cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zvirbuļu vanags
Izskats un īpašības
Zvirbuļu vanags ir maza auguma plēsīgais putns, ar īsiem, platiem spārniem un garu asti, kas nodrošina labas manevrēšanas spējas starp kokiem mežā. Mātītes ir līdz pat 25% lielākas par tēviņiem un var svērt pat divas reizes vairāk. Pieaudzis tēviņš ir 29-34 cm garš, tā spārnu plētums ir 59–64 cm un svars 110-196 g. Tēviņa mugura ir zilganpelēka vai pelēka, bet pavēdere un krūtis gaišas ar smalkām, sarkanbrūnām vai oranži brūnām josliņām. Mātītes ķermeņa garums ir 35–41 cm, spārnu plētums 67–80 cm, bet svars 185-342 g. Tās mugura ir tumši brūna vai brūni pelēka, pavēdere gaiša ar tumši brūnām josliņām. Acis koši dzeltenas vai oranžas. Tēviņiem uzknābja nāss paugurs ir koši dzeltens, bet mātītēm un jaunajiem putniem pelēki dzeltens. Jaunajiem putniem ir salīdzinoši gaiši brūna mugura un pavēderes brūnās joslas neveido tik košu kontrastu kā pieaugušajiem putniem.
Ričards I Lauvassirds
Dzīvesgājums
Pēc neveiksmīgās militārās kampaņas Svētajā zemē, Ričards ar pavadoņu pulciņu mēģināja atgriezties savos īpašumos pa sauszemi. 1192. gada decembrī viņu netālu no Vīnes arestēja Leopolds V, apsūdzot sava brālēna Jeruzalemes karaļa Konrāda slepkavības pasūtīšanā, un nodeva to Svētās Romas impērijas ķeizaram Heinriham VI, kurš Ričardu ieslodzīja Durnšteinas pilī. Lai Ričardu atbrīvotu, ķeizars pieprasīja 150 000 marku (savukārt viņa brālis Džons Bezzemis un Filips II piedāvāja 80 000 marku, ja Ričardu atstās ieslodzījumā līdz mūža galam). Galu galā Ričardu no ieslodzījuma izpirka viņa māte Akvitānijas hercogiene Eleonora.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1791. gads: Mocarta dzīves pēdējais gads
Mocarta pēdējais dzīves gads līdz saslimšanai bija viens no ražīgākajiem un pēc biogrāfa Meinarda Solomona domām personības atgūšanas gads. Mocarts uzrakstīja vairākus skaņdarbus, ieskaitot dažus no viņa izcilākajiem darbiem: operu "Burvju flauta", pēdējo klavierkoncertu (K. 595 Si bemol mažorā), klarnetes koncertu (K. 622), un savu pēdējo stīgu kvintetu (K. 614 Mi bemol mažorā), moteti "Ave verum corpus" (K. 618) un nepabeigto "Rekviēmu" (K. 626), kuru bija pasūtījis grāfs Valzega, kurš ar "Rekviēmu" gribējis godināt savas mirušās sievas piemiņu, to uzdodot par savu skaņdarbu. Mocarts par to neko nezināja. Viņam šķita, ka šo mūziku viņš raksta pats sev. "Rekviēmu" Mocarts sacerēja, jau būdams slims, kas atņēma autoram pēdējos spēkus.
Zvirbuļu vanags
Izskats un īpašības
Augumā zvirbuļu vanags ir līdzīgs īskāju vanagam (Accipiter brevipes), bet lielāks nekā šikra (Accipiter badius). Tā kā mātītes ir lielākas nekā tēviņi, tad nepieredzējušam vērotājam to ir viegli sajaukt ar vistu vanaga (Accipiter gentilis) tēviņu. Tomēr salīdzinoši zvirbuļu vanaga mātītes uzbūve ir smalkāka un trauslāka. Tās augums ir slaidāks, spārni īsāki un astes gals veido taisnstūra formu. Lidojot zvirbuļu vanagam ir ātrāks spārnu vēziens.
Ričards I Lauvassirds
Dzīvesgājums
Atgriezies savos kontinentālajos īpašumos, viņš izlīga ar brāli, ieceļot to par troņmantnieku, un uzreiz uzsāka karadarbību pret Filipu II, mēģinot atgūt tā anektētās Plantagenetu zemes Francijā. 1199. gada 26. martā Šalū-Šabro (Chalus-Chabrol) pils aplenkumā Limuzēnā karali ievainoja ar arbaleta bultu, un 6. aprīlī viņš mira no asins saindēšanās.
Zvirbuļu vanags
Izskats un īpašības
Zvirbuļu vanagam ir ass, līks un neliels knābis, kas tiek izmantots upura spalvu noplucināšanai un medījuma saplosīšanai. Tā dzeltenās kājas un pirksti ir gari, piemēroti medījuma satveršanai un nogalināšanai. Ārējais pirksts ir izteikti garš un slaids. Iekšējais pirksts un atpakaļ ejošais pirksts ir salīdzinoši īsi un masīvi. Vidējais pirksts ir visgarākais, un tas tiek lietots, lai satvertu upuri. Zvirbuļu vanags spēj sakļaut pirkstu tik cieši, ka neveidojas ne mazākā spraudziņa starp medījumu un pirkstu.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1791. gads: Mocarta dzīves pēdējais gads
Mocarta finansiālais stāvoklis, kas 1790. gadā bija ļoti nestabils, sāka palēnām uzlaboties. Lai gan nav skaidri zināms, iespējams, ka Ungārijā un Amsterdamā Mocartam parādījās turīgi patroni, kuri apmaiņā pret muzikālām kompozīcijām deva viņam naudu. Mocarts guva pietiekami lielus ienākumus arī no deju mūzikas rakstīšanas, stradājot par Svētās Romas impērijas kamermūzikas komponistu. Viņš vairs neaizņēmās naudu no Puhberga un sāka pat atdot viņam parādus.
Zvirbuļu vanags
Izskats un īpašības
Lidojumam raksturīgs ritms — spārnu vēziens, vēziens, planēšana. Planēšana ir nelīdzena un viļņaina.
Volfgangs Amadejs Mocarts
1791. gads: Mocarta dzīves pēdējais gads
Gada nogalē neilgi pirms savas nāves Mocarts guva publisku atzinību ar saviem darbiem, it īpaši ar operu "Burvju flauta" (tika izrādīta vairākas reizes īsā laikā) un Mazo brīvmūrnieku kantāti (K. 623), kura pirmo reizi tika atskaņota.
Saslimšana un nāve
Mocarts saslima Prāgā, kur viņš par godu imperatora kronēšanas svētkiem izrādīja jauno operu "La clemenza di Tito". Pēc tam vēl kādu laiku viņš bija spējīgs turpināt savu radošo darbu un pat diriģēt operu "Burvju flauta" tās pirmizrādē, kura notika 30. septembrī. Slimība saasinājās 20. novembrī, kad Mocarts nevarēja vairs piecelties no gultas, jo cieta no tūskas, sāpēm un vemšanas.
Zvirbuļu vanags
Uzvedība
Zvirbuļu vanags ir sastopams dažādos mežos un atklātā ainavā ar atsevišķiem kokiem. Vislabprātāk tas uzturas un medī mežmalās. Protams, migrācijas laikā tos var novērot jebkādā biotopā. Zvirbuļu vanags arī atšķirībā no vistu vanaga ir sastopams pilsētās un dārzos cilvēku mājokļu tuvumā. Tas pat reizēm ligzdo pilsētas parkos.
