cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zvaigžņu Vārti
Bez kino un televīzijas "Zvaigžņu Vārtu" franšīze sevī iekļauj arī grāmatas, komiksu grāmatas un video spēles. Šiem papildinājumiem bija liela loma filmā un seriālā radītā visuma un mitoloģijas attīstībai. 2002. gadā iznāca animācijas seriāls ar nosaukumu "Zvaigžņu Vārti: Bezgalība" (Stargate: Infinity), tomēr panākumus tas neguva. 2004. gadā franšīzi papildināja "Zvaigžņu Vārti: Atlantīda" kā turpinājums panākumus guvušajam seriālam "Zvaigžņu Vārti SG-1". 2008. gadā, kā turpinājums seriālam "Zvaigžņu vārti SG-1", iznāca divas pilnmetrāžas filmas. Filmas bija izlemts izlaist DVD formātā, un kopumā tās ASV guva vairāk nekā 21 miljonu USD lielus ienākumus. 2009. gada 2. oktobrī franšīzi papildināja seriāls "Zvaigžņu Vārti: Visums".
Ievads
"Zvaigžņu Vārtu" stāsta centrā atrodas apļveida citplanētiešu ierīce Zvaigžņu Vārti. Ierīce rada tārpeju - tuneli, kas savieno vienus zvaigžņu vārtus ar citiem zvaigžņu vārtiem, atļaujot ceļot uz citām planētām. Tā dažu sekunžu laikā ceļotājs nonāk neskaitāmus gaismas gadus tālu no Zemes. Zvaigžņu Vārtu programma atrodas ASV vadības pārvaldījumā un tiek turēta slepenībā no sabiedrības. Ierīces slepenība ļauj veidot sižeta līnijas sarežģījumus, iekļaujot ierastajā Zemes realitātē uz citām planētām iegūtās tehnoloģijas. Lielākoties uz citām planētām dzīvo cilvēki, kuru sabiedrības atrodas pirmsindustriālajā attīstības pakāpē. Tā rezultātā stāsts galvenokārt risina Zemes cilvēku mijiedarbību ar Zemei līdzīgām sabiedrībām, kas ir neparasti zinātniskās fantastikas žanram.
Stāsta pamatā ir no Ērika fon Dēnikena aizgūta teorija, kas vēsta par citplanētiešu iejaukšanos mūsu planētas tālajā pagātnē. Sižetā tiek pārrakstīti daudzi senie mīti, kas, atbilstoši teorijai, tiek skaidroti ar citplanētiešu iejaukšanos seno civilizāciju dzīvē. Izmantojot augsti attīstītas tehnoloģijas, tie dažādu tautu mitoloģijās ieņēmši dievu lomu, nereti paverdzinot cilvēkus. Kaut daži no citplanētiešiem valdīja labvēlīgu nolūku vadīti, cita citplanētiešu rase, kura seriālā "Zvaigžņu Vārti: SG-1" kļuva zināma kā "Goa'uldi" (saprātīgu parazītu rase, kas spēj pilnībā pārņemt kontroli pār saviem upuriem), izmantoja Zvaigžņu Vārtus, lai pārvietotu cilvēkus kā vergus no Senās Ēģiptes uz citām apdzīvojamām planētām, tādējādi atstājot ietekmi uz ēģiptiešu reliģiju un kultūru. Pēc veiksmīgas sacelšanās Senajā Ēģiptē Goa'uldiem nācās pamest Zemi, bet Zvaigžņu Vārti tika aprakti un aizmirsti līdz pat mūsdienām, līdz tos ieguva ASV pēc arheoloģiskajiem izrakumiem Gīzā. Atkal atklātie Zvaigžņu Vārti atver durvis gan jaunām zināšanām, gan draudiem, no jauna pievēršot Goa'uldu uzmanību Zemei.
Franšīzes publikācijas
Tā kā vairāki izdevēji gadiem ir strādājuši neatkarīgi un šķirti no citiem, dažādi "Zvaigžņu Vārtu" izdevumi nav pilnībā savstarpēji saskaņoti, un kamēr par dažiem nav īstas skaidrības par saistību ar oriģināldarbu "Zvaigžņu Vārti" par turpinājumu tiek uzskatīti trīs live - action žanra seriāli. Kopumā starp vismaz astoņiem darbiem ir saskatāma saistība, daži no kuriem ir viens otra turpinājums.
Zvaigžņu Vārti
Filma sākas ar Zvaigžņu Vārtu atklāšanu Gīzā 1928. gadā. Zvaigžņu Vārtu darbības principus mūsdienās (t.i. 1994. gadā) palīdz atklāt zinātniskajā sabiedrībā neatzīts eģiptologs Denjels Džeksons (Daniel Jackson), kuru attēlo Džeimss Speiders. Doktors Džeksons iztulko hierogilfus no Zvaigžņu Vārtus klājušajiem akmeņiem, kas tagad atrodas Creek Mountain militārajā bāzē, Kolorādo. Tiek izveidota komanda pulkveža Džeka O'Nīla (Jack O.Neil), ko atveido Kurts Rasels, vadībā. Komanda tiek sūtīta caur Zvaigžņu Vārtiem, lai izvērtētu iespējamos militāros draudus otrā pusē. Komandā tiek iekļauts arī Denjels Džeksons, kura tulka spējām jānodrošina komandas atgriešanās mājās. Vārtu otrā pusē komanda atrod planētu, kuras iedzīvotājus nežēlīgi paverdzina citplanētietis, kurš uzdodas par ēģiptiešu dievu Ra. Citplanētiešu rase, kuru pārstāv Ra, nespēj pastāvēt savā dabiskajā veidolā, tādēļ tie kā parazīti iemiesojas cilvēka ķermenī un pārņem varu pār tā rīcību. Dieva lomu nodrošina ievērojami augstāka tehnoloģiskā attīstība un personīgā armija. Džeka O'Nīla komanda pārliecina vietējos iedzīvotājus sacelties pret viltus dievu. Sacelšanās gaitā Ra ir spiests atkāpties uz savu māteskuģi, kuru O'Nīlam pēdējā brīdī izdodas uzspridzināt, teleportējot uz klāja kodolgalviņu. Pēc uzvaras komanda atgriežas uz Zemes, piekodinot vietējos aprakt Zvaigžņu Vārtus, lai nodrošinātos pret citu viltus dievu apciemojumiem. Denjels Džeksons paliek uz citplanētiešu planētas, kur apprecas ar vietējo - jaunu sievieti vārdā Ša're (Sha're).
SG-1
1997. gadā Džonatans Glassners un Breds Raits radīja seriālu "Zvaigžņu Vārti SG-1" (Stargate SG-1), turpinot filmā aizsākto stāstu. Seriālam tika radīti jauni tēli un piesaistīti jauni aktieri, tai skaitā arī galvenajām lomām - Denjlam Džeksonam un Džekam O'Nīlam (kura uzvārds tika mainīts no O'Neil uz O'Neill). Zvaigžņu Vārtu komandcentrs tika pārvietots no izdomātas militārās bāzes Creek Mountain uz Cheyenne Mountain militāro kompleksu. Citas atšķirības starp filmu un seriālu saistītas ar ceļošanas iespēju caur zvaigžņu vārtiem palielināšanos un goa'uldu un tiem pakļauto džafu rasēm.
Atlantīda
Seriāls "Zvaigžņu Vārti: Atlantīda" seko līdzi "Atlantīdas ekspedīcijas" gaitām, bruņoto spēku un civilo zinātnieku komandai, kas devās uz Pegaza galaktiku, lai atrastu Zudušo Atlantīdas Pilsētu, vietu, kur kādreiz dzīvojusi visvarenākā zināmā rase - Senie (Ancients), tāpat zināmi kā Lanteāņi (Lanteans) un Alterāņi (Alterrans'). Pilsētas atrašana bija galvenais uzdevums visas "Zvaigžņu Vārti SG-1" septītās sezonas garumā, bet Seno rase ir nozīmīga "Zvaigžņu Vārti SG-1" stāsta daļa. Ierodoties Atlantīdā, ekspedīcija atklāj, ka galaktikā dominē spēcīga un nežēlīga rase - Reitu (Wraith), kuru nespēja uzveikt pat Senie. Ekspedīcijai jācīnās ne vien par savu izdzīvošanu, esot mazākumā, bet arī jāsaglabā noslēpumā Zemes atrašanās vieta.
