cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alašas autonomija
1918. gada sākums — sarkano pārsvars
1918. gada martā Alašorda sāka sarunas ar lieliniekiem, nosūtot delegāciju pie Ļeņina un vedot tālruņa sarunas ar Staļinu. To ietekmēja arī tas, ka baltie tā arī nespēja atteikties no sava lielkrievu šovinisma, kamēr lielinieki tai laikā izrādīja izpratni pret pakļauto tautu nacionālismu, uzskatot to par progresīvu spēku dotajā revolūcijas posmā. Sarkanie deva dažus ekonomiskus un politiskus solījumus, no savas puses prasot pārtraukt sadarbību ar baltajiem. Tomēr īstu saprašanos vietējā līmenī panākt neizdevās, un tur, kur starp sarkanajiem vai baltajiem valdīja radikālākās grupas, pušu pārstāvji reizēm arestēja viens otru. Tā paša gada aprīlī partijas "Uš Žuz" vadītājs Togusovs telegrafēja Ļeņinam: "Man, Uš Žuz partijas priekšsēdētājam, kļuva zināms, ka A. Bukeihanovs ar jums pa tālruni sarunājies par kazahu autonomiju. Es pievēršu jūsu uzmanību tam, ka partija Alaš ir patriekta, tās dalībnieki arestēti, A. Bukeihanovs, viens no ievērojamiem un aktīviem Dutova uzbrukuma dalībniekiem, atrodas meklēšanā". Tāpat viņš prasīja no Ļeņina arestēt un atdot viņiem uz pārrunām ar Ļeņinu ieradušos "Alaš" delegātu. Ļeņins to nedarīja. Pašas "Uš Žuz" mūžs pēc šīs telegrammas nebija ilgs: lielinieki pēc viņu kontrolētās Omskas Padomes lēmuma arestēja Togusovu, apvainojot viņu nelikumīgā bagātnieku aplaupīšanā, bet kad Sibīrijā un Alašā sākās pret lieliniekiem vērsta sacelšanās, partijas biedri izklīda kur kurais vai tika balto arestēti un 1919. gada martā nošauti.
No 1918. gada beigām — balto politiskais spiediens un viņu sagrāve
1918. gada novembrī "balto" organizētā Ufas direktorija jeb Pagaidu Viskrievijas valdība paziņoja par Alašas autonomijas likvidāciju, taču tam nebija liela praktiska efekta, jo jau 1918. gada 18. novembrī šī valdība tika gāzta un par Krievijas Augstāko valdnieku (ru) izvēlēts admirālis Aleksandrs Kolčaks. Arī "Alaš" neveica būtiskas praktiskas darbības, tā vietā cenšoties sarunās panākt mieru ar karojošajām pusēm.
1919. gada pavasarī lielinieku pusē pārgāja daļa Alašordas inteliģences, ieskaitot populāro literātu Baitursinovu, kas nopietni vājināja valdības pozīcijas. 1919. gada vasarā Kolčaks cieta smagus zaudējumus un baltajiem zuda cerība kaut ko pašu spēkiem militāri sasniegt Krievijas austrumdaļā.
1919.–1920. gadā lielinieki iznīcināja balto spēkus šajā reģionā un okupēja visu mūsdienu Kazahstānu. Formālā Alašas autonomijas likvidācija notika 1920. gada 5. martā, pārņemot varu visā toreizējā Kirgīzu novadā (ar galvaspilsētu Orenburgā). 1920. gada 26. augustā Padomju valdība Krievijas PSFR sastāvā nodibināja Kirgīzu Autonomo Padomju Sociālistisko Republiku, kas 1925. gadā mainīja nosaukumu uz Kazahu Autonomo Padomju Sociālistisko Republiku un 1936. gadā uz Kazahijas Padomju Sociālistisko Republiku. Nacionālistiem tika izsludināta lielinieku amnestija.
"Alaš" gals
1921. gadā lielinieki nolēma, ka tālāka sadarbība ar "Alaš" vairs nav mērķtiecīga un partijas darbība tika padarīta neiespējama. Partijas pārstāvji sāka iestāties lielinieku partijā, kur centās turpināt savu apgaismošanas un propagandas darbu. Tomēr viņu propagandai bija jūtama "reakcionāra" piegarša, un 1928.—1929. gadā gandrīz visi bijušie "Alaš" darboņi tika arestēti un 1930. gados gandrīz visi nošauti. Likvidēti tika arī daudzi viņu kādreizējie pretinieki no "Uš Žuz". Agrākie uzskati par partijas sākotnēji progresīvo lomu tika noliegti, un "Alaš" kopā ar Alašas autonomiju tika pasludināta par buržuāziski nacionālistisku, t.i., padomju varai un kazahu tautai pilnīgi naidīgu veidojumu.
Epilepsija
Epilepsija (el, epilēpsía — ‘lēkme’) jeb krītamā kaite ir neiroloģisku traucējumu grupa, kurai raksturīgas epileptiskās lēkmes. Epileptisko lēkmju epizodes var būt no ļoti īsām līdz ļoti ilgstošām. Epilepsijai ir raksturīgi lēkmju recidīvi (atkārtošanās).
Patriks M'Boma
Anrī Patriks M'Boma Dems (fr, dzimis ) ir bijušais Kamerūnas futbolists, spēlējis uzbrucēja pozīcijā, bijis Kamerūnas futbola izlases dalībnieks.
Epilepsija
Klīniski epileptiskā lēkme ir anomāla un pārmērīga galvas smadzeņu neironu izlāde. Slimību raksturo pēkšņi un pārejoši patoloģiski paroksismi: ar samaņas izmaiņām, kustību, sajūtu, veģetatīviem un psihiskiem simptomiem.
Patriks M'Boma
Savu karjeru sācis Francijā, spēlējot Paris Saint-Germain, Châteauroux un Metz komandās. Vēlāk spēlējis vairākās Japānas komandās, Itālijas komandās Cagliari un Parma, Anglijas komandā Sunderland, kā arī Lībijas komandā Al-Ittihad.
Kamerūnas futbola izlases sastāvā spēlējis 1998. un 2002. gada FIFA Pasaules kausā. Ar izlasi uzvarējis 2000. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kā arī 2000. un 2002. gada Āfrikas Nāciju kausa izcīņās. 2000. gadā atzīts par Āfrikas gada futbolistu.
