cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monpensjē hercogiene Anna Marija
Atgriešanās galmā un ģimenes dzīve
Aprakstot sevi rakstiski vēlāk tai pat gadā, viņa piebilda, ka nav "nedz resna, nedz tieva" un "izskatījās veselīga"; Mana krūts ir labi izveidota; manas plaukstas un rokas nav skaistas, bet āda ir laba...". Tai pat gadā, Madmuazēla iepazinās ar Zviedrijas Kristīni, kura ieradās Francijā 1656. gada jūlijā. Abas dāmas iepazinās Esonā, kur skatījās baletu kopā. Madmuazēla vēlāk izteicās par Kristīni:"ļoti mani pārsteidza. [...] Viņa bija visneparastākais radījums". Galmā, Madmuazēlas brālēni Luijs XIV un Orleānas Filips bija 19 un 17 gadus veci, attiecīgi. Madmuazēlas iesaiste Frondā izpostīja viņas sapni kļūt par Luija konsorti, bet Anžū hercogs bija spiests viņai paklausīt, neskatoties uz viņa atklāto homoseksuālismu.
Neraugoties uz ideju, Madmuazēla vēlāk pateica Filipam, ka viņš vienmēr palika tuvu savai mātei it kā viņš būtu bijis "kā bērns".
Madmuazēla saslima Parīzē 1657. gada septembrī, kad iegādājās d'E pili no Lorēnas Marijas (savas māsasmeitas) savas slimošanas beigās pirms Senfaržo atgriešanas savai mīļotai uz Ziemassvētkiem.
1660. gada februārī Gastons nomira no insulta Bluā. Būdama par viņa vecāko meitu, Madmuazele bija galvenā mantiniece un Gastons viņai atstāja ievērojamu mantojumu, kas padarīja kuplāku Madmuazēlas jau plašo personālo bagātību. Sava tēva sēru dēļ Madmuazēlai bija ļauts iet tikai oficiālo laulību starp Luiju un Austrijas Mariju Terēzi, tomēr Madmuazēla apmeklēja pilnavras ceremoniju anonimitātē, nepamānot nevienu. Nākamā laulība bija starp Filipu I, Orleānas hercogu un Anglijas Henriettu (jaunāko karalienes Marijas Henriettas un mirušā Čārlza I Stjuarta meitu) 1661. gada 31. martā. Madmuazēla bija vairāku citu galma biedru klātbūtnē.
Filips un Henrietta bija vētrains pāris. Filips bija atklāts homoseksuālis un atklāti dzīvoja ar saviem mīlniekiem Karaļa pilī, kas Henriettai ļoti nepatika. Attiecīgi, viņa atklāti flirtēja ar Luiju XIV, kā arī pavedināja Filipa mīļāko, Gišas grāfu. Madmuazēla bija Filipa un Henriettas jaunākā bērna, Valuā Madmuazēlas, krustmāte. 1670. gadā pēc Henriettas nāves, Luijs XIV pajautāja, vai Madmuazēla vēlētos aizpildīt "vakanto vietu", ko bija atstājusi Henrietta, bet viņa atteicās. Madmuazēlai bija tuvas attiecības ar savu jaunāko pusmāsu Margaritu Luīzi. Abas apmeklēja teātri un Madmuazēlas salonu.
Margarita Luīze vēlāk palūdza viņai tikt galā ar lietām, kad Kozimo III piedāvāja aliansi 1658. gadā. Madmuazēlai palūdza nodrošināt tās izpildi, jo iepriekšējā Savojas hercoga alianse neizdevās.
1663. gadā Luijs XIV atkal griezās pie Madmuazēlas ar lūgumu atrast pārinieku savai māsīcai. Paredzētais līgavainis bija Afonso VI, kas stājās Portugāles troņa amatā 1656. gadā. Lepnā Madmuazela ignorēja ideju, sakot, ka viņa labāk palikšot Francijā ar saviem milzīgajiem ienākumiem un īpašumiem un negribēja vīru, kas, pēc baumām, bijis alkoholiķis, impotents un paralītisks. Alfonso tā vietā apprecējās ar Savojas Mariju Fransuā.
Dusmu pārņemtais Luijs lika viņai atgriezties Senfaržo, Madmuazēlai nepaklausot. Šī "trimda" ilga aptuveni gadu un pa to laiku viņa sāka veikt remontu d'E pilī, kur rakstīja savus memuārus. Lūgumrakstā vēršoties pie Luija par savu veselības stāvokli, Madmuazēlai tika atļauts atgriezties galmā, pēc kā Luijs piedāvāja viņai apprecēties ar Karlo Emanuelu II, kas iepriekš bija precējies ar Madmuazēlas jaunāko pusmāsu Orleānas Fransuā Madelēnu. Madmuazēla labprāt piekrita, bet Karlo Emmanuels II nebija ar mieru un izteica visādus attaisnojumus. Šis piedāvājums bija pēdējais Lielajai Madmuazēlai.
Lozēns un vēlākie gadi
Tuvākajā laikā Madmuazēla bezcerīgi iemīlējās Lozēnā. 1670. gada decembrī, būdama visvecākā sieviete galmā (aiz Karaliskās madāmas, kas bija vienīgā likumīgā Luija XIV meita), Madāma palūdz atļauju Luijam XIV precēt Lozēnu. Luijs piekrita, galmu tas pārsteidza un tas nepatika karalienei Marijai Terēzei, Monsinjoram un vēl dažiem galma locekļiem. Karaliene un Monsinjors nepiekrita parakstīt laulības līgumu. Ceremonijas laiks tika plānots notikt Luvrā 1670. gada 21. decembrī. Lozēns pat lūdza Luija mīļākai Montespānas madāmai palīdzību pārliecināt karali pakļauties izvēlei. Madmuazēla bija lielā pārliecībā, sakot,ka 1670. gada 15 - 18. decembrim bija viņas laimīgākās dienas. Viņa sauca Lozēnu kā Monpensjēras Monsinjoru hercogu savu draugu lokā. Tas prieks nebija ilgs; zem noliedzoša galma spiediena, Luijs XIV pārdomāja un ceremonija tika atcelta 18. decembrī, minot, ka tas sabojātu karaļa reputāciju. Madmuazēlai tika lūgts apmeklēt pārrunas ar karali un Montespānas madāmu. Bijušais informēja madāmu par savu lēmumu, uz ko viņa atbildēja:"Kāda nežēlība...!" Luijs atbildēja, ka "karaļiem ir jāapmierina sabiedrības vēlmes" un salauza Madmuazēlas cerības precēties, Madmuazēla vēlāk saukdama to dienu par "nelaimīgo ceturtdienu."
Madmuazēla noslēdza sevi savos apartamentos un neparādījās līdz 1671. gada sākumam, kad viņa tika informēta par Lozēna apcietināšanu bez oficiāla iemesla. Viņš tika aizvests uz Bastīliju un tad uz Pinerolo cietoksni, kur tika turēts līdz 1681. gadam, neskatoties uz vairākiem bēgšanas mēģinājumiem.
Apņēmusies atbrīvot Lozēnu, Madmuazēla veltīja sevi viņa interesēm un vērsās pie Montespānas madāmas, lai pamudinātu karali atbrīvot viņu. Atbrīvošana maksāja cenu; Madmuazēlai nācās pārdot savus visizdevīgākās zemes apgabalus - Dombas firstisti un d'E apgabalu. Šie tituli tiktu doti Burbonu Luijam Ogistam, vecākajam un mīļākajam Luija un Montespānas dēlam. Kapitulējusi 1681. gada 2. februārī, Madmuazēla pārdeva savus zemes apgabalus, kam bija viņas dziļa personīgā piesaiste. Madmuazēla pati nezinot, viņa bija nopirkusi Lozēna atbrīvošanu un tiesības viņam dzīvot savos īpašumos kā trimdiniekam.