Zvirbuļu vanaga ziemeļu populācijas ziemas laikā migrē uz dienvidu reģioniem, sasniedzot Ziemeļāfriku un Indiju. Pirmie migrēt sāk jaunie putni, turklāt mātītes ātrāk par tēviņiem. Bet tēviņi lido tālāk uz dienvidiem. Vidējais migrācijas attālums tēviņiem ir 1328 km, mātītēm 927 km.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Saslimšana un nāve
Mocarta nāves cēlonis vēl joprojām nav noskaidrots. Tajā laikā par Mocarta nāves cēloni uzskatīja smagu drudzi, kurš izpaužas kā intensīva svīšana un izsitumi. Diagnoze bija tik nepilnīgi aprakstīta, ka modernajā medicīnā tas būtu stipri nepietiekami. Mūsdienās ir izvirzītas vairākas teorijas par Mocarta nāves cēloni, tai skaitā, ka viņš saslima ar trihinozi, gripu, saindējās ar dzīvsudrabu, reta nieru slimība. Dažreiz tiek minēts, ka viņš ir arī noasiņojis. Tomēr visizplatītākā versija ir tā, ka Mocarts miris no akūta locītavu reimatisma (reimatiska drudža). Ir zināmi trīs (varbūt arī četri) gadījumi, kad Mocarts bērnībā jau piedzīvojis šo slimību. Šai īpašajai slimībai ir tendence atkārtoties, katru reizi atstājot uz organismu nopietnākas sekas.
Zvirbuļu vanags
Medības un barība
Zvirbuļu vanags ir galvenais mazo, mežā dzīvojošo putnu ienaidnieks, lai gan tikai 10% no uzbrukumiem ir sekmīgi. Medībās zvirbuļu vanags izmanto pārsteiguma taktiku. Pirms uzbrukuma tas slēpjas koku zaros un vēro apkārtni. Zvirbuļu vanags sagaida medījumu tam pienākam samērā tuvu, tad uzbrūk upurim strauji, ātri un enerģiski. Var sekot neliela pakaļdzīšanās. Reizēm zvirbuļu vanags lido ar kājām gaisā, lai varētu saķert upuri no apakšas, vai skrien garā zālē pa zemi, sekojot medījumam.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Saslimšana un nāve
Starp citu, nedēļu pēc Mocarta nāves presē parādījās ziņas, ka Mocarts ir noindēts. Par vainīgo tika uzskatīts Svētās Romas impērijas pirmais mūziķis Antonio Saljēri, kurš Bēthovena sarunu burtnīcas piezīmēs bija atzinies šajā noziegumā. Bet Saljēri tika uzskatīts par garīgi slimu cilvēku un viņa atzīšanās — par nepatiesu. Tikai pēdējos gados, izpētot tā laika cilvēku izteikumus, ir izvirzīta teorija, ka, iespējams, Mocarts ir noindēts ar sublimātu.
Zvirbuļu vanags
Medības un barība
Zvirbuļu vanaga tēviņa medījums parasti sver līdz 40 g, retu reizi līdz 120 g. Mātītes spēj noķert lielāku medījumu, tas var sasniegt 500 g vai pat vairāk. Katru dienu tēviņam jāapēd 40—50 g gaļas, mātītei 50—70 g. Gada laikā viens zvirbuļu vanagu pāris nogalina apmēram 2200 zvirbuļus, 600 melnos mežastrazdus un 110 lauku baložus.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Saslimšana un nāve
Mocarta trūcīgās bēres neatspoguļoja viņa stāvokli sabiedrībā: piemiņas dievkalpojumi un koncerti gan Vīnē, gan Prāgā bija plaši apmeklēti. Tieši pēc nāves Mocarta reputācija būtiski paaugstinājās. Biogrāfs Meinards Solomons piemin, ka Mocarta darbiem tika pievērsta nepieredzēti liela uzmanība. Vairāki biogrāfi (Frīdrihs Šlihtegrolls (Friedrich Schlichtegroll), Francis Nīmečeks (Franz Niemetschek), Georgs Nikolauss fon Nisens (Georg Nikolaus von Nissen)) esot sacentušies, kas savos darbos uzskaitīs visvairāk Mocarta komponētos darbus.
Zvirbuļu vanags
Medības un barība
Zvirbuļu vanagu tēviņu iecienītākais medījums ir zīlītes, žubītes, zvirbuļi un stērstes. Mātīte bieži medī strazdus. Lielāka auguma upuri, tādi kā baloži un žagatas, uzreiz nenomirst un var būt dzīvi, kamēr tos plēsējs ar knābi saplēš. Kopumā ir datētas 120 putnu sugas, kuras zvirbuļu vanags medī, lai gan tas ir atkarīgs ne tikai no ģeogrāfiskā reģiona, bet arī no indivīda. Parasti tas uzbrūk lidojošiem putniem, bet reizēm, ja nejaušība ļauj, izēd arī ligzdguļus no ligzdām. Zvirbuļu vanags medī arī mazus zīdītājus, sikspārņus ieskaitot, neatsakās no maitas, bet kukaiņus tas medī ļoti reti.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Personība
Mocarta ārējo izskatu ir aprakstījis viņa laikabiedrs, īru tenors Maikls Kellijs. Viņš savās atmiņās rakstījis, ka Mocarts ir bijis augumā ļoti mazs vīrietis, kā arī ļoti tievs un bāls, ar smalkiem un gaišiem matiem. Francis Nīmečeks, viens no pirmajiem biogrāfiem, kas rakstīja par Mocartu, savos darbos minēja, ka Mocarta ķermeņa uzbūvē nebija nekā ievērības cienīga. Viņš esot bijis augumā mazs un viņa ārējais izskats, izņemot viņa lielās izteiksmīgās acis, neliecinājis par viņa muzikālo apdāvinātību. Viņa seja bijusi bakurētaina — liecība no bērnības, kad zēns bija izslimojis bakas. Viņš mīlēja elegantas drēbes. Kellijs savā darbā min, ka Mocarts, diriģējot orķestri, valkāja tumšsarkanu zvērādas apmetni un ar zelta tresēm izrotātu trīsstūreni. Par Mocarta balsi viņa sieva Konstance vēlāk rakstīja, ka tā bija tenors, maiga runājot un smalka dziedot, bet kad bija uztraucies vai arī tas bija nepieciešams, viņš spēja runāt efektīgi un enerģiski.
Zvirbuļu vanags
Medības un barība
Mazāks upuris tiek nogalināts saķeršanas trieciena brīdī vai nožņaugts ciešajā satvērienā ar garajiem pirkstiem un nagiem. Ja upuris ir lielāks, uzreiz nemirst un, spēcīgi vicinot spārnus, cenšas atbrīvoties no plēsēja, zvirbuļu vanags izmanto savu garo kāju priekšrocību. Tas nostājas uz upura, to piespiežot cieši pie zemes, un ar aso knābi noplūc spalvas un saplosa miesu. Zvirbuļu vanags savam medījumam pirms apēšanas vienmēr noplūc spalvas. Pirmā tiek apēsta krūšu gaļa. Kaulus tas neēd, bet tie var tikt salauzti. Kā citiem plēsīgajiem putniem arī zvirbuļu vanagiem kuņģī veidojas nesagremotu spalviņu kamols, kas ir 25—35 mm garš un 10—18 mm plats. Kamolam ir piliena forma — vienā galā tas ir noapaļots, bet otrā smails. Kamoli ik pa laikam tiek atrīti.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Personība
Mocarts lielākoties strādāja ļoti smagi un, kad bija nepieciešams, pabeidza darbus ātrā tempā. Kad komponēja, viņš bieži veidoja skices un uzmetumus, tomēr lielākā daļa no tām nav saglabājušās. Konstance tās iznīcināja pēc Mocarta nāves.
Zvirbuļu vanags
Ienaidnieki
Zvirbuļu vanaga dabīgie ienaidnieki ir plīvurpūce, meža pūce, vistu vanags, lielais piekūns, klinšu ērglis, ūpis, rudā lapsa, akmeņu cauna un meža cauna.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Personība
Mocartam patika spēlēt biljardu. Viņš mīlēja arī dejot. Savukārt mājās viņš turēja mīluļus (kanārijputniņu, mājas strazdu un suni). Viņam bija arī zirgs, kuru izmantoja izklaides braucieniem.
Mocarts tika audzināts kā katolis un palika uzticīgs katoļu baznīcai visu savu mūžu.
