cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japāna
Japānas administratīvais iedalījums
Tradicionāli Japānu dala astoņos reģionos, tomēr oficiāli Japāna iedalās 47 prefektūrās (ja/todōfuken). Dažas prefektūras (10) tālāk iedalās apakšprefektūrās (支庁/shichō). Ir 17 galvenās pilsētas jeb t.s. valdības apstiprinātās pilsētas (政令指定都市/seirei shitei toshi;).
Japānas pašvaldības iedalās galvenajās lielpilsētās (中核市/Chūkakushi), īpašajās lielpilsētās (特例市/tokurei-shi), lielpilsētās (市/shi), īpašajos rajonos (Tokijai) (特別区/tokubetsu-ku), rajonos (区/ku), pilsētās (町/chō vai machi) un ciemos (村/mura vai son).
Valstī notiek pašvaldību reforma, daudzas pašvaldības tiek apvienotas.
Dzīvā daba
Japānas salas aptver dažādas klimatiskās joslās. Neskatoties uz atšķirtību no Āzijas, Japānā dzīvo dažādas dzīvnieku un augu sugas. Japānas ziemeļos dzīvo daudzas subarktiskās joslas sugas, bet dienvidos tropu joslas sugas. Starp šīm joslām atrodas mērenā josla, kur dzīvo daudzas tādas pašas sugas kā Korejā un Ķīnā. Daudzas sugas ir arī endēmiskas. Vairāk nekā 60% teritorijas klāj meži, pārsvarā tie ir skujkoku, bet Honsju galvenokārt lapu koki.
Japānā mīt aptuveni 130 zīdītāju sugas. Lielākie no tiem ir brūnais lācis un Āzijas melnais lācis. Brūnajam lācim ir nozīmīga mitoloģiskā loma Hokaido salā dzīvojošajiem ainiem, savukārt Āzijas melnais lācis apdzīvo uz dienvidiem esošo Honsju, Šikoku, Kjusju salu kalnainos reģionus. Plaši izplatīti plēsēji ir arī rudā lapsa, jenotsuns un Japānas cauna (Martes melampus). No kaķu dzimtas Cušimas salās ir sastopams Bengālijas kaķis un Iriomotes kaķis (Prionailurus iriomotensis) Iriomotes salā Okinavas prefektūrā. No zālēdājiem Japānā ir sastopami plankumainais briedis (Cervus nippon), Japānas gorals (Capricornis crispus) un meža cūka. Viens no pazīstamākajiem Japānas dzīvniekiem ir Japānas makaks (Macaca fuscata), kurš ir vistālāk uz ziemeļiem dzīvojošais mērkaķis. No jūras zīdītājiem Japānas krastos ir sastopami dugongs jeb jūrasgovs (Dugong dugon), melnais bezspuru cūkdelfīns (Neophocaena phocaeniodes) un ziemeļu lauvronis (Eumetopias jubatus).
Japānā ir reģistrētas vairāk nekā 600 putnu sugas, no kurām 250 ligzdo. Vairākas sugas ir endēmiskas, piemēram, Japānas dzilna (Picus awokera), vara fazāns (Syrmaticus soemmerringii) un Japānas nacionālais putns - raibais fazāns (Phasianus versicolor). Dažas putnu sugas ir sastopamas tikai nelielā teritorija, visbiežāk, uz kādas no Japānas salām, piemēram, Okinavas dumbrvistiņa (Gallirallus okinawae) un Idzu strazds (Turdus celaenops). Lielākā daļa no neendēmisko putnu sugām ir tieši tādas pašas, kādas dzīvo Ķīnā. Ir arī putnu sugas, kuras vēl tikai ir sastopamas Sibīrijā vai Dienvidaustrumāzijā. Gājputni caur Japānu lido galvenokārt rudeņos un pavasaros, no kuriem liekākā daļa ir bridējputni. Ziemā Japānā galvenokārt dzīvo gulbji, zosis un dzērves.
Japānā dzīvo 73 rāpuļu sugas, no kurām puse ir endēmiskas. Mamuši (Gloydius blomhoffii) ir vienīgā indīgā čūska valsts lielākājā daļā. Vēl indīgas čūskas ir sastopamas tikai Rjūkjū salās, kuras atrodas tālu uz dienvidiem no Japānas arhipelāga. Siltajos jūras ūdeņos dzīvo arī vairākas jūras bruņurupuču un jūras čūsku sugas. Valstī dzīvo arī 40 abinieku sugas, no kurām Japānas milzu salamandra (Andrias japonicus) ir viens no lielākajiem abiniekiem pasaulē.
Japānas ūdeņos ir reģistrētas aptuveni 3000 dažādas zivju sugas.
2011. gada zemestrīce
2011. gada Japānas zemestrīce bija postoša zemūdens zemestrīce, kura notika 2011. gada 11. martā. Zemestrīces stiprums bija 9,0 balles pēc Rihtera skalas, bet sākotnēji tās stiprums tika ziņots kā 7,9 balles. Tā bija spēcīgākā zināmā zemestrīce Japānas vēsturē un viena no piecām zināmajām spēcīgākajām zemestrīcēm pasaulē. Postījumu un bojāgājušo skaita ziņā tā atpalika no dažām citām vājākām zemestrīcēm, kas agrāk notikušas Japānā. Zemestrīcē gāja bojā vairāk kā 15 000 cilvēki, tika ievainoti aptuveni 6000, bet bez vēsts pazuduši vairāk kā 2000.
Zemestrīces rezultātā darbību automātiski pārtrauca 11 reaktori četrās atomelektrostacijās. Nopietnākā avārija notika vienā no pasaules jaudīgākajām AES — Fukušima I, kas atrodas 250 km uz ziemeļiem no Tokijas, kur cunami radīja traucējumus elektropadevē reaktoru dzesēšanas sistēmām. Avārijas rezultātā ir notikusi cilvēka veselībai bīstama apjoma radiācijas noplūde apkārtējā vidē. Divdesmit kilometru rādiusā ap AES tika evakuēti ap 200 000 iedzīvotāju.
Valdība
Japānā pastāv konstitucionālā monarhija, kur imperatora vara ir ļoti nosacīta un ierobežota. Būdams nomināls vadītājs, konstitūcijā imperators definēts kā "valsts un cilvēku vienotības simbols". Vara pieder galvenokārt Japānas premjerministram un citiem ievēlētajiem Parlamenta biedriem, tai pat laikā suverenitāte jeb augstākā vara ir piešķirta Japānas tautai. Imperators darbojas kā valsts galva diplomātiskos jautājumos. Akihito ir pašreizējais Japānas imperators. Naruhito ir Japānas kroņprincis, kurš ir nākamais rindā uz šo titulu jeb troni.
Likumdošanas vara Japānā pieder divpalātu Nacionālajam Parlamentam (Kokkai). Šis parlaments sastāv no Pārstāvju palātas, kas ietver 480 amata posteņus, ko ievēl pēc tautas balsojuma ik pēc četriem gadiem vai arī parlamenta atlaišanas gadījumā, kā arī no Padomnieku palātas, kas ietver 242 amata posteņus un kuras biedrus tauta ievēl uz sešiem gadiem. Universālās balsstiesības pieder pieaugušajiem, kas vecāki par 20 gadiem, un visi amati tiek ievēlēti aizklātā balsošanā. Liberāli konservatīvā Liberāli Demokrātiskā Partija atrodas pie varas kopš 1955. gada, izņemot īslaicīgās koalīcijas valdības laikā, ko veidoja opozīcijas partijas 1993. gadā. Lielākā opozīcijas partija ir sociāli liberālā Japānas Demokrātiskā Partija. 2010.—2012. gados Japānas Demokrātiskā Partija bija pirmā partija. Liberāli Demokrātiskā partija uzvarēja 2012. gada vēlēšanās un Šindzo Abe kļuva par premjerministru.
