cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaunākā Livonijas atskaņu hronika
Saturs
Hronika sākas ar 1315.-1317. gada lielo badu, kam vēlāk sekoja mēris. Otrajā daļā aprakstīts mestra Monheimas Eberharda valdīšanas laiks, it īpaši Rīgas pilsētas aplenkšana un ieņemšana 1330. gadā, lietuviešu 1330. gada uzbrukumu Piltenei, Dobeles (1335) un Tērvetes (1339) piļu ataunošanu, Upītes zemes iekarošanu un piešķiršanu ordeņa Kurzemes kapitulam 1338. gadā. Trešajā daļā ietverti notikumi mestra Dreilēbena valdīšanas laikā, sevišķi 1340.-1342. gada karus ar Pleskavas valsti un krievu iebrukumus Livonijas valstu teritorijā. Karošanas paņēmienus hronists raksturojis ar formulu “laupīja, slepkavoja, dedzināja”, piebilstot, ka krievi - iebrukuši Gaujienā - “nogrieza sievietēm krūtis un bāza tās vīriešiem mutē”. Ceturtā daļa satur ziņas par 1343.-1344. gada Harijas, Vīkas un Sāmsalas igauņu sacelšanos, ko hronists apraksta ar dienasgrāmatas pilnību. Piektajā daļā hronika sniedz faktus par 1345.-1348. gada kariem ar Lietuvu ordeņa mestra Hērikes vadībā un lietuviešu iebrukumiem Livonijas ordeņa kontrolētajā Latgalē un Rīgas arhibīskapijas teritorijā. Hronikā minēts, ka ordenim pakļautajiem latviešiem bija jāpiedalās visos ordeņa karos ar Lietuvas un Pleskavas zemēm.
1384. gads
1384. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Labākais aktieris galvenajā lomā (Amerikas Kinoakadēmijas balva)
Kinoakadēmijas balva "Labākais aktieris galvenajā lomā" jeb "Oskara" balva labākajam aktierim galvenajā lomā tiek pasniegta katru gadu. Nominācijas izvirza tikai tie Kinoakadēmijas locekļi, kas paši ir vai nu aktieri vai aktrises, bet uzvarētāju izvēlas visi Kinoakadēmijas locekļi.
Vairākkārtējie balvas ieguvēji
Vairāk kā vienu reizi Amerikas Kinoakadēmijas balvu šajā kategorijā ieguvuši:
Strazdes pagasts
Strazdes pagasts ir viena no Talsu novada administratīvajām teritorijām tā austrumos. Robežojas ar sava novada Virbu, Lībagu, Laucienes un Balgales pagastiem un Tukuma novada Cēres un Kandavas pagastiem.
Upes
Bemberupīte, Ilbatupīte.
Vēsture
Mūsdienu Strazdes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Kāķīšu muiža (Gut Neuhof, Kāķīši), Strazdes muiža (Gut Strasden, Strazde).
20. gadsimta sākumā Strazdes apvidu pievienoja Nurmuižas pagastam, bet 1919. gadā atdalīja un nodibināja patstāvīgu pagastu. 1935. gadā tā platība bija 52,9 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Strazdes un Mežmaļu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Strazdes ciemam pievienoja Mežmaļu ciemu. 1974. gadā Strazdes ciemu apvienoja ar Jaunpagasta ciemu, izveidojot Virbu ciemu. 1992. gadā Strazdes pagastu atdalīja no Virbu pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Talsu novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Strazde (pagasta centrs), Kāķīši, Annasciems, Mazstrazde, Gravas, Saulīšciems.
Milzkalnes pagasts
Milzkalnes pagasts (līdz 1925. gadam Šlokenbekas pagasts) bija viena no Tukuma apriņķa pašvaldībām tā austrumos, Rīgas līča krastā. Robežojās ar Tukuma apriņķa Tukuma pilsētu un Engures, Sēmes, Vecmoku un Smārdes pagastiem, kā arī Rīgas apriņķa Slokas pagastu. Pagasta valde atradās Šlokenbekā (tagad Milzkalne). Lielākās apdzīvotās vietas bija Šlokenbeka, Cerkste, Klapkalnciems, Apšuciems un Radziņciems.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Cērkstes, Milzkalnes un Slocenes ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Tukuma rajonā. Mūsdienās Milzkalnes pagasta teritorija iekļauta Tukuma novada Smārdes un Engures pagastos.
Reizināšana
Reizināšana ir viena no četrām aritmētikas pamatdarbībām. Tā atbilst atkārtotai saskaitīšanai. Reizināšanas pretējā darbība ir dalīšana. Lielumi, kas tiek reizināti, tiek saukti par reizinātājiem, bet rezultāts — par reizinājumu. Skaitļa a reizināšana ar naturālu skaitli n atbilst atkārtotai saskaitīšanai:
Reizināšanas darbību ne vienmēr pieraksta, izmantojot simbolu "×". Izmanto arī punktu (·) un zvaigznīti (*). Ja tiek reizināti lielumi, no kuriem vismaz viens ir apzīmēts ar burtu, tad reizināšanas zīmi starp tiem var nelikt. Piemēri: ,.
Īpašības
Reizināšanai piemīt komutatīvā, asociatīvā un distributīvā īpašība:
Reizināšana ar 0 un 1
Īpaši vienkārša ir reizināšana ar skaitļiem 0 un 1:
Daļskaitļu reizināšana
Daļskaitļus reizina, reizinot to skaitītājus un saucējus:
Krabji
Krabji jeb īsastes vēži (Brachyura) ir desmitkājvēžu kārtas (Decapoda) infrakārta. Šajā infrakārtā ir 6739 sugas, kas iedalītas 93 dzimtās. Tā ir gandrīz puse no visām desmitkājvēžu sugām. Par krabjiem sauc arī daudzas sugas, kuras nepieder krabju infrakārtai, piemēram, krabji vientuļnieki (Paguroidea), karaliskie krabji (Lithodidae) un porcelāna krabji (Porcellanidae). Krabju infrakārtas sugas tādēļ mēdz saukt arī par īstajiem krabjiem.
Kādreiz uzskatīja, ka krabju infrakārta ir monofilētiska grupa, bet mūsdienās krabjus dala divās lielās līnijās: Vecās pasaules krabjos un Jaunās pasaules krabjos. Senākā krabja fosilija ir no juras perioda.
Izplatība
Krabji sastopami visos pasaules okeānos un jūrās, kā arī dažādās saldūdens tilpnēs. Dažas krabju sugas dzīvo arī uz sauszemes. Apmēram 850 sugas ir saldūdens, sauszemes vai daļējas sauszemes sugas, kuras izplatītas tropos un subtropos.
Morfoloģija
Krabjiem raksturīgs biezs eksoskelets un spīļu pāris. Dažādu sugu krabju izmērs variē no dažiem milimetriem līdz vairākiem metriem. Mazākais ir zirņu krabis (Pinnotheres pisum), kura ķermenis ir zirņa lielumā. Bet lielākais ir Japānas zirnekļkrabis (Macrocheira kaempferi), kura kopējais ķermeņa un kāju izplētums ir 4 metri. Krabjiem galvenā pazīme ir īsā aste jeb īsais, saplacināts vēders, kas pilnībā paslēpies zem krūšu daļas. Arī zinātniskais nosaukums raksturo īso asti. Grieķu vārds βραχύς / brachys latviski nozīmē īss un vārds οὐρά / οura - aste.
Uzvedība un barība
Krabji ir visēdāji, kas pārsvarā pārtiek no aļģēm, taču atkarībā no sugas tie ēd arī gliemjus, tārpus, citus desmitkājvēžus, sēnes, baktērijas un oganiskos atkritumus. Daudzu sugu krabji vislabāk attīstās, ja barībā lieto gan augus, gan dzīvniekus. Krabji ir slaveni ar to, ka tie savā starpā sadarbojas, lai sagādātu barību un drošību savai ģimenei. Pārošanās laikā mātīte piemeklē drošu slēptuvi, kurā uzturas olu perēšanas laikā.