Zvirbuļu vanags
Ligzdošana
Pārošanās laikā tēviņš nedaudz zaudē svaru, jo šajā laikā baro mātīti. Mātītei vislielākais svars ir maijā, olu dēšanas laikā, bet vismazākais augustā, pēc putnēnu izaudzināšanas. Dējumā parasti ir 4—5 olas, lai gan olu skaits dējumā un sekmīga putnēnu izaudzināšana ir atkarīga no mātītes svara olu dēšanas laikā, kad tēviņš to baro. Olas ir gaiši zilas ar brūniem raibumiņiem. Ola ir 35–46 mm gara un 28–35 mm plata. Tā sver apmēram 22 g, no kopējās masas veselīgai olai 8% ir čaumalas masa. Olas tiek dētas ar 2—3 dienu intervālu. Ja dējums aiziet bojā, mātīte dēj otrreiz, bet otrajā reizē olas ir mazākas. Dzimumbriedums tiek sasniegts 1—3 gadu vecumā. Zvirbuļu vanags veido monogāmus pārus uz daudziem gadiem. Pāris atgriežas perēt vienā un tajā pašā vietā vairākus gadus no vietas. Ja kāds no pāra aiziet bojā, tiek atrasts cits partneris. Jauns partneris var būt saistīts ar perēšanas teritorijas izmaiņu. Vecāki putni cenšas teritoriju nemainīt. Ir novērots, ka pāri, kas nemaina teritoriju, ir sekmīgāki jaunās paaudzes audzināšanā.
Inkubācijas periods ilgst 33 dienas. Putnēni izšķiļoties ir klāti ar baltām dūnām. Pirmās 8—14 dienas un arī vēlāk lietainā laikā māte paliek pie putnēniem, par tiem rūpējoties un tos barojot, bet medījumu pienes tēviņš. Pirmajā nedēļā tas ir apmēram 6 reizes dienā, otrajā nedēļā 8 reizes, bet vēlāk 10 reizes dienā. Pēc apmēram divām nedēļām arī mātīte sāk medīt. Pēc 24—28 dienām, kas pavadītas ligzdā, jaunie putnēni sāk kāpt laukā no ligzdas un tupēt uz zara. Drīz tie sāk arī lidot. Vecāki turpina barot mazuļus vēl 28—30 dienas, kamēr tie pilnībā apgūst lidošanas māku. Kad vecāki pārtrauc jaunos vanagus barot, tie dodas pasaulē.
Volfgangs Amadejs Mocarts
Personība
Mocarts dzīvoja Vīnes muzikālās dzīves centrā. Viņš pazina daudz cilvēku, ieskaitot ne tikai savus kolēģus, bet arī teātra māksliniekus un aristokrātus. Viņam bija ciešs kontakts arī ar imperatoru Jozefu II. Mocartam bija daudz draugu, no kuriem pēc Solomona domām trīs tuvākie bija Gotfrīds fon Žakēns (Gottfried von Jaquin), grāfs Augusts Hacfelds (August Hatzfeld) un Zigmunds Barisani (Sigmund Barisani). Savukārt citi biogrāfi min, ka Mocartam bija ciešas draudzības saites ar Franci Ksāveru Gerlu (Franz Xaver Gerl), Benediktu Šaku (Benedikt Schack), Haidnu (pieminēts iepriekš) un Jozefu Leitgēbu (Joseph Leutgeb).
Mocartam galvenokārt jaunībā patika skatoloģisks un seksuāls humors. Tas ir manāms viņa vēstulēs, kuras Volfgangs sūtīja savai māsīcai Marijai Annai Teklai Mocartei ap 1777. un 1778. gadu. Arī sarakstē ar māsu Nannerli ir manāmas šīs iezīmes. Mocarts pat rakstīja skatoloģisku mūziku, piemēram, kanonu "Leck mich im Arsch" (K. 231; latviski: "Laizi man pakaļu", ko dažreiz tulko arī šādi: "Skūpsti man pakaļu").
Darbi, muzikālais stils un jaunievedumi
Mocarta mūzika ir tipisks klasicisma stila piemērs. Mocarts komponēja skaņdarbus laika periodā, kad sarežģītā baroka mūzika pārgāja vienkāršākā mūzikā. Viņa skaņdarbu attīstība ir tieši saistīta ar klasicisma mūzikas attīstību. Turklāt Mocarts bija daudzpusīgs komponists, radot skaņdarbus vairākos žanros, piemēram, simfonijas, operas, solo koncertus, kamermūziku, stīgu kvartetus un kvintetus, kā arī klavieru sonātes. Šie žanri nebija nekas jauns, bet toties Mocarta klavierkoncerti bija kaut kas līdz tam nezināms. Mocarts tikpat kā vienatnē pilnveidoja un attīstīja šo žanru. Mocarts arī komponēja vairākus reliģiozus skaņdarbus, ieskaitot mesas, kā arī deju mūziku, divertismentus, serenādes un citu mūziku.
Galvenās klasiskā stila iezīmes var pilnībā tikt identificētas arī Mocarta mūzikā. Darbos raksturīgās iezīmes ir dzidrums, līdzsvars un caurspīdīgums. Mocarts ir sarakstījis arī vairākus ļoti vienkāršus skaņdarbus. Tie izsmalcinātības ziņā nav ne tuvu tādiem vissmalkākajiem meistardarbiem, kā Klavierkoncerts No. 24 do minorā (K. 491), Simfonija No. 40 sol minorā (K. 550) un opera Dons Žuans. 1997. gadā Čārlzs Rouzens rakstīja, ka šajos darbos var iepazīt Mocarta vardarbīgo un seksuālo dabu. Un izprotot šos darbus, var sākt censties izprast pārējo darbu lieliskumu. Paradoksāli, ka Roberta Šūmaņa dotais sol minora simfonijas vispārējais raksturojums var palīdzēt mums saskatīt Mocartu kā neatlaidīgu radošo ģēniju. Visās Mocarta ciešanu un šausmu izpausmēs ir kaut kas satriecoši juteklīgs. Īpaši savas pēdējās desmitgades laikā Mocarts savos darbos pētīja hromatisko harmoniju intervāla laikā. Piemēram, lēnais ievads Stīgu kvartetā No. 19 (K. 465) ātri eksplodē, kas ļauj izprast Mocarta stilu kā vieglu un patīkamu.
Jau no bērnības Mocarts spēja atdarināt mūziku, kuru bija dzirdējis. Ceļojumu laikā pa Eiropu viņš uzkrāja nenovērtējamu pieredzi, kas vēlāk nodrošināja viņa unikālo kompozīciju valodu. Londonā vēl kā bērns Mocarts satika J.K. Bahu. Parīzē, Manheimā un Vīnē viņš dzirdēja arī citu komponistu darbus, piemēram, Manheimas orķestra izpildījumā. Itālijā viņš iepazinās ar itāļu uvertīrām un operām buffa, kas spēcīgi ietekmēja Mocarta tālāko attīstību.
Mocarts daiļliteratūrā un citās mākslās
Vairāki autori ir saskatījuši Mocarta dzīvē labu materiālu saviem daiļliteratūras darbiem. It īpaši populārs sižets ir Mocarta un Saljēri savstarpējās attiecības, kā rezultātā Saljēri noindē Mocartu. Tas ir aprakstīts Aleksandra Puškina lugā "Mocarts un Saljēri", kā arī uzvests Nikolaja Rimska-Korsakova operā ar tādu pašu nosaukumu. Toties zinātnieki negrib piekrist, ka Saljēri tik tiešām būtu nonāvējis Mocartu.
Arī mūsdienās vairāki autori strādā pie dažādiem darbiem par Mocartu, piemēram, Pīters Šefers piedāvā lugu "Amadejs", kurā uzsvaru liek uz kontrastu starp Mocarta vulgaritāti (aprakstīts iepriekš sadaļā "Personība") un viņa cildeno mūziku. Pēc šīs lugas ir uzņemta Miloša Formana kinofilma. Epizode, kurā autors attēlojis Mocartu uz nāves gultas un viņš diktē notis Saljēri, ir filmas autora kaprīze, kas neatbilst patiesībai.
