cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ivans IV
Vārds
Krievu literatūrā pēc senas tradīcijas dēvēts vārdā un tēva vārdā par lielkņazu Joanu Vasiļjeviču. Viņa neprognozējamā un nežēlīgā rakstura dēļ viņa padotie Ivanam piešķīra palamu „Draudīgais” jeb (krievu: Грозный), kas gan nekad netika lietota oficiālos dokumentos. Pirmajā modernajā pasaules ģeogrāfiskajā atlantā 1574. gadā dēvēts arī par „Krievu imperatoru, Maskaviešu hercogu Jāni Bazīliju Lielo” (Ioannes Basilius Magnus, Imperator Russic, Dux Moscovic). Cara vadītā krievu-tatāru karaspēka rīcība iekarotajās teritorijās izcēlās ar sevišķu cietsirdību un nežēlību, cars Vidzemē ieguva iesaukas Briesmīgais un Asiņainais. Arī Eiropas valdnieku galmus sasniedza šaušalīgi apraksti par cara personīgi veiktajām publiskajām spīdzināšanām un slepkavībām, un viņu jau dzīves laikā sāka dēvēt par Jāni Briesmīgo (de, en, fr, da).
Latviešu 20. gadsimta sākuma literatūrā latviskots kā Jānis Briesmīgais, bet Latvijas PSR laikā pēc krievu parauga saukts Ivans Bargais. Viens no dedzīgiem vārda „Jānis Briesmīgais” apkarotājiem bija austriešu cilmes padomju vēsturnieks Roberts Vipers, kas Otrā pasaules kara laikā pārstrādāja savu 1922. gadā izdoto grāmatu «Иван Грозный» Staļinam labvēlīgā noskaņā.
Pilns tituls
Līdz lēmumam kļūt par «Visas Krievzemes caru un patvaldnieku» Maskavijas lielkņazs Ivans 1545. gadā vēl lietoja sava tēva lielkņaza Vasīlija titulu: «Mēs, lielais valdnieks Joans, no Dieva žēlastības vienīgais patiesais visas Krievzemes un citu daudzu Austrumu un Ziemeļu zemju valdnieks, un Vladimiras, un Maskavas, un Novgorodas, un Pleskavas, un Smoļenskas, un Tveras, un Jugras, un Permas, un Vjatkas, un Bulgārijas un citu lielkņazs» (krieviski: Мы Великiй Гоcударь Иванъ, Божiею милостiю единъ правый Гоcударь всеа Русiи и ныхь многихь землямъ Восточнымъ и Севернымъ Гоcударь и Великiй Kнязь Володимерскiй, и Московскiй, и Новогородцкiй, и Псковскiй, и Смоленскiй, и Тферскiй, и Югорскiй, Пермьскiй, Вятcкiй, Бoлгарскiй, и иныхъ.).
Visus vēlētos valdniekus citās valstīs viņš uzskata par zemākas kārtas augstmaņiem. Pēc daudzu tatāru un krievu valstu pakļaušanas un Livonijas ziemeļaustrumu daļas iekarošanas Livonijas karā un vasaļatkarīgas Livonijas karalistes nodibināšanas cars Ivans Vasiļjevičs 1572. gadā pirmais Krievijas vēsturē sāka ārlietu dokumentus parakstīt cita starpā kā «mantoto Livonijas zemju valdnieks» (государь отчинные земли Лифлянтскiе), lietojot pilno titulu:
«Mēs, Visas Kriezemes cars un lielkņazs Joans Vasiļjevičs, Vladimiras, Maskavas, Novgorodas patvaldnieks, Kazaņas cars, Astrahaņas cars, Pleskavas kungs un Smoļenskas, Tveras, Jugras, Permas, Vjatkas, Bulgārijas u.c. valstu lielkņazs, Ņižņijnovgorodas, Čerņigovas, Rjazaņas, Polockas, Rostovas, Jaroslavļas, Belozerskas, Udoras, Obdoras, Kondijas lielkņazs, visas Sibīrijas zemes un Ziemeļu zemes pavēlnieks un Livonijas un citu zemju valdnieks» (krieviski: Бога нашего въ Троицы славимаго милостiю мы, великiй государь царь и великiй князь Иванъ Васильевичь всеа Русiи и самодержецъ, Влодимирскiй, Московскiй, Новгородцкiй, царь Казанскiй, царь Астороханскiй, государь Псковскiй и великiй князь Смоленскiй, Тферскiй, Югорскiй, Пермскiй, Вятцкiй, Болгарскiй и иныхъ, государь и великiй князь Новагорода Низовскiе земли, Черниговскiй, Резанскiй, Полоцкiй, Ростовскiй, Ярославскiй, Бђлоозерскiй, Удорскiй, Обдорскiй, Кондинскiй и всея Сибирскiе земли и Сђверныя страны повелитель и государь отчинные земли Лифлянтскiе и иныхъ.)
Bērnība
Dzimis kā caradēls Ivans Vasiļjevičs 1530. gada 25. augustā Kolomenskas muižiņā netālu no Maskavas. Par godu viņa piedzimšanai Kolomenskā tika uzcelta Augšāmcelšanās baznīca (Церковь Вознесения). Viņa tiešais vārds bija Tits. Trīs gadu vecumā viņš mantoja troni (tēvs mirstot iecēla 7 bajāru reģentu padomi: tēvabrālis kņazs Andrejs Starickis, mātes tēvocis kņazs Mihails Gļinskis un padomnieki kņazi brāļi Šuiski, bajārs Mihails Zaharins-Jurjevs, bajārs Mihails Tučkovs-Morozovs, bajārs Mihails Voroncovs), kuriem bija jāvada valsts un jāaudzina troņmantnieks, līdz tas sasniegs 15 gadu vecumu.
Ivana bērnība pagāja, vērojot galma bajāru un kņazu frakciju iekšējās cīņas, apvērsumus, nemitīgi baidoties par savu dzīvību. Viņa mātes lielkņazienes Helēnas favorīts kņazs Ivans Oboļenskis likvidēja reģentu padomi, ieslogot cietumā Gļinski (vēlāk nogalināts), Voroncovu, Staricki, citus reģentu padomes atbalstītājus un tronī ieceļot lielkņazieni. Savukārt pēc viņas nāves 1538. gadā opozīcijā esošie bajāri veica pretēju iekšējo apvērsumu, atbrīvojoties no Oboļenska. Slepkavības, apvērsumi un intrigas, cīņa par varu starp Šuisku un Beļsku dzimtām, tas viss bija jaunā kņaza apkaimes ikdiena. Pēc biogrāfu domām īpaši dziļu iespaidu uz Ivanu atstāja lielais ugunsgrēks Maskavā, kurā sadega vairāk nekā 25 000 ēku, kā arī 1547. gada dumpis: sazvērnieki izplatīja baumas, ka ugunsgrēku izraisījuši kņazi Gļinski — pēc viena no Gļinsku dzimtas nogalināšanas dumpinieki ielauzās Vorobjovas ciema muižā Piemaskavā, kur dzīvoja jaunais lielkņazs, un pieprasīja izdot nogalināšanai pārējos Gļinsku dzimtas pārstāvjus.
Kronēšana
1547. gada 16. janvārī Maskavas kremļa Uspenskas katedrālē (Успенский собор) viņš 16 gadu vecumā svinīgi tika kronēts par Maskavijas lielkņazu Ivanu IV. Metropolīts Makarijs pasniedza viņam varas regālijas — Monomaha cepuri, valdnieka zizli, scepteri un sevišķu kaklarotu (бармы). Iesvaidot Ivanu par valdnieku ar titulu „visas Krievijas cars” (Царь всея Руси), tādējādi norādot uz Krievijas impēriskajām pretenzijām (krievu vārds „cars” ir atvasinājums no latīņu Caesar). Līdz tam krievu valodā par cariem dēvēja Zelta Ordas hanus.
