cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaks
Jaki pamatā dzīvo Himalaju reģionā, no Tibetas līdz Mongolijas ziemeļiem un Sibīrijas dienvidiem. Neskatoties uz to, ka jakiem mājlopiem ir ļoti liela populācija, savvaļā to skaits ir salīdzinoši mazs un tuvu izmiršanas robežai. To aizsardzībai Tibetā 1990. gadā tika uzsākti īpaši pasākumi, lai gan izskaust iedzīvotāju ieradumu medīt savvaļas jaku ir ļoti grūti. 2013. gadā Tibetas kalnienē tika atklāts līdz šim nezināms, liels savvaļas jaku bars (apmēram 1000 jaku), kas liecina, ka jaku savvaļas populācija sāk atjaunoties.
Etimoloģija
Nosaukums «jaks» ir cēlies no tibetiešu valodas nosaukuma šīs sugas tēviņiem གཡག་ (g.yag). Mātītes tiek sauktas par dri vai nak. Latviešu valodā vārdu «jaks» izmanto abiem dzimumiem.
Izplatība
Pasaulē kopumā ir apmēram 12 miljoni jaku, bet no tiem tikai 15 000 ir savvaļas jaki, kuri mūsdienās vairs ir sastopami tikai Tibetas ziemeļos, Ķīnas Cjinhai provinces rietumos un Siņdzjanas provinces dienvidos, kā arī nelielā skaitā Ladākhas reģionā Indijā. Pavisam nelielas, izolētas populācijas mājo arī Tibetas rietumos un Cjinhai austrumos. Agrāk savvaļas jaku izplatības areāls bijis daudz plašāks, vēl 18. gadsimtā aptverot arī Mongoliju, Kazahstānu un Krievijas dienvidus. Nav zināms, kurā laikā suga šajās teritorijās izmirusi. Savvaļas jakus uzskata par izmirušiem arī Nepālā un Butānā.
Savvaļas jaki apdzīvo kalnu tundru, stepes un tuksnesi 3200—6100 m augstumā virs jūras līmeņa. Tomēr augstāk par 5500 metriem virs jūras līmeņā tie pamatā neuzturas. To dzīves vietās ir ļoti skarbs klimats. Nokrišņu daudzums dažos reģionos ir tikai 100—300 mm gadā, un visbiežāk tas zemē nonāk kā krusa vai sniegs. Ziemā temperatūra noslīd līdz –40°C. Pēdējos gados savvaļas jakus arvien biežāk var novērot kalnu tuksnešos. Viens no iemesliem — šīs teritorijas nav piemērotas lopkopībai, un jakam blakus neganās konkurējošie mājlopi.
Evolūcija
Mitohondrālās DNS analīzes, kas apkopotas 2006. gadā, liecina, ka jaks atdalījies no pārējiem vēršiem periodā pirms 1—5 miljoniem gadu un ka tas ir tuvāk radniecīgs Amerikas bizonam nekā pārējām vēršu cilts sugām Āzijā. Abām sugām ir bijis kopīgs priekštecis, iespējams, izmirušais stepes bizons (Bison priscus), kura populācija sadalījās divās daļās. Viena daļa nokļuva Tibetas kalnienē, bet otra aizceļoja austrumu virzienā un pa aizsalušo Beringa jūras šaurumu nonāca Ziemeļamerikā.
Zinātniskie pētījumi pierāda, ka jaka izdalīšanai atsevišķā ģintī — Poephagus — nav nekāda zinātniskā pamatojuma. Savukārt vēršu ģints (Bos) un bizonu ģints (Bison) būtu jāapvieno vienā ģintī.
Sistemātikas diskusijas
Iesākumā jaks tika sistematizēts ar Kārļa Linneja 1766. gadā doto zinātnisko nosaukumu Bos grunniens. Tomēr mūsdienās šis nosaukums tiek izmantots tikai domesticētajam mājas jakam. Savvaļas jakam tiek izmantots nosaukums - Bos mutus, lai gan joprojām ir sistemātiķi, kas savvaļas jaku sistematizē kā pasugu — Bos grunniens mutus. Kopš 2003. gada Starptautiskā zooloģijas nomenklatūras komisija (en) ir oficiāli atļāvusi savvaļas jaku sistematizēt kā Bos mutus.
Izskats un īpašības
Kā jau to nosaukumi norāda pastāv divu veidu jaki: savvaļas jaks un mājas jaks. Mājas jaks ir daudz mazāks par savvaļas jaku, un tā kažoks ir gludāks, mazāk pinkains. Savvaļas jaka kažoks ir tumši brūns vai melns, bet mājas jaki var būt arī gaiši pelēki, gandrīz balti. Kažoks ir ļoti biezs, un tam ir dubults matojums — īsa, silta pavilna, ko klāj un no nokrišņiem pasargā garā, biezā akotspalva. Ļoti garš matojums var būt tēviņiem, tas reizēm ir pat līdz zemei. Pavilnas matojums, pateicoties īpašam, lipīgam sekrētam, kas izdalās kopā ar sviedriem, parasti ir savēlies, un matiņi cieši viens ar otru savienoti. Tādējādi pavilnas matojums līdzīgi kā austa sega rada papildus siltumizolācijas efektu. Nepālā šo sekrētu izmanto tradicionālajā medicīnā.
Jaks ziemā bez problēmām spēj izturēt –40°C salu. Šie dzīvnieki ir slaveni ar to, ka nevairās no ūdenstilpēm pat pie mīnuss grādiem. Jaka gremošanas sistēma ir kā iekšēja krāsniņa, kas uztur normālu ķermeņa temperatūru pat pie ļoti zemām temperatūrām. Toties tam kļūst grūti, ja temperatūra ir augstāka par 15°C. Jakam ir liela sirds un liels plaušu tilpums, kas ļauj uzņemt lielu skābekļa daudzumu. Jo zemāka ir temperatūra un jo augstāk kalnos mājo jaks, jo tā elpošana kļūst lēnāka. Tādā veidā tas piemērojas retinātam gaisam. Jaks spēj dzīvot pat 6100 metru augstumā virs jūras līmeņa, tādējādi tas no visiem zīdītājiem pasaulē spēj dzīvot visaugstāk kalnos.
Savvaļas jaks ir viens no lielākajiem un masīvākajiem vēršiem, un par to lielāks ir tikai gaurs. Turklāt jaks savā izplatības reģionā ir lielākais dzīvnieks. Savvaļas jaka ķermeņa garums, ieskaitot galvu, ir līdz 3,25 m, augstums skaustā ir vairāk kā 2 m, un svars 820—1000 kg. Mātītes ir mazākas nekā tēviņi apmēram par ⅓. Mājas jaku tēviņš sver 350—580 kg, mātītes 225—255 kg. Jaks savu pilno augumu sasniedz tikai 6—8 gadu vecumā.
Kopumā jaks ir masīvi veidots vērsis, ar īsu kaklu, augstu plecu kupri, kas ir izteiktāks tēviņiem, un proporcionāli īsām, spēcīgām kājām. Aste ir samērā gara (70—100 cm), un tās galā garu matu pušķis, kas vairāk atgādina zirga asti, nekā vērša. Jakam ir samērā nelielas ausis un plata piere. Abiem dzimumiem ir gari, melni ragi, tomēr tēviņu ragi ir iespaidīgāki. Ragu garums tēviņiem parasti ir 48—99 cm, mātītēm 27—64 cm.
Uzvedība
Jaks kopumā ir miermīlīgs un draudzīgs, un mājas jaku var samērā viegli apmācīt. Tomēr, neskatoties uz savaldīgo raksturu, pat mājas jaku mātītes ar mazuļiem var izrādīt zināmu agresivitāti, ja tiek izprovocētas. Nav zināmi iemesli, bet reizēm savvaļas jaki uzbrūk mājas jakiem, tos pat nogalinot.
