cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
19. Latgales policijas bataljons
Dienesta gaitas
7. augustā par pretvācisku darbību tika arestēts bataljona komandieris kapteinis Praudiņš, viņa vietā vadību pārņēma vācu sakaru virsnieks policijas kapteinis Heifelds. 9. augustā bataljons uzsāka atiešanu no ierakumiem, 13. augustā daļa vienību izbrauca uz Rīgu, taču lielākā bataljona daļa, bez štāba, palika frontē un tika pakļauta kādam holandiešu bataljonam. Viss bataljons atkal tika apkopots 24. oktobrī Aleksandrovkas sādžā starp Krasnoje Selo un Puškinu, kur tam tika ierādīts atsevišķs frontes sektors. Frontē bataljons pavadīja visu ziemu, janvāra beigās tika pārcelts uz Dugergofas rajonu.
1943. gada 8. februārī 19. Latgales bataljons tika ieskaitīts 2. latviešu SS brīvprātīgo brigādes 42. ieroču SS grenadieru pulkā kā II bataljons.
Marts Pujāts
Marts Pujāts (dzimis 1982. gada 7. februārī Ogrē) ir latviešu dzejnieks.
Biogrāfija
M. Pujāts uzaudzis Ikšķilē un apmeklējis bērnudārzu "Urdaviņa". Pēc tam no septiņu gadu vecuma apguvis mūziku Rīgas E. Dārziņa mūzikas vidusskolā, no 7. klases turpināja mācības Rīgas Doma kora skolā un dziedāja tās zēnu korī, ar kuru kopā daudz koncertējis dažādās valstīs. Vislielāko iespaidu uz viņu atstāja viesošanās Japānā. Šajā skolā viņš mācījās kompozīciju pie komponistiem Paula Dambja un Pētera Vaska. Tomēr pēc skolas beigšanas 2000. gadā viņš savu turpmāko dzīvi ar mūziku vairs nesaista.
2000. gadā viņš īslaicīgi studēja Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātē, vēlāk mācījās arī Latvijas Kultūras akadēmijā. Pēc tam strādājis dažādās reklāmas aģentūrās par reklāmas tekstu autoru.
Dzejoļus sāka rakstīt 14 gadu vecumā. 1998. gadā M. Pujāts pirmoreiz piedalījās Jauno autoru seminārā un nometnē "Aicinājums", šajā gadā ir viņa pirmās dzejas publikācijas. Vēlāk viņš publicēja arī stāstus, kā arī slejas laikrakstā "Kultūras Forums". 2000. gada pavasarī viņa dzejoļu krājuma manuskripts "Tuk tuk par sevi" saņēma Klāva Elsberga prēmiju un gada beigās tika izdots grāmatā, padarot viņu par vienu no spilgtākajiem savas paaudzes dzejniekiem.
2005. gadā Maskavā izdota bilingvāla M. Pujāta dzejas izlase "Divzvaigžņu baznīcas", kuru krieviski atdzejojis Aleksandrs Zapoļs. 2006. gadā portāla "Satori" apgādā nāca klajā otrais dzejas krājums "Mūsu dziesma", kurš piesaka lakoniskāku un atsvešinātāku poētiku. M. Pujāta dzeja iekļauta arī latviešu dzejas antoloģijās angļu valodā (2001), bulgāru valodā (2008), zviedru valodā (2008) un lietuviešu valodā (2012), kā arī kopkrājumā "Six Latvian Poets", kas Ievas Lešinskas atdzejojumā izdots Lielbritānijā 2011. gadā.
2013. gada septembra sākumā nāca klajā M. Pujāta trešais dzejoļu krājums "Nāk gaismā pati lampa", kuram tika piešķirta žurnāla "Latvju Teksti" dzejas balva. Krājums tika nominēts TV raidījuma "100 grami kultūras" balvai "Kilograms kultūras", tas saņēma Literatūras gada balvu kā labākais dzejoļu krājums.
Vanavastselīna
Vanavastselīna, līdz 20. gadsimta sākumam pazīstama arī kā Neihauzene ( — "Jaunpils") ir ciems Igaunijas galējos dienvidaustrumos netālu no Krievijas un Latvijas robežas. Tā atrodas Veru apriņķa Veru pagastā, 24 km no Veru, 226 km no Rīgas un 282 km no Tallinas. Vanavastselīna ir ievērojama ar senu pilskalnu, uz kura atrodas Vastselīnas pils jeb Neihauzenes cietokšņa drupas.
Marts Pujāts
Biogrāfija
Sarakstījis tekstus Jāņa Šipkēvica dziesmu izrādei "Zenīts", kura pirmizrāde notika 2017. gadā koncertzālē "Cēsis"; izrāde nominēta Lielajai mūzikas balvai kategorijā "Gada uzvedums". Izrādē izmantotie dzejoļi publicēti grāmatā 2022. gadā. 2023. gada februārī grāmata iekļauta Literatūras gada balvas garajā sarakstā.
Vanavastselīna
Vēsture
Tērbatas bīskapijas Vastselīnas pils būvniecība aizsākās 1342. gada 25. martā uz Livonijas konfederācijas un Pleskavas kņazistes robežas, iepretī krievu Izborskas cietoksnim. Cietoksni dēvēja Dievmātes Marijas vārdā par Frauenburgu, bet iesauca par "Jauno pili" (, lejasvācu: Nienhuse, krievu: Новгородок).
Marts Pujāts
Biogrāfija
2021. gadā izdots mūziķu apvienības "Nepāriet" albums "Lūk" ar M. Pujāta dziesmu tekstiem. 2022. gadā pirmizrādi piedzīvo J. Šipkēvica miniopera "Babītes baobabs" ar M. Pujāta vārdiem.
Vanavastselīna
Vēsture
Cietokšņa būvi vadīja Livonijas ordeņa mestrs Burhards fon Dreilēbens, kas Livonijas austrumu robežas aizsardzībai vienlaicīgi uzcēla arī Marienburgas cietoksni Alūksnē. Pēc senas leģendas 1353. gada rudens naktī pils kapelā atskanējusi brīnišķīga melodija, caur aizvērtām durvīm bija redzama spilgta gaisma un tēli baltās drēbēs, kas noņēma krustu no sienas un nolika uz altāra. Vēl četrus mēnešus krusts stāvēja pāri altārim vertikāli, bez atbalsta uz altārakmeņiem. Drīz vien sāka ierasties svētceļnieki no Livonijas un no ārzemēm, kas pēc Romas pāvesta Inocenta VI rīkojuma saņēma grēku atlaišanu uz gadu un četrdesmit dienām.
Marts Pujāts
Biogrāfija
M. Pujāta dzejoļi bērniem apkopoti krājumā "Ej nu ej" (2020) ar viņa māsas grafiķes Lāsmas Pujātes ilustrācijām. Grāmata ieguva Literatūras gada balvu kā gada labākais darbs bērniem un 2021. gadā arī Jāņa Baltvilka balvu. 2022. gadā pēc grāmatas motīviem tiek uzvesta Lauras Jēkabsones kameropera bērniem "Ej nu ej".
Vanavastselīna
Vēsture
Livonijas kara sākumā 1558. gada jūnijā cietoksnim uzbruka ap 80 000 vīru liels Krievijas caristes karaspēks vojevodas Šuiska vadībā. Pēc veselu mēnesi ilga aplenkuma, kad ar lielgabaliem tika sagrautas pils sienas, tā garnizons 30. jūnijā padevās un brīvi atstāja cietoksni, par spīti cietokšņa komandiera Padenorma vēlmei turpināt kauju līdz pēdējam vīram. Kara beigās 1582. gadā pili ieņēma Polijas-Lietuvas karaspēks, Jamas Zapoļskas miera līgumā tā dēvēta par pilsnovada citadeli (, Новгородок Ливонский).
