cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lejassorbu valoda
Lejassorbu valoda (dolnoserbšćina) ir rietumslāvu valoda, kurā 2007. gadā runāja ap 7 tūkstošiem cilvēku, kas galvenokārt dzīvo Vācijas austrumos Brandenburgas federālajā zemē. Lejassorbu valoda ir viena no divām sorbu valodām; otra ir augšsorbu valoda. Abas sorbu valodas viena no otras atšķiras gan fonētiski, gan morfoloģiski, gan vārdu izrunā, tajā pat laikā tām ir kopīgas iezīmes, kuras tās atšķir no citām rietumslāvu valodām. Daļa lejassorbu vēlas, lai viņu valodu sauktu par vendu valodu un augšsorbu — par vienkārši sorbu jeb serbu (tautas pašnosaukums ir serbi, "sorbi" nāk no ģermāņu valodām un tiek lietots, lai nejauktu ar dienvidu slāvu serbiem).
Vēsture
Pirmā rakstība lejassorbiski parādījās 16. gadsimtā, pirmo gramatiku 1650. gadā uzrakstījis luterāņu mācītājs Jans Hoinans. Lejassorbu valodas literārais standarts tika izstrādāts 18. gadsimtā, balstoties uz Kotbusas dialekta dienvidu formu un ar augšsorbu valodas ietekmi. Valoda lieto latīņu alfabētu ar diakritiskajām zīmēm. Norādes Kotbusā un tā apkaimē reģionā bieži ir divvalodu, un Kotbusā ir ģimnāzija, kurā viena no mācību valodām ir lejassorbu. Tā ir ļoti apdraudēta valoda. Lielākā daļa cilvēku ar lejassorbu kā dzimto valodu mūsdienās pieder pie vecākās paaudzes. Citām lejassorbu paaudzēm dzimtā ir vācu valoda. Lielais dialektu daudzums apgrūtina valodas izdzīvošanu, turklāt literārā valoda atšķiras no pamatvalodas ar savu tuvinātību augšsorbu gramatiskajām formām.
Rakstība
Mūsdienu lejassorbu alfabētā ir 36 burti:
Burtus Qq, Vv, Xx lieto tikai ārzemju cilmes īpašvārdos.
Līdzskaņu mīkstināšanās netiek tekstā norādīta kad tiem seko burti ě un i, pirms citiem patskaņiem mīkstinājumu apzīmē ar burtu j (mjod "medus", pjas "suns"), citos gadījumos — ar akūta zīmi (´).
Čatirtau
Čatirtau (tt, tulkojumā — Telts kalns) ir reģionālas nozīmes valsts dabas liegums Krievijas sastāvdaļas Tatarstānas dienvidaustrumos, kura pamatdaļa ir Čatirtau plato — palieka no kādreizējās augstienes, vairums no kuras erozijas ietekmē noskalojusies. Čatirtau augstākais punkts atrodas 322 m vjl, ap 7 km uz ziemeļiem no Aznakajevas pilsētas.
Apraksts
Plato relatīvais augstums pār dažus kilometrus uz dienvidiem tekošās Sterļas upes ieleju sasniedz 180 metrus. Plato austrumdaļā atrodas Urazajevska kalns ar īpaši stāvām nogāzēm. Plato nogāzes izmanto paraplanētāji. Apdzīvotu vietu uz plato nav, apkārtnē izvietoti ciemati un galvenokārt lauksaimnieciskas zemes.
Vidējās mēneša temperatūras netālajā Buguļmā 20. gadsimta sākumā janvārī un februārī bijušas -14,2 °C, jūlijā +18,5 °C, gada nokrišņu daudzums 398 mm ar vasaras maksimumu. 21. gadsimta sākuma dati nosauc Buguļmas janvāra un februāra vidējās temperatūras -11,7 °C un -11,0 °C, jūlija +19,6 °C, bet nokrišņu daudzums pieaudzis līdz 634 mm, vasaras maksimums kļuvis mazāk izteikts.
Fauna
Nogāzēs dzīvo lielākā Tatarstānas baibaku kolonija — vairāk nekā 7000 īpatņu. Vietējie iedzīvotāji tos, kā arī citus suslikus un murkšķus, uzskatot par svētiem, jo tie bieži ieņem dievlūdzējiem raksturīgu pozu. Vēl no retajiem dzīvniekiem tiek atzīmēti kāmju dzimtas grauzēji, kam šeit ir areāla ziemeļu robeža — stepes lemings (Lagurus lagurus), pelēkais pundurkāmis (Cricetulus migratorius), Eversmana kāmis (Allocricetulus eversmanni), parastā kurmjstrupaste (Ellobius talpinus).
Vēsture
18. gadsimtā augstienes rietumu nogāzēs tika iegūts varš, raktuves piederēja tirgotāja Mjasņikova Išterjakovskas vara rūpnīcai. Mūsdienās zināmas 57 šahtas, ir atzīmēti vairāki desmiti mazu raktuvju iegruvumu, pa kuriem var iekļūt kalnā.
No kalna redzams Hruščova mežs, kurš tā nosaukts pēc PSRS vadītāja Hruščova 1964. gada atpūtas vizītes tajā. Tāpat kā par daudziem kalniem, arī par šo pastāv leģenda, ka tajā paslēpti seni ieroči. Ir arī tautas leģenda, ka uz kalna savu nometni iekārtojis Jemeļjans Pugačovs.
Dabas liegums
Aizsargājama teritorija izveidota 1972. gadā kā ainavu liegums, pašlaik tā statuss ir kompleksais liegums biotopu, sugu un ainavu aizsardzībai. Lieguma noteikumi aizliedz meliorāciju, derīgo izrakteņu ieguvi, medības un celtniecību, taču pieļauj citu saimniecisku darbību.
Pjērs Lavals
Pjērs Lavals (dzimis, miris ) bija franču politiķis, karjeras sākumā sociālists, vēlāk labējais un nacistiskās Vācijas atbalstītājs. Starpkaru periodā divreiz bijis Francijas Trešās republikas premjerministrs (1931-1932, 1935-1936). Otrā pasaules kara laikā, kad pēc Francijas iekarošanas izveidojās Višī Francijas režīms, divreiz bija valsts premjerministrs (1940, 1942-1944). Pēc kara beigām tiesāts par valsts nodevību un sodīts ar nāvi.
Biogrāfija
Kopš 1903. gada darbojās politikā, iestājoties sociālistos. Pēc izglītības — jurists. Līdz Pirmajam pasaules karam darbojās kā jurists, aizstāvot strādniekus un arodbiedrības. 1914. gadā kļuva parlamenta deputātu. Kara laikā Lavals ieņēma pacifistisku pozīciju. 1920. gada decembrī franču sociālisti sašķēlās divās partijās — sociālistos (Section Française de l'Internationale Ouvrière) un komunistos (Section française de l'Internationale communiste). Lavals neiestājās nevienā, veidojot neatkarīgu politisku karjeru.
1923. gadā kļuva par Oberviljes mēru, saglabādams amatu līdz mūža galam. 1925. gada aprīlī kļuva par sabiedrisko darbu ministru valdībā. Līdz 1936. gadam, kad varu ieguva Tautas fronte, vairākkārtīgi bija valdības ministrs un divreiz premjers. Paralēli kļuva par ietekmīgu uzņēmēju masu mediju sfērā.
Pēc Francijas un Vācijas pamiera noslēgšanas 1940. gada jūnijā, Filips Petēns uzaicināja Lavalu par Višī Francijas ārlietu ministru. No 1942. līdz 1944. gadam — Višī Francijas premjerministrs. Pēc kara centās bēgt uz Spāniju, tomēr tika izdots amerikāņiem, kas nodeva Lavalu franču varas iestādēm, kas Lavalu tiesāja un sodīja ar nāvi nošaujot.
