cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indriķis Segliņš
Biogrāfija
1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē, pārstāvēja Latvijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju. Amatā bija līdz 1922. gadam.
1941. gada augustā vēl saimniekoja Snēpeles pagasta "Remešos".
Roberts Dukurs
Roberts Dukurs ( — ) bija Latvijas politiķis, 1., 2., 3. un 4. Saeimas deputāts un Latvijas darba ministrs no 1921. līdz 1923. gadam.
Biogrāfija
Roberts Dukurs ir dzimis Valmieras apriņķa Ozolu pagastā. Mācījies Ārciema pagasta skolā un Limbažu pilsētas skolā. 1905. gadā iestājies Latvijas Sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā. 1908. gada februārī Rīgā arestēts un tiesāts. Viņam tika piespriesti četri gadi katorgā, kurus Dukurs izpildīja Rīgas un Saratovas cietumos. 1913. gadā izsūtīts uz Sibīriju, kur palika līdz Februāra revolūcijai 1917. gadā. Tajā pašā gadā mēģinājis atgriezties Latvijā, taču, sakarā ar vācu uzbrukumu, šo domu uz laiku atmetis. Piedalījies Sibīrijas latviešu nacionālo organizāciju darbībā.
1921. gada jūnijā kļuvis par darba ministru Z. A. Meierovica valdībā. Amatā bija līdz 1923. gada janvārim, kad valdība demisionēja. 1922. gadā piedalījies 1. Saeimas vēlēšanās un ievēlēts no Mazinieku partijas saraksta. Ievēlēts sociālās likumdošanas komisijā. 1925. gadā Dukurs piedalījās kārtējās Saeimas vēlēšanās, šoreiz no LSDSP saraksta. Ievēlēts par 2. Saeimas deputātu, strādājis ārlietu, budžeta, izglītības, kā arī tirdzniecības un rūpniecības komisijās.
1928. gadā ievēlēts par 3. Saeimas deputātu, bija Saeimas sekretāra Jāņa Breikša otrais biedrs, kā arī darbojies budžeta, mandātu un organizācijas komisijās. Strādājis Kultūras fonda domē. 1931. gadā ievēlēts par 4. Saeimas deputātu, darbojās budžeta un sociālās likumdošanas komisijās. Strādājis Kultūras fonda domē. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā kā jaunās iekārtas pretinieks izsūtīts uz Liepājas koncentrācijas nometni, kur Dukurs bija ieslodzīts līdz 26. oktobrim. 1941. gadā izsūtīts uz Krievijas PFSR, miris ieslodzījumā.
Vilens Tolpežņikovs
Vilens Tolpežņikovs (dzimis, miris ) bija krievu izcelsmes Latvijas ārsts un politiķis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1928. gadā Mariupolē Sarkanās armijas virsnieka ģimenē. Mācījās Ļeņingradas kara flotes medicīnas akadēmijā, vēlāk Rīgas Medicīnas institūtā, kuru absolvēja 1953. gadā. Strādāja Rīgas 1. slimnīcā par rentgenologu. 1968. gadā izslēgts no PSKP par PSRS iebrukuma Čehoslovākijā kritiku.
1989. gadā Tolpežņikovu ievēlēja par PSRS Augstākās Padomes deputātu 293. Proletāriešu nacionāli teritoriālajā vēlēšanu apgabalā. Vēl pirms oficiālās I PSRS Tautas deputātu kongresa atklāšanas viņš no tribīnes aicināja godināt ar klusuma brīdi Tbilisi 9. aprīlī opozīcijas mītiņa izklīdināšanā bojā gājušos demonstrantus, kā arī pieprasīja noskaidrot tos, kas deva pavēli izmantot karaspēku. Tajā pat gadā iestājās LNNK. Tolpežņikovs piedalījās 1990. gada Latvijas PSR Augstākās Padomes vēlēšanās, tomēr netika ievēlēts, piekāpjoties vienam no Interfrontes līderiem Anatolijam Aleksejevam.
1996. gadā Vilenam Tolpežņikovam tika piešķirta Latvijas pilsonība par īpašiem nopelniem. 1996. gadā apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Tolpežņikovs piedalījās 9. Saeimas vēlēšanās no partijas Visu Latvijai! saraksta, tomēr netika ievēlēts.
Miris 2008. gada 21. decembrī.
163693 Atira
Atira, arī 163693 Atira ir asteroīds ar diametru apmēram 2,5 km. Objekts ir Zemei tuvais asteroīds, pieder Atiras tipa asteroīdu grupai, ir šīs grupas lielākais pārstāvis.
Atira ir pirmais atklātais asteroīds, kura orbītu pilnībā aptver Zemes orbīta. Asteroīda vārdā ir nosaukta grupa asteroīdu ar līdzīgiem orbītu parametriem. 2015. gada aprīlī bija zināmi 15 Atiras tipa asteroīdi.
Ārējās saites
Atiras orbīta
Kendari
Kendari ir pilsēta un osta Indonēzijā, Dienvidaustrumu Sulavesi provinces galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Izvietojusies Sulavesi salas dienvidaustrumos Tolo līča krastā. Lielākā daļa iedzīvotāju ir musulmaņi (93,2%), bet 5,9% kristieši un 0,7% hinduisti.
Vēsture
Kendari kā pilsēta un osta veidojusies 19. gadsimtā, kad Nīderlandes Austrumindijas kompānija šeit izveidoja tirdzniecības pārstāvniecību. Pilsēta turpināja būt Konaves sultanāta, kurš pārvaldīja lielāko daļu Sulavesi dienvidaustrumu pussalas teritorijas, pakļautībā. Kopš 1948. gada Indonēzijas sastāvā, kopš 1965. gada jaunizveidotās Dienvidaustrumu Sulavesi provinces centrs.
Egrisas grēda
Egrisas grēda (ka) vai Megrelijas grēda (სამეგრელოს ქედი) ir kalnu grēda Gruzijā. Izvietojusies valsts ziemeļrietumos, Lielā Kaukāza grēdas dienvidu priekšgrēda. Stiepjas 60 km garumā austrumu—rietumu virzienā. Augstākā virsotne ir Čitagvala (3226 m) grēdas rietumdaļā. Grēdas korē saglabājušies nelieli ledāji. Lielākā daļa grēdas veidota no porfirītiem, dienvidu mala — no kaļķakmens ar karsta masīviem. Ziemeļos Egrisas grēdai stiepjas paralēlā Svanetijas grēda, dienvidos piekļaujas Kolhidas zemiene. Inguri ieleja rietumos grēdu atdala no Kodori grēdas, Chenisckali ieleja austrumos — no Račas grēdas un Lečhumi grēdas. Nogāzēs līdz 1200 m augstumam platlapju meži (ozols, skābardis, dižskābardis), līdz 2100 m augstumam — skujkoku meži, virs tām — subalpīnās un alpīnās pļavas.
Elīna Kursīte
Elīna Kursīte (dzimusi 1986. gada 21. aprīlī) ir latviešu fotogrāfe un sociālantropoloģe.
Vairāku personālizstāžu ("Kurzemīte", "Latgales zelta pods", "Vidzemes dzīvie atmiņu stāsti", "Nākamā pietura — Mājas") un grāmatu ("Latvijas pierobežas pēdējie mohikāņi", "Latgales pēdējie mohikāņi", "Nākamā pietura — Mājas") autore.
Biogrāfija
2007. gadā absolvēja Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultāti, iegūstot bakalaura grādu komunikācijas zinātnēs
2014. gadā absolvēja Rīgas Stradiņa Universitāti, iegūstot maģistra grādu sociālās antropoloģijas maģistra studiju programmā.
2020. gadā uzsāka studijas Latvijas Universitātes Humanitāro zinātņu fakultātē, Literatūrzinātnes, folkloristikas un mākslas doktorantūrā.