Marts Pujāts
Biogrāfija
2023. gadā iznāk. M. Pujāta ceturtā grāmata pieaugušajiem "Dāma baltos džinsos", tematiski vienots dzejoļu cikls par dažādām Latvijas apdzīvotajām vietām. Kritiķe Anda Baklāne par krājumu rakstījusi: "Izlasu to kā pastorāles, idilles un rietumnieku haiku krustojumu un mūsdienīgu traktējumu, kurā smeldzīgi spilgti tēlots idealizēts mirklis – vienlaikus gaistošs un zūdošs, un par lēno laiku un mūžību atgādinošs."
Vanavastselīna
Vēsture
1625. gadā pili ieņēma Zviedrijas karalistes karaspēks. Uzsākot savu ceļojumu uz Eiropu, 1697. gadā pie Vastselīnas Krievijas robežu šķērsoja "Lielā sūtniecība" jaunā cara Pētera vadībā. Lielā Ziemeļu kara laikā krievu karavīri Borisa Šeremetjeva vadībā galīgi sagrāva cietoksni, kas pēc tam vairs netika atjaunots. Vastselīna līdz 1917. gada martam atradās Vidzemes guberņas, pēc tam Igaunijas teritorijā.
Tūlīt pēc Igaunijas neatkarības atjaunošanas 1990. gada beigās sākās pilsdrupu attīrīšana no krūmiem, un 2007. gadā tika pabeigta pils ziemeļaustrumu torņa restaurācija. Pie Vastselīnas Baltā krusta uz dievkalpojumu ieradās arvien vairāk svētceļnieku. 2011. gadā bijušajā krogus mājā atklāja viduslaiku muzeju ar amatnieku darbnīcām un restorānu, kas piedāvā viduslaiku maltītes.
Pilsdrupas
Pilsdrupu vecākais objekts ir galvenais tornis, no kura 4,5 metru biezajām sienām ir saglabājušies tikai fragmenti. Tajā atradās pagrabs, kapela un telpa ieroču glabāšanai, ko sargāja no trim augšējiem stāviem. Salīdzinoši labi saglabājies pakavveida formas lielgabalu tornis, uz kura atveidots Baltā krusta tēls. No 16. gadsimta sākuma pārbūves saglabājies ziemeļaustrumu tornis, kurā iekārtots skatu laukums.
Denise Frika
Biogrāfija
2005. gadā Keiptaunā uzvarējusi Dienvidāfrikas sieviešu šaha čempionātā, bet Lusakā izcīnījusi bronzas medaļu Āfrikas čempionātā šahā sievietēm. 2011. gadā Maputu atkārtoti kļuvusi par Āfrikas čempionātā šahā sievietēm bronzas laureāti. Piedalījusies 2012. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Hantimansijskā, kurā 1. kārtā zaudējusi Humpi Koneru. 2014. gadā Vindhukā uzvarējusi Āfrikas zonas turnīrā šahā sievietēm.
Pārstāvējusi Dienvidāfriku lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2004. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.
Pēc profesijas ir psiholoģe. Savā maģistra darbā aprakstījusi šahu kā terapijas līdzekli, lai palīdzētu ārstēšanā no psihoaktīvu vielu atkarības.
Deniss Barancevs
Deniss Barancevs (ru, dzimis ) ir krievu hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2020) Barancevs pārstāv KHL komandu Jaroslavļas "Lokomotiv".
Spēlētāja karjera
Iepriekš Barancevs ir spēlējis Maskavas "Dinamo", Toljati "Lada" un Ņižņijnovgorodas "Torpedo".
Kalešupīte
Kalešupīte (arī Kalešu upe, Kalešupe) ir Abavas labā krasta pieteka Talsu novadā.
Džordžs Maksvels Ričardss
Džordžs Maksvels Ričardss (en, dzimis, miris ) bija Trinidādas politiķis. Viņš bija ceturtais valsts prezidents, laika posmā no 2003. līdz 2013. gadam.
Pēc izglītības ķīmisko būvju inženieris, Ričardss bija Vestindijas Universitātes Trinidādas filiāles vadītājs no 1984. līdz 1996. gadam. Pirms darba Vestindijas Universitātē viņš strādāja kompānijā Shell Trinidad Ltd. 2003. gadā viņu ievēlēja par valsts prezidentu uz piecu gadu termiņu.
Meriona Džonsa Farkuara
Meriona Džonsa Farkuara (vienkārši Džonsa, en; dzimusi, mirusi ) bija amerikāņu tenisiste, divu olimpisko bronzas medaļu ieguvēja. Viņa ir divas reizes uzvarējusi ASV atklātajā tenisa čempionātā 1899. un 1902. gadā sieviešu vienspēlēs. 2000. gadā tika uzņemta Starptautiskā tenisa slavas zālē.
Biogrāfija
Meriona Džonsa bija Nevadas senatora, Santamonikas līdzdibinātāja Džona P. Džonsa un Džordžīnas Frančesas Salivenas meita.
Mariona Džonsa bija pirmā kaliforniete, kas sasniedza finālu sieviešu ASV tenisa čempionātā. Viņa ieguva čempiona titulu 1899. un 1902. gada ASV čempionātā sieviešu vienspēļu turnīros un 1901. gada ASV čempionātā jauktajās dubultspēlēs. 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņa izcīnīja divas bronzas medaļas. Vienu no tām viņa ieguva sieviešu vienspēļu turnīrā pārstāvot ASV, bet otru bronzas medaļu viņa ieguva jaukto dubultspēļu turnīrā. Viņas partneris jauktajās dubultspēlēs bija, brits Lorenss Dohertijs, un viņi startēja kā Jauktās komandas pārstāvji. Viņu rezultāts un iegūtā medaļa tiek pieskaitītas pie Jauktās komandas panākumiem. Viņa bija pirmā amerikāņu sportiste, kura ieguva olimpisko medaļu. Viņas māsa, Džordžīna, arī startēja 1900. gada vasaras olimpisko spēļu tenisa turnīrā. 1900. gadā Džonsa bija pirmā, ne-britu spēlētāja, kas sasniedza Vimbldonas tenisa čempionāta ceturtdaļfinālu.
Siltummašīna
Siltummašīnas ir siltumdzinējs un aukstummašīna. Siltuma mašīnā norisinās cikliski procesi. Jebkura šāda mašīna sastāv no sildītāja, darba ķermeņa, dzesētāja. Siltumdzinēja cikls ir tiešs, tā gaitā siltums tiek pārvadīts no sistēmas ar augstāku temperatūru uz sistēmu ar zemāku temperatūru. Aukstummašīnas cikls ir apgriezts, tajā siltums tiek pārvadīts no sistēmas ar zemāku temperatūru uz sistēmu ar augstāku temperatūru.
Angry Birds (sērija)
Angry Birds ir fantāzijā balstīta mediju franšīze, ko izveidojusi Somijas kompānija Rovio Entertainment. Sērija balstās uz daudzkrāsainiem putniem, kuri cenšas glābt savas olas no zaļās krāsas cūkām, viņu ienaidniekiem. Iedvesmojoties no Crush the Castle, spēle tiek slavēta par veiksmīgo jautras spēles, komiskā stila un zemās cenas kombināciju. Tās popularitāte izraisīja daudzus spin-off; Angry Birds versijas, kas izveidotas personālajiem datoriem un videospēļu konsolēm, preču tirgus ar tā varoņiem, Angry Birds Toons, televīzijas animācijas seriāls un divas pilnmetrāžas filmas; "Dusmīgie putni. Filma" un tās turpinājums "Dusmīgie putni. Filma 2". Līdz 2014. gada janvārim visās platformās bija lejupielādēts vairāk nekā 2 miljardi, ieskaitot gan regulāros, gan īpašos izdevumus. Līdz 2015. gada jūlijam sērijas spēles bija lejupielādētas kopā vairāk nekā 3 miljardus reižu, padarot tās par visu laiku lejupielādētākajām freemium spēļu sērijām. Oriģinālais Angry Birds ir saukts par "vienu no visizplatītākajām spēlēm šobrīd", "par vienu no 2010. gada lieliskajiem hītiem", un "lielākajiem panākumiem mobilajā lietotnē, ko pasaule līdz šim ir redzējusi". Pirmais galvenās sērijas videospēļu turpinājums Angry Birds 2 tika izlaists 2015. gada 30. jūlijā.
