cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laimonis Blumbergs
Biogrāfija
Laimonis Blumbergs dzimis 1919. gada 26. janvārī Krustpils pagasta Veseļmuižā (tagad Jēkabpils pilsētas teritorija). Mācījies Jēkabpils pamatskolā (1928 — 1934) un Jēkabpils Valsts komercskolā pie skolotājiem Kārļa Lamberta, Mārtiņa Bruņenieka, Andreja Pormaļa un citiem. Pirmās profesionālās iemaņas sācis apgūt tēva akmeņkaļa darbnīcā no septiņu gadu vecuma. Beidzis mācības komercskolā, uzsācis strādāt firmā "Latvijas granīts", vienlaicīgi mācoties zīmēšanu Kārļa Brencēna Latvijas Mākslas akadēmijas kursos. 1940. gadā uzsācis studijas Mākslas akadēmijā, kurā glezniecību apguvis pie Konrāda Ubāna, zīmēšanu pie Augusta Annusa un Kārļa Miesnieka, mākslas vēsturi pie Borisa Vipera, tēlniecību pie Kārļa Jansona. Otrā Pasaules kara laikā, 1943. gadā iesaukts vācu armijā un nokļuvis Kurzemes katlā. Bijis izsūtīts un atradies Sahalīnas karagūstekņu gulaga nometnē. 1947. gadā atgriezies Latvijā un atsācis studijas akadēmijā, kur studējis pie Teodora Zaļkalna, Otto Skulmes, Emīla Meldera. 1950. gadā beidzis akadēmijas Tēlniecības nodaļu pie Teodora Zaļkalna un 1952. gadā kļuvis Mākslinieku savienības biedrs. Jau studiju gados iepazinies ar savu nākamo sievu, scenogrāfi un tekstilmākslinieci Ritu Kranci (vēlāk Ritu Blumbergu). Kopš 1960. gadiem ar sievu vasaras pavadījis, bet pēdējos dzīves gadus dzīvojis Jēkabpils novada Kūku pagasta "Lazdukalnos" pie Laukezera. 1997. gadā saņēmis prēmiju tēlniecībā par labākajiem jaunrades darbiem Latvijā. 2000. gadā kļuvis par Kultūrkapitāla fonda mūža stipendiātu.
Kiesti Kallio
Kiesti Kallio (Kyösti Kallio; dzimis Gustavs Kalliokangass (Gustaf Kalliokangas), miris ) bija ceturtais Somijas prezidents (no 1937. līdz 1940. gadam). Viņš bija ievērojams Zemes apvienības (tagad Somijas Centra partija) vadītājs. Četras reizes Kallio bijis Somijas premjerministrs un sešas reizes Somijas parlamenta Eduskuntas priekšsēdētājs.
Laimonis Blumbergs
Mākslinieciskā darbība
Viens no pirmajiem un nedaudzajiem tēlniekiem latviešu tēlniecībā, kurš pievērsies tiešās kalšanas metodei. Strādā stājtēlniecībā un memoriālās tēlniecības jomā, paralēli pievēršoties savdabīgajai mazo formu tēlniecībai. Mākslā dominē sieviešu tēli. Darbiem izmanto galvenokārt granītu, marmoru, labradorītu, kaļķakmeni, profīra laukakmeni. Pret izvēlēto materiālu izturas ar pietāti, necenšoties akmeni pakļaut, bet veidojot tēlus, kuri organiskā saskaņā ar akmens materialitāti un izceļot tā īpašības. Izstādēs piedalās no 1950. gada.
Kiesti Kallio
Agrīnā dzīve
Kallio ir dzimis 1873. gadā Ilivieskā, Somijas Lielhercogistē, kas tolaik bija Krievijas Impērijas autonoms reģions. Viņa tēvs bija lielas zemnieku saimniecības īpašnieks un ievērojams vietējais politiķis. Gustavs izglītību ieguva Oulu ģimnāzijā, kur ieguva konstitucionālu, prosomisku ievirzi. Viņu šajā laikā visvairāk ietekmēja ģimnāzijas direktors Mauno Rosendāls, kurš bija konstitucionālists, pietisma piekritējs. Darbojoties jaunatnes klubā, Kalliokangass iepazinās ar rakstnieku Santeri Alkio, kurš vēlāk bija viņa nozīmīgākais partneris politikā Zemes apvienībā.
1895. gadā mira viņa māte Pieta Kalliokangasa. 1895. gadā Gustavs pārcēlās uz Nivalu, kur kļuva par lielas saimniecības īpašnieku. Viņš iesaistījās vietējā sabiedriskajā dzīvē. Tā kā viņam uzticētie sabiedriskie pienākumi patika un labi padevās, tad ātri vien viņš ieguva svarīgākos vietējās pārvaldības amatus. Vārdu somiskošanas kampaņas laikā Gustavs Kalliokangass nomainīja vārdu un uzvārdu uz Kiesti Kallio (Kyösti Kallio).
Laimonis Blumbergs
Mākslinieciskā darbība
Mākslinieka darbi glabājas Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā, Latvijas Mākslinieku savienības galerijā, kā arī daudzās privātās kolekcijās Šveicē, Dānijā, Zviedrijā, Beļģijā, Itālijā, Vācijā, ASV, Kanādā un citur. Īpašu ievērību guvusi nelielo skulptūru sērija "Akmens sievas", kurā ir uzsvērta akmens (granīta, labradorīta, laukšpata) struktūras un plastikas savdabība. Pazīstamāko monumentālās tēlniecības darbu vidū ir minami: piemineklis "Dzejnieks Eduards Veidenbaums" (1955., memoriālais muzejs "Kalāči") un kapa piemineklis komponistam Pēterim Barisonam (Sēlpils), kā arī kopā ar tēlnieku Aivaru Gulbi pēc Kārļa Zemdegas meta veidotais Raiņa piemineklis granītā Rīgā, Esplanādē (1965). Jēkabpils Valsts ģimnāzija savā skolas parkā ir izveidojusi sava absolventa skulptūru dārzu.
Kiesti Kallio
Politiskās karjeras sākums
Kallio iesaistījās politikā pirmās pārkrievošanas kampaņas laikā, iestājoties Jauno somu partijā. Viņš tika ievēlēts kā Pīpolas tiesu apgabala pārstāvis Zemnieku landtāgā pēdējo divu Somijas Landtāga sesiju laikā no 1904. līdz 1906. gadam.
1905. gadā Somijā notika parlamentārā reforma, ieviešot vispārējās vēlēšanas. Kallio zemnieka būtība rosināja viņu mainīt partiju. 1906. gada rudenī viņš pievienojās jaundibinātajai Zemes apvienībai un kļuva par vienu no tās ievērojamākajiem līderiem. 1907. gada Kallio tika ievēlēts parlamentā (Eduskuntā) no Zemes apvienības. No 1908. līdz 1917. gadam viņš bija partijas priekšsēdētājs.
Somijas neatkarības iegūšana
Pēc Krievijas Februāra revolūcijas 1917. gadā, kad tika gāzts imperators Nikolaju II, Krievijas pagaidu valdība uzdeva viceadmirālim Adrianam Ņepeņinam pārraudzīt valdības maiņu Somijā. Ņepeņins sākotnēji uzaicināja saujiņu Somijas politiķu, lai pārrunātu 17. marta situāciju. Starp politiķiem bija arī Kallio, pārstāvot Zemes apvienību. Nākamajā dienā tika nosūtīta delegācija (tai skaitā Kallio) uz Sanktpēterburgu, lai apspriestos par pārkrievošanas kampaņas pārtraukšanu. Sarunas bija veiksmīgas, un Somijai bija atļauts izveidot pilnībā parlamentāru Senātu. 26. martā Kallio kļuva par Lauksaimniecības nodaļas vadītāju Tokoi senātā, pirmo Zemes apvienības ministru. Lielāko daļu laika viņš pavadīja, cenšoties nomierināt lauksaimnieku streikus Dienvidsomijas lauku reģionos un sagādājot pārtiku valstij, jo Pirmajā pasaules karā Eiropā bija cēlušās cenas.
