cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abhāzijas Autonomā Padomju Sociālistiskā Republika
Abhāzijas APSR savu konstitūciju pieņēma 1937. gada 2. augustā. Augstākā likumdošanas varas orgāns bija ik pēc 4 gadiem ievēlētā Augstākā padome un tās Prezidijs. Izpildvaru piešķīra Ministru padomei, ko iecēla Augstākā padome. Abhāzijas APSR bija 11 pārstāvji PSRS Augstākās padomes Tautību padomē.
Izveide
Padomju Sociālistisko Republiku Abhāzija izveidoja 1921. gadā pēc Sarkanās armijas iebrukuma Gruzijā. PSR Abhāzija, ko vēlāk tajā pašā gadā apvienoja ar Gruzijas PSR kā "līguma republiku", pastāvēja līdz 1931. gadam. Šajā laikā republikai piešķīra ievērojamu autonomiju, pateicoties tās unikālajam statusam attiecībā pret Gruziju. Tomēr šāda situācija raisīja bažas padomju un gruzīnu varas iestādēs, un republikas autonomiju vajadzēja samazināt. Tāpēc, 1931. gada 19. februārī, PSR Abhāziju pārveidoja par Abhāzijas APSR pilnīgā Gruzijas PSR kontrolē, kas pati bija Aizkaukāza PFSR sastāvā.
Abhāzijas autonomijas līmeņa pazemināšana abhāzus sadusmoja. PSR Abhāzijai bija ievērojama autonomija, tai bija savi nacionālie simboli, karogs un ģerbonis, kā arī nacionālas armijas vienības, pamattiesība, ko deva tikai pilntiesīgām republikām. Tai bija arī sava konstitūcija, kārtējā pamattiesība, ko arī piešķīra tikai pilntiesīgām republikām. Kad Abhāziju pārveidoja par APSR, reģionā sākās protesti, tā bija pirmā reize, kad tur notika plaša mēroga protesti pret padomju varas iestādēm.
Sabrukums
1989. gadā Abhāzijas APSR sākās studentu nemieri, kā rezultātā Suhumi uz vairākām dienām pat ieviesa karastāvokli. 1990. gada 25. augustā Abhāzijas APSR proklamēja sevi par suverēnu Abhāzijas Padomju Sociālistisko Republiku (Абхазская Советская Социалистическая Республика), kas bija pretrunā PSRS Konstitūcijai. 1991. gada referendumos, kad Gruzijas PSR iedzīvotāji pauda vēlmi izstāties no PSRS, Abhāzijas iedzīvotāju lielākā daļa izvēlējās atdalīties no Gruzijas PSR un palikt PSRS (vēlāk NVS) sastāvā (zināmā mērā to izprovocēja gruzīnu nacionālistu prasības, atjaunojot Gruzijas suverenitāti, likvidēt Abhāzijas autonomo statusu un "gruzīniskot" visu valsti). 1992. gada vasarā Gruzijas Augstākā Padome pasludināja 1921. gada konstitūcijas atjaunošanu, savukārt Abhāzijas Augstākā Padome 23. jūlijā izsludināja 1925. gada konstitūcijas atjaunošanu (ar visu norādi par Abhāzijas un Gruzijas kā juridiski līdzvērtīgu līgumslēdzēju pušu līgumattiecībām), ko Gruzijas valdība atteicās atzīt.
Kelsa
Kelsa (en, ga) ir pilsēta Mītas grāfistē, Lensteras provincē, Īrijā. pilsētā dzīvoja 6 135 iedzīvotāji.
Meļļupe
Meļļupe (arī Cieļupe, Melnupe, Meļļupīte) ir Gaujas kreisā krasta pieteka Cēsu novadā.
Izteka — no Gulbenes ezera. Iesākumā tek uz rietumiem, aiz Meļļiem pagriežoties uz dienvidiem, uz rietumiem no Bānūžiem pagriežoties uz dienvidaustrumiem. Ietek Gaujā caur Rijas ezeru pie Lodesmuižas. Upe caurtek Pieņu purvu, Bānūžu ezeru un Ilzes ezeru. Lielākā pieteka — Pauniņupīte.
Meļļupi šķērso valsts autoceļi P30 (Cēsis—Vecpiebalga—Madona) un V300 (Drusti–Dzērbene–Skujene). Tās krastos atrodas Meļļi un Bānūži.
Džeimss Levains
Džeimss Levains (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu diriģents, Metropoles operas mūzikas direktors (1976—2016), mākslinieciskais direktors (1986—2004), emeritētais mūzikas direktors (2016—2017).
Augusta Deglava iela (Rīga)
Augusta Deglava iela ir maģistrāla Rīgas iela, kas veido robežu starp vairākām apkaimēm (Avotu un Grīziņkalna, Purvciema un Dārzciema, Dreiliņu un Pļavnieku). Augusta Deglava iela sākas Avotu un Grīziņkalna apkaimē pie Avotu ielas krustojuma ar Lienes un Jāņa Asara ielām un beidzas pie apļveida krustojuma Dreiliņos.
Vēsture
Senākais ielas nosaukums kopš 1885. gada bija Rumpmuižas (Rumpju muižas) iela (de), kas sākās pie Svētā Pāvila baznīcas un veda līdz Rumpju muižai jeb Rumpmuižai tagadējā Dreiliņu apkaimē.
1937. gadā to rakstnieka Augusta Deglava vārdā pārdēvēja par Augusta Deglava ielu.
Krustojumi
Augusta Deglava iela krustojas ar šādām ielām:
80 dienās apkārt zemeslodei (1956. gada filma)
"80 dienās apkārt zemeslodei" (en) ir 1956. gada piedzīvojumu komēdija ar Mario Moreno Rejesu un Deividu Nivenu galvenajās lomās. Filmu producēja Maiks Tods un izdeva United Artists.
Filmas režisors ir Maikls Andersons. Scenāriju, balstoties uz 1873. gadā sarakstīto Žila Verna romānu ar tādu pašu nosaukumu, sarakstīja Džeimss Po, Džons Ferrovs un Sīdžejs Perelmans. Mūziku komponējis Viktors Jangs. Filma saņēma 5 Amerikas Kinoakadēmijas balvas, ieskaitot balvu kategorijā "Labākā filma".
Filmas stāsts ir par britu Fileasu Fogu, kuram 80 dienu laikā jāapceļo apkārt zemeslodei, lai derībās uzvarētu savus draugus.
Alūksnes slimnīca
Alūksnes slimnīca ir neatliekamās medicīniskās palīdzības ārstniecības iestāde Alūksnes novada iedzīvotājiem. Slimnīcā ir 60 gultasvietu, tai skaitā terapijas nodaļā 25, ķirurģijas nodaļā 23, bērnu nodaļā 10, bet reanimācijas – anestēzijas nodaļā ir 5 gultas.
Vēsture
Pēc Pirmā pasaules kara Alūksnes slimnīca atradās pareizticīgo draudzes ēkā Tirgotāju ielā 14. 1927. gadā to pārcēlauz Šloskrogu, bet drīz vien nepiemērotu telpu dēļ slimnīcu slēdza. 1932. gadā Valkas apriņķa valde no uzņēmēja E. Ellenberga par 38 000 latu nopirka Alūksnes pils (Ezermalas pils) ēku tagadējā O. Vācieša ielā, kurā agrāk atradās Alūksnes proģimnāzija.
Sākotnēji slimnīcā bija ķirurģijas, sieviešu un terapijas nodaļas 36 slimniekiem, tajā sākotnēji strādāja viens ārsts, viena māsa, piecas slimo kopējas, sanitārs un saimnieciskais personāls. Slimnieku ārstēšanā piedalījās arī pieaicinātie privātie, slimokases un apriņķa valdes algotie ārsti. Slimnīcas direktors no 1938. līdz 1944. gadam bija ķirurgs Jānis Keggi (1906—1979).
