cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pārcelšana uz Tālo Arktiku
Pārvērtēšana
1994. gada jūlijā Karaliskā Aborigēno tautu komisija rīkoja uzklausīšanas, lai izmeklētu pārvietošanas programmu. Inuitu pierādījumi pārliecinoši uzsvēra, ka viņi ir pārvietoti piespiedu kārtā, savukārt valdības amatpersonas iebilda, ka viņi pārcēlušies brīvprātīgi. Amatpersona, kas bija atbildīga par pārvietošanu, mēģināja likt domāt, ka liecinieki mainījuši savus stāstus, lai pieprasītu kompensāciju, un ka pārcelšanās ir bijusi veiksmīga. Komisija konstatēja, ka Kanādas valdība bija apņēmusies «rehabilitēt» Portharisonas inuitus, atradinot tos no atkarības un «morālā pagrimuma», pārceļot tos uz labākām zemēm, kurās ir daudz medījamo dzīvnieku, un ka viņiem nav veikti atbilstoši sagatavošanās darbi. Komisija ieteica atvainoties un maksāt kompensāciju izdzīvojušajiem, kā arī atzīt pārcelto personu lomu Kanādas klātbūtnes nodibināšanā Tālajā Arktikā.
Savā ziņojumā komisija norādīja, ka «tāpēc nav šaubu, ka inuītu apmetņu klātbūtne Tālajā Arktikā, tiklīdz tās tika izveidotas, veicināja Kanādas suverenitātes saglabāšanu». Vienlaikus ziņojumā tika konstatēts, ka Tālās Arktikas kolonizēšana, kamēr pirms un pēc pārvietošanas bija svarīga Kanādas nacionālajai suverenitātei, «[...] taču laikā, kad tika pieņemts lēmums, suverenitāte nebija lēmumu pieņemšanas prātā». Tādējādi valdības skatījumā Kanādas suverenitātes saglabāšana, izmantojot Tālās Arktikas pārvietošanu, bija ērts blakusprodukts tam, kas ziņojumā ir aplūkots kā ekonomisko un sociālo problēmu risināšana. Tomēr beigās ziņojumā secināts, ka «pat ja tiek pieņemts, ka suverenitāte nav izšķirošs faktors, šī pārvietošana bija neatbilstošs risinājums valdības ekonomiskajām un sociālajām problēmām. Tomēr suverenitāte bija būtisks apsvērums un suverenitātes ietekme uz pārvietošanu kalpo tikai tam, lai pastiprinātu Komisijas secinājumus par pārvietošanas neatbilstību. Tomēr ir grūti noteikt precīzu apjomu, kādā suverenitāte ietekmēja pārvietošanu.»
Inuitu apgalvojumi vismaz daļēji tika atbalstīti ziņojumā. Federālā valdība atteicās atvainoties, bet 1996. gada martā nodibināja «Saskaņas līgumu», izveidojot 10 miljonu Kanādas dolāru trasta fondu pārvietotajām personām un viņu ģimenēm. Valdība atzina, ka inuiti cieta «grūtības, ciešanas un zaudējumus šo pārvietošanas pirmajos gados», taču pieprasīja, lai saņēmēji «atzītu, ka viņi saprot, ka, plānojot pārvietošanu, tā laika valdības amatpersonas rīkojās ar godprātīgiem nodomiem. uzskatīja, ka tas tajā laikā atbilst inuītu interesēm.»
Pēc gandrīz piecām desmitgadēm Kanādas valdība 2010. gada 18. augustā izteica oficiālu atvainošanos pārvietotajām ģimenēm par necilvēcīgo izturēšanos un ciešanām, ko izraisīja pārvietošana. Džons Dankans (Indiāņu lietu un ziemeļu attīstības ministrs) paziņoja: «Kanādas valdība dziļi nožēlo šīs mūsu vēstures tumšās nodaļas kļūdas un nepildītos solījumus un atvainojas par notikušo pārvietošanu uz Tālo Arktiku. Mēs vēlamies izteikt cieņu pārceltajiem par viņu neatlaidību un drosmi... Inuitu ģimeņu pārvietošana uz Tālo Arktiku ir traģiska nodaļa Kanādas vēsturē, kuru mums nevajadzētu aizmirst, bet kas mums ir jāatzīst, jāmācās un jāmāca mūsu bērni. Mūsu kopīgās vēstures atzīšana ļauj mums virzīties uz priekšu partnerībā un izlīguma garā.»
Apolima
<mapframe text="Apolima" width=290 height=290 zoom=12 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q618891" }
Apolima (sm) ir 1 km² liela, apdzīvota sala Samoa salu arhipelāgā un Samoa valstī Klusajā okeānā. Atrodas Apolimas šaurumā starp Savaii salu ziemeļrietumos un Upolu austrumos. Tā ir mazākā no četrām apdzīvotajām salām Samoa valstī.
Sojuz MS-09
Sojuz MS-09 (ru) bija Krievijas kosmosa kuģis apkalpes nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Orbītā palaists 2018. gada 6. jūnijā. Uz zemes nolaidās.
Apkalpe
Kuģa Sojuz MS-09 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Dublējošā apkalpe:
Sākotnēji Sojuz MS-09 pamatapkalpē bija iekļauti Aleksandrs Samokutjajevs (komandieris), Aleksandrs Gersts un Dženeta Epsa. 2016. gada oktobrī Samokutjajevu nomainīja Antons Škapļerovs. 2017. gada martā Sojuz MS-07 komandieris Aleksandrs Skvorcovs sporta treniņu laika guva traumu, un viņu Sojuz MS-07 pamatapkalpē nomainīja Škapļerovs. 21. aprīlī par Sojuz MS-09 pamatapkalpes komanieri tika apstiprināts Sergejs Prokopjevs. 2018. gada 18. janvārī Dženeta Epsa tika nomainīta ar dublieru apkalpes bortinženieri Serēnu Aunjonu-Čenselori.
Lidojuma gaita
Sojuz MS-09 tika palaists 11:12:40 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas.
Kosmosa kuģis ar staciju saslēdzās 8. jūnijā 13:01 UTC pie Rassvet moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās notika automātiskā režīmā.
29. augustā aptuveni 23:00 UTC, kad stacijas apkalpe gulēja, lidojuma vadības darbinieki pamanīja nelielu gaisa spiediena samazināšanos. Kad apkalpe piecēlās, viņiem tika paziņots par noplūdi. Pēc plašām pārbaudēm tika noskaidrots, ka gaiss izplūst no Sojuz MS-09. Tā orbitālajā nodalījumā tika atrasts caurums divu milimetru diametrā. Sākotnēji kosmonauti tam virsū uzlīmēja lentu, un gaisa spiediens kādu brīdi stabilizējās, bet vēlāk atkal sāka kristies. Pa dienu atmosfēra tika papildināta ar gaisa krājumiem, un apkalpe tika instruēta remonta veikšanai. 17:00 UTC caurums bija pārklāts ar epoksīda un auduma ielāpu. Sākotnēji tika pieņēmts, ka kosmosa kuģim bija trāpījis mikrometeorīds vai kosmiskā atlūza. 3. septembrī Roskosmos publiskoja informāciju, ka uzņemtos attēlos var redzēt urbja iedarbības pēdas.
Lai apskatītu urbto caurumu no ārpuses un paņemtu paraugus no materiāla, ar kuru bijis aizdarīts caurums, 11. decembrī 57. ekspedīcijas dalībnieki Oļegs Konoņenko un Sergejs Prokopjevs veica iziešanu kosmosā.
No stacijas Sojuz MS-09 atvienojās 01:40 UTC. Zemi nolaižamais aparāts sasniedza 05:02 UTC, 147 km uz dienvidaustrumiem no Žezkazghanas, Kazahstānā. Lidojuma ilgums — 196 dienas 17 stundas 50 minūtes.
Atdzejojums
Atdzejojums jeb atdzeja ir dzejiska teksta tulkojums citā valodā, saglabājot oriģināla jēgu un formas īpatnības.