Japānas premjerministrs ir valdības galva. Šajā amatā personu ieceļ Japānas imperators pēc tam, kad Parlaments ir norādījis kādu šim postenim no paša Parlamenta biedru vidus, bet, lai paliktu amatā, šai personai jāsaņem Pārstāvju palātas uzticība un atzinums. Premjerministrs ir Ministru kabineta vadītājs (burtisks šī japāņu titula tulkojums ir "Kabineta premjerministrs"), un šis premjerministrs ieceļ amatā vai arī atlaiž valsts ministrus, no kuriem lielākajai daļai ir jābūt vienlaicīgi arī Parlamenta biedriem.
Ārpolitika
Japāna uztur ciešas attiecības ekonomikas un militārā jomā ar tās galveno sabiedroto — Amerikas Savienotajām Valstīm — būdama ASV—Japānas drošības aliansē, kas kalpo par galveno stūrakmeni jeb pamatu Japānas ārpolitikā. Kā Apvienoto Nāciju dalībvalsts kopš 1956. gada Japāna ir bijusi nepastāvīga Drošības Padomes locekle (Security Council) kopumā 18 gadus, arī vēl salīdzinoši nesen — periodā no 2005. gada līdz 2006. gadam. Japāna ir iekļauta arī G4 valstu sastāvā un tiecas pēc pastāvīgas dalības Drošības Padomē. Kā organizāciju G7, APEC, ASEAN Plus Three dalībvalsts, kā arī piedaloties Austrumuāzijas samitā, Japāna aktīvi ir iesaistījusies starptautiskajās lietās un vairo diplomātiskās saiknes ar sev svarīgajiem partneriem visā pasaulē. Japāna 2007. gada martā parakstīja drošības paktu ar Austrāliju un 2008. gada oktobrī ar Indiju. Sekojot Savienotajām Valstīm un Apvienotajai Karalistei, Japāna ir arī trešā lielākā valsts pasaulē, kas sniegusi oficiālu palīdzību attīstībai, ziedojot 8,86 miljardus ASV dolāru 2004. gadā. Japāna sniedz palīdzību Irākas karā, nodrošinot ar ārrindnieku karaspēkiem, tomēr beigu beigās savus bruņotos spēkus no Irākas atsauca.
Japāna ir iesaistījusies vairākos teritoriālos strīdos ar savām kaimiņvalstīm: ar Krieviju par Dienvidu Kuriļu salām, ar Dienvidkoreju — par Takešimas salām, ar Ķīnas Tautas Republiku un Taivānu — par Senkaku salām, ar Ķīnas Tautas Republiku — par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) ap Okinotori.
Japāna joprojām strīdas un diskutē arī ar Ziemeļkoreju par to, ka tā reiz nolaupījusi Japānas iedzīvotājus, kodolieročus un tās raķešu militāro programmu. Strīda par Kuriļu salām rezultātā, Japāna formāli joprojām karo ar Krieviju, jo nav parakstīts neviens līgums vai vienošanās, kas šo jautājumu atrisinātu.
Bruņotie spēki
Japānas militāro jomu nosaka Japānas Konstitūcijas 9. Pants, kas attiecas uz Japānas tiesībām pieteikt karu vai izmantot tās militāros spēkus nopietnu starptautisko strīdu atrisināšanai. Japānas militāro nozari pārvalda Aizsardzības ministrija, un galvenokārt tā sastāv no Japānas Sauszemes Pašaizsardzības spēkiem (JGSDF), Japānas Jūras Pašaizsardzības spēkiem (JMSDF) un Japānas Gaisa Pašaizsardzības spēkiem (JASDF). Šie militārie spēki nesen tika izmantoti miera uzturēšanas operācijās, un Japānas karaspēku izvietošana Irākā iezīmēja pirmo gadījumu kopš Otrā pasaules kara, kad Japāna likusi lietā savu karaspēku un militāro nozari ārzemēs.
Japānas bruņotajos spēkos dienē aptuveni 240 tūkstoši karavīri.
Tautsaimniecība
Japānas saimniecība ir otrā lielākā saimniecība pasaulē pēc iekšzemes kopprodukta (IKP) uzreiz aiz Savienoto Valstu ekonomikas. Pēc pirktspējas paritātes tā ir tikai trešā aiz Savienotajām Valstīm un Ķīnas. 2006. gadā pēc iekšzemes kopprodukta uz vienu darba stundu Japānas strādnieki ieņēma 18. vietu pasaulē. Big Mac indekss liecina, ka Japānas galvaspilsētā Tokijā darba algas ir visaugstākās pasaulē. Japāna ir viena no vadošajām valstīm tehnoloģijā un mašīnbūvē. Tai ir ceturtais lielākais eksports pasaulē, kā arī sestais lielākais imports.
Trīs gadu desmitus Japānas kopējā reālā ekonomiskā izaugsme bija augsta: 1960. gados tā vidēji bija 10%, 1970. gados - vidēji 5%, bet 1980. gados - vidēji 4%. 1980. gadu beigās akciju un nekustamā īpašuma cenas nokrita, kas iezīmēja nākamās desmitgades stāvošo ekonomisko izaugsmi. Šīs problēmas samilza spekulatīvo akciju un nekustamā īpašuma darījumu dēļ. 1990. gados realais IKP vidēji pieauga tikai par 1,5%. Šis pieaugums bija daudz mazāks nekā citām rūpniecības lielvalstīm kā, piemēram, Francijai un Vācijai. Valdības centienus atjaunot ekonomisko izaugsmi kavēja 2001.-2002. gadā globālās ekonomikas samazināšanās. Tomēr IKP uz vienu strādājošo pakāpeniski palielinājās, 2003. un 2004. gadā tie bija 2,0%, bet 2005. gadā - 2,8%. 2008. gadā saistībā ar globālo finanšu krīzi Japānas ekonomikas pieaugums saruka līdz 0,7%.
Japāna ir kalnainu un vulkānisku salu valsts, tāpēc tā nespēj iegūt pietiekami daudz dabas resursus, lai atbalstītu tās augošo ekonomiku un lielo iedzīvotāju skaitu. Lai gan valsts teritorijā var iegūt dažādus minerālus, tas ir nepietiekami, tāpēc pēckara gados liela daļa izrakteņu ir ievesti. Uz vietas esošās metālu rūdas ir zemas kvalitātes. Aptuveni 70% no valsts klāj meži. Reljefa, nepietiekami attīstītā autoceļu tīkla un procentuāli lielā jaunaudžu skaita dēļ, valsts savām vajadzībām iegūst tikai 25-30% no nepieciešamā koksnes daudzuma. Pārējais tiek importēts. Labāk attīstīta ir lauksaimniecība un zivsaimniecība, bet tikai ar cītīgu ieguldījumu un smagu darbu tas ir nesis augļus. Galvenokārt valstī tiek spiests uz ražošanas un pārstrādes nozarēm, kur tā pārstrādā izejvielas, kas tiek ievestas no citām valstīm. Tādēļ šajā ekonomiskās attīstības stratēģijā ir izveidota spēcīga ekonomiskā infrastruktūra, kas nodrošina ar nepieciešamo enerģētiku, transportu, sakariem un tehnoloģijām.
Demogrāfija
Skaitliski vislielākā tauta Japānā ir japāņi (98,5% no visiem iedzīvotājiem). Dominējošā japāņu etniskā grupa ir jamato. Nākamās lielākās tautas ir korejieši (0,5%), ķīnieši (0,4%), brazīļi (0,2%) un filipīnieši (0,2%). Atlikušos 0,2% no visiem iedzīvotājiem sastāda citas etniskās grupas. Hokaido salā dzīvo aptuveni 15 tūkstoši aini, kuri ir Japānas pirmiedzīvotāji. Savukārt Okinavā cita nozīmīga etniska grupa - rjūkjieši. Japānā dzīvo aptuveni 2,05 miljoni imigranti. Interesants ir fakts, ka katru gadu aptuveni 10 tūkstoši korejieši tiek naturalizēti. Japāņu valoda aptuveni 99% iedzīvotājiem ir dzimtā valoda.