Jaki ir bara dzīvnieki. Pamatā savvaļas jaku tēviņi dzīvo savrup no mātītēm, kas savukārt dzīvo kopā ar mazuļiem un pusaugu jakiem 10–200 dzīvnieku lielos baros. Tēviņi ir vientuļnieki vai veido nelielus barus līdz 6 dzīvniekiem. Mātīšu barā ik pa laikam ir kāds pieaudzis jaku tēviņš, bet parasti tie mātīšu baram pievienojas tikai riesta laikā - dažas nedēļas septembrī. Tiesības pāroties tēviņi izcīna nežēlīgās savstarpējās cīņās.
Kopumā savvaļas jaki no cilvēkiem izvairās un metas bēgt līdzko tos pamana. Mātīšu bars ir īpaši uzmanīgs un pamatā uzturas augstkalnos, grūti pieejamās vietās. Tomēr tēviņi ir pārdrošāki un reizēm ieklejo apdzīvoto vietu tuvumā, kur tos savukārt apdraud mednieki.
Barošanās
Jaki pamatā ēd zemu zāli, grīšļus un citus pieejamos augstkalnes augus – krūmus, lakstaugus, ķērpjus un sūnas. Daži savvaļas jaku bari katru dienu migrē lielus attālumus, lai atrastu apmierinošas barošanās vietas.
Jaks var ēst gan garu zāli, izmantojot mēli kā citas vēršu sugas, gan īsu zāli, plūcot zāli ar lūpām un priekšzobiem kā aitas. Tā kā jaks pamatā barojas ar īsu zāli, tam ir plata mute, īss purns un plānas, plastiskas lūpas. Priekšzobi plati un spēcīgi, ar plakanu virsmu, kas piemērota zaru un augu sakņu malšanai. Mēles gals arī plats un strups, bet mēles virsma raupja un pat asa.
Reprodukcija
Jaku mātītes dzimumbriedumu sasniedz 1,5—2 gadu vecumā, bet parasti tās netiek pārotas līdz nav sasniegušas 3—4 gadu vecumu. Lai arī tēviņi dzimumbriedumu sasniedz 2 gadu vecumā, tie nesāk ātrāk pāroties kā 4 gadu vecumā, kad tie ir ieņēmuši jau augstāku vietu buļļu hierarhijā. Mazuļi dzimst katru otro gadu vai divas reizes trīs gados. Kopumā jaka mātītei tās dzīves laikā piedzimst 4—5 mazuļi. Mātīte visbiežāk meklējas tikai vienu reizi gadā, un, ja tā nesapārojas, tad nākamā meklēšanās ir tikai pēc gada. Labākos apstākļos, vietās ar labvēlīgākiem dzīves apstākļiem mājas jaku mātītes, ja nav sapārojušās, meklējas 3—4 reizes gadā. Grūsnības periods ilgst vidēji 258 dienas, kas ir daudz īsāks periods nekā citām vēršu sugām. Ja tiek iznēsāts vīrišķā dzimuma mazulis, tad grūsnības periods par dažām dienām ir ilgāks nekā, ja tiek iznēsāts sievisķā dzimuma teliņš.
Jūnijā, kad jakiem ir vislabākie barošanās apstākļi, sāk dzimt savvaļas jaku mazuļi. Dzemdībām mātīte piemeklē nomaļu vietu, prom no bara, bet pēc 10 minūtēm pēc piedzimšanas mazulis jau spēj piecelties kājās un staigāt. Kad mazulis pirmo reizi ir paēdis, māte ar jaundzimušo atgriežas barā. Parasti dzimst viens mazulis, kas piedzimstot sver 18 kg. Pirmos 5—9 mēnešus, vai reizēm pat gadu mazulis pārtiek no mātes piena.
Dzīves ilgums savvaļā jakiem ir līdz 25 gadiem. Tā galvenais dabiskais ienaidnieks ir Tibetas vilks (Canis lupus chanco), bet dažos reģionos to medī arī brūnais lācis un sniega leopards, kas parasti uzbrūk mazuļiem un jauniem jakiem. Tomēr lielam jaku baram plēsēji reti uzbrūk, jo jaki viens otru aizsargā.
Mājas jaks
Jaks ir domesticēts jau pirms vairākiem tūkstošiem gadu, lai iegūtu pienu, vilnu un gaļu, kā arī jakus izmanto kā nastu nesējus un jājamdzīvniekus. Tā mēslus izkaltētā veidā izmanto kā kurināmo visā Tibetā. Bieži tas ir vienīgais pieejamais kurināmais, lai Tibetas kalnienē, kur neaug koki, apsildītu mājokli. No jaku piena tiek gatavots siers un sviests, kuru savukārt lielos apjomos izmanto Tibetas tējas pagatavošanā. Sviestu izmanto arī apgaismošanas lampās un sviesta skulptūru pagatavošanā reliģisko svētku vajadzībām.
Oskara Kalpaka iela
Oskara Kalpaka iela var būt:
Voronkas
Voronkas ir ciems Kombuļu pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 269 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Ašars.
Jāšana
Jāšana ir sens sporta veids, kurā tiek attīstītas, pārbaudītas un vērtētas iemaņas jāšanā ar zirgiem. Šajā sporta veidā vīrieši sacenšas kopā ar sievietēm (vienīgais šāda tipa olimpiskais sporta veids). Jāšana kopš. gada ir iekļauta Olimpisko spēļu programmā, sievietes Olimpisko spēļu jāšanas sacensībās piedalās kopš. gada. Tajās pašlaik tiek sadalīti seši medaļu komplekti: iejādē, konkūrā (šķēršļu pārvarēšanā) un trīscīņā (visās disciplīnās gan individuāli, gan komandām). Šo sporta veidu starptautiski pārvalda Starptautiskā jāšanas sporta federācija (Fédération Équestre Internationale, FEI). Vasaras olimpiskajās spēlēs jāšanas disciplīnās sievietes un vīrieši piedalās vienotā ieskaitē.
Marks Popovičs
Marks Popovičs (Mark Popovic; dzimis 1982. gada 11. oktobrī) ir bijušais horvātu izcelsmes kanādiešu hokejists, aizsargs. Karjeras laikā aizvadījis 81 spēli Nacionālajā hokeja līgā. Karjeras otrajā pusē spēlējis dažādās Eiropas vadošajās līgās.
Spēlētāja karjera
2005. gada vasarā viņš noslēdza līgumu ar Atlantas "Thrashers" vienību, nākamajā sezonā tās sastāvā laukumā dodoties septiņās spēlēs, pārējo sezonu aizvadot AHL klubā Čikāgas "Wolves". 2007.—08. gada sezonā Popovičs "Thrashers" rindās aizvadīja jau 33 spēles. 2008.—09. gada sezonu aizsargs aizvadīja KHL klubā Sanktpēterburgas SKA, taču tad vēl uz sezonu atgriezās "Thrashers" sastāvā, NHL aizvadot vēl 37 spēles.
2010.—11. gada sezonu Popovičs aizvadīja Šveices hokeja līgas klubā HC Lugano, taču tad divas sezonas spēlēja Langnau "Tigers" rindās. No 2013. līdz 2015. gadam spēlēja KHL klubā Zagrebas "Medveščak". No 2015. līdz 2017. gadam spēlēja Austrijas hokeja līgas vienībā Klagenfurter AC, taču tad noslēdza karjeru.
Jonsons
Jonsons var būt:
Urugvajas administratīvais iedalījums
Urugvajas administratīvo iedalījumu veido 19 departamenti (spāņu: departamentos). Visi departamenti sīkāk iedalās 89 municipalitātēs. Pēc platības lielākais departaments ir Takvarembo departaments (15 438 km²), savukārt mazākais — Montevideo departaments (525,5 km²). Pēc iedzīvotāju skaita lielākais departaments ir Montevideo departaments (1 319 108 iedzīvotāji), bet mazākais — Floresas departaments (25 050 iedzīvotāji).
Viljams Poromā
Bengts Viljams Poromā (Bengt William Poromaa; dzimis ) ir Zviedrijas distanču slēpotājs.