Lozēns tika atbrīvots 1681. gada 22. aprīlī un bijis spiests dzīvot Burbonā klusumā pirms atgriešanās Parīzē, bet ne jau galmā, drīzāk Hôtel de Lauzun 1682. gada martā. Pirms karalienes Marijas Terēzes nāves 1683. gada jūlijā, pāris bija sliktos apstākļos, kad viņi atkal sanāca kopā savās bēdās. Drīz vien abiem bija tikšanās, kas bija viņu pēdējā tikšanās reize pirms Madmuazēla aizgāja pensijā Parīzes rezidencē, Luksemburgas pilī.
Nāve un apbedīšana
Madmuazēla saslima 1693. gada 15. martā ar slimību, kas šķietami bija urīnpūšļa darbības apstāšanās. Lozēns lūdza redzēt viņu, bet dēļ viņas lepnuma, Madmuazēla noraidīja viņa lūgumu. Viņa nomira Luksemburgas pilī 1693. gada 5. aprīlī. Kā "Francijas mazmeita", tituls, ko Madmuazēla ļoti glabāja, viņa tika apglabāta Sendenī bazilikā ārpus Parīzes 19. aprīlī. Madmuazēlas bērēs, atbilstoši pēc Sen-Simona, viņa tika atzīmēta kā "turīgākā vienpate princese Eiropā". Guļus stāvoklī, urna, kurā bija viņas iekšas, eksplodēja ceremonijas vidū, kas izraisīja haosu un cilvēki bēga, lai izvairītos no smakas. Galu galā, ceremonija turpinājās ar secinājumu tam esot "[...] vēl viena izsmiešana uz Madmuazēlas rēķina."
Vahtangs Vačnadze
Vahtangs Vačnadze (ru; dzimis, miris ) bija gruzīnu PSRS inženieris, raķešu konstruktors, NPO Energija ģenerāldirektors.
Vačnadze ir piedalījies kosmiskās tehnikas izstrādē un ražošanā: pirmās PSRS ballistiskās raķetes, kosmiskās nesējraķetes, Mēness programma L-1 un N-1, pilotējamie kosmosa kuģi Vostok, Voshod, Sojuz, orbitālās stacijas Saljut, Mir, raķešpakāpes Blok D, Blok DM, kravas kuģi Progress, vairākkārtizmantojāmā kosmiskā sistēma Energija — Buran.
Vahtangs Vačnadze piedzima Baltkrievijas PSR Bobruiskā. Vidusskolu viņš pabeidza Tbilisi. 1953. gadā viņš absolvēja Maskavas aviācijas institūtu mehānikas inženiera specialitātē.
1974. gadā Vačnadze tika iecelts par Vispārējās mašīnbūves ministrijas 3. Galvenās pārvaldes priekšnieku. 1977. gadā viņš kļuva par Zinātniskās ražošanas apvienības Energija (agrākā CKBEM) ģenerāldirektoru. 1991. gadā Vačnadze atstāja ģenerāldirektora amatu, turpinot darbu Energija kā zinātniskais konsultants.
Vahtangs Vačnadze mira
Padomju represijas Baltkrievijā
Padomju represijas Baltkrievijā (be) bija politiski motivētas represijas Baltkrievijas PSR pret Baltkrievijas iedzīvotājiem, kas tika vajāti, apsūdzot aizdomās par kontrrevolucionāru darbību, piederību kulakiem, personu īpašuma nacionalizēšanas kavēšanu vai par jebkādas citas par pretvalstisku atzītas darbības veikšanu. Represijas sākas ap 1917. gadu, sasniedzot lielākos apmērus 1930. gados, kad visā PSRS teritorijā norisinājās Lielais terors. Represijas aptvēra arī Rietumbaltkrieviju (1939—1941) pēc tās atdalīšanas no Polijas un pievienošanas PSRS, iekļaujot Baltkrievijas PSR. Represijas Baltkrievijas PSR teritorijā turpinājās līdz pat Josifa Staļina nāvei 1953. gadā.
Represiju vēsture
Represijas Baltkrievijā sākas 1917. gadā, attīstoties Februāra revolūcijas notikumiem un sabrūkot Krievijas impērijai, kuras daļa bija Baltkrievija. 1918. gadā tika nodibināta Baltkrievijas Tautas Republika, tomēr tā pastāvēja tikai līdz 1919. gada janvārim. Baltkrievijas teritorijā īsā laikā nomainījās vairākas republikas — Baltkrievijas Sociālistiskā Padomju Republika, Lietuvas—Baltkrievijas PSR un Baltkrievijas PSR.
Politiskās represijas Baltkrievijas PSR, kā arī citās PSRS republikās sākās 1920. gados. 1920. gadu beigās un 1930. gadu sākumā PSRS notika cīņa pret kreiso un labo opozīciju. Paātrinātas industrializācijas īstenošanai tika veikta lauksaimniecības kolektivizācija. Valsts represīvais aparāts kļuva par cīņas ieroci pret kolektivizācijas pretiniekiem. Politiskām vajāšanām tika pakļautas dažādas sociālās grupas, sākot no bijušajiem partijas biedriem ar pirmsrevolūcijas pieredzi un beidzot ar zemniekiem, kuri iebilda pret kolektivizāciju.
Partijas biedru iznīcināšāna
Lielākā daļa boļševiku, kas ieņēma vadošus posteņus Baltkrievijas Sociālistiskās Padomju Republikas un Baltkrievijas PSR valdībā, gāja bojā represiju laikā, tai skaitā, Baltkrievijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas pirmie sekretāri Nikolajs Gikalo un Vasilijs Šarangovičs, otrie sekretāri Danila Volkovičs un Nikolajs Deniskēvičs, Baltkrievijas PSR valdības priekšsēdētāji Nikolajs Golodeds un Afanasijs Kovaļovs, PSRS Centrālās izpildkomitejas priekšsēdētāji no Baltkrievijas PSR Aleksandrs Červjakovs un Mihails Stakuns. 1934.—1936. gadā no Baltkrievijas Komunistiskās partijas izslēdza 10 831 "tautas ienaidniekus", bet laika posmā no 1937. līdz 1938. gadam to skaits pārsniedza 40 tūkstošus cilvēku.
Represijas pret dažādām sabiedrības grupām
1932. gada beigās tika safabricēta lieta par kontrrevolucionārās kulaku organizācijas "Zemnieku atbrīvošanas partija" darbību, kas it kā darbojusies Puhoviču rajona teritorijā. Šajā lietā tika arestēti 110 cilvēki. 1933. gada 2. aprīlī ar "troikas" (trijotnes) lēmumu 101 cilvēks tika notiesāts uz nāvi. Spriedums tika izpildīts 1933. gada 6. aprīlī Minskā. Noziedzīgo nodarījumu trūkuma dēļ visi 110 cilvēki 1956. gada oktobrī tika pilnībā reabilitēti.
