cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volframs
Izotopi
Dabā ir sastopami pieci volframa izotopi, no kuriem divi ir stabili (182W un 184W). Atlikušie trīs izotopi ir radioaktīvi (180W, 183W un 186W). Visizplatītākais izotops ir volframs–184 (30,64% no kopējā daudzuma dabā). Nākamais ir radioaktīvais volframs–186 (28,43%), kura pussabrukšanas periods ir lielāks par 2,3 gadiem. Pēc tam ir volframs–182 (26,50%), kam seko volframs–183 (14,31%) un volframs–180 (0,12%). Ir zināmi vēl 33 mākslīgi radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 157 līdz 194.
Karēlijas Republika
Vēsture
Ziemas kara laikā Padomju Savienības okupētajā Somijas Republikas daļā un līdz tam eksistējušās Karēlijas APSR teritorijā 1940. gadā nodibināja Karēļu-somu PSR. 1956. gada 16. jūlijā PSRS Augstākā Padome, lai destaļinizācijas ietvaros uzlabotu attiecības ar Somiju, nolēma to likvidēt un atkal pārdēvēt par Karēlijas APSR. Pēc PSRS sabrukuma Karēlijas APSR pārdēvēja par Karēlijas Republiku.
Spēlmaņu nakts 2007/2008
Teātra balvas Spēlmaņu nakts 2007/2008 noslēguma ceremonija ar tiešraidi LTV1 un LR1 norisinājās Latvijas Nacionālajā teātrī. To veidoja režisors Kaspars Zvīgulis, aktieris Jānis Vimba un scenogrāfs Aigars Ozoliņš.
Karēlijas Republika
Administratīvais iedalījums
Administratīvi Karēlijas Republika iedalās 2 pilsētas rajonos (городской округ) un 16 rajonos (муниципальный район).
Volframs
Bioloģiskā nozīme
Volframs ir ķīmiskais elements ar vislielāko kārtas skaitli Mendeļejeva tabulā, kam ir zināma kāda bioloģiskā nozīme. To bioloģiskajos procesos izmanto dažas baktērijas, bet ne eikarioti.
Karēlijas Republika
Pilsētas
Karēlijas Republikā ir 13 pilsētas
Volframs
Izmantošana
Aptuveni puse no volframa tiek izmantota cietu materiālu ražošanā. Tā kā tam ir augsta kušanas temperatūra, volframu izmanto kvēlspuldžu kvēldiegu ražošanā. No volframa tiek ražoti arī izturīgi metālu sakausējumi. Militārismā volframa sakausējumi, parasti ar niķeli un dzelzi vai kobaltu, tiek izmantoti bruņu ražošanā.
Džeimss Van Allens
Džeimss Van Allens (James Alfred Van Allen; dzimis — ) bija ASV kosmosa pētnieks no Aiovas Universitātes. Viņa vārdā nosauktas Zemes radiācijas joslas, kuras viņa vadītā grupa atklāja 1958. gadā pēc pavadoņu Explorer 1 un Explorer 3 iegūtajiem datiem.
Van Allens doktora grādu ieguva 1939. gadā Aiovas Universitātē. 1940. gadā Karnegi institūtā viņš veica pētījumus, lai izveidotu fotoelektriskos un radio tuvuma detonatorus bumbām, raķetēm un šaujamlādiņiem. Tieši šeit Van Allenam radās interese par kosmisko starojumu. 1942. gadā viņš iestājās kara flotē, un dienēja Klusā okeāna dienvidu flotē par artilērijas virsnieku.
Atvaļinājies no militārā dienesta 1946. gadā, viņš atgriezās pie pētījumiem. Džonsa Hopkinsa Universitātes pielietojumfizikas laboratorijā (Applied Physics Laboratory, APL) Džeimss Van Allens vadīja grupu, kas nodarbojās ar augstlidojumu eksperimentiem. Tiem tika izmantotas raķetes V-2, kuras ASV ieguva Vācijā pēc Otrā pasaules kara beigām. Pēc viņa dotās specifikācijas tika izstrādāta pētnieciskā raķete Aerobee.
1951. gadā Džeimss Van Allens kļuva par Aiovas Universitātes fizikas departamenta vadītāju, kur bez pasniedzēja darba viņš turpināja nodarboties ar pētījumiem. Van Allens ierosināja palaist raķetes no baloniem, kas pacelti augstu atmosfērā, virs atmosfēras biezajiem slāņiem. 1950. gados šādas raķetes tika palaistas no ledlauža pie Grenlandes un Ņūfaundlendā.
1957.—1958. gadā Džeimss Van Allens piedalījās Starptautiskā ģeofizikas gada pasākumos. Septembrī Antarktikā no ASV ledlauža U.S.S. Glacier tika palaistas 36 balonraķetes. palaistajā pirmajā ASV pavadonī Explorer 1 atradās Džeimsa Van Alena vadītās Aiovas Universitātes grupas izstrādātie zinātniskie instrumenti: mikrometeorītu detektors un Geigera skaitītājs. Pēc šā pavadoņa un Explorer 3 datu salīdzināšanas tika secināts, ka ap Zemi eksistē noteiktas zonas, kurās ir paaugstināta radiācija. Tas tika izskaidrots ar to, ka Zemes magnētiskais lauks ir "noķēris" lādētās daļiņas. Vēlāk šīs zonas nosauca par Van Allena radiācijas joslām.
No 1960. gada Van Allens piedalījās zinātnisko instrumentu izstrādē un palaišanā ar pētnieciskajām raķetēm, kā arī pavadoņos (Hawkeye 1) un starpplanētu zondēs (Pioneer programma, Mariner programma, Voyager programma, Galileo zonde). Viņš no Aiovas Universitātes aizgāja 1985. gadā.
Džeimss Van Allens mira Aiovasitijā ar sirds nepietiekamību.
Timofejs Šiškanovs
Timofejs Šiškanovs (dzimis 1983. gada 10. jūnijā) ir krievu hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Pašlaik (2016) spēlē Āzijas hokeja līgas komandā HK Sahalīna.
Spēlētāja karjera
Profesionālā spēlētāja karjeru Šiškanovs uzsāka 1999. gadā, kad debitēja Krievijas Augstākajā līgā spēlējošajās Maskavas "Spartak" rindās. 2001.—02. sezonu Timofejs aizvadīja Maskavas CSKA, bet 2002. gada vasarā pārcēlās uz Ziemeļameriku.
2002.—03. sezonu Šiškanovs aizvadīja Kvebekas Junioru hokeja līgas klubā Kvebekas "Remparts". No 2003. līdz 2005. gadam hokejists spēlēja AHL, divus mačus aizvadot arī NHL kluba Našvilas "Predators" rindās, taču 2005.—06. sezonas gaitā tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues", tās rindās aizvadot 22 spēles.
2006. gada vasarā Šiškanovs atgriezās Krievijā, pievienojoties Krievijas Superlīgas klubam Čehovas "Vitjaz". No 2007. līdz 2009. gadam Šiškanovs spēlēja Maskavas CSKA, Sanktpēterburgas SKA un Ņižņijnovgorodas "Torpedo" rindās, taču nākamās divas sezonas aizvadīja Omskas "Avangard" sastāvā.
2011.—12. sezonu hokejists iesāka Novosibirskas "Sibir" rindās, taču sezonas vidū pārcēlās uz Mitišču "Atlant". 2012. gada vasarā hokejists pievienojās Habarovskas "Amur" rindām, taču divus gadus vēlāk noslēdza līgumu ar KHL jaunpienācēju HK Soči.
2011. gada Pasaules čempionāts hokejā junioriem
2011. gada Pasaules čempionāts hokejā junioriem norisinājās no 2010. gada 26. decembra līdz 2011. gada 5. janvārim Bufalo un Levistounā, ASV. Tas bija jau 35. oficiālais Pasaules čempionāts hokejā junioriem.
