cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arla ezers
Arla ezers ir ezers Latgales augstienē, Krāslavas novada Andzeļu pagastā, 3 km uz ziemeļiem no Andzeļiem. Dienvidrietumos no ezera Rokolu skrajciems, 700 m uz ziemeļaustrumiem atrodas Līpkolns, 200 metrus uz rietumiem ir Rokolu ezers, abus ezerus savieno caurteka. Ezerdobe līčaina, dziļākās daļas vidū un austrumos. Krasti lēzeni, austrumdaļā zemāki, pārsvarā mežaini, neapdzīvoti, starp Arla un Rokolu ezeriem ved zemesceļš no Rokoliem uz ziemeļiem. Dibens smilšains, vidū un līčos dūņains. Eitrofs. Atrodas Rāznas nacionālā parka teritorijā. Ūdens dzidrs.
No ūdensaugiem ezerā atzīmētas peldošās glīvenes, lēpes, abinieku sūrenes, kosas. No zivīm sastopamas vēdzeles, asari, ķīši, karūsas, raudas, ruduļi, līdakas, līņi; nelielā daudzumā vēži. Zvejas tiesības pieder valstij, uz ezera notiek zemledus makšķerēšanas sacensības.
Lisa pie Labas
Lisa pie Labas (cz) ir pilsēta Čehijā, Centrālčehijas apgabala Nimburkas apriņķī pie Labas (Elbas) upes.
Microsoft SQL Server
Microsoft SQL Server ir relāciju datu bāzes pārvaldības sistēma (DBVS), ko izstrādājusi Microsoft. Galvenā izmantojamā vaicājumu valoda - Transact-SQL, kas izveidota kopīgi ar Microsoft un Sybase. Transact-SQL ir realizējusi sevī tādus standartus kā ANSI/ISO strukturēto vaicājumu valodu (SQL) ar paplašinājumiem. Izmanto, lai strādātu ar datu bāzēm, sākot no personiskām un beidzot ar lielām uzņēmumu datubāzēm, konkurē ar citām datu bāzes pārvaldības sistēmām (DBVS) šajā tirgus segmentā.
Lisa pie Labas
Rakstos pirmoreiz minēta Prāga Kozmas rakstos. No 13. gadsimta beigām pazīstama kā pilsēta. 1526. gadā Lisa pie Labas iekļāvās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Lisa pie Labas ir orientālista, lingvista Bedržiha Hroznija (Bedřich Hrozný, 1879 – 1952) dzimtā pilsēta.
Ratupes grāvis
Ratupes grāvis ir Vidusupes labā krasta pieteka Talsu novadā.
Tek rietumu-dienvidrietumu virzienā. Ietek Vidusupē lejpus Aizupēm. Ratupes grāvi nešķērso valsts autoceļi.
Evalds Razulis
Evalds Razulis (dzimis ) ir Lietuvas futbolists, uzbrucējs. Kopš 2017. gada spēlēja FK Jelgava sastāvā.
Vladimirs Šifs
Vladimirs Šifs (ru; dzimis, miris ) bija padomju šaha problēmists , starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā (1956).
Pēc profesijas žurnālists.
Šaha kompozīcija
Kopš 1915. gada publicējis apmēram 80 šaha uzdevumus, no tiem 20 apbalvoti ar 1. godalgu. Četru PSRS individuālo čempionātu (1952—1965) finālists, 5. čempionātā (1959) — 2. vieta daudzvilču žanrā. FIDE otrā konkursā ieguvis zelta medaļu. Stratēģiskā virziena pārstāvis trīsvilčos un daudzvilčos. Publicējis arī virkni uzdevumu ar pareiziem matiem.
Uzdevumu piemēri
Uzdevuma risinājums:
Ozolmuiža (Brīvzemnieku pagasts)
Ozolmuiža ir ciems Limbažu novada Brīvzemnieku pagastā, pie Lielā Ozolezera un Mazā Ozolezera, autoceļu V112 (Puikule—Rencēni—Vēveri) un V164 (Igaunijas robeža—Mazsalaca—Vilzēni—Dikļi) krustojumā.
Īsi pirms Otrā pasaules kara Ozolmuižā tika uzņemti skati no kinofilmas "Kaugurieši". Līdz 2008. gadam Ozolmuižas pilī darbojās Ozolu lauksaimniecības skola (LPSR laikā — 5. lauku profesionāli tehniskā skola).
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Vaļhaizivs
Vaļhaizivs jeb vaļu haizivs (Rhincodon typus) ir vienīgā vaļhaizivju ģints (Rhincodon) un vaļhaizivju dzimtas (Rhincodontidae) suga, kas mājo siltajos tropu un mērenās joslas okeāna ūdeņos un jūrās līdz 700 metru dziļumam. Tā ir sastopama Atlantijas okeānā, Klusajā okeānā un Indijas okeānā.
Izplatība
Vaļhaizivs mīt plašā teritorijā siltajos tropu un mērenās joslas ūdeņos starp 30° paralēli ziemeļos un 35° paralēli dienvidos. To var novērot apmēram 124 valstu krastos. Vaļhaizivij pamatā ir pelaģisks dzīves veids un raksturīgi sezonāli barošanās reģioni.
Katru gadu laikā no marta līdz jūnijam vaļhaizivis migrē uz Austrālijas rietumu piekrasti, kur tās barojas ar planktonu Ninalū rifa ūdeņos. Iecienītas barošanās vietas atrodas arī pie Āfrikas dienvidu, dienvidaustrumu un Madagaskaras ziemeļu krastiem. Īpaši bieži tās var novērot pie Be salas Madagaskaras ziemeļrietumos, pie Bazarutu nacionālā parka salām Mozambikā un pie Tanzānijas Mafijas, Pembas un Zanzibāras salām. Ļoti retos gadījumos tās iepeld līdz Izraēlas ostas pilsētai Elatai Sarkanās jūras Akabas līcī. Vaļhaizivis var vērot arī Kačhas līcī pie Indijas krastiem, Filipīnās pie Lusonas salas dienvidrietumu un dienvidu krastiem, Indonēzijā pie Udžunkulona Nacionālā parka krastiem Javas salas rietumos. Bet Centrālamerikas krastos vaļhaizivis barojas pie Belizas barjerrifa, Meksikas Katočes raga un Hondurasas Utilas salas. Lielākais vaļhaizivju bars līdz šim novērots 2011. gadā Meksikas Jukatanas štatā pie Katočes raga, pie kura krastiem bars barojās ar mazo tunzivju (Euthynnus alletteratus) ikriem.
Lai gan vaļhaizivis pamatā uzturas atklātā jūrā, tomēr tās samērā bieži iepeld arī seklos piekrastes ūdeņos, nelielos līčos un labprāt uzturas upju grīvu tuvumā. Vaļhaizivs spēj ienirt dziļāk par 700 metriem, kur ūdens temperatūra ir tikai 7,8 °C.
Izskats un īpašības
Vaļhaizivs ir lielākā zivs pasaulē. Tās vidējais garums ir 9,7 metri, svars 9 tonnas. Lielākā zināmā vaļhaizivs tika noķerta 1947. gadā Pakistānā, Karāči ostas piekrastes ūdeņos. Tās garums sasniedza 12,65 m garumu, apkārtmērs 7 m, bet svars 21,5 tonnas. Pastāv leģendas un stāsti par milzīgām vaļhaizivīm, kas bijušas pat 23 metrus garas un svērušas 100 tonnas, tomēr šāda lieluma vaļhaizivju eksistencei trūkst pierādījumu.
