cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vārkavas novads
Vēsture
1945. gadā Kalupes pagastā izveidoja Rožkalnu ciema padomi. 1949. gadā likvidēja Vārkavas pagastu, un to teritorijā izveidoja vairākus ciemus. Upmalas ciems izveidots 1975. gadā no likvidētā Stradiņu ciema un Vārkavas ciema teritorijas daļas. Pie bijušās Vārkavas muižas centra izveidojās kolhoza "Dubna" ciemats. 1990. gadā ciemus reorganizēja par pagastiem. 2002. gadā Preiļu rajona Rožkalnu un Upmalas pagasti apvienojās un izveidoja Vārkavas novadu. 2009. gadā novadam pievienoja Vārkavas pagastu. 2009. gadā arī Vārkavas pagastu iekļāva Vārkavas novadā. 2021. gadā Vārkavas novada teritoriju pievienoja jaunajam Preiļu novadam.
Sports
Ievērojamākie novada sportisti ir: Māris Ceplis, Andis Briška, Sandis Rudzāts, Dāvis Salcevičs, Edgars Vaivods, Edgars Nikiforovs, Eglons Raudziņš, Zane Gavare.
Dzelzs Vilks
Biogrāfija
2003. gadā klajā nāca ceturtais albums "Ļauj man tevi", kas guva vēl lielākus panākumus nekā iepriekšējais. Arī šis albums tika nominēts Gada balvai kā labākais roka albums, savukārt dziesmas "Ļauj man tevi" un "Kāds ir tavs vārds" tika izvirzītas labākās dziesmas titulam. Labus panākumus radio staciju topos guva arī citas šī albuma dziesmas: "Pret sienu", "Pilsēta naktī", kā arī Zigmara Liepiņa "Tā es mīlu".
2004. gada nogalē tika izdots nākamais albums "Manās mājās sieviešu nav", kas tika atzīts par 2004. gada labāko rokmūzikas albumu Latvijā. Šī albuma vadošā dziesma "Tev oranži mati" uzvarēja Gada balvā nominācijā labākā roka dziesma, kā arī kļuva par pirmo un pagaidām vienīgo grupas nr. 1 dziesmu Latvijas Mūzikas topā. Arī nākamais šī albuma radiosingls "Skaiti līdz trīs" guva labus panākumus topos.
Turpinājumā "Dzelzs Vilks" nodevās muzikālajiem eksperimentiem, 2005. gadā izdodot folkroka albumu "Kur vakara zvaigzne lec", kas tika izvirzīts Gada balvai kā labākais mūsdienu tautas mūzikas albums. Eksperimenti turpinājās un 2006. gadā klajā nāca grupas pirmais instrumentālās mūzikas albums "Kad pūcei aste ziedēs", kura dziesmas tika rakstītas deju izrādei "Kad pūcei aste ziedēs jeb halucinogēnās dejas". 2006. gada otrajā pusē "Dzelzs Vilks" sāka darbu pie astotā albuma. Jaunais albums "Sārtā rītausma" klajā nāca 2007. gada martā.
2008. gadā "Dzelzs Vilks" laida klajā vēl vienu latviešu folkloras iedvesmotu albumu 'Uijā uijā nikni vilki". Tas ieguva Latvijas Mūzikas ierakstu Gada balva kā gada labākais Tautas mūzikas albums. Dziesma "Uijā uijā nikni vilki" kļuva par vienu no visu laiku populārākajām "Dzelzs Vilks" dziesmām.
2009. gadā grupa piedalījās Dailes teātra izrādē "Tas trakais, trakais Harijs" (režisors Dž. Dž. Džilindžers) un papildinātu izrādes skaņu celiņu izdeva albumā "Dzelzs vilka teātris". Albumā piedalās arī Dailes teātra aktieris Harijs Spanovskis.
Nākamais "Dzelzs vilks" albums "Dzīvnieks pilsētā" iznāca 2011. gadā un ieguva Latvijas Mūzikas ierakstu Gada balva kā labākais roka albums. Albuma singli "Viņa grib tik daudz", "Sveši".
2016. un 2017. gadā "Dzelzs Vilks" svinēja grupas 25. gadskārtu un 2016. gadā izdeva grupas vēsturē pirmo labāko dziesmu izlasi 2 CD albumu — "Dziesmas pilnmēness naktī. 1/4 gadsimta izlase". Tajā iekļautas 25 dziesmas, tostarp iepriekš izdotie singli "Balerīna", "Oranži mati", kā arī iepriekš CD formātā neizdoto dziesmu "Ja būtu man spārni". Izlasē iekļauta arī viena jauna dziesma — singls "Bīstami vārdi", kas pazīstama arī kā TV3 sēriju filmas Šķiršanās formula tituldziesma.
2019. gada februārī "Dzelzs vilks" izdeva singlu "Tās vēl nav beigas", dziesma skanēja arī Andreja Ēķa filmā "Klases salidojums", kurā vienā no galvenajām lomām filmējies arī Juris Kaukulis. "Tās vēl nav beigas" nokļūst Radio SWH TOP 1. pozīcijā. Dziesmai tapa videoklips (režisors Ritvars Bluka), kurā filmējās arī jaunā zvaigzne Patrisha.
2022. gada decembrī "Dzelzs vilks" izdeva grupas 15. studijas albumu "Jauni", kas nominēts Latvijas mūzikas ierakstu gada balvai Zelta mikrofons kategorijā "Labākais roka vai metāla mūzikas albums". Albuma singls Tu negaidīji rītu kļuva par 2023. gada janvāra Latvijas raidstaciju spēlētāko dziesmu.
Heinrihs Johumsens
Heinrihs Kristians Johumsens (Heinrich Christian Jochumsen, dzimis 1858. gada 13. maijā Rīgā, miris 1927. gada 16 februārī Rīgā) bija vācbaltiešu jurists, numismāts un ilggadīgs Vēstures un senatnes pētītāju biedrības biedrs.
No 1877. līdz 1884. gadam H. Johumsens Tērbatas Universitātē apguva tiesību zinātni. Studiju gados iestājās Fraternitas Rigensis korporācijā. Turpmākajos darba gados H. Johumsens strādāja dažādās Rīgas pilsētas tiesu un izglītības iestādēs. Pēc Antona Buhholca nāves 1901. gadā H. Johumsens kā viņa skolnieks tika iecelts par darba turpinātāju Rīgas pilsētas monētu kabinetā. 1901. gadā H. Johumsenam tika uzticēt arī Doma muzeja monētu glabātāja (Münzwart) pienākumi. Viņa pienākumos galvenokārt ietilpa A. Buhholca monētu un medaļu kolekcijas apstrāde. H. Johumsena nozīmīgākais devums Baltijas numismātikā ir viņa 1919. gadā sastādītais „Antona Buhholca Baltijas monētu un medaļu kataloga” manuskripts.
Lukiāns
Lukiāns var būt:
SKS 15. ekspedīcija
'''SKS 15. ekspedīcija' ( jeb ISS-15'') bija Krievijas rīkota kosmonautu ekspedīcija uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Divi apkalpes locekļi, Fjodors Jurčihins un Oļegs Kotovs, startēja ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-10 kopā ar lidojuma dalībnieku Čārlzu Simoni. Viņi stacijā nomainīja 14. ekspedīcijas apkalpi Maiklu Lopezu-Alegriju un Mihailu Tjurinu, kuri uz Zemes atgriezās kuģī Sojuz TMA-9 kopā ar Simoni. Trešā dalībniece Sanita Viljamsa palika SKS, pievienojoties 15. ekspedīcijai.
Sanitu Viljamsu nomainīja Kleitons Andersons, kurš ieradās ar Atlantis STS-117 misijā.
stacijā ieradās SKS 16. ekspedīcijas apkalpe Jurijs Maļenčenko un Pegija Vitsone. notika simboliska SKS vadības nodošana 16. ekspedīcijai. Jurčihins ar Kotovu uz Zemes atgriezās kosmosa kuģī Sojuz TMA-10. Andersons palika stacijā un pievienojās 16. ekspedīcijai.