1964. gadā uzcēla jaunu Alūksnes rajona slimnīcas ēku ar 110 pacientu vietām, bet vecajā ēkā iekārtoja slimnīcas tuberkulozes nodaļu. 1967. gadā gultu skaits bija palielināts līdz 135. 1989. gadā atklāja Reanimācijas nodaļas, bērnu nodaļas un infekciju nodaļas korpusu, bet 1992. gadā Barokameras un mākslīgās nieres korpusu.
Telēkijas
Telēkijas (la) ir neliela ģints graudzāļu dzimtā. Sugas ir sastopamas galvenokārt Eiropā.
Ģintī ir klasificētas sugas:
Promulti
Promulti ir ciems Valmieras novada Mazsalacas pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā 2 km no pagasta centra Mazsalacas, 46 km no novada centra Valmieras un 134 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V187, Salacas upes krastā.
Promultu viduslaiku kapsēta (Lielais kalns) ir vietējās nozīmes arheoloģijas piemineklis.
Benerupe
Benerupe (arī Pūņu grāvis) ir Rojas kreisā krasta pieteka Talsu novadā.
Elektroniskā popmūzika
Elektroniskā popmūzika jeb saīsinājumā elektropops (en) ir mūzikas žanrs, kas sevī apvieno elektronisko mūziku un popmūziku. Svarīgs žanra elements ir elektronisko mūzikas instrumentu (sintezatoru, sampleru, elektroniskās bungas utt.) lietojums. Lai gan žanrs ir radies 1980. gadu sākumā, tas piedzīvojis popularitātes atdzimšanu 2000. gadu beigās
Raksturojums
Elektroniskās popmūzikas dziesmas savā būtībā ir elektroniskās un popmūzikas sajaukums. Tām mēdz būt vienkārši, atmiņā paliekoši piedziedājumi un deju mūzikas ritmi. Atšķirībā no elektroniskās deju mūzikas, elektroniskajā popmūzikā lielāka uzmanība tiek veltīta melodijai un vārdiem, nekā tam, vai dziesma ir piemērota dejošanai. Lai gan žanrs bieži tiek piedēvēts sintpopam, abi žanri atšķiras ar dziesmu tekstu tematiku, sintpopa saturs parasti ir par dejošanu, attiecībām un labi pavadītu laiku, bet elektroniskajā popmūzikā apspriestās tēmas parasti ir "tumšākas"
Pirmssākumi
1960. gados arvien vairāk rokmūzikas grupu eksperimentēja ar elektroniskajiem instrumentiem, tomēr plašāku rezonansi mūzikā elektronika guva vien ap 1970. gadu. Tādi žanri kā krautroks (Vācija) un progresīvā rokmūzika (Lielbritānija) deva lielu ieguldījumu elektroniskās mūzikas attīstībā. Grupas kā Kraftwerk un Tangerine Dream bija īpaši iecienītas.
1970.gadi
Tā kā 1960.gadu sākumā sintezatori augsto cenu dēļ bija grūti pieejami, tādas firmas kā Yamaha, Korg, Roland un Oberheim, ražojot salīdzinoši lētākas alternatīvas, padarīja tos pieejamākus plašākam mūziķu lokam. Tam sekoja elektroniskās mūzikas uzplaukums, arī ielaušanās populārajā mūzikā.
1980.gadi
1980. gados radās vairāki elektroniskās mūzikas žanra atvasinājumi (disko, sintpops) Daudzi mūziķi, kas tika saistīti ar citiem mūzikas žanriem, savos darbos ietekmējās no elektroniskās mūzikas,. Tādi Mākslinieki kā Madonna, Deivids Bovijs un citi.
1990.gadi-mūsdienas
Elektroniskajā popmūzikā parādījās arī tehno un hausmūzikas elementi, kas 1990. gadu sākumā lielā mērā ietekmēja žanru. Radās tā sauktā, deju mūzika, kurā tradicionālā popmūzika tika apvienota ar hausmūzikas ritmiem, tehno un repa elementiem. Kopš 1996. gada daudzi mākslinieki tiecās atpakaļ pēc elektroniskās mūzikas pirmsākumiem, ietekmējoties no 1980. gadu popmūzikas. Šīs kustības kulminācija bija elektrokleša vilnis 2001. gadā, kurā bija sastopami arī pankroka un elektro elementi. Arī šobrīd lietojot mūsdienīgas produkcijas metodes un ietekmējoties no 1980.gadu stila elektroniskās popmūzikas gūst panākumus. Spilgtākie šā elektroniskās popmūzika viļņa mākslinieki ir Lady Gaga, CHVRCHES, La Roux u.c.
Frenks Kērtiss Maikls
Sākotnēji Kērtiss Maikls strādāja par jaunāko inženieri Firestone Tire and Rubber Company raķešu nodaļā. 1955. gadā Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā ieguva bakalaura grādu fizikā. 1955. gadā iestājās Gaisa spēkos. Maikls trenējās lidojumiem Maranas Gaisa spēku bāzē Arizinā, Laredo Gaisa spēku bāzē un Perina Gaisa spēku bāzē Teksasā. Paralēli militārajam dienestam Frenks Maikls Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā veica eksperimentālo un teorētisko darbu kodolfizikā. 1962. gadā ieguva doktora grādu. 1963. gadā Maikls pārgāja darbā uz Raisa Universitāti Floridā, kur darbojās kosmosa zinātņu jomā (piemēram, saules vēja mijiedarbība ar Mēness atmosfēru).
Džonijs Logans
Džonijs Logans (en; dzimis Šons Patriks Maikls Šerards (Seán Patrick Michael Sherrard) ) ir Austrālijā dzimis īru dziedātājs un dziesmu autors.
Viņa tēvs Patriks O'Hagans bijis tenors. Savu skatuves vārdu izvēlējies no 1954. gada filmas Johnny Guitar galvenā varoņa vārda. 1978. gadā izdevis debijas singlu. Vairākas reizes piedalījies Īrijas nacionālajā atlasē Eirovīzijas dziesmu konkursam. Divas reizes arī uzvarējis nacionālajā atlasē un pārstāvējis valsti starptautiskajā finālā, abās reizēs viņš arī kļuva par konkursa uzvarētāju. 1980. gadā Nīderlandē Logans uzvarēja ar dziesmu What's Another Year, savukārt 1987. gadā — ar pašsacerētu dziesmu Hold Me Now. Abas dziesmas piedalījās Congratulations 50 gadu Eirovīzijas jubilejas koncertā. 1984. gada konkursā viņa sacerēta dziesma Terminal 3, ko izpildīja Linda Mārtina, ierindojās 2. vietā, savukārt 1992. gada konkursā Mārtina uzvarēja ar Logana sacerēto Why Me?. Ar trim uzvarām viņš ir uzvarām bagātākais mākslinieks Eirovīzijas dziesmu konkursa vēsturē.
Frenks Kērtiss Maikls
1965. gada jūnijā Frenks Kērtiss Maikls tika uzņemts NASA zinātnieku astronautu grupā. Sešu zinātnieku grupa gatavojās lidojumiem Apollo projektā. Maiklu neiekļāva nevienā kosmiskajā misijā, un 1969. gadā viņš atstāja NASA.
Frenks Maikls turpināja pētījumus un mācību darbu Raisa Universitātē, kur kļuva par Kosmiskās fizikas un astronomijas departamenta vadītāju. 2001. gadā viņš atstāja darbu Raisa Universitātē.
Žans Andrē Ilerē
Žans Andrē Ilerē (fr; dzimšanas un miršanas datums nav zināms) bija franču paukotājs, startēja 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Ilerē 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja paukošanā ar špagu. Šajā disciplīnā viņš aizcīnījās līdz ceturdaļfināliem, kur savā grupā palika 4./6. vietā.
