cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fitopatoloģija
Augu patogēni
Slimības trijstūris ir valdošā hipotēze augu patoloģijā. To ir izvirzījis George N. Agrios. Tās pamatnostādne ir, ka slimība ir trīs pamatfaktoru (saimniekauga, potenciālā patogēna un apkārtējās vides) mijiedarbība. Ja kāds no šiem trim faktoriem nebūs slimības attīstībai labvēlīgs, tad augs nesaslims. Tāpat ir visi trīs faktori ir nozīmīgi gan pirmsinfekcijas, gan pēcinfekcijas periodā.
Sēnes
Lielākā daļa no fitopatogēnajām sēnēm pieder pie asku sēnēm un bazīdijsēnēm.
Sēņu izraisītas slimības lauksaimniecībā tiek ierobežotas ar fungicīdiem, tomēr parādās jaunas rezistentas sēņu rases.
Oomicētes
Oomicētes ir sēnēm līdzīgi organismi, kas ilgu laiku tika pieskaitīti pie sēņu valsts. To izraisītās slimības iekļauj arī Phytophthora ģinti, kuras pārstāvji spēj izraisīt kartupeļu lakstu puvi un pēkšņo ozolu nāvi.
Lai gan oomicētes nav tuvi sēņu radinieki, to infekcijas stratēģijas ir līdzīgas, tādēļ daudzi fitopatologi oomicētes iekļauj vienā grupā ar sēnēm.
Oomicētes, augu patogēni
Baktērijas
Lielākā daļa baktēriju, kas ir saistītas ar augiem ir saprotrofas un nekaitē augam, tomēr ap 100 baktēriju sugu spēj izraisīt augu slimības. Baktēriju izraisītās slimības pārsvarā ir sastopamas subtropu un tropu reģionos.
Zinātnē nozīmīgs augu patogēns ir Agrobacterium tumefaciens, dabā tā veido audzējus dažādiem augiem. Tās spēju ievadīt augos savu DNS, izmanto molekulārajā ģenētikā, lai manipulētu ar augu DNS.
Lai baktērija spētu inficēt augu, tai jāpiemīt vismaz vienam no fitopatogenitātes faktoriem:
1. Šūnas sieniņu noārdoši enzīmi — nepieciešami, lai noārdītu auga šūnapvalku, tādā veidā piekļūstot barības vielām, ko satur šūna. Piemīt Erwinia patogēniem, kas izraisa dārzeņu slapjo puvi.
2. Toksīni — Pastāv plaša spektra toksīni, kas bojā visus augus, un specifiski, kas izraisa bojājumus tikai patogēna saimniekaugam.
4. Eksopolisaharīdi — Baktērijas tos izdala ārvidē un bloķē ksilēmas vadaudus, tādā veidā izraisot auga nāvi.
Patogenitātes faktoru ražošanu baktērijas spēj kontrolēt, balstoties uz kvoruma sajūtas mehānismu.
Baktērijas, augu patogēni
Trajektorija
Trajektorija ir līnija plaknē vai telpā, pa kuru pārvietojas fizikāls ķermenis, precīzāk, materiāls punkts. Trajektorija ir visu punktu apvienojums, kur kādā laika momentā ir pabijis ķermenis. Attēlojot secīgi šos punktus uz papīra lapas var iegūt līniju, kura parāda to, kāda izskatās konkrētā trajektorija.
Slīpi sviesta ķermeņa trajektorija
Slīpi pret horizontu sviesta ķermeņa trajektorija ir parabola.
Fitopatoloģija
Vīrusi, viroīdi un vīrusiem līdzīgie organismi
Pastāv vairāki augu vīrusu veidi, no kuriem daži pat ir asimptomātiski. Parasti vīrusu infekciju ietekmē samazinās raža, bet necieš paši augi, tāpēc nav ekonomiski izdevīgi tos apkarot, izņemot gadījumus, kad tie inficē daudzgadīgus augus, kā piemēram, augļu kokus.
Vairumam augu vīrusu ir mazs, vienpavediena RNS genoms. Šis genoms var kodēt tikai četrus proteīnus: replikāzi, apvalka proteīnu, proteīnu, kas nodrošina vīrusa kustību starp šūnām un dažkārt proteīnu, kas norošina vīrusa uzņemšanu vektorā
Augu vīrusi izplatās starp augiem ar vektoru palīdzību. Visbiežāk tie ir kukaiņi, bet dažas sēnes, nematodes un vienšūņi arī var pildīt šo funkciju.
Nematodes
Nematodes ir nelieli augsnē dzīvojoši veltņtārpi. Dažas sugas nedzīvo brīvi augsnē, bet parazitē augu saknēs. Šīs nematodes pārsvarā ir izplatītas tropu un subtropu reģionos, kur tās var inficēt graudzāles. Lai nodrošinātu sev labvēlīgu dzīves vidi, parazitējošās nematodes spēcīgi maina sakņu šūnu struktūru. Sakņu pangu nematodes (Meloidogyne spp.) spēj inficēt plašu saimniekaugu loku, savukārt cistas veidojošām nematodēm ir tikai pāris sugu plašs saimnieku loks.
Protozoji (vienšūņi)
Kad kustīga zoospora saskaras ar spurgaliņu, tā veido plazmodiju un inficē sakni.
Parazītiskie un pusparazītiskie ziedaugi
Āmuļu (Viscum L.), viju (Custuca L.) un citu ģintšu augi - pusparazīti un parazīti - tiek iekļauti fitopatoloģijas interešu lokā, jo tie spēj novājināt saimniekaugus un pārnest augu vīrusus.
Patogēnu barošanās veidi
Atkarībā no tā, vai patogēnam dzīvības uzturēšanai ir nepieciešamas dzīvas vai mirušas šūnas, tos iedala biotrofos un nekrotrofos. Šī pazīme ir būtiska pie auga aizsardzības mehānismiem. Biotrofo patogēnu izplatību augs var ierobežot ar hipersensitīvās atbildes palīdzību, ierosinot šūnu, ap patogēna infekcijas vietu, nāvi, tādā veidā atstājot patogēnu bez barības vielām.
Stīvens Darbijs
Klubu karjera
"Liverpool" paziņoja, ka sastāvam pievienos piecus futbolistus no jaunatnes akadēmijas un Darbijs bija viens no viņiem. Viņš piedalījās FA Jaunatnes kausa finālos 2006. un 2007. gadā, kad abas reizes "Liverpool" triumfēja, pārspējot attiecīgi Mančestras "City" un Mančestras "United". Pirmajā no tiem viņš bija komandas kapteinis.
Darbijs tika iekļauts galvenās vienības sastāvā UEFA Čempionu līgas mačam pret "Galatasaray" 2006. gada decembrī, taču uz laukuma neizgāja. Uzreiz pēc mača Stambulā viņš devās uz jauniešu komandu, kuras sastāvā nospēlēja pilnu maču. 2007./2008. gada sezonā aizsargs bija kapteinis "Liverpool" rezervistu vienībā, kas uzvarēja savā līgā. Viņš izpelnījās vairākas uzslavas no komandas galvenā trenera Garija Ableta.
Savu pirmo maču "Liverpool" sastāvā viņš aizvadīja 2008. gada novembrī Līgas kausa ceturtās kārtas spēlē ar Totenhemas "Hotspur", izejot laukumā uz maiņu. viņš debitēja Čempionu līgā, spēlējot pret "PSV Eindhoven". Darbijs pagarināja līgumu ar klubu uz trim gadiem.
Pirmā iziešana "Liverpool" sākumsastāvā aizsargam bija Čempionu līgas spēlē ar "Fiorentina", ko liverpūlieši gan zaudēja ar 1:2. Nākamā reize bija FA kausa spēlē pret "Reading". Savukārt Premjerlīgā futbolists debitēja pret "Hotspur", 90. minūtē nomainot Filipu Degenu.