Vēl viens NKVD struktūru darbības virziens Lielā terora periodā bija "ārvalstu aģentu" identificēšana. Saglabājies dokuments "Par poļu, vācu un latviešu aģentu darbības apkarošanas rezultātiem Baltkrievijas PSR laika posmā no 1937. gada augusta līdz 1938. gada septembrim", kur atrodama informācija, piemēram, attiecībā uz poļu "spiegu" un "diversantu" izskatīšanu NKVD īpašajās trijotnēs (troikās): “No visām 15 747 arestētajām personām 14 037 ar PSRS NKVD un PSRS prokuratūras lēmumu tika notiesāti uz nāvi, kā arī Baltkrievijas PSR NKVD īpašās trijotnes notiesāja 6770 cilvēkus, tostarp 4650 cilvēkus notiesāja uz nāvi (kopumā no 22 517 cilvēkiem 18 687 piesprieda un izpildīja nāvessodu)".
Inteliģences iznīcināšana
Baltkrievijas PSR Zinātņu akadēmija tika praktiski iznīcināta. No 1937. gada janvāra līdz 1938. gada decembrim tika represēti vairāk nekā 100 zinātnieki. Lai aizstātu represētos zinātniekus un augstskolu pasniedzējus, uz Baltkrieviju tika nosūtīti cilvēki no Krievijas. Līdz 1940. gadam tika represēti vairāk nekā 60% Rakstnieku savienības biedru. Saskaņā ar citu neatkarīga vēsturnieka pētījumu, no aptuveni 540—570 rakstniekiem, kuri 1920. un 1930. gados publicējās Baltkrievijā, ne mazāk kā 440—460 (80%) kļuva par padomju represiju upuriem. Šis skaits proporcionāli pārsniedz citās padomju republikās represēto rakstnieku skaitu, sasniedzot pat ceturto daļu no visiem PSRS represētajiem rakstniekiem.. Tika slēgts Gomeļas drāmas teātris, nošauts tā vadītājs, režisors un dramaturgs Vladislavs Golubka, pirmais Baltkrievijas PSR tautas skatuves mākslinieks. Tāds pats liktenis piemeklēja pirmā Baltkrievijas drāmas teātra dibinātāju Florianu Ždanoviču un ebreju teātra māksliniecisko vadītāju Mihailu Rafaļski. Tika nogalināti arī komponists un diriģents Vladislavs Teravskis un tautas dziesmu vācējs Antons Griņēvičs. Ārsti un medicīnas darbinieki tika represēti tik masveidīgi, kā nevienā citā padomju republikā — rezultātā tika iznīcināta veselības aprūpes sistēma.
Statistika
Saskaņā ar oficiālajiem datiem periodā 1929.—1935. gadā tika represēti aptuveni 46 tūkstoši cilvēku, no kuriem vairāk nekā 13 tūkstošus sodīja ar nāvi. Pēc tam, 1936.—1938. gadā, tika represēti vēl 86 168 cilvēki, no kuriem 25 425 cilvēkiem tika izpildīts nāves sods. Pēc neatkarīgu vēsturnieku aplēsēm, represiju upuru skaits 1936.—1938. gadā bija vēl lielāks — vairāk nekā 300 tūkstoši cilvēku, no kuriem vismaz 40 tūkstošiem tika izpildīti nāves sodi. Laikā no 1937. gada jūlija līdz 1938. gada novembrim tikai Minskā vien nogalināja vairāk nekā 10 tūkstošus cilvēku. Arī arestēto ģimenes kļuva par represiju upuriem. 1937. gada 5. jūlijā Vissavienības Komunistiskās partijas Centrālās komitejas Politbirojs pieņēma slepenu rezolūciju "Par notiesāto dzimtenes nodevēju sievām", saskaņā ar kuru "visām dzimtenes nodevēju sievām jāpiespriež cietumsods nometnēs vismaz uz 5—8 gadiem, bet bērni — jāievieto bērnu namos un slēgtajās internātskolās".
Kopumā no 1921. līdz 1953. gadam Baltkrievijas PSR represijām bija pakļauti no 650 tūkstošiem cilvēku (pēc oficiālajiem datiem) vai līdz vairāk nekā 1 miljonam (pēc neatkarīgu pētnieku domām). Starp tiem bija:
Ēriks Džonsons (hokejists)
Ēriks Roberts Džonsons (dzimis 1988. gada 21. martā) ir profesionāls amerikāņu hokejists, aizsargs. Pašlaik (2023) Džonsons spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Kolorādo "Avalanche" sastāvā.
Spēlētāja karjera
2011. gada februārī Džonsons tika aizmainīts uz Kolorādo "Avalanche" vienību.
ASV hokeja izlases sastāvā Džonsons izcīnījis sudraba medaļu 2010. gada olimpiskajās spēlēs, kā arī bronzas medaļu 2013. gada Pasaules čempionātā. Džonsons spēlējis arī 2007. gada Pasaules čempionātā.
Florences metropole
Florences metropole (it) ir Itālijas provinces līmeņa administratīvā iedalījuma vienība valsts ziemeļdaļā, Toskānas reģionā. Lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Florence. Pārējās lielākās pilsētas ir Skandiči, Sesto Fjorentīno, Empoli un Kampi Bizencio. Metropole administratīvi sīkāk dalās 41 komūnā. Dibināta 2015. gada 1. janvārī, par metropoli reorganizējot Florences provinci.
Biškopība
Biškopība jeb dravniecība ir medusbišu saimju uzturēšana (stropos, dravās vai citur) medus, bišu vaska, propolisa, bišu indes, ziedputekšņi un citu produktu iegūšanai. Cilvēku, kas ar to nodarbojas, sauc par biškopi vai dravnieku.
Cilvēki medu no savvaļas bitēm iegūst jau vismaz 15 tūkstošus gadu, bet kultivēt tās sāka senie ēģiptieši pirms aptuveni 4500 gadiem. Vienkārši stropi un dūmkannas ir atrasti faraona Tutanhamona kapenēs.
Alekss Leņs
Oleksijs (Alekss) Leņs (uk; dzimis Antracitā, Ukrainā) ir ukraiņu basketbolists, spēlē centra pozīcijā. 2022. gadā pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Vašingtonas "Wizards".
Biškopība
Latvijā
Latvijas teritoriju vēsturiski apdzīvojusi tikai viena bišu pasuga — Eiropas tumšā medus bite —, tomēr laika gaitā Latvijā introducētas un mūsdienās biškopībā izmanto arī Itālijas bites (Apis mellifera ligustica), Krainas bites (Apis mellifera carnica) un Kaukāza kalnu pelēkās bites (Apis mellifera caucasica).
Alekss Leņs
Karejera
Basketbolā trenēties sācis 13 gadu vecumā. Vienu sezonu aizvadījis profesionālā basketbola komandā Ukrainā — BK Dnipro, pēc tam pārcēlies uz ASV. Studēja Mērilendas Universitātē, pēc divām labām sezonām NCAA pieteicās NBA draftam, kurā viņam tika prognozēta augsta izvēle.
2013. gada NBA drafta pirmajā kārtā A. Leņu ar kopējo 5. kārtas numuru izraudzījās Fīniksas "Suns" (augstākā vieta starp Eiropas basketbolistiem šajā draftā un augstākā vēsturē starp Ukrainas basketbolistiem). "Suns" sastāvā viņš nospēlēja 5 sezonas.
Biškopība
Latvijā
Pirmo nopietno grāmatu par biškopīgu latviešu valodā „Baltijas dravnieks” sarakstīja Fridrihs Johans Bernevics. Grāmatas pirmais izdevums iznācā 1900. gadā Rīgā, bet otrais — 1905. gadā Jelgavā. Kopš 1994. gadā Latvijā darbojas Latvijas Biškopības biedrība, kam piešķirts šķirnes lauksaimniecības dzīvnieku audzētāju organizācijas statuss.
2015. gadā izdevniecība „Avots” izdeva bijušā Latvijas Biškopības biedrības priekšsēdētāja Andreja Miza rokasgrāmatu biškopjiem „Darbi bišu dravā”.