Valdīšanas sākums un slimība
Cars Ivans IV pirmo reizi apprecējās 1547. gada 3. februārī septiņpadsmit gadu vecumā. Viņam līgava tika izvēlēta «līgavu parādē», kuras laikā no visas valsts tika atvestas dižciltīgas meitenes precību gados. Ivans izvēlējās Anastasiju Zaharovu; tā nebija no kņazu dzimtām, tāpēc radīja būtiskas izmaiņas galmā, kurā bija jāiekļauj Zaharovu dzimtas locekļi. Ivana laulības dzīve ar Anastasiju bija laimīga, viņiem piedzima 6 bērni. Savā jaunībā viņš bija mērens cars, ieviesa Krievijas valdībā zināmu "demokrātiju", cenšoties valsts pārvaldē sabalansēt varu starp dienesta muižniecību un bajāriem. Šī laika posma lielākais sasniegums — tika izdots pirmo likumu kodekss «Simts panti» (Стоглав), kurā noteica pārvaldīšanas kārtību, baznīcas un valdības attiecības, vispārējās uzvedības normas ģimenē.
1553. gadā Ivans IV smagi saslima un pavadīja pusnemaņā vairākas nedēļas. Šī situācija radīja valstī haosu, nestabilitāti un bajāru padomes šķelšanos. Daļa bajāru atbalstīja cara brālēnu Stanicas Vladimiru, bet otra puse zvērēja uzticību Ivana IV dēlam Dmitrijam, kas vēl bija zīdainis. Tāpēc Ivans IV, kad viņam uz brīdi uzlabojās veselība, lika bajāriem zvērēt uzticību Dmitrijam, un iecēla aizbildņus, kuri spētu nosargāt viņa un carienes Anastasijas dzīvību. Pēc galīgās atveseļošanās Ivans izveidoja tribunālu, lai izrēķinātos ar tiem bajāriem, kuri viņa slimības laikā bija atbalstījuši Stanicas Vladimiru. Šie drūmie notikumi Ivanam IV radīja nedrošības sajūtu par savu vietu Maskavijas tronī un turpinājumā sekoja neprātīgu sadistisku slepkavību sērijas, kuru dēļ viņš dabūja palamu «Briesmīgais». Slepkavošana bez pārtraukuma norisinājās visu valdīšanas laiku, jo cars visur saredzēja draudus savai varai. 1560. gadā 29 gadu vecumā nomira cariene Anastasija, 1561. gadā Ivans Briesmīgais sūtīja precību piedāvājumu Lietuvas dižkunigaiša un Polijas karaļa Sigismunda II Augusta māsai Katrīnai. Cars Ivans nepiekrita priekšlikumam atteikties no Pleskavas, Smoļenskas un Novgorodas un nākamajā gadā apprecējās ar Kabardijas valdnieka Temruka meitu, kura pieņēma Marijas vārdu. Viņas ietekmē galmā sākās nemitīgas dzīres un izvirtības, Ivans IV zaudēja savu sirdsmieru un virspusē iznira viņa varaskāre un garīgā nelīdzsvarotība. Neraugoties uz šīm laulībām, 1567. gadā cars Ivans ar Anglijas karalienes sūtņa Antonija Dženkinsona starpniecību nesekmīgi veda precību sarunas ar karalieni Elizabeti I.
Opričņina
Ivanu Briesmīgo arvien vairāk ietekmēja vajāšanas mānija, tāpēc viņš izveidoja tikai sev pakļautu Opričņinas karadraudzi no cilvēkiem, kuri nebija dižciltīgi un ieinteresēti gāzt caru. Opričņina bija Ivana Briesmīgā iekšējās drošības vienība un pretspars Bajāru padomes varai, jo bajāru tuvā radniecība un savējo protekcionisms radīja nestabilu stāvokli, kurš veicināja cīņas starp bajāru dzimtām par ietekmes sadalīšanu. Intrigas sevišķi pastiprinājās pēc carienes Anastasijas nāves. Lai nodrošinātu saviem jaunajiem padotajiem iztiku, tiem tika dāvātas klosteriem un augstmaņiem atņemtās milzu zemes platības. Opričņikiem Ivans Briesmīgais nemaksāja algu, bet teica: „Kam jums alga, ja vara dota!” No tiem laikiem saglabājies netikums — izspiest naudu, izmantojot amata stāvokli. Daudzi zemju īpašnieki ar visiem kalpotājiem tika nogalināti vai pārvietoti uz jaunapgūstamām zemēm. Tas ir viens no drūmākajiem laikiem Maskavijas vēsturē, visā valstī notika sadistiska augstmaņu un bajāru slepkavošana. Par jauno cara Ivana Briesmīgā mitekli kļuva Aleksandrovas Slobodas kremlis. 1570. gada janvārī un februārī Ivans IV devās ar Opričņinas karaspēka atbalstu novērst «sazvērestības» Tverā, Novgorodā un Pleskavā. Šajās senajās krievu pilsētās tika nogalināti lielākā daļa iedzīvotāju un izlaupīti klosteri. Pēc Novgorodas slaktiņa, Tveras un Pleskavas izlaupīšanas tika iegūtas milzu bagātības un līdzekļi Livonijas kara turpināšanai. Opričņina tika atcelta 1572. gadā pēc Maskavas nodedzināšanas un tatāru karaspēka sakāves pie Kazaņas. Daļai augstmaņu atgrieza viņu īpašumus, Novgorodas klosteriem atdeva nolaupītās ikonas. Tomēr sadistiskās slepkavošanas turpinājās visu atlikušo Ivana Briesmīgā valdīšanas laiku, netika saudzēti pat karavadoņi, kuri veiksmīgi vadīja Kazaņas ieņemšanas cīņas.
No 1575. gada rudens kādu brīdi Krievijā bija divvaldība, jo Ivans Briesmīgais par Maskavas lielkņazu iecēla savu radinieku Kasimovas tatāru hanu Semjonu Bekbulatoviču. Zemes pārvaldīšanu un iekšzemes likumu izdošanu nodeva Semjonam. 1576. gada vasarā Ivans Briesmīgais atkal atņēma Semjonam nodotās pilnvaras, iecēla viņu par Tveras vietvaldi un turpināja valdīt viens.
Sievas un bērni
Par Ivana IV nesavaldību liecina arī viņa dēla Ivana nāve. 1581. gada novembrī kādā īsā dusmu uzplūdā par kādu iebildi viņa gribai cars ar zizli stipri iesita dēlam, kas pēc pāris dienām nomira. Ivans Briesmīgais ļoti pārdzīvoja notikušo, un tas ļoti ietekmēja arī Krievijas ārpolitisko un iekšpolitisko stāvokli, radot arvien lielāku bajāru naidu pret caru.
Ivans IV mira 1584. gada 28. martā Maskavā smagas slimības lēkmes laikā. Par viņa nāvi ir pretrunīgas liecības. Visticamāk, ka nāve iestājās nosmakšanas rezultātā, bet nav zināms, vai to izraisīja nožņaugšana vai epilepsijas izraisītas spazmas. Ir versija arī par noindēšanu ar zālēm.
Iekšpolitika
Pārņemot varas grožus savās rokās, izveidoja valdnieka padomi, t. s. «Izvēlēto radu» (Избранная рада), kurā bija iecelti pārstāvji no katra valdošā slāņa — bajāriem, kņaziem, krievu pareizticīgo baznīcas hierarhiem, galminiekiem. Tās uzdevums bija izstrādāt likumus, reformas, padomdevēju funkcijas. 1550. gadā uzsāka vairākas nopietnas reformas:
Ārpolitika
Ārpolitikā Ivanam Briesmīgajam bija divi galvenie mērķi:
Attiecības ar tatāriem
Ivana IV valdīšanas pirmsākumos Maskavija joprojām maksāja nodevas tatāru haniem. Krimas tatāru atbalstu savas ietekmes nostiprināšanai izmantoja Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieki. Lietuvai tajos gados piederēja vairākas agrākās Kijivas Krievzemes zemes un daudzi tās kņazi bija tuvu radniecīgi Maskavijas kņaziem. Tas sekmēja to, ka bieži krievu augstmaņi bēga uz Lietuvu un pierobežas zemes īpašnieki varēja mainīt pavalstniecību, ar visu zemi pārnākot no vienas valsts otrā.