Pēc cara gāšanas Somijas parlamentam bija jāizlemj, vai augstākā vara valstī tiek nodota Krievijas pagaidu valdībai, Somijas parlamentam vai Somijas Senātam. Jautājums izraisīja nopietnas nesaskaņas starp labējā un kreisā spārna deputātiem Eduskuntā. Kallio sākotnēji atbalstīja sociāldemokrātus, kas pieprasīja varu nodot parlamentam, bet nosodīja viņu sadarbību ar Krievijas boļševikiem un meņševikiem, un galu galā balsoja pret likumprojektu, ko viņi bija sagatavojuši. Sociālistu priekšlikums, ko Krievijas pagaidu valdība uzskatīja par apvainojumu savai varai, tomēr tika pieņemts, tādēļ Aleksandrs Kerenskis 8. septembrī atlaida Eduskuntu. Sociāldemokrātu senatori atkāpās no Senāta, kas turpināja darboties Ēmila Nestora Seteles vadībā; Kallio turpināja darbu Seteles senātā.
Pēc Krievijas Oktobra revolūcijas buržuāziskās partijas Somijā bija ar mieru panākt kompromisu un piešķirt Eduskuntai visaugstāko varu, baidoties, ka boļševiku vara varētu izplatīties arī Somijā. Seteles Senāts atkāpās uzreiz pēc šī jautājuma nokārtošanas. Kallio atkal tika nominēts par Lauksaimniecības nodaļas vadītāju (Svīnhūvuda) Senātā, kura pirmā prioritāte bija pasludināt Somijas neatkarību. 4. decembrī Senāts parlamentam iesniedza neatkarības deklarāciju, un nākamajā dienā Kallio uzrakstīja rezolūciju, kuru Eduskunta pieņēma ar 100-88 balsīm.
Republikas veidošana
1918. gada 27. maijā tika apstiprināts jauns Senāts Pāsikivi vadībā, un Kallio arī tajā turpināja pildīt Lauksaimniecības nodaļas vadītāja pienākumus. Senātā ietilpstošie Jauno somu partijas senatori ļoti aktīvi atbalstīja monarhijas izveidošanu Somijā, izvirzot Vācijas princi Frīdrihu Karlu fon Hessenu par Somijas karali. 29. jūnijā no Senāta atkāpās divi veco somu partijas un viens Zviedru tautas partijas biedrs. 17. augustā atkāpās Kallio un otrs Zemes apvienības pārstāvis, protestējot pret Senāta aktivitātēm karaļa ievēlēšanā. Rudens laikā Kallio kā republikas aizstāvis vairākas reizes uzstājās sabiedriskās sanāksmēs visā valstī. 1918. gada novembrī monarhijas ideja zaudēja, kad Vācija parakstīja kapitulācijas aktu, tādējādi beidzot pasaules karu.
1919. gada vēlēšanās, kurās galvenā tēma bija jautājums par valdības formu, Zemes apvienība kļuva par lielāko nesociālistisko partiju. Tās pieredzējušākais politiķis bija Kallio, kura statuss tika izcelts, kad 1922. gadā Santeri Alkio noguruma dēļ atstāja parlamentu.
Kallio bija premjerministrs četras reizes (1922 — 1924, 1925 — 1926, 1929 — 1930, 1936 — 1937) un Eduskuntas priekšsēdētājs sešas reizes (1920, 1922, 1924 — 1925, 1927, 1929, 1930 — 1936). Viņš bija reformists, kurš uzsvēra izglītības, nometinājuma un zemes reformu. Kallio lielākais sasniegums bija 1922. gadā pieņemtais likumkrājums Lex Kallio, kas ļāva valstij pirkt zemi, lai veicinātu jaunas apmetnes, un ļāva bijušajiem nomniekiem un bezzemniekiem pirkt mazās zemnieku saimniecības. Ar savu zemes politiku Kallio centās gan palielināt ražošanu, gan, jo īpaši, uzlabot sabiedrības stabilitāti. Viņš neatlaidīgi strādāja somiskuma (suomalaisuus), aizsardzības un lauksaimniecības un lauku apvidu infrastruktūras (autoceļi, dzelzceļi un elektrifikācija) uzlabošanā.
Kallio bija centrists politiķis, samierniecisku kompromisu meistars. Viņš novērsa agrārisma tendences, kas 1920. gados ieguva spēku Zemes apvienībā; šīs tendences virzītājs Juho Sunila bija viņa dedzīgais un laiku pa laikam veiksmīgais sāncensis, īpaši tad, kad Kallio bija sliktas attiecības ar prezidentu Lauri Relanderu, Zemes apvienības biedru. Savu orientāciju partijas iekšienē Kallio raksturoja kā "sociālu". Divdesmito gadu beigās viņš pat iedomājās pamest politiku un kļūt par provinces gubernatoru; prezidents dedzīgi piedāvāja viņam iespēju.
Nevardarbīgs antikomunists
Kallio bija antikomunistiski noskaņots. Viņa vadītā valdība 1923. gadā ar likumīgām metodēm likvidēja Somijas Komunistisko partiju (SKP), ko sauca par "Kallio [ ķirurģisko ] operāciju". Kad 1929. gadā sākās Lielā depresija, no Maskavas vadītie Somijas komunisti pastiprināja savu darbību un organizēja liela mēroga streiku kustību. Kallio trešā valdība izstrādāja antikomunistiskus tiesību aktus, bet viņu pārsteidza labējo iedzīvotāju reakcija. Tajā laikā radās pret komunistiem noskaņotā Lapua kustība. Kallio sākotnēji izrādīja sapratni par to, un kustība lūdza Kallio kļūt par viņu līderi, pat diktatoru, taču kā pārliecināts demokrāts viņš atteicās. Kad Lapua kustība sāka pielietot vardarbību pret protestētājiem, Kallio nosodīja kustības metodes. Viņš kļuva par kustības nīstākajiem pretiniekiem un saņēma draudus. Labējo un prezidenta Lauri Relandera spiediena rezultātā 1930. gada 2. jūnijā Kallio bija spiests atkāpties. Viņu ministru prezidenta amatā nomainīja Pērs Ēvinds Svīnhūvuds.
1930. gadā Kallio tika atkārtoti ievēlēts parlamentā pēc tam, kad tas tika atlaists, un 1931. gadā viņš bija pat Zemes apvienības kandidāts prezidenta amatam. Tomēr, tā kā viņš bija starp labējo radikālismu un "depresijas kustībām", viņa politiskā nākotne bija apdraudēta. Viņa atbalsta bāzi īpaši saspīlēja depresijas kustība, kas darbojās viņa māju reģionā Kalajoki ielejā; tas noveda pie nemieru uzliesmojumiem ("Nivalas nemieri" 1932. gadā) un šķelšanās Zemes apvienības iekšienē. Spēcīgs spiediens bija vērsts arī uz Kallio kā personu. 1933. gada parlamenta vēlēšanās viņš gandrīz netika ievēlēts.
Sausā likuma atcelšana
1932. gadā sausā likuma atcelšana bija smags trieciens Kallio. Viņš visu mūžu bija pārliecināts atturībnieks un sausā likuma piekritējs un pēc Alkio ieņēma Sausā likuma atbalsta organizācijas Kieltolakiliitto priekšsēdētāja amatu. Kā Eduskuntas priekšsēdētājs viņš bija spiests parakstīt šī likuma atcelšanu.
Centra koalīcija
Kallio pozīcijas Zemes apvienībā atkal nostiprinājās 1930. gadu vidū, kad Juho Sunila pameta politiku un Juho Niukanens uz vēlēšanu laiku atstāja parlamentu. Cīņa pret labējo radikālismu bija tuvinājusi centra partijas un sociāldemokrātus, ko Kallio uzskatīja par pozitīvu pavērsienu. Tuvojoties prezidenta vēlēšanām, notika arī diskusijas par sadarbību. Pēc 1936. gada parlamenta vēlēšanām Zemes apvienība un SDP vienojās sadarboties valdības veidošanā, sekojot Zviedrijas piemēram. Prezidents Svīnhūvuds tomēr atteicās iecelt "sarkani zaļo" valdību, un Kallio atkal nācās veidot centristu kabinetu.
