no nesekmīgās Centrālo lielvalstu grupas cieta sakāvi no Antantes spēkiem vienā no visu laiku asiņainākajiem konfliktiem. 1918. gada novembrī notika Vācijas revolūcija, kuras rezultātā ķeizars Vilhelms II un visi valdošie vācu firsti tika gāzti no troņiem. Pamiers tika parakstīts 11. novembrī, kas iezīmēja arī kara beigas. 1919. gada jūnijā Vācija bija spiesta parakstīt arī Versaļas miera līgumu. No līguma pārrunām pretēji tradicionālajai pēckara diplomātijai tika izslēgtas Centrālo lielvalstu intereses. Līgums Vācijā tika uztverts kā aizskarošs kara turpinājums, kas tika panākts ar citiem līdzekļiem, un tas tiek bieži pieminēts kā viens no nacisma uzplaukuma iemesliem.
Veimāras republika (1919–1933)
1918. gada novembrī revolucionāri pasludināja Vāciju par republiku, ķeizars atteicās no troņa un tam sekoja cīņa par varu. 1919. gada aprīlī Bavārijā tika proklamēta Bavārijas padomju republika, kas galu galā cieta neveiksmi, atjaunojoties Vācijas kontrolei. Vardarbība beidzās ar republikas saglabāšanu, un ar prezidenta Frīdriha Eberta parakstu stājās spēkā Veimāras konstitūcija.
Vācijas tautai ar tās politisko sistēmu un partiju izveidošanu parlamentārajā demokrātijā trūka pieredzes. Tā cieta no Lielās depresijas, no skarbajiem miera noteikumiem, kurus noteica Versaļas miera līgums, kā arī no biežajām valdību maiņām. Tās plašais labējais spārns (monarhisti, nacionālisti un vēlāk nacisti) meklēja vaininiekus Vācijas zaudējumam Pirmajā pasaules karā ("dunča dūriens mugurā"). 1920. gada martā konservatīvie spēki veica nesekmīgu valsts apvērsumu pret Veimāras republikas valdību.
Revolūcijas laikā zaudējot cīņā par varas iegūšanu, radikāli kreisie tomēr turpināja savu cīņu arī zem jaunās sistēmas. Vācijas Komunistu partija, kura tika dibināta 1918. gadā, nemitīgi turpināja augt arvien lielāka un lielāka. Populāra kļuva arī Vācijas Strādnieku partija (vēlāk zināma kā Nacionālsociālistiskā Vācu Strādnieku Partija jeb Nacistu partija). 1923. gada novembrī NSDAP neveiksmīgi mēģināja sagrābt varu Minhenē. No 1932. gada NSDAP kļuva par lielāko partiju parlamentā (1932. gada jūlija vēlēšanās tā ieguva 230 vietas no 608). Pret vienu otru jautājumu tai bieži vien bija dzēlīgi antagonistiska attieksme.
Pēc vairākām neveiksmīgām valdībām prezidents Pauls fon Hindenburgs veica izšķirīgu lēmumu. Pēc labējo spēku spiediena un neredzot alternatīvu, viņš Vācijas kanclera amatā iecēla NSDAP Ādolfu Hitleru.
Trešais reihs (1933-1945)
notika Reihstāga ugunsgrēks, kas kļuva par pagrieziena punktu Veimāras republikas pārtapšanā par Trešo reihu. Pēc šī notikuma tika izdots ārkārtas dekrēts un ātri tika atceltas galvenās demokrātiskās tiesības. Nacisti uzsāka cīņu pret opozicionāriem, kurus parstāvēja sociāldemokrāti un komunisti. Veicināšanas akts deva Hitlera vadītajai valdībai pilnu likumdošanas varu. Vienīgi Vācijas Sociāldemokrātu partija pēc ugunsgrēka balsoja pret šiem lēmumiem un komunistiem, bet saskaņā ar pieņemto Reihstāga ugunsgrēka dekrētu viņi nevarēja iesniegt iebildumus. Vācija tika izveidota kā centralizēta totalitāra valsts, kuru vadīja tikai viena partija. Tas tika panākts ar vairākām izmaiņām likumdošanā, kā arī ar jaunu dekrētu pieņemšanu. Rūpniecība tika regulēta ar kvotu palīdzību un tā tika novirzīta uz kara preču ražošanu, kā rezultātā sākās militāra bruņošanās. 1936. gadā Vācija atguva kontroli pār Reinzemi, un tā bija viena no vairākām ekspansionistu ideju realizācijām, lai izveidotu Lielvāciju (Großdeutschland).