Karjera
Pasaules kausa sacensībās debitēja Fālunā ar 55. vietu 15 km distancē brīvajā stilā. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2021. gadā Oberstdorfā. Gan skiatlonā, gan 15 km distancē ieņēma devīto vietu, bet 50 km distancē klasiskajā stilā finišēja 12. vietā. Zviedrijas komandas sastāvā piedalījās arī stafetē, kur ieņēma 4. vietu.
Pekinā visās disciplīnās, kurās startēja, iekļuva desmitniekā. Labāko rezultātu individuāli sasniedza skiatlonā, ieņemot sesto vietu. Komandu sprintā kopā ar Oskaru Svensonu ieņēma 4. vietu, tādu pašu vietu ieguva arī stafetē. Lahti pirmo reizi izcīnīja vietu uz pjedestāla Pasaules kausa posmos, ieņemot 3. vietu 15 km distancē klasiskajā stilā. 2021.—2022. gada sezonas kopvērtējumā ieņēma trešo vietu U-23 ieskaitē.
2023. gada Pasaules čempionātā Planīcā izcīnīja bronzas medaļu 50 km distancē klasiskajā stilā ar kopēju startu.
Personīgā dzīve
Viņa māte ir Anete Fankvista, kas arī nodarbojusies ar distanču slēpošanu, piedalījusies, bet 1995. gada Pasaules čempionātā izcīnījusi bronzu stafetē. Tēvs Larijs Poromā arī ir bijis distanču slēpotājs, piedalījies Pasaules kausa posmos, vēlāk strādājis par treneri.
Ķeļķe
Ķeļķe ir Rambuļa kreisā krasta pieteka Tukuma un Talsu novadā.
Iztece no Zaļkalnu dīķa. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Rambulī pie Iesalnieku mājām. Ķeļķi nešķērso valsts autoceļi, tā krastos neatrodas lielas apdzīvotās vietas.
Loriciferi
Loriciferi (Loricifera) ir jūras bezmugurkaulnieku tips, kas tika izdalīts un aprakstīts 1983. gadā. Šī tipa pirmo sugu Nanaloricus mysticus aprakstīja dāņu zoologs Reinharts Kristensens.
Apraksts
Pieaugušo īpatņu garums ir līdz 250 μm. Dažu sugu higginsa kāpuri var sasniegt 800 μm. Ķermenis tiek iedalīts rumpī un snuķī (introvertā). Rumpis klāts ar kutikulu — loriku, kas sastāv no atsevišķām plāksnītēm. Introverts tiek iedalīts mutes konusā, kas ir bruņots ar asmeņiem, vidusdaļu ar gariem piedēkļiem un kakla daļu. Asinsrites un endokrīnās sistēmas nav. Loriciferi ir divdzimumu dzīvnieki. No loriciferu oliņām izšķiļas tā sauktie higginsa kāpuri. Pēc pašreizējiem uzskatiem loriciferus iedala Scalidophora grupā, kuru raksturo tādi morfoloģiskie elementi, kā introverts un skalīdas. Pie šīs grupas tiek pieskaitīti arī priāpuli un kinorinhi. Loriciferi dzīvo dažādos dziļumos - no piekrastes zonas līdz 7 km. dziļumam. Starp loriciferiem ir atklātas sugas, kas pastāvīgi dzīvo anaerobos apstākļos. Šāda unikāla īpatnība pašlaik nav atklāta pie citām dzīvnieku grupām.
Sistemātika
Loriciferu tips iekļauj sevī vienu kārtu ar divām dzimtām. Pagaidām ir aprakstītas 25 loriciferu sugas, taču no savāktā materiāla varētu aprakstīt ap 100 jaunām sugām.
Ziemeļu divcīņa 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ziemeļu divcīņa 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs bija viens no 15 sporta veidiem, kas tika aizvadīts ziemas olimpisko spēļu laikā. Sacensības notika Nacionālajā slēpošanas centrā un Nacionālajā tramplīnlēkšanā centrā, Džandzjakou no 2022. gada 9. februāra līdz 17. februārim. Ziemeļu divcīņā tika aizvadītas 3 disciplīnas (visas vīriešiem). Sacensībās startēja 55 sportisti no 18 valstīm. Ziemeļu divcīņa bija vienīgais sporta veids šajās olimpiskajās spēlēs, kurā startēja tikai vīrieši.
Kvalifikācija
Maksimālā sportistu kvota ziemnmeļu divcīņas sacensībām bija 55 sportisti. No vienas valsts varēja startēt ne vairāk kā pieci sportisti. Sportisti bija tiesīgi piedalīties sacensībās, ja viņi bija ieguvuši punktus Pasaules vai Kontinentālakās kausa sacensībās kvalifikācijas periodā no 2020. gada jūlija līdz 2022. gada 16. janvārim.
Sacensību kalendārs
Tramplīnlēkšanas pirmās sacensības notika 2022. gada 5. februārī, bet pēdējas sacensības 14. februārī.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Zimbabvē
Sarakstā apkopotas tās vietas Zimbabvē, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Zimbabves ir iekļautas 5 vietas (3 — kultūras objekti un 2 — dabas objekti), savukārt 1 vieta ir iekļauta oficiālajā kandidātu sarakstā.
Sarakstā iekļautie objekti
{{Legend|#D0E7FF| — Pārrobežu objekts|outline=silver}}
Debesu valstība
"Debesu valstība" (en) ir 2005. gada vēsturiska drāma, kuras režisors un producents ir Ridlijs Skots. Galvenās lomas atveido Orlando Blūms, Eva Grīna, Gasans Masuds, Džeremijs Aironss, Deivids Tjūliss, Brendans Glīsons un Īeins Glens. Filmas pirmizrāde notika Londonā.
Sapalu dzimta
Sapalu dzimta (Leuciscidae) ir viena no karpveidīgo kārtas (Cypriniformes) dzimtām, kas apvieno apmēram 570 saldūdens zivju sugas un kas tiek iedalītas apmēram 90 ģintīs. Tās ir plaši sastopamas Eirāzijā un Ziemeļamerikā, bet lielākā sugu dažādība sastopama Vidusjūras piekrastes upēs. Sapalu dzimtas sugas var iedalīt divās lielās grupās: sapalu grupā un mailīšu grupā. Balstoties uz ģenētiskajiem atklājumiem, 2016. gadā tika izdalīta sapalu dzimta. Pirms tam šī zivju grupa tika sistematizēta kā karpu dzimtas apakšdzimta.
Sapalu dzimta pirms apmēram 83,3 miljoniem gadu krīta periodā atdalījās no līņu dzimtas (Tincinae), bet sapalu grupai un mailīšu grupai kopīgs priekštecis dzīvoja pirms apmēram 70,7 miljoniem gadu.
Latvijā
Latvijā mājo 13 sapalu dzimtas sugas — ausleja (Leucaspius delineatus), ālants (Leuciscus idus), baltais sapals (Leuciscus leuciscus), salate (Leuciscus aspius), sapals (Squalius cephalus), kaze (Pelecus cultratus), mailīte (Phoxinus phoxinus), plaudis (Abramis brama), plicis (Blicca bjoerkna), rauda (Rutilus rutilus), rudulis (Scardinius erythrophthalmus), spāre (Ballerus ballerus) un vimba (Vimba vimba). Šo sugu zivis sastopamas daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē, upju grīvu rajonos. Iespējams, Latvijā sastopama arī apakšmute (Chondrostoma nasus), tā kā šī suga mājo Lietuvā un Baltkrievijā, ar kurām Latvijai ir kopēji vairāki lielo upju baseini.
Sistemātika
Sapalu dzimta (Leuciscidae)
Debesu valstība
Filmas sižets notiek 12. gadsimtā, krusta karu laikā. Ibelīnas Balians ceļo uz Jeruzalemi, kur viņš sevi atklāj kā Jeruzalemes un tās iedzīvotāju aizstāvi.