Darbijs tika izīrēts "Swindon Town" klubam līdz sezonas beigām. Komandas sastāvā aizvadīja 14 līgas spēles.
Grafēma
Tipogrāfijā par grafēmu (no grc — ‘rakstu’) sauc rakstu zīmju sistēmas pamatvienību. Grafēma var būt burts, hieroglifs, cipars, pieturzīme vai jebkurš cits individuāls simbols kādā rakstu sistēmā.
Grafēmai jābūt viennozīmīgi atšķiramai no citām tās pašas rakstības ietvaros. Viena un tā pati grafēma var pieņemt atšķirīgas formas (alogrāfi, glifi), mainīt savu izskatu atkarībā no šrifta, bet grafēmai ir jāsaglabā zināma uzbūves shēma, zīmes "skelets", kas to diskrēti atšķirtu no citiem burtiem (simboliem) konkrētajā rakstu sistēmā.
Red Bull Arena
Red Bull Arena (līdz un Euro 2008 laikā — Valsas-Zīcenheimas stadions (de)) ir futbola stadions Zalcburgas priekšpilsētā Valsā-Zīcenheimā, Austrijā. Oficiāli tas tika atklāts 2003. gadā un tajā savas mājas spēles aizvada vietējais futbola klubs FC Red Bull Salzburg.
Red Bull Arena bija viens no četriem Austrijas stadioniem, kurā notika 2008. gada Eiropas čempionāts futbolā (čempionāta laikā stadiona nosaukums vēl bija Valsas-Zīcenheimas stadions). Šeit tika aizvadītas četras D grupas spēles. Iepriekš stadiona ietilpība bija 18 200 skatītāju vietu, bet speciāli Eiropas čempionāta vajadzībām tā tika palielināta līdz 30 000.
Red Bull Arena stadions ir vienīgais Austrijas Bundeslīgā, kurā ir sintētiskais zāliens.
Penija Teilora
Penelope Džeina "Penija" Teilora (en; dzimusi ) ir austrāliešu basketboliste, spēlē uzbrucējas pozīcijā, Austrālijas sieviešu basketbola izlases dalībniece. Pašlaik (2014) pārstāv WNBA klubu Fīniksas "Mercury".
Karjeru sākusi Austrālijas Women's National Basketball League klubā Dandenong Rangers. Divas reizes tika atzīta par līgas vērtīgāko spēlētāju. 2001. gada WNBA draftā viņu Klīvlendas "Rockers" izraudzījās 1. kārtā ar kopējo 11. kārtas numuru. "Rockers" spēlētja no 2001. līdz 2003. gadam. Vēl WNBA pārstāvējusi Fīniksas "Mercury" klubu, kur spēlē arī pašlaik. Eiropā spēlējusi Itālijas, Krievijas un Turcijas klubos.
Austrālijas izlasi pārstāv kopš 2002. gada. Tās sastāvā 2006. gadā kļuva par pasaules čempioni (pati Teilora tika atzīta par turnīra vērtīgāko spēlētāju), bronzu 2002. gada Pasaules čempionātā, kā arī divas sudraba medaļas olimpiskajās spēlēs.
Šterneka rags
Šterneka rags (fr,, es), britu avotos Heršela rags (en), ir zemesrags Greiema Zemes rietumu piekrastē Antarktīdā. Izvietojies uz Čavdara pussalas tās ziemeļrietumu galā pie Hjūsa līča ieejas ziemeļu malas. Atdala Danko krastu dienvidrietumos no Deivisa krasta ziemeļaustrumos.
Hjūsa līča ziemeļaustrumu malu iezīmējošo pussalu 1829. gada janvārī—februārī aptuveni nokartēja britu ekspedīcija Henrija Fostera vadībā un 1050 m augsto kalnu pie pussalas pamatnes nosauca par ‘Heršela kalnu’ par godu britu astronomam seram Džonam Heršelam. Zemesragu 1898. gada 24. janvārī atklāja Beļģijas antarktiskā ekspedīcija Adriena Žerlaša vadībā un nosauca par godu austriešu ģeodēzistam Robertam fon Šternekam (Robert Daublebsky von Sterneck), kura izstrādāto svārsta gravimetru izmantoja ekspedīcijas mērījumos. 1950. gados Heršela kalnu pārdēvēja par Peno kalnu (cits Heršela kalns atrodas Austrumantarktīdā), bet Heršela vārdu britu avotos pārcēla uz pussalas galējo zemesragu, jo Šterneka vārds beļģu ekspedīcijas gaitā bijis attiecināts uz zemesragu tagadējās Apendisailendas (britu avotos — Šterneka sala) rietumus galā.
Aktebes apgabals
Aktebes apgabals (, ru) ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Aktebe, apgabalā ir 678 900 iedzīvotāju. Apgabala platība ir 300 600 kvadrātkilometru, padarot to par otro lielāko Kazahstānas apgabalu aiz Karaghandi apgabala. Apgabals ziemeļos robežojas ar Krieviju un dienvidos ar Uzbekistānu un vēl ar 6 citiem Kazahstānas apgabaliem: Atirau, Manghistau, Karaghandi, Kostanajas, Kizilordas un Rietumkazahstānas apgabalu. Cauri apgabalam tek Ileka, Urālas pieteka.
Ķīmija
Ķīmija (el2 — ‘metālu sakausēšanas māka’) ir zinātnes nozare, kas pēta vielu sastāvu, īpašības, pārvērtības un parādības, kas saistītas ar šīm pārvērtībām, izstrādā racionālas vielu iegūšanas un pārstrādes metodes. Tā ir viena no nozīmīgākajām un plašākajām dabaszinātnēm.
Galvenās ķīmijas nozares ir neorganiskā ķīmija, organiskā, analītiskā, fizikālā un polimēru ķīmija. Ķīmija ir arī kā praktiska nozare (metālu iegūšana, krāsošana un tā tālāk).
Ķīmija ir veidojusies, cilvēkam izzinot, novērojot un pētot dabas norises un parādības.
Vēsture
Ķīmijas maģijas periods bija no aizvēstures līdz aptuveni 1. gadsimta sākumam. Lielākā daļā cilvēku ticēja, ka dabas procesus kontrolē gari. Viņi uzskatīja, ka tikai ar maģijas palīdzību var lūgt gariem palīdzību ikdienišķos procesos. Šajā laikā ļoti lēni attīstījās izpratne par dabu. Iespējams, aptuveni pirms 9000 gadiem cilvēki izstrādāja metodes, kā droši iegūt uguni. Pakāpeniski viņi iemācījās izmantot uguni, lai apstrādātu keramiku, no rūdas iegūtu metālus, kā arī pēc tam iegūtu sakausējumus. Pēc tam uguns tika arī izmantots, lai ražotu stiklu. Daži ķīmiskie elementi, kuri dabā bija sastopami tīrā veidā, piemēram, zelts, varš un sērs, tika augsti novērtēti to ķīmisko īpašību dēļ. Šis laika posms galvenokārt attiecas uz šumeru, babiloniešu, ēģiptiešu un grieķu kultūru.
Aptuveni 400. gadā p.m.ē. grieķu filozofs Dēmokrits izvirzīja teoriju, ka visi ķermeņi sastāv no niecīgām daļiņām, t.i. atomiem, kas ir radušies nejaušības dēļ, atomu virpulī. Viņa izvirzīto teoriju tajā laikā nevarēja eksperimentāli pierādīt. Citi grieķu filozofi, kā Taless un Aristotelis, arī pievērsās šim jautājumam, taču viņu teorijām ir maz kopīgu lietu ar mūsdienu ķīmijas zināšanām. Viņi uzskatīja, ka visa pamatelementi ir zeme, gaiss, ūdens un uguns (daži vēl minēja piekto elementu, kas bija kvintesence). Pēc viņu domām no šiem elementiem varēja iegūt jebkuru citu elementu. Kā piemērus viņi minēja dzelzs iegūšanu no netīras, mālainas klints un bronzas iegūšanu, sakausējot varu ar alvu. Tāpēc šķita, ka kaut kādā veidā no dažādiem elementiem var iegūt arī vērtīgo zeltu. Vēlāk tieši šī teorija bija alķīmijas pamatā.