1939. gadā pieaugot nacionālisma, militārisma un teritoriālo jautājumu spriedzei, pateicoties ar Padomju Savienību noslēgtajam Molotova-Ribentropa paktam, Vācija Polijas kampaņas laikā okupēja Polijas rietumdaļu. Apvienotā Karaliste un Francija pieteica karu Vācijai, kas iezīmēja Otrā pasaules kara sākumu Eiropā. Vācija un tās sabiedrotie ātri vien ieguva tiešu vai netiešu kontroli pār tuvākajām kaimiņvalstīm.
Hitlers lauza noslēgto paktu ar PSRS un iebruka Padomju Savienībā. Tajā pašā gadā Japāna uzbruka Pērlhārborai, un līdz ar to Vācija pieteica karu arī Savienotajām Valstīm. Lai gan vācu armijai sākotnēji izdevās okupēt Padomju Savienības rietumu daļu, Staļingradas kauja iezīmēja pagrieziena punktu karā. Pēc tās vācieši Austrumu frontē uzsāka atkāpšanos. Savukārt Rietumu frontē pagrieziena punkts bija D-diena, sabiedroto spēki izsēdās Normandijas piekrastē un ātri virzījās uz priekšu Vācijas okupētajā teritorijā. Drīz sekoja Vācijas sakāve un Sarkanā Armija okupēja Berlīni.
Trešā reiha represīvais režīms apspieda dažādas minoritātes, šķirojot cilvēkus pēc tautības, politiskās pārliecības, seksuālās orientācijas un citiem principiem. Nacistu represijās laikā tika nogalināti aptuveni 11 miljoni cilvēku, no kuriem 6 miljoni bija ebreji (puse no tiem bija no Polijas). Otrā pasaules kara un holokausta dēļ Eiropā gāja bojā kopā 35 miljoni iedzīvotāju.
Dalīšana un atkalapvienošana (1945–1990)
Kara rezultātā tika nogalināti gandrīz 10 miljoni vācu karavīru un civiliedzīvotāju. Aptuveni 15 miljoni vāciešu tika izraidīti no austrumu teritorijām, ko pēc kara Vācija zaudēja, un citām valstīm. Tika izpostītas vairākas lielas pilsētas. Atlikušā valsts teritorija un Berlīne tika sadalīta četrās Sabiedroto okupētajās zonās.
Rietumu sektori, kurus kontrolēja Francija, Apvienotā Karaliste un Savienotās Valstis, tika apvienoti, lai izveidotu Vācijas Federatīvo Republiku (Bundesrepublik Deutschland); Padomju kontrolētā zona kļuva par Vācijas Demokrātisko Republiku (Deutsche Demokratische Republik). Neoficiāli šīs valstis tika sauktas attiecīgi par Rietumvāciju un Austrumvāciju. Arī Berlīne tika sadalīta Rietumberlīnē un Austrumberlīnē. Austrumberlīne kļuva par Austrumvācijas galvaspilsētu, savukārt par Rietumvācijas galvaspilsētu tika izvēlēta Bonna. Tomēr Rietumvācija deklarēja Bonnu kā galvaspilsētu tikai uz pagaidu laiku, lai uzsvērtu savu viedokli, ka divu valstu izveidošana ir mākslīgs status quo.
Rietumvācija, kura tika izveidota kā federāla parlamentāra republika ar "sociālu tirgus ekonomiku", izveidoja ciešas attiecības ar Savienotajām Valstīm, Apvienoto Karalisti un Franciju. No 1950. gadu sākuma valstī sākās ilgstoša ekonomiskā izaugsme (Wirtschaftswunder). 1955. gadā Rietumvācija iestājās NATO, kā arī 1958. gadā bija Eiropas Ekonomikas Kopienas dibinātājvalsts.