Janīna Kursīte-Pakule atdzejošanu definē kā darbību, kas „saistīta ar vienas valodas zīmju pārcelšanu otrā valodā, ar zīmju atbilstības meklēšanu un atrašanu.” Viņa izšķir divus galējus atdzejas variantus:
Saskaņā ar latviešu atdzejas tradīcijām, atdzejotājs tekstā saglabā gan teksta jēgu, gan arī pantmēru (trohajs, jambs, daktils utt.), zilbju skaitu un strofas uzbūvi. Dzejas teksta tulkojumu, kurš neievēro oriģināla formu, bet ietver tikai tā jēgu, sauc par parindeni.
Līdz 20. gadsimtam
Latviešu valodas un dzejas attīstību ietekmējis Ernesta Glika Bībeles tulkojums (1685—1694). Juris Alunāns 1856. gadā izdotajā krājumā „Dziesmiņas, latviešu valodai pārtulkotas” publicēja atdzejojumus no citām valodām, tā pierādīdams, ka arī latviešu valodā iespējams pilnvērtīgi un krāšņi izteikties, tādēļ tā nav mazvērtīgāka, piemēram, par vācu vai krievu valodām.
20. gadsimta sākums
19. un 20. gadsimtu mijā latviešu dzejas valodu ietekmēja Raiņa veiktais J.V. Gētes „Fausta” atdzejojums (1898). Aktuālo krievu simbolismu pārstāvēja Viktora Eglīša atdzejotais Valerija Brjusova krājums „Poēmas un noslēpumu atslēgas” (1904), savukārt franču simbolismu — Kārļa Jēkabsons 1906. gadā atdzejotais Morisa Meterlinka cikls „Piecpadsmit dziesmas”. Viļa Plūdoņa atdzejojumā 1913. gadā iznākusi izlase „Modernā vācu lirika”.
20. gadsimta 20.—30. gadi
Edvarts Virza kļuva par ievērojamu atdzejotāju no franču valodas, viņš publicējis Emīla Verhārena dzejas izlasi „Dzīves sejas” (1920), antoloģijas „Franču lirika XIX gs.” (1921) un „Franču renesanses lirika” (1930). 20.—30. gados ar atdzeju nodarbojās arī Laima Akuratere (Frančesko Petrarkas „Soneti madonnai Laurai”, 1937), Fricis Dziesma (vairākas R.M. Rilkes grāmatas), Kārlis Krūza (Aleksandra Puškina „Dzejas”, 1929, „Poļu dzeja”, 1937) un citi autori.
20. gadsimta 40.—60. gadi
Nacistiskās Vācijas okupācijas laikā tika sekmēta vācu autoru darbu izdošana: J. V. Gētes "Romas elēģijas" (1941) un "Hermanis un Doroteja" (1942, abas atdz. Vilis Cedriņš), R. M. Rilkes "Dzejas" (1941, atdz. Fricis Dziesma). Savukārt Staļina laikā bija iespējams publicēt tikai tādu autoru tulkojumus, kurus bija akceptējuši Maskavas kultūras ierēdņi. Šajā laikā iznāk daudzi krievu padomju dzejas izdevumi: V. Majakovska poēma „V.I. Ļeņins” (1941, atdz. J. Plaudis) un dzejas izlases „Jaunatnei” (1946) un „Satīra” (1954, dažādi atdzejotāji), V. Inberes poēma „Pulkovas meridiāns” (1945, atdz. L. Akuratere) u.c.
1959. gadā iznāca plaša atdzejas antoloģija „Pasaules tautu lirika”, kurā apkopota galvenokārt pasaules dzejas klasika. Citi klasikas izdevumi: Volta Vitmena „Zāļu stiebri” (1960, atdz. M. Ķempe un R. Rudzītis), P.B. Šellija „Lirika” (1961) un Viljama Šekspīra „Soneti” (1965, dažādi atdzejotāji). 60. gadu beigās aizsākās izdevniecības „Liesma” dažādu tautu dzejas antoloģiju sērija, tajā izdotas lietuviešu, igauņu, franču, amerikāņu, poļu u.c. tautu dzejas izlases.
20. gadsimta 70.—80. gadi
20. gadsimta 70. gados Latvijā radās spēcīga atdzejas skola, kuru pārstāvēja Knuts Skujenieks, Uldis Bērziņš, Leons Briedis, daudzus atdzejojumus publicējis arī Imants Auziņš, Māris Čaklais, vēlāk arī Dagnija Dreika, Amanda Aizpuriete un Pēters Brūveris. Atsakoties no trešās (krievu) valodas starpniecības, šie atdzejotāji centās apgūt valodas, lai nodrošinātu atdzejojumu kvalitāti.
Māra Čaklā un Māras Misiņas atdzejojumā iznāca Paula Cēlana izlase „Magone un atmiņa” (1983). Egila Plauža atdzejojumā publicēta Antonio Mačado grāmata „Lakstīgalas māceklis” (1985). Klāva Elsberga atdzejojumā izdots Gijoma Apolinēra krājums „Gājiens” (1985), viņš sastādījis Šarla Bodlēra grāmatu „Ļaunuma puķes” (atdz. A. Štrauss u.c. autori, 1989). U. Bērziņa, P. Brūvera un M. Čaklā turku dzejas atdzejojumi apkopoti izlasē „Baložu pilni pagalmi” (1988). Cecīlijas Dineres atdzejojumā iznāca Fransuā Vijona izlase "Dzeja" (1987, 2. izd. 2019).
90. gadi un 21. gadsimts
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas atdzejas izdošana nokļuva privātu izdevniecību pārziņā. Atdzejojumus publicējušas izdevniecības "Nordik" un "Tapals", "Jumava", "Neputns", "Mansards", "Pētergailis", senatnes rakstu pieminekļu atdzejojumus arī "Zinātne". Sākot no 90. gadu sākuma, atdzejoti vairāki senie eposi un episkas dziesmas (vecoguzu eposs „Mana vectēva Korkuda grāmata”, 1993, 2013, atdz. U. Bērziņš), arī atsevišķas Bībeles grāmatas („Dziesmu dziesma”, 1993, atdz. K. Skujenieks). 2011. gadā izdots Ulda Bērziņa atdzejotais Korāns.
Georgs Juris Pučka
Georgs Juris Pučka (dzimis, miris ) bija latviešu aktieris un dziedātājs.
Atdzejojums
90. gadi un 21. gadsimts
No vācu valodas atdzejoti gan modernisma autoru darbi — vācu dadaistu dzejas izlase „Annai Blūmai” (1997, atdz. J. Vērdiņa), Georga Trākla izlases „Dzeja” (1992, atdz. J. Boiko) un „Sebastiāns sapnī” (2006, dažādi atdzejotāji), gan 20. gadsimta otrās puses vācu dzeju pārstāv H.M. Encensbergera izlase "Vilinājuma dziesma" (2000, atdz. M. Čaklais) un Uves Kolbes "Bezmiega sastāvdaļas" (2000, atdz. A. Aizpuriete), gan arī Angelusa Silēziusa "Ķerubu ceļinieks" (2004, atdz. J. Boiko) un R.M. Rilkes "Stundu grāmata. Gleznu un tēlu grāmata” (2005, atdz. V. Bisenieks). Izdota jauna Paula Cēlana dzejas izlase "Melnās pārslas" (2022, atdz. J. Vērdiņa).
Rūjiena (stacija)
Rūjiena bija dzelzceļa stacija tagadējā Valmieras novadā starp pieturām Virķēni un Ķirbiļi līnijā Rīga—Ipiķi. Stacija atradās netālu no Rūjienas pilsētas, pie autoceļa V174. Pirms šīs stacijas pastāvēja dzelzceļa stacija pašā Rūjienas pilsētā, šaursliežu līnijā Valka—Rūjiena—Pērnava; vēlāk tā bija arī platsliežu līnijas Rīga—Rūjiena galastacija. Mūsdienās Rūjienas staciju ēkas un sliedes ir demontētas. Par dzelzceļu Rūjienā liecina Stacijas ielas nosaukums un "Zaļo dzelzceļu" stends, bet bijušās padomju laika ārpilsētas stacijas teritorija ir pamesta un aizaugusi ar krūmiem. No vecās šaursliežu stacijas Rūjienā ir saglabājušās perona atliekas un griezuļa bedre; peronu un gulšņu atliekas saglabājušās arī bijušajā ārpilsētas stacijā.