Eksternāts
Eksternāts jeb eksternatūra (no la — 'ārējs') ir izglītības ieguves veids, kad cilvēks mācās pilnīgi patstāvīgi vai apmeklē mācību nodarbības izglītības iestādē bez piesaistes apmācības programmai, vai piedalās mācību nodarbībās tiešsaistē.
Cilvēku, kurš iegūst izglītību eksternātā, sauc par eksternu jeb brīvklausītāju. Parasti eksternāts noslēdzas ar eksāmeniem.
Ziemeļu divcīņa 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Sacensību kalendārs
— priekšsacīkstes; — medaļu izcīņa.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Ziemeļu divcīņas sacensībās startēja 55 sportisti (visi vīrieši) no 18 valstīm. ASV, Austrija, Francija, Japāna, Norvēģija, Somija un Vācija startēja ar atļauto maksimāko sportistu skaitu ziemeļu divcīņā — 5 sportisti.
Aktinīdi
Lielākā daļa aktinīdu (bet ne visi) ir arī transurāna elementi.
Atrašanās dabā
Visi aktinīdi ir radioaktīvi, tādēļ dabā atrodami tikai vieglākie un stabilākie no tiem — urāns un torijs, kā arī protaktīnijs. Dabā atrodamas arī niecīgas plutonija un neptūnija zīmes. Pārējie aktinīdi iegūstami mākslīgi ar kodolreakciju palīdzību, turklāt smagākie no tiem — tikai dažu atomu veidā.
Īpašības
Aktinīdi ir sudrabbalti, blīvi metāli ar samērā augstām kušanas un viršanas temperatūrām. Ķīmiski tie ir samērā aktīvi, reaģē ar vairumu nemetālu. Torijs un urāns var absorbēt lielus ūdeņraža daudzumus, veidojot hidrīdus ar mainīgu sastāvu. Aktinīdi reaģē ar ūdeni un skābēm, jo spriegumu rindā atrodas krietni pirms ūdeņraža. Aktinīdi parastos apstākļos nereaģē ar sārmiem. Īpašību noteikšanu stipri apgrūtina smagāko aktinīdu lielā radioaktivitāte un mazie iegūstamie daudzumi.
S60
S60 (līdz 2005. gadam Series 60) ir programmatūras platforma viedtālruņiem, kas bāzēta uz Symbian operētājsistēmu. To Nokia izstrādāja 2001. gadā, un pirmais tālrunis (Nokia 7650 ) ar S60 izlaists 2002. gadā. Izlaistas piecas S60 paaudzes. 2011. gadā Nokia nolēma pārtraukt izmantot Symbian, tā vietā izvēloties Windows Phone.
S60 galvenokārt tikusi uzstādīta Nokia ierīcēs, bet to izmantoja arī Lenovo, LG Electronics, Panasonic, Samsung Electronics, Sendo un Siemens Mobile.
Augusts Matiass Hāgens
Augusts Matiass Hāgens (de; dzimis Vijciemā, miris  Tērbatā) bija vācbaltiešu gleznotājs un grafiķis. Viņš specializējās ainavās un pilsētu skatos.
Dzīvesgājums
Dzimis 1794. gadā Vijciema dzirnavnieka ģimenē. Sākotnēji viņš apguva galdnieka amatu, bet pēc kāda laika internātskolā viņš parādīja talantu zīmēšanā. Diemžēl bērnības negadījuma un vēlākas slimības dēļ viņš bija gandrīz zaudēja redzi vienai acij. Tas gan daudz neietekmēja viņa mākslinieciskās spējas, jo 1810. gadā pēc vietējo dižciltīgo rekomendācijas viņš kļuva par ceļojošo gleznotāju Tērbatas apkārtnē. Nākamajā gadā viņš uzsāka darbu Kārļa Augusta Zenfa grafikas studijā. Viņš mācīja gleznošanu un gravēšanu Tērbatas Universitātē.
1820. gadā pēc Zenfa ieteikuma viņš izlēma doties uz Vāciju savu prasmju uzlabošanai. Aizkuģojis līdz Lībekai, viņš ar kājām devās ceļā uz Berlīni, Drēzdeni, Prāgu un Vīni. Vēlāk viņš devās garos pārgājienos caur Šveici un Itāliju, līdz pat Romai, rakstot detalizētu dienasgrāmatu un radot daudz skiču.
Četrus gadus vēlāk Pasavā apprecējies, viņš atgriezās Tērbatā, kur strādāja par zīmēšanas skolotāju zēnu skolā. Viņa zināmākie darbi, akvatintu sērija, pieminot universitātes darbības atjaunošanas gadadienu, radušies šajā periodā. No 1829. līdz 1832. gadam viņš mācīja meiteņu skolā. Pēc tam viņš atkal devās ceļā, gleznojot ainas Igaunijā un Somijas līča salās.
1837. gadā pēc veiksmīgas izstādes Sanktpēterburgā Pēterburgas Ķeizariskā mākslas akadēmija viņam piešķīra brīvmākslinieka statusu un nākamajā gadā pēc Zenfa nāves nomainīja viņu Tērbatas Universitātes zīmēšanas profesora amatā. Šo amatu viņš ieņēma līdz 1851. gadam, kad bija spiests to pārtraukt redzes pasliktināšanās dēļ. Pēc trīs gadiem viņš pārtrauca gleznošanu. Nevēlēdamies palikt bezdarbībā, viņš atklāja, ka viņa redze bija pietiekama, lai nodarbotos ar fotogrāfiju un viņa mazais fotosalons kļuva ļoti populārs.
Vorpsola
Vorpsola ir ciems Rudzātu pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 181 km attālumā no Rīgas.
Ipso facto
Ipso facto ir latīņu valodas frāze, ko filozofiski lieto tāda notikuma apzīmēšanai, kas ir kāda cita notikuma tiešas sekas, nevis pastarpināts rezultāts no kādiem citiem notikumiem. Šī frāze atšķirama no latīņu valodas izteiciena per se ("pats par sevi"). Piemēram, "par piederīgu pie Latvijas Republikas pilsoņu kopuma ipso facto tika atzītas personas, kuras saskaņā ar 1919. gada 23. augusta "Likuma par pavalstniecību" 1. pantu skaitījās Latvijas Republikas pilsoņi, bet nebija šīs tiesības realizējušas".
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Antigvā un Barbudā
Sarakstā apkopotas tās vietas Antigvā un Barbudā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Antigvas un Barbudas ir iekļauta 1 vieta (kultūras objekts), savukārt 1 vieta ir iekļauta kandidātu sarakstā. Antigva un Barbuda Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1983. gada 1. novembrī.
Tirozīnkināzes receptori
Tirozīnkināzes receptori ir receptori, kas atrodas uz šūnu ārējās sienas jeb membrānas, un tie piedalās citu hormonu izraisīto efektu īstenošanā, kā augšanas faktora, insulīna, epidermas augšanas faktora un citu hormonu un faktoru darbības īstenošanā. Ligandu regulētie enzīmi pēc uzbūves ir proteīni (olbaltumvielas), kurus citādi dēvē arī par tirozīna kināzēm.
Nūjošana
Nūjošana ir dabiska un enerģiska iešana, izmantojot īpaši veidotu nūjošanas nūju pāri. Nūjojot saglabājas dabiska un no biomehānikas viedokļa pareiza gaita un stāja. Arī roku kustība nūjojot atbilst dabiskam rokas vēzienam iešanas laikā. Nūjošanas kustību papildina dažas klasiskā stila distanču slēpošanai raksturīgas iezīmes:
Tehniski pareiza nūjas izmantošana ļauj kustībā iesaistīt ķermeņa augšdaļu un ar nūju palīdzību virzīt ķermeni uz priekšu. Iešanas slodze tiek vienmērīgi sadalīta uz dažādām muskuļu grupām.
Liņ Je
Liņ Je (zh, ; dzimusi 1974. gadā) ir Ķīnas FIDE meistare šahā.