Seriāls "Zvaigžņu Vārti: Atlantīda" tika veidots kā turpinājums seriālam "Zvaigžņu Vārti SG-1". Bija paredzēts veidot divas pilnmetrāžas filmas, lai sasaistītu abus seriālus kopā, tomēr seriāls "Zvaigžņu Vārti SG-1" tika apstiprināts septītajai sezonai un filmu bija izlemts atlikt līdz septītās sezonas beigām. Tomēr, kad seriāls tika kārtējo reizi pagarināts, filmas bija izlemts atcelt vispār un stāstu ieļaut seriālā septītās sezonas beigās ar nosaukumu "Zudusī Pilsēta" (Lost City). Tas ļāva pastāvēt abiem seriāliem vienlaikus, ar laiku saikne starp tiem tikai kļuva arvien ciešāka. Atlantīdas veidošanā piedalījas galvenokārt tie paši cilvēki un tajā pašā studijā, kur SG-1.
Visums
"Zvaigžņu Vārti: Visums" debitēja 2009. gada 2. oktobrī un ir trešais seriāls franšīzes saimē. Darbība seriālā norisinās uz kosmosa kuģa, kurš ir daļa no nepabeigta Seno ekperimenta, kurš tika uzsākts pirms miljoniem gadu.
Jaunais seriāls tika iesniegds Sci Fi Channel jau 2007. gada rudenī, tieši pirms rakstnieku streika, kas tad arī lika atcelt pirmizrādi līdz 2009. gadam. "Zvaigžņu Vārti: Visums" ir pirmais no trīs seriāliem, kura darbība nenorisinās uz Zemes vai attālas planētas, bet gan uz sena kosmosa kuģa, kurā ceļo no galaktikas uz galaktiku. Līdz ar seriāla "Zvaigžņu Vārti: Atlantīda" filmēšanas pārtraukšanu Sci Fi Channel paziņoja, ka jaunais seriāls startēs 2009. gada 2. oktobrī. Tāpat tika paziņots, ka seriāls centīsies piesaistīt jaunāku auditoriju, nepazaudējot jau esošo.
Grieķijas administratīvais iedalījums
Grieķijas administratīvo iedalījumu veido 7 decentralizētās pārvaldes, kuras sīkāk veido 13 perifērijas vai 74 reģionālās vienības. Grieķijas teritorijā atrodas arī 1 autonoma klostervalsts. Perifērijas sīkāk iedalās 325 municipalitātēs (gr).
Kazāka
Kazāka var būt:
Melnā pantera
Melnā pantera ir melns (melānisks) kaķu dzimtas pārstāvis. Šāda suga patiesībā taksonomijā nepastāv. Bieži vien ar terminu melnā pantera apzīmē jebkuras lielo kaķu sugas pārstāvi, kuram ir melns kažoks. Saistībā ar ģeogrāfiskām, vēsturiskām un kulturālām atšķirībām melnās panteras vārda izveide un tās klasifikācija ir iedalāma trīs variācijās:
No Doubt
No Doubt ir amerikāņu rokgrupa no Anahaimas Kalifornijas štatā. Tā tika izveidota 1986. gadā, bet savu pirmo albumu grupa izdeva tikai 1992. gadā. No Doubt pasaules slavu izpelnījās 1995. gadā ar albumu Tragic Kingdom, kas tika pārdots 18 miljonos kopiju visā pasaulē, bet albumā iekļautā dziesma Don't Speak kļuva par pasaules mēroga hitu. 2000. gada No Doubt albums Return of Saturn jau izpelnījās mazāku ievērību, taču 2001. gada albums Rock Steady, kurā grupa pievērsās arī regejam un dancehall mūzikai, ieguva lielu kritiķu atzinību.
Grupa 2004. gadā uz laiku savu darbību pārtrauca, jo grupas vokāliste Gvena Stefani izlēma uzsākt solokarjeru. 2008. gadā Stefani atgriezās No Doubt sastāvā, un grupa atsāka uzstāties koncertturnejās, tāpat arī notika darbs pie jaunā albuma ierakstīšanas, kas tika izdots 2012. gada septembrī.
Princese Mononoke
"Princese Mononoke" (もののけ姫, Mononoke Hime) ir japāņu animācijas filma, kuras autors ir Hajao Mijadzaki. Japānā tā iznāca, bet ASV tā iznāca. Lai gan "Princese Mononoke" ir ar roku zīmēta anime, tajā epizodiski tiek izmantotas arī datora tehnikas.
Sižets
Filma sākas ar to, ka Ašitaka izglābj savu ciematu no dēmona, meža cūku dieva Nago. Cīnoties ar Nago, Ašitaka ievainoja savu roku un tika nolādēts ar Nago lāstu. Ašitaka uzzināja, ka šī rēta izplatīsies pa viņa ķermeni, nogalinot viņu. Taču Nago ķermenī tiek atrasta dzelzs bumbiņa, kas varētu būt lāsta izcelšanās avots. Ašitaka nolēma doties uz rietumiem, no kurienes nāca Nago, lai apturētu lāstu. Ašitaka nogrieza savus matus un devās ceļā ar savu sarkano alni Jakulu. Pirms viņš pameta savu ciematu, viņa māsa viņam iedeva kristāla dunci.
Ceļojot Ašitaka nokļuva mežā kur mīt dzīvnieku dievi, tai skaitā vilks dievu Moro. Mežā arī dzīvo gars, kuru dēvē par "dzīvības un nāves dievu", kurš dienā ir briedis, bet naktī kļūst par nakts staigātāju. Pie meža atrodas arī cilvēku apdzīvota pilsēta. Šīs pilsētas iedzīvotāji grib izcirst mežu, lai iegūtu vairāk dzelzs rūdas, tāpēc notikušas daudzas kaujas starp cilvēkiem un dzīvniekiem, kas mēģina aizsargāt savu mežu. Kādā no kaujām pilsētas vadone, Eboši Gozenas kundze, pārvērta Nago par dēmonu.
Ašitakam apmeklējot pilsētu, tai uzbruka Sana - meitene, kuru bija uzaudzinājuši vilki. Ašitaka apturēja Sanas un Eboši kauju un izglāba Sanu. Eboši plānoja nogalināt meža garu, lai iegūtu viņa galvu. Neklausot Ašitakam Eboši nocirta meža gara galvu brīdī, kad viņš pārvērtās par nakts staigātāju. Jigo paņēma galvu un kopā ar saviem palīgiem centās to nogādāt pilsētā. Bet meža gars viņus mēģināja noķert, iznīcinot visu mežu. Ašitaka un Sana atguva galvu no Jigo un atdeva to meža garam. Par atlīdzību meža gars Ašitakam noņēma lāstu.
Ķeltu pankroks
Rašanās
Jau 1970. gados bija pankmūzikas grupas, kas savā mūzikā iekļāva ķeltu mūzikas elementus. Tomēr plašāku klausītāju loku ar ķeltu pankroku iepazīstināja Šeins Makgovans (Shane MacGowan) ar savu grupu The Pogues, kuru mūzikā, it sevišķi pirmajos albumos, bieži vien bija sastopamas gan ķeltu tautasdziesmas (pārsvarā īru) pankmūzikas apdarē, gan arī viņu pašu dziesmas, kurās tika izmantoti tādi mūzikas instrumenti kā akordeons un stabules.
Atdzimšana
Ķeltu pankmūzikas atdzimšanu un izplatību 1990. gadu vidū sekmēja tādas grupas kā Dropkick Murphys un nedaudz vēlāk arī Flogging Molly panākumi. Tieši pateicoties abu iepriekš minēto grupu labajām sekmēm, visā pasaulē radās jaunas ķeltu pankroka grupas un arī daudzi jau esošie ši stila izpildītāji ieguva jaunus klausītājus. Pašlaik citas zināmākās no aktīvajām ķeltu pankroka grupām ir: Blood or Whiskey, The Skels, The Killigans, Irish Stew, Greenland Whalefishers, The Peelers (nejaukt ar 1970. gadu grupu ar tādu pašu nosaukumu, kas nepārstāv ķeltu pankroku) un daudzas citas. Jāatzīmē, ka mūsdienās ķeltu pankroka mūzika turpina attīstīties, rodas jaunas grupas un jauni šīs mūzikas novirzieni.
Ķeltu pankroks Latvijā
Pašlaik Latvijā neviena grupa nespēlē ķeltu pankroku, bet no 1990. gadu vidus līdz 2005. gadam skots Jānis Kalējs (Ian Gow) ar savu grupu The Rogues (nejaukt ar Ziemeļamerikas grupu un citiem izpildītājiem ar tādu pašu nosaukumu, kas nepārstāv ķeltu pankroku) savā mūzikā iekļāva ķeltu mūzikas motīvus, pabroka un pankmūzikas elementus un regulāri sniedza koncertus Rīgā un citās Latvijas pilsētās. Diemžēl, The Rogues nav izdevuši nevienu oficiālu mūzikas ierakstu un kopš Jāņa Kalēja aizbraukšanas no Latvijas grupas liktenis ir neskaidrs.
Timo Sirainens
Timo Sirainens ir somu programmētājs. Sirainens ir IRC klienta Irssi un POP/IMAP, kā arī servera Dovecot autors. Sirainens dzīvo Tamperē, Somijā.
2009. gada Pļaviņu novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Pļaviņu novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Pļaviņu novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 10 kandidātu saraksti, kas veidoti no 149 kandidātiem. Pļaviņu novads tika izveidots 2009. gada administratīvi teritoriālajā reformā, tāpēc šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Pļaviņu novadā vēlēšanas notika 4 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva partija LPP/LC (24,86%), bet kopā novada domē iekļuva 8 no 10 sarakstiem. Pļaviņu novada domes vēlēšanās piedalījās 2516 vēlētāji jeb 54,41% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 2514, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 2458 vēlētāji.
Ignatāne pret Latviju
Ignatāne pret Latviju (sūdzība Nr. 884/1999) ir lieta, kuru 2001. gadā izlēma ANO Cilvēktiesību komiteja, konstatējot SPPPT 25. panta savienojumā ar 2. pantu pārkāpumu.
Lietas apstākļi, procesa gaita
Аntoņinai Ignatānei bija latviešu valodas prasmes augstākā līmeņa apliecība. 1997. viņa bija iekļauta "Līdztiesības" kandidātu sarakstā pašvaldību vēlēšanās. 1997. gada 5. februārī Valsts Valodas centrs rīkoja Ignatānes valsts valodas prasmes pārbaudi, un uz VVC atzinuma pamata 11. februārī Ignatāne tika izslēgta no kandidātu saraksta.
Komitejas viedoklis
Komiteja izteica savu viedokli 2001. gada 25. jūlijā, 7.4. punktā norādot, kā
Sekas
2001. gada 6. novembrī Ministru kabinets noteica, ka turpmāk varētu pārbaudīt tikai kandidātu valsts valodas prasmes apliecību patiesumu, nevis prasmes atbilstību apliecībā norādītajam līmenim. Vēlāk, pēc līdzīgas lietas "Podkolzina pret Latviju" Eiropas Cilvēktiesību tiesā, kā arī NATO ģenerālsekretāra un ASV valdības paziņojumiem, tika atcelta arī pati prasība deputātu kandidātiem pierādīt augstāko valsts valodas prasmes līmeni.
Paldiski (stacija)
Paldiski (et) ir dzelzceļa stacija Igaunijā, Harju apriņķa Paldiski pilsētā. Paldiski stacija atrodas 20,8 km attālumā no Keilas, 47,6 km attālumā no Baltijas stacijas Tallinā un ir dzelzceļa iecirkņa Keila—Paldiski, kā arī piepilsētas elektrovilcienu maršruta Tallina—Paldiski—Tallina galapunkts. Līdztekus pasažieru satiksmei Paldiski stacijā tiek veiktas dzelzceļa kravu operācijas, tā ir savienota ar Paldiski ostas dzelzceļa pievedceļiem.
Vēsture
1868. gada 11. novembrī Baltijas dzelzceļu sabiedrība Aleksandra fon der Pālena personā saņēma Krievijas impērijas koncesiju dzelzceļa būvniecībai no Baltijas ostas cauri Rēvelei līdz Gatčinai Sanktpēterburgas pievārtē. Būvdarbi tika uzsākti 1869. gadā, vienlaicīgi gan no Baltijas ostas, gan no Gatčinas. Jau 1869. gadā dzelzceļa būve sasniedza Rēveli un 1870. gada 24. oktobrī Narvas stacijā dzelzceļš tika svinīgi atklāts.
Dzelzceļa kravu satiksme starp Baltijas ostu un Rēveli gan liktās cerības neattaisnoja, jo navigāciju Sankpēterburgas un Rēveles ostās bija iespējams nodrošināt lielāko daļu gada, vien atsevišķās ziemās uz pāris mēnešiem, kad aizsala arī Rēveles osta, dzelzceļa iecirknis spēlēja drošības ventiļa lomu, bet Baltijas osta tika dēvēta par Sankpēterburgas ziemas vārtiem. Taču nozīmīgs ieguvums bija ātrā un modernā pasažieru satiksme, kas ceļu no Sanktpēterburgas līdz Rēvelei un Baltijas ostai saīsināja vairākas reizes.
Padomju varas gados, kad Paldiski osta līdz ar visu Pakri pussalu kļuva par svarīgu jūras karaspēka bāzi un PSRS robežposteni, pasažieru satiksme Paldiskos tika ierobežota. Sākotnēji tika veikta pasažieru pārbaude Paldiski stacijā, taču sākot ar 1967. gadu, Laokilas dzelzceļa pieturas punktā tika izbūvēts militarizēts robežpārejas punkts un slēgtajā militārajā zonā varēja nonākt tikai personas ar attiecīgu caurlaidi.
Līdz ar Igaunijas valstiskās neatkarības atjaunošanu 1991. gadā un Krievijas karaspēka aiziešanu 1992. gadā pasažieru kontrolpunkts tika likvidēts un pasažieru satiksme atjaunota civilajā režīmā.
Stacijas ēka
III klases dzelzceļa stacija Baltijas osta celta pēc tipveida dzelzceļa projekta 1870. gadā, līdz ar dzelzceļa izbūvi. Līdz mūsdienām lieliski saglabājusies stacijas ēka ir vairāku apjomu koka celtne (1 līdz 2 stāvi) ar lēzenu divslīpju jumtu. Arhitektoniskās kompozīcijas centrālo, divstāvu apjomu noslēdz neliels, bet izteiksmīgs koka frontons. Ēkā izbūvētas plašas logailas, stiklotas pildiņu durvis, bet fasādēs, atbilstoši laikmetam, izmantots plašs koka aplikatīvo dekoru klāsts — dzegas, karnīzes, sandriki, spāru galu dekoratīvie griezumi, jumta savilces, stūra pilastri, konsoles.
Identiska stacijas ēka 1870. gadā uzcelta arī Šarlotenhofas stacijā, tagad Aegvīdu.
1999. gadā Paldiski stacijas ēka iekļauta valsts kultūras pieminekļu sarakstā. . 2006. gadā avārijas stāvoklī esošā stacijas ēka tika kapitāli renovēta.
Apkārtne
Pie Paldiski stacijas uzstādīts piemiņas akmens 1941. un 1949. gada deportāciju upuriem. Kopumā no Paldisku stacijas uz Sibīrijas nāves nometnēm tika izsūtīti ap 3000 tūkstošiem Sāremā un Hijumā salas iedzīvotāju.
Elektrifikācija
Dzelzceļa elektrifikācija rietumu virzienā tika uzsākta jau 1924. gadā, kad tika elektrificēts Tallinas—Keilas dzelzceļa iecirknis posmā Tallina— Pēskila. Turpmāko dzelzceļa attīstību pārtrauca Otrais pasaules karš. Darbs pie elektrifikācijas tika atsākts 1958. gada pavasarī. Nepilnu piecu mēnešu laikā tika elektrificēts 16 km garais dzelzceļa posms no Pēskilas līdz Keilai. Tā paša gada 30. decembrī ekpluatācijā tika nodots 9 km garais Keilas—Klogas dzelzceļa posms. Atlikušajā, Klogas—Paldiski dzelzceļa posmā elektrifikācija tika pabeigta 1961. gada 4. novembrī. Jaunajā maršrutā devās elektrovilciens СР3-1741, bet Paldiski stacijā tika noturēts svinīgs atklāšanas mītiņš.
Daina Kazāka
Daina Kazāka (agrāk Daina Miezīte; dzimusi 1974. gadā) ir latviešu uzņēmēja, nevalstisko organizāciju aktīviste un politiķe. Bijusi 11. Saeimas deputāte, ievēlēta no Zatlera Reformu partijas.
Dzīvesgājums
D. Kazāka ir bijusi Latvijas Skautu un Gaidu Centrālās organizācijas gaida, lielgaida un guntiņu vadītāja (1989—1993).
Studējusi Vestminsteres koledžā (Westminster College Soltleiksitijā, ASV), Latvijas Universitātē un RTU Rīgas Biznesa skolas MBA programmā.
Strādājusi dažādu nozaru starptautiskos un vietējos uzņēmumos, valsts iestādēs un nevalstisko organizāciju sektorā gan Latvijā, gan ārzemēs (t.sk. no 2003. līdz 2005. gadam Latvijas Investīciju un attīstības aģentūras pārstāvniecībā Londonā, Lielbritānijā).
Politiskā darbība
2011. gadā pievienojusies Zatlera Reformu partijai, no kuras saraksta nesekmīgi kandidēja Saeimas ārkārtas vēlēšanās. Taču pēc valdības izveides ieņēma Edmunda Sprūdža vietu un bija 11. Saeimas deputāte. 2013. gadā D. Kazāka organizēja Nobela miera prēmijas laureāta Tibetas 14. dalailamas Tenzina Gjaco tikšanos ar Saeimas deputātu grupu Tibetas atbalstam, budistiem un budisma atbalstītājiem Saeimā.
Latvijas Pilsoniskās alianses biedre, bijusī padomes locekle.
Fēnikss (zvaigznājs)
Fēnikss ir mazs dienvidu puslodes zvaigznājs, kuru 16. gadsimta beigās aprakstīja divi nīderlandiešu navigatori Pīters Kaizers (Pieter Dirkszoon Keyser) un Frederiks de Houtmans (Frederick de Houtman). Tikai divas Fēniksa zvaigznes ir spožākas par 5. zvaigžņlielumu.
Mitsubishi
Mitsubishi grupa ir Japānas lielākā industriālā grupa, kurā zem vienota zīmola darbojas autonomas kompānijas.
Progress M-64
Progress M-64 bija automātisks kravas kosmosa kuģis kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Tas bija pirmais Progress ar ciparu vadības sistēmu.
Krava
Kuģa hermētiskajā kravas nodalījumā uz staciju tika nogādāti: skafandrs "Sokol KV-2" (Сокол КВ-2), iekārtas zinātniskajiem eksperimentiem, konteineri ar pārtiku un ūdeni, izlietojamie materiāli, personīgo lietu sūtījumi SKS-17 apkalpei. Bez tam uz SKS tika nosūtīti 60 vīngliemeži, kuriem uz zemes bija nogrieztas pa vienai ūsai ar aci. Ar tiem tika veikti eksperimenti, lai izpētītu acs ābola un līdzsvara orgānu reģenerācijas funkcijas bezsvara stāvoklī. Gliemeži atgriezīsies uz Zemi kosmosa kuģī Sojuz TMA-12 2008. gada novembrī. Kopējā kravas masa bija 2400 kg.
Lidojuma gaita
Palaišana notika no Baikonuras kosmodroma 20:22:56 UTC ( 00:22:56 pēc Maskavas laika) ar nesējraķeti Sojuz-U.
Saslēgšanās ar SKS notika 21:39:20 UTC pie moduļa Zarja. Pēc divām stundām apkalpe atvēra lūkas un sāka izkraut transportkuģi.
19:46:39 UTC Progress M-64 atvienojās no stacijas. Vairāk kā nedēļu kosmosa kuģis veica autonomu lidojumu, kura laikā tika veikti tehniski eksperimenti programmas "Plazma-Progress" ietvaros. Tika pētīta kosmiskā kuģa raķešdzinēju radītās plazmas raksturlielumi: blīvumu, izmērus, atstarošanās īpašības. Rezultātus fiksēja ar speciālu Irkutskā izvietotu radaru uz zemes. "Plazma-Progress" eksperimenti tika veikti arī kravas kuģu Progress M-60 un Progress M-62 lidojuma beigās.
20:47 UTC tika iedarbināti Progress M-64 bremzēšanas dzinēji un sākās noiešana no orbītas. Aptuveni 21:33:19 UTC kosmiskā aparāta nesadegušās daļas iekrita Klusajā okeānā vairākus tūkstošus kilometru uz austrumiem no Jaunzēlandes pilsētas Velingtonas (-42.1°N, -138.6°W).
Podkolzina pret Latviju
Podkolzina pret Latviju (46726/99) bija pirmā lieta pret Latviju, kuru pēc būtības izsprieda Eiropas Cilvēktiesību tiesa (2002. g. 9. aprīlī).
Lietas apstākļi
"Līdztiesības" biedre I. Podkolzina, kurai bija valsts valodas augstākā līmeņa prasmes apliecība, 1998. g. jūlijā tika pieteikta kā TSP kandidāte 7. Saeimas vēlēšanām. 6. un 7. augustā Valsts valodas inspekcijas inspektore rīkoja Podkolzinas valsts valodas prasmes pārbaudi. 7. augustā Podkolzina darbu pārtrauca un saplēsa uzrakstīto. 21. augustā CVK izslēdza Podkolzinu no kandidātu saraksta.
Pēc neveiksmīgas vēršanās Latvijas tiesās Podkolzina iesniedza sūdzību ECT. Viņu sākotnēji pārstāvēja Latvijas Cilvēktiesību komitejas biedre I. Oziša, vēlāk britu advokāts V. Bourings. 2001. g. februārī tiesa pieņēma sūdzību izskatīšanai pēc būtības.
Spriedums
Tiesa vienprātīgi nosprieda, ka Podkolzinas tiesības uz brīvām vēlēšanām tika pārkāptas, norādot sprieduma 36. pkt., ka
Podkolzinai tika piespriesti 7500 eiro par morālo kaitējumu un 1500 eiro par tiesu izdevumiem.
Sekas
Lai gan spriedums nenoteica, ka Latvijai jāatceļ valsts valodas zināšanu prasmes deputātu kandidātiem, ASV valdība un NATO ģenerālsekretārs norādīja, ka Latvijai, gatavojoties kļūt par NATO dalībvalsti, tas jādara, un 2002. g. 9. maijā prasības tika atceltas.
Libmana—Saksa endokardīts
Libmana—Saksa endokardīts ir nebakteriāla endokardīta veids, ko novēro pacientiem ar sistēmas sarkano vilkēdi. Tā ir viena no visbiežākajām kardioloģiskajām izpausmēm pacientiem ar sistēmas sarkano vilkēdi (visbiežāk novēro perikardītu). Šo patoloģiju pirmo reizi aprakstīja dr. Emanuel Libman un Benjamin Sacks Mount Sinai slimnīcā Ņujorkā 1924.
Līķu sekcijas pētījumos apraksta zīdkoka ogām līdzīgas izaugumu kopas uz mitrālā vārstuļa mugurējās lapiņas kambaru virsmas, bieži veidojot mitrālās lapiņas un hordas (chordae tendinae) salipšanu ar kambaru sienas endokardu. Bojājumi parasti sastāv no imūno kompleksu un mononukleāro šūnu sakopojumiem.
Bojājumi ne vienmēr var tikt atklāti ehokardiogrāfijas attēlos. Pēc steroīdu ieviešanu sistēmas sarkanās vilkēdes terapijā ir uzlabojusies pacientu dzīvildze un mainījusies slimības gaita.
Lai gan Libmana—Saksa endokardīts parasti tiek saistīts ar sistēmas sarkano vilkēdi, to var novērot arī antifosfolipīdu sindroma (gan primāra, gan sekundāra) gadījumā. Saistību starp Libmana—Saksa endokardītu un antifosfolipīdu sindromu pirmo reizi konstatēja 1985. gadā. Augstāks antivielu titrs saistīts ar lielāku slimības attīstības risku.
Vārstuļu patoloģija izpaužas kā masas (klasiskās Libmana—Saksa veģetācijas), vārstuļa lapiņas difūza sabiezēšanu, vārstuļu regurgitācija, reizēm stenoze. Vārstuļu regurģitāciju visbiežāk novēro pacientiem ar vērstuļu lapiņu difūzu sabiezēšanu, kas, domājams, ir hroniska slimības fāze. Visbiežāk tiek iesaistīti kreisās sirds puses vārstuļi.
Epidemioloģija
Libmana-Saksa veģetācijas var atrast aptuveni 1 no 10 pacientiem ar sistēmas sarkano vilkēdi. To attīstībai ir saistības ar vilkēdes ilgumu, slimības aktivitāti, antikardiolopīnu antivielām un antifosfolipīdu sindroma izpausmēm. Biežāk slimība tiek noteikta, izmantojot transezofagālo ehokardiogrāfiju, biežāk novēro pacientiem ar antifosfolipīdu antivielām. Biežāk novēro vārstuļu lapiņu sabiezēšanu nekā veģetācijas. Piecas līdz deviņas reizes biežāk novēro sievietēm nekā vīriešiem.
Slimības vēsture
Lielākoties Libmana—Saksa endokardīts norit asimptomātiski.
Ja sirds vārstuļi ir ievērojami bojāti, var parādīties sirdskaites pazīmes. Mitrālo sirdskaiti novēro biežāk nekā aortālo sirdskaiti. Regurgitācija biežāk nekā stenoze. Trikuspidālā vai pulmonālā vārstuļa bojājums nav raksturīgs.
Libmana—Saksa endokardīta veģetācijas ir sterilas, tomēr sekundāri var attīstīties infekciozs endokardīts ar šai slimībai raksturīgām izpausmēm.
Sistēmas sarkanās vilkēdes izpausmes kā arī antifosfolipīdu sindroma izpausmes var būt, bet var arī nebūt novērotas.
Mazā ģilde (Rīga)
Rīgas Mazā ģilde (de) jeb Svētā Jāņa ģilde (Sankt-Johannis-Gilde) bija Rīgas amatnieku meistaru brālība, kas pastāvēja no 1352. līdz 1936. gadam, kad nodibināja Amatniecības kameru. Mazā ģilde pastāvēja līdztekus Lielajai ģildei jeb Svētās Marijas ģildei, kas apvienoja Rīgas tirgotājus, vēlāk arī literātus. Tikai Mazās ģildes locekļi varēja kļūt par cehu meistariem. Pēc Rīgas Mazās ģildes parauga Mazās ģildes nodibināja arī Cēsīs un Liepājā (17. gadsimtā), Grobiņā (18. gadsimtā), Jelgavā, Kuldīgā un Ventspilī (20. gadsimtā).
Dibināšana
Mazā ģilde izveidojās 14. gadsimtā no Rīgas pilsoņu reliģiskas brālības — Svētā Krusta ģildes (Heilig-Kreuz-Gilde), kad tās brāļi sāka veidot atsevišķas cunftes jeb amatus. Ģildes sastāvā esošo amatnieku sanāksmes notika 1330. gadā pieminētajā t.s. Zostes (Stube von Soest) jeb Mazajā istabā (die kleine Gildestube) Klibā skrodera ielā, bet tirgotāju sanāksmju telpa atradās Minsteres jeb Lielajā istabā blakām Katrīnas klosterim. 1330. gadā Rīgas pilsēta bija spiesta ieķīlāt Mazās ģildes namu Livonijas ordenim, 1352. gadā Livonijas ordeņa mestrs Gosvins fon Hērike namu pārdeva atpakaļ Rīgas pilsētai, tajā pašā gadā pirmo reizi pieminēti Mazās ģildes amata ruļļi jeb "šrāgi", tādēļ to uzskata par Mazās ģildes dibināšanas gadu.
Mazā ģilde kā Rīgas pašpārvaldes institūcija (1352—1877)
Mazā ģilde kalpoja kā amatnieku amatu jeb cunftu apvienība ar saviem šrāgiem. Kopš Livonijas konfederācijas laikiem Mazā ģilde kopā ar Lielo ģildi un Rīgas rāti izlēma visus svarīgākos Rīgas pilsētas pārvaldes jautājumus. Rīgas patstāvības periodā (1562—1582) Rīgas rātes lēmumi ieguva likuma spēku vienīgi ar abu ģilžu piekrišanu. Pēc Kalendāra nemieru apspiešanas 1589. gada 26. augustā noslēgtais Severīna dienas izlīgums atjaunoja agrāko Rīgas rātes varu, bet Mazā ģilde izveidoja namnieku pārstāvniecību "Vecajo solu" (Aeltestenbank) pilsētas pašvaldībā. To veidoja Mazās ģildes vadītājs (eltermanis) kopā ar 29 ģildes vecajiem. Kā pirmā amatnieku aroda biedrība Rīgā jau pirms 1280. gada dibināta Ādmiņu un kurpnieku cunfte, vēlāk tai sekoja Zeltkaļu cunfte (šrāgu ieguva 1360, faktiski piederēja pie Lielās ģildes), Mucinieku cunfte (1375), Kalēju cunfte (1382), Audeklu piegriezēju cunfte (1383), Smalkmaiznieku cunfte (1392), Kažoknieku cunfte (1397), Sāls nesēju cunfte (1450), Mūrnieku cunfte (1459), Drēbnieku cunfte (1492), Stiklinieku cunfte (1541), Galdnieku cunfte (1541), Atslēdznieku, ieroču kalēju un pulksteņmeistaru cunfte (1593), Ormaņu cunfte (1603), Kurpnieku cunfte (1625), Bārddziņu cunfte (1626), Grāmatsējēju cunfte (1630), Ratnieku cunfte (1635), Dreimaņu cunfte (1637), Cepurnieku cunfte (1638), Krāsotāju cunfte (1638), Podnieku cunfte (1641), Kroņlukturu un alvas lējēju cunfte (1645), Tauvu vijēju cunfte (1665), Cimdinieku cunfte (1667), Varkaļu, zvanu lējēju, adatnieku un nažu kalēju cunfte (1668), Skārdnieku cunfte (1682), Pozamentistu cunfte (1683), Melderu cunfte (1685), Maiznieku cunfte (1685), Ziepnieku cunfte (1688), Namdaru cunfte (1732), Ādmiņu cunfte (1732) un citas. Pavisam ģildē bija ap 40 cunftu. Cunftes, lai izvairītos no pārprodukcijas, katrai darbnīcai noteica ražošanas apjomu, darbinieku skaitu, darba laiku.
Arodbiedrības periods (1877—1936)
Pēc Krievijas impērijas pilsētu likuma ieviešanas Latvijas teritorijā 1877. gadā Lielā un Mazā ģildes zaudēja savas politiskās tiesības un pārvērtās par privāttiesiskām biedrībām. Pēc pirmās Rīgas pilsētas domes un pilsētas galvas ievēlēšanas 1877. gadā ģildes bija spiestas nodot domei teātri, bāriņu namu, pilsētas ganības, diskonta banku, gāzes iestādi un ūdensvadu. Līdz 1917. gadam ģildes paturēja tiesības deleģēt pa vienam pārstāvim pilsētas nodokļu pārvaldē. Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas Mazā ģilde 1923. gadā tika pārveidota par "Svētā Jāņa ģildes brālību" ar kultūras un sabiedriskās biedrības funkcijām. Mazās ģildes eltermanis Ludvigs Sāje kopā ar ģildes vecākajiem — juvelieri Heinrihu Beiermani, maiznieku Albīnu Fogeli, grāmatsējēju Hermani Hafelbergu, maiznieku Ernestu Līdeki, būvmeistaru Ernestu Rauti, konditoru Voldemāru Reineru, būvmeistaru Aleksandru Šteinertu, miesnieku Frīdrihu Štrausu un Arvedu Torpu — piedalījās brīvmūrnieku ložas "Jāņuguns" veidošanā, par kuras vadītāju kļuva Lielās ģildes vecākais Vilhelms Reimerss, vēlāk Oskars Jakšs, bet Ludvigs Sāje bija pirmais pārraugs.
1931. gadā Mazajā ģildē bija ap 750 meistaru, 2100 zeļļu un 900 mācekļu.
Etniskais sastāvs
Mazā ģilde savas kopsapulces tradicionāli noturēja vācu valodā. Lai gan kopš 16. gadsimta Mazajā ģildē bija tikai nedaudz meistaru ar latviskiem uzvārdiem, pārvācoto amatnieku skaits bija daudz lielāks. Turpretī 20. gadsimta sākumā latviešu cilmes ģildes brāļu skaits strauji pieauga, un 1931. gadā no apmēram 750 meistariem vācbaltiešu bija ap 400, latviešu ap 250, bet citu tautu pārstāvju ap 100. Vislatviskākās bija mūrnieku, drēbnieku, galdnieku, kurpnieku, maiznieku un frizieru amatu brālības, kas sapulces noturēja latviešu valodā. Turpretī starp zeļļiem latviešu īpatsvars 1931. gadā pārsniedza 70%.
Pārvalde
Mazo ģildi vadīja "Vecajo sols" (Aeltestenbank), no 1923. gada Mazās ģildes padome, kas no aktīvo meistaru vidus ievēlēja eltermani, kas bija Mazās ģildes priekšnieks. Līdz 1671. gadam eltermaņus vēlēja uz laiku, vēlāk uz mūžu, bet no 1923. gada uz diviem gadiem. Par aktīvu meistaru ("brāli") varēja kļūt līdz 45 gadu vecumam trīs gadus pēc meistara diploma saņemšanas. Aktīvo meistaru sievas sauca par "māsām" un viņām bija pasīvo ģildes locekļu statuss. Pasīvajiem meistariem, māsām un zeļļiem bija tiesības piedalīties kopsapulcēs bez balsstiesībām. Mazās ģildes padome sastāvēja no 33 locekļiem, kas bija ievēlēti kopsapulcē no aktīvo brāļu vidus. Padome ievēlēja Mazās ģildes valdi ar septiņiem locekļiem.
Mazās ģildes nams
Pirmais Mazās ģildes nams uzcelts 14. gadsimta vidū.
Livonijas kara laikā 1557. gadā netālu no Lielās ģildes Minsteres istabas tika uzcelts arī Mazās ģildes sanāksmju nams jeb "ģildes istaba" (die kleine Gildstube), kas atkārtoti tika pārbūvēts 1694., 1743. un 1831. gadā. Spriežot pēc 19. gadsimta zīmējuma, tolaik tas bijis līdzīgs Lielās ģildes namam ar divjomu zāli. Mūsdienu izskatu Mazās ģildes nams ieguva 1864.-1866. gadā, kad veco ēku nojauca un pēc Rīgas pilsētas arhitekta Johana Daniela Felsko projekta uzbūvēja jaunu eklektiskā Tjudoru gotikas stilā. Uz fasādes uzstādīja Jāņa Kristītāja statuju.
Naudu šai būvei norīkojis Baltijas ģenerālgubernators Suvorovs, kā arī Lielā ģilde un pilsētas vadība. Par daļu no tās nopirka zemes gabalu tagadējā Meistaru ielā un tādējādi Ģildes ielu pagarināja līdz tai.
Blakus ģildes namam jau 1855. gadā pēc tā paša arhitekta projekta tika uzcelts Mazās ģildes brāļu patversmes nams, kuru 1901. gadā pārbūvēja, piemērojot tā telpas tur iekārtojamās amatnieku skolas vajadzībām.
1888. gadā Mazās ģildes fasādes dzegā pret Meistara ielu ievietoja Mazās ģildes ģerboni, pārveidoja ēkas iekšējo interjeru un nama logos ievietoja krāsainas vitrāžas, kurās attēloti fotogrāfiski precīzi amatu vecāko portreti. Vecajo sola zālē ievietoti ar būvdarbiem saistīto 10 amatu vecāko portreti, bet lielās zāles logos pārējo — 25 amatu vecākie svētku tērpos. Šā pasūtījuma izpildei Hannoveres meistaram Freištatlam vajadzēja 9 gadus. Starp vitrāžām bija arī pašu Felsko un Freištatla attēli.
Mūsdienās ēkas adrese ir Amatu iela 3/5, tajā atrodas Rīgas Kultūras un tautas mākslas centrs. 1999.-2000. gadā ēkā notika renovācija.
Osmaņu impērijas sadalīšana
Osmaņu impērijas sadalīšana notika pēc Pirmā pasaules kara un tā bija apjomīga Osmaņu impērijas teritorijas un iedzīvotāju sadalīšana vairākās jaunās valstīs un teritorijās. Pēc Konstantinopoles okupācijas Osmaņu valdība parakstīja Sevras līgumu (1920) un tika likvidēta. Tomēr līgumu neizdevās pilnībā īstenot, jo sākās Turcijas neatkarības karš, pēc kura sabiedrotie bija spiesti sākt sarunas ar jauno Turcijas Republikas valdību, kā rezultātā noslēdza Lozannas miera līgumu (1923). Lozannas līgums noteica jaunas robežas, bet neatrisinātos strīdus vēlāk risināja Tautu Savienība (1925).
Impēriju sāka dalīt jau kara pirmajās dienās. Sabiedrotie savā starpā nebija vienisprātis par pēckara mērķiem un divpusējo un trīspusējo līgumu kopumu, jo katra valsts reģionā vēlējās palielināt savu ietekmi. Osmaņu impērijas teritorijas sadalīšanā tika izveidotas mūsdienu arābu valstis un Turcijas Republika. Tautu Savienība piešķīra Francijai mandāta tiesības Sīrijā un Libānā, bet Lielbritānijai — Irākā un Palestīnā (tā sastāvēja no diviem autonomiem apgabaliem: Palestīnas un Transjordānas). Osmaņu impērijas teritorijās Arābijas pussalā tika izveidotas Saūda Arābija un Jemena.
Vispārēji par sadalīšanu
Osmaņu impērija ģeopolitiskā, kulturālā un idoloģiskā nozīmē bija vadošā islāma valsts. Tās sadalīšana notika laikā, kad Tuvajos Austrumos savu ietekmi sāka palielināt tādas rietumu varas kā Lielbritānija, Francija un ASV. Sākotnējo pretošanos rietumvalstu ietekmei izrādīja Turku nacionālā kustība un pēc Otrā pasaules kara šī pretošanās kādreizējās Osmaņu impērijas valstīs kļuva vēl stiprāka un sašķēlās vairākās pretestības kustībās.
