cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Ērenpreiss
Biogrāfija
1993. gadā zinātnes finansējuma sabrukuma dēļ Ērenpreisa laboratorija stipri saruka un viņš aizēja uz Mikrobioloģijas un virusoloģijas institūtu. Laboratorija pārcēlās uz Kleistiem. Tad Jānis pārdeva no mātes mantoto vasarnīcas zemes gabalu Bulduros un par iegūto naudu izremontēja laboratorijas telpas un nopirka dārgus datorus. Un par savu naudu izdeva grāmatu angļu valodā.
Jānis Ērenpreiss miris 1996. gada 6. decembrī 67 gadu vecumā.
Kredo
"“Lai mācētu kaut ko jaunu atklāt, nepieciešama neiedomājama kombinācija: naiva bērna vērīgās acis un pamatīgas zināšanas.” Jānis Oļģerts Ērenpreiss"
Zinātniskie darbi
Jānis Ērenpreiss ir daudzu zinātnisko darbu autors. Jāmin viņa unikālā nukleoproteīdu citoķimijas skola. Iesākumu viņs mantoja no sava skolotāja professora K. Bogojavlenska. Jāņa ieguldījums metožu izstrādē un to pielietošana normālu un audzēju šūnu raksturojuman ir milzīgs. Turklāt, bez eksperimentālā vēža šūnu normalizācijas regeneratīvā laukā, jāmin embrionālu vēža teoriju, kurus iesakumus var atrast pat vēl XIX gadsimtā izcīlu patologu darbos. Viņš skaidri pauda uzskatu par vēža embrioloģisko izcelsmi, ko saistīja ar proto—onkogēnu darbību ontoģenēzē, it īpaši gametoģenēzē.
Savos pētījumos viņš bija atklājis veselu filozofiju, apgalvojot, ka vēzis nav kādu nejaušu procesu rezultāts. Kanceroģenēze ir genoma deregulācija, kad, iespējams, sāk darboties mehānisms, kas atgādina nevis šūnas ciklu, bet gan dzīves ciklu — primitīvu, kā vienšūnas organismam. Jānis bija konstatējis pašu principu, ka notiek programmēts process, kas atgriež šūnu pirmsākumā, respektīvi — dzimumšūnas attīstības līmenī. Tagad dažas hipotēzes liecina, ka varbūt process notiek atkārtoti un atkārtoti un tam nav nekā kopīga ar nejaušību. Process zināmā mērā šūnu saved kārtībā, tikai ļoti nevēlamā veidā. Ērenpreisa idejas tagad iekaro pasauli un zinātnieki pēta kanceroģenēzes molekulāro mehānismu. Malignas šūnas ar to iegūst “nemirstīgumu”, ka arī spēju pakļauties normalizācijai attiecīgu induktoru ietekmē. Janis arī saskatīja un pat saskaitīja šo procesu saikni ar novecošanos un dzīvnieku dzīves ilgumu. Šodien, pēc 30 gadiem, šie secinājumi ir tik aktuāli, kā nekad.
Jau pēc Jāņa Ērenpreisa pāragrās nāves veikto pētījumu rezultāti par audzēju rezistences mehānismiem un vēža šūnas dzīves ciklu ir publicēti 25 zinātniskos rakstos starptautiskos žurnālos, 50 reizes ziņoti starptautiskās konferencēs. Jānim Ērenpreisam bija izcīla intuīcija un prāta spējasю Galvenie atklājumi un izvirzītās zinātnieka hipotēzes ir apstiprinājušās, un darbs, kam viņš veltīja savu mūžu, tiek turpināts.
Ģimene
Tēvs — uzņēmējs Gustavs Ērenpreiss.
Māte — skaistumkopšanas speciāliste un ārste Klāra Stakena.
Pirmā sieva bija Jāņa skolas biedrene Ausma Derkēvica, no viņas Jānis ir šķīries.
Otrā sieva ir ārste un starptautiski pazīstama zinātniece, Jāņa bijušā aspirante Jekaterina (laulība reģistrēta 1972. gadā). 2003. gadā viņa kļuva par Latvijas Zinātņu akadēmijas īsteno locekli. Viņa ir Latvijas Universitātes Biomedicīnas pētījumu un studiju centra vadošā pētniece.
Dēli Jānis (1973) un Juris (1975).
Otokārs I Pšemisls
Otokārs I (cs; dzimis ap 1155. gadu, miris ) bija Bohēmijas kņazs, bet no 1198. gada - karalis. Karaļa titulu piešķīra Vācijas karalis Filips, bet 1212. gadā Bāzelē Sicīlijas Zelta bullā Svētā Romas impērijas imperators Frīdrihs II apstiprināja vēlreiz. Tas radīja Bohēmijai īpašu stāvokli Svētās Romas impērijā, jo bija vienīgā tās atsevišķā teritorija, kurā valdīja karalis.
Oļģerts Ostenbergs
Oļģerts Ostenbergs (1925-2012) bija latviešu arhitekts, Rīgas Politehniskā institūta un Latvijas Mākslas akadēmijas docētājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1925. gada 28. janvārī Daugavpilī Indriķa Ostenberga ģimenē. Mācījās Daugavpils 2. ģimnāzijā. Pēc Otrā pasaules kara beigām studēja Latvijas Valsts Universitātes Arhitektūras fakultātē, pēc tās likvidācijas turpināja studijas Ļeņingradas Inženierceltniecības institūtā, ko pabeidza 1957. gadā. No 1961. gada viņš piedalījās Salaspils memoriāla izveidē (1961-1967).
Strādāja par galveno arhitektu Rīgas institūtos "Pilsētprojekts" un "Tirdzniecības projekts", līdztekus par lektoru Latvijas Mākslas akadēmijā (no 1966), Rīgas Politehniskajā institūtā (1969-1976) un Latvijas Arhitektūras muzejā. Publicēja teorētiskus apcerējumos par arhitektūru un dizainu Latvijas, Polijas un Vācijas presē.
Miris Rīgā 2012. gada 13. decembrī. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Ogurecka
Ogurecka, agrāk Gurecka, ir ciems Aglonas novada Kastuļinas pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 3,5 km no pagasta centra Priežmales, 11 km no novada centra Aglonas un 244 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa P60, otrpus tā atrodas Geraņimovas Ilzas ezers.
Pēteris Pauls Jozuus
Pēteris Pauls Jozuus (dzimis, miris ) bija latviešu ērģelnieks, diriģents un mūzikas pedagogs. Vairāku Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģents.
Biogrāfija
1895. gadā Jozuus beidza studijas Pēterburgas konservatorijas Luija Homiliusa ērģeļu klasē. Laikā no 1897. līdz 1903. gadam bija ērģelnieks Pēterburgas Jēzus baznīcā, 1906. gadā kļuva par ērģelnieku Rīgas Jaunajā Svētās Ģertrūdes baznīcā. Laikā no 1903. līdz 1907. gadam Jozuus diriģēja Rīgas Latviešu teātrī. No 1903. līdz 1936. gadam vadīja Rīgas Latviešu biedrības kori.
1919. gadā Jozuus bija viens no Latvijas Konservatorijas dibinātājiem. No 1919. līdz 1937. gadam vadīja konservatorijas Ērgļu un Kora klases, no 1935. līdz 1937. gadam bija konservatorijas rektors. 1919. gadā kļuva par Latvijas Nacionālās operas kormeistaru (līdz 1935. gadam), no 1927. līdz 1929. gadam bija tās direktors.
Apbalvojumi un pagodinājumi
1926. gadā Jozuus tika apbalvots ar ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, 1928. gadā — trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Studentu korporācijas "Vendia" goda filistrs.
Eži (Kaives pagasts)
Eži ir apdzīvota vieta Cēsu novada Kaives pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 3 km no pagasta centra Kaives, 17,1 km no Vecpiebalgas un 111,6 km no Rīgas.