Tā kā vaļhaizivs barojas, filtrējot ūdeni, tai ir milzīga mute, kuras platums lielākajiem indivīdiem var sasniegt 1,5 metrus. Tās mutē ir 10 žaunu bārkšu joslas barības filtrēšanai un 300—350 zobu rindas. Vaļhaizivij ir 5 lieli žaunu loki un mazas acis, kas atrodas pie platās mutes. Uzreiz aiz acīm atrodas mazās šļāktuvītes. Tās ķermenis ir pelēks ar baltu vēderu un gaišiem, pelēkdzelteniem raibumiem un svītrām uz pelēkās muguras. Šie raibumi katrai vaļhaizivij ir unikāli un individuāli, kas ļauj tās atpazīt pat lielā barā. Uz sāniem tai ir trīs labi redzamas, reljefas garenjoslas. Tās āda var būt 10 cm bieza. Vaļhaizivij ir divas muguras un divas krūšu spuras. Jaunām vaļhaizivīm astes spura ir izteikti nesimetriska — augšējā daļa ir lielāka nekā apakšējā. Pieaugušiem indivīdiem spura kļūst simetriskāka un atgādina pusmēnesi.
Barošanās
Vaļhaizivs barojas, filtrējot ūdeni caur muti. Tā ir viena no trijām haizivju sugām, kas barojas šādā veidā. Pārējās ir milzu haizivs (Cetorhinus maximus) un lielmutes haizivs (Megachasma pelagios). Tā barojas ar aļģēm, planktonu, kriliem, Ziemsvētku Salas sarkano krabju (Gecarcoidea natalis) kāpuriem, maziem kalmāriem un citiem bezmugurkaulniekiem, kā arī mazām zivtiņām un zivju ikriem. Daudzajām zobu rindām barošanās procesā nav nekādas nozīmes. Vaļhaizivs filtrējamo ūdeni uzņem divējādi - ar atvērtu muti vienkārši peldot uz priekšu un ļaujot ūdenim plūst cauri žaunām vai ūdeni kampjot, muti atverot un aizverot, un sakampto porciju izfiltrējot cauri žaunu bārkstīm, kas pārveidojušās tādā veidā, lai uzķertu barību. Ūdens cauri žaunām plūst nevis perpendikulāri pret tām, bet gandrīz paralēli. Ūdens iztek laukā, bet barības vielas plūst dziļāk mutē virzienā uz rīkli. Ir novērots, ka vaļhaizivs mēdz "klepot", tādējādi iztīrot žaunu bārkstis no barības. Lai barotos, vaļhaizivs ir ļoti mērķtiecīga un aktīva, izvēloties bagātīgas barības ieguves vietas.
Attiecības ar nirējiem
Neskatoties uz savu lielo augumu, vaļhaizivs cilvēkam kopumā nav bīstama. Tā ir draudzīga un līdzsvarota, atļaujot nirējam pat pieķerties pie spuras un vizināties, lai gan zinātnieki un dabas pētnieki tomēr neiesaka tā darīt. Jaunas vaļhaizivis ar nirējiem reizēm rotaļājas un ir ļoti uzmanīgas pret tiem. Vairāki laikraksti 2011. gadā ziņoja par kādu neuzmanīgu nirēju, kurš pie Meksikas krastiem gandrīz tika iesūkts vaļhaizivs milzīgajā mutē, bet kuram tomēr izdevās izvairīties no incidenta neievainotam.
Aizsardzība
Vaļhaizivis ilgstoši savās sezonālajās barošanās vietās ir tikušas komerciāli zvejotas. Nevienam nav skaidrs, cik liela ir vaļhaizivju populācija mūsdienās, bet Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība (en) to ir atzinusi par aizsargājamu sugu. Filipīnas bija pirmā valsts, kas uzsāka vaļhaizivju aizsardzību, un 1998. gadā aizliedza to zvejniecību. 2001. gadā aizsardzības pasākumiem pievienojās Indija, 2007. gadā Taivāna. Neskatoties uz zvejniecības aizliegumiem, daudzās Āzijas teritorijās joprojām medī vaļhaizivis, Filipīnas un Taivānu ieskaitot.
Ksendzs
Ksendzs (pl — 'mācītājs') ir romas katoļu baznīcas mācītāja nosaukums, kas tiek lietots Polijā. Nereti ārpus Polijas sarunvalodā tā sauc poļu tautības katoļu mācītāju vai vispār mācītāju vietās, kur katoļu garīdzniecību ir veidojuši poļi.
PhpPgAdmin
phpPgAdmin ir ar PHP valodu rakstīta uz pārlūkprogrammu bāzēta tīmekļa lietotne, PostgreSQL datubāzu pārvaldīšanai.
phpPgAdmin ir uz pārlūkprogrammas bāzēts klients, kas, izmantojot PHP valodu un PostgreSQL datubāzes, lietotājiem nodrošina ērtu iespēju izveidot datubāzes, veidot/labot tabulas un vaicājumus, izmantojot standarta SQL valodu.
Projekts sākotnēji sākās kā atvasinājums no phpMyAdmin, lai nodrošinātu PostgreSQL lietotājus ar līdzīgu pakalpi, ko MySQL lietotāji bija izmantojuši. Taču 2002. gadā kods tika pārrakstīts no nulles un patlaban ir bāzēts uz pavisam cita dziņa.
Guntars Godiņš
Guntars Godiņš (dzimis Viesītē) ir latviešu dzejnieks un atdzejotājs. Līdzās Klāvam Elsbergam, Māris Melgalvam un Pēterim Brūverim pieder 1980. gadu jauno dzejnieku paaudzei, sauktiem par "jaunajiem dusmīgajiem", arī "ironisko" paaudzi. Guntars Godiņš ir viens no aktīvākajiem latviešu tulkotājiem no igauņu un somu valodām.
Bērnība
Viesītes vidusskolas trešajā klasē skolas orķestra vadītājs brāļus Godiņus iesaistīja skolas pūtēju orķestrī kā trompetistus. 1969. gadā abi brāļi iestājās arī Jēkabpils Bērnu mūzikas skolā pūšamo instrumentu klasē. Mācoties septītajā klasē, brāļi Godiņi televīzijas konkursā “Ko tu proti?” ar Aigara komponēto dziesmu “Neatstāj!” (Ojāra Vācieša vārdi) izcīnīja 2. vietu. Vidusskolas gados brāļi kopā ar vienaudžiem nodibināja rokgrupu "Jagda", kopējot dažādas tā laika populārās grupas — Deep Purple, Uriah Heep, Slade, kā arī rakstīja savas dziesmas. Mūziku rakstīja Aigars, bet tekstus — Guntars.
Studiju laiks
1978. gadā iestājās Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātes latviešu valodas un literatūras nodaļā. Interese par literatūru jau bija radusies skolas gados. Lasījis visa veida literatūru latviski un krieviski, arī svešvalodās — daudz angliski lasījis par budismu. Sākotnēji vēlējās iemācīties indonēziešu un malaiziešu valodas, pētījis arī šo tautu literatūru un atradis ko līdzīgu latviešu tautasdziesmām – pantulas. Tomēr Godiņš pievērsās igauņu valodas studijām.
Pirms tam universitātē mācījās arī lietuviešu valoda. Apguvis arī somu valodu, 1996. gadā Helsinku Universitātē pabeidzis Somu valodas un kultūras augstākos kursus.
Daiļrade 1980. gados
No 1984. līdz 1987. gadam strādāja par Latvijas radio literāro raidījumu redakcijas direktoru. Astoņdesmitajos gados rakstījis ar zemtekstiem un ironiju bagātu dzeju par padomju varas pompozo bezjēdzību, par tās piekopto cilvēka personības deformēšanu. Pirmais dzejoļu krājums „Tas nepasacītais”, cenzūras rediģēts, iznāca 1985. gadā. Otrais krājums „Ar atpakaļejošu datumu” izdots 1989. gadā. Guntars Godiņš atceras cenzūru kā ikdienu — psiholoģisko teroru, aizliegums drukāt dzejoļus, svītrotas rindas, zvani naktī ar draudiem.
1980. gadi bija laiks, kad dzejai bija ļoti liela nozīme sabiedrībā, kad dzejai bija savdabīga iespēja izteikt to, ko citā formā nedrīkstēja. Tādēļ Godiņa dzeja izmantota arī dziesmās — grupas Līvi "Zābaku dziesmā" un Ulda Stabulnieka dziesmā "Varbūt". Raksturīga Guntara Godiņa dzeja pazīme ir distancēšanās no liriskā varoņa, pielietojot ironiju vai pašironiju, dažreiz visai ļoti sarkastiskā formā.