1557. gadā trešajā karagājienā Ivana IV karaspēks ieņēma Kazaņu un vēlāk arī Astrahaņu, paplašinot Maskavijas teritorijas līdz Kaspijas jūra i. Līdz ar to Ivans IV ieguva arī tatāru karavadoņu atbalstu un izmantoja tatāru karaspēka vienības Nogaju ordas hana dēla (careviča) Bekbulata vadībā kaujās pret lietuviešiem, bet hana Šigaleja vadībā Livonijas karā. Tomēr 1571. gadā Ivans Briesmīgais saņēma smagu prettriecienu, jo Krimas tatāru karaspēks bez nopietnas pretestības nonāca līdz Maskavai un to nodedzināja. Ugunsgrēkos gāja bojā lielākā daļa Maskavas iedzīvotāju. Smagās sakāves cēlonis bija armijas nodevība, jo Opričņinas politika bija izraisījusi visas tautas ienaidu un arī augstāko karavadoņu slepkavības novājināja armijas kaujasspēju. Tāpēc vienkāršie karavīri vēlējās Ivana IV sakāvi un palīdzēja tatāriem atklāt krievu armijas vājās vietas. Pēc Maskavas nodedzināšanas Ivans valdīja no Novgorodas un Aleksandrovkas Slobodas cietokšņa. 1572. gada 30. jūlijā krievu karaspēks atkārtoti sakāva tatārus, ieņēma Kazaņu un iznīcināja lielu daļu no tās iedzīvotājiem.
Attiecības ar rietumvalstīm
Lai iegūtu Baltijas jūras ostas, cars Ivans kopš 1554. gada ar mainīgām sekmēm nemitīgi turpināja sava priekšgājēja uzsākto karošanu Livonijā. Pirmajā posmā Ivanam IV izdevās iekarot Narvas ostu, bet vēlāk Livonijas Konfederācijas ziemeļaustrumu daļu. Lai pārvaldītu iekaroto Livonijas daļu, Ivans Briesmīgais 1570. gadā par Livonijas ķēniņu iecēla dāņu princi Magnusu. Kara sākumā Krievijas karaspēks centās iesaistīt vietējos iedzīvotājus savā pusē, bet Livonijas kara otrajā pusē bez žēlastības tika nogalināti gūstekņi un izpostītas vietējās saimniecības. Bailēs no krišanas briesmīgā cara rokās Cēsu pils aizstāvji 1577. gadā uzspridzināja sevi kopā ar pili.
1560. gadā par Zviedrijas ķēniņu kļuva garīgi nelīdzsvarotais Ēriks XIV Vāsa, kas savas valdīšanas laikā saslima ar vajāšanas māniju un ieslodzīja savu brāli Juhanu un viņa sievu Katrīnu cietumā. Kad valstī sākās sacelšanās, viņš vēlējās pamest valsti un bēgt uz Krieviju. Tomēr pēdējā brīdī viņu sagūstīja un ieslodzīja cietumā, bet pie varas nāca Juhans III Vāsa, ar kuru Livonijas iekarošanas sakarā Ivanam Briesmīgajam bija nikna un pazemojošiem noteikumiem pārpilna sarakste. Juhans bija Viļņā apprecējis Ivana IV iekāroto Lietuvas dižkunigaiša Sigismunda Augusta meitu Katrīnu Jagailieti. Kaut arī Ivans IV bija atkārtoti precējies, tomēr viņš uzstāja, lai zviedri viņam atdod Katrīnu. Šie notikumi spēcīgi ietekmēja Ivana IV apziņu. Viņš karalī Ērikā saskatīja savu līdzinieku un sāka vēl nesaudzīgāk vērsties pret iespējamām sazvērestībām valstī, nogalinot arī savu brālēnu Stanicas Vladimiru, kurš varēja pretendēt uz troni Ivana IV vietā.
Īpatnēji veidojās cara Ivana IV attiecības ar Anglijas karalieni Elizabeti I. Ivanam IV bija būtiski tirgoties ar angļiem, jo Krievijai bija svarīgi iegūt modernākus ieročus un šaujampulveri. Viņš vēlējās arī iegūt Anglijas aizsardzību pret Krievijas ienaidniekiem un patvērumu, ja Krievijas valstī notiktu apvērsums. Elizabete viņam solīja vislabvēlīgākos tirdzniecības noteikumus un patvērumu, bet nevēlējās iesaistīties Livonijas karā. Kad 1574. gadā, neatstājot pēctečus, nomira Jagaiļa dzimtas Polijas karalis un Lietuvas lielkņazs Sigismunds II Augusts, Ivans IV pieteica pretenzijas uz Lietuvas dižkunigaitijas valdnieka troni kā savas dzimtas mantojumu, pamatojot, ka Ģedimina un Rurika dzimtas esot radnieciskas. Lietuvas augstmaņi nevēlējās viņu atbalstīt, labāk izvēloties par valdnieku Ivana dēlu Fjodoru, bet Ivans IV neatbalstīja šo ideju. Pēc neilgiem juku laikiem par Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieku ievēlēja Stefanu Batoriju, kas 1578. gadā izdzina krievus no Livonijas un 1579. gadā ieņēma Polocku, Veļikije Lukus un aplenca Pleskavu. 1582. gada 15. janvārī Ivans IV bija spiests ar Svētās Romas impērijas sūtņa Posevino palīdzību noslēgt Jamas Zapoļskas miera līgumu, kurā atteicās no pretenzijām uz Polockas un Livonijas zemēm.
Sinēve Sūlemdāle
Biatlonistes karjeru sākusi 2002. gadā, kopš 2008. gada ir nacionālās izlases dalībniece. Sekmīgi aizvadījusi juniores karjeru. Pasaules čempionātā junioriem izcīnījusi divus sudrabus un divas bronzas, savukārt Eiropas čempionātā — visu medaļu komplektu. 2009. gadā debitējusi Pasaules kausā. 2012. gada Pasaules čempionātā Norvēģijas izlases sastāvā izcīnījusi zelta medaļu jauktajā stafetē un bronzas medaļu stafetē. Nākamā gada Pasaules čempionātā atkārtojusi panākumus jauktajā stafetē, kā arī izcīnīja uzvaru stafetē.
Kažokāda
Kažokāda ir nonāvēta kažokzvēra vai cita dzīvnieka (parasti zīdītāja) āda, kurai ir biezs apmatojums un kuru pēc īpašas apstrādes izmanto apģērba, piemēram, kažoku, apkakļu un cepuru izgatavošanai.
Dzīvniekus ar komerciāli vērtīgu apmatojumu (lapsas, sabuļus, šinšillas, trušus, ūdeles u. c.), industrijā dēvē par kažokzvēriem.
Vēsture
Kažokādas apģērbā sāka izmantot neandertālieši aptuveni 100 000 gadus p.m.ē., lai pasargātu sevi no aukstuma. Sākotnēji viņi nomedīto dzīvnieku nodīrātajās kažokādās izgriezuši caurumu galvai un, iespējams, rokām. Ar laiku apģērba izgatavošanas metodes attīstījušās, un apģērbs tika papildināts ar šauru ādas strēmeļu jostām. Vēlāk cilvēki iemācījās izmantot adatu, lai sašūtu kopā kažokādu strēmeles un izgatavotu tādus apģērba gabalus kā cepures, bikses, apavus, tunikas, cimdus un citus.
Jauns kažoku iegūšanas veids — ar slazdiem — parādījās neolīta laikmetā, tomēr slazdi ar spīlēm tika ieviesti mūsu ēras 16. gadsimta beigās. Slazdu izmantošana bija populāra Amerikas kolonizācijas laikā. Kažokādu tirdzniecība, kas iegūtas, noķerot dzīvniekus ar slazdiem, noteiktu laika posmu bija ienesīga uzņēmējdarbība — Eiropā, piemēram, bija populāras cepures no bebra ādas. Tomēr ap 19. gadsimta sākumu dzīvnieku populācija kļuva apdraudēta, turklāt kažokādu cepures izgāja no modes, tādējādi samazinot šīs nozares darbību. 20. gadsimta sākumā bebru populācija bija kļuvusi tik apdraudēta, ka no 1909. līdz 1963. gadam Vašingtonas štatā bija spēkā aizliegums ķert šos dzīvniekus ar slazdiem.