Epilepsija
Starptautiskā klasifikācija no 1981. gada
Pēc starptautiskās epilepsijas lēkmju klasifikācijas no 1981. gadā izšķir parciālas un ģeneralizētas formas.
Patriks M'Boma
Sasniegumi
Paris Saint-Germain
Metz
Epilepsija
Starptautiskā klasifikācija no 1981. gada
Parciālās lēkmes iedala parastās, sarežģītās (ar samaņas zudumu) un sekundāri ģeneralizētās:
Patriks M'Boma
Sasniegumi
Kamerūna
Epilepsija
Starptautiskā klasifikācija no 1981. gada
Pie primāri ģeneralizētām lēkmēm patoloģiskā procesā sākotnēji ir bojātas abas galvas smadzeņu puslodes. Tās iedala šādos tipos:
Neklasificētas epileptiskās lēkmes ir lēkmes, kurus nevar identificēt kā parciālās vai ģeneralizētas lēkmes, jo trūkst nepieciešamās informācijas. Dažas neonatālas lēkmes, piemēram ritmiskas acu kustības, košļāšanas, spļaušanas kustības arī nevar būt iekļautas šajās grupās.
Atkārtotas epileptiskās lēkmes iedalās:
Epileptiskais statuss jeb epistatuss.
Starptautiskā klasifikācija no 1989. gada
1989. gada starptautiskā epilepsijas lēkmju un epileptisko sindromu klasifikācija ir pamatota uz diviem principiem. Pirmais princips ir atšķirt, vai epileptiskā lēkme ir fokāla vai ģeneralizēta. Otrais princips ir izšķirt, vai epilepsija ir idiopātiska, simptomātiska vai kriptogēna.
Starptautiskā klasifikācija no 2001. gada
2001. gadā Starptautiskā klasifikācijas un terminoloģijas komisija izdeva jaunu epileptisko lēkmju un epileptisko sindromu klasifikāciju. Klasifikācija ir pamatota uz klasiskajām fokālām un ģeneralizētām epilepsijas formām.
Dūkstu madara
Dūkstu madara (Galium uliginosum) ir augu suga rubiju dzimtas madaru ģintī. Savvaļā tā ir sastopama Eiropā, tostarp Latvijā, Āzijas rietumu un centrālajā daļā.
Dūkstu madara aug pļavās, krūmājos, purvos, grāvjos un ūdenstilpņu palienēs.
Morfoloģija
Dūkstu madara ir daudzgadīgs, 10—40 cm garš lakstaugs ar šķautņainu, tievu, gulošu vai pacilu, zarojošu stublāju. Lapas ir izvietotas neīstā mieturī pa 6. Lapu malās un stublājam uz šķautnēm ir sīki dzeloņi.
Lapas ir lancetiskas, 0,8—2 cm garas un 0,2—0,4 cm platas, tās ir visplatākās virs lapas viduspunkta un to galā ir dzeloņsmaile. Lapu virspuse ir spīdīga.
Ziedi ir balti, četrdaļīgi, tie ir izvietoti mazziedainās ziedkopās stublāja un zaru galā.
Auglis ir sīkkārpains riekstiņš divu riekstiņu skaldauglī. Zied no jūnija līdz septembrim.
Melngalvas zoss
Latvijā
Melngalvas zoss Latvijā sastopama galvenokārt jūras piekrastē ceļošanas laikā, gan pavasarī, gan rudenī. Lielākā skaitā tā novērojama pavasarī rietumu piekrastē, retāk Rīgas līča piekrastē, bet iekšzemē novērojumi ir loti reti. Latviju caurceļo nominālpasuga — Branta bernicla bernicla.
Izskats
Melngalvas zoss ir neliela zoss ar nelielu galvu, īsu, melnu knābi, salīdzinoši īsu kaklu un apaļīgu ķermeni, formās atgādinot meža pīli. Tās ķermeņa garums ir 55—66 cm, spārnu izplētums 110—120 cm, svars 1,2—2,25 kg. Abi dzimumi izskatās vienādi.
Apspalvojums atkarībā no pasugas ir atšķirīgs, tomēr vairākas pazīmes ir visām pasugām ir kopīgas. Melngalvas zosīm, kā jau nosaukums norāda, ir melna vai tumši brūna galva, kakls un krūtis, zemaste balta, bet virsaste melna un ļoti īsa. Ap kaklu, uzreiz zem galvas balta, vietām pārtraukta apkaklīte. Mugura un spārni tumši pelēkbrūni, spalvu maliņas gaiši pelēkas, lidspalvas melnas. Zosīm, kas mājo Atlantijas okeāna krastā, ir gaiši pelēki vēderi, bet Klusā okeāna krasta zosīm ir melni vēderi. Tādēļ pagātnē tās uzskatīja par divām atšķirīgām sugām. Salīdzinot abas gaišā vēdera pasugas, Branta bernicla hrota mugura ir gaišāka un brūnāka nekā nominālpasugai. Jaunās zosis ir līdzīgas pieaugušajiem īpatņiem, bet ir par tiem brūnākas, mazāk košas, kā arī tām nav baltās apkaklītes un uz muguras ir baltu spalvu raibumojums.
Oge Gonbehs Grunnets
Oge Oskars Haralds Gonbehs Grunnets (da, — ) bija dāņu apakšvirsnieks, Dāņu brīvprātīgo korpusa sastāvā piedalījās Igaunijas un Latvijas brīvības cīņās.
Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni. Otrajā pasaules kara laikā, Dānijai atrodoties vācu okupācijas varā, darbojās dāņu pagrīdē, 1944. gada rudenī apcietināts. Pēc kara strādāja par kriminālpolicijas asistentu.
Melngalvas zoss
Uzvedība un barība
Melngalvas zoss ziemas periodā ir izteikts jūras piekrastes zonas ūdensputns. Tā galvenokārt barojas ar jūraszālēm un jūras salātiem. Pēdējās desmitgadēs melngalvas zosis sākušas baroties arī lauksaimniecības tīrumos, kas atrodas salīdzinoši tuvu piekrastei. Šāda ieraduma izmaiņa, visticamākais, notikusi, sekojot un ietekmējoties no citām zosu sugām, kas barojas labības laukos. Vairošanās sezonas laikā melngalvas zosis uzturas zemos jūras krastos tundras ekozonā, barojoties ar zāli, sūnām un ķērpjiem. Atrodoties jūrā zosis barojas arī ar zivju ikriem, tārpiem un gliemjiem. Tā ūdenstilpē barojas, pabāžot galvu zem ūdens, paceļot ķermeni vertikāli uz augšu, lai varētu sasniegt pēc iespējas lielāku dziļumu.
