cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas Robežsargu brigāde
Robežsargu brigāde bija ar Latvijas Bruņotajiem spēkiem saistīta militāra struktūra, kas bija pakļauta Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijai, bet iekšējās struktūras un militāro uzdevumu ziņā — Latvijas Republikas Kara ministrijai. Brigāde sastāvēja no bijušajiem aktīvā karadienesta karavīriem, kas bija beiguši instruktoru kursu.
Vēsture
Dibināta 1919. gada 7. novembrī, 1920. gadā pārdēvēta par Robežsargu divīziju, bet 1936. gadā atguva Robežsargu brigādes nosaukumu. Jūras robežas kontrolei Robežsargu brigādes rīcībā bija motorkreiseris "Sams" un motortorpēdlaiva "Bulta".
Brigādes komandieris kopš 1928. gada bija ģenerālis Ludvigs Bolšteins, štāba priekšnieks — pulkvedis Voldemārs Kalniņš.
Struktūra
Robežsargu brigāde sastāvēja no pieciem bataljoniem ar apmēram 100 virsniekiem un ap 1200 instruktoriem un kareivjiem:
Heliodors
Heliodors (no grieķu helios — "saule" un dorea — "dots") (zelta berils) ir zeltaini dzeltens, caurspīdīgs minerāla — berila paveids. Senāks nosaukums ir zelta berils, taču, kopš 1912. gada tirdzniecībā par heliodoriem sāka dēvēt zeltainus berilus no Rosingas Namībijā un neilgā laikā šo terminu sāka attiecināt uz visiem zeltainas krāsas beriliem.
Braņevo
Braņevo, agrāk Braunsberga , ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļaustrumiem no Elblongas, netālu no Vislas lagūnas un robežas ar Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabalu.
Vēsture
1240. gadā Vācu ordenis šeit ieņēma prūšu apmetni Brusbergu (Brusebergue). Vēlāk krustneši šeit nodibināja pilsētu, kuru nosauca par Braunsbergu (Braunsberg) vai nu prūšu apmetnes vai, pēc citas versijas, svētā Bruno no Kverfurtes (Bruno von Querfurt) vārdā, kurš šeit 1009. gadā esot ticis nogalināts. Pilsētā tika uzcelta katedrāle, jo tā kļuva par Varmijas bīskapa rezidences pilsētu. Tomēr 1261. gadā prūši pilsētu nopostīja, bet 1280. gadā bīskaps pārcēlās uz Fromborku. Līdz 1466. gadam Braunsberga ietilpa Vācu ordeņa valstī, tomēr pēc Trīspadsmitgadu kara tā iekļāvās Polijā.
1564. gadā pilsētā pāvesta legāts Staņislavs Hosijs (Stanislaus Hosius) nodibināja pirmo jezuītu kolēģiju Polijā, kur mācījās arī audzēkņi no Livonijas, piemēram, Georgs Elgers. Pēc Pirmās Polijas dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Prūsijā, vēlāk apvienotajā Vācijā. Braunsberga bija, aiz Kēnigsbergas, otrs lielākais Austrumprūsijas izglītības centrs - 1912. gadā jezuītu kolēģija tika pārveidota par Braunsbergas valsts akadēmiju (Staatliche Akademie Braunsberg). XIX gs. vidū Braunsbergā par ģimnāzijas skolotāju strādāja matemātiķis Karls Veierštrāss (Karl Weierstraß, 1815 - 1897).
2004. gada Jaunais Vilnis
Starptautiskais jauno izpildītāju konkurss "Jaunais Vilnis" norisinājās 2004. gadā Dzintaru koncertzālē, Jūrmalā. Latviju konkursā pārstāvēja grupa Cosmos, kas tajā svinēja uzvaru. Šī bija Latvijas pārstāvju pirmā uzvara konkursā.
Rubīns
Rubīns (no la — 'sarkans') ir minerāla — korunda paveids — koši sarkani, caurspīdīgi korunda kristāli. Rubīna sarkano krāsu nosaka hroma piejaukumi. Rubīns dabā ir ļoti reti sastopams, taču mūsdienās tiek ražots salīdzinoši lēts mākslīgais rubīns. Rubīns ir Bībelē visbiežāk pieminētais dārgakmens. Austrumos rubīnu sauc „lals” — ar šādu nosaukumu to agrāk pazina arī Krievijā.
Olecko
Olecko - pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz rietumiem no Suvalkiem. Valmieras sadraudzības pilsēta.
2003. gada Jaunais Vilnis
Starptautiskais jauno izpildītāju konkurss "Jaunais Vilnis" norisinājās 2003. gadā Dzintaru koncertzālē, Jūrmalā. Latviju konkursā pārstāvēja Veronika Plotņikova un Nicol. Konkursā uzvaru guva Anastasija Stocka no Krievijas.
Olecko
Pilsēta dibināta 1560. gadā kā Margrabova (Marggrabowa). Nosaukums raksturoja to, ka pilsētu dibināja Prūsijas markgrāfs, kaut arī tika lietots arī nosaukums Olecko (Oletzko). Līdz 1945. gadam tā ietilpa Prūsijā (Vācijā), kaut arī 1928. gada tika pārsaukta par Treiburgu (Treuburg).
Rubīns
Citus korunda juvelierkvalitātes kristālus sauc par safīriem. Rubīns kopā ar dimantu, safīru un smaragdu pieder pie vērtīgākajiem dārgakmeņiem.
Olecko
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Treiburga iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Rubīns
Nereti kopā ar rubīniem tajos pašos iežos atrod ļoti līdzīgus dārgakmeņus - špineļus. Augstākās kvalitātes špineļu cena ir līdzīga rubīna cenai.
Biksbīts
Biksbīts (Jūtas minerālu kolekcionāra Mainarda Biksbija (Maynard Bixby) vārdā) jeb sarkanais berils ir koši sarkanas krāsas berila paveids. Biksbīta krāsa var būt no oranži sarkanas līdz purpursarkanai. Uzskata, ka koši sarkano biksbīta krāsu dod mangāna piejaukums, taču iespējams, arī litijs. Juvelierkvalitātes biksbītu atrod ļoti reti — vislielākie slīpētie biksbīta kristāli ir mazāk nekā 3 karātus (600 mg) smagi. Biksbīta kristāli ir pieprasīts kolekciju materiāls. Sinonīmi: sitaparīts, pārtridžeīts.
Rubīns
Rubīna vērtēšana
Rubīnus vērtē pēc to izmēra, krāsas, dzidruma un slīpējuma kvalitātes. Visiem dabiskajiem rubīniem ir ieslēgumi un defekti. Visbiežāk sastopamie ieslēgumi ir cita minerāla — rutila matveida kristāliņi — „zīds”. Ja rubīnā nav „zīda” — tas ir karsēts pat līdz 3000°C, lai piešķirtu akmenim košāku krāsu. Tas parasti tiek darīts pirms akmens slīpēšanas.
Olecko
Vācijas valsts darbinieka Artura Cimmermaņa (Arthur Zimmermann, 1864 - 1940) dzimtā pilsēta.
Olecko apriņķis
Olecko apriņķis ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes austrumos. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Elkas, Gižicko un Goldapas apriņķiem, bet Podlases vojevodistes Suvalku apriņķi.
Biksbīts
Atradnes
Biksbīts sastopams topāzu saturošos riolītos kopā ar biksbijītu, kvarcu, ortoklazu, topāzu.
Galvenās biskbīta atradnes atrodas ASV, Jūtas štatā, Vahvahas un Tomasa grēdās. Vēl biksbīts atrasts Meksikā (Valle de las Plumas), Patagonijā, Spānijā (Žirona), Indijā (Sitapara), Dienvidāfrikā (Postmasburga).
Rubīns
Rubīna vērtēšana
Rubīniem izdala sarkanu, purpursarkanu un oranžsarkanu krāsu. Vidēji tumši sarkana un sarkana krāsa ar vieglu purpura toni ir visvairāk pieprasītie toņi. Šāda krāsa ir raksturīga Birmas rubīniem. Taizemes rubīniem ir brūngana nokrāsa, kas ievērojami pazemina to cenu.