Šveices Futbola asociācija
Šveices Futbola Asociācija (SFV-ASF) (vācu val. / franču val. / itāļu val.: Schweizerischer Fussballverband / Association Suisse de Football / Associazione Svizzera di Calcio) ir galvenā par futbolu atbildīgā organizācija Šveicē. Tā organizē nacionālo futbola čempionātu, Šveices Futbola līgu, kā arī atbild par Šveices futbola izlasi. SFV-ASF galvenā mītne atrodas Bernē.
Asociācija tika dibināta 1895. gadā. 1904. gadā SFV-ASF kļuva par vienu no FIFA dibinātājām, bet 1954. gadā - par vienu no UEFA dibinātājām. Gan FIFA, gan UEFA galvenās mītnes atrodas tieši Šveicē - attiecīgi Cīrihē un Nionā.
Lielā polārkaija
Lielā polārkaija (Larus hyperboreus) ir kaiju dzimtas (Laridae) jūrasputns. Izdala 4 pasugas. Tā ir viena no lielākajām kaijām, kas ligzdo cirkumpolāri ziemeļu puslodes arktiskajās jūru piekrastēs, bet ārpus ligzdošanas sezonas dodas klejojumos uz dienvidiem un reti, bet regulāri tiek novērota arī Latvijā.
Izplatība
Lielā polārkaija ligzdo cirkumpolāri ziemeļu puslodes arktiskajās jūru piekrastēs no Islandes līdz Čukču pussalai Eirāzijā un no Aļaskas līdz Grenlandei Ziemeļamerikā. Latvijā, visticamākais, ieceļo nominālā pasuga L. h. hyperboreus, kas sastopama no Špicbergenas rietumos līdz Taimiras pussalai austrumos. Ziemā dodas klejojumos uz dienvidiem, īpaši jaunie putni, kad regulāri sastopami arī Eiropā.
Latvijā
Latvijā lielā polārkaija ieklejo reti, tomēr samērā regulāri. Pirmais novērojums — 1885. gadā, kad viens īpatnis nošauts pie Ķemeriem (izbāzenis atrodas Dabas muzejā ). Kopš šā laika Latvijā novēroto putnu skaits ir ap 40, turklāt pēdējos gados novērojumu biežums ir pieaudzis, iespējams gan tādēļ, ka putnu vērotāji vairāk apmeklē kaiju koncentrēšanās vietas, kurās starp citām kaijām tiek pamanītas lielās polārkaijas. Vieta, kur visdrīzāk ir iespējams sastapt šo sugu, ir Getliņu izgāztuve Rumbulā, īpaši ziemas mēnešos.
Izskats
Lielā polārkaija ir viena no lielākajām kaijām. Tās garums sasniedz 63—68 cm, spārnu plētums var pārsniegt 150 cm, svars — 960—2700 g. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Tēviņi vidēji sver apmēram 1,55 kg, mātītes — 1,35 kg. Lielā polārkaija ir ļoti gaiša — pieaugušiem putniem spārnu virspuse gaiši pelēka, pārējais ķermenis vasarā balts, ziemā galva pelēka. Tai nekad nav melnu pazīmju. Kājas — sārtas, knābis — dzeltens. Jaunie putni ir pelēki, visumā gaišāki (apspalvojums izskatās nedaudz rozā) un vienmērīgākā tonī kā citu kaiju jaunuļi, kājas un knābis sārti.
Uzvedība un dzīvesveids
Lielā polārkaija ir visēdāja un barojas ar zivīm un citiem jūras dzīvniekiem, bezmugurkaulniekiem, moluskiem, jūras zvaigznēm, maitu, citu putnu olām un putnēniem. Klejojumu laikā labprāt barojas izgāztuvēs. Lielā polārkaija barojas arī ar sēklām, ogām un augļiem.
Ligzdošana
Tā dzimumbriedumu sasniedz 4 gadu vecumā. Lielās polārkaijas var ligzdot gan vientuļās vietās, gan kolonijās. Kolonijas parasti nav lielas, apmēram 5—15 pāri. Ligzdošanai vieta tiek izvēlēta klinšainās piekrastēs. Ligzda — neliela iedobe uz zemes zālē vai grīšļos, vai uz klints. Dējumā ir 1—3 gaiši brūnas olas ar šokolādes brūniem raibumiem. Perē abi vecāki 27—28 dienas. Izšķiļoties putnēnus sedz gaiši brūnas dūnas. Kādu laiku tie pavada ligzdā, bet drīz vien pastaigājas ligzdas apkārtnē. Par putnēniem rūpējas abi vecāki un, kad tie sasniedz 7 nedēļu vecumu, tie sāk lidot. Jaunie putni pieaugot parasti atgriežas savā dzimtajā kolonijas vietā.
Aizsardzība
Sugas izplatības areāls ir plašs un tā nav būtiski apdraudēta.
Grēku pilsēta: Liktenīgā sieviete
"Grēku pilsēta: Liktenīgā sieviete" (en) ir 2014. gada ASV detektīvfilma. Filma ir turpinājums 2005. gada filmai "Grēku pilsēta" un tajā ir tie paši tēli, kas pirmajā daļā, tomēr filmas sižets nav hronoloģisks uzreiz pēc pirmās filmas notikumiem, bet jaukts, kad darbība notiek vienā laikā ar pirmās filmas sižetu vai arī pirms tā, līdz ar to ļaujot arī filmas tēliem, kas nomira pirmajā filmā, parādīties vēlreiz otrajā daļā.
"Grēku pilsēta: Liktenīgā sieviete" pirmizrāde ASV bija paredzēta 2013. gada 4. oktobrī, bet to pārcēla uz 2014. gada 19. augustu.
Priekšvēsture un scenārija rakstīšana
Šī turpinājuma uzņemšanu Roberts Rodrigess plānoja uzsākt neilgi pēc pirmās daļas iznākšanas, tomēr plāni uz pāris gadiem ieilga. 2010. gada oktobrī Rodrigess apstiprināja, ka viņš uzsāks darbu pie filmas "Grēku pilsēta 2" tiklīdz beigs darbu pie filmas Spiegu bērni 4. Rodrigess atklāja, ka "Grēku pilsēta 2" sastāvēs no Frenka Millera komiksu sērijas A Dame to Kill For un diviem jauniem, īpaši filmai Millera rakstītiem stāstiem, viens no tiem būs ar nosaukumu The Long, Bad Night. 2011. gada augustā Rodrigess paziņoja, ka filmas scenārijs ir gandrīz pabeigts, finansējums filmai atrasts un filmēšana sāksies tiklīdz scenārijs tiks pilnībā pabeigts. 2011. gada septembrī paziņoja, ka ir uzaicināts Viljams Monahens, lai viņš piekoriģētu scenārija gala variantu.
2012. gada 13. aprīlī oficiāli apstiprināja turpinājuma nosaukumu — Sin City: A Dame to Kill For.
Aktieru izvēle
Rodrigess ļoti vēlējās, lai Avas lomu spēlētu Andželīna Džolija, ka pat pēc Rozarija Dousones teiktā, pārcēla filmēšanas laiku, lai tā sāktos pēc Džolijas dzemdībām, bet tam sekojošais raksts ziņoja, ka ir trīs galvenie šīs lomas pretendenti: Andželīna Džolija, Salma Hajeka un Rouza Makgauana. Millers apstiprināja, ka Rodrigess bija ieinteresēts, lai Alas lomu spēlētu Džolija un ka viņš apsprieda ar Džoliju šo iespējamību. Vēlāk ziņoja, ka Džolijas vietā par Avas lomas atveidotāju ir izvēlēta Reičela Vaisa.