Ligzdošana
Dzimumbriedumu melngalvas zosis sasniedz 2—3 gadu vecumā. Vēl atrodoties ziemošanas teritorijās, īsi pirms migrācijas, tās veido monogāmus pārus uz mūžu, partneri izvēloties ar savstarpēji līdzīgu kakla balto apkaklīti. Migrācijas ceļojumu pāris veic kopā. Melngalvas zosis ligzdo gan blīvās, gan izkliedētās kolonijās, reizēm pa atsevišķiem pāriem. Ligzda ir sekla iedobe zemē, kas izklāta ar zāli un dūnām. Tā parasti atrodas uz kāda pacēluma, bieži uz salas nelielā ezeriņā. Abi dzimumi agresīvi aizsargā nelielo teritoriju ap ligzdu.
Dējumā ir 3—5 baltas olas. Inkubācijas periods ilgst 24—26 dienas. Šajā laikā pieaugušie īpatņi nomaina apspalvojumu. Perē tikai mātīte, bet tēviņš apsargā ligzdu. Pēc zosulēnu izsķilšanās tie tiek aizvesti uz barošanās vietām, kur tie barojas apmēram 13—14 stundas diennaktī. Jaunie putni sāk lidot apmēram 40 dienu vecumā. Dzīves ilgums sasniedz 28 gadus.
Sistemātikas izmaiņas
Nesenā pagātnē melngalvas zosij bija 4 pasugas, tomēr saskaņā ar jaunākajiem aklājumiem Sibīrijas ziemeļaustrumos dzīvojošās zosis nav atsevišķa pasuga, un pasuga Branta nigricans orientalis ir apvienota ar Ziemeļamerikas ziemeļrietumos dīzvojošo pasugu Branta bernicla nigricans.
Sistemātika
Melngalvas zosij ir 3 pasugas:
Epigramma
Epigramma ir īss satīrisks dzejolis.
Salnas iela (Rīga)
Salnas iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Pļavniekos. Tā sākas krustojumā ar Ulbrokas ielu un beidzas krustojumā ar Rembates ielu. Kopējais ielas garums ir 884 metri.
Ielu savienojumi
Salnas iela krustojas ar šādām ielām:
Liepājas Svētā Jāzepa Romas katoļu katedrāle
Liepājas Svētā Jāzepa Romas katoļu katedrāle ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Liepājas diecēzes draudzes katedrāle, kā arī Liepājas un Kurzemes bīskapijas bīskapa rezidence. Tā atrodas Liepājā, Rakstvežu ielā 13. Valsts nozīmes arhitektūras piemineklis un kultūrvēstures piemineklis, kā arī lielākais katoļu dievnams Kurzemē.
Vēsture
Sākotnēji Liepājā ir bijusi neliela koka baznīca, kas tikusi uzcelta 1508. gadā un veltīta Svētās Annas godam. Tai bijis melna akmens altāris, bet dievnama dārzu noslēdzis akmeņu žogs. Pirmais Liepājas dievnams bijis Grobiņas baznīcas filiāle. Ap 1560. gadu, kad tas bijis sabrukšanas stadijā, pārgājis luterāņu rīcībā. Pēc reformācijas katoļu baznīcai uzticīgie kristības un citus sakramentus devās veikt uz Lietuvu. Dažkārt Liepājā ieradušies jezuīti, kuri veica misijas un izdalīja Svētos sakramentus. Sākot ar 1714. gadu Liepāju apkalpoja Kuldīgas un Vecpils prāvesti.
1747. gadā Liepājā tika uzcelta neliela mūra baznīca, kas tika veltīta Svētā Jāzepa godam. Šeit katra mēneša trešajā svētdienā dievkalpojumus noturēja Vecpils prāvests. Pirmais Liepājas prāvests bijis prelāts Goldbergs 1762. gadā. Attīstoties pilsētai, pieauga arī katoļu skaits un vecā baznīca kļuva par šauru. Tāpēc toreizējais prāvests, bet vēlākais Mogiļevas arhibīskaps E. Ropps laika periodā no 1893. līdz 1896. gadam pie vecā dievnama piebūvēja klāt jaunu pēc arhitekta Luisa Melvila projekta būvētu, dzelteno Dancigas ķieģeļu dievnamu neoromānikas stilā. Veco dievnamu nenojauca, bet iekļāva jaunajā baznīcā. 1911. gadā Lietuvas — Kurzemes bīskaps Cirtovts baznīcu konsekrēja Svētā Jāzepa godam.
Interjers
Dievnama interjers ir grezns un bagāts. Virs galvenās ieejas atrodas kora telpas, kurās atrodas 1904. gadā būvētas, ērģeļbūvētāja Emīla Martina firmas ērģeles ar 28 reģistriem, diviem manuāļiem C-f¹ un pedāli C-d¹, romantiska tipa, sava laika viens no izcilākajiem un lielākajiem E. Martina šedevriem Latvijā. Tās šobrīd ir valsts aizsardzībā esošas. Šis instruments 2012. gadā tika atjaunots ar Kultūrkapitāla fonda atbalstu. Telpu trijos jomos sadala divas kolonnu rindas. Visapkārt ir redzami 19. gadsimta veidotie apgleznojumi pēc Bībeles sižetiem — uz kolonnām, sienām un koka griestiem. Kreisajā pusē atrodas Marijas altāris un eja uz 18. gadsimtā celto kapelu, kas ir bijusī baznīca. Ieejas pretējā pusē, pašā galā ir plašs prezbitērijs, kura abos sānos ir sakristejas, virs kurām divos stāvos ir balkoni, kuru arhitektūra veidota ar daudzām kolonnām. Pie prezbitērija gala sienas centrā iebūvēts galvenais jeb centrālais altāris. Virs tā kupolā ir gleznojums, kurā attēlota Svētā ģimene — Jēzus, Jāzeps un Marija, muzicējošu eņģeļu ieskauti. Centrālais altāris ir vienkāršs, tajā pašā laikā bagāts kokgriezumiem. Prezbitērija trijos logos ir vitrāžas ar Svētās Trīsvienības, praviešu un evaņģēlistu attēlojumu. Kreisajā pusē pie sienas atrodas bīskapa koka sēdeklis ar baldahīnu jeb tronis, bet labajā, tuvāk dievgaldam — ambons. Prezbitēriju no lūgšanu zāles atdala koka dievgalds. Dievgalda abos sānos, lūgšanu zāles daļā atrodas koka sānu altāri. Pa kreisi no galvenā altāra ir kokgriezumiem bagāts Svētā Jāzepa altāris, bet labajā pusē Svētā Antona altāris. Vidējā joma labajā pusē pie vienas no kolonnām atrodas 18. gadsimtā būvētā kancele, kuru rotā četru evaņģēlistu figūras. Pie sānu jomu sienām abās pusēs redzami grezni koka biktskrēsli  jeb konfesionāli. Pa labi no galvenās ieejas aplūkojams uz paaugstinājuma Jēzus Sirds altāris, zem kura atrodas Adorācijas kapela, kas tika izveidota 18. gadsimtā celtās baznīcas ieejā un iesvētīta 2009. gada 1. janvārī. No šejienes var arī nokļūt galvenajā tornī ar zvaniem.