Baltvaigu garkaklis
Baltvaigu garkaklis Eiropā ir populāra suga putnu kolekcijās, atsevišķiem īpatņiem ik pa laikam izbēgot savvaļā. Arī Latvijā 2015. gadā ir bijis viens baltvaigu garkakļa novērojums pie Papes ezera.
Izskats
Baltvaigu garkaklis ir neliela, koša pīle ar smailu asti. Tās ķermeņa garums ir 38—51 cm, spārnu izplētums 55—68 cm, svars 474—533 g. Baltvaigu garkaklim ir balti ne tikai vaigi, bet arī pazode un kakla augšējās daļas priekšpuse. Baltais laukums kontrastē ar brūni raibumoto ķermeņa apspalvojumu, tumši brūno galvas virsu un sarkanmelno knābi. Uz muguras spalvas ir tumšākas, ar sarkanīgi brūnu maliņu. Aste ir balta vai gaiši brūna, bet uz spārniem ir metāliski zaļš spogulis ar kanēļkrāsas maliņu. Acis ir tumši brūnas, kājas pelēkas. Reizēm sastopami baltas krāsas īpatņi.
Abi dzimumi izskatās vienādi, lai gan mātītes parasti ir nedaudz mazākas un pelēcīgākas, kā arī to aste ir īsāka. Jaunie putni izskatās līdzīgi mātītēm, bet ir par tām pelēcīgāki, ar mazāk košu spārnu spoguli, kā arī to knābim nav sarkanās krāsas laukuma.
Uzvedība un barība
Baltvaigu garkaklis kā visas peldpīles barojas, zem ūdens pabāžot galvu un kaklu, bet asti izslienot stāvus gaisā. Seklos ūdeņos tas arī nirst. Baltvaigu garkaklis galvenokārt barojas ar ūdensaugiem (lapām, stiebriem, pumpuriem un sēklām), bet nelielos daudzumos tas barojas arī ar ūdenī dzīvojošiem bezmugurkaulniekiem. Parasti šīs pīles barojas nelielos baros, bet bagātīgās barošanās vietās tās veido lielus barus, kuros reizēm ir līdz 1000 īpatņiem.
Baltvaigu garkaklim ir trīs pasugas, no kurām Dienvidamerikā dzīvojošā pasuga A. b. rubrirostris ir migrējoša.
Ligzdošana
Baltvaigu garkaklim ligzdošanas sezona galvenokārt ir atkarīga no ūdens līmeņa. Parasti tiek veidoti monogāmi pāri, bet reizēm daži tēviņi sapārojas ar vairākām mātītēm. Ligzdošana notiek pa vienam vai retinātās grupās. Ligzda atrodas uz zemes, tuvu ūdens līnijai, paslēpta biezi saaugušos augos.
Dējumā ir 5—12 krēmīgi baltas vai gaiši brūnas olas. Inkubācijas periods ilgst apmēram 25 dienas. Par pīlēniem rūpējas tikai mātīte. Tūlīt pēc izšķilšanās tie tiek aizvesti uz ūdenstilpi, kas ir daudz drošāka vieta mazuļiem. Briesmu gadījumā tie ienirst zem ūdens. Jaunie putni sāk lidot 45—60 dienu vecumā, bet dzimumbriedumu sasniedz gada vecumā. Baltvaigu garkaklis dzīvo līdz 14 gadiem.
Sistemātika
Baltvaigu garkaklim ir 3 pasugas:
Jaunsēlpils
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V815 (Sēlija–Sēlpils–Ošāni), uz ziemeļaustrumiem no Alinānu purva un dienvidiem no Baltiņu ezera.
LM
Saīsinājums LM vai lm var būt:
Arnis Akmeņlauks
Dzīvesgājums
Arnis Akmeņlauks mācījies Vandzenes septiņgadīgajā skolā (1945-1952), Talsu vidusskolas un Talsu Sporta skolas vieglatlētikas nodaļā (1952-1955), Kaspijas Augstākās Jūras karaskolas mīnētāju-torpēdistu fakultātē (1955-1959). Kino veidošanu apguvis studējot Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūta kinorežisoru fakultātē (1965-1969). Pēc dienesta karaflotē, paralēli mācībām Kinematogrāfijas institūtā Maskavā 1961. uzsāka darbu Rīgas Kinostudijā kā inženieris-konstruktors, gadu vēlāk kļūstot par kinostudijas administratoru. No 1966. gada bijis režisors Vissavienības Aizsardzības ministrijas kinostudijā, no 1969. līdz 1992. gadam kinorežisors Rīgas Kinostudijā, Latvijas Kinematogrāfistu savienības biedrs kopš 1982. gada. No 1994. līdz 1997. gadam bijis Rīgas domnieks Māra Purgaiļa sasaukuma laikā.
1976. gadā Akmeņlauks aizsāka kinožurnālu "Gaismēnas", kurā kritiskos sižetos atainoja dažādas to laiku nejēdzības. 1987. gadā kinožurnāls saņēma Lielo Kristapu kategorijā labākā dokumentālā filma.
Tara tuksnesis
Tara tuksnesis, zināms arī kā Lielais Indijas tuksnesis, ir liels tuksnesis Indostānas pussalas ziemeļrietumos. Lielākā daļa (aptuveni 85%) no tuksneša atrodas Indijas teritorijā (Rādžastānas štatā), bet atlikušā daļa — Pakistānas austrumos (Pendžābas un Sindas provincēs). Tuksneša platība tiek lēsta ap 320 000 km2. Tara tuksnesis ir viens no apdzīvotākajiem tuksnešiem pasaulē (iedzīvotāju blīvums ir 83 cilvēki uz km2). Lielākā pilsēta reģionā ir Džodhpura.
Eiropas Ebreju fonds
Eiropas Ebreju fonds (en; turpmāk tekstā EJF) ir starptautiska nevalstiska organizācija, kas koordinē un atbalsta programmas un pasākumus, kuru mērķis ir uzlabot starpreliģiju un starpetniskās attiecības, stiprināt ebreju identitāti, neitralizēt asimilāciju, veicināt iecietību un izlīgumu Eiropā, cīnīties pret ksenofobiju, ekstrēmismu, antisemītismu un holokausta atmiņas saglabāšana. EJF tika izveidots 2006. gadā pēc Vjačeslava Mošes Kantora iniciatīvas, kurš ir Eiropas Ebreju kongresa prezidents un EJF priekšsēdētājs. Ariela Voitčika ir EJF ģenerālsekretāre.
Fonda pārvaldes institūcija ir konsultatīvā padome, kuru veido pārstāvji no Eiropas ebreju kopienām.
EJF īsteno vietējos, reģionālos un visas Eiropas projektus, kurus ierosinājušas gan atsevišķas kopienas, gan pats fonds. EJF galvenais mērķis ir stiprināt ebreju identitāti un apvienot ebreju kopienas. Tā darbība attīsta nacionālo lepnumu un pastiprina ebreju lepnumu kopienās. EJF izceļ un svin ebreju cilvēkus un viņu ievērojamo ieguldījumu Eiropas un pasaules sabiedrībā un kultūrā.
Fonds arī īsteno liela mēroga programmas, kuru mērķis ir izplatīt iecietību Eiropas kontinentā, stiprināt savstarpējo cieņu starp visu tautību un ticību pārstāvjiem, stiprināt ebreju kultūras lepnumu un apturēt to asimilāciju. EJF aktīvi cīnās pret ksenofobiju, antisemītismu un rasu diskrimināciju un izstrādā priekšlikumus un ieteikumus cīņas pastiprināšanai pret šīm mūsdienu pasaules parādībām. Tā ir arī apņēmusies veicināt izglītības programmas, kas nodrošina holokausta apmācību un to atmiņu turpmāko saglabāšanu.
