cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cilvēktiesības
Cilvēktiesību kontekstā pretrunīgs ir kultūras relatīvisma jautājums. Piemēram, var argumentēt: "Politiskā līdzdalība nav afrikāņu kultūras sastāvdaļa. Kādas jums tiesības sacīt, ka tai tādai būtu jābūt?" Līdzīgi var runāt arī par reliģiskām atšķirībām: "Mūsu reliģijā laulības vienmēr tikušas slēgtas saskaņā ar ģimeņu vienošanos; kāpēc lai mēs pārtrauktu šo praksi?"
Vārda brīvība
Vārda brīvība ir vienas no pamattiesībām, ko paredz Vispārējā cilvēktiesību deklarācija. Plašākā nozīmē ar to saprot tiesības brīvi un publiski jebkādā veidā paust viedokli vai ierosināt darbību, šo tiesību izmantošanas procesā tiekot aizsargātam no jebkādiem centieniem šī viedokļa paušanu nepieļaut. Vārda brīvība sevī iekļauj cenzūras aizliegumu.
Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 29. pantā minēts, ka, realizējot savas tiesības paust viedokli, cilvēkam jāpakļaujas likumā noteiktiem ierobežojumiem, kuru nolūks ir nodrošināt citu personu tiesības un brīvības, kā arī morāli, sabiedrisko kārtību un vispārējo labklājību, turklāt šo tiesību un brīvību izmantošana nedrīkst būt pretrunā ar ANO mērķiem un principiem. Starptautiskajās tiesībās vārda brīvības ierobežojumiem jāatbilst trim punktiem: 1) šiem ierobežojumiem jābūt paredzētiem pēc likuma, 2) ierobežojumu mērķim jābūt likumīgam, 3) ierobežojumiem jābūt nepieciešamiem (t.i., proporcionāliem) šī mērķa sasniegšanai. Par likumīgiem mērķiem uzskata, piemēram, citu personu tiesību un reputācijas aizsargāšanu, nacionālās drošības, sabiedriskās kārtības, veselības un morāles aizsargāšanu.
ANO cilvēktiesību sistēmā vārda brīvību nostiprina Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 19. pants, Eiropas Padomes sistēmā — Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. pants, Latvijā — Satversmes 100. pants ("Ikvienam ir tiesības uz vārda brīvību, kas ietver tiesības brīvi iegūt, paturēt un izplatīt informāciju, paust savus uzskatus. Cenzūra ir aizliegta.").
Liepājas bāka
Liepājas bāka atrodas Liepājas ostas Tirdzniecības kanāla dienvidu krastā.
1937. gads
1937. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās piektdienā.
Liepājas bāka
Vēsture
Bāka atklāta 1868. gadā. Tolaik tā bijusi aprīkota ar 1. klases optisko aparatūru ar lēcu diametru ap 2 m. Pirmā gaismas ierīce sastāvējusi no petrolejas lampas ar fokusējošām starmetēju lēcām uz rotējoša galda, un to darbinājis ar vinču uzvelkams pulksteņa mehānisms. 1914. gada novembrī vācu karakuģi apšaudīja Liepājas ostā esošos kuģus. Apšaudes laikā bākai trāpīja 16 šāviņi, sabojājot apšuvuma plāksnes un gaismas iekārtu. 1915. gada maijā bākā tika uzstādīta Berlīnes firmā "Jul Pintsch" ražotā gaismas iekārta. Tā sastāvēja no divām starmetēju lēcām (fokusa attālums 250 mm) uz rotējoša galda, kura centrā bija nekustīga 1000 W elektriskā spuldze. Iekārta rotējusi ar ātrumu 7,5 apgriezieni minūtē, raidot gaismas signālu ik pēc 4 s. Avārijas gadījumam rezervē bija petrolejas kvēlgaismas lampa. 1923-1925 bākas tornim atjaunoja 7 Pirmajā pasaules karā sašautās čuguna plāksnes (katra 2,3 x 1,5 m). 2. pasaules karā bāka nav cietusi. Pēckara gados rotējošais galds aizstāts ar nekustīgām koncentriskām lēcām, kuru fokusā regulāri iedegas elektriskā kvēlspuldze. 1996. gadā uzstādīta Somijā ražota gaismas iekārta. Līdz mūsdienām ēka ir saglabājusies bez būtiskām pārmaiņām.
Latvijas pasts izdeva pastmarku un pirmās dienas aploksni ar Liepājas bākas attēlu.
Raksturojums
Bākas augstums ir 32,4 m. Bākai ir konisks čuguna (ķeta) tornis ar galeriju un stikla laternu augšējā daļā. Torņa diametrs pie zemes ir 6,03 metri, virsotnē — 3,36 metri. Bākas tornim ir sarkanu un baltu līniju vienāda platuma krāsojums. Uguns augstums 31,2 m virs jūras līmeņa. Balta zibšņu uguns (3 s deg, 3 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 16 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Viljams Šekspīrs
Viljams Šekspīrs (en, kristīts, miris ) bija angļu dzejnieks un dramaturgs, tradicionāli atzīts par visu laiku izcilāko angļu valodā rakstījušo autoru, kā arī par vienu no izcilākajiem autoriem pasaules literatūrā vispār. Šekspīrs uzrakstījis 38 lugas, 154 sonetus un vēl citus dzejas darbus.
Šekspīra lugām raksturīgi daudzveidīgi un dziļi izstrādāti raksturi, filozofiskums. Tās ir tulkotas daudzās pasaules valodās; Šekspīra kopotie raksti izdoti arī latviešu valodā.
Dzīve
Viljams Šekspīrs dzimis Stretfordā pie Eivonas, viņa tēvs Džons Šekspīrs bijis turīgs cimdu meistars un aldermanis, māte Mērija Ārdena — muižnieku meita. Šekspīra dzimšanas datums nav zināms, bet viņš ir kristīts Svētā Džordža dienā.
Šekspīra izglītība, iespējams, sākās jau no sešu vai septiņu gadu vecuma, Stratfordas klasiskajā ģimnāzijā. Šī skola atrodas netālu no viņa mājām. Stratfordas skola celta 200 gadus pirms Šekspīra dzimšanas. Kā jau visi tā laika dižākie dramaturgi un dzejnieki, viņš mācījās lasīt un rakstīt no ābeces. Lielākā daļa mācību priekšmetu notika latīņu valodā, bet bija arī pāris mācību stundas, kas norisinājās angļu valodā. Viņam bija jāmācās par latīņu darbu autoriem, kā piemēram — Seneka, Cicerons, Ovidijs, Vergilijs, Horācijs. Šie autori radīja viņā interesi un ietekmēja turpmākos Šekspīra darbus. Šekspīra ikdienas darbību pēc tam, kad viņš atstāja skolu, un pirms viņš atkal parādījās kā profesionāls aktieris, 1580. gados nav iespējams izsekot. Iespējams, ka viņš strādāja par skolotāju vai advokātu, vai par cimdu meistaru kopā ar tēvu un brāli Gilbertu. Šis ir liels zaudējums Šekspīra biogrāfijā, jo vienīgais, ko mēs varam uzzināt, ir tas, ka viņš ir apprecējies ar bāreni — Annu Hetaveju (Anne Hathaway, 1556—1623). Viljama Šekspīra un Annas Hetavejas laulībā piedzima trīs bērni — Sūzena (1583—1649), un nedaudz vēlāk, dvīņi Judīte (1585—1662) un Hemnets (1585—1596), viņa vienīgais dēls un mantinieks, kas nomira 11 gadu vecumā. Nav īsti skaidrs, ko Šekspīrs darīja pirmajos gados pēc laulības, bet 1588. gadā viņš devās uz Londonu. Strādāja Globe teātrī.