Krabji - pārtikas produkts
Apmēram 20% no visiem pārtikā patērētajiem vēžveidīgajiem ir krabji. Katru gadu cilvēki apēd 1,5 miljonus tonnu krabju. No visiem krabjiem pārtikā vispopulārākais ir Japānas zilais peldkrabis (Portunus trituberculatus), kas sastāda 1/5 daļu no apēstajiem krabjiem. Citas iecienītākās krabju sugas ir zilais peldkrabis (Portunus pelagicus), zilais krabis (Callinectes sapidus), ēdamais krabis (Cancer pagurus), Dungeness krabis (Metacarcinus magister), purva krabis (Scylla serrata) u.c. Katru no šīm sugām gadā patērē vairāk kā 20 000 tonnas.
Krabju ēdieni
Krabjus pārtikā lieto visā pasaulē, un tos gatavo dažādos veidos. Dažām sugām apēd visas sastāvdaļas, ieskaitot čaulu, piemēram, mīkstčaulas krabjus, citām sugām ēd tikai spīļu un kāju gaļu, piemēram, sniega krabjus (Chionoecetes).
Krabjus parasti vāra. Bet Austrumāzijā krabju mātītes ēd arī jēlas. Āzijā krabjus gatavo ļoti asus, izmantojot čillī piparus vai asu garšvielu maisījumu, piemēram, Indijā ir populārs masala garšvielās gatavots krabis.
1988.—1989. gada NBA sezona
'''Nacionālās basketbola asociācijas 1988.—1989. gada sezona''' bija 43. NBA sezona. Šajā sezonā piedalījās 25 komandas (visas no ASV). Līgā debitēja divas komandas: Šarlotas "Hornets" un Maiami "Heat".
Par NBA čempioniem kļuva Detroitas "Pistons" spēlētāji, kas četru spēļu finālsērijā pieveica Losandželosas "Lakers" ar 4—0. Finālsērija ilga no līdz. Par regulārās sezonas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Maģiskais Džonsons ("Lakers"), regulārās sezonas rezultatīvākais spēlētājs bija Maikls Džordans ("Bulls"). Finālsērijā par vērtīgāko spēlētāju atzina čempionvienības dalībnieku Džo Dumarsu.
1988. gada NBA drafts notika, tajā Losandželosas "Clippers" ar pirmo numuru izvēlējās Deniju Meningu. 39. NBA Visu zvaigžņu spēle notika Astrodome arēnā Hjūstonā, Teksasas štatā. Tajā Rietumu komanda uzvarēja Austrumus ar 143–134. Par spēles vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Jūtas "Jazz" spēlētājs Karls Malons.
Pa konferencēm
Piezīmes
Konstantīns Korņejevs
Konstantīns Korņejevs (ru; dzimis 1984. gada 5. jūnijā) ir krievu hokejists, aizsargs, Krievijas izlases dalībnieks. Pašlaik (2016) Korņejevs spēlē Kontinentālās hokeja līgas klubā Ufas "Salavat Julajev".
Spēlētāja karjera
Savas spēlētāja gaita Korņejevs uzsāka Maskavas "Krilia Sovetov" rindās, tās sastāvā 2001. gadā arī debitējot Krievijas Superlīgā. 2002. gada NHL draftā Korņejevu izvēlējās Monreālas "Canadiens" vienība, bet uz Ziemeļameriku viņš tā arī nedevās. 2003. gadā Konstantīns pievienojās Kazaņas "Ak Bars" rindām, 2005.—06. sezonā kļūstot par Krievijas čempionu hokejā. Pēc sezonas beigām Korņejevs pārcēlās uz Maskavas "CSKA" vienību. Sākot ar 2008.—09. sezonu komanda uzsāka spēlēt jaunizveidotajā Kontinentālajā hokeja līgā. Novembrī viņš tika atzīts par mēneša labāko aizsargu, bet 2009. gada sākumā viņš spēlēja arī pirmajā līgas Zvaigžņu spēlē. Arī nākamajā sezonā viņš tika atzīts par mēneša labāko aizsargu (šoreiz — septembrī), kā arī piedalījās līgas 2010. gada līgas Zvaigžņu spēlē.
2010.—11. gada sezonas ievadā Korņejevs tika aizmainīts uz Kazaņas "Ak Bars" vienību. Tās sastāvā aizvadīja nākamās sešas sezonas. No 2014. līdz 2016. gadam Korņejevs pildīja "Ak Bars" kapteiņa Aleksandra Svitova palīga funkcijas. 2016. gada maijā noslēdza divu gadu līgumu ar Ufas "Salavat Julajev".
Eiropas autoceļš E22
E22 ir Eiropas nozīmes transporta ceļš, kas sākas Lielbritānijā un ved līdz Krievijas Federācijas vidienei. E22 šķērso arī Latviju no rietumiem uz austrumiem kā A10 - A6 - A4 - P5 - P80 - A6 - A12.
Gaita
Holiheda, Mančestra, Līdsa, Grimsbija (Lielbritānija), Amsterdama, Groningena (Nīderlande), Brēmene, Hamburga, Lībeka, Rostoka, Zasnica (Vācija), Trelleborga, Helsingborga, Norčēpinga (Zviedrija), tālāk caur Ventspili - A10 (Pope, Ugāle, Spāre, Strazde, Tukums, Jūrmala) uz Rīgu - A6 - Salaspils - A4 - P5 - P80 - A6 - Jēkabpils - A12 - Rēzekne - A12 - Zilupe uz Krieviju — uz Sasitino - M9 - Veļikije Luki - M9 - Maskava - M7 - Vladimira - M7 - Ņižņijnovgoroda - M7 - Kazaņa - M7 - Jelabuga - M7 - Igra - R242 - Perma - R351 (Āzija) - Jekaterinburga, Tjumeņa, Išima.
Leopolds fon Buhs
Kristiāns Leopolds fon Buhs (dzimis, miris ) bija vācu ģeologs un paleontologs.
Viens no redzamākajiem ģeologiem 19. gadsimta pirmajā pusē. Zinātniski definējis juras laikmetu ģeoloģijā. Ieviesis kalderas jēdzienu.
Augusta klimats Latvijā
Augusta klimats Latvijā. Augusts Latvijā gada gaitā ir otrais vissiltākais mēnesis. Visaugstākā mēneša vidējā gaisa temperatūra ir piekrastes rajonos — no 16,2 °C daudzviet līdz 16,8 °C Liepājā, bet vēl augstāka tā ir Rīgas centrā: 17,2 °C. Viszemākā augusta vidējā gaisa temperatūra ir Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos: 14,9 °C Zosēnos un 15,2 °C Alūksnē. Augustā kopumā Latvijā visaukstākais laiks ir bijis 1956. gadā, tad mēneša vidējā gaisa temperatūra visā Latvijā nebija augstāka par 13—14 grādiem, bet Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos tā bija tikai 12 grādi. Vissiltākais laiks augustā kopumā Latvijā ir bijis 1939. gadā, tad mēneša vidējā gaisa temperatūra sasniedza 19—21 grādu, silts augusts bija arī 1938., 1997. un 2002. gados (mēneša vidējā gaisa temperatūra 17—20 grādi). Kopumā Latvijā augusta vidējā gaisa temperatūra ir 16,0 °C.
Augustā saule vēl spīd dāsni — 29—30 dienas. Dienā ar sauli tās spīdēšanas ilgums vidēji ir 8—9 stundas. Tomēr augustā Saules augstums debesjumā un dienas garums jau pakāpeniski samazinās. Līdz ar to samazinās arī diennakts vidējā gaisa temperatūra — vidēji Latvijā no 17 grādiem mēneša sākumā līdz 14 grādiem mēneša beigās. Diennakts vidējai gaisa temperatūrai kļūstot zemākai par +15 grādiem, vidēji 26. augustā Latvijā beidzas meteoroloģiskā vasara. Visagrāk — 18.—20. augustā — tas notiek Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos, visvēlāk — septembra pirmajās dienās — Baltijas jūras piekrastē.