Alekss Leņs
Karejera
2018. gada augustā A. Leņs noslēdza līgumu ar Atlantas "Hawks". Tās sastāvā aizvadījis karjeras rezultatīvāko spēli, 2019. gada aprīlī gūstot 33 punktus zaudētā spēlē (107—115) pret Milvoki "Bucks". 2020. gada februārī kopā ar Džabari Pārkeru aizmainīts uz Sakramento "Kings" pret Dveinu Dedmondu.
2020. gada novembrī A. Leņs noslēdza līgumu ar Toronto "Raptors", taču jau janvārī pēc 13 aizvadītām spēlēm komanda A. Leņu atbrīvoja (viņš kļuva par pirmo "Raptors" spēlētāju, kas nav spēlējis Toronto, jo Covid-19 pandēmijas dēļ komanda mājas spēles aizvadīja Amalie Arena Tampā). 2021. gada 23. janvārī A. Leņs pievienojās Vašingtonas "Wizards", bet vasarā kā brīvais aģents noslēdza līgumu ar Sakramento "Kings".
Ukrainas izlase
A. Leņs ir spēlējis Ukrainas jaunatnes izlasēs, būdams komandas līderis Eiropas čempionātos.
Huļajpole
Huļajpole ir pilsēta Ukrainas dienvidaustrumos, Zaporižjas apgabala Polohu rajonā. Izvietojusies apgabala ziemeļaustrumos Hajčuras upes krastos 98 km no apgabala centra Zaporižjas. Līdz 2020. gadam pilsēta bija rajona centrs.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1785. gadā pēc Dņepras aizsardzības līnijas izbūves kā militāra kazaku sloboda aizsardzībai no Krimas Hanistes. Nosaukumu slobodai devuši ieceļotāji no Huļajpiļas ciema tagadējās Novomirhorodas teritorijā.
Pilsoņu kara laikā no 1918. līdz 1920. gadam Huļajpole bija šeit dzimušā Nestora Mahno vadītās anarhistu Brīvās teritorijas (Guļaipoļščinas) centrs.
1938. gadā Huļajpolei piešķīra pilsētas statusu.
Kerija Rasela
Kerija Linna Rasela (en; dzimusi Kalifornijā, ASV) ir amerikāņu aktrise. Ieguvusi Zelta globusa balvu par galvenās lomas atveidošanu seriālā Felicity.
Ābari
Ābari ir ciems Saldus novada Zirņu pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 2,8 km no pagasta centra Zirņiem, 19,9 km no novada centra Saldus un 140,1 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa A9 (Rīga (Skulte)–Liepāja), Paksītes upes krastā.
137. gads
137. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Baltiņi (Praulienas pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Baltiņu ezera krastā.
Valsts nozīmes aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Baltiņu senkapi. Vietējās nozīmes aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Ganiņu viduslaiku kapsēta.
Kristīna Mladenoviča
Kristīna "Kikī" Mladenoviča (,, ; dzimusi Santpolsurmerā, Francijā) ir serbu izcelsmes Francijas tenisiste.
K. Mladenovičas tēvs Dragans Mladenovičs ir bijušais Dienvidslāvijas handbola spēlētājs, bet māte Dženita — volejboliste. 1992. gadā viņi pārcēlās dzīvot uz Franciju.
Mladenovičai pieder 1 WTA un 4 ITF tituli vienspēlēs, kā arī 21 WTA un 8 ITF tituli dubultspēlēs. 2016. gadā kopā ar Karolīnu Garsiju triumfēja Francijas atklātajā čempionātā dubultspēlēs, 2014. gadā kopā ar Danielu Nestoru uzvarēja gan Austrālijas atklātajā čempionātā, gan Vimbldonas čempionātā jauktajās dubultspēlēs. Kopā ar Tīmeu Babošu uzvarēja 2018. gada Austrālijas atklātajā čempionātā un 2019. gada Francijas atklātajā čempionātā dubultspēlēs. kļuva par WTA dubultspēļu ranga līderi.
Kopš 2012. gada Mladenoviča pārstāv Franciju Federācijas kausā. Vienspēlēs uzvaru, zaudējumu attiecība ir 6-6, dubultspēlēs 9-2.
USA-236
USA-236, zināms arī kā NRO L-38, ir ASV militārs pavadonis. Tas tika palaists 2012. gada jūnijā Nacionālā izmeklēšanas biroja vajadzībām.
Pavadonis tika palaists 12:28 UTC ar nesējraķeti Atlas V/401 (AV-023) no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas.
Lai gan kosmiskā aparāta parametri un misijas detaļas oficiāli netiek izpaustas, neatkarīgi eksperti uzskata, ka NRO L-38 ir militārās sakaru sistēmas Satellite Data System trešās paaudzes pavadonis. SDS-3 sistēma sastāv no eliptiskās un ģeostacionārās orbītās riņķojošiem aparātiem, kas paredzēti radiosignālu retranslācijai. USA-236 ievadīts ģeostacionārā orbītā.
Intelsat III F-3
Intelsat III F-3 bija starpvalstu organizācijas Intelsat sakaru pavadonis. Ģeostacionārajā orbītā tas tika palaists ; darbojās līdz 1979. gadam.
Kosmisko aparātu izgatavoja ASV uzņēmums TRV. Tas bija cilindra formas, stabilizācija nodrošināta ar rotāciju ap centrālo asi. Intelsat III bija apgādāts ar diviem raidītājiem ar jaudu 183 W. Plānotais darbības laiks bija 5 gadi.
Intelsat III F-3 tika palaists 00:39 UTC ar nesējraķeti Delta M no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma LC-17A. No ģeosinhronās pārejas orbītas pavadonis ar savu dzinēju SVM-2 sasniedza ģeostacionāro orbītu.
Intelsat III F-3 sākotnēji bija izvietots punktā 174° austrumu garuma (virs Klusā okeāna). Kosmiskajam aparātam atkārtoti radās problēmas, tādēļ 1969. gada majā tas tika pārvietots uz mazāk nozīmīgu punktu 63° A (virs Indijas okeāna). Pavadonis bija daļēji darbspējīgs, tomēr tas tika ekspluatēts līdz 1979. gada aprīlim. 1979. gada decembrī tas tika izslēgts. Pirms darbības izbeigšanas Intelsat III F-3 tika pārvietots uz augstāku orbītu, lai novērstu tā iespējamu sadursmi ar citiem pavadoņiem.
Kaljāri metropole
Kaljāri metropole (it, sc) ir Itālijas provinces līmeņa administratīvā iedalījuma vienība valsts dienvidrietumos, Sardīnijas autonomajā reģionā. Dienvidos to apskalo Vidusjūra. Metropoles administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Kaljāri. Kaljāri metropole sīkāk iedalās 17 komūnās. Izveidota 2016. gada 4. februārī, no Kaljāri provinces nodalot Kaljāri pilsētu un vēl 16 piepilsētas komūnas.
Sentkitsas un Nevisas karognesēji olimpiskajās spēlēs
Šajā uzskaitījumā apkopoti Sentkitsas un Nevisas pārstāvji un sportisti, kas olimpisko spēļu oficiālajās ceremonijās nesuši valsts karogu.
Pirmo reizi Sentkitsa un Nevisa vasaras olimpiskajās spēlēs piedalījās 1996. gadā.
Līgutu strauts
Līgutu strauts (arī Līgute, Šķēpeļa upīte) ir Ventas kreisā krasta pieteka Kuldīgas novadā.
