cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Braclava
Braclava ir sena Ukrainas pilsēta pie Dienvidbugas upes Vinnicas apgabalā.
Vēsture
Pirmo reizi minēta 1362. gadā kā Браславль pie Lietuvas dižkunigaitijas dienvidu robežas ar Zelta ordas zemēm. 1564. gadā tai piešķīra Magdeburgas tiesības, pēc Ļubļinas ūnijas noslēgšanas 1569. gadā bija Polijas karaļa kronim pakļautas Braclavas vaivadijas centrs.
1648. gadā pilsētu iekaroja Bohdans Hmeļnickis, pēc Andrusovas pamiera 1667. gadā to atguva Polija, no 1672. līdz 1699. gadam pārvaldīja Osmaņu impērija, pēc 1793. gada Polijas dalīšanas Krievijas Impērija. Kopš 1797. gada bija Podolijas guberņas apriņķa pilsēta, 1919. gadā nokļuva Ukrainas Tautas Republikas, 1922. gadā Ukrainas PSR, 1991. gadā Ukrainas republikas sastāvā.
Nikolajs Bogdanovs-Beļskis
Dzīvesgājums
Dzimis 1868. gada 20. decembrī Smoļenskas guberņas Beļskas apriņķī (tagad Tveras apgabalā) kā laukstrādnieces ārlaulības dēls. Maskavas profesors S. Račinskis, kas nodarbojās ar lauku skolu organizēšanu, ievēroja apdāvināto skolnieku, paņēma viņu pie sevis un veicināja zēna turpmāko attīstību. Nikolajs mācījās Maskavas Glezniecības, tēlniecības un arhitektūras skolā (1884), vēlāk studēja Sanktpēterburgas Mākslas Akadēmijā mākslinieka Iļjas Repina klasē (1894—1895). Kopš 1890. gada piedalījās „peredvižņiku” izstādēs. Papildinājās Parīzē, Minhenē un Itālijā.
Kad viņa gleznu "Topošais mūks" (Будущий инок) pēc 1891. gada iegādājās Krievijas ķeizariene Marija Fjodorovna, mākslinieks kļuva slavens. Tretjakova galerija iegādājās gleznu "Sarežģīts uzdevums" (Трудная задача). Viņš gleznoja Krievijas impērijas ķeizara Nikolaja II, lielkņaza Sergeja Aleksandroviča, ķeizarienes Marijas Fjodorovnas, kā arī daudzu galminieku portretus. 1903. gadā viņš pabeidza Mākslas akadēmiju, 1914. gadā viņam tika piešķirts Mākslas Akadēmijas īstenā locekļa nosaukums.
Krievijas pilsoņu kara laikā Nikolajs Bogdanovs-Beļskis 1921. gadā pārcēlās uz dzīvi Latvijā. Viņš turpināja gleznot portretus, vasaras pavadīja Rēzeknes apriņķa Loboržos. 1940. gadā kādā intervijā viņš atzina, ka ''Latvija vispār ir ļoti gleznaina, un it īpaši Latgale. Tās daba atgādina man Smoļenskas guberņas ziemeļu daļu, kur es esmu dzimis un pavadījis savu bērnību.'' No 1922. līdz 1940. gadam Latvijā tika rīkotas septiņas Nikolaja Bogdanova-Beļska mākslas darbu izstādes. Viņa gleznu izstādes tika organizētas Belgradā, Prāgā, Kopenhāgenā, Berlīnē, Hamburgā, Helsinkos, Oslo, Tallinā, Minhenē, Toronto. 1943. gadā Rīgā klajā nāca N. Bogdanova-Beļska gleznu albums (Z. Ligers. Bogdanoff-Belsky. Riga, 1943).
Otrā pasaules kara laikā, tuvojoties Sarkanajai armijai, 1944. gadā mākslinieks kopā ar savu dzīvesbiedri Antoniju devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur dzīvoja Pozenē, atkal tuvojoties Sarkanās armijai, bēga uz Berlīni, kur mira slimnīcā 1945. gada 19. februārī. Apbedīts Tēgeles pareizticīgo kapos.
Minskas "Krumkačy"
Minskas futbola klubs "Krumkačy" (be) ir 2011. gadā dibināts Baltkrievijas futbola klubs no valsts galvaspilsētas Minskas, kas spēlē Baltkrievijas Pirmajā līgā.
Nikolajs Bogdanovs-Beļskis
Latvijā gleznotās gleznas
"Apmeklējums" (Визит), "Uz skolu" (В школу), "Sapņotājs" (Мечтатель), "Pirmā mācību stunda" (Первый урок), "Viesojoties pie lasītājas" (В гостях у читательницы) un citas. Vairāk kā divdesmit Nikolaja Bogdanova-Beļska makslas darbu atrodas Latvijas Mākslas muzeja fondos.
1991. gadā Latvijas Mākslas muzejā un 2016. gadā Rīgas Biržas muzejā notika Nikolaja Bogdanova-Beļska mākslas darbu izstādes.
Stārdupe
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V401, Duncu strauta krastā.
Savstarpējās palīdzības pakts starp Lietuvu un PSRS
Lietuvas un PSRS Savstarpējās palīdzības pakts (lietuviski: Lietuvos-Sovietų Sąjungos savitarpio pagalbos sutartis), padomju militārā spiediena rezultātā 1939. gada 10. oktobrī parakstīts Maskavā. Līguma rezultātā Lietuva ieguva apmēram 25% no PSRS okupētā Viļņas apgabala un PSRS ieguva tiesības Lietuvā izvietot militārās bāzes ar 20 000 kareivju. PSRS apņēmās respektēt Lietuvas suverenitāti, tajā pastāvošo politisko un ekonomisko sistēmu. Līgums kalpoja par pamatu Lietuvas okupācijai 1940. gada 15. jūnijā.
Politiskā situācija
Pēc Lietuvas-Krievijas kara 1920. gada 12. jūnijā Lietuva noslēdza miera līgumu ar Padomju Krieviju. Līgumā Krievija atzina Lietuvas neatkarību un tās tiesības uz Viļņas reģionu, ko Sarkanā armija nodeva Lietuvai. 1926. gadā Lietuva ar PSRS noslēdza neuzbrukšanas līgumu, kas vēlāk tika pagarināts līdz 1944. gadam.
Pēc Molotova-Ribentropa pakta parakstīšanas, 17. septembrī PSRS iebruka Polijā. Vienlaikus, tā sāka savas kontroles uzspiešanu Baltijas valstīm, ar militāru un politisku spiedienu panākot gandrīz identisku Savstarpējās palīdzības līgumu parakstīšanu. Igaunija šadu līgumu parakstīja 28. septembrī un Latvija 5. oktobrī. Sarunas ar Somiju par līguma noslēgšanu ievilkās un noveda pie padomju-somu Ziemas kara.
Sākotnēji Lietuva bija iekļauta Vācijas ietekmes zonā, ko varētu izskaidrot ar to, ka tai nebija kopējas robežas ar PSRS un 80% tās tirdzniecības bija ar Vāciju. 1939. gadā Vācija bija atguvusi Klaipēdas apgabala teritoriju, faktiski atstājot Lietuvu bez jūras ostas. 1939. gada 28. septembrī parakstītajā Vācijas un PSRS Robežu un Draudzības līgumā apmaiņā pret Varšavas un Ļubļinas apgabaliem, Lietuva tika iekļauta PSRS ietekmes sfērā. Vācija joprojām vēlējās saņemt Lietuvas Suvalkijas apgabala daļu.
29. septembrī Vācija atcēla plānotās sarunas ar Lietuvu bet PSRS paziņoja, ka vēlas sākt divpusējas sarunas ar Lietuvu par starpvalstu attiecībām Viļņas apgabala sakarā.