Ustjurts
Ustjurts (kk, uz, tk) ir māla tuksnesis un plakankalne Kazahstānā, Uzbekistānā un Turkmenistānā. Atrodas starp Mangišlakas pussalu rietumos un bijušo Arāla jūru austrumos apmēram 200 000 km² platībā un līdz 340 m vjl augstumā. Malās plakankalne beidzas ar stāvu krauju 60—190 m augstumā. Ieplakās sāļezeri, solončaki, šori. Nokrišņi ap 100 mm gadā. Naftas un dabasgāzes atradnes.
PSRS laikā 20. gadsimta septeņdesmitajos gados reģionā tika veikti vairāki pazemes kodolsprādzieni, bet astoņdesmitajos gados šeit atradās ķīmisko ieroču poligons.
Ātrslidošana 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — 3000 metri sievietēm
3000 metri sievietēm bija viena no 14 disciplīnām ātrslidošanā 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Sacensības notika Nacionālajā ātrslidošanas ovālā, Pekinā 2022. gada 5. februārī. Tajās bija pārstāvēti 20 sportisti no 12 valstīm.
Olimpisko zelta medaļu šajā disciplīnā ieguva Nīderlandes sportiste Irēne Shautena (rezultāts — 3:56.93). Sudraba medaļu ieguva Itālijas sportiste Frančeska Lollobridžida (rezultāts — 3:58.06), bet bronzas medaļu ieguva Kanādas sportiste Izabella Vīdemana (rezultāts — 3:58.64). Nīderlandietei Shautenai šī bija pirmā olimpiskā zelta medaļa. Viņa arī laboja 20 gadus senu olimpisko rekordu šajā disciplīnā. Arī abām pārējām sportistēm tā bija pirmā olimpiskā medaļa. Turklāt Lollobridžida bija pirmā, kura Itālijai izcīnīja olimpisko medaļu sieviešu ātrslidošanā.
Kvalifikācija
Šajā disciplīnā bija 20 dalībnieku kvota, maksimāli trīs sportisti no vienas valsts. Pirmie 14 sportisti kvalificējās ar savu sniegumu 2021.–2022. gada ISU ātrslidošanas Pasaules kausa izcīņā, bet pārējie seši ieguva kvotas, sasniedzot labākos laikus starp sportistiem, kuri vēl nav kvalificējušies. Valsts varēja nopelnīt tikai maksimālās trīs vietas Pasaules kausa reitingā.
Disciplīnas kvalifikācijas laiks (4:12.00) tika paziņots 2021. gada 1. jūlijā un tas bija nemainīgs salīdzinot ar 2018. gada Phjončhana spēlēm. Sportisti disciplīnai varēja kvalificēties, laika posmā no 2021. gada 1. jūlija līdz 2022. gada 16. janvārim, Starptautiskās Slidošanas savienības (ISU) pasākumu ietvaros.
Rezultāti
— olimpiskais rekords; — trases rekords.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Sacensībās startēja 20 sportisti no 12 valstīm.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Mihails Šneiders
Mihails Šneiders (de; dzimis, miris ) bija vāciešu šaha problēmists.
Šaha kompozīcija
Mihails Šneiders pievērsās šaha kompozīcijai 15 gadu vecumā un pirmo uzdevumu publicēja 17 gadu vecumā. Viņš sastādīja galvenokārt divviļčus, tomēr starp viņa kompozīcijām sastopami arī trīsvilči, palīgmati un pašmati. 1978.gadā viņš publicēja īsu antoloģiju ar saviem uzdevumiem "Manu uzdevumu neliela izlase".
1965. gadā FIDE šaha kompozīcijas pastāvīgā komisija (PCCC) piešķīra viņam starptautiskā tiesneša un 1979. gadā starptautiskā meistara titulu šaha kompozīcijā.
Jānis Rijnieks
Jānis Rijnieks (dzimis, miršanas datums nav zināms) bija latviešu nacionālās pretošanās kustības dalībnieks, politieslodzītais.
Mihails Šneiders
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Jānis Rijnieks
Dzīvesgājums
Dzimis 1905. gadā Saukas pagastā zemnieka Jāņa Rijnieka ģimenē. Pēc Otrā pasaules kara pārcālās uz dzīvi Rīgā, strādāja par ekspeditoru ēdnīcā "Daile". 1962. gada 14. aprīlī J. Rijnieku apcietināja un apsūdzēja par to, ka viņš piedalījies nacionālās pretestības grupas "Baltijas federācija" veidošanā. Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Gunārs Rode, Dailis Rijnieks, Viktors Kalniņš, Knuts Skujenieks, Aina Zābaka, Uldis Ofkants un Ziedonis Rozenbergs.
Joņusola
Joņusola ir ciems Kubulu pagastā, Balvu novadā. Atrodas 224 km attālumā no Rīgas.
Jānis Rijnieks
Dzīvesgājums
Lietu Latvijas PSR Augstākā tiesa izskatīja no 1962. gada 28. novembra līdz 28. decembrim. Viņa dēlu D. Rijnieku apsūdzēja, ka viņš dienesta laikā Padomju armijā vēstulēs tēvam Jānim Rijniekam apmelojis Padomju Savienības Komunistisko partiju, Padomju Savienības valsts iekārtu un politiku, sociālisma būtību Padomju Savienībā, izteicis savas domas, ka "jācīnās par īstu brīvību un ne tādu, kāda pastāv". Tiesnesis Raimonds Brīze G. Rodem un D. Rijniekam piesprieda 15 gadus, A. Zābakai — 12, U. Ofkantam un V. Kalniņam — 10 gadus, K. Skujeniekam — septiņus, Z. Rozenbergam — sešus, Jānim Rijniekam — piecus gadus ieslodzījumā. Ieslodzījumu pavadīja stingra režīma nometnē Mordovijā.
Atgriezās no lēģera 1967. gadā, miris.
Laimonis Kamara
Laimonis Kamara (dzimis 1934. gada 4. februārī - miris 1983. gada 5. jūlijā) bija latviešu dzejnieks, tulkotājs. No igauņu valodas atdzejojis M.Trāta (dzejoļu izlase "Līdzsvars", 1969), P.Ē.Rummo dzeju, igauņu dzejas izlases "Cilvēki krastā" (1970), 19.gs. igauņu dzejas izlase "Kur ciemā gāja Koidula" (1976).
Forbes pasaules ietekmīgāko cilvēku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti cilvēki, kas pēc žurnāla Forbes domām attiecīgajā gadā uzskatāmi par pasaulē ietekmīgākajiem cilvēkiem. Šādu uzskaitījumu Forbes veidoja no 2009. līdz 2018. gadam, kad šajā sarakstā sākotnēji tika iekļauti 67 pasaules ietekmīgākie cilvēki, bet 2018. gadā — jau 75 cilvēki. Vieta uzskaitījumā viņiem tika piešķirta atkarībā no četriem kritērijiem: Izkārtojumu sarakstā noteica pieci vadošie Forbes redaktori, kas katrs sarindoja kandidātus pēc šiem četriem kritērijiem, un tika noteikts vidējais rezultāts.
'Forbes pasaulē ietekmīgākie cilvēki 2018. gadā''
Pasaulē ietekmīgākais cilvēks pa gadiem
No 2009. gada par pasaulē ietekmīgākajiem cilvēkiem atzīti Krievijas, Ķīnas un ASV prezidenti. 2009., 2011. un 2012. gadā par ietekmīgāko tika atzīts ASV prezidents Baraks Obama. No 2013. līdz 2018. gadam pasaulē ietekmīgākais cilvēks bija Krievijas prezidents Vladimirs Putins. Savukārt 2010. gadā par pasaules ietekmīgāko cilvēku tika atzīts Ķīnas prezidents Hu Dzjiņtao.