Impērijas sadalīšanu Eiropas varas jau bija izplānojušas pirms jebkādu līgumu slēgšanas ar Osmaņu impēriju Pirmā pasaules kara beigās. Lielbritānija un Francija uzrakstīja pirmo vienošanos (Sikes-Piko vienošanās), kur paredzēja impēriju sadalīt savā starpā. 1917. gada Balfūra deklarācija aizsāka Cionisma kustību, lai sekmētu jaunas ebreju valsts izveidošanu Palestīnas apvidū, jo tur agrāk atradās senā Izraēla valsts, neskatoties uz to, ka tajā laikā tur jau dzīvoja jaukta arābu un ebreju sabiedrība. Par impērijas teritoriju iegūšanu savā varā ar sabiedrotajiem arī Krievijas Impērijai jau bija noslēgti vairāki militāras sadarbības līgumi, bet revolūcija Krievijā neļāva šos plānus īstenot.
Mūsdienu arābu valstis
Sevras līgums noteica Tautu Savienības mandātus vairākās Tuvo austrumu valstīs, vairāku Arābijas pussalas valstu cedēšanu, kā arī Kipras nodošanu Lielbritānijas pakļautībā.
Francija
Par Francijas protektorātu kļuva Sīrijas piekrastes daļa kā Tautu Savienības mandāts un tā arī tika izveidota kristiešu vairākuma apdzīvotā mūsdienu Libāna.
Libānas mandāts
Lielās Libānas nosaukumu piešķīra teritorijai, kuru pārvaldīja Francija no 1920. gada 1. septembra līdz 1926. gada 23. maijam. Kad Francija bija izveidojusi maroniešiem drošu teritoriju, viņiem tika dota iespēja izveidot pašpārvaldi un vēlāk proklamēt neatkarīgu Libānu (1943).
Pirmsākumi maroniešu protektorātam no Francijas puses sākās jau ar Osmaņu impērijas kapitulācijām. Francijas jūras spēki ieradās Libānas piekrastē un apdraudēja Lielās Portas varu un Daudu pašā. Tomēr Osmaņu valdība turpināja atbalstīt druzi un musulmaņu vietvalžus, kas izraisīja Jusefa Karama vadīto maroniešu sacelšanos (1866) pret Daudu pašā. Sacelšanās gaitā Libānā ieradās eiropiešu flote un pēc bombardēšanas Dauds pašā bija spiests bēgt uz Alžiriju.
Lielbritānija
Par Lielbritānijas mandāta teritorijām kļuva Irāka (Dejrizoras vilājets, Bagdādes vilājets, Musulas vilājets un Kuveitas emirāts) un Palestīna (Beirūtas vilājets un Jeruzalemes mutašerifāts) un par Irākas karali briti iecēla Faisalu I. Palestīnu sadalīja divās daļās un austrumu daļā, Transjordānā par karali iecēla Abdullahu I. Palestīnas rietumu daļa palika pilnīgā britu pakļautībā, kur tika radīti īpaši labvēlīgi apstākļi ebreju īpatsvara palielināšanai. Arābijas pussala nokļuva britiem labvēlīgā Ibn Sauda varā, kurš vēlāk izveidoja Saūda Arābijas karalisti (1922).
Palestīnas mandāts
Lielbritānija vietējiem arābiem bija apsolījusi neatkarību un iespējas izveidot vienotu arābu valsti, kas aptvertu lielāko arābu apdzīvoto teritoriju Tuvajos Austrumos. Par to arābi britiem sniedza atbalstu arābu sacelšanās laikā. Briti arī ebrejiem bija apsolījuši izveidot neatkarīgu valsti, saskaņā ar Balfūra deklarāciju (1917). Ar arābu atbalstu briti Pirmā pasaules kara laikā sakāva Osmaņu impērijas spēkus (1917) un okupēja gan Palestīnu (Beirūtas vilājets un Jeruzalemes mutašerifāts), gan Sīriju. Visu atlikušo kara laiku šīs teritorijas palika britu pārvaldē.
1919. gada Versaļas miera konferences laikā Lielbritānijai tika piešķirtas tiesības paturēt savā pārziņā Palestīnu, bet 1920. gada Sanremo konferencē Lielbritānijai Palestīnā tika piešķirtas mandāta tiesības. 1923. gadā Lielbritānija daļu no sava mandāta Golana augstienē atdeva Francijai, apmaiņā pret Metulas reģionu.
Arhimēda spēks
Fizikā Arhimēda spēks jeb cēlējspēks ir spēks, kas darbojas uz ķermeni, kas iegremdēts šķidrumā vai atrodas gāzē. Tas nosaukts par godu sengrieķu matemātiķim un fiziķim Arhimēdam, kurš pirmais atklāja sakarību, ar kuru var noteikt cēlējspēka stiprumu. Mūsdienās šis Arhimēda atklājums tiek saukts par Arhimēda likumu:
Šķidrums vai gāze uz tajā iegremdētu ķermeni darbojas ar vertikāli augšup vērstu spēku, kas skaitliski vienāds ar ķermeņa izspiestā šķidruma vai gāzes smaguma spēku.
Lietojot Arhimēda likumu, ir jāņem vērā, ka ķermeņa izspiestā šķidruma tilpums ne vienmēr ir vienāds ar ķermeņa tilpumu. Ja ķermenis šķidrumā ir iegrimis tikai daļēji, tad izspiestā šķidruma tilpums ir mazāks par ķermeņa tilpumu. Izspiestā šķidruma (vai gāzes) tilpums ir vienāds ar ķermeņa tilpumu tikai tad, ja ķermenis šķidrumā ir iegrimis pilnībā (vai pilnībā atrodas gāzē).
Arhimēda spēks nodrošina to, ka kuģi var peldēt un gaisa baloni — lidot.
Arhimēda spēka rašanās iemesls
Arhimēda spēku rada spiediena starpība starp dažādā dziļumā esošiem šķidruma vai gāzes slāņiem. Tā rašanos var skaidrot arī ar potenciālās enerģijas palīdzību: ja šķidruma blīvums ir lielāks par ķermeņa blīvumu, tad sistēmas kopējo potenciālo enerģiju ir iespējams samazināt, ja ķermeni nedaudz paceļ uz augšu, jo atbrīvotajā vietā ieplūst šķidrums ar daudz lielāku blīvumu (citiem vārdiem, Arhimēda spēks rodas potenciālās enerģijas gradienta dēļ). Arhimēda spēks nepastāv bezsvara apstākļos, jo tad brīvās krišanas paātrinājums ir vienāds ar nulli.
Arhimēda spēka stiprums ir atkarīgs no diviem faktoriem:
Arhimēda spēks nav atkarīgs no iegrimušā ķermeņa masas, kā arī (ja ķermenis ir iegrimis pilnībā) no tā atrašanās dziļuma.
Arhimēda likums
Arhimēda likums apgalvo, ka cēlējspēka stiprums ir proporcionāls ķermeņa izspiestā šķidruma masai un tā virziens ir pretējs smaguma spēka virzienam.
Arhimēda likuma iegūšana
Visvienkāršāk Arhimēda likumu ir pierādīt taisnstūra paralēlskaldnim, kas pilnībā iegrimis šķidrumā un kura pamats ir paralēls šķidruma virsmai. No simetrijas viedokļa spēki, kas iedarbojas uz pretējām paralēlskaldņa sānu skaldnēm, izlīdzina viens otru. Tātad pietiek apskatīt tikai tos spēkus, kas iedarbojas uz paralēlskaldņa virsmu un pamatu.