Japānā ir ļoti augsts apdzīvotības blīvums, tas ir, 337 cilvēki uz vienu kvadrātkilometru. Tas ir viens no augstākajiem apdzīvotības blīvumiem pasaulē. Tieši pārapdzīvotības dēļ no 1955. līdz 1989. gadam sešās lielākās pilsētās zemes cena pieauga par 12% gadā. Līdz ar to daudzām ģimenēm bija jāizvēlas zemi pirkt ārpus pilsētām. Tiešī šī iemesla dēļ Tokijā daudziem strādniekiem ceļa uz darbu un mājās katru dienu jāpavada aptuveni 2 stundas. Kopš 2000. gada, kad zemes cenas sāka lēnām samazināties, mainījās arī šī tendence. Iedzīvotāji lēnām atgriežas uz dzīvi pilsētu centrālajās daļās. Toties arvien mazāk pilsētās paliek parki.
Japāņi tiek uzskatīti par vieniem no pasaules ilgdzīvotājiem. Ir aprēķināts, ka 2009. gadā to vidējais mūža ilgums ir 82,12 gadi. Vīriešu vidējais vecums ir tikai 78,8 gadi, bet sievietēm savukārt tas ir ilgāks, respektīvi, 85,62 gadi. Japānā 1989. gadā 11,6% iedzīvotāji bija vecāki par 65 gadiem. Prognozes liecina, ka 2030. gadā aptuveni 25% iedzīvotāju būs vecāki par 65 gadiem.
Izplatītākās reliģijas Japānā ir sintoisms un budisms. Kopā ap 84% no visiem Japānas iedzīvotājiem ir šo reliģiju sekotāji.
Kultūra
Japānas kultūra ir attīstījusies vairākus tūkstošus gadu sākot no Dzjomona kultūras līdz pat mūsdienu hibrīdkultūrai, kuru spēcīgi ietekmē Āzijas, Ziemeļamerikas un Eiropas kultūras. Pēc vairākiem imigrācijas viļņiem no kontinenta un tuvākajām Klusā okeāna salām Japānas iedzīvotāji piedzīvoja salīdzinoši ilgstošu izolācijas periodu no Tokugavas Iejasu valdīšanas laikiem līdz tā saukto "Melno kuģu" ierašanās brīdim un Meidži reformām. Tieši šīs izolācijas dēļ Japāna ir saglabājusi tās savdabīgo kultūru. Diez gan daudz Japānas kultūrā ir aizguvumi no Ķīnas kultūras (budisma un konfūcisma reliģijas, rakstība, arhitektūras pamatprincipi, tējas ceremonijas, zīda ražošanu).
Japāņu valodai vienmēr ir bijusi liela nozīme Japānas kultūrā. Šajā valodā galvenokārt runā tikai Japānā. Ir arī dažas atsevišķas kopienas pārējā pasaulē, kur japāņu valoda tiek izmantota, bet tās ir salīdzinoši mazas. Tā ir aglutinējoša valoda un skaņu krājums ir salīdzinoši mazs, kur uzsvars tiek likts vairāk uz skaņu toni nevis skaļumu. Japāņu valoda pilnveidojās un ir palikusi nemainīga kopš 8. gadsimta, kad tika apkopoti trīs nozīmīgākie senjapāņu valodā rakstītie darbi. Pirmā japāņu valodas liecība ir datēta ķīniešu dokumentos ap 252. gadu. Japāņu valodu var pierakstīt ar trim dažādām rakstību sistēmām: hiraganā (apaļākiki burti), katakanā (stūrainākii burti) un kandži (hieroglifi, kuri aizgūti no ķīniešu rakstības). Mūsdienās japāņu valodu mēdz diezgan bieži pierakstīt arī ar latīņu alfabēta burtiem jeb tā sauktajā rōmaji rakstībā, it īpaši uzņēmumu nosaukumos un logo, reklāmās un tad, kad nepieciešams japāņu tekstu ierakstīt datorā. Skaitļu pierakstam plaši izmanto arābu skaitļus, lai gan dažreiz lieto arī japāņu skaitļus.
Japānā ilgstoši plaši izplatīts mākslas veids ir gleznošana. 7. gadsimtā japāņi no ķīniešiem apguva papīra izgatavošanas mākslu. Vēlāk japāņi iemācījās pagatavot īpašu papīru vaši. Japāņu gleznošanas tehnika, kādā gleznoja agrāk, joprojām tiek izmantota. Arī japāņu valodas pierakstīšanā, tāpat kā gleznošanā, sākotnēji izmantoja otu. Līdz ar to ir izveidojusies diez gan savdabīga kaligrāfija. Kaligrāfijas māksla bieži vien ir pārāk nesaprotama Rietumu pasaulei, tomēr ne tikai Japānā, bet visā Austrumāzijā, kaligrāfija tiek uzskatīta par tradicionālu mākslas formu. Japāņi to dēvē par šodo (書道), kas burtiski nozīmē "rakstiskā veidā". Cits termins "šuji" (習字) apzīmē prasmi šādas kaligrāfiskas zīmes uzzīmēt.
Ikebana ir japāņu ziedu kārtošanas māksla. Tā ir ieguvusi plaši izplatītu starptautisku slavu, pateicoties tam, ka šīm ziedu kompozīcijām piemīt harmonija, krāsu saskaņa un elementāri vienkāršs dizains. Atkarībā no gadalaika mainās arī tehnika, kā šīs kompozīcijas tiek veidotas, jo mainās pieejamo ziedu klāsts. Ziedu kompozīcijām parasti ir kāda simboliska nozīme. Pēc tradīcijām ikvienai sievietei pirms iziešanas pie vīra ir jāapgūst ikebana, jo tas piešķir viņai pievilcību un labu uzvedību. Mūsdienās ikebanu praktizē ne tikai Japānā, bet visā pasaulē.
Japānas četras tradicionālās teātra formas ir no, kiogen, kabuki un bunraku.
Sports
Tradicionāli par Japānas nacionālo sporta veidu uzskata sumo un tas ir populārs sporta veids skatītāju apmeklētības ziņā Japānā. Cīņas mākslas, tādas kā džudo, karatē un modernais kendo, arī ir plaši praktizētas un skatītāju iemīļotas valstī. Pēc Meidži Restaurācijas daudzi rietumu sporta veidi tika ieviesti Japānā un sāka izplatīties viscaur izglītības sistēmai.
Japānā profesionālā beisbola līga tika ieviesta 1936. gadā. Šodien beisbols ir vispopulārākais skatītāju sports valstī. Viens no vispazīstamākajiem japāņu beisbolistiem ir Ičiro Suzuki, kurš, ieguvis Japānas visvērtīgākā spēlētāja balvu 1994., 1995. un 1996. gadā, tagad spēlē par Sietlas "Mariners" Ziemeļamerikas Augstākajā Beisbola līgā. Pirms tam Sadaharu Ohs bija labi pazīstams ārpus Japānas, iegūstot vairāk mājas skrējienus savā karjerā nekā viņa laikabiedrs Henks Ārons to izdarīja Amerikā.
Kopš Japānas Profesionālās futbola līgas izveidošanas 1992. gadā, futbols arī ir piesaistījis lielu interesentu skaitu. Japāna bija vieta Interkontinentālajam kausam no 1981. līdz 2004. gadam un 2002. gada FIFA Pasaules kausa rīkotāja kopā ar Dienvidkoreju. Japāna ir viena no veiksmīgākajām futbola izlasēm Āzijā, uzvarot Āzijas kausā trīs reizes.
Golfs arī ir populārs Japānā, tāpat kā autosports, tāds kā Super GT sporta automašīnu sērijas un Formula Nippon formulu sacīkstes. Honda 1997. gadā pabeidza Twin Ring Motegi, lai Japānā ieviestu IndyCar sacīkstes.
Zeja (pilsēta)
Zeja (krievu: Зея) ir pilsēta Krievijā, Amūras apgabalā. Tajā dzīvo 27 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Amūras-Zejas līdzenuma ziemeļos, Zejas upes labajā krastā, 660 km no tās ietekas. Galvenā loma Zejas ekonomikā ir Zejas HES. Tā ir otra lielākā HES Krievijā pēc Burejas HES un ražo 4-6 miljardus kilovatstundu enerģijas.
