cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandrs I Batenbergs
Nevēlēdamies būt tikai marionete Krievijas rokās, tomēr būdams politiskajā dzīvē nepieredzējis un nepazīdams Bulgārijas apstākļus, Aleksandrs I pamazām zaudēja atbalstu savā valstī. 1880. gadā viņš atlaiž parlamentu un 1881. gada 9. maijā aptur liberālās Tirnovas konstitūcijas darbību. 1883. gada 19. septembrī viņš konstitūcijas darbību atjaunoja, izraisot konfliktu ar Krieviju. Lai saglabātu reģionā mieru un Krievijas politiskās intereses, sāka rasties nepieciešamība pēc ambiciozā kņaza gāšanas.
Urho Kekonena nacionālais parks
Parks nosaukts Somijas prezidenta Urho Kekonena vārdā. Galvenā tūrisma infrastruktūra atrodas Sāriselkes ciemā parka ziemeļrietumu nostūrī. Parkā atrodas arī Korvatunturi kalns, kas somu mitoloģijā ir Ziemassvētku vecīša (Joulupukki) darbnīcas mājvieta.
Aleksandrs I Batenbergs
Naktī uz 1885. gada 18. septembri Austrumrumēlijā sākas plaša sacelšanās. Province pasludināja savu neatkarību un apvienošanos ar Bulgāriju. Serbijas karalistes karalis Milans I izmantoja šo brīdi, lai izvirzītu bulgāriem teritoriālās pretenzijas, un pieteica karu. Jau 19. novembrī serbi cieš smagu sakāvi. No sagrāves serbus glāba tikai Austroungārijas impērijas iejaukšanās. 1886. gada 3. martā Bukarestē tiek noslēgts miera līgums. Pārāk ambiciozo kņazu šī uzvara tomēr neglāba. 1886. gada 20. augustā, armijas spiediena rezultātā Aleksandrs I Batenbergs atsakās no troņa un tiek nosūtīts uz Krievijas teritoriju. Krievija ļauj kņazam doties trimdā uz netālo Lembergu, Austroungārijā. Apvērsuma rīkotājiem trūkst atbalsta, un astoņas dienas vēlāk notiek jauns valsts apvērsums, kura rezultātā pie varas atgriežas Aleksandrs I Batenbergs. Šajā brīdī Krievija skaidri liek saprast, ka neatbalsta kņaza varas atjaunošanu un viņš 1886. gada 8. septembrī otro reizi atsakās no troņa.
Pēc dažiem gadiem apprecēdams austriešu aktrisi Johannu Loizingeri, Aleksandrs dzīves atlikušo daļu pavadīja Grācā, kur arī miris. Vēlāk pārapbedīts Sofijā.
Nodaļa (armija)
Nodaļa ir taktiska karaspēka apakšvienība, kurā parasti ir apmēram trīs līdz sešpadsmit karavīru. Nodaļa parasti sastāv no divām līdz trim komandām. Divas līdz četras nodaļas veido vadu. Nodaļu parasti komandē kaprālis, seržants vai virsseržants.
Nodaļas lielums un apakšvienību skaits tajā ir atkarīgs no konkrētās valsts militārās struktūras, ieroču šķiras (piemēram, izlūku, tanku, mīnmetēju u.c.). Arī Latvijas Nacionālajos Bruņotajos spēkos nodaļa ir viens no karaspēka apakšvienību veidiem.
Saldā krimilde
Saldā krimilde (Lactarius volemus, arī Lactifluus volemus) ir Latvijā reta liela pienaiņu ģints sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami.
Taksonomija
Sugu pirmais aprakstījis Kārlis Linnejs 1753. gadā kā Agaricus lactifluus.
Tāpat kā pārējā sēņu molekulārajā ģenētikā, klasifikācija nav nostabilizējusies un joprojām tiek pastāvīgi mainīta. Vairums autoru, ieskaitot Index Fungorum un Mycobank, saldo krimildi tagad ieskaita 19. gadsimtā izveidotajā, pēc tam ar Lactarius apvienotajā un 21. gadsimtā atjaunotajā Lactifluus ģintī, bet Latvijas avoti tās sugas (ieskaitot saldo krimildi) 2020. gadā vēl turpināja pieskaitīt pienaiņu ģintij.
2008. gada iedalījumā pienaines pēc ģenētiskās izcelsmes tika sadalītas 3 apakšģintīs — Piperites (ieskaitot saldo krimildi), Russularia, Plinthogalus, kas savukārt tika sadalītas sekcijās un apakšsekcijās. Cits iedalījums paredz 5 apakšģintis, no kurām saldā krimilde ir pazīstamākā Lactiflui pārstāve, taču tā autori pieņem, ka tā nav vienota suga, bet gan to komplekss.
Varietātes
Ziemeļamerikas varietātei ''Lactifluus volemus var. flavus'' sporas ir nedaudz mazākas. Varietātei ''Lactarius volemus var. oedematopus'', reizēm uzskatītai par atsevišķu sugu, cepurīte un kātiņš ir sarkanbrūnāki nekā parasti sugas sēnēm.
Augšanas apstākļi
Mikorizas sēne. Latvijā aug pa vienai vai nelielās grupās no augusta līdz oktobrim lapu koku un jauktos mežos, parasti zem lazdām.
Barības vērtība
Laba ēdamā sēne. Tomēr nosaukuma epitets "saldā" uzskatāms par pārspīlējumu: tā ir tikai norāde, ka šai krimildei, atšķirībā no citām, piensula nav sīva un tādēļ viņu var cept bez iepriekšējas apstrādes, turklāt, lai sēnes nesaķeptu, to iesaka cept pēc iespējas īsāku laiku, plānās šķēlēs. Tomēr ir arī ieteikumi vecākus eksemplārus novārīt, lai izvairītos no zivju smaržas.
Līdzīgās sugas
Pārējās krimildes ir baltā krāsā. Atšķiras no citu ģinšu sēnēm ar bagātīgo piensulu, tāpēc sajaukt var tikai ar citām pienaiņu ģints sēnēm, starp kurām Latvijā nav smagi indīgu. Ārēji līdzīgākā un ģenētiski tuvākā pienaiņu suga L. corrugis Latvijā nav atrasta, citas ārēji līdzīgākās pienaiņu sugas atrastas tikai Jaungvinejā. Amerikā iespējama sajaukšana ar Ziemeļamerikas sugu Lactifluus hygrophoroides, kura atšķiras galvenokārt ar reti izvietotajām lapiņām, bet mikroskopiski — ar sporām bez ornamenta.
We Need to Talk About Kevin
We Need to Talk About Kevin ir 2011. gada Apvienotās Karalistes un ASV psiholoģiska drāmas filma, kuras režisore ir Linna Remzija. Filmā galvenās lomas atveido Tilda Svintone, Džons Reilijs un Ezra Millers. Filma ir balstīta uz Laionelas Šriveres 2003. gada romāna ar tādu pašu nosaukumu.
Pēc tam, kad viņas dēls Kevins (Millers) pastrādā šausminošu noziegumu, viņa māte Eva (Svintone) pārdomā savas sarežģītās attiecības ar savu dēlu.
We Need to Talk About Kevin pirmizrāde notika Kannu kinofestivālā. Tā saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes, turklāt daži to nosauca par vienu no gada labākajām filmām. Svintone tika nominēta Zelta globusa balvai, Ekrāna aktieru ģildes balvai un BAFTA kino balvai kategorijā "Labākā aktrise".