Ķivulis
Ķivulis (Spinus spinus) ir maza auguma žubīšu dzimtas (Fringillidae) dziedātājputns, kas plaši sastopams Eiropā un Āzijā, kā arī pašos Ziemeļāfrikas ziemeļos Vidusjūras krastā. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Ķivuļa populācija dalās divās daļās, kas katra ligzdo Palearktikas ekozonas abos galos (rietumos un austrumos). Eiropas populācija ligzdo Eiropas centrālajā un ziemeļu daļā, bet Austrumāzijas populācija ligzdo Āzijas austrumos. Centrāleiropā ķivulis ir nometnieks, bet Ziemeļeiropas populācijas ir daļēji nometnieki — daļai populācijas migrējot uz dienvidiem. Migrējošie ķivuļi ziemo Vidusjūras un Melnās jūras krastos. Austrumāzijas ķivuļi ligzdo Ķīnas Hingana kalnos Iekšējā Mongolijā un nelielā skaitā Dzjansu provincē. Tie ziemo Taivānā, Jandzi upes ielejā un kontinenta dienvidaustrumos. Laiku pa laikam ķivulis ieklejo arī Ziemeļamerikā, kur mājo viens no tā tuvākajiem radiniekiem — priežu ķivulis (Carduelis pinus).
Latvijā
Lai arī Latvijā ķivulis ir parasts ligzdotājs, tomēr tas ir starp sugām, kuru skaitam ir tendence samazināties. Tā ir izteikta meža suga, kas mājo skujkoku un jauktu koku mežos. Nozīmīga populācijas daļa Latvijā ziemo. Apstākļos, kad silto ziemu dēļ izdzīvotībai vajadzētu būt augstai, šīs sugas populācijas samazināšanās liecina, ka mežā iet mazumā piemērotas dzīvesvietas. Ķivulis migrācijas laikā novērojams lielos baros.
Izskats
Ķivulis ir maza auguma putniņš ar īsu astīti un, salīdzinot ar zvirbuli, ir mazāks par to. Tā ķermeņa garums ir 11—12,5 cm, spārnu plētums 20—23 cm, svars 10—18 g. Ķivulim piemīt dzimumu dimorfisms. Lai arī abi dzimumi ir apmēram vienādi lieli, apspalvojums tiem ir atšķirīgs. Vienādi pelēkbrūnas ir tikai kājas un spēcīgie, konusveidīgie knābji. Acis ir tumši brūnas vai melnas.
Tēviņam mugura ir pelēkzaļa, bet sejas un krūšu apspalvojums dzeltens, virs acs izceļoties koši dzeltenajai "uzacij". Pavēderē tas ir gaiši pelēks, bet vēdera beigu daļā virzienā uz asti tam ir tumšāk pelēkas garensvītras. Tā galvas virsa ir melna, kā arī pazodē ir neliela, melna "bārdiņa". Zoda melnais laukumiņš katram īpatnim var būt atšķirīgs, ko skaidro ar putna dominanci. Jo zods melnāks un laukumiņš lielāks, jo tēviņš spēcīgāks un putna vieta bara hierarhijā augstāka. Pleci tāpat kā mugura ir pelēkzaļi, bet spārni melni ar dzeltenām šķērsjoslām. Arī aste ir melna ar dzeltenām malām.
Mātītes apspalvojums uz muguras ir zaļganāks ne tik dzeltens kā tēviņam. Galvas virsa un vaigi zaļgani ar nelieliem baltiem raibumiņiem, bet krūtis un vēders ir gaiši pelēki ar tumšāk pelēkām garensvītrām. Vēdera centrā bieži garensvītras iztrūkst vispār. Jaunie putni ārēji izskatās līdzīgi mātītēm, bet to apspalvojums ir pelēcīgāks. Lidojums ķivuļiem līdzīgi kā citiem žubīšu dzimtas putniem ir ātrs un viļņveidīgs (augšā, lejā), mijoties ātrai spārnu sasišanai un planēšanai ar piekļautiem spārniem.
Uzvedība
Ķivulis ir ļoti aktīvs un nenogurdināms putniņš, tas ir arī ļoti sabiedrisks, kas rudenī un ziemā pulcējas lielos baros. Ķivulis nav bailīgs, tas uzticas cilvēkam un to var samērā viegli novērot no neliela attāluma. Tomēr ligzdošanas laikā tas kļūst uzmanīgs un kautrīgs, un to tikpat kā nekur nevar redzēt. Saistībā ar šo novērojumu vāciešiem ir leģenda, ka ķivulis savā ligzdā apsargā burvju akmeni, kas to padara neredzamu. Šai sugai piemīt īpatnējs citu bara locekļu barošanas ieradums - hierarhijā zemāk esošajiem īpatņiem barojot sava dzimuma bara locekļus, kas atrodas hierarhijā augstāk. Šis ieradums norāda uz ļoti stingru hierarhisko kārtību ķivuļu barā
Ķivuļiem ir īpatnējs arī migrācijas ieradums — masveida migrācija nenotiek katru gadu, bet ik pēc vairākiem gadiem, kad no ziemeļu reģioniem tie lielos baros migrē uz dienvidiem. Dabas pētnieki šo ieradumu nav līdz galam izpratuši, bet to saista ar ziemas bargumu un pieejamās barības daudzumu. Ziemojošām populācijām kopumā ir raksturīga klejošana, kas saistīta ar barības resursiem.
Barība
Ķivulis pamatā barojas ar dažādām koku sēklām, īpaši iecienītas ir alkšņu, bērzu, gobu, apšu un skujkoku čiekuru sēkliņas. Ķivulis barojas arī ar dažādu lakstaugu sēklām, piemēram, pieneņu, dadžu, vībotņu un balandu sēklām. Ķivuļu barus bieži var novērot barojamies kultivētos lauksaimniecības tīrumos. Tie labprāt apmeklē arī putnu barotavas. Ķivulis ir veikls akrobāts un spēj karāties augos ar kājām gaisā, vienlaicīgi barojoties. Tas cenšas izvairīties no barošanās uz zemes un jūtas drošāk, barojoties tieši no auga. Ķivulis vairošanās sezonas laikā barojas un savus putnēnus baro ar kukaiņiem, pamatā ar dažādām vabolītēm. Olbaltumvielām bagātā barība palīdz putnēniem ātri izaugt.
Ligzdošana
Ziemas periodā pirms atgriešanās ligzdošanas teritorijās ķivuļi izveido pārus. Tēviņi savā starpā agresīvi sacenšas par mātītes uzmanību. Riesta laikā tēviņš arī dzied mātītei dziesmas un izrāda savas spalvas, sabožoties lielāki un izplešot asti. Tas veic arī riesta lidojumu no koka uz koku, demonstrējot savu veiklību. Ligzda tiek būvēta skujkoku augšējos zaros, labi maskētā un grūti ieraugāmā vietā. Tā ir maza un tai ir kausveida forma, būvēta no zariņiem, sausas zāles, sūnām un ķērpjiem, bet no iekšpuses izklāta ar dūnām. Ķivuļiem ir raksturīgi ligzdot nelielās kolonijās, kurās ir apmēram 6 pāri. Ligzdas atrodas salīdzinoši tuvu viena otrai.
Gadā ir 2 perējumi (aprīlī un jūnijā/jūlijā). Dējumā ir 2—6 baltas vai gaiši pelēkas olas ar nelieliem, brūniem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 10—14 dienas, perē tikai mātīte. Kad putnēni izšķiļas, tie ir nevarīgi, akli un kaili, bet tie aug ātri un, lai gan apspalvojums ir izaudzis tikai daļēji, jau pēc 15 dienām tie atstāj ligzdu. Putnēni uzturas ligzdas tuvumā apmēram vienu mēnesi līdz apspalvojums ir attīstījies pilnībā. Retos gadījumos ķivulis savvaļā hibridizējas ar kanārijputniņu.