Mūsdienu Zejas rajona teritorijā 1907. gadā tika nodibinātas latviešu kolonijas — Amūras Baltija, Aizupe un Vidussala un citas.
Georgs Gross
Georgs Gross, dzimis kā Georgs Ērenfrīds Gross , miris ) bija vācu/ASV mākslinieks. Berlīnes dadaisma un Jaunās lietišķības pārstāvis Veimāras republikas laikā. Īpaši pazīstams ar saviem karikatūras tipa darbiem par Berlīnes dzīvi XX gadsimta divdesmitajos gados. 1933. gadā emigrēja uz ASV. Pēc kara atgriezās Vācijā.
Dzimis Berlīnē, bet bērnības dienas pavadīja Štolpā. Mācījās Drēzdenes Mākslas augstskolā (Hochschule für Bildende Künste Dresden). Karoja Pirmajā pasaules karā. 1919. gadā piedalījās Spartaka līgas sacelšanās, tajā pašā gadā iestājās Vācijas Komunistiskajā partijā. 1921. gadā Gross tika apsūdzēts armijas nomelnošanā, sodīts ar naudassodu un viņa darbu ciklu Gott mit uns iznīcināšanu. 1922. gadā izstājās no Komunistiskās partijas, pēc tam, kad bija ieradies PSRS un saticis Trocki un Ļeņinu. Būdams radikāli noskaņots pret nacismu, īsi pirms Hitlera nākšanas pie varas devās uz ASV, bet viņa mākslu nacisti atzina par deģeneratīvu. 1938. gadā Gross kļuva par ASV pilsoni. ASV Gross pasniedza Ņujorkas Mākslas studentu līgā (Art Students League of New York), un krasi mainīja radošo rokrakstu. Būdams ASV pilsonis, Gross tomēr atgriezās Berlinē. Gross, pazīstams bohēmists un dzīves baudītājs, mira 1959. gadā dzērumā sasizdamies pie savas mājas durvīm.
Visente Aleiksandre
Visente Aleiksandre (, pilnā vārdā Vicente Pío Marcelino Cirilo Aleixandre y Merlo) (* 1898. gada 26. aprīlī, † 1984. gada 14. decembrī) - viens no ievērojamākamajiem XX gadsimta spāņu dzejniekiem. 1977. gada Nobela prēmijas laureāts.
Dzimis Seviļā, Spānijā. Studējis tieslietas Madrides universitātē. 1925. gadā smagas slimības dēļ Aleiksandre spiests vairākus mēnešus pavadīt gultā. Šajā laikā viņš pievērsās literatūrai.
Pirmajos krājumos "Apjoms" (Ámbito, 1928), "Zobeni kā lūpas" (Espadas como labios, 1932) - sirreālisma ietekme.
Pēc Spānijas pilsoņu kara izdevis krājumu "Paradīzes ēna" (Sombra del paraiso, 1944), kur parādās panteisma filozofijas ietekme.
Izcilākie darbi - pēdējie dzejoļu cikli "Piepildījuma dzejas" (Poemas de la consumación, 1968) un "Iekšējie dialogi" (Diálogos del conocimiento, 1974).
Kursīšu ciems
Kursīšu ciems var būt:
Filips II
Filips II var būt:
Sk. arī
Liste der Herrscher namens Philipp
Bīgls
Bīgls ir vidēja lieluma medību suņu šķirne, kas izveidota Anglijā. Bīgls tiek iedalīts dzinējsuņu klasē, un tas ir paredzēts zaķu un trušu medībām. Tam ir izcila oža un pēdu meklēšanas instinkts, tādēļ to plaši izmanto muitas dienestā, meklējot aizliegto produktu un vielu klātesamību cilvēku bagāžā. Bīgls ir arī ļoti populārs kā mājas mīļdzīvnieks, jo tas ir neliela auguma, ar līdzsvarotu temperamentu un labu veselību. Tas vidēji dzīvo līdz 12,5 gadiem, kas ir raksturīgi šāda izmēra suņiem.
Bīgla tipa suņi pasaulē eksistē jau vairāk kā 2000 gadus, bet bīgls kā šķirne, ko pazīstam mūsdienās, Anglijā tika izveidots, sakrustojot vairākas šķirnes; talbotu, ziemeļbīglu, dienviddzinējsuni un iespējams, ka harjeru. Bīgls vienmēr ir bijis populārs suns, kas ir attēlots gan literatūrā, gan glezniecībā, gan filmās.
Saskaņā ar Oksfordas angļu vārdnīcu pirmo reizi bīgla vārds literatūrā tiek pieminēts 1475. gadā. Nav ziņu par to, kā sunim radies šāds vārds, tomēr ir vairākas versijas; vārds "bīgls" ir cēlies no franču valodas vārda bégueule, kas nozīmē atvērta rīkle jeb plaši atvērta mute; otra versija ir tāda, ka vārds ir cēlies no vecangļu valodas jeb gēlu valodas "beag", un tas nozīmē "mazs"; vēl viena versija vārda bīgls izcelšanos saista ar franču vārdu "beugler", kas nozīmē "apakšā"; pēdējā versija, ka vārds cēlies no vācu valodas "begele" un nozīmē "rāties".
Bīgla šķirnes suņi ir iecienīti Baltijas reģionā un ir izmantoti Igaunijas dzinējsuņa šķirnes izveidē, kā arī Latvijas dzinējsuņa dzīslās rit bīgla asinis.
Izskats
Bīgli ir līdzīgi angļu lapsusunim, bet augumā ir mazāki, ar īsākām kājām un lielākām ausīm. To galvas ir nedaudz platākas un purna daļa īsāka. To augstums skaustā ir 33 — 41 cm, svars 8 — 16 kg. Kuces ir nedaudz mazākas par suņiem.
Bīgliem ir plastiski velvēts galvaskauss, tā purns ir vidēji garš, taisnstūra formā, ar melnu (ļoti reti tumšā, sarkanbrūnā krāsā) degunu. Bīglam ir spēcīgi žokļi un ideāls sakodiens. Acis ir lielas, brūnas, ar izteikti maigu skatienu. Ausis garas, mīkstas un zemu novietotas, tās ir viegli iegrieztas pret vaigiem, ausu gali ir noapaļoti. Bīglam ir vidēji garš, spēcīgs kakls, ar nelielu ādas kroku, platas krūtis, nedaudz ieliekta, taisna aste, kuras gals vienmēr ir balts. Balto astes galu mēdz saukt par karodziņu, jo medībās tas ļauj pamanīt suni garā zālē, kura galva ir nolaista lejā, sekojot medījuma pēdām. Bīglam ir labi attīstīts, muskuļots ķermenis, un tā apspalvojums ir gluds un stingrs. Priekškājas ir taisnas, labi novietotas zem ķermeņa, pakaļkājas muskuļotas un ieliektas lecamajās locītavās.
Apspalvojuma krāsas
Bīglam ir vairākas pieļaujamās apspalvojuma krāsas, lai gan visbiežāk sastopamie ir trīskrāsu bīgli — balts pamats ar lieliem, melniem laukumiem, kas ēnojas ar lieliem, rudiem laukumiem.
Oža
Bladhaundiem un bīgliem piemīt vienas no labākajām ožas spējām starp visiem suņiem. Zinātnieki Džons Pauls Skots un Džons Fullers veica eksperimentu, lai noskaidrotu dažādu suņu šķirņu ožas spēju. 4000 m2 lielā laukā tika palaista pele, tika uzņemts laiks, cik ātri, kurš suns spēj peli atrast. Bīgls peli atrada īsākā laikā par vienu minūti, foksterjeram vajadzēja 15 minūtes, bet skotu terjers peli neatrada vispār. Bīgli ir izcili pēdu dzīšanai uz zemes, to ožas spējas krītas darbā ar smaržām, kas ir gaisā, tādēļ tos neizmanto sniega lavīnu upuru meklējumos.
