cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jēkabs Klaviers
Latvijas brīvības cīņās
Kaujas karstumā mūsu uzbrūkošai daļai pievienojās kāds privāti ģērbies vecītis ar sirmu bārdu un krievu šauteni rokā. 14. novembra rītā pēc Saulesmuižas ieņemšanas vada komandieris sastapa viņu priekšlīnijā ķēdē apšaudot pretinieku. Uz jautājumu: «No kādas rotas?» tas atbildēja: «Ne no kādas» un augstākā mērā pašapzinīgi piebilda: «Kas tad būs, ja vācieši ieņems Liepāju?!»
Ienaidnieka pārspēka trieciens spiež latviešu kareivjus bēgt, taču Klaviers tos aptur, piedraudot tos pašrocīgi nošaut atkāpšanās gadījumā, sapulcina ap sevi un ved triecienā, pārsteidzot ienaidnieku, un kā pirmais ieņem Ziemeļu fortus.
Par varonību šajā kaujā Klavieru apbalvo ar Lāčplēša Kara ordeņa III šķiru, kā arī Francijas Ārlietu Goda medaļu, vēlāk viņu arī ieceļa par 10. Aizputes pulka goda virsseržantu.
Starpkaru periodā
Pēc Brīvības cīņu noslēguma Klaviers līdz 1924. gadam strādā par vecāko rajona uzraugu Kara ēku un būvju pārvaldē Liepājā, pēc tam izpilda būvju grupas sarga vietu, mūža nogalē viņš ir mājas uzraugs Sarkanā Krusta sanatorijā Karostā.
Goda virsseržants Jēkabs Klaviers aiziet mūžībā 1937. gada 13. maijā, tiek apbedīts Liepājas Ziemeļu kapsētā ar pilnu militāro godu, klātesot Liepājas garnizona priekšniekam ģenerālim Oskaram Dankeram un citām augstām armijas amatpersonām.
Kazuāri
Kazuāri (Casuarius) ir viena no divām kazuāru dzimtas putnu ģintīm. Kazuāru dabiskais izplatības areāls ir tropiskie lietus meži Jaungvinejā un Austrālijas ziemeļaustrumos. Kazuāru ģintī ir 3 sugas — dienvidu kazuārs (Casuarius casuarius), ziemeļu kazuārs (Casuarius unappendiculatus) un pundurkazuārs (Casuarius bennetti). Ir liecības par vēl vienu izmirušu sugu — Casuarius lydekkeri.
Jānis Kauliņš
Jānis Kauliņš ( — ) bija latviešu virsnieks, politiķis un sabiedrisks darbinieks. Latvijas Jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partijas biedrs. 3. un 4. Saeimas deputāts. Latvijas iekšlietu ministrs (1932—1933) un zemkopības ministrs (1934—1935). Pēc Latvijas okupācijas deportēts uz PSRS un nošauts 1942. gadā.
Džošs Mensons
Džošs Mensons (en, dzimis ) ir ASV hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2023) Mensons pārstāv NHL komandu Kolorādo "Avalanche". Iepriekš Mensons ir spēlējis NHL komandā Anaheimas "Ducks", AHL komandā Norfolkas "Admirals".
Jānis Kauliņš
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā Miķeļa Kauliņa ģimenē.
Mācījās Rīgas reālskolā, studēja Rīgas Politehniskajā institūtā. Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā viņu iesauca Krievijas Impērijas armijā un nosūtīja uz Aleksandra karaskolu Maskavā. Dienēja 109. kājnieku rezerves pulkā, 1917. gada martā viņu pārcēla uz Rezerves latviešu strēlnieku pulku. Pēc Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas viņu 1918. gadā demobilizēja.
Latvijas brīvības cīņu laikā Kauliņš 1919. gada 3. janvārī iestājās Kalpaka bataljonā, iecelts par Priekules brīvprātīgo rotas komandieri un komandantu. Aprīļa puča laikā virsleitnants Kauliņš izglāba no vācu gūsta Latvijas apsardzības ministru Jāni Zālīti un nogādāja viņu Liepājas ostā uz valdības kuģa "Saratov". Pēc Rīgas atbrīvošanas 1919. gada maijā Kauliņš kļuva par Latvijas armijas virspavēlnieka štāba komandantu. Bermontiādes laikā viņu paaugstināja par kapteini un pēc Zemgales atbrīvošanas iecēla par 3. robežsargu pulka komandieri. 1921. gada 1. maijā Kauliņu atvaļināja no karadienesta.
1922. gadā viņš beidza studijas Latvijas Augstskolas Tautsaimniecības fakultātē, iestājās studentu korporācijā Talavija. Strādāja par Valsts Zemes bankas Jelgavas nodaļas priekšnieku, bija 16. Jelgavas aizsargu pulka autorotas komandieris un darbojās Lāčplēša Kara ordeņa un Triju Zvaigžņu ordeņa domēs.
1928. gadā Kauliņu ievēlēja 3. Saeimā no Latvijas Jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partijas saraksta, 1931. gadā ievēlēja 4. Saeimā, kur viņš darbojās Finanšu un tirdzniecības komisijā. 1932. gada martā kļuva par iekšlietu ministru Marģera Skujenieka vadītajā valdībā. Pēc Ulmaņa apvērsuma kļuva par jaunās valdības zemkopības ministru, amatā bija līdz 1935. gada jūlijam. 1935. gadā viņu iecēla par Zemes bankas direktoru. Pēc pensionēšanās 1938. gadā Kauliņš dzīvoja Jelgavā, bija Jelgavas kredītbiedrības valdes loceklis un "Kalpaka bataljona biedrības" biedrs.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Kauliņš atsāka strādāt par grāmatvedi Jelgavas Valsts apdrošināšanas kantorī. 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā viņu apcietināja un 1941. gada 16. jūnijā izveda uz Novosibirskas apgabalu. Novosibirskas apgabala tiesa piesprieda J. Kauliņam nāvessodu pēc Krievijas PFSR kriminālkodeksa 58. panta 4. un 13. punkta. Iesniedzis kasācijas sūdzību, taču spriedums netika mainīts. Jānim Kauliņam tika izpildīts nāvessods nošaujot.
Vahtangs Karseladze
Vahtangs Karseladze (, Kutaisi –, Tbilisi) bija Gruzijas šahists un šaha treneris.
Biogrāfija
Savā aktīva šahista karjeras laikā vairākas reizes spēlējis Gruzijas šaha čempionāta finālos, kuros lielākais panākums ir bijusi dalīta 3.-5. vieta 1951. gadā. 1953. gadā Gruzijas izlases sastāvā piedalījies PSRS komandu čempionātā.
Ferdinands fon Cepelīns
Ferdinands Ādolfs Heinrihs Augusts grāfs fon Cepelīns (dzimis, miris ) bija vācu ģenerālis, izgudrotājs un uzņēmējs, cieto dirižabļu jeb cepelīnu ražošanas izveidotājs.
Vahtangs Karseladze
Biogrāfija
1947. gadā kļuvis par šaha kabineta vadītāju Tbilisi skolēnu un pionieru pilī, kur nostrādājis līdz mūža beigām. Karseladze tiek uzskatīts par Gruzijas sieviešu šaha pamatlicēju, jo ir bijis pirmais treneris nākamajai Pasaules čempionei šahā Nonai Gaprindašvili un Pasaules čempiones nosaukuma pretendentei Nanai Aleksandrijai.
Ferdinands fon Cepelīns
Dzīvesgājums
Dzimis 1838. gadā Virtembergas karalistes hofmaršala ģimenē. No 1853. gada mācījās tehniskajā skolā Štutgartē, bet no 1855. gada - militārajā skolā Ludvigsburgā, iestājoties Virtembergas karalistes armijā. 1863. gadā Potomakas armijas sastāvā piedalījās Amerikas pilsoņu karā, kur iepazinās ar gaisa balonu izmantošanu. 1865. gadā kļuva par Virtembergas karaļa adjutantu.