Ridala
Ridala (igauņu: Ridala, latīņu: Rotalia) bija senās Igaunijas zeme līdz 13. gadsimta sākumam, kuras teritoriju tagad aizņem Lēnes apriņķis ar galvaspilsētu Hāpsalā. Kā galvenais Ridalas pilskalns Indriķa hronikas tekstā minēta Lihula.
Ridala kā Vīkas sastāvdaļa
Latīņu tekstos Ridalas un Sontaganas zemes apzīmētas kā "Terra Maritima", atbilstoši tam vācieši Ridalu un Sontaganu dēvēja par Vīku (Wiek) jeb "Piejūras zemi". Agrāk šis vietvārds lietots arī latviešu valodā Igaunijas rietumdaļas apzīmēšanai.
Vēsture
Pirmais krusta karagājiens uz Ridalu notika 1214./1215. gada ziemā pēc Rīgas krustnešu aicinājuma. Tajā piedalījās ap 3000 krustnešu un ap 3000 viņu sabiedroto Gaujas un Daugavas līvu un letu, ko vadīja Tālivalža dēli, kā arī Zobenbrāļu ordenis. Līvi sākotnēji mēģināja novirzīt karagājienu pret kuršiem, bet tas viņiem neizdevās. Karagājiens notika caur bīskapam pakļauto Metsepoles novadu un Sontaganas novadu uz vēl nepakļautajiem Ridalas un Rotelvikas novadiem, kurus trīs dienas postīja un izlaupīja.
Pēc tam Zviedrijas karalis Jūhans ar lielu karaspēku un saviem bīskapiem ieradās Ridalā, gribēdams iegūt virskundzību pār to, kaut arī Livonijas bīskaps Alberts jau bija panācis sava brāļa Hermaņa apstiprināšanu par Igaunijas bīskapu ar galveno rezidenci Lihulas pilī. Zviedru karalis apmetās Lihulas pilkalnā un zviedri apstaigāja Ridalas novadu, mācīja un kristīja tās iedzīvotājus un cēla baznīcas. Tomēr ridalieši kopā ar sāmsaliešiem kaujā pie Lihulas sakāva zviedrus un piespieda viņus atstāt Igauniju.
Vēlāk Ridala kļuva par Sāmsalas-Vīkas bīskapijas sastāvdaļu.
Lagažas apmetne
Lagažas apmetne bija Auklas keramikas kultūrai piederīga vēlā akmens laikmeta un agrā bronzas laikmeta (2. g.tk. 2.cet. p. m. ē.) iedzīvotāju apdzīvota vieta Lubāna līdzenumā tagadējā Balvu novada (Lazdukalna pagasts) teritorijā. Atrodas Posma un Lagažas satekā, ap 4 km lejpus Piestiņas apmetnes, 3 km uz austrumiem — dienvidaustrumiem no Aiviekstes un Pededzes satekas, 150 m no Lagažas ietekas Aiviekstē. Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis.
Arheoloģiskie izrakumi
Arheoloģiskā izpēte veikta 1965.-1966. un 1968. gadā (vadīja I.Loze). Atklātas taisnstūra celtņu paliekas, ornamentētas raga plāksnītes, kaula skulptūras, medību rīki un darbarīki, Lubānas tipa keramika, seni bronzas kausējamie tīģeļi.
Akmeņraga bāka
Akmeņraga (Akmensraga) bāka atrodas Baltijas jūras Latvijas piekrastē, Akmensragā (Akmeņragā); Dienvidkurzemes novada Sakas pagastā. Bākai ir 38 m augsts ķieģeļu tornis.
Vēsture
Navigācijas uguns šajā apkaimē pastāv kopš 1870. gadiem. 1879. gadā Krievijas impērijas kara flotes hidrogrāfi kopā ar matrožiem bākas vietā pacēla mastu ar rāju, kura fallēs naktīs iekāra aizdedzinātas petrolejas lampas. 1889. gadā uzcēla 28 metrus augsta sešstūraina piramīdveidīgu koka bāku, ko nomainīja 1911. gadā celtā mūra bāka.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā bāku pilnīgi sagrāva, saglabājās vienīgi 6 m augsta pamatne. Pēc bākas sagraušanas bīstamās kuģošanas vietas atzīmēja ar stoderēm, kas naktīs nebija redzamas, Vācijas armija blakus uzbūvēja koka pagaidu bāku. Pašreizējā torņa būve pabeigta 1921. gadā. Būvmateriāli tika pievesti pa jūru no Liepājas, pie Akmensraga pārkrauti sekli peldošos pontonos, ar kuriem tie nogādāti uz jūrā izbūvētiem steķiem, kā arī izmantoti iepriekšējās bākas ķieģeļi. 1923. gada 14. janvārī iepretim Akmeņraga bākai sēklim uzskrēja tvaikonis "Saratov". Kuģa vraku iznīcināja 1934. un 1936. gados. 1927. gadā nojauca koka pagaidu bāku. Otrā pasaules karā bāka palika neskarta, 1949. gadā bākai veica kapitālo remontu, bet 1957. gadā rekonstruēja bākas celtni.
Akmeņraga bāku iekļāva Valsts Nekustamo kultūras pieminekļu sarakstā (Nr. 8570), Akmeņraga bāka kļuvusi par iecienītu tūrisma galamērķi. 2008. gada 10. maijā Latvijas Pasts izdeva pastmarku un pirmās dienas aploksni ar Akmeņraga bākas attēlu.
Bākas tehniskais raksturojums
Sarkans ķieģeļu tornis ar vītņu kāpnēm (126 pakāpieni, 4 podesti). 1939. gadā bākas tornī parādījās vertikālas plaisas. 1949. gadā veikts kapitālais remonts, lai novērstu ķieģeļu drupšanu. 1957. gadā torni apklāja ar dzelzsbetona apvalku. Bākas torņa augstums ir 38 metri (kopā ar laternu, laternas diametrs 2,5 m), zviedru AGA firmas aparāts — acetilēna kvēlgaisma ar 3 rotējošām starmetēju lēcām — uzstādīts 1922. gadā, uguns augstums 37,5 m v.j.l., kas pēc Otrā pasaules kara tika nomainīts.
Čehoslovākijas sieviešu basketbola izlase
Čehoslovākijas sieviešu basketbola izlase bija nacionālā basketbola sieviešu komanda, kas pārstāvēja Čehoslovākijas Republiku starptautiskās basketbola sacensībās, tādās kā Eiropas čempionāts, Pasaules čempionāts, Olimpiskās spēles. Čehoslovākijas izlases labākais panākums bija sudraba medaļas 1964. un 1971. gada Pasaules čempionātā.
2002. gada Pasaules čempionāts basketbolā
2002. gada Pasaules čempionāts basketbolā bija 14. Pasaules čempionāts basketbolā. Čempionāts norisinājās 2002. gadā, laika posmā no līdz  Indianapolisā, ASV. Čempionātu organizēja FIBA.
Par Pasaules čempioniem kļuva Dienvidslāvijas izlase, kas finālā uzvarēja Argentīnas basketbolistus. Bronzas medaļas izcīnīja Vācija, kas spēlē par trešo vietu uzvarēja Jaunzēlandi.
Konvencija pret diskrimināciju izglītībā
Konvencija pret diskrimināciju izglītībā ir 1960. g. pieņemtā un 1962. g. spēkā stājusies UNESCO konvencija. 1962. g. tika pieņemts protokols par samierināšanas un labo pakalpojumu komisijas dibināšanu strīdu starp šīs konvencijas dalībvalstīm risināšanai, kas stājās spēkā 1968. gadā. Uz 2018. gada septembri konvencijai ir 105 dalībvalstis (arī Latvija — 2009. g. 16. jūnijā deponēja pieņemšanas dokumentu; Ķīnas saistības ir ierobežotas ar Makao teritoriju), 37 valstis ir Protokola dalībvalstis (ieskaitot Vjetnamu, kura pēc apvienošanās neziņoja, vai turpina pirmsapvienošanās dalību protokolā).