Filmēšana
Filmēšanu uzsāka 2012. gada vasarā. Skatu filmēšanu savukārt sāka 2012. gada oktobra beigās.
Čataldžas rajons
Čataldža (turku: Çatalca) ir teritorijas platības ziņā lielākais Stambulas ila rajons Eiropas daļā. Rajons ir maz apbūvēts un zemi te izmanto ganībām, kā arī plašas teritorijas aizņem mežs. Lielākā daļa rajona iedzīvotāju ir nodarbināti lauksaimniecībā, bet pārējie te dzīvo atvaļinājumu laikā. Daudzi Stambulas iedzīvotāji nedēļas nogalēs brauc uz Čataldžu, lai dotos pārgājienā pa mežu vai piknikā.
Dzelzava
Dzelzava ir ciems Madonas novadā, Dzelzavas pagasta un vietējas nozīmes pakalpojumu centrs.
Senāki laiki
Senākos laikos Dzelzava piederējusi pie Cesvaines pilsnovada (la) un Jersikas zemes. Iedzīvotāji pilskungam maksāja nodevas, ko sauca par pagastu. Vēlāk par pagastu sāka saukt noteiktu apvidu, kurā ietilpa viens vai vairāki ciemi. Pēc Letijas dalīšanas līguma noslēgšanas Dzelzavas apkārtne nonāca Rīgas virsbīskapijas valstī. 14. gs. netālajā Cesvainē pilsnovada (borchsokinge) pārvaldei uzcēla mūra pili. Dzelzavas muiža pirmo reizi rakstos pieminēta 1558. gadā.
1559—1721
Livonijas kara laikā 1559. gadā pie Cesvaines tika sakautas bīskapa un ordeņa karaspēka vienības. Pēc kara Livonijas Konfederācija beidza pastāvēt. Kara rezultātā Dzelzava kopā ar pārējo Vidzemi un Latgali nonāca Polijas—Lietuvas pakļautībā. Zināms, ka 1594. gadā muižas īpašnieks bija Jēkabs no Vainekes (Jacob Wainecken) un muiža minēta kā Waineckemoise. Sākoties Polijas—Zviedrijas karam, minēts, ka viņa dēls Johans Dzelzavas muižu (Schielschun) 1600. gadā pārdeva Cesvaines pilskungam Vilhelmam Frīdriham Taubem. Zviedru Vidzemes laikā daļa no Dzelzavas muižas nokļuva Zviedrijas karaļa īpašumā un kopš tā laika tika dēvēta par "Kroņa muižu" (Kronenhof). 1679. gadā abas muižas par 7000 dālderu nopirka majors Oto Vilhelms Klots (Klodt).
Jaunie laiki
Pēc Ziemeļu kara 1765. gadā Dzelzavas muiža par 17 350 dālderiem nonāca Oto Johana fon Tranzē (Transehe) valdījumā. 18. gs. vidū Dzelzavā darbojās kaļķu ceplis. Dzelzavas pagasta skolā no 1882. gada strādāja latviešu rakstnieks Doku Atis (1861—1903).
Lielāka saimnieciska attīstība tika veicināta ar privātā šaursliežu Pļaviņu—Valkas šaursliežu dzelzceļa būvi, kas tika pabeigta 1903. gadā (pārbūvēts par platsliežu dzelzceļu Pirmā pasaules kara laikā). 1905. gada revolūcijas laikā Dzelzavā darbojās sociāldemokrātiski pulciņi "Svece" un "Negaiss", kurus vadīja tautskolotājs Pēteris Doks (1869—1921). Revolūcijas laikā Dzelzavas apkārtnē darbojās arī mežabrāļi. Par pagasta rīcības komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Andreju Kažoku (1865—1941). 1905. gada novembrī notika A. Kažoka un R. Mālīša vadītais uzbrukums Dzelzavas muižai. Rezultātā daļēji izdega pils, ko atjaunoja, nedaudz pārbūvējot pēc arhitekta Vilhelma Bokslafa projekta. Nemieros un sadursmēs ar soda ekspedīciju bojā gājuši 8 dzelzavieši.
Jaunākie laiki
Pirmā pasaules kara laikā vairums pagasta spēcīgo vīriešu iestājās latviešu strēlnieku rindās. 1917.-1920. gadam ļoti bieži mainās Dzelzavas amatpersonas.
Pēc Pirmā pasaules kara un Brīvības cīņām Dzelzavā un tās apkārtnē izveidojas daudzas jaunsaimniecības un attīstās arī tirdzniecība. Vairāki veikali tiek atvērti Dzelzavas centrā. Pasta kantorī darbību uzsāk telefona centrāle. Darbojas ļoti dažādas saimnieciskas un kulturālas biedrības un partiju nodaļas. 1928. gadā sākas līdzekļu vākšana tautas nama būvniecībai, ko pabeidz celt 1935. gadā.
Okupācijas laiki
Deportācijās no Dzelzavas apkārtnes izvestas 2 ģimenes 1941. gadā un vairāk nekā 40 ģimeņu (vairāk kā 140 cilvēku) — 1949. gadā.
Galkina
Galkina var būt:
Dzelzava
Okupācijas laiki
Administratīvo pārkārtojumu laikā Dzelzavai vairākkārt mainījās piederība noteiktiem rajona centriem — 1947.—1949. g. Gulbenes, 1950.—1956. g. Cesvaines, visbeidzot 1956. gadā Dzelzava tiek pievienota Madonas rajonam.
Marks Taimanovs
Marks Taimanovs (ru; Harkiva —  Sanktpēterburga) bija starptautiskais lielmeistars šahā (1952) un pianists. Spēlējot ārpus konkurences Marks Taimanovs ir uzvarējis Latvijas šaha čempionātā 1949. gadā.
Biogrāfija
Marks Taimanovs piedzima Harkivā, kur mācījās viņa vecāki (tēvs - politehniskajā institūtā, bet māte - konservatorijā). Drīzumā ģimene pārcēlās uz Ļeņingradu, ar kuru turpmāk bija saistīta visa šahista un pianista dzīve. Pirmās mūzikas stundas viņam pasniedza māte.
Marks Taimanovs beidza Ļeņingradas konservatorijas klavieru klasi. Jau būdams pazīstams šahists viņš turpināja uzstāties koncertos, pārsvarā kopā ar savu sievu, pianisti Ļubovu Bruku (1926 - 1996). Duetam ir izdoti vairāki mūzikas ieraksti.
14 reizes piedalījies Ļeņingradas šaha čempionātu finālos (no 1945. līdz 1998. gadam), 5 reizes kļuvis par pilsētas čempionu (1948, 1950, 1952, 1961, 1973 ). PSRS šaha čempionātu finālos spēlējis 23 reizes, 1956. gadā ir kļuvis par čempionu. Tajā pašā gadā PSRS izlases sastāvā ir uzvarējis Pasaules šaha olimpiādē. Tāpat Marks Taimanovs ir četras reizes - 1957, 1961, 1965, 1970 - PSRS izlases sastāvā uzvarējis Eiropas komandu šaha čempionātos.
Divas reizes piedalījies Pasaules šaha čempiona izcīņas pretendentu turnīros. 1953. gadā bija turnīra tabulas vidusdaļā, bet 1971. gadā cieta smagu sagrāvi pret Robertu Fišeru, zaudējot pretendentu ceturtdaļfināla mačā ar 0:6. Zaudējums izraisīja negatīvu oficiālo padomju varas iestāžu reakciju - Markam Taimanovam aizliedza piedalīties ārzemju turnīros, atņēma PSRS Nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu (atjaunots 1991. gadā), kā arī tika pārtraukta viņa koncertu darbība.
1993. un 1994. gadā divas reizes uzvarēja Pasaules senioru šaha čempionātos.
Jēkabpils pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Jēkabpils pašvaldības vadītāji jeb Jēkabpils domes vadītāji vai Jēkabpils mēri no 1919. gada. Atsevišķos periodos amata nosaukumam ir bijušas dažādas variācijas. 1962. gadā Jēkabpilij pievienoja Krustpili, kas bija atsevišķa pilsēta.