Vahtangs Karseladze
Biogrāfija
Par panākumiem trenera darbā Karseladze tika apbalvots ar PSRS nopelniem bagātā trenera nosaukumu (1957) un Gruzijas PSR nopelniem bagātā skolotāja nosaukumu (1966).
Ferdinands fon Cepelīns
Dzīvesgājums
1869. gadā Berlīnē apprecējās ar vācbaltieti baronesi Izabellu fon Volfu (von Wolff) no Vecgulbenes. Piedalījās 1866. gada Austrijas—Prūsijas karā (Austrijas pusē) un 1870.—1871. gada Francijas—Prūsijas karā.
Vahtangs Karseladze
Biogrāfija
Kopš 1968. gada dažādās Gruzijas pilsētās ir notikuši Vahtanga Karseladzes memoriālie turnīri šahā. Pašā pirmajā turnīrā, kas notika Gori, uzvaru izcīnīja Mihails Tāls.
Vērģupe
Vērģupe (arī Vērģupis) ir Iecavas labā krasta pieteka Bauskas novadā. Sākas kā novadgrāvis meža masīvā netālu no Dzelzāmura medību pils. Tek dienvidrietumu—rietumu virzienā, upes gultne visā garumā, izņemot 0,4 km garu posmu lejtecē, regulēta. Upes baseina augšdaļa atrodas Upmales paugurlīdzenumā, lejasdaļa — Zemgales līdzenumā. Ietek Iecavā iepretī Raņķiem. Upi šķērso Jelgavas—Krustpils dzelzceļš un autoceļš A7. Vidustecē tās krastos izvietojusies Iecavas putnufabrika.
Kongurs
Kongurs (ug, Qongur Tagh; zh, Gōnggé'ěr Fēng) ir kalnu masīvs Kašgārijas grēdā Ķīnā. Masīvā ir divas virsotnes: 7719 m augstais Kongurs un 7530 m augstais Kongurtibe; virsotnes atrodas 10 km viena no otras un tās atdala 6750 m augsta sedliene. Kašgārijas grēda tiek pieskaitīta kā Pamira, tā Kuņluņa kalnu sistēmām un abos gadījumos Kongurs ir to augstākā virsotne. Kalns veidots no gneisiem un granītiem. Plašs apledojums; ziemeļu nogāzē šļūdoņi noslīd līdz 3800 m vjl, dienvidu — līdz 4500 m.
Sakarā ar kalna nomaļo novietojumu un atrašanos citu augstu smaiļu ēnā (dienvidos atrodas 7546 m augstā Muztagata), tas līdz 1900. gadam eiropiešiem nebija zināms. Pirmais mēģinājums iekarot smaili bija 1956. gadā, kad zemāko Kurgantibes virsotni sasniedza padomju—ķīniešu ekspedīcija, bet augstāko smaili 1981. gadā sasniedza britu ekspedīcija Krisa Boningtona (Chris Bonington) vadībā.
Udrija
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes: Boļtiņais, Udrijas ezers.
Ciema teritorijā atrodas valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis - Ūdrāju pilskalns (Dubovka, Ozolkalns) ar apmetni.
Īlenāni
Īlenāni (arī Ilipāni, Īlenānu kalns) ir ciems Jēkabpils novada Sēlpils pagastā. Atrodas pagasta dienvidrietumu daļā 8,7 km no pagasta centra Sēlijas, 19,2 km no Salas un 125,2 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, uz dienvidiem no Nikmaņu dīķa un rietumiem no Alinānu purva.
Luidži Riva
Luidži Riva (it, dzimis ) ir bijušais Itālijas futbolists, spēlēja uzbrucēja pozīcijā.
Riva tiek uzskatīts par savas paaudzes vienu no labākajiem spēlētājiem un vienu no visu laiku labākajiem uzbrucējiem. Vislielāko daļu karjeras Riva pavadīja Cagliari komandā. Ar Cagliari komandu Riva izcīnīja vienu Serie A titulu.
Itālijas futbola izlases sastāvā Riva uzvarēja 1968. gada Eiropas čempionātā, kā arī izcīnīja otro vietu 1970. gada FIFA Pasaules kausā. Ar 35 vārtiem 42 spēlēs, Riva ir visu laiku labākais Itālijas izlases vārtu guvējs.
Sasniegumi
Itālija
Individuālie sasniegumi
Melnējošā beka
Melnējošā beka (Cyanoboletus pulverulentus) ir Latvijā ļoti reta beku dzimtas sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami. Citi sēnes latīniskie nosaukumi - Boletus pulverulentus, Tubiporus pulverulentus un Xerocomus pulverulentus. Visi šie nosaukumi saistīti ar pulveri, pateicoties jaunu melnējošo beku viegli miltainajai virsmai.
Latvijā pirmoreiz konstatēta 2013. gadā Kazdangā.
Augšanas apstākļi
Mikorizas sēne. Aug vasarā un rudenī, lapu koku mežos mitrās auglīgās augsnēs, īpaši zem dižskābaržiem un ozoliem, atklātās vietās, nogāzēs vai pie taciņām.
Līdzīgas sugas
Sēne nedaudz līdzīga pārslainajai bekai un parastajai raganbekai, kurām abām stobriņu atveres sarkanīgas, kamēr melnējošajai bekai - dzeltenas.
Slovēņu, horvātu un serbu valsts
Slovēņu, horvātu un serbu valsts (serbhorvātu: Država Slovenaca, Hrvata i Srba / Држава Словенаца, Хрвата и Срба; slovēņu: Država Slovencev, Hrvatov in Srbov) bija īslaicīgi pastāvoša valsts, kas tika izveidota 1918. gada oktobrī, Pirmā pasaules kara beigās, kuru izveidoja slovēņi, horvāti un serbi, kas dzīvoja Austroungārijas dienvidu daļās. Lai gan valsts bija starptautiski neatzīta, tā bija pirmā dienvidslāvu valsts, kas dibināta pēc panslāvu ideoloģijas. Trīsdesmit trīs dienas pēc valsts pasludināšanas, valsts pievienojās Serbijas karalistei, izveidojot Serbu, Horvātu un Slovēņu karalisti.
Nosaukums
Valsts nosaukums cēlies no trim galvenajām dienvidslāvu etniskajām grupām, kas valsti apdzīvoja: slovēņiem, horvātiem un serbiem.
Nosaukumā pieminētie horvāti bija tie, kuri dzīvoja iepriekšējās Austroungārijas provincēs — Horvātijā-Slavonijā, Bosnijā un Hercegovinā un Dalmācijā.
Nosaukumā pieminētie serbi bija tie, kuri dzīvoja Bosnijā un Hercegovinā, Horvātijā-Slavonijā un Dalmācijā, nevis Serbijas karalistes, Melnkalnes vai Vojvodinas serbi.
Nosaukumā pieminētie slovēņi bija Karniolas, Štīrijas, Karintijas un Prekmurjes iedzīvotāji.
1988.—1989. gada Eiropas kausa sezona
1988.—1989. gada Eiropas kausa sezona bija Eiropas spēcīgākā futbola klubu turnīra 34. sezona. Sezona ilga no līdz. Finālspēle norisinājās Camp Nou stadionā Barselonā.
Par Eiropas kausa uzvarētājiem trešo reizi kļuva Itālijas klubs Milan, kas finālā uzvarēja Rumānijas klubu Steaua București ar rezultātu 4–0.
Grissin Bon Reggio Emilia
Pallacanestro Reggiana, sponsorēšanas dēļ šobrīd startē ar nosaukumu Grissin Bon Reggio Emilia, ir basketbola klubs no Redžo nell'Emīlijas, Itālijas. Klubs dibināts 1974. gadā, komanda pārsvarā spēlējusi pirmajā un otrajā Itālijas čempionāta līgā. Kopš 2012. gada rudens atgriezās augstākajā līgā, katru sezonu uzlabojusi sniegumu un 2015. gada vasarā pirmoreiz kluba vēsturē tika līdz Itālijas čempionāta finālam un 2016. gadā šo panākumu atkārtoja. 2014. gadā ieguva FIBA Eiropas Izaicinājuma kausu, trešo prestižāko klubu trofeju kontinentā.