"Avots"
Žurnāla "Avots" iznākšana ienesa jaunas idejas sabiedrībā, veicinot sabiedrības domāšanas un uztveres Perestroiku. 1987. gada februārī Guntars Godiņš tikās ar žurnāla "Avots" galveno redaktoru Aivaru Kļavi, kas viņu aicināja strādāt par nodaļas redaktoru pēkšņā nāvē bojāgājušā Klāva Elsberga vietā. Godiņš teics, ka "žurnāla "Avots" tapšana bija ļoti radošs process.
Daiļrade pēc Latvijas neatkarības atgūšanas
No 1992. līdz 1996. gadam Godiņš strādāja par Latvijas Rakstnieku savienības priekšsēdētāja vietnieku.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas Godiņš savā dzejā atmeta padomju laika dzejas formu — četrrindi ar abab vai abcb atskaņām, aizstādams to ar brīva panta ritmiem (verlibrs).
Straujo pārmaiņu laikā no Godiņa, kurš PSRS pēdējos gados bija visai aktīvs, un arī Tautas Frontes piedalījās dibināšanas priekšdarbos, visi gaidīja politisko darbību. Vairākas no jaunajām partijām un organizācijām mēģināja viņu piesaistīt, bet Guntars atteicās.
Šī perioda Godiņa dzejai dadaisma un sirreālisma ietekmēja raksturīgs humors ar noslieci uz absurdu, vienlaikus — arī eksistenciālas izjūtas un pārdomas budisma un dainu garā. Vienlaikus šim dzejas periodam raksturīga arī dziļa depresija un neticība vārdam, tāpēc Godiņš vārdus mēģina aizstāt ar grafiskām zīmēm, skaitļiem, burtiem — tā ir minimālisma poētika.
Atdzeja un tulkošana
Godiņa tulkojumā ir iznākušas vairāk nekā 30 somu un igauņu dzejnieku un rakstnieku grāmatas. Viņa tulkojumi parāda daudzveidību — kāda ir igauņu dzeja, sākot ar tautasdziesmām. Tāpat Godiņš diezgan daudz tulkojis igauņu klasiķus. 1993. gadā par krājumu "Ēnu nesēji" saņēmis Ojāra Vācieša literāro prēmiju. Par tulkošanu saņēmis vairākus apbalvojumus, tai skaitā ārzemju — vairākkārt Igaunijas literāro balvu Via Estica, kā arī Ziemeļvalstu balvu „Ar sirdi ziemeļos”. Tāpat arī [Dzejas dienu balvu par I. Lābana dzejas izlases "Putnu mistiskais mugurkauls" (2003) un M. Trātsa grāmatas "Haralas dzīvesstāsti" atdzejojumu (2005). Divreiz saņēmis Literatūras gada balvu par atdzejojumiem — 2002. gadā par igauņu tautasdziesmu izlasi "Ozols auga debesīs" un 2012. gadā par dialektā atdzejoto somu dzejnieces Heli Lāksonenas dzejas izlasi "Kad gos smei". 2013. gadā saņēmis Somijas Lauvas Ordeņa bruņinieka ordeni. Saņēmis AKKA/LAA Autora balvu 2020 par atdzejojumiem — Heli Lāksonenas "Soul. Burkans. Undens" (2019) un Contras "Tik grūti ir būt latvietim" (2019).
Tulkojis arī bērnu literatūru, tai skaitā A. Kivirekha grāmatas "Lote no Izgudrotāju ciema" un "Kaka un pavasaris".
Darbs vēstniecībā un atgriešanās Rīgā
No 1998. līdz 2010. gadam strādājis Latvijas vēstniecībā Tallinā par kultūras atašeju, nodarbojās ar dažādiem projektiem, sākot ar literatūru un mākslu, tāpat ar kultūrpolitiku un politiku. Palīdzējis organizēt vairākas izstādes. 2000. gadā pateicoties Godiņa iniciatīvai tika organizēts izstāžu cikls, ko varētu nosaukt par klasisko modernismu. Pirmajā izstādē bija aplūkojami Kārļa Padega darbi. Kopā ar dažādām mūzikas aģentūrām Godiņš organizēja neskaitāmus koncertus. Igaunijā vairākkārt uzstājusies grupa Cosmos, Vestards Šimkus, māsas Skrides, Iļģi un rokmūziķi.
2010. gadā Godiņš atgriezās Latvijā. No 2010. līdz 2015. gadam Godiņš bija literārā žurnāla "Latvju Teksti" redaktors, šajā žurnālā viņš publicēja igauņu literatūras tulkojumus un intervijas ar igauņu rakstniekiem. Populāra Latvijā kļuva somu dzejniece Heli Lāksonena, kuras grāmatas Godiņa atdzejojumā saņēmušas Literatūras gada balvu un Jāņa Baltvilka balvu.
Paraselu salas
Paraselu salas (en) vai Sjišas salas (zh, Xīshā Qúndǎo — ‘rietumu smilšu salas’), Hoanšas salas (vi — ‘dzelteno smilšu salas’) ir koraļļu atolu un rifu arhipelāgs Dienvidķīnas jūras rietumos, dienvidos no Hainaņas salas. Arhipelāgs aizņem ap 15 000 km2 lielu jūras akvatoriju, kamēr sauszemes kopējā platība ir vien 7,75 km2. Sastāv no divām galvenajām salu grupām — Amfitrītes salām un Pusmēness salām, kā arī vairākām atsevišķām salām, tajā skaitā arhipelāga lielākās salas Tritonas. Austrumos no Paraselu salām atrodas Meklsfīlda sēklis, ko tām dažkārt pieskaita. Salās nav pastāvīgo iedzīvotāju, izvietoti armijas garnizoni.
Paraselu salas ir teritorijas ar starptautiski nenoregulētu statusu. Kopš 1974. gada tās pilnībā kontrolē Ķīnas Tautas Republika un administrē tās kā Hainaņas provinces daļu, bet uz tām pretendē arī Vjetnama (līdz 1974. gadam daļu salu pārvaldīja Dienvidvjetnama) un Ķīnas Republika (Taivāna).
Salu eiropeiskais nosaukums cēlies no portugāļu valodas vārda pracel, ar ko apzīmētas nelielas, zemas, apdzīvošanai nepiemērotas saliņas un pirmoreiz parādās holandiešu 1617. gada kartēs. Franču 1747. gada kartē salas parakstītas kā La Paracel.
Rūšupīte
Rūšupīte (arī Illupe, Iļļupe) ir Briežupes labā krasta pieteka Talsu novadā.
Tek ziemeļrietumu virzienā. Ietek Briežupē netālu no autoceļa V1384. Rūšupīti šķērso valsts autoceļš V1301 (Ģibuļi–Renda).
Janniks Sinners
Janniks Sinners (it; dzimis ) ir profesionāls Itālijas tenisists.
2019. gadā Milānā uzvarēja Next Generation ATP Finals sezonas noslēguma turnīrā jaunajiem tenisistiem. 2019. gada decembrī saņēma ATP Gada jaunpienācēja balvu. Pirmo titulu ATP tūrē izcīnīja 2020. gada novembrī Sofijā 19 gadu vecumā. 2021. gada aprīlī Miami Open pirmo reizi iekļuva Masters 1000 sērijas finālā. Līdz šim augstāko vietu ATP rangā sasniedza 2023. gada aprīlī, ieņemot 8. pozīciju. Sinners ir spēlējis visu Grand Slam turnīru ceturtdaļfinālos.
Augšējā Angāra
Augšējā Angāra (ru, bua) ir Baikāla pieteka Burjatijas republikā, Krievijā. Tās garums ir 438 kilometri.
Tek dienvidrietumu virzienā. Ietek Baikālā tā galējā ziemeļu galā. Lielākā apdzīvotā vieta upes krastos ir Novijuojanas pilsētciemats. Gar upi ierīkota Baikāla-Amūras maģistrāle. Lejtecē kuģojama.