Groteilanta
Groteilanta (nl — ‘Lielā sala’) vai Ajankidarba (aoi — ‘sala’) ir sala Austrālijas ziemeļos, Karpentārija līcī. Administratīvi ietilpst Ziemeļu teritorijā. Salā četras pastāvīgi apdzīvotas vietas — pašvaldības centrs Aļanula (873 iedzīvotāji), Anurugu (855), Umbakumba (503) pašā salā un Miļakbura (176) nelielajā Bikertona salā. Visa salas teritorija un piekrastes ūdeņi iekļauti Anindiļakvu iezemiešu aizsargātajā teritorijā.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Karpentārija līča rietumos 50 km no Arnemlendas krasta. Sala līdzena ar vidējo augstumu ap 15 m vjl, augstākais punkts ir Sentralhils (219 m vjl) salas vidienē. Krasta līnija stipri izrobota, piekrastē daudz mazāku saliņu, lielākā no kurām ir Bikertona sala (215 km²) šaurumā starp salu un kontinenta krastu.
Salā valda tropisks musonu klimats. Musonu lietusmeži mijas ar piekrastes smilšu kāpām un mangrovju audzēm. Daudz endēmo augu un dzīvnieku sugu, tajā skaitā 25 endēmas zīdītāju sugas.
Vēsture
Vietējie anindiļakvi salu apdzīvo jau vairākus tūkstošus gadu. Pirms eiropiešu ierašanās saliniekiem bija regulāri kontakti ar Makasaras tirgotājiem, kurus interesēja jūras gurķi, apmaiņai piedāvājot tamarindus, garšvielas un alu. Tirdzniecības kontakti turpinājās līdz 1906. gadam, kad Austrālijas valdība ieviesa Baltās Austrālijas politiku.
Pirmais zināmais kontakts ar eiropiešiem notika 1623. gadā, kad salu apmeklēja holandiešu kuģis Arnhem. 1921. gadā salā tika nodibināta pirmā eiropiešu apmetne — kristiešu misija Emeraldas upes krastā. 1943. gadā misija tika pārcelta uz tagadējo Anurugu. 1938. gadā bijušajā makasariešu tirdzniecības posteņa vietā tika nodibināta Umbakumbas iezemiešu apmetne pērļu un jūras gurķu ieguvei.
Salas rietumu krastā atrodas Austrālijas lielākās mangāna raktuves (darbojas kopš 1964. gada), kuru personālam GEMCO uzbūvēja Aļanulas ciematu salas ziemeļrietumos.
Krievciems (Aiviekstes pagasts)
Krievciems ir ciems Aizkraukles novada Aiviekstes pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā 11,5 km no pagasta centra Kriškalniem, 9,6 km no Pļaviņām un 132,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie valsts autoceļu P37 (Pļaviņas (Gostiņi)—Madona—Gulbene) un V924 (Pļaviņas–Krievciems) krustojuma, Aiviekstes upes labajā krastā. Lejpus Krievciema uz Aiviekstes ierīkota Spridzēnu HES un Vēžu HES.
Hedija Lamarra
Hedija Lamarra (en, īstajā vārdā Hedviga Eva Marija Kīslere (de); dzimusi, mirusi ) bija austriešu/amerikāņu kinoaktrise un izgudrotāja. Pazīstama kā pirmā aktrise kinovēsturē, kas nepornogrāfiska rakstura filmā (1933. gada Čehoslovākijas režisora Gustava Mahati filmā "Ekstāze") tēloja orgasmu. Pēc mūsdienu standartiem visai pieklājīgā filma izraisīja skandālu un tika aizliegta daudzās valstīs.
Izteicējs
Izteicējs jeb predikāts (la) ir teikuma loceklis, kas nosauc teikuma priekšmeta izteiktā nojēguma darbību vai arī pazīmi, tādējādi vai nu apstiprinot, vai arī noliedzot tās piemitību. Tas ir viens no trim teikuma virslocekļiem (kopā ar teikuma priekšmetu un galveno locekli).
Izteicējs teikumā atbild uz jautājumu ko dara?, kāds ir?, kas ir?. Tam teikumā piemīt savstarpējais saistījums ar teikuma priekšmetu. Izteicēju var izteikt ar dažādām vārdšķirām, parasti tas ir darbības vārds (verbāls izteicējs), bet var būt arī īpašības vārds (nomināls izteicējs), lietvārds (nomināls izteicējs), apstākļa vārds (adverbiāls izteicējs) vai arī nedalāms vārdu savienojums (tā saucamais paplašinātais izteicējs).
Čankiri
Čankiri (tr) ir pilsēta Turcijas ziemeļdaļā, Čankiri ila administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Atrodas šaurā ielejā Tatli upes krastos 130 km no valsts galvaspilsētas Ankaras un 200 km no Melnās jūras piekrastes.
Vēsture
Pilsēta zināma kopš senatnes kā Gangra (Γάγγρα) un vēlāk Germanikopole (Γερμανικόπολις). Kopš 5. gadsimta p.m.ē. bijusi senās Paflagonijas (Παφλαγονία) galvaspilsēta, vēlāk iekļauta Romas Impērijas Galatijas provincē. Vēlākos laikos bijusi dažādu lielvaru kontrolē, līdz 14. gadsimtā nonāca Osmaņu Impērijas sastāvā.
Dainis Liepiņš (riteņbraucējs)
Dainis Liepiņš (—) bija latviešu treka riteņbraucējs, pārstāvējis PSRS izlasi. Četrkārtējs pasaules junioru čempions komandu iedzīšanas un individuālajā iedzīšanas brauciena (1979 Buenosairesa, 1980 Mehiko), Pasaules pieaugušo čempionātā izcīnījis sudraba (1981 Brno) un bronzas medaļu (1983 Cīrihe).
Riteņbraukšanas treniņus uzsācis 12 gadu vecumā pie Arvīda Bogdanova. Ātri tika gūti panākumi, un Liepiņu iekļāva PSRS junioru izlasē.
Startēja arī šosejas riteņbraukšanas sacensībās.
Pēc karjeras beigām cīnījās ar alkoholismu, krimināli sodīts par armijas ieroču un citu preču nelegālu pārdošanu. Liepiņu apžēloja Valsts prezidents Guntis Ulmanis.
Rāma
Katru gadu tiek svinēts Rāmlils — Rāmas svētki.
Izeo ezers
Izeo ezers (it) jeb Sebīno ezers (it) ir pēc platības ceturtais lielākais Lombardijas ezers. Tam caurtek Oljo upe. Uz ziemeļiem no ezera sākas Kamonikas ieleja. Ezera vidū atrodas vairāk nekā 12 km2 lielā Montes sala. Ezera ūdenslīmeni regulē 1933. gadā ezera dienvidu galā uzceltais dambis. Ezera ziemeļu daļa kopā ar Kamonikas ieleju ietilpst biosfēras rezervātā "Kamonikas ieleja - Alto Sebīno" (Valle Camonica - Alto Sebino).
2016. gada vasarā ezerā tika uzstādīts mākslinieku dueta Kristo un Žannas Klodas vides mākslas objekts The Floating Piers. 16 dienu laikā to apmeklēja 1,2 miljoni cilvēku.
Basketbols 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Basketbolā 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs tika sadalīti divi medaļu komplekti — vīriešu un sieviešu izlasēm. Sacensības notika no līdz. Gan vīriešu, gan sieviešu sacensībās piedalījās 12 izlases.
Jāns Elvests
Jāns Elvests (et; dzimis, Tallinā) ir Igaunijas starptautiskais lielmeistars šahā (1987), kas kopš 2006. gada pārstāv ASV.
Biogrāfija
1977. gadā uzvarējis Igaunijas junioru šaha čempionātā. Kopš 1978. gada bijis Mihaila Botviņņika šaha skolas audzēknis. 1980. gadā Dušanbē uzvarējis PSRS junioru šaha čempionātā. 1981. gadā Mehiko ieņēmis 2. vietu Pasaules jauniešu šaha čempionātā. 1983. gadā Groningenā uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā. 1986. gadā uzvarējis Igaunijas šaha čempionātā. Trīs reizes piedalījies PSRS šaha čempionātu finālos (1984, 1987, 1988), kur lielāko panākumu guvis 1987. gadā Minskā, kad dalījis trešo vietu. 1983. gadā FIDE Elvestam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1987. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumus.