Vēsture
Šaursliežu dzelzceļu Rūjienā atklāja 1896. gadā (tā bija Latvijas teritorijā pirmā šaursliežu līnija Valka—Pērnava), tad pilsētā tika ierīkota arī dzelzceļa stacija. Sākumā stacija saucās "Rujene", par Rūjienu pārdēvēta 1937. gadā, kad pilsētu sasniedza platsliežu līnija no Rīgas. 1938. gadā stacija tika labiekārtota, tajā pieturēja kā platsliežu, tā šaursliežu vilcieni. Otrajā pasaules karā stacija gāja bojā, tika pilnīgi izpostītas visas dzelzceļa līnijas. Pēc kara atjaunoja tikai šaursliežu līniju uz Igauniju, bet Rūjienas stacija kļuva par galastaciju Meizakilas—Rūjienas posmam, ko apkalpoja Igaunijas dzelzceļš. Stacijas telpas ierīkoja mazā pagaidu būdiņā. Šaursliežu dzelzceļu likvidēja 1975. gadā un nelielu laiku dzelzceļa satiksmes Rūjienā nebija. 1976. gadā līdz Rūjienai tika atjaunota platsliežu līnija uz Rīgu, bet vēl pēc gada sāka strādāt arī posms Rūjiena—Meizakila, nu jau platsliežu variantā. Tomēr stacija Rūjienas pilsētā netika atjaunota — lai iztaisnotu ceļu uz Tallinu, tā tika ierīkota tagadējā Ķoņu pagastā, ap 4 km uz ziemeļrietumiem no pilsētas centra, vietā, kur bijušā šaursliežu dzelzceļa uz Meizakilu trasei pieslēdzās jaunuzbūvētais platsliežu posms no Virķēnu pieturas. Pastāvīgas stacijas ēkas Rūjienas platsliežu stacijā nekad nav bijis — stacijas vajadzībām tika izmantots norakstīts D1 dīzeļvilciena vagons, kas izdemolētā veidā tur atradās vēl 2008. gadā. 1981. gadā sākās satiksme maršrutā Rīga—Tallina caur Rūjienu. 1992. gadā, pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, vilcieni sāka braukt tikai līdz Ipiķiem. Tas ievadīja Rūjienas līnijas pakāpenisko likvidēšanu. Posmā Ipiķi—Rūjiena vilcienu kustība tika pārtraukta 1996. gada pavasarī, bet posmā Rūjiena—Aloja pēdējais pasažieru vilciens aizgāja 1996. gada 21. septembrī, līdz ar to stacija tika slēgta. Sliedes stacijā demontētas 2009. gadā.
Atdzejojums
90. gadi un 21. gadsimts
Čehu modernās dzejas atdzejojumi: Konstantina Bībla poēma „Jaunais Ikars” (2006, atdz. K. Vērdiņš un A. Veckalne) un Jaroslava Seiferta izlase "Mēŗa stabs / Skūpstu grāmata" (2015, atdz. U. Bērziņš).
Poļu dzeju pārstāv Nobela prēmijas laureātes Vislavas Šimborskas izlase (1998, atdz. U. Bērziņš), Ingmāras Balodes atdzejotā Ādama Zagajevska izlase „Svešā skaistumā” (2009) un Jaroslava Ivaškeviča dzeja izlasē “Vilkumuižas jaunkundzes. Dzeja” (2019), kā arī Česlava Miloša izlases "Tie gaiteņi" (2014, atdz. Dagnija Dreika) un "Dāvana" (2021, atdz. Ingmāra Balode). Poļu starpkaru dzejas atdzejošanai pievērsies Māris Salējs, kura atdzejojumā iznākusi Juliana Tuvima dzejas izlase bērniem "Pans Trallalnieks" (2022).
No serbu valodas atdzejota Vasko Popas dzejas izlase "Vilka ciltsraksti" (2021, atdz. A. Viguls).
Skandināvu dzejas izdevumi:
Atdzejā no igauņu valodas ražīgi strādā Guntars Godiņš (Ilmara Lābana "Putnu mistiskais mugurkauls" (2003), Matsa Trāta "Haralas dzīvesstāsti" (2005), Jāna Kaplinska "No putekļiem un krāsām" (2001) un "Balts papīrs un laiks" (2014), fs "Skumju vairs nav" (2009), Andresa Ehina "Pakārtais ievārījums" (2010), Enes Mihkelsones "Tornis" (2020) un citu autoru grāmatas). 2018. gadā viņa atdzejojumā publicēts jauns igauņu eposa "Kalevdēls" izdevums.
No somu valodas G. Godiņš atdzejojis izlasi "Tā mainās gadalaiki" (1997), kā arī Heli Lāksonenas dzejas izlasi "Kad gos smei" (2012) un dzejas izlasi bērniem "Piec ait kalns" (2015). 2011. gadā Maima Grīnberga atdzejojusi somu dzejnieka Penti Sārikoski grāmatu „Tiarnia”.
No lietuviešu dzejas publicēta Sigita Gedas izlase "Sokrats runā ar vēju" (2005, atdz. K. Skujenieks), Justina Marcinkeviča poēma „Carmina minora” (2005) un dzejas izlase „Lidojošās priedes” (2011, abas atdz. Daina Avotiņa), Kristijona Donelaiša poēmas "Gadalaiki" jauns izdevums (2006), Marcēlija Martinaiša krājums "K. B. aizdomās turamais un citi dzejoļi" (2020, atdz. P. Brūveris un E. Grigorjeva), Vlada Brazjūna izlase "Atmiņas pārliešana" (2022).
No itāļu valodas atdzejota Eudžēnio Montāles izlase „Cilvēki ar murdiem” (2007, atdz. L. Briedis).
No krievu valodas atdzejota Annas Ahmatovas dzejas izlase "Melnais gredzens" (2003, atdz. A. Aizpuriete), Josifa Brodska "Dzejas izlase" (2009, dažādi atdzejotāji), Genādija Aihi "Paklanīšanās dziesmai" (2016, atdz. K. Skujenieks), Nikolaja Gumiļova izlase "Dzeja" (2016, dažādi atdzejotāji), antoloģija "12 dzejnieki no Krievijas" (2017), Linoras Goraļikas "Akmens papīra lapu tur" (2018, atdz. E. Pelšs un A. Eipurs), Gaļinas Rimbu "Kosmiskais prospekts" (2018, atdz. E. Pelšs, A. Viguls un D. Deigelis), Mihaila Kuzmina "Tīkli", Osipa Mandelštama izlase "Dzeja" (abas 2019, atdz. E. Pelšs), Andreja Sen-Seņkova "Papīra krūtis" (2020, atdz. E. Pelšs), Daniila Harmsa "Dzeja" (2020, atdz. E. Pelšs), Arkādija Dragomoščenko "Elēģijas" (2021, atdz. A. Viguls), D. A. Prigova "Manas dzīves laikā" (2021, atdz. I. Šlāpins).
No franču dzejas publicēta izlase "Tu sapņoji būt brīva" (1995, dažādi atdzejotāji), kā arī Renē Šāra "Hipnosa lapiņas" (1991, atdz. M. Grīnfelde), Pola Verlēna izlases "Dzeja" (1994), "Vienkāršas freskas" (2005) un "Mani cietumi" (2014, visas atdz. D. Dreika), Artura Rembo izlases "Cirka zirgi auļos" (2005, atdz. D. Dreika) un "Sezona ellē. Iluminācijas" (2005, atdz. Gita Grīnberga), kā arī Žaka Prevēra izlase "Šī mīlestība" (2012, atdz. Kristīne Sniedze).