Caurspīdīgus rubīna kristālus parasti slīpē, toties mazāk caurspīdīgus veido kulona formā.
Ļoti retos gadījumos rubīniem novēro arī asterismu — sešstarainu vai pat divpadsmitstarainu atspīdumu. To izraisa noteiktos veidos orientēti rutila kristāli. Šādi akmeņi ir ļoti vērtīgi — tie tiek slīpēti kulona formā, lai izceltu to unikālās īpašības.
Sintētiskie rubīni
Vidējam pircējam nav iespējas atšķirt mākslīgu rubīnu no īsta. Ir nepieciešams vismaz desmitkārtīgs palielinājums un pieredze dārgakmeņu identificēšanā. Ļoti bieži ir sastopami viltojumi — par rubīnu tiek uzdots sarkanais špinelis, sarkanie granāti un pat stikls.
Rekordi
Ir atrasti pat vairākus kilogramus smagi sarkani rubīni, taču tiem nav juvelierkvalitātes. Relatīvi nelieli, bet augstas kvalitātes rubīni mēdz būt dārgāki, nekā lieli, bet nekvalitatīvi. 2006. gadā izsolē tikai 38,12 karātus smags rubīna kristāls tika pārdots par 5,86 miljoniem dolāru. Visdrīzāk notiek vēl dārgāki darījumi, kas netiek reklamēti.
Atradnes
Visvairāk rubīnuŽ iegūst šādās valstīs:
Eiropā rubīnu atrod nelielā daudzumā šādās valstīs:
Lietojums
Rubīnam ir šādi tehniska raksturojuma lietojumi:
Vēsture un ezotērika
Rubīnus kā rotakmeņus Birmā ieguva un izmantoja jau bronzas laikmetā. Pirms 2000 gadiem rubīnus augsti vērtēja Indijā, kur tie tika uzskatīti par vērtīgu talismanu.
Rubīna radniecība ar safīru tika atklāta Eiropā 1800. gadā.
Agrāk ticēja, ka rubīns pasargā no velna un no mēra.
Akvamarīns
Atradnes
Akvamarīns ir izplatīts un atrodams lielā daļā no berila atradnēm. Augstākās kvalitātes akvamarīns nāk no Krievijas (Urāli - Tokovaja upe un Južakovas ciemats), Šrilankas, kā arī no Brazīlijas (Baija, Espiritusanta, Minasžeraisa), Kenijas, Madagaskaras, Malavi, Tanzānijas, Zambijas. Vislielākais jebkad atrastais akvamarīns ir atrasts Brazīlijā, Minasžeraisas štatā, pie Marambaijas pilsētas 1910. gadā. Tas svēra vairāk nekā 110 kg, bija 48,5 cm garš un 42 cm plats.
Latvijai tuvāk akvamarīns atrasts Somijā - Dienvidkarēlijā, Lūmaki pegmatītā.
Irānas riāls
Irānas riāls ir Irānas oficiālā naudas vienība. Tas sastāv no 100 dināriem, taču ir tam ir tik neliela vērtība, ka grāmatvedībā riāla daļas nemin.
Solaris Trollino 18
Solaris Trollino 18 ir posmainais trolejbusu modelis, kuru ražo Polijas uzņēmums Solaris Bus & Coach. Tas tiek ražots kopš 2001. gada.
Ražošana
Trolejbuss Solaris Trollino 18 ir veidots uz autobusa Solaris Urbino 18 bāzes. Tas ir trīsasu zemās grīdas trolejbuss, kas sastāv no divām daļām. Tās ir savienotas ar šarnīru. Trolejbusa labajā pusē atrodas četras durvis.
Visi trolejbusi ir aprīkoti ar elektroiekārtām TV Europulse, ar uzņēmuma "Cegelec" asinhrono vilces motoru (piedalās trolejbusa Solaris Trollino 18 AC ražošanā no 2005. gada), kā arī ar Ganz-Škoda elektroiekārtu (iepriekš Ganz; tiek iebūvēta trolejbusiem Solaris Trollino 18 T no 2001. gada). Papildus tam trolejbusu var aprīkot arī ar dīzeļģeneratoru, lai trolejbuss varētu braukt posmā bez kontaktvadiem.
Prototips
Divi trolejbusa Solaris Trollino 18 AC prototipi tika saražoti 2004. un 2005. gadā. Pirmo prototipu piegādāja Šveices pilsētai Vintertūrai, bet otru — Šveices pilsētai La Chaux-de-Fonds.
Piegādes
Trolejbuss Solaris Trollino 18 tiek ražots kopš 2001. gada.
Gaiķu pagasts
Gaiķu pagasts ir viena no Saldus novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļos. Robežojas ar sava novada Cieceres, Šķēdes, Jaunlutriņu, Lutriņu, Saldus un Remtes pagastiem, Tukuma novada Zantes un Vānes pagastiem.
Upes
Dzīvene, Ķīšu grava.
Latvijas Kara flote
Latvijas kara flote (līdz 1938. gadam Jūras krasta apsardzes eskadra) bija Latvijas Bruņoto spēku jūras spēku daļas laikā no 1918. līdz 1940. gadam. Kara flotes galvenie uzdevumi bija aizsargāt valsts piekrasti ar mīnām, kustīgu piekrastes artilēriju, zemūdenēm, lidmašīnām, torpēdām un ar viegliem ātršāvēju lielgabaliem bruņotiem nelieliem ātrgaitas kara kuģiem. 1940. gadā Flotes komandieris bija admirālis Teodors Spāde, štāba priekšnieks — jūras kapteinis Fricis Lipstons.
Gaiķu pagasts
Vēsture
Mūsdienu Gaiķu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Gaiķu muiža (Gut Gaiken, Vecgaiķi), Lielsatiķu muiža (Gut Groß-Satticken, Lielsatiķi), Sūbru muiža (Gut Subern), Vecsatiķu muiža (Gut Alt-Satticken, Satiķi).
Latvijas Kara flote
Flotes tapšana
Šajā laikā LR bruņotajiem spēkiem brīvprātīgi pievienojās Mārtiņa Reinholda Bernharda komandētā bijusī Padomju Latvijas kara flotes 1. nodaļa — mīnu traleris "Sarkanā Latvija" un vēl 13 mazāku, neapbruņotu nelielu tvaikoņu, ko lielinieki martā bija konfiscējuši to īpašniekiem (lieliniekiem 22. maijā atstājot Rīgu, Padomju Latvijas flotes 1. nodaļas kuģi padevās Vācijas armijai). 1919. gada 12. novembrī jūras virsleitnants E. V. Puķītis organizēja Lubānas kara flotili cīņai pret lieliniekiem Aiviekstē un Lubāna ezerā (šīs flotiles rīcībā bija vairākas ar ložmetējiem un mīnmetējiem bruņotas motorlaivas).
Gaiķu pagasts
Vēsture
Gaiķu pagasta teritorija veidojusies no Gaiķu, Lielsatiķu un Vecsatiķu muižu pagastiem. Dažādos laika posmos ir pastāvējuši kā divi atsevišķi pagasti, tā arī vienots pagasts ar nosaukumu «Gaiķu-Satiķu pagasts». 1935. gadā Kuldīgas apriņķa Gaiķu pagasta platība ir 104 km² un tajā dzīvoja 1958 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Gaiķu un Satiķu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Saldus rajona Satiķu ciemam pievieno Gaiķu ciemu. 1961. gadā Satiķu ciemu pārdēvē par Gaiķu ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizē par pagastu. 2007. gadā Gaiķu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļauj Brocēnu novadā. 2021. gadā Brocēnu novadu iekļāva Saldus novadā.
Latvijas Kara flote
Flotes tapšana
1919. gada 17. novembrī Jūras nodaļu pārdēvēja par Jūras daļu ar 2 apakšvienībām: Vēl Apsardzības ministrijas pakļautībā bija tvaikoņi "Saratov" un "Vera", kas veica transporta uzdevumus, taču nebija kara flotes sastāvā.