Sekmīgi piedalījies starptautiskajos šaha turnīros. 1987. gadā uzvarējis Boras Kostiča memoriālā un ieņēmis otro vietu Pasaules čempiona izcīņas cikla starpzonu turnīrā Zagrebā. 1988. gadā Belfortā ieņēmis 3. vietu Pasaules kausa izcīņas turnīrā aiz Garija Kasparova un Anatolija Karpova, bet vēlāk Pasaules čempiona izcīņas cikla pretendentu sacensību 1. kārtā zaudējis maču Arturam Jusupovam ar 1½:3½ (+0, −2, =3). 1990. gadā uzvarējis Redžo nell'Emīlijas turnīrā, apsteidzot Vasiļu Ivančuku un Anatoliju Karpovu. 1994. gadā kopā ar Lembitu Ollu dalījis pirmo vietu Ņujorkas turnīrā New York Open. Trīs reizes piedalījies Pasaules šaha čempionātos pēc izslēgšanas sistēmas, kur lielāko panākumu sasniedzis 2001. gadā Maskavā, kad iekļuvis 4. kārtā, kur piekāpies Jevgeņijam Barejevam ar 0:2. 2003. gadā dalījis pirmo vietu Filadelfijas šaha turnīrā World Open, bet gadu vēlāk izdevis savu autobiogrāfisko grāmatu The Story of a Chess Player ("Šahista stāsts"). 2008. gadā kļuvis par Amerikas kontinenta šaha čempionāta uzvarētāju. Trīs reizes uzvarējis Latvijas šaha festivāla "Liepājas rokāde" ātrspēles turnīros (2010, 2011, 2016).
Pārstāvējis PSRS un Igaunijas izlases lielākajās šaha komandu sacensībās:
1987. gadā beidzis Tartu Universitātes psiholoģijas fakultāti. 2001. gadā apbalvots ar Igaunijas Sarkanā Krusta IV klases Nopelnu ordeni. Viņa brālis Jiri Elvests (1967-2006) ir bijis pazīstams igauņu rakstnieks.
2017. gadā apgādā "Jumava" latviski izdota Jāna Elvesta šaha mācību grāmata "Šaha ģimnāzija".
Anatolijs Firsovs
Anatolijs Firsovs (dzimis, miris ) bija krievu hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Karjeras laikā kļuvis par trīskārtēju olimpisko čempionu, kā arī astoņkārtēju Pasaules čempionu. Četras reizes Firsovs bijis čempionāta rezultatīvākais spēlētājs, trīs reizes atzīts par labāko uzbrucēju. Karjeras laikā aizvadījis 16 sezonas PSRS čempionātā. Pirmās četras sezonas FIrsovs aizvadīja Maskavas "Spartak", taču vēlāk pārstāvēja Maskavas CSKA. Trīs reizes atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju. Pēc karjeras beigām strādāja arī kā treneris.
Spēlētāja karjera
Hokejista karjeru Firsovs sāka 1958.—59. gada sezonā, kad debitēja PSRS hokeja čempionāta vienībā Maskavas "Spartak". Tās sastāvā spēlēja līdz 1961.—62. gada sezonas vidum, kad pārcēlās uz Maskavas CSKA. Jau 1962.—63. gada sezonā Firsovs bija viens no komandas rezultatīvākajiem spēlētājiem. Pāris gadus vēlāk, 1965.—66. gada sezonā, Firsovs bija CSKA līderis rezultativitātes ziņā. 1968., 1969. un 1971. gadā tika atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju. 1973.—74. gada sezonā CSKA rindās aizvadīja četras spēles, pēc kurām noslēdza karjeru.
Trenera karjera
1972.—73. gada sezonā, spēlējot CSKA rindās, Firsovs kļuva par komandas galvenā trenera Anatolija Tarasova palīgu. Par CSKA trenera asistentu strādāja līdz 1977. gadam. 1977. gadā vadīja arī PSRS U-18 izlasi. No 1977. līdz 1980. gadam bija Polijas hokeja līgas kluba Varšavas "Legia" galvenais treneris.
Darjus Zagorskis
Biogrāfija
Viļņas šaha skolas audzēknis. 1989. gadā Klaipēdā guvis pirmo nopietno panākumu, izcīnot Lietuvas šaha čempionātā 3. vietu. Vēlākajos gados Lietuvas šaha čempionātos guvis 2 zelta (2004, 2013), sudraba (1991) un 3 bronzas (2002, 2006, 2007) medaļas.
1992. gadā FIDE Zagorskim piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2013. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumus. 2005. gadā uzvarējis Latvijas šaha festivāla "Liepājas rokāde" "Open" turnīrā.
Sekmīgi piedalījies korespondencšaha turnīros. 2005. gadā ICCF piešķīra viņam starptautiskā meistara (IM), bet 2007. gadā - starptautiskā virsmeistara (SIM) nosaukumus.
Pārstāvējis Lietuvas izlasi lielākajās šaha komandu sacensībās:
Aunazirņi
Aunazirņi, turku zirņi jeb garbanzo pupas (Cicer arietinum) ir tauriņziežu dzimtas pākšaugi, kas tiek lietoti uzturā. Pārliecinoši visvairāk aunazirņi tiek izaudzēti Indijā. 2008. gadā Indijā ieguva 5748 tūkstošus tonnu aunazirņus, otrajā vietā atstājot Turciju ar 518 tūkstošiem tonnu aunazirņu.
Belovežas gāršas nacionālais parks
Belovežas gāršas nacionālais parks (be, ru) ir 1932. gadā izveidots nacionālais parks Baltkrievijas rietumos.
Parkā tiek aizsargāta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļautā Belovežas gārša — viens no neskartākajiem Eiropas mežu masīviem, bijušais Polijas karaļu un Krievijas impērijas caru medību apgabals. Maža masīvā dzīvo pasaulē lielākā savvaļas sumbru populācija. Caur meža masīvu iet Baltkrievijas—Polijas robeža, meža Polijas pusē ierīkots Bjalovežas nacionālais parks. Caur vienu robežkontroles punktu tūristi ar kājām vai uz velosipēda var šķērsot robežu bez vīzām.
Parks dibināts starp pasaules kariem 1932. gadā, kad viss meža masīvs bija Polijas teritorijā. Parka administratīvais centrs atrodas Kamjaņuku ciemā.
Rāzna (Kaunatas pagasts)
Rāzna ir ciems Kaunatas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 276 km attālumā no Rīgas.
Ciems klasificējams kā vasarnīcu ciems - lauku apdzīvotā vieta ar kompaktu apbūvi, galvenokārt sezonālu apdzīvotību un vienotu nosaukumu.
Ciema apkārtnē atrodas zemnieku saimniecība "Rudo kumeļu pauguri", Rāznas ezers. Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Asticu viduslaiku kapsēta - vietējās nozīmes arheoloģiskais piemineklis.
Klīvi
Klīvi ir ciems Bauskas novada Vecumnieku pagastā. Izvietojies pagasta dienvidaustrumos netālu no autoceļa P73, 10 km no pagasta centra Vecumniekiem, 36,5 km no novada centra Bauskas un 60 km no Rīgas. Dažkārt tiek uzskatīts par Umpārtes daļu.