Ja paralēlskaldņa virsma atrodas dziļumā h un paralēlskaldņa augstums ir Δh, tad hidrostatiskais spiediens, kas darbojas uz tā virsmu un pamatu, ir attiecīgi kur g ir brīvās krišanas paātrinājums un ρ ir šķidruma blīvums. Šo spiedienu radītie spēki ir attiecīgi kur S ir paralēlskaldņa virsmas (un pamata) laukums. Spēks F1, kas iedarbojas uz paralēlskaldņa virsmu, ir vērsts lejup, bet spēks F2, kas iedarbojas uz pamatu, ir vērsts augšup. Šo spēku kopspēks jeb Arhimēda spēks ir vērsts augšup un tā absolūtā vērtība ir vienāda ar Tā kā Δh S = V ir paralēlskaldņa tilpums, tad iegūstam Arhimēda likumu
Lai Arhimēda likumu pierādītu patvaļīgas formas ķermenim, jāizmanto Gausa-Ostrogradska formula, ko iegūst vektoru analīzē.
Peldēšanas un grimšanas nosacījumi
No Arhimēda spēka FA un smaguma spēka Fg kopdarbības ir atkarīgs tas, vai ķermenis nogrims vai uzpeldēs:
Gaisa balonos
Lai gaisa balons varētu pacelties, tā svaram jābūt mazākam par izspiestā gaisa svaru, tāpēc gaisa balonus pilda ar siltu gaisu vai ar vieglām gāzēm, piemēram, ūdeņradi vai hēliju.
Zemūdenēs
Būvējot kuģus, ir svarīgi ievērot Arhimēda likumu, taču jo īpaši svarīgi to ir ievērot, būvējot zemūdenes. Parasti ķermenis vai nu grimst vai uzpeld, taču zemūdenes ir īpašas ar to, ka tām jāvar gan grimt, gan uzpeldēt, atkarībā no vajadzības. Lai izmainītu Arhimēda spēka stiprumu, ir jāmaina zemūdenes izspiestā ūdens tilpums (tātad zemūdenes tilpums). To panāk, izveidojot speciālas balasta tilpnes, kurās sākotnēji ir gaiss. Kad zemūdenei nepieciešams ienirt, gaiss tiek saspiests un tilpnēs tiek iepildīts ūdens. Līdzīgi, kad nepieciešams uzpeldēt atpakaļ, ūdens tiek izsūknēts laukā un saspiestais gaiss izplešas pa visu balasta tilpni.
R.A.P.
R.A.P. (Rāpuļi ar Putniem) ir latviešu rokgrupa no Kuldīgas, kas dibināta 1999. gadā. Plašāku atpazīstamību grupa ieguva 2001. gadā, pateicoties dziesmai "Nekas vairs nav tā". Grupa ir izdevusi 3 studijas albumus. R.A.P. ir ieguvuši trīs Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas:
2007. gadā ierakstītais skaņdarbs "Dzīve bez apstājas", kas tapa sadarbībā ar Igo, kļuva par vienu no desmitgades populārākajiem poproka ieskaņojumiem Latvijā. 2008. gada oktobrī R.A.P. un Igo par šo dziesmu saņēma autortiesību biedrības AKKA/LAA "Autortiesību bezgalības balvu". Grupa 2008. gadā pārtrauca darbību uz nenoteiktu laiku. 2011.gadā grupa apvienojās vienam koncertam, uz festivāla " Summer Sound " skatuves.
2007. gada FIBT pasaules čempionāts
2007. gada FIBT pasaules čempionāts bobslejā un skeletonā norisinājās no līdz 4. februārim, Sanktmoricā, Šveicē. Tā bija divdesmit pirmā reize, kad Sanktmoricā norisinājās pasaules čempionāts, kas ir rekords FIBT vēsturē.
Vīriešu divnieki
* Hercogs aizvietoja Streļcovu pēc trešā brauciena sakarā ar savainojumu.
Zemes reforma Baltijas guberņās
Zemes reforma Baltijas guberņās bija 19. gadsimta zemes un zemnieku statusa reforma trīs Krievijas Impērijas Baltijas provincēs (Igaunijā, Kurzemē un Vidzemē), kas reglamentēja zemnieku un muižu īpašnieku attiecības. Pēc reformas zemnieki bija piesaistīti pie draudzes novada, nevis pie dzimtkunga personas. Ar zemniekiem vairs nevarēja apieties kā ar priekšmetiem. Zemnieks nevarēja atstāt savu draudzes novadu, taču zemnieku vairs nevarēja pārdot vai beztiesiski padzīt no zemes. Reforma noslēdzās ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu, pēc kura Baltijas provincēs izveidojās pagastu zemnieku pašvaldības.
Priekšvēsture
Apgaismības ideju ietekmē daudzās Eiropas valstīs pieauga prasības atcelt zemnieku dzimtbūšanas iekārtu. Jau 1792. gadā Garlībs Merķelis aicināja Krievijas ķeizarieni Katrīnu II atbrīvot Vidzemes zemniekus no dzimtbūšanas. 1797. gadā Leipcigā iznāca G. Merķeļa grāmata "Latvieši, sevišķi Vidzemē, filozofiskā gadsimteņa beigās". Vidzemes guberņas brāļu draudžu darbības apvidū pie Valmieras notika Kauguru nemieri.
Napoleona karu laikā 1803. gadā Krievijas imperators Aleksandrs I parakstīja dekrētu "Par brīvajiem arājiem", kas atļāva laist brīvībā dzimtļaudis un pārdot tiem zemi. 1803. gadā Vidzemes landtāgs apsprieda Zīversa, Parota, Danklata iesniegtās "12 piezīmes", taču tās noraidīja. Tikai pēc ķeizara iejaukšanās to izstrāde turpinājās Pēterburgā, līdz 1804. gada februārī tās akceptēja.
Zemnieku likumi (1804)
Vidzemes zemnieku likumam bija 4 daļas: 1—30 panti noteica zemnieka statusu; 31—47 panti noteica zemnieku īpašumtiesības; 48—76 panti noteica zemnieku pienākumus; 77—143 panti noteica tiesisko atbildību (sodus). Tika noteikta jauna zemes kadastrālās vērtēšanas kārtība. Reformēja Vidzemes guberņas tiesu sistēmu, kas pieļāva zemnieku izlikt no mājas tikai ar tiesas spriedumu. Tiesu sistēmai bija četras pakāpes:
1804. gadā tika izdots arī "Igaunijas zemnieku likums", taču tas neparedzēja zemes mērīšanu un novērtēšanu. Ķeizars izveidoja "Igaunijas lietu komiteju", kas izstrādāja jaunus likumprojektus, kur paredzēja dzimtbūšanas atcelšanu. Izstrādāja pakāpenisku zemnieku dzīvesvietas maiņas atļaujas plānu (pēc noteikta iedzīvotāju skaita guberņā). Baltijas ģenerālgubernators marķīzs Pauluči pēc ķeizara pavēles izveidoja likuma izstrādei un realizācijai Kurzemes muižnieku komisiju. Brīvlaišanas likumu paredzēja ieviest 14 gadu laikā.
1809. gadā Vidzemes guberņā izdeva "Papildus punktu zemnieku likumam". Visi zemes ierīcības darbi tika nodoti Valkas mērniecības komisijai. Tā anulēja līdzšinējos mērījumus un sāka procesu no sākuma. Vaku grāmatās vairs neuzmērīja katru zemnieku saimniecību atsevišķi, bet "reprezentatīvi": uzmērīja tipiskākās saimniecības, kas kalpoja kā standarts, un pēc kurām noteica nodevas pārējām saimniecībām. Šai papildinājumā daudz punktu par kalpu attiecībām ar saimniekiem. Piemēram, 24. punkts noteica, ka klaušu darba diena nedrīkst pārsniegt 12 stundas; katra nakts darba stunda atbilst 1,5 dienas darba stundai.
Brīvlaišanas likumi (1816—1819)
1807. gadā dzimtbūšanu atcēla Krievijas Impērijas Polijas daļā (Varšavas hercogistē). 1816. gadā tika pieņemts Brīvlaišanas likums Igaunijā (845 panti), 1818. gadā Kurzemē (738 panti), 1819. gadā Vidzemē (658 panti).