Eazy-E
Pirmos panākumus Eazy-E sasniedza kā viens no grupas N.W.A. radītājiem un dalībniekiem. Vēlāk uzstājies arī patstāvīgi. Eazy-E bija jauneklīgs, augsts balss tembrs. Dziesmās viņš lielākoties pievērsās pilsētas ielu dzīvei — ieročiem, narkotikām, attiecībām ar policiju, dzimumattiecībām un citām tēmām. Ilgāku laiku viņš vadīja arī savu hiphopa radio raidījumu. Kopumā izdevis trīs solo albumus. Tikpat albumi ar viņa dziesmām iznāca pēc viņa nāves no AIDS 1995. gadā.
.rw
.rw ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Ruandu. Domēns izveidots 1996. gadā. Domēna sponsors ir Interpoint SARL, bet domēnu reģistrēšanu nodrošina NIC Congo. Zem šī domēna Ruandas iedzīvotāji var reģistrēt domēnu par velti, bet citiem tas ir par samaksu.
Ārējās saites
Toppdomän
Samosatas Lukiāns
Samosatas Lukiāns (grc, ; dzimis ap 120. gadu, miris 180. gadā) bija Romas retors un satīriķis, kas rakstījis grieķu valodā. Viņa pazīstamākie darbi ir dialogu cikli "Dievu sarunas", "Hetēru sarunas", "Mirušo sarunas" un "Jūras sarunas". Savā ziņā Lukiānu var uzskatīt arī par pirmo zinātniskās fantastikas autoru (stāsts Vera Historia). Līdz mūsdienām saglabājušies aptuveni 80 darbi, par kuru autoru tradicionāli tiek uzskatīts Lukiāns. Lukiāna satīriskie darbi atstājuši nozīmīgu ietekmi uz Roterdamas Erasma, Fransuā Rablē, Džonatana Svifta literāro darbību.
Kristīne (personvārds)
Kristīne, arī Kristīna, Kristine, Kristina, ir Latvijā un citur pasaulē plaši izplatīts sieviešu personvārds. Cēlies pastarpināti no latīņu valodas christianus — ‘kristietis’. Latvijas teritorijā pirmoreiz reģistrēts Rīgā 1613. gadā. Deminutīvi ir Kika, Krise, Kristiņš. Kristīne vārdadienu svin 24. jūlijā, pārējās formas nav iekļautas kalendārā. 2013. gadā Latvijā bija reģistrētas 14 861 Kristīne, 2522 Kristīnas, 1310 Kristinas, 21 Kristine.
Ergenekon
Ergenekon (turku: Ergenekon vai Ergenekon terör örgütü) Turcijā tiek uzskatīts par gladio (no itāļu: gladius, zobens, ar ko apzīmē dažādas pagrīdes organizācijas) tipa ultranacionālistisku un teroristisku grupējumu, un tam tiek piedēvēti dažādi noziegumi, piemēram intelektuāļu slepkavības (tai skaitā plānota Nobela prēmijas laureāta Orhana Pamuka nogalināšana) un mēģinājumi gāzt valsts varu un pastāvošo valsts iekārtu.
Šobrīd (2008), pirmstiesas izmeklēšanas gaitā ir arestēti vairāki grupējuma dalībnieki, tai skaitā jurists Kemals Kerinčsizs, Strādnieku partijas līderis Dou Perinčeks, atvaļinātais ģenerālbrigadieris Veli Kīčīks, atvaļinātais ģenerālis Huršits Tolons un atvaļinātais ģenerālis Šeners Erujgurs. Apsūdzība celta Stambulas tiesā, kas atbildīga par lietām organizētās noziedzības un terorisma jomā.
Saistība ar PKK
Atsevišķi laikraksti norāda uz iespējamo Ergenekon saistību ar PKK (Kurdistānas Strādnieku partija). Tiek uzskatīts, ka bijušais PKK vadītājs Šemdins Sakiks savās liecībās paskaidrojis, ka ar viņa grupu cieši sadarbojas Ergenekon grupējums un dažkārt pat esot kopīgi strādājuši. Saskaņā ar Sakika teikto, viņu Turcijā nogādājuši vairāki turki ar Mahmutu Jildirimu, jeb "Zaļo" (turku: Yeşil) priekšgalā. "Zaļais" ir organizētās noziedzības līderis un tiek meklēts saistībā ar vairākām slepkavībām. Ješila vārds minēts arī ziņojumā par Susurlukas skandālu.
Sakiks arī teicis, ka Ergenekon savu nodomu īstenošanā plānojuši sadarboties ar vairākām teroristiskām organizācijām, tai skaitā ar PKK. "Sadarbību īstenoja ar Dou Perinčeka (Strādnieku partijas vadītājs) un citu personu starpniecību, kuru starpā bija arī Džemils Bajiks (viens no PKK vadītājiem)," sacījis Sakiks.
Minētos apgalvojumus nav apstiprinājusi neviena tiesībsargājoša institūcija. Sakika liecības nav oficiāli publicētas un tādēļ augstāk minētie apgalvojumi nav uzskatāmi par oficiālu informāciju.
Cēsu kaujas
Cēsu kaujas (et) bija vienas no izšķirošajām kaujām Latvijas brīvības cīņās. Igaunijas brīvības kara vēsturē tās dēvē par "Landesvēra karu". Kaujas notika 1919. gada jūnijā starp Igaunijas armijas vienībām un Ziemeļlatvijas brigādes 2. Cēsu kājnieku pulku no vienas puses un Niedras valdībai pakļautā Baltijas landesvēra un Dzelzsdivīzijas daļām no otras puses.
Pateicoties galvenokārt Igaunijas armijas daļām, Cēsu kaujās no 19. līdz 23. jūnijam Niedras valdībai pakļautais karaspēks tika sakauts un turpmākajās Juglas kaujās bija spiests atkāpties uz Rīgas pievārti. Lai arī Cēsu kaujās vāciešiem bija tehniskais pārspēks, viņi uzbrukumu bija organizējuši pārāk plašā frontē, izkliedējot savus spēkus, kas igauņiem ļāva veikt apejošus uzbrukumus. No pilnīgas sagrāves Rīgā tos paglāba tikai Antantes sabiedroto misijas iejaukšanās un Strazdumuižas pamiers. Tas ļāva vāciešu un vācbaltiešu spēkiem atgūt spēkus, un kopā ar Bermontu dažus mēnešus vēlāk uzsākt Bermontiādi.
Konflikta priekšvēsture
1919. gada 16. aprīļa puča rezultātā Ulmaņa vadītā Latvijas Pagaidu valdība tika pasludināta par gāztu (tās ministriem izdevās patverties reidā uz tvaikoņa "Saratov" angļu karakuģu aizsegā), un pie varas nāca no vāciešiem pilnīgi atkarīgā Niedras valdība. Baloža komandētā Dienvidlatvijas brigāde nosodīja apvērsumu, taču turpināja darboties vācu pakļautībā Landesvēra ietvaros. Igauņu komandētā Ziemeļlatvijas brigāde atsacījās atzīt jaunās valdības leģitimitāti. Latvijā izveidojās trīsvaldība, kad vienlaikus pastāvēja Kārļa Ulmaņa Pagaidu valdība, Andrieva Niedras valdība un Pētera Stučkas Padomju Latvijas valdība.
Pēc Rīgas ieņemšanas fon der Golcs savu štābu pārcēla no Liepājas uz Jelgavu. 29. maijā Flečers, kurš bija kļuvis par Rīgas komandantu, izdeva pavēli, kurā paredzēja, ka vācu un latviešu landesvēra vienībām jāsasniedz Lubāna—Peipusa ezera līnija, bet Dzelzsdivīzijai Lubāna—Jēkabpils līnija. Šajā sakarā jūnija sākumā Baloža brigādi pārcēla uz Vecpiebalgas—Cesvaines—Lubānas frontes līniju, kur tās daļas drīz savienojās ar Ziemeļlatvijas brigādes 1. Valmieras kājnieku pulka spēkiem. Vācu spēku ziemeļi kolonnai bija jāvirzās no Inčukalna uz Cēsīm, Alūksni un Liepnu. Vidējai kolonnai pa Vidzemes šoseju bija jāsasniedz Gauja, un tad caur Lejasciemu jāsasniedz Balvi. Flečers paredzēja, ka uzbrukumam 7. jūnijā jāsasniedz Lubānas—Litenes—Alūksnes līnija, bet 8. jūnijā Lubānas—Balvu—Liepnas līnija. Plāns neizdevās, jo vācu kolonnas Vidzemē sastapās ar Igaunijas armijas un Ziemeļlatvijas brigādes pretestību.