Sarunas 3. un 4. oktobrī
1939. gada 3. oktobrī Ārlietu ministrs Jozs Urbšis izlidoja uz Maskavu, kur kopā ar vēstnieku Natkevičius devās uz Kremli vest sarunas par jauno situāciju abu valstu attiecībās, ko radījusi Vācijas un PSRS veiktā Polijas iznīcināšana. Sarunu sākumā Staļins personīgi informēja Urbši par PSRS-Vācijas slepenajiem protokoliem un parādīja ietekmes sfēru karti. Staļins rādīja vēl vienu karti, kurā iezīmēta Viļņas apgabala daļa, ko PSRS ir gatava atdot Lietuvai. Tā bija tikai neliela daļa no tās teritorijas, ko PSRS atzina par Lietuvai piederīgu 1920. gada 3. jūlija miera līgumā. Staļins pieprasīja, lai Lietuva paraksta trīs līgumus: 1) Lietuvā tiek izvietotas padomju bāzes ar 50 000 kareivju. 2) Lietuvas teritorija uz rietumiem no Šešupes upes tiek nodota Vācijai. 3) Daļa no Viļņas apgabala un Viļņas pilsēta tiek nodoti Lietuvai.
Urbšis protestēja pret šādu draudzīgas valsts neatkarības apdraudējumu, taču vienlaikus atcerējās savu galveno mērķi – atgūt Viļņu. Viņš uzsvēra, ka Lietuva ir pasludinājusi neitralitāti un valsts drošības labad drīzāk būtu jāpalielina pašas Lietuvas armija. Urbšis arī vēlējās saņemt lielāku Viļņas apgabala daļu. Lietuvieši atteicās runāt par iespēju nodot Vācijai valsts teritorijas daļu līdz brīdim kamēr Vācija pati to pieprasīs. Sarunas atsākās 4. oktobrī ap 4.00 no rīta. Lietuviešiem tika iesniegti divi līgumu projekti: par Viļņas atdošanu un Savstarpējā palīdzības līgums, kas paredz valstī izvietot padomju bāzes ar 50 000 kareivju (Lietuvas armijā bija aptuveni 20 000 kareivju). Urbšis protestēja, ka tas nozīmē Lietuvas okupāciju. Staļins atkārtoja jau iepriekš sarunās ar igauņiem izmantoto manevru un, izrādot pārsteigumu par Lietuvas armijas mazskaitlīgumu, piekrita samazināt padomu militāro kontingentu līdz 35 000. Urbšis piedāvāja padomju bāzes izvietot tikai Viļņas apgabalā, taču Staļins uzstāja uz to izvietošanu visā Lietuvā.
Sarunas 7. oktobrī
Urbšis atgriezās Kauņā uz konsultācijām ar valdību. Vācijas pārstāvji tikmēr lietuviešiem apliecināja, ka slepenie protokoli par ietekmes sfērām ir patiesi un ka Suvalkijas teritorija viņus pašlaik neinteresē. (1941. gada 10. janvārī Vācija atteicās no šīs teritorijas apmaiņā no PSRS saņemot 7,5 miljonu dolārus lielu kompensāciju.)
Urbšis tika pilnvarots turpināt sarunas par līguma noslēgšanu, taču viņam vajadzēja izvairīties no bāzu izvietošanas pieļaušanas. Lietuva PSRS piedāvāja dubultot savas armijas lielumu, apmainīties ar militārajām misijām, kā arī uz Lietuvas-Vācijas robežas būvēt Mažino līnijai līdzīgu nocietinājumu joslu. Lietuvas delegācija, kurā bija arī Ģenerālštāba priekšnieks ģenerālis Stasis Raštikis un Premjerministra vietnieks Kazis Bizauskas 7. oktobrī atgriezās Maskavā. Staļins nepieņēma Lietuvas piedāvājumus, bet piekrita padomju kontingentu samazināt līdz 20 000 (Lietuvas armija bija apmēram tikpat liela). Urbšis atkal atteicās parakstīt līgumu bez konsultācijām ar valdību.
Līguma saturs un parakstīšana
10. oktobrī Bizauskas un Raštikis atgriezās Maskavā ar valdības pilnvarām piekrist līguma parakstīšanai. Lietuvas delegācijai tika piedāvāts parakstīt tikai vienu līgumu, kas apvienoja Viļņas atdošanu un bāzu izvietošanu.
Papildus slepenais līgums noteica, ka Lietuvā var uzturēties 20 000 padomju karavīru.
Pēc līguma parakstīšanas lietuvieši kopā ar Staļinu un dažiem Politbiroja locekļiem skatās filmas, viena no tām ir „Volga, Volga”. Delegācija savā viesnīcā atgriežas tikai pēc 7.00 no rīta. Lietuvas valdība par līguma parakstīšanu uzzināja 11. oktobra rītā, laikā, kad to jau bija publiskojusi padomju ziņu aģentūra TASS. Līguma ratifikāciju Lietuvas Seims veica 14. oktobrī.
Bāzu izvietošana
1939. gada 22. oktobrī Lietuvā ieradās padomju militārā delegācija 18 cilvēku sastāvā, lai vienotos par vietām, kur izvietot bāzes. Lietuvieši vēlējās dažas lielas bāzes bez skrejceļiem novietot Viļņas apgabalā un valsts dienvidos, piedāvājot Pabrades, Nemenčines, Naujoji Vilnia un Alītas pilsētas. Padomju armija sākotnēji vēlējās izvietot bāzes Viļņā, Kauņā, Alītā, Ukmerģē un Šauļos. Galīgā vienošanās tika parakstīta 28. oktobrī, dienā, kad Lietuvas armija iesoļoja Viļņā. PSRS saņēma četras bāzes – Alītā (kājnieki, artilērija un mehanizētās vienības, 8000 kareivji), Prienos (kājnieki un artilērija, 2500 kareivji), Gaižuņos (mehanizētās un tanku vienības, 3500 kareivji) un Naujoji Vilnia (kontingenta štābs, kājnieki un artilērija, 4500 kareivji). Padomju aviācija bāzējās Viļņas tuvumā, jo Alītas un Gaižūnai bāzēs bija jāuzceļ skrejceļi. Bāzu izvietojums liecina, ka tās vairāk aplenca galvaspilsētu Kauņu nekā aizsargāja Lietuvu no Vācijas.
Līguma sekas
14. novembrī, dienā kad Lietuvā ienāca PSRS karaspēks, Lietuvas valdība, kuras sastāvā bija četri ģenerāļi, atkāpās. 21. novembrī Antans Merķis izveidoja jaunu valdību.
Lai arī Lietuvas Nacionālistu Savienība, valdošā partija kopš 1926. gada apvērsuma, publiski slavināja paktu, Viļņas atgūšanu un tradicionālo Lietuvas-PSRS draudzību, privāti politiķiem bija skaidrs, ka līgums ir drauds Lietuvas neatkarībai. Populārs kļuva teiciens „Viļņa – mūsu, Lietuva – krievu” (Vilnius – mūsų, Lietuva – rusų). Lietuva zaudēja iespēju īstenot neatkarīgu ārpolitiku un kļuva par PSRS protektorātu.
Polijas trimdas valdības izteiktajam oficiālajam protestu pret noslēgto līgumu pievienojās arī tās sabiedrotās Lielbritānija un Francija. Padomju Savienība savukārt apspieda baltkrievu nacionālistu protestus, kas vēlējās redzēt Viļņas apgabalu Baltkrievijas sastāvā; viņi uzskatīja, ka Baltkrievija ir patiesā Lietuvas lielkņazistes mantiniece.
PSRS Ministru padome
PSRS Ministru padome (ru) bija Padomju Sociālistisko Republiku Savienības (PSRS) augstākā izpildvaras institūcija no 1946. gada 15. marta līdz 1990. gada 26. decembrim. Saskaņā ar 1977. gada PSRS Konstitūciju PSRS Ministru Padome bija PSRS valsts varas augstākā izpildinstitūcija (128.§).
Vēsture
PSRS Ministru padomi izveidoja pēc Padomju Savienības pārvaldes orgānu reformas 1946. gada 15. martā no PSRS Tautas komisāru padomes, kas darbojās kopš 1922. gada.