Temperatūra
Mēneša vidējā maksimālā gaisa temperatūra ir no 20 līdz 22 grādiem. Līdz šim reģistrētā absolūti maksimālā gaisa temperatūra ir no 31 līdz 36 grādiem un ir uzstādīta galvenokārt 1992. un 1936. gados. Augustam pieder gada visaugstākās gaisa temperatūras Latvijā rekords — tas ir +37,8 °C un ir uzstādīts 2014. gada 4. augustā Ventspilī (iepriekš +36,7 °C, 2014. gada 3. augustā Ventspilī un +36,4 °C, 1943. gada 4. augustā Daugavpilī). Mēneša vidējā minimālā gaisa temperatūra ir +10 līdz +14 grādi. Līdz šim reģistrētā absolūti minimālā gaisa temperatūra augustā ir −2, +5 grādi un ir uzstādīta galvenokārt 1966. un 1984. gados. Tādējādi augustā atsākas salnas gaisā. Visagrākās un visintensīvākās tās ir reģistrētas 1984. gada 27. augustā, kad Zosēnos un Daugavpilī diennakts minimālā gaisa temperatūra noslīdēja līdz −2 grādiem. Pozitīvas, bet tuvas nullei, minimālās gaisa temperatūras, kā arī salnas uz augsnes virsmas un zāles virskārtā, iespējamas visu augustu.
Nokrišņi
Gada gaitā jūlijs un augusts ir kopumā Latvijā ar nokrišņiem visbagātākie mēneši. Augustā vidēji 13—16 dienās ar nokrišņiem to vidējā mēneša summa ir 77 mm. Valsts lielākajā daļā mēneša nokrišņu daudzums ir 60—80 mm, augstieņu rietumu un centrālajos rajonos 80—90 mm. Ar nokrišņiem visbagātākais augusts kopumā Latvijā ir bijis 1930. gadā, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Latvijā bija 182 mm. Daudzviet Latvijā nokrišņiem bagāts ir bijis 1978. gada augusts, šajā gadā līdz šim vislielākais augusta mēneša nokrišņu daudzums ir reģistrēts Latvijas vidienē — 291 mm (Rīgas centrā) un Latvijas austrumu daļā — 314 mm (Limbažos). Rietumu pusē līdz šim vislielākais augusta mēneša nokrišņu daudzums ir reģistrēts 1972. gadā Liepājas rajona Nīcas pagasta Reiņos — 330 mm. Vismazāk nokrišņu augustā kopumā Latvijā ir bijis 2002. gadā, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Valstī bija tikai 5 mm, bet daudzviet Latvijā šai mēnesī nokrišņu nebija vispār.
Vējš
Augustā Latvijā vējš pārsvarā pūš no dienvidrietumiem un rietumiem. Jūlijs un augusts gadā ir mēneši ar Latvijā vismazāko vēja ātrumu. Mēneša vidējais vēja ātrums pārsvarā ir 2—3, atklātā jūras piekrastē 4—5 m/s. Pašā Baltijas jūras piekrastē praktiski katru gadu augustā vēja ātrums (10 minūtēs vidējā vēja ātruma vērtība) var sasniegt mēreni stipra vēja spēku (8 m/s), bet vidēji reizi 20 gados kļūt vētrains (virs 17,2 m/s). Līdz šim augustā reģistrētais vislielākais vēja ātrums ir 20 m/s, tas ir novērots 1967. gada 6. augustā Ventspilī un atbilst vētrainam vējam. Valsts iekšzemes rajonos līdz šim augustā reģistrētais vislielākais vēja ātrums ir 14 m/s (1969. gadā Saldū). Pēc novērojumu staciju datiem līdz šim vislielākais vēja ātrums brāzmās Latvijas rietumu daļas jūras piekrastē ir bijis 34 m/s un ir novērots 1962. gada 9. augustā un 1964. gada 30. un 31. augustā Ventspilī. Kurzemes iekšzemes rajonos līdz šim vislielākais vēja ātrums brāzmās ir bijis 28 m/s (1971. gadā Saldū), centrālajos rajonos līdz šim visstiprākās vēja brāzmas ir bijušas 23 m/s (1978. gadā Rīgā) un 22 m/s (2003. gadā Dobelē), bet Austrumlatvijā vējš brāzmās ir sasniedzis 29 m/s — 1987. gadā Alūksnē.
Citas parādības
Augustā Latvijā pērkona negaiss ir 3—5, maksimāli 10—13 dienas. Vidēji reizi 10 gados, bet pie labvēlīgiem apstākļiem līdz 3 reizēm mēnesī, iespējama krusa. Migla augustā piekrastes rajonos ir vidēji 1—4, iekšzemē 3—7 reizes mēnesī, atsevišķos gados dažādās vietās Latvijā dienu skaits ar miglu ir sasniedzis 10—16.
Līvbērzes pagasts
Līvbērzes pagasts ir viena no Jelgavas novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļrietumos, Lielupes kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Valgundes, Glūdas un Kalnciema pagastiem, Dobeles novada Bērzes un Jaunbērzes pagastiem, kā arī Jelgavas pilsētu.
Hidrogrāfija
Upes: Auce, Bērze, Lielupe, Pienava, Rūdulis, Smirda, Svēte, Vecbērze, Vecpienava.
Vēsture
Mūsdienu Līvbērzes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Kirpet muiža, Līvbērzes muiža (Lieven-Bersen), Svētes muiža (Schwedthof), Upes muiža (Bächhof, Līvbērze).
Līvbērzes pagasts izveidojies uz Līveniem piederējušās muižas zemes. 1935. gadā pagasta platība bija 81 km² un tajā dzīvoja 1237 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Līvbērzes ciema padomi, ko gan 1947. gadā likvidēja, bet 1949. gadā, līdz ar pagasta likvidēšanu, atjaunoja. Līvbērzes ciems ietilpis Jelgavas (1949-1962, pēc 1967. gada) un Dobeles (1962-1967) rajonos. 1974. gadā Līvbērzes ciemam pievienoja daļu Glūdas ciema padomju saimniecības Jelgava teritorijas, bet daļu ciema teritorijas pievienoja Kalnciema un Glūdas ciemiem. 1979. gadā ciemam pievienoja daļu Valgundes un Glūdas ciemu teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Līvbērzes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Jelgavas novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Līvbērze (pagasta centrs), Vārpa, Avotiņi, Būdiņas, Cimāles, Dobeļi, Ģipteri, Jaunciems, Līvbērzes stacija, Rubeņi, Tušķi, Upmaļi.
Pilāta evaņģēlijs
"Pilāta evaņģēlijs" ir Beļģijas rakstnieka Ērika Emanuēla Šmita romāns. Sarakstīts franču valodā, pirmo reizi izdots 2000. gadā Albina Mišela izdevniecībā. Romāns tulkots 20 valodās (arī latviešu).
Romāns rakstīts astoņus gadus. Tas ticis izvirzīts Franču Akadēmijas prēmijai un saņēmis žurnāla Elle lasītāju galveno balvu.
Pirmā daļa
Pirmā daļā "Uz nāvi notiesātā grēksūdze naktī pirms apcietināšanas" aprakstītas Ješua (Jēzus Kristus) pārdomas un atmiņas par savu dzīvi. Ješua atceras savu bērnību, tēva zaudējumu. Atceras, kā viņš nonācis līdz savai pārliecībai, kā Jānis Kristītājs viņā saskatījis Mesiju. Ješua atceras savas izjūtas, kad Jānis viņu kristījis, kā viņš pēc tam sajutis Dieva klātbūtni un sev dāvāto spēku. Tagad olīvu dārzā pie Jeruzalemes Ješua gaida atgriežamies savu mīļāko mācekli Jūdu, kas atvedīs romiešu kareivjus. Ješua zina, ka viņu arestēs un, iespējams, sodīs ar nāvi. Viņu baida gaidāmās mokas, bet viņš ir gatavs sevi ziedot.