Literārā darbība
Grāmatai „Latvijas pierobežas pēdējie mohikāņi” par Latvijas ļaudīm ir divas autores — Elīna Kursīte un Elīna Kolāte, kuras pārliecinātas, ka valsts robeža nav robežstabi, bet gan ļaudis, kas tur dzīvo. Abas autores apbraukājušas desmitiem ciematu, kur sastapti gan atsaucīgi ļaudis, gan nerunīgi, jo tuvējā apkārtnē gluži vienkārši nav sarunu biedru.
Grāmata „Latgales pēdējie mohikāņi” tapusi vairāku ekspedīciju rezultātā, kurās folkloriste un Ziedoņa muzeja pētniece Rūta Šmite kopā ar antropoloģi un fotogrāfi Elīnu Kursīti vākušas cilvēku stāstus un iemūžinājušas Latgales mazciemu iedzīvotājus fotogrāfijās. Grāmatu veido 52 stāsti, kurus papildina vizuāli bagātīgas fotogrāfijas. Šis ir turpinājums pirms diviem gadiem iznākušajai grāmatai "Latvijas pierobežas pēdējie mohikāņi".
Grāmatā "Nākamā pietura — mājas" iemūžināta ekspedīcija pa vairāk nekā 200 Latvijas stacijām, kas pārstājušas kalpot kā pasažieru stacijas. Kā stāstos, tā bildēs divas antropoloģes apkopojušas liecības par staciju ēkām un to iedzīvotājiem tagad. Grāmata arī atklāj, kā dzelzceļa stacijas laika ietekmē mainījušas savu funkcionalitāti. “Man ļoti patīk, kā teica viens no stacijas īpašniekiem, ka dzelzceļa stacijas ir kā latviešu mazās muižiņas. Tās ir pamatīgi būvētas pat cara laikā un joprojām ļoti labi saglabājušās. Un tā ir lieliska vieta, kur dzīvot arī šodien, ja tu par to vietu rūpējies un apkurini,” stāsta antropoloģe Elīna Kursīte. Viņa piedalījusies dokumentālu stāstu apkopošanā jau divās grāmatās par pierobežas un Latgales mazo ciemu pēdējiem iedzīvotājiem. Taču aizvadītā gada laikā Elīna kopīgi ar sociālantropoloģi Lieni Milleri ekspedīcijā apbraukušas 15 šobrīd pasažieriem slēgtās dzelzceļa līnijas, apmeklējot ap 200 vilciena staciju, lai vāktu vēl atlikušās liecības par šīm ēkām.
Jakovs Džugašvili
Jakovs Džugašvili (ka, ru; dzimis, miris ) bija Josifa Staļina vecākais dēls no viņa pirmās sievas Kato Svanidzes.
Māte Jakovam Džugašvili mira, kad viņam bija nepilns gads. Bērnību pavadīja Gruzijā. 1921. gadā pārcēlās mācīties uz Maskavu. 1925. gadā neveiksmīgi mēģināja izdarīt pašnāvību. Beidza artilērijas akadēmiju. Otrajā pasaules karā Vācijai uzbrūkot PSRS, kā artilērijas virsnieks karoja frontē. 1941. gada 16. jūlijā, izejot no aplenkuma Ļoznas rajonā Baltkrievijā, pazudis no savas karaspēka daļas. Kritis vācu gūstā. Turēts ieslodzījumā Hammelsburgā, Lībekā un visbeidzot Zaksenhauzenē, kur gājis bojā. Vācu varas iestādes Jakova Džugašvili gūstu izmantoja propagandā, tomēr pats Džugašvili neesot sadarbojies ar vācu iestādēm.
Ludzas novads
Ludzas novads ir Latvijas 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas gaitā 2021. gada 1. jūlijā izveidota Latvijas pašvaldība, kurā tika apvienoti Ludzas novads, Ciblas novads, Kārsavas novads un Zilupes novads. Robežojas ziemeļos ar Balvu novadu, rietumos ar Rēzeknes novadu, dienvidos ar Krāslavas novadu un austrumos ar Krievijas Pleskavas apgabalu. Novada centrs atrodas Ludzas pilsētā.
Novada teritorija pilnībā pārklājas ar pirms iepriekšējās administratīvi teritoriālās reformas pastāvējušā Ludzas rajona teritoriju, izņemot Rēzeknes novadam nodoto Nautrēnu pagastu.
Teritoriālais iedalījums
Ludzas novadā ietilpst 22 pagasti un 3 pilsētas: Blontu pagasts, Briģu pagasts, Ciblas pagasts, Cirmas pagasts, Goliševas pagasts, Isnaudas pagasts, Istras pagasts, Kārsavas pilsēta, Lauderu pagasts, Līdumnieku pagasts, Ludzas pilsēta, Malnavas pagasts, Mežvidu pagasts, Mērdzenes pagasts, Nirzas pagasts, Ņukšu pagasts, Pasienes pagasts, Pildas pagasts, Pureņu pagasts, Pušmucovas pagasts, Rundēnu pagasts, Salnavas pagasts, Zaļesjes pagasts, Zilupes pilsēta un Zvirgzdenes pagasts.
Daba
Novada lielākā daļa atrodas Latgales augstienes ziemeļu daļā, ar tajā ietilpstošajām daļām — dienvidos Rāznavas pauguraine (Rudavas kalns 244 m, Pentjušu pilskalns 226 m, Dangu kalns 221 m), dienvidaustrumos Dagdas pauguraine ar 5,5 km garu osu grēdu (Grebļa kalns 156 m), centrā ap Ludzu Rēzeknes pazeminājums, apmēram līdz Mērdzenei Burzavas pauguraine. Ziemeļrietumi ap Salnavu ietilpst Austrumlatvijas zemienes Adzeles pacēlumā ar Numernes valni (līdz 163 m). Gar austrumu robežu Mudavas zemiene, dienviddaļā tās Zilupes līdzenums, ziemeļos Abrenes nolaidenums. Pamatiežus veido augšdevona dolomīts un dolomītmerģelis. Derīgie izrakteņi: dolomīts (Malnava, Mediševa), māls (Kārsava), grants (Vecslabada), saldūdens kaļķieži, kūdra (Peikstuļnīcas-Salas, Kreiču, Salinieku-Brieževkas u.c. purvos). Augsnes — velēnu podzolētās, velēnu gleja un purvu, augstienēs augšņu erozija. Meži aizņem ap trešdaļu no novada platības, purvi ap 7%.
Vidējā temperatūra: -7,5 ° C janvārī, +17,5 ° C jūlijā. Nokrišņu daudzums ap 650 mm gadā, nedaudz lielāks dienviddaļā.
Dabas aizsardzība
Teritoriāli lielākās aizsargājamās dabas teritorijas: Numernes vaļņa dabas parks, Istras pauguraines dabas parks, Kurjanovas ezera dabas parks, dienvidrietumos daļa no Rāznas nacionālā parka. Lielākie dabas liegumi — Krievijas pierobežas purvi Kreiču purvs, Klešniku purvs, Gulbju un Platpirovas purvs, kā arī Grebļukalns, Pildas ezers, Gulbinkas purvs, Istras ezers.