Pirms Otrā pasaules kara šeit bijusi viensēta "Klīvi" (no šejienes nāk tautsaimnieks, politiķis un sabiedriskais darbinieks, vairāku Saeimas sasaukumu deputāts Ādolfs Klīve un viņa dēls Visvaldis Varnesis Klīve). Lielāka apdzīvotā vieta veidojusies pēckara gados kā kolhoza ciemats. Klīvos atrodas Umpārtes bibliotēka. Agrāk bijis pasts (Umpārtes pasta nodaļa) un 2017. gada 1. janvārī slēgtais atklātā tipa Vecumnieku cietums. Uz ziemeļiem no ciema atrodas Klīvu kapsēta.
PSRS čempionāta hokejā vērtīgākais spēlētājs
Sezonas labākais hokejists ir PSRS hokeja tituls, kuru piešķīra katras sezonas labākajam PSRS čempionāta spēlētājam. Titulu iedibināja nedēļas laikraksts Futbol-Hokkej (Футбол-Хоккей) 1968. gadā un to piešķīra balsošanas rezultātā, ko veica starp PSRS hokeja apskatniekiem. Tituls tika piešķirts no 1968. līdz 1991. gadam.
Šerona Elena Bērtmena
Šerona Elena Bērtmena (en; dzimusi ) ir ASV starptautiskā meistare šahā (1989).
Biogrāfija
1988. gadā uzvarējusi Jaunanglijas sieviešu šaha čempionātā. 1995. gadā kļuvusi par ASV sieviešu šaha čempioni.
Divas reizes piedalījusies Pasaules čempionāta šahā sievietēm starpzonu turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1989. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Ivars Stonins
Ivars Stonins (dzimis ) ir latviešu aktieris.
Dzimis Talsos, mācījies Rojas vidusskolā. 1993. gadā pabeidzis Latvijas Valsts Konservatorijas Māras Ķimeles vadīto aktieru kursu. Pēc tam bijis Nacionālā teātra aktieris. Nozīmīgākās lomas izrādēs "Amadejs" (1994), "Meža pīle" (1994), "Hamlets" (1997), "Indriķa hronika" (2000), "Šagrenāda" (2001). Pēdējā bija Eižena Finka loma bija rokoperā "Sfinksa" (2001). Viena no šajā izrādē Stonina dziedātām dziesmām "Nē, manis nav" 2018. gada LVtop100 aptaujā ieguva 91. vietu. Liepājas teātrī tēlojis Kaupēna lomu rokoperā "Kaupēn, mans mīļais!". Par šo lomu ieguva Spēlmaņu nakts 1999. gada balvu "Gada aktieris".
2003. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV.
Prestona
Prestona (en) ir pilsēta Anglijā, Apvienotajā Karalistē. Pilsēta atrodas Lankašīras grāfistē. Pilsētā dzīvo 122 719 iedzīvotāji. Prestonai pilsētas tiesības piešķīra Elizabete II 2002. gadā.
Sadraudzības pilsētas
Prestonai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Cilvēki
Prestonā dzimušie:
Egils Viļumovs
Egils Viļumovs ir latviešu aktieris.
2003. gadā beidzis toreizējā Daugavpils teātra galvenā režisora Valentīna Maculēviča veidotu kursu Daugavpils Universitātē aktiera un masu pasākumu organizatora specialitātē.
Kopš 2011. gada ir Daugavpils teātra aktieris.
Filmējies seriālos "Likteņa līdumnieki", "Svešā dzīve", kā arī filmā "Segvārds Vientulis".
Villems no Ribrūkas
Villems no Ribrūkas, arī Gijoms no Rubrukas (nl, fr; dzimis ap 1220. gadu, miris ap 1293. gadu) bija flāmu izcelsmes franciskāņu mūks, kas Francijas karaļa Luija IX uzdevumā 13. gadsimtā veica ceļojumu pie mongoļiem, sasniedzot to galvaspilsētu Karakorumu. Viņš bija pirmais no zināmajiem eiropiešiem, kas veicis šāda mēroga ceļojumu Āzijas iekšienē, un Villema publicēto ceļojuma piezīmju nozīme ir salīdzināma ar vēlākajiem Marko Polo ceļojumiem.
Villems bija krustnešiem neveikmīgā Septītā krusta kara dalībnieks. Francijas karalis Luijs IX krita ienaidnieka gūstā, un pēc izpirkšanas vēl vairākus gadus palika Svētajā zemē. Cīņā pret islāmticīgajiem viņš cerēja vienoties ar mongoļiem un, lai gan dominikāņu mūka Andrē de Lonžimo misija, kas beidzās 1251. gadā, nebija veiksmīga, viņš nākamajā gadā sūtīja ceļā jaunu vēstnesi pie mongoļu valdnieka — Villemu no Ribrūkas. 1252. gada pavasarī Villems kopā ar pavadoņiem devās ceļā no Akras. Misija uzkavējās Konstantinopolē, ko atstāja 1253. gada 7. maijā. Šķērsojis Melno jūru, Villems izkāpa krastā Krimā un tālāk ceļoja pa sauszemi. Pēc diviem mēnešiem misija sasniedza mongoļu hana Sartaka apmetni pie Volgas. Sartaks viņu nosūtīja tālāk pie sava tēva, Čingishana mazdēla, ietekmīgā Batuhana. Tomēr arī Batuhans nebija gatavs vest sarunas ar Francijas karaļa vēstnešiem un pāradresēja misiju pie hana Munke mongoļu galvaspilsētā Karakorumā. 26. decembrī Villems sasniedza hana apmetni, no kuras nokļuva galvaspilsētā.
Villems tikās ar hanu Munke. Viņš pārziemoja Karakorumā, iegūstot daudz ziņu ne vien par mongoļiem, bet arī ķīniešiem un eiropiešiem, kas atradās hana gūstā. Munke ar Villemu nosūtīja vēstuli Francijas karalim, un mūks devās atpakaļceļā. Viņa ceļabiedrs itāļu mūks Bartolomeo no Kremonas palika mongoļu galvaspilsētā, kalpot kristiešu baznīcā, kas tur atradās (mongoļi bija reliģiski toleranti un viņu valstī bija atļauti visu reliģiju dievnami).
1254. gada 6. jūnijā pametis Karakorumu, caur Astrahaņu, Derbentu, Erzurumu Villems sasniedza Akru pie Vidusjūras. 1255. gada 16. jūlijā viņš ieradās Famagustā, Kiprā un jau augustā atgriezās savā klosterī.
Villema no Ribrūkas ceļojuma apraksts deva eiropiešiem jaunas zināšanas par Austrumeiropas, Centrālās Āzijas un Mongolijas ģeogrāfiju, kas ir salīdzināmas ar vēlākajiem Marko Polo ceļojumiem.
RoPS Rovaniemi
Rovaniemen Palloseura / RoPS ir Somijas futbola klubs no Rovaniemiu. Dibināts 1950. gadā, spēlē Veikkausliiga, Somijas futbola čempionāta augstākajā līgā.
Personības kults
Personības kults ir indivīda (parasti valstsvīra) cildināšana ar propagandas palīdzību kultūras darbos, valsts dokumentos un likumos. Autokrātijas pamats.
Vladimirs Ļeņins
Padomju laikā ap Vladimira Ļeņina vārdu valdīja plašs kults. Viņa vārds un idejas PSRS tika cildinātas tāpat kā Oktobra revolūcija. 1924. gada 26. janvārī pēc Ļeņina nāves bijušo galvaspilsētu Petrogradu pārdēvēja par Ļeņingradu. Ļeņina vārdā tika nosauktas pilsētas, ciemati un apdzīvoto vietu svarīgākās ielas. Katrā pilsētā atradās Ļeņina piemineklis. Ļeņina citāti tika izmantoti, lai pierādītu apgalvojumus publicistikā un humanitāro zinātņu darbos. Par "vectētiņu Ļeņinu" ir uzrakstīti daudzi stāsti bērniem.
