cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jefims Bogoļubovs
Panākumu virsotnēs
1926. gadā Bogoļubovs atgriežas Vācijā un viņam tiek atņemta PSRS pilsonība un abi PSRS čempiona nosaukumi. Kopš tā laika padomju presē Bogoļubova vārds vienmēr parādās ar negatīvu pieskaņu.
1928. gadā Bogoļubovs uzvar Badkisingenas turnīrā, apsteidzot Hosē Raulu Kapablanku, Āronu Nimcoviču un Saveliju Tartakoveru. 1931. gadā Bogoļubovs piedalās 4. Pasaules šaha olimpiādē Prāgā, kur Vācijas izlases sastāvā pie 1. galdiņa izcīnīja 2. vietu.
Pasaules čempiona nosaukuma pretendents
Panākumi turnīros izvirza Bogoļubovu par pasaules čempiona nosaukuma pretendentu. Viņam arī izdodas savākt nepieciešamo balvu fondu, lai varētu spēlēt ar Aleksandru Aļehinu, tomēr Bogoļubovs zaudē gan pirmo maču 1929. gadā ar 9,5:15,5 (+5, =9, -11), kā arī atkārtoto maču 1934. gadā ar 10,5:15.5 (+3, =15, -8). Lai gan tālaika šaha pasaulē valdīja uzskats, ka Aļehins piekrita spēlēt ar Bogoļubovu, lai izvairītos no atkārtota mača ar Kapablanku, tomēr mača partiju kvalitāte liecina, ka Bogoļubovs bija nopietns pretinieks pasaules čempionam.
Karjeras noriets
Tomēr zaudējumi Aļehinam iespaidoja turpmāko Bogoļubova spēli. Lai gan viņš turpināja piedalīties turnīros, tomēr iestājās rezultātu kritums. Tā 1939. gadā 2. Ķemeru - Rīgas starptautiskajā turnīrā Bogoļubovs paliek tālu aiz godalgotajām vietām.
Otrā pasaules kara laikā Bogoļubovs kļūst par NSDAP biedru un aktīvi piedalās dažādos nacistiskās Vācijas rīkotajos turnīros. Tādēļ pēc kara starptautiskā šaha federācija FIDE aizliedz viņam piedalīties turnīros ārpus Vācijas, kā arī atliek nomināciju starptautiskā lielmeistara nosaukumam, kuru tomēr piešķir 1951. gadā.
Noriss
Noriss ir angļu uzvārds. Dažos gadījumos uzvārds atvasināts no vidusangļu valodas norreis, noreis, norais; un anglonormāņu franču valodas noreis. Šādos gadījumos uzvārds cēlies no elementiem, kas nozīmē "ziemeļnieks", un attiecās uz cilvēkiem no Norvēģijas un Ziemeļanglijas un Skotijas. Citos gadījumos uzvārds ir atvasināts no vidusangļu personvārda Norreis, kas savukārt ir atvasināts no norreis. Citos gadījumos uzvārds ir atvasināts no vidusangļu valodas norice, nurice un senfranču norrice, nurrice. Šādos gadījumos uzvārds ir atvasināts no elementiem, kas nozīmē "medmāsa", "audžuvecāks". Noriss var būt:
Eridu
Eridu - sena pilsēta Šumerā, Mezopotāmijas dienvidu daļā, netālu no Irākas pilsētas Abu Shahrain. Eridu bija viena no pirmajām un vecākajām pilsētām Mezopotāmijā. Tās aizsākums sniedzas ceturtajā vai pat piektajā gadu tūkstotī p.m.ē. Pilsētas ēkas, tāpat kā daudzās citās senajās Vidējo Austrumu pilsētās, tika būvētas no saulē kaltētiem dubļu ķieģeļiem.
Eridu iedzīvotāji lielā mērā bija saistīti ar lauksaimniecību. Pilsētas apkārtnē bija izbūvētas apūdeņošanas sistēmas ar mākslīgiem kanāliem un dambjiem. Kanāli bija savienoti ar Eifratas upi.
1619. gads
1619. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Čaks Noriss
Karloss Rejs "Čaks" Noriss (en; dzimis ) ir amerikāņu cīņas mākslas meistars, aktieris un masu mediju personība. Pēc dienesta ASV Gaisa spēkos viņš uzsāka cīņas mākslas karjeru un nodibināja savu skolu Chun Kuk Do.
Čaks Noriss ir apguvis cīņas mākslu pie Brūsa Lī. 1970. un 1980. gados Noriss piedalījās vairākās tādās asa sižeta kinofilmās kā "Drakona ceļš" (Way of the Dragon) kopā ar Brūsu Lī un bija kinokompāniju apvienības The Cannon Group lielākā zvaigzne. Pēc tam viņš no 1993. līdz 2001. gadam spēlēja galveno lomu televīzijas seriālā "Volkers, Teksasas reindžers", kā rezultātā viņš ieguva "skarbā vīra" tēlu, kas 2005. gadā kļuva par Interneta fenomenu Čaka Norisa fakti, aprakstot dažādas neticamas Norisa spēka izpausmes.
Noriss ir pārliecināts kristietis un politiski konservatīvs. Viņš ir sarakstījis vairākas grāmatas par kristietību un ziedojis līdzekļus vairākiem republikāņu kandidātiem un kustībām. 2007. un 2008. gadā viņš aktīvi atbalstīja bijušā Ārkanzasas gubernatora Maika Hakabija izvirzīšanu par republikāņu prezidenta kandidātu 2008. gada vēlēšanās. Noriss raksta savu sleju konservatīvā tīmekļa vietnē WorldNetDaily.
Jorgs Seferis
Dzimis Urlā pie Izmiras, mūsdienu Turcijas teritorijā, jurista ģimenē. 1915. gadā ģimene pārcēlās uz Atēnām. No 1918. līdz 1925. gadam studēja Sorbonnā, Parīzē. 1925. gadā atgriezās Atēnās un sāka strādāt diplomātiskajā dienestā. Otrā pasaules kara laikā darbojās Grieķijas valdībā emigrācijā, bet 1944. gadā atgriezās atbrīvotajās Atēnās. No 1957. līdz 1962. gadam bija Grieķijas sūtnis Lielbritānijā. 1963. gadā par savu dzeju ieguva Nobela prēmiju literatūrā.
1967. gadā, kad Grieķijā varu ieguva Militārā hunta, Seferis uzstājās pret to. Dzejnieka bēres 1971. gadā izvērtās par masu demonstrāciju.
Ahāts
Ahāts (pēc Teofrasta ziņām akmens nosaukumu ieguvis no Ahatesas upes — tagad Drillo (Karabi) Sicīlijā, kur tas it kā pirmo reizi atrasts) — termins, kuru attiecina nevis uz noteiktu minerāla veidu bet gan uz dažādām halcedona paveidu agregātajām formām. Ahātam ir smalki slāņaina tekstūra, taču ahātiem pieskaita arī halcedonu ar interesantiem, dekoratīviem ieslēgumiem.
Veidošanās un īpatnības
Vairums ahātu sastopami kā apaļas formas konkrēcijas vulkāniskajos iežos vai senajās lavās. Tie radušies, magmā koncentrējoties gāzveida vielām dobumu (kavernu) veidā. Pēc tam, magmai atdziestot, kaverna lēnām tiek aizpildīta ar halcedona masu, veidojot plānus koncentriskus slānīšus — šī masa tad arī ir ahāts. Šos silikātus uz kavernu atgādā pārkarsēts ūdens-silikātu šķīdums, nereti zem liela spiediena. Laika gaitā nedaudz mainoties šī šķīduma sastāvam, mainās arī slānīšu sastāvs. Šādi, piemēram, var mīties halcedona un kvarca strukturālās varietātes — kvarcīna (lutecīna) joslas. Ahāta šķērsgriezumā šie plānie slānīši ir redzami kā labi izturētas josliņas. Šāds ahāts tiek saukts par joslaino ahātu. Kamēr iezis vēl ir viskozs, kavernas var apvienoties, veidojot sevišķi liela izmēra dobumus, kuros savukārt var veidoties neparasti lieli ahāta gabali. Lielisks šāda milzu ahāta piemērs ir kāda ar ametista kristāliem izklāta 35 tonnas smaga žeoda no Brazīlijas, kura tika demonstrēta Dīseldorfas izstādē 1902. gadā. Vislielākais ahāta izstrādājums atrodas kādā Vīnes muzejā — tas ir plakans trauks ar 75 cm diametru.