Saspīlējums starp Austrumu un Rietumu Vāciju samazinājās 1970. gadu sākumā pēc kanclera Villija Branta Ostpolitik, kurā de facto tika pieņemti Vācijas teritoriālie zaudējumi Otrā pasaules kara laikā.
1989. gada 2. maijā Ungārija sāka demontēt žogu uz robežas ar Austriju un 11. septembrī atvēra robežu, kas izraisīja tūkstošiem austrumvāciešu izceļošanu uz Rietumvāciju caur Ungāriju un Austriju. Šiem notikumiem bija postoša ietekme uz Austrumvāciju, kur sākās masu demonstrācijas. Novembrī Austrumvācijas iestādes negaidīti atvieglināja ierobežojumus uz robežām, kas ļāva Austrumvācijas iedzīvotājiem doties tieši uz Rietumvāciju. Robežu atvēršana paātrināja Austrumvācijas reformu procesu. 1990. gada 18. martā sarīkotajās pirmajās demokrātiskajās vēlēšanās uzvarēja "Alianse Vācijai", kura iestājās par Vācijas apvienošanos. Rezultātā gadu vēlāk,, tika noslēgts Divi plus četri līgums, kurā tika iekļauts, ka četras okupācijas varas atsakās no savām tiesībām, un Vācija pilnībā ieguva suverinitāti. Vācijas atkalapvienošanās pilnībā tika pabeigta, kad Rietumvācijai tika pievienotas visas piecas Austrumvācijas federālās zemes.
Berlīnes republika un integrācija ES (1990-)
Balstoties uz Bonnas-Berlīnes paktu, parlaments apstiprināja Berlīni par vienotās valsts galvaspilsētu, bet Bonna ieguva unikālu statusu - tā kļuva par federālo pilsētu (Bundesstadt), saglabājot dažas no federālajām ministrijām. Valdības pārvietošana uz Berlīni tika pabeigta 1999. gadā.
Kopš atkalapvienošanas Vācijai ir bijusi nozīmīga loma gan Eiropas Savienībā (ES), gan NATO. Vācija sūtīja gan miera uzturēšanas spēkus uz Balkāniem, kur 1999. gadā norisinājās NATO uzbrukums Dienvidslāvijai, gan arī savus bruņotos spēkus kā daļu no NATO uz Afganistānu, kur viņu uzdevums bija nodrošināt stabilitāti valstī, kad tika gāzts Taliban režīms. Šī armijas izvietošana Afganistānā bija strīdīga, jo kopš kara Vācijai tika noteikts izvietot karaspēku kāda teritorijā tikai lai aizstāvētos nevis uzbruktu. Karaspēka izvietošana citu valstu teritorijā tika uztverta kā aizsardzības nodrošināšana, kuru parlaments apstiprināja kā legalizētu dalību miera uzturēšanas kontekstā.
Art Deco
Art Deco ir mākslas termins, kas apzīmē elegantu eklektisku dizaina stilu ar aizsākumiem ap 1920. gadu Parīzē. Stils izplatījās Latvijā  un gandrīz pa visu pasauli līdz pat Otrā pasaules kara beigām. Stils ietekmēja praktiski visas nozares, ieskaitot arhitektūru, tēlotāja mākslu, lietišķo mākslu, interjera dizainu, rūpniecisko dizainu, modes un juvelierizstrādājumus, kā arī glezniecību, grafiku un kino.