2. jūnija vakarā landesvēra vilciena pārstāvji no Ieriķu dzelzceļa stacijas telefoniski lūdza atļauju ierasties Cēsīs, ko Ziemeļlatvijas brigādes vadība neskaidro abpusējo attiecību dēļ nedeva, paziņojot, ka Cēsis jau ir atbrīvotas no boļševikiem. Tika panākta vienošanās par sarunu sākšanu. 2. jūnija vakarā Cēsīs uz sarunām ieradās vilciens ar aptuveni 30 landesvēristiem rotmistra fon Jēna vadībā. Viņš informēja par Flečera doto uzbrukuma plānu, uz ko saņēma atbildi, ka boļševiki no Vidzemes jau ir padzīti, un ka landesvēram savs uzbrukums būtu jāvērš uz Rēzekni un Daugavpili. Tajā vakarā Cēsīs ieradās arī igauņu bruņotais vilciens, un fon Jēna atgriezās Ieriķos. Par notikušo Zemitāns ziņoja igauņu 2. un 3. divīziju komandieriem un virspavēlniekam Laidoneram. 3. jūnijā ap 14.00 Cēsis ieradās 200 Heinriha Manteifeļa landesvēra trieciengrupas jātnieku ar diviem lielgabaliem. Sarunu laikā landesvēristi pilsētas centrā izplatīja Niedras valdības skrejlapas. Tikai pēc ložmetēju izvietošanas uz apkārtējo māju jumtiem, landesvēristi pakļāvās pavēlei atstāt Cēsis un pārcelties uz 7 km attālo Kārļumuižu. Šajā dienā Laidoners par atbildīgo turpmākās sarunās ar landesvēru iecēla igauņu 3. divīzijas štāba priekšnieku pulkvežleitnantu Rēku. Vakarā Laidoners informēja, ka veiksmīgas karadarbības veikšanai nepieciešams nodrošināt kontroli pār Valkas—Ieriķu un Ieriķu—Vecgulbenes dzelzceļiem. Viņš pavēlēja Zemitānam ieņemt visu Gaujas labo krastu Carnikavas—Siguldas—Nītaures—Jaungulbenes līnijā, bet kontroli pār Ieriķu un Vecgulbenes dzelzceļiem iegūt ar igauņu bruņuvilcienu palīdzību.
Ņemot vērā Laidonera pavēles, un to, ka igauņu bruņuvilcieniem no Strenčiem izbraukt neļāva saspridzinātais Gaujas tilts, naktī uz 4. jūniju Rēks un Zemitāns noturēja apspriedi, kurā sagatavoja ultimātu vācu vienību komandieriem Rīgā (Flečeram), Ieriķos (fon Jēnam) un Kārļumuižā (Manteifelim), kurā ieteica starp abiem karaspēkiem, kas politiski pakļāvās dažādām valdībām, noteikt šādu robežu — no Gaujas grīvas jūrā pa upes līniju līdz Siguldai, tālāk līdz Nītaurei, Vecgulbenei un Jaungulbenei, dodot vāciešiem 12 stundas laika, lai atkāptos uz šo līniju. Zemitāns arī telegrāfēja Balodim aicinājumu, lai tas panāktu Antantes spiedienu uz vāciešiem (tagad jau Zemitāns pieprasīja vāciešu atkāpšanos no Rīgas uz Ragaciema—Kalnciema—Dalbiņu—Janjelgavas līniju), un ar savu Dienvidlatvijas brigādi nekavējoties nāktu uz Cēsīm. 4. jūnija 10:30 Manteifelis atbildēja, ka nevar ultimātu izpildīt bez Flečera pavēles. Tikmēr landesvērs Limbažos iznīcināja latviešu komandatūru, izpostīja Ieriķu staciju, jauca sliedes un uzbruka vietējiem iedzīvotājiem.
4. jūnija vakarā Cēsis ieradās Flečera pārstāvji, taču rakstisku pilnvaru trūkuma dēļ, Rēks tos nosūtīja atpakaļ uz Rīgu pēc pilnvarām, kopā ar vēstuli Flečeram, kurā informēja, ka landesvēra vienības, kas pēc 5. jūnija 12:00 atradīsies aiz norādītās līnijas, uzskatīs par ienaidniekiem.
5. jūnijā pienāca informācija, ka vācieši ir pametuši Kārļumuižu un Āraišu mācītāja muižu, apstājoties pie Amatas upes līnijas. Cēsīs iebrauca divi igauņu bruņuvilcieni, ar kuriem Cēsīs ieradās ASV militārās misijas pārstāvis pulkvedis Devlijs (Davley). Ap 14:00 igauņu un latviešu komandieri kopā ar Devliju bruņuvilcienos devās uz Ieriķu staciju, taču pēc tam, kad landesvērs uz tiem pie Amatas mīnētā tilta atklāja uguni, vilcieni atgriezās Cēsīs, zaudējot vienu nošauto un vienu ievainoto. Tajā pašā vakarā Cēsis sasniedza Flečera pārstāvja telegramma, kurā tas aicināja uz sarunu sākšanu Ieriķu muižā. Tā kā nupat jau bija notikusi apšaude pie Amatas tilta, tad uz Ieriķiem nevienu nenosūtīja. Laidoners vēlreiz apstiprināja pavēli par dzelzceļu iegūšanas nepieciešamību, un pilnvaroja igauņu 3. divīziju to veikt ar spēku. 5. jūnijā 2. Cēsu pulka 3. rotu izvietoja Kalnmuižā, 1. rotu nosūtīja uz Mācītāja muižu. Pilsētā ar steigu apbruņoja brīvprātīgos skolēnus un ugunsdzēsējus. 6. jūnija naktī tika saņemta igauņu 3. divīzijas komandiera pavēle uzbrukt landesvēram, taču landesvērs pats sāka uzbrukumu.
Niedras valdība bija pārliecināta par vāciešu spēku un aizstāvēja plānus par uzbrukumiem Valmierai un Valkai. Landesvēra virspavēlniekam Flečeram 6. jūnijā Niedra piešķīra Latvijas pilsonību.
Cēsu zaudēšana 6. jūnijā
Cēsu aizstāvēšanu igauņu virspavēlnieks Laidoners uzticēja pulkvežleitnantam Berķim. Šajā brīdī Cēsu pulkā bija tikai ap 200 kareivju. No brīvprātīgajiem un steigā mobilizētajiem iedzīvotājiem un skolēniem saformēja divas rotas un Skolnieku rotu, kurām bija tikai dažas šautenes un neviena ložmetēja vai lielgabala. Apmēram 3,5 km garā aizsardzības līnija gāja gar Gaujas krastu no Meijermuižas, Mācītāja muižas un Katrīnmuižas līdz Kalnmuižai. Priekšējā pozīcija atradās pie Līvu pagasta nama. Kopā pilsētu aizstāvēja ap 700 kareivji ar 17 rokas ložmetējiem un 78 kavalēristi, ko papildināja divi igauņu bruņuvilcieni ar 200 kareivjiem, lielgabaliem un ložmetējiem, kas gan kauju sākumā atradās Valmierā. Izlūkošanu veica Plana-Dubrovska kavalēristi.