Pirmais kavernas nogulu slānis, ko dēvē par ahāta "ādu", parasti ir tumši zaļgana minerālviela, piemēram, celadonīts, delesīts. Šis slānis satur daudz dzelzs, kas, visdrīzāk, cēlusies, šķīstot apkārtējā iezī esošajam augītam. Ja žeoda nokļūst atmosfēras ietekmē, ārējais slānis var "aprūsēt" — pārvērsties par limonītu. Ahāts var izskatīties pēc ārēji nepievilcīga, parasta tumša akmens un tikai pāršķeļot to, atklājas krāšņā ahāta tekstūra. Nereti ahātam ir tukšs vidus — kaverna nav paspējušas piepildīties. Šādā gadījumā iekšējais slānis sastāv no kristāliska kvarca — bieži vien ametista, veidojot skaistus kristālus, kas ar virsotnēm vērsti pret kavernas centru. Šādus ahātus sauc par žeodām.
Ahāti ir ļoti noturīgi pret dēdēšanu un saglabājas kā oļi augsnē, upju gultnēs, piekrastē. Ahātus atrod daudzviet pasaulē. Ahātu plaši izmanto rotājumiem. Ahātu izmanto arī precīzo iekārtu būvē — no tā gatavo piestiņas analītiskās ķīmijas eksperimentiem, pulksteņu zobratu asu turētājus u.c.
Manipulācijas ar ahātu
14. gadsimta pirmajā pusē sāka attīstīties ahāta mākslīgas iekrāsošanas paņēmieni, gan to karsējot, gan arī lietojot ķīmiskas vielas un dabiskus produktus. Dažādajiem ahāta slānīšiem piemīt atšķirīga porainība — dažādajiem slānīšiem ir atšķirīga spēja uzsūkt šķidrumu. Piemēram, lielākā daļa pārdošanā esošo oniksa kameju ir mākslīgi iekrāsotas.
Lai iekrāsotu ahātu, to 2—3 nedēļas tur siltā medus vai cukura šķīdumā un pēc tam vāra koncentrētā sērskābē. Pēc parauga izžāvēšanas tas tiek slīpēts, turēts vienu dienu eļļā un nomazgāts ar ūdeni, kurā iebērtas klijas. Slānīši, kuros iekļuvis medus, kas sērskābes ietekmē pārogļojies, attiecīgi iekrāsojas pelēki, brūni vai melni, kamēr šķidrumu necaurlaidīgie slānīši kļūst vēl gaišāki. Ar dažādu ķimikāliju palīdzību var iegūt dažādas krāsas ahātus.
Šādā veidā tika iegūti ļoti pievilcīgi ahāti, un tas veicināja ahāta apstrādes rūpniecības uzplaukumu gan Eiropā, gan arī citur (Urugvaja). Lielākie Eiropas ahāta apstrādes centri 14. gadsimta beigās atradās Vācijā (Idaroberšteina) un Francijā (Parīze).
Viltotu ahāta krāsu ar mikroskopa palīdzību var noteikt gemologs. Dabisks ahāts nekad nebūs kobaltzilā, violetā, vēsi sārtā krāsā.
Vēsturē un folklorā
Jau Senajā Ēģiptē, ap 1000. gadus pirms Kristus no ahāta izgatavoja zīmogus, gredzenus, traukus.Islāms ahātu uzskata par ļoti vērtīgu akmeni. Piemēram, uzskata, ka ahāta gredzena nēsātājs ir pasargāts no dažādām nelaimēm un viņam garantēts ilgs mūžs. Persiešu magi arī šo akmeni vērtēja ļoti augstu. Citās kultūrās uzskata, ka ahāts (suspensijas veidā, sajaukts ar ūdeni) pasargā no skorpiona un čūskas dzēliena, nomierina prātu, novērš slimības, aptur un nomierina pērkonu, nodrošina pie varas esošo labvēlību un nes uzvaru pār ienaidniekiem. Viduslaikos ahātu uzskatīja par amatniecības meistaru talismanu.
No ahāta nereti izgatavoja acis skulptūrām un uzskatīja, ka šādas skulptūras atvaira tumšos spēkus.
Mihails Tihonravovs
Mihails Tihonravovs (Михаил Клавдиевич Тихонравов; dzimis, miris ) bija padomju raķešu un kosmisko aparātu konstruktors.
Mihails Tihonravovs dzimis Vladimirā, Krievijā, jurista un skolotājas ģimenē. 1918. gadā ģimene pārcēlās uz Pereslavļu.
Pēc Žukovska kara aviācijas akadēmijas pabeigšanas 1925. gadā viņš strādāja vairākos lidmašīnu būves uzņēmumos. 1932. gadā viņš kļuva par raķešbūves biedrības GIRD nodaļas vadītāju. Grupa izveidoja pirmo padomju šķidrās degvielas raķešdzinēju.
Tihonravovs piedalījās pirmās starpkontinentālās ballistiskās raķetes R-7 konstruēšanā. Viņš deva lielu ieguldījumu ZMP Sputņik-3, kosmosa kuģa Vostok un pirmo starpplanētu zonžu izveidē.
Paralēli konstruktora darbam viņš strādāja par pasniedzēju Maskavas aviācijas institūtā, kopš 1962. gada — profesors.
Sapnis
Sapnis ir apziņas nekontrolēts redzes, retāk dzirdes tēls, no pieredzes fragmentiem fantastiski savirknēti notikumu sižeti, ko cilvēks pārdzīvo miegā sakarā ar atsevišķu galvas smadzeņu apvidu pastiprinātu darbību, kamēr plaši smadzeņu apvidi atrodas kavēšanas stāvoklī.
Sapņi visbiežāk parādās t.s. "ātrajā miegā" un tos pavada spēcīgi izteiktas acu ābolu kustības. Miega posmi, kuros redz sapņus, ilgst apm. 20 minūtes, atkārtojas ik pēc 1 - 1,5 stundām un pagarinās nakts miega beigu daļā. Kopsummā cilvēks naktī sapņo apmēram 2 stundas. Cilvēks, pamodināts ātrā miega laikā, parasti nosapņoto atceras.
Sapņa satura analīze var norādīt uz cilvēka personības īpašībām, centrālās nervu sistēmas un visa organisma funkcionālo stāvokli vai kādu neatklātu hronisku slimību.
Zinātni, kas pēta visu par un ap sapņiem, sauc par oneiroloģiju.
Vanilla Twilight
Vanilla Twilight ir otrais singls no muzikālā projekta Owl City otrā studijas albuma Ocean Eyes, Pirms dziesmas izdošanas singla formātā, tā jau bija sasniegusi vairākus pasaule topus, jo albums jau bija izdots pusgadu ātrāk. Dziesmas video tika izdots 2010. gada 24. martā, un tika filmēts Pitsburgā un Mārblhedas bākā, Ohaio.
United Airlines
United Airlines ir Amerikas Savienoto Valstu lielākā lidsabiedrība, kas nodrošina vairāk kā 3600 lidojumus dienā izmantojot United®, United Express® un TedSM meitas aviokompānijas uz vairāk kā 210 vietējiem un starptautiskiem galamērķiem no tās bāzes lidostām Losandželosā, Sanfrancisko, Denverā, Čikāgā un Vašingtonā.
Ar tiesībām darboties Āzijas, Eiropas un Latīņamerikas teritorijās, United ir viena no lielākajām lidsabiedrībām, kas dibināta Amerikas Savienotajās Valstīs. United ir arī Star Alliance biedrs, kas šīs aviokompānijas pasažieriem nodrošina lidojumus uz 842 galamērķiem 142 pasaules valstīs. 2012. gadā aviokompānija apvienojās ar “Continental Airlines”, iegūstot visu tās floti un aktīvus, padarot jau iepriekš lielo aviokompāniju vēl ietekmīgāku.