Iztek no Skrundas dīķiem. Tek ziemeļu virzienā, paralēli autoceļam P116 (Kuldīga — Skrunda — Embūte). Ietek Ventā pie Dižšķepeļu mājām, kad strautu ir šķērsojis autoceļš P116. Strauta krastos atrodas Līdumnieki (bij. Skrundas kara pilsētiņa).
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Valkas novadā
Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Valkas novadā.
140. gads
140. bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Čači (Stabulnieku pagasts)
Čači ir apdzīvota vieta Preiļu novada Stabulnieku pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļrietumu daļā 10 km no pagasta centra Stabulniekiem, 26 km no novada centra Preiļiem un 208 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas Ūšas upes labā krastā un to šķērso autoceļš V735.
Cilpā
Sižets
Divi draugi nozog automobili, bet pateicoties turīgu vecāku apmaksātiem advokātiem, cietumsodu piespriež viņu klasesbiedram Vīnertam. Pēc atbrīvošanas no cietuma Vīnerts vēlas atriebties.
Lomās
Epizodēs: Vaironis Jakāns, Gunārs Placēns, Miervaldis Ozoliņš, Ivars Brakovskis, Dina Kvelde, Jānis Pirvics, Tamāra Soboļeva
Bukupe (ciems)
Bukupe ir ciems Saldus novada Zirņu pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 7,0 km no pagasta centra Zirņiem, 11,1 km no novada centra Saldus un 131,3 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa A9 (Rīga (Skulte)–Liepāja), Bukupes krastā.
Padomju okupācijas gados ciema nosaukums bija "Nākotne".
Pērkonamoliņi
Pērkonamoliņi (la) ir tauriņziežu dzimtas ģints. Tās dabiskais izplatības areāls ir Makaronēzijā, no Eiropas līdz Vidusjūrai un Irānai, un Āfrikas tropu joslas ziemeļaustrumos.
Sugas
Ģintī ir oficiāli atzītas aptuveni 20 sugas un dabiski sastopami hibrīdi:
Latvijā ir sastopamas šādas sugas un dabiskie hibrīdi (daži no tiem nav oficiāli atzīti taksoni):
Rietumgrieķijas perifērija
Rietumgrieķijas perifērija (gr) ir Grieķijas administratīvais apgabals (perifērija) kura sastāvā ietilpst Ahajas, Etolijas-Akarnanijas un Elīdas nomes. Perifērijas administratīvais centrs ir Patra. Rietumgrieķijas perifērija ziemeļos robežojas ar Epiras un Tesālijas perifērijām, ziemeļaustrumos ar Centrālās Grieķijas perifēriju, dienvidaustrumos ar Peloponēsas perifēriju, bet rietumos atrodas Jonijas salu perifērija. Patrajiks un Korintas līcis pārdala Rietumgrieķijas perifēriju divās daļās, kuras savā starpā savienotas ar Rio-Antirrio tiltu.
Paneru seņūnija
Paneru seņūnija (lt) ir Viļņas seņūnija. Tā atrodas pilsētas dienvidrietumu daļā ap 10 kilometrus no Viļņas centra. Ar 84,8 km² platību tā ir lielākā seņūnija Viļņas pašvaldībā. Tā atrodas zemos, mežainos pauguros pie Viļņas—Varšavas ceļa. Otrā pasaules kara laikā šeit notika līdz pat 100 000 iedzīvotāju (pārsvarā ebreju un poļu no Viļņas un tuvējām pilsētām) iznīcināšana, kas tiek saukta par masu slepkavībām Ponaros.
Vēsture
Krievijai pēc Pirmā pasaules kara atkāpjoties un parakstot Brestļitovskas miera līgumu, teritoriju ieguva Vācija un nodeva to Baltkrievijas Tautas Republikai. Pāris mēnešus vēlāk Vācijai piedzīvojot sakāvi, teritorija piedzīvoja politisku apvērsumu, bet pēc Polijas—Padomju un Polijas—Lietuvas kara tā kļuva par daļu no Polijas. 1939. gadā pēc Polijas kampaņas to pārņēma PSRS un pievienoja Lietuvas teritorijai, bet pēc gada to anektēja.
Starp 1941. gada jūliju un 1944. gada augustu Paneros notika masu slepkavības, nogalinot ap 100 000 ebreju un poļu, lielāko daļu no tuvējās Viļņas. Tās izpildīja vācu SD un SS vienības ar vietējo lietuviešu veidoto speciālās SD un drošības policijas vienības "Ypatingasis būrys" palīdzību. Slaktiņa vieta tiek godināta ar memoriālu Holokausta upuriem, atsevišķu memoriālu poļu upuriem un nelielu muzeju.
Skaistkalni
Skaistkalni ir ciems Madonas novada Praulienas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P62, pie Madonas robežu.
Očakiva
Očakiva (uk) ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas dienvidos, Mikolajivas apgabalā. Izvietojusies apgabala dienvidos, Dņepras limāna ziemeļu krastā pie tā ietekas Melnajā jūrā, 60 km no apgabala centra Mikolajivas. Līdz 2020. gadam rajona centrs.
Vēsture
Mūsdienu Očakivas apvidū kopš seniem laikiem pastāvējušas grieķu kolonijas Olvija (7. gadsimts p.m.ē. — 4. gadsimts) un Alektora (1.—3. gadsimts). Kijivas Krievzemes un Lietuvas Lielkņazistes laikā līdz 1480. gadiem te pastāvējusi Dašovas pilsēta. Tiek uzskatīts, ka tagadējo pilsētu lietuviešu Dašovas cietošņa vietā 1492. gadā dibinājis Krimas hans Menli I. Sākotnēji saukusies par Karakermenu (‘Melnais cietoksnis’), bet no 16. gadsimta, kad pilsēta nonāca turku valdījumā — Ezi (Özi) vai Ačikale (Açıkale — ‘Cietoksnis pie izejas [jūrā]’), no kura arī transformējies pilsētas mūsdienu nosaukums. 1788. gadā pilsētu un cietoksni ieņēma Krievijas karaspēks un to stipri nopostīja. 1792. gadā nopostītā cietokšņa vietā tika dibināta ostas pilsēta un plānotais Jaunkrievijas guberņas centrs.
Cāļlauks
Cāļlauks ir ciems Saldus novada Zirņu pagastā. Atrodas pagasta austrumos 14,6 km no pagasta centra Zirņiem, 7,1 km no novada centra Saldus un 126,2 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Dzelzceļa iela (Rīga)
Dzelzceļa iela ir iela Rīgā, Pārdaugavā, Torņakalna, Atgāzenes un Bieriņu apkaimē. Iela sākas krustojumā ar Robežu ielu pie Bērnu klīniskās universitātes slimnīcas un beidzas pie Rīgas robežas ar Mārupes novadu, pārejot tāda paša nosaukuma Dzelzceļa ielā Mārupē. Gandrīz visā garumā Dzelzceļa iela iet paralēli dzelzceļa līnijai Rīga—Jelgava, to slīpi šķērsojot (bez izmantojama šķērsojuma). Tādējādi iela sastāv no divām savstarpēji nesaistītām daļām — sākumposms ir austrumos no dzelzceļa, bet Mārupei tuvākais gals — dzelzceļa rietumu pusē. Ielu sākuma daļā šķērso Kārļa Ulmaņa gatves pārvads, kas arī to sadala divās savstarpēji nesavienotās daļās (savienojums izmantojams tikai gājējiem). Kopējais ielas garums ir 1,43 kilometri. Dzelzceļa ielas jaunākajā daļā, aiz krustojuma ar Bramberģes ielu ir asfalta segums, bet sākuma posms ir ar grants segumu, vietām — bez seguma. Iela šķērso Mārupītes pieteku Bieriņgrāvi. Dzelzceļa ielā ir pārsvarā savrupmājas. Ievērojamākie sabiedriskie objekti — dzelzceļa stacija "Atgāzene" (Ģimnastikas ielā 34A) un dzelzceļa stacija "Turība" (Graudu ielā 76).