Naktī uz 6. jūniju, ap 1:20 pienāca pirmās ziņas par landesvēra uzbrukumu. Ap 3:20 landesvēra artilērija sāka apšaudīt Līvu pagasta namu un Mācītāja muižu. Pirmo uzbrukumu izdevās atsist, bet ap 4:30 latviešu 7. un 8. rota sāka atkāpties. Ap 7:00 latvieši sāka pretuzbrukumu Meijermuižas tuvumā, taču pēc artilērijas apšaudes, atkāpās. Vairākas stundas ar artilēriju nevarēja palīdzēt igauņu bruņuvilcieni, kas ap 9:00 no Cēsīm bija aizbraukuši uz Lodes staciju un atgriezās ap 11:00. Landesvērs turpināja flanga uzbrukumu pilsētai, daļai aizstāvju pulcējoties Ruckas muižā. Sākās daļēja atkāpšanās un bēgšana no pilsētas. Ap 12:00 Berķis pilsētas aizstāvjiem pavēlēja atiet uz Raunas upes līniju, un ap 13:00 landesvērs ieņēma pilsētu. Cēsu aizstāvji zaudēja 13 kritušos, ap 40 ievainotos un vairākus pazudušos, kas laikam bija dezertējuši. Landesvērs bija zaudējis vismaz 13 kritušos.
7. jūnijā fronti pārņēma pienākušais 6. igauņu kājnieku pulka 2. bataljons. Cēsu pulks no 7. līdz 15. jūnijam bāzējas Liepas muižā, kur to ātri papildināja tuvākajos apriņķos mobilizētie vīrieši un tas pieauga līdz 2300 kareivjiem. 8. jūnijā igauņu bruņuvilcieni veica neveiksmīgu mēģinājumu atgūt Cēsis. 9. jūnijā landesvērs uzbruka igauņiem, sasniedzot Raunas tiltu, taču uzbrukumu izdevās atsist, frontei nostabilizējoties pie tilta.
Pamiera sarunas
Pēc Cēsu ieņemšanas vācieši uzbrukumu neturpināja. Fon der Golcs 6. jūnijā telegrāfēja Laidoneram, ka latvieši ir uzbrukuši landesvēram, bet viņš nevēlas konfliktu turpināt. 10. jūnijā Cēsīs ieradās Francijas, ASV un Lielbritānijas militārie pārstāvji - amerikāņi Grīns un Doulijs, brits Talents, francis Hurstels, kā arī landesvēra komandieris Flečers, igaunis Rēks un latvietis Kalniņš. Antantes vārdā runāja Grīns, kura galvenais mērķis bija izbeigt konfliktu, lai visus spēkus varētu raidīt pret boļševikiem. Viņš aizstāvēja vāciešiem izdevīgu plānu, ar kuru igauņu spēki pamestu Vidzemi, kurā kontroli pārņemtu Niedras landesvērs. Igauņi atteicās šo prasību pieņemt un Grīns deva viņiem laiku līdz 20. jūnijam. Uz šo laiku tika noslēgts pamiers. Nākamajās dienās turpinājās sarunas ar Ziemeļlatvijas un Igaunijas pārstāvjiem no vienas puses un Baltijas landesvēra pārstāvjiem no otras. Flečers, kuru pavadīja Niedras valdības Aizsardzības ministrs, paziņoja, ka ir Latvijas armijas virspavēlnieks. Pēc strīdiem par abu pušu pilnvarām un politiskajām lojalitātēm, Antantes pārstāvji paziņoja, ka viņu vēlas novērst pilsoņu karu, un galvenais uzdevums ir cīnīties pret boļševikiem katram savā zemē, tāpēc viņi atbalstīja Flečera ideju, ka igauņiem būtu jāatkāpjas uz Igauniju, jāļauj landesvēram ieiet Ziemeļlatvijā un Ziemeļlatvijas brigādei jāpāriet Niedras valdības padotībā. Igauņi un Ziemeļlatvijas brigāde šo ierosinājumu noraidīja. Radās neapmierinātība arī Ziemeļlatvijas politiķu vidū, kas sagatavoja notu, pieprasot vācu vienību tālākas virzīšanās apturēšanu un evakuēšanu no Latvijas. Šo notu viņi iesniedza igauņu virspavēlniekam Laidoneram, kurš to tālāk nodeva Antantes pārstāvjiem.
13. jūnijā Cēsis notika jaunas sarunas, kurās Flečers paziņoja, ka pakļaujas Niedras valdībai, nevis fon der Golcam, tāpēc nevar pildīt Gofa norādījumus bez savas valdības akcepta. Nākamo sarunu kārtu nolika uz 20. jūniju Valkā. 13. jūnija vakarā fon der Golcs Laidoneram nosūtīja telegrammu, kurā paziņo, ka uzskata Zemitāna karaspēku par boļševistisku, jo tajā karo daudzi boļševiki (latviešu karagūstekņi un pārbēdzēji), un tādēļ vērsīsies pret to militāri.
17. jūnijā Ziemeļlatvijas brigādes vadība nosūta telegrammu Balodim, kurā aicināja viņu paskaidrot savu nostāju sadarbībā ar vāciešiem, kas kaitē brīvai Latvijai, un aicināja viņu pārnākt Ziemeļlatvijas brigādes pusē vai doties uz Latgales fronti pret boļševikiem. 17. jūnijā Flečers telegrāfēja Laidoneram, kurā Niedras valdības vārdā prasīja igauņiem nekavējoties pamest Latviju, uz ko Laidoners atbildēja ar ieteikumu pārvietot landesvēru no Cēsīm uz Krustpili, kur tas var cīnīties pret boļševikiem. 18. jūnija 12:50 Flečers Laidoneram un fon der Golcam paziņoja, ka nevar doties uz Krustpils-Lubānas fronti, kamēr igauņi nav pametuši Latviju un pārtraukuši boļševiku karagūstekņu iekļaušanu latviešu vienībās. Viņš pieprasīja igauņiem pieņemt 10. jūnija noteikumus (Latvijas atstāšanu un Ziemeļlatvijas brigādes nodošanu), un jau tajā pašā dienā atkāpties par 10 km, prasību neizpildes gadījumā uzskatot pamieru par pārtrauktu ar 19. jūniju. Laidoners 3. divīzijai ziņoja, ka gaidāms tūlītējs landesvēra uzbrukums, un viņš plāno pretuzbrukumu.
Bija skaidrs, ka neviena puse nepiekāpsies. Lai pastiprinātu landesvēru, 18. jūnijā Niedras valdība uz laiku līdz 1. jūlijam savā pakļautībā pārņēma Dzelzdivīziju. Tādējādi gaidāmo kauju formāli varētu uzskatīt par latviešu—igauņu konfliktu, kurā fon der Golcs nav iesaistījies. Niedras valdība 20. jūnijā sūdzējās Antantei, ka igauņu uzvedība neatstāj tai citu izvēli, kā tos militāri padzīt no Latvijas.
Igauņi—latvieši
Uzreiz pēc Cēsu zaudēšanas, tuvākajā apkārtnē veica vīriešu, zirgu un ratu mobilizāciju. Igauņu pakļautībā karojošais 2. Cēsu pulks saņēma 1000 vīriešu papildinājumu, taču kauju sākumā no kopējā 2300 cilvēku skaita tikai 1430 (pēc citiem datiem 1360 kareivji un 50 virsnieki) bija kaujasspējīgi kareivji. Pulka rīcībā bija 12 ložmetēji un 32 rokas ložmetēji. No Baloža Dienvidlatvijas brigādes, kas Cēsu kaujās nepiedalījās, 2. jūnijā pulkam pievienojās kavalērijas eskadrons ar 60 kavalēristiem un 6 lielgabaliem. Artilērijas vienībām igauņi papildus piešķīra pāris lielgabalus. Nesaskaņojot ar igauņiem, Zemitāns bija pavēlējis 1. Valmieras pulkam no frontes Krustpils apkārtnē doties uz Cēsīm, taču to neatļāva igauņu 2. divīzijas komandieris.
Igauņu 3. kājnieku pulkā bija 1241 kareivis, 17 ložmetēji un 14 rokas ložmetēji, 6. pulkā — 1987 kareivji, 11 ložmetēji un 19 rokas ložmetēji, 9. pulkā — 926 kareivji, 2 ložmetēji un 19 rokas ložmetēji. Pulku papildināja Tallinas eskadrona 65 jātnieki. Igauņi uz kauju nosūtīja arī vienu bruņoto vilcienu ar 195 kareivjiem, 17 ložmetējiem, 4 rokas ložmetējiem un vienu lielgabalu. Otrajā bruņotajā vilcienā bija 171 kareivis, 16 ložmetēji, 5 rokas ložmetēji, 3 lielgabali. Papildus darbojās šaursliežu bruņuvilciens "Heinaste" ar 40 kareivjiem un 4 ložmetējiem un bruņu auto "Vanapagan". Igauņi arī nosūtīja vairākas vieglās artilērijas vienības ar kopumā 10 lielgabaliem.