1618. gads
1618. gads bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Tuxedomoon
Tuxedomoon ir eksperimentālās mūzikas grupa, kuru 1977. gadā Sanfrancisko (ASV) izveidoja mūzikas studenti Bleins Reiningers un Stīvens Brauns. Grupas stils ir grūti definējams, bet to visbiežāk pieskaita postpankrokam un jaunajam vilnim.
Tuxedomoon sastāvs ir pastāvīgi mainījies, tomēr lielāko ietekmi tās stila tapšanā atstājis multimākslinieks Vinstons Tongs.
2007. gadā grupa uzstājusies arī Rīgā.
Dabas parks
Dabas parks ir aizsargājamā dabas teritorija, kas pārstāv noteikta apvidus dabas un kultūrvēsturiskās vērtības un kas ir piemērota sabiedrības atpūtai, izglītošanai un audzināšanai. Atpūtas organizēšana un saimnieciskā darbība dabas parkos veicama, nodrošinot tajos esošo dabas un kultūrvēsturisko vērtību saglabāšanu.
Latvijā ir 42 dabas parki.
Pavasara mazpurenīte
Pavasara mazpurenīte (Ranunculus ficaria) ir daudzgadīgs Gundegu dzimtas lakstaugs.
Raksturojums
Augums neliels, līdz 20 cm. Saknes sulīgas, ar gumiem. Stumbrs pacils, vienkāršs vai zarojas. Lapas ieapaļas, pabiezas, taukaini spīdošas. Kāti gari, sulīgi. Ziedi zeltaini dzelteni, pa vienam stumbra galotnē. Zied aprīlī, maijā. Auglis — riekstiņu kopauglis.
Izplatība
Latvijā ir sastopams visā teritorijā. Aug mitrās pļavās, mežmalās, krūmājos.
Izmantošana
Indīgs augs. Satur protoanemonīnu, saponīnus un nedaudz zilskābes. Izmanto tautas medicīnā.
Deivids Bovijs
Deivids Roberts Heivords Džounss (en, pazīstams kā Deivids Bovijs (en); dzimis, miris ) bija angļu mūziķis, aktieris, ierakstu producents un dziesmu aranžētājs. Savu mūziķa karjeru Bovijs uzsāka 1964. gadā un to turpināja līdz savai nāvei. Viņš ir iespaidojis daudzus mūsdienu mūziķus un ieņem ļoti nozīmīgu lomu mūzikas industrijā. Viņš ir pazīstams, pateicoties savam baritona balss tembram, inteliģentajiem dziesmu vārdiem, muzikālajiem eksperimentiem un androgēniju. Milzīgu uzmanību Bovijs izpelnījās ar neprognozējami mainīgajiem skatuves tēliem, saviem alter-ego, kuri nereti lauza sabiedrībā pieņemtos uzskatus gan par paša Bovija, gan cilvēka identitāti, dzimumu un seksualitāti kā tādu.
Bērnība
Ģimene, kurā viņš piedzima, tajā laikā nebūt nebija saucama par konvencionālu. Viņa vecāki Mārgareta Mērija "Pegija" un Heivuds Stentons "Džons" Džounss nebija precējušies, līdz Deivids sasniedza astoņu mēnešu vecumu. Deivids bija viņu pirmais kopīgais bērns (gan mātei, gan tēvam bija bērni no iepriekšējām laulībām).
Jau agrā bērnībā parādījās Deivida mīlestība pret visu amerikānisko, jo sevišķi rokenrolu — Elvisu Presliju, Fats Domino, Little Richard. Little Richard krietni atšķīrās no citām rokenrola zvaigznēm — viņa izskats bija androgēns, pat diezgan sievišķīgs, lirikas bija seksuāli suģestīvas. Šāda kombinācija ieintriģēja un fascinēja Deividu. Lielu ietekmi atstāja arī Deivida pusbrālis Terijs, kurš viņu iepazīstināja ar bītu kustības dzejniekiem un nonkomformismu tādos darbos kā Džeka Keruaka "Ceļā". Terijs viņu arī pirmo reizi aizveda uz Londonu, kur parādīja bohēmisko Soho rajonu un aizveda uz vairākiem blūza priekšnesumiem naktsklubos. Drīz vien Deivids sāka spēlēt saksofonu un ģitāru, viņš apņēmās kļūt par slavenu mūziķi. Tajā pašā laikā viņš arī sāka eksperimentēt ar savu ārējo izskatu.
Lielbērze
Lielbērze ir aprūpes ciems Dobeles novada Auru pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā Bērzes labajā krastā pie autoceļa P97 10 km no pagasta centra Auriem, 4 km no novada domes Dobelē un 85 km no Rīgas.
Deivids Bovijs
Bērnība
Šajā laika posmā, kaujoties par meiteni ar savu skolas biedru un draugu Džordžu Andervudu, Deivida acs tika savainota un viena no viņa zīlītēm palika mūžīgi palielināta, kas ir cēlonis populārajam mītam par divu dažādu krāsu acīm. Vēlāk Deivids Džordžam teicis, ka tas viņam pat izdarījis pakalpojumu.
Lielbērze
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap Lielbērzes muižas (Groß-Bersen) centru, kurā 1935. gadā Rīgas pilsētas aizgādības valde ierīkoja nespējnieku sanatoriju tuberkulozes slimniekiem. Vēlākos gados tā pārveidota par tuberkulozes slimnīcu, kas slēgta 2009. gadā. Kopš 2010. gada 1. aprīļa bijušajās slimnīcas telpās darbojas Valsts sociālās aprūpes centra «Zemgale» filiāle «Īle», kas sniedz pakalpojumus personām ar smagiem garīga rakstura traucējumiem no 18 gadu vecuma, pirmās un otrās grupas invalīdiem.
Deivids Bovijs
Karjera
1962. gadā (15 gadu vecumā) Deivids Bovijs sauca sevi par Deividu Džounsu un formēja savu pirmo grupu The Konrads, kas spēlēja rokenrolu kāzās un jauniešu pasākumos. Grupa izjuka pēc gada. Pēc tam viņš ar Džordžu Andervudu formēja R'n'B (Rythm and Blues) grupu The King Bees. Šai grupai pat izdevās izlaist singlu. Pēc tam, kad arī šī grupa pašķīrās, Džordžs uzsāka savu mākslinieka karjeru. Deividu šķiršanās satrieca, taču, daļēji pateicoties britu invāzijai, The Beatles milzīgajai popularitātei un The Rolling Stones pamazām pieaugošajai slavai, Deivids vēl jo vairāk apņēmās kļūt par slavenu mūziķi.
Tam sekoja vēl divas grupas — The Manish Boys un The Lower 3rd. Šajā laikā Deivids konstatēja, ka mūzikas lauciņā darbojas vēl viens Deivids Džounss, kurš vēlāk kļuva par dalībnieku populārajā grupā The Monkees, tāpēc viņš uzsāka jauna uzvārda meklējumus. 1965. gadā (astoņpadsmit gadu vecumā) viņš pārņēma uzvārdu Bovijs no deviņpadsmitā gadsimta amerikāņu kareivja Džima Bovija, kura vārdā bija nodēvēts nazis (Jim Bowie knife). Uzvārds viņam likās skanīgs un "lipīgs".
Lielbērze
Vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis ir Lielbērzes kapsētas (Barona kapu) kapliča, kapos apglabāts ģenerālis Ādams Johans fon Fītinghofs, dabas piemineklis — Lielbērzes parks.