PSRS Ministru padomes sastāvu atjaunināja reizi četros gados PSRS Augstākās padomes pirmajā sesijā.
PSRS Ministru padomes priekšsēdētāji
1991. gadā PSRS Ministru padomi ar PSRS Ministru kabinetu, 1991. gada 14. janvārī par pirmo un vienīgo Padomju Savienības premjerministru kļuva Valentīns Pavlovs.
Sastāvs
Saskaņā ar 1977. gada PSRS Konstitūciju PSRS Ministru Padomes sastāvā ietilpa ne tikai PSRS Ministru padomes priekšsēdētājs, PSRS priekšsēdētāja pirmie vietnieki un vietnieki, PSRS ministri un PSRS valsts komiteju priekšsēdētāji, bet arī visu Padomju Sociālistisko Republiku Ministru padomju priekšsēdētāji, tajā skaitā Latvijas PSR Ministru padomes priekšsēdētājs. Pēc PSRS Ministru padomes priekšsēdētāja priekšlikuma PSRS Augstākā padome iekļāva PSRS valdības sastāvā arī citu PSRS institūciju un organizāciju vadītājus (129.§).
Edgars Zveja
Biogrāfija
Dzimis 1924. gada 19. februārī Liepājā ostas strādnieka ģimenē. Mācījās Liepājas mūzikas skolā, pēc Otrā pasaules kara beigām sāka dziedāt Liepājas Muzikāli dramatiskajā teātrī (1945—1950). 1950. gadā kļuva par Rīgas Operetes teātra solistu, līdztekus bija arī iecienīts estrādes dziedātājs. Attēlojis arī lomas vairākās filmās — "Ceļa zīmes" (1968), "Klāvs — Mārtiņa dēls" (1970), "Uzbrukums slepenpolicijai" (1974), "Aiz stikla durvīm" (1978), "Cīrulīši" (1980), "Lietus blūzs" (1982).
Miris 1986. gada 24. oktobrī Rīgā, apbedīts Raiņa kapos.
Meža opera
Meža opera (pl, de) ir amfiteātra formas atvērtā tipa koncertzāle, kas atrodas Sopotā, Polijā, ar ietilpība 5047 sēdvietas. Orķestra bedrē var izvietoties 110 muzikanti.
Vēsture
Meža operas amfiteātris tika uzcelts 1909. gadā. Mūsdienu Sopotas teritorija tolaik ietilpa Vācijas Impērijā. Meža opera tika izmantota dažādiem izklaides pasākumiem un izrādēm, tostarp operas izrādēm un dziesmu svētkiem. Pēc Pirmā pasaules kara un gandrīz līdz pat Otrā pasaules kara beigām tā bija Sopotas operas festivālu (Zoppot Festspiele) vieta, Sopota tika atzīta visā Eiropā un bieži tika apzīmēta kā Ziemeļu Baireita, salīdzinot Sopotas festivālu ar Baireitas festivālu. Tajā laikā katru gadu regulāri tika izrādītas galvenokārt vācu komponista Riharda Vāgnera operas un muzikālās drāmas. Pēc Otrā pasaules kara Baltijas Valsts opera Gdaņskā katru gadu no 1962. līdz 1977. gadam rīkoja dažas izrādes Meža operā ("Aīda" 1962. gadā, Halka 1964. gadā, Der Zigeunerbaron 1965. gadā, "Gulbju ezers" 1968. gadā, "Sikspārnis" 1977. gadā), un dažkārt arī vēlākos gados (Tannhäuser 2000. gadā).
Katru gadu, sākot ar 1964. gadu (ar nelielu pārtraukumu 80. gadu sākumā), Meža operā notiek Sopotas Starptautiskais dziesmu festivāls, kurus organizē Kultūras un mākslas ministrija sadarbībā ar Polijas Mākslas aģentūru (PAGART). Tas bija mūzikas pasākums, ko toreiz ar televīzijas starpniecību pārraidīja uz Austrumu bloka valstīm. Sākot ar 1994. gadu Polijas televīzijas valsts uzņēmums kļuva par festivāla producentu.
Bez Sopotas festivāla pasākumiem Meža operā norisinājušies arī citi koncerti. 2001. gada 28. jūnijā tur sniedza koncertu Minhenes filharmoniskais orķestris Džeimsa Levaina vadībā.
Tika mēģināts atjaunot Sopotas Vāgnera festivālu Meža operas izveides 100. gadadienā (2009. gada 20. jūlijā) ar īpašu notikumu — koncertuzvedumu "Reinas zelts" (Das Rheingold), ko diriģēja Jans Lathams-Konigs. Pirmo reizi kopš 1930. gadu beigām atkal tika uzvests Riharda Vāgnera darbs, kā arī paziņots par ieceri tuvāko gadu laikā iestudēt atlikušās "Nībelunga gredzena" daļas Sopotā (tostarp dažas no tām Meža operā).
Sākot ar 2009. gada rudeni līdz 2012. gada maijam Sopotas meža operā tika veikta plaša renovācija un modernizācija.
Elisona Riske
Elisona Riske (en; dzimusi ) ir profesionāla amerikāņu tenisiste.
Profesionāles karjeru uzsākusi 2009. gadā un līdz šim augstāko vietu WTA vienspēļu rangā sasniegusi 2019. gada novembrī (18. vieta). Uzvarējusi 3 WTA un 9 ITF vienspēļu turnīros. Lielākais sasniegums Grand Slam turnīros ir iekļūšana 2019. gada Vimbldonas čempionāta ceturtdaļfinālā.
Georgijs Iatridis
Georgijs Iatridis (gr) bija grieķu paukotājs, 1896. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
Georgijs Iatridis 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs startēja paukošanā ar zobenu. Četru cīņu rezultātā Iatridis visās zaudēja. Viņš šajā disciplīnā ierindojās pēdējā, 5. vietā.
Salomons Frencelis
Salomons Frencelis no Frīdentāles (, ; dzimis 1561. gadā (vai vēlāk), miris 1605. gadā) bija zinātnieks, humānists un dzejnieks, Rīgas Domskolas inspektors.
Viņa radinieks Salomons Gotlobs Frencels (Salomon Gottlob Frentzel, 1701-1768) bija Saksijas garīdznieks un hronists.
Dzīvesgājums
Salomons Frencelis miris Rīgā 1605. gada 18. jūnijā.
Darbi
u.c.
Viņa radinieks Salomons Gotlobs Frencels (Salomon Gottlob Frentzel, 1701-1768) bija Saksijas garīdznieks un hronists.
Kobrinas rajons
Kobrinas rajons ir Brestas apgabala rajons Baltkrievijā. Robežojas ar Brestas apgabala Malaritas, Žabinkas, Kamjaņecas, Pružanu, Bjarozas un Drahičinas rajoniem, kā arī Ukrainu.
Aleksandrs Plensners
Aleksandrs Plensners (1892—1984) bija latviešu strēlnieku virsnieks, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks, rakstnieks un žurnālists. Latvijas militārais atašejs Berlīnē (1937—1940). Latviešu zemes pašpārvaldes ģenerāldirekcijas darbinieks, Latviešu pašaizsardzības spēku priekšnieks (1941), Latviešu leģiona ģenerālinspektora štāba priekšnieks (1943—1944). Grāmatas "Latvijas atbrīvošanās" autors (1929).
Dzīvesgājums
Dzimis 1892. gada 25. aprīlī Grašu pagasta "Lejaspakuļu" māju saimnieka ģimenē. Mācījās Mangaļu tālbraucēju jūrskolā, studēja A. Šaņavska Maskavas Tautas universitātes sabiedriski juridiskajā nodaļā (1913—1915).
Pēc Pirmā pasaules kara sākšanās iestājās Aleksandra karaskolā Maskavā, kuru beidza 1916. gadā. Kā 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka virsnieks piedalījās kaujās pie Smārdes un Ziemassvētku kaujās pie Ložmetējkalna, paaugstināts par štabskapteini (1920).