Pirmie mēģinājumi audzēt dzīvniekus kažokzvēru ieguvei bija 1860. gados ASV, tomēr par tās vēsturisko sākumu uzskatāms 1895. gads, kad Prinča Edvarda Salā Kanādā tika uzsākta pirmās sudrablapsu audzētavas darbība. Kažokzvēru audzēšanas aizsākumi Eiropā meklējami 1914. gadā, kad Norvēģijā sāka audzēt sudrablapsas. Pirmās ūdeļu audzētavas tika atvērtas Skandināvijas valstīs 1920. gados. Drīz pēc Otrā pasaules kara Eiropa bija kļuvusi par lielāko ūdeļu audzētāju. Jau 1930. gados kažokzvēru audzēšana bija kļuvusi par ienesīgu uzņēmējdarbību. Tomēr, sākot ar 20. gadsimta otro pusi, kažokzvēru audzēšanas apjomi samazinās. ASV, piemēram, kažokzvēru audzētavu daudzums samazinājies no 2794 audzētavām 1969. gadā līdz 268 audzētavām 2011. gadā. Kažokādu ieguves apjoms šajā laika posmā savukārt samazinājies no aptuveni 5,7 miljoniem līdz 3,1 miljonam. Viens no iemesliem ir sabiedrības atbalsta samazināšanās šai nozarei un sociālās kampaņas pret kažokzvēru audzēšanu un kažokādu nēsāšanu.
Latvijā kažokzvēru audzēšana attīstījās pēc Otrā pasaules kara, un kažokādu ražošanas apjomi bija visaugstākie 1989. gadā — 24 audzētavas un 1,1 miljons ūdeļu ādu. Vairāku iemeslu, galvenokārt, ekonomisku, dēļ nozares darbība ir samazinājusies, un 2011. gadā 6 no 8 Latvijas kažokzvēru audzētavām tika iegūtas 261 382 ūdeļu ādas un 8617 lapsu ādas.
Audzēšana
Aptuveni 85% kažokādu tiek iegūtas no audzētavu dzīvniekiem. Visbiežāk kažokādu ieguvei tiek audzētas ūdeles un lapsas, taču pastāv arī šinšillu, jenotsuņu, trušu, suņu, kaķu un citu dzīvnieku audzētavas. Pēdējo gadu laikā audzētavās tiek iegūti apmēram 57 miljoni ūdeļu un lapsu ādu gadā. Visvairāk ūdeļu tiek audzēts Dānijā, bet visvairāk lapsu — Somijā. Latvijā atļautā sprosta platība pieaugušām ūdelēm ir 0,255 m2, lapsām — 0,75 m2, bet šinšillām — 0,2 m2. Eiropas Savienībā darbojas aptuveni 7200 kažokzvēru audzētavu. Vairākās valstīs galvenokārt ētisku apsvērumu dēļ aizliegta kažokzvēru audzēšana: Lielbritānijā, Austrijā, Horvātijā, Bosnijā un Hercegovinā, Nīderlandē un Slovēnijā. Dānijā ir aizliegts kažokādu ieguvei audzēt lapsas. Dažās citās valstīs pastāv stingri labturības noteikumi kažokzvēru audzēšanas nozarē (Šveicē, Vācijā, Zviedrijā, Itālijā).
Medības
Aptuveni 15% kažokādu tiek iegūtas no nomedītiem savvaļas dzīvniekiem, un visizplatītākā šo dzīvnieku nomedīšanas metode ir ar slazdiem. ASV katru gadu kažokādu ieguvei ar slazdiem tiek notverti trīs līdz pieci miljoni savvaļas dzīvnieku. Daudzās valstīs, tostarp Eiropas Savienības valstīs, aizliegta kāju slazdu izmantošana, jo atzīta par nežēlīgu. Tā kā ložu caurumi dzīvnieku kažokos un asins traipi samazina kažokādu vērtību, slazdos notvertie dzīvnieki bieži tiek vai nu nosmacēti vai nosisti.
Apstrāde
Parasti kažokādu apstrādē ietverti vairāki posmi:
Timbaland Presents Shock Value
Timbaland Presents Shock Value (zināms arī ka vienkārši Shock Value) ir otrais solos studijas, un piektais kopumā albums no producenta un repera Timbaland. Tas ir viņa otrais albums bez repera Magoo (viņš piedalās vienā no albuma dziesmām). Līdz ar Shock Value iznākšanu Timbaland izveidoja savu ierakstu kompāniju Mosley Music Group. Albumā Shock Value piedalās dažādi izpildītāji kā: Džastins Timberleiks, The Hives, Fall Out Boy, Keri Hilson, Nellija Furtado, Missy Elliott, 50 Cent, Dr. Dre, OneRepublic, dziedātājs un pianists Eltons Džons, Nikola Šerzingere un daudzi citi. Albumu popularizēja ar Shock Value 2008 Tour tūri. Bija plānots ka tūre sāksies Austrālijā un beigsies Jaunzēlandē, bet ta tika atstumta, un vēlāk atcelta. Ir arī bijuši vairaki grafika konflikti Eiropas koncertos. Austrālijas tūre tika atcelta dienu pirms tās sākšanās.
Kažokāda
Apstrāde
Ādu apstrādes procesā tipiski tiek izmantotas dažādas ķīmiskas vielas, tostarp skābju un sārmu šķīdumi, kas satur hromu (no 100 līdz 400 mg/l), sulfīdus (no 200 līdz 800 mg/l), slāpekli (no 200 līdz 1000 mg/l), BSP5 (no 900 līdz 6000 mg/l, parasti diapazonā no 160 līdz 24 000 mg/l), ĶSP (no 800 līdz 43 000 mg/l plūsmās, kur ir atdalīti dažādu veidu notekūdeņi, un no 2400 līdz 14 000 mg/l jauktu notekūdeņu plūsmās), hlorīdus (no 200 līdz 70 000 mg/l atdalītās plūsmās un no 5600 līdz 27000 mg/l jauktās plūsmās) un daudz tauku.
Timbaland Presents Shock Value
Albums
Dziesma "Release" ir iekļauta EA Sports videospēlē Madden NFL 08, savukārt dziesma "The Way I Are" ir iekļauta videospēles NBA Live 08 skaņu celiņā. 16. aprīlī internetā nonāca dziesma "Laugh at 'Em", kuru bija domāts iekļaut albumā, bet tā netika pabeigta pietiekami ātri un beigās to neiekļāva. Tajā piedalās reperis Jay-Z un dziedātājs Džastins Timberleiks. Dziesma tika iesaukta par dziesmas "Give It to Me" remiksu. Vēl viena neizdota dziesma "I See U" nokļuva internetā. Tajā piedalās reperis Attitude un D.O.E..
Kažokāda
Tirdzniecība
Kažokādu tirdzniecība pasaulē pamatā notiek izsolēs. Lielākās kažokādu izsoles atrodas Kopenhāgenā un Helsinkos, un pēc 2011. gada datiem šajās izsolēs 90% savas saražotās produkcijas realizē arī Latvijas kažokzvēru audzētavas. Atlikušie 10% kažokādu tiek izģērētas un piedāvātas vietējā tirgū kā kažokādu, tā arī gatavu izstrādājumu veidā. Pasaules kažokādu tirgū galvenais noteicējs šobrīd ir Honkonga, kur tiek pārstrādāti apmēram 60% no visām pasaulē saražotajām kažokādām un kur gatavo izstrādājumu veidā tās tiek realizētas tālāk. Pasaules kažokādu tirgus netiek ierobežots un tam nav kvotu.
Iepriekš lielākais kažokādu un to izstrādājumu tirgus bijis Ziemeļamerikā, Krievijā un Eiropā, taču pēdējos gados ievērojami palielinājies kažokādu tirgus Tālajos Austrumos, it īpaši Honkongā un Ķīnā.