Ūve Hons
Ūve Hons (de; dzimis ) ir bijušais vācu vieglatlēts, kas pārstāvēja VDR. Startējis šķēpa mešanas sacensībās. Viņš ir vienīgais sportists, kas sacensībās šķēpu raidījis tālāk par 100 metriem.
Viņš ir izcīnījis uzvaru 1982. gada Eiropas čempionātā Atēnās, kā arī 1985. gada IAAF kontinentālajā kausā. Hons Berlīnē Olimpisko vieglatlētikas sacensību ietvaros raidīja šķēpu 104,80 m tālumā, kas bija jauns pasaules rekords, kā arī pirmais šķēpa raidījums tālāk par 100 m vieglatlētikas vēsturē. 1986. gadā tika veiktas izmaiņas šķēpa konstrukcijā sportistu un sportistu drošības dēļ (smaguma centrs tika pārvietots uz priekšu, tādējādi paātrinot šķēpa piezemēšanos). Tādējādi Ūves Hona rezultāts ir "mūžīgais pasaules rekords", jo to vairs nav iespējams pārspēt. Pasaules rekords ar jaunās konstrukcijas šķēpu pieder čeham Janam Železnijam (98,48 m). Ūve Hons tika atzīts par 1984. gada labāko VDR sportistu.
Megumi Ogava
Megumi Ogava (ja) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Viļuma iela (Jūrmala)
Viļuma iela ir iela Jūrmalā, Majoru apkaimē. Viļuma iela sākas krustojumā ar Jomas ielu un beidzas pie Turaidas ielas. Kopējais ielas garums ir 200 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Viļuma ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ūve Hons
1986. gadā Hons sportista karjeru beidza.
Viļuma iela (Jūrmala)
Ielu savienojumi
Viļuma iela ir savienota ar šādām ielām:
Jēkaba vēstule
Jēkaba vēstule ir viena no Jaunās Derības grāmatām, pirmā no tā sauktajām vispārējām vēstulēm (vēstule netika adresēta kādai konkrētai draudzei vai personai). Vēstulē ir piecas nodaļas. Vēstule tikusi rakstīta "divpadsmit ciltīm, kas dzīvo izkaisītas". Par vēstules autoru tradicionāli tiek uzskatīts pirmās draudzes Jeruzalemē vadītājs Jēkabs. Autors pats sevi vēstulē sauc par "Jēkabu, Dieva un Kunga Kristus kalpu". Jēkaba vēstulē ir vairāki praktiski norādījumi.
Termonfekina
Termonfekina (en, ga) ir ciems Lautas grāfistē, Lensteras provincē, Īrijā. ciemā dzīvoja 1 579 iedzīvotāji.
1796 Rīga
Ārējās saites
1805 Rīga orbīta
Muskrona
Muskrona (fr) ir pilsēta Beļģijā, Valonijas reģionā, Eno provincē. 2018. gadā Muskronā dzīvoja 58 234 iedzīvotāji. Pilsēta atrodas netālu no Francijas robežas. Pilsētā bāzējas futbola klubs Royal Excel Mouscron, kas spēlē Beļģijas Pro līgā.
Sadraudzības pilsētas
Muskronai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Cilvēki
Muskronā dzimuši:
SKS 69. ekspedīcija
'''SKS 69. ekspedīcija' (Expedition 69, ISS-69, Экспедиция МКС-69) ir ASV Nacionālās aeronautikas un kosmosa administrācijas (NASA), Krievijas Roskosmos, Eiropas EKA un Japānas JAXA'' kosmonautu pastāvīgā ekspedīcija Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) no 2023. gada 28. marta.
Ekspedīcijas gaita
69. ekspedīcija sākās 2023. gada 28. martā ar kosmosa kuģa Sojuz MS-22 atvienošanos un turpināsies līdz kosmosa kuģa Sojuz MS-23 atvienošanai 2023. gada 27. septembrī.
Dāle
Dāle var būt:
Rui Patrisiu
Rui Pedru duš Santušs Patrisiu (pt; dzimis ) ir Portugāles futbolists, vārtsargs, Portugāles futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Patrisiu pārstāv Itālijas Serie A komandu AS Roma.
2016. gada Eiropas čempionātā ar Portugāles izlasi izcīnija zelta medaļas.
Sasniegumi
Sporting
AS Roma
Portugāle
Vietalva
Vietalva ir ciems Aizkraukles novada Vietalvas pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā 43 km no novada centra Aizkraukles un 137 km no Rīgas.
Uz dienvidiem no Vietalvas atrodas sporta komplekss "Mailes", kurā atrodas distanču slēpošanas trase un biatlona šautuve.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Vietalvas kaujas
1944. gada 18. jūlijā netālu no Šķaunes pāri Latvijas robežai ienāca 130. latviešu strēlnieku korpuss pilnā sastāvā ar komandieri ģenerālmajoru Detlavu Brantkalnu priekšgalā. 1944. gada 2. – 6. augustā korpuss devās uzbrukumā atkāpjošamies vācu karaspēkam ziemeļaustrumos no Steķiem, Medņu – Antužu virzienā un sasniedza Aiviekstes kreiso krastu.
Pēc Krustpils ieņemšanas 130. korpusa apakšvienības 10. augustā forsēja Aivieksti un izveidoja placdarmu upes labajā krastā.
Īpaši smagas bija 130. latviešu korpusa asiņainās kaujas Aiviekstes, Krustpils un Vietalvas apkārtnē, kas ilga no 17. līdz 24. augustam un noslēdzās ar Vietalvas ieņemšanu. Vietējā apkārtne bija gandrīz pilnīgi nopostīta, jo no vairāk nekā 30 ēkām neskarta palika tikai viena.
Par izrādīto varonību kaujās pie Vietalvas īpaši tika slavināts 43. latviešu strēlnieku divīzijas gvardes staršina Jānis Roze. Viņš no Vietalvas baznīcas torņa bija koriģējis Sarkanās armijas artilērijas uguni uz Vācijas karaspēka pozīcijām. Par savu varonību viņš izpelnījās I pakāpes Slavas ordeni un kļuva par vienīgo latvieti – visu triju Slavas ordeņa pakāpju kavalieri.
Pēc aculiecinieku stāstījuma, no daudziem kritušajiem un ievainotajiem “ūdens Aiviekstē krāsojies sarkans”. 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijā no 2. augusta līdz 10. oktobrim krita 1192 cilvēki, smagi zaudējumi bija nodarīti arī 308. latviešu strēlnieku divīzijai.
Vietalvas brāļu kapos apbedīti 499 sarkanarmieši.
1968. gadā izveidots Vietalvas brāļu kapu memoriāls, pieminot Otrā pasaules kara notikumus. Zvanu tornis un skulpturāla grupa, kas attēlo Lāčplēša un Melnā bruņinieka cīņu, simbolizē labā un ļaunā pretsparu. Interesanti, ka memoriāla veidošana tika uzticēta arhitektam Edgaram Šēnbergam, kas pats kara laikā bija cīnījies latviešu leģiona 19. divīzijā, bet šo faktu līdz pat 20. gadsimta 80. gadu sākumam spēja noslēpt.
Augusta pirmajā sestdienā tiek organizēts mirušo atceres brīdis brāļu kapos.
Čačaka
Čačaka (sr) ir pilsēta Serbijā, Moravicas apgabala administratīvais centrs. Tā atrodas Rietumu Moravas ielejā, Šumadijas reģionā. Saskaņā ar 2011. gada tautas skaitīšanas datiem, pilsētas urbānajā daļā dzīvoja 69 598 iedzīvotāji, bet administratīvajās robežās 105 612 iedzīvotāji.