No angļu valodā rakstītās literatūras publicēts jauns Viljama Šekspīra "Sonetu" izdevums (2007), Volta Vitmena izlase "Zāles stiebri" (2011), Oskara Vailda izlase "Gredzens un dūja" (2013, atdz. D. Dreika), Čārlza Simiča dzejprozas krājums "Nav pasaulei gala" (2013, atdz. K. Vērdiņš), V.B. Jeitsa izlase "Baltie putni" (2015, dažādi atdzejotāji), Emilijas Dikinsones izlase "Āboliņš un bite" (2017, atdz. K. Vērdiņš), Čārlza Bukovska dzejas izlase "Kodiens" (2020, atdz. J. Elsbergs) un T. S. Eliota "Dzejas izlase" (2022, atdz. V. Belševica, I. Lešinska un K. Vērdiņš).
L. Brieža atdzejojumā izdota apjomīga „Portugāļu mūsdienu dzejas antoloģija” (2001).
Ķīniešu dzejas atdzejojumi pieejami Džidi Madzjas izlasē "Mana ciema dievi" (2017, atdz. U. Bērziņš).
Latviešu dzejas atdzejojumi citās valodās
Jau pirms Latvijas valsts nodibināšanas, 1916. gadā, Petrogradā tiek izdota Valērija Brjusova un Maksima Gorkija sastādīta latviešu literatūras antoloģija krievu valodā „Latviešu dzejas krājums” (ru).
20. gadsimta 20.—30. gados Latvijā dzīvoja krievu dzejnieks un atdzejotājs Viktors Tretjakovs, kurš publicēja divus latviešu dzejas atdzejojumu krājumus (1931, 1940) un E. Virzas „Straumēnu” tulkojumu (1939). Vairāki latviešu darbi tika tulkoti arī vācu un franču valodā, angļu valodā latviešu literatūru tulkoja angļu profesors Viljams Metjūss.
Pēc Otrā pasaules kara Latvijā dzīvoja vairāki krievu dzejnieki un tulkotāji (Ludmila Azarova, Leonīds Čerevičņiks u.c.), kas tulkoja latviešu dzeju. Trimdā par aktīvu atdzejotāju angļu valodā kļuva Ruta Spīrsa.
21. gadsimtā Lielbritānijā publicēta Ievas Lešinskas sastādītā un atdzejotā izlase "Six Latvian Poets" (2011), kā arī Bitītes Vinkleres atdzejojumi ASV (Imants Ziedonis, Knuts Skujenieks, Baiba Bičole), atdzejai pievērsušās arī Rita Laima Bērziņa (Krieviņa), Margita Gailītis un Ināra Cedriņa, kā arī Džeids Vils (Arta Ostupa un citu autoru krājumi).
Mūsdienās daudzi latviešu dzejas izdevumi iznākuši Zviedrijā, kur ražīgi darbojās dzejnieks un tulkotājs Juris Kronbergs. Savukārt paša Kronberga dzejas krājums „Vilks Vienacis” ir tulkots vairākās citās valodās.
No 2002. līdz 2015. gadam latviešu dzejas tulkojumus citās valodās organizēja Latvijas Literatūras centrs, pēc tam platforma Latvian Literature.
Georgs Juris Pučka
Dzīvesgājums
Dzimis 1935. gada 25. martā Talsos. Mācījās Talsu vidusskolā un Dailes teātra 3. studijā. Strādāja Liepājas teātrī un Rīgas Operetes teātrī, bija Operetes teātra direktors līdz tā likvidēšanai.
Miris 2014. gada 20. novembrī. Apbedīts Laucienes pagasta Pūckalnu kapos.
Filmas
Filmējies filmās "Džimlai rūdi rallallā", "Likteņa līdumnieki", "Zītaru dzimta", "Lietus blūzs", "Ilgais ceļš kāpās", "Cīrulīši", "Vīrietis labākajos gados", "Uzbrukums slepenpolicijai", "Pilsēta zem liepām", "Lielais dzintars" un "Trīskārtējā pārbaude".
Čeremoša
Čeremoša (uk) ir 80 kilometrus gara Prutas labā krasta pieteka Ukrainas rietumos, Karpatos. Populārs ūdenstūrisma maršruts.
Izveidojusies pie Usteriku ciema, satekot 87 kilometrus garajai Melnajai Čeremošai un 51 kilometrus garajai Baltajai Čeremošai. Tek ziemeļaustrumu virzienā. Upei kalnu upes raksturs, daudz krāču. Mūsdienās upe veido Čerņivcu apgabala un Ivanofrankivskas apgabala robežu, bet vēsturiski tā bija Galīcijas un Bukovinas, Polijas un Moldāvijas robeža. Starp pasaules kariem upe veidoja Polijas un Rumānijas robežu. Čeremošas krastos atrodas Vižnicja un Vaškivci.
Fricis Bergs
Fricis Bergs ( — 1994. gads) bija Latvijas politiķis, sabiedrisks darbinieks. Bijis 4. Saeimas (1932—1933) un Tautas Saeimas (1940) deputāts.
Dzīvesgājums
Dzimis Mērsragā. 1920. gadā kļuvis par Latvijas Komunistiskās partijas biedru. 1931. gadā piedalījās 4. Saeimas vēlēšanās, sākotnēji nav ievēlēts, bet mandātu saņēmis 1932. gada oktobrī, pēc tam, kad no mandāta atteicies Oskars Jankus. 1933. gadā oktobrī izslēgts no Saeimas sēdes par to, ka iekšlietu ministru Gotfrīdu Milbergu nosaucis par nodevēju, bijušo cara slepenpolicijas aģentu un provokatoru, kā arī traucējis runātāju. Par to nevarējis piedalīties vēl vairākās sēdēs, pēc tam no parlamenta ticis izslēgts
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Fricis Bergs kļuva par nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas deputātu. Bija LKP Valkas apriņķa komitejas pirmais sekretārs. Pēc Otrā pasaules kara Fricis Bergs bija Latvijas PSR Zvejnieku kolhozu savienības valdes priekšsēdētājs, 1978. gadā par Bergu tika izveidota dokumentālā filma "Fricis Bergs" Leonīda Brušteina režijā. 1981. gadā izdevis atmiņu grāmatu "Kopsolī ar gadsimtu". 1993. gadā, pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, presē atbalstījis partiju "Līdztiesība".
Fon Rādens
Fon Rādens var būt:
Alfrēda Kalniņa iela
Alfrēda Kalniņa iela var būt:
Dendermonde
Dendermonde (nl) ir pilsēta Beļģijā, Flandrijas reģionā, Austrumflandrijas provincē. 2018. gadā pilsētā dzīvoja 45 673 iedzīvotāji.
Reimons Benuā
Reimons Benuā (fr) bija franču airētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Dendermonde
Pilsēta atrodas Denderas upes grīvā, kur tā ietek Šeldas upē. Pilsēta ir administratīvais, komerciālais, izglītības un medicīnas centrs apkārtējam reģionam.
Sadraudzības pilsētas
Dendermondei ir šādas sadraudzības pilsētas:
Reimons Benuā
Benuā 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja airēšanas vieninieku sacensībās. Šajās sacensībās viņš startēja gan ceturdaļfinālā, gan pusfinālā. Taču finālam nespēja kvalificēties.
Īrs (filma)
Īrs (en, ASV kinoteātros izrādīta ar nosaukumu I Heard You Paint Houses) ir 2019. gada ASV kriminālfilma. Filmas režisors un producents ir Mārtins Skorsēze, scenārija autors Stīvens Zailans. Filmas sižets balstīts uz Čārlza Branta 2004. gada grāmatas I Heard You Paint Houses motīviem. Galvenās lomas atveido Roberts De Niro, Als Pačīno un Džo Peši, pārējās lomās filmējušies Rejs Romāno, Bobijs Kanavāli, Anna Pakvina, Stīvens Greiems, Stefānija Kurtcuba, Džese Plemonss un Hārvijs Keitels.