Ozolaine (Limbažu pagasts)
Ozolaine ir ciems Limbažu novada Limbažu pagastā, pagasta lielākā apdzīvotā vieta. Izvietojies novada ziemeļos Limbažu pilsētas rietumu pierobežā pie autoceļiem P11 un P12 Dūņezera krastā 2 km no pagasta pārvaldes, 2,4 km no novada domes Limbažos un 88 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados pie bijušās Ozolaines Mežmuižas, kad tur izveidojās padomju saimniecības “Limbaži” centrālais ciemats. Apbūvē dominē dzīvojamā apbūve: ciemata centrālajā daļā koncentrēta daudzdzīvokļu māju apbūve, bet vienģimeņu māju ar saimniecības ēkām apbūve — ziemeļrietumu daļā. Mājokļi pamatā ir būvēti 1970. gados (silikātķieģelu trīsstāvu daudzdzīvokļu mājas, tipveida vienģimeņu dzīvojamās mājas). Ozolainē atrodas bērnudārzs, kursē Limbažu pilsētas sabiedriskais transports.
Mežmuiža
Iespējams, Mežmuiža izveidota jau 17. gadsimtā, un tā bija Limbažu pilsmuižas blakusmuiža, kas piederēja Rīgas rātei. Rāte to izrentēja. Senākā laika periodā muižiņa apzīmēta ar nosaukumu “Forster”. Šis nosaukums atrodams arī 19. gadsimta kartogrāfiskajā materiālā. No tā atvasināts vārds “Mežmuiža”, kas lietots jau 20. gadsimta sākumā. Padomju laikā muižu pilnībā pārbūvēja. 1962. gadā visu veco iekartojumu līdz pat griestiem novāca, uzbūvēja 2. stāvu un iekārtoja tur kabinetus Limbažu sovhoza speciālistiem. Lejas stāvā paplašināja zāli, ieklāja parketu, uzbūvēja skatuvīti, iekārtoja arī kino telpas. Darbu laikā atklājās, ka jau pirms pārbūves ēkā bijusi centrālā apkure. 1993. gadā ēka tika privatizēta un kopš tā laika stāvēja tukša un vandāļu izpostīta. 2013. gadā ēkā laikus pamanīts un nodzēsts ugunsgrēks. 2016. gadā tā tika no jauna privatizēta.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
926. gads
926. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Kamalda (stacija)
Kamalda bija pieturas punkts līnijā Ieriķi—Gulbene starp Galgauskas pieturu un Gulbenes staciju. Tas atradās Gulbenes novada Beļavas pagastā pie Galgauskas pagasta robežas. Stacijas ēka atradās apmēram 50 m no sliedēm, tika izmantota kā dzīvojamā māja, vēlāk stāvēja neizmantota, bet 2015. gadā gandrīz pilnībā nodega. Perons atradās tālāk uz Gulbenes pusi, pie tā pasažieru vajadzībām bija uzbūvēta nojume (nav saglabājusies). Daļēji saglabājies stacijas perons, kā arī stacijas ēkas krāsmatas.
Vēsture
Izveidota vācu okupācijas laikā 1918. gadā ar nosaukumu Lohre, pēc gada pārdēvēta par "Golgovsku", bet 1928. gadā — tagadējā nosaukumā.
SBORNIK vol. 1
SBORNIK vol. 1 ir latviešu grupas Prāta Vētra pirmā labāko dziesmu izlase krievu valodā, kas izdota 2019. gadā.
Atsauces
https://pratavetra.lv/discography/sbornik-vol-1/
Bēla II
Bēla II Aklais (hu; dzimis 1108. gadā, miris ) bija Ungārijas karalis no 1131. gada līdz savai nāvei 1141. gadā.
Bēla II bija karaļa Kālmāna brāļa Ālmoša dēls. Ālmošs vairākkārt sacēlās pret Kālmānu, līdz Kālmāns, lai nodrošinātu troni savam dēlam Ištvānam II, Ālmošu un Bēlu II padarīja aklus. Ištvāns II 1116. gadā kļuva par karali. Tā kā Ištvānam II bērnu nebija, viņš par savu mantinieku izraudzījās Bēlu II. Pēc Ištvāna II nāves slimības rezultātā Bēla tika kronēts par Ungārijas karali. Faktiski valstī valdīja Bēlas II sieva, Serbijas lielkņaza Uroša I meita Ilona un Karaļa padome.
Valdīšanas laikā Bēlas II spēki sakāva Kālmāna iespējamā dēla Borisa karaspēku, kas centās iegūt troni ar daļas ungāru, poļu un senkrievu atbalstu. No Venēcijas ieguva Splitu, kā arī ieņēma daļu no Bosnijas un Serbijas.
Orihiva
Orihiva ir pilsēta Ukrainas dienvidaustrumos, Zaporižjas apgabala Polohu rajonā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā Kinskas upes krastos 63 km no apgabala centra Zaporižjas. Līdz 2020. gadam rajona centrs.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1775. gadā pēc Zaporižjas Sečas krišanas kā daļa no Dņepras aizsardzības līnijas izbūves aizsardzībai no Krimas Hanistes. Faktiski Orihivas sloboda izveidota ap 1783. gadu un nosaukumu tā ieguvusi no ieceļotājiem no Poltavas apkārtnes Orihivkas ciema. 1801. gadā Orihivai piešķirts pilsētas statuss (vecākā pilsēta tagadējā Zaporižjas apgabala teritorijā) un līdz 1842. gada ugunsgrēkam tā bija Mariupoles un Melitopoles apriņķu centrs. No 1923. gada rajona centrs. Mūsdienās pilsētā attīstīta pārtikas un būvmateriālu rūpniecība, mašīnbūve.
Ķivīļi
Ķivīļi (arī Ķiviļi) ir ciems Saldus novada Zirņu pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumos 11,6 km no pagasta centra Zirņiem, 10,1 km no novada centra Saldus un 133,3 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, uz ziemeļaustrumiem no Sātiņu zivju dīķiem.
Intelsat III F-4
Intelsat III F-4 bija starpvalstu organizācijas Intelsat sakaru pavadonis. Ģeostacionārajā orbītā tas tika palaists. Tas darbojās līdz 1977. gada maijam.
Kosmisko aparātu izgatavoja ASV uzņēmums TRV. Tas bija cilindra formas, stabilizācija nodrošināta ar rotāciju ap centrālo asi. Intelsat III bija apgādāts ar diviem raidītājiem ar jaudu 183 W. Plānotais darbības laiks bija 5 gadi.
Intelsat III F-4 tika palaists 02:00 UTC ar nesējraķeti Delta M no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma LC-17A. No ģeosinhronās pārejas orbītas pavadonis ar savu dzinēju SVM-2 sasniedza ģeostacionāro orbītu.
Intelsat III F-4 tika izvietots virs Klusā okeāna, punktā 175° austrumu garuma, no kurienes 1969. gada maijā daļēji sabojājies Intelsat III F-3 tika pārvietots uz citu vietu. 1972. gadā Intelsat III F-4 tika pārvietots uz citu punktu. 1977. gadā tas tika izvietots punktā 166° rietumu garuma virs Klusā okeāna. 1977. gada 13. maijā tas tika dekomisionēts.