Raksturojums
Art Deco terminu ieviesa 1966. gadā izstādē Parīzē (Les Années 25', Art Deco), kad svinēja 1925. gada notikumu: Exposition Internationale des Arts Décoratifs et Industriels Modernes, kas bija Parīzes style moderne kulminācija. Art Deco kopumā pārstāvēja funkcionālisma un modernisma eleganci un šarmu. Art Deco lineārā simetrija, ģeometrija un leņķi skaidri norobežojās no plūstošās asimetriskās "organiskas formas" kas dominēja iepriekšējā jūgendstilā. Art Deco ietekmējās no daudziem agrā 20. gadsimta stiliem, ieskaitot neoklasiko arhitektūru, konstrukīvismu, kubismu, un futūrismu. Mākslas virziens reizēm iedvēsmojās no senās Ēģiptes un Acteku krāsām un formām. Lietpratēji apgalvo, ka vairākām dizainu kustībām bija politiski vai filozofiski zemteksti, bet Art Deco bija tikai dekoratīvs. Arhitektūras piemēri joprojām apskatāmi dažādās pasaules vietās, to skaitā Ķīnā, indijā, Latvijā, Kolumbijā un ASV. Lielākie un vispazīstamākie Art Deco arhitektūras pieminekļi ir Ņujorkas debesskrāpji: Empire State Building,  Chrysler Building un Rokfellera centrs.
8. novembris
8. novembris ir gada 312. diena (313. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 53 dienas.
Vārda dienas
Agra, Aleksandra
Dream Theater
Dream Theater ir ASV progresīvā metāla grupa, ko 1985. gadā sākotnēji ar nosaukumu Majesty izveidoja Džons Petruči (ģitāra), Džons Majangs (basģitāra) un Maiks Portnojs (bungas), visiem trim studējot Bērklijas mūzikas koledžā. Grupas taustiņinstrumentālisti un vokālisti vairākkārtēji mainījās līdz 1990. gadā grupai pievienojās tās pašreizējais vokālists Džeimss Labrijs un 1997. gadā pēc veiksmīgas sadarbības progresīvā roka supergrupā Liquid Tension Experiment grupai pievienoties tika uzaicināts Džordans Rudess. 2010. gadā grupu pamet tās sākotnējais bundzinieks Maiks Portnojs un grupa uz noklausīšanos uzaicina septiņus bundziniekus. 2011. gada 27. aprīlī tiek paziņots, ka par grupas jauno pastāvīgo bundzinieku kļūs Maiks Mandžīni.
2011. gada 13. septembrī tiek izdots grupas vienpadsmitais studijas albums A Dramatic Turn of Events, kurš nonāk ASV Billboard 200 topa 8. vietā. 2011. gada 30. novembrī tiek paziņots, ka albuma pirmais singls On the Backs of Angels ir ticis nominēts Grammy balvai kategorijā „Labākais smagā roka/metāla izpildījums”, kas ir grupas pirmā Grammy nominācija.
Barkavas baznīca
Barkavas Svētā Staņislava Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Madonas novada Barkavas pagasta centrā ciemā Barkavā. Dievnams ir iekļauts valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā.
Vēsture
Barkavas pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1793. gadā. To uzbūvēja Mihaels fon der Borhs, veltot Svētā Miķeļa Erceņģeļa godam. Baznīcu apkalpoja Varakļānu jezuītu misija, tā pastāvēja 89 gadus
Pašreizējā mūra baznīca ir uzcelta prāvesta Jāņa Volloviča darbības laikā 1882. gadā par grāfa S. Zīberga un draudzes locekļu līdzekļiem. Baznīcas plānu izstrādāja inženieris K. Tihomirovs. 1896. gadā bīskaps Albīns Simons to konsekrēja Svētā Staņislava — mocekļa un bīskapa godam.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Arturs Mozga. Barkavas draudze veidojās jau 18. gadsimta sākumā. Draudzei ir piecas kapsētas — Barkavas centra kapi, Krievbirzes kapsēta, Cauņu kapsēta, Vecumnieku kapsēta un Trizelnieku kapsēta.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētā Staņislava diena, Svētā Antona diena, Svētā Pētera un Pāvila diena, Svētās Annas diena, Svētās Terēzes no Bērna Jēzus diena.
Tehniska informācija
Barkavas baznīca ir ķieģeļu — mūra trīsnavu celtne, ar skārda jumtu, 38 metrus gara un 28 metrus plata. Baznīcā ir cementa flīžu grīda. Dievnamam ir divi torņi, kuros ir iekārti trīs zvani, lielākie 40 pudus (liets Valdajā, 1900) un 10 pudus (1902) smagi. Ap baznīcu ir mūra žogs.