Otrā daļa
Otrā daļa ir veidota kā Jūdejas prefekta Poncija Pilāta vēstules savam brālim Titam Romā. Viņš apraksta notikumus, kas sākušies trešās dienas rītā pēc tam, kad kādam Ješua piespriests nāves sods ar krustā sišanu. Pilāts atceras, kā notikusi Ješua pratināšana un sodīšana. Pilāts atceras, kā viņa sieva Klaudija Prokula gribēja, lai viņš glābj Ješua no soda. Pilāts domāja, ka varbūt tas izdosies, piedāvājot pūlim par godu svētkiem atlaist brīvībā vienu no četriem tajā dienā notiesātajiem. Bet pūlis izvēlējās atbrīvot citu cilvēku. Nu mirušā Ješua ķermenis ir pazudis. Pilsētā sāk izplatīties baumas, ka viņš ir augšāmcēlies no mirušajiem, un ka tas ir pierādījums, ka viņš ir Mesija. Pilāts ir pragmatiski domājošs Romas pārstāvis, kas nevar pieļaut nemieru izplatīšanos. Viņš sāk aktīvi darboties, lai atrastu, kur ir paslēpts mirušā cilvēka ķermenis. Tiek pārbaudītas vairākas versijas, bet ķermeni atrast neizdodas. Pa to laiku Ješua jau redzējuši vairāki liecinieki. Daudzi, arī Pilāta sieva Klaudija Prokula, dodas ceļā uz Galileju, lai būtu tuvāk vietai, kur, domājams, parādīsies Ješua. Beigās arī Pilāts dodas ceļā. Cilvēki pulcējas no visām pusēm, un tad viņiem pretī steidzas Ješua mācekļi, kas stāsta, ka Ješua ar viņiem runājis. Pilāts redz cilvēku saviļņojumu, bet viņš nespēj pats to izjust, jo neko konkrētu nav redzējis. Vēlāk viņš saka savai sievai, ka, nomirstot pēdējam lieciniekam, kas pats savām acīm redzējis Ješua, visi aizmirsīs šo kristiešu ticību. Bet Klaudija atbild, ka nav svarīgi, vai cilvēks redzējis visu savām acīm. Svarīgi ir, vai viņš tic. Un varbūt tieši Pilāts būs pirmais kristietis.
Autora pēcvārds
Grāmatas pēcvārdā autors apraksta savas pārdomas par romānā attēlotajiem notikumiem, skaidro savu attieksmi pret tēliem un tēlu psiholoģisko pamatojumu. Grāmata tapusi ilgstošā procesā. Autors to rakstīja septiņus gadus, un, kad tās elektroniskā versija bija jau gatava viņa datorā, 2000. gada 4. janvārī tika apzagts autora dzīvoklis un nozagts tieši dators un disketes. Nebija nevienas papīrā izdrukātas kopijas. Autoram nācās visu rakstīt no jauna, ko viņš arī izdarīja. 2000. gada otrajā pusē romāns tika izdots un guva ievērību. Un pašā Ziemassvētku vakarā autors tomēr atrada slepenā atvilktnē paglabātu un aizmirstu disketi ar iekopētu grāmatas pirmo variantu. Negribēdams vairs nekad salīdzināt šo variantu ar jauno versiju, autors disketi sadedzināja.
1391. gads
1391. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Laika beigas
Laika beigas, laiku beigas vai dienu beigas ir eshatoloģiskie raksti trijās Ābrama reliģijās: jūdaismā, kristietībā un islāmā. Laika beigas bieži apraksta kā lielu nelaimi, kura piemeklēs cilvēci līdz ar mesijas — persona, kura ielaiž grēciniekus Dieva karaļvalstī un pārtrauc to ciešanas un nelaimes, — Otro atnākšanu. Katrā no šīm trim ticībām laika beigu pienākšana ir savādāka.
Dažādām reliģijām un konfesijām ir eshatoloģiska ticība par laika beigām, kas ir radusies atšķirīgo pārliecināšanas sistēmu, tradīciju un uzvedības dēļ.
Kristietība
Saskaņā ar kristiešu eshatoloģiju, laika beigas pienāks ar Jēzus Kristus otro atnākšanu. Šādu notikumu ir pareģojusi Bībele (Daniēla grāmata, pravieša Ecēhiēla grāmata un Jāņa atklāsmes grāmata). Kristieši laika beigas saista ar ieiešanu jaunā tūkstošgadē. Viņu ticība apgalvo, ka apokalipse ir nenovēršama un dažādi mūsdienu traģiskie un katastrofālie notikumi norāda uz Armagedona tuvošanos.
Ziemele
Ziemele (vīriešu dzimtē Ziemelis) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Beberbeķi
Beberbeķi ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Zemgales priekšpilsētā. Beberbeķu apkaime atrodas Rīgas R daļā. Tā robežojas ar Imantas, Zolitūdes un Mūkupurva apkaimēm, kā arī Mārupes novada Babītes un Mārupes pagastu, kas ieskauj Beberbeķu apkaimi no ZR un DR puses.
Beberbeķu apkaimes robežas ir pilsētas robeža, dzelzceļš (Čuguna iela), Gaviezes iela, Kārļa Ulmaņa gatve, paralēla līnija Beberbeķu 5. līnijai, Krotes iela, līnija gar dzīvojamo masīvu.
Vēsture
Apkaimes nosaukums cēlies no Neriņas upītes, kas kādreiz tika dēvēta Bebra vārdā un atradās vidus kalnu (kāpu rindu) purvā, lejasvācu valodā šo vietu apzīmēja ar Beberbekke ("Bebru leja"). Beberbeķu apkārtnes muižu zemes atradās Rīgas patrimoniālajā apgabalā pie Kurzemes hercogistes robežām, 16. un 17. gadsimta mijā tā sākās tūliņ aiz Kalnciema ceļa līdz Lielupei pie Gātes iztekas. Tāpat Beberbeķi ilgu laiku bijis stratēģiski svarīgs punkts Kalnciema ceļā, no kura vēlāk varēja doties uz Sloku gar Babītes ezera dienvidu krastu.
Beberbeķi atradās to Rīgas lauku teritoriju vidū, ko pāvesta sūtnis Modenas Viļums 1225. gadā ierādījis Rīgas pilsētai. Ir zināms, ka jau viduslaikos Beberbeķu ezera apkārtnē bija namnieku pļavas un lauki, kā arī muižiņas, piemēram 1565. gadā, taču pirmā reize, kad tiek pieminēta konkrētas muižiņas, ir meklējama 16. gadsimta beigās. Pie Neriņas upītes atradās muižas, kuras piederēja Rīgas patricietim L.Cimmermanim. Vēlāk 1587. gadā viņa pēcnācēji divas no muižiņām pārdeva Rīgas varkaļu cunftes meistaram H. Veteram, kurš iegādājās vēl pāris tuvējos īpašumus. 1662. gadā H. Veters nopirka arī neapdzīvoto Baložu sētu un ierīkoja ūdensdzirnavas. Tās ne tikai pārstrādāja graudus, bet arī darbināja vara apstrādes — manufaktūras ierīces līdz 1702. gadam, kad dzirnavas tika pārdēvētas par Kuperšmīda muižu un nonāca Rīgas pilsētas īpašumā. 1742. gadā muižiņai pievienoja arī Šulca jeb Skultes muižu un ierīkoja Mūra krogu. Dzirnavu ēkas kritiskais stāvoklis 1757. gadā pamudināja uz jaunu dzirnavu celtniecību.