Sižets
Filmas stāsts ir par Frenku Šīranu (De Niro), kravas automašīnas vadītāju, kurš kļūst par algotni, kas saistīts ar noziedznieku Raselu Bufalino (Peši) un viņa kriminālo ģimeni, un laiku, kad viņš strādāja pie Džimija Hofas (Pačīno).
Filmas tapšana
, pēc vairāku gadu izstrādes, "Īrs" tika paziņots kā Skorsēzes nākamā filma pēc filmas "Klusēšana" (2016). De Niro, kurš darbojās arī kā producents un Pačīno tika apstiprināti tajā pašā mēnesī, tāpat kā Peši, kurš pēc neoficiālās aiziešanas pensijā atgriezās kino, kad viņam vairākas reizes tika lūgts uzņemties šo lomu. Filmēšana norisinājās no 2017. gada septembra līdz 2018. gada martam Ņujorkā, Mineolā un Vilistona parka daļās Longailendā. Ar ražošanas budžetu 159 miljonu ASV dolāru un 209 minūšu darbības laiku tā ir viena no dārgākajām un garākajām filmām Skorsēzes karjerā. Lielu daļu no ražošanas izmaksām veidoja vizuālie efekti, ar kuriem De Niro, Pačīno un Peši vairākās filmas vietās tika padarīti jaunāki.
Filmas "Īrs" pirmizrāde norisinājās 57. Ņujorkas kinofestivālā, bet no tā paša gada 1. novembra filmu demonstrēja atsevišķos ASV kinoteātros. No filma ir pieejama straumēšanas servisā Netflix.
Nominācijas balvām
"Īrs" saņēmis pozitīvas atsauksmes, gan par Skorsēzes režiju, gan par De Niro, Pačīno un Peši aktierspēli. Filma tika izvirzīta vairākām kino nozares balvām, tostarp 77. Zelta globusa balvai piecās kategorijās, savukārt 73. BAFTA kino balvai filma tika izvirzīta desmit kategorijās. 92. Kinoakadēmijas balvai filma tika nominēta desmit kategorijās, tostarp "Labākā filma", "Labākais režisors", "Labākais aktieris otrā plāna lomā" (Pačīno un Peši) un "Labākais adaptētais scenārijs".
Upesgrīva (Mērsraga pagasts)
Upesgrīva ir ciems Talsu novada Mērsraga pagastā Rīgas līča rietumu krastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumos vietā, kur Grīvas upe ietek Rīgas līcī, autoceļu P127 un P131 krustojumā, 9 km no pagasta centra Mērsraga, 36 km no novada centra Talsiem un 123 km no Rīgas. Grīvas otrā krastā atrodas Upesgrīvas ciema Vandzenes pagasta daļa — Upesgrīvas mazciems. Upesgrīvā vasaras sezonā darbojas kafejnīca, vairāki viesu nami, kempingi.
Vēsture
Upesgrīvas zvejnieku ciemā (Uppegriwe) kopš hercoga Jēkaba laikiem 17. gadsimtā bija osta Grīvas upes ietekā. No 1860. līdz 1915. gadam Upesgrīvā uzbūvēti 66 burinieki. Kuģa kapteinis Indriķis Pūliņš un viņa brāļi Upesgrīvas kuģubūvētavā uzbūvēja 14 gafelšonerus (6 divmastu un 8 trīsmastu), lielākā daļa bija brāļu Pūliņu kopīpašums.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
2020. gada Pasaules čempionāts hokejā
IIHF paziņoja rīkotājpilsētas. COVID-19 pandēmijas dēļ čempionāts tika atcelts.
Sadalījums pa grupām
Izlases pa grupām tiek sadalītas pēc IIHF izlašu ranga. Dažreiz kādu izlasi samaina vietām ar otras grupas kādu izlasi, lai vienā grupā nespēlētu rīkotājvalsts un kāda no kaimiņvalstīm, no kuras ieradušies daudz līdzjutēju. Tas tiek darīts, lai līdzjutēju sadalījums pa grupām būtu vienmērīgāks. Šajā čempionātā vietām tika samainītas Vācijas un Šveices izlases.
FC Penafiel
FC Penafiel (pt) ir Portugāles futbola klubs no Penafielas.
Defises karš
Pamatinformācija
Valsts oficiālais nosaukums pēdējos 30 komunistiskās varas gados bija "Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika" gan čehu, gan slovāku valodās (Československá socialistická republika jeb ČSSR). 1989. gada decembrī — mēnesi pēc Samta revolūcijas — prezidents Vāclavs Havels paziņoja, ka vārds “Sociālistiskā” tiks izsvītrots no valsts oficiālā nosaukuma. Daudziem šķita, ka tā tiks dēvēta vienkārši par “Čehoslovākijas Republiku”, kas bija oficiālais tās nosaukums no 1920. līdz 1938. gadam un no 1945. līdz 1960. gadam. Tomēr slovāki jutās aizskarti, jūtot sevi tikai kā Čehijas pielikumu. Slovākijas politiķi paziņoja, ka tas nesaskan ar Slovākijas līdzvērtīgo statusu, un pieprasīja valsts vārdu uzrakstīt ar defisi (t. i, "Čehu-Slovāku Republika"), kā tika rakstīts Čehijas un Slovākijas neatkarības sākumposmā no 1918. gada līdz 1920. gadam un atkal 1938.—1939. gadā. Pēc tam prezidents Havels piedāvāja "Čeho-Slovākijas Republiku" — priekšlikumu, kas nepatika Čehijas politiķiem, kuri redzēja tajā atgādinājumu par 1938. gada Minhenes vienošanos, kuras rezultātā nacistiskā Vācija pievienoja sev daļu no Čehijas teritorijas.
Lēmumi
Kā kompromisu 1990. gada 29. martā Čehoslovākijas parlaments nolēma, ka valsts pilnajam nosaukumam jābūt “Čehoslovākijas Federatīvajai Republikai”, ar to skaidri apliecinot, ka valsts ir federācija. Nosaukums bija jāraksta bez defises čehu valodā (Československá federativní republika), bet ar defisi slovāku valodā (Česko-slovenská federatívna republika). Nākotnē pieņemamajā likumā par valsts simboliem bija jākodificē šāda neoficiāla vienošanās par Slovākijas nosaukuma formu.
Šis risinājums tika atzīts par neapmierinošu, un mazāk nekā mēnesi vēlāk, 1990. gada 20. aprīlī, parlaments atkal mainīja valsts nosaukumu uz “Čehijas un Slovākijas Federatīvā Republika” (,, vai ČSFR ). Šis likums skaidri uzskaitīja garos formas nosaukumus abās valodās un paziņoja, ka tie ir līdztiesīgi.
Kompromiss izraisīja vēl arī valodnieciskas ķildas. Parasti čehu un slovāku valodās saliktos nosaukumos ar lielo burtu tiek rakstīts tikai pirmais vārds. Ar visu lietvārdu lielo burtu lietošanu tika noņemti Slovākijas prestiža jautājumi, bet sadusmoti valodnieki.
Kaut arī slovāki pieprasīja lietot defises vārdu (čehu, slovāku: spojovník), čehi to sauca par domuzīmi. Kaut arī čehu un slovāku rakstībā ir izteikta atšķirība starp defisi un domuzīmi (defise tiek izmantota, lai apzīmētu savienojumu starp diviem vārdiem, bet domuzīmi izmanto citos gadījumos), gan čehi, gan slovāki parasti lieto terminu pomlčka (domuzīme) abiem. Tomēr, piemēram, angļu un krievu valodas plašsaziņas līdzekļi parasti konfliktu dēvē par "defises karu" ("Hyphen War", "Дефисная война").
Kaut arī "Defises karš" notika bez varmācības un tādēļ par karu saucams tikai nosacīti, tas parādīja, ka starp čehiem un slovākiem ir asas atšķirības viedokļos par viņu kopīgās valsts nākotni un identitāti. Nākamo divu gadu laikā starp abām federācijas daļām izcēlās būtiskāki strīdi, kuru rezultātā Čehijas un Slovākijas politiķi 1992. gadā vienojās sadalīt valsti divās atsevišķās Čehijas un Slovākijas valstīs — tā sauktā samta šķiršanās,— kas stājās spēkā 1993. gada 1. janvārī.