Uzskaitījums
{{legend| red| Latvijas Komunistiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #741C27| Jēkabpils Reģionālā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #ADFF2F| Latvijas Zaļā partija (LSDSP) |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #c42027| Gods kalpot mūsu Latvijai |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FFDE00| Latvijas attīstībai |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #E64632| Progresīvie |border=1px solid #AAAAAA}}
Eļgigitgins
Eļgigitgins (krievu un — ‘baltais’, ‘nekūstošais’) ir meteorīta kritiena radītā krāterī izveidojies ezers Krievijā, Čukotkas autonomajā apvidū. Ezers ir nomaļš, uz to neved neviens ceļš. Oktobra beigās ezers aizsalst, maija vidu sākas sniega kušana, jūnija sākumā iet ledus. Vidējā ūdens temperatūra ir ap 3 °C. Ezera krastos ir mūžīgais sasalums.
Izpētes vēsture
Meteorīta krāteris izveidojies pirms aptuveni 3,6 miljoniem gadu, krātera diametrs ap 18 km. Ezera diametrs — 15 km. Vislabāk saglabājies tik liela izmēra meteorīta krāteris uz Zemes. Pastāv arī iespēja, ka ezers izveidojies senā vulkāna krāterī. Pirmais ezeru aprakstījis Sergejs Obručevs 1930. gados, dēvējot to par Eļgidhinu (Эльгыдхын).
1950. gados vispārējus ezera pētījumus veica Anadiras sasaluma stacijas speciālisti. 1980.—1990. gados ezeru pētīja vairākas Ziemeļaustrumu kompleksā zinātniskās izpētes institūta (Magadana) ekspedīcijas, tika publicēts liels skaits zinātnisko rakstu un grāmatu. 1998., 2000., 2003. gados ezeru pētīja starptautiskas (Vācija, ASV, Krievija) ekspedīcijas. Ar ASV un Vācijas finansējumu tiek veikts starptautisks projekts "Eļgigitgina ezera paleoklimats".
Zinātniskā nozīme
Zinātnei ezers ir jo īpaši interesants tāpēc, ka to nekad nav klājis ledājs un ezera gultnē ne brīdi nav pārtraukta nogulumu slāņa veidošanās. Eļgigitgina gultni klāj līdz 500 metrus biezs nogulumu slānis, kas sevī glabā unikālu informāciju par klimata izmaiņām. 1998. gadā Aļaskas universitātes speciālisti ezera gultnē veiksmīgi ieguva paraugus, kas dod informāciju par pēdējo 400 000 gadu klimatiskajiem apstākļiem.
.tl
.tl ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Austrumtimoru. Domēns izveidots 2005. gadā; pirms tam tika lietots .tp domēns. Domēna sponsors ir Timor-Leste Ministry of Transport, Communications and Public Works, bet domēnu reģistrēšanu nodrošina Timor-Leste NIC.
Ārējās saites
Toppdomän
Elaidīnskābe
Elaidīnskābe (trans-9-oktadecēnskābe, СН3(СН2)7СН=СН(СН2)7СООН) pieder pie nepiesātinātajām trans-taukskābēm. Elaidīnskābe ir bezkrāsaini viegli kūstoši plāksnīšveida kristāli. Elaidīnskābei ir cis struktūrizomērs — oleīnskābe. Elaidīnskābes sāļus sauc par elaidātiem ( — 'eļļa').
Atrašanās dabā
Atrodama hidrogenētos augu taukos (margarīnā) kā galvenā trans-taukskābe. Ļoti nelielā daudzumā atrodama kazas vai govs piena taukos (ap 0,1% no visām taukskābēm).
Iegūšana
Var iegūt no oleīnskābes, karsējot to kopā ar nātrija bisulfītu.
Māra Zālīte
Dzīvesgājums
Dzimusi 1952. gada 18. februārī Krasnojarskas novadā no Latvijas izsūtīto ģimenē. 1956. gadā ģimene atgriezās Latvijā, un bērnību Māra Zālīte pavadīja vectēva mājās Slampes pagasta "Kalna Ķivuļos". Mācījās Slampes astoņgadīgajā skolā, tad Murjāņu sporta internātskolā (1967—1970). Pirms iekļūšanas Murjāņu skolā bija Tukuma rajona čempione daiļslidošanā, spēlēja basketbolu rajona meiteņu izlasē. Murjāņos trenējās kamaniņu braukšanā.
Apbalvojumi
Par tekstu dziesmai "Veltījums" saņēmusi "Autortiesību bezgalības balvu 2017", jo dziesma ir atskaņota televīzijā, radio un publiskā izpildījumā – koncertos Latvijā un Vācijā.
.kr
.kr ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Dienvidkoreju. Domēns izveidots 1986. gadā. Domēna sponsors ir National Internet Development Agency of Korea (NIDA), kas nodrošina arī domēnu reģistrēšanu. Domēnu reģistrēšana ir atļauta tikai trešajā līmenī zem otrā līmeņa domēniem.
Ārējās saites
Toppdomän
46. gads
46. gads bija parastais gads, kurš pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Krustpils pilsētas vadītājs
Krustpils pilsētas vadītājs bija Krustpils pilsētas pašpārvaldes augstākās iestādes galvenā amatpersona jeb pilsētas mērs. Šis amata nosaukums dažādos laika periodos ir bijis atšķirīgs, kā, piemēram, Krustpils strādnieku deputātu padomes priekšsēdētājs, Krustpils pilsētas darbaļaužu deputātu padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs, Krustpils pilsētas Tautas deputātu padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs.
Šis amats, tāpat kā pati pašpārvaldes augstākā iestāde pastāvēja līdz 1962. gadam, kad Krustpils un Jēkabpils pilsētas tika apvienotas vienā pilsētā Jēkabpils.
Sančess
Sančess (es), no personvārda Sančo (Sancho); sieviešu dzimtē Sančesa) ir spāņu cilmes uzvārds, kam portugāļu valodā sastopams līdzīgs uzvārds ar tādu pašu cilmi — Sanšešs (pt). Cilvēki ar šo uzvārdu:
PrivatBank
AT KB PrivatBank" ir Ukrainas lielākā banka pēc klientu, aktīvu, kredītu portfeļa skaita un nodokļiem, ko izmaksā valsts budžetā.
PrivatBanka galvenais birojs atrodas Dņipro pilsētā. PrivatBank īpašnieks ir Ukrainas valsts Ukrainas Ministru Kabineta personā.
Bankas sistēmā strādā vairāk nekā 30 tūkstoši darbinieku. Pēc banku pakalpojumu tirgus izpētes rezultātiem, kuru veica GFK Ukraine kompānija, PrivatBankas pakalpojumus izmanto katrs trešais (33,2%) no aptaujātiem banku klientiem, pie tā katrs ceturtais (24,9%) izmanto plašu pakalpojumu spektru un uzskata PrivatBanku par savu pamatbanku.
2011. gada 1. februāri PrivatBank apkalpoja 2,4 miljonus Ukrainas pensionāru, 3,4 miljoni cilvēku saņem algas pēc PrivatBankas kartēm, 1 miljons studentu saņem stipendijas caur PrivatBanku. Bankas infrastruktūra Ukrainā: 6 975 bankomāti, 2 228 pašapkalpošanās termināli, 35 486 POS-termināli, 3 202 filiāli un biroji valsts pilsētās un rajonos. Vidēji diennakts laikā PrivatBankā pēc pakalpojumu sniegšanas griežas 1,5 miljoni cilvēku. PrivatBankas starptautiskais banku tīkls ietver sevī tādas sadarbības bankas kā MoskomPrivatBank (Krievijas Federācija), AS PrivatBank (Latvija), AS PrivatBank (Portugāle) un TaoPrivatBank (Gruzija). Turklāt PrivatBankai ir savas filiāles un pārstāvniecības 12 pasaules pilsētās, ieskaitot Itāliju, Kipru, Lielbritāniju un Ķīnu.