Vēsture
Novada teritorija apdzīvota kopš mezolīta, 7. gadu tūkstoša p.m.ē. Neolīta beigās (2. gadu tūkstotī p.m.ē.) teritorijā dzīvojušas pirmbaltu ciltis. Uzskata, ka 12.-13. gadsimtā novada teritorija bija iekļauta Jersikas pārvaldītajā Lotigolas zemē, 13. gadsimtā tās lielāko daļu iekļāva Livonijas Ordeņa Rēzeknes fogtejas sastāvā. Pēc Livonijas kara beigām 1582. gadā nonāca Pārdaugavas Livonijas hercogistē, vēlāk pēc 1629. gada Polijas Inflantijā. Pēc Polijas dalīšanas 1772. gadā novada teritoriju anektēja Krievijas Impērija, un to iekļāva vispirms Pleskavas guberņā, tad 1778. gadā Polockas vietniecībā, no 1796. gada Baltkrievijas guberņā un no 1802. gada Vitebskas guberņā. No 1917. gada decembra līdz 1918. gada februārim Iskolata Latvijas sastāvā, no 1918. gada decembra līdz 1920. gada janvārim Latvijas SPR, no 1920. gada Latvijas Republikā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās
Neviens nav ideāls
"Neviens nav ideāls" (en) ir 2017. gada drāma, kuras pamatā ir Megas Voliceres tāda paša nosaukuma romāns. Filmas režisors ir Bjērns L. Rundžs. Galvenās lomas filmā atveido Glenna Klouza, Džonatans Praiss, Kristians Sleiters, Maikss Aironss, Ennija Stārka, Harijs Loids un Elizabete Makgoverna. Filmas pirmizrāde notika Toronto filmu festivālā.
Džoanna Ārčere sāk apšaubīt savas dzīves izvēles pēc tam, kad viņa dodas uz Stokholmu, lai redzētu, kā viņas vīrs Džozefs saņem Nobela prēmiju literatūrā.
Šembeks
Šembeks var būt:
Makss Blīmihs
Makss Blīmihs (de; —  Falkenberga/Elstere) bija Vācijas šahists un žurnālists.
Biogrāfija
Pēc Pirmā pasaules kara bijis viens no vadošajiem Vācijas šahistiem. 1920. gadā Berlīnē 20. Vācijas šaha kongresā bijis trešais (uzvarējis Frīdrihs Zēmišs). 1925. gadā Breslavā ieņēmis 11. vietu 24. Vācijas šaha savienības kongresā (uzvarējis Jefims Bogoļubovs) 1926. gadā Drēzdenes starptautiskajā šaha turnīrā ieņēmis 9. vietu (uzvarējis Ārons Nimcovičs). Uzvarējis Leipcigas pilsētas šaha čempionātos (1928, 1930). 1928. gadā Hāgā pārstāvējis Vāciju 2. šaha olimpiādē.
Zaksenhauzenes koncentrācijas nometne
Zaksenhauzenes koncentrācijas nometne bija nacistiskās Vācijas koncentrācijas nometne Orānienburgā, uz ziemeļiem no Berlīnes. Tika izveidota 1936. gadā un līdz Vācijas kapitulācijai 1945. gadā kalpoja kā ieslodzījuma vieta režīma politiskajiem pretiniekiem. Pēc Otrā pasaules kara atradās Padomju okupācijas zonā un līdz 1950. gadam kalpoja kā NKVD speciālais cietums Nr. 7. Komplekss mūsdienās ir muzejs.
Pazīstami nometnes ieslodzītie nacisma laikā — Bavārijas prinča Ruprehta ģimene, politiķis Jūliuss Lēbers, mācītājs Martins Nīmellers, terorists Heršels Grīnšpans, Austrijas kanclers Kurts Šušnigs, spāņu politiķis Fransisko Largo Kabaljero, franču politiķis Pols Reno, ukraiņu politiķis Stepans Bandera, atentāta pret Hitleru autors Georgs Elzers, Staļina dēls Jakovs Džugašvili, Čehoslovākijas komunistu politiķis Antonīns Zāpatockis, norvēģu politiķis Einars Gerhardsens, norvēģu politiķis Trigve Brateli. NKVD laikā viens no nometnes komandantiem bija Romāns Rudenko — galvenais apsūdzētājs no PSRS puses Nirnbergas procesā.
Stīvens Sondheims
Stīvens Sondheims (en; dzimis, miris ) bija ebreju izcelsmes amerikāņu komponists un libretu autors, pazīstamu Brodvejas mūziklu radītājs. Amerikas Kinoakadēmijas balvas, astoņu Tony balvu, astoņu Grammy balvu un Pulicera balvas ieguvējs.
Oskara Hammerstaina II skolnieks. Plašu atpazīstamību ieguva kā Leonarda Bernstaina mūzikla "Vestsaidas stāsts" vārdu autors. Sacerējis mūziku un libretu mūzikliem - A Funny Thing Happened on the Way to the Forum, Company, Follies, A Little Night Music, Sweeney Todd: The Demon Barber of Fleet Street, Sunday in the Park with George, Into the Woods. No 1973. līdz 1981. gadam — ASV Dramaturgu ģildes vadītājs.
Ieguvis Amerikas Kinoakadēmijas balvu par labāko dziesmu filmai "Diks Treisijs" (1990) (dziesma Sooner or Later (I Always Get My Man), izpildītāja Madonna).
Sibiļina
Ciema apkārtnē atrodas Maroksnas ezers.
Kazahstānas diplomātisko misiju uzskaitījums
Šis ir Kazahstānas diplomātisko misiju uzskaitījums, neiekļaujot goda konsulus. Kazahstānai ir liels pārstāvniecību daudzums Eiropā un Āzijā, taču valsts ir vāji pārstāvēta Āfrikā un citās pasaules daļās. Šīs misijas pārrauga Kazahstānas Ārlietu ministrija.
Estevans Čavess
Hoans Estevans Čavess Ruvio (es; dzimis Bogotā) ir Kolumbijas šosejas riteņbraucējs, šobrīd pārstāv UCI ProTeam komandu . Profesionāļa karjeru uzsāka līdz ar 2012. gada sezonu, parakstot līgumu ar ' komandu, pēc trīs sezonām amatiera statusā ' komandā.
2016. gadā uzvarēja Giro di Lombardia sacensībās, kļūstot par pirmo Kolumbijas braucēju, kurš uzvarējis kādā no klasikas pieminekļu sacensībām.
Naudēļi
Naudēļi ir ciems Cēsu novada Jaunpiebalgas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V338, Gaujas upes krastā.
Literatūra un Māksla
"Literatūra un Māksla" bija radošo savienību (rakstnieku, komponistu, mākslinieku, kinematogrāfistu, arhitektu savienību un teātra biedrības) literāri māksliniecisks un sabiedriski politisks ilustrēts laikraksts. Pirmais numurs iznāca.
Laikraksts iznāca reizi nedēlā, sākumā 6000 eksemplāru tirāžā astoņu lappušu apjomā. No 1967. gada tika izdots divreiz lielākā apjomā. Laikrakstu izdeva Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas izdevniecība, tomēr ar laiku tas kļuva par vienu no sabiedrībā visvairāk lasītajiem preses izdevumiem, īpaši izceļoties 1980. gados mediju vidū ar spilgtu publicistiku.
Mila
Mila (gr) ir Grieķijai piederoša vulkāniska sala Egejas jūrā. Pēc platības tā ir piektā lielākā Kiklādu sala pēc Naksas, Andras, Paras un Tinas. Tās administratīvais centrs ir Milas pilsēta.
1820. gadā Milā arheoloģiskos izrakumos tika atrasta Milas Veneras statuja, kas tagad novietota Luvras muzejā Parīzē, bet tās kopija atrodama Milas arheoloģiskajā muzejā.
Salu veido vairākas vulkāna virsotnes ar lielu jūras līci centrā, pēdējā vulkāniskā aktivēšanās aprakstīta mūsu ēras 140. gadā. Citas vulkāniskas Grieķijas salas ir Santorini (pēdējais izvirdums 1956. gadā) un Nisira (apmēram 1888. gadā), kā arī Metanas pussala (apmēram 1700. gadā). Senās Grieķijas laikā Milas sala bija obsidiāna ieguves vieta.
Sidorovka (Riebiņu pagasts)
Sidorovka ir ciems Riebiņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 209 km attālumā no Rīgas.
Keja
Keja (gr), arī Dzija (Τζια), ir Grieķijai piederoša sala Egejas jūrā, pēc platības sestā lielākā Kiklādu arhipelāga sala. Salas administratīvais centrs ir Julidas pilsēta.