Benito Musolīni
Fašistiskās Itālijas Benito Musolīni kults daudzējādā ziņā bija spēks, kas režīmā saliedēja partiju un dažādas Itālijas sabiedrības sociālās šķiras. Valsts propagandas galvenais sauklis un vadmotīvs bija "Musolīni vienmēr ir taisnība". Viņam veltītas nebeidzamas publikācijas plašsaziņas līdzekļos, daudzas filmas, dziesmas, gleznas, pieminekļi un citi mākslas darbi. Musolīni galvenokārt tika attēlots kā karavadonis, pārcilvēks un vienlaikus kā vienkāršs cilvēks no tautas. Viņa misija tika pasniegta kā Senās Romas un Romas impērijas atdzimšana.
Gurbanguli Berdimuhamedovs
Ņemot vērā valsts noslēgtību, Turkmenistānā ir izveidojies Gurbanguli Berdimuhamedova personības kults. Viņam ir oficiālais tituls "Turkmēņu tautas nacionālais līderis", neoficiālie tituli "Tautas vadonis", "Arkadags" (aizbildnis) un daudzi pompozi epiteti.
2007. gadā, atzīmējot prezidenta 50. gadadienu, valsts centrālā banka izkala zelta un sudraba piemiņas monētas ar viņa portretu aversā.
Bīstamais bizness
"Bīstamais bizness" (en) ir 1983. gada ASV komēdijdrāmas filma, kuras režisors un scenārija autors ir Pols Brikmens. Filmā galvenās lomas atveido Toms Krūzs un Rebeka De Morneja. Filma tiek uzskatīta par Krūza izlaušanās filmu.
Filma stāsta par 17 gadus vecu pusaudzi, kurš nolemj izklaidēties, kamēr viņa vecāki ir devušies atvaļinājumā.
Peremeri nacionālais parks
<mapframe text="Peremeri nacionālais parks" width=300 height=300 zoom=10 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q762706" } Peremeri nacionālais parks jeb Botnijas līča nacionālais parks (fi) ir 1991. gadā izveidots nacionālais parks Somijas ziemeļrietumos Botnijas līcī, netālu no Zviedrijas robežas. No 157 km2 teritorijas tikai 2,5 km2 aizņem sauszeme nelielu saliņu veidā. Lielākajā no tām - Selkasarvi atrodas pamests zvejnieku ciems. Salā Somijas sausā likuma laikā (1919—1932) tika slēpts kontrabandas alkohols. Nacionālais parks apskatāms no laivas, bet Selkasarvi var pārnakšņot. Saliņas raksturīgas ar spēcīgiem izostāzijas parādībām, tās paceļas ar ātrumu 9 mm gadā.
Kukris
Kukris (arī Kiekuru ezers, Kukru ezers, Kukuru ezers, Kūkuru ezers, Kūrīļu ezers) ir caurteces subglaciāls ezers Valkas novada Ērģemes pagasta dienvidos.
Dibens - dūņains. Krasti - lēzeni, ziemeļrietumos un dienvidaustrumos - zemi. Krasti viegli pieejami tikai no dienvidu puses. Ietek - grāvis no Vircēļa, iztek grāvis uz Zūdaini.
Gar krastu bieza niedru josla. Makrofīti - niedres, vilkvālītes, meldri, ūdensrozes, lēpes, hāras, elodejas. Ezerā dzīvo līdakas, raudas, ruduļi, līņi, karūsas un asari.
Ezers ietilpst Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāta teritorijā.
Anna Auziņa
Anna Auziņa (dzimusi 1975. gada 18. aprīlī Rīgā) ir latviešu dzejniece un gleznotāja.
Biogrāfija
A. Auziņa dzimusi dzejnieka Imanta Auziņa un prozaiķes, tulkotājas Irinas Cigaļskas ģimenē. Viņas māsa ir tulkotāja Irēna Auziņa. Viņa mācījusies J. Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolā (1987-1994). Beigusi Latvijas Mākslas akadēmijas glezniecības nodaļu (1998) un Jura Jurjāna, Normunda Brasliņa un Kristapa Zariņa zīmēšanas un gleznošanas meistardarbnīcu (2001). No 1994. gada piedalījusies tēlotājas mākslas izstādēs. Nozīmīgākās personālizstādes: izstāde salonā "Telpa" Daugavpilī (1996), "Par godu vasarai" Pedvāles brīvdabas mākslas muzejā (2001), "Bābu vasara" Reiterna namā (2001), "Vižņi un mākoņi" Mākslas salonā 11. novembra krastmalā 35 (2002), "Dzīve Purvciemā" salonā "Māksla" (2006) un "Viņš" galerijā "AG7" (2006).
Strādājusi reklāmas aģentūrās par tekstu autori. Latvijas Kultūras akadēmijā ieguvusi maģistra grādu, absolvējot Kultūras un starpkultūru studiju programmu (2013). Kopš 2014. gada LKA vieslektore. 2013. gadā uzsākusi studijas Latvijas Universitātes Literatūrzinātnes, folkloristikas un mākslas doktorantūrā, 2019. gadā ieguvusi doktores grādu. Pētījumi par sievišķo valodu latviešu dzejā. Publicē recenzijas par dzejas grāmatām. Dzīvo Carnikavā.
Dzeja
2001. gadā Auziņa pabeidz darbu pie otrā dzejoļu krājuma, tā manuskripts iegūst a/s "Preses nams" latviešu oriģinālliteratūras konkursa balvu dzejā un gada nogalē tiek izdots ar nosaukumu "Slēpotāji bučojas sniegā". Kritiķe Inta Čaklā par krājumu raksta: "Annas Auziņas otrais dzejoļu krājums piesaista vispirms ar pamatnoskaņu, kāda mūsu dzejā ir reta. Tā ir kāpināta dzīvesprieka prasība, dzīves kā baudas un Dieva dāvanas izjūta. Turklāt dzīves garšas avots nav kādi īpaši, ikdienai pāri pacelti stāvokļi, bet pati pasaulīgā dzīve savā raibajā un vitālajā plūdumā." Kārlis Vērdiņš raksturojis krājumu kā "samierināšanos ar pasaules sāpju un skaistuma ilglaicību."
2017. gadā iznāk ceturtais krājums "Annas pūra govs", kurā iekļauta arī poēma "Identitāte", kas 2014. gadā kļuva par vienu no žurnāla "Latvju Teksti" poēmu konkursa laureātēm. Krājumā iekļauta arī konceptuālā poēma "Apziņa", kas veidota kā citātu un personisku piezīmju sakārtojums 12 daļās. Autore par poēmas tapšanu stāsta: "Un tur ir apziņas lauskas – gan privātas, individuālas, gan kolektīvas. Tur ir interneta meklētājā atrodami citāti un tādi, ko esmu ņēmusi no savu draugu ierakstiem sociālajos tīklos. Ne tikai vēstules vai mani personiskie izdomājumi. Man tagad grūti pateikt proporciju, cik tur ir mana teksta, cik citātu. Arī no latviešu literatūras vēstures, tostarp. Bet tā struktūra ir rāmis. Tas episkais stāsts ir nevis par notikumiem, bet par to, kas notiek valodā vai apziņā."
2017. gada oktobrī krājums saņem Ojāra Vācieša prēmiju. 2018. gada janvāra sākumā tas tiek nominēts laikraksta "Diena" gada balvai kultūrā, un 8. februārī kļūst par vienu no balvas laureātiem. 2018. gada aprīlī tiek izplatīta ziņa, ka krājums saņēmis arī AKKA/LAA Autora balvu. Krājums nominēts Literatūras gada balvai.