Pēc Latvijas brīvības cīņu sākšanās 1918. gada 11. decembrī kļuva par Latviešu nacionālo bruņoto spēku ģenerālštāba organizācijas nodaļas priekšnieku, Sarkanās armijas uzbrukuma laikā Rīgai 31. decembrī iecelts par ģenerālštāba priekšnieka vietas izpildītāju. Pēc Latvijas Pagaidu valdības atkāpšanās uz Liepāju 1919. gada 28. februārī pārskaitīts par kapteini. Gatavojoties Cēsu kaujām, 17. jūnijā pārcelts uz Ziemeļlatvijas brigādi, kur Valkā pildīja galvenā kara cenzora pienākumus, bet pēc Strazdumuižas pamiera noslēgšanas 18. jūlijā iecelts par Preses nodaļas priekšnieku armijas virspavēlnieka štābā. No 1920. gada 19. janvāra līdz 1922. gada 8. jūlijam bija laikraksta "Latvijas Kareivis" galvenais redaktors. Publicēja stāstu Antica Fiamma (1920). 1920. gada 18. novembrī paaugstināts par pulkvežleitnantu.
Pēc brīvības cīņu beigām A. Plensners kļuva par Latvijas Universitātes filozofijas (1920—1927) studentu, iestājās latviešu studentu korporācijā "Lettonia", bija izdevuma "Universitas" pirmais redaktors. Vienlaikus pildīja Latvijas armijas galvenā štāba apmācības nodaļas priekšnieka pienākumus. Pārgāja uz vēstures studijām LU (1927—1934), izdeva grāmatu "Latvijas atbrīvošanās" (1928), atkārtoti bija laikraksta "Latvijas Kareivis" redaktors (1932—1937). 1936. gada 17. novembrī paaugstināts par pulkvedi. Absolvējis Latvijas Augstāko kara skolu, viņš 1937. gada 24. maijā kļuva par Latvijas kara aģentu (militāro atašeju) Vācijā un Ungārijā. Pēc Latvijas okupācijas pulkvedis Plensners atteicās atgriezties dzimtenē, tādēļ Kirhenšteina valdība 1940. gada jūlijā viņam atņēma Latvijas pavalstniecību.
1941. gada maijā Marienburgā (Austrumprūsijā) viņš aktīvi līdzdarbojās Latvju kareivju nacionālās savienības darbības atjaunošanā, vēlāk kļūdams par tās vadītāju. Pēc Vācijas iebrukuma Latvijā 1941. gada 3. jūlijā Liepājā Vācijas Kara flotes kontradmirālis Francis Klāsens Plensneru pilnvaroja pārņemt latviešu pašaizsardzības vienību vadību Latvijas piekrastes apgabalos. 1941. gada 18. jūlijā mīklainos apstākļos mira latviešu pašaizsardzības vienību štāba priekšnieks Viktors Deglavs. Vācu okupācijas sākumā Aleksandrs Plensners strādāja Latvijas Zemes pašpārvaldes Iekšlietu un kultūras ģenerāldirekcijā. No 1943. gada maija līdz 1944. gada vasarai viņš pildīja Latviešu leģiona ģenerālinspektora ģenerāļa Rūdolfa Bangerska štāba priekšnieka pienākumus.
1944. gada 16. aprīlī, atsaucoties uz SS reihsfīrera Heinriha Himlera telegrāfisku rīkojumu, viņu nosūtīja uz fronti, par štāba priekšnieku ieceļot pulkvedi Arturu Silgaili. 27. maijā Plensners pārņēma 19. latviešu divīzijas 43. grenadieru pulka komandēšanu. 1944. gada 10. jūlijā Sarkanā armija veica pēkšņu un spēcīgu uzbrukumu 19. latviešu divīzijas kaujas iecirknī, mēģinot novērst tās atkāpšanos uz Opočku. Cīņu laikā pie Duhnovo pulkvedim Plensneram radās incidents ar sedzējrotas komandieri oberšturmfīreru Šmerbahu. Tādēļ 13. jūlijā Plensneru atcēla no pulka komandiera amata un nodeva lauka kara tiesai, apvainojot kaujas pavēles neizpildīšanā, tomēr kara tiesa viņu attaisnoja.
Kopš 1945. gada 20. februāra Plensners veica Potsdamā izveidotās Latvijas Nacionālās komitejas kancelejas priekšnieka pienākumus un martā kopā ar ģenerāli Bangerski apmeklēja Kurzemes cietoksni, lai vienoties ar SS grupenfīreru Hermani Bērendu par latviešu pašpārvaldes izveidi. Pēc bēgļu gaitām Vācijā 1950. gadā A. Plensners pārcēlās uz dzīvi Zviedrijā, trimdā nāca klajā viņa atmiņu grāmatas: "Divdesmitā gadsimta pārvērtības" un "Pret vētrām un negaisiem". Miris 1984. gada 3. aprīlī, apglabāts Stokholmas Meža kapos.
Abhāzijas karš (1992—1993)
Abhāzijas karš (ka, ab) norisinājās no 1992. līdz 1993. gadam starp Gruzijas valdības spēkiem un Abhāzijas separātistu spēkiem, Krievijas bruņotajiem spēkiem un Ziemeļkaukāza kaujiniekiem. Abhāzijā dzīvojošie etniskie gruzīni lielākoties cīnījās Gruzijas valdības spēku pusē. Etniskie armēņi (Bagramjana bataljons) un Abhāzijā dzīvojošie krievi lielākoties atbalstīja abhāzus, un daudzi cīnījās viņu pusē. Separātisti saņēma atbalstu no tūkstošiem Ziemeļkaukāza un kazaku kaujinieku, kā arī no Krievijas Federācijas spēkiem, kas izvietoti Abhāzijā un tās tuvumā.
Ieva Iltnere
Ieva Iltnere (dzimusi 1957. gada 19. aprīlī Rīgā) ir latviešu gleznotāja un mākslas pedagoģe, pašlaik Latvijas Mākslas akadēmijas asociētā profesore.
Abhāzijas karš (1992—1993)
Šī konflikta risināšanu saasināja pilsoņu karš Gruzijā, starp gāztā Gruzijas prezidenta Zviada Gamsahurdijas atbalstītājiem, kurš amatā bija 1991-1992. gadā, un Eduarda Ševardnadzes vadīto valdību pēc valsts apvērsuma, kā arī gruzīnu–osetīnu konflikts kopš 1989. gada.
Ieva Iltnere
Biogrāfija
I. Iltnere dzimusi gleznotāja Edgara un tekstilmākslinieces Ērikas Iltneru ģimenē. Arī viņas jaunākās māsas dvīnes Zane un Daile ir gleznotājas. I. Iltnere mākslinieka izglītību ieguvusi Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā (absolvēta 1976. gadā) un Latvijas Mākslas akadēmijā, kur 1982. gadā iegūts mākslas maģistra grāds glezniecībā.
Abhāzijas karš (1992—1993)
No visām pusēm tika ziņots par ievērojamiem cilvēktiesību pārkāpumiem un zvērībām, kas sasniedza kulmināciju pēc tam, kad abhāzu spēki ieņēma Suhumi 1993. gada 27. septembrī, kam, saskaņā ar EDSO datiem, sekoja plaša mēroga etnisko tīrīšanu kampaņa pret etniskajiem gruzīnu iedzīvotājiem. ANO ģenerālsekretāra 1993. gada oktobrī nosūtītā faktu vākšanas misija ziņoja par daudziem un nopietniem cilvēktiesību pārkāpumiem, ko izdarīja gan abhāzi, gan gruzīni. Aptuveni 5000 etnisko gruzīnu un 4000 abhāzu tika nogalināti vai pazuduši bez vēsts, un 250 000 gruzīnu kļuva par valsts iekšienē pārvietotajām personām vai bēgļiem.