Deivids Bovijs
Karjera
1966. gadā britu invāzija sasniedza savu kulmināciju. Bez iepriekš pieminētajiem The Beatles un The Rolling Stones, milzīgu popularitāti Amerikā iemantoja arī The Who un The Yardbirds (kurā savu karjeru uzsāka tādi mūziķi kā Džefs Beks, Ēriks Kleptons, kas vēlāk muzicēja grupā Cream, un Led Zeppelin vadošais ģitārists Džimijs Peidžs). Jaunatnes kultūra mainīja ierasto dzīves stilu. 1966. gadā Deivids Bovijs izdeva arī savu pirmo solo singlu Do Anything You Say. Dziesma topus neiekaroja, taču palīdzēja atrast menedžeri Kenu Pitu, kas agrāk bija menedžeris tādām zvaigznēm kā Džūdija Gārlenda un Frenks Sinatra. Jaunais menedžeris panāca līguma slēgšanu starp Boviju un ierakstu kompāniju 'Deram Records.
1967.gadā iznāca Deivida pirmais albums David Bowie. Diemžēl bez sasniegumiem, taču menedžeris ierosināja Deividu paralēli nodarboties arī ar aktiermākslu, viņš spēlēja gleznu, kas atdzīvojas īsfilmā The Image. Tam sekoja divus gadus ilgs klusums no Deivida mūzikas jomā, taču Deivids atklāja, ka viņu ļoti saista arī aktiermāksla un sāka to apgūt kopā ar avangarda teātra mākslinieku Lindseju Kempu (viņš spēcīgi ietekmēja Deivida skatījumu uz skatuves mākslu, ģērbšanos un kosmētiku; šeit sakņojas ideja par dramatiskajām performancēm vēlāko koncertu laikā).
1969. gadā Deivids redzēja filmu "2001: Kosmosa odiseja", kas viņu iedvesmoja sarakstīt dziesmu Space Oddity par astronautu Major Tom, kurš apmaldījies kosmosā (Major Tom daļēji kļuva par viņa alter-ego). Tā iznāca 1969. gada jūlijā, tikai dažas dienas, pirms Nīls Ārmstrongs kļuva par pirmo cilvēku, kas piezemējies uz Mēness. Space Oddity izdevās ieņemt Lielbritānijas Top 5 mūzikas topu. Balstoties uz panākumiem, Bovijs izdeva savu otro albumu Space Oddity, kuram, tāpat kā pirmajam albumam, popularitāti neizdevās iemantot, taču šajā laikā Deivids attīstīja uzstāšanās veidu, kas drīz vien izpelnījās negaidīti milzīgu sabiedrības uzmanību.
1970. gadā iznāca albums The Man Who Sold the World, kurš šokēja ar vāku — attēlu, kurā Deivids nofotografēts nogūlies uz dīvāna zīda kleitā. Viņš tika ievērots, tomēr pārdoto albumu skaits vēl joprojām nebija iepriecinošs. Beidzot pienāca pagrieziena punkts — tikšanās ar Tony De Fries, kurš finansiāli atbalstīja mākslinieku un bija apņēmies padarīt viņu par zvaigzni. 1971. gadā Deivids devās uz Ameriku, kur viņam izdevās parakstīt līgumu ar RCA Records Ņujorkā. Kompānija vēlāk sponsorēja Ziggy Stardust projektu. 1971. gadā iznāca albums Hunky Dory, kurš saņēma plašu atzinību no mūzikas kritiķiem, tomēr gadu vēlāk izdotais The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars saņēma tādu atzinību, kāda netika gaidīta. Tas prasīja gandrīz dekādi, lai viņš beidzot saprastu, kurā virzienā doties un ko viņš cenšas panākt, taču ar šo albumu un savu sievišķīgo tēlu — alter-ego vārdā Ziggy Stardust — Deivids Bovijs kļuva par rokmūzikas leģendu.
Aleksandra Izmailoviča
Aleksandra Izmailoviča (ru; dzimusi 1878. gadā, mirusi ) bija Krievijas revolucionāre, esere no 1901. gada.
kopā ar I. P. Puļihovu piedalījās atentātā pret Minskas gubernatoru P. Kruglovu un policistu D.Norovu. piespriests nāvessods, kas aizstāts ar mūža katorgu. Izcieta sodu Austrumsibīrijā Nerčinskas katorgā un Maļcevskas cietumā, kopā ar latvieti Austru Tievais, vēlāko atentāta pret Ļeņinu izdarītāju Kaplāni kā arī eserēm — Spiridonovu, Škoļņiku un Fialku-Račinsku. Pēc katorgas priekšnieka Metusa pavēles arī tur pērta ar rīkstēm (розги), ko iepriekš politieslodzītajiem parasti nedarīja. Atbrīvota pēc Februāra revolūcijas ar Kerenska pavēli. Balotējusies Satversmes sapulcē no Petrogradas, bet nav ievēlēta.
Izdeva brošūru Pēcoktobra kļūdas ("Послеоктябрьские ошибки" (Maskava, 1918)). Kreiso eseru dumpī 1918. gadā nepiedalījās, bet tika arestēta. Kopš 1919. gada vairākkārt arestēta, kopš 1923. gada izsūtījumā. 1937. gadā PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija piespriež 10 gadu cietumsodu par piederību teroristiskai organizācijai. 1941. gada 11. septembrī pēc nacistiskās Vācijas uzbrukuma PSRS evakuējot politieslodzītos, tāpat kā Spiridonova un Iļja Majorovs, nošauta Medvedjinskas mežā pie Orlas. Par 1937. gada un 1941. gada lietām reabilitēta 1957. gadā, bet par safabricētajām 1920. un 1930. gadu lietām reabilitēta 1989. gadā.
Aleksandrs Kaleri
Aleksandrs Kaleri (Александр Юрьевич Калери; dzimis ) ir Latvijā dzimis Krievijas kosmonauts. Kopējais kosmosā pavadītais laiks ir gandrīz 770 dienas. Iziešanas kosmosā — 5 reizes.
Dzīvesgājums
Aleksandrs Kaleri ir dzimis 1956. gada 13. maijā Jūrmalā. Mācījās Jūrmalas 5. vidusskolā, kuru pabeidza 1973. gadā. 1979. gadā viņš beidza Maskavas Fizikas un Tehnikas institūtu, pēc tam turpat studēja aspirantūrā līdz 1983. gadam. Ieguva aviācijas un kosmisko lidojumu inženiera diplomu, 1984. gada 15. februārī tika uzņemts kosmonautu sagatavošanas programmā, kuru pabeidza 1986. gada oktobrī. Kaleri piedalījās kosmiskās stacijas ¨Mir¨ programmā, kurā 1992.-2003. gadā veica četras ilgtermiņa misijas.
Kopš 2006. gada 30. oktobra Krievijas viņš bija kosmiskās korporācijas "Energija" (РКК «Эне́ргия») Lidojumu dienesta vadītājs. 2006. gadā Krievijas Federālā kosmiskā aģentūra Kaleri iecēla par 18. Starptautiskās kosmiskās stacijas misijas (МКС-18) komandieri, bet lidojums ar jauno kosmisko kuģi ¨Sojuz TMA-01M¨ tika atkārtoti atlikts līdz 2010. gada oktobrim.
Svilpējzaķi
Svilpējzaķi (Ochotona) ir vienīgā joprojām eksistējošā svilpējzaķu dzimtas (Ochotonidae) ģints. Svilpējzaķu dzimtā ir vēl 17 izmirušas ģintis. Savukārt svilpējzaķu dzimta ir viena no trim zaķveidīgo kārtas (Lagomorpha) dzimtām. Svilpējzaķu ģintī ir 30 sugas. Tos mēdz dēvēt arī par pīkstuļiem. Savu nosaukumu tie ieguvuši, pateicoties pīkstēšanai brīdī, kad ielec pazemes alā.
Latvijā neviena no svilpējzaķu sugām nedzīvo. Tās pamatā dzīvo Āzijā, Austrumeiropā un Ziemeļamerikā. Svilpējzaķi ir labi piemērojušies aukstam klimatam un dzīvei akmeņainās kalnu nogāzēs, kurās var atrast daudzas dabīgas slēptuves, lai gan ir sugas, kas alas rok pašas. Sugas, kas pašas rok alas, pamatā dzīvo stepē. Eirāzijas kalnos svilpējzaķi bieži savās slēptuvēs dalās ar sniega žubītēm, kas ligzdas iebūvē svilpējzaķu alās.