Mazais ērglis
Izplatība
Mazais ērglis izplatīts Centrāleiropā un Austrumeiropā — no Vācijas līdz Krievijai un no Igaunijas līdz Grieķijai. Sastopams arī Turcijā, Aizkaukāzā un Kaspijas jūras dienvidu malā. Ziemo plašā reģionā no Sudānas uz dienvidiem līdz Angolas austrumiem, Namībijas ziemeļaustrumiem, Botsvānas ziemeļiem un Dienvidāfrikas ziemeļaustrumiem.
Tā ir viena no apdraudētākajām plēsīgo putnu sugām Eiropā, populāciju skaits kopš 20. gadsimta atsevišķās areāla daļās samazinās. Pasaulē ligzdo aptuveni 20 000 pāru, turklāt 95% no visiem mazajiem ērgļiem ligzdo Eiropā. Skaitliski nozīmīgākās populācijas zināmas Latvijā, Baltkrievijā, Rumānijā, Lietuvā, Polijā un Slovākijā. Galvenie šo putnu skaita samazināšanās iemesli ir ligzdošanas un barošanās biotopu pārveidošana un platību samazināšanās dēļ intensīvas mežsaimniecības (nesamērīga pieaugušo mežu izciršana, mežsaimnieciskā darbība ligzdošanas periodā) un intensīvas lauksaimniecības (vienlaidus laukaugu sējumi, kas nav piemēroti barības ieguvei), kā arī putnu šaušana migrācijas laikā.
Latvijā
Mazais ērglis Latvijā ir samērā parasts ligzdotājs. Ligzdotāju skaits gadu no gada svārstās. Pēc jaunākajiem datiem ligzdo ap 3000—5000 (ap 4000) mazo ērgļu pāru, kas ir ap 20% no pasaules populācijas. Ligzdošanas vietu un barošanās biotopu aizsardzībai tiek veidotas īpaši aizsargājamās dabas teritorijas, tostarp mikroliegumi. Barošanās biotopu aizsardzību veicina arī bioloģiski vērtīgo zālāju statusa noteikšana pļavām, kā rezultātā pļavu apsaimniekošana ir ekonomiski izdevīga. Aizsardzību veicina arī kompensāciju izmaksāšana privāto mežu īpašniekiem par mežsaimnieciskās darbības ierobežojumiem mazā ērgļa ligzdvietu saglabāšanas nolūkā.
1999. gadā mazais ērglis tika izvēlēts par Latvijas dabas simbolu — Gada putnu.
No 2016. līdz 2021. gadam Latvijas Dabas fonds kopā ar Latvijas Ornitoloģijas biedrību un partneriem īstenoja projektu "Mazā ērgļa aizsardzības nodrošināšana Latvijā", kura rezultātā tika atrastas vairāk nekā 500 jaunas mazo ērgļu ligzdas, izveidoti vairāk nekā 400 mikroliegumi sugas aizsardzībai, atjaunots mazo ērgļu sugas aizsardzības plāns.
Uzvedība
Mazais ērglis pamatā uzturas vietās, kur mijas meži ar pļavām, laukiem un mežu laucēm, ļoti bieži to var novērot mitru biotopu tuvumā. Lai arī mežos mazais ērglis pamatā neuzturas, tomēr ligzdas tas būvē mežmalu kokos. Tas ir gājputns, kurš rudens migrāciju uzsāk septembra pirmajā pusē. Migrācijas laikā vienā virzienā mazais ērglis nolido vidēji 11 000 km. Āfrikā to var novērot savannā un sausos kalnos, līdz 2200 metriem virs jūras līmeņa.
Barība
Mazais ērglis medī pļavās un atmatās, retāk labības laukos un mežos. Pamatā medī lauka strupastes, vardes un kurmjus. Barošanās teritorijas var sasniegt apmēram 1400 ha lielumu, taču visbiežāk medī mazākā teritorijā: līdz 1 km attālumā no ligzdas jeb 400 ha lielā teritorijā. Visbiežāk mazais ērglis medī lidojumā, vai ar kājām pārstaigājot medību iecirkni, lai gan tas novērojams arī koku zaros vai uz kāda staba, uzmanīgi vērojam zemi. Kokos tas parasti izvēlas zemākos zarus, nevis augšējos.
Ligzdošana
Mazie ērgļi veido monogāmus pārus, kas atgriežas vecajās ligzdošanas vietās. Gadā viens perējums. Mazais ērglis ligzdo jauktu koku un lapu koku mežos, kuru vidējais vecums ir aptuveni 80 gadu. Galvenokārt tie ir bērzu, egļu, apšu un melnalkšņu meži. Ligzdošanas teritorijās ierodas aprīļa sākumā. Ligzda lēzena platforma, kas tiek būvēta augstu koku zaru žāklēs. Dējumā 1—2 baltas olas ar tumšiem raibumiem. Visbiežāk tikai viens putnēns izdzīvo: raksturīgs kainisms, kad vecākais un spēcīgākais no putnēniem uzbrūk jaunākajam, parasti nogalinot to. Mātīte perē, bet tēviņš aizsargā teritoriju un baro mātīti. Inkubācijas periods ilgst 36—41 dienu.Jaunajiem putniem apspalvojums izaug 8 nedēļu vecumā.
Dzimumbriedumu sasniedz 3—4 gadu vecumā. Mazais ērglis sasniedz 20—25 gadu vecumu.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Čadā
Sarakstā apkopotas tās vietas Čadā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Čadas ir iekļauta 2 vietas (1 — dabas objekts un 1 — jaukts objekts), savukārt 8 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Čada Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1997. gada 10. jūlijā.
Svētās Mājas bazilika
Svētās Mājas bazilika (it) ir 16. gadsimta katoļu bazilika Itālijas pilsētā Loreto. Ievērojams Jaunavas Marijas pielūgsmes centrs. Daļa katoļu ticīgo uzskata, ka bazilikas kompleksā ietilpst Jaunavas Marijas māja, kuru eņģeļi atnesuši no Nācaretes, caur Rijeku un Rekanati, uz Loreto.
Bazilika kā svētceļojumu objekts pazīstama vismaz no 14. gadsimta. Baznīcu gadsimtu gaitā veidojuši daudzi izcili arhitekti, tēlnieki un mākslinieki. To vidū — Džuliāno de Majano, Džuliano de Sangallo, Donato Bramante, Luidži Vanvitelli, Domenikino, Gvido Reni, Meloco da Forli, Luka Sinjorelli, Andrea Sansovino, Barlomeo Bandinelli un citi. Baznīcā atrodas arī no Libānas ciedra veidotā Loreto Melnā Madonna. Tā ir Romas pāvesta Pija XI kanoniski kronēta 1920. gadā, jo iepriekšējā bija gājusi bojā ugunsgrēkā.
Vīza
Vīza ir ceļojuma dokuments, ārvalsts iestādes oficiāla atļauja, kas dod tiesības iebraukt šajā ārvalstī, izbraukt no tās vai šķērsot tās teritoriju. Parasti ar vīzu tiek saprasta faktiska atļauja ārzemniekam ieceļot citas valsts teritorijā. Atsevišķās valstīs pastāv arī izbraukšanas vīzas, kas dod atļauju izbraukt no konkrētās valsts. Konkrētas valsts vīzas tiek izsniegtas šīs valsts konsulātā vai vēstniecībā, kas parasti atrodas valstī, no kuras grib izbraukt. Atsevišķos gadījumos ar vīzu izsniegšanu nodarbojas akreditēti vīzu centri.
Grigorijs Rasputins
Grigorijs Rasputins (ru; dzimis, miris ) bija krievu pareizticīgais sektants un mistiķis. Tāpat viņš tika uzskatīts par "trako mūku", dziednieku, šarlatānu, svēto, plēģuru, netikli. No 1906. gada Rasputins dziedināja Krievijas impērijas imperatora Nikolaja II dēlu Alekseju no hemofilijas, tādējādi iegūstot lielu ietekmi imperatora ģimenē. Pēc tam viņš kļuva par Alekseja privāto ārstu, ar laiku palielinājās viņa ietekme Krievijas impērijā.