Ieva Iltnere
Biogrāfija
Izstādēs sākusi piedalīties 1977. gadā. Kopš tā laika piedalījusies grupu izstādēs Latvijā, Zviedrijā, Vācijā, Nīderlandē, Krievijā, Dānija, Lielbritānijā u.c. Personālizstādes notikušas ne tikai Latvijā, bet arī Krievijā. Gleznotājas darbi atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja, Latvijas Mākslinieku savienības muzeja, Zimmerli mākslas muzeja Ratgersas universitātē (Zimmerli Art Museum at Rutgers University; Ņūbransvika, Ņūdžersija, ASV), Ludviga muzeja (Āhene, Vācija) un Tretjakova galerijas (Maskava, Krievija) kolekcijā.
Abhāzijas karš (1992—1993)
Karš smagi skāra pēcpadomju Gruziju, kas cieta ievērojamus finansiālus, cilvēku un psiholoģiskus zaudējumus. Kaujas un tām sekojošie sporādiskie konflikti ir izpostījuši Abhāziju. Abhāzijā karš oficiāli tiek dēvēts par "Abhāzijas tautas tēvijas karu" (ru).
Ieva Iltnere
Biogrāfija
Pedagoģes karjeru sākusi 1982. gadā Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā, kur strādājusi par glezniecības skolotāju. Kopš 1999. gada pasniedz Latvijas Mākslas akadēmijā.
Abhāzijas karš (1992—1993)
Karš
Situācija Abhāzijas Autonomajā Padomju Sociālistiskajā Republikā bija saspīlēta kopš 80. gadu beigām, kad pretpadomju gruzīnu opozīcija sāka pieprasīt neatkarību no Padomju Savienības. Abhāzu nacionālisti 1989. gada martā Lihnu deklarācijā pieprasīja oficiāli izveidot atsevišķu Padomju Sociālistisko Republiku (pamatojoties uz precedentu, kad no 1921. līdz 1931. gadam pastāvēja atsevišķa Abhāzijas PSR, kas bija saistīta ar Gruzijas PSR ar konfederatīvu "savienības līgumu"). Deklarāciju parakstīja Suhumi Universitātes rektors. Universitātes etniskie gruzīnu studenti izsludināja protestus, taču Gruzijas valdība tos aizliedza. Tomēr studenti sapulcējās, un etniskie abhāzi viņiem uzbruka. Gruzīnu pretpadomju kustība bija sašutusi par šo notikumu, un studentu prasības pret Abhāzijas atdalīšanos vairāki tūkstoši gruzīnu demonstrantu Tbilisi iekļāva savā lozungu sarakstā. Reaģējot uz protestiem, uz Tbilisi tika nosūtīti padomju karaspēka spēki, kas izraisīja 9. aprīļa traģēdiju.
Ieva Iltnere
Biogrāfija
I. Iltneres vīrs Jānis Mitrēvics un dēls Miks Mitrēvics arī ir mākslinieki. Tuvāko cilvēku lokā vienīgi jaunākais dēls Dāvids Mitrēvics tiešā veidā nenodarbojas ar mākslu, bet ir kopā Jāni Mitrēvicu ir ekspozīciju dizaina uzņēmuma "Dd Studio" līdzīpašnieki.
Abhāzijas karš (1992—1993)
Karš
Pēc tās 1989. gada 16.-17. jūlijā Suhumi notika pirmās bruņotās sadursmes starp abhāzu un gruzīnu iedzīvotājiem. Konfliktu izraisīja Gruzijas valdības lēmums pārveidot Suhumi Valsts Universitātes gruzīnu sektoru par Tbilisi Valsts Universitātes filiāli. Abhāzi asi iebilda pret jauno universitāti, uzskatot to par instrumentu Gruzijas dominances paplašināšanai. Lai gan PSRS Augstākā Padome secināja, ka Gruzijas valdībai nav likumīgu tiesību atļaut izveidot jauno universitāti, 15. jūlijā bija paredzēts iestājpārbaudījums. Sakarā ar to izcēlušies pilsoniskie nemieri ātri pārauga militarizētās sadursmēs, kuru rezultātā saskaņā ar oficiālajiem datiem gāja bojā 18 cilvēki un vismaz 448 tika ievainoti, no kuriem 302 bija gruzīni. Reaģējot uz šiem nemieriem, tika izvietoti Iekšlietu ministrijas karaspēka spēki, lai tos apspiestu.
Tā kā līdz 1990. gada jūlijam neviena no pusēm nejutās pietiekami spēcīga, lai izspiestu jautājumu militāri, Gruzijas un Abhāzijas antagonisms lielā mērā tika pārcelts uz likumdošanas iestādēm, norobežojot Abhāziju kā juridisku sacensību, "likumu karu", līdz 1992. gada augustā sākās bruņota karadarbība. Šajā laikā Padomju Savienības valdībai bija ļoti maz iespēju novērst starpetniskos konfliktus, jo tā pati atradās uz sabrukuma robežas.
Pirms 1991. gada vēlēšanām Abhāzijas Augstākajā Padomē tika ieviesti etniskie piešķīrumi jeb kvotas, kā rezultātā tika izveidots sastāvs, kas precīzi neatspoguļoja iedzīvotāju etnisko piederību. Tādējādi no 65 deputātu vietām abhāzi (17% iedzīvotāju) ieguva 28, gruzīni (45%) - 26, bet atlikušās 11 vietas tika sadalītas starp citām grupām (armēņiem, krieviem; pēdējie veidoja 33 % iedzīvotāju).
Gruzīnu ofensīva
1992. gada jūnijā saspīlējums autonomijas jautājumā tuvojās kritiskajam posmam, kad abhāzu kaujinieki uzbruka valdības ēkām Suhumi. Abhāzijas separātistu valdība 1992. gada 23. jūlijā pasludināja reģiona neatkarību, lai gan tā netika starptautiski atzīta. Gruzijas policijas un Nacionālās gvardes vienības 1992. gada 14. augustā tika nosūtītas, lai atjaunotu valdības kontroli pār Abhāziju. Gruzijas karaspēka rindas daļēji tika papildinātas, "iztukšojot cietumus", jo daļa ieslodzīto tika atbrīvoti ar nosacījumu, ka viņi cīnīsies Abhāzijā. Tajā pašā dienā sākās kaujas. 1992. gada 18. augustā separātistu valdība aizbēga no Suhumi uz Gudautu. Gruzijas valdības spēki pēc tam ieņēma lielu daļu Abhāzijas.
Pēc Suhumi ieņemšanas Gruzijas spēki, tostarp Mhedrioni paramilitārais grupējums, iesaistījās "nežēlīgā, etniski motivētā laupīšanā, laupīšanā, uzbrukumos un slepkavībās". Papildus laupīšanai tika iznīcināti arī abhāzu kultūras pieminekļi, kas, saskaņā ar dažiem ziņojumiem, liecināja par apzinātu mērķtiecību. Tika izlaupītas universitāšu ēkas, izpostīti muzeji un citas kultūras kolekcijas. Gruzijas karaspēks sadedzināja neaizstājamos Abhāzijas valsts arhīvus. Kā ziņots, vietējie ugunsdzēsēji nemēģināja nodzēst liesmas. Abhāzu bēgļu ģimene no Suhumi apgalvoja, ka iereibuši gruzīnu karavīri ielauzušies viņu dzīvoklī, šaujot ar automātiskajiem ieročiem, un teikuši viņiem "uz visiem laikiem pamest Suhumi, jo Suhumi ir gruzīnu pilsēta". Pēc ģimenes teiktā, gruzīnu karavīri nozaguši dārglietas, uzbrukuši vīram un pēc tam visus izmetuši uz ielas. Tie paši aculiecinieki ziņoja, ka redzējuši uz ielām izkaisīt mirušus abhāzu civiliedzīvotājus, tostarp sievietes un vecāka gadagājuma cilvēkus, lai gan kaujas bija beigušās pirms dažām dienām.