Izskats un īpašības
Svilpējzaķi ir mazi, kāmjiem līdzīgi dzīvnieki, īsām kājām, apaļām ausīm un īsām astēm. To ķermeņa garums ir apmēram 18—20 cm, aste ir īsāka nekā 2 cm, atkarībā no sugas tie sver 75—290 g.
Tāpat kā zaķi, svilpējzaķi pēc paēšanas izdala mīkstas, zaļas fekālijas, kuras tūlīt apēd. Tikai pēc tam, kad barība iziet caur gremošanas sistēmu otro reizi, tā ir sagremota pilnībā, un tad fekālijas, kuras sauc par spirām, ir blīvas un tumši brūnas.
Svilpējzaķi barojas tikai ar augiem, tie parasti ir zāle, grīšļi, krūmu zariņi, sūnas un ķērpji. Tāpat kā citiem zaķveidīgajiem svilpējzaķiem nav ilkņu, bet ir 2 pāri lielu priekšzobu, kas piemēroti graušanai.
Akmeņu dabīgajās slēptuvēs dzīvojošajiem svilpējzaķiem pēcnācēju ir mazāk nekā pazemes alās dzīvojošajiem radiniekiem. Kalnu svilpējzaķu metiens parasti ir mazāks par 5 mazuļiem, toties stepju svilpējzaķiem mazuļu ir vairāk un metieni biežāk. Grūsnības periods svilpējzaķiem parasti ir 25—30 dienas.
Uzvedība
Svilpējzaķi ir dienas dzīvnieki vai arī tie var būt aktīvi krēslas stundās. Jo augstāk kalnos dzīvo svilpējzaķi, jo izteiktāk tie ir aktīvi dienas laikā. Visaktīvākie tie ir īsi pirms ziemas. Svilpējzaķi neguļ ziemas miegu, tāpēc savās alās uzkrāj barību, lai aukstā laikā gan miga būtu silta, gan tuvumā būtu pieejams ēdamais. Svilpējzaķi vāc zāli, to izžāvē saulē un tikai tad, kad zāle ir kļuvusi par sienu, ievelk to migā. Bieži tie sauso zāli viens no otra nozog, tad starp tiem izceļas kautiņi un strīdi. Strīdoties svilpējzaķi kļūst neuzmanīgi, un to tūlīt izmanto plēsīgie putni un seski.
Eirāzijas svilpējzaķi parasti dzīvo ģimenēs, un radniecīgas ģimenes veido lielākas grupas. Svilpējzaķu kolonija kopīgi vāc zāli ziemai, to uzmana un sargā no svešiem svilpējzaķiem. Dažas svilpējzaķu sugas ir teritoriālas un apsargā noteiktu teritoriju. Ziemeļamerikas svilpējzaķu sugas, kā Amerikas svilpējzaķis (Ochotona princeps) un apkakles svilpējzaķis (Ochotona collaris) ir vientuļnieces un no sabiedrības izvairās.
Sistemātika
† - izmirusi dzīvnieku grupa
Centrālāfrikas Republikas valsts vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Centrālāfrikas Republikas valsts vadītāji, kopš 1960. gada 13. augusta.
1617. gads
1617. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Indijs
Vēsture
Indiju 1863. gadā atklāja vācu ķīmiķi Ferdinands Reihs (Ferdinand Reich) un Hieronīms Teodors Rihters (Hieronymous Theodor Richter). Elementa nosaukums ir radies no tā spektrāllīniju krāsas. Šī krāsa ir indigo zila. No grieķu valodas indikon nozīmē ‘zilā krāsa’.
Atrašanās dabā
Zemes garozā indijs ir ļoti reti sastopams ķīmiskais elements. Tā koncentrācija ir aptuveni 49 daļiņas no miljarda. Galvenokārt ir sastopams kā piemaisījums cinka rūdām.
Izotopi
Dabā ir sastopami divi indija izotopi: radioaktīvais 115In (95,71% no kopējā daudzuma) un stabilais 113In (4,29%). Mākslīgi ir iegūti vēl 37 radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 97 līdz 135.
Fizikālās īpašības
Indijas ir sudrabbalts, ļoti mīksts metāls, kuru var sagriezt ar nazi. Tā kristāliskā struktūra ir tetragonālā singonija.
Indijas atommasa ir 114,818 g/mol, cietība pēc Mosa skalas ir 1,2, bet blīvums ir 7310 kg/m³. Indija kušanas temperatūra ir 156,5985 °C, bet viršanas temperatūra ir 2072 °C. Īpatnējā pretestība ir 83,7 nΩ·m (8,37 Ωm). Standarta elektrodpotenciāls (In/In+3) ir −0,338 V.
Ķīmiskās īpašības
Ķīmiskās īpašības ir ļoti līdzīgas gallija īpašībām. Lai gan indija oksidēšanas pakāpe visbiežāk ir +3, tas normālos apstākļos ir stabils gan gaisā, gan ūdenī. Ar skābekli tas oksidējas tikai karsējot (veidojas indija oksīds In2O3). Indijs veido indija sāļu šķīdumus tikai ar spēcīgām skābēm, bet nereaģē ar sārmiem.
CyanogenMod
2013. gadā projekta radītājs Stīvs Kondiks ieguva riska finansējumu, izveidojot uzņēmumu Cyanogen Inc., lai ļautu komercializēt projektu, tomēr pēc viņa domām uzņēmums neguva panākumus no projekta veiksmes un 2016. gadā viņš to pameta restrukturizācijas laikā, kuras ietvaros tika nomainīts izpilddirektors, slēgti biroji un projekti, izbeigti pakalpojumi un uzņēmuma nākotne kļuva neskaidra. Projekta pirmkods kā atvērtais pirmkods kļuva par pamatu jaunam atzaram ar nosaukumu LineageOS un kopiena turpina darbu pie tā uzturēšanas.
CyanogenMod piedāvā iespējas, kuras nav pieejamas oficiālās mobilo iekārtu ražotāju uzstādītajā programmatūrā. CyanogenMod piedāvātās iespējas iekļauj pielāgojamu vizuālo tēmu atbalstu, FLAC audio formāta atbalstu, lielu Access Point Name sarakstu, OpenVPN klientu, Privacy Guard – pa lietotnēm nodalītu atļauju pārvaldības lietotni, atbalstu iekārtas izmantošanai kā bezvadu interneta piekļuves punktu, CPU virstaktēšanu un citus ātrdarbības uzlabojumus, virtuālās pogas un citus planšetdatoru pielāgojumus, ātrās pārslēgšanas slēdžus novelkamajā paziņojumu izvēlnē (tādiem iestatījumiem kā Wi-Fi, Bluetooth un GPS), kā arī citus lietotāja saskarnes uzlabojumus. Saskaņā ar autoru apgalvoto, CyanogenMod nesatur ne spiegojošas lietotnes, ne apmaksātas reklāmas programmas. Tiek apgalvots arī, ka CyanogenMod uzlabo ātrdarbību un stabilitāti, salīdzinot ar oficiālām izlaidēm.
Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija
Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija (de), NSDAP jeb nacistu partija, bija 1919. gadā dibināta politiskā partija, kas Ādolfa Hitlera vadībā 1933. gadā nāca pie varas Vācijā.
NSDAP bija galvenais politiskais spēks nacistiskajā Vācijā kopš Veimāras republikas krišanas 1933. gadā līdz Otrā pasaules kara beigām 1945. gadā, kad to aizliedza.
Vēlēšanu statistika
NSDAP panākumi Reihstāga vēlēšanās:
Dabas liegums
Dabas liegums ir aizsargājama dabas teritorija. Saskaņā ar Latvijas likumiem dabas liegums ir cilvēka darbības mazpārveidota vai dažādā pakāpē pārveidota dabas teritorija, kas ietver īpaši aizsargājamo savvaļas augu un dzīvnieku sugu dzīvotnes un īpaši aizsargājamos biotopus. Šajā teritorijā ir ierobežota vai aizliegta saimnieciskā darbība. Pasaulē parasti dabas liegumus vai tiem pielīdzināmas teritorijas veido, lai aizsargātu salīdzinoši nelielu teritoriju dabas kompleksus (pārsvarā mazākus par dabas rezervātiem) vai arī lai īpaši aizsargātu tikai kādu no dabas kompleksu veidojošajiem elementiem (botāniskie, zooloģiskie, ģeoloģiskie, hidrogrāfiskie u.c. liegumi).