Biogrāfija
1995. gadā Kišiņevā piedalījusies Pasaules čempionāta šahā sievietēm starpzonu turnīrā, kurā ieņēmusi 40. vietu.
Pazīstama kā šaha turnīru tiesnese. 2008. gadā kļuvusi par FIDE arbitru (FA), bet 2011. gadā saņēmusi starptautiskā arbitra (IA) nosaukumu. Bijusi Āzijas spēļu (2010) un Universiādes (2011) šaha turnīru tiesnese.
Pavārs
Pavārs ir profesija, ēdienu un dzērienu gatavošanas speciālists. Pavārs plāno un organizē virtuves darbu. Restorānā vai ēdnīcā galveno pavāru sauc par šefpavāru. Kuģa pavāru sauc par koku.
Raunda
Raunda (fr — 'Apaļā sala') ir vulkāniskas izcelsmes sala Indijas okeānā, 22,5 km uz ziemeļiem no Maurīcijas. Tās platība 169 ha, maksimālais augstums sasniedz 280 m virs jūras līmeņa. Nelielo saliņu raksturo stāvas nogāzes un klinšaini krasti, kas strauji iesliecas ūdenī. No Maurīcijas cietzemes to nošķir līdz 63 m dziļš šelfs. Raunda ir viena no tā saucamām ziemeļu saliņām. Tāpat šo nelielo "arhipelāgu" veido Ganerskveina, Flata, Gabriela sala, Pižona klints un Sērpenta.
Pirmatnīgo Raundu klāja cietkoku meži, kā arī bagātīgas pandānu un palmu audzes. Salas ekosistēmu katastrofāli iedragāja 19. gadsimta pirmajā pusē ievestās kazas un truši. Šīs invazīvās sugas noganīja veģetāciju, izraisot augsnes eroziju. Raunda kalpoja par pēdējo patvērumu Maskarēnu milzu bruņurupučiem, kas izmira ap 1844. gadu.
Kopš 1957. gada Raunda kopā ar Sērpentu ir pasludināta par dabas rezervātu. 1979. gadā tika izskaustas kazas, bet 1986. gadā — truši. Pateicoties nosacītai nošķirtībai un vēlākiem stingriem aizsardzības pasākumiem, Raunda 20. gadsimtā saglabājās kā pēdējā mājvieta vairākiem augiem, bezmugurkaulniekiem un piecām rāpuļu sugām. Tā ir viens no svarīgākajiem sauszemes bioloģiskās daudzveidības centriem Maurīcijā. Neraugoties uz sasniegtajiem panākumiem un pūlēm, augsnes erozija joprojām ir nopietnākais šķērslis biotopu atjaunošanai un pilnvērtīgas ekosistēmas izveidošanai. Aprakstīto sugu skaita ziņā Raunda proporcionāli tās platībai ir visapdraudētākais planētas nostūris.
Agrīnie apmeklējumi
Raundas apgūšanas un kolonizācijas vēsture ļoti atšķīrās no procesiem, kas risinājās Maurīcijas cietzemē un citās piekrastes saliņās. Sīki un detalizēti Raunda un citas ziemeļu saliņas netika aprakstītas līdz pat 19. gadsimta vidum, un par to sākotnējo ekoloģiju iespējams izsecināt no fragmentāriem agrīniem pierakstiem. Mežainās un zaļoksnējās saliņas klāja daudzveidīgs augājs, tāpēc no cietzemes piesaistīja augļēdājsikspārņus, sārtos baložus, Maurīcijas zilos baložus, gredzenkakla papagaiļus, Maskarēnu pelēkos papagaiļus, Maurīcijas bulbulus un citus putnus.
Pirmais atzīmētais mēģinājums izsēsties Raundā notika 1670. gados. Maurīcijas kolonistu vidū klīda baumas, ka Flatas salu apdzīvo lieli bruņurupuču bari, bet piekrastes ūdeņos uzturas dugongi. 1674. gada maijā gubernators organizēja ziemeļu saliņu izpēti. Flatā un Gabriela salā tolaik mitinājās ap 6000 bruņurupuču, un ekspedīcija izveda 320 dzīvniekus. Raundā izsēsties jūrnieki nespēja un ziņoja, ka to klāj palmu un pandānu meži. Atšķirībā no aizvien biežāk apmeklētām blakus saliņām, Raunda 18. gadsimtā kuģiniekiem dēļ grūtās piekļuves saglabājās vienīgi kā orientieris. Vienīgā zināmā izsēšanās notika ap 1750. gadu, kad pēc kuģa Sumatra bojāejas tās apkalpe tur rada glābiņu.
1753. gadā ziemeļu saliņas pētīja franču astronoms un ģeodēzists Nikolā-Luiss Delakails. Viņš atzīmēja, ka "Maurīcijā nav čūsku, savukārt kaimiņu saliņās Isle Ronde, Isle Longue [Flata] un Coin de Mire [Ganaerskveina] milzīgā skaitā mitinās čūskas un ķirzakas... Es redzēju pēdu garas un krietnu collu treknas ķirzakas [Telfēra scinki], kamēr Maurīcijā varēju novērot vienīgi mazas ķirzaciņas tekalējam pāri sienām un klintīm ".
18. gadsimta beigās Flatas, Ganerskveinas un Gabriela saliņu pirmatnīgās ekosistēmas bija pilnībā iznīcinātas. Izmedīti bija visi sauszemes bruņurupuču bari un dugongi, kas ganījās seklajos līčos. Savukārt Raundā grūtās piekļuves dēļ joprojām kuploja pirmatnīgie mūžzaļie cietkoku meži un palmu audzes.
Žoržs Movezēns
Žoržs Prospērs Movezēns (fr; dzimis, miris ) bija franču vingrotājs, startēja 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Raunda
19. gadsimta pētījumi
Pirmais detalizētais salas apraksts datējams ar 1844. gada decembri, kad gvano meklējumos Raundu un Sērpentu apmeklēja angļu inženieris un topogrāfs Džons Augusts Loids. Nelielo ekspedīciju pārsteidza negaidīts ciklons, un tās dalībnieki bija spiesti nedēļu uzturēties Raundā. Loids aprakstīja salas floru un faunu, kas kalpoja par pamatu vēlākiem pētījumiem. Tolaik tās lielākajā daļā, īpaši augsnēm bagātās gravās, kuploja biezas palmu un pandānu audzes. Augstāk nogāzēs tos bagātināja melnkoku un citu cietkoku meži, kas sniedzās augšup līdz salas virsotnei. Pētnieks aprakstīja abu tropu jūrasputnu sugu ligzdas, lidošanas spējas un zivju ķeršanas paņēmienus un uzsvēra sarkanastes tropu jūrasputnu pārbagātību. Tāpat Loids pieminēja milzīgo trušu skaitu, kuru bari pārņēmuši visu salu. Nav zināms, kad tieši šie kaitnieki bija izlaisti salā. Iespējams, tas notika gadus trīsdesmit pirms Loida ierašanās. Ekspedīcija uzdūrās pēdējai Maurīcijas milzu bruņurupuču populācijai, kas bija bija radusi patvērumu grūti sasniedzamajā Raundā — acīmredzot tas bija vissvarīgākais ekspedīcijas atklājums. Maurīcijas cietzemē milzu bruņurupuči nebija redzēti kopš 1730. gadiem, un Loidam radās iespēja novērot "dažus ļoti lielus" šīs izzūdošās sugas pārstāvjus. Kāds no viņa biedriem vienā no salas alām notvēra grūsnu bruņurupuču mātīti un pārveda uz Maurīciju, bet jaundzimušos bruņurupucēnus izdāļāja paziņām.
Žoržs Movezēns
Movezēns 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 275 punktus, izcīnot dalīto 8. vietu kopā ar savu tautieti Marselu Lalu.
Raunda
19. gadsimta pētījumi
1856. gadā, veicot ceļojumu pa Indijas okeāna rietumu daļu, Raundā un Sērpentā vairāku dienu garus pētījumus veica angļu ornitologs Edgars Leopolds Leiards. Viņš ievāca vairāku jūras putnu izbāžņus un olas.