Beidzoties šim konflikta posmam, Gruzijas armija bija ieņēmusi lielāko daļu Abhāzijas. Abhāzijas karaspēks bija aplenkts dažās Očamčiras apgabala daļās un Tkvarčeli, bet Gudautā tas bija iespiests starp Gruzijas karaspēku Gagrā un Suhumi.
Pamiers un Gagras krišana
1992. gada 3. septembrī Maskavā tika panākta vienošanās par pamieru. Saskaņā ar vienošanos Gruzijas spēkiem bija jāatkāpjas no Gagras apgabala. Gruzijas puse īstenoja vienošanos un atstāja savas pozīcijas. Rezultātā Gagras vietējie gruzīnu iedzīvotāji palika bez aizsardzības. Abhāzijas puse drīz vien pārkāpa pamieru. Tūkstošiem brīvprātīgo paramilitāristu, galvenokārt čečenu un kazaku no militarizētā grupējuma "Kaukāza kalnu tautu konfederācija" (KKTK) un Abhāzijas armijas, bruņojušies ar tankiem T-72, raķešu palaišanas iekārtām BM-21 Grad, triecienlidmašīnām Su-25 un helikopteriem. Gruzija apsūdzēja Krieviju, ka tā piegādājusi šo aprīkojumu, jo abhāzieši to iepriekš nav izmantojuši. Abhāzijas un KKTK spēki 1. oktobrī uzbruka Gagras pilsētai. Pilsētā palikušie nelielie Gruzijas spēki īsu brīdi aizstāvēja Gagru, bet pēc tam atkāpās, pārgrupējās un atguva pilsētu. Abhāzijas un KKTK spēki no jauna konsolidējās un uzsāka jaunu uzbrukumu, 2. oktobrī ieņemot Gagru. Krievijas flote sāka jūras ostas pie Gagras blokādi. Jūras kuģi: "SKP-Bezukoriznenniy", "KIL-25", "BTH-38", "BM-66", "Golovin", "Landing 345", "Aviation 529" ("SU-25", "SU-27"), "MI- un Anti-Aircraft 643". Pulkus komandēja Krievijas Federācijas aizsardzības ministra pirmais vietnieks G. Koļesņikovs, piedalījās Gagras ieņemšanā. Krievijas tankkuģis "Don" nogādāja 420 tonnas degvielas abhāzu separātistu kontrolētajā Gudautā.
Suhumi bombardēšana un aplenkums
1992. gada decembrī Abhāzijas karaspēks sāka apšaudīt Gruzijas kontrolēto Suhumi. 1993. gada 4. martā reģiona galvaspilsētā ieradās Gruzijas Valsts padomes vadītājs Eduards Ševardnadze, lai pārņemtu kontroli pār aizsardzības operācijām pilsētā. Ekonomikas ministrs Beslans Kobahija ieradās Suhumi sarunu ar Gogu Haindravu laikā. Pēc Kobahijas teiktā, separātistu līderis Ardzinba atkāpsies no amata, ja Ševardnadze darīs to pašu. Viņš neatbalstīja vandālismu Gagrā un norādīja, ka Abhāzija oficiāli nekad nav deklarējusi nodomu atdalīties no Gruzijas. Būdams Gruzijas bruņoto spēku virspavēlnieks, Eduards Ševardnadze izdeva pavēli "Pasākumi Ohamčiras un Suhumi apgabalu aizsardzībai", kurā bija teikts: "Gudautas un Gumistas apgabalā koncentrējas dažādu valstu militārie formējumi. Mūsu rīcībā ir informācija, ka šiem spēkiem ir nopietns mērķis - ieņemt Suhumi un ieviest haosu un nemieru visā Gruzijā". 10. februārī Ševardnadze iecēla Guramu Gabiskiriju par Suhumi mēru. Tikmēr Gruzijas parlaments nāca klajā ar oficiālu deklarāciju, kurā apsūdzēja Krieviju agresijā pret Gruziju un pieprasīja visu Krievijas militāro spēku izvešanu no Abhāzijas teritorijas.
1993. gada 16. martā plkst. 6:00 un 9:00 no rīta Abhāzijas un Konfederācijas spēki uzsāka plaša mēroga uzbrukumu Suhumi, kas izraisīja masveida postījumus un smagu civiliedzīvotāju upuru skaitu. Pulksten 2 naktī Abhāzijas puse sāka Gruzijas pozīciju pie Gumistas upes un Suhumi artilērijas apšaudi. Vēlāk dienas gaitā vairākas Krievijas lidmašīnas Su-25 uzbruka Suhumi līdz nākamās dienas rītam. Operāciju vadīja Krievijas speciālais karaspēks, kam sekoja Abhāzijas kaujinieki un KKTK brīvprātīgie. Viņi šķērsoja Gumistas upi un ieņēma daļu Ačadaras, bet Gruzijas spēki veiksmīgi apturēja viņu virzību.
14. maijā tika parakstīts īslaicīgs pamiers. Saskaņā ar gruzīnu avotiem, 2. jūlijā Krievijas jūras kara flotes kuģis izsēdināja līdz 600 Krievijas desanta karavīru netālu no Tamišu ciemata un iesaistījās sīvā kaujā ar Gruzijas karaspēku. Šī kauja bija viena no asiņainākajām kara laikā, un abās pusēs tika nogalināti un ievainoti vairāki simti cilvēku. Neraugoties uz sākotnējām neveiksmēm, gruzīnu spēkiem izdevās atgūt savas pozīcijas. Jūlijā krievu karaspēka daļas, Abhāzijas karaspēka un KKTK brīvprātīgie ieņēma Suhumi apgabala Ahalšenu, Gumas un Šromas ciemus.
Abhāzijas ofensīva pret Ešeru, Gulripšiem, Kamaniem un Šromu
Ciemati gar Gumistas upi, uz ziemeļiem un austrumiem no Suhumi, tādi kā Ačadara, Kamani un Šroma, kuros dzīvoja daudz etnisko gruzīnu, kļuva par stratēģiski svarīgu teritoriju, kas ļāva motorizētajām vienībām sasniegt Abhāzijas galvaspilsētu Suhumi. Pēc neveiksmīga mēģinājuma sturmēt Suhumi no rietumiem abhāzu formējumi un to sabiedrotie novirzīja ofensīvu uz Suhumi ziemeļu un austrumu pusi. 1993. gada 2. jūlijā Krievijas militāro vadlīniju un jūras spēku atbalsta vadīti, abhāzi un viņu Kaukāza kalnu tautu konfederācijas sabiedrotie uzbruka ciemiem pie Gumistas upes. Gruzijas puse negaidīja uzbrukumu no Suhumi apgabala ziemeļu vai austrumu puses. Gruzīnu spēki cieta smagus zaudējumus (pat 500 bojāgājušo stundas laikā pēc uzbrukuma), un Abhāzijas ofensīva pārrāva aizsardzības līniju ap Sukhumi. 1993. gada 5. jūlijā Abhāzijas, armēņu Bagramiana bataljons, Krievijas un Ziemeļkaukāza karaspēka vienības sturmēja Suhumi rajona Ahalšenu, Gumas un Šromas ciemus. Pēdējā ofensīva notika 9. jūlijā Kamani ciemā. Kamani bija svanu, gruzīnu tautas subetniskā grupa, ciems, kurā atradās arī Sv. Jura pareizticīgo baznīca un klosteris. Pēc ciema krišanas lielāko daļu tā iedzīvotāju, tostarp mūķenes un priesterus, nogalināja abhāzu formējumi un to sabiedrotie.