Prezidents
1937. gada 1. martā Kallio tika ievēlēts par Somijas prezidentu, par viņu balsojot centristu (zemnieku un Progresīvu) un sociāldemokrātu koalīcijai, kas vēlējās nepieļaut, lai prezidents Svīnhūvuds tiktu atkārtoti ievēlēts. Būdams prezidents, viņš varēja īstenot savas ilgās politiskās karjeras mērķus, jo īpaši attiecībā uz sociālo izlīgumu un sabiedrības saliedēšanos. Viņa ievēlēšana notika divu lielu sabiedrības kompromisu fonā: "sarkani zaļā" valdība un iecietība valodu politikā (zviedru valodas statuss Somijā). Kallio izraudzījās vairākuma valdību, ko veidoja Zemes apvienība un sociāldemokrāti Progresa partijas (Edistyspuolue) priekšsēdētāja Aimo Kajandera vadībā. Kallio uzņēmās parlamentāra prezidenta lomu un atturējās no pārmērīgas varas izmantošanas. Viņu tāpēc netaisnīgi sauc par vāju prezidentu; tas nebija vājuma jautājums, bet gan Kallio viedoklis par prezidenta funkciju.
Kallio uzsvēra sabiedrības integrācijas mērķus, intensīvi ceļojot pa visu valsti un tikoties ar tautu. Šajos ceļojumos viņu bieži pavadīja sieva Kaisa Kallio, un viņi drīz vien kļuva par populāru un cienījamu prezidenta pāri. Kallio bija mazāk noskaņots uz ārzemju ceļojumiem, daļēji tāpēc, ka viņam trūka valodu prasmju. Viņš kā prezidents vizītē bija devies tikai uz Zviedriju 1938. un 1939. gadā. Vienīgā valsts vizīte Somijā viņa prezidentūras laikā bija Igaunijas prezidenta Konstantīna Petsa viesošanās 1937. gadā.
Kad Karls Gustavs Mannerheims iesaistījās strīdos ar valdību un 1939. gada vasarā draudēja atkāpties no Aizsardzības padomes priekšsēdētāja amata, Kallio viņu pārliecināja palikt amatā.
Ziemas karš
Kallio vienmēr bija centies nomierināt Padomju Savienību, tomēr šoreiz viņš neguva panākumus; atmosfēra kļuva arvien nokaitētāka, nobrieda kara draudi. Līdz ar jau notiekošajām sarunām ar Maskavu Kallio veltīgi meklēja atbalstu no Zviedrijas un citām Ziemeļvalstīm. Vienlaikus viņš atbalstīja efektīvāku gatavošanos karam. Sarunās ar PSRS pirms Ziemas kara Kallio ieņēma bezkompromisa pozīciju. Prezidents baidījās, ka tik grūti iegūtā iekšējā vienotība tiks sagrauta, ja Somija piekritīs teritoriju atdošanai. Viņš arī neticēja, ka Staļins vēlas tikai to, ko viņš pieprasa. Kallio domāja, ka bīstamāk būtu tad, ja sadalīta Somija kļūtu par uzbrukuma mērķi, nekā tad, ja uzbrukums notiktu tagad, kamēr valsts ir vienota. Viņš arī zināja, ka ārēja militāra palīdzība netiks sniegta.
Kara laikā Kallio darīja visu, lai morāli iedvesmotu tautu. Viņš pretojās idejai atdot jelkādu teritoriju Padomju Savienībai. 1940. gada pavasarī viņš bija spiests piekrist parakstīt Maskavas miera līgumu, jo saprata, ka alternatīva būtu kara izplešanās visā Somijas teritorijā. Parakstot dokumentu, prezidents izteica labi pazīstamos vārdus: "Lai mana roka nokalst, ka esmu bijis spiests parakstīt šo papīra lapu." Pēc sešiem mēnešiem viņa roka kļuva paralizēta.
Uzreiz pēc miera noslēgšanas Kallio uzstājās radio ar runu, kurā uzsvēra to, ka ir izdevies saglabāt nāciju, tās pašapziņu un cieņu, kas tagad vēl vairāk tiecas nākamajiem mērķiem. Tautai vajadzēs saliedēt spēkus, lai atjaunotu sagrauto. Prezidents īpaši uzsvēra to, lai panāktu pieņemamus problēmu risinājumus pārceļotājiem no teritorijām, kas pēc miera līguma tika atdotas Padomju Savienībai.
Kallio veselība sāka pasliktināties; labā roka bija paralizēta. Viņa vara tika ievērojami sašaurināta, un galvenie varas groži sakoncentrējās Risto Riti, Karla Mannerheima, Rudolfa Valdena, Veines Tannera un Rolfa Vitinga rokās. 1940. gada augustā bez Kallio ziņas tika noslēgta vienošanās ar Trešo Reihu par tranzītu.
Atkāpšanās un nāve
27. augustā Kallio pārcieta smagu insultu. Premjerministrs Risto Riti pārņēma viņa pienākumus. Kallio sirds kļuva vāja, tomēr viņš apzināti uzņēmās risku, piekrītot svinīgajām atvadu ceremonijām.
27. novembrī Kallio uzrakstīja paziņojumu par atkāpšanos. Par viņa pēcteci tika izvēlēts Risto Riti.
1940. gada 19. decembra vakarā pēc atvadu ceremonijas viņš plānoja pamest galvaspilsētu un doties uz savu saimniecību Nivalā. Viņš sabruka un nomira tajā naktī Helsinku Centrālajā dzelzceļa stacijā sava adjutanta rokās goda sarga priekšā, kamēr kāda grupa spēlēja patriotisko somu Porilais maršu.
6 donne per l'assassino
6 donne per l'assassino ir 1964. gada Itālijas, Rietumvācijas un Francijas giallo šausmu filma, kuras režisors ir Mario Bava. Filmā galvenās lomas atveido Eva Bartoka un Kemerons Mičels.
Filma stāsta par vairākām Romas modes nama modeļu slepkavībām, ko paveic kāds maskēts slepkava, lai atgūtu kādu dienasgrāmatu.
Filmas 6 donne per l'assassino pirmizrāde notika. Lai gan tā nav pirmā, filmu bieži raksturo kā vienu no pirmajām giallo žanra filmām. Mūsdienās filmu slavē par tās vizuālo stilu. 6 donne per l'assassino bieži parādās dažādos labāko šausmu, trilleru un slešeru filmu sarakstos. Filmā attēlotās ainas ir ietekmējuši režisoru Pedro Almodovara un Mārtina Skorsēzes filmas.
Ivars Krasts (aktieris)
Ivars Krasts ir latviešu aktieris un mūziķis.
Mācījies Pumpuru vidusskolā (1996–1998) un Jūrmalas mūzikas skolā (1996–2000). 2004. gadā absolvējis Latvijas Kultūras akadēmiju dramatiskā teātra aktiera specialitātē.
Filmējies 2016. gada "Melānijas hronika" un seriālā "Šķiršanās formula".
Tartu Doma baznīca
Tartu Doma baznīca (et) ir bijusī katoļu baznīca Tartu, Igaunijā. Mūsdienās saglabājušās vienīgi baznīcas drupas.
Baznīcas celtniecība tika sākta 13. gadsimtā, pabeigta 16. gadsimta sākumā. Viena no lielākajām viduslaiku baznīcām Livonijā, vienīgā ar diviem baznīcas torņiem. 1525. gadā baznīca tika nopostīta protestantu baznīcu grautiņu laikā. Tā cieta arī Livonijas karā un ugunsgrēkā 1624. gadā. Zviedru laikā torņi tika samazināti no 66 m līdz 22 m. Mūsdienās šeit atrodas Tartu Universitātes muzejs.