Nogulumieži
Nogulumieži ir ieži, kas veidojušies nogulsnējoties senāk izveidojušos iežu noārdīšanās produktiem vai vulkānisko vai bioloģisko procesu materiāliem. No Zemes garozas kopējā apjoma nogulumieži aizņem tikai 8%, bet Zemes virspusē tie ir visizplatītākie un visbiežāk sastopamie. Nogulumieži relatīvi plānā kārtā klāj magmatiskos un metamorfos iežus, kas veido Zemes garozas pamatmasu.
Grissin Bon Reggio Emilia
2010. gadā kluba jauniešu komandai pievienojās latviešu basketbolists Ojārs Siliņš, bet divus gadus vēlāk, 2012. gadā noslēdza ar klubu pirmo profesionāļa līgumu. Klubu pameta 2016. gada vasarā. Kopš 2014. gada kluba jauniešu komandā spēlē cits latviešu jaunais basketbolists Artūrs Strautiņš, kurš jau 2015./2016. gada sezonā nereti izgāja laukumā pirmās komandas sastāvā, bet 2016. gada vasarā parakstīja jaunu profesionāļa līgumu uz četrām sezonām.
Nogulumieži
Nogulumieži iedalās drupiežos (grants, smilts, māls), kas rodas, sadrūpot magmatiskajiem iežiem, vai tiem sacementējoties ar kaļķi vai citām vielām (smilšakmens), organiskajos, kas rodas no dzīvnieku kaļķa skeletiem un trūdošiem augiem (kaļķakmens, krīts, akmeņogles), un ķīmiskajos, kas rodas iežu izšķīšanā un ķīmiskā pārveidē (akmeņsāls, ģipšakmens, dolomīts).
Jānis Akermanis
Jānis Rūdolfs Akermanis (dzimis, miris ) bija latviešu lidotājs, aviokonstruktors, pedagogs, sabiedriskais darbinieks.
Kazu iezis
Kazu iezis (arī Kāzu iezis, Paeglīšu iezis, Sarkanās klintis, Kazu klintis, Kāzu klintis ) ir devona smilšakmens atsegums Gaujas kreisajā krastā. Tas atrodas Cēsu novada Priekuļu pagastā, kilometra attālumā no Jāņmuižas un Raunas upes ieteces Gaujā. Pie ieža sākuma ir dziļš atvars. Iezis ir 300—340 m garš, smilšakmens sienas augstums svārstās no 3—10 m, bet tai ir divi 16 m augsti izciļņi, kurus šķir sengrava un neliels Gaujas līcis. Kazu iezis ir veidojies sarkanīgos, sarkanīgi dzeltenos vai dzeltenīgi baltos, lielākoties smalkgraudainos Gaujas svītas smilšakmeņos, kuros ir labi saskatāms slīpslāņojums. Ieža austrumu daļā izskalotajā pamatnē ir atrodami vairāki laukakmeņi. Pēc nostāstiem, nosaukums "Kāzu iezis" ir radies precinieku, kas nolēkuši no klints, dēļ:
Jānis Akermanis
Dzīvesgājums
Dzimis Rundāles pagasta kalēja Dāvja Akermaņa un viņa sievas Elizabetes ģimenē. 1915. gadā beidza mācības Jelgavas reālskolā un sāka studēt Rīgas Politehniskā Institūta Mehānikas fakultātē. Kara dēļ RPI evakuēja uz Ivanovovozņesensku, 1916. gadā viņš brīvprātīgi pieteicās Krievijas Impērijas armijā un tapa nosūtīts uz Ķeizariskā tehniskā institūta Aeronautikas skolu Maskavā. Aviācijas teorijas studijas vadīja profesors Nikolajs Žukovskis. Pēc kursu beigšanas 1916. gada decembrī viņš ieguva virsnieka pakāpi un ar Žukovska rekomendāciju tika nosūtīts uz Franciju mācību turpināšanai, kur Avordā un Kozo apguva pilnu pilota iznīcinātāja apmācības kursu (1916—1917). 1917. gada vasaras beigās apakšvirsnieks Akermanis kā eksperts tika nosūtīts uz Itāliju lidmašīnu iegādei un transportēšanai uz Krieviju. Pēc Oktobra revolūcijas Akermani ieskaitīja franču izlūku iznīcinātāju eskadriļā.
1918. gadā pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas un Krievijas izstāšanās no kara Akermanis emigrēja uz ASV. Sākotnēji viņš strādāja Ford autobūves rūpnīcā Detroitā un paralēli mācījās koledžā. 1925. gadā absolvēja Mičiganas Universitātes aviācijas nodaļu kā bakalaurs, 2 gadus vēlāk kā maģistrs. Līdz 1928. gadam strādāja inženiera amatā uzņēmumā Stout-Ford All Metal Aircraft Corporation. 1928. gadā neilgu brīdi bija uzņēmuma Hamilton Metalplane Corporationgalvenais inženieris, no 1929. gada — atbildīgais inženieris uzņēmumā Mohawk Aircraft Corporation.
1928. gadā kļuva par Minesotas Universitātes profesoru (līdz 1961. gadam) un nodibināja ASV pirmo aviācijas tehnikas katedru, kas vēlāk tika pārveidota par aviācijas tehnikas fakultāti. No 1931. līdz 1959. gadam bija Aeronautikas fakultātes dekāns. Nodibinājis ASV Ziemeļrietumu aviācijas klubu studentiem. 1931. gadā Madras Rotor Power Company konsultants, kur strādāja pie Fletnera rotora projekta. 1934. gadā kļuva par Minesotas aeronautikas komisāru. No 1934. gada strādāja par kompānijas Mohawk galveno konstruktoru un direktoru.
1935. gadā apmeklēja Latviju, konsultēja VEF rūpnīcu par jaunās lidmašīnas JDA-10M izstrādi, apmeklēja arī Maskavu, kur viņam piedāvāja kļūt par jauna aeronautikas izpētes centra vadītāju, taču viņš atteicās. 1937. gadā rūpnīca VEF sāka darbu pie Akermaņa konstruētās divmotoru lidmašīnas VEF JDA-10M būves. 1936. gada 24. jūnijā palaists viņa izgatavots gaisa balons stratosfēras pētījumiem, kurš pēc stundas atradies jau 16km augstumā. 1938. gadā pēc Akermaņa rasējumiem VEF uzbūvēja nelielu vēja tuneli. 1939. gadā viesojās Latvijā, iepazinās ar JDA-10M izmēģinājumiem, tikās ar armijas vadību, lai konsultētu par kara aviāciju.
1940. gadā kļuva par padomnieku lidojumu pētniecības daļā uzņēmumā Boeing. 1942. gadā dibināja uzņēmumu Dtrada Equipment Corporation, kas nodarbojās ar lidmašīnu instrumentu un pilotu tērpu konstruēšanu un ražošanu. No 1942. līdz 1945. gadam bija ASV Nacionālās aizsardzības padomes loceklis, 1944. — 1945. gados bija ASV Gaisa spēku speciālais padomnieks Eiropā. Vadīja Rozmauntas aeronautikas laboratoriju (1946—1962). Pēc Otrā pasaules kara viņš kļuva par ASV Nacionālās aeronautikas padomes priekšsēdētāju.
Visu 1971. gadu pavadīja Tobāgo, lai vāktu liecības par šo kādreizējo Kurzemes hercogistes koloniju. Sniedza arī visāda veida palīdzību tautiešiem, kuriem bija izdevies izbēgt no PSRS uz „brīvo pasauli”.
Darbi
Akermanis bija pirmās vienlaidmetāla satiksmes lidmašīnas ASV autors, pirmās ASV divmotoru lidmašīnas, kas lido ar vienu motoru, autors, kā arī vairāku citu projektu autors. Viņš izstrādāja lidmašīnu spārnu konstrukcijas vairākām Boeing lidmašīnām.