1776. gadā Beberbeķu muiža nonāca Rīgas pilsētas īpašumā, apvienojot sīkās namnieku — Rīgemaņa, Ekes, Hovena, Šulca, Kuperšmīda, Drustu — muižiņas un izveidojot jauno Beberbeķu patrimoniālmuižu. 1776. gadā muižas saimniecība bija iespaidīga, to apkalpoja 16 zemnieku sētas, bet ar ienākumiem papildināja četri krogi. Nedaudz vēlāk 1805. gadā, kad muižai pievienoja arī daļu no netālās Piņķu muižas zemnieku sētām, tās saimniecības pārziņā bija 38 zemnieku sētas, trīs krogi, ūdensdzirnavas un divas pusmuižas. Zemnieki, kuri galvenokārt nodarbojās ar lauksaimniecību, bija pietiekoši turīgi, lai ar muižas īpašniekiem norēķinātos naudā. Vēlāk šī situācija mainījās, pēc Pirmā pasaules kara, kad tika izmainītas nomas maksas pilsētai, Beberbeķu un citi apkaimes zemnieki 1927. gada vasarā iesniedz 7 lūgumrakstus ar lūgumu izskatīt šīs sūdzības bezpartejiskiem cilvēkiem:
Par saimniecības panīkuma iemeslu var minēt Pirmā pasaules kara postījumu sekas. Pirmās Latvijas brīvvalsts laikā šajā teritorijā turpināja pastāvēt dažādas saimniecības un lauku sētas:
Par apkaimes kontigentu liecina atspoguļotie notikumu attiecīgā laika periodikā, kad Beberbeķu ielā 2 īrnieks Jūlijs Kotka nozadzis saimniecei cūku dzeršanai vai kad Beberbeķu ielas 38 sētā atrasta nedzīva, pamesta, jaunpiedzimusi meitenīte.
Pašreizējā apkaime ir tikai pavisam neliela daļa no kādreizējās Beberbeķu muižas teritorijas. Tās labajā pusē atrodas priežu mežs ar kāpu joslu, bet tālāk ceļš caur Liberiem ved uz Beberbeķu dzirnavu ezeru. Gar apkaimes robežu no Beberbeķu ielas uz augšu atrodas Beberbeķu dabas liegums. Dabas liegums savu statusu ieguva 1977. gadā. Dabas aizsardzības pārvalde, izceļot dabas vērtības norāda: "Teritorija izveidota bioloģiski vērtīgu priežu audžu aizsardzībai. Dominē priežu sils un priežu mētrājs, daļu no tiem veido vecas vērtīgas priežu audzes. Dabas parks ir nozīmīga vieta arī galvaspilsētas iedzīvotāju rekreācijai un izglītībai." Rīgas pilsētai tuvējais dabas parks ir aprīkots ar atpūtas soliņiem un ērtām pastaigu takām, tāpat daudzi rīdzinieki ir iecienījuši vasaras peldi Beberbeķu dzirnavu ezerā. Beberbeķu meža piedāvātais dabas baudīšanas prieks bijis pazīstams arī senāk, kad 19. gadsimta beigās Konstantīns Metings vienā no populārākajiem Rīgas ilustrētajiem ceļvežiem vācu valodā aprakstīja kājāmgājēju maršrutus pa Slokas ielu līdz Pūpei jeb Krējuma krogam, kurā pamielojies var doties tālāk uz Piņķu baznīcu vai arī "cauri skaistam, vecam mežam uz jauko Beberbeķi un no turienes tālāk uz Babītes ezeru, uz mūsu Rīgas Elerado. Naski ejot Beberbeķe sasniedzama ¾ stundās. Atspirdzinājums (piens un maize) pieejams turienes ūdensdzirnavās."
Beberbeķu vārds vēl nesenā pagātnē tika piešķirts 2007. gada 22. septembrī iesvētītajiem karavīru kapiem Beberbeķu mežā Mārupes novada Piņķos. Tur tika pārapbedīti Rīgas reģionā un Latvijas centrālajos un dienvidu rajonos Otrajā pasaules karā kritušie vācu karavīri.
Infrastruktūra un apbūve
Starp Beberbeķu 6. un 7. līniju uz Beberbeķu ielas redzamas tikai daļēji funkcionējošas, bet pārsvarā sabrukušas siltumnīcas. Kādreiz tās bija 1969. gadā dibinātā Rīgas pilsētas Tautas deputātu padomes izpildkomitejas Labiekārtošanas pārvaldes uzņēmuma Rīgas zieds 11. iecirkņa pārziņā, celtas 1979. gadā. Rīgas zieds bija viens no lielākajiem zemstikla rožu kultivēšanas uzņēmumiem, kas loloja ne tikai vairāk kā 40 dažādu šķirņu ziedus, bet arī koku un krūmu stādus audzēšanai.
Rīga Domes Satiksmes departaments, atbildot uz iedzīvotāju lūgumu, izbūvēja gājēju tiltu pār K. Ulmaņa gatvei. Tāpat, neraugoties uz netālo lidostas atrašanās vietu, Beberbeķu apkaime kļuva aizvien vilinošāka dzīvošanai.
Koiči Vakata
Koiči Vakata (若田 光一, Wakata Kōichi, dzimis ) ir Japānas kosmonauts, aviācijas inženieris.
Vakatas pirmais kosmiskais lidojums notika 1996. gada janvārī Space Shuttle misijā STS-72, kuras primārais uzdevums bija notvert un atgādāt uz zemi 1995. gadā palaisto Japānas mikrogravitācijas pētniecības aparātu Space Flyer Unit.
Otro lidojumu kosmosā viņš veica 2000. gada oktobrī Starptautiskās kosmiskās stacijas (SKS) montāžas misijā STS-92.
Vakatas trešais kosmiskais lidojums sākās 2009. gada martā SKS būves misijā STS-119 ar kosmoplānu Discovery. Vakata kļuva par 18. ekspedīcija dalībnieku, nomainot Sandru Magnusu. Viņš atpakaļ uz zemi atgriezās 2009. gada jūlijā kopā ar misiju STS-127.
Ceturto kosmisko lidojumu Vakata sāka 2013. gada novembrī, startējot kosmosa kuģī Sojuz TMA-11M. Viņš bija SKS-38 lidojuma inženieris un SKS-39 komandieris. Šī bija pirmā reize, kad stacijas komandieris bija Japānas pārstāvis. Uz zemi Vakata atgriezās 2014. gada maijā.
Piekto reizi kosmosā Koiči Vakata devās 2022. gada 5. septembrī ar kosmosa kuģi SpaceX Crew-5. Viņš bija SKS 68. ekspedīcijas lidojuma inženieris. Uz Zemes viņš atgriezās 2023. gada 12. martā.
Kosmisko lidojumu kopsavilkums:
Roskildes komūna
Roskildes komūna (da) ir pašvaldība Dānijā, Zēlandes salā, 30 km uz rietumiem no Kopenhāgenas.
Roskildes komūnas pilsētas:
Dimants (nozīmju atdalīšana)
Dimants var būt:
750. gads
750. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Silīcijs
Silīcijs ir septītais izplatītākais elements Visumā un otrs izplatītākais ķīmiskais elements Zemes garozā (25,7% no Zemes garozas masas) aiz skābekļa. Dabiskais silīcijs sastāv no trim stabiliem izotopiem — silīcija-28 (92,230% no kopējā daudzuma dabā), silīcija-29 (4,683%) un silīcija-30 (3,087%).
Silīciju 1824. gadā pirmo reizi brīvā veidā izdalīja zviedru ķīmiķis Jenss Jākobs Bercēliuss.