2013. gads
2013. gada sarakstā tika iekļauti 72 cilvēki, tostarp 9 sievietes, kas ir lielākais sieviešu skaits kopš saraksta veidošanas. 2013. gadā par ietekmīgāko cilvēku tika uzskatīts Vladimirs Putins, savukārt iepriekšējo gadu līderis Baraks Obama noslīdēja uz 2. vietu. Lielāko kāpumu salīdzinot ar 2012. gadu piedzīvoja Īlons Masks (2012. gadā — 66., 2013. gadā — 47.). 2012. gada saraksta jaunākie cilvēki ir Marks Zakerbergs un Kims Čonins (30 gadi), bet vecākais Abdulla Saūds (89 gadi). ASV pārstāv 31 no 71 pasaulē ietekmīgākajiem cilvēkiem. 2013. gada sarakstā tika iekļautas 16 jaunas personas, kas nebija iekļautas 2012. gada sarakstā.
2012. gads
2012.g. sarakstā tika iekļauti 71 cilvēks, tostarp 6 sievietes, tas ir par vienu sievieti mazāk nekā 2011. gadā. Lielāko kāpumu salīdzinot ar 2011. gadu ir piedzīvoja Ķīnas Komunistiskās partijas ģenerālsekretārs Sji Dzjiņpins, kurš 2011.g. bija 69. ietekmīgākais cilvēks, bet 2012.g. jau 9., ietekmīgākais pasaules cilvēks. Lielāko kritumus 2012. gadā, salīdzinot ar 2011. gadu piedzīvoja Marks Zakerbergs un Rostams Gasemi. 2011. gada saraksta jaunākais cilvēks ir Marks Zakerbergs un Kims Čonins (29 gadi), bet vecākais Abdulla Saūds (88 gadi). ASV pārstāv 27 no 71 pasaulē ietekmīgākajiem cilvēkiem. 2012. gada sarakstā tika iekļautas 18 jaunas personas, kas nebija iekļautas 2011. gada sarakstā.
2011. gads
2011.g. sarakstā tika iekļauti 70 cilvēki, tostarp 7 sievietes. Lielāko kāpumu salīdzinot ar 2010. gadu ir piedzīvojis Facebook izveidotājs Marks Zakerbergs, kurš 2010.g. bija 40. ietekmīgākais cilvēks, bet 2011.g. jau 9., ietekmīgākais pasaules cilvēks. Savukārt vislielāko kritienu salīdzinot ar 2010. gadu piedzīvoja Krievijas Krievijas premjerministrs Dmitrijs Medvedevs (2010. gadā — 12. ietekmīgākais cilvēks, taču 2011. gadā 59. ietekmīgākais cilvēks). 2011. gada saraksta jaunākais cilvēks ir Marks Zakerbergs (27 gadi), bet vecākais Abdulla Saūds (87 gadi). ASV pārstāv 25 no 70 pasaulē ietekmīgākajiem cilvēkiem. 2011. gada sarakstā tika iekļautas 16 jaunas personas, kas nebija iekļautas 2010. gada sarakstā.
2010. gads
2010.g. sarakstā tika iekļauti 68 cilvēki, tostarp 5 sievietes. Par 2010.g. ietekmīgāko cilvēku tika atzīts Ķīnas prezidents Hu Dzjiņtao, pagājušo gada ietekmīgākais cilvēks Baraks Obama, šogad bija otrs ietekmīgākais. 2010. gada saraksta jaunākais cilvēks ir Marks Zakerbergs (26 gadi), bet vecākais Abdulla Saūds (86 gadi). ASV pārstāv 24 no 68 pasaulē ietekmīgākajiem cilvēkiem. 2010. gada sarakstā tika iekļautas 18 jaunas personas, kas nebija iekļautas 2009. gada sarakstā.
2009. gads
2009.g. uzskaitījums bija pirmais, ko Forbes izveidoja par pasaulē ietekmīgākajām personām. Tajā tika iekļauti 67 cilvēki, tostarp arī 3 sievietes. Jaunākie pasaulē šajā sarakstā iekļautie cilvēki ir Google dibinātāji Lerijs Peidžs un Sergejs Brins (36 gadi), savukārt visvecākais sarakstā iekļautais cilvēks ir Saūda Arābijas karalis Abdulla Saūds (85 gadi). 21 cilvēks no sarakstā iekļautajiem pārstāv ASV.
Vīpes pamatskola
Vīpes pamatskola ir vispārējās izglītības iestāde Jēkabpils novada Vīpes pagastā. Dibinātāta ar Jēkabpils rajona Vīpes pagasta tautas deputātu padomes lēmumu (11.10.1993.).
Vēsture
Barons Korfs uzdāvinājis 3 ha zemes Mežmuižā, uz kuras 1903. gadā būvuzņēmējs Riekstiņš sāka vadīt skolas celtniecību. Jau 1904. gadā skola bija uzcelta un to iesvētīja. Skolas nosaukums — “Bušgorodskoje narodnoje učilišče”. Skolas vēsture aizsākas ar 1904. gada rudeni. 1915. gads — Mežmuižas tautskolas pēdējais izlaidums.
Out Of Phase Stereo
Out Of Phase Stereo (OOPS) ir skaņas rediģēšanas metode, kas no stereo miksējuma izņem dažādas tā sastāvdaļas. Tas darbojas uz fāžu atcelšanas principa, kurā divas identiskas, bet apgrieztas viļņu formas saliek kopā, kā rezultātā dažas miksējuma daļas "atceļ cita citu".
Fiziski OOPS var veikt apgriežot polaritāti vienam skaļrunim vai skaņas signāla radītājam. To arī var izdarīt izmantojot digitālas skaņas rediģēšanas lietotnes, kad vienu no stereo kanāliem apgriež, tad abus kanālus saliek kopā, lai izveidotu vienu mono kanālu. Tās skaņas, kas abos kanālos ir kopīgas, no kanāliem tiks atmestas, bet tās, kas atšķiras, tiks atstātas.
Izmantojums mūzikā
Šāda skaņas rediģēšanas metode tiek izmantota, lai noņemtu vokālu no dziesmām, jo lielākoties visas ierakstītās balsis ir virzītas uz miksējuma centru. Reizēm Out of Phase Stereo izmanto, lai sadzirdētu skaņas, kuras var dzirdēt tikai izmantojot to. Šādi OOPS tika izmantots vairākos The Beatles studijas albumos. Austrāliešu grupa Cinema Prague ierakstīja dziesmu Meldatype, kurā bija iekļautas divas atšķirīgas dziesmas spēlētas vienlaikus, no kurām vienu varēja dzirdēt tikai pēc Out Of Phase Stereo izmantošanas.
Meksika 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Meksika bija pārstāvēta 1900. vasaras olimpiskajās spēlēs, kas norisinājās Francijas galvaspilsētā Parīzē no 1900. gada 14. maija līdz 28. oktobrim. Šīs bija pirmās vasaras olimpiskās spēles, kurās tā startēja.
Rudais ķengurs
Rudais ķengurs jeb lielais rudais ķengurs (Macropus rufus) ir liela auguma ķenguru dzimtas (Macropodidae) somainis, kas sastopams lielākajā daļā Austrālijas, izņemot austrumu piekrasti, auglīgākos reģionus dienvidos un ziemeļdaļas lietus mežus. Tas ir lielākais Austrālijas sauszemes dzīvnieks, kā arī tas ir lielākais no visiem somaiņiem.