A. Auziņas teksti vairākkārt komponēti. Intara Busuļa albumā "Nākamā pietura" (2017) iekļauta viņa komponēta dziesma "Reiz tu nāksi klusumā", Inetas Rudzītes albumā "Manā varā" (2018) iekļauta Jāņa Lūsēna dziesma "Es vēroju", savukārt grupas "Sigma" albumā "Mitoloģijas" (2018) iekļauta grupas dalībnieku dziesma "Mikēniete". A. Auziņa rakstījusi dziesmu tekstus I. Busuļa albumam "CitāC" (2013).
Proza
2021. gadā izdota pirmā A. Auziņas prozas grāmata "Mājoklis: Terēzes dienasgrāmata", kas stāsta par sievietes izaugšanu no bērnības līdz briedumam un savas seksualitātes apzināšanos. 2022. gada februārī Latvijas PEN publiskoja savu aizvadītā gada nozīmīgāko latviešu grāmatu sarakstu, iekļaujot "Mājokli" tā pirmajā vietā.
Pačuka
Tolteku kultūrā svarīgs rajons, jau pirmskolumba laikā šeit atradušās sudraba raktuves. 1534. gadā pilsētu dibināja spāņi, šī ir viena no pirmajām dibinātajām pilsētām Jaunajā Spānijā. Spāņi arī pārņēma raktuves. Realas del Montes (Real del Monte) raktuves (atrodas netālu no pilsētas), kas darbību sāka 1739. gadā un darbojas joprojām, ir vienas no plašākajām raktuvēm pasaulē.
Lielāko īpatsvaru ekonomikā veido vieglā rūpniecība un pakalpojumu nozare, tomēr arī kalnrūpniecība un metalurģija ir svarīgas nozares. 1877. gadā tika dibināta raktuvju un metalurģijas skola, 1869. gadā tika dibināta Idalgo Autonomā universitāte (pašreizējais statuss kopš 1869. gada). Tolteku galvaspilsētas Tulas drupas atrodas 55 km uz rietumiem no Pačukas.
Sports
Pilsētā bāzējas futbola klubs Pachuca.
Magnētiskās rezonanses attēlveidošanas vēsture
Magnētiskās rezonanses attēlveidošanas (angļu: magnetic resonance imaging, MRI) vēsturē ietilpst daudzu pētnieku darbs, kuri, sākot ar 20. gadsimta sākumu, veicināja kodolmagnētiskās rezonanses (KMR) atklāšanu un aprakstīja magnētiskās rezonanses fizikas pamatus. MR attēlveidošanu izgudroja Paul C. Lauterbur, kurš 1971. gada septembrī izstrādāja mehānismu, kā kodēt telpisko informāciju NMR signālā, izmantojot magnētiskā lauka gradientus; teoriju par to viņš publicēja 1973. gada martā. Faktorus, kas izraisa attēlu kontrastu (audu relaksācijas laika vērtību atšķirības), gandrīz 20 gadus iepriekš aprakstīja ārsts un zinātnieks Ēriks Odeblads un Gunnars Lindstrēms. Starp daudziem citiem pētniekiem 20. gadsimta 70. gadu beigās un 80. gados Pīters Mansfīlds (Peter Mansfield) tālāk pilnveidoja MR attēlu iegūšanā un apstrādē izmantotās metodes, un 2003. gadā viņam un Lauterburgam tika piešķirta Nobela prēmija fizioloģijā vai medicīnā par viņu ieguldījumu MR attīstībā. Pirmie klīniskie magnētiskās rezonanses skeneri tika uzstādīti 20. gadsimta 80. gadu sākumā, un turpmākajos gadu desmitos šī tehnoloģija tika ievērojami attīstīta, kā rezultātā mūsdienās to plaši izmanto medicīnā.
Kodolmagnētiskā rezonanse
1950. gadā Ervins Hāns (Erwin Hahn) pirmo reizi atklāja spina atbalsis un brīvās indukcijas sabrukumu, un 1952. gadā Hermans Kārs (Herman Carr) izveidoja viendimensiju NMR spektru, par ko ziņoja savā Hārvarda doktora disertācijā.
Nākamo soli (no spektra līdz attēlveidošanai) ierosināja Vladislavs Ivanovs Padomju Savienībā, kurš 1960. gadā iesniedza patenta pieteikumu par magnētiskās rezonanses attēlveidošanas ierīci. Ivanova galvenais ieguldījums bija ideja izmantot magnētiskā lauka gradientu apvienojumā ar selektīvu frekvences ierosināšanu/ nolasīšanu, lai kodētu telpiskās koordinātas. Mūsdienu izpratnē tā bija tikai protonu blīvuma (nevis relaksācijas laiku) attēlveidošana, kas arī bija lēna, jo vienlaikus tika izmantots tikai viens gradienta virziens un attēlveidošana bija jāveic pa šķēlumiem. Tomēr tā bija īsta magnētiskās rezonanses attēlveidošanas procedūra. Sākotnēji noraidīts kā "neiespējams", Ivanova pieteikums beidzot tika apstiprināts 1984. gadā (ar sākotnējo prioritātes datumu).
Relaksācijas laiki un magnētiskās rezonanses agrīnā attīstība
Līdz 1959. gadam Džejs Singers (Jay Singer) bija pētījis asins plūsmu, veicot NMR relaksācijas laika mērījumus dzīviem cilvēkiem. Šādi mērījumi netika ieviesti medicīnas praksē līdz pat 80. gadu vidum, lai gan 1967. gada sākumā Aleksandrs Gansens (Alexander Ganssen) iesniedza patentu visa ķermeņa NMR aparātam asins plūsmas mērīšanai cilvēka ķermenī.
Pagājušā gadsimta 60. gados zinātniskajā literatūrā parādījās darba rezultāti par ūdens relaksāciju, difūziju un ķīmisko apmaiņu dažāda veida šūnās un audos. 1967. gadā Ligons ziņoja par ūdens NMR relaksācijas mērījumiem dzīvu cilvēku rokās. Džeksons un Langems 1968. gadā publicēja pirmos NMR signālus no dzīviem dzīvniekiem — anestezētām žurkām.
ASV Nacionālais zinātnes fonds norāda: "Patents ietvēra ideju par NMR izmantošanu, lai "skenētu" cilvēka ķermeni un atrastu vēža audus." Tomēr tajā nebija aprakstīta metode, kā no šādas skenēšanas iegūt attēlus, vai precīzi aprakstīts, kā šādu skenēšanu varētu veikt.
Attēlveidošana
Pols Lauterburs no Stony Brook Universitātes attīstīja Kara tehniku un izstrādāja veidu, kā, izmantojot gradientus, radīt pirmos magnētiskās rezonanses attēlus 2D un 3D formātā. Lauterbur 1973. gadā publicēja pirmo kodolmagnētiskās rezonanses attēlu un 1974. gada janvārī — pirmo dzīvas peles šķērsgriezuma attēlu. Septiņdesmito gadu beigās Pīters Mansfīlds (Peter Mansfield), fiziķis un Notingemas Universitātes (Anglija) profesors, izstrādāja echo-planārās attēlveidošanas (EPI) metodi, kas ļāva skenēšanu veikt dažu sekunžu, nevis stundu laikā un radīt skaidrākus attēlus nekā Lauterburam. Damadian kopā ar Larry Minkoff un Michael Goldsmith 1976. gadā ieguva peles krūšu kurvja audzēja attēlu. Viņi 1977. gada 3. jūlijā veica arī pirmo cilvēka ķermeņa magnētiskās rezonanses skenēšanu, un 1977. gadā publicēja pētījumus. 1979. gadā Ričards S. Līkss (Richard S. Likes) iesniedza k-attēla patentu ASV patents 4 307 343 (U.S. Patent 4 307 343).