Čačaka ir viens no centrālās Serbijas galvenajiem ekonomikas centriem. Tā atrodas 144 km uz dienvidiem no valsts galvaspilsētas Belgradas
Ievērojamas personības
Čacakā dzimuši vai dzīvojuši:
Zobgaļsīlis
"Zobgaļsīlis" ir amerikāņu rakstnieces Sūzenas Kolinsas jauniešu zinātniskās fantastikas romāns, kas izdots  izdevniecībā Scholastic Press. Tā ir pēdējā grāmata sākotnējā "Bada spēļu" triloģijā, bet ne pēdējā grāmata sērijā. Latviskā tulkojuma autore ir Ieva Elsberga.
Kursītis
Kursītis (sieviešu dzimte Kursīte) ir izplatīts latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Stigs Resta
Stigs Resta (et; dzimis Tallinā) ir igauņu dziedātājs un komponists. 2015. gadā viņš piedalījās 2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā ar dziedātāju Elinu Bornu un dziesmu "Goodbye to yesterday". Viņi pusfinālā ieguva 3. vietu ar 105 punktiem. Finālā viņi ieguva 7. vietu ar 106 punktiem.
Juričs
Juričs var būt:
Brigādes iela
Brigādes iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Bieriņu apkaimē, pilsētas daļā Mārupē. Brigādes iela sākas krustojumā ar Penkules ielu, turpinās dienvidu virzienā un, krustojot Posma ielu, beidzas savrupmāju apbūvē. Ielas kopējais garums ir 120 metri, tā klāta ar grants segumu. Brigādes ielā ir tikai savrupmāju apbūve.
Frederiks Dīkons
Frederiks Dīkons (en; 1829. gada janvāris — Londona) bija Lielbritānijas šahists.
Biogrāfija
1850. un 1860. gados bijis viens no vadošajiem Londonas šaha meistariem. 1851. gadā Londonas šaha turnīrā izstājies pēc zaudējuma Čārlzam Renkenam ar 0:2 (turnīrā uzvarēja Zamuels Bodens). Tajā pašā gadā mačā uzvarējis Edvardu Lēvi ar 7½:2½. 1852. gadā mačā uzvarējis Kārli Maietu ar 5:2. 1858. gadā Londonas šaha turnīrā ietvaros nospēlējis neizšķirti 1:1 ar Polu Morfiju. 1862. gadā Londonas handikapa turnīrā ierindojies 2. vietā aiz uzvarētāja Džordža Makenzija. 1862. gadā Lielbritānijas šaha asociācijas kongresā dalījis 11. vietu (uzvarējis Ādolfs Andersens). 1863. gadā Londonā zaudējis maču Vilhelmam Steinicam ar 1½:5½.
Katina Paksinu
Katina Paksinu (gr, dzimusi, mirusi ) bija grieķu kino un teātra aktrise.
Savu aktrises karjeru 1928. gadā sākusi Grieķijā, 1932. gadā bijusi viena no Grieķijas Nacionālā teātra dibinātājām. Otrā pasaules kara laikā pārcēlusies uz Apvienoto Karalisti un vēlāk uz ASV. Tur viņa piedzīvoja savu kinodebiju Sema Vuda episkajā kara filmā "Kam skanēs zvans" (For Whom the Bell Tolls, 1943), par ko viņa saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākā aktrise otrā plāna lomā". Viņa vēljoprojām ir vienīgā savas valsts pārstāve, kas jebkad ir saņēmusi Kinoakadēmijas balvu. Vēlāk piedalījusies arī vairākās citās Holivudas filmās, atgriežoties Grieķijā 1950. gadu sākumā. Vēlāk piedalījusies vairākās citās Eiropas filmās, kā Orsona Velsa "Misters Arkadins" (Mr. Arkadin, 1955) un Lukīno Viskonti "Roko un viņa brāļi" (1960).
Varegema
Varegema (nl) ir pilsēta Beļģijā, Flandrijas reģionā, Rietumflandrijas provincē. 2019. gadā pilsēta dzīvoja 38 226 iedzīvotāji.
Sports
Pilsētā bāzējas futbola klubs S.V. Zulte Waregem, kas spēlē Beļģijas Pro līgā. Pilsētā katru gadu notiek šosejas riteņbraukšanas sacensību Dwars door Vlaanderen finišs.
Sadraudzības pilsētas
Varegemai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Dārijs III
Dārijs III Kodomans (داریوش Dāriūš; dzimis apmēram 380. gadā p.m.ē., miris 330. gada jūlijā p.m.ē.) bija pēdējais Persijas Ahemenīdu impērijas karalis, valdīja no 336. līdz 330. gadam p.m.ē.
Valdīšanas laikā Persijas impēriju sagrāva Maķedonijas Aleksandrs. 333. gadā pie Isas un 331. gadā pie Gaugamēlu ciema viņš uzvarēja Dārija armiju. Pēc sakāves Dārijs III aizbēga uz mūsdienu Irānas austrumiem, kur viņu nogalināja Baktrijas satraps Bess, kas bija viņa brālēns.
Arijs van der Veldens
Arijs van der Veldens (nl; dzimis, miris ) bija nīderlandiešu burātājs, olimpiskās sudraba ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Veldens 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Open klases sacensībās viņš nefinišēja. 3 līdz 10 tonnu laivu klases pirmajā braucienā viņš izcīnīja sudraba medaļu, bet šīs pašas disciplīnas otrajā braucienā — 4. vietu. Abās disciplīnās viņš startēja kopā ar Henri Smuldersu un Krisu Hoijkāsu.
Slovēnijas administratīvais iedalījums
Slovēnijas administratīvo iedalījumu veido 212 pašvaldības (sl), kuras statistikas vajadzībām tiek apvienotas 12 statistiskajos reģionos (sl).
Argosas Heraons
Vēsture
Vieta tika apdzīvota vēl no trešā gadu tūkstoša pr.Kr. Taču pirmās nozīmīgākie arheoloģiskie objekti tolosa kapenes pie Asprohomas un kameru apbedījumu kapenes uz rietumiem no Cietokšņa Straumes attiecas uz Mikēnu periodu (15-13. gadsimts pr.Kr.). Hēras svētnīcas rajonu ar Mikēnām savienoja galvenais ceļš, kura maršrutu mūsdienās iezīmē saglabājušies mikēniešu tilti.
Vēsturiskajā periodā jau no 8. gadsimta pr.Kr. Mikēnu perioda svētvietā jau atradās Hēras svētnīca, kuru Argosas pilsētas iedzīvotāji, ar mērķi kontrolēt šo apgabalu, izvirzīja kā Argosas līdzenuma Amfiktionijas (Savienības) pilsētu centru. No tā laika Argosu ar svētnīcu savieno 8 kilometrus garais ceļš. No 7. gadsimta pr.Kr. Hēra kļūst par cienījamo Argosas pilsētas aizbildni, un tad svētnīcā tika uzcelts pirmais Hēras templis. Svētnīcas nozīmība auga ne tikai priekš Argosas, bet priekš visas Grieķijas, un vietējie hronoloģiskie pieraksti tika veikti, balstoties uz tempļa priesterieņu kalpošanas saraksta hronoloģiju. Dievietes kulta darbībām, domājams, bija mistērijas raksturs, un bija saistīts ar Mikēnu dabas dievieti, kas svētīja auglību un pārpilnību. Svētnīcas ziedu laiki attiecas uz 5. gadsimtu pr.Kr., taču to turpina izmantot līdz vēlajam Romas periodam, par ko 2. gadsimtā liecina ceļotājs Pausānijs.