Dolgani
Etnoģenēze
Tiek uzskatīts, ka dolganu etnoss veidojies 19.—20. gadsimtā, kad uz Taimiras dienvidiem pārcēlās evenki un jakuti no Ļenas un Oļeņokas upju ielejām, kur tie sajaucās as vietējiem evenkiem, enciem un tā sauktajiem «tundras zemniekiem» — krievu agrīnajiem kolonistiem Hatangas un Dudinkas upju ielejās. Pēc citas versijas dolgani ir pārtjurkota (jakutu ietekmē) neliela tungusu saimes tauta. Dolganiem ilgi nebija sava kopīga pašnosakuma un to grupas identificēja sevi pēc dzimtu nosaukumiem. No 1935. gada Taimiras nacionālajā apvidū tiek tika pieņemts oficiāls nosaukums «saha» (tāds ir arī jakutu pašnosaukums). 1939. gada tautskaitē tie tika pieskaitīti jakutiem. 1959. gada tautskaitē ti tika izdalīti kā atsevišķs etnoss, bet publikācijā pieskaitīti jakutiem. Nosaukums «dolgani» cēlies no viena no dzimtu vārdiem un nozīmē ‘vidējais’, ‘iekšējais’.
Apdzīvotības areāls
Lielākā daļa dolganu dzīvo Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā (5517 cilvēku 2002. gadā), kur tie veido 15,7 % no iedzīvotāju kopskaita, kā arī Sahas Republikas Anabaras nacionālajā (dolganu—evenku) ulusā (1484 cilvēki 2010. gadā), kur tie veido 42,4 % no iedzīvotāju kopskaita. Lielākā daļa dolganu tradicionāli nodarbojas ar briežkopību, medībām un zveju.
Valoda
Dolganu valoda pieder pie tjurku valodu saimes, tuvu radniecīga jakutu valodas, dažkārt tiek uzskatīta par tās dialektu, ko ietekmējusi evenku valoda. Rakstība kopš 1970. gada. Pirmā grāmata — dzejnieces Ogdo Aksjonovas dzejoļu krājums — izdota 1973. gadā, bet 1984. gadā izdota pirmā ābece.
Vīķe
Vīķe jeb jugliņš (Alburnus alburnus) ir karpu dzimtas (Cyprinidae) saldūdens zivs, kas sastopama Eiropā un Turcijas rietumos. Makšķernieki vīķi galvenokārt izmanto kā ēsmas zivtiņu, bet mēdz ķert makšķerēšanas sacensībās. Vīķes zvīņas izmanto, lai ražotu īpašu esenci (Essence d'Orient), ar kuru noklāj mākslīgās pērles.
Izplatība
Ja neņem vērā vīķes salīdzinoši nelielo izplatības areālu Turcijā (Marmora jūras upes Anatolijas reģionā), tad vīķi var uzskatīt par Eiropas zivju sugu. Tā sastopama uz ziemeļiem no Pirenejiem, Alpiem un Kaukāza, un Skandināvijā ziemeļu robeža sasniedz 67° ziemeļu paralēli. Austrumu virzienā izplatības areāls turpinās līdz Urālas un Embas upei Kazahstānā. Vīķe introducēta dažās upēs Spānijā, Portugālē un Itālijā.
Latvijā
Latvijā vīķe sastopama daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē, īpaši upju grīvu tuvumā. Nelielos vai stipri aizaugušos, īpaši slēgtos ezeros parasti nav sastopama.
Izskats
Vīķe ir neliela saldūdens zivs. Tās garums var sasniegt 25 cm, svars 175 g, lai gan parasti tā ir apmēram 15 cm gara. Latvijā tā ir mazāka un garumā aug līdz 17 cm, pieņemoties svarā līdz 70 g. Ķermenis vīķei slaids, no sāniem saplacināts. Mute vērsta uz augšu un uz priekšu. Mugura zilganzaļa, sāni un vēders sudrabaini. Acis vīķei ir lielas, bet zvīņas smalkas, kas ļoti viegli atdalās no ādas. Starp anālo un vēdera spurām uz vēdera viduslīnijas asa, ķīļveida josla, kuru nesedz zvīņas. Sānu līnija pilnīga, un tajā ir 45—55 zvīņas. Anālajā spurā parasti vairāk staru nekā auslejai. Rīkles zobi divās rindās, to iekšējā mala rievota.
Uzvedība un barība
Vīķe mājo plašos ezeros, lielās un vidēji lielās upēs. Uzturas lielos baros, vietās ar lēnu straumi. Sevišķi lielas koncentrācijas vīķes veido pavasarī pirms nārsta un rudenī, izvietojoties ziemošanas bedrēs. Ziemā mazaktīva. Vīķe parasti uzturas ūdens virsējos slāņos. Tālas migrācijas neveic. Barojas ar zooplanktonu, vēžveidīgos ieskaitot, ūdenī iekritušiem kukaiņiem un bentosu.
Vairošanās
Dzimumgatavība vīķei iestājas 1—6 gadu vecumā (visbiežāk 2—3 gadu vecumā ), sasniedzot 5—12 cm, Latvijā 6—10 cm garumu. Vīķe parasti nārsto vienu vai divas reizes mūžā. Nārsto no aprīļa līdz jūlijam, Latvijā no jūnija līdz jūlijam, kad ūdens temperatūra] sasniedz 13—28° C. Nārstošana notiek gan seklumā, gan dziļumā, no 5 cm līdz 3 m, parasti uz augiem, retāk uz grants vai akmeņainas gultnes. Raksturīgs porciju nārsts 2—6 piegājienos ar 10—20 dienu starplaiku. Auglība 0,6—25 tūkst. ikru. Kopējais nārsta ilgums 24—45 dienas. Ikri ir lipīgi un pielīp pie augiem, oļiem vai akmeņiem, to attīstība ilgst 3—8 dienas, atkarībā no ūdens siltuma. Ja ūdens temperatūra 18° C, ikri attīstās 70—80 stundās. Kāpuri uzturas seklos krastos, bet mazuļi pamet piekrastes un uzsāk pelaģisku barošanos ar planktonu. Veido hibrīdus ar plaudi, plici, raudu, ruduli, ausleju, sapalu un balto sapalu. Vīķe var sasniegt 10 gadu vecumu, Latvijā līdz 8 gadu vecumam.
Kapu strauts
Tek dienvidu virzienā. Ietek Abavā netālu no Kalešu kapiem. Kapu strautu šķērso valsts autoceļi V1400 (Spailes–Kaleši) un P120 (Talsi—Stende—Kuldīga).
Āpšupe
Āpšupe var būt:
2018. gada Pasaules čempionāts hokejā
2018. gada Pasaules čempionāts hokejā bija 82. Pasaules čempionāts. Tas norisinājās Kopenhāgenā un Herningā, Dānijā. Uz čempionāta rīkošanu pretendēja arī Latvija.
Čempionāts norisinājās no 4. līdz 20. maijam, čempiona titulu aizstāvēja iepriekšējā gada uzvarētāji Zviedrijas izlase, kas arī saglabāja savu titulu.
Izlašu sastāvi
Katras izlases sastāvā ir starp 15 un 22 laukuma spēlētājiem, kā arī 2 līdz 3 vārtsargiem.
A grupa
Sadalījums pa grupām
Komandas tika sadalītas pa grupām atbilstoši vietām 2017. gada IIHF rangā. Vienīgais izņēmums tika pieļauts attiecībā uz mājiniekiem Dāniju, jo tika nolemts, ka tā nespēlēs vienā grupā ar Zviedriju.