Rasputins tika nogalināts Jusupovu pilī Sanktpēterburgā. Sazvērestību organizēja kņazs Felikss Jusupovs kopā ar kņazu Dmitriju Pavloviču un politiķi Vladimiru Puriškeviču. Viņi gribēja pārtraukt Rasputina ietekmi uz imperatora ģimeni un tādā veidā uzlabot cara politiku. Dažas pareizticīgo sektas ir aicinājušas atzīt Rasputinu par svēto mocekli, tomēr oficiālā Krievijas pareizticīgo baznīca tam nepiekrīt, uzskatot Rasputina darbību kopumā par valstij un baznīcai graujošu, bet viņu pašu daudzi uzskata par slepeni piederošu "hlistu" sektai, kura atrodas ārpus oficiālās pareizticīgo baznīcas. Tāpat viņa neitrālu avotu fiksētais personiskais dzīvesveids netiek atzīts par svētajam pieņemamu.
Galileo 10
Galileo 10 (European GNSS apzīmējums GSAT0206) ir Eiropas navigācijas sistēmas Galileo pavadonis. Tas orbītā palaists 2015. gada martā; izvietots orbitālajā slotā A05.
Pavadonim dots arī nosaukums Oriana par godu bērnu konkursa uzvarētājai Francijā Oriānai Remī (Oriana Remy).
Galileo 10 primārais kontraktors un platformas izgatavotājs bija uzņēmums OHB-System. Derīgo kravu izgatavoja Surrey Satellite Technology (SSTL). Kosmiskā aparāta starta masa bija 715 kg; izmēri 2,5 × 1,2 × 1,1 m. Pavadonī uzstādīti divi pasīvie ūdeņraža māzera atompulksteņi, divi rubīdija atompulksteņi; pulksteņu pārraudzīšanas un vadības iekārta, navigācijas signāla ģenerators, L-joslas antena navigācijas signāla raidīšanai, C-joslas antena augšupejošā signāla uztveršanai, divas S-joslas antenas telemetrijai un komandām, kā arī antena meklēšanas un glābšanas iekārtai MEO SAR.
Galileo 10 tika palaists 02:08  UTC no Gviānas kosmiskā centra ar nesējraķeti Sojuz-STB/Fregat-MT (lidojums VS12) kopā ar tās pašas sērijas pavadoni Galileo 9.
Pavadonis ekspluatācijā nodots 2016. gada 28. janvārī.
Lielveikala "Maxima" sagrūšana Rīgā
Lielveikala "Maxima" sagrūšana Rīgā, plašsaziņas līdzekļos saukta par Zolitūdes traģēdiju, bija traģisks negadījums, kas notika apmēram plkst. 17.41 "Maxima" lielveikalā Priedaines ielā 20 (krustojumā ar Anniņmuižas ielu), Zolitūdē, Rīgā. Tā rezultātā bojā gāja 54 cilvēki (to skaitā 3 glābēji, vairāki veikala darbinieki un citi), kā arī vairāki desmiti tika ievainoti. Kopējā nogruvuma platība bija apmēram 1500 m2. Bojāgājušo skaita ziņā tas bija lielākais negadījums Latvijā kopš neatkarības atjaunošanas un viens no lielākajiem negadījumiem celtniecības objektos Eiropā pēdējo gandrīz 20 gadu laikā.
Ēka
"Maxima" lielveikalu nodeva ekspluatācijā. Tirdzniecības zāles platība bija 2503 m², lielveikala kopējā platība — 4549 m². Ēkā atradās "Maxima XX" veikals, kā arī citi veikali. 2011. gadā ēka saņēma Latvijas arhitektūras gada balvu. Konkursā "Gada labākā būve Latvijā 2011" projekts kategorijā "Jaunbūve" ieguva 2. vietu jeb "Sudraba balvu". Kompleksā ietilpst daudzdzīvokļu dzīvojamā māja un tirdzniecības centrs.
Notikumu gaita
2013. gada rudenī uz veikala jumta notika objekta otrās kārtas būvdarbi, kurus veica uzņēmums Re&Re. Uz ēkas jumta bija paredzēti pastaigu un rotaļu laukumi mājas iedzīvotājiem un apzaļumošana. Neraugoties uz būvdarbiem, veikals turpināja darbu, ko pieļāva spēkā esošie būvnormatīvi. Būvniecības normatīvie akti neparedz šādām būvēm pirms nodošanas ekspluatācijā veikt nestspējas slodzes pārbaudi. Katastrofas brīdī SIA "Gartens" apzaļumošanas darbus bija pabeidzis jau par 80—90% un apzaļumotā jumta atklāšana bija paredzēta 29. novembrī.
21. novembrī vēl pirms katastrofas pulksten 16.21 nostrādāja ugunsdrošības signalizācija un atskanēja divi balss aicinājumi evakuēties, tomēr ne visi veikalā esošie pircēji un darbinieki steidzās to izpildīt. Maxima pārstāvji preses konferencē pēc notikušā skaidroja, ka apsardze, pārbaudot, kāpēc signalizācija iedarbojusies, neatrada neko, kas liecinātu par ugunsgrēku. Apsardzes darba instrukcijas noteikušas, ka, nepastāvot acīmredzamām briesmām, evakuācija nav jāveic. Pulksten 17.41 pircēju pārpildītajam veikalam iebruka daļa no jumta, kur atradās piena produktu nodaļa un kases, kā arī ārējā siena. Pazuda elektrība, tāpēc veikalā iestājās tumsa. Cilvēki centās izkļūt no veikala, bet caur durvīm tas nebija iespējams, jo tās vairs nedarbojās. Tika izmantoti logos izsisti caurumi. Ieradās ugunsdzēsēji un glābēju smagā tehnika, bet policija un karavīri norobežoja teritoriju. Pulksten 19.04, kad ēkā jau bija devušies glābēji, nogruva vēl viena daļa jumta konstrukcijas. Rezultātā bojā gāja trīs glābēji.
23. novembrī 17.52 notika trešais nogruvums, taču tajā cilvēki necieta. Trešā nogruvuma brīdī ēkas gruvešos strādāja Valsts ugunsdzēsības un glābšanas dienesta (VUGD) glābēji, kas atradās citā zonā.
Bojāgājušie
Iekšlietu ministrija paziņoja, ka Zolitūdē sabrukušajā lielveikalā "Maxima" bojā gājušo cilvēku saraksts netiks publiskots, jo to aizliedz Latvijas Republikas Fizisko personu datu aizsardzības likums. Sarakstu nopublicēja interneta enciklopēdija Nekropole.info, bet tās pārstāvji Aivars Borovkovs un Ainārs Brūvelis izskaidroja, ka šādu informāciju noslepenot ir nelikumīgi, jo tas ir pretēji Likuma par valsts noslēpumu noteiktajam. Policija atzina savu kļūdu un 24. novembrī publicēja pilnu bojā gājušo 54 personu sarakstu, kurā bija arī Armēnijas pilsone un divi Krievijas pilsoņi.
Starp bojāgājušajiem bija māksliniece Daina Skadmane un viņas tēvs Jānis Skadmanis, ekonomists Andrejs Burvis un citi. Veicot glābšanas darbus, bojā gāja trīs glābēji: Rīgas reģiona pārvaldes 5. daļas komandieris kapteinis Vilnis Šteinītis, Rīgas reģiona pārvaldes 1. daļas inspektors dežurants (vada komandieris) virsleitnants Edgars Reinfelds un Rīgas reģiona pārvaldes 1. daļas ugunsdzēsējs glābējs kaprālis Sergejs Ižiks. Ir apzināti 16 bērni, kuri zaudējuši vienu vai abus vecākus, trijiem bērniem vairs nav abu vecāku.