Akermanis ir vairāk nekā 20 zinātnisku rakstu autors, ir 12 patenti.
Sakss
Sakss var būt:
Jānis Akermanis
Darbi
1979. gadā viņa vārdā tika nosaukta Minesotas Universitātes katedra, tāpat nodibināts fonds. Smitsona muzejā Vašingtonā, kur tikuši kolekcionēti visi ievērojamākie ASV izgudrojumi, atrodas viņa konstruētā X-14880 lidmašīna.
Keipgedesa
Izveidota 1946. gada 21. janvārī kā aizvietotāja neveiksmīgi dislocētajai Sandefjordbejas stacijai, pārņemot tās indeksu C. Slēgta 1947. gada 17. martā pēc Signi stacijas izbūves Signijas salā. Galvenās pētniecības nozares bija meteoroloģija, ģeodēzija un kartogrāfija. Stacijas ēku vēlākos gados kā patversmi izmantoja Orkadasas personāls.
Johans Rodenburgs
Dzīvesgājums
1637. gadā Rodenburgs iestājās Zviedrijas karalistes militārajā dienestā. No 1639. gada viņš vadīja Daugavgrīvas (Neimindes) skansts pārbūvi par holandiešu tipa cietoksni ar pieciem bastioniem un diviem vārtiem. Cietoksnī bija izvietoti 120 lielgabali un mortīras, zaldātu kazarmas, virsnieku dzīvokļi, garnizona baznīca, pārtikas un munīcijas noliktavas. Pēc tam J. Rodenburgs ķērās arī pie Rīgas pils (1641) un pilsētas nocietinājumu sistēmas pārbūves plāna, 1643. gada plānā viņš ierosināja aiz priekšpilsētas nocietinājumu joslas pie Smilšu ceļa augstākā pakalnā (Kubes kalnā) uzbūvēt skansti, no kuras varētu aizsargāt ne vien priekšpilsētu, bet arī pilsētu.
1652. gadā pilsētas nocietinājumu sistēmas pārbūves plānu apstiprināja Rīgas ģenerālgubernators Gustavs Horns. Gar priekšpilsētas ārējo robežu izraka kanālu pa tagadējās Dzirnavu ielas gaitu līdz tagadējai Marijas ielai, kas vēlāk ieguva Rodenburga grāvja nosaukumu (aizbērts 19. gadsimta otrajā pusē).
Uzskata, ka J. Rodenburgs miris 1660. gadā.
Lūcija Zamaiča
Lūcija Zamaiča, arī Lūcija Zamaič (dzimusi, mirusi ) bija latviešu rakstniece, dzejniece, arī aktīva sabiedrības dāma un sieviešu tiesību aizstāve. Savas literārās darbības dēļ 20. gadsimta 20.–30. gados vairākkārt tikusi apsūdzēta sabiedrības tikumības graušanā. Dzimusi Vecsaules pagasta “Lielerķenos”, saimnieka ģimenē.
Dzīve un radošā darbība
Pēc V. Olava komercskolas beigšanas neilgu laiku dzīvojusi dažādās vietās ārzemēs un Krievijā, 1915. gadā evakuējusies uz Arhangeļsku, kur strādājusi par skolotāju latviešu bēgļu skolā un bibliotekāri. Laikā no 1925. līdz 1927. gadam studiju nolūkā uzturējusies Francijā, Itālijā un Alžīrijā. Tēva rosināta sākusi rakstīt dzejoļus. 1917. gadā Cēsīs izdots pirmais dzejoļu krājums "Mana dvēsele". Agrīnajos dzejoļos vērojama Aspazijas, Raiņa, Viļa Plūdoņa ietekme. Dzejai kopumā raksturīga koncentrēšanās uz mīlas pārdzīvojumiem, erotiskums, tradicionāli latviski, kā arī ziemeļnieciski dabas tēlojumi un urbāni motīvi. Pēc atgriešanās Latvijā izdevusi dzejoļu krājumus “L’Interieur” (1920.), “Ziemeļu saulē” (1921.), “69° 33’11 Ziemeļu platuma” (1923.), “Es, Lucija Zamaič, un mani vārdi” (1923.) un “Zelta atvars” (1924.), kā arī tēlojumu krājumu “Vientuļā gaitā” un poēmu prozā “Ielu maldos” (1923.) Īsu laiku bijusi precējusies ar diplomātu Rūdolfu Puiķi, kurš bijis konsulārās daļas vadītāju Lietuvā. Ilgāku laiku bijusi tuvu pazīstama ar Jūliju Lāci. Divdesmitajos gados Zamaiča pievērsās arī prozai. Ar garajiem stāstiem "Līvijas dienas grāmata" (1924), "Čigāns un trīs dāmas" (1924. gads, aizliegts 1937. gadā), un stāstu krājumu "Ciemā pie tautiešiem" kļuva skandalozi slavena. Referātā "Pilsoniskā sieviete laulībā un sabiedrībā" (publicēts laikrakstā "Rīgas Ziņas" 1925.17.-19.) izteikusies par pilsonisko aprindu sieviešu garīgo tukšumu un raksturojusi pilsonisko laulību kā legalizētu prostitūciju.
Stāstos, izmantojot īsus, asprātīgus sižetus, Zamaiča satīriski tēlojusi dažādu aprindu sievietes, rādot viņu dzīves bezjēdzību un izlaidību, vietumis erotiski ietonējot, tādējādi izaicinot puritāniski noskaņoto sabiedrības daļu. Parīzē sarakstītajā satīriskajā romānā "Direktors Kazrags" (1927) tēlota veikalnieku un baņķieru vide. No 1927. gada pēc iepazīšanās ar L. Laicenu Zamaiča piedalījusies kreiso arodbiedrību un pagrīdes darbā. Sarakstījusi romānu "Koka dievs" (1, 1928, 2. d. nav publicēta), kurā atainotas varas maiņas Arhangeļskā 1918. gadā, romānu "Ķipara brīnišķīgās gaitas" (1929), "Jānis Nelaime" (1930). Vēlākajā dzejoļu krājumā "Mīlas kontrabanda" (1931) dominē eksotiskas un izaicinošas tēmas. Līdzās Parīzes un Alžīrijas motīviem parādās, pesimistiska dzīves tukšuma un nerealitātes izjūta, vilšanās, atsvešinātība, vēršanās pret latvisko pašapmierinātību. Vairākkārt izcēlusies ar pilsonisko sabiedrību šokējošu uzvedību. Kādā ballē divdesmitajos gados ieradusies garā kleitā, kas priekšpusē bijusi slēgta no kakla līdz pirkstgaliem, bet visa mugura – kaila. Savukārt, 1925. gada 5. maijā Rīgas apgabaltiesa “Rīgas Ziņu” redaktoru A. Tupiņu un Zamaiču katru notiesājusi ar 100 latiem vai 1 mēnesi arestā “par Zamaičas raksta publikāciju, kurā atrodama frāze”: "Drukājos visos žurnālos un laikrakstos, kur nododu manuskriptus, izņemot "Jaunākās Ziņas", kuru literāriskās nodaļas vadītājs Arturs Bērziņš vairāk nekā gadu nēsā manas dzejas krūšu kabatā uz pašas sirds, lai gan viņam ir jau otrā sieva, kurai pienāktos šī vieta". Būdama sieviešu tiesību aktīviste, pasniegusi privātstundas meitenēm, kuras izglītību nevarēja atļauties, sagatavojusi viņas ģimnāzijas beigšanas eksāmeniem.
Zamaičas populārākais darbs ir "Direktors Kazrags", kas drīz pēc iznākšanas tiek iztulkots krievu valodā un izdots Rīgā, apgādā "Literatūra" (1929), pēc tam ar Pētera Ķikuta priekšvārdu krievu tulkojums tiek izdots Ļeņingradā, izdevniecībā "Hudožestvennaja ļiteratura" (1936).