Makreļhaizivjveidīgās
Makreļhaizivjveidīgās (Lamniformes) ir skrimšļzivju klases (Chondrichthyes) haizivju kārta. Tajā ir 7 mūsdienās dzīvojošu sugu dzimtas. Šī kārta apvieno vienas no vispazīstamākajām un dīvainākajām haizivju sugām pasaulē, piemēram, lielā baltā haizivs (Carcharodon carcharias) un rūķuhaizivs (Mitsukurina owstoni). Visas sugas dzīvo tikai okeānos un jūrās, un tās ir sastopamas gan piekrastē, gan tālu okeānā. Makreļhaizvjveidīgās sugas mīt Atlantijas okeānā, Klusajā okeānā un Indijas okeānā.
Izskats un īpašības
Makreļhaizivjveidīgās sugas ir ļoti dažādas. Mazākā kārtas suga ir krokodīlhaizivs (Pseudocarcharias kamoharai), kuras ķermeņa garums ir apmēram 1,1 metrs. Lielākā ir milzu haizivs (Cetorhinus maximus), kas sasniedz 9,8 metru garumu. Milzu haizivs ir otra lielākā haizivs pasaulē, nākamā aiz vaļhaizivs (Rhincodon typus). Makreļhaizivīm ir 2 stīvas muguras spuras bez stariem un anālā spura. Tām ir 5 žaunu loki, no kuriem divi pēdējie var atrasties virs krūšu spurām vai tieši pie krūšu spuru pamatnes. Aiz katras acs atrodas pa vienai mazai šļāktuvītei (spiraculum). Šīs kārtas haizivju sugu acīm nav trešā plakstiņa (nictare) un mutes kaktiņi atrodas tālu aiz acīm. Augšžokļa zobu rindas zobi veido tā saukto makreļhaizivju zobu rindas paternu - lieli priekšzobi, blakus katrā pusē priekšzobiem pa vidējam zobam, kas ir nedaudz mazāki, seko palieli sānu zobi, aiz kuriem atrodas mazi aizmugurējie zobi. Makreļhaizivis vairojas iznēsājot olas olvadā. Attīstījušies embriji olvadā barojas ar neapaugļotajām olām.
Uzvedība un barošanās
Lielākā daļa makreļhaizivjveidīgo sugu ir aktīvas un ļoti plēsīgas, dažas no tām ir cilvēkiem bīstamas. Kārtas zinātniskais nosaukums cēlies no Sengrieķu mitoloģijas tēla Lamia - šausmīgā, čūskai līdzīgā briesmoņa, kuram garšo cilvēku gaļa. Dažas makreļhaizivis, piemēram, milzu haizivs un lielmutes haizivs (Megachasma pelagios) barojas ar zooplanktonu, filtrējot ūdeni caur žaunu bārkstīm.
Kalvinisms
Kalvinisms ir kristīgā mācība Žana Kalvina interpretējumā, viena no protestantisma mācībām. Radās Šveicē 16. gadsimtā. Izplatīts vairākos Šveices novados, Skotijā un Nīderlandē, to pieņēmuši arī puritāņi Anglijā un ASV un kongregacionālistu un prezbiteriešu baznīcas. Galvenā tēze Kalvina mācībā ir iepriekšnolemtības doktrīna — uzskats, ka izredzētās dvēseles Dievs nolēmis caur Jēzus upuri glābt, turpretī citas lemtas mūžīgām mokām. Kuras tās ir, to nav iespējams pateikt, tāpēc visiem ir jāstrādā godīgi, čakli un jādzīvo taupīgi.
Dzelzceļa līnija Meitene—Bauska
Dzelzceļa līnija Meitene—Bauska bija 33 km gara vācu okupācijas karaspēka 1916. gadā izbūvēta 600 mm šaursliežu dzelzceļa līnija, kas savienoja Meitenes staciju un Bausku. 1930. gados dzelzceļa līniju nolēma pārbūvēt uz 750 mm platumu. 1932. gadā Bauskas pievārtē Pilsmuižā pie šaursliežu dzelzceļa Bauska—Meitene galastacijas (tagadējā Stacijas ielā 7, ēka bija sliktā stāvoklī un apmēram 2016. gadā tika nojaukta) uzbūvēja graudu glabātuvi jeb Bauskas elevatoru.
Dzelzceļa līnijā bija šādas pieturas: Meitene - Narvaiši (5 km) - Sesava (10 km) - Mālukrogs (12 km) - Bērstele (16 km) - Jāņukrogs (18 km) - Mežotne (25 km) - Īslīce (30 km) - Bauska (33 km). Līdz 1940. gadam vilciens Bauska—Meitene kursēja trīs reizes dienā un bija pieskaņots vilcienu Meitene—Jelgava un Jelgava—Rīga atiešanas laikiem. Dzelzceļa līnija slēgta 1963. gadā.
Līdz mūsdienām saglabājusies Īslīces stacijas kazarma (pie Saulaines), kā arī Mežotnes, Jāņukroga un Sesavas staciju ēkas. Saglabājies arī Meitenes stacijas ēkas fragments, kas savulaik tika izmantots kā šaursliežu stacija; mūsdienās ēkā ir muzejs.
Elča
Elča (ca) jeb Elče (es) ir pilsēta Spānijas austrumos, Valensijas apgabalā. 2019. gadā Elčā dzīvoja 233 tūkstoši iedzīvotāju.
2019. gada Pasaules čempionāta hokejā 3. divīzija
'''2019. gada Pasaules čempionāts hokejā 3. divīzija''' bija hokeja sacensības, kas laika posmā 31.marta-28. aprīlim norisinājās Sofijā un Abū Dabī. 3. divīzijas pirmo vietu ieguvēji iekļuva 2. divīzijā, bet 3. divīzijas kvalifikācijas turnīra uzvarētāji kvalificējās uz 3. divīziju.
Baldones Baltās pils parks
Baldones Baltās pils parks ir aizsargājams dendroloģisks stādījums Baldonē. Parks izveidots 20. gadsimta sākumā ap 1901. gadā pabeigto Baldones mežkunga Ādama Mickēviča rezidenci Balto pili. Parkā atrodami vairāki reti koki — lapegles, dižegles, ciedru priedes, Mandžūrijas korķa koki, sudrabegles, kā arī sarkanie ozoli. Mūsdienās pilī izvietojusies Baldones mūzikas skola, bet daļā parka ierīkots skolas sporta laukums.
Policistīnas
Policistīnas (Polycystinea) ir sarkodīnvicaiņu tipa klase, kuras pārstāvjiem centrālā (ar organellām bagātā) un perifērā (vakuolizētā un bieži vien ar simbiotiskām aļģēm pildītā) citoplazmas zonas ir nodalītas viena no otras ar centrālo kapsulu. Aksopodiālās mikrocaurulītes ir apkopotas sešu- vai divpadsmitstūru struktūrās, kas šķērsgriezumā atgādina ratu ar lāpstiņām.
Pārskats
Aksopodiji bieži dziļi iespiežas centrālajā citoplazmā. Šīs klases pārstāvjiem ir meistarīgas uzbūves krama skelets, kas labi saglabājas fosilā veidā. Policistīnu fosilās atliekas ir plaši izplatītas jūru nogulumos, kas ļauj tās izmantot stratigrāfiskajos pētījumos. Tās ir dzīvojušas no kembrija (iespējams pat no pirmskembrija) līdz pat mūsdienām. Policistīnas var būt brīvi peldošas vai arī veidot kolonijas (līdz pat 3 m diametrā). Policistīnas dalās 2—3 kārtās (Spumellaria, Nassellaria, Collodaria). Ir zināmas ap 700—1000 recento sugu.
Hesuss Korona
Hesuss Manuels Korona Ruiss (es, dzimis ) ir Meksikas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Meksikas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Korona pārstāv La Liga komandu Sevilla.