A grupa
Pirmās divīzijas A grupas turnīrs tika aizvadīts Babruiskā, Baltkrievijā no 2010. gada 13. līdz 19. decembrim. Turnīrā uzvarēja Latvijas izlase, attiecīgi izcīnot vietu 2012. gada Augstākās divīzijas turnīrā.
B grupa
Pirmās divīzijas B grupas turnīrs tika aizvadīts Bledā, Slovēnijā no 2010. gada 12. līdz 18. decembrim. Turnīrā uzvarēja Dānijas izlase, attiecīgi izcīnot vietu 2012. gada Augstākās divīzijas turnīrā.
Trešā divīzija
Trešās divīzijas turnīrs tika aizvadīts Mehiko, Meksikā no 2011. gada 9. līdz 15. janvārim.
Indoeiropiešu pirmvaloda
Indoeiropiešu pirmvaloda ir hipotētiski konstruēta visu indoeiropiešu valodu kopīgā priekštece. Ir vairākas konkurējošas hipotēzes par indoeiropiešu pirmvalodas izcelsmi. Pašreiz populārākā ir „Kurgānu hipotēze”, saskaņā ar kuru sākotnējie šīs valodas runātāji mituši Melnās jūras ziemeļu piekrastes stepēs tagadējās Ukrainas dienvidos. Alternatīvā teorija aizstāv Anatolijas kalnienes izcelsmes vietu tagadējās Turcijas vidienē.
Pēc F.Kortlanda (Kortlandt) uzskata jau aptuveni 3000.—3300. gadā p.m.ē. notika indoeiropiešu pirmvalodas sadalīšanās „centum” un „satem” grupās, atbilstoši skaitļa „simts” izrunai. Pēc šīs hipotēzes indoāriešu, baltu un slāvu valodas pieder pie „satem” grupas. Droši var teikt vienīgi to, ka aptuveni 2000.—2300. gadā p.m.ē. pirmvaloda jau bija sadalījusies nesaistītās meitas valodās.
Valodniecisko pētījumu vēsture
Indoeiropiešu valodu jeb „indoģermāņu valodu” salīdzinošā izpēte sākās jau 19. gadsimta sākumā, kad Francs Bops (Franz Bopp) publicēja savu darbu „Salīdzinošā gramatika” (1833). Mūsdienu salīdzinošā valodniecība sākās ar Kārļa Brugmaņa (Karl Brugmann) pētījumu „Indoģermāņu valodu salīdzinošās gramatikas uzmetums” (Grundriss der vergleichenden Grammatik der indogermanischen Sprachen), kas publicēts 1880. gados.
Lietvārdu deklinācijas
Uzskata, ka indoeiropiešu pirmvalodai bija astoņi vai deviņi locījumi: nominatīvs (kas?), akuzatīvs (ko?), ģenitīvs (kā?), datīvs (kam?), instrumentālis (ar ko?), lokatīvs (kur?), vokatīvs (!), ablatīvs (no kurienes?) un, iespējams, allatīvs (kurp?).
Vietniekvārdi
Sakarā ar vietniekvārdu lielo dažādību indoeiropiešu valodās, ir grūti rekonstruēt pirmvalodas vietniekvārdus. Uzskata, ka tikai pirmajā un otrajā personā ir lietoti vietniekvārdi, bet trešajā personā lietoti tā sauktie „demonstratīvi”. Pēc Roberta Bīksa (Robert S.P. Beekes) grāmatā „Ievads salīdzinošajā indoeiropiešu valodniecībā” (Comparative Indo-European Linguistics: An Introduction) pamatotā uzskata vietniekvārdi „es” — „mēs” un „tu” — „jūs” locīti šādā veidā:
Skaitļi
Indoeiropiešu pirmvalodas skaitļi tiek rekonstruēti vairākos veidos. Zemāk esošajā tabulā parādīti divi populārākie variani pēc Sīlera (Sihler) un Bīksa (Beekes):
Darens Kolisons
Darens Maikls Kolisons (en; dzimis Kukamongas rančo, Kalifornijas štatā, ASV) ir amerikāņu basketbolists, spēlē saspēles vadītaja pozīcijā. Pašlaik (2014) pārstāv NBA klubu Sakramento "Kings". 2009. gada NBA draftā viņu izraudzījās Ņūorleānas "Hornets" ar kopējo 21. kārtas numuru. Pirms spēlēšanas NBA viņš pārstāvēja Kalifonijas Universitātes (UCLA) basketbola komandu NCAA turnīrā. Debijas sezonā NBA tika iekļauts NBA sezonas labāko jauno spēlētāju pirmajā izlasē.
Wish You Were Here
Wish You Were Here ir devītais angļu progresīvā roka grupas Pink Floyd studijas albums. Tas tika izdots 1975. gada septembrī. Albumā uzmanība tiek pievērsta tādām tēmām kā atbūtnei, mūzikas komercdarbībai un bijušā grupas dalībnieka Sida Bareta garīgās veselības pasliktināšanās procesam.
Daniela Hantuhova
Daniela Hantuhova (, dzimusi 1983. gada 23. aprīlī, Popradā, Slovākijā) ir bijusī slovāku tenisiste.
2008. gada Austrālijas atklātajā čempionātā sasniedza pusfinālu, bet Grand Slam turnīru ceturtdaļfinālos Hantuhova ir spēlējusi trīsreiz. Viņa ir sasniegusi divu Grand Slam turnīru finālus dubultspēlēs, bet jauktajās dubultspēlēs — izcīnījusi pat četras uzvaras. Hantuhova ir uzvarējusi arī divos Indian Wells Masters turnīros — 2002. un 2007. gadā.
Dingo
Dingo (Canis lupus dingo) jeb Austrālijas savvaļas suns ir suņu dzimtas (Canidae) suņu ģints (Canis) pelēko vilku sugas (Canis lupus) plēsējs. Vārds "dingo" ir cēlies no aborigēnu eoru cilts valodas. Eora aborigēni dzīvo Sidnejas pilsētas reģionā.
Dingo nelielā daudzumā dzīvo Dienvidaustrumāzijas mežos, bet galvenokārt Austrālijā, un visbiežāk tie ir sastopami kontinenta ziemeļos. Dingo nav savvaļas dzīvnieki, tie ir savvaļā atgriezušies mājas suņi. Dingo priekšteči Dienvidaustrumāzijā ienāca kopā ar ieceļotājiem no Austrumāzijas. Dingo suņiem ir gan mājas suņu, gan vilku iezīmes, un zinātnieki uzskata, ka dingo ir bez izmaiņām saglabājies agrīnais un primitīvais mājas suņa veids.
Izcelsme
Kādreiz zinātniekiem bija pieņēmums, ka dingo varētu būt cēlies no Indijas vilka vai arābu vilka, bet, veicot DNS pētījumus, tika noskaidrots, ka dingo suņi ir cēlušies no mājas suņiem, kas dzīvoja Dienvidaustrumāzijā, un visticamāk, ka dingo ir pēcteči tikai vienai mājas suņa kucei. Šo versiju apstiprina fakts, ka dingo tikpat kā nav mainījies, ja salīdzina mūsdienu dingo DNS un fosilo dingo DNS.
Lielākā daļa zinātnieku uzskata, ka dingo ir migrējuši no Dienvidaustrumāzijas uz Austrāliju kopā ar Āzijas jūrniekiem, savu ceļojumu uzsākot pirms 5000 gadiem. Austrāliju tie sasniedza pirms 3500—4000 gadiem. Sasnieguši Austrāliju, tie ātri izplatījās visā kontinentā. Aborigēni mēdza turēt savā tuvumā dingo kā rezerves pārtikas resursu. Eiropieši dingo atklāja tikai 17. gadsimtā, iesākumā tos uzskatot par "īstiem" savvaļas dzīvniekiem. Pirmais cilvēks, kas aprakstīja dingo, saucot to par savvaļas suni, bija kapteinis Viljams Dampjers 1699. gadā.