Elektrodinamika
Vēsture
Elektrības un magnētisma parādību saistību eksperimentāli pierādīja Hanss Ersteds 1819.—1820. gadā. 1831. gadā Maikls Faradejs eksperimentāli atklāja elektromagnētisko indukciju, tāpat viņš formulēja lauka pastāvēšanas ideju un izteica pieņēmumu par elektromagnētisko viļņu esamību. 1864. gadā Džeimss Maksvels izstrādāja vienādojumu sistēmu klasiskajai elektrodinamikai un izteica teorētisku pieņēmumu, ka gaisma ir elektromagnētisks starojums. 1895. gadā Hendriks Lorencs aprakstīja elektromagnētiskā lauka un punktveida lādiņu mijiedarbību, izstrādāja Lorenca transformācijas un secināja, ka elektrodinamikas vienādojumi neatbilst klasiskajai mehānikai. 1905. gadā Alberts Einšteins formulēja speciālo relativitātes teoriju, kas atšķirībā no klasiskās mehānikas saskan ar klasisko elektrodinamiku. 20. gadsimta vidū aizsākta kvantu elektrodinamika, kas ir pamats elementārdaļiņu fizikai.
Nozīme
Elektrodinamika tiek izmantota gandrīz visās fizikas nozarēs, jo tajās pastāv elektriskais lauks un lādiņi, un elektrotehnikā.
Emīlija Gudriniece
Emīlija Gudriniece (dzimusi, mirusi ) bija latviešu ķīmiķe. Dr.h. ķīm. (1960). No 1978. gada — Latvijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķe, no 1996. gada — valsts emeritētā zinātniece.
1948. gadā absolvējusi Latvijas Valsts universitātes Ķīmijas fakultāti. Pēc tam docējusi Latvijas Valsts universitātē līdz 1958. gadam, no 1956. līdz 1958. gadam bijusi Ķīmijas fakultātes dekāne.
Gudriniece izstrādāja jaunu 1,3-diketonu sulfurēšanas un nitrēšanas metodi. Vairāk nekā 800 zinātnisko un populārzinātnisko rakstu autore.
Kaņupe
Kaņupe var būt:
RKO Pictures
RKO Radio Pictures Inc., bieži pazīstama kā RKO Pictures vai vienkārši RKO, bija ASV filmu ražošanas un izplatīšanas uzņēmums, kas dibināts 1929. gadā. Holivudas "Zelta laikmeta" brīdī tā bija viena no "Lielā piecinieka" filmu studijām.
Studija iemantoja atpazīstamību 1930. gados izplatot vairākus populārus mūziklus ar Fredu Astēru un Džindžeru Rodžersu galvenajās lomās. Vairāki pazīstami aktieri, kā Ketrina Hepbērna un Roberts Mičums, slavu iemantoja, piedaloties RKO filmās. Studija bija pazīstama arī ar vairākām kinokomēdijām, kurās galveno lomu atveidoja Kerijs Grānts. Studija producējusi un izplatījusi trīs no visu laiku pazīstamākajām filmām: "Karalis Kongs" (King Kong, 1933), "Pilsonis Keins" (1941) un "Brīnišķā dzīve" (1946).
1948. gadā uzņēmumu pārņēma Hovards Hjūzs. Studija viņa vadībā kļuva nesakārtota un piedzīvoja pagrimumu līdz to 1955. gadā pārņēma General Tire and Rubber Company. 1957. gadā studija pārtrauca producēšanu, bet divus gadus vēlāk beidza pastāvēt pavisam.
Johans Georgs Lēberehts Rihters
Johans Georgs Lēberehts Rihters (de, 1763–1840) bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs. Bībeles biedrības Kurzemes nodaļas direktors (1813), Tērbatas universitātes teoloģijas doktors (Dr. theol., 1815), Kurzemes literatūras un mākslas biedrības loceklis (1821). Kurzemes superintendents, vēlāk ģenerālsuperintendents (1824-1840), Latviešu literārās biedrības goda loceklis (1829).
Dzīvesgājums
No 1796. gada bija Lestenes draudzes mācītājs (1796-1803), Dobeles un Bērzmuižas latviešu draudzes mācītājs (1803-1825), 1824. gadā ievēlēts par Kurzemes superinrintendentu, 1833. gadā par ģenerālsuperintendentu. Līdztekus bija Jelgavas vācu draudzes mācītājs (1825-1836) un Kurzemes konsistorijas viceprezidents (1833-1840). Konsistorijas uzdevumā Jelgavā cenzēja reliģiska satura izdevumus latviešu valodā (1827-1839). Miris 1840. gada 18. septembrī Dobelē.
Arvīds Noriņš
Biogrāfija
A. Noriņš dzimis un audzis Salacgrīvā. 1940. gadā pārcēlies uz Rīgu, kur beidzis VEF arodvidusskolu (1943) un strādājis šajā rūpnīcā. Beidzis arī Rīgas 8. vakara vidusskolu (1948). Studējis Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātē.
No 1950. līdz 1952. gadam bijis Liepājas teātra aktieris. No 1954. līdz 1963. gadam strādājis Leļļu teātrī. No 1963. gada režisora asistents Rīgas kinostudijā. Bijis režisora asistents Leonīdam Leimanim filmā "Purva bridējs" (1966). Piedalījies mākslas filmā "Kapteiņa Enriko pulkstenis" (1967).
Epizodiskas lomas filmās "Sēklis" (1988) un "Mērnieku laiki" (1991). Vairākas Noriņa filmas apbalvotas Vissavienības kinofestivālos.
Zvaigžņu Vārti (filma)
Zvaigžņu Vārti (en) ir 1994. gada zinātniskās fantastikas piedzīvojumu filma, kuras režisors un viens no scenārija autoriem ir Rolands Emerihs. Galvenās lomas atveido Kurts Rasels, Džeimss Speiders, Viveka Lindforsa un Džejs Deividsons. Filmas pirmizrāde notika ASV. Tā bija paredzēta kā pirmā no trim filmām "Zvaigžņu Vārtu" franšīzē, tomēr ieplānotie turpinājumi tā arī netika izdoti.
Monotalamejas
Šī grupa tiek uzskatīta par parafilētisku, un iekļauj sevī visu foraminīferu senčus, tajā skaitā gan monotalamejveidīgās, gan arī politalamejveidīgās grupas. Nākotnē ir nepieciešams veikt detalizētu filoģenētisko analīzi, lai šo grupu sadalītu vairākās neatkarīgās monotalameju līnijās.
Zvaigžņu Vārti (filma)
Filmas sižets balstās uz "Zvaigžņu Vārtiem", starpgalaktisku telekomunikāciju ierīci, kas tiek atrasta Ēģiptē. Šī ierīce aizved uz kādu planētu, kuru apdzīvo cilvēki, kas atgādina senos ēģiptiešus un pielūdz saules dievu Ra.
Monotalamejas
Sistemātika
Monotalameju kārtas, kā arī incertae sedis taksoni: :
Kupišķu rajona pašvaldība
Kupišķu rajona pašvaldība ir viena no 60 Lietuvas pašvaldībām. Atrodas vēsturiskajā Augštaitijas novada daļā, robežojas ar Biržu rajona, Rokišķu rajona, Anīkšču rajona un Panevēžas rajona pašvaldībām.
Senās Sēļu zemes daļa (Pelone), kas līdz Melnas līguma noslēgšanai 1422. gadā atradās Livonijas ordeņa valsts sastāvā.
Salasa un Gomesa sala
Ģeogrāfija
Salai vulkāniska izcelsme; ko veido ap 3500 m augsts zemūdens kalns. Pati sala veidojas no diviem klinšu masīviem 4 un 11 ha platībā, kurus savieno ap 30 m plats zemesšaurums. Sala klinšaina, tajā nav pastāvīgu saldūdens avotu. Austrumu klints ieplakā periodiski veidojas lietusūdens tilpne 75 m diametrā. Salā ligzdo vairākas jūrasputnu sugas. Kopš 2010. gada sala un tās apkārtējā akvatorija 150 000 km² platībā pasludināta par aizsargājamu jūras teritoriju.