Savu karjeru 2010. gadā sācis Monterrey komandā. 2013. gadā pievienojies Nīderlandes komandai Twente, bet 2015. gadā Portugāles komandai Porto. Kopumā Porto komandas rindās septiņās sezonās nospēlējis 287 mačus un izcīnījis divus Premjerlīgas titulus. 2022. gadā pievienojies La Liga komandai Sevilla.
Meksikas futbola izlases sastāvā debitējis 2014. gadā. Piedalījies divos CONCACAF Zelta kausa turnīros, 2015. gada Copa América un 2018. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Monterrey
Porto
Individuālie sasniegumi
Klints Mansels
Biogrāfija
Mansels bija alternatīvā roka grupas Pop Will Eat Itself dalībnieks kopš tās dibināšanas 1986. gadā. Viņš bija grupas vadošais dziedātājs un ģitārists, daudzu grupas dziesmu autors vai līdzautors.
Pēc Pop Will Eat Itself izjukšanas 1996. gadā Klints Mansels uzsāka rakstīt mūziku filmām. Režisors Darens Aronovskis uzaicināja viņu komponēt mūziku savai pirmajai filmai "Pī". Vēlāk Mansels sarakstīja mūziku arī Aronovska nākamajai filmai "Rekviēms sapnim". Galvenā šīs filmas kompozīcija Lux Aeterna ir kļuvusi ļoti populāra, tā izmantota dažādās reklāmās, filmu treileros un YouTube videoierakstos.
Šifs
Šifs var būt:
Klints Mansels
Biogrāfija
Kopš sadarbības uzsākšanas 1996. gadā Mansels ir sarakstījis mūziku visām Aronovska filmām. Rakstījis mūziku arī citu režisoru filmām.
Ievērojamākās Klinta Mansela partitūras sarakstītas filmām "Pī", "Strūklaka", Moon, "Izsvēpēt dūzi", "Rekviēms sapnim", "Cīkstonis", Doom, "Melnais gulbis" un "Virsotne" (High-Rise). Par oriģinālmūziku filmai "Strūklaka" bijis nominēts Zelta globusa balvai, bet par mūziku filmai "Melnais gulbis" bijis nominēts Grammy balvai.
Rūšvalks
Rūšvalks ir Kleiņa pieteka Talsu novadā.
Izteka - no Vēžezera. Tek ziemeļrietumu virzienā. Ietek Kleinī tā dienvidaustrumu krastā. Rūšvalku nešķērso valsts autoceļi.
2065. gads
2065. gads būs parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sāksies ceturtdienā.
Mīkstā lāčauza
Mīkstā lāčauza (la) ir graudzāļu dzimtas suga, kura savvaļā ir plaši sastopama Eiropā, tostarp bieži visā Latvijā, kā arī dažviet Āzijā un Ziemeļamerikā.
Atsevišķi eksemplāri un nelielas grupas dažādās sausās vietās un smiltājos ar skraju veģetācijas segumu: pļavās, atmatās, nezālienēs, uzbērumos, ceļu un dzelzceļu malās.
Apraksts
Mīkstā lāčauza ir viengadīgs, 15—60 cm garš lakstaugs, kurš neveido ceru. Augam ir stāvs stiebrs, kuram zem posmu mezgliem, kā arī uz lapām ir matiņi. Arī vārpiņas klātas ar mīkstiem matiņiem, sāniski plakanas. Skara ir stāva, mēreni šaura un blīva, to veido īsi zari. Vārpiņā ir 6—12 ziedi. Ārējā vārpiņas plēksne ar 3—5 dzīslām, iekšējā — ar 5—9 dzīslām. Ārējā zieda plēksne ir apmatota, mala ar strupu šķautni, galā divzobaina. Ārējā zieda plēksne garāka nekā iekšējā. Auglis ir plēksnēs ieslēgts grauds. Zied no maija beigām līdz jūlijam.
Karlušs Mozers
Žuzē Karlušs Nepumuseno Mozers (pt, dzimis ) ir bijušais Brazīlijas futbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā, bijis Brazīlijas futbola izlases dalībnieks.
Sasniegumi
Flamengo
Marseille
Kashima Antlers
Kerbela
Kerbela ir viena no šiītu svētajām pilsētām, jo šeit 680. gadā notika Kerbelas kauja, kurā krita Muhameda mazdēls Huseins Ibn Alī cīņā pret Umajādu kalifātu.
Sona
Sona (fr) ir upe Francijas austrumdaļā, Ronas lielākā (labā krasta) pieteka. Sākas pie Viomenilas Vogēzu departamentā, plūst galvenokārt dienvidrietumu—dienvidu virzienā pa plašu tektonisko pazeminājumu, kas dienviddaļā pāriet Ronas zemienē. Ietek Ronā Lionas pilsētā. Lielākās pietekas galvenokārt kreisās no Juras un Vogēzu kalniem: Oņona (185 km), Dū, Seija. Upei galvenokārt lietusūdeņu barošana. Kuģojama 376 km garumā (30 slūžu); Kanāli savieno ar Mozeli, Reinu, Luāru un Sēnas baseinu. Lielākās pilsētas krastos ir Vilfranša pie Sonas, Šalona pie Sonas, Mākona.
Frīdrihs Amelungs
Frīdrihs Amelungs (de; dzimis (v. s.) Tērbatā, miris (v. s.) Rīgā) bija vācbaltu vēsturnieks, rūpnieks un šahists.
Biogrāfija
Frīdrihs Amelungs ir cēlies no ģimenes, kurā šahu spēlēja jau vairākās paaudzes. Šahu spēlēt viņš iemācījies 12 gadu vecumā un tā aizrāvies tās noslēpumu izzināšanā, ka jau pēc četriem gadiem 1860. gadā sekmīgi spēlējis Rīgā, Tērbatā, Rēvelē, citās mazākās Baltijas pilsētās un arī Pēterburgā. Tur 1960. gada decembrī spēlējis ar pazīstamo krievu šahistu ģenerāli I. Šumovu. 1862. gadā vasarā F. Amelungs, būdams Tērbatas Universitātes students, devies izpriecas braucienā uz Vāciju. Tur ticies ar spēcīgo vācu šahistu F. Hiršfeldu un divas partijas uzvarējis, divas zaudējis. Saņēmis ieteikuma vēstules viņš devies uz Berlīni, kur sekmīgi cīnījies ar G. Neimani, O. Holdheimu, Ā. Andersenu un E. Šalloppu. Šo ceļojumu viņš uzskatīja par sekmīgāko posmu sava šahista praktiķa karjerā. Amelungs studējis Tērbatas Universitātē līdz 1864. gadam, bet pēc tam dzīvojis Katarinā (Tērbatas apkaimē) mantojumā ceļā iegūtajā spoguļrūpnīcā. Šai laikā Amelungam visai reti bija izdevība pievērsties šaha spēlei. 1869. gadā viņš Pēterburgā spēlēja ar I. Šumovu. Pēc tam Maskavā sastapās ar kņazu S. Urusovu un vēl vairākiem Maskavas šahistiem. 1877. gadā Amelung Pēterburgā izspēlēja mačus ar A. Ašarinu un E. Šifersu, uzvarēdams pirmo, bet zaudēdams otram. Tērbatas laikrakstā "Dörptsche Zeitung" Amelungs publicēja savus ziņojumus Dorpater Schachberichte ("Tērbatas šaha ziņas"), kas ievērojami sekmēja turienes šaha dzīvi. No 1879. gada līdz 1885. gadam viņš dzīvoja Rēvelē un aktīvi piedalījās tās šaha dzīvē.