Pilna ķermeņa skenēšana
20. gadsimta 70. gados Džona Mallarda vadītā komanda Aberdīnas Universitātē Skotijā uzbūvēja pirmo pilna ķermeņa MRI skeneri. Ar šo aparātu 1980. gada 28. augustā viņi ieguva pirmo klīniski noderīgo pacienta iekšējo audu attēlu, izmantojot magnētisko rezonansi, kas identificēja primāro audzēju pacienta krūtīs, patoloģiskas aknas un sekundāro vēzi kaulos. Šo aparātu vēlāk no 1983. līdz 1993. gadam izmantoja Londonas Svētā Bartolomeja slimnīcā. Mallardam un viņa komandai ir nopelni par tehnoloģiskajiem sasniegumiem, kas veicināja magnētiskās rezonanses plašo ieviešanu.
1975. gadā Kalifornijas Universitātes Sanfrancisko Radioloģijas departaments nodibināja Radioloģiskās attēlveidošanas laboratoriju (RIL). Ar Pfizer, Diasonics un vēlāk Toshiba America MRI atbalstu laboratorija izstrādāja jaunas attēlveidošanas tehnoloģijas un uzstādīja sistēmas ASV un visā pasaulē. 1981. gadā RIL pētnieki, tostarp Leon Kaufman un Lawrence Crooks, publicēja grāmatu "Kodolmagnētiskās magnētiskās rezonanses attēlveidošana medicīnā. Astoņdesmitajos gados šo grāmatu uzskatīja par galīgo mācību grāmatu ievadam šajā jomā.
1980. gadā Pols Bottomlijs pievienojās GE Pētniecības centram Šenektādē, Ņujorkā. Viņa komanda pasūtīja tobrīd pieejamo magnētu ar vislielāko lauka stiprumu, 1,5 T sistēmu, un uzbūvēja pirmo ierīci ar augstu lauka stiprumu, pārvarot spoles konstrukcijas, RF iespiešanās un signāla un trokšņa attiecības problēmas, lai izveidotu pirmo visa ķermeņa MRI/MRS skeneri. Rezultāti ļāva izveidot ļoti veiksmīgu 1,5 T MRI produktu līniju, kas nodrošina vairāk nekā 20 000 sistēmu piegādi. 1982. gadā Bottomley veica pirmo lokalizēto MRS cilvēka sirdī un smadzenēs. Pēc sadarbības uzsākšanas ar Robertu Veisu (Robert Weiss) Džonsa Hopkinsa universitātē (Johns Hopkins), Bottomley atgriezās universitātē 1994. gadā kā Russell Morgan profesors un MR pētniecības nodaļas direktors.
Papildu metodes
1986. gadā Charles L. Dumoulin un Howard R. Hart uzņēmumā General Electric izstrādāja MR angiogrāfiju un Denis Le Bihan ieguva pirmos attēlus un vēlāk patentēja difūzijas MR. Arno Villringer un kolēģi 1988. gadā pierādīja, ka perfūzijas MR var izmantot jutības kontrastvielas. Seidži Ogava (Seiji Ogawa) no AT&T Bell laboratorijām 1990. gadā atklāja, ka skābekļa atdalītās asinis ar dHb piesaista magnētiskais lauks, un atklāja metodi, kas ir funkcionālās magnētiskās rezonanses attēlveidošanas (fMRI) pamatā.
Deviņdesmito gadu sākumā Pīters Basers un Le Bihans, kas strādāja NIH, kā arī Ārons Fīlers, Frenklins Hovs un kolēģi publicēja pirmos DTI un traktogrāfiskos smadzeņu attēlus. Joseph Hajnal, Young un Graeme Bydder 1992. gadā aprakstīja FLAIR impulsu sekvences izmantošanu, lai parādītu augsta signāla apgabalus normālā baltajā vielā. Tajā pašā gadā John Detre un Alan P. Koretsky izstrādāja arteriālo vērpšanas marķējumu. Jirgens R. Reihenbahs (Jürgen R. Reichenbach), E. Marks Hāke (E. Mark Haacke) un kolēģi Vašingtonas Universitātē 1997. gadā izstrādāja jutības svērto attēlveidošanu.
Pusvadītāju tehnoloģijas attīstība bija izšķiroša praktiskās magnētiskās rezonanses attīstībā, kam nepieciešama liela skaitļošanas jauda.
Lai gan klīnikā magnētisko rezonansi visbiežāk veic pie 1,5 T, arvien lielāku popularitāti iegūst augstāki lauki, piemēram, 3 T klīniskai attēlveidošanai un nesen arī 7 T pētniecības vajadzībām, jo tiem ir lielāka jutība un izšķirtspēja. Pētniecības laboratorijās pētījumi ar cilvēkiem ir veikti 9,4 T (2006. gadā) un līdz pat 10,5 T (2019. gadā). Pētījumi ar dzīvniekiem, kas nav cilvēki, ir veikti ar 21,1 T.
Attēlveidošana pie gultas
2020. gadā Amerikas Savienoto Valstu Pārtikas un zāļu pārvalde (USFDA) sniedza 510(k) apstiprinājumu Hyperfine Research gultasvietas magnētiskās rezonanses sistēmai. Hyperfine sistēma apgalvo, ka tās izmaksas ir 1/20 reizes zemākas, enerģijas patēriņš — 1/35 reizes mazāks un svars — 1/10 reizes mazāks nekā parastajām MRI sistēmām. Tās barošanai izmanto standarta elektrisko kontaktligzdu.
2003. gada Nobela prēmija
Atspoguļojot magnētiskās rezonanses fundamentālo nozīmi un pielietojamību medicīnā, 2003. gada Nobela prēmija fizioloģijā vai medicīnā tika piešķirta Paulam Lauterburgam (Paul Lauterbur) no Ilinoisas Universitātes Urbana-Šampeinnā un seram Pīteram Mansfīldam (Peter Mansfield) no Notingemas Universitātes par "atklājumiem magnētiskās rezonanses attēlveidošanas jomā". Nobela prēmijā tika novērtēta Lauterbūra atziņa par magnētiskā lauka gradientu izmantošanu, lai noteiktu telpisko lokalizāciju, un šis atklājums ļāva iegūt 3D un 2D attēlus. Mansfīlds tika atzīts par matemātiskā formālisma ieviesēju un izstrādāja metodes efektīvai gradientu izmantošanai un ātrai attēlveidošanai. Pētījums, par kuru tika piešķirta balva, tika veikts gandrīz 30 gadus iepriekš, kad Pols Lauterburs bija profesors Stonija Bruka universitātes Ņujorkā Ķīmijas fakultātē.
Mandani
Mandani ir Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju tauta, kas vēsturiski dzīvoja gar Misūri upes krastiem tagadējā Ziemeļdakotā. Aptuveni puse mandanu uzturas apvienotā triju cilšu (mandanu, hīdatsu, arikaru) rezervātā (Three Affiliated Tribes of the Fort Berthold Reservation), kuru 1870. gadā izveidoja Ziemeļdakotas rietumos.
Mandanu valoda pieder siu valodu saimei. Tā ir kritiski apdraudēta un mūsdienās sadzīvē vairs netiek izmantota.
Etnonīms
Mandaniem bija vairāki pašnosaukumi:
Angļu literatūrā ir bijuši izmantoti dažādi mandanu cilts sinonīmi, latviešu valodā lietots tradicionāli vispārpieņemtais termins "mandani".
Kultūra
Atšķirībā no daudzām citām Lielo līdzenumu ciltīm, mandani veidoja pastāvīgus ciematus un dzīvoja zemnīcās augstos upju krastos. Plašajās zemnīcās varēja dzīvot vairākas ģimenes kopā ar suņiem, zirgiem un visu iedzīvi. Ciematā atradās līdz pat 120 šādu zemnīcu, katrā no kurām dzīvoja 30 līdz 40 cilvēku.