Kritika
Dzīvnieku tiesību aizstāvji vēršas pret kažokzvēru audzēšanu un savvaļā dzīvojošu dzīvnieku notveršanu kažokādu ieguvei, norādot uz to, ka kažokādu ieguve nav iespējama humānā veidā — dzīvnieki audzētavās tiek turēti šauros sprostos, cieš no hroniska stresa, kas izpaužas stereotipiskās kustībās, un hroniska stresa ietekmē dzīvnieki mēdz savainot paši sevi vai citus. Tiek uzsvērti arī kažokzvēru nogalināšanas veidi: ūdeles nosmacē ar oglekļa dioksīdu, lapsas ar anālo elektrošoku un šinšillas ar hloroformu vai oglekļa dioksīdu.
Timbaland Presents Shock Value
Kritiķu vērtējums
Albums ieguva ļoti dažādus kritiķu vērtejumus. Pēc Metacritic datiem albuma vērtejums ir 54, kas norāda uz vidēju vērtējumu.
Humoreska
Humoreska ir neliels dzejas vai prozas sacerējums, kurā autors labsirdīgi pazobojas par atsevišķām sabiedrības dzīves parādībām vai cilvēka rakstura īpašībām. Humoreska var būt arī humoristisks muzikāls darbs.
Timbaland Presents Shock Value
Pārdošanas daudzums
Albums debitēja Billboard 200 topa piektajā vietā ar pārdotām 138,000 kopijām. Apvienotajā Karalistē albums debitēja desmitajā vietā, bet 22. jūlijā pakāpās uz piekto vietu. Kopš tā brīža albums ir sasniedzis otro vietu Apvienotajā Karalistē un trīspadsmito vietu Francijā.
Līdz 2008. gada 10. aprīlim "Shock Value" ir ticis pārdots 1,125,327 kopijās ASV. Kanādā albums ieguva platīna statusu (100,000 kopijas) 2007. gada augustā. Austrāliešu ARIA albumu topā "Shock Value" ir ieguvis trīskārtēju platīna statusu, ar vairāk kā 210,000 pārdotam kopijām. Tas sasniedza albumu topa pirmo vietu augusta vidū.
Kažokāda
Kritika
Sociālās kustības pret kažokādām sākumi meklējami 20. gadsimta 70. gados, kad sāka izplatīties dzīvnieku tiesību idejas. Sākot ar 1980. gadiem, kampaņas pret kažokādām vērsās plašumā, un to ietekmē laika posmā no 1985. līdz 1990. gadam kažokādu pārdošanas apjomi Lielbritānijā samazinājās par 75%. Vairākās Eiropas valstīs ētisku iemeslu dēļ aizliegta kažokzvēru audzēšana: Lielbritānijā, Austrijā, Nīderlandē, Horvātijā, Bosnijā un Hercegovinā un Slovēnijā.
Timbaland Presents Shock Value
Pārdošanas daudzums
BBC Radio 1 2007. gada topā, "Shock Value" ieguva devīto vietu, kā devītais pārdotākais albums Apvienotajā Karalistē.
Pārizdotā Delux versija
Vēlāk Shock Value tika pārizdots, un tajā tika iekļauts otrais disks, kurā ietilpa dažas jaunas dziesmas.
Krastu medniekzirneklis
Krastu medniekzirneklis ir liels zirneklis, kurš ir sastopams Eiropas centrālajos reģionos. Zirneklis mīt pie nepiesārņotām ūdenskrātuvēm un ūdentecēm. Tā tipiskais ķermeņa garums 2 cm, kāju plētums — 7 cm.
Krastu medniekzirneklis ir lielākais Latvijā sastopamais zirneklis, un tas ir ierakstīts arī Latvijas Sarkanās grāmatas 3. kategorijā.
Dzelzceļa līnija Torņakalns—Tukums II
Torņakalns—Tukums II (neoficiāls nosaukums Rīga—Tukums) ir viena no senākajām dzelzceļa līnijām Latvijā un tā savieno Rīgu ar Tukumu caur kūrortpilsētu Jūrmalu. Līnija no Torņakalna ir 65 km gara, bet no Rīgas — 68 km. Tajā pastāv diezgan intensīva piepilsētas elektrovilcienu satiksme, maršrutos Rīga—Dubulti, Rīga—Sloka, Rīga—Ķemeri, Rīga—Tukums I, Rīga—Tukums II. Pa līniju kursē arī kravas vilcieni uz Ventspili un atpakaļ (pēc 2013./2014. gada saraksta ir paredzēti 6 vilcienu pāri diennaktī), 1 pāris līdz Slokai, bet posmā līdz Zasulaukam — uz Bolderāju, Lāčupi (5 pāri).
Vēsture
Dzelzceļa līnija tika atklāta 1877. gada 21. septembrī. Sākotnēji tā savienoja Rīgas staciju un tagadējo Tukums I (kas tolaik saucās Austrumu stacija). Līniju izveidoja Rīgas—Tukuma dzelzceļa sabiedrība. 1891. gadā līniju savā īpašumā ieguva Rīgas—Dinaburgas dzelzceļa sabiedrība, taču jau 1895. gadā tā piederēja valstij. 20. gadsimta sākumā līnija tika savienota ar jauno Ventspils—Maskavas līniju un šobrīd pēdējā līnijas stacija Tukums II tika atklāta 1901. gadā.
Pirmā pasaules kara laikā cieta gan vairākas stacijas, gan 1872. gadā celtais tilts pār Lielupi. Tas tika atjaunots 1922. gadā, tas tika atkārtoti izpostīts otrā pasaules kara laikā. Ar vairākām līnijas stacijām saistās arī traģiski notikumi (Torņakalnu, Tukumu II), no šīm stacijām 1941. un 1949. gadā tika deportēti cilvēki.
2015. gadā tika uzsākta vairāku līnijas staciju modernizācija, ko pabeidza līdz 2015. gada beigām. Tika modernizētas Zolitūdes, Imantas, Babītes, Lielupes, Bulduru, Dzintaru, Majoru, Dubultu, Pumpuru, Mellužu, Asaru, Vaivaru un Slokas stacijas.
Stacijas
Mūsdienās dzelzceļa līnijā ir 24 stacijas un pieturas punkti, bet 2 pieturas — Avoti un 56. kilometrs ir likvidētas. 6 stacijas atrodas Rīgas pilsētā (Rīga—Imanta), 1 - Mārupes novadā, 14 - Jūrmalas pilsētā, 2 - Tukuma novadā un 2 - Tukuma pilsētā. Līnijas kopējais garums ir 65 km un brauciena ilgums elektrovilcienā no Rīgas līdz Tukumam II ir 1 stunda un 23 minūtes.
Centrālāfrikas Republika
Centrālāfrikas Republika vai saīsināti Centrālāfrika (fr; IPA: vai Centrafrique, IPA: ) ir valsts Centrālajā Āfrikā ar galvaspilsētu Bangi. CĀR robežojas ar Čadu ziemeļos, Sudānu un Dienvidsudānu austrumos, Kongo Republiku un Kongo Demokrātisko republiku dienvidos, un Kamerūnu rietumos. Robežu kopgarums 5203 km.
Lielākā daļa CĀR sastāv no Sudānas-Gvinejas savannas, tāpat tajā atrodas Sahelas-Sudānas zona valsts ziemeļos un ekvatoriālo mežu zona dienvidos. Divas trešdaļas no valsts atrodas Ubangi upes baseinā, kura tek dienvidu virzienā uz Kongo upi, atlikusī trešdaļa atrodas Šari upes baseinā, kura tek uz ziemeļiem uz Čadas ezeru.