Raksturs
Bīglam ir līdzsvarots temperaments, draudzīgs un maigs raksturs. Tie ir dzīvespriecīgi suņi, kuriem nav raksturīga nedz agresija, nedz pārāk liels kautrīgums. Bīgliem patīk kompānija, ar svešiniekiem tie iesākumā ir vēsi, bet diezgan ātri ar visiem sadraudzējas, tādēļ tie nav piemēroti sargāšanai. Tomēr, ja nāk svešinieki, bīgli rej un taisa troksni. Bīgli ir aktīvi un enerģiski. Tā kā šķirne mērķtiecīgi ir veidota pēdu dzīšanai, tad bīgliem šis instinkts ir ļoti spēcīgs, un tos ir grūti apmācīt citām vajadzībām. Kopumā bīgls ir paklausīgs suns, bet, saodis svaigas pēdas, tas var "aizmirst visu uz pasaules". Bīgli ļoti labi pakļaujas apmācībai, izmantojot kārumus, bet arī ātri nogurst un kļūst garlaikoti. Stenlija Korena suņu inteliģences tabulā tie ieņem 72. vietu, bīgli ir ierindoti grupā ar viszemāko uzmanības, paklausības un inteliģences koeficentu.
Bīgli ir brīnišķīgi suņi kopā ar bērniem, tādēļ tie ir populāri kā ģimenes suņi. Bīglam patīk, ja blakus ir otrs vai vairāki citi bīgli. Ja bīgls ir viens, tas var kļūt nervozs un bailīgs. Tas ļoti labi sadzīvo arī ar citu šķirņu suņiem. Tā kā bīgls ir aktīvs, tas labprāt darbojas, bet pēc kārtīga darba tam vajag atpūtu. Ja bīglam pietrūkst fiziskās aktivitātes, tas kļūst resns.
Vēsture
Suņi, kas ir bijuši līdzīgi bīglam gan izmērā, gan pielietojuma ziņā, ir dzīvojuši jau Senajā Grieķijā 5. gadsimtā pirms mūsu ēras. Sengrieķu vēsturnieks Ksenofons apraksta medību suni, kas izmantots zaķu medībām un dzinis zaķiem pēdas, izmantojot savu izcilo ožu un spēju sekot pēdām. Šie suņi vēlāk nokļuva Senajā Romā, un, iespējams, vēlāk tika ievesti arī Britānijā.
11. gadsimtā karalis Viljams I Iekarotājs Anglijā ieveda talbota šķirnes suni. Talbots bija sniegbalts suns, lēns, ar izcilu ožu. Talbota suņi bija izveidoti no Santhuberta dzinējsuņiem, kas bija 8. gadsimta suņu šķirne. Angļi talbotu sakrustoja ar greihaundu, lai piešķirtu šķirnei lielāku ātrumu. Talbots kā šķirne jau sen ir izmiris, bet no talbota tika izveidots dienviddzinējsuns un ziemeļbīgls, kas savukārt kļuva par mūsdienu bīgla priekštečiem.
18. gadsimts
18. gadsimtā tika izveidotas divas šķirnes, kas bija paredzētas zaķu un trušu medībām: dienviddzinējsuns un ziemeļbīgls jeb ziemeļdzinējsuns. Dienvidzinējsuns bija liels, smagnējs suns ar taisnstūrainu galvu un garām, mīkstām ausīm. Lai gan diezgan lēns, tam bija liela izturība un izcila oža. Ziemeļbīgls tika izveidots Jorkšīrā, sakrustojot talbotu ar greihaundu, tas bija populārs Anglijas ziemeļos. Tas bija mazāks par dienvidzinējsuni, vieglāks un ar smailāku purnu. Ziemeļbīgls bija ievērojami ātrāks, bet tā oža nebija tik labi attīstīta kā dienviddzinējsunim. Tā kā populāras kļuva lapsu medības, abas suņu šķirnes zaudēja savu pielietojumu. Mazos bīgla tipa suņus sakrustoja ar lielākajiem staghaundiem, un tika izveidota angļu lapsusuņu šķirne. Mazie bīgla tipa suņi gandrīz izmira, tikai neliels daudzums šo suņu saglabājās pie zemniekiem Anglijas dienvidos, lai medītu trušus.
19. gadsimts
Garīdznieks Fīlips Hanivuds Eseksā  izveidoja bīglu suņu baru, un ir uzskats, ka šis suņu bars kļuva par mūsdienu bīgla tiešajiem priekštečiem. Līdz mūsdienām nav saglabājušies precīzi dati, kā tika izveidoti šie suņi, bet ir zināms, ka tika izmantoti ziemeļbīgli un dienviddzinējsuņi, un pastāv uzskats, ka šķirnes programmā tika izmantoti arī harjeri. Hanivuda bīgli bija maza auguma, to augstums skaustā bija apmēram 25 cm, un tie bija sniegbalti kā talboti.
Hanivuda mērķis bija izveidot labu medību suni, viņa darbu turpināja Tomas Džonsons, kurš centās izveidot atraktīvu un talantīgu medību suni. Džonsons bīglam izveidoja divus tipus: asspalvaino bīglu un īsspalvaino bīglu. Asspalvainais bīgls kā šķirnes variācija izdzīvoja līdz 20. gadsimta sākumam, bet mūsdienās tas ir izmiris.
1890. gadā tika nodibināts bīglu suņu klubs un deklarēti pirmie šķirnes standarti.
Kronenbergs
Kronenbergs var būt:
Svars (nozīmju atdalīšana)
Svars var būt:
Kuzmina
Kuzmina (ru, no personvārda Kuzma (Кузьма́); vīriešu dzimtē Kuzmins (Кузьмин)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kopotie Ieraksti
"Kopotie Ieraksti" ir 2001. gadā izdota latviešu grupas "Jauns Mēness" albumu antoloģija, kurā iekļauti četri kompaktdiski. Pirmajā diskā "1987-1990" iekļautas "Jauns Mēness" pirmā sastāva ierakstītās dziesmas, kas līdz tam brīdim nebija izdotas ne kasetēs, ne vinila platēs, ne kompaktdiskos. Otrais disks ir atkārtoti izdots albums "Aizlaid šaubas negaisam līdz" (1991. gadā izdots vinila plates formātā). Trešais disks ir atkārtoti izdots albums "Izrāde spogulī" (1993. gadā izdots kasetes formātā). Savukārt ceturtais disks ir pārizdots albums "100 + 1 vēlēšanās" (1995. gadā). Visi albumi ir digitāli pārstrādāti 2001. septembrī Siguldas studijā “SSS”.
Dziesmu saraksts
CD1 - "1987 - 1990"
Viļujska
Viļujska, arī Bilī , ir pilsēta Sahas Republikā Krievijas Federācijā. Tajā dzīvo 10 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Viļujas upes labajā krastā (Ļenas pieteka), 592 km uz ziemeļrietumiem no Jakutskas.
Kopotie Ieraksti
Dziesmu saraksts
CD2 - "Aizlaid šaubas negaisam līdz"
CD3 - "Izrāde spogulī"
Ābols
Āboli ir sulīgi daudzsēklu augļi, kurus ievāc no ābelēm, īpaši no dārza ābeles. Veidojas no zieda ar apakšēju sēklotni, kas apaug ar kausveida ziedgultni un citām zieda daļām. Nogatavojoties diferencējas. Ābols veidojas no auglenīcas. Ābolā ir daudz ūdens, tāpēc tas pieskaitāms pie vienkāršiem sulīgiem augļiem. Daudzos ābolos ir vērtīgas barības vielas, tos izmanto uzturā. Tie satur vairāk nekā 50 vitamīnu, minerālvielu, aminoskābju un augļskābju.
Āboli ir augļi, kas jau kopš vissenākajiem laikiem ir ne tikai kā pārtikas produkts, bet arī kā mīlestības, un skaistuma simbols. Kristietībā ābols ir attēlots kā aizliegtais auglis, kuru Ieva ēda un deva arī Ādamam (tomēr Bībelē nav minēts, kas tas bija par augli).