Izskats un īpašības
Rudais ķengurs ir spēcīgs un masīvs dzīvnieks, lielākais no visiem ķenguriem, kā arī somaiņiem. Turklāt tas ir lielākais zīdītājs visā Austrālijā. Šai sugai ir raksturīgs dzimumu dimorfisms — tēviņi ir izteikti lielāki nekā mātītes, un to kažoku krāsas visbiežāk ir atšķirīgas. Tēviņa ķermeņa garums, galvu ieskaitot, ir 1,3—1,6 m, papildu astes garums 1—1,2 m. Mātītes ķermeņa garums ir 85—105 cm, astes garums 65–85 cm. Tēviņš sver 55—90 kg, mātīte 18–40 kg. Vidēji liels rudais ķengurs, paceļoties pakaļkājās, ir 1,5 metrus augsts, bet liels tēviņš var būt augstāks par 1,8 metriem. Lielākais zināmais tēviņš ir bijis 2,1 metru augsts, un tas svēris 91 kg.
Priekškājas ir salīdzinoši īsas un smalkas ar asiem nagiem, ar kuriem dzīvnieks var sevi aizstāvēt. Tomēr tēviņa pleci ir ļoti spēcīgi, labi attīstīti, arī priekškājas muskuļotas un nagi daudz garāki nekā mātītēm. Pakaļkājas lielas, garas un spēcīgas, piemērotas lēkšanai. Arī aste ir muskuļota un spēcīga, kas ne tikai palīdz noturēt līdzsvaru lēcienos, bet, atbalstīta pret zemi, kalpo arī kā trešā "kāja", kad ķengurs sēž uz pakaļkājām. Pakaļkājas trešais un ceturtais pirksts ir saauguši kopā, veidojot kasāmo nagu. Mātītēm ir vēdera soma, kas atvērta uz priekšu, somā ir 4 zīdekļi. Toties tēviņa vēderu sedz bieza āda, kas pasargā to un slāpē spērienu spēku, kad tēviņi sasvstarpējās cīņās sper viens otram pa vēderu.
Pakaļkāju motorika, pateicoties garajām Ahileja cīpslām, darbojas līdzīgi gumijas auklai — brīdī, kad dzīvnieks piezemējas, Ahileja cīpslas izstiepjas, pēc tam to enerģija atbrīvojas, pasviežot dzīvnieku augšā un uz priekšu, radot par ķenguru lēkājošas bumbiņas iespaidu. Tēviņi lec 8—9 metru tālumā un 1,2—3 metru augstumā, lai gan visbiežāk lēciena augstums ir 1,2—1,9 metri. Rudais ķengurs var lēkt ļoti ātri, sasniedzot ātrumu 64 km/h. Tas var mainīt savu ātrumu, nemainot lēcienu skaitu sekundē. Rudais ķengurs veic aptuveni divus lēcienus sekundē. Lai kāpinātu ātrumu, ķengurs pagarina lēcienus. Izņēmums ir tie gadījumi, kad tas ir iztrūcināts. Tad ķengurs parasti metas bēgt, uzsākot skrējienu ar dažiem īsiem, straujiem lēcieniem, lai labāk uzņemtu ātrumu.
Vide
Ķenguri dzīvo Austrālijas centrālajā un rietumu daļā, plašās, sausās un atklātās teritorijās, kurās lietus līmenis ir zemāks par 500–800 mm/gadā. Apdzīvotie biotopi ir skraji meži, krūmāji, zālāji un tuksnesis. To dzīves vietā parasti ir kādi koki vai krūmi, zem kuriem dienas karstumā tiek meklēta ēna.
Uzvedība
Rudais ķengurs dzīvo nelielos baros, kuros ir līdz 10 īpatņiem. Šādā grupā ir vairākas mātītes ar to mazuļiem un viens vai divi tēviņi. Šādus barus vietējie iedzīvotāji dēvē par mobs, tulkojumā 'bandas'. Mātītes parasti paliek dzimtajā barā, bet tēviņi izklīst. Toties vasaras laikā bagātīgās barošanās vietās reizēm sapulcējas milzīgi ķenguru bari, kuros var būt apmēram 1500 īpatņi. Rudie ķenguri ir aktīvi galvenokārt krēslā un naktī, pa dienu atpūšoties un tikpat kā nekustoties guļot ēnā, to atrodot zem koku un krūmu zariem, bet ļoti karstajās dienās patvērums tiek meklēts alās un zem klinšu pārkarēm. Asinsvadi, kas priekšķepās atrodas tieši zem ādas, ļauj organismam efektīvi atdzist. Tveices laikā ķengurs laiza priekšķepas, tādējādi, tām žūstot, atbrīvojas no pārmērīga karstuma.
Tā kā galvenā ķengura aktivitāte ir barošanās, tad pamatā šis dzīvnieks neklejo, atrodoties samērā ierobežotā teritorijā. Tomēr izmainoties apstākļiem, rudais ķengurs, lai atrastu barību, mēro lielus attālumus. Garākais zināmais rudā ķengura migrācijas ceļš ir bijis 216 km. Sausajā laikā ķenguri saspiežas kopā, bet pēc lietiem tie izklīst.
Rudais ķengurs ir tik liels, ka savvaļā tam praktiski nav ienaidnieku. Tas ar pakaļkāju spērieniem un, skrāpējoties ar priekškāju nagiem, spēj aizstāvēties no jebkura plēsēja. Tomēr dingo un lielie plēsīgie putni reižu pa reizēm nomedī neuzmanīgus mazuļus. Rudais ķengurs ir ļoti labs peldētājs un bieži vien glābjas no uzmācīgiem plēsējiem ūdenī. Ja uzbrucējs seko ķenguram arī ūdenī, tas var saķert plēsēju un turēt tā galvu zem ūdens, kamēr tas noslīkst.
Barība
Rudais ķengurs galvenokārt pārtiek no graudzāles un tauriņziežiem (75—95%), ūdeni pietiekami uzņemot no augiem, pat tad, kad augi izskatās nodzeltējuši un sausi. Galvenais barībā patērētais zālaugs ir Eragrostis setifolia (54%), kas turpina augt arī sausajā sezonā. Vasaras laikā ķengurs cenšas uzturēties ūdenskrātuvju tuvumā, kur ir bagātāka veģetācija. Rudais ķengurs barojas arī ar dažām balandu sugām un, kad nav pieejami iecienītie augi, barībā izmanto arī krūmu zarus.
Vairošanās un attīstība
Rudajam ķenguram vairošanās sezona nav noteikta un sapārošanās var notikt jebkurā gada mēnesī, ja tikai ir piemēroti barošanās apstākļi. Ap mātīti, kas meklējas, pulcējas tēviņi, kas savā starpā, līdzīgi kā cīkstoņi, cīnās par tiesībām sapāroties. Tēviņi laužas ar priekšķepām, saķēruši pretinieka plecus, bet ar pakaļkājām sper viens otram pa vēderu. Veiksmīgs tēviņš cenšas monopolizēt dažas mātītes, neļaujot tām tuvoties nevienam citam tēviņam, tomēr šī savienība nav noturīga.