2015. gada 21. novembrī traģēdijas gadadienā biedrība "Zolitūde 21.11" publikai atklāja informāciju par katru bojā gājušo un cietušo, kas tika apvienots grāmatā "Atceries Zolitūdi". Grāmatas autori ir bojāgājušo tuvinieki un arī traģēdijas cietušie, kuri ir palikuši dzīvi, — kopā vairāk nekā 120 cilvēki. Latvijas sabiedriskie mediji izveidoja arī virtuālu un informatīvu apskates sadaļu "Atceries Zolitūdi" par katru bojāgājušo un cietušo.
Līdzjūtības
22. novembra agrā rītā tā brīža Latvijas Valsts prezidents Andris Bērziņš izplatīja paziņojumu, kur izsaka līdzjūtību traģēdijā bojāgājušo ģimenēm un tuviniekiem, kā arī Valsts ugunsdzēsības un glābšanas dienesta darbiniekiem, kuri, pašaizliedzīgi pildot darba pienākumus, zaudējuši savus kolēģus. Toreizējais Ministru prezidents Valdis Dombrovskis paziņoja, ka "šis negaidītais un traģiskais notikums ir satricinājis mūsu valsti, un savās domās esam kopā ar visiem, kurus skārusi šī nelaime. Lai arī kādi būtu tās iemesli, šī traģēdija prasījusi pārāk lielu upuru skaitu."
Labdarības portāls "Ziedot.lv" tūlīt pēc negadījuma atvēra ziedojumu tālruni, atbalstam 21. novembra traģēdijā cietušajiem tika saziedoti gandrīz 1 miljons latu jeb 1 405 096,36 eiro.
Sēru dienas
Latvijas Republikas Ministru kabinets ārkārtas sēdē nolēma izsludināt 23., 24. un 25. novembri par sēru dienām, kad Latvijas valsts karogs paceļams sēru noformējumā un 25. novembrī pulksten 10.00 visā Latvijas Republikas teritorijā ievērojams triju minūšu klusuma brīdis. Arī Igaunijas un Lietuvas valdības nolēma 24. novembri izsludināt kā sēru dienu.
Izmeklēšana
21. novembrī Valsts policija sāka kriminālprocesu par iespējamu Krimināllikuma 239. panta 2. daļā paredzētu noziedzīgu nodarījumu — par būvniecības noteikumu pārkāpšanu. Attiecīgajā panta daļā ir runa par celtņu, tiltu, ceļu pārvadu un citu būvju celtniecības normu vai noteikumu pārkāpšanu, ja tā rezultātā sabrukusi būve vai tās daļa un ja tas izraisījis smagas sekas. Par šādu nodarījumu saskaņā ar Krimināllikumu soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz četriem gadiem vai īslaicīgu brīvības atņemšanu, vai piespiedu darbu, vai naudas sodu. Rīgas dome uzdeva Rīgas pilsētas būvvaldei sākt ārpuskārtas pārbaudi visos objektos, kurus būvē SIA Re&Re. 22. novembrī Valsts policijas priekšnieks Ints Ķuzis pēc Ministru prezidenta sasauktās Krīzes vadības padomes sēdes paziņoja, ka policijai ir trīs versijas par traģēdijas iemesliem, kas visas saistītas ar iespējamiem pārkāpumiem būvniecības procesā. Saskaņa ar tām, lielveikala jumta iebrukšanu varēja izraisīt vai nu būvprojektēšanas un būvuzraudzības laikā pieļautās kļūdas, vai pārkāpumi ēkas celtniecības laikā, vai arī otrās kārtas būvdarbu laikā, iekārtojot uz ēkas jumta dārzu un rotaļlaukumu. 23. novembrī Valsts prezidents Andris Bērziņš Latvijas Televīzijas intervijā skarbi paziņoja, ka "šis ir gadījums, kad ir jāsauc skaidri, tā ir milzīga skaita neaizsargātu cilvēku slepkavība. Tā arī attiecīgi būtu jārīkojas" un daudz kas ir jāmaina pamatos, jo pēc šādām traģēdijām neskaita zīmogus un parakstus, bet tieši atbildīgās personas, kuras ir parakstījušās, nokļūst izmeklēšanas izolatorā. Jāpiesaista neatkarīgi eksperti no ārvalstīm, kuri nav saistīti ar Latvijas būvniecību un nebūtu pieļaujams, ka notikušā izmeklēšana ieilgst. 27. novembrī Ministru prezidents Valdis Dombrovskis paziņoja par atkāpšanos no amata, "uzņemoties politisko atbildību par Zolitūdes traģēdiju". Latvijas Būvinženieru savienība (LBS) novembra beigās apturēja sertifikātus Zolitūdes "Maxima" konstrukciju projektētājiem Ivaram Sergetam un Jānim Malcānam, būvekspertīzes veicējam Andrim Gulbim, būvuzraugam Mārtiņam Draudiņam un ēku būvdarbu vadītājiem Staņislavam Kumpiņam, Jevgeņijam Ņesterovičam un Andrejam Kuļešovam, tomēr viņu advokāti apstrīdēja šo lēmumu. 4. decembrī Valsts policijas priekšnieks Ints Ķuzis paziņoja, ka Zolitūdes traģēdijas lietā liecinieku statusā nopratināti vairāk nekā 110 cilvēki.
2014. gada janvārī Ekonomikas ministrija atzina Latvijas Būvinženieru savienības lēmumu par sertifikātu apturēšanu par spēkā neesošu no pieņemšanas brīža. Ekonomikas ministrijas valsts sekretāra vietnieks Jurijs Spirodonovs paskaidroja, ka pēc spēkā esošajiem normatīvajiem aktiem LBS bija tiesības sertifikātus vienīgi anulēt, nevis apturēt. LBS paziņoja, ka ir gatava anulēt sertifikātus tikai diviem no septiņiem speciālistiem, proti, konstruktoram Ivaram Sergetam un ekspertīzes veicējam Andrim Gulbim. Pārējie "Maxima" projektā iesaistītie drīkstot turpināt profesionālo darbību.
Parlamentārās izmeklēšanas komisija
2015. gada 24. augustā Saeimas Parlamentārās izmeklēšanas komisija noraidīja priekšlikumu pieminēt konkrētas amatpersonas, kas atbildīgas par Zolitūdes traģēdiju, taču 2015. gada 14. septembrī tā par atbildīgiem atzina piecus politiķus  — bijušo premjeru Valdi Dombrovski ("Vienotība"), kā arī bijušos ekonomikas ministrus — Arti Kamparu ("Vienotība") un Danielu Pavļutu ("Reformu partija"), Ekonomikas ministrijas valsts sekretāru — Juri Pūci ("Latvijas attīstībai") un Anriju Matīsu (Vienotība), piebilstot, ka gala ziņojumā tiks norādīta konkrētu amatpersonu atbildība par Zolitūdes traģēdiju. 2015. gada 21. septembrī par komisijas konstatētajiem trūkumiem Rīgas pilsētas pašvaldības izveidotajā būvniecības uzraudzības sistēmā, par politiski un morāli atbildīgiem tika nosaukts arī Rīgas mērs Nils Ušakovs (Saskaņa) un Rīgas Pilsētas būvvaldes vadītājs Ingus Vircavs.