1860. gada novembrī Raundu apsekoja britu koloniālais administrators un ornitologs Edvards Ņūtons. Lai arī pētnieka publicētajā atskaitē minēti vienīgi putni, viņa dienasgrāmatā paustie novērojami liecina par ievērojamu vides degradāciju salīdzinājumā ar 1844. gadu. Ņūtons atzīmēja: "Salā ir ļoti nabadzīga veģetācija... Vacoa ir parastākais augs, parastas tāpat ir palmu sugas... Bez tam es redzēju vienu vai divas nīkulīgu meža koku sugas, kadiķi, dažus zālaugus, ķērpjus, paparžaugus. Es neatradu ne mazāko augāju simts jardu attālumā no jūras... Turklāt [salā] ir platas joslas ar pilnīgi kailām klintīm bez augāja paliekām. Citviet ir plašas un plakanas tāda pat klintāja joslas, kuras klāj zemi bazalta gabali". Viņš īpaši izcēla milzīgas, tūkstošiem īpatņu lielas sarkanastes tropu jūrasputnu kolonijas, kā arī atstāja atskaiti par svītraino ūbeli – pirmo atzīmēto sauszemes putnu sugu Raundā. Tāpat Ņūtons ir pirmais, kurš pieminēja kazas. Šos dzīvniekus izlaida salā vairākus gadus pirms viņa apmeklējuma.
1867. gadā Maurīcijā ieradās nenogurdināmais amerikāņu dabas pētnieks Nikolass Paiks. Viņš šajā aizjūras zemē pavadīja piecus gadus, kuru laikā pētīja Maurīcijas faunu, floru un ģeoloģiju, radīja teju piecsimt zivju zīmējumus un ievāca plašu zivju, koraļļu, sūkļu un augu kolekciju. 1868. gada decembrī Paiks apmeklēja Raundu. Viņš joprojām varēja novērot pandānu un palmu audzes, bet vairs nespēja atrast cietkoku mežus: "tie visi bija gandrīz pilnībā nopostīti". Paiks konstatēja vien nelielas bijušo mežu stidziņas. Pētnieka vārdiem, "grubuļaino salas virsotni atdzīvināja daži raupjas zāles pleķīši, kas kalpoja par barību daudziem trušiem un kazām". Paiks aizrautīgi pētīja ne vien salas putnus un rāpuļus, bet arī visa veida kukaiņus.
Raundu turpināja apmeklēt arī citi pētnieki, tostarp viens no ekoloģijas zinātnes pamatlicējiem Karls Mēbiuss 1874. gadā un rāpuļu kolekcionāri no Vācijas 1880. gados. 1889. gada novembrī salu apsekoja skotu botāniķis Henrijs Džonstons, kas ir pēdējais fiksētais tās apmeklējums 19. gadsimtā. Vēl salīdzinoši nesen zaļoksnējā sala bija kļuvusi "ļoti neauglīga, un stāvo, brūno klinšu tuksnešaino izskatu atdzīvināja vienīgi mazītiņi izkaisītu palmu un pandānu pudurīši". Tā kā erozijas rezultātā augsne bija ieskalota okeānā, lielākā daļa palmu auga uz kailām klintīm. Džonstons bija pēdējais, kurš novēroja "mazu mežiņu dienvidu puses paugurā 450-550 pēdu augstumā virs jūras līmeņa". Tāpat botāniķis atzīmēja, ka daudzi no Maskarēnu salām endēmiem Fernelia krūmājiem iznīkst sausuma dēļ. Viņa vienīgie pieminētie dzīvnieki bija truši.
20. gadsimta pētījumi
1906. gadā kārtējos gvano meklējumos Raundā piestāja Dienvidāfrikas ģeologi. Klinšu spraugās viņi atrada milzu bruņurupuču un augļsikspārņu kaulus.
1910. gadā salu apmeklēja britu ornitologs Ričards Meinerhāgens. Viņa fotogrāfijās redzamas triju palmu sugu audzes, pandāni un liels skaits sarkanastes tropu jūrasputnu. Zem klinšu dzegām vai augājā viņš atrada svaigus jūrasputnu perējumus, nesen izšķīlušos mazuļus un putnēnus, kas jau bija gatavi pamest ligzdas. Pētnieks piemetināja, ka "neraugoties uz likuma aizsardzību, šos putnus nesaudzīgi medī zvejnieki. Viņi tos bez žēlastības nogalina un pārdod ķīniešu restorāniem Portluī, kur tos uzskata par izcilu delikatesi". Meinerhāgens redzēja pieaugušus baltastes tropu jūrasputnus, tomēr neatrada nevienu ligzdu. Tāpat viņš atzīmēja milzīgo trušu skaitu, kas visi bija "lieli un trekni".
Pagāja vairāk nekā divdesmit gadi, pirms Raundā 1935. gadā ieradās cits zinātnieks – Maurīcijas botāniķis Pauls Oktavs Vjehe. Sala bija "palikusi bez augāja, tomēr joprojām bija atrodamas sākotnējo palmu biežņu atliekas", un vienīgi celmi liecināja par kādreizējiem platlapju 'mežiem'. Vjehe norādīja, ka kazas un truši nograuž asniņus, izraisot strauju augsnes eroziju.
1948. gadā salā ieradās zoologa Žana Vinsona komanda, kas veica pirmos nopietnos pētījumus kopš 1869. gada. Milzīgie sarkanastes tropu jūrasputnu bari medību rezultātā bija sarukuši līdz pusducim pāru. Lielā skaitā joprojām ligzdoja vairāk tramīgu jūras putnu sugas. Vinsons atzīmēja trušu un kazu pārpilnību un, gluži kā Bārklijs 1869. gadā, nespēja atrast "nevienu jaunu palmiņu vai pandānu, jo tie drīz pēc uzdīgšanas tiek nograuzti". Fotogrāfijas liecina, ka saliņas nogāzēs auga vienīgi augstas vecas palmas. Pētnieki noķēra divas boa čūskas un atzīmēja scinku un gekonu bagātību. Vinsona kolekcija veicināja Maskarēnu boa izpēti. Tika atklāts, ka augšžokļa kauls tām sadalīts divās savstarpējās kustīgās daļās — priekšējā un aizmugurējā. No visām čūskām šāda anatomiska īpatnība raksturīga vienīgi Maskarēnu žņaudzējčūskām.
Klimats
Raunda atrodas tropu joslā, nedaudz uz ziemeļiem no Dienvidu tropu loka. Visa gada garumā salā valda karsti un vējaini laika apstākļi. Sausākais periods ilgst no septembra līdz novembrim. Mitrākā gada daļa ir periods starp decembri un martu, un šajā laikā apgabalu piemeklē arī tropiskie cikloni ar vēja ātrumu līdz 250 km/h un spēcīgām lietusgāzēm. Maurīcijas kalnainos vidienes reģionos nokrišņu daudzums var sasniegt 4000 mm, salas austrumu daļā tie ir aptuveni 1200 mm, bet rietumu piekrastē mazāk nekā 600 mm. Raundā nokrišņu daudzumu nav pētīts un tiek pieņemts, ka tas varētu atbilst relatīvi sausam Maurīcijas rietumu piekrastes apgabalam.
Hidroloģija
Lielās bangas un šaltis no atklātās jūras apšļāc piekrasti ar ievērojamu sālsūdens daudzumu, taču porainās klintis, stāvās nogāzes un kraujās notekas pieļauj ļoti nelielu ūdens uzkrāšanos, parasti ātri gaistošu lāmu veidā. Plūdi uzrodas vienīgi spēcīgu lietavu laikā.