Ilmārs Ančāns
Ilmārs Ančāns (dzimis ) ir latviešu ārsts un politiķis (partija "Mūsu zeme"). Ilggadējs Jūrmalas domes deputāts.
Biogrāfija
Ilmārs Ančāns 1959. gadā pabeidza Leona Paegles Rīgas 1. vidusskolu, bet 1974. gadā — Pirmo Maskavas Medicīnas institūtu ārsta specialitātē. 1979. gadā, pēc LKP CK pirmā sekretāra Borisa Pugo apgalvojuma, ka Ančāns ir piedalījies apvērsuma mēģinājumā, vairākkārt mēģinājis pamest valsti: viņš ir ielauzies ASV vēstniecībā Maskavā, kā arī mēģinājis pārpeldēt Melno jūru no Batumi uz Turciju. Piespiedu kārtā pārbaudīts psihiatriskajās ekspertīzēs Maskavā, milicijas karcerī.
Atmodas gados iesaistījies politikā, sākotnēji bijis LNNK biedrs, taču 1992. gadā no partijas izslēgts. 1993. gadā bijis starp partijas "Mūsu zeme" dibinātājiem. 1995. gadā kļuvis par Latvijas Medicīnas akadēmijas ķirurģijas katedras asistentu, tajā pašā gadā kandidējis 6. Saeimas vēlēšanās un ievēlēts par partijas valdes priekšsēdētāju. 1997. gadā pirmoreiz ievēlēts Jūrmalas domē. Piedalījies 1998. gadā notikušajās 7. Saeimas vēlēšanās no Tautas kopas "Brīvībai" saraksta. Atkārtoti ievēlēts 2001. gada vēlēšanās.
Aija Branta
Aija Branta (dzimusi ) ir juriste, Augstākās tiesas Kasācijas instances Krimināllietu departamenta tiesnese.
Biogrāfija
Aija Branta 1983. gadā absolvējusi Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti. 2003. gadā Juridiskajā fakultātē ieguvusi sociālo zinātņu maģistra grādu tiesību zinātnē. Papildus 1995. gadā apguvusi cilvēktiesības Birmingemas universitātes Eiropas tiesību institūtā, savukārt 2002. gadā Rīgas Juridiskā augstskolā mācījusies par Eiropas Kopienas un starptautiskās tiesībām. 2004. gadā apguvusi starptautiskās krimināltiesības Florences Universitātē.
No 1984. līdz 1992. gadam bija pirmās instances tiesas tiesnese. No 1992. līdz 2004. gadam bija Latvijas Republikas Augstākās tiesas Krimināllietu tiesu palātas tiesnese.
2004. gada 4. martā apstiprināta par Satversmes tiesas tiesnesi, amatu ieņēma no 25.marta. Vakance kļuva pieejama, jo 1. februārī beidzās pilnvaru termiņš tiesnesei Ilzei Skultānei.
2011. gada jūnijā ievēlēta par Satversmes tiesas priekšsēdētāja vietnieci, savukārt 2014. gada 28. februārī stājās Satversmes tiesas priekšsēdētājas amatā.
2014. gada 24. aprīlī beidzās Satversmes tiesas tiesneses pilnvaru termiņš.
Everita Pjata-Gertnere
Everita Pjata-Gertnere (dzimusi Everita Pjata ) ir latviešu aktrise.
Aktiermākslu apguvusi Klaipēdas Universitātē. Liepājas teātra izrādēs piedalās kopš 2009. gada.
Filmējusies Līnas lomā seriālā "Eņģeļu māja".
Augusts Zerafims
Augusts Zerafims  (, 1863-1924) jeb Augusts Serafīms bija vācbaltiešu vēsturnieks, Kēnigsbergas pilsētas bibliotēkas direktors (1912-1924). Vēsturnieka Ernesta Zerafima (1862-1945) jaunākais brālis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1863. gada 20. decembrī Jelgavas jurista Ferdinanda Zerafima un viņa sievas Helēnas, dzimušas Tilingas, ģimenē. Mācījās Jelgavas Adofi privātskolā (1875-1878), tad Jelgavas ģimnāzijā (1878-1882). Studēja filoloģiju Tērbatas Universitātē (1883-1888). Pēc studiju beigām atgriezās Jelgavā, kur strādāja par Adofi privātskolas skolotāju, pēc tam armijas dienestā (1889-1890), tad skolotājs Štafenhāgena skolā (1890-1893). Papildinajās vēstures studijās Berlīnes (1893-1894) un Kēnigsbergas universitātēs (1894-1895), ieguva Dr. phil. grādu (1895) un palika turpināt zinātniskus pētījumus (1895-1897). 1904. gadā publicēja grāmatu "Kurzemes hercogvalsts vēsture" (Geschichte des Herzogtums Kurland). Bija pilsētas bibliotekāra vietnieks (1897-1900), bibliotekārs (1900-1912) un bibliotēkas direktors (1912-1924). Līdztekus Collegium Fridericianum palīgskolotājs (1899-1900), privātdocents (1901-1911), Austrumeiropas un Austrumprūsijas vēstures ārkārtas profesors (1911-1924).
Pirmā pasaules kara laikā bija Vācijas okupētās Kurzemes Skolu un baznīcu lietu nodaļas vadītājs (1915-1918). Miris 1924. gada 20. februārī Kēnigsbergā.
Tauriņa efekts
Efekta definīcija
Frāze, ka tauriņa spārnu vēziens var izraisīt tornādo, nav jāsaprot burtiski. Tauriņam, protams, nav tik daudz spēka, lai tas varētu tieši izraisīt tornādo, taču tā spārnu vēziens var radīt sīkas izmaiņas atmosfērā, tādējādi ietekmējot tornādo ceļu, paātrināt, palēnināt vai pat novērst tornādo izveidošanos kādā citā vietā. Tauriņa spārnu vēziens ir daļa no sākotnējiem nosacījumiem, vienas sākotnējo apstākļu kombinācijas rezultātā tornādo var izveidoties, citas — ne.
Ravoks
Ravoks ir ciems Višķu pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 227 km attālumā no Rīgas.
Tauriņa efekts
Efekta definīcija
Spārnu vēziens var radīt nelielas izmaiņas sistēmas sākotnējā stāvoklī, kas savukārt kaskādes veidā var izraisīt liela mēroga izmaiņas vēlākajos notikumos (domino efekts). Bez šī tauriņa sistēmas trajektorija varētu būt ievērojami atšķirīga, bet ir arī tikpat iespējams, ka tieši nosacījumu kopums bez tauriņa spārnu vēziena ir tas kopums, kas noved pie tornādo.
Ideju, ka niecīgiem cēloņiem var būt liela ietekme, īpaši izmantoja tādi zinātnieki kā Anrī Puankarē un Norberts Vīners.
Tauriņa efekts var izpausties arī ļoti vienkāršās sistēmās. Piemēram, tas, kāds būs ar metamo kauliņu uzmestais skaitlis, ir atkarīgs no nelielām atšķirībām sākotnējos apstākļos — mešanas virziena, kauliņa saspiediena un tā orientācijas izmešanas brīdī. Tādēļ kauliņa kustībai ir būtiski atšķirīgs ceļš, kas padara praktiski neiespējamu, ka kauliņš tieši tāpat tiks izmests divreiz.
Vēsture
Johana Gotlība Fihtes 1800. gadā sarakstītajā Die Bestimmung des Menschen (Cilvēka sūtība) viņš izsakās: "Jūs nevarētu noņemt kaut vienu smilšu graudu no vietas, kur tas atrodas, tādējādi neizmērojami neizmainot kaut ko visā kopumā".
Haosa teoriju un sensitīvu atkarību no sākotnējiem apstākļiem aprakstījis Anrī Puankarē 1890. gadā, pētot tā saucamo triju ķermeņu problēmu. Vēlāk viņš ierosināja domu, ka līdzīgas izpausmes varētu būt novērojamas dažādās jomās, piemēram, meteoroloģijā.