Azerbaidžānas ģerbonis
Azerbaidžānas Republikas ģerbonis (az) ir viens no Azerbaidžānas nacionālajiem simboliem. Ģerboņa galvenais elements, kas izvietots tieši tā vidū ir stilizēta liesma, kas norāda uz valsts ar naftu un gāzi bagātajām zemes dzīlēm, kā arī tā ir vēsturiska atsauce uz zoroastrismu.
Ģerboni balsta sakrustotas kviešu un ozola zaru vītnes. Kvieši simbolizē pārpilnību, jo kviešu maize ir viens no galvenajiem valsts ēdieniem. Kviešu vainags bija arī padomju laika ģerboņa daļa. Ozols simbolizē spēku.
Ģerboņa projekts tika izstrādāts 1920. gadā Azerbaidžānas Demokrātiskās Republikas laikā, bet sakarā ar valsts likvidāciju netika ieviests.
Apraksts
Ģerboņa pamatā ir apaļš austrumnieku stila ģerbonis, krāsots radiāli nacionālā karoga krāsās (zila, sarkana, zaļa) un apjozts ar zelta joslu. Krāsas simbolizē: zaļā — islāmu, sarkanā — Azerbaidžānas attīstību un demokrātiju demokrātiju, zilā — piederību pie tjurku tautām. Vairoga vidū atrodas balta astoņstaru zvaigzne ar sarkanu uguns simbolu vidū. Zvaigzne ir tradicionāls azerbaidžāņu ornaments, kuras astoņi stari simbolizē astoņas senās tjurku ciltis. Zvaigznes centrā attēlotā liesma simbolizē ar naftu un gāzi bagātās zemes dzīles, kā arī to, ka Azerbaidžānā dzīvojuši uguni pielūdzošie zoroastrieši. Liesma izveidota kā ligatūra, kas arābu alfabētā veido vārdu Allāhs. Zem vairoga izvietotās vītnes simbolizē auglību (kvieši) un slavu un spēku (ozola zari).
Vēsture
Azerbaidžānas Demokrātiskās Republikas valdība izsludināja konkursu par Azerbaidžānas valsts ģerboni un pieņēma lēmumu tā paša gada maijā jau prezentēt ģerboņa modeli. Tomēr Azerbaidžānas Demokrātiskās Republikas sabrukuma dēļ ģerbonis netika apstiprināts.
Nahčivanas Autonomās Republikas valdība apsprieda jautājumu, kas saistīts ar valsts ģerboni un senāta iesniegto petīciju Azerbaidžānas PSR Augstākajai Padomei par Azerbaidžānas nacionālo ģerboņa jauna konkursa izsludināšanu.
Konkurss tika izsludināts ar Azerbaidžānas Republikas Augstākās Padomes lēmumu. No 1991. līdz 1992. gadam konkursa laikā tika prezentēti desmitiem ģerboņa projektu, kā arī tika piedāvāts apstiprināt vienu no projektiem, kas izstrādāts laikā no 1919. līdz 1920. gadam.
ar Azerbaidžānas Republikas Augstākās padomes Konstitucionālo likumu tika apstiprināts viens no projektiem, kas izstrādāts laika posmā starp 1919. un 1920. gadiem ar nelielām izmaiņām (kvieši, ozola zari un liesma).
Tāpat kā citās postpadomju republikās, kuru simboli pēc Oktobra revolūcijas tika mainīti, arī pašreizējais ģerbonis saglabājis daļu padomju ģerboņa sastāvdaļām, piemēram, kviešus.
Denī Didro
Denī Didro (fr; — ) bija franču filozofs, mākslas kritiķis un rakstnieks, pazīstams kā grāmatas "Enciklopēdija" (Encyclopédie) galvenais redaktors.
Dzīvesgājums
Mācījās jezuītu skolā, kur ieguva labu izglītību un studēja modernās valodas. Viņš netieši noliedza Bībeli un aizsāka zinātnisko pieeju. Viņa izdotā "Enciklopēdija" sastāvēja no 35 sējumiem. Sākumā tā tika paredzēta kā angļu enciklopēdijas tiešs tulkojums franču valodā, taču ar laiku tas izveidojās par patstāvīgu darbu. Didro šim darbam pieaicināja vairākus slavenus filozofus, kā arī uzraudzīja, lai enciklopēdija būtu rakstīta no zinātnes viedokļa. Paralēli darbam ar "Enciklopēdiju" viņš rakstīja oriģināldarbus "Vēstule aklajiem", "Mūķene", "Ramo brāļadēls" (Le Neveu de Rameau), "Dalambēra sapnis".
1773. - 1774. gadā, ceļojot uz Sanktpēterburgu, apmeklējis arī Jelgavu un Rīgu.
Sarkandaugava (nozīmju atdalīšana)
Sarkandaugava var būt:
Azerbaidžānas ģerbonis
Izmantojums
Azerbaidžānas ģerbonis tiek izmantots:
Vulfa
Vulfa var būt:
Lutera roze
Lutera roze ir plaši izplatīts luterisma simbols, kas sākotnēji bijis attēlots no Saksijas prinča Johana Frīdriha I Mārtiņam Luteram dāvinātā zīmoga.
1530. gadā Saksijas princis vēlējās pasniegt Luteram dāvanu — zīmoggredzenu. Luters 1530. gada 8. jūlijā vēstulē prinča adjutantam Lācaram Šprengleram izsaka savus priekšlikumus par zīmoga izskatu:
„Tā kā Tu vēlies zināt, vai mans ģerbonis ir uzzīmēts pareizi, es ar prieku rakstu Tev pirmās pārdomas par savu zīmogu, kas ir liecība manis sludinātajai teoloģijai.
''Tam jābūt melnam krustam sirdī, kura būtu savā dabiskajā krāsā, lai sev atgādinātu, ka svētlaimīgus mūs dara ticība krustā sistajam. Jo taisnots tiek no sirds ticības.''
Balss
Balss ir skaņa, ko rada cilvēks runājot, kliedzot, raudot, dziedot, u.tml. Balsi rada plaušas, balss saites un artikulatori. Plaušām ir jārada gana liels gaisa spiediens, lai balss saites sāktu vibrēt (tieši šis gaisa spiediens rada balsi). Balss saites šīs vibrācijas pārveido par dzirdamām skaņām. To muskuļi spēj balss saites izstiept un saspiest, kā arī padarīt stingrākas, lai mainītu toni un skaļumu. Artikulatori jeb viss virs balss saitēm (vaigi, mēle, lūpas, utt.) artikulē skaņu un var arī to mazliet mainīt. Dziedātāji izmanto balsi kā mūzikas instrumentu.
Čornobiļas AES katastrofa
Čornobiļas AES katastrofa bija plkst. 1:23:45 (GMT+4) notikusī kodolkatastrofa Čornobiļas atomelektrostacijas ceturtajā blokā, Ukrainas PSR (tagadējā Ukrainas teritorijā), PSRS, netālu no Pripjatas pilsētas. Kodolkatastrofa radās uzsprāgstot kodolreaktoram. Tās rezultātā apkārtnē tika izmests ļoti liels radioaktīvo vielu daudzums. Tā tiek uzskatīta par lielāko katastrofu visā kodolenerģijas vēsturē, gan pēc tās seku iespējamā bojā gājušo un cietušo cilvēku skaita, gan pēc saimnieciskajiem zaudējumiem, un ir viena no divām, kura novērtēta ar 7. līmeni pēc Starptautiskās kodolnegadījumu skalas (otra — Fukusimas I AES avārija). 31 cilvēks gāja bojā no akūtas staru slimības vai apdegumiem, bet 134 cilvēki pārcieta dažādas pakāpes smaguma staru slimību. No 30 kilometru zonas tika evakuēti vairāk nekā 115 tūkstoši cilvēku. Seku novēršanai tika mobilizēti nozīmīgi resursi, vairāk kā 600 tūkstoši cilvēku piedalījās katastrofas seku likvidēšanā.