Grūsnības periods ir 32—34 dienas, un piedzimst viens mazulis, kurš dzimšanas brīdī ir 2,5 cm garš un sver 0,75 gramus. Mazulim paiet apmēram 3 minūtes, līdz tas, ieķeroties mātes kažokā, aizrāpo līdz somai, kurā paslēpjas. Nākamās 70 dienas paiet, mazulim nepārtraukti atrodoties pie zīdekļa un zīžot mātes pienu. Līdzko zīdekļa gals ir mazuļa mutē, tas tūlīt piebriest, nostiprinot ķengurēnu kā ar enkuru uz vietas. Šīs īpašības dēļ kādreiz domāja, ka ķengurēni izaug no zīdekļa. Mazulis pirmo reizi galvu no somas izbāž apmēram 150 dienu vecumā, bet apmēram 190 dienu vecumā tas pirmo rezi izkāpj no somas, līdz 235—240 dienu vecumā tas pilnībā pamet mātes somu, turpinot zīst pienu vēl nākamos 3—4 mēnešus. Mātītes dzimumbriedumu sasniedz 15—20 mēnešu vecumā, tēviņi 20—24 mēnešos. Rudā ķengura dzīves ilgums var sasniegt 22—27 gadus.
Rudā ķengura mātīte sapārojas no jauna jau pēc dienas vai divām dienām pēc dzemdībām. Tomēr, kamēr tikko dzimušais mazulis nav sasniedzis 200 dienu vecumu, embrija attīstība tiek apturēta, līdzko embrijs sasniedz blastocistas attīstības pakāpi. Embrija tālākā attīstība uzsākas ātrāk, ja iepriekšējais mazulis aiziet bojā. Parasti nākamais mazulis piedzimst tajā dienā vai nākamajā, kad vecākais atstāj somu. Kamēr viens mazulis skraida pa āru, tikmēr somā aug otrs, bet dzemdē savu attīstību gaida nākamais. Labos apstākļos divu gadu laikā mātīte var izaudzināt trīs mazuļus.
Tikko dzimušais mazulis piestiprinās pie cita zīdekļa, nekā tas, ko zīž jau skraidošais mazulis. Lai cik tas neizklausītos brīnumaini, jaunāko mazuli māte baro ar citādu pienu nekā vecāko. Katru no šiem piena veidiem ražo cits piena dziedzeris, un šie veidi atšķiras gan pēc apjoma, gan sastāva. To, kā tas iespējams vienādos hormonālos apstākļos, zinātnieki līdz šim nav spējuši izskaidrot.
Rudais ķengurs un cilvēks
Kopš ķengurs un cilvēks dzīvo viens otram līdzās, ķenguri ir medīti dažādu iemeslu dēļ. Aborigēni tos ķēra gaļas un ādas dēļ, vēlāk šos paradumus pārņēma baltie kolonisti. Arī šobrīd ķenguri zemniekiem nav ieredzēti dzīvnieki, jo konkurē ar aitām un liellopiem par ūdeni un zāli ganībās. Lai arī ķenguri dzer ūdeni cilvēku izbūvētās ūdens tilpnēs, tomēr šie dzīvnieki spēj bez ūdens iztikt ilgu laiku. 2009. gadā valdība ar likumu nostiprinājusi maksimāli pieļaujamo nomedāmo rudo ķenguru skaitu gadā — 1 611 216 rudie ķenguri.
Codex Eyckensis
Astotā gadsimta Codex Eyckensis ir evaņģēliju grāmata, kuras pamatā ir divi saistīti manuskripti, kas veidoja kopsējumu, domājams, no divpadsmitā gadsimta līdz 1988. gadam. Codex Eyckensis ir vecākā grāmata Beļģijā. Kopš astotā gadsimta tā ir glabāta un uzturēta pašreizējās Māseikas municipalitātes teritorijā. Grāmata, iespējams, tika izveidota Ehternahas abatijas skriptorijā.
Manuskripta A un manuskripta B apraksti
Codex Eyckensis veido divas perikopju grāmatas uz 133 pergamenta foliantiem, kuru izmēri ir 244x183 mm.
Pirmais manuskripts (Codex A) ir nepilnīgs. To veido pieci folianti, kas sākas ar evaņģēlista portretu pa visu lapu (domājams, attēlo svēto Mateju), tam seko nepilnīgs astoņu kanona rādītāju apkopojums. Evaņģēlista portrets ir izveidots itāliešu-bizantiešu stilā, kas ir skaidri radniecīgs ar Vatikāna bibliotēkā pašlaik uzglabātajiem Barberini evaņģēlijiem (Barberini Lat. 570). Portrets ir ierāmēts ar anglosakšu mezglojuma apmali, kuru var salīdzināt ar Lindisfarne evaņģēliju dekoratīvajiem elementiem.
Kanona rādītāji sniedz pārskatu par attiecīgajām Rakstu vietām četros evaņģēlijos. Šādā veidā kanona rādītāji ir gan kā satura rādītājs, gan arī kā rādītājs, kas atvieglo piekļuvi tekstiem. A manuskripta kanona rādītāji ir izrotāti ar kolonnām un arkādēm, četru evaņģēlistu simboliem un svēto portretiem.
Otrajā manuskriptā (Codex B) ir ietverts pilns divpadsmit kanona rādītāju apkopojums un visu četru evaņģēliju teksti. Kanona rādītāji ir izgreznoti ar kolonnām un arkādēm, apustuļu attēlojumiem un evaņģēlistu simboliem. Evaņģēliju teksti ir uzrakstīti insulāra minuskula noapaļotajā formā, kas bija raksturīgs britu un īru septītā un astotā gadsimta manuskriptiem, bet tika izmantots arī Eiropas kontinentālajā daļā. Katra paragrāfa pirmais lielais burts ir izcelts ar sarkaniem un dzelteniem punktiem. Tekstu pārrakstīja viens rakstītājs.
Evaņģēlija teksts ir Vulgātas versija, ko galvenokārt ir tulkojis svētais Hieronīms (Hieronīms no Stridonas, 347–420 CE), ar daudziem papildinājumiem un transpozīcijām. Evaņģēliju tekstu salīdzinošās versijas var atrast Book of Kells (Dublina, Trinity College, ms 58), Book of Armagh (Dublina, Trinity College, ms 52) un Ehternahas evaņģēliji (Parīze, Bnf, ms Lat.9389).
Vēsture (izcelsme XX gadsimtā)
Codex ir radies astotajā gadsimtā un sākumā tika glabāts Aldeneikas bijušajā benediktīniešu abatijā, kas tika iesvētīta 728. gadā CE. Merovingu dižciltīgais Adelard, Denainas valdnieks, un viņa sieva Grinuara šo abatiju savām meitām Harlindis un Relindis nodibināja “mazā un nenoderīgā mežā” pie Meuse upes. Konvents tika nosaukts par Eyke (“ozols”), jo tur auga ozoli. Vēlāk, kad kaimiņu ciems Nieuw-Eyke (“jauns ozols” — pašlaik Māseika) izauga un kļuva svarīgāks, sākotnējo ciemu sāka dēvēt par Aldeneik (“vecais ozols”). Saint Willibrord iesvētīja Harlindis par šīs reliģiskās kopienas pirmo abatesi. Pēc viņas nāves Saint-Boniface par viņas pēcteci iesvētīja viņas māsu Relindis.
Codex Eyckensis konventā izmantoja Kristus mācību studēšanai un sludināšanai. Abus perikopju krājumus, kas tagad veido Codex Eyckensis, no Ehternahas abatijas uz Aldeneiku, domājams nogādāja Saint Willibrord.
Makgins
Makgins (ga; sieviešu dzimtē Makgina) ir īru cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Codex Eyckensis
Autortiesības
Gadsimtiem ilgi cilvēki bija pārliecināti, ka Codex Eyckensis rakstītājas bija Harlindis un Relindis — Aldeneikas abatijas pirmās abateses, kuras vēlāk tika kanonizētas. Viņu hagiogrāfiju devītā gadsimta laikā pierakstīja vietējais priesteris. Šajā tekstā ir minēts, ka Harlindis un Relindis rakstīja arī perikopes. Devītā gadsimtā laikā svēto māsu relikviju kulta nozīme kļuva arvien svarīgāka un ietvēra godbijību pret Codex Eyckensis, kas bija iedvesmas avots dziļai bijībai kā Harlindis un Relindis darbs.