Skaņdarbi
Orķestra mūzika
Vokālā mūzika
Klaviermūzika
Kamermūzika
</ul>
Higrometrs
Higrometrs ( — mitrs + metron — mērs) ir ierīce, mēraparāts kas paredzēta gaisa mitruma mērīšanai vai citu gāzu mitruma noteikšanai. Absolūto gaisa mitrumu mēra ar absolūtajiem higrometriem, tomēr daudz biežāk tiek mērīts relatīvais gaisa mitrums. Higrometrus, kuros izmanto sausā un mitrā termometra principu, sauc par psihrometriem. Higrometrus, kas reģistrē gaisa mitrumu līknes veidā uz papīra lentes, sauc par higrogrāfiem. Ir arī ierīces, kurās apvienots termometrs un higrometrs — tās dēvē par termohigrometriem.
Higrometru veidi
Vienkāršu higrometru var izveidot no koka (parasti egles) zariņa, kas mitruma iedarbībā izliecas uz augšu vai leju. Ar šādu ierīci var aptuveni novērtēt gaisa mitrumu.
Mata higrometri
Mata higrometrs ir viena no visvienkāršākajām ierīcēm gaisa relatīvā mitruma noteikšanai. Galvenā tā sastāvdaļa ir ar sārmu apstrādāts cilvēka vai kāda dzīvnieka mats, kurš ieguvis spēju pagarināties līdz ar gaisa mitruma palielināšanos (var izmantot arī kaprona diedziņu). Viens mata gals tiek nekustīgi nostiprināts, bet otrs pārlikts trīsim un tam piestiprināts atsvariņš. Trīša asij pievienots rādītājs ar gaisa mitruma skalu. Mata higrometru trūkums ir nepieciešamība tos bieži kalibrēt, tomēr šie higrometri ir izmantojami arī zemās temperatūrās. Līdzīga konstrukcija un īpašības ir plēves jeb membrānas higrometriem, kuros izmantoja organisku plēvi.
Psihrometri
Psihrometrs ir higrometra veids, kurš sastāv no diviem termometriem — sausā un slapjā. Termometru rādījumu starpība atkarīga no gaisa mitruma — jo sausāks gaiss, jo vieglāk ūdens iztvaiko no samitrinātā termometra virsmas un tas vairāk atdziest salīdzinājumā ar sauso. Psihrometri iedalās stacijas psihrometros, aspirācijas psihrometros (ar pastāvīgu gaisa plūsmas ātrumu) un distances psihrometros.
Absolūtie higrometri
Absolūtie higrometri paredzēti absolūtā gaisa mitruma — ūdens tvaika daudzuma gaisa tilpuma vienībā — noteikšanai. Šādi higrometri sastāv no virknē saslēgtām U veida caurulītēm, kas pildītas ar kādu higroskopisku vielu. Izsūknējot caur šīm caurulītēm zināmu daudzumu gaisa, tajā esošais mitrums tiek absorbēts. Šo mitruma daudzumu nosaka, caurulītes nosverot pirms un pēc lietošanas. Zinot ūdens masu un caurplūdušā gaisa tilpumu, nosaka ūdens absolūto saturu gaisā. Absolūtie higrometri ir precīzas ierīces, taču mērīšana ir ilgstoša un darbietilpīga.
Kondensācijas higrometri jeb rasas punkta higrometri
Šīs ierīces paredzētas rasas punkta noteikšanai. To darbības princips pamatojas uz gludas virsmas (parasti spogulīša) norasošanu, virsmu dzesējot. Agrāk izmantotajos Lambrehta kondensācijas higrometros lietoja cilindrisku kameru ar ēteri, kurā ievietoja termometru un pūta cauri gaisu. Ēterim iztvaikojot, kamera atdziest un pie noteiktas temperatūras tās gludā priekšējā siena pārklājas ar rasu — tajā mirklī nolasot temperatūru, tā atbilst rasas punktam. Zinot rasas punktu un apkārtējā gaisa temperatūru, gaisa mitrumu nosaka pēc īpašas tabulas. Mūsdienās spogulīša dzesēšanai izmanto Peltjē efektu, spogulīša temperatūru mēra ar pretestības mikrotermometru, bet rasas parādīšanās brīdi nosaka ar optiskiem sensoriem.
Elektriskie higrometri
Pirmais elektriskais higrometrs bija tā sauktais Albrehta elektriskais higrometrs, kas sastāvēja no platīna stieplītēm, starp kurām nostiepti glicerīnā samitrināti zīda diedziņi. Pievadot stieplītēm noteiktu elektrisko spriegumu, starp tām plūda neliela strāva, ko mērīja ar galvanometru un kas bija atkarīga no gaisa mitruma un glicerīna daudzuma.
Mūsdienu elektriskajos jeb elektrolītiskajos higrometros izmanto stikla vai cita izolējoša materiāla plāksnīti, ko pārklāj ar higroskopisku slāni (piemēram, litija hlorīdu ar saistvielu). Mainoties gaisa mitrumam, mainās plāksnītes elektriskā pretestība, kas gan ir atkarīga arī no temperatūras. Līdzīgs darbības princips ir keramiskajiem higrometriem, kuros izmanto dažu keramisku materiālu spēju mainīt pretestību atkarībā no mitruma.
Literatūra
K. Ozola, A. Zirnītis. Meteoroloģija. R:, LVI, 1958, 181.—193. lpp.
Fetišisms
Fetišs (no ) ir objekts, kam piedēvē pārdabiskas spējas un kam, cilvēka veidotam objektam, ir spējas pār citiem. Būtībā fetišisms ir pārdabisku spēju un spēka piedēvēšana šim objektam (fetišam).
Kazahstānas hokeja līga
Kazahstānas hokeja līga ir Kazahstānas spēcīgākā hokeja līga, kas dibināta 1992. gadā. Līgas uzvarētāja izcīna Kazahstānas čempiones titulu.
Polistirols
Polistirolu parasti iegūst ar radikāļu polimerizāciju. Šāds polistirols nekristalizējas, tas ir stiklveidīgs. Putu polistirols ir viens no izplatītākajiem putuplasta veidiem. Lai samazinātu tīra polistirola trauslumu, to kopolimerizē ar butadiēna vai akrilnitrila-butadiēna kaučuku. Šāds materiāls vairs nav caurspīdīgs. No šādas plastmasas izgatavo daudzu elektronisku aparātu korpusus.
Vēsture
1839. gadā Berlīnes aptiekārs Eduards Simons, veicot savus eksperimentus, ieguva maisījumu no turku koka (Liquidambar orientalis), no kura viņš atdestilēja eļļu – monomēru, ko viņš nosauca par stirolu. Pēc dažām dienām viņš konstatēja, ka stirols ir sabiezējis želejā, kuru viņš nosauca par stirola oksīdu. 1845. gadā angļu (Džons Blits) un vācu (Augusts Vilhelms fon Hofmanis) ķīmiķi pierādīja, ka tāda pati transformācija notiek bez skābekļa klātbūtnes un nosauca iegūto vielu par metastirolu. Tālākās analīzes parādīja, ka šīs vielas bija identiskas. 1866. gadā Marcelins Bertelots aprakstīja šo metastirola veidošanos kā polimerizācijas procesu. Pagāja 80 gadi un, balstoties uz Hermana Štaudingera tēzi (teoriju par lielmolekulāru savienojumu eksistenci, kurus viņš nosauca par polimēriem), tapa skaidrs, ka, karsējot stirolu, sākas ķēdes reakcija, no kuras rodas lielmolekulārais savienojums. Tas arī noveda pie mūsdienas vielas nosaukuma – polistirols.