Viņš turpināja savus pārskatus ar virsrakstu Revaler Schachberichte, publicējot tos turienes laikrakstā "Revaler Beobachter". No 1882. — 1885. gadam viņš vadīja H. Klemenca 1881. gadā šai laikrakstā dibināto šaha nodaļu. Uzturoties Rēvelē 1883. gadā iznāca viņa brošūra 30 Revaler Schachpartie ("30 Rēveles šaha partijas"). 1885. gadā Amelungs atgriezās Katarinā. Šeit viņš apkopoja visu, kas attiecās uz Baltijas šaha vēsturi un no 1889. gada līdz 1901. gadam publicēja almanahu Baltische Schachblätter astoņās burtnīcās. 1892. gadā savas spoguļrūpnīcas 100 gadu pastāvēšanas jubilejā Amelungs organizēja šaha partijas dzīvo uzvedumu, kurā tika izspēlēta viņa kādreiz uzvarēta partija pret kņazu Urusovu. Pēc A. Ašarina nāves no 1896. gada decembra viņš bija laikraksta Düna Zeitung šaha nodaļas redaktors. Amelung bija viens no Baltijas Šaha savienības dibinātājiem un pirmais tās sekretārs no 1898. gada līdz 1901. gadam. 1902. gadā Amelungs pārcēlās uz dzīvi Rīgā un nodevās savām literārām un vēsturiskām interesēm.
Antons Buhholcs
Antons Buhholcs (de; dzimis Rīgā, miris  Rīgā) bija vācbaltiešu jurists, vēstures pētnieks un kultūras darbinieks. Viens no izcilākajiem 19. gadsimta Baltijas numismātiem un arheologiem. Veica arheoloģiskos izrakumus Mārtiņsalas baznīcā un pils vietā, atrodot ap 1200 senlietu, veicis izrakumus arī citās viduslaiku un dzelzs laikmeta vēsturiskajās vietās. Viņa Baltijas monētu un medaļu kolekcijā ietilpa vairāk nekā 5000 kalumu un vairāki retumi, kas pašlaik glabājas Rīgas vēstures un kuģniecības muzejā.
Biogrāfija
Dzimis Rīgas skolotāja un sabiedriskā darbinieka Augusta Vilhelma Buhholca (1803—1875) un viņa sievas Henrietes, dzimušas Bernhofas (Bärnhoff) ģimenē. Mācījās tēva vadītajā skolā, no 1862. gada Rīgas guberņas ģimnāzijā. 1866. gadā iestājās Tartu Universitātē, kur apguva astronomiju un jurisprudenci. No 1873. gada bija Rīgas rātes ārštata ierēdnis, Fogtu tiesas notārs un sekretārs (1874—1882), Bāriņu tiesas sekretārs (1882—1890). 1881. gadā A. Buhholcs kļuva par Rīgas pilsētas monētu kabineta konservatoru.
1890. gadā pēc Baltijas pārkrievošanas politikas jauno likumu stāšanās spēkā tika izformēta Rīgas rāte, un Buhholcs līdz ar pārējiem tās ierēdņiem bija spiests atstāt darbu. Ārpus tiešajiem darba pienākumiem Antons Buhholcs sabiedriskā kārtā pildīja dažādus amatus publiskās un privātās iestādēs, aktīvi veica arheoloģiskos izrakumus un nodarbojās ar privāto un Rīgas vēstures un senatnes pētītāju biedrības kolekciju glabāšanu un kārtošanu. 1896. gadā Rīgā notikušā X (Viskrievijas) arheoloģijas kongresa aktīvs dalībnieks.
Zaslavje
Zaslavje (be) jeb Zaslavļa (ru), vēsturiski arī Izjaslavļa (Ізяслаўль/Изяславль/Ижеславль/Жеславль) ir pilsēta Baltkrievijā, Minskas apgabala Minskas rajonā pie Svislačas ietekas mākslīgajā Zaslavjes ūdenskrātuvē.
Antons Buhholcs
Zinātniskā darbība
Antons Buhholcs no visiem četriem dēliem vislabāk pārzināja tēva kolekcijas un jau studiju gados līdzīgi kā tēvs apliecināja sevi kā izcilu numismātu un daudzpusīgu vēstures pētnieku. 1873. gadā drīz pēc atgriešanās no Tērbatas Antonu Buhholcu kopā ar vecāko brāli Augustu uzņēma par Vēstures un senatnes pētītāju biedrības biedru. Kā tēva ieteikts speciālists 1874. piedalījās Vīnes monētu izsolē, kur tika izsolītas vācbaltiešu tirgotāju Gotharda Minusa un Ādolfa Preisa Baltijas monētas un medaļas. No 1874. līdz 1878. gadam kataloģizēja Rīgas pilsētas bibliotēku. 70. gadu sākumā A. Buhholcs sāka sastādīt privātās monētu un medaļu kolekcijas katalogu. 1881. gadā Antonu Buhholcu iecēla par jaunizveidotā Rīgas pilsētas monētu kabineta kuratoru. 1882./1883. gadā viņš kopā ar saviem brāļiem Aleksandru un Ārendu piedalījās Rīgas kultūrvēsturiskās izstādes organizēšanā un izstādes kataloga veidošanā. Galvenā Buhholca vadīto izrakumu vieta bija Mārtiņsala (de), kur tika atrastas pirmās liecības monētu kalšanai bīskapa Alberta laikā.
Zaslavje
Vēsture
Pilsēta nosaukta Polockas Rurikoviču dinastijas pamatlicēja Izjaslava Vladimiroviča vārdā, un esot dibināta 985. gadā, kad Kijivas lielkņazs Vladimirs Svjatoslavičs atsūtīja uz dzimtajām vietām savu sievu Rognedu. No 10. gadsimta - Izjaslavas kņazistes centrs. Mūsdienās saglabājušās hronikās pilsēta pirmoreiz minēta 1127. gadā. 1159. gadā smagi nopostīta kņazu savstarpējo cīņu laikā, un gandrīz uz diviem gadsimtiem pazūd no hroniku ziņām.
Antons Buhholcs
Zinātniskā darbība
1893. gadā Antons Buhholcs bija viens no Rīgā organizētā X Krievijas Arheoloģijas kongresa komitejas dalībniekiem un izstādes organizētājiem. Antons Buhholcs kopā ar Rihardu Hausmanu veica arheoloģisko priekšmetu atlasi un aprakstu sastādīšanu izstādē. Viņš bija atbildīgs arī par numismātikas un medaļu kolekcijas daļu. Izstādes katalogs sniedza pilnīgāko priekšstatu par numismātikas līmeni Baltijā 19. gadsimta beigās un arī par paša Antona Buhholca kolekcijas nenovērtējamo nozīmi. Katalogā no pavisam 364 monētām un medaļām 333 bija atzīmētas kā piederīgas Antona Buhholca privātajai kolekcijai, kamēr tikai 5 nāca no Vēstures un senatnes pētītāju biedrības kolekcijas un 26 no Rīgas pilsētas monētu kabineta kolekcijas.
Zaslavje
Vēsture
No 14. gadsimta atradās Lietuvas lielkņazistē kā Zaslava. Reformācijas laikā Zaslavje bija kalvinisma un sociānistu centrs. Šeit darbojās Bībeles tulkotājs baltkrieviski un poliski Simons Budnijs (Сымон Будны/Szymon Budny). Pilsēta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1920. gada - Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada jūnija līdz 1944. gada 4. jūlijam pilsēta atradās vācu okupācijā. Kopš 1991. gada - neatkarīgās Baltkrievijas sastāvā.
Antons Buhholcs
Zinātniskā darbība
Mūža nogalē A. Buhholcs plānoja rakstīt Livonijas monētu vēsturi. Līdz pat pēdējai dzīves stundai tika studēti dažādu pilsētu arhīva materiāli, un nemitīgi papildinātas un apstrādātas privātās kolekcijas. Divas nedēļas pirms savas nāves A. Buhholcs iegādājās Ermitāžas numismātikas nodaļas glabātāja Jūliusa Iversena Baltijas monētu kolekciju.
Piemiņa
1905. gadā Vīnē pēc Vēstures un senatnes pētītāju biedrības pasūtījuma tika izkalta Antona Buhholca piemiņas medaļa. 1919. gadā A. Buhholca skolnieks un Rīgas pilsētas monētu kabineta glabātājs Heinrihs Johumsens sastādīja Antona Buhholca Baltijas monētu un medaļu katalogs manuskriptu. 2007.—2011. gadā Rīgas vēstures un kuģniecības muzeja darbinieki numismātes un arheoloģes Tatjanas Bergas vadībā sagatavoja un izdeva H.Johumsena manuskripta faksimila izdevumu.