Vēsture
Sala kopš seniem laikiem bija zināma Lieldienu salas iedzīvotājiem kā Motu Motiro Hiva — ‘Putnu sala pa ceļam uz Hivu’. Rapanujieši to periodiski apmeklējuši putnu olu un jaunuļu vākšanai.
Salas tagadējais nosaukums veidots par godu spāņiem Hosē Salasam Valdesam (José Salas Valdés), kurš kā pirmais no eiropiešiem salu atklāja 1793. gada 23. augustā, un Hosē Manuelam Gomesam (José Manuel Gómez), kurš salu detāli pētīja un aprakstīja 1805. gadā. 1888. gadā pretenzijas uz salu izteica Čīle un to pārvaldīja Čīles Kara flote. 1966. gadā sala administratīvi pakļauta Lieldienu salai.
Novarra
Novarra Inc. bija ASV uzņēmums, kas izstrādāja tīmekļa bāzētus risinājumus mobilajām ierīcēm. Dibināts 1999. gadā. Kopš 2010. gada Nokia sastāvā.
Vēsture
1999. gadā tika dibināts uzņēmums Infospeed Communications, Inc. 2000. gadā tas mainīja nosaukumu uz Novarra, Inc., kad tika palaista programmatūra, kas ļāva mobilajām ierīcēm Palm (PDA), BlackBerry, Symbol un Windows Mobile strādāt korporatīvajās lietojumprogrammās lokālajā tīklā.
2004. gadā Novarra izstrādāta Binary Runtime Environment for Wireless versija tika palaista U.S. Cellular tīklā, kas ļāva piekļūt internetam ar telefoniem, kas nav viedtālruņi. 2005. gadā izlaista uz Java Platform, Micro Edition bāzēta pārlūkprogramma. 2007. gadā Novarra no Qualcomm un citiem investoriem ieguva finansējumu, lai paplašinātos Āzijas tirgos.
2010. gada 26. martā tika paziņots, ka Somijas mobilo telefonu ražotājs Nokia pirks Novarra. Darījums tika pabeigts 9. aprīlī.
Tubotalamejas
Tubotalamejas (Tubothalamea) ir bentisku foraminīferu klase, kas iekļauj sevī foraminīferas ar divkameru vai daudzkameru aglutinētu vai kaļķa čaulu (vismaz juvenīlajā stadijā). Primitīvākajām grupām čaulu veido sfēriska dīgļkamera, aiz kuras seko spirāliski uztīta cauruļveida kamera. Attīstītākajām formām ir daudzkameru čaulas. Klase izdalīta pamatojoties uz SSU rDNS molekulārajiem pētījumiem, ņemot vērā arī grupas morfoloģiskās īpatnības. Ģeohronoloģiski tās ir zināmas no kembrija līdz mūsdienām.
Sistemātika
Tubotalameju klases dalījums kārtās un apakškārtās: :
Aleksandrs Jakuševs
Spēlētāja karjera
Karjeru Jakuševs sāka 1963.—64. gada sezonā PSRS čempionātas Maskavas "Spartak". Tā rindās 1967., 1969. un 1976. gadā izcīnīja PSRS čempiona titulu. 1968.—69. gada sezonu Jakuševs noslēdza kā līgas rezultatīvākais spēlētājs. "Spartak" rindās uzbrucējs spēlēja līdz pat 1979.—80. gada sezonas noslēgumam.
No 1980. līdz 1983. gadam spēlēja Austrijas hokeja līgas klubā Kapfenberger SV.
Trenera karjera
No 1990. līdz 1993., kā arī no 1997. līdz 2000. gadam Jakuševs bija Maskavas "Spartak" galvenais treneris. 1999. un 2000. gada Pasaules čempionātos bija arī Krievijas hokeja izlases galvenais treneris.
The Crowd
The Crowd ir 1928. gada ASV mēmā filma. Filmas režisors ir Kings Vidors, galvenajās lomās filmējušies Eleanora Bordmane un Džeimss Murejs.
Filma tika izvirzīta 1. Kinoakadēmijas balvai nominācijās "Unikālais mākslinieciskais izpildījums" un "Labākais režisors (drāma)". 1989. gadā The Crowd bija pirmo 25 filmu sarakstā, ko iekļāva Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā.
Modris Liepiņš
Modris Liepiņš (dzimis Tukumā) ir bijušais Latvijas vieglatlēts, startējis soļošanas sacensībās.
Arī viņa agrākā sieva Anita Liepiņa ir bijusi soļotāja, piedalījusies trijās Olimpiskajās spēlēs. Soļotāja bijusi arī pašreizējā sieva Modra Liepiņa.
Biogrāfija
Izglītību ieguvis Apšuciema astoņgadīgajā skolā, Murjāņu sporta internātskolā, Engures vidusskolā un Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmijā.
Kandidējis piecās pašvaldību vēlēšanās (2001, 2005, 2009, 2013, 2017) uz deputāta vietu Tukuma pilsētas un novada domē. 2001. un 2005. gadā kandidēja no Tautas partijas saraksta, taču netika ievēlēts. 2009. gadā kandidēja no partijas "Tukuma pilsētai un novadam" saraksta un tika ievēlēts Tukuma novada domē. 2008. gadā kļuva par Tukuma ledus halles direktoru, 2011. gadā kļuva par valdes locekli uzņēmumā "Tukuma ledushalle".
Bluā
Bluā (fr, ) ir pilsēta Francijas centrālajā daļā, Centra-Valdeluāras reģionā. Bluā ir Luāras un Šēras departamenta administratīvais centrs. 2013. gadā pilsētā dzīvoja 45,5 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Luāras upes krastos. Šajā apgabalā no 10. līdz 14. gadsimtam valdīja Bluā grāfi. Daudzas senās ēkas tika iznīcinātas Otrā pasaules kara laikā. Daļa no tām ir atjaunotas.
Parastā smiltene
Parastā smiltene (Tricholoma equestre) ir pūkaiņu ģints bazīdijsēne, kas aug Ziemeļamerikā un Eirāzijā, arī Latvijā. Tā ir sastopama smilšainos priežu mežos, it īpaši piejūras kāpās.
Parastajai smiltenei ir arī līdzīgas radnieciskas pūkaines, kā sēra pūkaine, kura visvieglāk atšķirama pēc nepatīkamās smakas, un rūgtā smiltene, kas atšķirama pēc rūgtās garšas. Abas šīs sugas ir neēdamas. Parastās smiltenes atšķiras no šīm divām arī ar savu augšanu smilšainās vietās un bieži ir smilšu pilnas, kas rada kulināras grūtības.
Emīls Sakrē
Emīls Sakrē (fr; dzimšanas un miršanas datums nav zināms) bija franču burātājs, olimpiskās zelta medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Sakrē 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Open klases braucienā viņš ieguva 4. vietu, bet līdz 0,5 tonnu laivu klases pirmajā braucienā nefinišēja, savukārt otrajā braucienā ieguva zelta medaļu.
21. Liepājas policijas bataljons
21. Liepājas policijas bataljons bija militāra latviešu brīvprātīgo vienība Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā. Kaujas gaitas beidza 1943. gada 8. februārī ar iekļaušanu 2. latviešu SS brīvprātīgo brigādē kā 42. pulka I bataljons.
Izveidošana
21. Liepājas policijas bataljonu saformēja pulkvežleitnants Teodors Rutulis 1942. gada 25. februārī Liepājā no Kurzemes apgabala brīvprātīgajiem. 30. martā bataljons izbrauca uz Ļeņingradas fronti 18 virsnieku, 84 instruktoru un 487 kareivju sastāvā, vadošais sastāvs bija šāds:
Bataljona komandieris - pulkvežleitnants Teodors Rutulis
Dienesta gaitas
1. aprīlī bataljons pa dzelzceļu ieradās Krasnoje Selo stacijā un novietojās 8 km netālajā Lemedinjaki sādžā, līdz jūlija sākumam bataljons izveda kaujas apmācības un veica kaujas līnijas nocietināšanas darbus. Bataljona apbruņojumā bija vācu un krievu šautenes, vācu, krievu un čehu patšautenes, krievu un franču ložmetēji un čehu ķiveres, savukārt formas tērpi bija no Latvijas armijas krājumiem. Frontē bataljonu novietoja jūlija sākumā, ierādot ap 6 km platu iecirkni austrumos un dienvidaustrumos no Urickas, frontē atradās visas bataljona vienības, rezervē netika atstāta neviena. 7. jūlijā notika pirmais ienaidnieka uzbrukums 1. rotas iecirknī, kuru aizstāvēja leitnanta Graumaņa komandētais vads, to izdevās veiksmīgi atvairīt, saņemot gūstekņus.