1940. gadā strādājusi par Bīriņu atpūtas nama vadītāju. Vācu okupācijas laikā 1941. gadā apcietināta, deviņus mēnešus ieslodzīta Termiņcietumā. 1942. - 1946. gadā strādājusi Mērijas Grīnbergas veikalā. Otrā pasaules kara laikā visi dzejnieces manuskripti gājuši bojā, un pēc šī notikuma viņa vairs nav spējusi atgūties. Savās iemīļotajās pastaigās pa Vecrīgas ielām Zamaiča turpinājusi radīt dzejoļus, bet nekur tos nepierakstīja, un tādēļ netika izdoti arī citi dzejas krājumi. Mirusi 1965. gada 17. janvārī, Rīgā. Apglabāta Meža kapos.
Pēc L. Zamaičas nāves viņas darbi izdoti atkārtoti. Romāns "Direktors Kazrags" izdots gan trimdas apgādā "Latvju grāmata" (1970), gan padomju Latvijā (1973). Izdotas dzejas izlases "Es, Lucija Zamaič, un mani vārdi" (1978) un "Tev, kas saule" (2000), kurās ievietoti arī dzīves laikā nepublicētie un pagrīdē izdotie dzejoļi.
No 2019. gada decembra līdz 2020. gada aprīlim R. Sutas un A. Beļcovas muzejā notiek izstāde "Lūcija Zamaiča. Es un mani vārdi".
Lucjans Žeļigovskis
Lucjans Žeļigovskis (pl, be, 1865—1947) bija Polijas armijas ģenerālis un sabiedriskais darbinieks. Lietuvas brīvības cīņu laikā cīnījās pret Lietuvas valdības armiju, organizēja Viļņas apgabala ieņemšanu. Viduslietuvas valsts galva. Polijas kara ministrs (1925—1926), Sejma deputāts (1935—1939).
Dzīvesgājums
Dzimis 1865. gada 17. oktobrī Perehodu pusmuižā pie Ašmjaniem Lietuvas šļahtiča Gustava Žeļigovska un viņa sievas Vladislavas, dzimušas Tračevskas (Traczewska), ģimenē. Mācījās Rīgas karaskolā, 1885. gadā sāka dienēt Krievijas impērijas armijā. Piedalījās Krievu-japāņu karā.
1920. gada oktobra sākumā Žeļigovskis tika iecelts par 1. Lietuviešu-baltkrievu divīzijas komandieri un pēc Juzefa Pilsudska norādījuma 9. oktobrī ieņēma Viļņu, neraugoties uz Lietuvas-Polijas pamiera nosacījumiem. Līdz 1922. gadam bija t.s. Viduslietuvas valsts galva, vēlāk armijas inspektors Varšavā (1921—1925) un Polijas kara ministrs (1925—1926). Viens no J. Pilsudska sabiedrotajiem 1926. gada Maija apvērsuma gatavošanā, pēc tam 1927. gadā atvaļinājās no armijas dienesta.
1930. gadā publicēja atmiņu grāmatu "1920. gada karš. Atmiņas un pārdomas" (Wojna w roku 1920. Wspomnienia i rozważania). Polijas Sejma deputāts (1935—1939).
Miris 1947. gada 9. jūlijā Londonā. Viņa pelni pārvesti uz Varšavu un apglabāti Povonzku kara kapsētā (Powązki Wojskowe).
Paceplīšu dzimta
Lielākā sugu dažādība sastopama Jaunajā pasaulē - Ziemeļamerikā un Centrālamerikā. Vecajā pasaulē mājo tikai viena paceplīšu suga - paceplītis (Troglodytes troglodytes). Arī Latvijā tas ir parasts un izplatīts ligzdotājs, kas reizēm pie neaizsalstošām upītēm un strautiem nelielā skaitā paliek ziemot.
Daudzas sugas ir sastopamas ļoti plašos izplatības areālos ar dažāda rakstura biomām, sākot ar sausiem, daļēji apmežotiem reģioniem un beidzot ar tropu lietus mežiem. Lielākā daļa sugu mājo ielejās, tuvu jūras līmenim, bet lielo ceplīšu ģints (Campylorhynchus) sugas sastopamas arī kalnos. Dažām sugām izplatība ir saistīta ar specifiskiem dzīves apstākļiem, piemēram, pelēkie ceplīši (Odontorchilus) dzīvo tikai koku lapotajos vainagos. Dažas sugas, piemēram, paceplītis un mājas paceplītis (Troglodytes aedon) mēdz apmeties apdzīvotu vietu tuvumā.
Izskats un īpašības
Paceplīšu dzimtas sugas ir maza vai ļoti maza auguma putniņi. Izņēmums ir Meksikā dzīvojošais lielais ceplītis (Campylorhynchus chiapensis), kas ir arī dzimtas lielākā suga. Tā ķermeņa garums sasniedz 22 cm, svars 50 g. Vismazākais dzimtā ir Eirāzijā dzīvojošais paceplītis, bet mazākās paceplīšu sugas, kas dzīvo Ziemeļamerikā ir mazākie dziedātājputni, kas dzīvo Jaunajā pasaulē. Eirāzijas paceplīša ķermeņa garums var būt tikai 8 cm garš, spārnu izplētums 12 cm, svars 6 g. Mazākie Amerikā dzīvojošie paceplīši ir grīšļu ceplītis (Cistothorus platensis), kura ķermeņa garums ir 9 cm, svars 7 g, un baltvēdera ceplītis (Uropsila leucogastra), kura ķermeņa garums 9,5 cm.
Lielākā daļa paceplīšu sugas ir pelēkbrūnas, ar daļēji melnu un baltu apspalvojumu. Daudzām sugām astes un spārni ir ar tumšākām šķērsjoslām. Astes garums atkarībā no sugas var būt dažāds, bet spārni kopumā ir īsi un noapaļoti. Knābis visbiežāk ir proporcionāli slaids un garš, un nedaudz noliekts uz leju. Tā kā lielākā daļa barojas uz zemes, to kājas ir spēcīgas un nagi gari. Abi dzimumi izskatās vienādi un arī jaunie putni no pieaugušajiem atšķiras ļoti nedaudz. Lai arī paceplīšu sugas ir neliela auguma, tām ir skaļas balsis un to dziesma sarežģīta. Reizēm pāris mēdz dziedāt duetā. Īpaši patīkamas dziesmas cilvēka ausij ir dziedātājceplīšu (Cyphorhinus) un lakstīgalceplīšu (Microcerculus) ģints sugām.
Uzvedība un barība
Dzimta ir ļoti liela un plaša, ar daudzām sugām, no kurām dažas ir ļoti kautrīgas, bet citas labprāt apmetas apdzīvoto vietu tuvumā un nekautrējas dziedāt atklātās, labi saskatāmās vietās. Atkarībā no sugas to uzvedība var būt ļoti dažāda. Kopumā mērenās joslas paceplīši parasti uzturas pa pāriem, bet tropu sugas mēdz veidot barus līdz 20 indivīdiem. Paceplīšu sugas atkarībā no sugas var būt gan tādas, kas veido monogāmus pārus, gan poligāmas attiecības.
Lai arī par daudzu sugu barošanās ieradumiem gandrīz nekas nav zināms, tomēr pazīstamās sugas pamatā barojas ar kukaiņiem, zirnekļiem un citiem maziem posmkājiem. Daudzas sugas barojas arī ar sēklām un ogām, bet lielākās sugas medī arī vardes un ķirzakas. Toties mazais Eirāzijas paceplītis seklā ūdenī medī pat mazas zivtiņas. Lielais ceplītis mēdz no citu putnu ligzdām laupīt olas. Spāņu valodā tā nosaukums ir chupahuevo - olu sūcējs. Nav īsti zināms, vai šie putni olas tiešām apēd, jo, piemēram, rudibaltais ceplītis (Thryophilus rufalbus) izposta citu putnu ligzdas, nogalinot pat mazuļus, bet ne tādēļ, lai barotos, bet, lai iznīcinātu konkurentus uz barošanās resursiem.