Tā kā lielākā daļa teritorijas atrodas Ubangi un Šari upju baseinā, franči šo koloniju nosauca šī reģiona vārdā par Ubangi-Šari (fr). Šī franču kolonija kļuva par Francijas daļēju autonomiju 1958. gadā un vēlāk, par neatkarīgu valsti. Pirmos trīsdesmit gadus pēc neatkarības iegūšanas CĀR prezidenti netika ievēlēti demokrātiskās vēlēšanās. Pirmās demokrātiskās vēlēšanas notika 1993. gadā par ārvalstu līdzekļiem un ar ANO Vēlēšanu Lietu Komisijas palīdzību. Tajās uzvarēja Anžs Felikss Patasē, bet pēc laika prezidents Patasē zaudēja atbalstu un 2003. gadā varu sagrāba ģenerālis Fransuā Bozizē. Bozizē uzvarēja 2005. gada maija vēlēšanās, bet 2013. gadā viņu gāza nemiernieki ar Mišelu Džotodiju priekšgalā. Džotodijas laikā valsti pārņēma vardarbība starp musulmaņu mazākumu un kristiešu vairākumu, līdz 2014. gada janvārī viņš atkāpās no prezidenta amata, un par pagaidu prezidentu kļuva Katrīna Samba-Panza, pirmā sieviete šajā amatā. 2015.-2016. gada vēlēšanās uzvarēja Fostēns-Aršanžs Tuadera.
Ģeogrāfija
Centrālāfrikas Republikas platība ir 622 984 kvadrātkilometri (ap 10 reizes lielāka par Latviju). Meži aizņem tikai apmēram 8%, pārsvarā dienvidu daļā. Pieskaitot arī savannas skrajmežus un krūmājus, mežu procents sasniedz 36% teritorijas. Mežu izciršanas līmenis ir 0,4% gadā, nelegālas cirtnes ir norma. Lielu daļu dienvidu robežas veido Kongo upes pietekas - no austrumu puses tekošā Mbomu robežupe, saplūstot ar no dienvidiem plūstošo Ueles upi, veido Ubangi upi. Rietumos Sangas upe plūst uz dienvidiem cauri lielai valsts daļai. Austrumu robeža atrodas pie Kongo un Nīlas ūdensšķirtnes malas, centrālajā daļā ir ūdenšķirtne starp Kongo un Čadas ezeru.
Zemākais punkts ir Ubangi upe (335 m) uz robežas ar Kongo DR, augstākais - Ngaui kalns (ap 1410 m) uz Kamerūnas robežas.
Vairums valsts teritorijas ietilpst Bangi negatīvajā magnētiskajā anomālijā, kuras izcelsme nav skaidra. Hipotēzes saista to ar magmatisko iežu izplūdi vai milzu meteorīta nokrišanu prekembrijā 540 miljonus gadu atpakaļ.
Robežu garums: ar Kamerūnu 901 km, ar Čadu 1556 km, ar Kongo DR 1747 km, ar Kongo R 487 km, ar Dienvidsudānu 1055 km, ar Sudānu 174 km.
Klimats
CĀR gandrīz visā teritorijā valda savannu tropiskais klimats, Aw pēc Kepena klimata klasifikācijas. Ziemeļu rajoni ziemā cieš no vējiem no Sahāras ("harmatana laiks"), kuri ir sausi un nes līdzi putekļus, kas pastiprina to pārtuksnešošanos cilvēka darbības rezultātā. Dienvidu daļā musonu sezonas nokrišņu nevienmērība rada upju pārplūšanu.
Ziemeļos gada vidējā temperatūra +27°C, vidējais nokrišņu daudzums 1250 mm, lietus sezona jūlijā-septembrī, arī decembrī-janvārī. Dienvidos vidējā temperatūra +25°C, nokrišņi līdz 1800 mm, mitrā sezona maijā-oktobrī, sausā decembrī-janvārī.
Fauna
Faunā vēl saglabājies daudz lielo zīdītāju sugu: ziloņi, degunradži, bifeļi, antilopes, žirafes; no plēsējiem raksturīgi lauvas, leopardi, šakāļi, hiēnas un hiēnsuņi. Blīvos mežos - pērtiķi. Upēs ir nīlzirgi un krokodili.
Senā vēsture
Par reģiona senvēsturi zināms ļoti maz avotu un pētījumu trūkuma dēļ. Dimantu rakšanas procesā atrastie akmens rīki apliecina, ka Ubangi baseins bijis apdzīvots jau akmens laikmetā. Uz šo pašu laiku attiecas Lobajes upes baseinā atrastie 3 metrus augstie akmeņu krāvumi, kurus vietējā gbajas valodā sauc par stāvakmeņiem - tadžunu.
Iespējams, ka pirmiedzīvotāji šajās zemēs bijuši pigmeji. Seno ēģiptiešu uzrakstos pieminēta Uamas zeme rietumos no Nīlas iztekas Mobaji un Kemdes upju rajonos, kuru apdzīvojuši melni pundurīši. Senēģiptieši domāja, ka Ubangi un Uele atrodas Nīlas baseinā un nosauca tās par Melno Nīlu, lai gan tās plūst citā virzienā.
Starp 1000. gadu pirms mūsu ēras un mūsu ēras 1000. gadu Austrumadamavas valodās runājošās tautas devās uz austrumiem no Kamerūnas uz Sudānu, un daļa apmetās lielākajā daļā mūsdienu CĀR. Tajā pašā laika periodā daudz mazāks skaits bantu valodās runājošo ieceļotāju apmetās CĀR DR un pavisam neliela Centrālās Sudānas valodās runājošu cilvēku daļa apmetās gar Ubangi upi. Lielākā daļa CĀR iedzīvotāju, kuri runā Austrumadamavas valodās vai bantu valodās, pieder Nigēras-Kongo valodu saimei. Mazākums runā Centrālās Sudānas valodās no Nīlas-Sahāras valodu saimes. Pēdējie ieceļotāji ietver musulmaņu tirgotājus, kuri pārsvarā runā arābu valodā vai hausu valodā.
Pakļaušanās ārpasaulei
15. gadsimtā Centrālāfrikas Republikas mūsdienu teritorija atradās starp spēcīgo feodālo valsti Kanema-Borno ziemeļos (tā izveidojās 15. gadsimtā Čadas ezera rietumu krastā) un Kongo nosacīti kristīgo valsti dienvidos (izveidojās 14. gadsimtā Kongo upes lejtecē), starp kurām bija tirdzniecības saites. 16. gadsimtā teritorijas ZR gals ietilpa Bagirmī valstī.
Sākot no 17. gadsimta, CĀR iedzīvotāji dzīvoja strauji augošu islāma valstu pierobežā, bet tiem bija relatīvi neliels kontakts ar kristīgo vai islāma reliģiju pārstāvjiem vai Rietumu kultūru. Liela daļa no iedzīvotājiem bija emigrantu tautības no šīm valstīm, kas nevēlējās kontaktus ar dzimteni. Kopš 18. gadsimta vergu tirgotāji no Darfūras un Uadaji sultanātiem aktīvi darbojās šajā teritorijā, un iedzīvotāju skaits krasi samazinājās.
19. gadsimta pirmajās desmitgadēs musulmaņu tirgotāji uzsāka pakāpeniski iespiesties reģionā un attīstīt labas attiecības ar vietējiem vadoņiem, lai atvieglotu savu tirdzniecību un nodibinātu savas apmetnes reģionā. Musulmaņu tirgotāju sākotnējā ierašanās agrīnajos 19. gadsimta gados bija samērā miermīlīga, jo bija atkarīga no vietējo iedzīvotāju atbalsta, bet pēc vergu tirgotāji kopā ar karavīriem sāka ar varu pakļaut sev reģionu. Starp 1860. un 1910. gadu vergu tirgotāji no Sudānas, Čadas, Kamerūnas, Dar al-Kuti CĀR ziemeļos un Nzakaras un Zandes valstīm CĀR dienvidaustrumos sagrāba un pārdeva lielāko daļu CĀR austrumu daļas iedzīvotāju, līdz ar to šī valsts daļa ir ļoti reti apdzīvota pat mūsdienās. 1875. gadā CĀR teritorijas lielāko daļu pārvaldīja Sudānas sultāns Rābahs.