2011. gadā Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs rīkoja izstādi "Antons Buhholcs (1848—1901): numismāts un kolekcionārs". Antona Buhholca atdusas vietā Lielajos kapos tika uzstādīta jauna kapa plāksne.
Negri
Negri var būt:
Galgauska (stacija)
Galgauska bija pieturas punkts līnijā Ieriķi—Gulbene starp Tirzas staciju un Kamaldas pieturu. Tas atradās Gulbenes novada Galgauskas pagastā nepilnu kilometru uz ziemeļiem no Galgauskas ciema. Bijušo pieturu ar Galgauskas ciemu savieno neliels autoceļš; mūsdienās tas turpinās Galgauskas muižas virzienā. Blakus pieturai atrodas nodegusi dzelzceļnieku dzīvojamā māja. Pasažieru nojume bija otrpus dzelzceļam, tā nav saglabājusies, tāpat kā perons.
Doktora desa
Doktora desa (ru (Doktorskaja kolbasa) — 'daktera, ārsta desa') ir Krievijā un citās bijušajās padomju republikās populāra vārītu desu šķirne. Tā ir sava veida zema tauku satura Boloņas desa, tāpēc Doktora desu uzskata par diētisku produktu. Tā atbilst PSRS GOST standartam 23670-79.
Saskaņā ar Eirāzijas Ekonomiskās savienības tiesību aktiem, nedrīkst pārdot nekādus gaļas izstrādājumus ar nosaukumu, kas ir līdzīgi starpvalstu (reģionālajos) standartos noteiktajiem gaļas izstrādājumu nosaukumiem, ja tie nav ražoti saskaņā ar šiem standartiem. Tehniskajos noteikumos kā viens šāda nosaukuma piemērs ir minēta "Doktora desa".
Vēsture
Doktora desa pirmo reizi tika ražota 1936. gadā pēc Viskrievijas Gaļas nozares pētniecības institūta (VNIIMP) izstrādātas desas receptūras. Pirmā desu partija tika saražota A. Mikojana Maskavas gaļas pārstrādes kombinātā (Московский мясоперерабатывающий комбинат им. А. И. Микояна). Desa bija paredzēta kā uztura bagātinātājs cilvēkiem ar ilgstošām bada pazīmēm (īpaši "pacientiem, kuru veselība apdraudēta pilsoņu kara dēļ"), no kā arī cēlies desas nosaukums. Tā kā tas bija maigas garšas, lēts un samērā veselīgs gaļas avots, Doktora desa kļuva ļoti populāra PSRS.
Recepte
Doktora desas recepte, kas tika izmantota kā nozares standarts no 1936. līdz 1974. gadam:
Scalado
Scalado AB bija Zviedrija uzņēmums, kas izstrādāja attēlu tehnoloģijas mobilajām ierīcēm. Dibināts 2000. gadā. 2012. gadā to nopirka Nokia.
Vēsture
Uzņēmumu Scalado AB 2000. gadā dibināja četri bijušie Lundas universitātes studenti. 2001. gadā izstrādāts tīmekļa rīku ImageZoom, kuram nākamajā gadā iegūts patents. 2003. gadā izstrādāta lietojumprogramma AutoRama telefoniem ar kameru. Nākamajos gados izstrādātas dažādas attēlu uzņemšanas, skatīšanas un rediģēšanas programmas.
2012. gada 14. jūnijā tika paziņots, ka Somijas mobilo telefonu ražotājs Nokia iegādāsies Scalado darbiniekus, tehnoloģijas un intelektuālo īpašumu. Darījums tika pabeigts 2012. gada trešajā ceturksnī.
Pciča
Pciča (be) jeb Ptiča (ru) ir upe Baltkrievijā, Pripetes kreisā krasta pieteka. Tās garums ir 421 kilometrs.
Iztece - Minskas augstienes apvidū. Tek dienvidrietumu virzienā. Lielākā pieteka - Aresa. Pcičas krastos atrodas Samahvaloviči, Gluska, Kapatkeviči
Olutova
Olutova (arī Olūtova) ir ciems Viļakas novada Medņevas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidos 6,1 km no pagasta centra Semenovas, 12,9 km no novada centra Viļakas un 259,3 km no Rīgas.
Šons un miroņi
"Šons un miroņi" (en) ir 2004. gada šausmu komēdija. Filmas režisors ir Edgars Raits. Scenārija autori ir Raits un Saimons Pegs, kurš arī atveido Šona lomu. Kopā ar draugu Edu, kuru atveido Niks Frosts, Šonu pārsteidz zombiju apokalipse; viņi kopā ar mīļajiem izveido slēpni iemīļotajā krogā. Pārējās lomas atveido Keita Ešfīlda, Lūsija Deivisa, Dilans Morans, Bills Naijs un Penelope Viltone. Šī ir pirmā filma Three Flavours Cornetto triloģijā, kurai seko "Krutie kruķi" (Hot Fuzz, 2007) un "Pasaules gals" (The World's End, 2013).
Latvijas vēstnieks Zviedrijas Karalistē
Latvijas vēstnieks Zviedrijas Karalistē (sv) ir Latvijas Republikas ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks, kurš pilda oficiālā pārstāvja amatu Zviedrijas Karalistē. Vēstniecība kopš 1995. gada atrodas Odengatan 5 Stokholmā.
Šons un miroņi
Filmas ideju Pegs un Raits aizguva no viņu veidotā televīzijas seriāla Spaced, īpaši no sērijas, kurā Pega slinkais varonis halucinē zombiju invāziju. Tāpat filmas nosaukumā un sižetā ir atsauces uz Džordža Romero režisēto filmu "Dzīvo miroņu nakts". Filmēšana norisinājās 2003. gadā no maija līdz jūnijam vairākās vietās Londonā un studijā Ealing Studios.
Filmas pirmizrāde notika Londonā, Apvienotās Karalistes kinoteātros to sāka demonstrēt no , bet ASV tā paša gada 24. septembrī. Filma saņēma pozitīvu kritiķu atsauksmes un piedzīvoja komerciālu veiksmi, jo pie 6,1 miljonu ASV dolāru filmas budžeta, tā nopelnīja 30 miljonu ASV dolāru, kā arī tika izvirzīta divās nominācijas BAFTA kino balvai. Televīzijas kanāla Channel 4 labāko komēdiju filmu sarakstos filma ierindojās trešajā vietā un ātri iemantoja kulta filmas statusu.
Latvijas vēstnieks Zviedrijas Karalistē
Latvijas okupācijas laikā Latvijas diplomātiskā dienesta vadītāja pārstāvis Zviedrijā bija Jānis Tepfers.
Mērija Morisija
Mērija Morisija (Mary Morrissy; dzimusi 1957. gada 25. janvārī) ir īru romānu un noveļu rakstniece. Viņa savos darbos raksta par mākslu, daiļliteratūru un vēsturi. Morisija ir ievēlēta Aosdānas — Īrijas Mākslinieku un rakstnieku akadēmijas locekle.
Dzīve
Morisija dzimusi Dublinā. Absolvējusi Ratmines koledžu (Rathmines College) un Dublinas Tehnoloģisko universitāti (Technological University Dublin), kā arī pasniegusi radošo rakstīšanu Īrijā un Amerikas Savienotajās Valstīs, kā īpaši izceļamas Dublinas Universitātes koledža (University College Dublin), Dublinas Trīsvienības koledža( Trinity College Dublin), Aiovas Universitāte(University of Iowa) un Korkas Universitātes koledža (University College Cork.). Morisija ir apguvusi žurnālistiku un strādājusi par reportieri / rakstnieci / apakšredaktori trīs Īrijas nacionālajos dienas laikrakstos. Viņa darbojas kā kritiķe, kas ir recenzējusi daiļliteratūras darbus tādos laikrakstos kā "Īru laiks" (The Irish Times), "Svētdienas biznesa ziņas" (Sunday Business Post) un "Dublinas grāmatu apskats" (Dublin Review of Books).