Uz kauju sākumu 3. igauņu divīzijā bija 200 virsnieki, 6121 kareivis, 170 kavalēristi, 64 smagie ložmetēji, 113 rokas ložmetēji un 26 lielgabali. Kopā ar vēlāk kauju laikā saņemtajiem papildspēkiem igauņiem bija 7320 kareivji, 170 kavalēristi, 95 smagie ložmetēji, 148 rokas ložmetēji un 36 lielgabali. Kopā ar virsniekiem, igauņi kaujās piedalījās ar 7500 kareivjiem.
Landesvērs—Dzelzsdivīzija
Vāciešu karaspēka precīzais skaits ir grūti nosakāms. 5. jūnijā Oberštābs landesvēra trīs kaujas bataljonus pārveidoja par trīs pulkiem. Trieciengrupa kļuva par 1. pulku (Cēsu kaujās nepiedalījās), fon Jēna bataljons par 2. pulku un Malmēdes bataljons par 3. pulku. Šos pulkus pastiprināja ar dažādām pusautonomajām vienībām un artilēriju.
Vācu landesvēram bija 3500 kājnieki, 240 jātnieki, 70 ložmetēji, 140 rokas ložmetēji, 24 lielgabali. Pulkvedis Līvens, lai arī smagi ievainots 24. maijā pie Ropažiem, savai krievu vienībai aizliedza piedalīties Cēsu kaujās, un 18. jūnijā vienību no bāzes Veismaņu muižā nosūtīja uz Rīgu. Landesvēru papildināja divas vācu kareivju vienības — Pētersdorfa grupa ar aptuveni 600 kājniekiem, 60 jātniekiem, 20 ložmetējiem, 40 rokas ložmetējiem un 8 vieglajiem lielgabaliem un Bekelmaņa Bādenes triecienbataljons ar 450—500 kājniekiem, 60 jātniekiem, 10 ložmetējiem, 18 rokas ložmetējiem, 4 vieglajiem lielgabaliem, vienu bruņu auto. Kopā šīs vienības deva vairāk nekā 1000 kareivjus, 120 jātniekus, 30 ložmetējus, 58 rokas ložmetējus un 12 vieglos lielgabalus.
Dzelzsdivīzijā bija 3 kājnieku pulki ar kopumā 8 bataljoniem. Tos papildināja kavalērija, artilērija un lidmašīnas. Cēsu kaujās piedalījās apmēram puse no divīzijas sastāva, jo otru pusi nosūtīja uz Ogri, gaidītā boļševiku pretuzbrukuma atsišanai. Uz Cēsu kaujām divīzija nosūtīja augstākais 2500 kājniekus, 200 jātniekus, 50 ložmetējus, 90 rokas ložmetējus un 19 vieglos lielgabalus.
Kopā vāciešiem kauju sākumā varēja būt no 7000-7500 kājnieku, 560 jātnieku, 150 ložmetēju, 280 rokas ložmetēju un 52 vieglo lielgabalu.
Papildspēki
Kauju laikā abas puses saņēma papildinājumus. 21. jūnijā igauņiem pievienojās Kuperjanova partizānu bataljons ar 249 kareivjiem, 6 ložmetējiem, 6 rokas ložmetējiem, 2 vieglajiem lielgabaliem. 22. jūnijā igauņu papildināja "Kalevlaste Maleva" bataljons ar 316 kareivjiem, 6 ložmetējiem, 7 rokas ložmetējiem, kā arī 1. igauņu pulka 2. bataljons ar 504 kareivjiem, 4 ložmetējiem, 14 rokas ložmetējiem. Vēl viens bruņu vilciens, kurā ietilpa 130 kareivji, 15 ložmetēji, 8 rokas ložmetēji, 4 lielgabali. Papildus pienāca arī 4 lielgabali un bruņuauto "Toonela" un "Estonia". 22. jūnijā papildspēkus saņēma arī Dzelzdivīzija, 3 bataljonu un 3 artilērijas bateriju sastāvā. Tā vācu kopskaits pieauga līdz aptuveni 8000 kājniekiem, 560 jātniekiem, 180 ložmetējiem, 342 rokas ložmetējiem un 66 lielgabaliem, pret igauņu—latviešu 7500 kājniekiem, 125 jātniekiem, 110 ložmetējiem, 138 rokas ložmetējiem, 32 lielgabaliem, 3 bruņuvilcieniem un 3 bruņuauto. Tādējādi vāciešiem bija neliels dzīvā spēka pārsvars, bet ievērojams bruņojuma pārsvars. Vāciešu lielu daļu veidoja profesionāli kareivji, kamēr igauņiem un latviešiem daudzi bija vāji apmācīti jauniesauktie.
Kauju gaita
Igauņu plāns sākotnēji paredzēja veikt tikai aizstāvēšanos, vāciešu uzbrukuma laikā nosakot galveno triecienu virzienus, un iespējas gadījumā mēģināt vāciešus apiet no flangiem.
Fon der Golca uzbrukuma plāns paredzēja izmantot spēcīgo Dzelzdivīziju, lai caur Inčukalnu, Straupi un Lenčiem apietu igauņu labo spārnu un dotu triecienu no aizmugures. Uzreiz pēc Straupes ieņemšanas uzbrukumu no Cēsīm bija jāsāk landesvēra vienībām, kurām jāieņem Lodes stacija, Jaunrauna un Rauna. Blankenburga kolonnai caur Vidrižiem jāuzbrūk Limbažiem. Tā kā Līvens uzbrukumā atteicās piedalīties, viņa vienību nosūtīja uz aizmuguri. Baloža Dienvidlatvijas brigāde atradās Vecpiebalgas – Ērgļu – Bebru līnijā, netieši aizsargājot uzbrukuma flangu no iespējama igauņu 2. divīzijas trieciena. Fon der Golcs arī nostiprināja aizmuguri pie Daugavas, bet Brandisa brigādes 500 kareivji un 150 jātnieki no 13. līdz 16. jūnijam uzturējās Jēkabpilī. Vācijas 6. rezerves korpusa spēki kaujās neiesaistījās, taču tie nodrošināja spēcīgu aizmuguri, uz kuru nepieciešamības gadījumā atkāpties.
19. jūnijs
Beidzoties noslēgtajam pamieram Dzelzsdivīzijas daļa kapteiņa Blankenburga vadībā devās Limbažu virzienā, ātri sasniedzot Bīriņu muižu un vakarā pie Vidrižu muižas notika sadursme ar igauņu 9. kājnieku pulka priekšējām daļām, kas atkāpās uz Lādes apkārtni, vāciešiem ieņemot Vidrižus. Dzelzdivīzijas galvenie spēki majora Kleista vadībā devās uz Straupi.
20. jūnijs
Dzelzsdivīzija pa Limbažu ceļu mēģināja sasniegt Augstrozi. Kleista grupa, ko veidoja 4 bataljoni, 4 baterijas, 2 eskadroni un palīgvienībus, no Raganas kroga sāka uzbrukumu igauņu 9. pulkam, viegli ieņēma Straupi un atsita igauņu 6. pulka pretuzbrukumu. Vakarā Kleista spēki ieņēma Lādes muižu. Pa dienu citas igauņu 9. pulka daļas veica strauju triecienu pa Blankenburga vienību, nāvīgi ievainojot Blankenburgu un piespiežot vienību atkāpties uz Vidrižiem.
Flečers pavēlēja landesvēram ieņemt pozīcijas uzbrukuma uzsākšanai 21. jūnijā. Landesvēra plānā paredzēja Jēnas grupai frontes centrā lauzties cauri Lodes stacijai un virzīties uz Valmieru, Malmedes grupai pārraut fronti pie Veselauskas un Jaunraunas, turpinot uzbrukumu uz Startu muižu, lai apietu Valmieru no austrumiem, Bekelmaņa grupai bija jāsasniedz Raunas muiža un caur Startu muižu jāvirzās uz Jaunvāli. Tikmēr igauņi plānoja frontes galvenajā sektorā aizstāvēties, bet flangā ieņemt Vidrižus no kuriem virzīties uz Lēdurgu un tālāk uz Straupi.