Muižnieks
Muižnieks (sieviešu dzimtē Muižniece) var būt:
Uzvārds
Latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Scorpions
Scorpions ir smagā metāla   un smagā roka   grupa no Hannoveres, Vācijas. Grupas sastāvā ir Klauss Meine, Rūdolfs Šenkers, Matiass Jabss, Pāvels Moncivoda un Džeimss Kotaks. Scorpions ir pazīstama ar savu 1980. gadu rokhimnu Rock You Like a Hurricane, kā arī ar singliem No One Like You, Send Me an Angel, Still Loving You un Wind of Change. Grupa ierindojās 46. vietā TV kanāla VH1 veidotajā smagā roka izpildītaju sarakstā. Scorpions savus ierakstus ir pārdevuši vairāk nekā 100 miljonos kopiju visā pasaulē, lai arī daži avoti vēsta, ka šis skaits ir vismaz 150 miljoni. Kopumā grupa ir izdevusi 18 studijas albumus, kā arī 23 labāko dziesmu izlases, 23 singlus un 9 DVD.
835. gads
835. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Polijas kampaņa
Polijas kampaņa (pl, de, ru) jeb Ceturtā Polijas dalīšana (pl) ir apzīmējums Trešā reiha, Slovākijas un PSRS karam pret Polijas Otro republiku, kas ilga no 1939. gada 1. septembra līdz 6. oktobrim. Par Polijas sadalīšanu Vācija jau iepriekš, noslēdzot Molotova—Ribentropa paktu, 23. augustā bija vienojusies ar PSRS. Ar Polijas kampaņu sākās Otrais pasaules karš (1939—1945).
Polijas kampaņas sākums
Jau pirms 1939. gada izstrādātā vācu militārā operācija "Fall Weiss" paredzēja uzbrukumu Polijai 3 virzienos — Polijas austrumu robežai, kā arī no Slovākijas un Austrumprūsijas puses. Vācu propaganda 1. septembra uzbrukumu Polijai nodēvēja par atbildi uz 31. augustā notikušo uzbrukumu pierobežā esošajai Gleivicas radiostacijai (t.s. Gleivicas incidentu), kurā viņi vainoja poļus. Faktiski to bija sarīkojis Sicherheitsdienst vadītājs Reinhards Heidrihs.
Vācijas uzbrukums Polijai sākās agrā 1. septembra rītā 4.40 ar uzlidojumu un Veluņas (pl) pilsētas bombardēšanu. Šajā nežēlīgajā uzbrukumā tika sagrauti 75% pilsētas ēku un ap 1200 cilvēku zaudēja dzīvību, lielākā daļa no viņiem bija civiliedzīvotāji. Pulksten 5.00 no rīta pirmās vācu armijas daļas šķērsoja Vācijas-Polijas robežu. Viena no pirmajām nopietnajām cīņām notika pie Mokras pilsētas 8.00 no rīta. Poļu ieņemtās aizsardzības pozīcijas un teritorijas pārzināšana ļāva veiksmīgi pretoties Vācijas forsētajam, bet neelastīgajam uzbrukumam. Lai arī vāciešu tehniskais pārspēks bija milzīgs, poļiem izdevās radīt vāciešiem ievērojamus zaudējumus. Kaujās pie Mokras vācieši bija zaudējuši 800 karavīru (kopā ar ievainotajiem) un 50 tankus, kamēr poļu zaudējumi bija ap 700 karavīru, kā arī 300 zirgu, kas tika izmantoti kavalērijas vienībās.
Jau no pirmās kara dienas sauszemes cīņas tika pavadītas arī ar apšaudi no gaisa, ko veica vācu Luftwaffe. Uzbrukumu sāka arī Vācijas sabiedrotās Slovākijas armija, iebrūkot Polijas dienviddaļā un turpinot uzbrukumu Ziemeļu virzienā. Lietuvas valdība atteicās piedalīties ofensīvā pret Poliju.
Bzuras kauja
Vislielākā kauja Polijas kampaņas laikā bija Bzuras kauja, kas aizsākās 9. septembrī un turpinājās 10 dienas. Sākotnēji lielus panākumus tajā guva poļi, taču vēlāk vācieši ar savu lielo militāro pārspēku spēja aplenkt poļu karaspēku un pretestību sagrāva. Tā rezultātā vācieši ieguva aptuveni 170 000 kara gūstekņu.
Varšavas aplenkums
Pilsēta jau no paša kara sākuma tika smagi bombardēta, taču aplenkumā esošie pilsētas iedzīvotāji un kareivji aktīvi to aizstāvēja. Cīņas par Varšavu ilga 19 dienas no 8. septembra līdz 27. septembra plkst. 12.00, kad tika parakstīta vienošanās karadarbības izbeigšanu. 29. septembrī vācu gūstā nonāca 100 000 poļu karavīru. Daļa no bruņojuma, ko poļu armija paspēja paslēpt aplenkuma pēdējās dienās, tika izmantota Varšavas sacelšanās laikā, 1944. gada rudenī.
PSRS iebrukums
17. septembrī Polijā iebruka arī Sarkanā armija ar 466 516 karavīriem, 3739 tankiem, 380 bruņumašīnām un apmēram 2000 lidmašīnām. Galvenās kaujas pret iebrucējiem notika pie Viļņas (18.—19. septembrī), Ļvivas (19.—22. septembrī), Grodņas (20.—22. septembrī) un Vitičnas (Wytyczno) netālu no Ļubļinas 1. oktobrī. Pēdējā Polijas armijas vienība kapitulēja 1939. gada 6. oktobrī. Pēc aktīvās karadarbības pārtraukšanas Vācijas armija atkāpās uz rietumiem līdz koriģētajai Vācijas-PSRS demarkācijas līnijai.
Sarkanās armijas zaudējumi nav oficiāli publicēti. Pēc krievu vēsturnieka G. Krivošejeva aplēsēm bija 1475 kritušie (Baltkrievijas frontē 503, Ukrainas frontē 972) un 2383 ievainotie (Baltkrievijas frontē 642, Ukrainas frontē 1741), bet pēc Igora Buņiča aplēsēm 5327 kritušie, ievainotie un bezvēsts pazudušie. Turpretī angļu vēsturnieks Dž. Senfords raksta par apmēram 3000 kritušajiem un 10 000 ievainotajiem PSRS pusē un 3000–7000 kritušajiem un līdz 20 000 ievainotajiem Polijas pusē. PSRS kampaņas laikā zaudēja ap 150 tanku.
Internēšana
Lielākā daļa no padomju gūstā kritušajiem poļu virsniekiem tika nogalināti Katiņas slaktiņā 1940. gada 5. martā.
Savukārt Latvijas-Polijas robežai pārbēgušos apmēram 1500 Polijas armijas karavīrus Latvijas valdība nometināja Daugavpils, Liepājas, Litenes, Lilastes, Cēsu un Ulbrokas (913 karavīru) internēto nometnēs, līdz decembrim uz Vāciju izbrauca 427, uz neitrālām valstīm — 61, uz Lietuvu — 37, uz PSRS vēlējās izbraukt 422 karavīri, kurus atstāja nometnēs. Lietuvā internēja 4767 Polijas karavīrus, ieskaitot 859 virsniekus.
Tūlīt pēc Baltijas valstu okupācijas jau 1940. gada 6. jūlijā Lavrentijs Berija parakstīja rīkojumu Lietuvā internētos karavīrus pārvest uz Juhnovas un Kozeļskas karagūstekņu nometnēm, kas pirms tam tika gatavotas Baltijas valstu karavīru internēšanai bruņotas pretošanās gadījumā. Līdz 15. jūlijam pārveda Lietuvā internētos karavīrus, bet no 23. augusta līdz 2. septembrim pārveda 811 Latvijā internētos kareivjus — 474 uz Juhovas, 374 uz Kozeļskas nometni. 1941. gada 8. aprīlī Berija parakstīja pavēli par 4000 internēto poļu konvojēšanu uz Murmanskas apgabalu militārā lidlauka celtniecībai pie Ponoi upes (Поной).
Polijas sabiedrotie
Polijas zaudējums kampaņā ir lielā mērā saistīts ar angļu un franču nespēju un nevēlēšanos sākt karu ar Vāciju. Lai arī Francija un Lielbritānija bija Polijai devušas savas garantijas un 3. septembrī pieteica Vācijai karu, abas valstis aktīvu karadarbību neizvērsa.