Izskats
Dingo augstums skaustā ir aptuveni 48—58 cm, svars 23—32 kg, lai gan ir datēti indivīdi, kas svēruši apmēram 55 kg. Dingo no Austrālijas dienvidiem ir nedaudz mazāki nekā dingo, kas dzīvo Austrālijas ziemeļos un rietumos, toties Āzijas dingo ir mazāki par Austrālijas dingo. Salīdzinot ar līdzīga auguma mājas suni, dingo ir garāka purna daļa, lielāki zobi, garāki ilkņi, plakanāks galvaskauss, ar lielāku pakausi. Dingo zobi ir veidoti tāpat kā pelēkajam vilkam. Dingo smadzenes ir par 25% mazākas nekā vilku smadzenes, toties par 15—20% lielākas kā sarkanajiem suņiem.
Dingo kažoks visbiežāk ir dzeltenpelēkā krāsā, bet ir sastopami arī rudi, smilšu krāsas, gandrīz balti vai melni dingo. Ir datēti arī albīni dingo. Dingo ķepas ir baltas, kā arī astes gals ir balts. Tā ausis ir smailas, aste kupla. Uz pakaļkājām tam nav liekā pirksta, kas ir raksturīgs mājas sunim.
Ieradumi
Dingo visbiežāk ir sastopams viens pats, lai gan tas pieder pie kāda neliela ģimenes bara, kas sastāv no 3 līdz 12 dzīvniekiem. Bara dzīvnieki mēdz sastapties ik pa laikam, neveidojot ciešas attiecības, lai gan ir dingo, kas veido ilgstošu attiecību pārus. Sociālās attiecībās dingo ir līdzīgs koijotam. Kopumā to ieradumi ir līdzīgāki pelēkajam vilkam, nekā mājas sunim. Ja barā bez dominantā pāra dzīvo citi dingo, tie palīdz audzināt jauno paaudzi.
Dingo bara teritorija nav atkarīga no bara izmēra, tas ir vairāk saistīts ar medījuma resursu daudzumu teritorijā. Austrālijas dienvidteritoriju dingo teritorijas ir vislielākās. Dingo ir nenogurdināms skrējējs un ik dienas pieveic lielus attālumus. Ir datēti dingo pārceļojumi 250 km attālumā. Ziemā dingo migrē no iekšzemes apgabaliem uz kontinenta piekrasti. Dingo neprot riet, viņi gaudo apmēram tāpat kā vilki vai arī smilkst. Zinātnieki izšķir 10 dažādus dingo gaudošanas veidus. Tā kā dingo bars dzīvo izklaidus, tas sazinās savā starpā gaudojot.
Diēta
Pētot dingo diētas ieradumus, ir pētīti vairāk kā 170 dažādi dzīvnieki. Dingo diēta ir ļoti plaša, tas ēd gan kukaiņus, gan medī bifeļus. Medību ieradumi variē atkarībā no apdzīvotās teritorijas. Austrālijas ziemeļu purvājos visbiežāk tiek medītas zosis, žurkas un valabiji. Toties centrālajā Austrālijā tiek medīti truši, garspalvainās žurkas, peles, ķirzakas un ķenguri. Ziemeļrietumu daļā dingo medī sarkanos ķengurus, bet dienvidaustrumu daļā valabijus, posumus un vombatus.
Āzijā dingo dzīvo tuvāk cilvēkiem un barojas ar rīsiem, augļiem un cilvēku atkritumiem. Taizemē un Sulavesi tie medī kukaiņus, žurkas un ķirzakas. Kad tiek medīti mazie dzīvnieciņi, piemēram, truši, dingo medī vienatnē, bet medījot lielāku dzīvnieku kā, piemēram, ķenguru, dingo apvienojas barā. Austrālijas dingo reizēm mēdz apvienoties, lai nomedītu kādu mājlopu. Dingo tāpat kā mājas suņi var iztikt ar sīkāku medījumu, kas ir atšķirīgi no pelēkā vilka. Dingo medī līdzīgi visiem suņu ģints dzīvniekiem, dzenot un nokausējot medījumu, uzbrūkot medījums tiek nokosts, iekožoties rīklē vai kaklā.
Historiogrāfija (Lielbritānija)
Vēstures zinātnes galvenie centri Lielbritānijā
Vēsturnieku sagatavošana Lielbritānijā notiek universitātēs, politehniskajos institūtos un augstākajās koledžās. Galvenie vēsturnieku sagatavošanas centri ir Oksforda un Kembridža. 20. gadsimta 50. gados universitātes statusu ieguve virkne universitāšu un koledžu (Sauthemptona, Gulla, Eksetere u.c.), 60. gados (Eseksa, Jorka, Saseska u.c.) tika atklātas jaunas universitātes. Tajā pašā laika periodā vadošās tehnoloģiskās koledžas tika pārveidotas par universitātēm, kuras sastādīja t.s. tehnoloģisko universitāšu grupu (Bāta, Bradforda, Branela u.c.). Pēdējā 20. gadsimta ceturksnī universitāšu monopols sadalījās starp politehniskajiem institūtiem un tehnoloģiskajām koledžām. 60. gados rodas jaunas — tehnoloģiskās augstskolas, ko reformē par universitātēm, un māca arī vēsturi. (Southemptonas, Hallas, Esaksas, Jorkas, u.c.). Pārmaiņas apmācības procesā. 60.-70. gados apmācības sistēma, kas paredz gan padziļinātu vēstures kursa apguvi, gan arī tās apguvi kā starpdisciplīnu. 70. gados sākās trauksme par vēstures kadru sagatavošanu, jo vēsture izšķīda procesu dažādos humanitāro un sociālo zinātņu blokos. 80. gados universitātēs sāk arvien vairāk uzmanības pievērst tīrai vēsturei.
Palielinājās universitāšu atkarība no valdības finansiālā atbalsta, tādējādi ietekmējot zinātniski pētniecisko darbu. Apvienotās Karalistes valdība finansēšanu veica caur finansēšanas komiteju. Tajā sociālo zinātņu pētniecības padome, — ietvēra ekonomiskās un sociālās vēstures apakškomisijas. Tečere pārmeta, ka pārāk liela uzmanība tiek pievērsta sociālai vēsturei.
50.—60. gados Lielbritānija sāk apjaust, ka tās vēsture nav tikai angļu vēsture — tajā ietilpst Skotijas, Velsas un Ziemeļīrijas vēsture. Līdz ar to 60. gadu vidū parādās citu valstu izpētes centri un žurnāli.
Ideja par dažādu valstu vēstures centru dibināšanu rodas 1961. gadā L. Skarbons un viņa izveidotā komisija. Edinburgas, Kentas, Saseksas, Bredfordas u.c. universitātes uzmanību pievērš Eiropas vēstures izpētei. Pēc Dž. Haidena iniciatīvas Baltijas valstu pētīšanas centrs. Skandināvijas valstu izpēte (D. Kērbijs, R. Batlets, P. Salomons). 60.-70. gados pievēršas slāvu valstu un PSRS vēstures pētīšanai. Londonas Universitātes Slāvu un Austrumeiropas pētniecības skola. Analogs PSRS, Krievijas un Austrumeiropas vēstures mācību un izpētes centrs tika izveidots 1963. gadā pie Glāzgovas universitātes. Centrs sāka izdot žurnālu “Soviet Studies”. Daiemas universitātē britu-ASV vēstures asociācija (žurnāls „Journal of the American studies”). 1965. gadā Londonas universitātē ASV pētīšanas centrs („Journal of Latin American studies”). 60. gadu sākumā britu-Āfrikas studiju asociācija „African a First”, „School of East African Studies”. Arī Bībeles, Bizantijas, ķeltoloģijas, Latīņamerikas u.c. izpētes centri.