Mīlgrāvis (nozīmju atdalīšana)
Mīlgrāvis var būt:
Čornobiļas AES katastrofa
Pirmajos trīs mēnešos pēc kodolkatastrofas bojā gāja 31 cilvēks, bet vēl 19 nāves, kas reģistrētas no 1987. līdz 2004. gadam, var tikt attiecinātas uz tiešajām sekām. Apmēram četri tūkstoši cilvēku, kas saņēma augstu starojumu, pārsvarā no katastrofas seku likvidēšanas darbinieku vidus, nāves arī var būt par iemeslu apstarojuma attālinātajām sekām. Tomēr visi šie skaitļi ir daudz mazāki kā tas upuru skaits, kas pēc sabiedrības domām tiek piedēvēts Čornobiļas AES katastrofai.
Atšķirībā no Hirosimas un Nagasaki bombardēšanas, sprādziens atgādināja ļoti jaudīgu "netīro" bumbu, kuras galvenie ietekmējošie faktori bija radioaktīvais piesārņojums.
Sprādziena rezultātā no reaktora tika izmesta kodoldegviela, kodolu dalīšanās reakciju produkti, radioaktīvi piesārņoti grafīta (neitronu palēninātāja) gabali, kas piesārņoja reaktora apkārtni. Mākonis, kas izveidojās no degošā reaktora, aiznesa dažādus radioaktīvos materiālus, pārsvarā joda-131, cēzija-137 un stroncija-90 radionuklīdus, uz lielāko daļu Eiropas. Vislielākie nokrišņi tika novēroti reaktora tuvējās teritorijās, kas mūsdienās atrodas Baltkrievijas, Krievijas un Ukrainas teritorijās.
Čornobiļas AES katastrofa PSRS kļuva par lielu sabiedriski politisko notikumu. Tas viss atstāja savu iespaidu uz izmeklēšanas gaitu. Katastrofas faktu un apstākļu interpretācija laikam ejot mainījās, bet joprojām nav vienots viedoklis par notikušo. Katastrofas rezultātā tika pieņemts lēmums par atteikšanos no radiolokācijas stacijas Duga ekspluatācijas, kurai bija jākļūst par vienu no PSRS raķešu aizsardzības pamatelementiem.
Katastrofa
Katastrofa notika 1986. gada 26. aprīlī Čornobiļas AES ceturtajā reaktorā blakus Pripjatas pilsētai, Ukrainas PSR, veicot eksperimentu. Eksperimenta mērķis bija izstrādāt metodi, kā ātrāk nodrošināt strāvas padevi reaktora dzesēšanas sistēmai ārkārtas izslēgšanas gadījumā. Bija paredzēts, ka eksperimentu veiks dienas maiņa, taču to nācās pārtraukt, jo sakarā ar problēmām citā spēkstacijā bija nepieciešams, lai reaktors turpinātu ražot elektrību. Eksperimentu turpināja nakts maiņa, kas nebija sagatavojusies tā veikšanai — pēc sākotnējā plāna tai būtu vajadzējis tikai uzraudzīt jau izslēgtu reaktoru. Bija plānots, ka reaktora jauda tiks samazināta līdz 700—1000 MW, taču kļūdas pēc tā tika samazināta līdz 30 MW. Pārāk lielais jaudas samazinājums padarīja reaktoru nestabilu un, veicot eksperimentu, notika straujš jaudas pieaugums. Nezināmu iemeslu dēļ tika uzsākta reaktora ārkārtas izslēgšana, taču reaktors bija veidots tā, ka šīs procedūras sākumā jauda palielinājās vēl vairāk un reaktors pārkarsa, izraisot tvaika eksploziju, kurai pēc pāris sekundēm sekoja spēcīgāks sprādziens. Pēc sprādziena sākās ugunsgrēks, kas ievērojami palielināja radioaktīvo piesārņojumu.
Glābšanas darbi
Sprādziens no reaktora izsvieda kodoldegvielu un grafīta kontrolstieņu fragmentus, kas nokrita ap reaktora ēku, kā arī uz turbīnu halles un trešā reaktora ēkas jumta. Saskaroties ar gaisu, sakarsētais grafīts aizdegās. Ugunsdzēsējiem, kas ieradās dažas minūtes pēc avārijas, līdz pusseptiņiem rītā izdevās apdzēst ugunsgrēku, izņemot liesmas, kas plosījās uzsprāgušajā reaktorā. Uzreiz pēc avārijas ceturtajā reaktorā tika mēģināts izmērīt radiāciju, taču lielākā daļa mērierīču bija paredzētas neliela starojuma izmērīšanai. No divām mērierīcēm, kas spēja izmērīt lielāku radiācijas līmeni, viena pēc sprādziena nebija pieejama, bet otra bija salūzusi. Ceturtā reaktora nakts maiņas priekšnieks pieņēma, ka reaktors sprādzienā nav skarts un turpināja darbu pie ūdens sūknēšanas reaktorā. Ēkas apkārtnē izmētātie kodoldegvielas un grafīta fragmenti netika ievēroti, un, kad puspiecos no rīta tika piegādāta jauna mērierīce, tika pieņemts, ka tās rādījumi ir kļūdaini. Trešā reaktora nakts maiņas vadītājs gribēja šo reaktoru nekavējoties izslēgt, bet galvenais inženieris iebilda. Darbiniekiem izsniedza respiratorus un kālija jodīda tabletes (lai novērstu radioaktīvā joda uzkrāšanos vairogdziedzerī), un lika turpināt darbu. Tikai ap pieciem no rīta nakts maiņas vadītājs tomēr izšķīrās par reaktora izslēgšanu, atstājot tikai tos darbiniekus, kam bija jāuzrauga reaktora dzesēšanas sistēma.
PSRS valdība uz Čornobiļu nosūtīja izmeklēšanas komisiju, kas tur ieradās 26. aprīļa vakarā, konstatēja augstu radiācijas līmeni un ieteica evakuēt tuvējās apkārtnes iedzīvotājus. Evakuācija sākās 27. aprīlī divos dienā, iedzīvotāji tika informēti, ka līdzi jāņem tikai pats nepieciešamākais un viņi pēc pāris dienām varēs atgriezties mājās. PSRS valdība centās slēpt notikušo un atzina, ka noticis negadījums tikai tad, kad paskaidrojumus pieprasīja Zviedrija, kur 28. aprīlī Forsmarkas AES tika konstatēts radioaktīvais piesārņojums un tika noteikts, ka tas nācis no PSRS rietumiem.
Tikmēr ceturtajā reaktorā turpinājās ugunsgrēks. Tā apakšējos stāvos atradās ūdenstvertnes, kas bija pārplūdušas, jo tajās uzkrājās ūdens no ugunsdzēšanas un plīsušajām dzesēšanas sistēmas caurulēm. Augstākajos stāvos grafīts, kodoldegviela un citi materiāli sasniedza 1200 grādu temperatūru un veidoja lavai līdzīgu masu, kas draudēja izkausēt grīdu un iekrist ūdenī, radot tvaika eksploziju. Tāpēc reaktorā tika iesūtīti trīs brīvprātīgie, lai atvērtu slūžas un varētu nosusināt ūdeni. Tomēr pastāvēja risks, ka, turpinot degt, izkusušās vielas varētu sasniegt gruntsūdens līmeni, radot tvaika eksploziju un piesārņojot gruntsūdeņus. Tika izlemts ar šķidrā slāpekļa palīdzību sasaldēt zemi zem reaktora, tomēr šī ideja drīz tika atmesta, bet šim nolūkam izraktā telpa tika aizpildīta ar cementu. Ceturtais reaktors turpināja degt līdz 10. maijam, lai to nodzēstu, helikopteri pār to izgāza 5000 tonnu smilšu, mālu, svina un bora. Avārijas seku likvidēšanai tika mobilizēti PSRS armijas rezervisti, kam bija jāsavāc bīstamākie atkritumi reaktora iekšienē un jāpiedalās sarkofāga celtniecībā. 1986. gada decembrī tika pabeigts cementa sarkofāgs, kas sedz ceturto reaktoru, neļaujot no tā izkļūt kaitīgajām vielām. Tomēr tas tika uzcelts steigā kā pagaidu risinājums un laika gaitā sāka brukt, tāpēc līdz 2013. gadam bija iecerēts izveidot jaunu sarkofāgu, kas samazinātu apdraudējumu videi un ļautu nojaukt nedrošās struktūras. Naudas trūkuma dēļ jaunā sarkofāga būvi pabeidza tikai 2016. gada novembra beigās.