21. jūnijs
Igauņu 9. pulks turpināja atspiest Dzelzdivīzijas daļu, vakarā sasniedzot Vidrižus. Kleista grupa neveiksmīgi centās salauzt igauņu 6. pulka pretestību Stalbes tuvumā. Igauņi šķērsoja Gauju, pietuvojoties Cēsīm, tā apdraudot landesvēra aizmuguri. Tā kā landesvēra rezerves bija izsmeltas, uz Cēsīm no Inčukalna pārmeta Dzelzdivīzijas 1. bataljonu, kas padzina igauņus pāri Gaujai, taču nespēja šķērsot Gauju pats.
Landesvērs uzbrukumu sāka agri no rīta, dodot pirmo triecienu igauņu 3. pulkam un Cēsu kājnieku pulkam. Pēc abu pušu artilērijas apšaudēm un sīvām cīņām, landesvērs pārrāva Cēsu kājnieku pulka un igauņu 3. pulka frontes līniju, pa kuru iebruka Malmēdes grupa un fon Jēna grupa, nopietni apdraudot situāciju Valmieras virzienā. Cēsu pulka vienības tika izkliedētas un zaudējušas sakarus, sāka atkāpties. Pēcpusdienā Malmēdes grupa tuvojās Mūrmuižai. Bet fon Jēna grupas uzbrukumu Lodes stacijā izvietotajām Cēsu pulka vienībām un bruņu vilcieniem ar jaunpienākušajiem Kuprijanova partizānu bataljona spēkiem atsita un igauņi pārgāja pretuzbrukumā Liepas muižas virzienā, ko vakarā ieņēma. Uz neaizsargāto Valmieru vakarā nosūtīja igauņu "Kalevlaste Maleva" bataljonu.
Dienas beigās kaujas pie Stalbes nebija devušas panākumus nevienai pusei, pie Raunas igauņu 3. pulks pēc sākotnējām neveiskmēm atsita tālākos uzbrukumus, fon Jēnas grupa zaudēja ieņemto Liepas muižu. Tikai Malmēdes grupa bija guvusi panākumus, ieņemot Startu un Skangaļu muižas, kas pavēra ceļu uz Valmieru.
22. jūnijs
Igaunijas armija, pastiprinot esošās daļas ar jauniem palīgspēkiem, uzsāka plašu pretuzbrukumu pa pretinieka flangiem. Karaspēka vienai daļai uzdeva ieņemt Cēsis, turpinot uzbrukumu Rīgas virzienā, bet otrai daļai ieņemt Straupi un uzbrukt Inčukalnam. Cēsu pulka 3 bataljoni bija iedalītas abos uzbrukuma virzienos. Igauņu 9. pulkam vakarā izdevās ieņemt Bīriņu muižu, apdraudot Dzelzdivīzijas aizmuguri. Igauņu 6. pulka uzbrukums Kleista grupai nebija veiksmīgs. Tikmēr veiksmīgi izvērsās "Kalevlaste Maleva" uzbrukums, ko atbalstīja Cēsu pulka artilērijas uguns Bērzu kroga un Skangaļu muižas virzienā, kur uzbruka arī Cēsu pulka 2. bataljons. Par Skangaļu muižu un Stalbiizvērsās sīvas cīņas. Vakarā no Valmieras uz fronti izgāja vēl viens igauņu bataljons, kam uzdeva virzīties caur Mārmuižu uz Startu krogu un Jaunraunu, uz kuru bija atkāpušies vācieši.
Igaunijas spēkiem izdevās atšķelt un ielenkt landesvēra avangardu, piespiežot to lauzties ārā no ielenkuma. Landesvērs cieta sakāvi arī pie Startu kroga, sākot atkāpties no draudošā aplenkuma, ko izraisīja igauņu virzīšanās uz Jaunraunu. Igauņu artilērijai izdevās aizdedzināt Raunas mācītāja muižu, kur atradās vācu artilērija. Kaujās iesaistījās arī igauņu bruņuvilcieni, kas uzbruka fon Jēna grupai, spiežot to atkāpties. ap 15:00 igauņi sāka vispārēju uzbrukumu, ar mērķi ieņemt Cēsis. Landesvēra stāvokli, kas ar pūlēm atkāpās līdz Cēsīm, centās glābt Dzelzdivīzijas pretuzbrukums, taču arī tās aizmuguri jau apdraudēja igauņi, kas bija ieņēmuši Vidrižus un Lēdurgu un vakarā arī Bīriņu muižu. Veiksmīgi sāktais uzbrukums izvērtās smagā sakāvē. Kad Dzelzdivīzijas spēki sāka atkāpties uz izejas pozīcijām Inčukalnā, landesvērs naktī uz 23. jūniju pameta Cēsis un atkāpās uz Amatas upes līniju. Atkāpjoties vācieši nodedzināja Cēsu latviešu biedrības namu un uzspridzināja tiltu pār Amatu.
23. jūnijs
Igaunijas 6. kājnieku pulks, ko pavadīja bruņuvilciens un Cēsu pulka 9. rota, ap 7:30 iegāja Cēsīs. Agrā rītā igauņi uzbruka Straupei, ko vācieši bija jau pametuši. 9. igauņu kājnieku pulks turpināja uzbrukumu Gaujas virzienā, apdraudot landesvēra atkāpšanos pāri vienīgajam Gaujas tiltam. Landesvērs atkāpās uz Inčukalnu, kur nostiprinājās Pirmā pasaules kara laikā 1917. gadā izveidotajās aizsardzības pozīcijās. Lai neļautu viņiem nostiprināties, igauņi pieņēma lēmumu turpināt uzbrukumu Rīgas virzienā.
Juglas kaujas
Turpmākās sadursmes pēc 23. jūnija sauc par Juglas kaujām.
24. jūnijā Igaunijas armijas vienības ieņēma Allažu muižu un Siguldu, draudot ielenkt Inčukalnā nocietinājušos vāciešu grupu. Vācieši šeit cerēja izmantot Pirmā pasaules kara nocietināto līniju. Landesvērs ieņēma pozīcijas dienvidos no Inčukalna, Kleista grupa izvietojās Ropažu apkārtnē, bet Dzelzsdivīzija nosedza līniju no Krievupes līdz Daugavai.
Naktī uz 25. jūniju igauņu 6. kājnieku pulks šķērsoja Gauju pie Krimuldas un kopā ar Kuperjanova bataljonu neveiksmīgi uzbruka Inčukalna nocietinājumiem. Turpinoties igauņu uzbrukumiem un Cēsu pulka 1. bataljona pievienošanās uzbrukumam 26. jūnijā pārliecināja vāciešus atkāpties no Inčukalna pozīcijām uz jaunu aizsardzības līniju pie Juglas ezera un Lielā Baltezera.
28. jūnijā igauņiem neizdevās šķērsot Baltezera kanālu pie Alderiem un Mazo Juglu pie Skrāģu kroga. 29. jūnijā Cēsu pulks saņēma vācu prettriecienu, zaudējot 15 kritušos. Šo neveiksmju dēļ 30. jūnijā paredzēto Cēsu pulka uzbrukumu pārcēla uz 1. jūliju.
1. jūlijā igauņu kuģi apšaudīja Carnikavu un Ādažus. Igauņu 9. pulks šķērsoja Gauju, un kopā ar 6. pulka 2. bataljonu un Kuperjanova bataljonu un bruņoto vilcienu devās uz priekšu, līdz vakaram sasniedzot Jaunciemu, Kalngali, Sužus un Vadžus. Igauņi un latvieši uzbruka arī pa Vidzemes šoseju starp Bukultu muižu un Vēveriem, spiežot vāciešus atkāpties uz Juglu un uzspridzināt dzelzceļa tiltu. 2. jūlijā igauņi ieņēma Mangaļsalu un Vecmīlgrāvi, bet karakuģi apšaudīja Bolderāju.