Polimerizācija masā
Masas polimerizācija — tā ir monomēra polimerizācija kondensētā fāzē bez šķīdinātāja. Ja reakciju veic praktiski līdz pilnai monomēra pārvēršanai, tad iegūst monolītu (bloku), kuram piemīt trauka forma, kurā tika veikta reakcija. Metodes priekšrocība ir tā, ka iegūto polimēru var izmantot bez tālākas attīrīšanas, kā arī nav šķīdinātāju atdalīšanas stadijas. Metodes trūkums ir grūta izdalītā siltuma atvadīšana, it īpaši kad sistēma ir ļoti viskoza. Stirola polimerizāciju masā iespējams veikt sildot ar vai bez iniciatora klātbūtnes. Plaši lietojams benzoila peroksīds ir nelabvēlīgs iniciators polistirola dzeltēšanas dēļ. Dzeltenums rodas no peroksīdiem, kuri veidojas stirola oksidēšanās procesā. Izpētīta diacila peroksīda ietekme uz stirola polimerizāciju un tika atrasti tādi iniciatori, kuri neveicina polimēru krāsošanu. Bez iniciatora klātbūtnes, karsējot stirols sāk polimerizēties pēc noteikta indukcijas perioda, kura ilgums samazinās palielinoties temperatūrai un monomēra tīrības pakāpei. Polimerizācijas ātrums palielinās temperatūrai paaugstinoties, tomēr reakcija palēninās un apstājas, kad izreaģē 90% no izejvielas, pēc 98-99% polimerizācija praktiski nenotiek. Polimēra īpašības galvenokārt raksturo vidējas polimerizācijas līmenis (molekulmasa). Stirola masas polimerizācijas mehānisma pētīšana rāda, ka parasti iegūtajam polimēram ir maz sazarojumu un ķēdes pārtraukums ļoti bieži notiek divu augošu polimēra radikāļu savienošanās rezultātā. Sazarotu polimēru veidošana notiek, kad temperatūra pārsniedz 100 °C. Kad temperatūra ir zemāk par 50 °C polimerizācijas ātrums ir simtā un tūkstošā daļa no procentiem stundā un pilnīgai polimerizācijai ir vajadzīgi mēneši vai pat gadi. 100 °C ātrums pārsniedz 2 % stundā, un 150 °C reakcija beidzas dažu stundu laikā, un iegūtā polimēra molekulārā masa ir ~ 100 000. Kā jau bija norādīts, polimerizācijas ātrums kļūst niecīgs pēc tam, kad 90 % monomēra ir pārvērties polimērā. Tas nozīme, ka nav iespējams kvantitatīvi iegūt polimēru ar lielu molekulāro masu. Pie nozīmīga palikuša monomēra daudzuma samazinās atmiekšķēšanās temperatūra; izstrādājumi kļūst duļķaini un saplaisā monomēra migrēšanas virsmā tā pakāpeniskās iztvaikošanas dēļ; kā arī parādās dzeltēšana, it īpaši saules gaismā vai paaugstinātās temperatūrās. Laboratorijās un rūpnīcās lielmolekulāros savienojumus ar minimālu palikušo monomēra daudzumu iegūst pēc periodiskas metodes, izmantojot pakāpenisku režīmu: sākumā reakciju veic 80 — 100 °C, pēc tam to palielina līdz 140 — 150 °C un iztur to noteiktu laiku. Bet arī ar šo metodi nav iespējams pilnīgi atbrīvoties no monomēra, acīmredzot, jebkurā temperatūrā starp polimēru un monomēru eksistējoša līdzsvara dēļ. Līdzsvara sistēmā palielinot temperatūru, monomēra daudzums sākumā samazinās, tomēr pēc kāda laika palielinās, ko var izskaidrot ar polistirola termisko depolimerizāciju. Kaut gan temperatūrās, kuras ir zemākas par 250 °C, polistirola depolimerizācija norīt lēni, tomēr polimēra molekulārā masa manāmi samazinās.
Polimerizācija šķīdumā
Polimerizāciju parasti veic šķīdumā, kurā šķīst monomērs un izveidojošais polimērs („laku metode”), vai tikai polimērs. Metodes priekšrocība ir viegla izdalītā siltuma atvadīšana. Metodes trūkums ir papildus nepieciešamības: šķīdinātāju sagatavošana un atdalīšana; iegūtā polimēra mazgāšana un žāvēšana. Praktiski nav iespējams iegūt produktu bez monomēra un ar lielu molekulmasu, jo monomēra koncentrācija nepārtraukti samazinās un pēdējā stadijā tā ir ļoti maza.
Polimerizācija emulsijā
Ūdens — emulsijas stirola polimerizācijas metode tiek plaši lietota patiecoties metodes priekšrocībām. Tās ir: temperatūras kontrole, materiālu iegūšana ar zemu stiklošanās temperatūru, maza viskozitāte, kā arī viss monomērs izreaģē. Metodes trūkums ir jūtīgums pret VAV (virsmas aktīvo vielu) klātbūtnes dēļ radušos ūdeni. Šī metode polimerizāciju ļauj veikt mērenās temperatūrās, ar lielu ātrumu un iegūt polimēru ar lielu molekulmasu. Tādā veidā iegūtā polimēra daļiņu diametrs ir robežās no 500 līdz 5 000 Å. Emulsiju pagatavo, sajaucot sistēmu, kas satur stirolu vai tā maisījumu ar citiem monomēriem, ūdeni, emulgatoru, iniciatoru un virsmas spraiguma regulatorus. Stirols diezgan slikti šķīst ūdenī, tāpēc neatkarīgi no izmantojamā inicatora dabas, polimerizācija notiek VAV micellās un tad izveidojušajās polimēru monomēru daļiņās. Sākumā polimerizējas VAV micellās izšķīdušās monomēra daļiņas. Izveidojas polimērs un tajā izšķīst monomērs, kas atrodas emulsijas pilienos. Rezultātā veidojas polimērmonomērās daļiņas, kurās pāriet VAV micellas un tajās vēl lielākā mērā noris polimerizācijas reakcija. Pēc 10 — 20% pārvērtību notikšanas, ziepju micellas tiek pilnībā izlietotas un tālāk polimerizācija notiek tikai polimerizētās daļiņās. Stirola polimerizācija emulsijā ar stabilizētām VAV noris ar pastāvīgu ātrumu, kamēr sistēma vēl satur emulsijas pilienus. Monomēru daļiņām, pārejot polimirēzētā stāvoklī, kopējais ātrums samazinās, samazinoties monomēra koncentrācijai. Reakcijas ātrums pilienos ir ļoti tuvs reakcijas ātrumam polimēra masā, 2—3 reizes lēnāks par polimerizācija ātrumu micellās un polimēru daļiņās. Emulsijas metode ir ļoti ekonomiska, kad emulsija koagulē ietvaicējot ūdeni. Protams, tādā veidā nenotiek emulgatora un citu pievienoto vielu atdalīšana, tāpēc tādā veidā iegūtās plēves nav tik noturīgas pret ūdens un ķīmisko vielu iedarbību, kā plēves, kas iegūtas polimerizējot šķīdumā ar organisku šķīdinātāju. Gadījumos, kad emulsija nevar tikt izmantota, polimērs no tās tiek izdalīts ar elektrolītu palīdzību, tad tiek filtrēts, mazgāts un žāvēts. Emulsijas stabilitāte tiek noteikta ar vairākiem faktoriem: emulgatora veids un daudzums, vides pH un polimēra dispersijas pakāpe.
Emulgatori
Stirola polimerizācijas reakcijām kā emulgatorus var izmantot dažādas VAV (nātrija vai amonija). Pie tām pieder rīcineļļa, oleāti, stereāti, parafīnogļūdeņražu (C13-C18) sulfoskābju sāļi, augstāko spirtu sulfoskābes, u.c. Emulgatora daba un daudzums būtiski ietekmē ne tikai polimerizācijas gaitu, bet arī iegūtā polimēra īpašības. Samazinot emulgatora koncentrāciju, samazinās reakcijas ātrums, bet reakcijas ilgums un iegūtā polimēra molekulmasa palielinās. Samazinot ziepju koncentrāciju, polimērmonomēro daļiņu daudzums samazinās. Pie mazām ziepju koncentrācijām, reakcijas ātrums ir pastāvīgs praktiski visu reakcijas norises laiku, kas visdrīzāk atbilst difūzijas ātrumam.