Gaiķu pagasts
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Satiķi (pagasta centrs), Gaiķi, Vecgaiķi, Lielsatiķi, Muižciems.
Latvijas Kara flote
Flotes tapšana
Jūras daļa deva ievērojamu ieguldījumu Bermontiādes apspiešanā (komandieris E. V. Puķītis uz flagkuģa "Pavel") kontrolēja Daugavu un desantēja 9. Rēzeknes kājnieku pulku upes kreisajā krastā Daugavgrīvas cietokšņa apkaimē (Jūras daļas 1919. gada 16. oktobra pavēlē minēts 21 kuģis, atsevišķā pavēlē īpaši pieminēts velkonis "Hamburg"). Piedalās kaujās pie Voleru muižas, Vārnukroga, Šmita cementa rūpnīcas, Jelgavas ieņemšanā, realizēja diversantu vienības izsēdināšanu pie Ragaciema.
1920. gada februārī konfiscētos kuģus atdeva to īpašniekiem.
Flote miera laikā
1938. gadā Jūras krastu aizsardzības eskadru pārdēvēja par Latvijas Kara floti un 15. jūlijā Kara ministrs ģenerālis J. Balodis tai pasniedza flotes karogu ar devīzi ”Mūs vieno Latvijas svētais vārds”.
Karakuģi
Flotē ietilpa arī jūras novērošanas dienests, admirāļa jahta "Komēta" un buru jahta "Auseklis".
Latvijas Kara flote tika likvidēta 1940. gadā pēc PSRS īstenotās okupācijas.
2002. gada Jaunais Vilnis
Starptautiskais jauno izpildītāju konkurss "Jaunais Vilnis" norisinājās 2002. gadā Dzintaru koncertzālē, Jūrmalā. Latviju konkursā pārstāvēja Jānis Stībelis, kurš ieguva 3. vietu. Konkursā uzvaru guva krievu grupa Smash!!. Ceturto vietu ieguva Dima Bilans.
Maksikss
Maksikss (pareizi būtu jāsauc par mašeše — nosaukts atradnes vārdā) ir neparasts, tumši zils akvamarīns, minerāla — berila paveids. Neparasto akmens krāsu ir devis radioaktīvais starojums. Maksiksam raksturīgs pleohroisms — skatoties dažādos virzienos akmens maina krāsu no zilas līdz zaļganai. Maksikss satur 2,8% Cs2O un ap 1% Li2O. Dienasgaismā maksikss ātri zaudē skaisto zilo krāsu un kļūst gaiši dzeltenīgs.
Gošenīts
Gošenīts (nosaukums cēlies no atradnes vietvārda - Gošena Masačūsetsā, ASV) ir bezkrāsains vai gandrīz bezkrāsains minerāla - berila paveids. Gošenīts ir salīdzinoši viens no retākajiem berila paveidiem taču fakts, ka tam nepiemīt pievilcīga krāsa un tas nav dzirkstošs, padara gošenītu salīdzinoši mazāk vērtīgu salīdzinājumā ar citiem berila paveidiem.
Maksikss
Vienīgā maksiksa atradne ir Brazīlijā, Minasžeraisas štatā, Itingā, Pauī ielejā, Mašešes (Maxixe) raktuvēs. Šeit 1917. gadā tika atrasti vairāki skaisti tumšzili berila kristāli. Vairāki šīs atradnes akmeņi tika pārdoti klientiem Vācijā par lielu naudu — pēc akmens krāsas izzušanas juvelierfirmām nācās segt klientiem zaudējumus. Ar mākslīgu apstarošanu maksiksa krāsu iespējams īslaicīgi atjaunot.
Maksikss mūsdienās vairs nav nopērkams, paretam ir nopērkami viltojumi. Nav zināms arī, kur palikuši agrāk atrastie maksiksa kristāli — tie noteikti ir nepievilcīgā krāsā un nav vairs identificējami.
Gošenīts
Sākotnēji termins "gošenīts" ietvēra arī sārtus un jebkuras bālas krāsas berilus. Kopš mūsu ēras I gadsimta gošenīts tiek izmantots citu bezkrāsainu dārgakmeņu viltošanai. Nereti aiz gošenīta kristāla tiek novietota zaļa vai citas krāsas folija, tādējādi radot smaragda un citu dārgakmeņu imitācijas.
Ārējās saites
Mindat (angliski, ar attēliem)
Maira Asare
Maira Asare ( — ) bija latviešu rakstniece un tulkotāja.
Biogrāfija
M. Asare uzaugusi Limbažos, beigusi Limbažu 1. vidusskolu (1978). Studējusi Rīgas Medicīnas institūtā (1978—1981) un Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļā (1988—1990). Strādājusi zvērinātu advokātu birojā "Medvecka, Ramiņa & Arājs" par sekretāri konsultanti (1992—1999). Pirmā dzejas publikācija ir dzejoļu kopa žurnālā "Avots" 1988. gada 7. numurā. Pirmā dzejas grāmata "Kas ar dzeguzi spēlējas" (1995) apbalvota ar Dzejas dienu balvu (1996).
20. gadsimta deviņdesmito gadu beigās M. Asarei sākas problēmas ar atkarību no narkotikām. No 2003. līdz 2007. gadam viņa izcieš cietumsodu Iļģuciema sieviešu cietumā, apsūdzēta par narkotiku tirdzniecību. Par šo periodu viņa uzraksta prozas grāmatu "Sieviešu zona" (2009). Pēc atbrīvošanas M. Asare strādā Ventspils Kultūras centrā (2008—2009) un Ventspils Galvenajā bibliotēkā (no 2010). Tulko un atdzejo no krievu valodas Latvijas krievu dzejnieku darbus (Sergejs Moreino, tekstgrupa "Orbīta"), kā arī krievu autoru romānus, par L. Eltangas romāna "Akmens kļavas" tulkojumu nominēta "Literatūras gada balvai 2014" kā gada labākā tulkotāja.
Morganīts
Morganīts, cēzija berils jeb sārtais smaragds ir rožaini sārts berila paveids. Nereti atrodams arī oranži sārts berils, kuru arī dēvē par morganītu — šādu akmeni karsējot, tas paliek sārts. Nereti morganītam ir dažādu krāsu zonas.
Akmeni savulaik ASV bagātākā cilvēka Džona Pīrponta Morgana (John Pierpont Morgan I) vārdā nodēvēja juvelierizstrādājumu firma Tiffany & Co., jo finansists aizrāvās ar minerālu kolekcionēšanu. Tiffany morganītu savos izstrādājumos izmanto kopš 1900. gada līdz mūsdienām.
Atradnes
Ir zināmas ap 70 morganīta atradnes, no kurām nozīmīgākās ir ASV, Madagaskarā, Brazīlijā, Afganistānā un citur.
Hosams Abu Meri
Hosams Abu Meri (ar, Houssam Abou Merhi; dzimis ) ir Libānas arābu izcelsmes Latvijas ārsts un politiķis. Pārstāv partiju "Vienotība" un apvienību "Jaunā Vienotība", ievēlēts 14. Saeimā. Bijis 12. Saeimas un Ropažu novada domes deputāts.
Biogrāfija
Strādājis dažādās medicīnas iestādēs par gastroenterologu, endoskopistu. Nodibinājis Arābu kultūras centru, Latvijas Libānas kultūras biedrību.
2007. gadā H. Abu Meri tika piešķirta Latvijas pilsonība.
Politiskā darbība
Kandidēja no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta 13. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēts, palikdams pirmais "aiz svītras" Vidzemes vēlēšanu apgabalā. Tāpat pietiekošu vēlētāju atbalstu nesaņēma Rīgas domes ārkārtas vēlēšanās 2020. gada augustā. 2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās kandidēja Ropažu novadā un tika ievēlēts novada domē. 2021. gada oktobrī viņam bija iespēja ieņemt vietu Rīgas domē, pēc tam, kad no domes uz Saeimu pārcēlās "Jaunās Vienotības" frakcijas vadītājs Kārlis Šadurskis, tomēr H. Abu Meri izvēlējās turpināt darbu kā Ropažu novada deputāts.