20. jūlijā ienaidnieka pārspēks pārrāva fronti 21. Liepājas bataljona sektorā un frontes stabilizēšanai tika piesaistīts 19. Latgales bataljons un 115. vācu policijas bataljons, taču arī ar šiem spēkiem ienaidnieku izdevās patriekt tikai 22. jūlijā. 20. jūlijā krita 2. rotas komandieris kapteinis Znotēns, kas bija uzlēcis uz ienaidnieka tanka un atrāvis lūku ar mērķi tajā iesviest granātu, taču viņu ķēra ienaidnieka kājnieku raidītās lodes. Šajā kaujā bataljons zaudēja 35 kritušos un no ievainojumiem mirušos, 139 ievainotus un 20 bez vēsts pazudušus, vissmagāk cieta kapteiņa Znotēna rota, tajā neskarti palika vien 6 vīri. Šajā kaujā ar varonību izcēlās arī vēlākais 19. fizilieru bataljona komandieris Ernests Laumanis.
Kaujas rajonā turpinājās līdz 28. jūlijam, pēc to noslēgšanās bataljona vienības frontē izkliedēja starp vācu un holandiešu vienībām, 11. augustā slimības dēļ komandiera amatu atstāja pulkvežleitnants Rutulis, vadību uzņēmās vācu policijas kapteinis Jakobs. 1942. gada rudeni bataljons frontē pavadīja mierīgi, nododoties pozīciju izbūves darbiem. Ar ziemas sākumu bataljonam ierādīja iecirkni ap 2 km pa labi uz ziemeļiem no Kiskino sādžas, šajā brīdī bataljons, nesaņemot papildinājumus, bija sarucis līdz 100 vīriem. Šeit bataljons mazākās sadursmēs ar ienaidnieku pavadīja laiku līdz 1943. gada janvārim, kad tika pārcelts uz Dugergofas rajonu.
1943. gada 8. februārī 21. Liepājas bataljons tika ieskaitīts 2. latviešu SS brīvprātīgo brigādes 42. ieroču SS grenadieru pulkā kā I bataljons.
Tališi
Tališi (pašnosaukums — Talysh / Tolışon) ir irāņu tauta, vēsturiski apdzīvo Tališstānu (Talyshstan).
Valoda
Tališu valoda ir indoeiropiešu valoda (Rietumirāņu valodu ziemeļrietumu apakšgrupa, Kaspijas atzars).
Azerbaidžānas PSR tališu valoda tika pētīta 20. gadsimta 30. gados. Lai izskaustu analfabētismu tališu tautā (pirms Oktobra revolūcijas mazāk nekā 1 % tališu bija lasīt un rakstīt spējīgi), 1928. gadā uz latīņu alfabēta pamata tika izveidots tališu alfabēts. Šajā laikā tika atvērtas skolas tališu valodā, un Lenkorānas pilsētā tika nodibināta tališu skolotāju sagatavošanas koledža.
No 1930. līdz 1938. gadam tika publicēti daudzi daiļliteratūras tulkojumi tališu valodā. Vēlāk tika slēgtas tališu skolas, pārtraukta periodisko izdevumu izdošana un represēti tališu zinātnieki. Kopš tā laika tališiem tika pavēlēts sevi identificēt kā azerbaidžāņus.
Šodien lielākā daļa tališu Azerbaidžānā runā azerbaidžāņu valodā, bet Irānā persiešu. Tališu valodā runājošie Azerbaidžānā ir pakļauti agresīviem asimilācijas mēģinājumiem, tališu valodā nav formālās izglītības, valsts iestādes neatbalsta šīs valodas lietošanu. Tas nopietni apdraud tališu kultūru.
Skaits
Saskaņā ar 1926. gada tautas skaitīšanas datiem PSRS dzīvoja 77 323 tališu. No 1960. līdz 1989. gadam tališi netika iekļauti nevienā tautas skaitīšanā kā atsevišķa etniskā grupa. 1993. gadā Azerbaidžānas militāri politiskās krīzes laikā tika pasludināta Tališu-Muganas autonomā republika, kas pastāvēja divus mēnešus.
Kopējais tališu skaits pasaulē ir no 755 000 līdz 1 500 000, bet Azerbaidžānā tališu valodā runājošo skaits ir no 600 000 līdz 1 300 000.
Ģeogrāfija
Azerbaidžānā tališi dzīvo dienvidaustrumos, kur ir vairāk nekā 350 tališu ciemu un pilsētu. Pēdējos gados tališi ir apmetušies arī citās Azerbaidžānas daļās. Ciemos, kas atrodas uz tališas un azerbaidžāņu apdzīvoto vietu robežas, ir jaukts iedzīvotāju sastāvs.
Irānā tališi ir apdzīvo pierobežo ar Azerbaidžānu. Teritoriju, kurā dzīvo tališi, veido divas kalnu grēdas un ieleja, kas stiepjas no ziemeļiem uz dienvidiem.
Tališu galvenā nodarbošanās ir lopkopība. Lauksaimnieki nodarbojas ar rīsu audzēšanu reģiona ielejās.
Ķipstvalks
Ķipstvalks ir Spāres kreisā krasta pieteka Talsu novadā.
Izteka pie Ķipstu mājām. Tek ziemeļu virzienā, paralēli autoceļam V1385 (Pastende–Iliņi–Spāre). Ceļa pretējā pusē tek Spāres upe. Ietek Spārē pie Ropiķu mājām. Ķirpstvalku nešķērso valsts autoceļi.
Priži
Priži ir mazciems Krustpils pagasta dienvidrietumos, Daugavas labajā krastā pie Zvidzānu—Zeļķu ceļa, starp Zeļķiem rietumos un Zvidzāniem austrumos.
Ciema teritorijā atrodas Ķaupu jeb Prižu kapi, zemnieku saimniecības "Vīnkalni" eļļas spiestuve, kuras īpašnieks ir Andris Felss, J.Trokšas zemnieku saimniecība "Kalna Priži". Kā dabas objekti ir minami Daugava, kas plūst garām ciemam un tajā esošās Prikažu krāces pie ciema, Prižu krauja, kas ir brūkošs un stāvs Daugavas ielejas labā pamatkrasta posms pie Prižiem. Cauri ciemam no Rīgas-Daugavpils šosejas līdz Zeļķiem vijas Prižu Avēnija — asfaltēts ceļš, uz kura norisinās arī dažādas aktivitātes un tiek svinēti svētki.
Ciema rašanās
Nosaukums Priži radies vēl Krievijas Impērijas laikā, kad kāds latviešu valodu nezinošs rakstvedis tādā veidā uzrakstījis vārdu "priedes", apzīmējot sādžu. Pirmo reizi Priži kā sādža Prizi rakstos minēta 1885. gadā. 1897. gadā Prižu sādžā dzīvojuši 8 māju saimnieki, kuru saimju locekļi galvenokārt bijuši plostnieki — 10 cilvēki, ārpus šī amata bijis arī galdnieks, mežsargs. 1906. gadā Prižu zemes platība bijusi 91 desetīna ar sešām sētām, kurās dzīvojuši 43 iedzīvotāji. 1935. gadā dzīvojuši 11 saimnieki ar savām saimēm. 1943. gadā bijušas 11 sētas ar 46 cilvēkiem. 2009. gadā Prižos dzīvojuši 53 iedzīvotāji šādās mājās: Akācijas, Avotkalni, Bites, Daugavkrasti, Daugavlejas, Eži, Kalna Priži, Kalnāres, Kalnarozes, Krāces, Krastkalni, Krastmalas, Kraujas, Priži, Priži I, Samtenes, Silavas un Vīnkalni.