Dievmātes kapelā sienas un griesti ir mūra, kas ir apgleznoti. Logi un durvju elementi ir greznoti ar ģipša rotājumiem. Divi logi, katrā pusē pa vienam un pretī viens otram, ir aizmūrēti un apgleznoti. Pie ieejas kapelā griestos iekārts ir kuģa modelis, kuru dāvājusi kāda kuģa komanda, kas brīnumaini izglābusies no nāves. Kapelas galā atrodas viens 18. gadsimta koka Dievmātes altāris.
Bīskapa rezidence un sēdeklis
Dievnams ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Liepājas diecēzes jeb Liepājas un Kurzemes bīskapijas bīskapa rezidence, baznīcai iegūstot vārdu katedrāle. Katedrāles prezbitērija kreisajā pusē pie sienas atrodas viens no katedrāles simboliem — bīskapa tronis, ko sauc arī par katedru vai bīskapa sēdekli. Tas ir koka sēdeklis ar baldahīnu, ko darināja 1930. gados, baznīcai kļūstot par katedrāli. Par tādu dievnams kļuva 1937. gada 8. maijā, kad tika nopublicēta pāvesta Pija XI bulla "Aeterna animarum salus", kas vēstīja, ka tiek nodibināta jauna Liepājas bīskapija jeb diecēze Kurzemes un Zemgales daļā. Par pirmo Liepājas bīskapu sufraganu 1937. gadā kļuva Antonijs Urbšs, kurš šeit dzīvoja un kalpoja līdz 1944. gadam, kad Otrā pasaules kara beigu posmā, atgriežoties boļševikiem, devās trimdā, saglabādams Liepājas bīskapa amatu de jure līdz savai nāvei 1965. gadā. Dodoties trimdā, par bīskapa aizvietotāju līdz 1947. gadam kļuva vēlākais pirmais Latvijas kardināls Julijans Vaivods. Vēlākos padomju varas okupācijas gados diecēzi pārvaldīja pāvesta ieceltie bīskapi — apustuliskie administratori un tādas amata formas vadītāji bija līdz pat Atmodas laikam. Neatkarīgās Latvijas laikā, 1991. gada 8. maijā pāvests Jānis Pāvils II atjaunoja Rīgas metropoliju kā Baznīcas provinci, vienlaicīgi ieceļot par Rīgas arhibīskapu - metropolītu Jāni Pujatu, bet par sufraganijas — Liepājas diecēzes sufraganu iecēla Liepājas bīskapu Jāni Buli. 1995. gada 2. decembrī pāvests Jānis Pāvils II, Latvijā nodibināja divas jaunas sufraganijas — Jelgavas diecēzi un un Rēzeknes - Aglonas diecēzi. Jelgavas bīskapijas izveidošanai reformēja Liepājas bīskapiju, atdalot no Liepājas diecēzes Zemgales apgabalu un no 1996. gada 6. janvāra ieceļot par Liepājas bīskapu Ārvaldi Andreju Brumani. 2000. gada 25. martā par Liepājas koadjutorbīskapu jeb palīgbīskapu kļuva dominikānis Vilhelms Lapelis, kurš 2001. gada 12. maijā kļuva par Liepājas bīskapu, Ārvaldim Andrejam Brumanim aizejot atpūtā un kļūstot par bīskapu emeritus. 2012. gada 20. jūnijā Vilhelms Lapelis devās atpūtā, kļūdams par bīskapu emeritus un atgriezās mūka kalpošanā. No šī laika Liepājas diecēzi pārvalda Liepājas diecēzes bīskaps Edvards Pavlovskis, kurš vienlaicīgi ir Liepājas diecēzes apustuliskais administrators līdz jauna Liepājas bīskapa nozīmēšanai. Abi bīskapi emeritus arī iekļaujas Liepājas diecēzē, tikai nepilda amatu.
Katedrālē tiek iesvētīti lektori un akolīti — Garīgā semināra kleriķi, tiek veiktas diakonu un priesteru ordinācijas.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Liepājas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Gatis Bezdelīga MagC un vikārs Juris Škapars. Liepājas Svētā Jēkaba draudze sākusi veidoties līdz ar baznīcas uzcelšanu 18. gadsimtā. Dievkalpojumi baznīcā notiek katru dienu, darba dienās vairākas reizes un ir atvērta visas dienas. Draudzes locekļu skaits ir aptuveni 6000-8000 ticīgo, kuriem ir savs draudzes nams, kas atrodas Rakstvežu ielā 18. Tajā darbojas Svētdienas skola ar vairākām grupām, Katehēzes kursi, koris. Tiek organizētas kristīgās bērnu nometnes.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki ir Sveču diena, Svētā Jāzepa diena, Svētā Antona no Padujas diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas dzimšanas diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas — Māras zemes karalienes diena, Svētā Rožukroņa diena.
Izglītība
Jau izsenis katoļu baznīca ir atbalstījusi izglītību, dibinot domskolas, universitātes, arī agrīnā māksla un amatniecība jau viduslaikos uzplauka katedrālēs. Liepājas Svētā Jāzepa draudze 1995. gadā nodibināja Liepājas Katoļu pamatskolu, kurā mācās vairāk nekā 130 bērnu un ir Latvijā lielākā privātā pamatizglītības iestāde. Skolā darbojas Zvanu ansamblis.
Kultūra
Katedrāles telpas ir atvērtas gleznotājiem un mūziķiem. Tika izveidots fonds "In Excelsis", kura mērķis ir, rīkojot dievnamā koncertus un izstādes, neuzkrītoši pievērst cilvēku uzmanību arī kristīgām vērtībām. 2008. gada maijā ar fonda atbalstu katedrālē tika apmeklētājiem atklāts tornis, kura trešajā stāvā ir ierīkota izstāžu zāle. Šī tradīcija aizsākās ar foto mākslinieces Irinas Tīres personālizstādi. Regulāri tiek rīkoti koncertu cikli.
Tējnīca
2001. gada 27. februārī draudze atklāja draudzes tējnīcu "Pie Labā Gana". Tā ir satikšanās vieta draudzes locekļiem, sakramentu — kristību, laulību saņemšanas svinību vieta. Šeit tiek organizētas izglītojošas lekcijas, svētdienās tiek vadīta Katehēze pieaugušajiem, kā arī darbojas "Latgaļu biedrība".
Latvijas pašvaldību vadītāji
Latvijas pašvaldību vadītāju uzskaitījums iekļauj 36 novadu un 7 valstspilsētu pašvaldības vadītājus.
Novadi
{{legend| blue| Latvijas Reģionu apvienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #77343d| Vidzemes partija/Latvijas attīstībai |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #64C049| Jaunā Vienotība/Vienotība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend|#258B4C| Zaļo un Zemnieku savienība|border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FF8000| Daugavpils novada partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #00008B| Latgales partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #EFC800| Nacionālā apvienība "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #00FF80| Latvijas Zaļā partija|border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FFDD00| Latvijas attīstībai |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #8C0C03| Kuldīgas novadam |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #647A28| Latvijas attīstībai/Izaugsme |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #7FFFD4| Latvijas Reģionu Apvienība/Latvijas Zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C00C13| Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #002e5d| Apvienība iedzīvotāji/Latvijas Reģionu apvienība/Jaunā konservatīvā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #Fff200| Jaunā Vienotība/Kustība Par!/Latgales partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #033a7c| Valmierai un Vidzemei |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
1965. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss
1965. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss bija desmitais Eirovīzijas dziesmu konkurss, kas norisinājās Neapolē, Itālijā, pēc Itālijas uzvaras 1964. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā iepriekšējā gadā. Luksemburga plūca laurus jau otro reizi ar dziesmu "Poupée de cire, poupée de son", kuru izpildīja dziedātāja Frensa Galla franču valodā. Šajā gadā debitēja Īrija, kas vēlāk atkārtoti guva panākumus Eirovīzijas dziesmu konkursā. Zviedrija atgriezās sacensībā pēc pārtraukuma iepriekš. Neviena valsts neizstājās, tādēļ konkursā piedalījās 18 valstis - vairāk nekā jebkad iepriekš.
Manne Sīgbāns
Kārls Manne Jēorgs Sīgbāns (sv, dzimis, miris ) bija zviedru fiziķis. 1924. gadā saņēmis Nobela prēmiju fizikā par saviem atklājumiem un pētījumiem rentgenspektroskopijā.
1965. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss
Norises vieta
Neapole ir trešā lielākā Itālijas pilsēta (pēc Romas un Milānas), šajā pilsētā atrodas RAI Neapoles koncertzāle.
Manne Sīgbāns
Dzīvesgājums
Dzimis 1886. gadā Erebrū dzelzceļa stacijas meistara ģimenē. 1906. gadā iestājās Lundas Universitātē. 1911. gadā aizstāvēja disertāciju par magnētiskā lauka mērījumiem un ieguva zinātņu doktora grādu. No 1907. līdz 1911. gadam Sīgbāns strādāja par profesora Johannesa Ridberga asistentu Lundas Universitātes Fizikas institūtā. Vēlāk Sīgbāns pildīja Ridberga pienākumus kā aizvietotājs, bet pēc Ridberga nāves tika apstiprināts par profesoru (no 1920. gada). 1923. gadā Sīgbāns kļuva par fizikas profesoru Upsālas Universitātē.
Zinātniskās darbības sākumā Sīgbāns nodarbojās ar elektrības un magnētisma pētījumiem (1908—1912). Vēlākā posmā (1912—1937) viņš strādāja galvenokārt pie rentgenspektroskopijas metožu un precīzu mērīšanas iekārtu izstrādāšanas. Pateicoties viņa darbam, bija iespējams pētīt atomu elektronu čaulām raksturīgo enerģiju un radiāciju atomfizikā, kā arī izmantot viņa pētījumus teorētiskos kvantu mehānikas aprēķinos.
1937. gadā Sīgbāns kļuva par Karaliskās Zviedrijas zinātņu akadēmijas Nobela institūta Fizikas nodaļas direktoru. Viņa vadībā institūtā tika veikti pētījumi kodolfizikas jomā. Desmit gadus pēc Sīgbāna nāves, 1988. gadā, šis institūts tika nosaukts viņa vārdā — par Mannes Sīgbāna institūtu, kas vēlāk tika pārveidots par pētniecisko laboratoriju un pievienots Stokholmas Universitātei kā Mannes Sīgbāna laboratorija.
Personīgā dzīve
1914. gadā Manne Sīgbāns apprecējās ar Karinu Hegbomu (Högbom), viņu dēls Bū Sīgbāns (1915—2008), kļuva par diplomātu un politiķi, bet Kajs Sīgbāns (1918—2007) par fiziķi un 1981. gada Nobela prēmijas laureātu fizikā par ieguldījumu augstas izšķirtspējas elektronu spektroskopijas attīstībā.
Tour of Oman
Tour of Oman ir profesionālas šosejas riteņbraukšanas sacensības, kuras notiek Omānā kā daļa no UCI Asia Tour kalendāra. Sacensības ir klasificētas kā 2.HC (uz 2014. gadu). Tās organizē A.S.O. un pirmoreiz tās notika 2010. gadā no 14. līdz 19. februārim. Tās ir vīriešu sacensības, kuras sastāv no sešiem posmiem. Sacensību maršruts pārsvarā iet pa līdzenumiem, iekļaujot dažas paugurainas daļas. 2020. gada sacensības tika atceltas saistībā ar neseno sultāna Kābūsa ibn Saīda al Saīda nāvi.
Olga Suhareva
Olga Suhareva (ru; dzimusi Orenburgā) ir Krievijas šahiste. Divkārtēja Pasaules čempionātu korespondencšahā (2002—2006, 2007—2010) uzvarētāja. ICCF lielmeistare (LGM, 2006) un starptautiskais meistars (IM, 2014).
Biogrāfija
Šahu iemācījis spēlēt tēvs, vēlāk trenējusies Orenburgas Pionieru pilī. 1979. gadā sešpadsmit gadu vecumā uzvarējusi Krievijas sporta biedrības "Spartaks" jauniešu šaha čempionātā, kā arī pirmo reizi kļuvusi par Orenburgas apgabala sieviešu šaha čempioni. Vēlākajos gados vēl desmit reizes bijusi pirmā Orenburgas apgabala šaha čempionātos sievietēm. 1980. gadā iestājusies Orenburgas politehniskajā institūtā, kur apguvusi inženiera mehāniķa specialitāti. Studiju gados pirmo reizi piedalījusies korespondencšaha turnīros. 1993. gadā Volgogradā uzvarējusi Krievijas šaha kausā sievietēm.
Kopš 1997. gada nopietnāk pievērsusies korespondencšaham. Uzvarējusi Krievijas sieviešu korespondencšaha čempionātā (1997-1999). Divas reizes uzvarējusi Pasaules čempionātos korespondencšahā sievietēm: 7. čempionātā (2002—2006) un 8. čempionātā (2007—2010).
Kopš 1996. gada strādā par šaha treneri. Divu bērnu māte.
7. kilometrs
7. kilometrs ir neizmantots dzelzceļa pieturas punkts Kalkūnes pagastā, Augšdaugavas novadā līnijā Eglaine—Daugavpils pie Lilienfeldes ciema.
Atvērts 1951. gadā kā izmaiņas punkts.
Abrahams Kroniorts
Abrahams Kroniorts (sv, dzimis, miris ) bija Koknesē dzimis Zviedrijas armijas ģenerālis, zviedru spēku Ingrijā komandieris Ziemeļu kara laikā.
Zviedrijas armijas dienestā no 14. gadu vecuma. Līdz 1668. gadam dienēja tēva komandētā pulkā. 1669. gadā iestājās Virtembergas hercoga Eberharda III dienestā. 1675 gadā atgriezās Zviedrijā un tika iecelts par dragūnu pulka komandieri. 1700. gadā ieguva ģenerālmajora dienesta pakāpi un iecelts par 6000 karavīru liela grupējuma komandieri Ingrijā un Karēlijā. 1703. gadā uzbruka Sanktpēterburgai tomēr 1703. gada 19. jūlijā tika sakauts Sestras kaujā un atcelts no amata.
Nemunas delta
Nemunas delta ir Nemunas upes ieteka (delta) Baltijas jūras Kuršu jomā Lietuvā pie tās robežas ar Krievijas Kaļiņingradas apgabalu. Tā aizņem 28,952 hektārus.
Delta
Nemunas deltas mitrāji tiek uzskatīti par globāli nozīmīgiem un tiek aizsargāti saskaņā ar Rāmsāras konvenciju. Lai aizsargātu deltas savvaļas dzīvniekus un atvieglotu izpēti, 1992. gadā tika izveidots Nemunas deltas reģionālais parks. Apmēram 20% teritorijas aizņem ūdens. Kopš 1999. gada Lietuvas Ornitoloģijas biedrība un Nemunas deltas reģionālā parka administrācija katru oktobri organizē putnu vērošanas sacensības.
Deltā ligzdošanas sezonā mitinās daudz retu putnu sugu (kopējais konstatēto ligzdojošo sugu skaits ir aptuveni 200; apmēram 40 sugas ir uzskaitītas Lietuvas apdraudēto sugu sarkanajā grāmatā). Nemunas delta ir arī vissvarīgākais migrējošo putnu atpūtas vieta Lietuvā. Katru gadu pāri šai teritorijai pārvietojas miljoniem putnu no simtiem sugu, tostarp dažas starptautiski apdraudētas sugas: jūras ērglis, baltvaigu zoss, dzērve, parastais šņibītis un grīšļu kauķis. Galvenās pētniecības stacija atrodas Ventes ragā (lt, ko dažreiz dēvē par Ventes pussalu). Vienu no pirmajām putnu gredzenošanas stacijām Eiropā tur 1929. gadā atvēra lietuviešu zoologs Tads Ivanausks. Ragā gredzenotie putni ir tikuši atrasti Irānā, Ēģipt ē un pat Dienvidāfrikā.
Deltā atrodamo zīdītājdzīvnieku skaitā ir lapsas, bebri, aļņi, mežacūkas un ūdrs.
Šrēdingera kaķis
Šrēdingera kaķis ir Austrijas fiziķa Ervīna Šrēdingera 1935. gadā izstrādātais domu eksperiments, ko dažkārt raksturo kā paradoksu. Tas ilustrē viņa skatījumu uz kvantu mehānikas pielietojuma vienkāršiem objektiem Kopenhāgenas interpretācijas problēmu. Šajā eksperimentā kaķis vienlaikus var būt gan dzīvs, gan miris     , šāds stāvoklis pazīstams kā kvantu superpozīcija, kas saistīta ar izlases veida subatomāru notikumu, kas vai nu var, vai nevar notikt. Šis domu eksperiments bieži vien tiek atspoguļots arī teorētiskās diskusijās par kvantu mehānikas interpretāciju. Eksperimenta izstrādes laikā Šrēdingers radīja terminu kvantu sapinums (Quantum entanglement, Verschränkung, квантовая запутанность).
Izcelsme un motivācija
Šrēdingers aprakstīja, kā principā varētu radīt superpozīciju liela mēroga sistēmā, padarot to atkarīgu no superpozīcijā esošas kvantu daļiņas. Viņš ierosināja scenāriju ar kaķi slēgtā kamerā, kur kaķa dzīvība vai nāve atkarīga no radioaktīvas vielas atoma. Saskaņā ar Šrēdingera teikto, Kopenhāgenas interpretācija nozīmē, ka kaķis vienlaikus ir gan dzīvs, gan miris, līdz stāvoklis tiek novērots. Protams, Šrēdingera mērķis nebija popularizēt dzīvus vai mirušus kaķus. Gluži pretēji, viņš šo piemēru izmantoja, lai ilustrētu absurdo viedokli par kvantu mehāniku. Taču kopš Šrēdingera fiziķi veidojuši dažādas kvantu mehānikas interpretācijas, dažas no kurām "dzīvu un mirušu" kaķu superpozīciju uzskata par diezgan reālu. Paredzēts kā Kopenhāgenas interpretācijas kritika, šis Šrēdingera domu eksperiments joprojām ir nozīmīgs kritērijs mūsdienu kvantu mehānikas interpretācijām. Fiziķi bieži aplūko, kā katra interpretācija attiecināma uz Šrēdingera kaķi, ilustrējot un salīdzinot katras interpretācijas īpašās iezīmes, stiprās un vājās puses.
Domu eksperiments
Šrēdingers rakstīja: "Varētu pat izdomāt diezgan smieklīgu gadījumu. Kaķis ir ieslodzīts tērauda kamerā kopā ar šādu ierīci (kas jānodrošina pret tiešu kaķa iejaukšanos): Geigera skaitītājā ir nedaudz radioaktīvas vielas, tik maz, ka varbūt stundas laikā var sabrukt viens no tās atomiem, bet ar tādu pašu varbūtību arī nesabrukt; ja tas notiek, skaitītāja caurule izlādējas un ar releja palīdzību atbrīvo āmuru, kas sadauza mazu zilskābes ampulu. Atstājot šo sistēmu mierā uz stundu, varētu teikt, ka kaķis joprojām ir dzīvs, ja tai laikā neviens atoms nav sadalījies. Pirmā atoma sadalīšanās to nonāvētu. Sistēmas psi funkcija izpaustos tādējādi, ka mums būtu dzīvs un miris kaķis (piedodiet par izteiksmi) sajaukts vai izšļakstīts vienādās daļās."
Eksperimenta interpretācijas
Kopš Šrēdingera laika ir ierosinātas vēl citas kvantu mehānikas interpretācijas, kas sniedz dažādas atbildes uz jautājumiem, cik ilgi tiek saglabātas superpozīcijas un vai tās sabrūk. Interesanta ir Hjū Evereta 1957. gadā formulētā "daudzu pasauļu" interpretācija, kad pēc kastes atvēršanas rodas novērotājs, kas skatās uz kasti ar dzīvu kaķi un novērotājs, kas skatās uz kasti ar mirušu kaķi.
Fujianocaris
Fujianocaris ir Pygocephalomorpha kārtas un Tylocarididae dzimtas izmirušu augstāko vēžu ģints. Šo ģinti 1998. gadā aprakstīja Rods Teilors, Šens Janbīns un Frederiks Šrams, pamatojoties uz Ķīnā ievākto materiālu. Tās ir sīku vēžveidīgo formas, kas dzīvoja Fudzjaņas provincē, Ķīnas dienvidaustrumos perma perioda sākumā. Fujianocaris ir monotipiska ģints, kuru pārstāv tikai viena suga Fujianocaris bifurcatus.
Apraksts
Karapakss ar attīstītu mediālo muguras ķīli, kas priekšpusē un aizmugurē sazarojas divos atzaros, kā arī ar vienu sānu ķīļu pāri. Karapaksa malas, rostrums, kakla rieva un ķīļi klāti ar tuberkulām. Karapaksa malām un rostrumam tas gan mazāk izteikts. Pārējā karapaksa virsma ir gluda. Labi attīstīts kakla valnis ar seklu kakla rievu. Liels izliekts rostrums ir ar centrālo rievu.
Eiropas Savienības bruņotie spēki
Eiropas Savienības bruņotie spēki jeb Eiropas armija ir kopš Eiropas Savienības pirmsākumiem apspriesta kopīga militāra struktūra, kas pakļauta kopīgai ES aizsardzības virspavēlniecībai.
Vēsture
Aukstā kara periodā Francijas premjerministrs Renē Plevēns (René Pleven) 1950. gada oktobrī iesniedza plānu kopīgas Eiropas armijas veidošanai, kas būtu kopīgas Eiropas Aizsardzības ministrijas pakļautībā. 1951. — 1954. gadā notika Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dalībvalstu sarunas par Eiropas Aizsardzības kopienas izveidi, ko tomēr noraidīja Francijas parlaments.
2003. gada aprīlī atsākās sarunas par Kopīgas Drošības un Aizsardzības Politikas veidošanu, kā rezultātā izveidoja Eirokorpusu, kas piedalījās Kosovas krīzes militārajās akcijās. Donbasa kara iespaidā atsākās ES dalībvalstu konsultācijas par kopēju bruņoto spēku izveidi. 2015. gada 8. martā Eiropas Komisijas prezidents Žans Klods Junkers paziņoja par savu atbalstu kopīgas Eiropas armijas izveidošanai.
Bromūdeņradis
Bromūdeņradis (HBr) ir broma un ūdeņraža binārais savienojums. HBr ir bezkrāsaina gāze ar kodīgu, skābu smaku, daudz smagāka par gaisu. Bromūdeņradis ļoti labi šķīst ūdenī, veidojot stipru skābi — bromūdeņražskābi (līdz 68,85% HBr pēc masas). 0 °C temperatūrā 1 tilpumā ūdens izšķīst 600 tilpumi bromūdeņraža. Mitrā gaisā bromūdeņradis, tāpat kā hlorūdeņradis, veido miglu. Zemās temperatūrās var izdalīt vairākus bromūdeņraža kristālhidrātus. HBr šķīst etanolā, veidojot vāju elektrolītu.
Iegūšana
Rūpnieciskos mērogos bromūdeņradi iegūst ūdeņraža reakcijā ar bromu 200—400 °C temperatūrā katalizatoru (platīna vai azbesta) klātienē.
Gāzveidīgu bromūdeņradi laboratorijas apstākļos iegūst, hidrolizējot fosfora tribromīdu:
Ērtāk iegūt fosfora tribromīdu uz vietas, reaģējot fosforam ar bromu. Parasti ievieto kolbā sarkano fosforu, samitrina to ar ūdeni, piepilina bromu un uzmanīgi silda. Lai attīrītu izdalījušos HBr gāzi no broma tvaikiem, to laiž cauri U-veida caurulītei, pildītai ar azbesta un mitra sarkanā fosfora maisījumu.
Izplatīta HBr iegūšanas metode ir benzola bromēšana katalizatora (dzelzs tribromīda) klātienē:
Gāzveida HBr var iegūt arī, reducējot bromu ar sērūdeņradi:
Īpašības
Šķīstot ūdenī, veidojas hidroksonija un bromīda joni: Šis process ir stipri eksotermisks. Ar ūdeni bromūdeņradis veido azeotropu maisījumu, kas satur 47,6% НBr (tādēļ destilējot nevar iegūt koncentrētāku bromūdeņražskābi).