Aksiālā simetrija
Aksiālā simetrija ir simetrija pret asi; aksiāli simetriska objekta izskats nemainās, tam rotējot apkārt asij.
Aksiālajā simetrijā divus punktus sauc par simetriskiem attiecībā pret asi, ja nogrieznis, kas tos savieno, ir perpendikulārs pret šo asi, un ass iet caur šī nogriežņa viduspunktu.
Figūras F1 un F2 sauc par aksiāli simetriskām, ja katram figūras F1 punktam attiecībā pret simetrijas asi ir simetrisks punkts figūrā F2 un otrādi.
Aksiālajā simetrijā līdzīgi kā centrālajā simetrijā saglabājas attālumi.
Zeme
Zeme ir trešā planēta Saules sistēmā, skaitot no Saules, kā arī piektā lielākā planēta Saules sistēmā, lielākā planēta no Saules sistēmas Zemes grupas planētām. Zemei ir viens dabiskais pavadonis — Mēness. Zemes astronomiskais simbols ir.
Zemes masa ir 5,9742kg, tā ir visblīvākā planēta Saules sistēmā. Ik dienas Zeme kļūst smagāka par vairākiem simtiem tonnu, pateicoties nokritušajiem meteorītiem un kosmiskajiem putekļiem. Šis pieaugums neveido jūtamu Zemes masas pieaugumu. Zeme izveidojusies apmēram pirms 4,54 miljardiem gadu (4,54 gadi ± 1%) un tās dabiskais pavadonis Mēness sāka riņķot pa savu orbītu pirms 4,53 miljardiem gadu. Pašlaik Zeme ap Sauli apriņķo 365,25 dienās. Planētas maksimālais slīpums attiecībā pret rotācijas plakni ir 23,4°.
Cita Zemes īpatnība, kas to atšķir no pārējām apzinātajām planētām, ir Zemes garozas tektoniskā aktivitāte. Zemes garozai ir divi galvenie veidi — okeāniskā Zemes garoza un kontinentālā Zemes garoza. Abu veidu Zemes garozas atrodas nepārtrauktā kustībā un to kustība arī nodrošina Zemes ekosistēmas stabilitāti un attīstību. 71% Zemes virsmas klāj okeāni, bet atlikušo daļu sastāda kontinenti un salas.
Vēsture
Intensīvu pētījumu un analīzes rezultātā zinātniekiem pēdējo gadsimtu gaitā izdevies detalizēti rekonstruēt Zemes vēsturi.
Pēc mūsdienu ģeologu un ģeofiziķu uzskatiem Zeme kopā ar Sauli un citām Saules sistēmas planētām veidojusies pirms 4,54 miljardiem gadu no solārā miglāja. Sākotnēji planētas ārējais slānis bija izkusis, taču laika gaitā tas atdzisa un sacietēja, veidojot Zemes garozu.
Mēness izveidojās šajā laika periodā. Mēness visdrīzāk izveidojies, lielam, pēc izmēra ar Marsu (10% no Zemes masas) salīdzināmam debesu ķermenim — Tejai aizskarot Zemi un atdalot no tās daļu masas. Daļa no atdalītās masas atkal nokļuva uz Zemes, daļa izkļuva no Zemes orbītas, bet daļa palika Zemes orbītā un izveidoja Mēnesi.
Gāzu izdalīšanās no atdziestošās masas, tai skaitā vulkānu darbība, izveidoja sākotnējo atmosfēru. Atmosfērā nokļuvušais ūdens tvaiks atdzisa, izveidojot uz Zemes virsmas ūdenstilpes — okeānus. Daļu ūdens Zemei deva arī garāmejošu komētu ledus.
Okeāni un kontinenti
Okeāniskā Zemes garoza izveidojās ļoti agri — pirms aptuveni 4,4 miljardiem gadu, kamēr kontinentālā Zemes garoza — aptuveni pirms 3,8—3,9 miljardiem gadu. Laika gaitā kontinentālā Zemes garoza dalījās un pārvietojās pa Zemes virsmu. Nereti kontinentālās Zemes garozas daļas savienojās lielākā veidojumā — superkontinentā.
Pirms aptuveni 750 miljoniem gadu sāka sadalīties senākais zināmais superkontinents — Rodīnija. Laika posmā pirms 600—540 miljoniem gadu eksistēja superkontinents Pannotija, beidzamais superkontinents bija Pangeja, kas sadalījās pirms 180 miljoniem gadu.
Ledus laikmeti
Zemei raksturīgi ir arī ledus laikmeti. Pastāv uzskats, ka spēcīgākais apledojums pastāvējis pirms 750—580 miljoniem gadu — šajā laikā ledus slānis klāja lielāko daļu planētas. Ledus laikmeti vairāk vai mazāk regulāri atkārtojušies ar dažādu intensitāti un ilgumu.
Pirms aptuveni 40 miljoniem gadu izveidojās ledus laikmetu cikliskums un veids, kas vislielāko intensitāti sasniedza pirms aptuveni 3 miljoniem gadu. Kopš šī laika Zemes polārajos reģionos vērojama periodiska apledojuma paplašināšanās un samazināšanās, kas atkārtojas ik pēc 40—100 tūkstošiem gadu. To pavada Pasaules okeāna līmeņa celšanās un krišana. Pēdējais ledus laikmets beidzās pirms 10 000 gadiem.
Dzīvības vēsture uz Zemes
Zemes veidošanās sākotnējo stadiju aktīvās ķīmiskās reakcijas jau salīdzinoši agri — pirms aptuveni 4 miljardiem gadu — izveidoja organiska sastāva molekulas, kas spēja pašas vairoties. Aptuveni pirms 3,9—4,1 miljardiem gadu vēl pastāvēja pēdējais universālais sencis — organisms, no kura izveidojušās visas Zemes organismu veidi un sugas — līdz ar to sākās sugu veidošanās.
Pirms 3,4 miljardiem gadu organismi apguva fotosintēzi — prasmi iegūt barības vielu — glikozi no Saules gaismas, oglekļa dioksīda un ūdens. Šis process kalpoja par pamatu tālākai dzīvības attīstībai — fotosintēzes atlikuma produkts ir skābeklis, ko organismi izdala atmosfērā. Skābekļa saturs Zemes atmosfērā laika gaitā lēnām pieauga un skābekļa mijiedarbībā ar kosmisko starojumu izveidojās ozona slānis, kas pasargā Zemes virsmu no augstākām dzīvības formām kaitīga kosmiskā starojuma.
Aptuveni pirms 2,1—1,6 miljardiem gadu viena veida šūnas iekļāvās citās šūnās, radot kompleksus šūnu organismus — eikariotus, kas spējīgi uzglabāt ģenētisku informāciju. Līdz ar to bija iespējams veidoties daudzšūnu organismiem — atsevišķas šūnu grupas šādā organismā specializējās noteiktu funkciju veikšanai, visas kopā nodrošinot aizvien augstāku organisma organizācijas pakāpi un vienlaikus nodrošinot organisma konkurētspēju un pielāgotību videi.
Līdz ar Zemes vēsturē spēcīgākā apledojuma beigām pirms aptuveni 535 miljoniem gadu uz Zemes sākās strauja organismu vairošanās un jaunu sugu vairošanās — "kembrija eksplozija".
Kopš šīs kembrija eksplozijas uz Zemes piecas reizes notikušas masveida sugu izmiršanas. Pēdējā izmiršana notika aptuveni pirms 65 miljoniem gadu — tā visdrīzāk saistīta ar liela meteorīta kritienu un eksploziju. Šajā katastrofā gāja bojā dinozauri un daudz citu organismu sugu, taču izdzīvoja zīdītāju sugas.