Vēsture
PrivatBanka – viena no pirmajām privātām komercbankām, kas izveidoti Ukrainā. Lēmums par PrivatBankas dibināšanu tika pieņemts 1992. gada 7. februārī dibinātāju sapulcē. Jau 1992. gada 19. martā Banka saņēma valsts reģistrāciju.
PrivatBankas darbība sākās ar vienu biroju un dažiem datoriem. Pirmais valdes priekšsēdētājs – Serhijs Tihipko. Tieši šī Dņipro banka pirmā Ukrainā sāka ieviest plastikāta kartes un uzstādīt bankomātus. PrivatBanka arī ir pirmā finanšu iestāde Ukrainā, kas saņēma starptautisko reitingu.
1998. gadā banka saņem reitinga atzinumu no starptautiskās reitinga aģentūras Fitch IBCA. 1998. gada novembrī, pēc tendera rezultātiem, banka tika izvēlēta par apkalpojošu banku, kas pilnvarota veikt Ukrainā izmaksājumus no Šveices holokausta upuru palīdzības fonda līdzekļiem.
1999. gadā PrivatBanka atver starptautisko banku nodaļu (International Banking Unit) Kiprā, PrivatBankas filiāle Nikosijas pilsētā kļūst par pirmo Ukrainas bankas filiāli ārzemēs.
2000. gadā Banka tika iekļauta banku skaitā, kas pilnvaroti veikt kompensāciju izmaksājumus Ukrainas pilsoņiem, kuri cieta no nacistu vajāšanas Otrā pasaules kara gados. Turklāt 2000. gadā PrivatBankai mainījās īpašuma forma – 6. jūlijā PrivatBankas dalībnieki pieņēma lēmumu par Bankas reorganizāciju no Sabiedrības ar ierobežotu atbildību uz Slēgto akciju sabiedrību. Rezultātā 2000. gada 4. septembrī tika reģistrēts pirmais Slēgtas akciju sabiedrības komercbankas “PrivatBank” Statūts.
2002. gada februārī PrivatBanka emitēja miljono plastikāta karti. Aprīlī PrivatBankas pārstāvis tika ievēlēts VISA СЕМЕА Direktoru padomē.
Nākamajā, 2003, gadā PrivatBanka tika atzīta par labāko banku pēc Western Union klientu apkalpošanas kvalitātes līmeņa. Tajā pašā gadā Banka saņēma “STP Excellence Award” no Deutsche Bank, kas apliecina augsto profesionalitāti veicot starptautiskus maksājumus. PrivatBanka kļuva par pirmo Ukrainas banku, kas izvietoja Eiropas tirgū eiroobligācijas 100 miljoni ASV dolāru apmērā. Bez tam PrivatBanka pirmā Ukrainā saņēma Standard & Poor's reitingu “B-”. Arī Fitch piešķīra PrivatBankas eiroobligācijām noslēguma ilgtermiņa reitingu “B-”.
Ar akcionāru sapulces lēmumu no 2009. gada 30. aprīļa Bankas darbība tika saskaņota ar Ukrainas Likumu “Par akciju sabiedrībām”, tika veiktas noteiktas izmaiņas Bankas Statūtā, akciju sabiedrība tika mainīta no Slēgtas uz Publisko, bet Bankas nosaukums tika mainīts uz Publiskā akciju sabiedrība Komercbanka “PrivatBank”. Sekojošas izmaiņas stājās spēkā no 2009. gada 21. jūlija (Ukrainas Nacionālās Bankas licence Nr. 22 no 2009. gada 21. jūlija).
2010. gadā, salīdzinoši ar 2009. gadu, PrivatBanka palielināja tīro peļņu uz 30 % - līdz 1,370 miljardiem hrivnu. Bankas aktīvi par norādīto periodu palielinājušies par 32 %, un uz 2011. gada 1. janvāri bija 113,437 miljardi hrivnu, klientu kredīti un parādi palielinājušies par 36%, līdz 101,855 miljardiem hrivnu, saistības – uz 34%, līdz 101,557 miljardiem hrivnu, reģistrētais pamatkapitāls – uz 13%, līdz 8,860 miljardiem hrivnu, pašu kapitāls – uz 16% - līdz 11,880 miljardiem hrivnu.
2016. gada augustā paziņots, ka Itālijas centrālā banka pieņēmusi lēmumu slēgt Latvijā reģistrētās PrivatBank filiāli Itālijā, jo pārbaudēs «konstatēti būtiski noteikumu attiecībā uz naudas atmazgāšanu pārkāpumi, un ir risks, ka pārkāpumi var tikt atkārtoti». Itālijas filiāle 2016. gada 31. decembrī beidza darbību.
Jauninājumi
Viens no instrumentiem lai nostiprinātu līdera pozīciju Ukrainas finanšu tirgū ir jauno tehnoloģiju izmantošana bankas ikdienas darbā. Tam darbinieki izmanto kā vispārpieņemtās tehnoloģijas, tādas kā Skype, Google Docs un Google Wave, tā arī pašu ekskluzīvas izstrādnes – elektroniska dokumentu apgrozījuma sistēma PrivatDok.
PrivatBanka kļuva par pirmo Ukrainas banku, kas piedāvāja saviem klientiem parastu interneta bankas izmantošanas veidu. Pēc datiem uz 2011. gada 20. janvārī interneta bankas “Privat24” reģistrēto lietotāju skaits ir 773 890 cilvēki.
Pēc datiem uz 2011. gada 1. februāri starp tehnoloģijām, kuras lieto visvairāk, neskaitot Privat24, ir arī Mobilebanking sistēma (ar tas palīdzību patērētājs var rīkoties ar savām bankas karšu rēķiniem, veikt maksājumus, izmantojot mobilo telefonu, nosūtot kodu ar SMS īsziņas palīdzību uz bankas serveri), LiqPAY (online maksājumu platforma, kuru izstrādāja PrivatBankas speciālisti, tā apvienoja sevī Visa Money Transfer tehnoloģiju un Interneta un mobila kanāla priekšrocības), 3-D Secure Tehnoloģija (bankas iedarbināta 2010. gadā tehnoloģija ir aizsardzība pret krāpšanu).
Turklāt bankas nodaļās ieviesta unikālā elektroniskā atlikuma tehnoloģija “Bez monētām”, kas ļauj pārskaitīt atlikumu klientam nevis monētu veidā, bet elektronisko naudu uz viņa mobilā telefona rēķinu vai elektroniskā kupona veidā.
Sociālie projekti
2010. gadā, lai veiktu labdarības akciju, PrivatBankā izveidots atsevišķs projekts – “Palīdzēt ir vienkārši!”, kas ir vērsts uz ziedojumu vākšanu, lai palīdzētu bērnu namiem.
Turklāt PrivatBanka ļauj izmantot savu bankomātu infrastruktūru, lai vāktu līdzekļus labdarības mērķiem bez komisijas nodevas. Tajā skaitā 2011. gada janvārī PrivatBanka 24 stundu laikā organizēja līdzekļu vākšanu bez komisijas, lai palīdzētu “Domodedova” lidostas sprādziena cietušiem (Maskava, KF; tikai Ukrainā savākti vairāk nekā 105 tūkst. hrivnu), 2010. gada oktobrī, lai palīdzētu ceļa satiksmes negadījumā Margancā (Dņepropetrovskas apg., Ukraina; savākti 101 tūkst. hrivnu) cietušo ģimenēm, 2010. gada martā, lai palīdzētu cietušiem sprādziena laikā Maskavas metro (11 tūkst. hrivnu) un 2008. gada jūnija-jūlija, lai palīdzētu cietušiem no plūdiem Rietumu Ukrainā (530 tūkst. hrivnu).