Arhitektūra
Dievnams ir halles tipa taisnstūrveida plāna trīsjomu celtne ar diviem piramidālu smaiļu torņiem, kas atrodas galvenajā fasādē. Baznīca celta eklektisma stilā no plēstiem laukakmeņiem, veidojot dekoratīvu būvējumu. Fasāžu apdarē izmantoti kontrforsi, arkatūras joslas, ailu apmales, pilastri, dzegas un starpdzegas, kas mūrētas no sarkaniem ķieģeļiem. Dievnamam ir smailloka logailas, saglabājušies ir visi oriģinālie logi ar vienkāršu, uz stila krāsotu vitrāžu un sīkrūšu spraišļojumu. Apaļi logi ar vitrāžu atrodas austrumu un rietumu fasādēs. Visām, kopskaitā trijām rietumfasādes durvīm ir saglabājušies oriģinālie apkalumi. Jumta segumam izmantotas cinkotā skārda loksnes, no kā veidoti arī dzegu un pilastru nosegumjumtiņi.
Interjers
Baznīcas galvenajā altārī ir Svētās ģimenes glezna, ko tāpat kā Lieldienu kapa panorāmu izveidojis mākslinieks Bitkovs.
Rankas pagasts
Rankas pagasts ir viena no Gulbenes novada administratīvajām teritorijām tā rietumos, Gaujas abos krastos. Robežojas ar sava novada Lejasciema, Lizuma un Druvienas pagastiem, Smiltenes novada Variņu un Drustu pagastiem, kā arī Cēsu novada Jaunpiebalgas pagastu.
Daba
Ziemeļu daļa atrodas Vidzemes augstienes Augšgaujas pazeminājumā. Vidusdaļa un dienvidu daļa atrodas Piebalgas paugurainē. Augstākā vieta pagastā (234,6 m vjl.) pagasta dienvidu daļā. 46,3% pagasta teritorijas aizņem meži. Lauksaimniecībā izmantojamā zeme 6401,7 ha, tās aramzeme – 4397,5 ha.
Ezeri
Pagastā vairākas mākslīgi veidotas ūdenskrātuves:
Vēsture
Vēstures avotos Rankas vārds pirmo reizi minēts 1528. gadā. 1935. gadā Cēsu apriņķa Rankas pagasta platība bija 188,82 km² un tajā dzīvoja 3213 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Azandas, Rankas un Rēveļu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Rankas ciems ietilpis Gaujienas (1949-1956), Smiltenes (1956-1959) un Gulbenes (pēc 1959. gada) rajonos. Rankas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētos Rēveļu un Azandas ciemus. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Rankas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Ranka (pagasta centrs), Gaujasrēveļi, Rēveļi.
Saimniecība
Pagastā atrodas Gaujas HES, Variņu HES, Dūzelis HES, Lāčīšu HES.
Patkule (stacija)
Patkule bija dzelzceļa pieturas punkts dzelzceļa līnijā Pļaviņas—Gulbene, kurš atradās Sarkaņu pagastā starp Madonas un Cesvaines stacijām, netālu no Biksēres ciema.
Vēsture
Patkules pietura ierīkota 1933. gadā, slēgta 20. gadsimta 50. gados. Līdz mūsdienām nav saglabājusies.
Južnosahaļinska
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta kā Vladimirovkas (Владимировка) ciems 1882. gadā. No 1905. līdz 1945. gadam kopā ar salas dienviddaļu bija Japānas sastāvā ar nosaukumu Tojohara (ja, Toyohara — ‘Skaistais līdzenums’). 1945. gadā to ieņēma Sarkanā armija; pilsētu pārdēvēja tagadējā vārdā un nozīmēja par jaunizveidotā Južnosahaļinskas apgabala centru.
Ģeogrāfija
Pilsēta atrodas seismiski ļoti bīstamā rajonā. Ļoti liela ir stipru zemestrīču varbūtība. Mājas tiek celtas ar īpašām tehnoloģijām un iztur pat 8 balles stipru zemestrīci. No austrumiem pilsētu aptver kalnu masīvi. Rietumos no pilsētas ir Rietumsahalīnas kalni. Pati pilsēta atrodas līdzenā vietā, salīdzinājumā ar citām Sahalīnas pilsētām. Tieši tāpēc tai ir savdabīgs klimats. Vasarā Južnosahaļinskā var būt ļoti karsts, bet ziemā, pilnīgā bezvējā var būt arī stiprs sals. Dūmi no vietējām elektrostacijām bieži uzkrājas virs pilsētas.