Izdodot savu pirmo noveļu krājumu "Slinkā acs" (A Lazy Eye) (1993), Kendisa Roda (Candice Rodd) žurnālā "Neatkarīgais" (The Independent") rakstīja, ka "Moriseja nav izmanīga psihoanalītiķe; viņa vairāk ir forša un apdāvināta patoloģe, zem kuras mikroskopa tiek parādīti visnepamanāmākie cilvēku audu gabaliņi, kas mijiedarbojas ar mikrobiem un noslēpumainu, mutantisku enerģiju." "Ņujorkas laiks" (The New York Times) šo krājumu raksturoja kā "eleganti uzrakstītu un drūmi saprotamu".
No 2005.—2006. gadam Moriseja strādāja Ņujorkas publiskajā bibliotēkā (New York Public Library), kur viņa pētīja Šona O'Keisija (Sean O'Casey) māsas Bellas dzīvi, kas vēlāk, 2013. gadā, tika publicēta kā "Bellas Keisijas uzaušana" (The Rising of Bella Casey). Alfrēds Hiklings (Alfred Hickling) recenzēja šo darbu laikrakstā "Sargs" (The Guardian) — "Morisija rekonstruē Bellas stāstu tik izteiksmīgi, lai lasītājs vienkārši varētu atrast neiederīgās detaļas. Uz ielas stāvus pamestas klavieres Lieldienu laikā paver portālu uz pārtikušākiem laikiem. Tikmēr viņas stingrā nostāja pret nabadzību, neprātīgu un vardarbīgu vīriešu ietekmi, veido paraugu viņas jaunākā brāļa lugu varonēm: "Tēli, kas jau ir piedzimuši un gatavi, klīst savās smakojošajās istabās, meklējot rakstnieku."
2008.—2009. gadā Morisija ieņēma Dženijas Makkīnas Mūras (Jenny McKean Moore) rezidentūras rakstnieces amatu Džordža Vašingtona Universitātē (George Washington University).
2015. gadā Morisija tika iecelta par radošās rakstīšanas pasniedzēju Korkas Universitātes koledžā (University College Cork).
Moriseja 2016. gadā publicēja "eksplodējošu romānu"  — saistītu noveļu krājumu. Recenzējot grāmatu, laikrakstā "Sargs" (The Guardian), Klēra Kilroja (Claire Kilroy) rakstīja: "Pārticības brauciens" (Prosperity Drive) ir grāmata par seksu un nāvi. Galvenie varoņi — "sabojāto un pazudušo atainojums" — sastopas ar abiem, taču nespēj tikt galā ne ar vienu no tiem. Līdzjūtība, tiešums, humors un izsmalcinātība, ar kādu Moriseja attēlo viņu sarežģītās situācijas, rezultējas patiesā dziļumā."
Moriseja pašlaik strādā par rakstīšanas treneri, piedāvājot rakstniekiem individuālus radošus mentoringa, rediģēšanas un vērtēšanas pakalpojumus.
Jekaterina Atalika
Jekaterina Atalika (tr; dzimusi kā Jekaterina Polovņikova (ru) Kalugas apgabalā) ir Krievijas un Turcijas starptautiskā lielmeistare šahā (2001).
Biogrāfija
Piedzimusi Kalugas apgabala Kirovas pilsētā. 1997. gadā Tallinā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā. 2000. gadā Varnā izcīnījusi sudraba medaļu Pasaules studentu šaha čempionātā. 2001. gadā Smoļenskā uzvarējusi Krievijas šaha kausa izcīņā. 2002. gadā Elistā kopā ar Olgu Ziminu un Svetlanu Matvejevu dalījusi 2.-4. vietu Krievijas sieviešu šaha čempionātā (uzvarējusi Tatjana Kosinceva). 2004. gadā piedalījusies Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 2. kārtā zaudējusi Katerinai Lagno.
Pārstāvējusi Krievijas un Turcijas komandas lielākajos komandu šaha turnīros:
Stefans
Stefans var būt:
Pola Negri
Pola Negri (, īstajā vārdā Barbara Apolonija Halupeca ; dzimusi, mirusi ) bija poļu izcelsmes Holivudas mēmā kino laika kinozvaigzne. Pirmā Eiropas izcelsmes kinoaktrise, kura kļuva par Holivudas zvaigzni.
Dzimusi Lipno, tolaik Krievijā, polietes un slovāku izcelsmes skārdnieka ģimenē. Tēvu par piedalīšanos revolucionārā darbībā izsūtīja uz Sibīriju, tāpēc ģimene pārcēlās uz Varšavu, kur dzīvoja lielā nabadzībā. Meitene apmeklēja baleta nodarbības un piedalījās baleta izrādēs, tomēr tuberkulozes dēļ bija spiesta nodarbības pārtraukt. Ārstējoties sanatorijā, no itāļu dzejnieces Adas Negri uzvārda pieņēma pseidonīmu Pola Negri.
The Racket
The Racket ir 1928. gada ASV mēmā kriminālfilma. Filmas režisors ir Luiss Mailstouns, galvenajās lomās filmējušies Tomass Meigans, Marī Prevo, Luiss Volheims un Džordžs Stouns. Filmas producents ir Hovards Hjūzs, scenāriju uzrakstīja Bartlets Kormaks un Toms Miranda adaptējot Kormaka 1927. gada Brodvejas teātra izrādi ar tādu pašu nosaukumu.
The Racket ir viena no filmām, kas tika izvirzīta 1. Kinoakadēmijas balvai nominācijā "Izcilākā filma".
Līdz mūsdienām saglabājusies tikai viena filmas kopija. Tā ilgu laiku tika uzskatīta par pazudušu, līdz tika atrasta Hovarda Hjūza filmu kolekcijā pēc viņa nāves.
Dēļ filmas skatiem, kuros attēlota korumpēta ASV policija un pilsētas valde, filmas seansi tika aizliegti Čikāgā.
Priekules slimnīca
2017. gadā slimnīcā strādāja 19 ārsti, 35 medicīnas māsas, 6 māsu palīgi un 15 saimnieciskie darbinieki. Slimnīcā darbojas ilglaicīgās sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas centrs, traumpunkts, dienas stacionārs un poliklīnika.
Vēsture
Priekules slimnīcas ēka ar 80 gultas vietām uzbūvēta 1959. gadā. Toreizējā Liepājas rajona slimnīcā strādāja 105 darbinieki, no tiem 17 ārsti, 35 medmāsas, 30 jaunākais personāls. Vēlāk gultu skaits palielinājās līdz 175, ķirurģijas, ginekoloģijas, terapijas, infekcijas, bērnu un dzemdību nodaļās strādāja vairāk nekā 240 darbinieku. 1986. gadā stacionāra ēkai piebūvēja poliklīnikas ēku. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1994. gadā izveidoja Liepājas rajona pašvaldības uzņēmumu "Priekules slimnīca", ko pārveidoja par Liepājas rajona pašvaldības bezpeļņas uzņēmumu "Liepājas rajona Priekules slimnīca". 2004. gadā nodibināja SIA "Priekules slimnīca". 2009. gadā Priekules daudzprofila lokālo slimnīcu reorganizēja par ambulatoro iestādi, bet 2013. gadā par aprūpes slimnīcu.
Rīgas birža (mākslas muzejs)
Rīgas Birža ir mākslas muzejs Doma laukumā 6 Rīgā, Latvijas Nacionālā mākslas muzeja sastāvdaļa. Līdz 2010. gadam tā nosaukums bija Ārzemju mākslas muzejs.
Vēsture
Muzeja senākie eksponāti nākuši no 18. un 19. gadsimta Rīgas rātskungu, tirgotāju un birģermeistaru privātkolekcijām, no bijušā Kurzemes provinces muzeja un Latvijas Universitātes muzeja kolekcijām.