Apraksts
Teritoriju, kur tika izveidota Hēras svētnīca, veido divas viena otrai sekojošas dažāda augstuma terases. Nokļūšana tur notiek pa monumentālām kāpnēm, kuras kopā ar biezu atbalsta sienu austrumu pusē veido apakšējās terases stiprinājumu. Uz rietumiem no lielajām kāpnēm apmēram to vidū tika uzbūvēts doriskā stila portiks (uzgaidāmā telpa) ar dubulto kolonādi. No šīs vietas kā arī no monumentālajām kāpnēm svētceļnieki novēroja "hekatombas" svētku dienas gājienu no Argosas. Terase, portiks un kāpnes ir attiecināmi uz 5. gadsimtu pr.Kr.
Pirmās terases centrā 420. gadā pr.Kr. pēc Argosas arhitekta Eupolema projekta tika uzcelts jaunais dievietes templis. Tā bija celtne no tufa ar dorisko peristilu (6x12 kolonnas), kurai bija pronaoss, naoss un opistodoms. Naosā bija izvietota no ziloņkaula un zelta veidota dievietes Hēras statuja, kuras autors bija Argosas skulptors Poliklits. Tai blakus stāvēja vēl viena ziloņkaula un zelta statuja, veltīta tās meitai Ivai, kuras autors bija argosietis Naukidis. Bez to tur vēl atradās dievietes koka skulptūra, kuru 468. gadā pr.Kr. argosieši savāca no Tirintas pēc pilsētas nopostīšanas. Paugura austrumu pusē hellēnisma periodā tika izveidots iegarens taisnstūra altāris. Vēl vairāk uz austrumiem 5. gadsimta pr.Kr. vidū tika uzcelta uz kolonnām balstīta zāle, kas tika sadalīta četros jomos, un atgādina Eleusinas Telesteriju. Rietumos no pirmās terases, lejā aiz balsta sienas, atrodas senāka celtne. Kvadrātveida celtne ar centrālo pagalmu un trim istabām ar dīvāniem un galdiem tā acīmredzami bija simpoziju telpa. Uz ziemeļiem no tās bija vēl viens 5. gadsimta pr.Kr. portiks ar lielu laukumu fasādē. Gar pirmā laukuma ziemeļu malu atradās ēku komplekss, kurš kopā ar simpoziju namu attiecās uz senā, arhaiskā tempļa laiku.
Augšējā terase (56x34 m), kas daļēji izkalta klintī un balstās uz ciklopisko sienu, ir senā tempļa terase. Balsta sienas malā 6. gadsimta pr.Kr. sākumā bija uzcelti divi portiki. Senais templis, viens no pirmajiem tempļiem ar peristilu, celts 7. gadsimta pr.Kr. sākumā, gāja bojā 423. gada pr.Kr. ugunsgrēkā, kas izcēlās priesterienes Hrisiīdas neuzmanības dēļ.
Hēras svētnīca zēla līdz romiešu laikam. Divas celtnes no šī perioda atrodas svētnīcas rietumu pusē. Dienvidu "L" formas celtne bija ģimnāzijs, bet uz ziemeļiem no tā atradās termas. Argosas iedzīvotāji šo svētnīcas vietu saglabāja kā cienījamas drupas līdz pat Pausānija laikam.
Normunds Valteris
Normunds Valteris (dzimis, miris ) bija Lietuvas armijas virsnieks, vecākais leitnants. Pirmais bojā gājušais baltiešu karavīrs NATO miera uzturēšanas misijā Bosnijā un Hercegovinā (skat. Dienvidslāvijas kari), patruļas mašīnai uzbraucot uz prettanku mīnas.
Antons Kursītis
Antons Kursītis (arī Kursišs; — 1968. gads) bija Latvijas meliorators un sabiedriskais darbinieks. Bija Latvijas satiksmes ministrs (1931—1933). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Biogrāfija
Antons Kursītis piedzima Līksnas pagasta "Aužguļānos". Vincenta Kursīša brālis. Studējis Pēterburgā. Strādājis par ceļu inženieri. Bija Lubānas ezera līmeņa pazemināšanas projekta autors, ezera regulēšanas darbu pārvaldes priekšnieks, kā arī vadīja irigācijas sistēmas projektēšanu Krievijas Bada stepē. No 1931. gada decembrim līdz 1933. gada martam bija satiksmes ministrs Marģera Skujenieka vadītajā valdībā. Tāpat ir bijis Zemes bagātību pētīšanas institūta direktors. 1944. gadā parakstīja Latvijas sabiedrisko darbinieku memorandu par Latvijas nākotni.
Miris 1968. gadā Rīgā.
Diaphorina citri dabisko ienaidnieku saraksts
Diaphorina citri ir lapblusiņu suga, kas skaitās ka viens no nozīmīgākiem citrusu augu kaitēkļiem, jo izplata Candidatus Liberibacter ģints baktērijas, kas izraisa smagu citrusu slimību, ko dēvē par citrusu zaļēšanas slimība ( jeb huanglongbing), kas ir nāvējoša citrusiem. Tāpēc šai lapblusiņu sugai ir labi izpētīti dabīgie ienaidnieki, galvenokārt tie ir dažādu grupu posmkāji (kukaiņi, zirnekļi). Daži no tiem ir izmantoti lapblusiņas populācijas bioloģiskajā kontrolē un tiek ievesti tajās vietās pasaulē, kur tiek ievesta lapblusiņa, ar aizdomu mazināt pēdējas invāziju un citrusu slimības izplatīšanas mazināšanos un izcīnīšanos.
Diaphorina citri parasti uzbrūk nimfas stadijā un galvenokārt tās ir dažādas mārītes, ziedmušas, zeltactiņas, Hemerobiidae dzimtas tīklspārņi, dažādu dzimtu zirnekļi, strupvaboles, skrejvaboles, plēvspārņi no skudru, lapseņu, Eulophidae, Encyrtidae un Aphelinidae dzimtām, blakstis no koku laupītājblakšu, laupītājblakšu un Geocoridae dzimtām, dievlūdzēji, spāres no upjuspāru dzimtas, spāres no upjuspārņu dzimtas, ērcītes no Anystidae un Phytoseiidae dzimtām.
Lapblusiņas ienaidnieki bioloģiskās populācijas kontroles programmā
Maz ir zināms par to kādi ienaidnieki spēj samazināt lapblusiņu invāziju, tomēr daži tika uzskatīti par svarīgiem ienaidniekiem lapblusiņas bioloģiskajā kontrolē. Tajā skaitā ir mārīšu dzimtas pārstāvji, kas ir vissvarīgākie aģenti bioloģiskajā cīņā pret lapblusiņu Floridā. Atklāts, ka zirnekļi arī ir dabiskie lapblusiņu ienaidnieki. Saūda Arābijā zirnekļi sastāda 34% no visiem dabiskajiem ienaidniekiem šajā reģionā. Citi svarīgi ienaidnieki Saūda Arābijā ir Saprinus chalcites strupvaboles un Egapola crenulata skrejvaboles.
Lapblusiņām uzbrūk divi primāri parazitoīdi, kas ir dabiski Āzijā, tās ir Tamarixia radiata un Diaphorencyrtus aligarhensis. Šīs sugas ir introducētas (ievestas) dažos reģionos, tajā skaitā Maurīcijā, Reinjonā un ASV. Lapblusiņu nimfām Reinjonā biežāk uzbrūk Tamarixia radiata nekā Diaphorencyrtus aligarhensis. Tamarixia radiata tika ievestas arī Taivānā un Gvadelupā, ka arī netīšām ievestas dažās citās vietās: Puertoriko, Venecuēlā, Brazīlijā un Ķīnā. Indijā un citās vietās Āzijā Tamarixia radiata plēvspārņiem uzbrūk dažādi hiperparazitoīdi.