Strazdumuižas pamiers
3. jūlijā Strazdumuižā tika noslēgts Strazdumuižas pamiers starp Igaunijas armijas un Rietumu Antantes sabiedroto pārstāvjiem no vienas puses un Baltijas landesvēru un Dzelzsdivīziju no otras. Saskaņā ar tā noteikumiem, sakautie landesvēristi un Dzelzsdivīzijas karavīri līdz 5. jūlija vakaram pameta Rīgu un atkāpās uz Jelgavu, bet Niedras valdība pašlikvidējās, atzīstot Ulmaņa vadītās Pagaidu valdības leģitimitāti. Vēlāk visiem Vācijas pilsoņiem vajadzēja atstāt Latviju, bet Baltijas landesvērs tika iekļauts Latvijas bruņoto spēku sastāvā, par tā komandieri ieceļot britu virsnieku Haroldu Aleksanderu.
Zaudējumi
Igaunijas armijas zaudējumi Cēsu kaujās no 19. līdz 23. jūnijam bija 110 kritušie un 279 ievainotie, bet latviešu 2. Cēsu pulka — 13 kritušie un 43 ievainotie. Par Dzelzsdivīzijas zaudējumiem ziņu nav, bet landesvērs zaudēja 40 kritušos un 21 bez vēsts pazudušo.
Piemiņa
1921. gadā Latvijas Satversmes sapulce par Latvijas brīvības cīnītāju dienu noteica Cēsu kauju uzvaras dienu — 22. jūniju. 1934. gadā K. Ulmaņa valdība 22. jūniju svītroja no oficiālo svinamo dienu saraksta.
1935. gada 11. augustā Liepas pagastā atklāja tēlnieka A. Jullas veidoto pieminekli Cēsu kauju atcerei. Pamatnes labajā pusē bija datējums 1919.22.06 un teksts: „Latviet, tev tēvzemes brīvību varoņi sniedza kā balvu, kad šai vietai tuvojies, tu zemu liec savu galvu”. Kreisajā pusē granīta plāksne ar uzrakstu: „Igauņi, piemiņa jums: talkā nācāt mums”. Pēc Otrā pasaules kara bronzas plāksnes ar uzrakstiem iznīcināja, bet piemineklis tika saglabāts. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas uzrakstus atjaunoja uz granīta plāksnēm.
Sulavesi jūra
Sulavesi jūra (indonēziešu un ms) vai Celebesas jūra (en, tl) ir Klusajam okeānam piederīga starpsalu jūra.
Sulavesi jūrai raksturīgas spēcīgas okeānu straumes, dziļvagas un zemūdens kalni, aktīvs vulkānisms, tai skaitā zemūdens vulkānisms. Vidējais dziļums — 3364 m, sāļums — 34,5 ‰, vidējā ūdens virsējā slāņa temperatūra — 28 °C.
Robežas
Ziemeļos jūru norobežo Filipīnām piederošie Sulu arhipelāgs, Sulu jūra un Mindanao sala. Mindanao sala šeit veido izteiktu līci — Moro līci. Austrumos atrodas Filipīnām piederošās Sangihes salas, dienvidos — Indonēzijai piederošā Sulavesi un rietumos — Indonēzijai un Malaizijai piederošā Kalimantānas sala. Dienvidrietumos ar Javas jūru savieno platais Makasaras šaurums.
No Sulu jūras atdala Sibutu-Basilanas zemūdens grēda. Sulavesi jūrā valda mitrs topiskais klimats. Zonā starp Sulavesi un Sarangani salām notiek intensīva ūdens apmaiņa ar Kluso okeānu. Vasarās musons dzen ūdeni no Sulavesi jūras pa Makasaras šaurumu uz Javas jūru.
Ģeoloģija
Sulavesi jūra ir daļa no senas okeāniskās Zemes garozas, kas veidojusies pirms 42 miljoniem gadu tālu no sauszemes. Pirms 20 miljoniem gadu Zemes garozas kustības to pārvietoja tuvu Indonēzijas un Filipīnu vulkāniem, ko var noteikt pēc vulkāniskajiem pelniem uz jūras gultnes. Pirms 10 miljoniem gadu Sulavesi jūras gultni pārklāja kontinentāli nogulumi ieskaitot akmeņogles, jūras gultne atdūrās pret Eirāziju.
Mūsdienās Sulavesi jūru raksturo liels dziļums, kontinentālais šelfs ir ļoti šaurs. Seismiski aktīva zona, bieži notiek zemestrīces.
Jūras bioloģija
Sulavesi jūrai raksturīga augsta bioloģiskā daudzveidība, tai skaitā liels zivju sugu skaits. Uzskata, ka daļa jūras organismu sugu šeit vēl nav atklāta. Šeit dzīvo 580 rifus veidojošo koraļļu sugu — pasaulē vispār ir 793 sugas. Rezultātā Sulavesi jūras koraļļu rifos ir izcili augsta bioloģiskā daudzveidība — te novērojami vaļi (26 no 78 zinātnei zināmām vaļu sugām), delfīni un daudz citu interesantu jūras dzīvnieku.
1997. gadā Sulavesi salas piekrastē tika atklāta jauna senu zivju — latimēriju suga — Manado latimērija (Latimeria menadoensis) — līdz šim bija apzināta viena šīs ģints suga Āfrikas dienvidaustrumu piekrastē.
Šo iemeslu dēļ Sulavesi jūru iecienījuši nirēji, šeit brauc daudz augstas klases kruīza kuģi.
Pirātisms
Mūsdienās Sulavesi jūra ieguvusi sliktu slavu šeit izplatītā pirātisma dēļ. Pirāti uzbrūk gan mazām zvejnieku laivām, gan lieliem konteineru kuģiem, tie ir bruņoti ar augstas tehnoloģijas ieročiem un pirātu ātrgaitas kuteri ir aprīkoti ar modernām navigācijas sistēmām.
Lai pirātisms reģionā nesagrautu tūrisma industriju, Malaizijas valdība savā Sulavesi jūras daļā izvietojusi jūras kara spēkus.
Salas
Sulavesi jūras centrālajā daļā nav lielu salu. Šīs salas robežojas ar Sulavesi jūru:
Sabiedrība ar ierobežotu atbildību
Sabiedrība ar ierobežotu atbildību (SIA) ir slēgta tipa kapitālsabiedrība (uzņēmējsabiedrība) ar juridiskās personas tiesībām, kuras pamatkapitālu veido dalībnieku ieguldītais īpašums — daļas, kuras nav publiskās apgrozības objekts.
Pamatkapitāls
Pamatkapitāls ir sabiedrības ar ierobežotu atbildību dalībnieku ieguldīto līdzekļu summa. Pamatkapitāla sadalījums starp dalībniekiem parāda dalībnieku līdzdalības proporcijas, kas nosaka balsstiesības sadalījumu dalībnieku sapulcēs un kalpo par pamatu dividenžu saņemšanai. Minimālais pilna pamatkapitāla lielums ir 2800 eiro, ko var samaksāt naudā vai naudas izteiksmē novērtējamā ķermeniskā vai bezķermeniskā lietā, ja tai var vērst piedziņu.
Mazkapitāla SIA
Kopš 2011.gada ir iespēja dibināt mazkapitāla SIA, kurai pamatkapitāls ir no 0,01 līdz 2799,99 eiro. Mazkapitāla SIA kapitāldaļas var piederēt tikai fiziskām personām, kuru skaits nepārsniedz 5. Katrs mazkapitāla SIA dalībnieks drīkst atrasties tikai vienā mazkapitāla SIA.
Daļas
Daļa ir dalībnieka ieguldītā kapitāla vienība. Daļas nominālvērtību dalībnieki nosaka statūtos un izsaka veselos eiro. Daļa dod dalībniekam tiesības piedalīties sabiedrības pārvaldē, peļņas sadalē un sabiedrības mantas sadalē likvidācijas gadījumā. Daļu uzskaitei ved dalībnieku reģistru, kurā norāda dalībnieku, daļas nominālvērtību, katram dalībniekam piederošo daļu skaitu un datumu, kad dalībnieki veic daļu apmaksu.