Vieglatlētika 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — trīssoļlēkšana vīriešiem
Trīssoļlēkšana vīriešiem bija viena no 23 disciplīnām, kas tika aizvadītas vieglatlētikas sacensību ietvaros 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē. Sacensības notika 1900. gada 16. jūlijā Kruakatelānā, Buloņas meža teritorijā. Tajās startēja 13 sportisti no sešām valstīm.
Intelsat III F-4
Joprojām Intelsat III F-4 ir ģeosinhronajā orbītā, tas nekontrolēti dreifē.
Vieglatlētika 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — trīssoļlēkšana vīriešiem
Trīssoļlēkšana bija viena no 5 disciplīnām, kurā visas olimpiskās medaļas izcīnīja ASV sportisti. Zelta medaļu ar rezultātu 14,47 metri ieguva Maiers Prinšteins. Sudraba medaļu ieguva iepriekšējo olimpisko spēļu trīssoļlēkšanas čempions Džeimss Konolijs, kura rezultāts bija 13,97 metri. Savukārt bronzas medaļu ar rezultātu 13,64 metri izcīnīja Luiss Šeldons.
Zelta medaļas ieguvējs Maiers Prinšteins ar rezultātu 14,47 metri uzstādīja jaunu olimpisko rekordu šajā disciplīnā.
Pirmoreiz trīssoļlēkšanas sacensībās olimpiskajās spēlēs bija pārstāvēta Zviedrija.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Trīssoļlēkšanas sacensībās startēja 13 sportisti no 6 valstīm. Lielbritānija un Zviedrija pirmo reizi bija pārsrāvētas trīssoļlēkšanas sacensībās.
Iekavās norādīts startējošo sportistu skaits no attiecīgās valsts.
B68 Toftir
B68 Toftir ir Fēru Salu futbola klubs no Toftira. Dibināts 1962. gadā, spēlē Fēru Salu futbola čempionāta Augstākajā līgā
Mohameds Bazums
Mohameds Bazums (franču: Mohamed Bazoum; dzimis 1960. gadā) ir Nigēras arābu izcelsmes politiķis un diplomāts. 2021. gada februārī Bazums tika ievēlēts par jauno valsts prezidentu, amatā stājoties 2021. gada 2. aprīlī. Kopš 2023. gada 26. jūlija viņš ir huntas ķīlnieks, kas varu sagrāba valsts militārā apvērsuma rezultātā.
Latvijas Universitātes Bioloģijas institūta Botānikas laboratorija
Botānikas laboratorija ir pētnieku botāniķu grupa, kas, saglabājot pēctecību, kopš 1951. gada strādā zinātniski pētnieciskā iestādē Bioloģijas institūts. Sākot ar 1997. gadu institūts integrējas Latvijas Universitātē. Galvenais laboratorijas pētījumu virziens ir Latvijas vaskulāro augu flora un tās taksonomija. Turpinās sadarbība ar Eiropas Floras atlanta projektu (Atlas Florae Europaea. Distribution of Vascular Plants in Europe. The Committee for Mapping the Flora and Societas Biologica Fennica Vanamo. Helsinki. 1972→). Botānikas laboratorijā ir pieejami Latvijas botānikas skolas pētījumi un zinātniskie materiāli, kas uzkrāti 60 gadu laikā. Botānikas laboratorija uztur un apstrādā Latvijas floras herbāriju (starptautiskais kods LATV). Herbārijā ir aptuveni 180 000 vaskulāro augu eksemplāru, kas ievākti sākot ar 1951. gadu. Tajā deponētas arī vairākas mazākas individuālu zinātnieku un institūciju kolekcijas. Botānikas laboratorija un Latvijas floras herbārijs kopš 2021. gada 1. janvāra atrodas Rīgā, Kronvalda bulvārī 4. Laboratoriju vada Dr. biol. Ieva Akmane.
Laboratorijas pētnieki iesaistās arī dabas aizsardzības plānu izstrādāšanā īpaši aizsargājamām dabas teritorijām, “Dabas skaitīšanas” projektā un veic ekspertīzes par īpaši aizsargājamo augu sugām un biotopiem.
Vēsture
Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Bioloģijas institūts dibināts 1951. gadā. Viens no tā jaunizveidotajiem sektoriem ir Botānikas un dārzkopības sektors. To vadīja Dr.biol. Gali Sabardina. 1957. gadā Botānikas un dārzkopības sektoru reorganizēja un izveidoja Botānikas sektoru un Augu fizioloģijas sektoru. 1963. gadā ZA Prezidijs apstiprināja Institūta struktūru, kur paredzēja Dabas resursu atjaunošanas un kompleksās pētīšanas sektoru. Tajā bija Ģeobotāniķu grupa. 1970. gadā ZA Prezidija apstiprinātajā struktūrā parādījās Botānikas grupa, kura 1972. gadā kļuva par Botānikas laboratoriju. 1993. gadā Bioloģijas institūts tika nodots Izglītības ministrijas pārziņā. Botānikas laboratorijas darbinieku skaits samazinājās līdz 3 pētniekiem un vienam tehniskajam darbiniekam. 1997. gada 1. decembrī Bioloģijas institūts kļuva par Latvijas Universitātes Bioloģijas institūtu. 2004. gadā tas pārdēvēts par Valsts SIA "LU Bioloģijas institūts", no 2015. gada 31. decembra reorganizēts par LU pamatstruktūrvienību (LU Senāta lēmums Nr. 231).
1951—1963
Piecdesmitajos gados aizsākta arī Bioloģijas institūta herbārija kolekcijas uzkrāšana. Izdoti rakstu krājumi “Latvijas PSR veģetācija” (1955 krievu val., 1959 krievu val., 1960 latviešu val., 1964 krievu val.).
1964—1969
20. gadsimta sešdesmitajos gados, sekojot PSKP CK 1958. gada Plēnuma lēmumam sākās lauksaimniecības intensifikācija, ķimizācija un jaunu zemju apgūšana. Latvijā izvēršas purvu nosusināšana un kultivēšana. Botānikas laboratorijas ģeobotāniķu grupa strādā pie Latvijas ģeobotānisko rajonu sīkākas izpētes — mikrorajonēšanas (vad. Dr. biol. Laima Tabaka). Katram mikrorajonam ir izstrādātas rekomendācijas tā visizdevīgākajai izmantošanai tautsaimniecības attīstībā. Izdalīti trīs kompleksi — lauksaimniecība, mežsaimniecība, kūdras ieguve (mežu — kūdras, pļavu-lopkopības, lauksaimniecības). Dots mikrorajonu vērtējums no dabas aizsardzības viedokļa. Piedāvāts izveidot 37 perspektīvas aizsargājamās teritorijas. Tie, galvenokārt, ir dabas kompleksi — upju ielejas, ezeri, visinteresantāko mežu fragmenti (platlapju un platlapju-skujkoku meži), kalcifīlu un piejūras pļavu fragmenti, dažādu tipu purvi. Katrā mikrorajonā atsevišķiem rajoniem dots arī ainaviski estētiskais novērtējums, kas būtu piemērots atpūtai un masu tūrismam. Šī pētījuma rezultātā precizēts Latvijas fitoģeogrāfiskais iedalījums Rietumbaltijas un Austrumbaltijas apakšprovincēs un to robežas saskaņotas ar Igaunijas un Lietuvas pētniekiem. Tajā pašā gadā izstrādāti ieteikumi reto augu sugu un to biotopu aizsardzībai un iesniegti LPSR Mežsaimniecības ministrijai(darba pasūtītājam). Tiek uzrakstīta virkne zinātnisku rakstu un publikāciju par Latvijas augu valsti plašam lasītāju lokam. Sāk iznākt "Dabas un Vēstures kalendārs", kurā regulāri publicēti arī Botānikas laboratorijas pētnieku raksti.