Produkti no āboliem
No āboliem tiek iegūti dažādi produkti, piemēram, ābolu sula un sidrs. Tiek izmantoti arī kulinārijā, lai, piemēram, pagatavotu ābolu pīrāgus, kosmētikas gatavošanā, telpu dekorēšanā, dziedniecībā un citās sfērās.
Ābolu raža
2010. gadā visvairāk ābolu tika novākts Ķīnā. Ķīnā tika novākti aptuveni 33,3 miljoni tonnu ābolu, kas ir aptuveni 35% no kopējās ābolu ražas pasaulē. Nākamās lielākās valstis pēc novākto ābolu daudzuma ir Amerikas Savienotās Valstis (4,2 miljoni tonnu), Turcija (2,6 miljoni), Itālija (2,2 miljoni), Indija (2,2 miljoni) un Polija (1,9 miljoni).
Āboli uzsūc smaržas un garšas no apkārtējās vides, tāpēc tie pēc ražas novākšanas ir jāglabā atsevišķi no citām kultūrām, lai tie saglabātu smaržas un garšas īpašības.
Kursīšu pagasts
Kursīšu pagasts ir viena no Saldus novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. Robežojas ar sava novada Novadnieku, Zvārdes, Rubas, Ezeres, Zaņas un Pampāļu pagastiem.
Purvi
Baložu purvs un citi.
Vēsture
Mūsdienu Kursīšu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Bruzilu muiža (Gut Bresilgen, Bruzilas), Kursīšu muiža (Gut Kursiten, uz ziemeļiem no Kursīšiem).
1935. gadā Kuldīgas apriņķa Kursīšu pagasta platība bija 188 km² un tajā dzīvoja 2819 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Kursīšu, Bāliņu un Evaržu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Saldus rajona Kursīšu ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Evaržu ciema kolhoza «Cīņa» teritoriju, 1954. gadā Kursīšu ciemam pievienoja likvidētā Bāliņu ciema teritoriju, bet kolhoza «Ļeņina ceļš» teritoriju pievienoja Ezeres ciemam. 1977. gadā pievienoja daļu Ezeres un Rubas ciemu teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Saldus novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Kursīši (pagasta centrs), Bruzilas, Grietēni, Pļuras, Brūzilas.
Gustavo Adolfo Bekers
Gustavo Adolfo Bekers (Gustavo Adolfo Bécquer, īstajā vārdā Gustavo Adolfo Domínguez Bastida) (dzimis 1836. gada 17. februārī, miris 1870. gada 22. decembrī) - 19. gadsimta spāņu romantisma dzejnieks un stāstu autors. Vidēji atzīts dzīves laikā, tagad uzlūkots par vienu no ievērojamākajiem spāņu 19. gadsimta autoriem. Pazīstamākie darbi "Dzejas" (Rimas) un "Leģendas" (Leyendas).
Dzimis Seviļā, Spānijā, un agri kļuvis par bāreni. Jaunībā pārvācies uz Madridi, kur piekopis bohēmisku dzīvesveidu, piestrādādams par žurnālistu. Miris 34 gadu vecumā lielā nabadzībā. Ietekmējies no Hofmaņa un Heines.
Mūsdienās Bekera dzeja ir hrestomātiska spāņu vidusskolu programmu sastāvdaļa.
Abuls
Abuls (arī Abula, Abulīte) ir Vidzemes upe, Gaujas kreisā pieteka (ietek 6 km augšpus Valmieras) Latvijā. Sākas Mežoles paugurainē Vidzemes augstienes ziemeļrietumos 162 m virs jūras līmeņa, tek pa Sedas līdzenumu un Trikātas pacēlumu. Kritums 129 m, augštecē un vidustecē vietām līdz pat 10 m/km. Baseinā atrodas Mārsnēnu, Miegupes, Biksējas, Kačoru u.c. lieli purvi. Viena no nedaudzajām Latvijas upēm, kuras nosaukums ir vīriešu dzimtē.
Zivis
Upē mīt līdakas, plauži, ālanti, sīgas, līņi, foreles.
Atmosfēra
Atmosfēra (el, atmós — 'tvaiks' un, sphaîra — 'lode') ir gāzveida apvalks, ko debess ķermeņi savas gravitācijas dēļ notur ap sevi. Tā kā nav asu robežu starp atmosfēru un starpplanētu telpu, tad parasti par atmosfēru uzskata to gāzu, tvaiku un putekļu apvalku, kas rotē kopā ar debess ķermeni. Atmosfēras slāņa biezums dažādiem debess ķermeņiem var būt krasi atšķirīgs. Tas ir īpaši biezs gāzu planētām. Ne tikai planētām, bet arī zvaigznēm ir atmosfēra, kas ir to ārējais slānis, sākot ar fotosfēru.
Atmosfēras spiediens
Atmosfēras radītais spēks, kas darbojas uz laukuma vienību, ir vienāds ar atmosfēras spiedienu. Šo spēku rada astronomiska objekta gravitācijas spēks. Zemes atmosfēras spiediens ir pamatā spiediena mērvienībai, kuru sauc par atmosfēru (atm). Viena atmosfēra ir vienāda ar 101 325 Pa jeb 760 mm Hg. Paceļoties augstāk virs debess ķermeņa virsmas, atmosfēras spiediens samazinās eksponenciāli.
Atmosfēras noplūde
Ne visiem debess ķermeņiem ir atmosfēras. Lai tā pastāvētu, ir nepieciešama ne tikai gāze, kas atmosfēru veido, bet arī pietiekami spēcīgs debess ķermeņa radīts gravitācijas spēks, kas neļauj atmosfērai noplūst starpzvaigžņu telpā. Līdz ar to var novērot saistību, ja debess ķermenis ir mazs, tam nav atmosfēras. Jo lielāks ir astronomiskais objekts, jo lielāka varbūtība, ka tam ir atmosfēra.
Reljefs
Atmosfērai ir liela nozīme tajā, kā veidojas cieta astronomiska objekta reljefs. Ja atmosfēras nav, tad uz objekta virsmas var novērot daudzus meteorītkrāterus. Bez atmosfēras astronomisks objekts ir neaizsargāts no meteorītiem, kuri nokrītot veido krāterus. Ja atmosfēra pastāv, tad lielākā daļa mazāko meteorītu sadeg tajā. Savukārt tie krāteri, kuri veidojas, lielajiem meteorītiem nonākot līdz astronomiska objekta virsmai, ar laiku erodē, jo, ja pastāv atmosfēra, tad ir arī vējš, kas veicina eroziju. Turklāt, ja ir atmosfēra, tad uz astronomiskā objekta virsmas var pastāvēt arī viela šķidrā stāvoklī, veidojot upes, ezerus, jūras un okeānus, kas veido objekta reljefu.
Zemes atmosfēra
Atmosfēra Zemes virsmas tuvumā sastāv no šādām gāzēm:
kā arī no daudz mazāka daudzuma citu gāzu. Atmosfērā vidēji ap 3% veido arī ūdens tvaiks. Šo gāzu maisījumu ikdienā sauc par gaisu.
Absorbējot daļu Saules radiācijas un izlīdzinot dienas un nakts temperatūras starpību atmosfēra sargā Zemes dzīvību. Tā kalpo arī par organismiem nepieciešamo gāzu — skābekļa un ogļskābās gāzes — piegādātāju un par svarīgu ūdens cikla vides daļu. Atmosfēras vidējā temperatūra pie Zemes virsmas ir 14 °C. Kopējā atmosfēras masa ir ap 5148 triljoni tonnu.