2015. gada 10. novembrī "Latvijas Vēstnesis" publicēja Parlamentārās izmeklēšanas komisijas galaziņojums, kurā apkopoti komisijas secinājumi, kādēļ tās ieskatā valsts un pašvaldību īstenotā politika būvniecības jomā, ir novedusi pie Zolitūdes traģēdijas. Dokumenta saturu veido ievads, būvniecības jomas normatīvais regulējums un uzraudzības sistēma: valsts un pašvaldības dienestu gatavība rīcībai ārtkārtējās situācijās, traģēdijas seku novēršana un kopsavilkums. Kā politiski un morāli atbildīgas personas galaziņojumā minēti bijušais Ministru prezidents Valdis Dombrovskis, bijušais Ekonomikas ministrs Artis Kampars un Daniels Pavļuts, bijušie Ekonomikas ministrijas valsts sekretāri Anrijs Matīss un Juris Pūce, Rīgas domes priekšsēdētājs Nils Ušakovs un Rīgas pilsētas būvvaldes vadītājs Ingus Vircavs.
Tiesas process
2015. gada 8. decembrī Rīgas pilsētas Zemgales priekšpilsētas tiesa Ķīpsalas izstāžu hallē trīs tiesnešu sastāvā atklāja pirmo tiesas sēdi tā dēvētajā Zolitūdes traģēdijas krimināllietā, kurā apsūdzības prokuratūra cēlusi deviņām personām. Par cietušajiem Zolitūdes traģēdijā atzītas 263 personas. Kopējais pieteikto kompensāciju apmērs ir lielākais Latvijas vēsturē — 155 miljoni eiro. Kopumā uz tiesas sēdi bija sanākuši vairāk nekā 300 cilvēku, bet pēc vairāk nekā četru stundu darba tiesa izlēma atlikt lietas izskatīšanu. Zolitūdes traģēdijas krimināllietu skata koleģiāli vairāku Zemgales priekšpilsētas tiesas tiesnešu sastāvā. Tiesas sastāvs — tiesas sēdes priekšsēdētājs Erlens Ernstsons, un ar viņu kopā lietu skata tiesnese Dzintra Zemitāne, tiesnese Aiga Freimane, bet rezerves tiesnesis Elīna Leitāne. Zolitūdes traģēdijas krimināllieta ir apzīmēta kā vērienīgākā lieta Latvijas vēsturē. Pirmās tiesas sēdes galvenais jautājums bija par noraidījumu tiesai, jo tās priekšsēdētājs Erlens Erstsons un tiesnese Dzintra Zemīte bija pazīstami ar lietā iesaistītajām pusēm, proti, Ernstons bija pazīstams ar apsūdzētā Ivara Sergeta advokātu Arturu Zvejsalnieku un bojā gājušās Dainas Skadmanes un Jāņa Skadmaņa ģimenes locekli. Savukārt tiesnese Dzintra Zemīte pazīstama ar traģēdijā bojā gājušo ugunsdzēsēju Vilni Šteinīti un viņa ģimeni. Pusēm un prokuroram izsakot viedokļus šajā jautājumā, lietas dalībnieki noraidījumu tiesai nepieteica, pamatojot, ka nešaubās par tiesas tiesneša sastāva objektivitāti. Šajā tiesas sēdē tiesa nolēma nesadalīt Zolitūdes traģēdijas krimināllietas tiesas procesu un noteica nākamā gada tiesas sēdes iztiesāšanas datumus līdz pat 2016. gada decembrim.
Pilsoniskā līdzdalība
Biedrība "Zolitūde 21.11" kopā ar Latvijas Pastu nāca klajā ar projektu izveidot speciālas aploksnes un zīmogu Zolitūdes traģēdijas upuru piemiņai. 2014. gada 20. novembrī pieminot Zolitūdes traģēdijas upurus, Latvijas Pasta centrā "Sakta" notika īpašas Zolitūdes traģēdijas upuru piemiņai veltītas aploksnes zīmogošana. Aploksnē iestrādāts traģēdijā bojāgājušās Dainas Skadmanes veidotā dizaina motīvs "Vēja egle". Pasākumu atklāja Latvijas Valsts prezidents Andris Bērziņš, pasākumu apmeklēja ap 200 cilvēku. 2014. gada 21. novembrī ar biedrības "Zolitūde 21.11" iniciatīvu tika rīkoti vairāki valsts līmeņa piemiņas pasākumi, viens no tiem bija Ekumēniskais dievkalpojums Vecajā Svētās Ģertrūdes baznīcā, Dievkalpojumā piedalījās ērģelniece Jevgēņija Ļisicina un koris "Juventus". Piemiņas pasākums Zolitūdes traģēdijas vietā sākās plkst. 17.41 — laikā, kad 2013. gada 21. novembrī bija noticis lielveikala iebrukums. Pēc klusuma brīža uz debesīm tika novirzīti vairāki spoži prožektoru stari.
2015. gada 21. novembrī, Zolitūdes traģēdijas otrajā gadadienā tika prezentēta grāmata "Atceries Zolitūdi" Rīgas domē, biedrība "Zolitūde 21.11" pārstāvji pateicās un dāvināja piemiņas grāmatu tiem cilvēkiem un organizācijām, kuri 2013. gada 21. novembrī piedalijās glābšanas darbos, kā arī tiem, kuri divu gadu laikā palīdzēja cietušajiem pārvarēt traģēdijas sekas. Grāmatas autori ir bojāgājušo tuvinieki un arī traģēdijā cietušie, kas palikuši dzīvi, kopumā vairāk nekā 120 cilvēku. Grāmata ir trīs daļās: "Tie, kas aizgāja" — stāstījumi par bojāgājušajiem; "Tie, kas izdzīvoja" — izdzīvojušo un glābēju atmiņas; "Tie, kas glāba" — glābšanas operāciju dalībnieku (VUGD, NMPD, slimnīcu mediķu, NBS un Zemessardzes karavīru, Rīgas pašvaldības policijas darbinieku) pilns saraksts. Grāmata ir cietajos vākos ar vairāk kā 200 lappusēm, un ir izdota gan latviešu, gan krievu valodā. Tajā izmantots liels skaits unikālu ilustrāciju: fotogrāfijas gan no cietušo personīgajiem arhīviem, gan Aleksandra Vinka un Roberta Vīcupa fotogrāfijas no notikuma vietas.
Zolitūdes traģēdijas piemiņas vieta
2015. gada 31. jūlijā Rīgas dome parakstīja līgumu ar "Maxima Latvija" grupa saistīto uzņēmumu "Tineo", saskaņā ar kuru uzņēmums dāvina pašvaldībai savu daļu zemes gabala lielveikala "Maxima" traģēdijas vietā Zolitūdē. 2015. gada 28. augustā Rīgas domes Īpašuma departaments prezentēja četru pagaidu memoriāla ideju skiču variantus. 2015. gada 2. septembrī biedrība "Zolitūde 21.11" izvēlējās traģēdijas piemiņas vietas ideju skici. Pagaidu piemiņas vietu Zolitūdes traģēdijā cietušajiem plāno izveidot līdz 2015. gada 21. novembrim, kad paiet divi gadi kopš nacionālās traģēdijas. Pagaidu memoriāls tiks izvietots sagruvušā lielveikala teritorijā — tur, kur iepriekš atradās ieeja veikalā. Uz pagaidu piemiņas vietas būs iegravēts uzraksts "2013. gada 21. novembrī šajā vietā Priedaines ielā 20, sagrūstot lielveikalam, dzīvību zaudēja 54 cilvēki un vairāki desmiti tika ievainoti. Rīgas pilsētas dome, pieminot Zolitūdes traģēdiju, ir izveidojusi pagaidu piemiņas vietu kā pirmo simbolisko soli tautas piemiņai uz mūžu." Pagaidu piemiņas vietu Zolitūdes traģēdijas teritorijā, Rīgā, Priedaines ielā 20, par 41 322 eiro, izbūvēs AS "Būvuzņēmums restaurators".