Južnosahaļinska, kā arī visa Sahalīnas sala, ietilpst mēreno platumu musonu klimata zonā. Gada vidējā gaisa temperatūra ir +2,7 °C. Janvāra vidējā temperatūra ir -13,9 °C, bet jūlija: +17,5 °C.
Perioda ilgums ar vidējo temperatūru zem nulles, ir 154 dienas, apkures sezona ilgst 230 dienas. Temperatūras absolūtais minimums ir -36 °C (1961. gada janvāris), bet maksimums +34,4 °C (1955. gada jūlijs). Gada nokrišņu daudzums ir 836 mm, tie visvairāk izkrīt jūlijā-oktobrī (nepilni 100 mm katrā mēnesī).
2002. gada Pasaules čempionāts hokejā
2002. gada Pasaules čempionāts hokejā notika Gēteborgā, Kārlstādē un Jenšēpingā, Zviedrijā no 2002. gada 26. aprīļa līdz 11. maijam. Tas bija 66. Pasaules čempionāts hokejā.
Dakaras rallijs
Dakaras rallijs (ilgus gadus saucās Rallijs "Parīze — Dakara") ir ikgadējs transkontinentālais bezceļu rallijreids.
Ideja par ralliju radās Tjerī Sabīnam 1977. gadā, bet pirmās sacensības notika 1979. gadā. Rallijs jau kopš tā pirmsākumiem notiek 3 grupās – motocikliem, kravas automašīnām un vieglajām automašīnām. Kopš 2009. gada sacensības notiek arī kvadriciklu grupā. Šis ir īsts bezceļa rallijs un arī mašīnas, ar kurām šeit tiek braukts ir tieši šādiem rallijiem sagatavotas, jo gan posmi, gan karstums - tas viss prasa papildu izturību gan no braucēja gan arī mašīnas.
Visbiežāk rallijs ir sācies Parīzē, bet starts ir bijis dots arī citās vietās, pēdējos gados Marseļā, Barselonā, Lisabonā. Lielākā distances daļa veda pa Rietumāfrikas tuksnešainajiem apvidiem ar finišu Senegālas galvaspilsētā Dakarā. 2008. gada Dakaras rallijs drošības problēmu dēļ tika atcelts. Kopš 2009. gada rallijreids norisinās Dienvidamerikā ar startu Argentīnas galvaspilsētā Buenosairesā, tomēr joprojām tiek saukts par Dakaras ralliju, par spīti kontinenta maiņai.
Rallijreidā piedalās gan profesionāli sportisti (rūpnīcu komandas), gan amatieri (viņu skaits sasniedz 80%). Visa rallijreida distance ir sadalīta atsevišķos posmos, kas var būt gan pāris desmitus, gan dažus simtus kilometru gari. Uzvar tas, kurš veic visu rallija maršrutu īsākajā laikā.
Dalībnieki un starta kartība
Sacensības norisinās trīs grupās:
Dalībnieku starts ir šāds: pirmie startē motocikli, tad automobiļi un tad kravas auto. Katrā grupā starta pozīciju nosaka dalībnieka iepriekšējā etapa rezultāti. Pirmie startē uzvarētāji ar divu minūšu intervālu, sākot ar otro desmitu, intervāls samazinās uz vienu minūti.
Latvijas sportisti
Jau kopš 2004. gada Dakaras rallijā piedalās dalībnieki no Latvijas. Visveiksmīgāk līdz šim startējis motobraucējs Jānis Vinters, kurš 2007. gadā izcīnīja 6. vietu, uzvarot arī divos posmos. 2006. gadā viņš izcīnīja 10. vietu, bet 2005. gadā divus posmus pirms beigām krita un izstājās (tobrīd atrodoties labāko sešiniekā). Krita un izstājās arī 2004. gada Dakaras rallijā. 2007. gadā pirmo reizi Dakarā brauca arī viņa brālis Einārs Vinters, kurš kopvērtējumā izcīnīja 14. vietu.