Ģeoloģija
Raunda ir otra lielākā Maurīcijas šelfa zonas sala. Pēc izcelsmes tā ir vulkāniska kore. Nogāzes pamatā ir stāvas un klāj vienu trešdaļu salas. Īpaši stāvo austrumu pusi veido viļņu daļēji noārdīts krāteris. Visu salu caurvij klintis, kuras veido vulkānisko pelnu formēti tufa slāņi ar vulkāniskām plēnēm jeb skoriju. Tomēr vietām sastopami arī iespaidīgi bazalta gabali. Salas virsotnē atrodas daži kaļķakmeņi, bet gar klinšu plaisām atrodams kvarcs.
Visu salas piekrasti ieskauj robotas tufa klintis, kas strauji iesniedzas okeānā. Parasti to apskalo augsti viļņi, kas piekļuvi salai ar laivu padara ļoti apgrūtinošu. Relatīvi plakanas klintis atrodas vienīgi saliņas rietumu krastā.
Grāmatā "Zeltainie sikspārņi un sārtie baloži" Džeralds Darels rakstīja: "Visa sala sastāvēja no tufa, un šo mīksto minerālu vējš un lietus bija gludinājis un krokojis, veidojot ieloces un robojumus, tā ka visa sala izskatījās kā milzīgs uz jūras virsmas izklāts akmens krinolīns ar dabas spēku darinātiem stīva brokāta izciļņiem, tornīšiem un augstiem stabiem. Ar nožēlu redzēju, ka vienīgā lēzenā vieta uz salas ir klinšainais krasts, kur mēs izcēlāmies malā. Viss pārējais šķita sastāvam no aizām un kraujām klintīm."
Augsne
19. gadsimtā lielāko salas daļu klāja bagātīga un bieza augsnes kārta, kas bija piemērota palmu un cietkokšņu sugām. Džons Loids 1845. gadā rakstīja, ka augšējās ziemeļu nogāzēs augsne sasniedz triju pēdu (90 cm) biezumu. Kaili bija pamatā pasātiem pakļautie dienvidaustrumi. Augsnes eroziju izraisīja pārmērīgi savairojušās kazas un truši, kas noganīja augāju un nograuza jaunos asniņus. Neraugoties uz nozīmīgiem panākumiem izzūdošo sugu saglābšanā, noplicinātā augsne ir būtiskākais šķērslis vides atjaunošanai un ekosistēmas funkcionēšanai.
Pašreizējo augsni lielākoties veido irdens smilšmāls ar visai vienveidīgu tekstūru un nabadzīgi veidotu struktūru, kas norāda uz iepriekšējās augsnes izzušanu un nesenu tās atjaunošanos. Raundu veido divu tipu augsne: Lithic leptosols rietumu nogāzē un Dystric leptosols ar Dystric regosol pamatā dienvidu areālā.
Augsnes dziļums ievērojami atšķiras. Ēnainos nogabalos tā sniedzas no 11 līdz 30 cm, bet dziļākās ieplakās bieži sasniedz 60 cm dziļumu. Lielākajā salas daļā augsne ir ļoti sekla — vidēji 5 cm dziļa.
Sākotnējā flora
19. gadsimta sākumā Raunda bija vienīgā Maurīcijas saliņa, kuras ekosistēmu vēl nebija iedragājusi cilvēku postošā darbība. Neskarti kuploja mūžzaļās cietkoku audzes un skrajie palmu meži, kurus veidoja zilās latānijas, Pandanus vandermeeschii, pudeļpalmas, Ganerskveinas alvejas, orkāna palmas conjugatum varietāte un pandāni. Darels rakstīja: "Savulaik visas zemākās salas nogāzes klāja palmu mežs, bet augstākās daļās auga melnkoki un citi cietkoki". Salas ekosistēma līdzinājās t.s. 'palmu savannai' — mežainam un sausākajam Maurīcijas apgabalam, kas šaurā joslā stiepās gar aizvēja rietumu piekrasti. Kolonizācijas laikā cietzemē šis biotops tika pilnībā izcirsts, un tā kādreizējās aprises saglabājušās Raundā un Gvanerskveinā.
Mūsdienu dzīvotnes
Mūsdienās Raunda ir dzīvotņu mozaīka, ko veido kailas klintis, blīvi zālaugu areāli, stādītu cietkoku audzes un ciešas palmu biežņas.
Detalizēti 2003. gada Raundas salas pētījumi liecina par septiņiem atšķirīgiem veģetācijas tipiem: blīvām palmu audzēm, piekrastes biotopu, jauktām zālaugu kopienām, krātera biotopu, klinšu biotopu, virsotnes biotopu, tuksnešaini.
Blīvās palmu audzes (70,1 ha) aizņem klinšainās nogāzes ar izciļņiem, dziļām plaisām un ieplakām. Areālā dominē zilās latānijas ar vietām augošiem pandāniem un pudeļpalmām. Zem blīvām lapotnēm un zālaugiem izveidojies dziļš lapu slānis.
Piekrastes biotopu (41,9 ha) veido šauri un no veģetācijas gandrīz pilnībā brīvi pamatieži, kas stāvu klinšu veidā ieskauj salas ziemeļu piekrasti.
Jaukto zālaugu biotopu (38,9 ha) raksturo ieplakas un nevienmērīgi sastopami klinšakmeņi. Dominē vīteņaugi: vietējie Ipomoea pes-caprae, Tylophora coriacae un invazīvie Passiflora suberosa, kas kopīgi ar guļošiem augiem, atsevišķām latānijas palmām un pandāniem ieplaku malās veido blīvus noēnotus pleķīšus. Iedzīvojušās dažas cietkoku sugas, kas tika iestādītas atjaunošanas programmas ietvaros. Biotopam ir dziļš augsnes slānis (30-50 cm) un, veicot augu atjaunošanas aktivitātes, šim areālam tiek pievērsta īpaša vērība.
Krātera biotops (34,5 ha) iekļauj pamatiežu stāvas, ieliektas, pusmēnesveida formas nogāzes ar daudzām vertikālām sienām, dziļām plaisām un mazām aliņām. Nelielos, mazāk stāvos laukumiņos sastopamo augāju veido pandāni un dažas latānijas ar jauktu zālaugu kopienām.
Klinšu biotops (13,5 ha) iekļauj krasi stāvus un pamatā no augiem brīvus pamatiežus ar seklām vagām un dažam nelielām aliņām. Tās nodrošina ar barības vielām bagātīgo palmu un zālaugu ieplaku biotopus.
Virsotnes biotopu (12,9 ha) veido pamatieži ar klinšakmeņu krāvumiem un plānu akmeņainu augsni. Nabadzīgā veģetācija iekļauj nelielu zālaugu sugas, tostarp endēmo Phyllanthus mauritianus. Virsotnes rietumu nogāze robežojas ar latānijām, ziemeļu nogāze — nelielu Ganerskveinas alveju areālu.
Tuksnešaini (7,2 ha) veido areāli ar plānu augsni un maziem iežiem. Sastopami nelielu guļošu augu pleķīši, vairāki Scaevola taccada krūmāji un dažas latānijas.
Katra no šīm dzīvotnēm satur kritiski apdraudētas sugas. Iespējams, visatpazīstamākās ir blīvās un skrajās palmu audzes, kuras veido trīs endēmas sugas.
Palmas
Pirmo reizi Raundas augu valsti aprakstīja Džons Loids 1844. gadā. Viņš pieminēja trīs palmu sugas, kuras gandrīz vienlīdz bagātīgi klāja salu. Lai arī viņa apraksts ir visai savdabīgs, tas ļauj droši atpazīt orkāna palmu, pudeļpalmu un zilo latāniju. Vairāk nekā trīsdesmit gadus vēlāk arī Nikolā Paiks ziņoja par trim palmu sugām, kuras joprojām auga kuplā skaitā. Tomēr jau gadu vēlāk Džons Horns norādīja uz postošo ietekmi, ko palmām un citiem augiem nodara truši un kazas. 1990. gadā no pēdējās, dienvidrietumu nogāzē guļošās orkāna palmas tika ievākti daži vairoties spējīgi augļi, pirms tā gāja bojā drīz pēc 1994. gada ciklona. No pēdējā brīdī ievāktajiem augļiem izaudzēti vairāk nekā 250 augu. Mēģinājumi šo varietāti reintroducēt Raundā pagaidām nav bijuši sekmīgi, tomēr vairāki desmiti palmu sekmīgi atgriezti Egretas salā.