Renesansi pārdzīvoja lokālās vēstures studijas. Parādījās universitātes, kas specializējas lokālās vēstures jautājumos — Lesteres universitāte, kur dibinās Anglijas lokālās vēstures nodaļa. 60. — 80. gados Skotijā 3 reizes tika pārrakstīta sērija Skotijas vēsturē “jauno laiku vēsture”. Analoģiski jaunā redakcijā pārskatīja Velsas un Īrijas vēsturi. 70. gadu vidū sāka izdot monogrāfiju sēriju “Jaunā Anglijas vēsture” (A. Dikenss un N. Hešs).
60. gadu beigās sāka attīstīties tāda vēstures palīgzinātne kā vēsturiskā demogrāfija. 1964. gadā Kembridžas Universitātē izveidojās pētnieku grupas, kas pētīja iedzīvotāju migrāciju, dzimumu utt. Šīs nozares attīstība saistīta ar to, ka vēstures pētījumos sāka plaši pielietot matemātiskās metodes. Līdz ar to sāka izmantot masveida avotus, kā piem., tautas skaitīšanas, baznīcu grāmatas utt. 1966. g. P. Lessinga grāmata „Ievads Anglijas vēsturiskajā demogrāfijā.” 70. gadu vidū un beigās diskusija, ka jāraksta jauna britu vēsture, kas parādītu pāreju no anglocentrisma uz eirocentrismu, lai parādītu, ka vēstures procesi starp Lielbritāniju un citām valstīm ir saitīti. (Dikenss un Kešs).
Vēstures institūts, Londonas Universitāte, — izdod apkopojošās bibliogrāfijas, arī koordinē valsts mēroga pētniecisko darbu, kā arī reģistrē Anglijā aizstāvētās disertācijas un rūpējas par starptautiskās vēstures kadru kvalifikācijas celšanu. Britu akadēmija (kurā ir 16 sekcijas, no kurām 10 saistītas ar vēsturi) ir personālakadēmija, ko var salīdzināt ar LR Zinātņu akadēmiju.
Vēsturnieku biedrības
Arhīvi. 50.-60. gados jauni likumi par centrālā arhīva un lokālo pilsētu arhīvu veidošanu, ka arī militārais, kino u.c. arhīvi. Likums noteica, ka visām iestādēm jānodod dokumenti arhīvos, un 60. gados būtu jāsagatavo arhīvu ceļveži pa arhīviem ar informāciju par tiem. Galvenais ir Lielbritānijas Nacionālais arhīvs. 60. gados izvērsta izdevējdarbību — dokumentu, uzziņu krājumu publicēšana, masveida dokumentu kompjuterizācija. 1947. g. Lielbritānijas Arhīvu asociācija (britu arhīvu katalogu „Arhīvu asociācija”). 50. gados sāka izdot žurnālu „Arhīvi”.
Vēstures zinātne Lielbritānijā pēc Otrā pasaules kara
Ieviesās jaunas palīg- jeb apakšdisciplīnas. Socioloģijas, politoloģijas, sociālās antropoloģijas u.c. izpētes metožu izmantošana veicināja t.s. jaunās vēstures zinātnes skolas rašanos. To raksturo:
Diskusija par šo virzienu lietderību un atbilstību tradicionālajai izpratnei par vēsturi. Divas nometnes:
Mars Express
Mars Express (no en "Marsa ekspresis") ir ESA starpplanētu zonde Marsa izpētei. Galvenie uzdevumi bija veikt planētas foto ģeoloģijas (10 m izšķirtspējā), mineraloģijas (100 m izšķirtspējā) un atmosfēras sastāva kartēšanu, kā arī pētīt Marsa pazemes struktūru, globālo atmosfēras cirkulāciju.
Historiogrāfija (Lielbritānija)
Vēstures zinātne Lielbritānijā pēc Otrā pasaules kara
Franču Annāļu skolas ietekmē parādās sociālā vēsture:
Mars Express
Mars Express līdz Marsam nogādāja arī nolaižamo aparātu Beagle 2, kas diemžēl cieta neveiksmi nolaižoties.
Historiogrāfija (Lielbritānija)
Vēsturnieku skolas Lielbritānijas historiogrāfijā
Toriji jeb t.s. konservatīvā vēstures pētniecības skola — T. Ropers, D. Tomsons, Dz. Lefs, A. Dž. Teilors, Kidsons, Trevors-Roupers, Berlings, Baterfīlds, Klārks, Eltons u.c.: vēstures zinātne ir unikāla, tādēļ nevar tikt papildināta ar citu zinātņu ietekmi, 1970.-80.g., kad aicināja atgriezties pie tīrās vēstures. Pamatnostādnes:
Marksistu skola, kas atdzīvojās XX gs. 80. gados — Ē. Hobsbaums, Dž. Rude, E. Tomsons, A. L. Mortons, K. Hils, R. Hiltons u.c. — izvirza ideju par atteikšanos no britu vēstures unikalitātes, pievēršot uzmanību ne tikai impērijas politiskajai vēsturei, bet arī sabiedrības zemāko slāņu vēsturei. Žurnāls “Past and Present” kā tribīne. Kritizēja torijus par to, ka tie tikai apraksta vēstures formu, nevis analīzē, vienlaicīgi pārmetot subjektīvismu, empīrismu, agnoismu u.c. nezinātniskas lietas. Marksisti uzskatīja, ka vēstures tāpat kā sabiedrības attīstībā ir zināmas likumsakarības, pēc kurām ir iespējams fiksēt sabiedrības formāciju maiņu, piem., feodālisms>kapitālisms. Sabiedrības attīstībā esošās likumsakarības nav salīdzināmas ar likumsakarībām eksaktajās zinātnes; uzskatīja, ka bez cilvēka darbības nenotika neviena sociālekonomiskas vai politiskas struktūras maiņa — par vēstures virzītājspēku esot ekonomiskais un šķiru pretrunu faktors. Nedrīkst mehāniski pārnest humanitāro zinātņu metodoloģiju. Apstrīdēja šauro problēmu, segmentāro pieeju pētniecībā. Vajag pielietot komplekso, totālo vēstures pētīšanas metodi. Ir sociālās vēstures pētīšanas piekritēji, vajag vairāk pētīt sabiedrības ”apakšu” vēsturi. 1960.g. marksisti izveido biedrību strādnieku vēstures pētīšanai. Kādu laiku to vada Hobsbaums. Kritizē iepriekšējās skolas — iepriekš pētot to saprata kā tredjūnjju vētures jautājumu. Aicina pētīt strādnieku dzīves apst., ģimeni, kultūru, sociālo slāņu diferenciāciju u.c. 1967.g. Oksfordas Univiversitātē Raskina koledžā izveidoja "Vēsturnieku darbnīcu", kas ar laiku kļūst par vienu no marksistu apvienībām. Vēsturnieku darbnīcas galvenā pētniecības tēma — strādniecības u.c “zemāko slāņu” vēsture. 60. gadu beigās šaja apvienībā iesaistījās arī feministiskās kustības pārstāves, aizsākas ģimenes, sieviešu, bērnu, ”tautas kultūras” vēstures pētniecība. 1975. g dadā sāka izdot žurnālu “History workshop Journal” — vēstures pētīšana ne tikai paņēmiens kā interpretēt pagātni, bet arī kā kritiski izvērtēt tagadni.
Mars Express
Mars Express konstrukcija izmantota Veneras zondes Venus Express izgatavošanā.
Historiogrāfija (Lielbritānija)
Vēsturnieku skolas Lielbritānijas historiogrāfijā
Vigi jeb t.s. liberālā vēstures pētniecības skola ieņem starppozīcijas starp konservatīvo un marksistisko skolām — E. Karrs, Dž. Plams, Dž. Baraklau, A. Marviks, u.c. — piedāvāja dažādas pētniecības metodes, neizvairoties no psiholoģijas, politoloģijas, antropoloģijas u.c. zinātņu metožu pielietošanas:
Pastāv arī revizionisms kā fenomens vēstures zinātnē (populārākais pārstāvis ir Dr.hist. Deivids Irvings, kurš pārsvarā pēta Otrā pasaules kara notikumus, īpaši Vācijas un Lielbritānijas dalību tajā), taču par "vēsturnieku skolu" to dēvēt nevar, jo esošo koncepciju un traktējumu revizijas gadījumi sastopami visu vēsturnieku skolu vidū.