Ideja, ka viens tauriņš varētu radīt viļņveida efektu un tālejošu ietekmi uz turpmākajiem vēsturiskajiem notikumiem, pirmoreiz parādījās Reja Bredberija 1952. gadā sarakstītajā stāstā par ceļošanu laikā "Un nogranda pērkons" (A Sound of Thunder).
1961. gadā Lorencs eksperimentēja ar skaitļošanas modeli, pārveidojot jau izveidotu laika prognozi, izmainot tajā vienu no sākotnējiem lielumiem no precīzās vērtības 0,506127 uz noapaļotu vērtību 0,506. Iegūtais laika prognozes rezultāts bija pilnīgi atšķirīgs no iepriekšējā.
Velotrenažieris
Velotrenažieris ir iekārta, ar kuras palīdzību ir iespējams braukt ar velosipēdu, tam paliekot uz vietas. Tos bieži izmanto, lai iesildītos pirms sacensībām vai arī periodos, kad laika apstākļi ir nelabvēlīgi braukšanai. Izmantojot velotrenažieri, braucējs var veikt arī citas darbības, piemēram, skatīties televizoru, neriskējot gūt savainojumu.
Viraudas iela
Viraudas iela ir Lendžu ciema galvenā iela, tās garums ir 720 metru. Iela būtībā ir daļa no Latvijas vietējā autoceļa V567 un pa to abos virzienos kursē 6484. starppilsētu maršruta "Rēzekne—Lendži—Greiškāni—Rēzekne" autobuss.
Ielu savienojumi
Viraudas iela ir savienota ar šādām ielām:
Bhopāla
Bhopāla ir pilsēta Indijas centrālajā daļā, Madhja Pradēšas štata administratīvais centrs. 2011. gadā pilsētā dzīvoja 1,80 miljoni iedzīvotāju, un pēc šī rādītāja tā ir 16. lielākā pilsēta Indijā. Bhopāla bija bijušās Bhopālas valsts galvaspilsēta.
Ilze Jura
Ilze Jura (dzimusi ) ir latviešu aktrise.
Aktiermākslu apguvusi Klaipēdas Universitātē. Liepājas teātra izrādēs piedalās kopš 2009. gada.
Armēnija olimpiskajās spēlēs
Pirms 1992. gada Armēnijas sportisti olimpiskajās spēlēs piedalījās citu valstu sastāvā. No 1900. līdz 1912. gadam armēņu sportisti startēja Krievijas Impērijas sastāvā. No 1952. līdz 1988. gadam Padomju Savienības sastāvā. Bet pēc Padomju Savienības sabrukuma 1992. gada vasaras un ziemas olimpiskajās spēlēs Armēnijas sportisti piedalījās kā daļa no Apvienotās komandas.
Kolārovo
Kolārovo (sk) ir pilsēta Slovākijā, Nitras apgabala Komārno apriņķī pie Mazās Donavas ietekas Vāhā.
Armēnija olimpiskajās spēlēs
Armēnijas sportisti kopš dalības 1994. gadā ir izcīnījuši 18 olimpiskās medaļas (2 zelta, 8 sudraba un 8 bronzas medaļas). Visas šīs medaļas ir izcīnītas vasaras olimpiskajās spēlēs. Pirmā zelta medaļa Armēnijai tika izcīnīta 1996. gada Atlantas olimpiskajās spēlēs, tā bija arī pirmā šī valsts medaļa olimpiskajās spēlēs. Šo medaļu izcīnīja Armēns Nazarjans, kas startēja cīņas sportā. Ar medaļām bagātākais Armēnijas sportists (kopš Armēnija startē kā neatkarīga valsts) ir, cīņas sporta pārstāvis, Artūrs Aleksanjans, kurš ir izcīnījis 2 medaļas (1 zelta un 1 bronzas medaļa). Līdz šim Armēnijas sportisti medaļas ir izcīnījuši trijos dažādos olimpiskajos sporta veidos/disciplīnās.
Kolārovo
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1268. gadā. Tradīcija vēsta, ka pilsētas pirmie izdzīvotāji bija jazigi. Senāk pilsētas nosaukums bija Guta (Guta), 1948. gadā tā pārdēvēta. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Kolārovo gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Gūta (Gúta). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz Pirmajām Vīnes arbitrāžām, Kolārovo ietilpa Ungārijas sastāvā. No 1993. gada — Slovākijā.
Armēnija olimpiskajās spēlēs
Vistitulētākais armēņu sportists olimpiskajās spēlēs ir Alberts Azarjans, kurš startējot Padomju Savienības sastāvā, vingrošanā izcīnīja trīs zelta un vienu sudraba medaļu 1956. un 1960. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Kolārovo
Tūrisms
Uz Mazās Donavas upes atrodas rekonstruēts tehnikas piemineklis — peldošās dzirnavas.
Armēnija olimpiskajās spēlēs
Medaļu tabulas
Skatīt arī: olimpisko medaļu skaits pēc valsts
Medaļnieki
''Šajā tabulā apkopoti tikai tie medaļnieki, kas pēc Starptautiskās olimpiskās komitejas datiem pārstāvot Armēniju ir izcīnījuši divas un vairāk olimpiskās medaļas. Pārējos sportistus skatīt uzskaitījumā.''
Karognesēji
Armēnijas sportisti, kas nesuši valsts karogu olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.
Trūpi (Grāveru pagasts)
Trūpi ir ciems Krāslavas novada Grāveru pagastā. Izvietojies pagasta dienvidu daļā 6 km no pagasta centra Grāveriem, 17 km no Aglonas un 251 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa P62.
Rīgas rāte
Rīgas rāte (la, de, ru) bija Rīgas pilsētas pašvaldības un tiesas institūcija no 1226. līdz 1889. gadam.
Viduslaikos
1225. gadā Rīga ieguva Visbijas pilsētas tiesības, vēlāk dēvētas par Gotlandes-Rīgas tiesībām. Pirmo reizi Rīgas rāte minēta 1226. gada 18. aprīļa sadraudzības līgumā, ko Rīgas pilsēta noslēdza ar Zobenbrāļu ordeni. 1229. gadā Rīgas rāte noslēdza tirdzniecības līgumu ar Smoļenskas kņazu Mstislavu, bet 1230. gadā miera līgumu ar kuršiem. Pilsētas tiešais seniors no 13. gadsimta bija Rīgas arhibīskaps, bet pašpārvaldi un tiesu pārstāvēja tā iecelts fogts jeb soģis (advocatus). Viņa uzdevums bija izšķirt bīskapa vārdā visus konfliktus, kas rastos pilsētnieku starpā. Rāti ievēlēja no Rīgā pastāvīgi dzīvojošiem namniekiem. Sākumā rātē uz vienu gadu ievēlēja 12 locekļus, kurus sauca par konsuliem (la) vai rātskungiem (de), bet vēlāk pati rāte ievēlēja savus locekļus uz mūžu. Rīgas rāte pārzināja pilsētas un tās patrimoniālā apgabala aizsardzības jautājumus, uzlika nodokļus, pārstāvēja rīdzinieku intereses ārpolitikā, slēdza līgumus un nozīmēja sūtņus. Kopš 14. gs. Rīgas rātē bija četri birģermeistari, kas gādāja par rātes lēmumu izpildi un rātes uzdevumā kārtoja tekošās lietas un 16 rātskungi. Kopš 14. gs. beigām rātskungus parasti izvēlējās no bagāto tirgotāju vidus. Līdz ar rātes norobežošanos izvirzījās atsevišķas dzimtas, kas kļuva par t. s. patriciešu ģimenēm.