Piesārņojums un ietekme
Radioaktīvie izmeši ar vēju un nokrišņiem piesārņoja lielāko daļu Eiropas, 60% radioaktīvo izmešu izkrita Baltkrievijā. Lielās platībās Ukrainā, Baltkrievijā un Krievijā tika evakuēti vairāk kā 336 000 iedzīvotāju. Pēc oficiālās informācijas ar akūtu staru slimību saslima 237 cilvēki, no kuriem trīs mēnešu laikā nomira ap trīsdesmit. Palielinājās saslimstība ar vairogdziedzera vēzi. Tā kā radioaktīvie elementi lēnām sabrūk, radiācijas piesārņojums laika gaitā ir mazinājies. Slēgtajā zonā ap AES palielinājās bioloģiskā daudzveidība un 2007. gadā Ukraina to atzina par aizsargājamu teritoriju. Daba šajā teritorijā ir maz pētīta, konstatēts, ka dažām sugām radiācijas ietekmē radušās nelielas mutācijas, taču tiek uzskatīts, ka augiem un dzīvniekiem pret radiāciju varētu būt izstrādājušies aizsargmehānismi.
Mario Kart DS
Mario Kart DS ir ātrumsacīkšu spēle, ko Nintendo DS konsolei izdeva Nintendo. Tā ir Mario Kart sērijas piektā spēle un pirmā, kas izmanto Nintendo bezvadu savienojumu. Spēli 2005. gada novembrī izdeva Ziemeļamerikā, Austrālijā un Eiropā, bet 2005. gada decembrī — arī Japānā un Dienvidkorejā. Mario Kart DS ir augstu novērtēta, GameSpot tīmekļa vietnē saņemot 9,2/10 vērtējumu.
Garkalne (nozīmju atdalīšana)
Garkalne var būt:
Mērsraga bāka
Mērsraga bāka atrodas Mērsraga zemesragā Talsu novadā, 3,3 km no Mērsraga ciema.
Vēsture
Bākas tornis tika izgatavots Francijā. Bākas būve pabeigta un uguns tajā iedegta 1875. gadā.
Pirmā pasaules kara laikā gaismas aparāts aizvests uz Krieviju, bet tornis tika smagi sašauts. 1920. gadā iedegta jauna uguns 6 m augstajā pagaidu koka tornī. 1922. gadā pabeigts bojātā torņa remonts, ietverot to betonā.
Raksturojums
Bākas augstums ir 19 m. Bāku veido apaļš čuguna tornis, ietverts betonā, ar galeriju un laternu. Tornis ir balts. Gaismas elements atrodas 26 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (0,2 s deg, 4,8 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 17 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu diennakts tumšajā laikā. 2006. gada 27. oktorbrī Latvijas pasts izdeva pastmarku un pirmās dienas aploksni ar Mērsraga bākas attēlu.
Māris Vītols
Māris Vītols (dzimis Aizputē ) ir Latvijas politologs, uzņēmējs, mākslas kurators un kolekcionārs, bijušais politiķis. No 2023. gadā Latvijas Nacionālā teātra vadītājs.
Biogrāfija
No 1979. gada līdz 1987. gadam M. Vītols mācījās Aizputes vidusskolā, bet no 1987. līdz 1991. gadam Rīgas Industriālajā politehnikumā, programmvadības iekārtu vadības specialitātē. No 1992. līdz 1996. gadam viņš studēja Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē, iegūstot bakalaura grādu politikas zinātnē. Studiju laikā darbojies kā žurnālists "Universitātes Avīzē".
Politiskā darbība
No 1993. gada darbojies Latvijas Kristīgo demokrātu savienībā, 1994. gadā kļuvis par tās ģenerālsekretāru. 1995. gadā kļuvis par partijas Saeimas frakcijas konsultantu.
No 1994. līdz 1995. gadam M. Vītols bija Centrālās vēlēšanu komisijas loceklis.
1995. gadā kandidēja 6. Saeimas vēlēšanās un tika ievēlēts Kurzemes vēlēšanu apgabalā no Latvijas Zemnieku savienības, Latvijas Kristīgo demokrātu savienības (bija šīs partijas biedrs) un Latgalē Latgales Demokrātiskās partijas apvienotā saraksta. No 1995. līdz 1998. gadam bija 6. Saeimas deputāts, apvienības Saeimas frakcijas priekšsēdētājs, Saeimas budžeta un finansu (nodokļu) komisijas un Eiropas lietu komisijas loceklis, Baltijas Asamblejas loceklis. No 1996. līdz 1998. gadam M. Vītols bija arī Finanšu ministrijas parlamentārais sekretārs.
1998. gadā izstājies no Kristīgo demokrātu savienības un pametis apvienības Saeimas frakciju. Šajā pašā gadā M. Vītols bija Tautas partijas dibinātāju skaitā un 7. Saeimas vēlēšanās tika ievēlēts Saeimā. No 1998. līdz 1999. gadam 7. Saeimas deputāts, Budžeta un finansu (nodokļu) komisijas sekretārs un Saimnieciskās komisijas loceklis. 1999. gadā bija Latvijas delegācijas vadītājs Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas (EDSO) Parlamentu asamblejā.
Būdams Saeimas deputāts, aktīvi cīnījies par obligātā militārā dienesta atcelšanu. 1999. gadā pēc dienesta atbalstītāja, deputāta Pētera Tabūna izaicinājuma abi stadionā cīnījās spēka un izveicības sacensībās.
Pēc Silvas Goldes demisijas no 1999. līdz 2000. gadam M. Vītols bija Izglītības un zinātnes ministrs Andra Šķēles valdībā. Pēc valdības demisijas atjaunojis Saeimas deputāta mandātu, bet pēc tam aktīvajā politikā vairs nav darbojies.
Pēc aktīvās politikas
Pēc darba 7. Saeimā M. Vītols publiskās aktivitātēs maz bijis iesaistīts, no publicitātes ilgstoši izvairījies, lai gan ir ziņas, ka kādu laiku pēc tam viņš ir bijis Tautas partijas "finanšu direktors". No 2002. līdz 2014. gadam nodarbojies ar uzņēmējdarbību. Paralēli sācis darboties kā mākslas izstāžu kurators, no 2010. līdz 2014. gadam vadījis biedrību "Latvijas kultūras projekti". Kopā ar sievu Irinu (precējušies 1995. gadā, ir dēls) abi nodarbojas ar Austrumeiropas un Centrāleiropas mākslas priekšmetu kolekcionēšanu un izstādīšanu.
2023. gadā M. Vītols konkursa kārtībā tika izvēlēts un apstiprināts par Latvijas Nacionālā teātra vadītāju, stājoties līdzšinējā vadītāja Jāņa Vimbas vietā, kas sākotnēji izraisīja iebildumus teātra kolektīvā.
Serbija
Serbija (sr) ir valsts Balkānu reģionā, Eiropā. Ziemeļos tā robežojas ar Ungāriju, austrumos tā robežojas ar Rumāniju un Bulgāriju, dienvidos ar Ziemeļmaķedoniju, Kosovu un Albāniju, bet rietumos ar Melnkalni, Horvātiju, kā arī Bosniju un Hercegovinu. Serbijas galvaspilsēta ir Belgrada.