Mēness atmosfēra
Praktiski var uzskatīt, ka Mēnesim nav atmosfēras. Tomēr ap Mēnesi pastāv ļoti retinātas gāzes atmosfēra. Ja salīdzina ar Zemes atmosfēras blīvumu jūras līmeni (1,29 kg/m3), tad Mēness atmosfēra ir 100 triljonu reižu mazāk blīva. Mēness atmosfēru veido šādas vielas:
Marsa atmosfēra
Marsa atmosfēru galvenokārt veido oglekļa dioksīds. Atmosfēras spiediens uz Marsa virsmas ir aptuveni 600 Pa, kas ir aptuveni 0,6% no Zemes atmosfēras spiediena jūras līmenī. Olimpa kalna (augstākā Marsa kalna) virsotnē atmosfēras spiediens ir 30 Pa. Marsa atmosfēras spiediens ir stipri zem Ārmstronga robežas (6300 Pa). Ārmstronga robeža ir spiediens, kurā ūdens vārās normālā temperatūrā (istabas temperatūrā).
Dendy
Dendy (ru) ir Krievijā un Ķīnā ražots Nintendo Entertainment System (NES) spēļu konsoles klons, ko 1990. gadu sākumā izlaida uzņēmums Steepler. Tā kā nekad iepriekš bijušajā PSRS licencēta NES spēļu sistēmas versija nebija izlaista, Dendy ātri kļuva par populārāko spēļu sistēmu tajā laikā šajā reģionā, sasniedzot tādu pašu popularitātes līmeni kā NES/Famicom spēļu sistēmas Ziemeļamerikā un Japānā. 1992. gadā Krievijā Dendy cena bija 39000 rubļu (apmēram 45 lati) un līdz 1994. gadam pārdoto spēļu sistēmu skaits jau bija sasniedzis 1 miljonu un tās cena Krievijā bija nokritusies līdz aptuveni 13000 rubļiem. Dendy bija pieejams arī Latvijā.
Dendy tika izlaists 4 versijās:
Turcijas ģerbonis
Turcijai nav sava oficiālā valsts ģerboņa vai zīmes. Uz Turcijas izsniegtajām pasēm tiek lietots tāds pats pusmēness ar zvaigzni, kāds ir Turcijas valsts karogā.
Turcijas Ārlietu ministrija lieto ovālas formas sarkanu ģerboņa vairogu, kas atgādina ovālo vairogu no Osmaņu impērijas ģerboņa. Uz vairoga attēlots uz augšu pavērsts zelta pusmēness ar zvaigzni. Virs mēness un zvaigznes gar malu ministrija lieto uzrakstu "T.C. Dışişleri Bakanlığı" (TR Ārlietu Ministrija). Turcijas vēstniecības lieto uzrakstu "Türkiye Cumhuriyeti Büyükelçiliği" (Turcijas Republikas Lielvēstniecība).
Turcijas Kultūras un tūrisma ministrija Turcijas popularizēšanai ir izstrādājusi īpašu logotipu, kurā attēlots valsts nosaukums "Türkiye" un stilizēta tulpe — Turcijas nacionālais zieds.
Vairāku ministriju un citu valsts iestāžu zīmēs tiek lietots valsts karogs diska formā. Piemēram, Lielās nacionālās asamblejas zīmē un Turcijas nacionālo sporta komandu un izlases sportistu formas tērpiem. Diska formas zīme tiek lietota arī vecā parauga nedigitalizētajās personu identifikācijas kartēs.
Turcijas valsts prezidenta zīme ir zelta krāsas sešpadsmit staru zvaigzne, kurai apkārt aplī sakārtotas mazākas 16 zelta krāsas piecstaru zvaigznes. Mazās zvaigznes simbolizē agrāk pastāvējušās 16 turku valstis.
Stambulas "Fenerbahçe" (vīriešu basketbola klubs)
Stambulas "Fenerbahçe Ülker" (tr) ir profesionāls Turcijas basketbola klubs, kas ir bāzēts Stambulā, Turcijā. Tas ir sporta kluba Fenerbahçe S.K. basketbola sekcijas klubs. "Fenerbahçe Ülker" spēlē Turcijas basketbola līgā un Eirolīgā. Tas tika dibināts 1913. gadā kā Fenerbahçe un 2006. gadā pārgāja uz pašreizējo nosaukumu.
Savas pastāvēšanas vēsturē "Fenerbahçe Ülker" ir 12 reizes uzvarējis Turcijas līgā, 7 reizes komanda ir ieguvusi Turcijas kausu. Mājas spēles komanda aizvada Ülker Sports Arena arēnā.
Aļņi (ciems)
Aļņi (arī Atspuka, Atspuki ) ir mazciems Rēzeknes novada Dekšāres pagastā. Ciems atrodas netālu no autoceļa A12 (E22), Malmutas labajā krastā. Aļņos atrodas pasta nodaļa Atspuka (LV-4628).
Savā laikā Aļņi bija divas atsevišķas apdzīvotas vietas — Aļņi un Atspuki. Uz 1972. gada 1. janvāri Aļņi bija Varakļānu mežsaimniecības centrs, bet Atspuki — kolhoza «Vienība» centrs, ka arī Atspuku ciema centrs.
Zemes stunda
Zemes stunda ir Pasaules dabas fonda rīkots starptautisks pasākums, kura dalībnieki tiek aicināti marta pēdējās sestdienas vakarā no 20.30 līdz 21.30 pēc vietējā laika uz stundu izslēgt gaismu un maznozīmīgās elektriskās iekārtas. Simboliskās akcijas mērķis ir aktualizēt klimata pārmaiņas un popularizēt elektroenerģijas taupīšanu ikdienā.
2007. gads
Pirmo reizi Zemes stunda notika Sidnejā 2007. gada 31. martā, kad to aizsāka Pasaules Dabas fonda (WWF) Austrālijas nodaļa, apkārtējās vides aktīvistu grupa un laikraksts Sydney Morning Herald. Pēc aprēķiniem, 2007. gada Zemes stunda samazināja Sidnejas elektroenerģijas patēriņu 2,1 — 10,2% robežās šīs stundas laikā, piedaloties 2,2 miljoniem cilvēku.
2008. gads
2008. gadā akcija norisinājās visā pasaulē 29.martā, un tajā oficiāli savu dalību bija apstiprinājušas 370 pilsētas, vairāk nekā 11 900 uzņēmumu un gandrīz 300 000 individuālu personu. Tiek uzskatīts, ka 2008. gadā akcijā piedalījās 50 miljoni cilvēku visā pasaulē.
Latvijā akcijas laikā tika konstatēts augstākais elektroenerģijas patēriņš dienas laikā. Šāda "pīķa stunda" elektroenerģijas patēriņā parasti novērojama darbadienu rītos un brīvdienu vakaros. Salīdzinot vairākus sestdienas vakarus, ietaupījums Zemes stundas 2008 laikā Latvijā varētu būt sasniedzis pat 4%
2009. gads
2009. gadā Zemes stundā piedalījās vairāk nekā 3900 pilsētas 88 pasaules valstīs. Šo pilsētu vidū kopā ar Losandželosu, Londonu, Maskavu, Sidneju, Romu, Kopenhāgenu un citām pilsētām bija arī vairākas Latvijas pilsētas — t.sk. Rīga, Preiļi, Jelgava, Dobele, Saldus, Aizkraukle, Ventspils, Limbaži, Valka, Cēsis un Bauska. Pasaules Dabas Fonds akcijas laikā aicināja pilsētas izslēgt ievērojamu celtņu ārējo apgaismojumu, tādējādi pievēršot iedzīvotāju uzmanību klimata izmaiņām. Tā piemēram, Rīgā tika izslēgts Brīvības pieminekļa, Melngalvju nama, Latvijas Nacionālās operas, Zaķusalas televīzijas torņa, Dzelzceļa tilta, Rīgas Domes, Rīgas pils un citu ēku ārējais apgaismojums. Akciju Latvijā atbalstīja arī Latvijas Valsts prezidents Valdis Zatlers.
Tiek uzskatīts, ka 2009. gada Zemes stunda bija līdz šim lielākā vides aizsardzības akcija pasaulē.
2011. gads
2011. gadā Zemes stundas rīkotāji aicināja dalībniekus apzināties, ka "Zemes stunda ir vairāk kā tikai stunda — tā ir mūsu ikviena ikdienas rīcība vides ilgtspējas veicināšanai". Zemes stunda notika 134 valstīs un teritorijās, tā laužot iepriekšējo gadu dalības rekordu, un Latvijā to atbalstīja 38 pašvaldības, kā arī Valsts prezidents Valdis Zatlers un Ministru prezidents Valdis Dombrovskis.