16.—18. gadsimtā
Kad 1581. gadā Rīgas brīvpilsēta pakļāvās Polijas-Lietuvas ūnijai, Rīgas rāte zaudēja savu nozīmi ārpolitikā, paliekot tikai par pašvaldības un tiesas institūciju. 16. gs. beigās saasinājās nesaskaņas starp Rīgas rāti un ģildēm par pilsētas pārvaldes tiesībām, kas sasniedza kulmināciju Kalendāra nemieru laikā (1584—1589). Pēc Lielā Ziemeļu kara Rīga kļuva par Rīgas guberņas, pēc 1783. gada reformas par Rīgas vietniecības administratīvo centru, ko pārvaldīja Rīgas ģenerālgubernators Džordžs Brauns. Rīgas rāti pakļāva Rīgas maģistrātam. Katrīnas II valdīšanas laikā Rīgā 1786. gadā ieveda Krievijas pašvaldību likumus, kas pilsētas iedzīvotājus sadalīja sešās grupās. Pilsētas iedzīvotāju kopsapulce reizi trīs gados ievēlēja pilsētas galvu, birģermeistarus un rātskungus. Krievijas ķeizars Pāvils I 1796. gadā atjaunoja iepriekšējo kārtību.
19. gadsimtā
Baltijas pārkrievošana laikā 1877. gadā uz Rīgu attiecināja Krievijas impērijas Pilsētu likumu. Pēc tā ieviešanas Rīgas rāte saglabāja tikai tiesas funkcijas, bet tās pašvaldības funkcijas pārņēma Rīgas dome. Rīgas rāti likvidēja 1889. gadā.
Piemineklis padomju karagūstekņiem Salaspilī
Piemineklis padomju karagūstekņiem Salaspilī ir piemiņas memoriāls Salaspils novadā. Atklāts 1968. gadā bijušās Salaspils koncentrācijas nometnes (1941—1944) vietā, tas robežojas ar Salaspils memoriālā teritoriju.
Kompozīcijas autori ir tēlnieks Juris Mauriņš un arhitekti Gunārs Asaris, Oļegs Zakamennijs, Oļģerts Ostenbergs un Ivars Strautmanis.
Vlodzimežs Lubaņskis
No 1963. līdz 1975. gadam spēlējis Polijas komandā Górnik Zabrze. Lubaņskis ir visu laiku jaunākais vārtu guvējs Eiropas kausa/UEFA Čempionu līgas turnīrā. To viņš paveica 16 gadu un 258 dienu vecumā. Spēlējis arī Beļģijā un Francijā.
Polijas futbola izlases sastāvā spēlējis no 1963. līdz 1980. gadam. Kopumā aizvadījis 75 mačus, kuru laikā guvis 48 vārtus, tādējādi padarot viņu par Polijas izlases otro labāko vārtu guvēju aiz Roberta Levandovska. Ieguvis zelta medaļu 1972. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Piedalījies 1978. gada FIFA Pasaules kausā.
Pāvils III
Pāvests Pāvils III (, dzimis, miris ), īstajā vārdā Alesandro Farnēze (Alessandro Farnese), bija Romas pāvests no līdz.
Studējis Pizas Universitātē. 1493. gadā pāvests Aleksandrs IV iecēla Alesandro Farnēzi kardināla amatā.
1534. gadā tika ievēlēts par pāvestu, galvenokārt tāpēc, ka bija labs diplomāts. Viņš centās samierināt Franciju un Svēto Romas impēriju, kas savstarpēji konfliktēja. 1537. gadā izveidoja Pāvesta valsts savienību ar Venēcijas Rebubliku cīņai pret Osmaņu impēriju. 1538. gada decembrī otro reizi izslēdza no baznīcas Anglijas karali Henriju VIII (pirmo reizi viņu izslēdza pāvests Klements VII). 1545. gadā pāvests Pāvils III sasauca Tridentas koncilu.
Kā liels mākslas mīļotājs, 1536. gadā Pāvils III uzaicināja Mikelandželo uzgleznot "Pastaro tiesu" uz Siksta kapelas altāra sienas.
Marks Olbraitons
Marks Olbraitons (dzimis ) ir Anglijas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā. Kopš 2023. gada Olbraitons pārstāv Anglijas čempionāta komandu West Bromwich Albion, kas viņu īrē no Leicester City.
Olbraitons pievienojās Anglijas klubam Aston Villa astoņu gadu vecumā un 2009. gadā debitēja komandas sastāvā. Aston Villa viņš aizvadīja 101 spēli un iesita deviņus vārtus. 2015-16. gada sezonā kopā ar Leicester City F.C. uzvarēja Premjerlīgā.
Vailds
Vailds var būt:
Mariona fon Klota
Anna Margrēta Cecīlija Erika Mariona fon Klota (, dzimusi, mirusi ) bija vācbaltiešu izcelsmes dziedātāja.
Dzīvesgājums
Dzimusi Puikules muižnieka Reinholda fon Klota ģimenē. Pēc tēva nāves 1903. gadā ģimene pārcēlās uz Rīgu. Pirmo reizi publiski uzstājās 1916. gadā Pirmā pasaules kara laikā, 1918. gadā sniedza vokālos koncertus. Latvijas SPR laikā 1919. gada 7. aprīlī arestēta un ieslodzīta Centrālcietumā. Landesvēram tuvojoties Rīgai, 22. maijā cietuma pagalmā nošauta līdz ar citiem ieslodzītajiem.
Progresīvais nodoklis
Progresīvais nodoklis ir nodoklis, kura nodokļa likme pieaug, palielinoties vērtībai, kas jāapliek ar nodokli. Vārds "progresīvais" apzīmē to, kā nodokļa likme progresē no zemas uz augstu, tādēļ vidējā nodokļa likme ir mazāka par marginālo nodokļu likmi. Progresīvs var būt gan viens atsevišķs nodoklis, gan arī visa nodokļu sistēma. Šāda veida nodokli ievieš, lai samazinātu nodokļu slogu cilvēkiem ar mazāku maksātspēju. Progresīvais nodoklis šo slogu pārnes uz iedzīvotājiem ar lielāku maksātspēju. Progresīvajam nodoklim pretējais ir regresīvais nodoklis — nodoklis, kura likme samazinās, palielinoties vērtībai, kas jāapliek ar nodokli.
Progresivitāti bieži pievieno ienākuma nodoklim, lai cilvēki ar mazāku algu maksātu mazāk nodokļus, nekā cilvēki, kam alga ir lielāka. Nodokļu sistēma var būt progresīva, ja tajā ir, piemēram, augstāks korporatīvais nodoklis, uzņēmuma ienākuma nodoklis, nekustamā īpašuma nodoklis, zemes nodoklis vai citi nodokļi, kuri vairāk skar bagātāko sabiedrības slāni. Šāds nodoklis samazina ienākumu nevienlīdzību un mantisko nevienlīdzību. Ekonomisti gan nav vienisprātis par šāda nodokļa ilgtermiņa efektu. Taču pastāv saikne starp cilvēkiem, kas uzskata sevi par laimīgiem, un vienlīdzību viņu valstī.
Blomes muiža (Madonas apriņķis)
Blomes muiža bija Vidzemes muiža, kas atradās mūsdienu Gulbenes novada Beļavas pagasta Ozolkalnā. Muižas apbūve ir vietējas nozīmes 19. gadsimta arhitektūras piemineklis. Atsevišķi arhitektūras pieminekļi ir arī kungu māja (19. gadsimta 3. ceturksnis) un klēts (19. gadsimta pirmā puse).
Iluzionisms
Iluzionisms ( — «maldināt») ir mākslas paveids, kur galveno lomu spēlē roku veiklība; var tikt izmantoti tehniskie palīglīdzekļi. Mākslinieku, kurš rāda ilūzijas, kuru pamatā ir dažāda veida psiholoģiskie paņēmieni un optiskās ilūzijas, sauc par iluzionistu.
Anda Albuže
Anda Albuže (dzimusi Anda Ģenģere ) ir latviešu aktrise.
Inocents VIII
Inocents VIII (la; dzimis ; pilsoniskais vārds — Džovanni Batista Čibo (Giovanni Battista Cybo), miris ) bija Romas pāvests no 1484. gada līdz nāvei 1492. gadā.