Kopš 2012. gada 1. marta Serbija ir Eiropas Savienības kandidātvalsts, pievienošanās sarunas uzsāktas 2014. gada janvārī.
Vēsture
Līdz 2006. gadam Serbija bija viena no Dienvidslāvijas republikām, no kuras pakāpeniski atdalījās Slovēnija, Horvātija, Maķedonijas Republika (1991), Bosnija un Hercegovina (1992). 2006. gada 21. maijā notika referendums par Melnkalnes atdalīšanos un 3. jūnijā Melnkalne un 5. jūnijā Serbija tika pasludinātas par neatkarīgām valstīm. 2008. gada 17. februārī neatkarību pasludināja Kosova, tomēr tās neatkarību atzinušas nedaudz vairāk nekā puse ANO dalībvalstu.
Iedzīvotāji
Atbilstoši 2011. gada tautskaitei Serbijas iedzīvotāju skaits (bez Kosovas) sasniedza 7 186 862. Iedzīvotāju vidējais blīvums — 92,8 vienā kvadrātkilometrā. Kopš 20. gadsimta beigām iedzīvotāju skaits Serbijā ir samazinājies emigrācijas un zemās dzimstības rezultātā. Serbijas iedzīvotāji ir viena no vecākajām nācijām pasaulē ar vidējo vecumu 42,9 gadi. Vidējais paredzamais dzīves ilgums — 75,6 gadi.
Kopš Dienvidslāvijas sabrukšanas un ar to saistītajiem kariem Serbijā ir liels bēgļu skaits, kopā ar pārvietotajām personām pārsniedzot 7% iedzīvotāju (pārsvarā serbi no Horvātijas, Bosnijas un Hercegovinas, Kosovas).
Melnkalne
Melnkalne (melnkalniešu: Црна Гора jeb Crna Gora) ir valsts Balkānu reģionā, Eiropā. Tās krastus apskalo Adrijas jūra. Melnkalnes administratīvā galvaspilsēta ir Podgorica, bet vēsturiskā — Cetiņe.
Serbija
Iedzīvotāji
Serbi veido 83% valsts iedzīvotāju (5 988 150, 2011. gadā). Citas lielākās etniskās grupas ir ungāri (3,5%, bet Vojvodinā 13%) un čigāni (oficiāli 2,1%, bet patiesais skaits varētu būt ievērojami lielāks). 59,4% valsts iedzīvotāju dzīvo pilsētās un 16% galvaspilsētā Belgradā, kas ir lielākā pilsēta ar 1 233 796 iedzīvotāju. Serbi lieto serbu valodu (dzimtā valoda 88% valsts iedzīvotāju), rakstībā kirilicas alfabētu. Lielākā daļa ticīgo serbu pieder Serbijas pareizticīgajai baznīcai (vairāk nekā 80% valsts iedzīvotāju).
Saimniecība
Serbijai ir jauna tirgus ekonomika ar vidēju ienākumu līmeni. Saskaņā ar Starptautiskā Valūtas fonda datiem, Serbijas nominālais IKP 2018. gadā tiek oficiāli lēsts 50,651 miljardu ASV dolāru apjomā, jeb 7243 uz vienu iedzīvotāju, bet pēc pirktspējas paritātes 122,759 miljardi jeb 17 555 uz vienu iedzīvotāju. Ekonomikā dominē pakalpojumi, kas veido 67,9% no IKP, kam seko rūpniecība ar 26,1% no IKP un lauksaimniecība ar 6% no IKP. Serbijas oficiālā valūta ir Serbijas dinārs (ISO kods RSD), centrālā banka ir Serbijas Nacionālā banka. Belgradas fondu birža ir vienīgā birža valstī, tās tirgus kapitalizācija ir 8,65 miljardi ASV dolāru un tā veido BELEX15 indeksu, kurā iekļautas 15 likvīdāko uzņēmumu akcijas.
Melnkalne
Vēsture
Melnkalnes nosaukums (Crna Gora) pirmo reizi parādījās Crnojeviču valdīšanas laikā 14. gadsimtā. 1481. gadā tā kļuva par Osmaņu vasaļvalsti, kuru pārvaldīja bīskapi (vladikas). 1852. gadā bīskaps Danilo II Petrovičs-Ņegošs pasludināja sevi par kņazu un izveidoja Melnkalnes kņazisti. 1878. gada starptautiskajā Berlīnes līgumā Melnkalni atzina par neatkarīgu valsti, 1910. gadā kņazs Nikola I pieņēma karaļa titulu. Pirmā pasaules kara laikā Nikolas vadītā armija cieta sakāvi un 1918. gadā Melnkalni okupēja Austroungārijas spēki.
Nellija Furtado
Nellija Kima Furtado (Nelly Kim Furtado; dzimusi ) ir portugāļu izcelsmes kanādiešu dziedātāja, dziesmu autore un ierakstu producente. Viņai ir gan Kanādas, gan Portugāles pilsonība.
Melnkalne
Demogrāfija
2020. gadā Melnkalnē dzīvoja 621 000 iedzīvotāju. Pēc 2011. gada tautskaites datiem 44,98 % iedzīvotāju bija melnkalnieši, 28,73 % serbi, 8,65 % bosnieši, 4,91 % albāņi, 1,01 % čigāni, 0,97 % horvāti. 7,68 % iedzīvotāju nosauca citu etnisko piederību, bet 3,31 % savi sauca par musulmaņu tautībai piederīgiem. Serbi pārsvarā dzīvo ziemeļu daļā gar Serbijas robežu, bosnieši dzīvo ziemeļaustrumu daļā, albāņi gar Albānijas un Kosovas robežu.
Pēc 2011. gada tautskaites datiem 72,1% iedzīvotāju piederēja serbu ortodoksajai baznīcai, 19,1% islāmam, 3,4% Romas katoļu baznīcai.
Nellija Furtado
Pasaules ievērību Nellija Furtado ieguva 2000. gadā, kad izdeva savu debijas albumu "Whoa, Nelly!", kurā bija iekļauts viņas pirmais hits, "Grammy" balvu ieguvušais "I'm Like a Bird". Pēc kļūšanas par māti un komerciāli mazāk veiksmīgā albuma "Folklore", kurā dziedātāja vairāk pievērsās folkmūzikai, 2006. gadā viņa atgriezās pie vispasaules atzinības ar savu albumu "Loose", kurā krietni izmanījies viņas skanējums, pateicoties producentam Timbaland. Ļoti labus panākumus guva albuma 4 singli "Maneater", "Promiscuous", "All Good Things (Come to an End)" un "Say It Right". Šobrīd albums "Loose" ir pārdots vairāk nekā 8 miljonos eksemplāru visā pasaulē.
Furtado mūzikā bieži dzirdama eksperimentēšana ar dažādiem mūzikas instrumentiem, skanējumiem, žanriem, valodām un balss stiliem.
Bagrationovskas rajons
Bagrationovskas rajons ir Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabala administratīvais rajons. Rajons robežojas ar Kaļiņingradas apgabala Laduškinas un Mamonovas pilsētām, Gurjevskas, Gvardejskas un Pravdinskas rajoniem, kā arī Baltijas jūru un Poliju.
Toms Rīgens
Toms Rīgens (Tom Regan; dzimis, miris ) bija ASV filosofs, kas specializējies dzīvnieku tiesību teorijā. Viņš bija Ziemeļkarolīnas štata universitātes profesors laikā no 1967. līdz 2001. gadam.