2011. gadā PrivatBanka plāno iedarbināt sociālo projektu “PrivatBanka pret narkotikām!”.
PrivatBank Latvijā
1992. gadā Latvijā tika dibināta komercbanka akciju sabiedrība Paritāte. 2004. gadā to pārdēvēja par AS Paritate banka. 2007. gadā banka tika pārdota Ukrainas PrivatBank, un 16. augustā tās nosaukums tika mainīts uz AS PrivatBank.
AS PrivatBank tika iecelti trīs jauni valdes locekļi — Inga Rumba, Vaira Filipsone un Sņežana Daļecka, nomainot priekšsēdētāju Oleksandru Trubakovu un valdes locekļus Ivetu Ķerpi, Oleksandru Mekekečko un Rolandu Pētersonu.
2020. gada oktobrī tika paziņots, ka no 2021. gada 1. februāra PrivatBank pārtrauks emitēto maksājumu karšu darbību un citus ikdienas pakalpojumus, bankai turpmāk koncentrējoties uz kreditēšanu un noguldījumu piesaisti.
2022. gada aprīlī kļuva zināms, ka 2021. gada septembrī kāds stratēģiskais investors no Eiropas ir noslēdzis līgumu par 52,59 % AS PrivatBank akciju iegādi, šim darījumam vēl bija jāsaņem Eiropas Centrālās bankas apstiprinājums. 46,54 % Latvijā reģistrētā AS PrivatBank kapitāldaļu turpināja piederēt Ukrainas PrivatBank. 2022. gada 8. jūlijā tika paziņots, ka PrivatBank un Industra Bank ir noslēgušas līgumu par PritvatBank klientu apkalpošanas un lielākās daļas aktīvu un pasīvu pāreju pie Industra Bank. Darījumu 9. augustā atļāva Latvijas Finanšu un kapitāla tirgus komisija. Pārņemšana tika pabeigta līdz 22. augustam. 2022. gada 30. septembrī akcionāri lēma izbeigt AS PrivatBank kā kredītiestādes darbību. 25. novembrī FKTK atļāva PrivatBank pārreģistrēt to par komercsabiedrību, kuras darbība nav saistīta ar kredītiestādes darbību. 2022. gada 9. decembrī AS PrivatBank tika pārdēvēts par AS Amber Assets.
Veļikijnovgoroda
Veļikijnovgoroda jeb Dižā Novgoroda, līdz 1999. gadam Novgoroda (vēsturiski, vikingu: Holmgård) ir pirmā Senās Krievzemes (Русь) galvaspilsēta (862), vēlāk suverēnās Novgorodas zemes galvaspilsēta (1136-1468).
Mūsdienās Novgorodas apgabala administratīvais centrs Krievijas ziemeļrietumos, 170 km no Sanktpēterburgas pie Krievijas federālā autoceļa M10. Pēc Gorkijas pārdēvēšanas tās senajā vārdā par Ņižņijnovgorodu Novgorodu pārdēvēja par "Veļikijnovgorodu".
Agrīnā vēsture
Vikingu sāgās 9. gadsimtā minēta Holmgarda (Holmgarðr or Holmgarðir), kuras nosaukums tiek atvasināts no vikingu vārda salas dārzs vai arī slāvu Holmgrad — pakalna pils. Pirmo reizi rakstos pieminēta Sofijas pirmās hronikas 859. gada notikumu aprakstā, bet kā varjagu ķēniņa Rurika pils vieta minēta Nestora pirmās hronikas (Pagājušo gadu vēstures) 862. gada aprakstā. Tā atradusies 2 km uz dienvidaustrumiem no vēlākās Novgorodas pilsētas.
Neraugoties uz to, ka jau 882. gadā Rurika pēctecis Oļegs (Helge) pārcēla savu rezidenci uz hazāriem atņemto Kijivas pilsētu, vecā galvaspilsēta Novgoroda saglabājās kā Senās Krievzemes (Gardarīkes) otra nozīmīgākā pilsēta. 1014. gadā Novgorodas kņazs Jaroslavs Gudrais, Kijivas kņaza Vladimira I dēls, atteicās maksāt meslus savam tēvam Kijivā. Tēvs gatavojās karagājienam pret nepaklausīgo dēlu, bet viņa plānus izjauca pečeņegu uzbrukums Kijivas zemei. Drīz Kijivas Vladimirs nomira un viņa vietā sāka valdīt viņa audžudēls Svjatopolks (Святополк Окаянный). Jaroslavs aicināja palīgā savus sabiedrotos varjagus no aizjūras zemēm un ar 1000 varjagiem un 3000 novgorodiešiem sakāva Kijivas kņazu Svjatopolku un pats sāka valdīt Krievzemē.
Novgorodas republika
1136. gadā novgorodieši padzina savu kņazu Vsevolodu Mstislaviču un turmāk augstākā vara atradās Novgorodas večes rokās. Kaut arī Novgorodas oficiālais nosaukums bija Viņa godība Dižā Novgoroda (Господин Великий Новгород), tomēr vēsturnieki veče pārvaldīto Novgorodas zemi bieži dēvē par Novgorodas republiku. Somijas krusta karu sākumā 1142. gadā zviedri nogalināja 150 Novgorodas tirgotāju un karavīru Somijas dienviddaļā, kas bija sākums ilgstošai karadarbībai starp Zviedriju un Novgorodas zemi Somijā un Karēlijā. 1179. gadā Novgorodas kņazs Mstislavs Rotislavičs vadīja karagājienu pret "Adzeles čudiem", kā krievi dēvēja Tālavas iedzīvotājus. Livonijas krusta karu laikā 1217. gadā Novgorodas karaspēks kopā ar sāmsaliešiem, harjuiešiem un sakaliešiem Otepē kaujā piespieda vācu krustnešus atstāt Ugaunijas zemi, kas turpināja maksāt meslus Novgorodai un atteicās no katoļu ticības. 1222. gadā bīskaps Alberts un Zobenbrāļu ordenis kopā ar letiem un igauņiem veica karagājienus uz Novgorodu un Ingriju. 1228. gadā somu cilts hemi (Емь) uzbruka Staraja Ladogas pilsētai. 1234. gadā lietuvieši uzbruka Rusas pilsētai uz dienvidiem no Ilmeņa ezera.
1240. gadā zviedru, norvēģu un somu karaspēks jarla Ulfa Fasi vadībā ieradās Ņevas lejtecē, lai dotos augšup pa upi un ieņemtu Ladogu un Novgorodu. Novgorodieši sakāva viņus Ņevas kaujā. 1241. gadā livonieši kopā ar igauņiem ieņēma novgorodiešu pilis Koporjē un Lugā. 1242. gadā novgorodieši kņaza Aleksandra Jaroslavoviča (Aleksandra Ņevska) vadībā sakāva livoniešus Ledus kaujā. 1252. gadā kņazs Aleksandrs Jaroslavičs (Ņevskis) pēc neveiksmīgām sarunām ar Romas pāvesta sūtņiem piekrita kļūt par Vladimiras-Suzdaļas kņazu un Zelta Ordas hanu vietvaldi visā Krievzemē. Kad 1259. gadā Novgorodas iedzīvotāji pretojās Zelta Ordas meslu vācējiem, kņazs Aleksandrs lika vairākiem večes locekļiem nogriezt degunus.