Nadežda Tretjakova
Nadežda Tretjakova (dzimusi Rēzeknē) ir Latvijas krievu politiķe. Bijusi 14. Saeimas deputāte no Stabilitātei! saraksta.
Pirms ievēlēšanas Saeimā strādāja par skolotāja palīgu Maltas vidusskolā.
2022. gada 2. novembrī Nadežda Tretjakova Saeimas Prezidijam iesniedza iesniegumu par atteikšanos no deputātes pilnvarām un tas tika paziņots Prezidija sēdē. Partijas līderis Aleksejs Rosļikovs skaidroja, ka jaunā parlamentāriete šādu lēmumu pieņēmusi "ģimenes apsvērumu dēļ". "Situācija vēl tiekot vērtēta", bet, visticamāk, Tretjakova turpmāk vadīs Stabilitātei! Latgales struktūrvienību, sacīja politiķis.
Mitra (dievība)
Mitra ir dievība indoirāņu mitoloģijā, kas tiek saistīta ar draudzību, izlīgumu, saticību un Saules gaismu.
Sākotnēji viens no vēdiskās mitoloģijas galvenajiem dieviem, augstākā dieva Varunas pastāvīgais pavadonis, viens no pasaules pārvaldītājiem, kosmiskās un tikumiskās kārtības pārraugs. Himnās atainots, ka Mitra ir dienas un Saules valdnieks.
Senajā irāņu zoroastrisma panteonā Mitra (Mifra) ir Saules dievs, augstākā dieva Ahuramazdas pavadonis. Mūsdienās Irānā tiek atzīmēti Mehregāna svētki — Mitras vārda diena.
Pēdējos gadsimtos pirms mūsu ēras grieķu apdzīvotajās zemēs izveidojās Mitras kults, kas mūsu ēras sākumā izplatījās Romas impērijā, kur tas sevišķi populārs bija romiešu leģionāru vidē.
Okupētajā Latvijā aizliegtie komponisti
Okupētajā Latvijā aizliegtie komponisti bija Latvijas komponisti, par kuriem Latvijas okupācijas periodā (1940—1991) sabiedrībai bija maz zināms, jo komunistiskās partijas vadītā cenzūra neļāva atskaņot vai citādi popularizēt viņu skaņdarbus. Aizliegšana visbiežāk notika ar mutvārdu pavēļu palīdzību, līdz ar to pašu aizliegšanas faktu dokumentāli pierādīt praktiski ir neiespējami. Līdzīgi, izmantojot mutvārdu pavēles, tika aizliegtas arī konkrētas dziesmas. Vienīgie netiešie pierādījumi ir fakts, ka vairākas dziesmas nav tikušas ierakstītas Radio, neskatoties uz to, ka tās bija ļoti populāras. Līdzīgi arī par dziesmu komponistiem tolaik nav bijušas publikācijas un cilvēki dziesmas autoru vārdus uzzināja tikai pēc ļoti daudziem gadiem. Dažu populāru dziesmu komponisti nav zināmi joprojām.
Dziesmas ar ilgstoši nezināmiem autoriem
Dažas populāras dziesmas, kuru autori joprojām ir nezināmi vai kļuvuši zināmi pavisam nesen:
Berijs Ficdžeralds
Viljams Džozefs Šīldss (en, dzimis, miris ), pazīstams kā Berijs Ficdžeralds (Barry Fitzgerald), bija īru kino, televīzijas un teātra aktieris.
Savā gandrīz 40 gadus ilgajā aktiera karjerā viņš piedalījies tādās filmās kā "Mazuļa audzināšana" (1938), The Long Voyage Home (1940), How Green Was My Valley (1941), "Jūras vilks" (The Sea Wolf, 1941), "Iet savu ceļu" (Going My Way, 1944), "Tikai vientuļās sirdis" (None But the Lonely Heart, 1944) un The Quiet Man (1952). Par lomu filmā "Iet savu ceļu" Ficdžeralds saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā".
Kanepi pagasts
Kanepi pagasts (et) ir viena no 3 Igaunijas Pelvas apriņķa pašvaldībām tā rietumos. Izveidots 2017. gada teritoriālās reformas gaitā, apvienojot Kanepi, Kellestes un Valgjerves pagastus. Pašvaldībā ietilpst 1 lielciems (Kanepi) un 49 ciemi. Robežojas ar Tartu apriņķa Kambjas pagastu ziemeļos, Pelvas pagastu austrumos, Veru apriņķa Veru pagastu dienvidos, Veru apriņķa Antslas pagastu dienvidrietumos, kā arī Valgas apriņķa Otepē pagastu rietumos.
2018. gada karogs
2018. gada maijā pašvaldības dome nolēma balsot paši, vai vēlas oficiāli pieņemt piedāvāto karogu. Ar nelielu balsu vairākumu 9–8 karogs tika pieņemts. 2018. gada 15. maijā mērs Andruss Sēme paziņoja, ka Kanepi oficiālais karogs būs ar kaņepju lapas simboliku un 2018. gada 13. jūlijā karogs tika pacelts pie Kanepi pašvaldības ēkas.
Kaņepes simbols tika izmantots Kanepi Dziesmu un mūzikas biedrības karogā jau 1869. gada Igauņu dziesmu svētkos.
Lizete Iesmiņa-Mihelsone
Lizete Iesmiņa-Mihelsone (dzimusi, mirusi ) bija latviešu dziedātāja un aktrise. 15 gadu vecumā Lizete Iesmiņa-Mihelsone sāka dziedāt Jelgavas baznīcas korī, 1889. gadā Jelgavas Latviešu biedrības teātrī, pēc tam Rīgas Latviešu biedrības teātrī. Lizete Iesmiņa-Mihelsone bija viena no pirmajām dziedātājām, kas veica skaņuplašu ierakstus, piedaloties tajos jau no 1903. gada. Viņas balss diapazons bija soprāns. Viņas aktrises un soprāna karjera ilga gandrīz 30 gadus: 1895—1918 Rīgas Latviešu teātrī un pēc tam dažus gadus Latvijas Nacionālajā teātrī. Aktrises vīrs bija arhitekts Aleksandrs Mihelsons. Iesmiņa-Mihelsone ir apbedīta Rīgas Meža kapos.
Mālupīte
Mālupīte ir Vidusupes labā krasta pieteka Talsu novadā.
Izteka - uz ziemeļrietumiem no Birzmaļiem. Tek rietumu virzienā. Ietek Vidusupē augšpus Līčiem. Mālupīti šķērso dzelzceļa līnija Ventspils—Tukums II.
Piranas līcis
Piranas līcis (sl, hr) ir līcis Adrijas jūras galējos ziemeļos, daļa no Triestes līča dienvidu daļas pie Piranas pilsētas. Līča akvatorija sadalīta starp Slovēniju un Horvātiju. Uz dienvidiem no līča — Istras pussala. Lielākās apdzīvotās vietas līča krastos — Pirana, Portoroža un Lucija Slovēnijā, kā arī Savudrija Horvātijā. Līča krastā — Sečovļes sāls ieguves vieta.
Kopš Dienvidslāvijas sabrukšanas 1991. gadā Piranas līča akvatorija ir robežstrīda objekts starp Slovēniju un Horvātiju. Šī strīda dēļ 2008. gadā Slovēnija bloķēja Horvātijas iestāšanās sarunas Eiropas Savienībā. Tā piekrita sarunu atjaunošanai, kad abas puses piekrita pildīt ANO šķīrējtiesas lēmumu. 2017. gada 29. jūnijā arbitrāža pieņēma lēmumu. To apsveica Slovēnija, tomēr Horvātija paziņoja, ka tā atsakās to izpildīt.