Acs
Acis (la) ir orgāni, kuri uztver gaismu un pēc tam pa optisko nervu nosūta uz smadzenēm. Dzīvnieku acis ir dažādos attīstības līmeņos, sākot ar orgāniem, kas uztver atšķirību starp gaismu un tumsu, un beidzot ar acīm, kas spēj uztvert pat vissīkākās detaļas. No visiem ķermeņa sensorajiem receptoriem 70% atrodas acīs. Optiskie trakti katrs satur vairāk nekā miljonu nervu šķiedru. Acs ir lodveida orgāns, kura diametrs ir 2,5 cm. Sesto daļu acs ārsieniņas var redzēt starp plakstiņiem. Pārējo daļu nosedz plakstiņi, orbītas kauli un muskuļi. Seši ārējie muskuļi nodrošina acs kustības, ka arī ļauj cilvēkam, galvu nekustinot, sekot kustīgam objektam. No ārpuses aci pārsedz un aizsargā augšējais un apakšējais plakstiņš, kas savienojas acs iekšējā un ārējā kaktiņā. Plakstiņu malās aug skropstas. Skropstu matu folikuli ir saistīti ar Meibioma dziedzeriem, kas producē eļļainu šķidrumu acu lubrifikācijai. Līdzīgi dziedzeri klāj plakstiņu iekšējās gļotādas virsmu. Konjunktīva kā mukoza membrāna viegli slīd pāri acs ābolam. Asaru aparāts sastāv no asaru dziedzeriem, asaru kanāliem, asaru maisa un nazolakrimālā kanāla. Asarās ir antibakteriāls enzīms — lizocīms, kas kavē baktēriju augšanu un aizsargā acis no iekaisuma. Ar gadiem acu asaru un plakstiņu sekrēcijas dziedzeri ražo mazāk lubricējošā šķīduma, acis kļūst neaizsargātākas no mehāniskiem bojājumiem un baktērijām.
Jehuda Leibs Ašlags
Jehuda Leibs Halevi Ašlags jeb Baals Hasulams (—) bija viens no ievērojamākajiem 20. gs. kabalas skolotājiem. Viņš ieradās Izraēla zemē 1921. gadā un drīz vien nodibināja draudzīgas attiecības ar aškenazu ebreju virsrabīnu Ābramu Īzaku Kūku, kas Ašlagu atzina par vienu no dižākajiem Īzaka Lurias sekotājiem. Viņš ir sarakstījis apjomīgus komentārus par kabalas pamattekstiem Zohar (1943) un Īzaka Luria uzskatu apkopojumu Ec haim ("Dzīvības koks"). Abi šie darbi nodrošināja viņam pagodinošu pievārdu Baal Hasulam („Vadītāju meistars"). Viens no šobrīd pazīstamākajiem Jehudas Ašlaga sekotājiem ir kabalists, PhD, MSc biokibernētikā, ontoloģijas un izziņas teorijas profesors Mihaels Laitmans (Dr. Michael Laitman).
Acs
Cilvēka acs
Cilvēka redzes orgānu veido acs ābols (bulbus oculi) un acs papildaparāti (organa oculi accessoria). Cilvēka acs vidēji sver tikai 29 gramus. Tikko pēc piedzimšanas bērni neredz krāsas. Cilvēka acs spēj atšķirt vismaz 500 melnbalto krāsu toņus. Acs radzene ir vienīgie dzīvie audi cilvēka organismā, kuriem nav asinsvadu. Parasti cilvēks mirkšķina acis apmēram 11500 reizes dienā vai apmēram 4,2 miljonus reižu gadā. Cilvēki no datora ekrāna lasa 25% lēnāk nekā no papīra. Redzes nervs ir vienīgais nervs cilvēka organismā, kuru var ieraudzīt bez operācijas. Cilvēka acs tīklene ir tā ķermeņa daļa, kurai visefektīvāk tiek piegādāts skābeklis.