Kopā ar Kitnas salu tā veido Kejas-Kitnas reģionālo apgabalu.
Mazā Slokas iela
Ielu savienojumi
Mazā Slokas iela ir savienota ar šādām ielām:
Mazā Dzilnas iela
Mazā Dzilnas iela ir iela Jūrmalā, Asaru apkaimē. Mazā Dzilnas iela sākas krustojumā ar Dzilnas ielu un beidzas ar strupceļu. Kopējais ielas garums ir 40 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Mazajā Dzilnas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Mazajā Dzilnas ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Inguri
Inguri, arī Enguri (ka) vai Egri (ab), ir upe Gruzijā. Sākas no ledājiem Lielā Kaukāza galvenajā grēdā. Augštecē plūst pa izteiktu ieleju rietumu virzienā starp Lielā Kaukāza galveno grēdu un Svanetijas grēdu, kuru apliecot, pagriežas uz dienvidiem starp Kodori grēdu un Egrisas grēdu. Lejpus Džvari noplūst Kolhidas zemienē. Ieplūst Melnajā jūrā pie Anaklijas ciema. Lejtecē apmēram 36 km garumā Inguri ir Gruzijas un separātiskās Abhāzijas robežupe.
Galvenais upes barošanās avots ir sniega un ledus kušanas ūdeņi (66%), gruntsūdeņi (22%), kā arī lietus ūdens (12%). Galvenās pietekas ir Dolračala (24 km), Mulhra (27 km), Nakra (22 km), Nenskra (42 km; labās), Theiši (19 km), Magana (34 km), Džumi (61 km; kreisās).
Vienīgā pilsētas krastos ir Džvari. Augšpus pilsētas uzbūvēta Inguri hidroelektrostacija, kas nodrošina 40% no valsts elektrības patēriņa.
Tovačova
Tovačova (cz) ir pilsēta Čehijā, Olomoucas apgabala Pršerovas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1203. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Tobičava (de). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Dominikas administratīvais iedalījums
Dominikas administratīvo iedalījumu veido 10 pagasti. Pēc platības lielākais Dominikas pagasts ir Sentendrū pagasts (178,1 km²), bet mazākais — Sentlūka pagasts (7,8 km²). Pēc iedzīvotāju skaita vislielākais Dominikas pagasts ir Sentdžordža pagasts (21 241 iedzīvotājs), bet vismazāk — Sentpītera pagasts (1 430 iedzīvotāji).
Ezeres draudzes novads
Ezeres draudzes novads jeb Ezeres ķiršpēle (de) bija administratīva vienība Kurzemes un Zemgales hercogistes Kuldīgas virspilskunga iecirkņa Kuldīgas pilskunga iecirkņa, vēlākā Kurzemes guberņas Kuldīgas apriņķa (1819—1918) sastāvā. Jau pirms 1819. gada Kurzemes guberņas pārvaldes reformas Ezeres draudzes novadu pievienoja Saldus draudzes novadam.
Tagad bijušā Ezeres draudzes novada teritorija ietilpst Saldus un Kuldīgas novados.
Muižas bijušajā Ezeres draudzes novadā (1841)
Atsauce: {| table width=99%
Lama
Mājas lama jeb vienkārši lama (Lama glama) ir kamieļu dzimtas (Camelidae) mājdzīvnieks, kurš cēlies, domesticējot savvaļas gvanako (Lama guanicoe) — otru lamu ģints sugu. Lamu lielākā populācija dzīvo Dienvidamerikā, un tās jau tūkstošiem gadu tiek audzētas gaļas ieguvei un nastu pārnešanai.
Neskatoties uz to, ka lamas kā mājdzīvniekus audzē gandrīz visā pasaulē, to galvenie izplatības reģioni ir Bolīvija, Peru un Ekvadora, bet tās sastopamas arī Patagonijā un Ugunszemē (Argentīnā un Čīlē). Dienvidamerikā dzīvo apmēram 3 miljoni lamas. Ārpus Dienvidamerikas viena no lielākajām populācijām dzīvo Ziemeļamerikā (ASV un Kanādā) — vairāk kā 158 000 lamu.
Vēsture
Pirms 40 miljoniem gadu Ziemeļamerikā dzīvoja lamu un visas kamieļu dzimtas priekšteči, no kuriem daļa migrēja Dienvidamerikas virzienā apmēram 3 miljonus gadus. Ledus laikmeta beigās, pirms 10 000—12 000 gadiem kamieļu dzimtas pārstāvji Ziemeļamerikā izmira.
Pieradināšana
Andu kalnos Punas reģionā 4000—4900 metrus virs jūras līmeņa Peru indiāņi, kā liecina arheoloģiskie izrakumi, uzsāka gvanako pieradināšanu pirms 6000—7000 gadiem. Kontrolēti pieradināto lamu ganāmpulki tika izveidoti apmēram pirms 6000—5500 gadiem. Apmēram pirms 3800 gadiem lamas sāka izplatīties arī zemākos Andu reģionos.
Inku impērija
Inki lamas izmantoja reliģiskos rituālos. Piemēram, Peru dienvidos zem mājas mēdza aprakt upurētu lamu vai alpaku. Katru lunāro mēnesi Kusko galvenajā laukumā tika upurētas simts īpaši izaudzētas, baltas lamas, mazāks skaits tika ziedots arī saules dievam saules svētkos jeb Inti Raimi.
Spāņu impērija
Kad spāņi iekaroja Dienvidameriku, viņi novērtēja lamas kā kravu nesēju dzīvniekus augstkalnu ceļos. Lamas no raktuvēm kalnos transportēja lejā zeltu. Tomēr ar laiku lamas aizvietoja lielāki dzīvnieki — zirgi, mūļi un ēzeļi.
Izskats un īpašības
Atšķirībā no kamieļiem, pie kuru dzimtas lamas pieder, tām nav kupra. Lamām ir slaids ķermenis, garas kājas un kakls, īsa aste, maza galva un lielas ausis. No visām lamu cilts sugām lama ir vislielākā. Ārēji un uzvedībā tā ļoti līdzinās savai savvaļas priekštecei gvanako. Lamas augstums skaustā ir 109—119 cm, svars 130—180 kg. Kažoka matojums ir garš, ar biezu pavilnu. Krāsa var būt ļoti dažāda, gan vienkrāsaina, gan ar raibumiem. Aste īsa, apaugusi ar biezu un mīkstu vilnu. Lamu asinīs ir ļoti augsta eritrocītu koncentrācija un to forma ir ovāla, kas nodrošina normālu elpošanu kalnu retinātajā gaisā. Pēdas nelielas, ar diviem pirkstiem.
Lamas ir ļoti veiklas un graciozas, tās ātri un viegli kāpelē pa klinšu nogāzēm. Īpaši spilventiņi pēdu apakšpusē soli padara mīkstu un vieglu. Andos augsnes kārtiņa ir plāna un zāle reta, bet lamas zemi izmīņā daudz mazāk nekā zirgi un mūļi. Turklāt šo dzīvnieku aukslējas un zobi ir veidoti tā, ka, plūkdamas augus, lamas nebojā augu saknes.
Uzvedība un barošanās
Lamu dabīgais izplatības areāls ir Andu augstkalni. Kalnu pļavās aug zema zāle, dažādi krūmi un nelieli kociņi. Klimats ir sauss, tuksnesim līdzīgs. Tās barojas ar visa veida zālaugiem un citiem augiem. Līdzīgi kā govis, tās zāli vispirms saplūc un, nedaudz pakošļājot, norij, bet pēc tam atgremo un vēlreiz sakošļā. Ūdeni tās patērē ļoti minimāli. Pieticība barībā un ūdens patēriņā ir nepieciešamas īpašības, dzīvojot augstkalnos. Kad lamas ir satrauktas, tās spļaudās tāpat kā kamieļi. Tās nespļaudās ar siekalām, bet atrij pirmā kuņģa saturu un to izspļauj.