Viljamsa
Viljamsa var būt:
2002. gada F1 sezona
2002. gada F1 sezona bija 53. F1 sezona. Tā sākās un beidzās.
Tajā dominēja Ferrari: tikai divās sacīkstēs uzvarētājs nebija šīs komandas pilots. Mihaels Šūmahers savu titulu garantēja jau 11. sacīkstē no 17. Divas reizes bija skandāli par komandu pavēlēm - pēc Austrijas un pēc. Par spīti Phoenix komandas centieniem, FIA neatļāva tai piedalīties nevienā sacīkstē. Bankrotēja Arrows komanda, kura savu pēdējo sacīksti aizvadīja Vācijā, par spīti vairākkārtējām baumām par komandas atgriešanos nākamajās sacīkstēs. Komandu centās atdzīvināt uzņēmējs Olivers Bērings, tomēr FIA viņa pieteikumu uz 2003. gadu nepieņēma.
Pilotu kopvērtējums
† Braucējs nefinišēja, bet tiek klasificēts jo paveica vismaz 90% distances.
10. augusts
10. augusts ir gada 222. diena pēc Gregora kalendāra (223. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 143 dienas.
Vārda dienas
Audris, Brencis, Inuta
Pallādijs
Pallādijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Pd un atomskaitli 46. Pallādijs ir relatīvi mīksts dārgmetāls, to iegūst no vara un niķeļa rūdām, tas var būt sastopams arī brīvā veidā. Pallādijs ir visvieglāk kūstošais un vismazāk blīvais platīna grupas metāls. Pallādiju galvenokārt lieto par katalizatoru, šis metāls arī spēj absorbēt lielu daudzumu ūdeņraža. Savienojumos pallādijam var būt oksidēšanas pakāpes +2, +3, +4 un ļoti reti (nestabilos savienojumos) +6.
Vēsture
1802. gada jūlijā angļu ķīmiķis Viljams Haids Vollastons (William Hyde Wollaston) atklāja jaunu ķīmisko elementu. Tā paša gada augustā viņš to nosauca par pallādiju. Elements tika nosaukts par godu asteroīdam 2 Pallāda, kas tika atklāts divus mēnešus agrāk. Savukārt asteroīds ir nosaukts sengrieķu gudrības dievietes Pallādas vārdā.
Atrašanās dabā
Dabā pallādijs ir atrodams kopā ar platīnu vai citiem platīna grupas elementiem, kā arī niķeļa un vara rūdās. Tas var būt sastopams arī brīvā veidā. Visvairāk pallādijs tiek iegūts Krievijā (Urālos). Vēl plaši pallādija krājumi ir Austrālijā, Brazīlijā un Etiopijā. Kanādā un Dienvidāfrikā pallādijs ir atrodams vara un niķeļa rūdās.
Izotopi
Ir zināmi seši stabili pallādija izotopi. Visizplatītākie ir pallādijs–106 (27,33% no kopējā pallādija daudzuma), pallādijs–108 (26,46%) un pallādijs–105 (22,33%). Vēl ir sastopams pallādijs–110 (11,72%), pallādijs–104 (11,14%) un pallādijs–102 (1,02%). Ir iegūti vēl mākslīgi radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 91 līdz 128.
Izmantošana
Pallādiju galvenokārt lieto par katalizatoru, šis metāls arī spēj absorbēt lielu daudzumu ūdeņraža (900 reizes lielāku tilpumu par paša metāla tilpumu). Elektronikā pallādijs tiek izmantots kondensatoru ražošanā. Pallādijs tiek lietots arī juvelierizstrādājumu gatavošanā.
Vladimirs Volkovs
Vladimirs Volkovs (dzimis, Daugavpilī) ir Latvijas futbola pussargs, kurš spēlē Daugavpils "Lokomotiv". Pirms tam ir pārstāvējis Daugavpils klubus Dinaburg FC un FC Daugava, kā arī Ilūkstes klubu FK Zibens/Zemessardze un SK Blāzma no Rēzeknes.
Viņš pirmoreiz tika izsaukts uz Latvijas izlasi uz draudzības spēli pret Igauniju. Spēlējis arī Latvijas U21 izlasē.
Vess Borlands
Vess Loudens Borlands (en; dzimis ) ir amerikāņu mūziķis, kas plašāk pazīstams kā grupas Limp Bizkit ģitārists.
Biogrāfija
Vess Borlands ir prezbiteriāņu ministra dēls, audzis Našvilā, Tenesī štatā. Vēlāk viņā ģimene pārvācās uz Džeksonvillu, Floridā. Psihiatrs konstatēja, ka Borlands cieta no uzmanības trūkuma un hiperaktivitātes.
2001. gadā neilgi pirms aiziešanas no Limp Bizkit, Vess ar savu brāli Skotu Borlandu, kurš bija diskžokejs Limp Bizkit pirmajos albumos, un citiem mūziķiem izveidoja grupu Big Dumb Face, pēc EP un studijas albuma iznākšanas, grupas darbība tika apturēta, un izveidota jauna grupa Eat the Day. Par šo grupu gandrīz nav nekādas informācijas internetā izņemot to, ka tai pieejami daži demo ieraksti.
Pēc kāda laika Vess ar draugu, ģitāristu un producentu Deniju Loneru (Nine Inch Nails), uzsāka darbu pie sava solo projekta. Kopā viņi izveido supergrupu The Damning Well, kuras dziesma atrodama filmas "Tumsas pasaule" (Underworld) skaņu celiņā. Pēc kā Vesam piedāvāja pievienoties grupai A Perfect Circle, bet vēlāk arī pie Nine Inch Nails, kuriem viņš atteica, paziņojot, ka meklē vokālistu savai grupai Eat The Day, taču vēlāk paziņoja, ka Eat The Day un The Damning Well ir izjukušas.
2008. gadā Vess piedalījās kā pieaicinātais ģitārists japāņu grupas X-Japan atgriešanās koncertos. Tā paša gada augustā Vess pievienojas grupai Marilyn Manson, kur viņa debija bija ETP FESTIVAL 15. augustā.
Metjūss
Metjūss (, no personvārda Metjū (Mat(t)hew); sieviešu dzimtē Metjūsa) ir angļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Vess Borlands
Biogrāfija
2009. gadā Vess pameta grupu Marilyn Manson, lai atkal apvienotos ar Limp Bizkit sekojošajiem koncertiem un jauna albuma ierakstīšanai.
Veslijs Borlands ir viens no atpazīstamākājiem grupas Limp Bizkit dalībniekiem, melno kontaktlēcu un ekstravaganto skatuves tērpu dēļ.
Andrejs Aizderdzis
Andrejs Aizderdzis ( — ) bija latviešu izcelsmes politisks darbinieks, Krievijas Valsts domes deputāts.
Guntis Veits
Guntis Veits (dzimis Kuldīgā) ir latviešu mūziķis. Grupas "Credo" solists no 1979. gada. Rīgā kafejnīcas "Rings" īpašnieks.
Andrejs Aizderdzis
Dzimis Maskavas apgabalā, Himku pilsētā. Vecāki bija ģeologi, tēvs latvietis, bet māte krieviete. 1982. gadā pabeidzis Maskavas politehnikumu. Pēc tam strādāja par tehniķi-ģeodēzistu Papīra un celulozes rūpniecības zinātniski pētnieciskajā institūtā. Vēlāk kļuva par meistaru, darbu vadītāju, celtniecības iecirkņa vadītāju celtniecības-montāžas pārvaldē.