Kriptons
Kriptons ir ķīmiskais elements ar simbolu Kr un atomskaitli 36. Kriptons ir cēlgāze. Dabā kriptons ir sastopams mazos daudzumos brīvā veidā gaisā, no kā to arī iegūst frakcionēti destilējot sašķidrinātu gaisu. Kriptons ir ķīmiski ļoti inerts elements. Kriptons var veidot savienojumus ar fluoru un klatrātus ar ūdeni (atsevišķi atomi ietverti ledus kristāliskajā režģī).
Kriptonam ir raksturīgas briljantzaļas un oranžas spektrāllīnijas.
Vēsture
Kriptonu 1898. gadā atklāja un pirmo reizi tīrā veidā ieguva skotu ķīmiķis sers Viljams Remzijs un viņa students Moriss Traverss (Morris Travers), pētot gaisa sastāvu. Ķīmiskā elementa nosaukums ir cēlies no grieķu vārda (kryptós), kas nozīmē "noslēpts".
No 1960. līdz 1983. gadam bijis spēkā šāda garuma mērvienības metra definīcija: metrs ir attālums, kurā 1 650 763,73 reizes ietilpa kriptona-86 atomu izstarotās oranžas gaismas viļņa garums.
Atrašanās dabā
Dabā kriptons ir sastopams mazos daudzumos brīvā veidā Zemes atmosfērā. Gaisā kriptona daļiņu koncentrācija ir apmēram viens pret miljonu. Marsa atmosfērā ir apmēram 0,3 kriptona daļiņas uz miljonu, savukārt Visumā vēl mazāk — 0,04 daļinas uz miljonu.
Izotopi
Dabā ir sastopami pieci stabili kriptona izotopi un viens radioaktīvs izotops. Vislielāko daļu veido kriptons-84 (56,987% no kopējā kriptona daudzuma). Pārējie izotopi ir kriptons-86 (17,279%), kriptons-83 (11,500%), kriptons-82 (11,593%), kriptons-80 (2,286%) un radioaktīvais kriptons-78 (0,355%). Ir zināmi vēl 27 izotopi, kas iegūti laboratorijas apstākļos. To masas skaitlis ir robežās no 69 līdz 101.
Bioloģiskā nozīme
Kriptonam nav konstatēta kaut kāda bioloģiskā nozīme.
Iegūšana
Kriptonu iegūst frakcionēti destilējot sašķidrinātu gaisu.
Fizikālās īpašības
Kriptona viršanas temperatūra ir -153,22 °C, bet kušanas temperatūra ir -157,36 °C. Cietā agregātstāvoklī kriptons ir balta kristāliska viela. Tai ir malās centrēta kubiskā singonija. Kriptonam ir raksturīgas briljantzaļas un oranžas spektrāllīnijas.
Dženova
Dženova (it, ligūriešu: Zena) ir pilsēta Itālijas ziemeļrietumos Vidusjūras piekrastē. Ligūrijas galvaspilsēta un Dženovas provinces administratīvais centrs. Viena no lielākajām Vidusjūras reģiona pilsētām. Lielākā Itālijas osta un otra lielākā osta Vidusjūrā aiz Marseļas. Atrodas vietā, kur Apenīnu kalni satiekas ar Ligūrijas jūru. Dženovas kopējā platība ir 243 km2, 2013. gadā pilsētā dzīvoja 598 730 iedzīvotāju. Pilsētas teritorija stiepjas gar Ligūrijas jūru 30 km garumā no Voltri līdz Nervi. Dženova sīkāk ir sadalīta piecos rajonos.
Nozīmīgs ekonomikas, tūrisma un kultūras centrs. Viens no nozīmīgākajiem industriālajiem centriem Itālijā ar daudziem vadošiem Itālijas uzņēmumiem. Kopš 2006. gada pilsētas vēsturiskais centrs ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. 2004. gadā Dženova bija Eiropas kultūras galvaspilsēta. Dženovā ir dzimis Kristofors Kolumbs. Pilsētā atrodas vecākā banka pasaulē, kura ir dibināta 1407. gadā.
Vēsture
Osta tika izmantota jau ligūru laikos, tomēr tikai viduslaikos Dženova piedzīvoja strauju uzplaukumu. Pirms 1110. gada Dženova nostiprinājās kā neatkarīga pilsētvalsts. Kaut arī nomināli Dženova bija Svētās Romas impērijas imperatora pakļautībā, pilsētu pārvaldīja pilsoņu ievēlēti konsuli. Dženovas Republika pamazām pārņēma savā kontrolē Ligūriju, Pjemonti, Korsiku, Sardīniju, dominējot Tirēnu jūras baseinā. Iesaistoties Krusta karos Dženova ieguva īpašumus Palestīnā, Ziemeļāfrikā un Egejas jūrā. Darbojoties kā Bizantijas sabiedrotā, Dženova ieguva īpašumus Melnajā jūrā un Krimā. Cīņā par Levantes tirdzniecību Dženovas tirgotāji nikni konkurēja ar Venēcijas tirgotājiem.
Tomēr uzplaukums neturpinājās ilgi — 1349. gadā no Kafas (mūsdienu Feodosijas Krimā) Dženovā (un arī visā Eiropā) tika ievazāts mēris, kas deva smagu triecienu Dženovas labklājībai. No 1378. gada līdz 1381. gadam norisinājās Kjogijas karš (Chioggia) ar Venēciju, kurā Dženova cieta sakāvi. No 1394. gada līdz 1409. gadam Dženovā dominēja franči, bet vēlāk pilsēta bija Milānas kontrolē. 1528. gadā Dženova nokļuva Spānijas impērijas kontrolē. Spāņu laikos pilsēta atplauka un kļuva par ievērojamu mākslas centru. Šeit izveidojās Dženovas baroka un rokoko mākslas skola. Pēc Amerikas atklāšanas, kad Eiropas jūras tirdzniecība pārvietojās no Vidusjūras uz Atlantijas okeāna piekrasti, Dženova atkal panīka.
Cilvēki
Dženovā ir dzimuši:
Oglekļa pēdas nospiedums
Oglekļa pēdas nospiedums ir kopējais siltumnīcefekta gāzu izmešu apjoms, kas rodas no precēm un pakalpojumiem to radīšanas, izplatīšanas un lietošanas laikā.
Markuss Šmits
Markuss Šmits - grupas Texas Lightning (Teksasas zibens) mūziķis, dzīvo un strādā Vācijā.
Izglītība
No 1986. gada līdz 1987. gadam mācījies "Kontakstudiengang Popularmusik" Hamburgā, un no 1989. līdz 1993. gadam klasiskās ģitāras spēli Hamburgas Konservatorijā.
Karjera
Instrumentāli pavadījis tādus māksliniekus kā Rio Reiser, Joachim Witt, George Baker Selection, Hot Chocolat!
Pašlaik spēlē bandžo un ģitāru grupā Texas Lightning. Grupa 2005. gadā izdeva singlu Like a Virgin (Madonnas populārās dziesmas kantrī versija) un albumu Meanwhile, Back at The Ranch, kas galvenokārt satur daudzas kantrī stilā pārveidotas, pazīstamas popa un roka dziesmas.
2006. gadā Texas Lightning kopā ar Vikiju Leandrosu un Tomasu Andersu tika nominēti Vācijas reģionālā TV kanāla NDR Vorentscheid 2006 (Vācija Eirovīzijas dziesmu konkursā 2006), kurā izvēlas gada dziesmu, kas dodas pārstāvēt Vāciju lielajā Eirovīzijas dziesmu konkursā. Texas Lightning uzstājās ar dziesmu No no never ("Nē, nē, nekad"), kurai vārdus sarakstīja un mūziku sakomponēja Džeina Komerforda. Dziesma kļuva par skatītāju favorīti un grupa devās uz Atēnām, lai pārstāvētu konkursā Vāciju. Finālā Texas Lightning ar 36 punktiem ieguva 15.vietu ar 36 punktiem, bet dziesma No no never jau bija sasniegusi 1. vietu Vācijas mūzikas topos.
2006. gada vasarā Markuss ar grupu apceļoja Vāciju, popularizējot grupas albumu Meanwhile, Back at The Ranch "No No Never" tūrē.
Izskats
1,75 cm garš. Acis gaiši brūnā krāsā.
Jaunumi
Kopā ar grupu Texas Lightning Markuss ieraksta jaunu albumu un grupas jaunā dziesma "Seven Ways/Septiņi Ceļi" būs iekļauta filmas "Winetoons - the legend of the treasure in Silversea" skaņuceliņā.
Kakapo
Kakapo (Strigops habroptilus) ir nelidojošs Jaunzēlandes papagaiļu dzimtas (Strigopidae) putns, kurš dzīvo tikai Jaunzēlandē. Tā ir vienīgā suga kakapo ģintī (Strigops). Ģeogrāfisko variāciju nav. Kakapo ir viens no apdraudētākajiem papagaiļiem pasaulē. Mūsdienās tā populācijā ir apmēram 209 pieauguši īpatņi.
Etimoloģija
Maoru valodā kākāpō nozīmē "nakts papagailis": kākā ("papagailis") un pō ("nakts"). Kā jau nosaukums norāda, kakapo ir aktīvs nakts laikā. Pēc ārējā izskata kakapo mazliet atgādina pūci, tādēļ to dažreiz dēvē arī par pūčpapagaili. Uz līdzību ar pūci norāda arī sugas latīniskais nosaukums — strigos ("pūce") un opsis ("seja").
Izskats un īpašības
Kakapo ir liels, tukls un spēcīgs papagailis. Ķermeņa garums ir 58—64 cm, spārnu plētums 84—91 cm, svars 0,95—4 kg. Tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Vidējais svars tēviņam 2 kg, mātītei 1,5 kg. Kakapo ir smagākais no visiem papagaiļiem pasaulē, vidēji par 400 g smagāks nekā lielākais no lidojošajiem papagaiļiem — hiacinšu ara (Anodorhynchus hyacinthinus).
Anatomiskās izmaiņas
Kakapo ir nelidojošs papagailis ar relatīvi īsiem spārniem, salīdzinot ar tā lielo ķermeni. Kakapo krūšukaulam nav ķīļa (crista sterni), pie kura piestiprināti putnu lidošanai nepieciešamie muskuļi. Spārnus tas izmanto vienīgi planēšanai un līdzsvara noturēšanai, kāpelējot pa koku zariem. Atšķirībā no daudziem citiem uz zemes dzīvojošiem putniem, kakapo spēj uzkrāt lielas tauku rezerves.
Apspalvojums
Tā kā spalvām nav jānes lidošanas slodze, tās ir ļoti mīkstas. Šī īpašība ir norādīta sugas latīniskajā nosaukumā habroptilus (habros ― 'mīksts' un ptilon ― 'spalva'). Muguras spalvu krāsa ir sūnu zaļa ar melnu vai tumši brūnu rakstu, krūtis un sāni dzeltenzaļi ar dzeltenām svītriņām. Vēders, kakls, seja un zemaste dzeltenīgi ar gaiši zaļām svītriņām un vāji izteiktiem pelēkbrūniem plankumiem. Spārni klāti dzeltenīgām svītrām. Kopumā katram īpatnim krāsu tonis ir ļoti individuāls, var būt putni, kas izskatās gandrīz dzelteni vai arī pelēkzaļi. Ļoti bieži astes spalvu gali ir nodiluši, jo staigājot tiek vilkti pa zemi.
Seja, knābis, kājas
Kakapo ir raksturīgs sejas spalvu disks, līdzīgs pūcēm. Masīvais knābis pie pamatnes apaudzis ar brūnām, ļoti jutīgām spalviņām, kas atgādina ūsas un, iespējams, tumsā kalpo kā taustes orgāni. Knābja krāsa katram īpatnim var būt atšķirīga, visbiežāk tas ir ziloņkaula krāsā, bet samērā bieži augšējā daļa ir pelēkzila. Acis tumši brūnas, spēcīgās kājas un lielās zigodaktilās (divi vidējie pirksti vērsti uz priekšu, malējie uz aizmuguri) pēdas pelēkas. Garie nagi piemēroti, lai rāptos koku zaros.
Šādi grāmatā "Ķengurēna ceļš" kakapo apraksta Džeralds Darels: "Kakapo mēdz dēvēt par pūčpapagaili, un šis nosaukums viņam labi piedien... Kakapo ir liels putns — lielāks par plīvurpūci, apspalvojums viņam ir skaistā, dūmakaini pelēkzaļā krāsā ar melniem punktiņiem. Viņa "seja" ir plakana un plata kā pūcei, no tās jums lūkojas pretī divas ļoti lielas, tumšas acis".
Mātīte un tēviņš
Mātīti un tēviņu ir viegli atšķirt vienu no otra. Mātītei ir šaurāka un mazāk velvēta galva, šaurāks un līdz ar to proporcionāli garāks knābis, mazāks nāsu paugurs, slaidākas un rozīgākas kājas. Tā kā mātīte kopumā ir mazāka, tās aste proporcionāli garāka. Apspalvojuma krāsa abiem dzimumiem līdzīga, bet mātītēm tā ir mazāk dzeltena.
Mazuļi un jaunie putni
Kakapo mazuļus sedz pelēcīgi baltas dūnas, caur tām var viegli saskatīt sārto ādu. Jaunie putni pieauguša putna apspalvojumu iegūst apmēram 70 dienu vecumā. Kopumā tas ir pelēcīgāks, ar melniem raibumiem, dzeltenā krāsa apspalvojumā ir ļoti nedaudz. Tos no pieaugušajiem putniem var atšķirt arī pēc daudz īsākās astes, spārniem un knābja. Ap acīm jaunajiem putniem ir īsu spalviņu gredzens, kas atgādina skropstas.
Kakapo maņas
Tā kā kakapo ir aktīvs nakts laikā, tam ir vairākas īpašības, kas ļauj orientēties tumsā. Atšķirībā no daudziem citiem putniem, ir ļoti labi attīstīta oža. Par to liecina lielais ožas sīpoliņš (Bulbus olfactorius). Viena no kakapo īpatnībām ir tā īpašā, spēcīgā zemes smarža, kuru daži pētnieki salīdzina ar pelējuma smaržu. Iespējams, smaržai ir nozīme savstarpējā saziņā.
Kakapo spēj labi redzēt gan tumsā, gan krēslas stundās. Acs uzbūve ir līdzīga citiem nakts putniem, bet tai piemīt arī īpašības, kuras raksturīgas dienas putniem. Kakapo acs izmērs un forma iekļaujas citu papagaiļu diapazonā, bet ir tuvu arī nakts putniem. Naktī aktīvajiem dzīvniekiem acs radzenes diametrs ir lielāks nekā acs ābola garums. Radzene nodrošina gaismas staru savākšanu, bet acs ābola garums ietekmē redzes asumu. Spriežot pēc acu formas, kakapo ir plašāks gaismas jutības diapozons nekā dienas putniem, bet tā redzes asums ir vājāks. Šīs īpašības pastiprina tīklenes uzbūve ― uz tās atrodas daudz fotoreceptoru, kas ļauj saskatīt priekšmetus vājā apgaismojumā, bet ar sliktu izšķirtspēju. Acu novietojums tuvāk knābim palielina binokulārās redzes lauku.