Franču koloniālisms
Eiropiešu iespiešanās Centrālajā Āfrikā sākās 19. gadsimta beigās tā sauktā Āfrikas jucekļa (1875.—1900.) laikā. Grāfs de Braza uzņēmās vadību Franču Kongo dibināšanā ar galveno pārvaldi no pilsētas, kuru pēc viņa nāves nosauca grāfa vārdā, Brazavila, un sūtīja ekspedīcijas augšup pa Ubangi upi lai nodrošinātu pēc iespējas lielākas Francijas pretenzijas pār teritorijām Centrālajā Āfrikā. Arī Beļģijas karalis Leopolds II, Vācija un Lielbritānija iesaistījās cīņā par savu tiesību nodrošināšanu pār teritorijām Centrālajā Āfrikā. 1889. gadā francūži nodibināja apmetni Ubangi upes krastā pie Bangi, kas kļuva par Ubangi-Šari un CĀR nākamo galvaspilsētu. De Braza 1890.—1891. gadā nosūtīja ekspedīcijas augšup pa Sangas upi, līdz pat Čadas ezeram, un uz austrumiem pa Ubangi upi līdz pat Nīlai. De Braza kolonistu atbalstītāji Francijā vēlējās paplašināt Franču Kongo teritoriju tiktāl, lai tā savienotos ar Francijas teritorijām Ziemeļāfrikā, Austrumāfrikā un Rietumāfrikā. Sākās kari ar vietējiem valdītājiem par teritorijas kontroli. 1894. gadā Franču Kongo robežas ar karaļa Leopolda II Kongo Brīvvalsti un Vācijas Kamerūnu tika nofiksētas, pamatojoties uz diplomātisku vienošanos. 1899. gadā Franču Kongo robeža ar Sudānu tika nofiksēta gar Kongo-Nīlas ūdensšķirtnes robežu, atstājot Franciju bez kārotās pieejas Nīlai un padarot DA Ubangi-Šari par "ceļa beigām".
Tiklīdz eiropiešu diplomāti vienojās par Franču Kongo robežām, Francija nolēma, kā atpelnīt teritorijas okupāciju, administrāciju un attīstību. Leopolda II pakļauto kompāniju finansiālā veiksme Kongo Brīvvalstī pārliecināja Francijas valdību 1899. gadā nodot 17 privātām kompānijām lielas zemes platības Ubangi-Šari reģionā. Pateicībā par zemes lietošanas iespējām pirkt vietējos produktos un pārdot Eiropas preces kompānijas apsolījās maksāt zemes nomas maksu kolonijas vadībai un attīstīt savus nomātos īpašumus. Kompānijas algoja Eiropas un Āfrikas aģentus, kas bieži lietoja brutālus un mežonīgus līdzekļus, lai piespiestu afrikāņus strādāt viņu labā. Tajā pašā laikā Francijas koloniālā administrācija uzsāka piespiest iedzīvotājus maksāt nodokļus un nodrošināt valsti ar brīvo darbaspēku. Kompānijas un franču administrācija bieži sadarbojās savos pūliņos piespiest afrikāņus strādāt viņu labā, bet laiku pa laikam abas puses nonāca pretinieku lomās. Daži Francijas valdības pārstāvji ziņoja par nelikumībām, kurās tika iesaistīta privāto kompāniju apsardze un pat viņu pašu koloniālais karaspēks, bet pūliņi sodīt šos pārkāpējus vienmēr cieta neveiksmi. Kad ziņas par pret centrālafrikāņiem vērstajām zvērībām no kompāniju darbinieku un kolonijas administrācijas puses nonāca līdz Francijai un izsauca skaļus protestus, notika izmeklēšanas un vāji centieni veikt reformas, taču situācija Ubangi-Šari palika nemainīga. Notika vairākas ilglaicīgas sacelšanās, kuru apspiešana prasīja milzīgus upurus no afrikāņu vidus.
Francijas koloniālās pārvaldes pirmajā desmitgadē Āfrikas valstu vadoņi Ubangi-Šari reģionā palielināja savas vergu sirojumu aktivitātes, kā arī savu vietējo produktu pārdošanu Eiropas kompānijām un kolonistiem. Vadoņi guva priekšrocības no savas sadarbības ar Franciju, apgādājot sevi ar arvien vairāk ieročiem, kas tika lietoti, lai sagūstītu arvien vairāk vergu, it īpaši Ubangi-Šari austrumu daļā, kur iedzīvotāju skaits samazinājās vietējo vadoņu vergu tirdzniecības dēļ. Tie afrikāņi un eiropieši, kuriem bija vara, bieži padarīja dzīvi nožēlojamu tiem, kuriem nebija iespēju aizstāvēties. 1910. gadā Ubangi-Šari kļuva par Franču Ekvatoriālās Āfrikas Federācijas sastāvdaļu. Francijas koloniālisma otrās dekādes laikā bruņoti koloniālo kompāniju darbinieki turpināja lietot brutālas metodes pret vietējiem iedzīvotājiem, bet Āfrikas vadoņu vara tika iznīcināta, un līdz ar to vergu tirdzniecība strauji samazinājās. 1911. gadā Sangas un Lobajes upju baseini tika nodoti Vācijai kā daļa no vienošanās, kas paredzēja Francijai brīvas rokas Marokā. Tādējādi Ubangi-Šari rietumu daļa nonāca vācu rokās līdz Pirmā pasaules kara sākumam, kura laikā Francija atguva šīs teritorijas, izmantojot Centrālāfrikas armiju.
Franču koloniālisma trešā dekāde bija pārmaiņu periods, kura laikā tika uzbūvēts ceļu tīkls, palielinājās ražas un tika izveidotas protestantu misijas dažādās valsts malās. Tika ieviestas jaunas, vieglākas piespiedu darba formas, ieviesa kokvilnas audzēšanu. Eiropieši nodibināja arī kafijkoku plantācijas. Tolaik Francija iesauca lielu daļu ubangiešu strādāt Kongo-Okeāna dzelzceļa celtniecībā, un daudzi no šiem iesauktajiem mira no pārpūles un slimībām. 1925. gadā franču rakstnieks Andrē Žids publicēja savu "Voyage au Congo", kurā apraksta nežēlību, ar kādu franču kompānija izturējās pret centrālafrikāņu strādniekiem. 1928. gadā notika Kongo-Vara sacelšanās jeb "kapļu karš" Ubangi-Šari rietumos, kas turpinājās vairākus gadus. Šī dumpja, iespējams, lielākā antikoloniālā dumpja Āfrikā starpkaru periodā, apjomi tika uzmanīgi slēpti no Francijas publikas, jo tas varētu pierādīt Francijas koloniālistu cietsirdīgo attieksmi pret afrikāņiem un piespiedu darba esamību. Vienlaikus sāka veidoties afrikāņu vidusšķira.
Koloniālisma ceturtā dekāde bija laiks, kad Ubangi-Šari kokvilnas, tējas, un kafijas ražošanas apjomi kļuva nozīmīgi, dimantu un zelta ieguve sāka nest peļņu. Dažām kokvilnas kompānijām tika piešķirts iepirkuma monopols lielās kokvilnas ieguves plantācijās, un tās varēja fiksēt iepirkuma cenas, lai nodrošinātu peļņu saviem īpašniekiem. Koloniālisma piektā desmitgade iezīmējās ar Otro pasaules karu un politiskajām reformām. 1940. gada septembrī de Gollu atbalstošie virsnieki pārņēma kontroli visā Ubangi-Šari. 1946. gadā teritorijā tika izveidota sava Asambleja un iecelts tās pārstāvis Francijas parlamentā. Bartelemī Boganda, neatkarību atbalstošās Kustības par Melnās Āfrikas Sociālo Evolūciju (MESAN) vadītājs, kļuva par pirmo centrālafrikāni, kas ievēlēts Francijas parlamentā.
1957. gadā MESAN uzvarēja teritoriālajās vēlēšanās, Boganda kļuva par Francijas Ekvatoriālās Āfrikas Padomes priekšsēdētāju.