Guntis Veits
Izglītība
Pirmā muzikālā izglītība iegūta Liepājas bērnu mūzikas skolā. Turpinātas mācības Liepājas mūzikas vidusskolā un pēc tam — Latvijas Mūzikas akadēmijā.
Andrejs Aizderdzis
1991. gadā radīja korporāciju "Международная деловая корпорация (МДК)" ("Starptautisko darījumu korporāciju"). 1992. gadā tika ievēlēts par šīs korporācijas valdes priekšsēdētāju. Tai pat laikā kļuva arī par korporācijas bankas "МДК-банк" valdes priekšsēdētāju. Viens no koncerna "Технология ХХI" (Tehnoloģija XXI) radīšanas iniciatoriem. Izdeva laikrakstu "Кто есть кто" ("Kurš ir Kurš").
1993. gadā tika ievēlēts par Krievijas Federācijas Valsts Domes deputātu. Bija deputātu grupas "Новая региональная политика" (Jaunā reģionālā politika) dalībnieks. Darbojās rūpniecības, transporta, enerģētikas komisijās. 1994. gada 26. aprīlī tika nošauts Himku pilsētā. Slepkavību milicija saistīja ar viņa uzņēmējdarbību.
Guntis Veits
Karjera
2007. gadā Guntis Veits kā aktieris piedalījās brīvdabas mūziklā "Robins Huds". 2007. gadā Guntis Veits iesaistījās TV3 šovā "Dziedi ar zvaigzni" duetā ar aktrisi Annu Šteinu.
2008. gadā Guntis Veits kā aktieris piedalījās liriskā komēdijā "Ar būdu uz baznīcu". Tās režisors ir Varis Vētra. 2009. gadā Guntis Veits kā aktieris piedalījās franču scenārista un režisora Fransisa Vebēra komēdijā "Vakariņas ar muļķi", ko režisēja Juris Rijnieks ar radošo apvienības "Meistaru Teātris".
Marians Pahars
Marians Pahars (dzimis Čornobajā, Ukrainā) ir bijušais Latvijas futbolists, šobrīd futbola treneris.
Pahars vairākas sezonas bija Latvijas izlases un Anglijas Premjerlīgas kluba Southampton F.C. uzbrukuma līderis. Latvijas izlasē Pahars aizvadījis 75 spēles un guvis 15 vārtus, kopā ar izlasi piedalījies 2004. gada Eiropas čempionātā. Karjeras beigu daļā Paharu nomocīja savainojumi, kas viņam neļāva pilnībā realizēt savu potenciālu. Pahars trīs reizes (no 1999. līdz 2001. gadam) atzīts par Latvijas gada labāko futbolistu.
Guntis Veits
Karjera
2013. gada Guntis Veits piedalījās Koru karos 3. Viņš pārstāvēja Liepājas sudraba viļņu kori.
Marians Pahars
Pēc spēlētāja karjeras beigām pievērsies trenera darbam. Trenējis Rīgas "Skonto", no 2013. gada jūlija līdz 2017. gada martam bija Latvijas futbola izlases galvenais treneris.
Marians Pahars ir dzimis Ukrainā, taču jau kopš agras bērnības dzīvojis Latvijā. Viņa māte ir lietuviete, tēvs — ukrainis.
"Pārdaugava", "Skonto-Metāls", "Skonto"
Futbolista gaitas Pahars sāka astoņu gadu vecumā, kad treneris Jurijs Andrejevs apmeklēja viņa skolu un uzaicināja viņu uz treniņiem "Daugavas" futbola skolā. Pahars intervijās vienmēr uzsvēris treneru Andrejeva un Starkova devumu savā attīstībā. 17 gadu vecumā viņš debitēja Latvijas čempionātā FK "Pārdaugava" sastāvā. Nākamajā gadā viņš spēlēja "Skonto-Metāls" komandā, kurā pārsvarā spēlēja "Skonto" tuvākās rezerves. Pēc pussezonas Pahars bija aizvadījis 16 spēles, gūstot 4 vārtus un nopelnīja izsaukumu uz "Skonto" pirmo komandu.
Southampton
1998. gada beigās Pahars pārgāja uz Anglijas Premjerlīgas klubu Southampton F.C., kura sastāvā debitēja 1999. gada pavasarī. Sezonas 4 spēlēs Pahars guva 3 vārtus, tostarp sezonas izšķirošajā spēlē gūstot divus vārtus. Viņš kļuva par Southampton uzbrukuma līderi un līdzjutēju mīluli. Savā pirmajā pilnajā sezonā Pahars guva 13 vārtus, un arī nākamajās 2 sezonās bija starp Premjerlīgas rezultatīvākajiem futbolistiem. Par viņu izrādija interesi pat Manchester United FC, bet pēc 2001./2002. gada sezonas Pahars guva nopietnu savainojumu, zaudējot vietu gan Southampton, gan Latvijas izlases pamatsastāvā. Arī turpmāk Pahars mocījās ar savainojumiem un nākamajās 3 sezonās Southampton sastāvā viņš aizvadīja tikai 15 spēles, līdz 2006. gada pavasarī klubs ar viņu vairs nepagarināja līgumu.
Anorthosis
2006. gada jūlijā Pahars noslēdza līgumu ar Kipras futbola klubu Anorthosis FC, kura sastāvā bija līdz 2008. gadam, kad janvārī lauza līgumu kluba finansiālo saistību nepildīšanas dēļ.
"Skonto", FK "Jūrmala"
2008. gada februārī Pahars viņš noslēdza viena gada līgumu, atgriežoties savā kādreizējā komandā "Skonto". Šajā sezonā Pahars kopā ar komandas biedru Vitāliju Astafjevu paziņoja par profesionālā spēlētāja karjeras beigām. 2009. gada janvārī Pahars intervijā "Sporta Avīzei" pieļāva, ka varētu tomēr turpināt karjeru kādā ASV vai Austrālijas klubā.
Viņš patiesi karjeru pēc sezonas nebeidza, pievienojoties vietējam klubam FK "Jūrmala". Kluba sastāvā gan viņš aizvadīja tikai vienu spēli un pēc sezonas vēlreiz paziņoja par karjeras beigām, kļūstot par trenera asistentu "Skonto".
Latvijas izlase
Pahars spēlēja gan Latvijas U-18, gan U-21 izlasēs, līdz 1996. gada 12. martā, 19 gadu vecumā viņš debitēja Latvijas izlasē spēlē pret Kipru. 1997./1998. gada sezonā Pahars jau bija kļuvis par stabilu Latvijas izlases pamatsastāva spēlētāju.
2006. gada 3. septembrī Pahars pēc vairāk kā 2 gadu pārtraukuma, spēlējot jau Kipras čempionātā, atgriezās Latvijas izlasē. 2007. gada rudenī viņš paziņoja, ka izlasē vairs nespēlēs.
"Skonto"
Pēc spēlētāja karjeras beigām Pahars kļuva par "Skonto" galvenā trenera Aleksandra Starkova asistentu. 2011. gada janvārī, kad Starkovs tika atbrīvots no amata, Pahars stājās viņa vietā un kļuva par komandas galveno treneri. Ar "Skonto" Pahars izcīnīja uzvaru Latvijas kausā un ierindojās otrajā. vietā 2012. gada Virslīgas čempionātā.
Latvijas izlase
2012. gada decembrī tika paziņots, ka Marians Pahars ir kļuvis par Latvijas U21 izlases galveno treneri un pametīs darbu "Skonto". 2013. gada jūlijā viņš kļuva par Latvijas futbola izlases galveno treneri, aizstājot Aleksandru Starkovu. pēc četriem zaudējumiem 2018. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlēs un zaudējuma 0:5 draudzības spēlē pret Gruzijas izlasi atkāpās no izlases galvenā trenera amata.