Rīgens ir vairāku dzīvnieku tiesību tēmai veltītu grāmatu autors t. sk. "Dzīvnieku tiesību aizstāvība" (The Case for Animal Rights), kas ir viens nedaudziem darbiem, kas būtiski ietekmējuši mūsdienu dzīvnieku aizstāvības ētiku. Savos darbos viņš aizstāv viedokli, ka dzīvnieki ir "dzīves subjekti" gluži tāpat kā cilvēki. Viņš arī pauž uzskatu, ka, ja vēlamies piešķirt visiem cilvēkiem vienādu vērtību, neskatoties uz to prāta spējām, konsekventi būtu šādu vērtību piešķirt arī dzīvniekiem.
Biogrāfija
Rīgens absolvēja Tīla koledžu 1960. gadā, saņēma maģistra grādu 1962. gadā un filosofijas doktora grādu 1966. gadā Virdžīnijas Universitātē. Pēc tam no 1967. līdz 2001. gadam pasniedza filosofiju Ziemeļkarolīnas Štata Universitātē un kopš 2001. gada ir šīs universitātes goda profesors.
Dzīvnieku tiesības
Darbā "Dzīvnieku tiesību aizstāvība" Rīgens aizstāv uzskatu, ka dzīvniekiem ir morālas tiesības. Viņa pieeja balstās Imanuela Kanta filosofijā, kaut arī viņš noraida Kanta ideju, ka respektējamas pašas par sevi ir tikai tās būtnes, kas spēj rīkoties racionāli jeb saprātīgi. Rīgens norāda, ka mēs piedēvējam pašvērtību cilvēkiem, kas nav uzskatāmi par racionāliekm, piemēram, zīdaiņiem un cilvēkiem ar garīgās attīstības traucējumiem. Līdz ar to mēs tiem piedēvējam arī tiesības tikt respektētiem - tad kāpēc to neattiecinām arī uz dzīvniekiem?
Būtiskā īpašība, kas visiem cilvēkiem ir kopīga, ir nevis racionalitāte, bet fakts, ka katrs no mums dzīvo dzīvi, kas mums katram rūp - mums rūp, kas notiek ar mums, neskatoties uz to, vai tas rūp vēl kādam citam. Rīgena vārdiem izsakoties, mēs esam "dzīvi pieredzoši subjekti". Ja to atzīstam par iemeslu tam, kāpēc uzskatām katru indivīdu par pašvērtīgu jeb tādu, kura vērtība nav atkarīga no citu uzskatiem, tad pašvērtību un morālas tiesības ir jāattiecina uz visiem - gan cilvēkiem, gan pārējo sugu dzīvniekiem. Viņaprāt, tas, ka kādai būtnei piemīt pašvērtība nozīmē, ka neviens to nedrīkst izmantot tikai kā līdzekli savu nolūku realizēšanai.
Rīgena skatījumā no tiesībām netikt izmantotam par līdzekli izriet tiesības tikt cienītam un līdz ar to būt aizsargātam pret kaitējumu. Taču šīs tiesības nav absolūtas, piemēram, pastāv gadījumi, kad jānodara kaitējumu, lai pasargātu citus.
Rīgens uzskata, ka gadījumos, kad jāizšķiras starp cilvēka un dzīvnieka dzīvību, jebkurā gadījumā jādod priekšroku cilvēkam - viena cilvēka dzīvība, viņaprāt, ir vērtīgāka pat par daudzu dzīvnieku dzīvībām. Pēc viņa domām, nāve dzīvniekam ir daudz mazāks kaitējums par nāvi cilvēkam, jo dzīvnieks mirstot zaudē mazāk dzīves iespēju salīdzinājumā ar cilvēku.
Rīgena atbalstītāji norāda, ka viņa argumenti par labu dzīvnieku tiesībām nebalstās uz kādu jaunu radikālu ētikas teoriju, bet gan loģiski izriet no morāles pamatprincipiem un intuitīviem uzskatiem, kurus saistībā ar izturēšanos pret cilvēkiem atzīst daudzi no mums. Tomēr citi kritizē nepietiekamo skaidrību par "pašvērtības" un "dzīves subjekta" jēdzieniem. Tie norāda, ka Rīgena uzskaitītās nepieciešamās spējas, lai kādu uzskatītu par "pašvērtīgu" "dzīves subjektu" - sajūtu uztvere, uzskati, vēlmes, nolūki un atmiņa galu galā ļauj šos jēdzienus attiecināt tikai uz cilvēkiem.
Pēc Rīgena domām, tā kā dzīvniekiem ir tiesības tikt cienītiem mums ir pienākums pārtraukt dzīvnieku audzēšanu gaļas ieguvei, izmantošanai eksperimentos un komerciālajās medībās.
Cēsu komturi un fogti
Cēsu komturi un Cēsu fogti  bija ordeņa Cēsu pils un tai pakļauto teritoriju pārvaldnieki un karavadoņi (komturs - "komandieris") no 1207. līdz 1562. gadam.
Cēsu pils periodiski bija arī Livonijas ordeņa mestru rezidence (1297-1349, 1429-1434, 1470-1471), bet 1481. gadā uz Cēsu pili no Rīgas ordeņa pils tika pārvests Livonijas arhīvs, zelta, sudraba, dārglietu un citu bagātību krājumi un Cēsis kļuva par pastāvīgo Livonijas ordeņa galvaspilsētu līdz pat ordeņa sekularizācijai 1561. gadā. Šajā laikā Cēsu pils pārvaldnieki jeb "mājas komturi" atbildēja vienīgi par pils uzturēšanu.
Cēsu komturejā ietilpa Āraišu, Burtnieku, Cēsu, Lugažu, Trikātas un Valmieras draudzes novadi.
Vēsture
Pirmo reizi Cēsu ordeņa brāļu meistars (meister) jeb "mestrs" pieminēts Indriķa hronikas tekstā par 1207. gada notikumiem. Sākotnēji mestrs Bertolds rezidēja vendu pilī tagadējā Riekstukalnā, kas tika saukta arī par Bertoldsburgu. Vēlāk ordeņa brāļi uzbūvēja varenu mūra pili, kuras drupas redzamas vēl šodien.
Cēsu komturu un fogtu uzskaitījums
Pēc vēsturnieka Leonīda Arbūzova ziņām Cēsu ordeņa pilī laikā no 1237. līdz 1349. gadam valdīja 15 komturi, 1255. - 1461. gadā - 20 fogti un 1413. - 1562. gadā 14 tā sauktie mājas komturi. Zināma ir tikai daļa no Cēsu komturu un fogtu vārdiem.
Ranka
Ranka ir apdzīvota vieta Gulbenes novada Rankas pagastā, pagasta centrs. izvietojusies Gaujas pietekas Lazdupes krastos pie autoceļa P33 38 km no novada centra Gulbenes un 145 km no Rīgas.
Rankā ir pagasta administrācija, pamatskola, arodvidusskola (Ogres tehnikuma filiāle), bērnudārzs, kultūras nams, bibliotēka, pasts, doktorāts. Valsts nozīmes arhitektūras piemineklis Rankas muiža ar parku.
Vēsture
Vēstures avotos Ranka pirmoreiz minēta 1528. gadā, kad Rīgas virsbīskaps izlēņoja Rankas muižu (Ramkau) savam padomniekam fon Rozenam. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās muižas centru. Kādā akmens krāvumā pie Rankas atradās viens no Strūves ģeodēziskā loka punktiem, kurā uzmērījumi veikti 1824. gadā Strūves vadībā.
1933. gadā Rankai piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu.
Kartona fabrika
1897. gadā Rautenfelds uzsāka papes ražošanu nopirkot vecas dzirnavas un tās pārbūvējot. 1930. gadā fabrika nokļūst J.Mīlmaņa īpašumā. 1957. gadā tā turpina darboties ar nosaukumu Rankas kartona fabrika līdz 2002. gadam.