Izmantojot Institūtā izvērsto darbu par mikroelementiem un to nozīmi augu barošanās un augšanas procesā, Dr.biol. G. Sabardina uzsāk aspirantu apmācīšanu. Jautrīte Jukna, Irēna Fatare, Ģertrūde Gavrilova aizstāv disertācijas par dažādu mikroelementu ietekmi uz pļavu ekosistēmām. Tie ir detalizēti Latvijas pļavu ekoloģijas pētījumi, kas ļauj noskaidrot augu sabiedrību atkarību no augsnes ķīmiskā sastāva un pH. Pieaug botānikas pētījumos iesaistīto zinātnieku skaits (Mg.biol. Zigrīda Eglīte, Māra Plotniece, Biruta Cepurīte u.c.).
1970—1992
1970. gada atskaitē par institūta zinātnisko darbu parādās jauna tēma —“PSRS augu valsts racionālas izmantošanas un aizsardzības bioloģiskie pamati”. 1971. gadā Botānikas laboratorija uzsāk darbu pie Latvijas ziedaugu floras izpētes. Tiek izstrādāta un aprobēta metodika. Sākas sugu revīzija un izplatības izpēte. Darbu vada Dr. biol. Laima Tabaka un tajā iesaistās visa grupa. 1973. gadā viņa kļūst par Botānikas laboratorijas vadītāju un institūta direktora vietnieci zinātniskajā darbā. Sākas intensīvs lauku darbs. 20 gadu laikā tiek pārstaigāta visa Latvija, par katru maršrutu aizpildīts tajā redzēto augu saraksts un savākts herbārija materiāls. Šo datu apstrādei izveidota datu bāze, kas ļāva analizēt ievadīto informāciju pēc daudziem parametriem. Par katru no ģeobotāniskajiem rajoniem izdots rakstu krājums “Latvijas PSR Flora un veģetācija”. 1988. gadā izdots Latvijas vaskulāro augu floras anotēts saraksts (1988). Informācija par reto un aizsargājamo augu izplatību un atradnēm publicēta gan rakstu krājumos, gan Latvijas PSR Horoloģijas četros izdevumos (1978, 1980, 1981, 1986), gan gadskārtējā izdevumā “Retie augi un dzīvnieki”, kuru izdeva Latvijas Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrība. 1972. gadā Botānikas laboratorija un tās herbārijs pārceļas uz Bioloģijas institūta jauno ēku Salaspilī, Miera ielā 5. Paralēli darbam pie floras izpētes tiek strādāts pie dabas aizsardzības teorētiskajiem jautājumiem un veikta īpaši aizsargājamo dabas teritoriju izpēte. UNESCO programmas “Cilvēks un Biosfēra” ietvaros tiek organizēta grāmatu sērijas “Latvijas aizsargājamo teritoriju flora” izdošana (1973—1991). Laboratorijas pētnieki saraksta arī vairākas grāmatas Dabas un pieminekļu biedrības izdevumu sērijai “Daba un mēs”. Šajā laikā Botānikas laboratorija sagatavo zinātniskos pamatojumus un aktīvi iesaistās aizsargājamo teritoriju veidošanas darbā. Nozīmīgākās no tām ir Gaujas nacionālā parka dibināšana, 1977.un 1987. gada Latvijas PSR Ministru Padomes lēmumu "Par īpaši aizsargājamiem dabas objektiem Latvijas PSR" sagatavošana, Daugavpils HES celtniecības apturēšana un dabas lieguma Daugavas loki izveidošana.
Septiņdesmitajos gados laboratoriju papildina Mg. biol. Ilona Lodziņa, Valda Baroniņa, Ivars Kabucis. No aspirantūras Ļeņingradā atgriežas Dr. biol. Zigrīda Šlangena un Viesturs Šulcs. Vasarās lauku pētījumu darbā kā skolēni iesaistās Uvis Suško, Normunds Priedītis, Ansis Opmanis, Māra Balode (Pakalne) u.c.
Astoņdesmitajos gados PSRS un arī Latvijā attīstās ideja par Sarkano grāmatu sastādīšanu, kurās tiktu ierakstītas apdraudētās savvaļas augu un dzīvnieku sugas. Dr. biol. Laima Tabaka iesaistās PSRS Sarkanās grāmatas pirmo izdevumu sagatavošanā, kuru vada PSRS ZA akadēmiķis Dr.biol. Armens Tahtadžjans. 1980. gadā tiek pabeigts darbs pie pirmās Latvijas Sarkanās grāmatas. Tās oriģināleksemplārs glabājas Bioloģijas institūtā. 1985. gadā šī grāmata izdota tipogrāfiski.
Botānikas laboratorijas uzkrātā zinātniskā informācija tika izmantota arī starptautiskos projektos — Eiropas Floras atlasa sastādīšanā (I.Fatare, Ģ.Gavrilova), Baltijas reģiona Sarkanā Grāmata (L.Tabaka, I.Lodziņa), Dabas aizsardzības plāns Latvijai (Pasaules Dabas fonda projekts Nr.4568). Deviņdesmitajos gados laboratorijas darbs noslēdzās ar Baltijas Floras konspekta izdošanu. Tas bija ilgu sadarbības gadu projekts, kurā piedalījās botāniķi no visām trim Baltijas valstīm. Tā iniciatori un galvenie redaktori Dr. biol. Līvija Laasimer, Dr. biol. Laima Tabaka un Dr. biol. Algirdas Lekavičius, viens aiz otra aizgāja no dzīves izdevuma tapšanas laikā.
1993—mūsdienas
1992. gadā par Botānikas laboratorijas vadītāju kļūst Dr.biol. Viesturs Šulcs. 1993. gadā Bioloģijas institūts tiek nodots Izglītības ministrijas pārziņā. Finansējuma nosacījumi mainās un samazinās, institūtā uz vairākiem gadiem tiek izslēgta apkure. Neskatoties uz šīm grūtībām sastādīts un izdots Latvijas vaskulāro augu floras taksonu saraksts (Gavrilova, Šulcs, 1999), Viestura Šulca redakcijā sāk iznākt “Latvijas Vaskulāro augu flora”. Ar Eiropas Savienības “LIFE”programmas atbalstu izdota Latvijas Sarkanā grāmata. Tās trešo sējumu “Vaskulārie augi” (2003) sagatavojis Botānikas laboratorijas kolektīvs.
No 1997. gada Bioloģijas institūts kļūst par Latvijas Universitātes struktūrvienību. Botānikas laboratorija un tās herbārija kolekcija no 2021. gada 1. janvāra atrodas Rīgā Kronvalda bulvārī 4, vienā ēkā ar LU Muzeju un tā herbāriju. Herbātija starptautiskais kods (Index Herbariorum) ir LATV — Latvijas Floras herbārijs. Tajā glabājas apmēram 150 000 herbārija eksemplāru no visas Latvijas, kas savākti laika posmā no 1951. gada. Vēlāk vairāki pētnieki un institūcijas deponējuši šeit savas kolekcijas kā Dr. biol. Austra Āboliņa, Latvijas Lauksaimniecības universitāte, Latvijas Augu aizsardzības pētniecības centrs, Dr.biol. Alfrēds Rasiņš, Slīteres nacionālais parks, Kārlis Veinbergs. Kopā vairāk kā 180 000 eksemplāru.