FK Jelgava
tika apstiprināts Latvijas Virslīgas kluba FK Jelgava galvenā trenera amatā. 2018. gada sezonu klubs noslēdza 6. vietā. Pahars amatu atstāja.
A.C.N. Siena 1904
2021. gada janvārī kļuva par Itālijas D sērijas kluba A.C.N. Siena 1904 galveno treneri, taču komandu pameta jau pēc divām nedēļām.
.ao
.ao ir Angolas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD).
Šo domēnu administrē Agostinho Neto Universitāte. Uz 2009. gada augustu reģistratora mājas lapa nav labota kopš 2001. gada decembra. Reģistratora mājas lapā ir pieejams dokuments, kurā ir aprakstīta reģistrēšanas kārtība un maksa par domēnu. Pastāv iespēja, ka šī kārtība un domēna cenas vairs nav aktuālas un ir novecojušas. Ārvalstu fiziskām un juridiskām personām ir iespējams reģistrēt tikai .it.ao apakšdomēnu.
Brāļi Kaudzītes
Brāļi Kaudzītes (Reinis Kaudzīte (1839–1920) un Matīss Kaudzīte (1848–1926)) bija latviešu rakstnieki un skolotāji. Pirmā latviešu romāna "Mērnieku laiki" autori (1879). Par nozīmīgu ieguldījumu Latvijas literatūrā brāļi Kaudzītes iekļauti Latvijas kultūras kanonā.
Savas dzīves laikā abi brāļi gan kopā, gan atsevišķi devušies daudzos ceļojumos pa Latviju, kā arī apceļojuši Rietumeiropas valstis. Devušies arī uz Tallinu, Sanktpēterburgu un Somiju. Ceļojumu aprakstus publicējuši laikrakstos, tādējādi aizsākot latviešu literatūrā jaunu žanru — ceļojumu aprakstu.
Ilgus gadus brāļi dzīvojuši Vecpiebalgas pagastā Kalna Kaibēnos. Pēc viņu nāves Kalna Kaibēnos 1929. gadā nodibināts Kaudzīšu piemiņas muzejs, kas ir vecākais memoriālais muzejs Latvijā.
Kšištofs Pendereckis
Kšištofs Eugeniušs Pendereckis (pl; dzimis, miris ) bija poļu akadēmiskās mūzikas komponists un diriģents. Kļuva starptautiski pazīstams ar 1960. gada avangardisko darbu "Raudas par Hirosimas upuriem" (Tren ofiarom Hiroszimy) un 1966. gadā radīto Sv. Lūkas pasiju (Pasja według św. Łukasza). Daudzu prestižu balvu ieguvējs (tai skaitā četras Grammy balvas 1988., 1999. (divas) un 2017. gadā). Četru operu, astoņu simfoniju un daudzu citu kompozciju autors. Viens no monumentālākajiem Penderecka darbiem ir no 1980. līdz 2005. gadam rakstītais "Poļu rekviēms" (Polskie Requiem).
Simons Mariuss
Simons Mariuss (, ; dzimis 1573. gada 10. janvārī, Guncenhauzenā, Bavārijā, miris 1624. gada 26. decembrī, Ansbahā) bija vācu astronoms. 1614. gadā Mariuss nopublicēja savu slaveno darbu Mundus Iovialis, kurā aprakstīja Jupiteru un tā pavadoņus. Šajā darbā viņš arī apgalvoja, ka pirmais bija aplūkojis planētu ar teleskopu, kas noveda tālāk pie strīda ar Galileo Galileju, kurš ne tikai ieraudzīja Jupiteru, bet arī par to ziņoja 1610. gadā. Lai arī kā nebūtu, nosaukumus četriem lielākajiem Jupitera pavadoņiem (Jo, Eiropa, Ganimēds un Kallisto) deva tieši Mariuss.
Simons Mariuss 1612. gadā novēroja arī Andromēdas miglāju, kuru tomēr pirms viņa ap 905. gadu bija atklājis persiešu astronoms Al-Sufi. Neatkarīgi no citiem astronomiem viņš pētīja arī Saules plankumus.
Simona Mariusa vārdā nosaukts viens no Mēness krāteriem. Vēl dzimtajā pilsētā, Guncenhauzenā, viņa vārdā ir nosaukta Simona Mariusa ģimnāzija.
Valdaja augstiene
Valdaja augstiene (ru) ir vidēji liela augstiene Krievijas rietumdaļā. Tā atrodas Ļeņingradas, Novgorodas, Tveras un Smoļenskas apgabalos. Augstienes garums ziemeļu - dienvidu virzienā ir apmēram 600 km. Vidējais virsas augstums no 150 līdz 250 m. Augstākā virsotne ir 346,9 m augsta.
Augstienes ziemeļrietumu nogāze diezgan stāva, bet dienvidaustumu - lēzena, tā robežojas ar Smoļenskas - Maskavas augstieni.
Augstienes teritorijā sākas Daugava, Volga un Dņepra. Daudz ezeru un purvu.
Maschinenfabrik Berthold Hermle
Maschinenfabrik Berthold Hermle AG (no de "Bertolda Hermles iekārtu ražotne"), saukts par Hermle, ir Vācijas uzņēmums, kas nodarbojas ar universālo frēzēšanas iekārtu un apstrādes centru ražošanu.
Uzņēmuma ražoto produktu klāsts ietver C sērijas, B 300 sērijas un MT sērijas apstrādes centrus. Kopš 2011. gada 31. decembra, Bertolda Hermles AG iekārtu ražotne darbojas kopā ar deviņām filiālēm, kas sadalītas divos biznesa segmentos: vietējā tirgus pārdošanas segmentā, iekļaujot sevī trīs filiāles, kā arī ārvalstu pārdošanas segmentā, iekļaujot sešas filiāles, kuras atrodas Šveicē, Krievijā, Nīderlandē, Itālijā un Amerikas Savienotajās Valstīs.
Ražošana
Kompānijas ražotās apstrādes iekārtas tiek izmantotas instrumentu ražošanai, veidņu, presformu un sērijveida ražošanas detaļu izgatavošanai, tostarp medicīnas aprīkojuma, optikas, aviācijas un auto industrijā.
Vēsture
1938. gadā Bertolds Hermle Vācijas ciemā Gosheimā nodibināja Bertolda Hermles skrūvju fabriku.
1957. gadā uzsākta frēzmašīnu ražošana.
1990. gadā uzņēmums tika pārdēvēts par Maschinenfabrik Berthold Hermle AG.
Rozula (novads)
Nosaukums
Vietvārds Rosula tiek skaidrots kā līvu vārda ros-ala ("Rosu novads") latinizēta forma. Pēc šī uzskata šis vietvārds ir senāks nekā Idumeja (līvu: "Ziemeļaustrumu zeme") nosaukums un norāda par meslu atkarību no varjagiem rusiem vai arī no īslaicīgi (1211.-1213. un 1214.) šeit rezidējošā Idumejas krievu fogta Vladimira Mstislaviča. Iespējams arī, ka Gaujas līvi šajā vārdā dēvēja visas zemes, kas atradās uz ziemeļaustrumiem un maksāja meslus Pleskavas rusiem.
Atrašanās vieta
Kopš 19. gadsimta valodnieki un vēsturnieki ir izteikuši dažādas domas par Rozulas atrašanās vietu. Eduards Pābsts domāja, ka tā varētu būt atradusies austrumos no Trikātas pie Palsas pietekas Rauzas. Augusts Bīlenšteins pieļāva, ka Rozula atrodusies pie Augstrozes. Saskaņā ar citu valodnieku atziņām, teritorijā starp Limbažiem un Valmieru sastopami vairāki senas cilmes toponīmi ar -roz- pamatā, kā Augstroze, Rozbeķe, Rožupītes u.tml. Mūsdienās te atrodas Augstrozes pilskalns (Limbažu novads), Rozbeķu pilsdrupas (Stalbes pagasts), agrākā Rozulas pagasta Īvantos un Ruckā atrasti sudraba naudas stienīši (Mugurēvičs, 1965).