Privātā dzīve
Precējies trīs reizes. Laulībā ar pirmo sievu dzimušas divas meitas. 2017. gada jūnijā tika paziņots, ka otrā laulība ar politiķi un uzņēmēju Lindu (Abu Meri) Mūrnieci tiks šķirta. 2019. gada augustā apprecējās trešo reizi: ar televīzijas žurnālisti Lindu (Krūmiņu) Abu Meri.
Minasžeraisas štata universitāte
Minasžeraisas štata universitāte (pt, UEMG) ir 1989. gadā dibināta universitāte Belu Orizonti, Minasžeraisas štatā, Brazīlijā.
Augustovas kanāls
Kanāla trase izveidota pa pēcledāja ģeoloģiskajām ieplakām un ielejām. Kanāls sākas no daļēji kanalizētās Bebžas pietekas Netas, virzās uz ziemeļiem līdz Augustovai, kur šķērso Necko un Bjales ezerus un pagriežas uz austrumiem. Šķērsojot vairākus nelielus ezerus, savienojas ar Čarna Haņčas lejteci, pa kuru turpinās līdz Nemunai. Līdz 1. pasaules karam kanāls tika izmantots kuģniecībai un koksnes transportēšanai. Mūsdienās kanālu izmanto galvenokārt tūrismam; uz Polijas—Baltkrievijas robežas atvērts speciāls robežšķērsošanas punkts ūdenstūristiem. 2006. gadā kanāls iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma kandidātu sarakstā.
Radiouztvērējs
Radiouztvērējs ir viens no elektromagnētisko viļņu uztvērējiem, kurš uztver radioviļņus. Radiouztvērēja uzdevums ir uztvert elektromagnētisko signālu un to detektēt skaņas un/vai attēla veidā.
Sarunvalodā radiouztvērēju bieži sauc vienkārši par radio.
Vorobjevīts
Vorobjevīts ir sārts minerāla – berila paveids. Pārpratuma pēc tagad termins "vorobjevīts" apzīmē to pašu berila paveidu, ko apzīmē termins "morganīts". Dzidri vorobjevīta kristāli ir pieprasīti dārgakmeņi.
Sākotnēji terminu "vorobjevīts" piešķīra krievu zinātnieks V. I. Vernadskis bezkrāsainam berilam par piemiņu V. I. Vorobjovam, taču vēlāk šo pašu terminu izmantoja cits zinātnieks – A. Lakruā, šādi nodēvējot sārtu berilu, kas atrasts Madagaskarā.
Atradnes
Sākotnējais termina "vorobjevīts" nesējs atrasts Krievijā – Urālos – Ļipovkas pegmatītos.
Kuģa stūre
Stūre notur kuģi kursā vai arī to izmaina, t.i. nodrošina kuģa vadāmību. Kuģa pagriešanos vēlamā virzienā panāk, pieliekot tam spēka momentu, kas to pagriezīs ap vertikālo asi. Pārliekot stūri par dažiem grādiem uz viena vai otra borta pusi, uz to sāk darboties ūdens spiediena spēks. Šis ūdens spiediena spēks rada griezes momentu, kas pagriež kuģi stūres pārlikšanas virzienā. Stūres pārlikšanai arī nepieciešams spēka moments, kura lielums, t.i. stūres mašīnas jauda, atkarīga no ūdens spiediena spēka uz stūres lāpstu. Stūre skaitās pasīvais vadāmības līdzeklis, jo lietderīgais spēka moments rodas, tikai kuģim esot kustībā. Aktīvie vadāmības līdzekļi nodrošina kuģa vadāmību, tam atrodoties miera stāvoklī, jo paši rada nepieciešamo griezes momentu. Pie aktīvajiem vadāmības līdzekļiem pieder: aktīvās stūres, spārniņu mehānisma skrūves, sānskrūves, pagriežamās skrūves kolonnas. Jūras kuģa stūres ierīce sastāv no šādām sastāvdaļām: stūres lāpstas, ballera, pinnes, stūres pievada, stūres mašīnas, stūres pārvada un vadības pults.
Vorobjevīts
Atradnes
Citas vorobjevīta atradnes reģistrētas šādās valstīs:
Kuģa stūre
Atkarībā no griešanās ass izvietojuma stūres dalās parastajās un balansētajās. Parastajām stūrēm to griešanās ass iet gar tās malējo malu, bet balansētajām - lāpstas iekšienē. Pašreiz uz kuģiem pielieto plūdlīnijas formas stūres lāpstas, kas sastāv no rāmja, apšūta no abām pusēm ar metāla loksnēm. Rāmi veido horizontālās ribas un vertikālās diafragmas. Tukšo stūres lāpstas telpu aizpilda ar piķi vai putu poliuretānu. Plakanās stūres lāpstas pielieto tikai uz nepašgājēju kuģiem. Atkarībā no stūres stiprinājuma pie kuģa korpusa tās iedala: iekarinātās (parastās) stūres, piekarstūres, puspiekarstūres, balansētas stūres, pusbalansētās stūres, stūres ar noņemamu stūres vadni (Simplex stūre).
Piekarstūrēm nav balstu un tās piestiprinātas vienīgi pie stūres ballera, kas balstās uz gultņiem korpusa iekšienē.
Puspiekarstūrēm ir balsts tās apakšējā daļā (viras ar tapu), un augšējā daļa stiprinās pie ballera.
Simplex tipa stūres lāpstai ir vertikāla caurule, caur kuru iet noņemamais stūres vadnis (ruderposts). Apakšējo stūres vadņa galu stiprina ķīļa pēdā, bet augšējo ar atloka palīdzību pie pakaļvadņa (ahterštēviņa).
Stūres lāpsta stiprinās pie kuģa pakaļgala konstrukcijām un savienojas ar balleri, kas tālāk iet korpusa iekšienē caur stūres ailas cauruli (helmporta caurule), virs kuras uzstāda blīvslēgu. Uz ballera galvas stiprina stūres pinni (rumpeli), savienotu ar stūres pievadu, kas savukārt savienots ar stūres mašīnu. Saņemot komandu no stūres vadības pults, caur pārvadu ieslēdzas stūres mašīna, kas iedarbina stūres pievadu un tas nodod griezes momentu uz pinni. Pinne pagriež stūres lāpstu par vajadzīgo tās pārlikšanas leņķi. Stūres lāpstas laukumu izsaka kā daļu no reizinājuma - L*T, kur L - kuģa garums, m; T - kuģa iegrime, m.
Uz daudziem kuģiem (it sevišķi zvejas kuģiem) stūres lāpstas vietā novieto plūdlīnijas formas grozāmu vadaptveri, kuras ass iet caur dzenskrūves diska centru.
Bekera tipa stūre ir parastās stūres uzlabojums, kam pakaļgalā ir neliela ap vertikālu asi grozāma daļa. Bekera stūres efektivitāte ir līdz 90% lielāka nekā tāda paša laukuma parastai stūrei.
Knābjgalvji
Knābjgalvji (Rhynchocephalia) pieder pie lepidozauru apakšklases. Knābjgalvju kārtas vienīgais pārstāvis mūsdienās ir, kas ir primitīvākais rāpulis mūsdienās. Hatērija sasniedz 75 cm garumu, ārēji tā ļoti atgādina ķirzaku, bet tās anatomiskā uzbūve ir visai īpatnēja.