Rankas stacija
Rankas stacija ierīkota līdz ar dzelzceļa līnijas Ieriķi—Gulbene—Sita būvi, līnija atklāta 1916. gadā. Agrākais stacijas nosaukums kādā 1916. gada vilcienu sarakstā ir Pavāriņi (Pawarini), bet 1918. gada sarakstā tā dēvēta par Ramkavu (Ramkau). Kopš 1919. gada stacijas oficiālais nosaukums bija Ramka, ko 1930. gada pārdēvēja par Ranku. Dzelzceļa satiksme Ieriķu—Gulbenes iecirknī slēgta 1999. gadā.
Rankas mājturības skola
Bijušajā Rankas muižas kungu mājā pēc agrārās reformas 1923. gadā izveidoja Valsts Rankas divgadīgo mājturības skolu Latvijas Mazsaimniecību veicināšanas biedrības un Rankas lauksaimniecības biedrības pakļautībā. Otrā pasaules kara laikā skolā ierīkoja vācu armijas lazareti.
Mācības atsākās 1944. gada rudenī. Sākotnēji tā bija lauksaimniecības skola, tad 1957. gadā uz Ranku tiek pārcelta LPSR Mežsaimniecības un mežrūpniecības ministrijas pakļautībā esošā Biržu Meža skola un to dēvē par Rankas Meža skolu. 1962. gadā to pārdēvēja par 29. arodskolu, 1963. gadā par 29. pilsētas profesionāli tehnisko skolu, 1975. gadā par 13. lauku profesionāli tehnisko vidusskolu. 1976. gadā uzcēla jauno skolas mācību korpusu, pils ēkā palika tikai daži skolas darbinieku dzīvokļi un noliktavas. 1984. gadā skolas nosaukums ir 63. profesionāli tehniskā vidusskola, 1989. gadā Rankas lauksaimniecības skola, kopš 1999. gada 1. janvāra skola pārdēvēta par Rankas arodvidusskolu.
Divos ugunsgrēkos 1986. un 1990. gadā muižas pils ēka tika pilnīgi nopostīta, tagad saglabājušās tikai drupas.
Bukulti
Bukulti var būt:
Taustiņinstrumenti
Taustiņinstrumenti ir mūzikas instrumentu grupa, kurā apvienoti instrumenti, ko spēlē ar klaviatūru. Visizplatītākais taustiņinstruments ir klavieres. Citi bieži lietoti taustiņinstrumenti ir ērģeles, kā arī citi mehāniski, elektromehāniski vai elektriski instrumenti. Par taustiņinstrumentiem mēdz saukt dažādus sintezatorus.
Par senāko taustiņinstrumentu uzskata ērģeles, par kurām pirmās liecības atrastas 3. gadsimtā pirms mūsu ēras, tomēr tā laika ērģelēm (hidrauliskās ērģeles) nebija taustiņu. 14. gadsimtā tika izgudrots klavesīns un klavikords. Līdz klavieru izgudrošanai 18. gadsimtā tie bija populāri mūzikas instrumenti, tomēr klavieres tos izkonkurēja. Klavieru pilnais itāliskais nosaukums ir "gravicèmbalo con piano e forte", kas nozīmē "klavesīns ar kluso un skaļo".
Draugiem.lv
Līdz 2014. gada februārim sešus gadus Draugiem.lv direktore bija Agnese Zērne, kad viņu nomainīja Kaspars Driķis, kurš pirms tam vadīja starptautiska interneta izpētes uzņēmuma Gemius Latvijas filiāli.
Draugiem Group
Draugiem.lv paspārnē ir izveidoti 15 jauni patstāvīgi uzņēmumi. Draugiem Group uzņēmumu un projektu naudas apgrozījums 2016. gadā bija 16,23 miljoni eiro, peļņa — 1,72 miljoni eiro un nodokļos tika samaksāti 2 miljoni eiro. Draugiem Group strādā vairāk nekā 150 darbinieku Latvijā un vairāk nekā 200 darbinieku ASV.
DMOZ
Katalogs tika izveidots 1998. gadā. Uz 2006. gada aprīli tas saturēja 5 miljonu tīmekļa vietnes, kas sadalītas vairāk nekā 590 tūkstošos kategoriju.
Garkalne (Garkalnes pagasts)
Garkalne ir apdzīvota vieta Ropažu novada Garkalnes pagasta vidusdaļā. Izvietojusies Krievupes krastos pie autoceļu A2 un P3 krustojuma un dzelzceļa Rīga-Lugaži 12 km no pagasta centra Berģiem, 21 km no novada centra Ulbrokas un 21 km no Rīgas centra. Apdzīvotā vieta sākusi veidoties pēc Ropažu (Rodenpois) dzelzceļa stacijas izbūves 1889. gadā. 20. gadsimta 20.—30. gados Ropaži (Garkalnes tā laika nosaukums) bija kūrorts ar peldvietām un tenisa kortiem. 1925. gadā Ropažiem piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu.
Garkalnē atrodas Mākslu un vispārizglītojošā pamatskola, parks, futbola laukums, Jāņa Jaunsudrabiņa piemiņas akmens, bibliotēka, pasts, dzelzceļa stacija „Garkalne”, pārtikas veikali un aptieka.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
1938. gads
1938. bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās sestdienā.
1985. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss
12 punkti
Visi 12 punkti finālā:
Borts (nozīmju atdalīšana)
Borts var būt:
Anna Marija Mocarte
Anna Marija Mocarte, meitas uzvārds Pertla, (dzimusi, mirusi ) bija Volfganga Amadeja Mocarta un Marijas Annas Mocartes māte.
Urīnorgānu sistēma
Urīnorgānu sistēma (Organa uropetica s. organa urinaria) ir orgānu sistēma, kas nodrošina urīna veidošanu, uzkrāšanos un izvadīšanu no organisma. Šo sistēmu veido nieru pāris (renes), divi urīnvadi (ureteres), urīnpūslis (vesiaca urinaria) un urīnizvadkanāls (urethra). Bezmugurkaulniekiem izvadorgānu sistēmas analogs ir nefrīdijs.
Nieres
Nieres ir pupas veida pāra orgāns, kas atrodas jostas apvidū pie vēdera dobuma aizmugurējās sienas, abpus mugurkaulam. Nieres apņem perinefrālo tauku kārta. Virs nierēm nedaudz uz priekšu ir izvietoti virsnieru dziedzeri. Asinsrite nierēs notiek caur nieru artērijām (vēdera aortas atzariem) un asins plūsma šeit ir ap 1,25 l/min (25% no sirds asinsrites). Tam ir svarīga nozīme tāpēc, ka nieru pamatfunkcija ir nederīgo vielu atfiltrēšana no asinīm. Nieru bļodiņas tālāk pāriet urīnvados, kas tālāk savienojas ar urīnpūsli. Nieres pilda daudzas funkcijas: koncentrē urīnu, uztur elektrolītisko un skābuma homeostāzi. Niere vietējo hormonu (renīna-angiotensīna sistēma) kontrolēta izdala un atkal absorbē (reabsorbē) kālija, nātrija, kalcija u.c. jonus. Nieres kontrolē pH regulāciju asinīs, izdalot saistītās skābes un amonija jonus. Bez tam caur nierēm izdalās urīnviela - olbaltumvielu metabolisma produkts. Filtrācijas, reabsorbcijas un sekrēcijas rezultātā nieres veido urīnu, kas uzkrājas urīnpūslī. Vidēji cilvēks diennaktī izdala 1,5 litrus urīna. Nieru filtrēšanas līmenis atkarīgs no nieru kamoliņu filtrējošās darbības, kas ir proporcionāla kopējai nieru asins plūsmai. Nieru kamoliņu asins plūsmu iespaido vietējās un kopējās darbības hormoni. Urīna veidošanās līmeni tieši vai pastarpināti var ietekmēt dažas ārstnieciskās vielas, urīndzenošie preparāti, kas parasti palielina urīna izdalīšanos, iedarbojoties uz elektrolītu filtrāciju un reabsorbciju.