Suhumi krišana
Sočos 27. jūlijā ar Krievijas starpniecību tika panākta vienošanās par vēl vienu pamieru, kas ilga līdz 16. septembrim, kad Abhāzijas separātisti pārkāpa vienošanos, atsaucoties uz to, ka Gruzija neievēro vienošanās nosacījumus, un uzsāka plaša mēroga ofensīvu pret Suhumi. Aplenkuma laikā Krievijas lidmašīnas nometa termobariskās bumbas uz gruzīnu dzīvojamajiem rajoniem Suhumi un gruzīnu ciemiem gar Gumistas upi. Krievu žurnālists Dmitrijs Holodovs uzturējās Suhumi pirms tās krišanas un ziņoja, ka pilsētu vairākkārt apšaudīja Krievijas spēki, izraisot lielus civiliedzīvotāju upurus.
Pēc tam, kad abhāzi ieņēma pilsētu, pret pilsētā palikušajiem un ieslodzītajiem gruzīnu civiliedzīvotājiem tika sarīkots viens no lielākajiem slaktiņiem kara laikā. Tika nogalināti gandrīz visi gruzīnu atbalstītās Abhāzijas autonomijas valdības locekļi, kas atteicās pamest pilsētu, tostarp Gurams Gabiskirija, Rauls Ešba un Žiuli Šartava.
Eduards Ševardnadze pameta pilsētu, tikai par mata tiesu izglābdamies no nāves. Drīz Abhāzijas spēki un Kaukāza konfederāti pārņēma visu Abhāzijas teritoriju, bet Kodori ielejas augštece palika gruzīnu rokās. Gruzijas spēku pilnīgu sakāvi pavadīja abhāzu veiktā gruzīnu iedzīvotāju etniskā tīrīšana.
Suhumi kauju noslēdzošajā posmā Abhāzijas spēki notrieca trīs Transair Georgia piederošas Gruzijas civilās lidmašīnas, nogalinot 136 cilvēkus, daži no tiem bija Gruzijas karavīri.
Pēdējās kaujas stundās ar Krievijas kuģiem tika evakuēts liels skaits, aptuveni 5000, Gruzijas civiliedzīvotāju un karavīru.
Kara iznākums
Gruzija faktiski zaudēja kontroli pār Abhāzijas teritoriju, un Abhāzija tika izveidota kā de facto neatkarīga valsts. Krievijas un Abhāzijas attiecības uzlabojās 90. gadu beigās, un Abhāzijas ekonomiskā blokāde tika atcelta. Tika pieņemti arī likumi, kas ļāva citām valstīm kļūt par Krievijas Federācijas sastāvdaļu, ko daži interpretēja kā piedāvājumu Abhāzijai un citām neatzītām bijušās Padomju Savienības valstīm.
Walt Disney Pictures
Walt Disney Pictures ir ASV kinostudija, Walt Disney Studios meitas uzņēmums, galvenais izklaides industrijas konglomerāta The Walt Disney Company spēlfilmu ražotājs. Uzņēmuma galvenā mītne ir Bērbankā, Kalifornijā. Tā tika izveidota 1983. gadā; pirms tam Disneja studijas filmas izlaida Walt Disney Productions.
Kovilkina
Kovilkina (ru), arī Lašma (mdf) vai Kovjola (myv), ir pilsēta Mordvijas Republikā Krievijas Federācijā. Kovilkinas rajona administratīvais centrs. 2017. gadā Kovilkinā dzīvoja 20,1 tūkstotis iedzīvotāju. Atrodas 116 km attālumā no Saranskas, vietā, kur Lašmas upe ietek Mokšas upē.
Dibināta 1892. gadā, pilsētas statuss piešķirts 1960. gadā.
Iubeļi
Iubeļi (arī Jubeļi) ir ciems Dagdas pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 270 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Dagdas ezers.
Mastodon
Mastodon ir amerikāņu smagā metāla mūzikas grupa no Atlantas ASV. Tās sastāvā pašlaik spēlē Trojs Sanderss (vokāls, basģitāra), Brents Hindss (vokāls, elektriskā ģitāra), Bils Keliers (bekvokāls, elektriskā ģitāra), Brens Deilors (vokāls, bungas).
Grupa līdz šim ir izdevusi septiņus studijas albumus. Pēdējais no tiem — Emperor of Sand — tika izdots 2017. gadā.
Pakalpojuma kvalitāte
Pakalpojuma kvalitāte (en, saīsināti QoS) ir rādītājs, kas raksturo kopējo pakalpojuma, piemēram telefonijas vai datoru tīkla vai mākoņu datora veiktspēju, ko redz tīkla lietotāji. Lai kvantitatīvi novērtētu pakalpojuma kvalitāti, bieži tiek apsvērti vairāki saistīti tīkla pakalpojuma aspekti, piemēram pakešu zudums, bitu pārraides ātrums, caurlaidspēja, pārraides kavēšanās, pieejamība, u.c.
Datortīklu un citu pakešdatu telekomunikāciju tīklu jomā pakalpojuma kvalitāte attiecas uz datu plūsmas prioritāšu noteikšanu un resursu rezervēšanas kontroles mehānismiem, nevis sasniegto pakalpojumu kvalitāti. Pakalpojuma kvalitāte ir spēja nodrošināt dažādas prioritātes dažādām lietojumprogrammām, lietotājiem vai datiem (plūsmas) vai garantēt noteiktu datu plūsmas līmeni.
Pakalpojuma kvalitāte ir īpaši svarīga pārvadājumiem ar īpašām prasībām. Īpaši izstrādātāji ir ieviesuši IP balss pārraides tehnoloģiju, kas ļauj datortīkliem kļūt tikpat noderīgiem kā telefona tīkli audio sarunām, kā arī atbalsta jaunas lietojumprogrammas ar vēl stingrākām tīkla veiktspējas prasībām.
Definīcija
Telefonijas jomā pakalpojumu kvalitāti 1994. gadā noteica Starptautiskā telekomunikāciju savienība. Pakalpojuma kvalitāte ietver prasības visiem savienojuma aspektiem, piemēram, kā pakalpojuma reakcijas laiks, zudumi, signāla un trokšņa attiecība, šķērsruna, atbalss, pārtraukumi, frekvences reakcija, skaļuma līmeņi utt. Telefonijas QoS apakškopa ir pakalpojuma pakāpe (GoS) prasības, kas ietver savienojuma aspektus, kas saistīti ar tīkla ietilpību un pārklājumu, piemēram, garantētu maksimālo bloķēšanas varbūtība un pārtraukuma varbūtību.
Datortīklu un citu pakešdatu telekomunikāciju tīklu jomā telekomunikāciju tehnika attiecas uz datu plūsmas prioritāšu noteikšanu un resursu rezervēšanas kontroles mehānismiem, nevis sasniegto pakalpojumu kvalitāti. Pakalpojuma kvalitāte ir spēja nodrošināt dažādas prioritātes dažādām lietojumprogrammām, lietotājiem vai datu plūsmas) vai garantēt noteiktu datu plūsmas veiktspējas līmeni. Piemēram, var tikt garantēts nepieciešamais bitu pārraides ātrums, kavējums, kavējuma variācija, pakešu zudums vai bitu kļūdas līmenis. Pakalpojuma kvalitāte ir svarīga reāllaika straumējošā multivides lietojumprogrammām, piemēram, balss pārraide IP, vairākspēlētāju tiešsaistes spēle un IPTV, jo tām bieži ir nepieciešams fiksēts bitu pārraides ātrums un tās ir kavēšanās jūtīga. Pakalpojuma kvalitāte ir īpaši svarīga tīklos, kur jauda ir ierobežots resurss, piemēram, šūnu datu komunikācijā.
Tīkls vai pakalpojums labāko piepūli neatbalsta pakalpojuma kvalitāti. Alternatīva sarežģītajiem QoS kontroles mehānismiem ir nodrošināt augstas kvalitātes komunikāciju tīklā, kurā tiek pieliktas visas pūles, izmantojot pārmērīgas nodrošināšanas jaudu, lai tā būtu pietiekama paredzētajai maksimālajai datu plūsmas noslodzei. Rezultātā tīkla pārslodzes neesamība samazina vai novērš vajadzību pēc QoS mehānismiem.