Reprodukcija
Lamas mātīte dzimumbriedumu sasniedz 12 mēnešu vecumā, bet tēviņš tikai 3 gadu vecumā. Lamām ir dažas īpatnības, kādas nav citiem dzīvniekiem — lamu mātītes nemeklējas, olšūnas izdalīšanās tiek pamudināta ar pārošanās aktu. Pārojoties mātīte noguļas zemē. Dabīgos ganīšanās apstākļos tēviņš izveido nelielu harēmu, kurā ir apmēram 6 mātītes. Katram harēmam ir sava teritorija, kuru tēviņš apsargā, padzenot jebkuru citu tēviņu. Kad jaunie tēviņi nobriest, tie harēmu atņem vecākam tēviņam.
Mazuļi dzimst katru gadu. Grūsnības periods ilgst 11,5 mēnešus (360 dienas ). Parasti piedzimst viens mazulis. Mātes mazuli pēc piedzimšanas nenolaiza kā to dara citi dzīvnieki, jo lamu mēle ir ļoti īsa. Lama mēli ārā no mutes var izbāzt tikai 1,3 cm. Mazulis parasti dzimst pārējo bara mātīšu ielenkumā, un bars ir gatavs aizsargāt nevarīgo māti un tās mazuli. Dzemdības parasti ir ātras un bez sarežģījumiem, mazāk kā 30 minūtes. Visbiežāk lamas dzemdē dienas pirmajā pusē. Piedzimstot mazā lama sver apmēram 10 kg. Pēc apmēram stundas mazulis ir jau piecēlies, staigā un zīž mātes pienu. Vienā zīšanas reizē māte nedod vairāk kā 60 ml piena, līdz ar to mazulim, lai paēstu, piens ir jāžīž bieži.
Mājas lama var krustoties ar otru lamu ģints sugu gvanako, un to pēcnācēji ir auglīgi. Lama dzīvo 15—25 gadus.
Izmantošana
Lamas mūsdienās izmanto tāpat kā tās izmantoja Andu indiāņi pirms vairākiem tūkstošiem gadu. Lai arī kravu pārvadājumos mūsdienās izmanto mašīnas un zemnieki gaļas ieguvei audzē aitas un kazas, lama joprojām ir neaizstājams mājdzīvnieks vietējo iedzīvotāju ikdienas dzīvē.
Nastu nešana
Lamas viena no galvenajām vērtībām ir nastu transportēšana kalnu apstākļos, kur mašīnas nespēj braukt un citi nastu nesēji dzīvnieki nespētu izturēt skābekļa trūkuma dēļ. Tā vienas dienas laikā spēj noiet līdz 32 km, nesot uz muguras 25 - 30% no sava ķermeņa svara smagas kravas (vidēji 23 – 34 kg, bet līdz 60 kg ). Ja nesamais ir pārāk smags, tā nometas zemē, tā var pat spļaut, šņākt un spert, kamēr liekais smagums nav noņemts. Mūsdienās lamas izmanto par nastu nesējām ne tikai Andos, bet arī Itālijas Alpos.
Gaļas un vilnas ieguve
Otrs veids, kā izmanto lamu, ir gaļas ieguve. Šo dzīvnieku gaļa garšo līdzīgi jēra gaļai, un ir iecienīts uzturprodukts Andu iedzīvotājiem. Lai arī lamu vilna nav tik smalka kā alpakas vilna, tai ir plašs pielietojums. Pavilna ir samērā smalka, un to izmanto audumu un adījumu izgatavošanā. Rupjāko akotvilnu izmanto paklāju aušanā un virvju vīšanā. Vilnai ir daudzas dažādas dabīgās krāsas, tā var būt dažādu toņu pelēka un brūna, balta un melna. No vilnas veļ arī filcu, kas var būt vienkrāsains vai raibs. Vietās, kur grūti iegūt malku, vietējie iedzīvotāji par kurināmo izmanto sakaltušus lamu mēslus. Sausajā Andu gaisā mēsli izžūst ļoti ātri.
Ganāmpulku apsargāšana
Ir pierādījies, ka lamas var būt efektīvi sargdzīvnieki, lai aizsargātu aitu vai citu mājlopu ganāmpulkus pret koijotiem un suņiem. Ja vēlas izmantot lamas aizsardzībai, dzīvniekiem jābūt pieaugušiem, vismaz 18 mēnešus veciem un veselīgiem. Ja izmanto tēviņus, tos sterilizē apmēram 2 gadu vecumā. Aizsardzībai ļoti labi noder arī mātītes gan ar mazuļiem, gan bez. Svarīgi, lai izvēlētie dzīvnieki nebūtu pasīvi un kautrīgi, bet neder arī tādi, kas ir agresīvi arī pret cilvēkiem. Lamu tēviņš mēdz ātri pieķerties aitu vai kazu ganāmpulkam, ja to pievieno baram īsi pirms jēru un kazlēnu dzimšanas. Tēviņam ir raksturīgi īpaši rūpēties par nevarīgajiem, tikko dzimušajiem mazuļiem.
Frankenkrancis
"Frankenkrancis" (en) ir 2012. gada ASV leļļu filma, kas uzņemta 3D formātā. Filmas režisors un viens no producentiem ir Tims Bērtons. Filma balstīta uz tāda paša nosaukuma īsfilmas, ko Tims Bērtons uzfilmēja Walt Disney Pictures studijai 1984. gadā. Filma tāpat kā tā priekštecis ir uzfilmēta melnbalta. Šī ir otrā režisora filma, kas uzņemta izmantojot stop motion tehnoloģiju.
Disneja studija paziņoja par projekta uzsākšanu 2007. gada beigās, vienlaicīgi ar paziņojumu par filmas "Alise Brīnumzemē" filmēšanas uzsākšanu, ko arī režisēja Tims Bērtons. 2009. gada sākumā studija paziņoja par filmas pirmizrādes pārcelšanu uz 2012. gadu.
Filmu nominēja 85. Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā animācijas filma".
Arvīds Žilinskis
Arvīds Žilinskis (1905—1993) bija latviešu komponists un pianists. Latvijas Valsts konservatorijas profesors (1967).
Dzīvesgājums
Dzimis 1905. gada 31. martā Saukas pagasta "Lejas Ārendzānos" Sēlijā zemnieka Jāņa Žilinska un viņa sievas Ievas ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā Arvīda Žilinska ģimene devās bēgļu gaitās uz Harkivu, kur viņš mācījās mūzikas skolā un ģimnāzijā. Pēc atgriešanās Latvijā studēja Latvijas konservatorijā (mūsdienās – Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmija) pie Bonifācijas Roges (1920–1927) un Jāzepa Vītola (1928–1933). Līdztekus Žilinskis strādāja par klavierspēles pedagogu Rīgas Tautas konservatorijā (1927–1937), no 1937. gada Latvijas konservatorijā. Pirmais Žilinska autorkoncerts notika 1927. gadā.
Pēc Otrā pasaules kara Arvīds Žilinskis vadīja Latvijas Valsts konservatorijas obligāto klavieru katedru (no 1952). Kļuva pazīstams kā daudzu bērnu dziesmu un klavierskaņdarbu autors.
Miris Rīgā 1993. gada 31. oktobrī, apglabāts Meža kapos.
Vinsona masīvs
Vinsona masīvs (en) ir kalns Antarktīdā, kontinenta augstākā virsotne. Izvietojies Elsvērta kalnu Sentinelas grēdā un ir ap 21 km garš un 13 km plats. Augstākā smaile ir Vinsona kalns (4892 m). Ir tikai par 799 m augstāks par ledus vairoga augstāko punktu uz Arga leduskupola (4093 m).