1260. gadā kņazs Aleksandrs par Novgorodas kņazu iecēla savu otro dēlu Dmitriju, kas Lietuvas-Livonijas kara (1262—1282) sākumā 1262. gadā devās nesekmīgā karagājienā uz Tērbatu. Arī 1268. gadā Rakveres kaujā apvienotais Livonijas un Dāņu Igaunijas karaspēks apturēja Zelta Ordas meslu vācēju organizēto krievu kņazu karaspēka iebrukumu Viruzemē. 1283. gadā zviedri aplenca Ladogas cietoksni un nogalināja novgorodiešu tirgoņus. 1293. gadā Zelta Ordas karaspēks siroja Novgorodas zemē un izlaupīja Volokas pilsētu. 1300. gadā zviedri uzcēla Landskronas pili Ņevas lejtecē pie Ohtas upes ietekas (tagad Pēterburgas teritorijā). Novgorodieši tajā pašā gadā nopostīja pili. 1318. gadā novgorodieši uzbruka zviedru Abo pilij Somijas rietumos. 1323. gadā novgorodieši Orehovij salā pie Ņevas iztekas no Ladogas ezera uzcēla Orešekas pili. Pēc 30 gadu kariem tika noslēgts Noteburgas miera līgums starp zviedriem un novgorodiešiem, kas uz 120 gadiem nosprauda robežu starp Novgorodas zemi un Zviedriju. 1326. gadā tika parakstīts Novgorodas miera līgums starp Norvēģiju un Novgorodas zemi par sāmu apdzīvotās Finmarkas sadalīšanu. 1364. gadā novgorodieši pakļāva Permas zemi (varjagu: Bjarmaland, ) līdz pat Obas upei Sibīrijas ziemeļdaļā.
1446. gadā Livonijas ordenis kopā ar lietuviešiem, zviedriem, norvēģiem, dāņiem un Hanzas savienību īstenoja Novgorodas tirdzniecības blokādi. 1456. gadā novgorodieši cieta smagu militāru sakāvi dinastiju cīņās starp Maskavijas liekņazu Vasiliju II un viņa brālēnu kņazu Dmitriju Šemjaku, ko atbalstīja Novgoroda. Tika parakstīts Jaželbicas miera līgums, kas stipri ierobežoja Novgorodas suverenitāti ārlietās. Novgorodā patvērumu meklējušais kņazs Šemjaka tika noindēts, bet viņa atraitne aizbēga uz Lietuvu. 1471. gadā Novgorodas pilsētas galva Marta Borecka un viņas dēli Dmitrijs un Fjodors veda sarunas ar Polijas karali un Lietuvas dižkungu Kazimiru IV par Novgorodas pāriešanu Lietuvas pakļautībā, saglabājot senās privilēģijas un ortodokso ticību. Lai to nepieļautu, Maskavijas lielkņazs Ivans III uzbruka un sakāva Novgorodas armiju kaujā pie Šelonas. 1478. gadā Maskavijas lielkņaziste pilnībā pakļāva Novgorodas republiku.
Novgoroda Krievijas valsts sastāvā
1570. gada janvārī un februārī, satracināts par militārajām neveiksmēm Livonijas karā un apsēsts ar domu par Novgorodas iespējamo atdalīšanos no Krievijas, Ivans IV sarīkoja milzīgu masveida slepkavošanu, kuras laikā tika iznīcināta visa pilsētas elite. Kopējais bojāgājušo skaits tiek lēsts starp 2 500 un 12 000 ("Novgorodas slaktiņš"). Krievu—zviedru kara laikā 1611. — 1617. gadā Novgorodu okupēja zviedru karaspēks un atjaunoja Novgorodas lielkņazisti Zviedrijas protektorātā. 1617. gadā pēc Stolbovas miera līguma to atguva Krievija. 1650. gadā notika Novgorodas iedzīvotāju sacelšanās. Pēc Krievijas Impērijas izveides 1727. gadā Novgoroda kļuva par Novgorodas guberņas centru, bet par Krievijas jauno galvaspilsētu kļuva Ņevas grīvā uzceltā Pēterburga.
Otrā pasaules kara laikā 1941. — 1944. gadā Vērmahts okupēja Novgorodu un tās apkaimē 1942. gadā notika asiņainas kaujas (Demjanskas katls). 1944. gadā kļuva par Novgorodas apgabala centru. 1951. gadā arheoloģisko izrakumu laikā tika atrasts pirmais uz bērza tāss rakstītais teksts. 1992. gadā Novgorodas arhitektūras pieminekļi tika iekļauti UNESCO Pasaules kultūras mantojuma sarakstā. 1999. gadā Krievijas Federācijas prezidents Jeļcins parakstīja likumu par Novgorodas pārdēvēšanu par Veļikijnovgorodu.
Cilvēki
Veļikijnovgoroda ir valsts darbinieka Ivana Goremikina (Иван Логгинович Горемыкин, 1839 — 1917) un feldmaršala Josifa Gurko (Иосиф Владимирович Гурко, 1828 — 1901) dzimtā pilsēta.
Džordžs Makdonalds
Džordžs Makdonalds (dzimis, miris ) bija skotu rakstnieks, dzejnieks un kongregacionālistu mācītājs.
Lai gan mūsdienās viņa darbi nav plaši pazīstami, tie ir izraisījuši apbrīnu un iedvesmojuši tādus vēlākus autorus kā V. H. Odenu, Dž. R. R. Tolkīnu un Madlēnu Lenglu. K. S. Lūiss minēja, ka uzskata Džordžu Makdonaldu par savu skolotāju, atceroties viņa grāmatu Fantastes ar īpašu sajūsmu. G. K. Čestertons atsaucās par darbu Princese un goblins kā par grāmatu, kas "izmainīja visu manu būtību". Pat Marks Tvens, kurš sākotnēji izrādīja nepatiku pret Makdonaldu, vēlāk kļuva par viņa draugu un, domājams, iespaidojās no viņa savā daiļradē.
Latvijas pilsētu ģerboņi
Latvijas pilsētu ģerboņi ir pilsētas tiesības ieguvušu apdzīvoto vietu oficiāli simboli. Ģerboņus Latvijas pilsētām sāka piešķirt pēc vācu iebrukuma 13. gadsimtā un apmetņu dibināšanas. Ģerbonis parasti pilsētai parasti tika piešķirts vienlaicīgi ar pilsētas statusu. Tos piešķīra tās zemes pārvaldītājs, kurā pilsēta ietilpa. Vecākais zināmais Latvijas pilsētas ģerbonis varētu būt ar 1225. gadu datētais Rīgas pilsētas zīmogs. Laika gaitā lielākā daļa piešķirto ģerboņu ir mainījuši savu izskatu un aprakstu.
Magņitogorskas "Metallurg"
Magņitogorskas "Metallurg" (ru) ir hokeja komanda, kura bāzēta Magņitogorskā, Krievijā. Par Krievijas čempioni tā kļuvusi trīs reizes, bet tā divreiz ir uzvarējusi arī Eiropas hokeja līgā. 2014. gadā komanda izcīnīja Gagarina kausu, 2005. gadā - Špenglera kausu, bet 2008. gadā - Eiropas kausu.
Tāpat kā citas bijušās Krievijas Superlīgas komandas, arī "Metallurg" sākot ar 2008.-09. sezonu spēlē Kontinentālajā hokeja līgā. 2008.-09. sezonā komanda sasniedza arī Čempionu hokeja līgas finālu, kur piekāpās Šveices klubam Cīrihes "Lions". Pirmajās piecās KHL pastāvēšanas sezonās komandai divreiz izdevās sasniegt Austrumu konferences finālu, taču 2013.—14. gada sezonā "Metallurg" visbeidzot izdevās izcīnīt Gagarina kausu, finālsērijā ar 4—3 pārspējot Prāgas "Lev" un 2015.—16. gada sezonā "Metallurg" arī izcīnija Gagarina kausu, finālsērijā ar 4—3 pārspējot Maskavas "CSKA".
Pašreizējais sastāvs
''Pēdējoreiz atjaunots 2022. gada 23. februārī.''
Ernsta Hapela stadions
Ernsta Hapela stadions ir sporta stadions Vīnē, Austrijā. Stadions tika uzcelts 1931. gadā un ir lielākais Austrijas sporta stadions ar apmēram 53 000 skatītāju lielu ietilpību. Līdz 1992. gadam tā nosaukums bija Prātera stadions, bet tad tas tika nosaukts tajā pašā gadā mirušā austriešu futbolista Ernsta Hapela vārdā.