Sistemātika
Paceplīšu dzimta (Troglodytidae)
Bezdelīgu klintis
Bezdelīgu klintis ir smilšakmens atsegums Salacas kreisajā krastā Valmieras novada Skaņkalnes pagastā. Izvietojies lejpus Dambjupītes ietekas Salacas ielejas dabas parka teritorijā. Kopš 1977. gada aizsargājams ģeoloģisks piemineklis «Bezdelīgu klintis un alas». Klintis ir vidusdevona Burtnieku svītas smilšakmeņu atsegums, kurā vērojama ķīļveidīgu, horizontāli slāņotu, 40—60 cm biezu un diagonāli, muldveidīgi slāņotu, 5—30 cm biezu sēriju mija. Vairākās vietās klinti sašķeļ plaisas, ar kurām saista nišu un nišalu rašanos. Klints galā atrodas viens no Latvijas augstākajiem (3 m) sezonālajiem ūdenskritumiem.
Lielvārdes muiža
Lielvārdes muižas pils bija Lielvārdes (de) muižas kungu māja, kas celta 19. gadsimtā klasicisma stilā Lielvārdes pagastā. Rašanās un pastāvēšana saistīta ar Lielvārdes viduslaiku pils vēsturi. Lielvārdes muižas pils tika sagrauta Pirmā pasaules kara laikā, kad tika iznīcinātas arī citas muižas kompleksa celtnes, tai skaitā arī staļļi un strādnieku māja. 19. gadsimta muižas apbūve iekļāva viduslaiku pilsdrupas, muižas kungu māju, klētis un citas saimniecības ēkas, kā arī netālo luterāņu baznīcu (celtu 1747. gadā). Patlaban Lielvārdes muižas pils vietā atrodas koka skulptūru dārzs, kurā apskatāmi 16 tēli no A.Pumpura eposa "Lāčplēsis".
Vēsture
Livonijas kara laikā Lielvārdes pili ieņēma krievu armija un cīņās to pamatīgi izpostīja. Pēc 1561. gadā Viļņā noslēgtā līguma Vidzeme (arī Lielvārde) nokļuva Lietuvas-Polijas valdījumā un tika iekļauta Pārdaugavas hercogistē. Pēc vienošanās šeit varēja palikt vecā kārtība, arī darījumus varēja slēgt vācu valodā. Jaunā vara tomēr centās šo novadu pārpoļot, ieliekot muižās poļu un lietuviešu pārvaldniekus. Kokneses pils revīzijas aktos rakstīts, ka Lielvārdes pilī no 1590. līdz 1599. gadam glabājušās lielgabala lodes, bet poļu vēstures pētījumos pa 1599. gadu minēts, ka Livonijas ordeņa mestri pili daļēji izpostījuši, bet daļu izpostīja un sabojāja Maskavija. Pilī bijuši tikai tukši mūri, kuros neviens nedzīvoja.
Kad Lielvārdes pilsnovadā radusies muiža, nav ziņu. Ir vēstures liecības, ka 17.gs. sākumā muižas centrs atradies priekšpilsētas teritorijā, kur uzceltas koka ēkas un zedeņu žogs. Poļu—zviedru kara laikā (1600—1629) zemniekus iesaistīja abās armijās. Zviedru laiks Vidzemē skaitāms no 1600.-1710. gadam. 1656. gadā krievu karaspēks ielauzās Vidzemē un ieņēma arī Koknesi un Lielvārdi. Lielvārde bija pakļauta pilnīgai krievu patvaļai un izlaupīšanai. 1661. gadā Olivā tika noslēgts miera līgums un krievi aizgāja no šejienes. Muižu redukcijas laikā, ja muižas pārvaldītajs nevarēja likumīgi pierādīt īpašuma tiesības, tad lēnis jeb muižas zeme pārgāja valsts īpašumā un zviedru karalis to varēja nodot citam. Arī Lielvārdes muiža kļuva par Zviedrijas valsts īpašumu. 1631. gada 21. jūnijā zviedru karalis Gustavs Ādolfs Štetinā parakstīja lēņu grāmatu, ar kuru Lielvārdes pilsnovadu ar visām muižām piešķīra Zviedrijas sudrabkaltuvju inspektoram Heinriham Mārtinam Vulfam. Viņa vectēvs bija Livonijas ordeņa, pēc tam Rīgas arhibīskapa naudas kaltuves monētu meistars. Šo darbu pārmantoja arī H. M. Vulfs, viņa dēls un divi mazbērni. 1646. gadā H. M. Vulfu uzņēma muižnieku kārtā ar uzvārdu Volfenšilds. Pēc Heinriha Martina Volfenšilda nāves Lielvārdes muižu mantoja viņa dēls Benedikts. Ar Benedikta fon Volfenšilda nāvi tiešā Volfenšildu līnija beidzās, un muižu mantoja Benedikta krustēvs Henrihs Erihs fon Volfenšilds, kas muižu novēlēja savam mazdēlam rotmistram Heinriham Gosvinam fon Anrepam, tad to mantoja meita Anna un viņas vīrs Otto Kristofs fon Budbergs. Budbergu dzimtai bija daudzas muižas, tālab viņi Lielvārdi iznomāja. 1827. gadā to rentēja Holsts, tad vēl citi.
Ar 1840. gadu Lielvārdes muižu ieķīlāja muižniecības apriņķa maršalam Bernhardam fon Vulfam, kas to 1846. gadā par 170 474 rubļiem pārņēma savā īpašumā. Vulfu dzimtai muiža piederēja līdz 1920. gadam.
Leģenda par Lielvārdes muižas pili
Lielvārdes un Rembates baronu dzīvesceļi krustojušies kā darbā, tā uzdzīvē, galvenokārt kāršu spēlēs, kur apgrozījušās lielas naudas summas. Reizēm spēlēts uz zemnieku apdzīvotajām mājām. Tā Rembates barons zaudējis vienu zemnieku saimniecību pie Ogres upes. Klāt rudens, un zemniekam ar zirgu jābrauc uz Lielvārdes muižu maksāt nodevas, bet naudas nav. Ja nesamaksāsi, Jurģos izliks no mājām. Kur paliksi ar sievu un bērniem? Zemniekam nākušas prātā visādas grēcīgas domas.
Ap to laiku Lielvārdes baronam nomirusi vienīgā meita. Komtesei tikai 22 gadi, un viņa saposta Aizsaules ceļā ar lielu mīlestību — neticis žēlots ne zelts, ne briljanti. Paglabāta Lielvārdes kapos. Nabadzīgais zemnieks nolēmis atrast komteses kapu. Viņš sarunājis vistuvāko draugu, lai tas nāk palīgā. Kaps atrakts, zārka vāks nocelts, zeltlietas paņemtas. Bet komtesei uz pirksta gredzens ar lielu briljantu. Gredzenu nevarējis novilkt. Augšā stāvošais draugs saucis, lai raujot ar visu pirkstu. Zemnieks centies tā darīt, bet komtese pēkšņi iekliegusies. Draugs no bailēm aizbēdzis, atstādams kapa bedrē zemnieku ar komtesi, kas nebija mirusi, bet tikai aizmigusi letarģiskajā miegā. Vienam otru mierinot un atbalstot, zemnieks un komtese ar grūtībām izkļuvuši no kapa. Pēc tam devušies katrs uz savu pusi.
Komtese sapratusi, ka uz pili iet viņa nevar, jo pārbaidīs vecākus. Ies uz laidaru, kur rīta reizē slauc govis. Lopu meitas skatījušās uz komtesi kā uz rēgu, bet kad viņa sākusi runāt, sapratušas, ka barona meita ir dzīva. Slaucējas nomierinājušās un nolēmušas, ka viņas ies uz pili pastāstīt baronam, kādi brīnumi naktī notikuši.
Ap brokastu laiku jau pilī sēru drānas noņemtas. Visi priecīgi bez gala. Barons licis kučierim Meijam jūgt zirgus — braukšot uz Rembati pie zemnieka.