Kalnu pirmoreiz ieraudzīja ASV Kara flotes Bērdas polārstacijas izlūklidmašīna 1958. gada janvārī. Nosaukts par godu Džordžijas pavalsts kongresmenim Karlam Vinsonam (Carl G. Vinson), kurš devis nozīmīgu atbalstu Antarktīdas izpētei laika posmā no 1935. līdz 1961. gadam. Pirmajos mērījumos 1958. gadā kalna augstums tika noteikts 5140 m. 2004. gadā kalna augstums tika pārmērīts ar GPS palīdzību un tagad tas ir 4892 m.
Arvīds Žilinskis
Piemiņa
Arvīda Žilinska Jēkabpils mūzikas skola organizē Arvīda Žilinska starptautiskos jauno pianistu konkursus.
Vinsona masīvs
Kalnā pirmoreiz uzkāpa alpīnistu komanda Nikolasa Klinča (Nicholas Clinch) vadībā 1966. gadā. 2006. gadā vairākas masīva virsotnes tika nosauktas pirmās alpīnistu ekspedīcijas dalībnieku vārdos. Ap 120 km no kalna atrodas privāta polārā tūrisma nodrošināšanai uzturēta stacija Petriothilsa, no kuras tiek organizētas regulāras alpīnistu ekspedīcijas uz Vinsona masīvu. Tā kā Vinsona masīvs ir viena no septiņām virsotnēm (septiņu kontinentu augstākajam virsotnēm), tas ir bieži apmeklēts un tajā (2010) uzkāpuši ap 2000 cilvēku.
Pēteris Lapainis
Pēteris Lapainis (1897-1990) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks.
Bērnība un jaunība
Pēteris Lapainis dzimis 1897. gadā Ungurmuižas pagastā, beidzis trīsgadīgo Krustpils pilsētas skolu. 1916. gadā Lapaini iesauc Krievijas impērijas armijā un ieskaita 59. kājnieku divīzijas 233. Starobeļskas rezerves pulkā. 1916. gada 22. jūlijā Lapainis tiek pārcelts uz 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulku, tā sastāvā piedalās 1916. gada Ziemassvētku kaujās Ložmetējkalnā, kā arī 1917. gada kaujā pie Mazās Juglas, par nopelniem tiek paaugstināts par feldfēbeli, kā arī saņem vairākus Svētā Jura krustus.
1918. gadā Lapainis līdz ar citiem strēlniekiem atkāpjas uz Krievijas iekšzemi un stājas Padomju varas dienestā Sarkanajā armijā, tās rindās piedalās Krievijas pilsoņu karā, par varonību apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni. 1919. gada sākumā Lapainis Sarkano armiju pamet un atgriežas Latvijā.
Latvijas brīvības cīņās
1919. gada 11. jūnijā Lapainis Rūjienā brīvprātīgi stājas Latvijas bruņoto spēku rindās, kur tiek iecelts par 6. Rīgas kājnieku pulka virsseržantu, 20. septembrī tiek paaugstināts par virsniekvietnieku un vada komandieri. Cīnījies Latgales frontē, tur 1920. gada 22. martā Kosaņecas sādžā vada triecienu pretī ložmetēju ugunij, to pārņemot un iegūstot vairākus gūstekņus.
Starpkaru periodā
Pēc Brīvības cīņu noslēguma Lapainis turpina militāro dienestu, 1921. gada 1. aprīlī iestājoties Kara skolā, to viņš beidz 1923. gada 1. septembrī leitnanta pakāpē un tiek iecelts par 6. Rīgas kājnieku pulka III rotas jaunāko virsnieku, 23. novembrī tiek pārcelts par ložmetēju (II) rotas jaunāko virsnieku. No 1924. gada 18. septembra ieguvis vada komandiera kvalifikāciju, 1926. gada 13. aprīlī Lapainis kļūst par ložmetēju (II) rotas vada komandieri. 1927. gada 17. novembrī Lapainis tiek paaugstināts par virsleitnantu, bet 1928. gada 1. septembrī ar I šķiru beidz virsnieku kursus. 1929. gada 5. janvārī kļūst par 3. Jelgavas kājnieku pulka II rotas jaunāko virsnieku, bet 1931. gada 24. martā tiek iecelts par Instruktoru rotas jaunāko virsnieku, no 1. aprīļa vada komandieris. 1933. gada 17. novembrī tiek paaugstināts kapteiņa leitnanta pakāpē un iecelts par III rotas komandiera palīgu. 1935. gada 18. decembrī tiek paaugstināts par kapteini un 1936. gada 9. janvārī iecelts par 10. Aizputes kājnieku pulka VIII rotas komandieri, 2. novembrī tiek pārcelts uz IX rotu. 1939. gada 18. novembrī apbalvots ar Viestura ordeņa V šķiru ar šķēpiem. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 11. jūlijā tiek iecelts par Daugavpils cietokšņa komandantu, taču jau 1941. 12. janvārī tiek atvaļināts no dienesta.
Otrajā pasaules karā
Vācijas iebrukumu PSRS Lapainis sagaida, strādājot par skolotāju Pļaviņās, taču jau 1941. gada jūlijā tiek iecelts par pilsētas galvas biedru un komunālās daļas priekšnieks.
Dienestam Lapainis tiek mobilizēts 1943. gada pavasarī, ar mērķi nodot viņa rīcībā jaunveidojamās 15. divīzijas 15. fizilieru bataljonu, šajā sakarā viņu 1943. gada 2. jūlijā nosūta uz Izlūku vienību virsnieku skolu Brombergā. Pēc kursu beigšanas komandē 15. izlūkbataljonu no tā izveidošanas 1943. gada 11. novembrī gan Opočkas gan Veļikajas pozīcijās līdz 1944. gada 12. jūlijam, kad 15. divīziju nosūta pārformēšanai Vācijā. 1944. gada 7. aprīlī 15. izlūkbataljonu ieskaita 34. pulka sastāvā kā II bataljonu, Lapainis paliek bataljona komandieris un to vada līdz 1944. gada rudenim.
Pēckara dzīve
Pēc kara Lapainis nonāk PSRS gūstā, tiek notiesāts uz 20 gadiem darba nometnēs, sodu izcieš Karagandas un Spaskas nometnēs. Latvijā atgriežas kā invalīds 1960. gadā.
Majors Pēteris Lapainis mirst Baldonē 1990. gada 2. decembrī, apbedīts Rīgas Brāļu kapos.
Sidorovka (Maltas pagasts)
Sidorovka ir ciems Maltas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 238 km attālumā no Rīgas pie Ainaseņa upes.
Lelde Kovaļova
Lelde Kovaļova (dzimusi Gulbenē) ir latviešu rakstniece, kino producente un izdevēja.
Ieguvusi maģistra grādu audiovizuālajā mediju mākslā. Romānu "Bezvēsts pazudušās" (2019), "Svešinieki", (2020), "Šoseja" (2021) un “Tvitera tiesa” (2022) autore (izdevējs "Latvijas Mediji"). Producējusi vairākus kino projektus, tajā skaitā Tet oriģinālseriālu "Bezvēsts pazudušās" (uzņemts pēc Kovaļovas debijas romāna ar tādu pašu nosaukumu) (2020-2022), "Nelūgtie viesi" (2023)
Kopš 2023.gada strādā arī par pasniedzēju "Rīgas Starptautiskajā ekonomikas un biznesa administrācijas augstskolā".
Strupiņi
Strupiņi (izloksnē arī Strupīni) ir ciems Cēsu novada Jaunpiebalgas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Gaujas upes krastā.
Indra (nozīmju atdalīšana)
Indra var būt:
Svens Benders
Svens Benders (dzimis ) ir bijušais Vācijas futbolists. Viņa dvīņu brālis Larss Benders arī ir futbolists.
Benders savu karjeru sāka Minhenes klubā TSV 1860 Munich. 2009. gadā Benders pievienojās Dortmundes "Borussia". Dortmundē Benders izcīnija divus Bundeslīgas titulus un divus Vācijas kausus. 2017. gadā Svens pievienojās Leverkūzenes "Bayer".