2012. gads
2012. gadā rīkotāji Zemes stundu aprakstīja kā "lielāko globālo akciju vēsturē". Tā notika 147 pasaules valstīs vairāk nekā 5400 pilsētās, bet Latvijā akciju atbalstīja 38 pašvaldības, kā arī valsts augstākās amatpersonas.
2013. gads
Arī 2013. gadā Latvijā zemes stundā piedalījās 38 pašvaldības.
2015. gads
2015. gada 28. martā Zemes stunda notika 178 valstīs, bet Latvijā akcijā piedalījās 58 pašvaldības.
2016. gads
2016. gada 19. martā notika akcija "Zemes stunda".
2017. gads
2017. gada Zemes stunda notika sestdienā, 25. martā.
2018. gads
2018. gadā Zemes stunda notika 24. martā (sestdienā). Šajā gadā Zemes stunda bija veltīta tam, lai pievērstu uzmanību bioloģiskajai daudzveidībai un faktoriem, kuru dēļ notiek bioloģiskās daudzveidības zudums.
2019. gads
2019. gadā Zemes stunda notika 30. martā. Šī gada Zemes stundas sauklis bija "Reduce, Reuse, Change the Way We Live" (burtiski: "Samazinām, izmantojam atkārtoti, izmainām mūsu dzīvesveidu"), kas bija daļa no kopējā aicinājuma: "'Samazinām plastmasas patēriņu, jo tas izraisa lielu piesārņojumu. Izmantojam materiālus, kurus var atkārtoti pārstrādāt, lai optimizētu resursu pielietojumu. Izmainām mūsu dzīvesveidu, izmantojot šos paradumus mūsu ikdienā, lai uzlabotu vispārējo dzīves līmeni'."
2020. gads
2020. gadā Zemes stunda notika 28. martā. COVID-19 pandēmijas dēļ tika atcelti oficiāli Zemes stundas klātienes pasākumi, taču tika rīkoti tiešsaistes pasākumi un straumēti koncerti. Zemes stundā piedalījās kopā 190 pasaules valstis un neatkarīgās teritorijas.
2021. gads
2021. gadā Zemes stunda notika 27. martā. Rīgā simboliski tika izslēgts Brīvības pieminekļa un Vanšu tilta dekoratīvais apgaismojums, kā arī Rātsnama, Melngalvju nama un kinoteātra Splendid Palace fasādes apgaismojums. Turpinoties COVID-19 pandēmijai un ar tiem saistītiem ierobežojumiem, visā pasaulē tika rīkoti radoši tiešsaistes pasākumi un digitālās kampaņas, piemēram, tiešraides koncerti, sociālo mediju izaicinājumi, utt. Kopā piedalījās 192 valstis un neatkarīgās teritorijas.
2022. gads
2022. gadā Zemes stunda notika 26. martā. Tās sauklis bija "Veidosim mūsu nākotni!". Kopā piedalījās 192 valstis un neatkarīgās teritorijas.
2023. gads
2023. gadā Zemes stunda notika 25. martā. Rīgā simboliski tika izslēgts apgaismojums vairākām ēkām un pieminekļiem, tostarp Rīgas pilij, Brīvības piemineklim, Melngalvju namam, Latvijas Nacionālajam teātrim, Latvijas Nacionālajai operai, Rīgas Dzemdību namam, Rīgas Rātsnamam, un citiem.
Vācbaltieši
Vācbaltieši, vācbalti (de), arī baltvācieši, baltvāci (Baltendeutsche), paši sevi līdz 20. gadsimta sākumam dēvēja par baltiešiem (die Balten). Starpkaru periodā bieži lietots nosaukums Baltijas vācieši (die baltischen Deutschen). Iepriekš pašidentificēšanās notika arī pēc provinces nosaukuma — igaunieši, livonieši, kurzemieši (Estländer, Livländer, Kurländer).
1881. gadā vācbalti bija ap 180 000, jeb 10% no Baltijas provinču iedzīvotājiem. Taču viņi gandrīz pilnībā kontrolēja kultūras, izglītības, zinātnes, ekonomikas, armijas un valsts administrācijas amatus.
Veidojušies no Latvijas un Igaunijas teritorijā ieceļojušo vāciešu, zviedru, skotu, poļu, franču, itāļu, portugāļu u.c. Eiropas tautu pārstāvju, kā arī pārvācoto līvu, latviešu un igauņu pēctečiem, kas kā vācu kultūras telpai piederīga autonoma etniska grupa sāka veidoties jau pirms Baltijas iekļaušanas Krievijas Impērijā, un 20. gadsimta pirmajā pusē veidoja monolītu savdabīgā vācu dialektā runājošu etnokultūrgrupu ar savu kultūru, atšķirīgu valodas dialektu un mentalitāti. Kopiena beidza pastāvēt 1939./1941. gados, kad lielākā daļa vācbaltiešu pārcēlās uz Vācijas okupēto Polijas daļu.
Vēsture
Vācieši sāka ieceļot Latvijas teritorijā sākot ar 12. gadsimta beigām, izveidojot savas valstis Livonijas Konfederācijas ietvaros. Asimilēja daļu no līviem, latviešiem un igauņiem, kas vairāku paaudžu laikā pārņēma vācisko dzīvesveidu un valodu, — un līdz Pirmajam pasaules karam bija valdošais slānis Baltijas iekšpolitikā, ekonomikā un kultūrā (veidoja visu pilsētas kultūrvidi). Daudzi vācbaltieši 18.—19. gadsimtā pārcēlās uz Krievijas Impērijas galvaspilsētu Pēterburgu, kur ieņēma augstus amatus impērijas pārvaldes aparātā. 1871. gadā 74% Krievijas Impērijas armijas virsnieku bija vācbaltieši.
1772. gadā sāka strādāt pirmais Rīgas teātris, kurā uzveda izrādes un operas. Vāciešu vidū izplatīta koru dziedāšana. 1761. gadā Rīgā dibināta “Musikalische Gesellschaft”, 1851. gadā “Rigasche Liederkranz”, 1859. gadā “Rigasche Sängerkreis”. Rēvelē 1857. gadā notika Baltijas vāciešu dziesmu svētki, kam četrus gadus vēlāk sekoja dziesmu svētki Rīgā. Koru dziedāšanas tradīciju pārņēma latvieši un igauņi, kas to turpina līdz mūsdienām.
Augstākajās mācību iestādēs, ģimnāzijās, mācības notika vāciski. Kurzemes guberņā bija 3, Livonijas guberņā 7 un Igaunijas guberņā 2 ģimnāzijas. Ģimnāziju mācību programma izmantoja Prūsijas paraugu. Baltijas provincēs vecākā un lielākā bija Tērbatas Universitāte, kas līdz 19. gadsimta beigām baudīja plašu iekšējo autonomiju no impērijas izglītības sistēmas un pārkrievošanas. 1886./87. mācību gadā Livonijas guberņā bija viena skola uz 920 iedzīvotājiem. Tikmēr Zviedrijā bija viena skola uz 900, bet Prūsijas Karalistē viena skola uz 682 iedzīvotājiem. Kurzemes guberņā bija pa vienai skolai uz 1070 iedzīvotājiem, ko var izskaidrot ar citu tautību un reliģiju klātbūtni — poļu, ebreju, baltkrievu. Skolu uzturēšanas izmaksas sedza muižniecība un zemniecība, valstij iesaistoties minimāli. Skolas parasti kontrolēja un tajās pasniedza luterāņu mācītāji. Nelielajā vāciešu kopienā bija viens no pasaulē augstākajiem augstskolu absolventu rādītājiem. 1830. gados uz 100 000 vāciešu bija 300 studentu, kamēr Vācijā tas bija 35 uz 100 000. 20. gadsimta sākumā nedaudz virs 10% vāciešu bija augstākā izglītība, un laikraksti žēlojās par speciālistu pārprodukciju.