Morfoloģija
Mugurkauls sastāv no divpusēji ieliektiem amficēliem skriemeļiem, starp kuriem saglabājas muguras stiegras atliekas — pazīme, kas kopēja dažām primitīvākajām ķirzakām. Ribu dorsālajiem (muguras) nodalījumiem ir īsi, atpakaļ vērsti kāšveida izaugumi — processus uncinatus — kopēja pazīme no mūsdienu rāpuļiem tikai ar krokodiliem un bez tam ar putniem. Zem ādas gar vēderu atrodas virkne tievu segkauliņu, kurus sauc par vēdera ribām — gastralia; izņemot hatēriju, no mūsdienu grupām tās ir tikai krokodiliem, bet starp fosilajām formām bija plaši izplatītas. Tām nav nekā kopēja ar īstajām (hondrālajām) ribām; tās acīmredzot ir stegocefālu vēdera bruņu rudimenti. Hatērijas galvaskausā, tāpat kā krokodiliem, saglabājas divi loki un kvadrāta kauls ir nekustīgi savienots ar galvaskausa kapsulu, bet hoānas atrodas pašā priekšējā aukslēju daļā, abās pusēs no lemeša kauliem. Augšā, starp paura kauliem, atrodas liels caurums paura acij, kura attīstīta labāk nekā jebkuram citam mūsdienu rāpulim un ir līdzīga īstai acij ar tīkleni, lēcu un radzeni. Jaunajām hatērijām kā uz žokļu un aukslēju, tā arī uz lemeša kauliem ir zobi (vienīgais gadījums starp mūsdienu rāpuļiem). Līdz ar vecumu zobi pilnīgi nodilst un kodiens notiek ar žokļu malām, kuras ar laiku pārkaulojas (no šejienes arī nosaukums — knābjgalvji). Hatērija ir vienīgais rāpulis, kam nav kopulācijas orgāna. Sirdī saglabājas venozais sinuss.
Dzīvesveids
Hatērija ir nakts dzīvnieks, dzīvo alās un pārtiek no kukaiņiem, gliemjiem un tārpiem, dažkārt ēd arī sīkas ķirzakas un putnu olas. Novērojams arī kanibālisms, kad pieaugušās hatērijas apēd mazuļus. Apbrīnojami zems aktivitātes temperatūras optimums: no 6 līdz 18˚C. Dzimumgatavību sasniedz 20 gadu vecumā. Dēj 8—16 olas ar cietu čaumalu, turklāt dīgļa attīstība ilgst veselus 12—14 mēnešus. Lielais mūža garums (nebrīvē nodzīvo virs 70 gadiem) un spēja saglabāt aktivitāti samērā bargos dzīves apstākļos, acīmredzot, ļāva sugai saglabāties, neskatoties uz arhaiskām uzbūves īpatnībām. Līdz 19 gadsimta beigām apdzīvoja Jaunzēlandi un tās kaimiņu salas. Mūsdienās sastopama tikai salās uz austrumiem un dienvidiem no Jaunzēlandes. Populācijas dažādās salu grupās atšķiras savā starpā ar dažām zvīņojuma īpatnībām, krāsojumu un citām iezīmēm, kas liek izdalīt trīs hatēriju pasugas, kuras reizēm tiek izdalītas arī kā atsevišķas sugas. Visas hatērijas atrodas likuma aizsardzībā.
Palestīna
Palestīna (, Plištim; Filasṭīn, Falasṭīn, Filisṭīn) ir reģions Rietumāzijā, Tuvajos austrumos, Vidusjūras austrumu piekrastē.
Ģeogrāfija
Dienvidos ir Jūdejas kalnu plato, centrālajā daļā Samarijas kalnu grēda - Grizima, Eivala kalni, Tavora virsotne (562 m virs jūras līmeņa), Mazā Hemrona virsotne (515 m), Karmela kalns (551 m). Ziemeļos Hemrona grēda (2224 m v.j.l.). Ieplakās, kas ir ievērojami zemāk par jūras līmeni, atrodas dabiskās ūdenskrātuves: Tiberiadas, jeb Kineretas ezers, t.s. Galilejas jūra, un lielākais sālsūdens ezers pasaulē - Nāves jūra (mūsdienās populārs kūrorts).
Vienīgā lielā upe ir Jordāna, kuras deltā agrāk atradās plašas palmu un papirusa audzes. Jozefs Flavijs apraksta to kā "auglīgāko vietu Jūdejā". Romiešu un Bizantijas laikos pateicoties bagātīgām cukurniedru un hennas ražām Jordānas ieleja ezera tuvumā bija bagāta. Viens no vērtīgākajiem produktiem bija balzama koka sula, kuru izmantoja parfīmu izgatavošanai.
Vēsture
Pirmo reizi šādu nosaukumu šim reģionam atrodams Herodota tekstos (5. gadsimts p.m.ē.). Romas impērijas laikā, mūsu ēras sākumā tas ir oficiāls šī reģiona apzīmējums dokumentos un kartēs.
Vēsturiski tā ir tā sauktā Auglīgā pusmēness rietumu daļa, viens no civilizācijas šūpuļiem. Te atrodas senākā pilsēta pasaulē — Jērika. Reģions ļoti piemērots zemkopībai. Senajos laikos un viduslaikos viens no pasaules tirdzniecības ceļu krustpunktiem, par kura iekarošanu savā starpā cīnījušās visas senās Tuvo Austrumu valstis.
Ninīve
Ninīve (akk; ;, Nīnawa, , , Nin'veih; , Nineuē; Naynuwa; , , ) ir sena pilsēta Divupē, atrodas mūsdienu Irākas Mosulas pilsētā. Atradās Tigras upes kreisajā krastā.
Atradusies svarīgu ziemeļu — dienvidu un austrumu — rietumu tirdzniecības ceļu krustojumā. Bija Asīrijas galvaspilsēta no 705. līdz 612. gadam p.m.ē. Apmēram 50 gadus bija lielākā pilsēta pasaulē. Valdnieka Ašurbanipala valdīšanas laikā (7. gadsimts p. m.ē.) Ninīvē tika izveidota Ašurbanipala bibliotēka, kurā tika uzglabātas vairāk nekā 20 000 plāksnītes ķīļrakstā, tai skaitā "Poēma par Gilgamešu". 612. gadā p.m.ē. Ninīve tika sagrauta (to izdarīja Babilonijas un Mēdijas karaspēks). Vairākas reizes tikusi pieminēta Bībelē — gan Vecajā, gan Jaunajā Derībā.
Pirmā persona, kas apsekojusi un kartējusi Ninīvi, bija arheologs Klaudiuss Ričs (Claudius J. Rich) — 1820. gadā, darbu vēlāk pabeidza Fēlikss Džonss (Felix Jones), kas to arī publicēja 1854. gadā. Vēlāk šeit notikuši vairāki arheoloģiskie izrakumi.
2015. gada februārī Ninīves senpilsētu nopostīja Islāma valsts kaujinieki.
Cekulainais jūras krauklis
Cekulainais jūras krauklis jeb Eiropas jūras krauklis, jeb zaļais jūras krauklis (Phalacrocorax aristotelis) ir pelikānveidīgo kārtas (Pelecaniformes) jūraskraukļu dzimtas (Phalacrocoracidae) jūras putns.
Cekulainais jūras krauklis dzīvo jūras krastos Eiropas rietumos un dienvidos, Āzijas dienvidrietumos un Āfrikas ziemeļos. Pasaulē šobrīd dzīvo apmēram 260 000—290 000 cekulaino jūras kraukļu. Tas parasti ziemo savā mītnes zemē, izņemot tos putnus, kas dzīvo Eiropas rietumu ziemeļdaļā.
Izskats
Cekulainais jūras krauklis ir vidēji liels putns, 68—78 cm garš, spārnu plētums 95—110 cm. Tam ir diezgan gara aste, kurā ir 12 lidspalvas. Pieaugušam putnam spalvas ir melnas ar dzeltenu pazodi. Riesta laikā cekulainajam jūras krauklim ir neliels cekuls, un uz krūšu spalvām ir metāliski zaļš spīdums. Atšķirībā no jūras kraukļa (Phalacrocorax carbo) cekulainais jūras krauklis ir mazāks, smalkāk veidots, tā knābis ir šaurāks un gaišāks. Jaunie putni ir pelēki.