Vācijas futbola izlasē spēlējis 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kur ieguva sudraba medaļas.
Sasniegumi
Borussia Dortmund
Kitna
Kitna (gr) ir sala, kas atrodas Egejas jūrā, pēc platības tā ir devītā lielākā Kiklādu sala pēc Naksas, Andras, Paras, Tinas, Milas, Kejas, Amorgas un Ijas. Tās administratīvais centrs ir Kitnas pilsēta.
Kopā ar Kejas salu tā veido Kejas-Kitnas reģionālo apgabalu.
Cada
Cada (el) ir ciemats Pafas eparhijā Kiprā, 2011. gadā tajā bija 1043 iedzīvotāji.
{{Apdzīvotas vietas infokaste }}
Ģeogrāfija
Ciemats atrodas apmēram 615 metru augstumā. Tas izvietojies 10 km attālumā no Pafas pilsētas. Kopienu veido apmēram 1000 vietējo iedzīvotāju un ārzemnieku. Uz ziemeļaustrumiem no Cadas atrodas Kallepijas (attālums 3,5 km), Letimbu (6 km) un Polemi (8 km) ciemati. Dienvidos no tās atrodas Armou ciemats (6 km). Dienvidrietumos no Cadas atrodas Tala un Agios Neophytos klosteri.
Klimats
Cadā valda vidusjūras klimats ar sausu, karstu vasaru un mēreni mitru, siltu ziemu. Vidējā temperatūra janvārī ir ap 8° C un jūnijā 20° C. Gada nokrišņu daudzums ir 610 mm.
Iedzīvotāju nodarbinātība
Līdz 20. gadsimta vidum Cadas iedzīvotāju galvenā nodarbošanās bija aitu un kazu audzēšana, kā arī lauksaimniecība (labības audzēšana). Kopš seniem laikiem šeit tikuši iekopti vīna dārzi, 1960. gados vīna dārzu kopšana kļuva par galveno nodarbošanos un galveno ienākumu avotu lielākajai sabiedrības daļai. Reģionā audzē arī labību, garšaugus, olīvas, valriekstus, mandeles, augļu kokus (ābeles, bumbieres, apelsīnu kokus), kā arī dārzeņus un pākšaugus.
Sila Dīveņi
Sila Dīveņi ir ciems Turku pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 169 km attālumā no Rīgas.
Ingegerda
Ingegerda Ūlofa meita (sv, ru) bija Zviedrijas karaļa Ūlofa meita. Ap 1019. gadu viņa apprecējās ar Novgorodas kņazu Jaroslavu Gudro un pieņēma kristīgo vārdu Irīna (el — ‘miers’). Kā kāzu dāvanu Ingegerda saņēma Ladogas pilsētu un zemes ap to, kas no tā laika tiek sauktas Ingegerdas vārdā par Ingriju.
Eimunda sāga
Eimunda sāgā minēts, ka ķēniņš Brjačislavs sagūstīja ķēniņa Jaroslava sievu Ingegerdu. Savukārt pēc 1041. gadā noslēgtā miera līguma Brjačislavs un Jaroslavs vienojās par to, ka Brjačislavs kļuva par Kijivas vietvaldi, bet Jaroslavs paturēja virsvaru Novgorodā kā Krievzemes (Gardarīkes) galvaspilsētā. Par Polockas valdnieku kļuva ķēniņš Eimunds, bet jarls Ragnvalds Olafsons par Aldeigjuborgas (Ladogas) valdnieku. Kad 1044. gadā Brjačislavs nomira, par Kijivas lielkņazu kļuva Jaroslavs.
Vesna Mišanoviča
Vesna Mišanoviča (bs; dzimusi kā Bašagiča (bs) ) ir Bosnijas un Hercegovinas starptautiskā lielmeistare šahā (1991).
Biogrāfija
No 1980. gadu beigām bijusi viena no vadošajām Dienvidslāvijas, bet vēlāk arī Bosnijas un Hercegovinas šahistēm. 1988. gadā uzvarējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātā. Trīs reizes piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīros, kuros lielāko panākumu izcīnījusi 1995. gadā Kišiņevā, kad dalījusi 7.-9. vietu.
Daudzu starptautisko sieviešu šaha turnīru laureāte, tajā skaitā dalījusi 1.-4. vietu Pulā (1990), kopā ar Marinu Makropulu dalījusi 1.-2. vietu Atēnās (1991), dalījusi 1.-2. vietu Novagoricā (1992) un bijusi 2. vietā Hrudimā aiz uzvarētājas Margaritas Voiskas (1994).
Pārstāvējusi Dienvidslāvijas un Bosnijas un Hercegovinas komandas lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1988. gadā Mišanovičai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1991. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Pastaru ezers
Pastaru ezers vai Bardinska ezers ir neliels beznoteces purva ezeriņš Augšdaugavas novada Šēderes pagastā. Izvietojies pagasta austrumdaļā netālu no dārzkopības sabiedrības «Celtnieks» Augšzemes aizsargājamo ainavu apvidū. 2004. gadā ezers un tā apkārtne 5 ha platībā iekļauti dabas liegumā «Bardinska ezers» pārejas purva un slīkšņas aizsardzībai. Ezers ir viena no nedaudzajām Lapzemes āķītes atradnēm Latvijā. Liegums ir iekļauts Natura 2000 — Eiropas nozīmes aizsargājamo dabas teritoriju tīklā.
Juris Ekmanis
Juris Ekmanis ( — ) bija latviešu fiziķis, Latvijas Zinātņu akadēmijas prezidents (2004—2012).
Publicējis rakstus materiālzinātnē, par enerģijas efektivitātes un energosistēmu attīstības jautājumiem, zinātnes organizāciju.
Biogrāfija
1973. gadā Tartu Universitātē aizstāvēja fizikas un matemātikas zinātņu kandidāta grādu, no 1974. līdz 1991. gadam kā zinātniskais darbinieks un viesprofesors strādāja Kornela Universitātē (Cornel University) un Kalifornijas Universitātē Bērkli (University of California, Berkeley), Makgila Universitātē Monreālā un Mančestras Universitātē.
1984. gadā J. Ekmanis Igaunijas Zinātņu akadēmijā aizstāvēja zinātņu doktora grādu, 1987. gadā viņu ievēlēja par Rīgas Politehniskā institūta profesoru, tajā pašā gadā par LZA Fizikālās enerģētikas institūta (FEI) direktora vietnieku zinātniskajā darbā, no 1989. gadā viņš bija šī institūta direktors, profesors un vadošais pētnieks.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas viņš pievērsās zinātnes un augstākās izglītības organizēšanai. No 1991. gada Ekmanis bija LZA Fizikas un tehnisko zinātņu nodaļas priekšsēdētājs. 1992. gadā ievēlēts par LZA īsteno locekli, no 1994. gada viņš bija LZA viceprezidents, Latvijas Zinātnes padomes priekšsēdētāja vietnieks (1996—1997, 2000—2002) un priekšsēdētājs (1997—1998, 2002—2007). Bija Latvijas Augstākās izglītības padomes priekšsēdētāja vietnieks (2000—2008) un loceklis (2008—2015). No 1997. gada viņš bija Latvijas Republikas Izglītības un zinātnes ministrijas Augstskolu programmu akreditācijas komisijas loceklis, no 2002. gada — Augstākās izglītības programmu licenzēšanas komisijas loceklis. Līdz 2012. gadam bija Latvijas Zinātņu akadēmijas prezidents.
Miris naktī uz pēc smagas slimības.
LZA vadībā
J. Ekmanis bija tausaimnieciski orientēts zinātnieks. Viņš piedalījas valsts nozīmes komisiju un padomju, Saeimas komisiju sēdēs, rada kopēju valodu ar Valsts prezidentiem, lai "caur zinātniekiem ievestu valstī, piesaistītu jaunās tehnoloģijas, ekspertētu to, kas ienāk valstī." LZA misija -- jābūt ne tikai pētījumu koordinējošam, administrējošam centram, bet informācijas un ekspertīžu centram. Aktīvi piedalījas LZA Hartas un Statūtu jaunās versijas izstrādāšanā 1996.—1997. gados, spēja veiksmīgi sadarboties ar Latvijas augstskolām, sniedzot īpašu atbalstu reģioniem, kur notika LZA izbraukuma sēdes. Tradicionāla kļuva Baltijas intelektuālās sadarbības konference, kuru ierosināja LZA 1999. gadā. Bieži viesi Latvijas zinātņu akadēmijā bija ārvalstu diplomāti un pētnieki, Eiropas Zinātņu un mākslu akadēmijas prezidents Felikss Ungers. Kopā ar Jāni Stradiņu spēja kopīgi saglabāt LZA augstceltni akadēmijas īpašumā, bet nenoturēja Jūrmalas Zinātnes nama kompleksu Lielupē, kurā vēl 1996. gadā notika Baltijas un Ziemeļvalstu ZA vadītāju pirmā apspriede.
Iesaiste Vispasaules Latviešu zinātnieku kongresu rīkošanā
Ekmanis atbalstīja Pasaules Latviešu apvienoto zinātnieku kongresu rīkošanu Latvijā. Šādu kongresu rīkošanas tradīcija izauga no Latviešu tehnisko zinātnieku kongresiem, kuri kopš 1965. gada tika rīkoti ASV un Kanādā.
4. Latviešu tehnisko zinātnieku kongresu rīkoja Latviešu inženieru apvienība ārzemēs 1976. gada augustā Monreālā, olimpisko spēļu laikā, un tur bija ielūgta arī Latvijas zinātnieku delegācija (J. Ekmanis, E. Gudriniece, J. Stradiņš). Iepazinās ar trimdas kolēģiem, pārrunāja latviešu zinātnisko terminoloģiju (J. Ekmanis ilgāku laiku bija ZA Terminoloģijas komisijas līdzpriekšsēdētājs) un teica, ka kādreiz šādu kongresu jāsarīko Rīgā. Tajos apstākļos tas šķita nereāli, bet 1988. gada vasarā 7. Latviešu tehnisko zinātnieku kongresam šāds priekšlikums bija adresēts jau puslīdz oficiāli.
I Vispasaules Latviešu zinātnieku kongress (Rīga, 1991. gada 12.—17. jūlijā) ar paplašinātu tematiku tika dēvēts par 8. Latviešu tehnisko zinātnieku kongresu, tas izrādījās pēdējais šāda tipa kongress. Kongresu rīkošanas tradīciju pārņēma sākumā Latvijas zinātnieku savienība, un kopš II Pasaules Latviešu zinātnieku kongresa (2001. gada 14.—15. augustā) - Latvijas Zinātņu akadēmija, no tās rīcības komitejas līdzpriekšsēdētāji bija J. Ekmanis, I. Freibergs un U. Raitums.
Latviešu trimdas zinātnieki veidoja LZA ārzemju locekļu kopumu.
Praktiskā enerģētikā
No 1993. līdz 2007. gadam J. Ekmanis bija Latvijas Tehnoloģiskā centra valdes priekšsēdētājs, no 1997. līdz 2009. gadam — Latvijas Mazās enerģētikas fonda prezidents, no 1999. gada — Nacionālās enerģētikas konfederācijas prezidents. 1996.—1997. gados viņš bija ievēlēts par privatizējamās AS Latvenergo valsts pilnvarnieku, 2003.—2004. gados strādāja VAS Latvenergo padomē. 2006. gadā J. Ekmanis sāka vadīt lielu Valsts Pētījumu Programmu enerģētikā, kurā kopīgi strādāja Latvijas 12 dažādu institūciju speciālisti. Tika izstrādātas Latvijas enerģētikas pamatnostādnes līdz 2025. gadam. 2006. gadā par devumu enerģētikas attīstībā J. Ekmanis saņēma Rīgas balvu. FEI paspārnē ir izveidojies Latvijas Tehnoloģiskais centrs Dr. habil. sc.ing. Jāņa Stabulnieka vadībā, kas nodarbojas ar atbalstu mazo inovatīvo uzņēmumu veidošanai.
J. Ekmaņa pārdomas par Latvijas zinātni
Tagad Latvijas zinātnei vairs nav viena galvenā pasūtītāja. 2005. gadā Latvijā bija 5700 zinātņu doktoru, taču no tiem zinātnē aktīvo mazāk nekā 3000, bet vajag vairāk. Pazudusi paaudze vecumā no 30 līdz 40 gadiem. Pietiekami daudz jaunu, spējigu cilvēku aizbrauca uz rietumiem, kur viss ir gatavs, sakārtots un arī normāla darba apmaksa.
Zinātne baro inženieru prātus. Ir pamatīgs saraksts uzņēmumu, kas izveidojas pateicoties zinātnei un turpina attīstīties: Grindeks, Olainfarm, Silvanols, Fitosan, Plasma & Tehnika, Biotehniskais centrs, Bapeks utt. Bet, lai valstī būtu stabila zinātne, ir vajadzīga stabila valsts vadība. Gan izglītība, gan zinātne ir jāplāno daudzus gadus uz priekšu. "
Zinātniskie darbi
Juris Ekmanis ir 206 zinātnisko darbu autors.
Uzstājies starptautiskās zinātniskās konferencēs:
Viņš piedalījās arī dažādos zinātniskos projektos kā administrators, direktors, koordinators un eksperts:
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Indonēzijā
Sarakstā apkopotas tās vietas Indonēzijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Kopā UNESCO sarakstā no Indonēzijas ir iekļautas 8 vietas (4 dabas objekti un 4 kultūras objekti), savukārt 18 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. No visām Pasaules mantojuma sarakstā iekļautajām Indonēzijas vietām, Sumatras tropisko lietus mežu mantojums ir atzīts kā apdraudētais objekts. Indonēzija Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1989. gada 6. jūlijā.
Sarakstā iekļautie objekti
{{Legend|#FFE6BD|Apdraudētais objekts|outline=silver}}
Indrica (upe)
Indrica (arī Indra, augštecē Dzeguze) ir Daugavas labā krasta pieteka Krāslavas novadā. Sākas kā novadgrāvis augšpus nolaistā Astašovas ezera. Augštece līdz Indra ezeram saucas Dzeguze. Tek galvenokārt dienvidaustrumu dienvidu virzienā. Tek cauri Ižūna, Iļdža un Indra ezeriem. Augšpus Iļdža ezera upes gultne regulēta, lejpus tā — lielākoties dabiska, lejtecē — izteikti meandrēta. Lielākās pietekas ir Kaļedovka, Žukovka, Izovas strauts, Gorodiščes upīte.
Upi šķērso dzelzceļa līnija Daugavpils—Indra, kā arī autoceļi A6, P60 un P61. Lielākās apdzīvotās vietas upes krastos ir Astašova un Konstantinova. Skaistas pagastā upes labajā krastā atrodas Ļaksu pilskalns.
Mežnieki
Mežnieki (augšzemnieku dialektā: Mežinīki) ir ciems Alūksnes novada Mālupes pagastā. Atrodas pagasta rietumu vidusdaļā 2 km no pagasta centra Mālupes, 18 km no novada centra Alūksnes un 220 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļu P41 un V454 krustojuma.
Kenijs Makormiks
Kenijs Makormiks ir viens no animācijas seriāla Dienvidparks galvenajiem varoņiem. Viņu ierunājis Mets Stouns. Kenijs kopā ar Kailu Brofloski, Stenu Maršu un Ēriku Kartmenu veido seriāla galveno četrotni.
Kenijs ir trešklasnieks (sākot ar ceturto sezonu ceturtklasnieks), kurš dzīvo Dienvidparkā, kas atrodas Kolorādo štatā.