Ienaidnieku sugu saraksts
Šajā sarakstā ir iekļūtas Diaphorina citri lapblusiņas ienaidnieku sugas un ģintis ģeogrāfisko vietu, kur tie tiek reģistrēti tieši kā Diaphorina citri ienaidnieki.
Naoko Kavakami
Naoko Kavakami (ja; dzimusi ) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Matti Milliniemi
Matti Milliniemi (fi; dzimis, miris ) bija somu šaha problēmists.
Šaha kompozīcija
Sastādījis dažādu žanru šaha uzdevumus, galvenokārt tiešā mata un palīgmata divvilčus. No 1958. gada starptautiskais tiesnesis un no 2010. gada Starptautiskais lielmeistars šaha kompozīcijā.
Ieguvis 70,33 FIDE albumu punktus.
Šaha uzdevuma piemērs
Iluzoriskā spēle:
Risinājums:
1155. gads
1155. bija parastais gads, kas sākās pēc Jūlija kalendāra sestdienā.
Viktors Logunovs
Viktors Logunovs (ru; dzimis, miris ) bija padomju treka riteņbraucējs.
Viņš piedalījās 1964. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kopā ar latvieti Imantu Bodnieku startējot 2000 metru tandēma sprintā un izcīnot sudraba medaļu. Šajās pašās olimpiskajās spēlēs viņš startēja arī 1 kilometra individuālajā braucienā, izcīnot 9. vietu.
Pēc sportista karjeras beigām viņš strādāja par treka riteņbraukšanas treneri un gatavoja Apvienoto komandu 1992. gada olimpiskajām spēlēm.
Galeatus
Galeatus ir tīklblakšu ģints, kurā ietilpst 16 sugas. Izplatītas Afrotropu, Palearktikas un Orientālā reģionos. Latvijā sastopamas divas sugas Galeatus affinis un Galeatus spinifrons.
Viskoelastība
Viskoelastība ir materiāla īpašība, kad tam piemīt gan elastīga, gan viskoza ķermeņa daba. Viskoelastības teorijas attīstība saistīta ar polimēru materiālu plašu izmantošanu. Viskoelastīgas īpašības materiāliem var parādīties, ja tos strauji deformē (šai procesā materiāls elastīgi pretojas deformācijai) un pēc tam deformējošo spēku uztur nemainīgu (tad sākas viskozas plūšanas process, kas var būt ierobežots vai neierobežots laikā). Viskoelastīga materiāla izturēšanos nosaka arī tā iepriekšējie stāvokļi — to sauc par dinamiskās atmiņas efektu (nejaukt ar materiāla formas atmiņu). To, vai pārsvarā būs viskozās vai elastīgās īpašības, nosaka ārējās deformējošās iedarbības ilgums (sk. Deboras skaitlis).
Altenberga
Altenberga ir pilsēta un ziemas sporta centrs Vācijā, Saksijas zemē, Saksijas Šveices - Austrumu Rūdu kalnu apriņķī.
Falko Bindrihs
Falko Bindrihs (de; dzimis Citava) ir Vācijas starptautiskais lielmeistars šahā (2007).
Altenberga
Vēsture
Radusies ap 1440. gadu kā kalnraču apmetne. Vēsturisks alvas un cipolīna ieguves centrs.
Falko Bindrihs
Biogrāfija
Daudzkārtējais Vācijas junioru čempionāta uzvarētājs dažādās vecuma kategorijās (U10, U12, U14, U16). 1999. gadā kā viens no daudzsološākajiem Vācijas jaunajiem šahistiem trenējies pie Latvijas lielmeistara Zigurda Lankas. Par FIDE meistaru (FM) kļuvis 2003. gadā, par starptautisko meistaru (IM) - 2006. gadā, bet gadu vēlāk arī par lielmeistaru (GM). Piedalījies starptautiskajā turnīrā "Rīga—2004", kas vienlaicīgi bija 2004. gada Latvijas atklātais šaha čempionāts, kur ieņēmis 23. vietu. Interesanti, ka turnīrā spēlēja arī viņa tēvs Osvalds Bindrihs (dzimis 1951. gadā), kas ieņēma 69. vietu. Vācijas izlases sastāvā 2 reizes piedalījies Pasaules šaha olimpiādēs (2008—2010). 2012. gadā Vācijas šaha Bundeslīgas gaitā ticis apvainots krāpnieciskā mobilā telefona izmantošanā šaha spēles laikā un diskvalificēts. 2013. gada maijā Bindriha lieta tika pārskatīta un Vācijas šaha federācijas arbitrāžas tiesa atcēla diskvalifikāciju.
Altenberga
Izglītība, kultūra, tūrisms un sports
Pilsētas pievārtē atrodas 1986. gadā uzceltā Altenbergas bobsleja, kamaniņu un skeletona trase.
Kaķis atgriežas
"Kaķis atgriežas" (ja, Neko no Ongaeshi) ir 2002. gada Japānas anime filma, kuras režisors ir Hirojuki Morita. Galvenās lomas ierunājuši Čizuru Ikevaki, Jošihiko Hakamada, Josuke Saito un Aki Maeda. Filmas pirmizrāde notika.
Gravkalnu strauts
Gravkalnu strauts (arī Grāvkalnu strauts) ir Risenes kreisā krasta pieteka Cēsu novadā.
Kaķis atgriežas
Septiņpadsmitgadīga meitene pēc palīdzēšanas kaķim saprot, ka pret pašas gribu ir saderināta ar kaķu princi kādā maģiskā pasaulē. Viņas vienīgā cerība uz brīvību ir kaķa statuja, kas atdzīvojusies.
Gravkalnu strauts
Gravkalnu strautu nešķērso valsts autoceļi, tā krastos neatrodas lielākas apzīvotās vietas.
Lezgīni
Lezgīni (lez) ir ziemeļaustrumu Kaukāza etniskā grupa, kuras dzimtene galvenokārt ir Dagestānas dienvidi, Krievija un Azerbaidžānas ziemeļaustrumi un kuras pārstāvji runā lezgīnu valodā.
Česlavs Stančiks
Česlavs Stančiks (dzimis Rīgā, miris   ) bija Latvijas poļu futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā.
Lezgīni
Etnoģenēze
Mūsdienu lezgīni runā ziemeļaustrumu Kaukāza valodās, kurās šajā reģionā ir runāts pirms indoeiropiešu valodu ieviešanas. Gan kultūras, gan valodas ziņā tie ir cieši saistīti ar Dagestānas dienvidu ahuliem un nedaudz tālāk dzīvojošajiem cahuriem, rutuliem un tabasaraniem (lezgīnu ziemeļu kaimiņiem). Mazākā mērā ar lezgīniem saistītas ir arī skaitliski mazās tautas Azerbaidžānas ziemeļdaļā.
Česlavs Stančiks
Karjeras laikā pārstāvējis dažādus Rīgas klubus, bēgļu gaitās no 1915. līdz 1916. gadam pārstāvējis Maskavas "Kružok futboļistov Sokoļņiki". Divas reizes FK Ķeizarmežs (1922, 1923) un vienu reizi Rīgas FK (1926) sastāvā kļuvis par Latvijas čempionu.
Lezgīni
Etnoģenēze
Tiek uzskatīts, ka lezgīni daļēji cēlušies no cilvēkiem, kuri bronzas laikmetā apdzīvoja Dagestānas dienvidu reģionu. Tomēr ir daži DNS pierādījumi par būtisku sajaukšanos ar Vidusāzijas iedzīvotājiem pēdējo 4000 gadu laikā, par ko liecina ģenētiskās saites ar populācijām visā Eiropā un Āzijā un ievērojama līdzība ar Pakistānas burušo tautu.
Česlavs Stančiks
Latvijas futbola izlases sastāvā aizvadījis 20 spēles, kurās guvis 2 vārtus, piedalījies Parīzē.