Zemnieks ar bailēm gaidījis, ko nesīs turpmākā dzīve, Barons laimīgs, ka atguvis savu mīļoto meitu, bijis pret zemnieku laipns un vēlīgs. Viņš atdeva zemniekam gredzenu, ko tas mēģināja novilkt komteses līķim, un arī māju zemniekam atdevis par velti
Gatis Madžiņš
Gatis Madžiņš (dzimis 1975. gada 27. oktobrī) ir latviešu žurnālists. No 1999. līdz 2011. gadam strādājis ziņu aģentūrā "BNS — Latvija", no 2011. līdz 2013. gadam ieņēmis Latvijas televīzijas (LTV) interneta satura direktora amatu, bet no 2013. gada ir laikraksta "Diena" un SIA "Izdevniecība Dienas mediji" galvenais redaktors. No 2013. līdz 2015. gadam vienlaicīgi bijis arī laikraksta "Dienas bizness" galvenais redaktors.
Uguļova (Dricānu pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas pie vietējā autoceļa V589 (Skūškova-Dricāni).
Izdevumā "Tāvu zemes kalendars" publicētas Jāņa Špundzāna atmiņas par Uguļovas ciemu "Atmiņu ceļi dzymtajā Uguļovā".
Stenforda Universitāte
Stenforda Universitāte (en, ), pilnais nosaukums Līlenda Stenforda jaunākā Universitāte (Leland Stanford Junior University), ir 1891. gadā dibināta uz pētniecību orientēta privāta universitāte. Tā atrodas uz 3310 ha liela zemesgabala Stenfordā, Kalifornijas štatā. Stenforda Universitāte atrodas aptuveni 32 km attālumā no Sanhosē un 60 km attālumā no Sanfrancisko.
Šī tiek uzskatīta par vienu no prestižākajām universitātēm pasaulē. Pasaules universitāšu akadēmiskajā reitingā ieņem 2. vietu aiz Hārvarda Universitātes (2016).
Gaidupe (Klūgas pieteka)
Iztece — pie Višķerniekiem. Tek rietumu virzienā. Ietek Klūgā pie Pumpuriem. Gaidupi nešķērso valsts autoceļi.
Zeps Herbergers
Jozefs "Zeps" Herbergers (de, dzimis, miris ) bija vācu futbolists un futbola treneris. Spēlējis uzbrucēja pozīcijā, pārstāvējis Vācijas futbola izlasi.
Pazīstams arī ar vairākām savām frāzēm, kas kļuvušas atpazīstamas, piemēram, "Bumba ir apaļa un spēle ilgst 90 minūtes" (Der Ball ist rund und das Spiel dauert 90 Minuten).
Horvātija 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Horvātija piedalījās 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kas notika Spānijas pilsētā Barselonā no 1992. gada 25. jūlija līdz 9. augustam. Šīs bija pirmās vasaras olimpiskās spēles, kad Horvātija piedalījās kā neatkarīga valsts, līdz tam tā startēja Dienvidslāvijas sastāvā.
1992. gada Barselonas spēlēs Horvātiju pārstāvēja 39 sportisti, kuri startēja 11 olimpiskajos sporta veidos. No individuālajiem sporta veidiem visvairāk sportistu no Horvātijas bija airēšanā — 7 sportisti. No komandu sporta veidiem Horvātija bija pārstāvēta basketbolā.
Šajās olimpiskajās spēlēs Horvātija izcīnīja 3 olimpiskās medaļas (1 sudraba un 2 bronzas medaļas). Sudraba medaļas izcīnīja Horvātijas vīriešu basketbola izlase. Savukārt bronzas medaļas tenisisti Gorans Ivaniševičs un Gorans Prpičs. Gorans Ivaniševičs izcīnīja divas bronzas medaļas, vienu vienspēlēs, otru vīriešu dubulspēlēs.
Dižgrāvis (Ventas pieteka)
Dižgrāvis ir Ventas labā krasta pieteka Ventspilī.
Tek Ventspils teritorijā ziemeļrietumu-rietumu virzienā starp Kustes dambi un Dzelzceļnieku ielu. Ietek Ventā pie Ventas tilta.
Ģula Sakss
Ģula Sakss (hu; Budapešta —  Kečkemēta) bija Ungārijas starptautiskais lielmeistars šahā (1974).
Biogrāfija
No 1970. gadu vidus līdz 1990. gadu beigām bijis viens no spēcīgākajiem Ungārijas šahistiem. 1972. gadā Groningenā uzvarējis pirmajā Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā. Par šo panākumu FIDE 1972. gadā Saksam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet pēc diviem gadiem, 1974. gadā viņš izpildījis normu, kas ļāvusi piešķirt starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Divas reizes uzvarējis Ungārijas šaha čempionātos (1976, 1977). Vairāku starptautisko šaha turnīru uzvarētājs: Roviņa-Zagreba (1975), Vinkovci (1976), Laspalmasa (1978), Amsterdama (1979) un Lugāno (1984). 1978. gadā uzvarējis Kanādas atklātajā šaha čempionātā.
Daudzkārt piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas ciklos. 1987. gadā Suboticā dalījis 1.-3. vietu starpzonu turnīrā ar Naidželu Šortu un Džonatanu Spīlmenu, bet gadu vēlāk Kanādā pretendentu maču 1. kārtā zaudējis Šortam ar 1½:3½ (+0, =3, −2). 1990. gadā Manilā starpzonu turnīrā izcīnījis 5. vietu, bet atkal zaudējis pretendentu maču 1. kārtā - šoreiz piekāpies Viktoram Korčnojam ar 4½:5½ (+1, =6, -1; papildu partijās ātrajā šahā: +0, =1, -1).
Sekmīgi pārstāvējis Ungārijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Mamudžu
Vēsture
Tiek uzskatīts, ka pilsēta dibināta 1540. gada 14. jūlijā, kad tika izveidota Mamudžu impērija, apvienojot Kurikuri, Langamonaras un Managallanas karaļvalstis, un pilsēta kļuva par tās galvaspilsētu.
2021. gada janvārī pilsēta cieta 6,2 balles stiprā zemestrīcē, kurā gāja bojā 105 cilvēki, bet 6400 tika ievainoti.
Sjuidžou
Sjuidžou (zh, ), ir prefektūras līmeņa municipalitāte Dzjansu provincē Ķīnas austrumos. Izvietojusies provinces ziemeļrietumos gar kādreizējo (līdz 1851. gadam) Huanhe gultni. Robežojas austrumos ar Liaņjuņganu un Sucjaņu, dienvidos — ar Aņhui provinci, bet ziemeļos — ar Šaņdunas provinci. Daudzus gadsimtus Sjuidžou bijis nozīmīgs Ķīnas komunikāciju un saimniecības centrs. 1986. gadā pilsētai piešķirts Valsts nozīmes vēstures un kultūras pilsētas statuss.
Vēsture
Senākās liecības par cilvēkiem Sjuidžou apkārtnē ir no neolīta laikmeta Daveņkou kultūras. Leģenda vēsta, ka pirmās valsts šajā apvidū dibinātājs un vadonis bijis Pens Dzu. Ļui valsts (1042—249 p.m.e.) seno upju Biaņas un Si satekā tika dibināta Penčenas (彭城, Péngchéng) pilsēta. Haņu dinastijas laikā Penčena bija Ču valsts (201 p.m.e.— 70) galvaspilsēta. Pēc 220. gada Penčena kļuva par Sjui provinces (Xú zhōu) centru. Vēlākos laikos pilsētai šie nosaukumi (Penčena un Sjuidžou) vairākkārt nomainījuši viens otru. Dažādos laikos pilsētas nosaukums bijis Unina (武寧, Wǔníng), Gaņhua (感化, Gǎnhuà) un Uaņa (武安, Wǔ'ān).
Pēc 1951. gada plūdiem, kad Huanhe mainīja savu gultni uz ziemeļiem, tika nopostīta pilsētas kanālu sistēma un iedzīvotāji cieta badu. Pēc japāņu okupācijas 1937. gadā vara pilsētā nonāca Vana Dzjinvei režīma pārvaldē un Sjuidžou kļuva par Huaihai provinces centru. Pēc provinces likvidēšanas Sjuidžou sākotnēji tika iekļauta Šaņdunas provincē, bet pēc Dzjansu provinces izveidošanas 1953. gadā iekļauta tās sastāvā, kļūstot par Sjuidžou speciālā rajona (徐州专区, Xúzhōu zhuānqū) centru. 1983. gadā tika izveidota Sjuidžou municipalitāte.