Pudeļpalma gan Maurīcijā, gan citviet tropos kļuvusi par vienu no dekoratīvākajiem augiem. Tās izcelsmes vieta nav zināma, bet vienīgā savvaļas populācija bija saglabājusies Raundā. 1975. gadā no kādreizējām bagātīgām pudeļpalmu audzēm bija atlikuši piecpadsmit pieauguši koki, seši jauni kociņi un sešdesmit seši stādiņi. Savukārt 1986. gadā salā bija palikuši vairs tikai astoņi pieauguši koki un astoņpadsmit stādiņi, kas brīnumainā kārtā bija paglābušies no trušiem. Tādējādi laika posmā starp 1975. un 1986. gadu kopējais populācijas skaits bija noslīdējis no 87 īpatņiem līdz 26, un bez apņēmīgiem aizsardzības pasākumiem suga drīzumā būtu pilnībā izzudusi no Raundas. Pēc trušu un kazu iznīdēšanas pudeļpalmu audzes pamazām kļūst aizvien blīvākas. 2020. gadā salā zēla un plauka jau vairāk nekā 300 sugas pārstāvju.
Zilā latānija ir visizplatītākā salas palma. Tā var sasniegt iespaidīgu augstumu ar lielu lapotni. Latāniju areāls aptver rietumu un ziemeļu nogāzes, kur tās vietām jau veido palmu mežus. Raundā ir lielākā šīs sugas populācija Maurīcijā. Latānijas palmu un pudeļpalmu atjaunošanās kļuva iespējama tikai pēc invazīvo zīdītāju izskaušanas.
Citi augi
Salā sastopama Pandanus vandermeeschii lielākā populācija, kas ir viena no aptuveni divdesmit Maurīcijai endēmām pandānu sugām. Tas ir vidēja garuma koks, kuras lapojums atgādina palmas. Šauri lineārās lapas pie stumbra veido spirāliskus pušķus, kuru dobie vidi sniedz patvērumu salas gekoniem. Pandāni sastopami krāterī, bagātina palmu audzes un ieskauj virsotni.
Cits rets augs ir kritiski apdraudētā Ganerskveinas alveja – sukulents ar viegli ieliektām, sulīgām, blīvās piezemes rozetēs augošām lapām un sarkanīgi dzelteniem ziediem. Raundā un netālajā Ganerskveinā saglabājušās vienīgās zināmās sugas savvaļas atradnes. Arī alveju izplatības areāls lēnām palielinās.
Līdz aktīvu atjaunošanas darbu sākumam bija saglabājušās tikai divas vietējās cietkokšņu sugas — Gagnebina pterocarpa un viens vienīgs Fernelia buxifolia jeb bois buis īpatnis. Abas sugas vēl 1868. gadā pieminēja Paiks. Viņš rakstīja, ka koki ir zemi, bet ar iespaidīgu lapotni, kuru zari sāniski plešas no pusotra metra līdz sešiem un pat deviņiem metriem. G. pterocarpa ir neliels, līdz 4 metriem augsts koks ar pelēku stumbru, plūksnaini saliktām lapām un baltiem, mazās "birstītēs" sagrupētiem ziediem. Arī F. buxifolia ir neliels koks vai krūms ar ieapaļām spīdīgām lapām, baltiem ziediem un sarkaniem augļiem. Raundā nozīmīgākie šo sugu apputeksnētāji un sēklu izplatītāji ir gekoni. Mūsdienās salā ir sekmīgi ieviestas vairākas citas cietkokšņu sugas.
1991. gadā salā introducēja Maurīcijai endēmo Dracaena concinna — kokam līdzīgu krūmu ar stāvu stumbru un dzelteniem ziediem, kura palmām līdzīgās lapas bagātīgi izplešas no stumbra virsotnes. Šīs dracēnas pamatā sastopamas ap virsotni un vietās, kur risinās stādījumu atjaunošana. Cits Raundā ieviests augs ir Premna serratifolia — neliels augošs vai ložņājošs koks, kas var sasniegt 5 m garumu. Pārstādītas trīs vietējās ebenkoku sugas — Egretas melnkoks, melnais ebenkoks un Diospyros melanida, kā arī divas fikusu sugas — Ficus reflexa un Ficus rubra. Iespaidīga lapotne raksturo Maskarēnu arhipelāgam endēmo Cassine orientalis jeb bois d'olive, kura augļi ārēji atgādina olīvas. Labvēlīgos apstākļos koks var sasniegt 20 m garumu.
Sekmīgi iejuties Scaevola taccada — blīvs krūms ar vaskainām sukulentu lapām, kas plaši sastopams tropu un subtropu piekrastē. Suga ir ļoti izturīga pret sāli un kalpo par vienu no pioniera augiem atjaunojamās platībās. Uz Raundu pārvietoti ārkārtīgi reti endēmi krūmi ar krāšņiem ziediem — Hibiscus fragilis un trohētija Trochetia parviflora. Cietzemē tās apdraud invazīvās augu un dzīvnieku sugas.
2020. gadā tika veiksmīgi reintroducēti vairāki simti pret noēnojumu izturīgo muskusa paparžu Microsorum scolopendria stādiņi. Lai arī suga ir parasta Maurīcijā, Raundā tā pilnībā izzuda 1980. gados. Ar papardēm paredzēts samazināt eroziju zem stādītajiem kokiem, veicināt nobirušo lapu satrūdēšanu un nodrošināt aizsardzību pret svešzemju sugu tālāku izplešanos. 2020. gada beigās Maurīcijas piekrastē rūpīgi ievāca un nākamajā gadā Raundas atjaunoto dzīvotņu zemsedzē pārstādīja citu vietējo papardi Phymatosorus scolopendria, kas palīdzēs radīt stādiņiem atbilstošu mikroklimatu un samazinās augsnes eroziju. Suga Raundā pēdējo reizi bija konstatēta 1970. gados.
Raundā ilgāku laiku bija vienīgā zināmā Aerva congesta kolonija. Tas ir sīciņš, 08–3,2 cm augsts guļošs augs, kas sastopams uz kailām klintīm. 2013. gadā Maurīcijas dienvidu piekrastē atklāja vēl vienu atradni — aptuveni desmit augus, kuri aptvēra divus 1,8 x 2 cm un 6 x 12,5 cm lielus pleķīšus. Raundā populācija no nepilniem simts indivīdiem 1996. gadā nokritusies līdz sešpadsmit 2016. gadā. Patlaban suga salā ir izmirusi, un vienīgā savvaļas populācija saglabājusies cietzemē.
Daži citi retas salas augi ir Chloris filiformis, Vetivera arguta, Phyllanthus revaughanii, Asparagus umbellulatus un Dichrondra repens. Lai arī šīs sugas sastopamas citviet Maurīcijā, Raundas populācijas varētu pārstāvēt ģenētiski atšķirīgas atradnes.
Sugu uzskaite
Pirmo visaptverošo augu uzskaiti 1975. gadā veica Edinburgas Universitātes organizēta ekspedīcija. Tā atzīmēja 43 sugas. 1986. gadā tika saskaitītas 55, bet 1993. gadā 60 sugas. Patlaban salā zināmas 114 augu sugas, no kurām aptuveni 36 ir svešzemju pārstāves. Sugu pieaugums saistāms ar vietējo augu reintrodukciju.
Raundas augājs saglabājis plašu sākotnējo elementu daudzveidību, lai arī piedzīvoja ļoti nopietni izmaiņas 19. gadsimtā un smagi cieta no ievestiem zālaugiem. Augsti invazīvu kokaugu sēklas līdz salai nav nokļuvušas. Tomēr ievestās nezāles iesāka izplesties pēc kazu un trušu izskaušanas.