1484. gada bullā Summis desiderantes affectibus vērsās pret raganām un burvjiem, kas pastiprināja raganu vajāšanas Rietumeiropā. 1486. gadā atzina Piko della Mirandolas mācību par ķecerīgu. 1487. gadā apstiprināja Tomasu de Torkvemadu par Spānijas lielinkvizitoru. Tajā pašā 1487. gadā vērsās pret valdensiem. Pāvesta pontifikāta laikā 1492. gada janvārī kristiešu rokās krita pēdējā lielā mauru pilsēta Ibērijas pussalā - Granāda.
Inocents VIII tradicionāli tiek uzskatīts par pāvestu ar zemu personisko morāli. Pirms kļūšanas par pāvestu Inocents kļuva par tēvu diviem ārlaulības bērniem. Kūrijā valdīja nepotisms.
Aleksandrs Georgijevs
Aleksandrs Georgijevs (ru, dzimis Rusē) ir bulgāru izcelsmes Krievijas hokejists, spēlē vārtsarga pozīcijā. Pašlaik (2022) Georgijevs pārstāv NHL komandu Kolorādo "Avalanche". Spēlējis arī AHL komandā Hartfordas "Wolf Pack" un Somijas hokeja līgas komandā Turku TPS.
FC Lahti
FC Lahti ir 1934. gadā dibināts Somijas futbola klubs no Lahti, kas spēlē Veikkausliiga, Somijas futbola čempionāta augstākajā līgā.
Dāliju iela (Rīga)
Dāliju iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Bieriņu apkaimē (Mārupē). Dāliju iela sākas krustojumā ar Dikļu ielu un beidzas pie Rīgas robežas krustojumā ar Upesgrīvas ielu, taču turpinās Mārupes novada Mārupē kā Vārpu iela. Kopējais ielas garums ir 840 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām ar asfalta segumu.
Katanas ieceļotāji
Katanas ieceļotāji (de; visbiežāk vienkārši Katana) ir galda spēle, kas pirmoreiz izlaista Vācijā 1995. gadā. To radījis Klauss Teibers.
Dāliju iela (Rīga)
Dāliju ielā ir gandrīz tikai savrupmāju apbūve. Lielākajā ielas daļā pa to ved 7. autobusu maršruts.
Ielu savienojumi
Dāliju iela ir savienota ar šādām ielām:
Katanas ieceļotāji
Katanas ieceļotāji ir pirmā eirospēle, kas ieguva popularitāti ārpus Eiropas. Līdz 2015. gadam ir pārdotas 22 miljoni spēles kopijas 30 valodās.
Razgaļi
Razgaļi ir ciems Nautrēnu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 252 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie vietējā autoceļa V557 (Dricāni_Nautrēni).
Niantic, Inc.
Niantic, Inc. ir amerikāņu programmatūras izstrādes uzņēmums, kas atrodas Sanfrancisko, Kalifornijā. Uzņēmums 2010. gadā kā Google iekšējo jaunuzņēmumu dibināja Džons Henks ar nosaukumu Niantic Labs.  2015. gadā tas tika atdalīts no Google kā pilnvērtīgs uzņēmums.
Niantic, iespējams, vislabāk pazīstams kā paplašinātās realitātes mobilo spēļu Ingress (2012) un Pokémon Go (2016, kopā ar The Pokemon Company) izstrādātājs.
Rietumpapua
Rietumpapua (id) ir Indonēzijas pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība ar autonomu statusu. Izvietojusies valsts austrumos, aizņem Jaungvinejas salas Indonēzijas daļas rietumu daļu starp Dienvidrietumu Papua rietumos un Centrālo Papua austrumos. Administratīvi iedalās septiņos apriņķos. Provinces galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Manokvari.
Ģeogrāfija
Province aizņem Doberai pussalas austrumu daļu, Bomberai pussalu, kā arī Jaungvinejas daļu starp Čendravasihas līci ziemeļos un Arafuru jūru dienvidos.
Vēsture
Līdz 17. gadsimtam provinces teritorija atradās Tidores sultanāta ietekmē. 19. gadsimtā reģionā nostiprinājās Nīderlandes ietekme, bet visa Jaungvinejas daļa tika pārvaldīta no Ambonas. 1828. gadā tagadējā Kaimanas apriņķa teritorijā tika nodibināts pirmais holandiešu tirdzniecības postenis Fortdibisa (Fort Du Bus). Pastāvīgās apmetnes Fakfaka un Manokvari tika nodibinātas tikai 19. gadsimta beigās, kad oficiāli tika atzīta Nīderlandes suverenitāte pār Jaungvinejas rietumu daļu.
Rietumpapuas province oficiāli izveidota 1999. gadā, nodalot no Iriandžajas, bet oficiāli inaugurēta 2003. gadā. Tās lielākā pilsēta bija naftas un gāzes ieguves centrs Sorona, bet par administratīvo centru noteica Manokvari. 2022. gadā no Rietumpapua atdalīja Dienvidrietumu Papua ar centru Soronā.
Dzelkšņi
Dzelkšņi ir augu ģints kurvjziežu dzimtā. Ģints dabiskais izplatības areāls ir Eirāzijā un Āfrikā, taču vairākas sugas ir introducētas arī citviet pasaulē. Salīdzinājumā ar citām ziedaugu ģintīm, šajā ir izteikti daudz sugu, kuras uzskatāmas par kaitīgām nezālēm.
Sugas
Tiek uzskatīts, ka ģintī ir 70 —127 sugas. Latvijā ir sastopami šādi dzelkšņi:
Citas sugas (nepilns saraksts):
E.ON
E.ON SE ir Vācijā reģistrēta Eiropas pārvaldītājsabiedrība, kas nodarbojas ar elektrības un gāzes mazumtirdzniecību, elektroapgādes tīkliem un patērētāju risinājumiem. Tā ir dibināta 2000. gadā, apvienojoties uzņēmumiem VEBA un VIAG. Uzņēmuma galvenais birojs atrodas Diseldorfā.
E.ON akcijas tiek kotētas Frankfurtes fondu biržā (ISIN EOAN) un OTCQX tirgū (apzīmējums EONGY). Uzņēmums ir iekļauts Vācijas DAX biržas indeksā.
Uzņēmums darbojas Eiropas valstīs: Vācija, Čehija, Beļģija, Ungārija, Itālija, Francija, Rumānija, Slovākija, Apvienotā Karaliste.
Vēsture
2000. gadā apvienojās Vācijas daudznozaru uzņēmumi VEBA AG un VIAG AG (dibināti 1920. gados), kuri nodarbojās ar enerģētiku, ķīmisko ražošanu, telesakariem u.c. 2001. gadā E.ON iegādājās vairākumu Zviedrijas uzņēmumā Sydkraft AB (tagad E.ON Sverige). 2002. gada janvārī tika iegādāts Apvienotās Karalistes enerģētikas uzņēmums Powergen (tagad E.ON UK). Līdz ar to E.ON īpašumā nonāca ASV Luisvilā bāzētais uzņēmums LG&E Energy, kas 2003. gadā pārdēvēts par E.ON US. 2003. gadā E.ON iegāja dabasgāzes tirgū, nopērkot uzņēmumu Ruhrgas (tagad Uniper). 2007. gadā E.ON (34 %) kopā ar Somijas uzņēmumu apvienību Voimaosakeyhtiö SF dibināja kopuzņēmumu Fennovoima, lai būvētu atomelektrostacija Hanhikivi 1. 2008. gadā tika izveidota tirdzniecības nodaļa E.ON Energy Trading SE. 2000. gados tika iegādāta Krievijas enerģētikas uzņēmuma OGK-4 (Оптовая генерирующая компания № 4; tagad E.ON Russia) kontrolpakete (76 %).