Ekonomika
Vēsturiski Sjuidžou apkārtne ir lauksaimniecības reģions. Sakarā ar biežajiem plūdiem un Huanhe gultnes maiņu, kuru rezultātā tika noplicināta aramzeme, audzētas galvenokārt kultūras, kas nebaidās sausuma: kvieši, sorgo, soja un kartupeļi. Vēl izplatītas kultūras ir kokvilna, zemesrieksti, tabaka un sezams. Attīstīta arī kalnrūpniecība — iegūst dzelzs rūdu, akmeņogles, varu.
Galvenās rūpniecības nozares ir mašīnbūve, metalurģija, enerģētika un pārtikas rūpniecība. Celtniecības mašīnu ražotājs XMGC ir lielākais uzņēmums Sjuidžou un 6. lielākais nozares uzņēmums pasaulē.
HK Mogo
HK Mogo ir Latvijas hokeja komanda, kas spēlē Latvijas Virslīgas čempionātā. Sākotnēji tās mājas halle bija Inbox.lv ledus halle, kas atrodas Piņķos, Mārupes novadā, bet kopš 2016. gada oktobra komandai ir sava mājas halle - "Mogo" ledus halle, kas atrodas Rīgā.
Vēsture
2014.—15. gada sezonā, kas bija komandas debijas sezona, tā izcīnīja Latvijas čempiones titulu. Nākamajā sezonā kā Latvijas čempione piedalījās Kontinentālā kausa izcīņā. Otrās kārtas grupas spēlēs komanda izcīnīja trīs uzvaras, tādējādi iekļūstot trešajā kārtā. Trīs gadus pēc kārtas, no 2016. līdz 2018. gadam, HK MOGO uzvarēja Latvijas kausa izcīņā. Visas trīs reizes finālspēles tika aizvadītas Arēnā Rīga, kur hokejisti mērojās spēkiem ar HK Kurbads. 2018.—19. gada sezonā komandai izdevās izcīnīt savu otro čempiones titulu, finālsērijā ar 4—2 pārspējot HK Kurbads.
Pašreizējais sastāvs
''Pēdējoreiz atjaunots 2023. gada 20. martā.''
Korbinians Holcers
Korbinians Holcers (de, dzimis ) ir vācu hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2020) Holcers spēlē NHL komandā Našvilas "Predators".
Spēlētāja karjera
Iepriekš Holcers ir spēlējis Toronto "Maple Leafs" un Anahaimas "Ducks", kā arī DEL līgas komandā DEG Metro Stars un AHL komandās Toronto "Marlies" un Sandjego "Gulls''.
Vācijas hokeja izlases sastāvā ir spēlējis piecos Pasaules čempionātos un 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Goldbaha problēma
Goldbaha problēma (arī Goldbaha hipotēze) ir viena no senākajām un plašāk zināmākajām neatrisinātajām problēmām skaitļu teorijā un matemātikā kopumā. Tā apgalvo, ka
Goldbaha problēmu definēja Kristiāns Goldbahs sarakstē ar Leonardu Eileru.
Dažu veselu pāra skaitļu sadalījums kā divu pirmskaitļu summa ir attēlots šeit:
Goldbaha problēmu ir mēģinājuši pierādīt daudzi matemātiķi, tomēr vēl līdz šim brīdim nav pierādījuma, kas būtu akceptēts matemātiķu sabiedrībā. Izmantojot datorus ir parādīts, ka Golbaha problēma izpildās skaitļiem n ≤ 4 × 1018.
Gugenheima muzejs Bilbao
Muzeja arhitekts ir Frenks Gērijs, to 1997. gada oktobrī atklāja Spānijas karalis Huans Karloss I. Viens no lielākajiem muzejiem Spānijā. Muzeja ēka ir viens no visvairāk apbrīnotajiem mūsdienu arhitektūras darbiem. 2007. gada 31. decembrī nacionālais parks atzīts par vienu no Divpadsmit Spānijas dārgumiem. 2010. gadā veiktajā arhitektu aptaujā to bieži sauca par nozīmīgāko pēc 1980. gada pabeigto darbu.
.so
.so ir Somālijas Valsts augstākā līmeņa domēns. Tas tika izveidots. Šis domēns ilgu laiku bija neaktīvs, tomēr .SO Registry to atkal palaida.
Branislavs Ivanovičs
Branislavs Ivanovičs (sr, Branislav Ivanović, ; dzimis ) ir serbu futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Serbijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2020) pārstāv Anglijas Premjerlīgas klubu West Bromwich Albion.
Serbijas izlases sastāvā spēlējis 2010. un 2018. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīros.
Sasniegumi
Lokomotiv Moscow
Chelsea
Zenit
Individuālie sasnieugmi
Ziemeļkurzemes reģionālā slimnīca
Ziemeļkurzemes reģionālā slimnīca ir IV līmeņa daudzprofilu neatliekamās medicīniskās palīdzības ārstniecības iestāde, kurā ārstē Ziemeļkurzemes reģiona iedzīvotājus. Tā sastāv no Ventspils slimnīcas Inženieru ielā 60 Ventspilī un Talsu filiāles Stendes ielā 1 Talsos. 2016. gadā apvienotajā slimnīcā strādāja 113 ārsti, 202 māsas, 92 māsu palīgi.
Vēsture
Veco Ventspils pilsētas slimnīcas ēku Veselības ielā 2 (tagadējā Vasarnīcu ielā 21) ar 40 gultām 1925. gada 27. septembrī svinīgi atklāja toreizējais Latvijas Valsts prezidents Jānis Čakste, izglītības ministrs Arvīds Kalniņš un Veselības departamenta direktors Augusts Pētersons. Pēc Otrā pasaules kara slimnīcā bija 250 gultas vietas, ķirurģijas nodaļa atradās Vasarnīcu ielā 21, dzemdību - Vasarnīcu ielā 9, iekšķīgo slimību - Vasarnīcu ielā 34, bet infekciju nodaļa - Kapteiņu ielā 28/30. Inženieru ielā 101 bija izveidota Ventspils tuberkulozes slimnīca.
2010. gadā, apvienojot Ventspils un Talsu slimnīcas, nodibināja Ziemeļkurzemes reģionālo slimnīcu. No 2009. līdz 2012. gadam Eiropas Savienības ERAF atbalstīta projekta pirmās kārtas ietvaros rekonstruēja vairākas Ventspils slimnīcas nodaļas, iegādājās medicīniskās tehnoloģijas un uzsāka Talsu filiāles jaunās stacionāra ēkas būvniecību. Savukārt no 2012. līdz 2015. gadam šī projekta otrās kārtas ietvaros pabeidza Talsu filiāles jaunās stacionāra ēkas būvniecību, un piegādāja medicīniskās tehnoloģijas Ventspils slimnīcai. Līdz 2023. gada beigām turpinās ERAF projekts veselības aprūpes infrastruktūras attīstīšanai. Projekta ietvaros plānota Ventspils slimnīcas Laboratorijas un Uzņemšanas nodaļas pārbūve, Rehabilitācijas nodaļa paplašināšana un pārbūve, Operāciju bloka pārbūve un modernizācija, Dzemdību, Kardioloģijas, Neiroloģijas, Iekšķīgo slimību, Paliatīvās aprūpes nodaļu atjaunošana, kā arī šo nodaļu aprīkošana.
Kaivas iela
Kaivas iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Dreiliņu apkaimē. Kaivas iela sākas krustojumā ar Dreiliņu apli un beidzas krustojumā ar Biķernieku ielu. Kopējais ielas garums ir 1524 metri.
Ielu savienojumi
Kaivas iela krustojas ar šādām ielām: