cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Augu fizioloģiskā uztvere
Reakcija uz pieskārienu
Reakcijas uz mehāniskiem traucējumiem ir augu uzvedības neatņemama iezīme. Lai gan dažiem augiem ir ļoti specializētas pieskāriena reakcijas iekārtas un ātra un ļoti pamanāma uzvedība, citu augu reakcija uz pieskārienu laika gaitā var notikt lēni, un tāpēc to bieži nav viegli atpazīt vai novērtēt. Tomēr visi augi jūt un reaģē uz mehāniskiem spēkiem. Šūnu reakcijas var būt būtiskas tādiem pamatprocesiem kā turgora regulēšana, šūnu paplašināšanās un morfoģenēze.
Tigmotropisms ir virziena augšanas kustība, kas notiek kā mehanosensora reakcija uz pieskāriena stimulu. Tigmotropisms parasti ir sastopams vītņotos augos, tomēr augu biologi ir atklājuši tigmotropiskas reakcijas arī ziedošajos augos un sēnēs. Mimosa pudica, pazīstama arī kā kautrīgā mimoza, kā arī daži no tās radiniekiem ir labi pazīstami tigmotropu augi. Pieskāriena stimulācija izraisa ļoti ātru mazo lapiņu salocīšanu, kas veido divkāršās lapas. Jāatzīmē, ka pieskāriena reakcija neaprobežojas tikai ar stimulēto lapiņu, bet var izplatīties uz visām blakus esošajām lapām.
Daudziem ziedu augiem ir attīstījušies pieskārienu jūtīgi orgāni. Šāds pielāgojums ir vērsts uz pašapputes novēršanu vai veiksmīgu ziedputekšņu nogulsnēšanos uz kukaiņiem vai kolibri.
Lai gan augu uztveres spējas visbiežāk ir vērstas uz dzīvniekiem aizsardzības nolūkos, daži no dramatiskākajiem un vislabāk zināmajiem augu sensorās reakcijas piemēriem ir kukaiņēdāj augi, kas medī kukaiņus un citus mazus dzīvniekus. Kukaiņēdāj augi parasti izmanto slazdus, kas sastāv no modificētām lapām.
Tarrakona
Tarrakona jeb Tarako (la) ir sena romiešu pilsēta Spānijā, Katalonijā, Vidusjūras piekrastē (mūsdienās Tarragona). Tā bija senākā romiešu apmetne Pireneju pussalā. Vēlāk Romas republikas laikā tā kļuva par Tuvās Spānijas provinces galvaspilsētu, Bet Romas impērijas laikā par Tarrakonas Spānijas galvaspilsētu. 2000. gadā Tarrakonas arheoloģiskais komplekss tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Augu fizioloģiskā uztvere
Atbildes uz ķīmiskiem signāliem
Lielākajai daļai dzīvnieku sugu ožas sajūta tiek izmantota, lai savāktu informāciju par vides iezīmēm noteiktā attālumā no uztverošajiem organismiem, nosakot mobilās ķīmiskās norādes, kas atrodas apkārtējā gaisā vai ūdenī. Vēl nesen bija nopietnas domstarpības par to, vai augiem ir līdzīga spēja reaģēt uz gaisā esošām smaržām, lai gan jau sen ir zināms, ka gaistošajam hormonam etilēnam ir galvenā loma augu augšanas un attīstības starpniecībā. Ievainoti vai inficēti augi rada izteiktas gaistošas vielas (piemēram, metiljasmonāts), ko savukārt var uztvert blakus augi. Augi, kas uztver šāda veida gaistošus signālus, bieži reaģē, palielinot ķīmisko aizsardzību, vai gatavojas uzbrukumam, ražojot ķīmiskas vielas, kas aizsargā pret kukaiņiem vai piesaista kukaiņu plēsējus.
Tarrakona
Priekšvēsture
Pirmsromiešu laikā šo teritoriju apdzīvoja ibēri, kuriem bija tirdznieciski sakari ar grieķiem un feniķiešiem, kas bija apmetušies piekrastē. Ibēriešu kolonijas atradās galvenokārt Ebro ielejā. Ibēriešu koloniju liecības Tarragonas apkārtnē tiek datētas ar 5. gadsimtu pr.Kr.
Līvijs piemin oppidum parvum (mazu pilsētiņu) ar nosaukumu Cissis, bet Polūbijs runā par pilsētu Kissu (Κίσσα). Pirmo reizi Tarako nosaukums tika minēts drīz pēc Gneja Kornēlija Scipiona Kalvusa ierašanās Empurijā 218. gadā pr.Kr. Otrā pūniešu kara sākumā, ar ko sākās romiešu iekarojumi Spānijas teritorijā. Līvijs raksta, ka romieši sagrāba Hanibāla karaspēkam paredzēto pūniešu krājumu lauku pie Kissas un ieņēma pilsētu. Drīz vien romiešiem uzbruka "netālu no Tarrakonas" (haud procul Tarracone). Taču paliek neskaidrs, vai Kissa un Tarrakona ir viena un tā pati pilsēta. Uz Empūrijā atrastās monētas ir uzraksts "Tarakon-salir" ("salir", domājams nozīmē sudrabs). Monēta kalta nezināmā vietā un parasti tiek datēta ar 250 gadu pr.Kr., t.i. viennozīmīgi pirms romiešu iebrukuma. Nosaukums "Kesse" parādās uz ibēriešu izcelsmes monētām 2. un 1. gadsimtā pr.Kr., kas atzīmēti saskaņā ar romiešu svara standartiem. Kesse var attiecinās uz Kissu, no kuras cēlušies Plīnija minētie kisieši.
217. gadā pr.Kr. atnāca papildspēki no Itālijas Publija Scipiona vadībā. Viņam un viņa brālim Gnejam Kornēlijam piedēvē Tarrakonas nostiprināšanu un militārās ostas izveidi, un, ka saka Plīnijs Vecākais: "Tarako bija Scipiona darbs (Tarraco Scipionum opus) tāpat, kā Kartāga kartāgiešu darbs". Romiešu aizsargmūris, domājams, bija uzcelts virs senākiem mūriem, kas raksturīgi ibēriešu akmeņkaļiem.
Romas republikas laiks
Nākamo divu gadsimtu laikā Tarrakona palika kā romiešu apgādes pilsēta un ziemas nometne karā ar ķeltibēriem, kā arī Otrajā pūniešu karā. Tādējādi šajā laika periodā bija spēcīga militārā klātbūtne, iespējams, pašā augstākajā daļā, kas mūsdienās skaitās pilsētas vēsturiskais kvartāls, saukts par Alta daļu. 197. gadā pr.Kr. visas iekarotās teritorijas, pat šauras joslas gar Vidusjūras piekrasti, tika sadalītas starp jaunajām provincēm Hispania Ulterior un Hispania Citerior. Tuvās Spānijas (Hispania Citerior) galvaspilsēta pamatā bija Jaunā Kartāga, taču Strabons stāsta, ka pārvaldnieki tāpat dzīvoja Tarrakonā.
Tarrakonas tiesiskais statuss šajā laikā nav īsti skaidrs. Iespējams Republikas laikā tas bija organizēts kā "conventus civium Romanorum" (konvents, provinces romiešu pilsoņu sapulce) divu maģistru (pilsonisko pārvaldnieku) vadībā. Gajs Porcijs Katons, 114. gada pr.Kr. konsuls, 108. gadā pr.Kr. izvēlējās Tarrakonu par savas trimdas vietu, kas norāda, ka Tarrakona tajā laikā bija brīvpilsēta, vai arī, iespējams, sabiedrotā. Pēc Strabona viena no "pašām pēdējām" romiešu kaujām notika netālu no Tarrakonas. Kad Cēzars 49. gadā pr.Kr. sakāva Pompeja piekritējus Ilerdā (Lerida), Tarrakona apgādāja savu armiju ar provīziju. Nav īsti skaidrs, vai kolonijas statusu Tarrakona ieguva no Jūlija Cēzara, vai no Augusta, taču pašreizējie pētījumi nosliecas uzskatīt, ka tieši Cēzars to piešķīra pēc savas uzvaras Mundā apmēram 45. gadā pr.Kr., un tas atspoguļojas "Jūlija" epitetā savā oficiālajā nosaukumā: "Colonia Iulia Urbs Triumphalis Tarraco", kas netika izmainīts visā impērijas pastāvēšanas laikā.
Oktaviāna Augusta laiks
27. gadā pr.Kr. imperators Augusts devās uz Spāniju, lai kontrolētu militāro kampaņu Kantabrijā. Taču viņa sliktās veselības dēļ, tas izlēma palikt Tarrakonā. Acīmredzot, Augusts uzcēla altāri pilsētā, un retora Kvintiliāna vēsturē ir minēts, ka Tarrakonas iedzīvotāji sūdzējās par Augustu, ka palma ir izaugusi uz altāra. Viņš atbildēja, ka tas nozīmē to, ka altaris netika bieži lietots.
Drīz pēc tam, kad šeit ieradās Augusts, senais Herkulejas ceļš tika pārdēvēts par Augusta ceļu. Jūdžu stabā, kas tika atrasts Tarragonā, Plaça de Braus laukumā, tiek pieminēts ceļš starp 12 un 6. gadu pr.Kr., kas savienoja Barčino ziemeļaustrumos ar Dertusu, Saguntu un Valentiju dienvidos.
Augusta laikā pilsēta zēla. Rakstnieks Pomponijs Mela 1. gadsimtā apraksta to tādā veidā: "Tarrakona ir pati bagātākā osta šajā piekrtastē" (Tarraco urbs est en his oris maritimarum opulentissima). Tarrakona Augusta un Tiberija laikā kala savu naudu ar imperatora kulta attēlu un uzrakstu CVT, CVTT o CVTTAR.
Pēc Augusta nāves 14. gadā imperators oficiāli tika dievišķots, bet 15. gadā viņam par godu tika uzcelts templis, iespējams, pilsētas austrumu apkaimē vai pie koloniālā foruma, kā piemin Tacits viņa annālēs.
Agrās impērijas laiks
68. gadā Galba, kas dzīvoja Tarrakonā astoņus gadus, Klūnijā tika pasludināts par imperatoru. Vespasiāns uzsāka impērijas finansu reorganizāciju. Saskaņā ar Plīniju, tas ļāva Spānijas iedzīvotājiem piešķirt latīņu pilsonību. Pireneju pusssala, kas no seniem laikiem bija sadalīta starp cilšu veidojumiem, tika pārveidota rajonos ap pilsētu centriem, neatkarīgi no tā, vai tās ir kolonijas, vai municipalitātes, kas atviegloja nodokļu ievākšanu. Iespējams provinces reorganizācijas rezultātā palielinājās celtniecības apjomi. Tarrakonas amfiteātris, tempļa teritorija, un provinces forums pilsētas paaugstinājumā, domājams, tika uzcelts šajā laika periodā. Statuju lielākā daļa šajās vietās tika uzstādītas starp 70. un 180. gadu.
Imperatora Trajāna laikā par pilsētas aizbildni tika nozīmēts senators Lūcijs Licīnijs Sura. Sura bija cēlies no Tarrakonas un sasniedza vienu no augstākajiem impērijas posteņiem. Tiek uzskatīts, ka 122.-123. gada ziemā Adrians apmeklēja pilsētu, lai Spānijā novadītu konventa sapulci. Viņš arī pārbūvēja Augusta templi.
Tarrakona sāka pārdzīvot nopietnas ekonomiskas grūtības 2. gadsimta beigās. Līdzekļu trūkuma dēļ par godu pilsētai tika izgatavotas tikai dažas statujas. Šajā periodā tika zaudēta cīņa pret imperatoru Klodiju Albinu, kuru atbalstīja Tarrakonas gubernators Lūcijs Rufo. Šajā laikā uzraksti, veltīti provinces konsīlijam, sāk pazust, un tiek nomainīti ar militārajiem darbiniekiem veltītiem uzrakstiem. Pilsoniskajā administrācijā (ordo decurionum) samazinājās ietekmīgu tirgoņu skaits, bet kļuva vairāk patronu (lielo zemes īpašnieku un valsts amatpersonu). Severs pārbūvēja amfiteātri un ar to saistītās celtnes, par ko liecina uzraksts apakšā.
Vēlās impērijas laiks
Pēc Diokletiāna impēriskās administrācijas reformas pussala kļuva par diacēzi, sadalītu sešās provincēs, kas bija daudz mazākas, nekā agrāk. Tarrakona turpināja palikt galvaspilsēta, taču daudz mazākai provincei.
Franku un alemaņu iebrukums ap 260. gadu radīja grūtības veselus desmit gadus, taču izrakumi neuzrādīja šo iebrukumu ietekmi uz pilsētu, bet postījumi tika konstatēti tikai ostas rajonā un aiz pilsētas mūriem.
Periodā starp Diokletiana un Maksimiana valdīšanas laikiem (no 286. līdz 293. gadam) pilsētā tika uzcelts Jupitera portiks, kas varētu būt daļa no bazilikas.
Šahtarske
Šahtarske var būt:
Rietumfaju
Rietumfaju (en) vai Piagailoe (stw) ir neapdzīvots koraļļu atols Klusajā okeānā, Karolīnu salu arhipelāga centrālajā daļā. Ietilpst Mikronēzijas Federatīvo Valstu Japas pavalstī, administratīvi pakļauts Satavalas municipalitātei 80 km uz dienvidiem.
Ģeogrāfija
Rietumfaju ir koraļļu atols Karolīnu salu centrālajā daļā 80 km uz ziemeļrietumiem no Satavalas un 945 km uz austrumiem no Japas. Atolā viena 6,2 ha liela sala, atola kopējā platība 11 km², tajā skaitā 5,6 km² centrālā lagūna. Atols izvietojies zemūdens pacēluma rietumu galā; tas turpinās austrumu virzienā 180 km garumā kā Pelēko Spalvu sēklis (Gray Feather Bank), uz kura atrodas vēl Pikelotas sala un daži rifi. Sala nodēvēta pēc analoģijas ar Faju atolu Čūkas pavalstī 500 km tālāk uz austrumiem.
Rīgas 4. pamatskola
'''Rīgas 4. pamatskola''' ir Rīgas internātpamatskola Tirzas ielā 2, Juglā, kurā izglīto bērnus ar garīgās attīstības traucējumiem.
Izglītības programmas
Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar mācīšanās traucējumiem (21015621), Speciālās pamatizglītības programma izglītojamajiem ar garīgās attīstības traucējumiem (21015811), Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar garīgās attīstības traucējumiem (2101582), Speciālās pamatizglītības programma izglītojamajiem ar smagiem garīgās attīstības traucējumiem vai vairākiem smagiem attīstības traucējumiem (21015911), Speciālās pamatizglītības mazākumtautību programma izglītojamajiem ar smagiem garīgās attīstības traucējumiem vai vairākiem smagiem attīstības traucējumiem (21015921) Šūto izstrādājumu ražošanas tehnoloģija (22542021), Koka izstrādājumu izgatavošana (22543041).
Vēsture
Skolas vēsture sākas 1960. gadā, kad Rīgas 55. astoņgadīgās skolas ēkā Deglava ielā 45 nodibināja '''Rīgas 4. speciālo internātskolu'''. 1970. gadā to pārcēla uz Rīgas 47. astoņgadīgās skolas ēku Tirzas ielā 2. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas to pārdēvēja par '''Rīgas 4. speciālo internātpamatskolu'''.
2019. gadā Rīgas dome pieņēma lēmumu par Rīgas 153. pirmsskolas izglītības iestādes pievienošanu Rīgas 4. speciālajai internātpamatskolai un skolas pārdēvēšanu par Rīgas 4. pamatskolu.
Akiko Hajakava
Akiko Hajakava (ja) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Angry Birds Seasons
Angry Birds Seasons ir mīklu spēle, ko izstrādājusi un publicējusi Rovio Entertainment. Spēle ir sākotnējās Angry Birds pēctecis. Spēle tika izlaista dažādām mobilajām platformām un Microsoft Windows 2010. gada 21. oktobrī.
Peršotravenska
Peršotravenska (uk) ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas dienvidos, Dņipropetrovskas apgabalā. Izvietojusies apgabala austrumdaļā 123 km no apgabala centra Dņipro.
Apdzīvotā vieta dibināta 1954. gadā sakarā ar jaunu akmenogļu šahtu būvniecību jaunapgūstamajā Rietumdonbasa baseinā. 1957. apdzīvotajai vietai piešķirts ciemata statuss ar nosaukumu Šahtarske (Шахтарське). 1960. gadā piešķirts pilsētciemata statuss un pārdēvēta par Peršotravnevi (Першотравневе — ‘1. maija [ciemats]’). 1963. gadā nodota ekspluatācijā pirmā šahta. 1966. gadā piešķirtas pilsētas tiesības, pārdēvēta tagadējā vārdā un pakļauta Pavlohradas pilsētas padomei. 1989. gadā piešķirts apgabala pakļautības pilsētas statuss.
Malkolms Brogdons
Malkolms Mozess Edamss Brogdons (en; dzimis Atlantā) ir amerikāņu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja un uzbrūkošā aizsarga pozīcijā. 2023. gadā pārstāv NBA klubu Bostonas "Celtics", iepriekš spēlējis Milvoki "Bucks" un Indiānas "Pacers".
Karjera
Spēlējis NCAA čempionātā, kur pārstāvēja Virdžīnijas Universitātes basketbola komandu "Cavaliers". Nospēlējis augstskolā visas četras sezonas, aizvadot lielisku koledžu basketbola karjeru.
2016. gada NBA draftā M. Brogdonu Milvoki "Bucks" izraudzījās otrajā kārtā ar 36. kārtas numuru. Debijas sezonas noslēgumā tika atzīts par sezonas labāko debitantu (pirmais otrajā kārtā draftētais spēlētājs kopš 1965. gada, kam tas izdevies). Visās trijās sezonās ar M. Brogdonu sastāvā "Bucks" iekļuva izslēgšanas spēlēs.
2019. gada vasarā M. Brogdons tika aizmainīts uz Indiānas "Pacers" pret nākotnes drafta izvēlēm. Jaunajā komandā spēlētājs sezonu iesāka ļoti veiksmīgi, sasniedzot double-double pirmajās četrās spēlēs, un izvirzoties līgas līderpozīcijās pēc rezultatīvajām piespēlēm vidēji spēlē pēc pirmās nedēļas.
2022. gada jūlijā M. Brogdons tika aizmainīts uz Bostonas "Celtics" pret Āronu Nesmitu, Danielu Teisu, Niku Stauskas, Maliku Fitsu, Džuvanu Morganu un 2023. gada drafta pirmās kārtas izvēli. Pirmajā sezonā "Celtics" sastāvā komanda sasniedza Rietumu konferences finālsēriju, kur piekāpās Maiami "Heat", bet pats M. Brogdons pēc sezonas tika atzīts par NBA labāko rezervistu.
M. Brogdons pārstāvēja ASV basketbola izlasi 2015. gada Panamerikas spēlēs, kur komanda izcīnīja bronzas medaļas.
Karvas muiža
Karvas muiža bija Vidzemes muiža, kas atradās mūsdienu Alūksnes novada Karvas ciemā. Mūsdienās no muižas apbūves saglabājusies pārvaldnieka māja (celta 19. gadsimta pirmajā pusē), stallis (1850. gads) un magazīna (19. gadsimts), kas ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis. Dažādos laikos muiža piederējusi Rautenfeldu dzimtai un Tranzē dzimtai. Pēc agrārās reformas muižas pārvaldnieka mājā ierīkoja Karvas septiņgadīgo skolu.
Alatira (upe)
Alatira (čuvašu: Улатăр, ru, myv) ir Suras kreisā krasta pieteka Mordovijas Republikā, Krievijas Federācijā. Upes garums ir 296 km un baseina platība 11 200 km². Alatira aizsalst novembrī un līdz aprīlim ir klāta ar ledu. Upes ieleja blīvi apdzīvota, lielākās apdzīvotās vietas pie Alatiras ir Ardatova un Alatira. Upe tek cauri Volgas augstienes ziemeļu daļai, mežainam apvidum. Lielākiem mežu masīvi atrodas upes kreisajā krastā.
Borislavs Miličs
Borislavs Miličs (sr; Belgrada —  Belgrada) bija Dienvidslāvijas un Serbijas starptautiskais lielmeistars šahā (1977).
Biogrāfija
Daudzkārtējais Dienvidslāvijas šaha čempionātu dalībnieks. Labākos rezultātus sasniedzis 1945. gadā (4. vieta), 1951. gadā (4. vieta), 1952. gadā (dalīta 3.-5. vieta), 1953. gadā (dalīta 4.-6. vieta) un 1959. gadā (dalīta 4.-7. vieta). 1949. gadā Belgradā un 1951. gadā Vīnē uzvarējis starptautiskajos šaha turnīros. Par panākumiem turnīros FIDE 1951. gadā Miličam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1977. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) goda nosaukumu.
Pārstāvējis Dienvidslāvijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Pēc 1967. gada vairāk laika veltījis savas valsts šaha dzīves pilnveidošanai, bijis Dienvidslāvijas šaha federācijas ģenerālsekretārs un viens no izdevuma Chess Informant ("Šaha informators") dibinātājs, strādājis par šaha izdevumu žurnālistu un redaktoru.
Mākslinieces māte Anna Hedviga Brenduma zilajā istabā
"Mākslinieces māte Anne Hedviga Brenduma zilajā istabā" (dk) ir glezna, kuras autore ir Anna Ankera. Anna Ankera gleznojusi vairākas gleznas, kurās attēlota viņas māte Anne Hedviga Brenduma (1826.-1916.), kura bija precējusies ar tirgotāju un krodzinieku Eriku Andersenu Brendumu (1820.-1890.). Pēc vīra nāves 1890. gadā viņa līdz 70 gadu vecumam vadīja Brenduma viesnīcu. Portrets uzgleznots šīs viesnīcas tā dēvētajā zilajā istabā. Gleznā viņa lasa grāmatas un vēstules. Anna Ankera savu māti Anni Brendumu daudzās gleznās attēlo zilajā istabā.
2021. gada Sandensas kinofestivāls
2021. gada Sandensas kinofestivāls norisinājās no līdz. Pirmais konkursa filmu klāsts tika paziņots. COVID-19 pandēmijas dēļ festivāls apvienoja seansus Rejas teātrī Pārksitijā, Jūtā ar seansiem, kas notika tiešsaistē, kā arī kinoteātros un auto kinoteātros 24 ASV štatos un teritorijās.
2019. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss
Konkursā uzvarēja Vikija Gabora ar dziesmu Superhero no Polijas. Šī ir pirmā reize, kad rīkotājvalsts vai iepriekšējā gada uzvarētājvalsts ir ieguvusi uzvaru šajā konkursā.
Dalībvalstis
Konkursā piedalījās 19 dalībvalstis. Konkursā pēc 13 gadu pārtraukuma atgriezās Spānija, bet Azerbaidžāna un Izraēla no konkursa izstājās.
2021. gada Sandensas kinofestivāls
Apbalvojumi
Tika piešķirtas šādas balvas:
Iegādes
Avoti:
Miroslava Litmanoviča
Miroslava Litmanoviča (pl; dzimusi kā Kaļecka (pl) Varšava —  ) bija Polijas starptautiskā meistare šahā (1967).
Biogrāfija
No 1950. gadu vidum līdz 1970. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Polijas šahistēm. No 1951. līdz 1972. gada 16 reizes piedalījusies Polijas sieviešu šaha čempionātu finālos un izcīnījusi 10 medaļas: zelta (1968), 5 sudraba (1957, 1958, 1964, 1969, 1972) un 2 bronzas (1961, 1967). Tāpat viņa 3 reizes (1953, 1956, 1964) uzvarējusi Polijas komandu šaha čempionātos.
Daudzu starptautisko šaha turnīru dalībniece, tajā skaitā piedalījusies četros Pasaules šaha čempiones nosaukuma izcīņas zonas turnīros. Uzvarējusi vai dalījusi pirmo vietu šaha turnīros Bledā (1957), Portorožā (1958), Pjotrkova Tribunalskā (1969) un Emenā (1970). Par panākumiem turnīros FIDE 1967. gadā Litmanovičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Vairākkārt pārstāvējusi Polijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1957-1972). Individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba (1963) medaļu.
1974. gada februārī beigusi aktīvās šahistes gaitas un veltījusi sevi literārajam darbam. Pazīstamākie viņas darbi bija šaha mācību grāmatas bērniem un jaunatnei.
Bijusi precējusies ar Polijas šahistu un žurnālistu Vladislavu Litmanoviču (1918—1992).
Upīša pasāža
Upīša pasāža (celta 1913. gadā, arhitekts A. Vanags) ir funkcionāli un vizuāli saistītu iekšējo pagalmu virkne Rīgā. Pasāžai ir trīs dažādas ieejas: viena no Dzirnavu ielas, otra no Ernesta Birznieka-Upīša ielas un trešā, galvenā ieeja no Marijas ielas.
Lielajā, sarežģītās konfigurācijas zemesgabalā bija paredzēts būvēt arī tautas namu un kinoteātri, kas būtu pavērsts pret Dzirnavu ielu. Šīs ieceres īstenošanu pārtrauca Pirmais pasaules karš. Upīša pasāžas fasāde Marijas ielā ar vareno vārtu velvi centrā ir detaļās izkopta neoklasicisma paraugs.
Vēsture
Ēkas būvlieta, kas aizsākta 1913. g. 19. aprīlī, norāda, ka zemes gabals pieder J. Lazdiņam un J. Reinfeldam. Īpašnieki lūdza Rīgas pilsētas Būvvaldei atļauju sešstāvu mūra ēkas celtniecībai Marijas ielā 10, 10a, 10b. Māja tika paredzēta bez apdzīvojamām pagrabtelpām, un akmens darbus apņemās veikt Dāvids Davidovičs Upīts, vēlākais pasāžas īpašnieks, kura vārdā arī tika nosaukta Upīša pasāža. Ēkas vēsturi interesantāku dara tās autors - Aleksandrs Vanags (1873-1919). Arhitektam ēka bija jāizveido plašā un neregulāras konfigurācijas zemes gabalā, kuram ir izeja arī uz Dzirnavu ielu. Visu teritoriju bija iecerēts apbūvēt ar ēku kompleksu, kas grupētos ap iekšējo pagalmu sistēmu. Arhitekta un investora plašās ieceres tika realizētas tikai daļēji, jo projektēšanu un būvniecību pārtrauca Pirmais pasaules karš. Arhitekta talants izpaužas interesantajā, dziļumā vērstajā ēkas telpiskajā kompozīcijā. Vairākas plašas, velvētas caurbrauktuves vizuāli iekļauj ielas ainavā anfilādes veidā kārtotos iekšējos pagalmus. Caurbrauktuvju asis nav savstarpēji paralēlas, tāpēc, pārvietojoties pagalmu sistēmā, telpa aizvien paveras jaunā, gleznainā rakursā. Arhitekts sākotnēji fasādi vēlējās veidot jūgendstila formās ar nacionālā romantisma iezīmēm. Savā ziņā tā ir interesantāka nekā dabā esošā, bet tolaik notika stilu maiņa un jūgendstila vietā nāca neoklasicisms. Arhitekts sekoja laika garam, turklāt mainījās arī īpašnieks.
Tagadne un nākotne
Upīša pasāža atrodas diagonāli pretī vairāk pazīstamajam Berga bazāram - Marijas ielas pretējā pusē. Tomēr šai vietai ir īpaša atmosfēra, tai ir liels attīstības potenciāls, to saka gan Upīša pasāžas rezidenti, gan pilsētnieki, kuri zin kur atrodas pasāža, lai gan kvartālam vēl trūkst atpazīstamības. Upīša pasāža nav īstā vieta veikaliņiem, kas cenšas pievilināt nejaušus garāmgājējus ar savām atlaidēm, drīzāk zinātājiem un tiem, kuri veikalā atgriežas. Kā, piemēram, mūzikas instrumentu un skaņu iekārtu "Mūzikas centrs", arhitektu birojs "Balti", dāvanu darbnīca "Zemenītes sniegā", audumu salons "Textile". Pasāžā katru gadu vasarā tiek rīkoti mantu tirdziņi visiem interesentiem, tiek spēlēta dzīvā mūzika. Aktīvākie "Upīša pasāžas" iedzīvotāji, pagalmā, organizē kaimiņu iepazīšanās pasākumus. Upīša pasāžā, 2013. gada "Baltā nakts" ietvaros, tika rīkotas trīs darbnīcas : velodarbnīca, restaurācijas un brīvmākslas darbnīca, kā arī interjera elementu un rekvizītu darbnīca, ko veidoja "Rīgas darbnīcas". Lai attīstītos un pilnveidotos ir sākts jauns apbūves projekts, tā autori ir "Arhitektonika". Projektā tiks celta ēka, kas piekļaujas un veido turpinājumu Upīša pasāžai ar ieeju no E. Birznieka-Upīša ielas. Mājas pagalms būs paredzēts gan gājējiem, gan riteņbraucējiem. Plānots ir bērnu rotaļu laukums, iespējama strūklakas izveide un āra kafejnīcas.
Jons Gvideti
Jons Gvideti (it; dzimis ) ir Zviedrijas futbolists, uzbrucējs, Zviedrijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada spēlē Allsvenskan kluba AIK sastāvā.
Sasniegumi
Celtic
Brakara Augusta
Brakara Augusta (la) ir sena romiešu pilsēta Portugālē, valsts ziemeļu daļā, kas Romas impērijas laikā atradās Tarrakonas Spānijas provincē. Tas bija viens no sešiem Tarrakonas Spānijas tiesu apgabalu centriem. Pēc Diokletiāna reformas tā bija Galēkijas (la) provinces galvaspilsēta. Mūsdienās šī pilsēta saucas Braga.
Vēsture
Pēc dažiem avotiem (Plīnijs un Ptolemajs) sākotnēji tā bija brakaru ķeltu cilts galvaspilsēta, no kuras Brakara Augusta ieguva savu vēlāko nosaukumu.
Pēc Diokletiāna reformas tā kļuva par Galēkijas provinces galvaspilsētu, kas tika izveidota, sadalot Tarrakonas Spāniju trijās mazākās provincēs. Pēc kristietības pieņemšanas 388. gadā tā kļuva jau par Brakaras bīskapijas rezidenci, un pirmais bīskaps bija Paterno.
5. gadsimta sakumā pilsētu iekaroja svēvi, kas Brakaru izvēlējās par savas karalistes galvaspilsētu, līdz 585. gadā Leovigilds to iekļāva Vestgotu karalistes sastāvā.
Ekonomika
Brakaras Augustas ģeostratēģiskais izvietojums kā nozīmīga tirgus vieta veicināja amatnieku un specializētu darbnīcu izveidi, kur ražoja keramikas izstrādājumus, stiklu, bronzu, zelta un dzelzs lējumus, kā arī tekstīlijas un krāsu pigmentus. Kaut arī šīs darbnīcas pārsvarā bija izvietotas pilsētas nomalēs, taču to atrašanās pēdas Brakarā tika konstatētas.
Apbūve
Pilsēta celta pēc šaha galdiņa plānojuma. Apbūves saliņām bija kvadrātveida forma 44,4 metri garumā, kas atbilst apmēram 120 romiešu pēdām. Taču šis plānojums netika realizēts konsekventi. Vairākām ielām, vismaz no vienas puses, bija uzcelti portiki. Pilsētas senākās daļas tika atrastas Alto of Cividade, pilsētas augstākajā punktā. Pilsēta vēl vairāk paplašinājās Jūliju-Klaudiju valdīšanas laikā.
Tikai nedaudzas sabiedriskās ēkas bija droši konstatētas. Teātra paliekas bija atrastas pilsētas rietumu daļā. Blakus tam bija iespējams atrakt labi saglabājušās romiešu termas. Abas šīs celtnes ir attiecināmas uz 2. gadsimta sākumu.
Taisni uz dienvidiem no senās pilsētas vārtiem atradās Fonte do Ídolo, 1. gadsimta romiešu svētavota paliekas. Šīs drupas iespējams bija daļa no lielāka tempļa kompleksa. Varētu būt, ka šis komplekss bija veltīts Tongoenabiagam, kas bija Galēkijas kastreho tautas dubultdievs — Tongo un Nabia, un skaitījās ūdens dievs. Tongoenabiago tiek interpretēts kā "upes dievs, kurš zvēr".
Kukaiņu piekūns
Kukaiņu piekūns (Falco vespertinus) ir piekūnu dzimtas (Falconidae) plēsīgais putns. Tas ligzdo Eiropas austrumos un Āzijā, ziemo Āfrikā. Pēc vairošanās sezonas tas bieži ieklejo Rietumeiropā. Tā radniecīgākā suga ir Amūras piekūns (Falco amurensis), kurš kādreiz tika sistematizēts kā kukaiņu piekūna pasuga.
Izplatība
Kukaiņu piekūns sastopams, sākot ar Austrumeiropu izplatības areāla rietumos. Areāls turpinās tālāk līdz Mongolijai un Ļenas upei austrumos. Putni ir gājputni un ziemo Āfrikas dienvidos. Ligzdošanas biotops ir stepes un līdzīgas klajas ainavas.
Latvijā
Latvijā kukaiņu piekūns ir samērā rets, bet regulārs caurceļotājs. 19. un 20. gadsimtā bijuši arī atsevišķi pieaugušo putnu novērojumi ligzdošanas sezonā, tomēr pēdējos 50 gados kukaiņu piekūna ligzdošana Latvijā nav pierādīta. Reizēm tam novērojama izteikta invāzija, kas var būt augustā un septembrī, tad putni sastopami visā valsts teritorijā. Šādos gados virs niedrāju ezeriem var novērot pat vairākus desmitus putnu, medījot spāres. Pēdējās spēcīgās invāzijas bijušas 2005., 2007., 2010., 2019. (līdz šim spēcīgākā) un 2022. gadā.
Kopumā Latvijā caurceļojošos kukaiņu piekūnus var novērot dažādās atklātās ainavās, nereti pie jūras un lielajiem ezeriem, sēžot uz stabiem, vadiem vai koku galotnēs, kā arī medījot kukaiņus gaisā.
Izskats
Kukaiņu piekūns ir neliels, slaids piekūns ar gariem, smailiem spārniem. Tam piemīt dzimumu dimorfisms — tēviņa apspalvojums ir zilganpelēks, izņemot tā rudo zemasti un ciskas, bet mātītei ir pelēkbrūna vai brūna mugura un spārni, oranža galva un pavēdere, gaiša seja, kurā izceļas melnas acis un nelielas "ūsiņas" katrā knābja pusē, uz astes melnas šķērsjoslas. Tēviņam ap acīm ir koši ruda āda. Abiem dzimumiem ir koši rudas kājas un knābis, kuram ir melns galiņš. Jauno putnu mugura ir tumši brūna, bet pavēdere gaiši brūna, seja gaiša.
Uzvedība
Kukaiņu piekūns ligzdo plašās, atklātās ainavās ar dažiem kokiem un skrajiem mežiem, ļoti bieži ūdenstilpes tuvumā. Tā ir ļoti sabiedriska plēsīgo putnu suga, un ligzdošanas laikā piekūni veido kolonijas. Arī ziemas periodā kukaiņu piekūni migrē kopīgi un nakšņo lielos baros, kuros var būt pat tūkstoši īpatņu. Tas ir aktīvs dienas gaišajā laikā, medībām esot visaktīvākajām agri no rīta vai vakara krēslā. Piekūnam raksturīgs spēcīgs lidojums ar īslaicīgiem un ātriem spārnu vēzieniem, kas mijas ar ilgstošu planēšanu. Lielāko daļu medījuma tas noķer gaisā. Medījot uz zemes dzīvojošos upurus, tas lido zemu virs pašas zemes.
Barība
Kukaiņu piekūns pārtiek no lieliem kukaiņiem, arī no abiniekiem, rāpuļiem, putniem un sīkiem grauzējiem, piemēram, spārēm, circeņiem, krupjiem, ķirzakām, strupastēm un citu putnu mazuļiem.
Medījot kukaiņu piekūns bieži plivinās uz vietas gaisā līdzīgi lauku piekūnam, tad strauji pikē lejup, uzbrūkot pamanītajam upurim. Bieži vien medījumu tas apēd lidojumā. Mazuļi līdz 3 nedēļu vecumam saņem ļoti barojošu un daudzveidīgu barību. Tiem tiek nesti krupji, ķirzakas, putniņi un īpaši lieli kukaiņi, bet, putnēniem kļūstot vecākiem, barība kļūst arvien vienkāršāka un vienveidīgāka.
Ligzdošana
Kukaiņu piekūni ligzdo kolonijās, kurās var būt vairāki desmiti vai pat tūkstoši putnu. Tie pamatā izmanto pamestas vārnveidīgo putnu ligzdas. Izvēlētās ligzdas atrodas klintīs vai augstu kokā, apmēram 13—20 metru augstumā, vienlaicīgi 3—4 metru koka galotnes joslā. Turklāt kukaiņu piekūni ligzdošanai izvēlas mežmalas, nevis vientuļus kokus. Dažreiz ligzda ir uz zemes, kur tā parasti paslēpta zem bieziem krūmiem.
Dējumā ir 3—4 olas. Inkubācijas periods ilgst 27—28 dienas, perē abi vecāki. Jaunie putni izlido 27—30 dienu vecumā, bet patstāvīgi tie kļūst vēl pēc nedēļas. Kukaiņu piekūna dzīves ilgums savvaļā sasniedz apmēram 13 gadus, nebrīvē 18 gadus.
Li Kecjans
Li Kecjans (zh,, , dzimis ) ir Ķīnas politiķis, no 2013. līdz 2023. gadam bija Ķīnas premjerministrs. Viņa priekštecis premjerministra amatā bija Veņs Dzjabao. Li Kecjans ir Ķīnas Komunistiskās partijas biedrs kopš 1974. gada. Viņš ir absolvējis Pekinas Universitātes juridisko fakultāti, iegūstot doktora grādu ekonomikā.
Shenzhou 11
Shenzhou 11 (zh) bija Ķīnas pilotējams kosmosa kuģis. Tas orbītā tika palaists 2016. gada oktobrī. Kosmosa kuģis veica saslēgšanos ar orbitālo laboratoriju Tiangong 2. Uz Zemes tas atgriezās pēc mēneša.
Apkalpe
Kuģa Shenzhou 11 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Dublējošā apkalpe:
Lidojuma gaita
Kosmosa kuģis tika palaists 23:34 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 2F/G no Dzjucjuaņas Pavadoņu palaišanas centra.
17. novembrī 04:41 UTC Shenzhou 11 atvienojās no Tiangong 2. 18. novembrī 06:07 UTC Shenzhou 11 nolaižamais aparāts nolaidās Iekšējā Mongolijā.
Kosmosa kuģa orbitālais nodalījums pēc nolaižamā aparāta atdalīšanās palika orbītā. 2020. gada 16. oktobrī tas nogāja no orbītas un sadega Zemes atmosfērā.
Jelgavas loža "Frīdrihs pie tēvzemes mīlestības"
Jelgavas loža "Frīdrihs pie tēvzemes mīlestības" bija brīvmūrnieku militārā loža, ko 1812. gada kara laikā nodibināja prūšu virsnieki brīvmūrnieki.
Ložas Jelgavā
Pirmo Jelgavas ložu "Pie trīs kronētiem zobeniem" nodibināja 1754. gadā, Ložā iestājās daudzi Kurzemes dižciltīgo dzimtu pārstāvji un Academia Petrina profesori. 1815. gada 27. oktobrī, kad izveidojās lielloža „Astrea” Pēterburgā, Jelgavas loža „Pie trim kronētiem zobeniem” atsāka strādāt zviedru rituālā.
Ložas nodibināšana
Lēmums dibināt militāro ložu tika pieņemts jau 1812. gada 2. maijā Kēnigsbergā, gatavojoties Napoleona armiju iebrukumam Krievijas impērijā. Par ložas godājamo meistaru ievēlēja kara komisāru Frīdrihu Ribentropu (Ribbentrop). Maršala Makdonalda komandētais 10. Prūšu kājnieku korpuss 4. jūlijā ieņēma bijušās Kurzemes hercogistes galvapilsētu Jelgavu. 1812. gada 4. augustā Jelgavā virsnieku kluba ēkā nodibināja militāro ložu "Frīdrihs pie tēvzemes mīlestības", kas pakļāvās Lielajai Karaliskajai Mātes ložai "Pie trīs zemeslodēm" („Zu den drei Weltkugeln”) Berlīnē. Ložas iesvētīšanā piedalījās ap 70 brīvmūrnieku, ceremoniju vadīja Hillers fon Gertringens (Hiller von Gaertringen).
Ložas pārcelšana
1812. gada 17. septembrī krievu karaspēks ieņēma Jelgavu un nonāca Bauskas tuvumā. Prūšu ģenerālis Jorks sāka pretuzbrukumu no Mežotnes un nākamajā dienā Jelgavu atguva. Oktobrī Makdonalds pārcēla savu štāba mītni uz Staļģenes muižu uz dienvidiem no Jelgavas. 1812. gada 6. oktobrī Jelgavas militāro ložu slēdza 29. novembrī franču maršals Makdonalds saņēma ziņu par Napoleona galveno spēku atkāpšanos un pavēlēja prūšu karaspēkam atkāpties no Kurzemes. 7. decembrī Jelgavu pameta franču ieceltie ierēdņi.
1813. gada 12. septembrī militāro ložu no jauna atvēra Baucenē (Bautzen), 1814. gadā Luksemburgā, vēlāk Koblencā.
Ložas rota
Ložas rota bija līdzīga Jelgavas ložas „Pie trim kronētiem zobeniem” rotai, vienīgi trīs zobenu vietā bija divi sakrustoti zobeni aplī. Ložas ģerbonī bija redzams arī zelta altāris ar degošu liesmu zilā laukā ar melnu prūšu ērgli virs tā un devīzi Sic semper.
Ūdens skābene
Ūdens skābene (la) ir mainīga izskata skābeņu suga, kuras ietvaros nodala 4 pasugas. Savvaļā tā ir plaši sastopama Eirāzijā, tostarp Latvijā, un Ziemeļamerikā, mitrās pļavās, grāvjos un visdažādāko ūdenstilpju piekrastē.
Veido hibrīdu ar krastmalas skābeni (Rumex hydrolapathum) — dažādlapu skābeni (R. x heterophyllus Schultz).
Apraksts
Ziedu skara ir šaura un zarojums blīvs. Iekšējās apziedņa lapas ir iegarenas, ar strupu galu. Atšķirībā no daudzām citām skābeņu sugām, kārpveidīga izauguma uz augļa (augonīša) nav. Auglis visplatākais ir pie pamata. Zied jūnijā un jūlijā.
Īrisi (glezna)
Īrisi ir viena no nīderlandiešu gleznotāja Vinsenta van Goga vairākām gleznām, kurās attēloti īrisi (skalbes), kā arī viena no trimdā Senremīdeprovansā tapušajām gleznām gadu pirms viņa nāves 1890. gadā.
Van Gogs "Īrisus" sāka gleznot nedēļu pēc ierašanās trimdas vietā 1889. gada maijā, strādājot slimnīcas dārzā. Šajā gleznā trūkst spriedzes, kas redzama vēlākajos viņa darbos. Gleznu viņš nodēvēja par "zibensnovedēju manai slimībai", jo viņš uzskatīja, ka var sevi atturēt no apziņas zaudēšanas, turpinot gleznot.
Viņš šo gleznu bija nolēmis veidot kā pētījumu. Iespējams, tāpēc nav atrodama neviena šīs gleznas skice, tomēr Teo, Vinsenta brālis bija par to labākās domās un veikli iesniedza to ikgadējai Société des Artistes Indépendants izstādei 1889. gada septembrī līdz ar gleznu "Zvaigžņotā nakts pār Ronu". Vinsentam par izstādi viņš rakstīja: "[Tā] pievērš skatienu no tālienes. Īrisi ir skaists pētījums, kas ir pilns ar gaisu un dzīvi." Glezna ir viens no viņa slavenākajiem darbiem.
Īpašnieki
Pirmais īpašnieks bija Žiljēns "Pērē" Tangijs, krāsas malējs un mākslas tirgonis, kura portretu van Gogs gleznojis trīs reizes. 1892. gadā Tangijs pārdeva "Īrisus" mākslas kritiķim un anarhistam Oktavam Mirbo, kurš bija arī viens no pirmajiem van Goga atbalstītājiem. Mirbo par gleznu samaksāja 300 frankus.
1987. gadā šī glezna kļuva par dārgāko jebkad pārdoto gleznu, uzstādot rekordu, kas noturējās divus ar pusi gadus. To par 53,9 miljoniem ASV dolāru pārdeva Alanam Bondam, kuram nepietika naudas, lai par to samaksātu. Gleznu pārdeva vēlreiz 1990. gadā Žana Pola Getī muzejam Losandželosā. 2012. gadā "Īrisi" bija desmitā dārgāk pārdotā glezna, ņemot vērā inflāciju, bet ignorējot to - 25. dārgākā.
1987.—1988. gada PSRS čempionāta hokejā sezona
1987.—1988. gada PSRS čempionāta hokejā sezona bija 42. PSRS čempionāta hokejā sezona.
Jumi Vatanabe
Jumi Vatanabe (ja; dzimusi ) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
1987.—1988. gada PSRS čempionāta hokejā sezona
Sezona ilga no līdz. Šajā sezonā piedalījās 14 komandas. Čempionāta norise sākās ar priekšsacīkstēm, kurā katra komanda aizvadīja 26 spēles. Tālāk sekoja otrais posms, kuram kvalificējās desmit priekšsacīkšu labākās komandas, tajā katra komanda aizvadīja 18 spēles. Tālāk sekoja izslēgšanas turnīrs, kuram kvalificējās četras labākās otrā posma komandas.
Nomans Čelebidžihans
Nomans Čelebidžihans (crh, dzimis 1885. gadā, miris ) bija Krimas tatāru politiķis un sabiedriskais darbinieks, Krimas Tautas Republikas pirmais priekšsēdētājs, Krimas, Baltkrievijas, Lietuvas un Polijas musulmaņu pirmais muftijs. Rakstīja prozu un dzeju. Pazīstams arī kā dzejoļa Ant etkenmen autors, kas kļuva par Krimas tatāru himnu.
Par godu Nomanam Čelebidžihanam tika atklātas memoriālās plāksnes Simferopolē (2017) un Ičņā (2018).
Čārlzs Henrijs Stenlijs
Čārlzs Henrijs Stenlijs (en; 1819. gada septembrī Braitona — Ņujorka) bija Lielbritānijas un ASV šahists.
Biogrāfija
Bērnību un jaunību pavadījis Anglijā. 1839. gadā uzvarējis mačā Hauardu Stauntonu ar 3½:2½ (+3, −2, =1). No 1840. gada dzīvojis ASV, kur kļuvis par vienu no vadošajiem šahistiem. Trijos mačos pieveicis Džonu Viljamu Šultenu: 11:5 un 11:9 (1844), 15:13 (1845). 1845. gada decembrī Ņūorleānas kafejnīcā Sazerac Coffee House nospēlējis maču ar Ežēnu Ruso, kurš tiek uzskatīts par pirmo neoficiālo maču par ASV šaha čempiona titulu. Mačs ritējis līdz viena spēlētāja 15 uzvarām, uzvarētājs saņēmis visu balvu fondu — 1000 ASV dolāru. Stenlijs uzvarēja maču (+15, -8, =8). Ticis uzskatīts par ASV šaha čempionu līdz 1857. gada 1. ASV šaha kongresam, kurā uzvarēja Pols Morfijs, bet Stenlijs izstājās jau pirmajā kārtā pēc zaudējuma Teodoram Lihtenheinam ar 2:3. 1850. gadā nospēlējis neizšķirti maču ar Johanu Leventālu — 3:3, bet 1852. gadā arī mačs ar Pjēru Sentamānu nav noskaidrojis uzvarētāju — 4:4. 1868. gadā zaudējis nelielu maču Džordžam Makenzijam ar 1:2.
Bijis pazīstams kā ASV šaha dzīves organizētājs un šaha žurnālists. Izveidojis pirmās šaha nodaļas ASV laikrakstos The Spirit of the Times (1845), Albion (1848), kā arī 1846. gadā bijis viens no šaha žurnāla American Chess Magazine dibinātājiem. Izdevis vairākus šaha partiju krājumus, tajā skaitā 1859. gadā savācis Pola Morfija partijas.
Profesora Kārļa Dišlera konstitucionālās tiesas procesa izspēle
Profesora Kārļa Dišlera konstitucionālās tiesas procesa izspēle  ir ikgadēja Latvijas konstitucionālās tiesas procesa izspēle, kuru līdz 2018. gadam rīkoja Eiropas tiesību zinātnes studentu asociācija (ELSA) Latvijā un profesora Kārļa Dišlera fonds, bet 2019. gadā tās organizēšanu pilnībā pārņēma profesora Kārļa Dišlera fonda organizatoru komanda. Šobrīd izspēles organizēt turpina ik gadu speciāli izspēlei izveidota organizatoru komanda. Prof. Kārļa Dišlera konstitucionālās tiesas procesa izspēle tiek uzskatīta par senāko un tradīcijām bagātāko nacionālā mēroga tiesas procesa izspēli Latvijā. Kārļa Dišlera izspēle norisinās starp Latvijas Republikas augstākās izglītības mācību iestāžu komandām un tās tiek rīkotas Satversmes tiesas procesa izspēles veidā. Tajās ikgadēji tiek analizēts kāzuss par aktuāliem tiesību jautājumiem, kas potenciāli varētu tikt skatīti Satversmes tiesā vai kuriem līdzīgus Satversmes tiesa jau ir skatījusi. Pirmajā izspēļu gadā kāzuss aptvēra civiltiesību tematus, taču vēlāk tiesību nozare tika mainīta, un nu
jau par tradīciju ir kļuvis šajās izspēlēs iztirzāt aktuālus konstitucionālo tiesību jautājumus. Tā izspēle 2003. gadā ieguva ievērojamā Latvijas valststiesību zinātnieka profesora Kārļa Dišlera vārdu.
Tiesas procesa izspēles starptautiskā līmenī ne vienu reizi vien sevi pierādījušas kā efektīvu un interesantu veidu, kādā studenti var attīstīt juridisko domāšanu un profesionālās iemaņas. Tā 1999. gadā piecu Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes vecāko kursu studentu iniciatīvas rezultātā radās ideja noorganizēt līdzīgas sacensības arī Latvijā, aicinot tajās piedalīties visas Latvijas augstskolas, kuras realizē tiesību zinātnes studijas.
Izspēļu norise ir iedalīta divos posmos - rakstiskajā daļā un mutvārdu daļā -, kuru ietvaros komandas risina iepriekš izstrādātu sacensību kāzusu. Ik gadu kāzusu veido tiesību zinātnes speciālisti, praktiķi un pētnieki, un tajā tiek formulēta konkrēta tiesiska problēma, dalībniekiem dodot iespēju kvalitatīvi argumentēt kā vienas, tā otras strīdā iesaistītās puses labā. Katrai studentu komanda (sākotnēji 3 — 4 dalībnieku sastāvā, tad 1 - 3 dalībnieku sastāvā, bet šobrīd 2 - 3 dalībnieku sastāvā) rakstiski formulē savus argumentus par labu kā vienai, tā otrai pusei pieteikuma iesniedzēja un un institūcijas, kas izdevusi apstrīdēto aktu/normu pozīcijas veidā un iesniedz šos darbus izspēļu organizatoriem, kuri tālāk tos nodod pieredzējušu juristu vērtēšanai. Lai nodrošinātu pēc iespējas objektīvāku komandu rakstisko daļu vērtēšanu, komandu darbi tiek iesniegti anonīmi un kkatras komandas darbu izvērtē trīs tiesneši. Tās komandas, kuras pēc rakstisko darbu novērtēšanas iegūst vislielāko punktu skaitu, tek izvirzītas izspēļu mutvārdu daļai. Lai arī tradicionāli izspēļu mutvārdu daļa norisinājās tad, ja pieteikušās bija vismaz astoņas komandas, un gadījumos, kad pieteicās vairāk nekā astoņas komandas, mutvārdu daļā dalību ņēma astoņas spēcīgākās komandas, šobrīd izspēļu mutvārdu daļā ik gadu piedalās atšķirīgs komandu skaits. Izspēļu mutvārdu daļā studentiem sava argumentācija jāizklāsta tiesnešiem inscenēta tiesas procesa laikā gan no pieteikuma iesniedzēja, gan institūcijas, kas izdevusi apstrīdēto normu, pozīcijām.