QoS dažreiz tiek izmantots kā kvalitātes rādītājs ar daudzām alternatīvām definīcijām, nevis atsaucoties uz spēju rezervēt resursus. Pakalpojuma kvalitāte dažreiz attiecas uz pakalpojuma kvalitātes līmeni, t.i., garantēto pakalpojumu kvalitāti. Augsts QoS bieži tiek sajaukts ar augstu veiktspējas līmeni, piemēram, ar lielu bitu pārraides ātrumu, zemu latentums) un mazu bitu kļūdu līmeni.
Plantēna-Moretusa muzejs
Plantēna-Moretusa muzejs (nl) ir 1876. gadā dibināts poligrāfijas muzejs Beļģijas pilsētā Antverpenē. Muzejā saglabāta 16. gadsimta darbnīca un tipogrāfijas iekārtas, kas piederējušas Kristofam Plantēnam un Plantēna znotam Janam Moretusam. 2005. gadā muzejs tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Muzejs glabā ne tikai vienas no vecākajām saglabātajām tipogrāfijām, bet arī vērtīgu bibliotēku. Tās kolekcijā ir Plantēra Bībeles izdevums piecās valodās, Abrahama Ortēlija Theatrum Orbis Terrarum, Remberta Dodūnsa, Justa Lipsija, Simona Stevina, Andreasa Vezālija darbi, kā arī Pītera Paula Rubensa zīmējumi.
Matīss Siliņš
Matīss Siliņš (1861—1942) bija latviešu skolotājs un etnogrāfs, pirmais kartogrāfs, kas sastādījis un izdevis kartes latviešu valodā. Rīgas Latviešu biedrības Etnogrāfiskā brīvdabas muzeja (1905), Valsts Vēsturiskā muzeja (tagad — Latvijas Nacionālais Vēstures muzejs) vadītājs (1924—1934).
Viņa tulkojumā latviski izdota arī „Rīmju hronika” (1893).
Dzīvesgājums
Dzimis 1861. gada 13. janvārī Remtes-Viesatu pagasta (tagad Viesatu pagasta) „Ķuņķurkalēju" saimnieka ģimenē. Mācījās Vārmes pagastskolā, Tukuma apriņķa skolā, Irlavas skolotāju seminārā, kuru beidza 1879. gadā.
Skolotājs Jonatāna biedrības skolā Rīgā un Maskavā (1882—1888), pēc tam izdeva „Atbalss Kalendāru” (1889—1898), kurā katru gadu sniedza plašu informāciju par Latvijas vēsturi un ģeogrāfiju, kam pielikumos pievienodams kartogrāfisko materiālu. Viens no Etnogrāfiskās izstādes (1896) veidotājiem. Šajā laikā Matīss Siliņš apbraukāja visu Latviju, vācot etnogrāfiskos materiālus.
Rīgas Latviešu biedrības izdotās „Konversācijas vārdnīcas” ģeogrāfijas nozares redaktors (1903—1905) un RLB Zinību komisijas bibliotēkas pārzinis (1903—1905), etnogrāfiskā brīvdabas muzeja pārzinis (1903—1924). Rīgas 1. tautas bibliotēkas pārzinis (1907—1916). Valsts vēsturiskā muzeja direktors (1924—1934). Miris Rīgā 1942. gada 7. martā.
Pazīstamākie darbi
Izveidojis apmēram divdesmit karšu. Viņš sarakstījis arī dzejoļus tautas dziesmu garā un atmiņu grāmatu.
Garkalnes meži
Garkalnes meži ir ornitoloģisks dabas liegums Ropažu novadā, lielākoties Garkalnes pagasta teritorijā ar nelielu Vangažu pilsētas teritorijā esošu daļu. Aizņem 1789 ha. Fizioģeogrāfiski liegums atrodas Viduslatvijas zemienes Ropažu līdzenumā, Piejūras ģeobotāniskajā rajonā. Liegums iekļauts aizsargājamo teritoriju sarakstā Natura 2000 ar kodu LV0527400. Liegums sadalīts divās daļās — 1645 hektāru lielā mežu masīvā ap Krievupes staciju ar nelielu atzarojumu dienvidos no Garkalnes un atsevišķa, ar pārējo teritoriju nesavienota iecirkņa 139 hektāru liela ziemeļrietumos no Garkalnes. Lielāko lieguma daļu veido priežu meži ar sūnu un ķērpju zemsedzi, daļa no kuriem ir Eiropā aizsargājamie boreālie meži. Izdegumā centrālajā daļā — sausais virsājs. Krievupes piekrastē sastopamas arī sausās pļavas ar tām raksturīgajām graudzāļu sugām. Lieguma teritorija tiek aktīvi izmantota atpūtai, ogošanai un sēņošanai.
Bioloģiskā nozīme
Liegums ir lielākā zaļās vārnas (Coracias garrulus) ligzdošanas vieta Baltijā (ap 20 ligzdojošu pāru jeb 80—90 % no visa to skaita Latvijā). Liegumā ir ievērojams aizsargājamo putnu sugu blīvums, putnu sugu daudzveidība un tiem piemēroti dzīves apstākļi: kopā liegumā konstatētas ligzdojam vismaz 16 Latvijā īpaši aizsargājamās un 11 ES Putnu direktīvas 1. pielikuma sugas. Teritorijai raksturīga Latvijā mūsdienās reta putnu sabiedrība — Latvijā izzūdošas klaju sausieņu un ekstensīvas mozaīkveida ainavas sugas (zaļā vārna, pupuķis, zaļā dzilna, stepes čipste, sila cīrulis, brūnā čakste u.c.). Sastopamas arī tipiskas, taču, izņemot melno dzilnu, ne pārāk biežas meža sugas (meža balodis, bezdelīgu piekūns, bikšainais apogs).
Gadsimtu mijas pētījumos konstatēts, ka šī teritorija ir īpaši svarīga zaļās vārnas un meža baložu populāciju saglabāšanai. Tāpat svarīgi teritorijā saglabāt biežāk sastopamo melno dzilnu — Eiropā lielākās dzilnu dzimtas pārstāvi, kura ir praktiski vienīgais Latvijas putns, kurš kaļ pietiekami lielus dobumus, lai šīs divas retās sugas varētu tur apmesties. Pateicoties tam, šeit izveidojies mūsdienās izzūdošs apstākļu kopums: daudzi veci koki ar lieliem, melno dzilnu kaltiem dobumiem zaļo vārnu kukaiņu medību vietu — sausu klajumu tiešā tuvumā. Šādas vietas ir 1992. gada lielā izdeguma vēl neaizaugusī 70 ha lielā austrumdaļa un bijušās munīcijas noliktavas 162 ha lielā teritorija, tāpat zaļā vārna izmanto šosejas ceļmalas un gar dzelzceļu izcirstās platības. Melno dzilnu kaltie dobumi liegumā ir vidēji vairāk nekā 170 gadus vecos kokos. 97% šo dobumu ir kokos, kas pārsniedz parasto ciršanas vecumu — 100—120 gadus, kas liek ierobežot mežsaimniecību.
Apraksts
No lieguma teritorijas privāta zeme aizņem 276 ha jeb 15%, Rīgas domes īpašums ir 355 ha jeb 20%, bet Ropažu novada pašvaldības vai valsts īpašums — 1096 ha jeb 61%. Daļā teritorijas tika plānota vairāku savrupmāju celtniecība. 58 ha atrodas Vangažu pilsētas robežās, pārējā daļa atrodas Garkalnes pagastā. Atsevišķās vietās ziemeļrietumos tā teritorija sakrīt ar “Rīgas ūdens” noteiktajām Remberģu un Baltezera ūdensņemšanas stingrā režīma aizsargjoslām.
Caur lieguma teritoriju iet Vidzemes šoseja un dzelzceļa līnija Rīga—Lugaži. Dienvidos no Garkalnes teritorija aizņem bijušo PSRS armijas munīcijas glabātuvi ar daļēji mākslīgu mikroreljefu.