20. gadsimts
Ubangi-Šari kolonija kļuva par autonomu teritoriju Francijas Savienības sastāvā un pieņēma nosaukumu "Centrālāfrikas Republika". Autonomijas tēvs un jaunās valdības ("Conseil de Gouvernement") prezidents Bartelemī Boganda gāja bojā aviokatastrofā neskaidros apstākļos 1959. gadā, tikai 8 dienas pirms nozīmētajām pirmajām vēlēšanām. CĀR ieguva neatkarību, un divi Bogandas tuvākie palīgi, Abels Gumba un Dāvids Dako, uzsāka savstarpēju cīņu par varu. Ar Francijas atbalstu varu ieguva Dako, un drīzumā Gumba tika arestēts. 1962. gadā prezidents Dako valstī nostiprināja vienpartijas sistēmu (MESAN).
pulkvedis Žans Bedels Bokasa, kas bija arī Dako tuvs radinieks, gāza Dako, atcēla konstitūciju un atlaida Nacionālo Asambleju. Prezidents Bokasa 1972. gadā pasludināja sevi par prezidentu uz mūžu, un pasludināja sevi par Imperatoru Bokasu I. Gadu vēlāk Imperators Bokasa kronēja pats sevi tik nabadzīgai valstij izšķērdīgā ceremonijā. 1979. gadā pēc tam, kad nežēlīgi tika apspiesti skolnieku protesti pret pārlieku dārgu skolas formu ieviešanu, Francija veica apvērsumu pret Bokasu un "atjaunoja" Dako varu. Dako vēlreiz tika gāzts, kad apvērsumu veica armijas virspavēlnieks ģenerālis Andrē Kolingba no Rassemblement Démocratique Centrafricain (RDC) partijas.
Kolingba atcēla konstitūciju, aizliedza politiskās partijas un arodbiedrības un vadīja militāro huntu līdz 1985. gadam. 1986. gadā viņš piedāvāja jaunu konstitūciju, ko apstiprināja tautas nobalsošanā. 1987. gadā notika daļēji demokrātiskas parlamenta vēlēšanas, un 1988. gadā — pašvaldību vēlēšanas. Kolingbas abi galvenie politiskie konkurenti Gumba un Patasē ar savām partijām netika pielaisti vēlēšanās.
1990. gadā, vienlaikus ar Berlīnes mūra krišanu Eiropā, valstī kļuva aktīva demokrātiskā kustība. 1990. gada maijā 253 valsts darboņi parakstīja atklātu vēstuli ar lūgumu sasaukt Nacionālo Padomi un īpašu komisiju, kas kontrolētu vēlēšanas, bet Kolingba noraidīja šo lūgumu un apcietināja dažus aktīvistus. ASV, negribīga Francijas, kaimiņvalstu un aģentūras GIBAFOR (Francija, ASV, Vācija, Japāna, ES, Pasaules Banka un ANO) spiediena rezultātā Kolingba tika piespiests piekrist sarīkot brīvas vēlēšanas 1992. gada oktobrī. Tajās viņa partija ieņēma pēdējo vietu, un galvenā tiesa anulēja vēlēšanu rezultātus.
1993. gada jaunu vēlēšanu pirmā kārta noslēdzās ar Anža Feliksa Patasē uzvaru, bet Kolingba vēlēšanās ieguva tikai 4. vietu aiz Abela Gumbas un Dāvida Dako. Otrajā kārtā Patasē ieguva 52,5 % balsu, bet Gumba 45,6 %. Lielākā daļa Patasē atbalstītāju bija septiņās blīvi apdzīvotajās prefektūrās, bet Gumbas atbalsts nāca no desmit mazāk apdzīvotajām prefektūrām dienvidos un austrumos. Tomēr Patasē partija Mouvement pour la Libération du Peuple Centrafricain (MLPC) jeb Kustība par Centrālāfrikas Tautas Atbrīvošanu ieguva tikai vienkāršu, bet ne absolūtu vairākumu parlamentā, kas nozīmēja, ka Patasē bija nepieciešami koalīcijas partneri.
tika apstiprināta jaunā konstitūcija un 1995. gada 14. janvārī izsludināta, bet šī konstitūcija, tāpat kā iepriekšējās, neiespaidoja politisko praksi valstī. 1996.—1997. gadā, atspoguļojot strauji samazinošos tautas uzticību, notika trīs bruņoti dumpji pret Patasē valdību, kurus pavadīja plaša īpašuma demolēšana un pieaugoša etniskais saspīlējums. tika parakstīta Bangi Miera Vienošanās, kas paredzēja multinacionālu Āfrikas valstu militāro spēku Mission Interafricaine de Surveillance des Accords de Bangui (MISAB) izvietošanu. Mali bijušais prezidents Amadū Turē kļuva par galveno vidutāju un bija starpnieks bijušo dumpinieku iesaistīšanai valdībā. Vēlāk MISAB misija tika aizvietota ar ANO miera uzturētāju spēkiem (MINURCA).
1999. gadā, neskatoties uz plašiem pretkorupcijas publiskiem protestiem pilsētās, Patasē uzvarēja vēlēšanās un kļuva par prezidentu uz otro termiņu.
21. gadsimts
nemiernieki Kolingbas vadībā uzbruka stratēģiskām celtnēm Bangi neveiksmīgā puča mēģinājumā. Dumpinieku armijas vadītājs Abels Abrū un ģenerālis Fransuā Ndžaders Bedaija tika nogalināti. Patasē apturēt puču izdevās tikai ar Lībijas un Čadas armiju un Žana-Pjēra Bembas vadīto Kongo DR dumpinieku palīdzību.
Pēc šī neizdevušā valsts apvērsuma Patasē lojālie militārie grupējumi veica atriebības uzbrukumus pret dumpiniekiem galvaspilsētas nomalēs, kuru rezultātā tika iznīcinātas vairākas mājas un veiktas vairāku politisko oponentu slepkavības. Patasē uzzināja, ka ģenerālis Fransuā Bozizē ir iejaukts maija puča gatavošanā pret viņu, tādēļ Bozizē bija spiests bēgt kopā ar sev lojālajiem spēkiem uz Čadu. 2002. gadā no 25. līdz 31. oktobrim Bozizē spēki veica neveiksmīgus uzbrukumus Bangi. 2003. gada 15. martā, laikā, kad Patasē bija izbraucis no valsts, Bozizē spēki iegāja galvaspilsētā. Lībijas karaspēks un aptuveni 1000 Kongo dumpinieku karavīru nespēja apturēt pučistus, kuri pārņēma varu valstī un gāza Patasē no troņa. Anžs Patasē Patass devās uz Togo.
Fransuā Bozizē atcēla konstitūciju un nosauca jauno ministru kabinetu, kurā tika iekļauta lielākā daļa opozīcijas partiju. Abels Gumba kļuva par viceprezidentu. Bozizē arī izdevās panākt jaunas konstitūcijas pieņemšanu. 2004. gada novembrī ar valdību neapmierinātie nemiernieki Mišela Džotodijas vadībā uzsāka partizānu "Krūmu karu", kurš ilga līdz 2007. gadam. Lai gan kopā nemiernieku (galvenokārt musulmaņu, pretstatā valdošajam kristiešu vairākumam) grupās bija mazāk kā 200 kaujinieku, viņu aktivitāte nopietni ietekmēja valsts ziemeļus un noveda pie vairāk kā 200 tūkstošiem iekšzemes bēgļu un ap 10 tūkstošiem nodedzinātu māju. 2005. gada maijā Bozizē uzvarēja vēlēšanās, no kurām tika izslēgts iepriekšējais prezidents Patasē. 2007. gadā viena no nemiernieku grupām piekrita mieram apmaiņā pret vietu valdībā, bet vēl oktobrī Džotodijas nemiernieki ieņēma Birao pilsētu valsts ziemeļaustrumos un decembrī notika Francijas aviācijas uzbrukumi nemiernieku pozīcijām, lai nodrošinātu varas stabilitāti valstī. Abas puses pēc konflikta beigām vainoja viena otru cilvēktiesību pārkāpumos, tomēr līdz 2011. gadam strīdi tika risināti sarunās. Asiņains incidents notika 2011. gada septembrī, bet oktobrī puses parakstīja jaunu vienošanos. Galvenais strīds bija ap Briā dimantu raktuvju kontroli valsts centrālajā daļā.