Ieradumi
Cekulainais jūras krauklis barojas jūrā, un atšķirībā no jūras kraukļa tas ļoti reti ielido iekšzemē. Ziemu tas pavada jebkurā jūras krastā, ja tikai jūrā ir bagātīgi zivju resursi. Dienas laikā barojoties tas nolido lielus attālumus no savas ligzdas vietas.
Cekulainais jūras krauklis ir viens no dziļākajiem nirējiem starp jūras kraukļiem, jo ir dziļūdens zivju mednieks. Tas var ienirt līdz 45 metriem. Cekulainais jūras krauklis medī visa veida zivis, bet vislabprātāk tas medī smilšu zušus (Hyperoplus). Ir novērots, ka cekulainais jūras krauklis vidēji ienirst uz 20—45 sekundēm, un starp niršanām tas atpūšas apmēram 15 sekundes. Pirms ieniršanas putns nedaudz palecas, lai iegūtu papildus spēku.
Ligzdošana
Cekulainais jūras krauklis ligzdo klinšainos jūras krastos, izmantojot klinšu dzegas un alas. Ligzda ir nekārtīga jūraszāļu vai zaru kaudze, kas tiek sacementēta kopā ar paša ekskrementiem — gvano. Ligzdošanas sezona cekulainajiem jūras kraukļiem ir salīdzinoši gara, kas sākas februāra beigās, bet dažiem putniem tikai maijā. Parasti tiek izdētas 3 olas. Mazuļi izšķiļas bez dūnām, un, lai saglabātu ķermeņa siltumu, tie pilnībā ir atkarīgi no vecākiem, apmēram divus mēnešus.
Sistemātika
Cekulainajam jūras krauklim ir 3 pasugas:
Pasugas viena no otras atšķiras ar knābja izmēriem, krūšu spalvu un jauno putnu kāju krāsu atšķirībām. Pēdējā laikā ir uzskats, ka Eiropas dienvidrietumu Atlantijas okeāna krasta cekulainie jūras kraukļi varētu būt ceturtā pasuga, bet tas vēl jāapstiprina ar papildus novērojumiem un pētījumiem.
Sergejs Timofejevs
Sergejs Timofejevs (dzimis 1970. gada 13. novembrī Rīgā) ir Latvijas krievu dzejnieks.
Dzīvesgājums
1992. gadā Timofejevs pabeidza Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultāti (1992). Pēc tam strādājis žurnālistikā un reklāmā. Literāras publicējumus izdod kopš 1989. gada. Izdoti vairāki dzejoļu krājumi Sanktpēterburgā, Maskavā un Rīgā, tai skaitā divvalodu krājumi krievu un latviešu valodā "Gandrīz fotogrāfijas" (2003), "Stereo" (2013) un "Replika" (2018). 2017. gadā Latvijas Leļļu teātrī iestudēta viņa sarakstītā "Pasaka par bruņinieku, kuram sāpēja zobi", teksts grāmatā izdots krievu un latviešu valodā (2018).
2019. gadā Itālijas izdevniecībā "Miraggi Edizioni" Massimo Maurizio atdzejojumā izdota dzejas izlase "Длинные волны/Onde Lunghe".
Kopš 1999. gada tekstgrupas "Orbīta" dalībnieks. Publicē rakstus par mākslu un laikmetīgo kultūru. 2011. gada februārī ievēlēts par Latvijas Nacionālās kultūras padomes priekšsēdētāju.
Sarakstījis dziesmu tekstu krievu versijas vairākām grupas "Prāta Vētra" dziesmām, kā arī Kārļa Lāča un Intara Busuļa dziesmām. 2014. gadā iestudēta K. Pētersona opera "Mihails un Mihails spēlē šahu" ar S. Timofejeva libretu.
Japāņu rakstība
Japāņu valodas pierakstu ar latīņu alfabēta burtiem sauc par romadži (ローマ字). Pastāv vairākas transkripcijas shēmas no kanas uz latīņu alfabēta burtiem. Pazīstamākā no tām ir Hepberna transkripcija (en). Tā sākotnēji tika izveidota, lai varētu izveidot angļu—japāņu vārdnīcu. Šī shēma tiek plaši pielietota, tai skaitā daudzos latviešu valodā pieejamos rakstos par šo tematu. Šajā rakstā arī tiek lietota šī shēma. Vēl eksistē arī kunreišiki (訓令式) shēma. Tā bija paredzēta Japānas iekšējai lietošanai. Galvenā atšķirība ir tā, ka shi, chi un tsu pieraksta attiecīgi kā si, ti un tu. Garos patskaņus apzīmē ar garumzīmēm (ā, ī, ū, ē un ō).
Eksistē arī transkripcijas uz kirilicu un citām rakstības sistēmām.
Kandži
Ar tiem parasti pieraksta lietvārdus un darbības vārdu saknes. Jebkuru japāņu valodas vārdu var pierakstīt kanā, lielākajai daļa vārdu ir arī kanji forma, bet ne visiem. Vienai un tai pašai izrunai (kas atbilst vienam un tam pašam kanas pierakstam (ar nelieliem izņēmumiem)) var būt liels daudzums nozīmju, kuras atbilst dažādiem hieroglifiem. Hieroglifus lieto, lai nebūtu tik daudz jāpaļaujas uz kontekstu, lai noteiktu, kas ir domāts. Hieroglifiem bieži vien ir iespējamas vairākas izrunas, parasti tās ir atkarīgas no konteksta. Izšķir ķīniešu izcelsmes izrunas (on yomi)(音読み）un japāņu izcelsmes izrunas (kun yomi)(訓読み). Vārdos, kas satur vairākus hieroglifus pēc kārtas, parasti lieto on yomi, vārdos, kas satur vienu pašu hieroglifu vai hieroglifu un kanu, parasti lieto kun yomi. Ir iespējami arī izņēmumi. Lai norādītu paredzēto izrunu, dažkārt lieto furiganu, tas ir — kana virs hieroglifiem. Kaut ko līdzīgu lieto arī ķīniešu valodā, tikai tur parasti lieto latīņu alfabēta burtus (pinyin).
Piemēram, vārdu "es" var pierakstīt: kandži (私), hiraganā (わたし), katakanā (ワタシ) vai romadži (watashi).
Kana
Kana (仮名) ir japāņu zilbju alfabēti. Ir katakana (カタカナ) (stūraināki burti) un hiragana (ひらがな) (noapaļotāki burti). Katrs simbols apzīmē zilbi, patskani vai "n" līdzskani.
Hiragana
Hiraganā parasti pieraksta japāņu valodas vārdus, vārdu galotnes (pie hieroglifiem) un palīgvārdus.
Katakana
Katakanā parasti pieraksta svešvārdus un vārdus kurus jāizceļ.
Romanizācija
Pastāv vairākas japāņu valodas romanizācijas sistēmas, starptautiski visbiežāk lietotā ir Hepberna romanizācija.
Kirilizācija
Galvenā šīs transliterācijas nozīme ir tā, ka lielākā daļa japāņu valodas vārdu un ģeogrāfisko nosaukumu latviešu valodā ir nonākuši caur krievu valodu, kur lieto šo sistēmu.
Jūras krauklis
Eiropā pašlaik dzīvo apmēram 1,2 miljoni jūras kraukļu, lai gan nesenā pagātnē tie bija gandrīz izmiruši, jo zvejnieki tos uzskatīja par saviem konkurentiem zivju ieguvē. Jūras kraukļi tika nežēlīgi iznīcināti, bet pateicoties aizsardzības pasākumiem, to populācija ir atjaunojusies, līdz ar to atsākoties konfliktiem ar zvejniekiem un zivjaudzētājiem.
Izplatība
Jūraskraukļi sastopami plašā areālā Eiropā, Ziemeļāfrikā un Ziemeļamerikā Atlantijas okeāna krastā, kā arī Fēru salās, Islandē un Grenlandē. Jūras kraukļi dzīvo arī okeāna krastā Austrālijā, Jaunzēlandē, Japānā, Indijā un Ķīnā.