2010. gadā E.ON US tika pārdots ASV uzņēmumam PPL un pārdēvēts par LG&E and KU Energy. 2011. gada martā Apvienotās Karalistes elektrības sadales tīkls Central Networks tika pārdots PPL. 2012. gada 15. novembrī akciju sabiedrība E.ON tika pārveidota par Eiropas komercsabiedrību (Societas Europaea, SE). 2012. gada oktobrī E.ON paziņoja, ka plāno aiziet no Somijas tirgus. 2013. gada februārī visas kopuzņēmuma Fennovoima 34 % kapitāldaļas tika pārdotas partnerim Voimaosakeyhtiö SF. 2014. gada martā E.ON paziņoja, ka plāno aiziet no Latvijas tirgus un pārdos Latvijas Gāze akcijas. 1. jūlijā E.ON Ruhrgas International GmbH tam piederošās Igaunijas gāzes uzņēmuma Eesti Gaas 33,66 % akcijas pārdeva Somijas Fortum. 2014. gada 3. novembrī E.ON tam piederošās Somijas gāzes uzņēmuma Gasum 20 % kapitāldaļas pārdeva Somijas valstij par 200 miljoniem EUR.
2014. gada novembrī E.ON nolēma turpmāk koncentrēties uz atjaunīgās enerģijas ražošanu, enerģijas pārvades tīkliem un patērētāju risinājumiem, bet atsevišķā uzņēmumā atdalīt konvenciālo enerģijas ražošanu (ūdens enerģija, dabasgāze un ogles) un enerģijas tirdzniecību. Jaunais meitas uzņēmums Uniper SE tika dibināts 2016. gada 1. janvārī. 2016. gada 8. jūnijā E.ON akcionāru sanāksmē apstiprināta Uniper atdalīšana no mātes uzņēmuma. 9. septembrī tika veikta Uniper atdalīšana, un 12. septembrī Uniper akcijas sāka kotēt biržā. 53,35 % Uniper kapitāldaļu ieguva esošie E.ON akcionāri, bet 46,65 % paturēja E.ON.
2017. gada septembrī tika paziņots, ka Somijas enerģētikas uzņēmums Fortum no E.ON pirks 46,65 % Vācijas enerģētikas uzņēmuma Uniper kapitāldaļas; darījums tika pabeigts 2018. gada 26. jūnijā. 2017. gada beigās Somijas Adven tika pārdots Zviedrijas centralizētās siltumapgādes uzņēmums E.ON Värme Lokala Energilösningar AB.
2018. gada martā E.ON paziņoja, ka no Vācijas RWE AG iegādāsies atjaunīgās enerģētikas meitas uzņēmumu Innogy SE. Darījuma rezultātā E.ON kļūtu par elektroapgādes un mazumtirdzniecības uzņēmumu. Tas tika panākts ar sarežģītu 43 miljardu eiro aktīvu mijmaiņas darījumu starp E.ON, Innogy un RWE, kur E.ON pārņēma Innogy elektroapgādes un tirdzniecības biznesu, savukārt RWE pārņēma gan Innogy atjaunīgās enerģijas ražošanas portfeli, gan E.ON enerģijas ražošanas aktīvus. Turklāt RWE ieguva 16,7 % E.ON kapitāldaļu, un E.ON saņēma naudas maksājumu 1,5 miljardu euro apmērā.
Darījums ar RWE par Innogy iegādi un atjaunīgās enerģijas ražošanas biznesa nodošanu RWE tika pabeigts 2019. gada septembrī.
Hanibāls Bariss
Hanibāls Amīrs Bariss (en; dzimis Čikāgā, Ilinoisā) ir amerikāņu komiķis, aktieris, rakstnieks un producents. Bariss uzsāka savu komiķa karjeru 2002. gadā, apmeklējot Ilinoisas dienvidu universitāti. Kopš 2012. gada, kopā ar Ēriku Andrē, vadījis televīzijas kanāla Adult Swim raidījumu The Eric Andre Show un no 2014. līdz 2019. gadam filmējies televīzijas kanāla Comedy Central raidījumā Broad City.
Atveidojis nelielas lomas filmās "Sliktie kaimiņi" (2014), "Tētuku kari" (2015), "Sliktie kaimiņi 2" (2016), "Foršie džeki" (2016), "Katastrofu mākslinieks" (2017), "Pludmales patruļa" (2017), "Zirnekļcilvēks: Atgriešanās mājās" (2017), "Zirnekļcilvēks: Mājupceļa nav" (2021) un citās. Ieskaņojis tēlus animācijas filmās un seriālos, tostarp filmās "Dusmīgie putni. Filma" (2016), "Mīluļu slepenā dzīve" (2016), "Mīluļu slepenā dzīve 2" (2019), "Bruņurupuči Nidzjas: Mutantu haoss" (2023) un seriālos "Boba burgeri", "Piedzīvojumu laiks", BoJack Horseman un "Simpsoni".
Teofils Gotjē
Pjērs Žils Teofils Gotjē (dzimis, miris ) bija franču dzejnieks, dramaturgs, rakstnieks, žurnālists un kritiķis.
Kaut arī Gotjē bija redzams romantisma aizstāvis, paša Gotjē daiļradē vērojamas arī parnasisma, simbolisma, dekadences un modernisma iezīmes. Gotjē augstu vērtēja tik dažādi autori kā Balzaks, Bodlērs, brāļi Gonkūri, Flobērs, Prusts un Vailds. Izvirzīja saukli "māksla mākslai". Baleta "Žizele" libreta autors.
Dzimis 1811. gadā Francijas dienvidrietumos, tomēr jau 1814. gadā ģimene pārcēlās uz Parīzi. Jau skolas laikā sadraudzējas ar Žerāru de Nervālu, un iepazinās ar Viktoru Igo. Lielu daļu no mūža Gotjē strādāja par žurnālistu (iesākumā lielākoties žurnālā La Presse, vēlāk L’Artiste), kas ļāva bieži doties ceļojumos.
Augulienas muiža
Augulienas muiža bija Vidzemes muiža, kas atradās mūsdienu Gulbenes novada Beļavas pagasta Augulienā, Augulienas ezera ziemeļrietumu krastā. Muižas apbūve ir vietējas nozīmes 18. - 20. gadsimta arhitektūras piemineklis. Arhitektūras piemineklis ir arī kungu mājas drupas un klēts.
Vēsture
No 1806. gada līdz agrārreformai muiža bija Tranzē dzimtas īpašums. 1846. gadā Augulienas muižā dzimis vēsturnieks Astafs fon Tranzē-Rozeneks (Astaf von Transehe-Roseneck, 1865-1946). Pēdējais muižas īpašnieks pirms agrārreformas bija Pauls fon Tranzē-Rozeneks. Pēc zemes reformas to nopirka vīnrūpnieks Otlans. Latvijas PSR laikā muiža bija kolhoza "Pilskalns" īpašums. Pēc kolhoza likvidēšanas ēka tika pamesta un izdemolēta. Kopš 1999. gada muižas komplekss ir privātīpašums.
Grošļi
Grošļi ir ciems Smiltenes novada Variņu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 3,7 km no pagasta centra Variņiem, 23,0 km no novada centra Smiltenes un 144,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļu V248 (Cirgaļi–Palsmane–Ūdrupe) un V254 (Vidaga–Grošļi–Krustakmens) krustojuma, Palsas upes krastā.
Leonas katedrāle
Leonas Marijas debesbraukšanas katedrāle (es) ir 18.—19. gadsimta Romas katoļu baznīcas dievnams, kas atrodas Nikaragvas senā intelektuālā centra Leonas centrā. 2011. gadā Leonas katedrāle tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Baznīca tika celta no 1747. līdz 1814. gadam un tā ir viena no lielākajām baznīcām Centrālamerikā. 1860. gadā to iesvētīja pāvests Pijs IX. Baznīcā apbedīti ievērojami Nikaragvas kultūras darbinieki, to vidū spāņu valodas dzejas klasiķis Rubens Dario (Rubén Darío, 1867—1916).
Juru upurozoli
Juru upurozoli ir ozolu puduris, sena kulta vieta, vietējas nozīmes arheoloģiskais piemineklis Gulbenes novada Beļavas pagastā uz dienvidrietumiem no Beļavas, netālu no autoceļa V410 (Gulbene – Zeltiņi), pie Liedskalniņu mājām.