2015. gada 21. novembrī Zolitūdes traģēdijas piemiņas otrajā gadadienā traģēdijas vietā, Rīgā Priedaines ielā 20, ar dievkalpojumu pieminēja bojāgājušos un atklāja pagaidu memoriālu. Memoriāls teritorijā tika izvietots uz pagaidu laiku, bet pēc visas teritorijas pārņemšanas Rīgas pašvaldības īpašumā tiks rīkots konkurss pastāvīgas piemiņas vietas izveidei. Traģēdijas otrajā gadadienā neilgi pirms plkst. 18.00 izskanēja Toma Barona-Lūķa un Martas Rivotas veltījums traģēdijas bojāgājušajiem — dziesma "Eņģeļu koris". Pagaidu memoriāla atklāšanā piedalijās Latvijas Valsts prezidents Raimonds Vējonis, Rīgas domes vadība, veirākas amatpersonas, traģēdijas upuru piederīgie, cietušie un sabiedrības locekļi.
Biedrība "Zolitūde 21.11" apņēmās kopā ar sadarbības partneriem izveidot muzeja ekspozīciju par Zolitūdes traģēdiju.
Bela pie Bezdezas
Bela pie Bezdezas (cz) ir pilsēta Čehijā, Centrālčehijas apgabala Mlada Boleslavas apriņķī.
Rakstos pirmoreiz minēta 1264. gadā un tajā pašā gadā tai piešķirtas pilsētas tiesības. Iesākumā pilsēta cieta no ūdens trūkuma, tāpēc 1304. gadā ar karaļa Vāclava II lēmumu tā tika pārcelta pie Belas upes. 1526. gadā pilsēta iekļāvās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Bela pie Bezdezas ir šahistu, brāļu Ludeka Pahmana (Luděk Pachman, 1924—2003) un Vladimīra Pahmana (Vladimír Pachman, 1918—1984) dzimtā pilsēta.
Straube
Straube var būt:
Tīši
Tīši ir ciems Valmieras novada Mazsalacas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 1,5 km no pagasta centra Mazsalacas, 48 km no novada centra Valmieras un 134 km no Rīgas.
Višī
Višī ir pilsēta Francijā, Overņas reģionā, pie Aljē upes. Tā ir Višī apgabala administratīvais centrs. 2009. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 25,1 tūkstoši cilvēku. Otrā pasaules kara laikā, kad Trešais reihs bija iekarojis Francijas ziemeļus, Višī bija Višī Francijas faktiskā galvaspilsēta. Mūsdienās tā ir slavena kā kūrortpilsēta.
Žemaitijas nacionālais parks
Žemaitijas nacionālais parks (lt) ir 1991. gadā izveidots nacionālais parks Lietuvas ziemeļrietumos, Žemaitijas novadā. Parka direkcija atrodas Plateļu miestā. Daļu no parka aizņem Plateļu ezers. Žemaiču Kalvārija ir katoļu svētceļojumu vieta.
Brantu grāvis
Brantu grāvis ir Grīvas kreisā krasta pieteka Talsu novadā.
Iztece - pie Liepājnieku mājām. Tek rietumu-dienvidrietumu virzienā, paralēli autoceļam V1410 (Valdemārpils–Pļavas–Sviķi). Ietek Grīvā Vandzenes pagasta ziemeļos. Brantu grāvi šķērso valsts autoceļš V1398 (Sārcene–Nogale–Kaltene), tā krastos neatrodas lielas apdzīvotās vietas.
Augusts Ģiezens
Augusts Ģiezens (1888—1964) bija latviešu valodnieks un skolotājs, latīņu valodas speciālists un antīkās literatūras tulkotājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1888. gada 15. decembrī Jaunpiebalgas pagasta "Murdēnu" mājās. Mācījās Jaunpiebalgas Pētera pagastskolā un Vecpiebalgas draudzes skolā. No 1905. līdz 1910. gadam Ģiezens mācījās Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā, pēc kura beigšanas viņš strādāja par skolotāju Mālpils draudzes skolā un Bērzaunes ministrijas skolā.
No 1916. līdz 1918. gadam viņš studēja filoloģiju Tērbatas universitātē, pēc vācu iebrukuma Petrogradas universitātē 1919. gadā. 1920. gadā Ģiezens pabeidza Latvijas Universitāti un publicēja Sofokla un Apulēja darbu tulkojumus latviešu valodā. Strādāja par latīņu valodas skolotāju dažādās Rīgas skolās, papildinājās Berlīnes universitātē (1925-1926). Sarakstīja vairākas latīņu un latviešu valodas gramatikas mācību grāmatas. Līdztekus skolotāja darbam nodevās Aristoteļa un Homēra lieldarbu tulkojumiem, kas izdoti no 1924. līdz 1943. gadam. Pēc Otrā pasaules kara strādāja par latīņu valodas skolotāju Rīgas 1. vidusskolā, no kuras bija spiests aiziet pēc tam, kad latīņu valodu svītroja no vidusskolas mācību programmas 1950. gadu sākumā. Pēc tam īslaicīgi pasniedza latīņu valodas kursu Rīgas Medicīnas institūta studentiem. Pēc aiziešanas pensijā viņš dzīvoja trūcīgos apstākļos un izdeva Apulēja "Zelta ēzeļa" (1959) un Aristofana komēdiju (1960) tulkojumus. Miris 1964. gada 23. janvārī Jaunpiebalgā, apbedīts Jaunpiebalgas Jaunajos kapos. Ģiezena veiktie Vergīlija un Hēsioda darbu tulkojumi izdoti ilgi pēc viņa nāves.
Raimonds Cinovskis
Raimonds Cinovskis (1930—1998) bija latviešu botāniķis, dendrologs, Nacionālā botāniskā dārza Dendroloģijas laboratorijas izveidotājs un vadītājs (1985—1998). Dr. biol.
Dzīves gājums
Raimonds Cinovskis dzimis 1930 gada 21. augustā Liepājā Jēkaba un Ievas Cinovsku ģimenē. No 1937. līdz 1944. gadam mācījies Rīgas 37. septiņgadīgajā skolā, no 1944. līdz 1949. gadam Kuldīgas vidusskolā. Pēc skolas beigšanas iestājās Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Mežsaimniecības fakultātē, kuru beidza 1954. gadā kā inženieris mežkopis.
Pēc augstskolas beigšanas R. Cinovskis palika strādāt par asistentu Botānikas katedrā, kur nostrādāja līdz 1958. gadam. Pēc tam viņam nācās strādāt par dārznieku Rīgas dārzu un parku trestā, par inženieri "Latdoravtoprojekt", par vecāko zinātnisko darbinieku Dabas muzejā, par vecāko inženieri metodiķi LPSR Izglītības ministrijas Metodiskajā kabinetā. 1965. gadā R. Cinovskis pieņemts darbā LPSR Zinātņu akadēmijas Botāniskajā dārzā par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku un Dendrārija vadītāju Floras laboratorijā. 1972. gadā viņš aizstāvēja disertāciju "Introducētās un savvaļas krustābeles (Crataegus L.) ģints sugas Baltijā", par ko 1974. gadā piešķirts bioloģijas zinātņu kandidāta grāds. No 1972. g. Augu sistemātikas un sēklu apmaiņas grupas vadītājs. 1975. gadā ievēlēts par vecāko zinātnisko līdzstrādnieku. 1985. gada 26. novembrī Botāniskā dārza zinātniskā padome nolēma Dendrofloras grupu reorganizēt par Dendrofloras laboratoriju. 1986. gada 12. februārī R. Cinovskis ievēlēts par šīs laboratorijas vadītāju un nostrādāja šajā amatā līdz aiziešanai mūžībā.
Raimonds Cinovskis miris Rīgā 1998. gada 15. oktobrī, apglabāts II Meža kapos.
Zinātniskā darbība
Raimomnds Cinovskis, savas vairāk kā 30 gadu darbības laikā, Latvijas Nacionālajā botāniskajā dārzā izveidojis vienu no lielākajiem dendrārijiem Ziemeļeiropā, pēdējos savas darbības gados to papildinājis ar bagātīgu zemo dekoratīvo skujkoku formu kolekciju. Viņa vadībā izveidots Botāniskā dārza herbārijs (starptautiskais kods HBA), kurā ir apmēram 50 000 eksemplāru. Uzraudzījis Index seminium sastādīšanu un publicēšanu.