Aptuveni pusi no mandanu pārtikas veidoja kukurūza, pupas, ķirbji, saulespuķes un melones. Zemkopība bija sieviešu darbs, bet vīrieši dažreiz palīdzēja apstrādāt zemi vai ievākt ražu. Kukurūzas lauku ravēšanai izmantoja grābekļus no brieža ragiem. Mandani ticēja, ka no koka grābekļiem kukurūzā ieviešas ražai kaitīgie tārpi.
Dzīvodami upju krastos, mandani izmantoja buļļulaivas. Tās gatavoja no bizonu ādas, ko apvilka ap vītola rāmi. Laivas bija pietiekami vieglas, lai tajās pārvadātu smagas kravas, piemēram kurināmo. Lai laiva negrieztos riņķī, pie tās parasti piestiprināja bizona asti — piestiprināta pie koka gabala, tā līdzsvaroja laivu.
Mandani ar cieņu izturējās pret sirmgalvjiem un nosodīja kaimiņu ciltis (asiniboinus, krī un dažas citas), kuru pārstāvji pameta padzīvojušus kopienas locekļus un par tiem nerūpējās. Pret baltajiem viņi izturējās draudzīgi un viesmīlīgi, kas tos atšķīra no kaimiņiem un sabiedrotajiem arikariem.
Vīriešu pamatnodarbošanās bija bizonu un citu dzīvnieku medības. No bizona gatavoja prērijās plaši izplatīto pemikanu — barojošu ēdienu, ko varēja uzglabāt gadiem ilgi. Līdzīgi citām līdzenumu ciltīm, mandanu dzīve bija saistīta ar karošanu, un ļoti augstu tika vērtēta individuālā drosme. Parasti tā bija īslaicīgas sadursmes ar nelielām siu un citu cilšu sirotāju grupām. Taču mandani bija salīdzinoši miermīlīgāki, un viņu ciemati bieži kalpoja par vietu, kur reģiona ciltis un franči nodarbojās ar maiņas tirdzniecību.
Valoda
Mandanu valodas klasifikācija ir neskaidra. Tradicionāli to pieskaita atsevišķam siu valodu atzaram. Taču šī tuvība varēja rasties, vairākus gadsimtus kontaktējoties ar hīdatsiem, apsarokiem un citām siu valodā runājošām ciltīm.
No diviem galvenajiem dialektiem līdz 20. gadsimtam saglabājās viens. 1999. gadā tikai seši mandani brīvi runāja šajā valodā, 2001. gadā — viens (dzimis 1931. gadā).
Agrīnā vēsture
Mandanu agrīnā vēsture ir neskaidra. Pētījumi liecina, ka viņu valoda bija tuvu radniecīga hočunku (jeb vinebagu) cilts valodai, kas dzīvoja gar Mičigana un citu ūdenstilpju krastiem mūsdienu Viskonsinā. To netieši apliecina arī mandanu mutvārdu tradīcija, kas saglabājusi atmiņas par cilts ierašanos no ezeru krastiem austrumos.
Savā turpmākajā dzīvesvietā viņi varēja nokļūt vēl pirms 7. gadsimta, iespējams arī, ap 13. gadsimtu. Misūri un tās pieteku krastos viņi uzcēla deviņus ciematus. Vēlāk mandanu apdzīvotajos novados ieradās hīdatsi. Mandani viņus iemācīja izveidot zemnīcas un apstrādāt zemi. Draudzīgās attiecības starp abām ciltīm turpinājās arī visu kolonizācijas laiku.
1833/34. gadā mandanus apciemoja vācu princis, etnologs un dabas pētnieks Maksimiliāns fon Vīds-Noivids. Viņš ticēja, ka mandani ir Velsas prinča Medoka pēcteči, jo 1170. gadā viņš it kā esot aizceļojis uz Ameriku. Mūsdienās ir pierādīts, ka tā nav taisnība, un nav nekādu liecību arī par vikingu klātbūtni vai ceļojumiem Amerikas vidienē.
Kolonizācijas posms
Pirmo reizi mandanus 1738. gadā pieminēja franču ceļotājs lā Verendrī Tajā laikā aptuveni 9000 mandanu apdzīvoja deviņus ciematus. 18. gadsimta vidū mandanu dzīvē ienāca zirgi. Mustangus izmantoja transportam un medībām, un to piejaucēšana būtiski palielināja mandanu medību teritoriju.
1781. gadā prērijās plosījās eiropiešu ievazātā gripas epidēmija, pēc kuras atlika vairs tikai 1000 — 1500 mandanu. Tāpēc, lai apvienotos, viņi pameta lielāko daļu savu pustukšo ciematu. Šādi rīkoties spieda arī siu un asiniboinu sirojumi. 1804. gadā Luisa un Klarka ekspedīcijas laikā mandani apdzīvoja divus ciematus. Ap 1832. gadu tajos viesojās amerikāņu gleznotājs Džordžs Ketlins, bet 1833/34. — šveiciešu mākslinieks Karls Bodmers, kuri radīja vairākus izteiksmīgus mandanu portretus.
1837. gadā jauna gripas epidēmija gandrīz iznīcināja cilti. Izdzīvoja 125 — 150 cilvēku. Nākamajos gados mandanu skaits palielinājās: 1852. gadā 385 mandanu, 1877. — 420, 1885. — 410. 1845. gadā mandani pievienojās hīdatsiem, 1862. — arikariem. Kopš 1866. gada mandanu vīrieši dienēja Savienoto valstu armijā kā izlūki un pavadoņi. 1870. gadā šīm trim ciltīm piešķīra milzīgu rezervātu 32000 km² platībā, bet jau 1880. gadā lielākā tā daļa tika atņemta, atstājot indiāņiem 4000 km² lielu teritoriju.
Mūsdienas
Pusotra gadsimta laikā mandani, hīdatsi un arikari jauktu laulību rezultātā savstarpēji sajaukušies vienotā tautībā, tomēr 1990. gadā 1207 cilvēki joprojām sevi identificēja kā mandanus. Šī triju cilšu kopiena turpina saglabāt vairākas senas tradīcijas.
Pamatinstinkts (grupa)
Pamatinstinkts ir latviešu mūzikas grupa, ko 1993. gadā dibināja Ilze Kalve un Jānis Kalve. Šajā gadā grupas dziesma "Neskaties manī" piedalījās Mikrofona aptaujā un sāka skanēt radiostacijās.
Regži
Regži ir ciems Lūznavas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 270 km attālumā no Rīgas.
Bilents Korkmazs
Bilents Korkmazs (tr, dzimis ) ir Turcijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja centra aizsarga pozīcijā, bijis Turcijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Korkmazs ir Turcijas Superlīgas kluba Alanyaspor galvenais treneris.
Korkmazs visu savu karjeru pavadīja Galatasaray komandā, 18 sezonu laikā izcīnot 8 Superlīgas titulus, 6 Turcijas kausus, 5 Turcijas Superkausus, 1 UEFA kausu un 1 UEFA Superkausu.
Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuvis par treneri. Vadījis komandas gan Turcijā, gan Azerbaidžānā.
Spēlētāja karjera
Galatasaray
1941. gada jūnija notikumi Litenē
1941. gada jūnija notikumi Litenē bija Latvijas Bruņoto spēku virsnieku, karavīru un instruktoru nogalināšana vai apcietināšana un tai sekojošā izsūtīšana uz PSRS Gulaga nometnēm 1941. gada jūnijā, ko veica Sarkanās armijas un NKVD karaspēka vienības. Nošaušanas un apcietināšanas notika bijušās Latvijas armijas Litenes un Ostraviešu vasaras nometnēs un to apkārtnē. Tika nogalināti apmēram 50 karavīri, bet izsūtīti apmēram 560.