Pārvalde
SIA pārvaldes institūcijas ir dalībnieku sapulce un valde, kā arī padome (ja tāda ir izveidota). Lielākajā daļā SIA ir divu pakāpju pārvaldes sistēma — dalībnieku sapulce un valde. Iespējama arī dalībnieku sapulces izvēlēta padome, kas pārrauga valdes darbu.
Dalībnieku sapulces kompetencē ir: Kārtējo sapulci sasauc valde vismaz vienu reizi gadā.
Dalībnieku lēmums ir pieņemts, ja par to nodotas vairāk par pusi no dalībnieku sapulcē pārstāvētām balsīm.
Valde ir sabiedrības izpildinstitūcija, kas vada un pārstāv sabiedrību. Tās sastāvā var būt viens vai vairāki locekļi. Par valdes locekli nevar būt padomes loceklis vai revidents. Valde ievēl priekšsēdētāju, kas organizē valdes darbu. Valde organizē grāmatvedības uzskaiti un citus pienākumus, ko nosaka statūtos. Valdes locekļus ievēl uz 3 gadiem.
Reģistrācija
Pēc sabiedrības ar ierobežotu atbildību reģistrācijas komercreģistra iestādē, sabiedrībai tiek piešķirts reģistrācijas numurs. Pēc reģistrācijas tiek izsniegts komercreģistra lēmums, reģistrācijas apliecība un apstiprināti statūti.
Kapitāla daļu personīgā atbildība
Lai gan kapitālsabiedrība ir ar ierobežotu atbildību, paredzot, ka daļu īpašnieku atbildība ir ierobežota ar ieguldījumu pamatkapitālā, tomēr noteiktos gadījumos kapitāla daļu īpašnieku atbildība nav ierobežota ar ieguldījuma summu. Piemēram, ja dalībnieki ir reģistrējuši tā saucamo mazkapitāla SIA, tad kapitāla daļu personīgās atbildības apmērs ir 2800 eiro mīnus faktiski apmaksātais pamatkapitāls.
2010. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona
'''Latvijas futbola 1. līgas 2010. gada sezona''' bija 19. Pirmās līgas sezona, kas sākās, bet noslēdzās. Tajā piedalījās 12 komandas, kuras aizvadīja divu riņķu turnīru. Par 1. līgas čempioniem kļuva FB Gulbene 2005. Bet par rezultatīvāko spēlētāju ar 17 gūtajiem vārtiem kļuva Dāvis Ikaunieks.
Īrijas vēsture
Īrijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem Īrijas salā.
Aizvēsturiskā Īrija
Īrijas vēsture sākās ar pirmo zināmo cilvēku apmešanos Īrijā aptuveni 8000 gadus pirms mūsu ēras, kad mednieki un vācēji ieradās, iespējams pa zemes tiltu, no Lielbritānijas un kontinentālās Eiropas. Dažas arheoloģiskās pēdas ir saglabājušās no šīs grupas, bet pēcteči neolīta laikmetā ieradās, galvenokārt no Ibērijas pussalas. Tie apmetās galvenajās neolīta apmešanās vietās kā, piemēram, Ņūgreindžā.
Kristietības izplatība Īrijā
Pēc Svētā Patrika un citu kristiešu misionāru ierašanās 5. gadsimta vidū, līdz 600. gadam kristietība bija pārmākusi vietējo pagānu reliģijas.
Viduslaiki
Agrajos viduslaikos Īrijas bija viena no Eiropas kultūras centriem, bet nākamajos gadsimtos Īrija nonāca spēcīgākā kaimiņa - Anglijas - aizvien ciešākā pakļautībā, līdz 1801. gadā tika tieši iekļauta kopējā Lielbritānijas un Īrijas Apvienotajā karalistē.
Atšķirībā no Skotijas, Īrijai Apvienotajā Karalistē nebija noteikts brīvas tirdzniecības statuss. Protestantu (vīgu) kontrolētā parlamenta apstākļos Īrijā tika diskriminēta Romas Katoļu baznīca. Katoļiem bija liegta iespēja turēt nekustamo īpašumu, ieņemt valsts amatus, pat izglītība. Kā rezultāts - īri mēģināja sacelties vai ik pa desmitgadei.
Savienība ar Lielbritāniju
Pēc Īru sacelšanās apspiešanas 1801. gadā likvidēja Īrijas autonomiju (parlamentu un pašpārvaldi) un Īrija tika pilnībā iekļauta Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes ( United Kingdom of Great Britain and Ireland) sastāvā. Tagad Īrijas pārstāvji (tāpat kā pārējo grāfistu pārstāvji) piedalījās Lielbritānijas parlamenta darbā kā deputāti, tomēr katoļiem tas tika liegts.
1823. gadā katoļu jurists Daniels O'Konels sāka cīņu lai tiktu atcelts aizliegums katoļiem tikt ievēlētiem parlamentā, kas tika panākts 1829. gadā.
No 1845. līdz 1849. gadam Īrijā plosījās Kartupeļu bads, kad no bada mira, pēc minimāliem aprēķiniem, 0,5 miljoni iedzīvotāju, bet apmēram 2 miljoni iedzīvotāju devās bēgļu gaitās. 1841. gadā Īrijā dzīvoja vairāk kā 6,5 miljoni iedzīvotāju (par 25% vairāk kā mūsdienās). Kaut arī dzimstības līmenis Īrijā bija augsts, līdz pat 20. gadsimta vidum iedzīvotāju skaits turpināja samazināties lielās emigrācijas dēļ.
1869. gadā Īrijā baznīca tika šķirta no valsts.
1870. gadā mēģināja īstenot agrāro reformu, taču tā bija nesekmīga.
1872. gadā īru deputāti atkal izvirzīja Īrijas autonomijas ideju, kad to noraidīja, tie Parmela vadībā (izmantojot parlamenta kārtības ruļļa nepilnības, piemēram, ka nebija reglamentēts deputāta uzstāšanās ilgums) sāka traucēt parlamenta darbu. Pašā Īrijā aktīvi izvērsās teroristisku atbrīvošanās organizāciju darbība, kuras jau vietējā līmenī bija ietekmīgākas nekā valsts institūcijas. Klasisks piemērs, kad vienā apgabalā visi pārstāja pirkt rūpnieka Boikota preces, tā iedzenot to bankrotā.
1886. gadā Gladsons ierosināja piešķirt Īrijai autonomiju un parlamentu. To noraidīja.
1912. gadā Askrits atkal iesniedza šo likumprojektu. Pēc trešā piegājiena 1914. gadā to apstiprināja, bet 1. Pasaules kara dēļ neīstenoja pilnībā. Olstera, kurā dominēja kolonisti no Skotijas, pieprasīja atdalīšanos no Īrijas valsts.
Sacelšanās un neatkarības karš
1916. gadā notika Lieldienu sacelšanās, lielākā īru sacelšanās no Īru 1798. gada sacelšanās, kas beidzās ar sakāvi, tomēr pieauga tautas atbalsts republikāņiem un 1918. gada decembra Apvienotās Karalistes parlamenta velēšanās īru republikāņu partija Sinn Féin ieguva 73 no 105 Īrijai atvēlētajām vietām.
1919. gada janvārī Sinn Féin atteicās piedalīties Apvienotās Karalistes parlamenta darbā, bet tā vietā izveidoja Īrijas parlamentu un pasludināja Īrijas Republikas neatkarību, kas noveda pie Īrijas Neatkarības kara starp neatkarības atbalstītājiem un Britu armiju.
1921. gada 9. jūlijā tika noslēgts pamiers un pēc ilgām sarunām 5. decembrī Īrija noslēdza domīnijas līgumu ar Lielbritāniju izveidojot Īrijas Brīvvalsti (ziemeļu grāfistes ar Olsteru priekšgalā palika Lielbritānijas sastāvā). Sākās pilsoņu karš starp jauno brīvvalsti un republikāņiem-domīnijas līguma pretiniekiem, kurā pēdējie tika sakauti.
1937. gadā Īrija pieņēma jaunu konstitūciju un pasludināja pilnīgu neatkarību.