Lezgīni
Etnoģenēze
Pirms 1917. gada Krievijas revolūcijas lezgīniem nebija etniskās grupas pašnosaukuma. Viņi atsaucās uz sevi pēc ciemata, reģiona, reliģijas vai klana. Pirms revolūcijas krievi lezgīnus sauca par kurinciem, ahtinciem vai lezginciem. Pats etnonīms "lezgīni" ir diezgan problemātisks. Pirms padomju perioda termins "lezgīni" tika izmantots dažādos kontekstos. Reizēm tas attiecās tikai uz tiem cilvēkiem, kurus mūsdienās dēvē par lezgīniem. Citkārt tas minēts dažādu dienvidu Dagestānas tautu (lezgīnu, ahulu, rutulu, tabasaranu un cahuru) apzīmēšanai, kā arī Azerbaidžānas ziemeļdaļā dzīvojošo tautu, visu nahu-dagestāniešu valodās runājošo tautu, visu Ziemeļkaukāza pamatiedzīvotāju musulmaņu tautu (avāru, dargvaju, laksu, čečenu un ingušu) apzīmēšanai. Lasot pirmsrevolūcijas darbus, ir jāapzinās šīs dažādās iespējamās nozīmes un etnonīma “lezgīni” darbības joma.
Vēsture
1813. gadā saskaņā ar Gulistānas līgumu krievi ieguva kontroli pār Dagestānas dienvidu daļu un lielāko daļu mūsdienu Azerbaidžānas Republikas. 1828. gada Turkmenčajas miera līgums uz nenoteiktu laiku konsolidēja Krievijas kontroli pār Dagestānu un citiem apgabaliem, kur dzīvoja lezgīni. Daudzi Dagestānas lezgīni piedalījās Lielajā Kaukāza karā, kas sākās aptuveni tajā pašā laikā, kad notika 19. gadsimta Krievijas-Persijas kari, un cīnījās pret krieviem līdzās avāram Šamilam, kurš 25 gadus (1834–1859) nepakļāvās Krievijas likumam. Tikai pēc viņa sakāves 1859. gadā krievi nostiprināja savu varu pār Dagestānu un lezgīniem.
Lezgīni cieta 1940. gadu Staļina režīma deportācijās uz Vidusāziju.
Etnonīms
Seno grieķu vēsturnieki, ieskaitot Hērodotu, Strabonu un Plīniju Vecāko, atsaucās uz Legoi tautu, kas apdzīvoja Kaukāza Albāniju.
9. un 10. gadsimta arābu vēsturnieki pieminēja karaļvalsti ar nosaukumu Lakz mūsdienu Dagestānas dienvidos.
Ģeogrāfija
Lezgīni apdzīvo kompaktu teritoriju, kas šķērso Dagestānas dienvidu un Azerbaidžānas ziemeļu robežas.
Lezgīnu apdzīvotās teritorijas ir sadalītas divās fizioģeogrāfiskajās zonās: augstu, nelīdzenu kalnu apgabals un kalnu pakājes. Lielākā teritorijas daļa atrodas kalnainā zonā, kur virkne virsotņu sasniedz vairāk nekā 3500 metru augstumu. Šeit ir dziļi un izolēti kanjoni un aizas, ko izveidojušas pietekas no Samuras un Gulgeri Chai upēm. Kalnu joslās vasaras ir ļoti karstas un sausas. Šajā reģionā ir maz koku, izņemot tos, kas atrodas dziļajos kanjonos un pašās straumēs. Dabiskajā florā dominē sausuma izturīgi krūmi un nezāles. Ziemas šeit bieži ir vējainas un stipri aukstas. Šajā zonā lezgīni lielākoties nodarbojas ar lopkopību (galvenokārt aitu un kazu audzēšanu) un amatniecību.
Lezgīnu teritorijas galējos austrumos, kur kalnus nomaina šaurais Kaspijas jūras piekrastes līdzenums, un teritorijas tālu dienvidos, Azerbaidžānā, atrodas kalnu pakājēs. Šajā reģionā ir salīdzinoši maigas, ļoti sausas ziemas un karstas, sausas vasaras. Arī koku šeit ir maz. Šajā reģionā lopkopību un amatniecību papildina lauksaimniecība.
Valodas
Lezgīnu valoda (лезги чIал, izrunā: [lezɡi tʃʼal]) pieder pie Ziemeļaustrumkaukāza saimes valodām. Šajā valodā galvenokārt runā Azerbaidžānas ziemeļos un Dagestānas dienvidos dzīvojošie lezgīni. Tā ir viena no Dagestānas oficiālajām valodām. Lezgīnu valodas pratēju skaits tiek lēsts ap 655 000. Lezgīnu valodai tuvākās ir čečenu valoda, avāru valoda un ingušu valoda.
Lezgīnu valodai ir trīs dialekti.
Reliģija
Šodien lezgīni ir pārsvarā sunnītu musulmaņi, ar šiītu minoritātēm.
Populācija
Lezgīni galvenokārt dzīvo Azerbaidžānā un Krievijas Federācijā (Dagestānā). Tiek uzskatīts, ka kopējais iedzīvotāju skaits ir aptuveni 700 000 (474 000 no tiem dzīvo Krievijā). Azerbaidžānā oficiāli uzskaitīti 180 300 lezgīni. Tomēr lezgīnu nacionālās organizācijas min 600 000–900 000, jo daudzi lezgīni apgalvo, ka ir reģistrējušies kā azerbaidžāņi, lai šajā valstī izvairītos no diskriminācijas darba un izglītības jomā. Neskatoties uz Azerbaidžānas valdības asimilācijas politiku, lezgīnu tautības iedzīvotāju skaits tajā neapšaubāmi ir lielāks nekā šķiet.
Lauta (Īrija)
Lauta (en, ga) ir ciems Lautas grāfistē, Lensteras provincē, Īrijā. ciemā dzīvoja 735 iedzīvotāji. Lautas ciema vārdā ir nosaukta Lautas grāfiste.
Etimoloģija
Ciema nosaukums Lú cēlies no seno ķeltu dieva Luga, kas bija viens no ievērojamākajiem dieviem vecajos īru mītos un leģendās. Vēsturiski nasaukumam bijuši dažādi uzrakstīšanas veidi — Lugmad, Lughmhaigh, un Lughmhadh.
Īru valoda
Lautā ir samērā mazs īru valodā runājošo iedzīvotāju skaits. 2016. gada tautas skaitīšanā tikai 36% iedzīvotāju apgalvoja, ka var runāt īru valodā.
Rauls Kelekoms
Rauls Kelekoms (fr) bija beļģu futbolists, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Kelekoms 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs startēja Jauktās komandas Université de Bruxelles sastāvā. Komanda futbola turnīrā izcīnīja bronzas medaļu.
Kaudzīšu iela (Jūrmala)
Kaudzīšu iela ir iela Jūrmalā, Majoru apkaimē. Kaudzīšu iela sākas 65 metrus pirms Jūras ielas un beidzas krustojumā ar Lienes ielu. Kaudzīšu ielas posms no Jomas ielas līdz Lienes ielai turpinās 27 metrus pa kreisi no posma līdz Jomas ielai.
Kopējais Kaudzīšu ielas garums ir 575 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Kaudzīšu ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Viļuma iela ir savienota ar šādām ielām:
Votforda
Votforda (en) ir pilsēta Apvienotajā Karalistē, Hārtfordšīras grāfistē. 2007. gadā Votfordā dzīvoja 79 700 iedzīvotāji. Pilsētā bāzējas futbola klubs Watford F.C., kas ir spēlējis Anglijas Premjerlīgā.