Ziemeļos dzīvojošie putni ziemas laikā migrē uz dienvidiem un apmetas jebkuru ūdeņu krastā, ja tie ir bagāti ar zivju resursiem.
Latvijā
Vēsturiski Latvijas faunas pārstāvis, taču, tāpat kā citur Eiropā, ticis iznīcināts. Līdz 20. gadsimta 80. gadu beigām jūras krauklis Latvijas teritorijā bija reti sastopams, taču no tā laika skaits strauji pieaudzis. Ligzdošana pirmo reizi pierādīta 1989. gadā. Tiek uzskatīts, ka šobrīd jūras kraukļu skaits pārsniedz 3000, tie ir izveidojuši vismaz 20 ligzdošanas kolonijas lielajos ezeros. Sevišķi strauji to skaits audzis pēdējās pāris desmitagdēs (vairāk kā par 30% ). Latvijā ligzdošanas vietas koncentrējušās Lubāna ezerā un apkārtnē, lielajos piekrastes un Latgales ezeros.
Ziemā sastopams retāk, pārsvarā jūras piekrastē. Tomēr arī ziemotāju skaits pieaug, sevišķi Latvijas dienvidrietumos ap Liepāju un Daugavas lejtecē.
Izskats
Jūras krauklis ir liels putns, tā ķermenis ir 72—102 cm garš, spārnu plētums 121—160 cm, svars 1,5—5,3 kg, vidējais svars 2,6—3,7 kg. Putnam ir salīdzinoši gara aste ar 14 lidspalvām. Jūras kraukļa apspalvojums ir melns ar dzeltenu plankumu pazodē rīkles daļā. Pieaugušam putnam riesta laikā uz augšstilbiem ir balti laukumi.
No līdzīgā cekulainā jūras kraukļa atšķiras ar lielāku un masīvāku ķermeni, biezāku, platāku knābi, cekula trūkumu, un tam apspalvojumā nav zaļā spīduma.
Uzvedība un barība
Jūras krauklis barību meklē jūrā, upēs un to grīvās, kā arī saldūdens ezeros. Ziemeļos dzīvojošie putni migrē uz dienvidiem un ziemu pavada jebkurā piekrastē, kur vien atrodams pietiekami daudz zivju.
Barības meklējumos jūras krauklis var ienirt ļoti dziļi, tomēr bieži tas medī arī seklumā. Jūras krauklis savu lomu parasti iznes ūdens virspusē.
Apvienotās Karalistes ūdeņos ir novērots, ka jūras krauklis bieži ienirst uz 20—30 sekundēm, virs ūdens tas atelpai atvēl vienu trešdaļu laika no niršanas, tad atkal ienirst. Jūras krauklis ir viens no retajiem putniem, kurš spēj grozīt acis, lai sekotu medījumam.
Ligzdošana
Jūras krauklis ligzdo galvenokārt jūras vai iekšzemes ūdenstilpju piekrastē, veidojot ligzdas uz klintīm vai kokos. Tās ir sakrautas no zariem un ūdensaugiem. Jūraskraukļi ligzdo lielās kolonijās, līdz ar to vietās, kur kokos sāk ligzdot jūras kraukļi, pēc kāda laika koki nokalst no pārmērīgā un nepārtrauktā mēslojuma. Nereti ligzdas nokrīt un olas saplīst. Dējumā 3—4 olas.
Sistemātika
Jūras krauklim ir 5 pasugas:
Citi interesanti fakti
Kad putns žāvē spārnus, tā kontūras atgādina krustu — tādēļ dažkārt putns tika izmantots viduslaiku kristīgajā heraldikā.
Zvīņrāpuļi
Zvīņrāpuļi, zvīņrāpuļu kārta, arī zvīņaiņu kārta (Squamata) pieder pie lepidozauru virskārtas (Lepidosatiria). Tā ir vislielākā mūsdienās dzīvojošo rāpuļu klases (Reptilia) kārta, kas ietver vairāk kā 10 000 sugas. Tā ir vienīgā rāpuļu grupa, kas pašreizējā ģeoloģiskajā laikmetā ir pilnā plaukumā. Raksturīgākās zvīņrāpuļu pazīmes ir šādas. Ķermeni sedz ragvielas zvīņas, zem kurām tikai dažreiz ir nelielas kaula zvīņas. Skriemeļi tikai procēli. Kvadrāta kauls atšķirībā no visiem pārējiem mūsdienu rāpuļiem veido kustīgu locītavu ar galvaskausa kapsulu. No diviem vaiga lokiem vai nu saglabājies viens — augšējais, vai arī izzūd abi loki. Hoānas atveras aukslēju priekšējā daļā. Kopulācijas orgāni ir ļoti īpatnēji — divu dobu maisu veidā. Vairojas, vai nu dējot olas ar pergamentam līdzīgu čaumalu, kurām atšķirībā no krokodilu un bruņurupuču olām nav olas baltuma, vai arī mazuļiem dzimstot.
Sistemātikas diskusijas
Zvīņrāpuļu kārtas klasifikācija ir joprojām neatrisināta un zinātnieki nav pieņēmuši vienotu sistemātiku. Pastāv vairākas alternatīvas sistemātikas, kurām visām informācijas avotos ir samērā grūti izsekot. Pēdējo gadu ģenētiskie pētījumi un atklājumi ir "sagriezuši ar kājām gaisā" klasifikācijas, kas kalpojušas gadiem ilgi. Klasiskajā sistemātikā zvīņrāpuļi iedalījās 3 apakškārtās:, un. Jaunākajās sistemātikās šis iedalījums vairs netiek lietots un zinātnieki samērā vienprātīgi ir likvidējuši ķirzaku apakškārtu, iesakot vārdu ķirzakas lietot tikai, lai apzīmētu zvīņrāpuļu grupu, kuras nav čūskas un amfisbēni, un neizmantot kā taksonomisko vienību.
1998. gada sistemātika (Estes et al., 1998)
Zvīņrāpuļu kārta (Squamata)
1998. gada sistemātika (Lee et al., 1998)
Zvīņrāpuļu kārta (Squamata)
Austrālijas—Antarktīdas lielieplaka
Austrālijas—Antarktīdas lielieplaka ir zemūdens lielieplaka Dienvidu okeānā (vai Indijas okeāna dienvidaustrumos). Izvietojusies starp Antarktīdas kontinenta nogāzi dienvidos, Kergelēna plato rietumos, Dienvidaustrumu Indijas grēdu ziemeļos un Dienvidtasmana pacēlumu austrumos. Tās garums ir ap 4500 km, platums — 1500 km. Vidējais dziļums ap 4000—5000 metru, maksimālais — 6089 metri. Dibena reljefs paugurains, tuvāk Antarktīdas kontinentam — abisālais līdzenums.
Uztvērējs
Uztvērējs ir ierīce, ar kuru var uztvert elektromagnētiskā viļņa nesto signālu un pārveidot to skaņā un/vai attēlā.
Uztvērēja nepieciešamība
Uztvērējs ir nepieciešams, jo saņemtais modulētais augstfrekvences signāls pat pēc pastiprināšanas nespēj tieši izraisīt telefona membrānas vai skaļruņa rupora svārstības ar skaņas frekvenci. Tas tikai var ierosināt augstfrekvences svārstības, ko mūsu auss neuztver. Tāpēc uztvērējā vispirms no modulētajām augstfrekvences svārstībām jāatdala skaņas frekvences signāls.