Kopš 1987. gada Cinovskis bijis Starptautiskās augu nomenklatūras komisijas loceklis, darbojies arī citās starptautiskās dendrologu un botāniķu biedrībās. Plaši pētījis Latvijas un Baltijas dendrofloru, organizējis Latvijas veco lauku parku inventarizāciju, dižkoku uzskaiti. 1981. gadā žurnālā "Mežsaimniecība un Mežrūpniecība" tiek publicēts raksts "Alūksnes rajona parku un apstādījumu koki un krūmi", kas aizsāk sistemātisku publikāciju virkni par visu Latvijas PSR administratīvo rajonu parku un apstādījumu koku un krūmu inventarizāciju.
Viņš veicis arī pētījumus par lapegļu sugu sastāvu un tā izmaiņām, par papeļu kloniem un to izmantošanu. Sadarbojies ar daudziem radniecisku iestāžu speciālistiem Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā, piedalījies starptautiskās dendrologu konferencēs.
1992. gadā LU Bioloģijas zinātņu nozares Habilitācijas un promocijas padome ar lēmumu Nr.66 piešķīra R. Cinovskim Doktora grādu.
Darbi
Pilnu R. Cinovska bibliogrāfiju sagatvojusi Dz. Knape un tā publicēta "Latvijas Veģetācijā" 1914. gadā. Tajā var atrast vairākus simtus zinātnisku un populārzinātnisku rakstu un četras monogrāfijas: Rakstījis arī “Хорология Флоры Латвийской ССР”, Baltijas floras konspektam (Flora of the Baltic Countries, 1993, 1996, 2003), Lauksaimniecības enciklopēdijai, Latvijas padomju enciklopēdijai, "Rīga" (1988), Ģimenes enciklopēdijai. enciklopēdijai "Latvijas daba", arī populārzinātniskiem izdevumiem kā "Dārzs un Drava", "Dabas un vēstures kalendārs", “Zinātne un Tehnika” u.c.
Pēteris Slavens
Pēteris Slavens (1874—1919) jeb Pēteris Slavēns bija latviešu virsnieks, Krievijas Impērijas armijas pulkvedis Pirmā pasaules kara laikā. Latviešu strēlnieku divīzijas apgādes daļas priekšnieks (1918), Sarkanās armijas Dienvidu frontes pavēlnieks (1918), Padomju Latvijas armijas virspavēlnieks (1919).
Dzīvesgājums
Dzimis 1874. gada 5. septembrī (24. augustā pēc vecā stila) Gatartas pagastā zemnieka Antona Slavēna ģimenē. Mācījās Cēsu pilsētas skolā. Pēc Kazaņas karaskolas beigšanas 1893. gadā bija Krievijas Impērijas armijas kadru virsnieks. Pirmā pasaules kara laikā piedalījās kaujās Polijas un Baltkrievijas teritorijā kā 67. Tarutinas kājnieku pulka (67-й пехотный Тарутинский полк) štāba kapteinis (1914), no 1916. gada jūnija pulka štāba priekšnieks, ģenerālštāba kapteinis. 1917. gada rudenī viņu paaugstināja par pulkvedi un iecēla par Ziemeļu frontes 5. armijas 730. kājnieku pulka (730-й Городеченский пехотный полк) komandieri. 1918. gada sākumā ārstējās Daugavpils slimnīcā, pēc vācu iebrukuma Latgalē pārcēlās uz Maskavu, kur turpināja ārstēties. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas demobilizēts.
1919. gada 18. jūlijā P. Slavens pie Vitebskas slepus šķērsoja frontes līniju, 3. novembrī pieteicās Latgales frontes štābā kā pārbēdzējs. Ieslodzīts Valmieras koncentrācijas nometnē, kur 1919. gada 14. novembrī miris (nometnes ārstu slēdziens: plaušu karsonis).
Bricu ezers
Bricu ezers (arī Cebuļu ezers, Jumaļu ezers) ir neliels dzidrūdens ezers Cēsu novada Jaunpiebalgas pagastā. Izvietojies apaļā ezerdobē pagasta austrumos uz robežas ar Vecpiebalgas pagastu. Krasti zemi, lēzeni, dienvidos kūdrājs, dibens dūņains. Ietek viens grāvis, iztek strauts uz Alupi ziemeļos. Mīt līdaka, rauda, karūsa, asaris, ausleja. Austrumu krastā peldvieta.
Ezermītne
Dienvidaustrumu krastā nelielā saliņā hidroarheoloģiska atradne — vidējā dzelzs laikmeta (5.—9. gadsimts) un vēlā dzelzs laikmeta (9.—12. gadsimts) klāstu mītne. Bricu ezermītni 1960. gadā atklāja arheologs Jānis Apals. Ezermītne atradusies uz dabīgas ap 20x30m lielas salas Bricu ezera DA daļā. Arheologiem veicot ezermītnes apsekošanu konstatētas koku konstrukciju paliekas, bezripas keramikas lauskas un ap 1,5m biezs kultūrslānis. Arī ezera DA piekrastes joslā atklātas kultūrslāņa un trauku lausku paliekas, tas liecina, ka šeit varētu būt bijusi ezermītne iedzīvotāju apmetnes teritorija.
Mario Tennis Open
Mario Tennis Open ir sporta spēle no Mario spēļu sērijas. Spēles izstrādātājs ir Camelot Software Planning, bet izplatītājs Nintendo. Spēle izstrādāta Nintendo 3DS spēļu konsolei. Spēle izdota 2012. gada 20. maijā Ziemeļamerikā, 24. maijā Japānā, bet 25. maijā Eiropas Savienībā.
Gadalaiki (dzejolis)
„Gadalaiki” (lt) ir Prūsijas lietuviešu dzejnieka Kristijona Donelaiša no 1765. līdz 1775. gadam sarakstīts dzejolis lietuviešu valodā. Pirmais zināmais lietuviski sarakstītais daiļdarbs. Tas tiek uzskatīts par vienu no agrīnās lietuviešu literatūras meistardarbiem. Donelaiša „Gadalaiku” rokrakstus 1818. gadā, 38 gadus pēc Donelaiša nāves, publicēja Ludvigs Rēza kurš dzejoli pārtulkoja arī vāciski, dodot tam nosaukumu Das Jahr in Vier Gesaengen (no vācu valodas — 'Gads četrās dziesmās') un izvēloties dzejoļa daļu izkārtojumu.
Saturs
Dzejolis sarakstīts lietuviešu valodas rietumaukštaišu dienvidu izloksnē ar atsevišķām ziemeļu izloksnes iezīmēm. Dzejolim pavisam ir 3517 rindas, kas sadalītas 4 daļās, katru veltot savam gadalaikam  — „Pavasara prieki” (Pavasario linksmybės), „Vasaras darbi” (Vasaros darbai), „Rudens labumi” (Rudenio gėrybės) un „Ziemas rūpes” (Žiemos rūpesčiai). Dzejolis iesākas ar heksametru :
Dzejolī aprakstīta 18. gadsimta vidus Prūsijas lauku lietuviešu zemnieku dzīve un paražas gada ritumā. Donelaiša izmantotajai leksikai raksturīgs vienkāršums, tomēr daudz lietoti arī dažādi tēlaini darbības vārdi, pārnestas nozīmes (piemēram, košti, lakti — ‘lakt’, drožti — ‘drāzt, ar nozīmi „sist”)’, izteiksmīgi raksturojumi (didpilvis, ponpalaikis, slunkius, utėlius) un frazeoloģismi (akis užpilti — ‘aizliet acis’, iškelti nosį — ‘pacelt degunu gaisā’, ubagais eiti — ‘iet ubagos’ u.c.).