Cilvēki
Votfordā dzimuši:
Kaspars Bārbals
Kaspars Bārbals (dzimis Rīgā) ir latviešu mūziķis un skaņu inženieris, studijas „Lauska” vadītājs. Kopš 2003. gada spēlē mūsdienu tautas mūzika grupā Auļi, bet no 2004. līdz 2012. gadam bija arī tautas mūzikas instrumentālists folkmetāla grupā Skyforger.
Divzirdziņu aizsardzība
Divzirdziņu aizsardzība ir šaha atklātne, kas sākas ar gājieniem: '''1. e2-e4 e7-e5 2. Zg1-f3 Zb8-c6 3. Lf1-c4 Zg8-f6'''.
Tā pieder pie atklātām atklātnēm un tai ir piešķirti Šaha atklātņu enciklopēdijas kodi no C55 līdz C59.
Vēsture
Pirmās šīs atklātnes analīzes atrodamas Polērio rokrakstā (16. gadsimts). Diskusiju par to savos darbos turpinājuši arī citi agrīnie teorētiķi: Džanucio (1597. g.), Dž. Lolli (1763. g.), D. Ponciani (1782. g.), P. Bilguers un citi. Aktīvu dalību atklātnes izstrādē ņēmuši M. Lange, K. Trakslers, kuru vārdos nosaukti šīs atklātnes paši asākie varianti. Atklātni praksē lietojuši daudzi pasaules šaha lielmeistari un tā populāra arī mūsdienās.
Stratēģiskā ideja
Divzirdziņu aizsardzībā melnie cenšas jau ar pirmajiem gājieniem pārņemt iniciatīvu, daudzos variantos nevairoties no upuriem.
Veno
Veno (en, chk), agrāk — Moena (Moen), ir municipalitāte Mikronēzijas Federatīvajās Valstīs, Čūkas pavalsts galvaspilsēta, valsts lielākā apdzīvotā vieta. Aizņem Veno salu Čūkas atolā. Pilsētas galvenā apbūve, komerciālās un sabiedriskās iestādes atrodas salas ziemeļu un ziemeļrietumu piekrastē.
Veno atrodas administratīvās un izglītības iestādes (Mikronēzijas koledža, Čūkas vidusskola), hospitālis, muzejs, osta, Čūkas starptautiskā lidosta.
Vairis Nartišs
Vairis Nartišs ir latviešu trombonists, uzņēmējs, soloatskaņotājs, komponists, producents.
Dzīves gājums
Dzimis 1976. gada 4.septembrī, Ogrē. 1991. gadā beidzis Ogres vidusskolu, 1996. gadā absolvējis Jāzepa Mediņa Rīgas Mūzikas vidusskolu. 2000. gadā ieguvis bakalaura grādu Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmija. 2002. gadā iegūts mūzikas maģistra grāds Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā. 2007. gadā iegūts uzņēmējdarības maģistra (MBA) grāds Rīgas Starptautiskajā ekonomikas un biznesa administrācijas augstskolā.
Radošā darbība
Kopš 1996. gada orķestra mākslinieks Latvijas Nacionālās operas simfoniskajā orķestrī. Kopš 2008. gada mūzikas veikala NartissLV īpašnieks un vadītājs. Daudzu projektu aizsācējs, soloatskaņotājs.
2014. gadā Latvijas Nacionālās operas Jaunajā zālē iestudējis monoizrādi "Sprīdītis. Pēc 111 gadiem...".
2020. gada vasarā iestudēta monoizrāde "Pūt un Palaid".
Diskogrāfija
2012. Vairis Nartiss. "TROMBONIADA. Sounds of Trombone"
Sarkanie spīķeri
Sarkanie spīķeri ir vēsturisks arhitektūras noliktavu komplekss, kas atrodas Rīgā, Daugavas krastā, blakus Centrāltirgum un Dzelzceļa tiltam Maskavas priekšpilsētas pusē. Šobrīd ēku komplekss sastāv no 35 ķieģeļu ēkām.
Gar Daugavu izvietota promenāde ar veloceliņu, kas savienota ar 11. novembra krastmalas pazemes pāreju un vecpilsētu.
Vēsture
Spīķeri tika uzbūvēti kā noliktavas (, no ) Maskavas forštates tirgotājiem, kuru tirdzniecības uzņēmumi atradās Daugavmalā esošā tirgus (Centrāltirgus priekšteča) tuvumā. Pirms tam noliktavu kvartālu dēvēja par "Lastādiju", kas vācu valodā nozīmē laivinieku, plostnieku un tirgotāju apmetni, kur tika izkrautas un iekrautas dažādas preces. Vārds "Lastādija" pirmo reizi minēts 1348. gada vēsturiskajos materiālos.
Kad pēc Krimas kara Rīga zaudēja cietokšņa statusu, 1864. gadā pēc Baltijas provinču ģenerālgubernatora A. Suvorova pasūtījuma sākās Lastādijas teritorijas apbūve. Dokumentā ar Suvorova parakstu bija norādīts, ka noliktavām jābūt no ķieģeļiem un jāizskatās aptuveni vienādām. Uz dažām noliktavu ēkām ir saglabājušies Krievijas Impērijas ģerboņi.
No 58 noliktavu ēkām, kas tika uzceltas laika posmā no 1864. līdz 1886. gadam, saglabājušās tikai 13.
Noliktavu kompleksa būvniecība tika pabeigta 1886. gadā. Viens no noliktavu ēku īpašniekiem bija tirgotājs Kuzma Muhins (tēlnieces Veras Muhinas vectēvs). 20. gadsimtā vairākas noliktavas nojauca, lai izveidotu pašreizējo Centrāltirgu. Vairākas noliktavas tika sagrautas Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā.
Ēku arhitekti
Arhitekts un mākslas vēsturnieks Jānis Krastiņš uzskata, ka no mākslinieciskā viedokļa ir vērts pievērst uzmanību vairākām ēkām: Maskavas ielā 4 - 14; Gaiziņa ielā 3; Spīķeru ielā 1, 8 un 9.
Senā Lielā Bulgārija
Senā Lielā Bulgārija bija protobulgāru valsts 7. gadsimtā mūsdienu Ukrainas dienvidos un Krievijas dienvidrietumos (Donščinā). Valsts atradās starp Dņestru un Volgu. Valsts galvaspilsēta bija Fanagorija. Pēc valsts pastāvēšanas izveidojās hazāru hanāts, Volgas Bulgārija un Pirmā Bulgārijas cariste.
Terēze Broka
Terēze Broka (dzimusi Šadurska, mirusi ), pazīstama arī kā Terezija Broka, bija latviešu diriģente un mūzikas pedagoģe.
Dzīvesgājums
Mācījās Vītolu pamatskolā, Rēzeknes 1. vidusskolān un Rēzeknes mūzikas vidusskolā, pēc kuras pabeigšanas sāka mūzijas studijas Latvijas Valsts Konservatorijā, 1954. gadā absolvēja Kordiriģentu klasi. Pēc tam strādāja Daugavpils mūzikas koledžā par Kordiriģēšanas nodaļas pedagoģi.
Viņa ir bija vairāku koru diriģente, tai skaitā Daugavpils rajona kora "Latgale", Daugavpils Centrālā kultūras nama kora "Daugava". Latgalē vadīja vairākus muzikālos kolektīvus. Bija Radiokomitejas bērnu kora dibināšanas iniciatore, arī tā vadītāja. 1990. gada 26. un 27. maijā Daugavpilī notika Latgales novada dziesmu svētki T. Brokas vadībā. Viņa bija arī vairāku Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģente. Vīrs — diriģents un mūzikas pedagogs Staņislavs Broks.
T. Brokas audzēkņi: E. Znutiņš, Z. Semčuka, J. Ustinskovs, I. Lūse un citi.
Piemiņa
2018. gadā izdota Annas Rancānes grāmata "Aiz azara bolti bārzi…", kas veltīta Terēzai Brokai.