Naro-1
Naro-1 (sākotnējais nosaukums Korea Space Launch Vehicle jeb KSLV-1) ir Dienvidkorejas pirmā un vienīgā kosmiskā nesējraķete. Tā ir divpakāpju raķete, kuras pirmā pakāpe izgatavota Krievijā.
Divi pirmie lidojumi 2009. un 2010. gadā beigušies neveiksmīgi. Tikai trešajā startā 2013. gadā izdevās orbītā ievadīt pavadoni.
Raķetes uzbūve
Naro-1 divpakāpju raķete, kas derīgo kravu līdz 100 kg var ievadīt orbītā ar 38° slīpumu 100 līdz 300 km augstumā. Pirmā pakāpe ir analoģiska krievu raķetes Angara universālajam raķešu modulim (URM). Dzinējs ir RD-151 ar vilci 1700 kN, kas ir Angara raķetēs izmantotā dzinēja RD-191 atvieglināta versija.
Otro pakāpi izgatavo KARI, tā darbojas ar cieto degvielu. Nesējraķetes kopējā masa ir 140 t.
Priekšvēsture
1992. gadā Dienvidkoreja izstrādāja un palaida vairākas raķetes un pavadoņu sistēmas ārpus savas valsts, piemēram, KSR-1 un KSR-2 cietās degvielas zondējošās raķetes. 2000. gadā ar Krievijas palīdzību Dienvidkoreja sāka būvēt Naro kosmosa centru Naro salā 485 km uz dienvidiem no Seulas. veiksmīgi tika palaista šķidrās degvielas zondējošā raķete KSR-3. 2002. gadā Dienvidkoreja paziņoja, ka izstrādās nelielu pavadoņu nesējraķeti KSLV (Korea Space Launch Vehicle) līdz 2005. gadam, kas balstīsies uz KSR-3 iestrādnēm. Tā būtu pašmāju ražota, ar 122 500 kN vilci, darbotos ar šķidro skābekli un petroleju. Tai būtu trīs pakāpes. Sakarā ar finansiāliem un tehniskiem sarežģījumiem tika nolemts raķetes izstrādē piesaistīt Krieviju.
Hruņičeva Valsts kosmiskā centra direktors A. Medvedevs ieradās Dienvidkorejā un parakstīja līgumu par dalību KSLV-1 izstrādē. Hruņičeva uzņēmums izgatavotu pirmo pakāpi, bet Koreja — otro.
Pirmais lidojums
Naro-1 pirmais izmēģinājuma lidojums notika. Plūsmvirža daļējas atvēršanās dēļ pavadonis STSAT-2 neatdalījās un netika ievadīts orbītā.
Deku
Deku (īstajā vārdā Andersons Luišs de Souza, pt; dzimis Brazīlijā) ir bijušais Portugāles futbolists, pussargs. Ir saņēmis vairākus dažāda mēroga apbalvojumus.
Deku savu profesionāļa karjeru sāka 1996. gadā vietējā Corinthians kluba sastāvā. Vēl ir spēlējis Portugāles, Spānijas un Anglijas klubos. Kopš 2002. gada ir Portugāles pilsonis un šīs valsts izlasi pārstāv kopš 2003. gada. Deku ir viens no retajiem futbolistiem pasaulē, kam ir izdevies triumfēt UEFA Čempionu līgā divu dažādu klubu sastāvā: 2004. gadā ar Porto un 2006. gadā ar Barcelona. Portugāles izlases sastāva ir spēlējis divos Pasaules kausa izcīņas turnīros (2006 un 2010) un divos Eiropas čempoinātu finālturnīros (2004 un 2008).
Sasniegumi
Porto
Barcelona
Chelsea
Fluminense
Individuālie sasniegumi
Lēdurga (novads)
Lēdurgas novads vai, Indriķa hronikā, Lēdurgas draudze (latīņu: Lethegore) bija senās Gaujas līvus zemes novads pie Metsepoles zemes robežas (tagadējais Lēdurgas pagasts). Gaujas līvu zemju dalīšanas sakarā Lēdurgas novads nav pieminēts kā patstāvīga vienība, tādēļ domājams, ka tas atradās Livonijas bīskapam Albertam izlozētajā Turaidas zemes daļā.
Indriķa hronikas tekstā pirmo reizi minēts sakarā ar 1211. gada pavasara notikumiem, kad ridalieši un sāmsalieši izpostīja bīskapam Albertam pakļautās līvu zemes, tai skaitā Lēdurgu. Arī 1223. gada pavasarī sakalieši un ugauņi kopā ar krieviem pēc līvu zemju izlaupīšanas sapulcējās Lēdurgā un devās atpakaļ uz ziemeļiem. Viņus kaujā pie Ureles pilskalna sakāva Tālavas karavadonis Ramēķis un nogalināja Vīlandes krievu garnizona pavēlnieku Varemāru.
Nosaukuma cilme
Augusts Bīlenšteins jau 1892. gadā izteicis domu, ka Lēdurgas vietvārds cēlies no līvu vārdiem lēd ("lapa") un urga ("neliels strauts" vai "zemiene ar tekošu ūdeni"), no darbības vārda urg- ("plūst", "tecēt").
Teritorija
Lēdurga atradās starp Metsepoli, Idumeju un Turaidu, tai cauri vijās tirdzniecības ceļš, kas savienojis Turaidas un Metsepoles lībiešu novadus. Te atrasti arī naudas depozīti (Mugurevičs, 1965). Tenisons izteicis domu, ka Lēdurgas novads stiepies līdz pat Aģes upes ietekai jūrā (Tõnisson, 1974), tādējādi arī mūsdienu Saulkrastu novads būtu piederējis Lēdurgai. Tomēr tas tiek apšaubīts, jo Lēdurgas draudzei viduslaiku kartēs nebija pieejas pie jūras.
Uzliesmojuma slāpētājs
Uzliesmojuma slāpētājs, zināms arī kā uzliesmojuma slēpējs, uzliesmojuma sargs, uzliesmojuma likvidētājs, vai uzliesmojuma konuss ir ierīce, kas piestiprināta pie šautenes vai cita ieroča (parasti rokās turama) un kura novada izejošās karstās gāzes no stobra tievgaļa. Tas samazina spožā stobra tievgaļa uzliesmojuma redzamību, kas iedarbojas uz šāvēju vai citu indivīdu. Tomēr tas ir nepareizs priekšstats, ka uzliesmojuma slāpētāja funkcija ir noslēpt uzliesmojumu no ienaidnieka — tā gluži nav. Tie ir izstrādāti tam, lai, lietojot ieročus naktī, lietotājiem netiktu traucēta to nakts redzamība. Pat dienā uzliesmojums mērķi padara neskaidru. Tas var būt izgatavots no alumīnija un būt 15 cm garš. M16 šautenes putnu būra slēpējs, piemēram, novada karstās gāzes tā, lai tās neietu taisni augšup.
Tipi
Divi izplatītākie uzliesmojuma slāpētāja tipi ir pīļknābja un putnu būra slāpētāji. Pīļknābja uzliesmojuma slāpētājiem ir augšējie un apakšējie „žuburi” un tas novada gāzes uz malām. Agrajiem MK 43 un dažiem agrajiem M16 modeļiem bija šāds tips. Viens trūkums ir, ka žuburi var aiz kaut kā aizķerties. Putnu būra tipiem arī ir žuburi, bet viņiem priekšā ir arī gredzens, lai novērstu dažādu šķēršļu aizķeršanos žuburos. Vēl viens uzliesmojuma slāpētāja tips ir uzliesmojuma regulators, tāds kāds lietots, piemēram, uz dažiem XM177 modeļiem. Konusa formas slēpēja piemērs ir sastopams uz Bren ložmetēja.