Rimšes katoļu baznīca
<mapframe text="Rimšes katoļu baznīca" width=260 height=260 zoom=19 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q12671432" } '''Rimšes Sv. Trīsvienības baznīca''' (lt) ir Romas katoļu dievnams, kas atrodas Lietuvas galējos ziemeļaustrumos, Ignalinas rajona pašvaldības Rimšes ciemā, Ilģu ezera dienvidu krastā.
1669. gadā Felikss Pacs Rimšā uzbūvēja kapelu. 1747. gadā tika uzcelta baznīca. 1803. gadā tika uzbūvēta mūsdienu koka baznīca. 1896. gadā tai piebūvēta sakristeja. 1925. gadā nodibinājās neatkarīga draudze.
Tīkla pārvaldība
Tīkla pārvaldība ir datortīklu administrēšanas un pārvaldības process. Starptautiskās standartizācijas organizācija atvērto sistēmu sadarbības tīkliem (ISO) nosaka piecas tīkla pārvaldības kategorijas: bojājumapstrādes, uzskaites, drošības, konfigurācijas un veiktspējas pārvaldība. Programmatūru, kas tīkla administratoriem ļauj veikt savas funkcijas, sauc par tīkla pārvaldības programmatūru.
Tehnoloģijas
Pieejamas vairākas metodes un līdzekļi ar kuriem veikt tīkla un tīkla iekārtu pārvaldību. Tīkla pārvaldība atļauj IT profesionāļiem veikt lielu tīkla uzraudzību un administrēšanu.
Kabeļu licējs
Kabeļu licējs vai kabeļu kuģis ir dziļjūras kuģis, kurš būvēts un lietots, lai liktu zemūdens kabeļus telekomunikāciju, elektriskās enerģijas pārvades vai citām, tajā skaitā militārām (SOSUS (en)), vajadzībām. Kabeļu licēji atšķiras ar lieliem kabeļu šķīvjiem kabeļu izvadīšanai virs priekšgala vai pakaļgala vai abiem. Priekšgala šķīvji, daži no tiem ļoti lieli, bija raksturīgi visiem kabeļu licējiem pagātnē, jaunākajos kuģos ir tendence uzstādīt tikai pakaļgala šķīvjus kā tas redzams CS Cable Innovator fotogrāfijā, kurā kuģis stāv uz enkura Astorijā. Kabeļu licēju nosaukuma priekšā bieži liek burtus "C.S.", piemēram, CS Long Lines.
Pirmo transatlantisko telegrāfa kabeli kabeļu licēji ieguldīja no 1857. līdz 1858. gadam. Īsu brīdi tas nodrošināja telegrāfa sakarus starp Eiropu un Ziemeļameriku, kamēr nepareizas lietošanas rezultātā tika bojāts. 1866. gadā SS Great Eastern veiksmīgi ieguldīja divus transatlantiskos kabeļus nodrošinot sakarus starp kontinentiem.
Mūsdienu kabeļu licēji
Neskatoties uz to, paši jaunākie kabeļu licēji ir kabeļu licēju un remonta kuģu kombinācija. Šāda kuģa piemērs ir USNS Zeus (T-ARC-7) — vienīgais ASV Jūras kara flotes kabeļu licējs — remonta kuģis. Zeus aprīkots ar diviem 5 000 zirgspēku jaudas dīzeļelektriskajiem dzinējiem, kuri ļauj attīstīt 15 mezglu ātrumu. Kuģis var ieguldīt apmēram 1 600 kilometrus telekomunikāciju kabeļa līdz 2 700 metru dziļumam. Zeus tika projektēts tā, lai varētu izpildīt jebkuru kabeļu kuģa uzdevumu, tādēļ to būvēja spējīgu ieguldīt un pacelt kabeļus vienlīdz labi gan no priekšgala, gan pakaļgala. Šajā ziņā kuģis konstruktīvi līdzinās vienam no pirmajiem kabeļu licējiem Great Eastern. Zeus tika būvēts tik manevrētspējīgs, cik iespējams, lai varētu izpildīt abus uzdevumus: kā kabeļu licējs vai kā kabeļu remonta kuģis.
Kolete
Sidonija Gabriele Kolete (, biežāk pazīstama pēc uzvārda kā Kolete ; dzimusi, mirusi ) bija franču rakstniece.
Kabeļu licējs
Aprīkojums
Lai nodrošinātu pienācīgu kabeļa ieguldīšanu un izņemšanu, jāizmanto īpaši konstruētu aprīkojumu. Uz kabeļu licējiem tiek izmantots dažāda veida aprīkojums atkarībā no veicamā darba. Lai izņemtu bojātu vai nepareizā vietā ieguldītu kabeli no okeāna dibena, tiek izmantota satveršanas sistēma. Pastāv vairāku tipu satvērēji un katram no tiem ir savas priekšrocības un trūkumi. Satvērēji ir saistīti ar kuģi izmantojot satvērēju tauvas, sākotnēji tās bija tērauda un manilas tauvu kombinācija, bet mūsdienās izmanto sintētiskos materiālus. Tas nodrošina stipru, bet tajā pašā laikā elastīgu tauvu, kura ir spējīga izturēt satvērēja svara radīto spriegumu. Tauvu ievelk izmantojot atpakaļgaitā strādājošu lineāro kabeļu dzinēju, kuru parasti izmanto kabeļu ieguldīšanai.
Kolete
Dzimusi un uzaugusi Burgundijā, militārpersonas ģemenē. 1893. gadā apprecējās ar 15 gadus vecāko rakstnieku un mūzikas kritiķi Anrī Gotjē-Vilāru, kurš ieveda Koleti mākslinieku aprindās. Vēlāk Kolete precējās vēl divreiz. Koletei bija arī vairāki ārlaulibas sakari gan ar vīriešiem, gan sievietēm. Viņas mīļāko starpā bijušas tādas personas kā Natālija Bārnija un Gabriēle d'Anuncio. Kolete rakstniecībai pievērsās rakstot sava pirmā vīra vārdā - ar savu uzvārdu viņa sāka publicēties tikai 20. gadsimta sākumā. Pirms Pirmā pasaules kara uzstājās Parīzes lokālos, to skaitā Moulin Rouge. 1907. gadā Koletes skūpsts ar sievieti uz skatuves izraisīja skandālu un policijas iejaukšanos. Sarakstījusi Morisa Ravēla operas "Bērns un burvestības" libretu. Draudzējusies ar kaimiņos dzīvojošo Žanu Kokto. 1951. gadā, personīgi izvēlējās aktrise "Žizī" uzvedumam Brodvejā, pasaulei atklādama Odriju Hepbērnu.
Kabeļu licējs
Aprīkojums
Pats izplatītākais ieguldīšanas dzinējs ir lineārais kabeļu dzinējs (LCE). LCE izmanto, lai vadītu kabeli lejā uz okeāna dibenu, bet šo ierīci tikpat labi var reversēt un izmantot, lai paceltu uz klāja kabeli, kurš jāremontē. Šie dzinēji ir spējīgi strādāt ar ātrumu līdz 800 kabeļa pēdām minūtē (243,84 m/min). Neskatoties uz to, kuģa ātrums ieguldot kabeli tiek ierobežots līdz 8 mezgliem, lai nodrošinātu, ka kabelis guļ uz jūras dibena pienācīgi un būtu laiks izlabot nelielas izmaiņas kursā, kuras citādi varētu ietekmēt kabeļa atrašanās vietu, kuru, savukārt, rūpīgi jāatzīmē uz kartes, lai remonta nepieciešamības gadījumā kabeli varētu atkal atrast. Lineārie kabeļu dzinēji ir aprīkoti ar bremžu sistēmu, kura ļauj izlaist kabeli kontrolēti vai to apturēt, ja rodas problēmas. Tāpat bieži kā dzinēju izmanto spoles, kurām tiek uztīts kabelis vairākos lokos pēc kuriem tas notinās no spoles un turpina ceļu iepriekšējā virzienā. Izmantojot parastu spoli, kabelis uz tās uztinas spirālveidīgi un kabeļa uztīšanās un notīšanās punkti pārvietojas, tādēļ tiek izmantoti dažādi paņēmieni, lai atbrīvotos no šī efekta. Lineārie kabeļu dzinēji ir gari, tādēļ dažkārt izmanto spoli, kura kabeli padod uz īsāku LCE. Kabeļu licēji var aiz sevis tauvā pa ūdenstilpes dibenu vilkt "arklus". Šie arkli izmanto augsta spiediena ūdens strūklu, lai apglabātu kabeli 3 pēdu (0,9144 m) dziļumā un to nevarētu aizķert zvejas traļi.