Ģenētika
Tā kā kakapo suga gandrīz piedzīvoja izmiršanu — populācija bija sarukusi līdz 47 īpatņiem —, tad mūsdienu populācijai ir ļoti zems ģenētiskās dažādības līmenis un to apdraud tuvradnieciskā krustošanās. Tas izpaužas zemajā spējā pretoties slimībām un pieaugušo īpatņu neauglībā. 40% kakapo olas ir neapaugļotas. 2015. gadā tika uzsākts projekts Kākāpō125+, kura mērķis ir noskaidrot visu dzīvo īpatņu genomus. Nosaukumā minētais skaitlis 125 attiecas uz papagaiļu skaitu projekta sākšanas laikā. Pēc putnu radniecības pakāpes noteikšanas iegūtos datus paredzēts izmantot mākslīgās apaugļošanas vadīšanai, lai risinātu sugas atveseļošanas galvenos jautājumus ― neauglību un slimības.
Dzīves vide
Pirms Jaunzēlandē ieradās cilvēki kakapo bija plaši izplatīts abās galvenajās Jaunzēlandes salās (Dienvidsalā un Ziemeļsalā), kā arī, iespējams, Stjuarta salā, lai gan fosilijas šajā salā līdz šim nav atrastas.
Kakapo kādreiz dzīvoja visdažādākājos biotopos, ieskaitot mitras, ciņainas pļavas, krūmājus un jūras piekrasti. Tas mājoja arī mežos, galvenokārt podokarpu mežos (piemēram, rimu (Dacrydium cupressinum), matai (Prumnopitys taxifolia) un totaru (Podocarpus totara) mežos), arī dienvidskābaržu, tavu (Beilschmiedia tawa) un dienvidrātu (Metrosideros umbellata) mežos. Fjordlendas auglīgās trūdzemes nogāzes, kurās sastopama liela augļus ražojošu augu dažādība (piemēram, maoru makomako (Aristotelia serrata), aveņu (Rubus) un tutu (Coriaria) krūmi), ieguva nosaukumu "kakapo dārzi".
Kopumā kakapo nav īpašu prasību pret dzīves vidi, tas spēj pielāgoties jebkādiem apstākļiem. Kakapo lieliski jutās gan sausajā un karstajā Ziemeļsalas klimatā, gan aukstajās Fjordlendas reģiona kalnu ziemās. Fosilijas norāda, ka vislabprātāk tas apmetās platlapju koku, kalnu dienvidskābaržu, vai totaru mežos ar maigām ziemām un biežām lietavām.
Līdz ar aktīvu sugas aizsardzības pasākumu ieviešanu, visi kakapo tika pārvietoti un mūsdienās dzīvo salās, kurās nav plēsēju. Tie bez problēmām piemērojās jaunajai dzīves videi un barības resursiem.
Uzvedība
Kakapo ir vienpatis un katram īpatnim ir sava mājas teritorija. Papagailis ir aktīvs krēslā un naktī. Lielāko daļu laika pavada zemajā paaugā, kurā iemin takas. Ar smaržu iezīmē savu teritoriju, kuru pamet vienīgi, dodoties riestot vai baroties. Lūkojoties no augšas, viņa dzīvesvieta liekas viscaur celiņu šķērsota. Dienā slēpjas koku dobumos un klinšu plaisās vai ierokas kritušās lapās. Sūnu zaļās spalvas palīdz saplūst ar apkārtni — zaļām papardēm un ar sūnu apaugušiem koka stumbriem. Ja putns jūtas apdraudēts, tas sastingst un vēl labāk maskējas meža augājā. Šis paradums nespēj pasargāt no plēsīgajiem zīdītājiem, kuri savu medījumu atrod ar ožas palīdzību.
Lai gan kakapo nespēj lidot, tas veikli rāpjas kokā un var sasniegt pat visaugstāko koku galotnes. Ar ļoti spēcīgajām kājām putns stingri turas pie stumbra un zariem. Izplešot spārnus, kakapo saglabā līdzsvaru rāpšanās laikā un izmanto tos kā izpletņus lēkšanai no zara uz zaru. Ja lēciena leņķis ir mazāks par 45°, tad lēciens var sasniegt vairākus metrus, bet no augsta zara kakapo spēj planēt līdz 100 metriem. Uz zemes gaita ir gāzelīga, tomēr kakapo ir izturīgs soļotājs un spēj noiet vairākus kilometrus. Piemēram, mātīte ligzdošanas laikā katru nakti mēro aptuveni 1 km uz barošanās vietu un pēc tam atpakaļ uz ligzdu, bet tēviņš pārošanās sezonas laikā noiet apmēram 5 km no savas teritorijas līdz riesta vietai.
Kakapo ir ļoti neliela krūšu muskuļu masa, salīdzinot ar pārējo ķermeni, — 3,3%. Tas nespēj ar šādiem vāji attīstītiem muskuļiem sevi pacelt spārnos. Salīdzinot ar lidojošajiem putniem, lielais papagailis spēj izdzīvot ar nelielu barības daudzumu, turklāt ar zemas kvalitātes barību, jo netērē daudz enerģijas.
Kakapo ir rotaļīgi un ziņkārīgi papagaiļi. Jaunie putni mēdz imitēt tuvcīņas un ļoti bieži viens no pretiniekiem satver otra putna kaklu un tur zem sava zoda. Kakapo labprāt tuvojas cilvēkiem un kontaktē ar tiem. Katram īpatnim ir savs raksturs, daži putni ir izteiktas personības. Tomēr, lai arī kakapo ir draudzīgi ar cilvēkiem, tie nav sabiedriski putni.
Barība
Atšķirībā no lielākās daļas putnu, kakapo ir izteikts augēdājs. Barojas ar dažādām ogām, sēklām un lapām, labprāt ēd dažādas saknītes, kuras izrok ar knābi. No zāles kumšķa vai lapas izmeklē tikai mīkstās un sulīgās daļas, aiz sevis atstājot pusmēness formas augu šķiedru kamoliņus, kurus sauc par kakapo "ganīšanās zīmēm". Ēdienkarti papildina papardes, sūnas, sēnes, rieksti, sēklas.
Vairošanās
Kakapo ir vienīgā papagaiļu suga pasaulē, kurai raksturīga vairāku putnu pulcēšanās riesta vietā. Tēviņi pulcējas katru gadu vienā un tai pašā vietā, kur viens ar otru sacenšas, lai pievērstu mātītes uzmanību. Kakapo neveido pārus, tie tikai tiekas riesta vietā un sapārojas.
Riesti
Sapārošanās vidēji notiek ik pēc 3—5 gadiem, laikā, kad nogatavojas rimu augļi. Lai mātītes varētu dēt olas un audzināt mazuļus, tām ir jāpalielina ķermeņa masa, uzkrājot līdz kilogramam tauku. Tas ir iespējams tikai augļu koku ražas gados. Pārošanās gados tēviņi sapulcējas un katru nakti kopīgi rada zemas frekvences (zem 100 Hz), dunošus saucienus, kas ilgst 6—8 stundas, apmēram 3—4 mēnešu garumā. Visu šo laiku tēviņi riesta vietu neatstāj, kļūstot apmēram uz pusi vājāki. Pulcēšanās laukums ir apmēram 50 m platumā. No tēviņa dzīves teritorijas tas var atrasties pat 5 km attālumā, un ceļu uz riestu tēviņš paveic ejot.
Ierodoties riesta teritorijā, katrs tēviņš vēlas ieņemt labāko vietu. Tie cenšas viens otru ietekmēt un iebiedēt, sabožot spalvas, izplešot spārnus, atverot knābi un izplešot nagus, vienlaicīgi skaļi ķērcot un rūcot. Reizēm izceļas savstarpējas tuvcīņas, kurās tie var viens otru savainot un pat nogalināt.
Kad vieta ieņemta, katrs tēviņš iekārto savu dejas vietu, nomīņā zāli un cītīgi novāc visus traucēkļus. Pēc tam kakapo izkašņā vairākas bedrītes, kuru dziļums ir 10 cm, bet diametrs ir 40—50 cm, tik liels, lai putns tur varētu ievietoties. Bedrītes parasti atrodas blakus kādam akmenim, klints sienai, krasta kraujai vai koka stumbram, lai blakus esošie objekti atstarotu papagaiļa riesta saucienus. Toties pati bedrīte kalpo kā skaņas pastiprinātājs un rezonētājs. Visas tēviņu bedrītes savieno celiņu tīkls, kurš arī tiek rūpīgi attīrīts no kritalām.