Izspēļu mutvārdu daļas laikā izspēļu sacensību dalībniekus uzklausa un tiesnešu lomās iejūtas Latvijā atzīti tiesību zinātņu speciālisti, profesionāli juristi praktiķi, augstskolu pasniedzēji un tiesneši. Sacensību tiesāšanā ir piedalījušies Satversmes tiesas tiesneši, Augstākās tiesas senatori, augstskolu mācībspēki, kvalificēti juristi, vairāku starptautisko tiesību tiesas procesa izspēļu laureāti un citi tiesneši.
Izspēles pirmajos gados sacensības rīkoja iepriekšējo tiesas izspēļu uzvarētāji (šis gods vienmēr tika LU Juridiskās fakultātes studentiem), tomēr, lai izslēgtu iespēju, ka uzvarētāju vidū trūktu iespēju vai entuziasma turpināt šo tradīciju, kopš 2003. gada izspēļu rīkošana tika nodota ELSA Latvija (Eiropas tiesību studentu asociācijas Latvijā) pārziņā. Kopš 2019. gadā izspēles organizē organizatoru komanda, kurā pārstāvēti gan bijušie, gan esošie tiesību zinātņu studenti un jomas profesionāļi.
Liela loma tiesas izspēļu attīstībā ir bijusi arī LU Juridiskajai fakultātei, kas tās atbalstījusi gan finansiāli, gan ar telpām u.c. tehniskos jautājumos. Tāpat jāpateicas arī Sorosa fondam, kas padarīja iespējamas pirmās trīs izspēles, kas norisinājās no 1999. gada līdz 2002. gadam. Neatsveramu atbalstu kopš 2003. gada ir sniedzis “Latvijas Vēstnesis” un Tiesu namu aģentūra, sagādājot vērtīgas balvas sacensību uzvarētājiem, kā arī zvērinātu advokātu biroji — "Sorainen", "Kļaviņš Ellex" (iepriekš "Kļaviņš un Slaidiņš" un "LAWIN"), "Skudra un Ūdris", "Borenius" (šobrīd "COBALT"), "Eversheds Sutherland Bitāns", "BDO Law" un "Šķiņķis Pētersons", kā arī citi.
2018.-2019. gadā tiesas procesa izspēle norisinājās divās augstskolās — Latvijas Universitātē un Rīgas Juridiskajā augstskolā, tādējādi vēl vairāk paplašinot izspēles apjomus, savukārt COVID-19 infekcijas izplatības rezultātā un Latvijā noteikto epidemioloģiskās drošības pasākumu nodrošināšanai 2020.-2021. gadā izspēles norisinājās attālinātā formā platformā ZOOM. 2020. un 2021. gada pusfinālu un finālu bija iespējams vērot tiešsaistē, vietnē Facebook, Dišlera izspēles Facebook lapā. Savukārt, samazinoties COVID-19 izplatībai un Ministru kabinetam atceļot epidemioloģiskās drošības pasākumus, 2022. gadā izspēles atkal norisinājās klātienē. 2022. gada izspēļu finālu bija iespējams vērot gan klātienē Satversmes tiesas telpās, gan attālināti Satversmes tiesas Youtube kontā.
Latvijas Ugunsdzēsības muzejs
Latvijas Ugunsdzēsības muzejs ir muzejs Rīgā, kura ekspozīcija iepazīstina ar ugunsdzēsības vēsturi no 19. gadsimta vidus līdz mūsdienām. Tas atklāts 1978. gada 4. septembrī. Muzejs atrodas Rīgā, Hanzas ielā 5, ēkā, kas būvēta 1910. — 1912. gadā pēc vācbaltu izcelmes arhitekta Reinholda Georga Šmēlinga projekta būvētā jūgendstila namā. Ēka ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis. Kādreiz šajā ēkā atradies ugunsdzēsēju depo, un ēkas vienā spārnā joprojām ir Valsts Ugunsdzēsības un glābšanas dienesta Rīgas 9. daļa. Ēku vainago novērošanas un šļūteņu žāvēšanas tornis ar barokāli stilizētu smaili.
Muzejā iespējams apskatīt ugundzēsēju ekipējumu, formas tērpus un darbarīkus, kā arī ugunsgrēku dzēšanā un glābšanas darbos izmantojamo aprīkojumu un iekārtas. Iespējams skatīt arī laika periodā no 1865. līdz 1940. gadam izmantoto inventāru ugunsgrēku dzēšanai — ugunsdzēsēju formas tērpus, darbarīkus, ķiveres, rokas un mehāniskos sūkņus, kā arī ugunsdzēsēju automobili "Chevrolet Six".
Muzejā ir vairāk nekā 31 tūkstotis eksponātu.
Muzejs piedāvā lekcijas, ekskursijas, programmas skolēniem un dažādus citus pasākumus.
Kurska (filma)
"Kurska" (en) ir 2018. gada Beļģijas, Francijas un Luksemburgas kopražojuma drāmas filma. Tās režisors ir Tomass Vinterbergs. Filmā galvenās lomas atveido Matiass Shunartss, Lea Sedū, Artēmijs Spiridonovs, Kolins Fērts, Pēters Simonišeks, Augusts Dīls un Makss fon Sīdovs.
Filmas scenārijs ir balstīts uz Roberta Mūra 2002. gadā izdoto grāmatu "Laiks mirt" (A Time to Die), kas vēsta par Krievijas zemūdenes Kursk traģēdiju 2000. gadā Barenca jūrā.
Lieldienu sacelšanās
Lieldienu sacelšanās (ga, en) bija bruņotas sacelšanās Īrijā Lieldienu nedēļā 1916. gada aprīlī. Sacelšanās uzsāka īru republikāņi pret britu varu Īrijā ar mērķi izveidot neatkarīgu Īrijas Republiku, kamēr Apvienotā Karaliste cīnījās Pirmajā pasaules karā. Tā bija nozīmīgākā sacelšanās Īrijā kopš 1798. gada sacelšanās. Sešpadsmit no sacelšanās līderiem tika nosodīti ar nāvessodu 1916. gada maijā. Nāvessodi un turpmākie politiskie notikumi galu galā veicināja tautas atbalsta pieaugumu Īrijas neatkarības idejai.
Kurska (filma)
Filmas "Kurska" pirmizrāde notika Toronto Starptautiskajā kinofestivālā. Filma saņēma pārsvarā pozitīvas kritiķu atsauksmes. Šī bija pēdējā filma, kurā piedalījās Makss fon Sīdovs, pirms viņa nāves 2020. gadā.
Lieldienu sacelšanās
Lieldienu sacelšanās, kuras organizēja septiņu cilvēku Īru republikāņu brālības militārā padome, sākās Lieldienu pirmdienā, 1916. gada 24. aprīlī, un ilga sešas dienas. Īru brīvprātīgo dalībnieki, kuru vadīja skolmeistars un īru valodas aktīvists Patriks Pīrss, kuriem pievienojās mazākā Īrijas pilsoņu armija Džeimss Konolijs un 200 sievietes no Cumann na mBan, sagrāba stratēģiski svarīgas ēkas Dublinā un proklamēja Īrijas Republiku. Britu armija ieveda tūkstošiem papildspēku, kā arī artilēriju. Ceļos uz pilsētas centru notika ielu kaujas, kur nemiernieki bremzēja britu virzību un nodarīja daudz upuru. Citviet Dublinā kaujas galvenokārt ietvēra snaiperu un tāldarbības ieroču kaujas. Galvenās nemiernieku pozīcijas pakāpeniski tika ielenktas un bombardētas ar artilēriju. Citās Īrijas daļās notika citas atsevišķas darbības. Brīvprātīgo līderis Eoins Maknīls bija izdevis pretpavēli, cenšoties apturēt sacelšanās, kas ievērojami samazināja nemiernieku skaitu, kas mobilizējās.