Atkārtotāji
Kad kā zemūdens kabeļi tika ieviesti koaksiālie kabeļi, kabeļu licēji saskārās ar nebijušu problēmu. Šajos kabeļos periodiski un virknē ar tiem tika ieslēgti atkārtotāji, kuriem barošanas jaudu nodrošināja pats kabelis. Atkārtotāji ļāva novērst nozīmīgas pārraides problēmas zemūdens kabeļos. Problēmas ar atkārtotāju ieguldīšanu ūdenī slēpjas tajā, ka to iepīšanas vietā kabelim ir uztūkums, kurš rada problēmas izejot cauri šķīvim. Tādos Apvienotās Karalistes kuģos kā HMTS Monarch un HMTS Alert šo problēmu atrisināja ieviešot spraugu atkārtotājam, lai tas varētu apiet šķīvi. Paralēli atkārtotājam nostiprināta virve gāja caur šķīvi un uzvilka kabeli atpakaļ uz tā, kad atkārtotājs jau bija pagājis garām. Parasti kuģim bija nepieciešams samazināt gaitu, kamēr tika izlikts atkārtotājs. ASV kuģi šajā laikā mēģināja izmantot elastīgus atkārtotājus, kuri gāja cauri šķīvim. Tomēr 1960. gados viņi arī sāka izmantot cietos atkārtotājus, līdzīgus tiem, kādus izmantoja Apvienotā Karaliste.
Cita problēma ar koaksiālo kabeļu atkārtotājiem ir tā, ka tie ir daudz smagāki par pašu kabeli. Lai nodrošinātu, ka tie grimst ar tādu pašu ātrumu kā kabelis (kuram var būt nepieciešams kāds laiks, lai sasniegtu dibenu) un uztur kabeli taisnu, atkārtotājus aprīko ar izpletņiem.
Danijels Subašičs
Danijels Subašičs (hr; dzimis ) ir Horvātijas futbolists, vārtsargs, bijušais Horvātijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2012. gada spēlē Ligue 1 kluba AS Monaco sastāvā.
Sasniegumi
Hajduk Split
Monaco
Spīļastes
Spīļastes jeb ādspārņi (Dermaptera) ir kukaiņu klases (Insecta) kārta, kas pieder pie jaunspārņu infraklases (Neoptera). Šajā kārtā apvienotas apmēram 2000 mūsdienās dzīvojošas sugas, kas sastopamas gandrīz visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Latvijā konstatētas 3 sugas: parastā spīļaste (Forficula auricularia), mazā spīļaste (Labia minor) un piekrastes spīļaste (Labidura riparia).
Kārtas zinātniskais nosaukums Dermaptera atvasināts no grieķu valodas un latviski nozīmē ādspārņi (derma - āda, ptera - spārni).
Morfoloģija
Spīļastēm ir slaidi, saplacināti ķermeņi, taustekļi diegveidigi, apmēram pusķermeņa garumā. Fasetacis nelielas, bet actiņu nav. Mutes orgāni spīļastēm ir grauzējtipa, izvērsti uz priekšu. Kājas labi attīstītas, pēda trīsposmaina. Visas spīļastu sugas ir tumši brūnas vai melnas.
Bioloģija
Spīļastes uzturas tumšās, noēnotās vietās, tās ļoti bieži var atrast, paceļot kādu akmeni, koka zaru vai mizas gabalu. Lai arī tās ir aktīvas nakts laikā, spīļastes bieži vilina mākslīgā gaisma. Lielākā daļa spīļastu sugu ir visēdājas un barojas gan ar augiem, gan dzīvnieku izcelsmes barību, bet daļa sugu barojas tikai ar augiem. Arī gaļēdājas var būt atšķirīgas: ir sugas, kas barojas ar mirušu kukaiņu miesu, bet ir sugas, kas medī dzīvus organismus. Cerkas ļoti bieži tiek izmantotas, lai saturētu un pārvietotu uz citu vietu medījumu.
Sotirijs Versis
Sotirijs Versis (el; dzimis 1879. gadā, miris 1918. gadā) bija Grieķijas vieglatlēts un svarcēlājs. Viņš piedalījās 1896. gada olimpiskajās spēlēs Atēnās un 1900. gada olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Spīļastes
Bioloģija
Spīļastes pārojas, pagriežot viena pret otru pakaļgalu un bieži saķeroties ar cerkām. Mātīte pēc pārošanās spēj uzglabāt spermu vairākus mēnešus, līdz to izmanto oliņu apaugļošanai. Olas tiek dētas augnes iedobēs, kuras var būt gan dabīgas, gan mātītes izraktas. Daudzu sugu spīļastes atšķirībā no citiem kukaiņiem ir gādīgas mātes un apsargā olas, līdz no tām izšķiļas jaunā paaudze. Turklāt mātīte olas ik pa laikam apgroza un notīra, aizsargājot tās no sēnīšu slimībām. Spīļastes attīstās ar nepilnīgu pārvēršanos un jaunā paaudze, kas izšķiļas no oliņām, ārēji atgādina pieaugušos kukaiņus, tikai ir ļoti maziņi. Mātīte īsu brīdi (līdz otreizējai ādas maiņai) arī pēc nimfu izšķilšanās turpina tos apsargāt un aizsargāt pret ienaidniekiem. Tad jaunajām spīļastēm ir jāslēpjas un jāuzsāk patstāvīga dzīve, citādi māte var tās apēst. Attīstības gaitā spīļastes 5 reizes nomaina ārējo apvalku.
Sistemātika
Spīļastu kārta (Dermaptera)
Sotirijs Versis
Versis dzimis Atēnās pārtikušā ģimenē, studēja Komerciālajā akadēmijā un strādāja par biržas mākleri, bija iesaistīts Panellinios G.S. sporta klubā.
Pēc vieglatlēta karjeras beigām pievērsās sporta šaušanai un piedalījās 1912. gada Helēņu spēlēs.
Versis nomira 1918. gadā pēc saslimšanas ar Āzijas gripu.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
1896. gada olimpiskajās spēlēs Versis piedalījās trijās sacensībās, divās svarcelšanas disciplīnās un vienā vieglatlētikā.
Nākamajā dienā viņš startēja divās svarcelšanas disciplīnās. Pirmā no tām bija abrocīgā grūšana, kur Versis pacēla 90 kilogramus un ar labāku celšanas stilu tas viņam deva trešo vietu no sešiem sportistiem pēc Lonsestona Eliota un Vigo Jensena. Dienas otrajā daļā viņš piedalījās arī vienrocīgajā grūšanā, bet pacēla tikai 40 kilogramus un ieņēma ceturto vietu no četriem startējušiem sportistiem. Olimpisko spēļu laikā trešās vietas ieguvējs netika apbalvots, Starptautiskā Olimpiskā komiteja viņam bronzas medaļu piešķīra vēlāk, ar atpakaļejošu datumu.