Tomēr tas tiek skaidri atspēkots otrā manuskripta pēdējās rindās. Finito volumine deposco ut quicumque ista legerint pro laboratore huius operis depraecentur (Pabeidzot šo sējumu, es lūdzu visiem, kuri šo lasīs, lūgt par darbinieku, kurš izveidoja šo manuskriptu). Vīriešu dzimtes forma laborator (“darbinieks”) skaidri norāda, ka šī manuskripta rakstītājs bija vīrietis.
Salīdzinošajā analīzē, kuru 1994. gadā veica Albert Derolez (Gentes universitāte) un Nancy Netzer (Bostonas koledža), tika atklāts, manuskripts A un manuskripts B ir datēti vienā periodā, kā arī pastāv liela iespēja, ka tie abi tika izveidoti Ehternahas abatijas skriptorijā un varbūt pat tos ir izveidojis viens pārrakstītājs.
Konservācijas un atjaunošanas mēģinājums 1957. gadā
1957. gadā Dīseldorfas restaurators Karl Sievers mēģināja iekonservēt un restaurēt Codex Eyckensis. Viņš noņēma un iznīcināja XVIII gadsimta sarkano samta iesējumu un pēc tam visus manuskripta foliantus laminēja ar Mipofolie. Mipofolie ir polivinilhlorīda (PVC) folija, kas ir ārēji plasticizēta ar dioktila ftalātu. Laika gaitā šī folija veidoja hidrohlorskābi, kas iedarbojās uz pergamentu un lika nodzeltēt pašai folijai. Tas atstāja nelabvēlīgu ietekmi uz pergamenta caurspīdīgumu un krāsu, turklāt polimēri, ko saturēja folija, varēja migrēt uz pergamentu un padarīt to trauslu. Pēc laminēšanas Sievers atkārtoti iesēja Codex. Lai to varētu izdarīt, viņš nogrieza foliantu malas, un tā rezultātā tika pazaudēti ilumināciju fragmenti. Foliantu atjaunošanai pēc lamināta noņemšanas tika izstrādāta inovatīva pergamenta pieliešanas metode. Lai pabeigtu atjaunošanu, Codex atsevišķie manuskripti tika iesieti atsevišķi.
Dokumentācija un digitalizācija
Codex Eyckensis vecākā foto dokumentācija ir datēta ar apmēram 1916. gadu (Bildarchiv Marburg). Saistībā ar restaurāciju manuskripts tika nofotografēts Beļģijas Karaliskā kultūras mantojuma institūtā (KIK–IRPA). Faksimils tika publicēts 1994. gadā.
2015. gadā Viduslaiku mākslas pētījumu centrs Illuminare | KU Leuven digitalizēja Codex Eyckensis vietnē sv. Katrīnas baznīcā. Projekta vadītājs bija profesors Lieve Watteeuw. Augstas izšķirtspējas attēlu pieejamība tiešsaistē tika nodrošināta sadarbībā ar LIBIS (KU Leuven).
Codex Eyckensis tika atzīts un aizsargāts kā nepārvietojams mantojums 1986. gadā. 2003. gadā Codex Eyckensis tika atzīta par flāmu meistardarbu.
Vilcienu prāmis
Vilcienu prāmis ir kuģis (prāmis), kurš paredzēts dzelzceļa vagonu pārvadāšanai. Parasti viens kuģa klājs ir apgādāts ar dzelzceļa sliedēm un kuģim ir aizveres priekšgalā un/vai pakaļgalā piekļuvei no piestātnes. Amerikas Savienotajās Valstīs vilcienu prāmjus dažreiz sauc par "vagonu prāmjiem" (car ferries - angļu val.), bet automašīnu transporta prāmjus par "auto prāmjiem" (auto ferries - angļu val.). Piestātnei (dažreiz sauktai par "slipu") ir rampa un savienojošais laidums jeb "apparele", kuras ārējo galu notur pretsvari. Savienojošais laidums pienācīgi savieno dzelzceļu ar kuģi un kompensē ūdens līmeņa paaugstināšanos un pazemināšanos plūdmaiņu rezultātā.
Lai arī dzelzceļa vagonus var un tie tiek pārvadāti uz parastu kuģu klājiem vai to tilpnēs, ar nolūku būvēti vilcienu prāmji var tikt ātri piekrauti un izkrauti uz tiem uzbraucot un no tiem nobraucot, īpaši, ja vairāki transportlīdzekļi var uzbraukt vai nobraukt no prāmja vienlaicīgi. Vilcienu prāmi, kurš izvietots baržā, sauc par vilcienu baržu vai sliežu baržu.
Vēsture
Pirmo vilcienu prāmi 1833. gadā ieviesa Monklandas-Kirkintilohas dzelzceļš. Šis dzelzceļš ekspluatēja vagonu prāmi pāri Forta un Klaida kanālam Skotijā, lai pagarinātu savu dzelzceļa līniju. 1836. gada aprīlī darbu uzsāka pirmais vagonu prāmis ASV. Tas bija kuģis Susquehanna Saskačevanas upē, kurš savienoja Havradegreisu ar Perivilu Mērilendā.
Pirmais modernais vilcienu prāmis bija 1849. gadā uzbūvētais Leviathan. Edinburgas, Lītas un Ņūheivenas dzelzceļu dibināja 1842. gadā un uzņēmums vēlējās pagarināt austrumu krasta galveno dzelzceļa līniju (East Coast Main Line — angļu val.) tālāk uz ziemeļiem līdz Dandī un Aberdīnai. Tā kā tiltu būvniecība vēl nebija attīstījusies tik tālu, lai spētu nodrošināt Fortas līča šķērsošanu, kurš ir apmēram piecas jūdzes plats, bija nepieciešams atrast citu risinājumu pirmām kārtām ražīgai preču pārvadāšanai.
Uzņēmums nolīga jaunu un perspektīvu inženieri Tomasu Bouču (Thomas Bouch — angļu val.), kurš pārliecināja uzņēmumu par vilcienu prāmi ar efektīvu RO — RO mehānismu, lai maksimizētu kopējo sistēmas produktivitāti. Bija jābūvē īpaši prāmji ar dzelzceļa sliedēm un ostas iekārtas sliežu pieskaņošanai abos maršruta galos, kas ļautu preču krājumam uz riteņiem viegli uzbraukt un nobraukt no kuģa. Lai kompensētu plūdmaiņu iespaidu, ostās tika izbūvētas regulējamas rampas. Portāla celtņa veida struktūras augstumu mainīja pārvietojot to pa slipu. Vagonus iekrāva un izkrāva izmantojot stacionārus tvaika dzinējus.
Lai arī citiem bija līdzīgas idejas, Boučs pirmais tās realizēja dzīvē un darīja to pievēršot uzmanību sīkumiem (tādiem kā prāmja rampas uzbūve), kas pārliecināja, darbiem līdzi sekojošo, inženieru institūcijas (Institution of Civil Engineers — angļu val.) prezidentu izšķirt izgudrojuma pirmatklājēja strīdu par labu Boučam: "Ir maza jēga no vienkāršas šāda veida koncepcijas salīdzinot ar visos sīkumos praktiski paveikto darbu un idejas novešanu līdz pilnībai."
Pakalpojuma sniegšana tika uzsākta 1850. gada 3. februārī un to sauca "Peldošais dzelzceļš". Šis pakalpojums tika domāts kā pagaidu pasākums, kamēr dzelzceļš varēs uzbūvēt tiltu, bet to atklāja tikai 1890. gadā. Tilta būvi daļēji aizkavēja atskaņas no Tomasa Bouča Tejas dzelzceļa tilta sabrukšanas.