Pirms vairākiem miljoniem gadu Āfrikā izveidojās cilvēku senči, kas jau spēja staigāt stāvus. Tas atbrīvoja augšējos locekļus, kuri kļuva pielāgoti darbarīku lietošanai. Cilvēku senčiem izveidojās aizvien augstāk attīstīta saziņas spēja ar valodas palīdzību, attīstījās savstarpējās organizācijas spēja, kas kalpoja par priekšnoteikumu civilizācijas izveidei.
Civilizācijas attīstība pēdējās tūkstošgadēs ārkārtīgi strauji ir mainījusi Zemes virsmas ainavu, sugu sastāvu, ietekmējusi atmosfēras sastāvu un klimatu.
Orbīta un rotācija
Zeme apgriežas ap savu asi caurmērā 23 stundās, 56 minūtēs un 4,091 sekundēs (siderālā diena). Skatoties no Zemes, zvaigznes virzās uz rietumiem par 15 grādiem stundā. Tas atbilst vienam Saules vai Mēness diametram divās minūtēs.
Apkārt Saulei Zeme pa savu orbītu apriņķo 365,2564 dienās, veicot ap 940 miljonus kilometru. Šīs kustības rezultātā, skatoties no Zemes, Saule attiecībā pret pārējām zvaigznēm pārvietojas par 1 grādu dienā austrumu virzienā. Šīs kustības dēļ Zeme attiecībā pret Sauli apgriežas ap savu asi nedaudz ilgākā laikā — 24 stundās (solārā diena). Zemes orbitālais ātrums ir ap 30 km/s (108 000 km/h) — Zeme pārvietojas par vienu savu diametru septiņās minūtēs. Ik gadu Zemes griešanās ātrums palēninās par 17 mikrosekundēm. Šī iemesla dēļ Zemes diena lēnām mainās — devonā uz Zemes gadā bija ap 400 dienu un katra diena ilga 21,8 stundas.
Mēness riņķo ap abiem debess ķermeņiem kopēju masas centru, veicot vienu apli ap Zemi 27,32 dienās. Apvienojumā ar Zemes — Mēness kombinētās sistēmas riņķošanu ap Sauli laiks no viena jauna mēness līdz nākamajam ilgst 29,53 dienas (sinodiskais mēnesis). Skatoties no Ziemeļpola, Zeme un Mēness griežas pretēji pulksteņa rādītāja virzienam.
Zemes griešanās ass attiecībā pret Zemes orbītu atrodas 23,5 grādu slīpumā. Mēness attiecībā pret Zemes — Saules orbītu riņķo 5 grādu leņķī — ja nebūtu šāda leņķa, ik pēc divām nedēļām būtu pamīšus Saules aptumsums un Mēness aptumsums, kuri šī leņķa dēļ notiek daudz retāk.
Mēness atrodas 384 400 km attālumā, tā masa ir 7,349×1019 tonnas un diametrs — 3 474,8 km. Tas ir lielākais planētas pavadonis attiecībā pret planētas masu Saules sistēmā. Mēness un Zemes gravitācijas spēku mijiedarbība rada uz Zemes plūdmaiņas — turklāt mainās ne tikai Pasaules okeāna līmenis bet nedaudz paceļas arī pret Mēnesi pavērstā Zemes garoza. Mēness ap savu asi griežas tikpat ātri, kā apriņķo Zemi — tāpēc pret Zemi vienmēr ir pavērsta viena un tā pati Mēness puse. Mēnesim riņķojot ap Zemi Saule pamīšus apspīd dažādas tā daļas — tā veidojas Mēness fāzes. Plūdmaiņu paātrinājuma rezultātā Mēness attālinās no Zemes par aptuveni 38 milimetriem gadā.
Mēnesim ir liela nozīme dzīvībai piemērotu apstākļu nodrošināšanai uz Zemes. Paleontoloģiski pētījumi un datorsimulācijas liecina, ka Zemes ass slīpuma izmaiņas stabilizē plūdmaiņu mijiedarbība ar Mēnesi. Ja Mēness nebūtu, Zemei visdrīzāk nebūtu konstantas ass, līdzīgi Marsam. Šādā gadījumā uz Zemes nevaldītu pastāvīgi laikapstākļi — tagadējie polārie apvidi neilgā laikā nokļūtu tropos un ekvatoriālie apvidi — tuvu Ziemeļpolam utml. Šādos apstākļos mums pazīstamās augstākās dzīvības formas uz Zemes nespētu attīstīties. Šī teorija nav pilnībā pierādīta.
Zemes ass slīpuma dēļ uz Zemes ir gadalaiki. Astronomiski šie gadalaiki pāriet viens otrā brīžos, kad Zemes as attiecībā pret Sauli ir visslīpāk (saulgrieži) un vienai no divām ekvinokcijām — brīžiem, kad Zemes ass ir vidējā leņķī pret Sauli. Ziemas saulgrieži ir ap 21. decembri, vasaras saulgrieži — ap 21. jūniju. Pavasara ekvinokcija ir ap 20. martu un rudens ekvinokcija — ap 23. septembri.
Zemes asij piemīt arī lēna precesija (ass virziena maiņa), kuras periods ir ap 25 800 gadi, kā arī nutācija (neregulāras ass kustības), kurām ir vairāki periodi, galvenais no tiem — 18,6 gadi. Šīs Zemes ass kustības izsauc Saules un Mēness pievilkšanas spēka mijiedarbība ar Zemes nedaudz saplacināto formu. Bez tam nedaudz svārstās arī Zemes rotācijas ātrums.
Saule vistuvāk Zemei ir ap 3. janvāri — šo brīdi sauc par perihēliju, bet vistālāk no Zemes — ap 4. jūliju, šo brīdi sauc par afēliju. Dienvidu puslode ir pavērsta tuvāk Saulei brīdī, kad pati Zeme atrodas tuvāk Saulei. Rezultātā Dienvidu puslode perihēlijā saņem par aptuveni 6,9% vairāk Saules enerģijas kā Ziemeļu puslode. Lielāko daļu šīs enerģijas absorbē Dienvidu puslodes salīdzinoši lielākā ūdens platība.
Zemes Hilla sfērai (gravitācijas ietekmes sfēra) rādiuss ir aptuveni 1 500 000 kilometru. Tas ir maksimālais attālums, pie kāda Zemes gravitācijas spēks pārspēj Saules un pārējo planētu gravitācijas spēku. Ja objekti riņķo ap Zemi tuvāk par šo rādiusu, tie neattālinās no Zemes un nenokļūst Saules gravitācijas ietekmē.
Forma
Zemes forma ir tuva nedaudz saplacinātam sferoīdam — tā ir apaļa, nedaudz platāka ekvatora joslā. Tomēr tās virsma neatbilst absolūti precīzai lodei — ir vērojamas fluktuācijas ap 100 metru robežās. Precīzas Zemes formas modelis tiek saukts par ģeoīdu.
Zemes saplacinājumu rada Zemes griešanās ap savu asi — šī iemesla dēļ Zemes diametrs ekvatorā ir par 43 kilometriem lielāks nekā attālums starp poliem.
Lielākās lokālās atšķirības no ģeoīda formas ir Everests (paceļas par 8 848 metriem virs jūras līmeņa) un Marianas dziļvaga (10 923 metri zem jūras līmeņa). Vistālāk no Zemes centra atrodas Čimboraso kalns Ekvadorā, jo šis 6 267 metrus augstais kalns atrodas tuvu ekvatoram.
Par spīti šīm novirzēm no lodveida formas Zeme vizuāli ir precīzi apaļa. Ja biljarda bumbai pieļaujamā novirze no lodveida formas ir 0,22%, Zemes novirze no lodveida formas ir tikai 0,17%.
Ķīmiskais sastāvs
Atlikušie 1,2% ir pārējie elementi.
Taču dažādos Zemes slāņos elementu sadalījums atšķiras. Uzskata, ka Zemes kodolā 88,8% veido dzelzs, 5,8% — niķelis un 4,5% — sērs.