1900. gada vasaras olimpiskās spēles
Pēc četriem gadiem Versis atgriezās olimpiskajā arēnā, piedaloties 1900. gada olimpiskajās spēlēs, kas notika Parīzē, Francijā, piedaloties tikai vienās sacensībās, kas bija lodes grūšanā, bet nevienā no trijiem mēģinājumiem neuzrādīja ieskaitāmu rezultātu, tāpēc neiekļuva finālā.
Latvijas Finieris
"Latvijas Finieris" ir Latvijas uzņēmums, vadošais finiera, saplākšņa un tā produktu ražotājs Baltijas valstīs. Citi nozīmīgākie koncerna darbības veidi ir plātņu materiālu tirdzniecība, mežsaimniecība un mežizstrāde, kā arī sintētisko sveķu un fenola filmu ražošana.
Vēsture
"Latvijas Finieris" pirmsākumi meklējami 1873. gadā dibinātajā rūpnīcā "Latvijas Bērzs", kur līdz ar hidrauliskās preses uzstādīšanu 1909. gadā pirmo reizi Latvijā sākta saplākšņa ražošana.
Rūpniecībai strauji attīstoties, vēlākos gados izveidotie uzņēmumi "Furniers" un "Lignums" kļuva par sava laika modernākajiem un daudzās pasaules valstīs atpazītiem bērza finiera un saplākšņa produktu ražotājiem.
Padomju okupācijas laikā visas trīs rūpnīcas 1975. gadā tika apvienotas, nodibinot valsts uzņēmumu "Latvijas finieru ražošanas apvienība". Tuvojoties PSRS sabrukumam, ražošanas apjomi strauji samazinās, un jaunu attīstību saplākšņa rūpniecība Latvijā piedzīvoja tikai pēc 1992. gada, kad daudziem rūpnīcu darbiniekiem apvienojoties, tika nodibināta slēgtā akciju sabiedrība "Latvijas Finieris".
2021. gada 9. novembrī uzņēmums ieviesa produkcijai jaunu eksporta zīmolu Riga Wood.
Ziedojumi
Latvijas Finieris ir Latvijas Universitātes fonda bronzas mecenāts.
2001. gadā ziedoja LU dižmecenāta Kristapa Morberga piemiņas akmeņa uzstādīšanai Bukaišos, dzimtajās mājās „Lielstrikaiši”.
Ķipati
Ķipati vai Ķipatciems ir apdzīvota vieta Talsu novada Mērsraga pagastā. Izvietojusies pagasta vidusdaļā Engures ezera ziemeļu piekrastē Ķipatlīkuma krastā pie autoceļa V1401 5,5 km no pagasta centra Mērsraga, 41 km no novada centra Talsiem un 120 km no Rīgas. Pēckara gados Ķipati bija kolhoza «Plēsums» centrs.
Fentanils
Fentanils ir opioīds, ko izmanto kā pretsāpju zāles un kopā ar citām zālēm — kā anestētiķi. Tas iedarbojas ļoti ātri un tā iedarbība nav ilgāka par vienu vai divām stundām. Medicīniski fentanilu ievada ar injekcijām, kā arī lieto plāksteru vai izsmidzināmā veidā.
Fentanilu arī izgatavo nelegāli un piejauc heroīnam vai citām narkotikām. Fentanils ir apmēram 100 reizes iedarbīgāks nekā morfīns un 50 reižu iedarbīgāks par heroīnu. 2020.—2021. gadā ASV 64 000 cilvēki mira no šo narkotiku pārdozēšanas.
Abels Ganss
Abels Ganss (fr; dzimis Abels Eižēns Aleksandrs Pertons (fr), miris ) bija franču kinorežisors, scenārists un filmu producents. Kopā ar Deividu Grifitu un Sergeju Eizenšteinu viņš bija viens no mūsdienu kinematogrāfisko tehniku pamatlicējiem un nozīmīgākajiem pionieriem kino vēsturē.
Gansa vispazīstamākie darbi ir mēmās filmas "Es apsūdzu" (J'accuse, 1919), "Ritenis" (La Roue, 1923) un "Napoleons" (1927). Vēlāk uzņēmis arī skaņu filmas, starp kurām pazīstamākās ir Austerlitz (1960), Cyrano and d'Artagnan (1964) un Bonaparte et la révolution (1971).
1981. gadā Ganss saņēmis BAFTA Fellowship balvu par mūža ieguldījumu.
Krievciema pils
Krievciema pils bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu nocietināta muižas pils Aiviekstes kreisajā stāvkrastā pie upes brasla. 17. gadsimtā tā atradās pie Zviedru Vidzemes un Inflantijas vaivadijas robežas. Mūsdienās Jēkabpils novada ziemeļos bijušās pils vietā atrodams vien neliels uzkalniņš, kura rietumdaļā bedrē samanāmas pagrabu atliekas.
Vēsture
1354. gadā pirmo reizi pieminēta kā Krievciems (villa Ruthenorum) to zemes īpašumu sarakstā, kurus savā starpā sadalīja Rīgas arhibīskaps Fromholds un viņa vasaļi Tīzenhauzeni. Tas atradās senajā Jersikas valsts Asotes pilsnovadā, kas kopš 1211. gada bija iekļauts Livonijas bīskapijas sastāvā. 1375. gadā šo pilsnovadu izlaupīja lietuviešu karaspēks Ķēstuša vadībā. 1507. gadā pili nopirka Gerds Linde, pēc Livonijas kara 1585. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts karalis Stefans Batorijs Krustpils novadu un Krievciemu atdāvināja Korfu dzimtai. Jādomā, ka pils cieta Poļu—zviedru karu (1600—1629) un Otrā Ziemeļu kara laikā, pēc tam tā tika pamesta. Netālu Aiviekstes krastā uzcēla Krievciema muižu.
Apraksts
Krievciema pils bija uzcelta sešus metrus augstajā Aiviekstes stāvkrastā vietā, kur upi šķērsoja Krustpils-Kalsnavas ceļš. Pils aizņēma 29 х 19 metrus lielu laukumu, ko ietvēra laukakmeņu mūris. Rietumu pusē atradās dzīvojamā ēka.
Porvo katedrāle
Porvo katedrāle (fi, sv) ir 15. gadsimtā celta Somijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas katedrāle, kas atrodas Somijas dienvidos, Porvo pilsētā. Porvo diecēzes, kas apkalpo Somijas zviedru minoritāti, galvenā baznīca.
Baznīca celta 15. gadsimta vidū. To 1508. gadā postīja dāņi, bet 1571., 1590. un 1708. gadā krievi. 1723. gadā tā kļuva par katedrāli, kad pēc Nīstades miera līguma noteikumiem Viborga tika iekļauta Krievijā. 1809. gada 28. martā katedrālē sanāca Somijas landtāgs, kas deklarēja Somijas lielhercogisti ar Krievijas caru kā Somijas lielhercogu. 1992. gadā katedrālē tika pieņemta Porvo vienošanās starp vairākām Eiropas protestantu baznīcām. 2006. gada 29. maijā baznīca cieta dedzināšanā. Nodega baznīcas jumts, tomēr baznīcas interjers tika izglābts. Par dedzināšanu ar 6,5 gadiem ieslodzījumā tika notiesāts 18 gadus vecs vīrietis.
Kārļa laukums
Kārļa laukums var būt:
Malduguns (nozīmju atdalīšana)
Malduguns var būt:
Domagojs Vida
Domagojs Vida (hr; dzimis ) ir Horvātijas futbolists, aizsargs, Horvātijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2018. gada spēlē Turcijas Superlīgas kluba Stambulas "Beşiktaş" sastāvā.
Sasniegumi
Dinamo Zagreb
Dynamo Kyiv
Kentau
Kentau (kk) ir apgabala pakļautības pilsēta Tirkistanas apgabalā Kazahstānā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā Karatau grēdas dienvidu pakājē 24 km uz ziemeļaustrumiem no apgabala centra Tirkistanas un 1350 km no valsts galvaspilsētas Astanas.
Abū Bakri al Bagdādi
Abū Bakri al Bagdādi (ar, ʾabū bakri l-baḡdādī; 1971—2019) bija Islāma valsts līderis.