Iniciatori
Stirola emulsijas polimerizācija kā iniciatorus lieto ūdenī šķīstošos peroksīdus un hidroperoksīdus 0,1 — 1 % no monomēra masas. Izmantojot oksidējošas-reducējošas sistēmas ir iespējams ievērojami palielināt reakcijas ātrumu un samazināt temperatūru. Tādas sistēmas veido no iniciatora — oksidētāja un metālu sāļiem — reducētājiem. Reducētājs iedarbojas uz oksidētāju, sadala to radikāļos daudz zemākās temperatūrās kā parasti.
Regulatori
Emulsijas polimerizācijā kā regulatorus visbiežāk izmanto spirtus un citas vielas, kas samazina virsmas spraigumu un palielina emulsijas dispersijas pakāpi. Merkaptānus, kuri novērš augušās molekulas sazarojumu veidošanos un samazina molekulmasu. pH vides regulēšanai izmanto dažādus buferšķīdumus. Jo skābaks maisījums, jo enerģiskāk sadalās iniciatori; jo ir lielāks reakcijas ātrums un zemāka polimēra molekulmasa. Ja polimerizācijas laikā tiek novērota tāda parādība, tad iegūtajam polimēram piemīt polidisperitāte un pavājinātas fizikālas - mehāniskas īpašības. Polistirols, kas iegūts ar emulsijas metodi ir termoizturīgāks un ar optimālākām fizikālām īpašībām nekā iegūtais masā vai šķīdumā.
Polimerizācija suspensijā
Polimerizācija suspensijā norit ūdenī suspendētajos monomēra pilienos. Pilienu un attiecīgi arī iegūstamā polimēra daļiņu izmērs ir 0,5 — 5 mm. Stirolu disperģē ūdenī un pievieno stabilizatoru, piemēram, cieti, želatīnu, polivinilspirtu, talku, benonītu u.c. 0,1 — 10% no ūdens fāzes svara. Kā polimerizācijas ierosinātājus izmanto monomērā šķīstošos iniciatorus (daži piemēri paradīti 4. tabulā). Stabilizatoru galvenais uzdevums ir novērst polimēra daļiņu salipšanu. Stabilizatoru un tā daudzumu izvēlas, zinot vēlamo daļiņu izmēru un reakcijas apstākļus. Ūdens daudzums reakcijas maisījumā praktiski neietekmē polimerizācijas gaitu, bet pie lielākiem ūdens daudzumiem palīdz novadīt lieko siltuma daudzumu. Polimerizācijas temperatūrai jābūt vismaz par 10 °C mazākai nekā polimēra mīksttapšanas temperatūrai. Suspendētās polimerizācijas reakcijas ātrums ir krietni mazāks nekā polimerizācijā emulsijā. Ir noteiktas 3 stadijas polimerizācijai suspensijā: 1)	novērojamas atsevišķo monomēra daļiņu savienošanās; 2)	veidojas polimērs, kas šķīst monomērā, granulām paaugstinās viskozitāte un tām ir tieksme uz salipšanu kamolā. Šo parādību bez stabilizatora klātbūtnes novērst nav iespējams; 3)	polimēra granulas pārvēršas cietās lodveidīgās daļiņās.
Lielākās grūtības polimerizācijai suspensijā rada polimēra granulu salipšana. Salipšana parasti ir novērojama tad, kad 30 — 70 % monomēra ir pārvērtušies polimērā. Pat cietās polimēra daļiņas reizēm salīp saglabājot lodes formu. Salipšanu bieži izraisa polimerizācijas režīma nobīde, piemaisījumu klātbūtne. Dažos gadījumos to var novērst pievienojot nelielu daudzumu VAV.
Polistirola īpašības
Polistirols — ciets, caurspīdīgs plastikāts, bez smaržas un garšas, deg ar kūpošu liesmu. Polistirola lētā iegūšana, vieglā apstrādāšana lejot zem spiediena vai presējot, kā arī tā lieliskās dielektriskās īpašības padara to tik plaši lietojamu dažādās mūsdienu tautsaimniecības nozarēs. Polistirola makromolekulām ir atzarojumi, to daudzums un garums ir atkarīgs no polimerizācijas apstākļiem un pakāpes. Polistirols šķīst aromātiskos un hlorētos ogļūdeņražos, esteros, ketonos, sērūdeņradī un piridīnā. Nešķīst alifātiskos ogļūdeņražos, zemākajos spirtos, ēteros, fenolā, etiķskābē un ūdenī.
Ķīmiskās īpašības
Pateicoties piesātinātai ogļūdeņraža virknei un fenil- grupai, polistirols ir ķīmiski stabils pret daudzām agresīvām vielām. Fenil- grupa aktivē trešējo asimetrisko C atomu. Trešējā C atoma H atoms var stāties dažās ķīmiskās reakcijās, piemēram, oksidēšanas. Fenil- grupa var stāties hlorēšanas, nitrēšanas, sulfurēšanas, hidrogenēšanas un citās reakcijās. Eksperimenta apstākļi vienmēr noved pie polimēra daļējas destrukturizācijas un paaugstināta trausluma. Oksidēšanas rezultātā vienmēr notiek polimēra nokrāsošanās. Polistirols ir noturīgs pret jebkuras koncentrācijas sārmu ūdens šķīdumiem, sērskābi, fosforskābi un borskābi, 10 — 36 % sālsskābi, 1 — 29 % etiķskābi, 1 — 90 % skudrskābi un citām organiskām skābēm, ūdeni, spirtu, benzīnu un augu eļļām un dažādu sāļu šķīdumiem. Koncentrētā slāpekļskābē un citos oksidētājos polistirols sadalās.
Fizikālās īpašības
Polistirola fizikālās īpašības zināmā mērā ir atkarīgas no tā polimerizācijas pakāpes. Mazmolekulārie polistiroli ir ārkārtīgi trausli un ir neizturīgi pret stiepi. Palielinoties molekulmasai, palielinās arī izturības rādītāji, samazinās trauslums un palielinās mīskttapšanas temperatūra. Bet pārsniedzot ieteicamo molekulmasu ~ 100 000, mehāniskās īpašības ir praktiski nemainīgas. Polistirola triecienizturība ir salīdzinoši zema, kas norāda uz materiāla trauslumu. Iekšējo spriegumu dēļ, polistirola izstrādājumiem nav pārāk labas fizikāli mehāniskās īpašības. Iekšējie spiegumi parasti ir par pamatu izstrādājuma plaisāšanai ekspluatācijas laikā, īpaši saskarē ar siltumu, organiskiem šķīdinātājiem un agresīvām vielām.
Termiskās īpašības
Polistirola termoizturība pēc Martensa skalas 80 °C, pēc Vika — 105 — 110 °C. Stiklošanās temperatūra 80 — 82 °C. Virs stiklošanās temperatūras polistirols pāriet superelastīgā, kaučukveidīgā stāvoklī, kas saglabājas lielā temperatūru intervālā 80 — 150 °C. Polistirola plašāku lietošanu bieži vien ierobežo tā zemā termoizturība. Sildot to līdz 180 °C, strauji samazinās molekulmasa un ilgāka karsēšana izraisa pilnīgu polimēra destrukciju. Polistirola termoizturība var tikt paaugstināta, veidojot kopolimērus ar monomēriem, kas satur kondensētus aromātiskus gredzenus.
Dielektriskās īpašības
Ogļūdeņraža struktūra piedod polistirolam augstas dielektriskās īpašības. To uzskata par universālu izolējošo materiālu. Vislabākās dielektriskās īpašības uzrāda polistirols, kas iegūts masā, jo nesatur emulgatoru. Polistirols salīdzinoši ir izturīgs pret γ-starojumu. Spēcīgs starojums izraisa starpmolekulāro šķērssaišu veidošanos, kas noved pie trausluma palielināšanās un mīksttapšanas temperatūras paaugstināšanās. Polistirolu galvenokārt izmanto dažādu sadzīves priekšmetu (trauku, rotaļlietu, gaismekļu elementu u.c.) izgatavošanai. Polistirolu plaši lieto arī taras izgatavošanai pārtikas un medikamentu iesaiņošanai, kā arī mēbeļu, aparātu un ierīču apdarei. Polistirola plēvi izmanto elektrotehnikā izolācijai un kondensatoru izgatavošanai.