Superheterodīna uztvērēji
Superheterodīna uztvērēji jeb superheterodīni ir mūsdienās visizplatītākie radiouztvērēji. Šādi uztvērēji satur speciālu mazjaudas augstfrekvences ģeneratoru — heterodīnu jeb oscilatoru. Heterodīna frekvence, noskaņojoties uz radiostaciju, tiek mainīta vienlaicīgi ar uztveramo frekvenci ar tādu aprēķinu, lai frekvenču starpība (to sauc par starpfrekvenci) paliktu nemainīga. Shēmas daļu, kurā iegūst starpfrekvenci, sauc par frekvences pārveidotāju jeb jaucēju. Tajā iegūto fiksēto starpfrekvenci pastiprina starpfrekvences pastiprinātājā, detektē, pastiprina iegūtās ZF svārstības un pievada skaļrunim. Superheterodīnu priekšrocības ir mazāks noskaņojamo kontūru skaits un vienkāršāka signāla pastiprināšana fiksētās starpfrekvences dēļ. Trūkums — uztveršanas spoguļkanāla esamība, ko novērš, izmantojot divkāršu un pat trīskāršu frekvences pārveidošanu (profesionālos uztvērējos).
Ciparu uztvērēji
Vismūsdienīgākie uztvērēji ir ciparu uztvērēji, kuros iebūvēti īpaši mikroprocesori ciparsignāla atkodēšanai.
Edvards Smiltēns
Edvards Smiltēns (dzimis ) ir latviešu jurists un politiķis. Strādājis vairākos Saeimas sasaukumos un Rīgas domē, ievēlēts 14. Saeimā no apvienības "Apvienotais saraksts". 2022. gada 1. novembrī ievēlēts par Saeimas priekšsēdētāju. Latvijas Reģionu apvienības valdes priekšsēdētājs (iepriekš pārstāvējis partijas "Sabiedrība citai politikai" un "Vienotība").
Izglītība
No 1990. līdz 2003. gadam E. Smiltēns mācījās Rīgas Franču licejā, ieguva pamata un vidējo izglītību. No 2003. līdz 2006. gadam studējis Latvijas Universitātē, kļuvis par sociālo zinātņu bakalauru tiesību zinātnē. Tad līdz 2009. gadam turpinājis studēt LU un ieguvis profesionālo maģistra grādu un jurista kvalifikāciju.
Pārvalda latviešu, franču, angļu un krievu valodu.
Profesionālā darbība
No 2002. gada jūnija līdz septembrim strādājis "Lattelekom" par Korporatīvās komunikāciju daļas Mārketinga attīstības nodaļas projekta vadītāja asistentu. Tad pārgājis strādāt uz SIA "Reklāmas aģentūra BALTI", kur sākotnēji bijis projektu vadītājs, no 2005. gada februāra — jurists un no 2006. gada februāra — izpilddirektors. Amatā bijis līdz 2008. gada martam. No 2007. gada jūnija līdz 2009. gada jūlijam bijis "EKO Fonda" valdes loceklis, savukārt kopš 2007. gada oktobra ir valdes loceklis juridiskajā birojā "Smiltēns & Grīnbergs".
Politiskā darbība
E. Smiltēns atzinis, ka politikā iesaistījās tāpēc, ka Saeimai bija ļoti zems sabiedrības uzticības reitings. Kandidējis 2009. gada Saulkrastu novada domes vēlēšanās no partijas "Sabiedrība citai politikai" saraksta, taču netika ievēlēts. No 2009. gada līdz 2010. gada oktobrim bija neatkarīgā 9. Saeimas deputāta Aigara Štokenberga palīgs. "Sabiedrība citai politikai" valdes loceklis.
2010. gadā E. Smiltēns kandidēja Saeimas vēlēšanās, tika ievēlēts 10. Saeimā Vidzemes vēlēšanu apgabalā no "Vienotības" saraksta. Saeimā E. Smiltēns bija "Vienotības" frakcijas priekšsēdētāja Dzintara Zaķa vietnieks. Darbojās Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijā, kā arī Eiropas lietu komisijā.
Ārkārtas 11. Saeimas vēlēšanās kandidēja ar 7. numuru "Vienotības" sarakstā Vidzemes apgabalā un tika ievēlēts 11. Saeimā. No 2011. gada 1. novembra līdz 2014. gada 22. janvārim bija Zemkopības ministrijas parlamentārais sekretārs.
2014. gadā kandidēja Saeimas vēlēšanās, tomēr netika ievēlēts. Par 12. Saeimas deputātu kļuva Laimdotas Straujumas vietā uz laiku, kamēr viņa pildīja Ministru prezidentes pienākumus. Decembrī tika apstiprināts Izglītības un zinātnes ministrijas parlamentārā sekretāra amatā, ko pildīja līdz 2016. gada martam.
2017. gada vasarā, kad partija "Vienotība" piedzīvoja krīzi, E. Smiltēns tika izvirzīts par vienu no pretendentiem uz partijas vadītāja vietu, tomēr 19. augustā viņš paziņoja, ka izstājas no partijas un tās Saeimas frakcijas.
2017. gadā izveidoja organizāciju "Sabiedrība par labām pārmaiņām" (vēlāk kļuva par "Sabiedrību centriskai politikai"), taču, organizācijai kļūstot par Latvijas Reģionu apvienības (LRA) sadarbības partneri, E. Smiltēns tika ievēlēts LRA valdē. No Latvijas Reģionu apvienības kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās, taču saraksts nesaņēma pietiekamu vēlētāju atbalstu, lai iekļūtu Saeimā. Tāpat LRA nesaņēma pietiekamu vēlētāju atbalstu 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
2020. gada Rīgas domes ārkārtas vēlēšanās kandidēja no Nacionālās apvienības un Latvijas Reģionu apvienības kopīgā saraksta un tika ievēlēts Rīgas domē, pēc tam kļūstot par Rīgas domes priekšsēdētāja vietnieku.
Saeimas vēlēšanās 2022. gada rudenī E. Smiltēns tika ievēlēts 14. Saeimā no apvienības "Apvienotais saraksts".
14. Saeimas pirmajā sēdē 2022. gada 1. novembrī E. Smiltēns apsteidza vienīgo konkurentu Alekseju Rosļikovu un tika ievēlēts par Saeimas priekšsēdētāju.
Leopard 1
Leopard 1 ir kaujas pamattanks izstrādāts un ražots Rietumvācijā, tā sērijveida ražošana sākās 1965. gadā.
Tanka izstrāde sākās kā sadarbības projekts starp Vāciju un Franciju piecdesmitajos gados, bet līdzdalība beidzās un tanka izstrādi pabeidza Bundesvērs, tā ražošana sākās 1965. gadā. Kopumā no 6485, neskaitot 80 prototipus un izmēģinājuma transportlīdzekļus, Leopard tankiem, kas tika uzbūvēti, 4744 bija kaujas tanki un 1741 bija derīgi kā pretlidmašīnu tanki. Leopard ātri vien kļuva kā Eiropas spēku standarta tanks, un kalpoja kā galvenais kaujas tanks vairāk nekā divpadsmit valstīs visā pasaulē. Kopš 1990. gada, Leopard 1 pakāpeniski ieņēma otro vietu vairākumā armiju.
Sērijveida mašīnu pirmās partijas bija paredzētas Bundesvēram. Vēlāk arī Beļģija, Dānija, Grieķija, Itālija, Čīle, Kanāda, Nīderlande, Norvēģija, Turcija un Austrālija lietoja Leopard 1.
Leopard 1 ražošana turpinājās līdz 1979 gadam, jo 1978. gadā sāka ražot Leopard 2 tankus.
Dzinējs bija 10-cilindru MTU dīzeļdzinējs ar 610 kW.
Ašurbanipals
Ašurbanipals (, ; dzimis 685. gadā p.m.ē., miris 627. gadā p.m.ē.) bija Asīrijas valdnieks no 668. līdz apmēram 627. gadam p.m.ē.
Iepriekšējā valdnieka Asarhadona dēls. Pēdējais no varenajiem Asīrijas valdniekiem. Cīnījies par Asīrijas valsts saglabāšanu gan ar militāriem, gan diplomātiskiem līdzekļiem. Karojis ar vairākām tautām. Ninīvē izveidojis bibliotēku, kas ir pirmā sistemātiski organizētā bibliotēka Vidējos Austrumos un kurā bija vairāk nekā 20 tūkstoši plāksnīšu ķīļrakstā. Pašlaik bibliotēkas krājums atrodas Britu muzejā.