Apdraudējumi
Vilcienu prāmji reti iet bojā vētras laikā, tomēr tiem piemīt daži trūkumi, kuri saistīti ar vilcienu "uz sliedēm" transportēšanas īpatnībām.
Trūkumi iekļauj:
Enārboras dzelzceļš Mičiganā attīstīja vagonu nostiprināšanas sistēmu, kuru pārņēma daudzas citas kuģniecības līnijas. Skrūves domkratus novietoja vagona stūros un to nedaudz pacēla tā, lai noņemtu svaru no vagona riteņiem. Ap vagonu rāmjiem aplika ķēdes ar talrepiem, tās aizāķēja aiz sliedēm un talrepus pievilka. Uz sliedēm aiz riteņiem, tika novietotas bremžu kurpes. Matrožiem tika uzdots pastāvīgi uzraudzīt nostiprināšanas aprīkojuma stāvokli un vajadzības gadījumā to pievilkt visu ezera šķērsošanas laiku. Šī sistēma efektīvi noturēja savās vietās vilcienu vagonus stipras viļņošanās apstākļos.
Daži nelaimes gadījumi ir notikuši pie slipa, kravas operāciju laikā, kad galvenā problēma ir noturības nodrošināšana. Vilcienu prāmjiem bieži parādās sānsvere, ja smagus vagonus iekrauj uz sliedēm viena borta pusē, kamēr otrajā bortā esošās sliedes ir tukšas. Standarta procedūra bija piekraut pusi no sliedēm vienā bortā, pēc tam visas sliedes otrā bortā un pēc tam atlikušās sliedes pirmajā bortā. Ja šī procedūra netika ievērota, sekas varēja būt katastrofālas. 1909. gadā SS Ann Arbor No. 4 apgāzās pie slipa Manistikā, Mičiganā, kad pārmijnieki iekrāva astoņus vagonus ar dzelzs rūdu uz kuģa kreisā borta sliedēm. Komanda pameta kuģi bez zaudējumiem, tomēr kuģa glābšanas operācija bija dārga un ilgstoša.
Japāņu vilcienu prāmis Tōya Maru nogrima taifūna Marie laikā 1954. gada 26. septembrī paņemot līdzi vairāk par tūkstoti cilvēku. Tajā pašā dienā nogrima vēl četri vilcienu prāmji: Seikan maru No.11, Kitami Maru, Tokachi Maru un Hidaka Maru. Kopējie cilvēku zaudējumi sastādīja ap 1 430.
Šajā laikā japāņu vilcienu prāmjiem nebija pakaļgala aizveres, jo kuģu arhitekti domāja, ka kuģī iekļuvušais ūdens vienkārši ātri izplūdīs atkal ārā un neradīs briesmas kuģim. Tomēr, kad viļņu frekvence ar kuģa garumu veido noteiktu sakarību, katrs nākamais vilnis, kurš sasniedz kuģa pakaļgalu, ierodas tur brīdī, kad ūdens no iepriekšējā viļņa grasās atstāt kuģi. Tādā veidā notiek ūdens uzkrāšanās kuģī. Pēc šīm avārijām visus Japānas vilcienu prāmjus apgādāja ar pakaļgala aizverēm. Tika būtiski uzlabota arī laika prognozēšanas tehnoloģija.
1965. gadā uzbūvētais norvēģu vilcienu prāmis Skagerrak gāja bojā vētrainā laikā 1966. gada 7. septembrī reisā starp Krisjānsannu Norvēģijā un Hirtshalu Dānijā pēc tam, kad viļņi iznīcināja pakaļgala aizveri. Viens cilvēks gāja bojā no gūtajiem ievainojumiem, bet pats kuģis kopā ar sešiem dzelzceļa vagoniem un vairākām automašīnām nogrima.
1970. gada 20. aprīlī Keipbretonas salas ziemeļu piekrastē, piedaloties grimstoša zvejas tralera (MFV Enterprise) meklēšanas un glābšanas operācijā, gāja bojā kanādiešu vilcienu prāmis MK Patrick Morris. Prāmis mēģināja noturēt nemainīgu pozīciju, lai paceltu no ūdens cilvēku, kad tā pakaļgala aizveri sadragāja 9 m augstie viļņi. Kuģis nogrima Kabota šauruma dibenā paņemot līdzi vairākus dzelzceļa vagonus un četrus komandas locekļus tajā skaitā kapteini. Izdzīvoja 47 cilvēki.
Vairāki vilcienu prāmji tajā skaitā SS Milwaukee, SS Pere Marquette 18 un SS Marquette & Bessemer No. 2 ir gājuši bojā Lielajos ezeros. Šos zaudējumus, lai arī iemesli paliek neapstiprināti, saista ar ūdens ieplūšanu kuģos caur neaizsargāto pakaļgalu un to appludināšanu stiprā vētrā.
1963. gada Latvijas čempionāts šahā
1963. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 20. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 17. šaha čempionāts sievietēm.
Turnīra gaita
Latvijas PSR 20. šaha čempionāts vīriešiem notika no 12. februāra līdz 3. martam 1963. gadā Rīgā. Cīņa par uzvaru ritēja starp iepriekšējo gadu čempioniem Aivaru Gipsli un Jāni Klovānu. Gipslim vienīgajam no turnīra dalībniekiem izdevās izvairīties no zaudējumiem un atgūt čempiona nosaukumu. Tas bija viņa sestais Latvijas PSR čempiona tituls.
Latvijas vīriešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! 15 !! 16 !! Punkti !! Vieta
Naials Makgins
Naials Makgins (en, dzimis Danganonā, Ziemeļīrijā) ir britu futbolists, Skotijas kluba Aberdeen F.C. un Ziemeļīrijas futbola izlases spēlētājs. Spēlē malējā pussarga pozīcijā.
Futbolista karjeru sācis 2005. gadā dzimtās pilsētiņas klubā Dungannon Swifts. 2008. gadā pārgājis uz citu Ziemeļīrijas klubu — Derry City, bet pēc gada noslēdzis līgumu ar Skotijas klubu Celtic. Kopš 2012. gada cita Skotijas Premjerlīgas kluba — Aberdeen F.C. sastāvā.
Ziemeļīrijas pieaugušo izlasē debitējis 2008. gada novembrī pārbaudes spēlē pret Ungāriju, bet pirmos vārtus guvis 2012. gada oktobrī kvalifikācijas mačā pret Portugāli.
Sasniegumi
Derry City
Celtic
Aberdeen
Jaundoles pils
Jaundoles pils bija Rīgas domkapitula pils Doles salas dienvidrietumu malā. Tā atradās Sausās Daugavas labajā stāvkrastā pie Lebjavas upītes ietekas. No 1628. gadā uzspridzinātās pils līdz mūsdienām saglabājušies vienīgi mūra sienu fragmenti.
Netālu no pildrupām 1898. gadā neoromantisma stilā uzcelta Doles muižas kungu māja, kurā iekārtots Daugavas muzejs.
Vēsture
Pēc pils sagraušanas Livonijas pilsoņu kara laikā Rīgas domkapituls tam 1316. gadā piešķirtajā Doles salā uzcēla otru pili, kas pirmo reizi pieminēta 1359. gadā. 1416. gadā domkapitula Doles pili ieņēma Livonijas ordenis, ko tas atdeva 1449. gadā. Arhibīskapu un ordeņa savstarpējo cīņu laikā 1479. gadā, kad arhibīskaps Silvestrs Stodevešers noslēdza savienību ar Zviedrijas karali, pili atkal ieņēma Livonijas ordeņa mestrs Bernds fon der Borhs. Domkapituls pili atguva 1522. gadā.
Pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes teritorijā, 1566. gadā tajā apmetās karaspēka garnizons, kas kontrolēja Daugavas ūdensceļu. 1572.-1573. gadā Doles pilī tika kaltas Livonijas hercogistes monētas. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā tā nodēvēta par Doles pilsnovada citadeli (, Дален). Kalendāra nemieru laikā (1584-1589) Jaundoles pilī patvērās no Rīgas padzītie rātskungi, kas 1586. gadā parakstīja Rīgas brīvpilsētas padošanās līgums Polijai-Lietuvai. Dole uz laiku tika pievienota Kurzemes un Zemgales hercogistei. 1597. gadā dāņu astronoms Tiho Brahe vēlējās iegūt lēnī Doles salu, lai uzceltu tur savu observatoriju, tomēr politisku iemeslu dēļ viņš saņēma atteikumu, toties 1599. gadā viņam atļāva celt observatoriju Prāgā.
Poļu-zviedru kara laikā Doles pili 1621. gadā iekaroja zviedri, bet 1627. gada to atguva poļi un pirms atkāpšanās 1628. gadā pili uzspridzināja. Doles pils vairs netika atjaunota, 1630. gada miera līgumā Kurzemes un Zemgales hercogs atteicās ne tikai no Doles salas, bet arī no Spilves un Buļļu salas, kas tika iekļautas Zviedru Vidzemes sastāvā. 1631. gadā Zviedrijas ķēniņš Gustavs II Ādolfs Doles pilsmuižu izmantoja kā ķīlu par viņam aizdotajiem 20 000 dālderu pulkvedim Nikolajam Spereiteram (Sperreuter).
Pēc Lielā Ziemeļu kara Doles pilsmuižu Krievijas impērijas ķeizariene Elizabete piešķīra feldmaršalam Pēterim Lasī, no kura to mantoja viņa znots ģenerālmajors fon Boije. Ap 1756. gadu Doles muižu ieķīlāja Oto Hermanim fon Fītinhfofam, 1761. gadā to atguva K. fon Boije, pēc tam to mantoja viņa znots V. Lēviss of Menārs. 1776. gadā iekārtoja muižas parku ar pieminekļiem, kas saglabājušies līdz mūsdienām. Pēc Kārļa Fingala fon Lēvisa of Menāra pasūtījuma 1898. gadā neoromantisma stilā uzcēla jauno Doles muižas kungu māju.
Pils apraksts
Jaundoles domkapitula pils atradās Sausās Daugavas labajā stāvkrastā pie Lebjavas upītes ietekas. Tās pirmajā stāvā izvietojās ieroču glabātava, virtuve un kāpnes uz otro stāvu. Otrajā stāvā bija sanāksmju telpa, kambari, septiņas viesu telpas un guļamistaba. Pilī bija pieci pagrabi, kuros atradās alus darītava, graudu glabātava, maizes ceptuve.
Jenči
Jenči, agrāk — Jenču pļavas, ir apdzīvota vieta Ķekavas novada Ķekavas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidaustrumos Ķekaviņas labajā krastā 10 km no pagasta un novada centra Ķekavas un 30 km no Rīgas centra.
Jaundoles pils
Dolē kaltās monētas
Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts nodibināšanas karalis Sigismunds II Augusts 1570. gadā lika uzsākt naudas kalšanu Pārdaugavas hercogistē. Doles pilī 1572. gadā tika kalti Livonijas šiliņi, bet 1573. gadā arī vērdiņi, pusmarkas, markas un dālderi. Tā kā sudraba saturs šiliņos bija ļoti zems, tad to izmantoja vienīgi karaspēka algotņu dienesta apmaksai un drīz vien kalšanu pārtrauca.
Jenči
Apdzīvotā vieta veidojusies kā vasarnīcu un mazdārziņu kolonija.
Aina Zābaka
Aina Zābaka (1933) ir bijusī latviešu nacionālās pretošanās kustības dalībniece un politieslodzītā.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1933. gadā. Studēja Maskavā, kur iepazinās ar Knutu Skujenieku un Viktoru Kalniņu. 1962. gadā A. Zābaku apcietināja un apsūdzēja par to, ka viņa piedalījusies nacionālās pretestības grupas "Baltijas federācija" veidošanā. Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Gunārs Rode, Dailis Rijnieks, Jānis Rijnieks, Viktors Kalniņš, Knuts Skujenieks, Uldis Ofkants un Ziedonis Rozenbergs.
Lietu Latvijas PSR Augstākā tiesa izskatīja no 1962. gada 28. novembra līdz 28. decembrim. Tiesnesis Raimonds Brīze G. Rodem un D. Rijniekam piesprieda 15 gadus, A. Zābakai — 12, U. Ofkantam un V. Kalniņam — 10 gadus, K. Skujeniekam — septiņus, Z. Rozenbergam — sešus, Jānim Rijniekam — piecus gadus ieslodzījumā. Ieslodzījumu pavadīja stingra režīma nometnē Mordovijā.
Pēc atgriešanās no lēģera strādāja par bibliotekāri.
Slāvu aizsardzība
Slāvu aizsardzība ir šaha atklātne, kas sākas ar gājieniem: '''1. d2-d4 d7-d5 2. c2-c4 c7-c6'''.
Pieder pie dāmas gambīta un to klasificē pie slēgtām atklātnēm ar Šaha atklātņu enciklopēdijas kodiem D10 līdz D17.
Vēsture
Slāvu aizsardzību izstrādājuši krievu un čehu šahisti. Teorijas pamatus 1840. gadā radījis K. Janišs. Vērtīgu ieguldījumu teorijā devuši M. Čigorins, S. Alapins, A. Rubinšteins, M. Botviņņiks un citi. Slāvu aizsardzība ir viens no populārākiem dāmas gambīta variantiem, kas plaši tiek pielietots mūsdienu praksē.
Stratēģiskā ideja
Baltie tiecas pēc aktīvas spēles centrā, apvienojot to ar melno stratēģisko draudu novēršanu. Melnie, spēlējot c7-c6, nostiprina bandinieku d5 un ir gatavi, ja radīsies iespēja, ņemt bandinieku c4 un sākt uzbrukumu dāmas spārnā.
Vienības prospekts
Vienības prospekts ir galvenā maģistrāle Bulduru apkaimē Jūrmalā. Vienības prospekts sākas no pludmales un beidzas pie Lielupes. Kopējais ielas garums ir 4085 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Vienības prospektā satiksmes kustība notiek divās joslās. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve. Uz Vienības prospekta atrodas Lielupes tirgus, Jūrmalas slimnīca, Latvijas Kristīgā akadēmija, kā arī vairākas kafejnīcas un restorāni.
Padomju laikā ielu sauca par Sarkanarmijas prospektu.
Ielu savienojumi
Vienības prospekts ir savienots ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Pa Vienības prospektu kursē 3. autobuss un 1. mikroautobuss.
Šatrandža
Šatrandža (fa) ir tiešs šaha spēles priekštecis, galda spēle diviem spēlētājiem uz 64 lauciņu galdiņa.
Vēsture
Šatrandža ar nosaukumu čatranga radās Āzijā aptuveni mūsu ēras 5. gadsimta beigās — 6. gadsimta sākumā. Tās priekštecis bija četratā spēlējamā indiešu azartspēle čaturanga. Tiek uzskatīts, ka čatrangā netieši atspoguļojās sabiedriski — kulturālās dzīves izmaiņas sabiedrībā: kara mākslas evolūcija, budisma ietekmes pieaugums, azartspēļu noliegums.