Vol. 3: (The Subliminal Verses)
"Vol. 3: (The Subliminal Verses)" ir trešais smagā metāla grupas Slipknot studijas albums. To izdeva ierakstu kompānija Roadrunner Records, bet īpašā versija, kas saturēja bonusa disku, tika izdota. Šis ir vienīgais grupas albums, kura producents ir Riks Rubins.
Harijs Poters un Fēniksa ordenis
"Harijs Poters un Fēniksa ordenis" (en) ir piektā Dž. K. Roulingas grāmata grāmatu sērijā par Hariju Poteru, kurā galvenais varonis ir jaunais burvis Harijs Poters. Grāmata tika izdota. Pirmajās 24 stundās pēc grāmatas izdošanas tā tika pārdota piecos miljonos eksemplāru. Latvijā grāmata pirmoreiz tika izdota 2008. gadā.
2007. gadā pēc grāmatas motīviem tika izveidota tāda paša nosaukuma filma.
Kuzņa Raciborska
Kuzņa Raciborska (Kuźnia Raciborska) - pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz dienvidrietumiem no Ribņikas.
Lietuvieši
Lietuvieši (lietuviai) jeb vēsturiski leiši (no senā pašnosaukuma leičiai) ir Ziemeļeiropas baltu tauta, kuras lielāka daļa dzīvo Lietuvā. Liela lietuviešu diaspora dzīvo ASV, bet prāva lietuviešu mazākumtautība ir arī Baltkrievijā un Polijā (Sejnos, Punskā). Lietuvieši dzīvo arī Dienvidamerikā un bijušās PSRS valstīs. Kopā ir vairāk nekā 4 miljonu cilvēku, kuri uzskata sevi par lietuviešiem. Lietuvieši, kā arī latvieši, runā baltu valodu grupai piederošā valodā. Vairākums ticīgo ir Romas katoļi, bet Biržos un Ķēdaiņos ir arī nelielas protestantu mazākumgrupas.
Totēmisms
Totēmisms ir viena no pirmatnējās reliģijas formām, ticība pārdabiskam sakaram vai radniecībai starp cilvēku vai cilvēku grupām (ģintīm) un zināmiem materiāliem objektiem, visbiežāk dzīvniekiem vai augiem.
Lietuvieši
Nosaukums
1926. gada 8. martā ar līdzīgu prasību Rīgas pilsētas izglītības komisijā vērsās Rīgas lietuvieši, kuru iesniegumu komisija vienbalsīgi noraidīja, norādot uz vārda „leiši” seno lietojumu un vārda „lietuvji” neesamību latviešu valodā. Diskusijas par vārda „leiši” politisko korektumu turpinājās, un līdz Otrā pasaules kara beigām praksē tika lietoti abi vārdi līdz Latvijas PSR oficiālajos dokumentos pārgāja tikai un vienīgi uz vārda „lietuvji” lietošanu. Vietumis tautības nozīmē sāka lietot arī vārdu „lietuvietis”. Trimdas latviešu vidū vārdu nozīmju šķīrums saglabājās ilgāk un, piemēram, Arveda Švābes redakcijā veidotajā „Latvju enciklopēdijā” kā tautas pamatnosaukums norādīts „leitis”, „lietuvis” raksturots kā „cildenā stila vārds „leišu” vietā”, bet „lietuvieši” skaidroti kā „Lietuvas iedzīvotāji, neatkarīgi no tautības”.
Vēsture
Baltijas teritoriju, tai skaitā mūsdienu Lietuvu apdzīvoja vairākas baltu ciltis (aukstaiši, jātvingi, kurši, zemgaļi, sēļi, žemaiši, skalvi, prūši). Lietavas zeme bija viena no vēsturiskajām Aukštaitijas zemēm. Lietuvas lielkņazistes tapšanas laikā, apvienojoties pret Zobenbrāļu ordeņa (līdz 1236), vēlāk Vācu ordeņa un Zelta Ordas paplašināšanos, daļa no šīm ciltīm saplūda, veidojot lietuviešu tautu.
Etnisko lietuviešu apdzīvotā teritorija laikā gaitā ir sarukusi; kādreiz liels skaits lietuviešu dzīvoja ne tikai Lietuvā, bet arī ziemeļrietumu Baltkrievijā, mūsdienu Krievijas Kaļiņingradas apgabalā, kā arī atsevišķās Latvijas un Polijas daļās.
Latvijas lietuvieši
Vairums Latvijas lietuviešu dzīvo gan Leišmalē (novados gar Latvijas—Lietuvas robežu), gan arī Liepājas un Jelgavas pilsētās. Lielākais lietuviešu īpatsvars ir Lejaskurzemē (Dunikas, Bārtas, Kalētu un Gramzdas pagastos), kā arī Zemgales (Vecsaules un Skaistkalnes pagastos), un Sēlijas (Kurmenes un Mazzalves pagastos) pierobežā.
Matīsa iela
Matīsa iela var būt:
Zviedrijas komūnas
Zviedrija iedalās 290 komūnās (kommun).
Roalds Amundsens
Biogrāfija
Roalds Amundsens ir dzimis Norvēģijas pilsētiņā Borgē netālu no Oslo. Viņš īslaicīgi studēja medicīnu, bet tad aizrāvās ar kuģniecību.
1897. gadā, 25 gadu vecumā, viņš kā pirmais kapteiņa palīgs piedalījās beļģu ekspedīcijā ar kuģi Belgica uz Antarktīdu, kad tur valdīja ziema. Tā bija pirmā šāda veida ekspedīcija vēsturē. Laikā no 1903. līdz 1906. gadam viņš vadīja ekspedīciju ar kuģi Gjøa, kas kļuva par pirmo, kura veica Ziemeļrietumu jūrasceļu starp Atlantijas okeānu un Kluso okeānu.
1918. gadā ar kuģi Maud R. Amundsens kuģoja Ziemeļaustrumu jūrasceļu Eirāzijas ziemeļos.
R. Amundsens bija arī pirmais cilvēks, kas sasniedza abus zemes ģeogrāfiskos polus — gan Dienvidpolu, gan Ziemeļpolu. 1926. gadā kopā ar Umberto Nobili un Linkolnu Elsvērtu viņš pārlidoja pāri Ziemeļpolam ar dirižabli Norge.
R. Amundsens 1928. gadā ar savu hidroplānu Latham 47 devās Barenca jūrā meklēt Umberto Nobiles vadīto gaisa kuģi Italia, kas bija iekļuvis vētrā un avarējis, bet tas viņam neizdevās, un pats R. Amundsens pazuda bez pēdām. Viņa mirstīgās atliekas nav atrastas.
2010. gada Pasaules čempionāts hokejā — F grupa
2010. gada Pasaules čempionāta hokejā spēles F grupā norisinājās no 14. līdz 18. maijam. Grupas komandas spēles aizvadīja "SAP Arena", Manheimā.
Spēles
Pēc vietējā laika (UTC+1).
Svēlande
Svēlande (sv, la) ir viena no Zviedrijas vēsturiskajām zemēm, kas robežojās ar Jētalandi dienvidos, Norlandi ziemeļos un Norvēģiju rietumos. Svēlandē atrodas Zviedrijas valsts galvaspilsēta Stokholma.
Vēsture
Līdz 1809. gadam pie Svēlandes piederēja arī Ālandu salas.
HK MP5
Heckler & Koch MP5 (no de — "Mašīnpistoles modelis 5") ir Vācijas 9 mm automātiska, vairāku uguns režīmu mašīnpistole. To ražo Heckler & Koch GmbH (HK) Oberndorfā pie Nekāras.
MP5 izmanto gan NATO dalībvalstis, ieskaitot Latviju, gan citas valstis. Pēc Heckler & Koch licences MP-5 ražo arī citās valstīs. 1990. gados HK konstruēja MP5 pēcteci — mašīnpistoli UMP, un abi pašlaik ir ražošanā.
Jorubi
Jorubi (pašnosaukums: Àwọ̀n ọ́mọ́ Yorùbá) ir viena no Āfrikas tautām, kas apdzīvo Beninas līča piekrasti Nigērijā un Beninā. Kompakti apdzīvo Nigērijas dienvidrietumus, tā saukto Jorubalendu un Beninas dienvidus. Jorubi ir dominējošā tauta septiņos Nigērijas štatos: Ojo, Ogunā, Lagosā, Ondo, Osunā, Ekiti un Kvarā. Beninā jorubi ir trešā lielākā tauta, kur veido 12% no iedzīvotāju kopskaita, bet Nigērijā tā ir otra lielākā etniskā grupa pēc hausiem, veidojot ap 21% no iedzīvotāju kopskaita. Relatīvi nelielas jorubu grupas dzīvo Ganā, Togo, Kotdivuārā, kā arī diasporā ASV, Apvienotajā Karalistē, Kanādā un citur. Runā jorubu valodā, liela daļa bilingvāli angļu (Nigērijā) un franču (Beninā) valodā.
Vēsture
Jau senatnē jorubiem bija vairāki kultūras un valstiski veidojumi. Senās Ifes pilsētas izcelsme pēc arheoloģiskajiem izrakumiem datējama ap 600. gadu p.m.ē. Līdz pat mūsdienām Ife tiek uzskatīta par jorubu svēto pilsētu. Kā ievērojama valsts Ife pastāvēja no 1100. līdz 1700. gadam. Ziemeļrietumos no Ifes 18.—19. gadsimtā pastāvēja Ojo karaliste. Pēc Sokoto kalifāta iebrukuma 18. gadsimta vidū jorubu valstis panīka, un to starpā izcēlās pilsoņu karš, kā rezultātā ievērojams daudzums jorubu tika pakļauti vergu tirdzniecībai un izvesti uz Ameriku. 1882. gadā briti pakļāva jorubu teritorijas, nodibinot protektorātu. 1960. gadā, Nigērijai iegūstot neatkarību, jorubu zemes iekļāvās Nigērijas federācijā.
Kamargas zirgs
Gadsimtiem ilgi, varbūt pat tūkstošiem gadu Kamargas zirgi ir dzīvojuši savvaļā, slapjajos Ronas purvos un aplūdušajās zemienēs. Tas ir izveidojies par izturīgu, spēcīgu un veiklu zirgu. Francijas dienvidos Kamargas zirgs tradicionāli tika lietots kā jājamzirgs, tas bija ļoti populārs darbam arēnā vēršu cīņās. Kamargas zirga šķirni ir iespaidojuši dažādi zirgi, kas senajos laikos kopā ar cilvēkiem ceļoja cauri šim reģionam, ieskaitot senos grieķu ceļotājus, senos romiešus un arābus. Kamargas zirga izskatā var redzēt gan barba, gan arābu zirga, gan tīrasiņu zirgu ietekmi. Ceļotāji Kamargas zirgus aizveda arī sev līdzi ārpus Francijas. Ģenētiskie pētījumi liecina, ka tie ir iespaidojuši spāņu izcelsmes zirgus. Kamargas zirga pazīmes var saskatīt Čīles zirga un kriollo zirga izskatā.
Izskats
Kamargas zirgi vienmēr ir sirmi. Tas nozīmē, ka tiem ir tumša āda zem baltajām spalvām, bet balts apspalvojums ir tikai pieaugušajiem zirgiem. Kumeļi piedzimst melni vai tumši brūni, bet, paliekot vecāki, tie visi paliek balti. Zirgi ir neliela auguma, vidēji 1,35-1,50 m augsti skaustā. Neskatoties uz savu mazo augumu, tie var nest pieaugušu cilvēku. Tie izskatās pinkaini, īsiem kakliem, platām krūtīm, kompaktu augumu, labām un spēcīgām kāju locītavām un kuplām krēpēm un astēm. Pateicoties savam mierīgajam raksturam, inteliģencei un izturībai Kamargas zirgs iegūst arvien lielāku popularitāti Francijā; to lieto dažādos sporta veidos, ieskaitot daudzdienu jāšanas izturības distances. Kamargas zirgiem darba gaitas ir soļi, lēkši un auļi, tie reti rikšo.
Šķirnes izveide
1976. gadā Francijas valdība, lai sargātu Kamargas zirga šķirni, ieviesa šķirnes standartus un uzsāka zirgu reģistrāciju. 1978. gadā tika izveidota ciltsgrāmata. Lai zirgs tiktu piereģistrēts, kumeļam ir jāpiedzimst savvaļā, un ir jābūt vizuālai liecībai, ka tas zīž reģistrētu kumeļmāti. Zirgi tiek uzraudzīti, un katru gadu tos apseko, kastrējot izbrāķētos ērzeļus. Kamargas zirgus, kas piedzimst staļļos, sauc par "sous berceau", bet tos, kas piedzimst ārpus Francijas, sauc par "hors berceau" - tas nozīmē "ārpus savas dzimšanas vietas".
Vegeva (stacija)
Vegeva (et) ir stacija Tapas—Tartu dzelzceļa līnijā Igaunijā, Jegevas apriņķa Jegevas pagastā un atrodas 45,4 km attālumā no Tapas, 67,1 km attālumā no Tartu un 123 km attālumā no Tallinas. Vegevā pietur Tapas (Tallinas) un Tartu (Koidulas un Valgas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni, izņemot Tallinas-Tartu ekspresvilcienu.
Pēc Krievijas impērijas tipveida dzelzceļa projekta celtā Vegevas stacijas ēka 1944. gada septembrī, Nacistiskās Vācijas karaspēkam atkāpjoties, tika nodedzināta.
No dzelzceļa izbūves laikiem stacijas teritorijā saglabājusies dzelzceļa darbinieku dzīvojamā ēka. Tā ir divstāvu vienjoma koka celtne ar lēzenu divslīpju jumtu.
Pašreizējā Vegevas stacija izvietota vienstāva silikātķieģeļu ēkā.
Amulets
Amulets ir priekšmets (parasti piekariņš), kam piedēvē maģisku spēju pasargāt tā īpašnieku no burvestībām, slimībām un nelaimēm.
Pielietojums
Amuletus nēsā uz ķermeņa (bieži vien kā rotaslietas), uz apģērba (kā aksesuārus), novieto transportlīdzekļos vai dzīvesvietā. Tie var būt izgatavoti no dažādiem materiāliem, kuriem tiek piedēvētas dažādas maģiskas īpašības, kas var pasargāt amuleta nēsātāju. Amuletus cilvēki izmanto jau kopš pirmatnējo kopienu laikiem, bieži vien izgatavojot no medījuma (zobi un kauli), tika uzskatīts, ka tie var nēsātājam piešķirt īpašu spēku. Tie bieži vien tiek izmantoti netradicionālajā medicīnā. Šie priekšmeti ir sastopami gandrīz visās reliģijās. Kopš akmens laikmeta izmanto gliemežvākus un pērles, īpaši akmeņus, kā piemēram, dzintaru vai kalnu kristālus. Visbiežāk amuletus var sastapt kaklarotu veidolā. Kā piemēram, arābu tautām par amuletiem kalpot nelielas ādas somiņas, kurās ir iešūts neliela papīra gabaliņš, uz kura ir uzrakstīta kāda Korāna sūra vai uzzīmēta kāda maģiska zīme.
"Dīvainais Els" Jenkeviks
Alfrēds Metjū Jenkeviks (Alfred Matthew Yankovic), plašāk pazīstams kā "Dīvainais Els" Jenkeviks ("Weird Al" Yankovic, dzimis ) ir amerikāņu dziedātājs, mūziķis, aktieris, satīriķis, komiķis, dziesmu autors, mūzikas producents, akordeona, spēlētājs un televīzijas producents. Viņš galvenokārt ir zināms ar to, ka izpilda populāras dziesmas komiskā veidā.