Bromūdeņradis ir termiski ļoti noturīga viela, pat pie 1000 °C sadalās tikai 0,5% HBr molekulu.
Izmantošana
Bromūdeņradi un bromūdeņražskābi lieto kā reaģentus citu broma savienojumu iegūšanai.
Staņislavs Saušs
Staņislavs Saušs (dzimis, miris ) bija latviešu skolotājs, preses darbinieks, publicists un grāmatizdevējs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1918. gada 16. martā Krāslavas pagasta Dvornij-Ostrovas ciema Saltupēs zemnieku Annas (dzimusi Žmuidina) un Staņislava Sauša ģimenē. Mācījās Izvaltas pamatskolā, tad Aglonas ģimnāzijā (1933-1938). Iepazinās ar Latgales sabiedrisko darbinieku, literātu un grāmatizdevēju Vladislavu Lōci. 1938. gadā sāka studēt Latvijas Universitātes Romas Katoļu Teoloģijas fakultātē. Kad pēc Padomju okupācijas vara 1940. gadā Teoloģijas fakultāti slēdza, S. Saušs sāka strādāt dzelzceļa dienestā Abrenē, 1942. gadā apmeklēja skolotāju sagatavošanas kursus Cēsīs, strādāja par skolotāju Izvaltas sešklasīgajā pamatskolā. 1943. gadā sāka strādāt par tehnisko sekretāru (tehnisko redaktoru) Vladislava Lōča izdevniecībā Alejas ielā 3-21 Daugavpilī, kas kara gados nodarbojās ne tikai grāmatu, kalendāra, avīzes izdošanu, bet kļuva par nozīmīgāko „magnētu”, kas pievilka Latgales radošo inteliģenci. Kā atceras Staņislavs Saušs, tur ticis ne tikai spriests par grāmatu izdošanu, bet arī tika sprausta līnija visam latgaliešu kultūras darbam. Publicistiskā darbība izvērtās, strādājot laikraksta „Latgolas Bolss” redakcijā, līdzās vietēja rakstura informācijai rakstot par kristīgo mākslu. Savos rakstos S. Saušs risināja nozīmīgus Latgales kultūras mantojuma, valodas un literatūras jautājumus. 1943. gadā sagatavoja izdošanai Viktora Mundura stāstu izlasi „Stōsti”. 1943. gadā atjaunoja studijas LU Filoloģijas un filozofijas fakultātes Vēstures nodaļā.
Pēc Sarkanās armijas iebrukuma Latgalē 1944. gadā kopā ar izdevniecību devās uz Rīgu, kur turpināja iznākt laikraksts „Latgolas Bolss”. 1944. gada 16. septembrī Rīgas Sv. Marijas Magdalēnas Romas katoļu baznīcā noslēdza laulību ar Teklu Škapari un pārcēlās uz Ventspili, neveiksmīgi meklējot iespējas doties uz Zviedriju.
Pēc kara S. Saušs strādāja par skolotāju, vēlāk par direktoru Tukuma apriņķa Aizupes-Variebas septiņklasīgajā pamatskolā. 1947. gada 4. janvārī viņu Tukumā aizturēja, 11. janvārī arestēja un ieslodzīja Latvijas PSR Iekšlietu ministrijas cietumā Nr. 1 Rīgā. Ar Iekšlietu ministrijas karaspēka Kara Tribunāla 1947. gada 5.—6. maija spriedumu viņu notiesāja pēc KPFSR Kriminālkodeksa 58-10 panta 1. daļas un 58-3 panta pielietojot 58-2 panta sankciju, kopējo sodu nosakot pēc 58-3 panta, uz 5 gadiem labošanas darbu nometnē, ar tiesību ierobežošanu uz 3 gadiem un ar mantas konfiskāciju. Sodu izcieta Steplagā Kazahijas PSR Karagandas apgabala Karagandas pilsētas rajona Rudņik ciematā, vēlāk Pavlodaras apgabala Ekibastuza ciematā un labošanas darbu nometnē Karagandas pilsētā. Pamatojoties uz PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1954. gada 14. jūlija Dekrētu “Par nosacītas — pirmstermiņa atbrīvošanas no apcietinājuma vietām ieviešanu”, Staņislavs Saušs no ieslodzījuma Karlagā (Karagandas apgabala Doļinkas ciemā) atbrīvoja 1955. gada 28. aprīlī un nometināja Karagandas apgabalā.
PSRS okupācijas režīma represijas skāra arī Sauša ģimeni Latgalē. 1949. gada 25. marta deportācijā uz Omskas apgabala Sargatskas rajonu izsūtīja Staņislava vecāko brāli Julijanu, viņa sievu Helēnu, meitas Silviju un Zitu, māti Annu un tēvamāsu Regīnu. 1955. gadā S. Saušs atgriezās Rīgā un 28 gadus strādāja Celtniecības un montāžas pārvaldē, pēc aiziešanas pensijā vēl 10 gadus strādāja uzņēmumā „Rīgas Zieds”.
Landze
Landze ir valsts adresu reģistrā neiekļauts ciems Ventspils novada Piltenes pagastā. Izvietojies pagasta rietumu daļā 4,4 km no pagasta centra Piltenes, 23 km no novada centra Ventspils un 179,5 km no Rīgas.
Staņislavs Saušs
Dzīvesgājums
Atmodas laikā viņš aktīvi iesaistījās latgaliešu kultūras aktivitātēs, darbojās Rīgas Latgaliešu biedrībā „Trešō zvaigzne”, lasījis referātus par latgaliešu kultūras jautājumiem, bija „Tāvu zemes kalendara” sastādītājs Latgales kultūras centra izdevniecībā. Rakstīja kompetentus un argumentētus rakstus par tiem latgaliešu kultūras darbiniekiem, kurus personiski pazinis kopš jaunības un ar kuriem kopā mācījies un strādājis — V. Munduru, V. Lōci, N. Trepšu-Neikšānīti. 1990. gados aktīvi iesaistījās diskusijās par latgaliešu valodas ortogrāfijas jautājumiem, oponējot pret jaunajiem pareizrakstības noteikumiem (Valsts valodas centra Latviešu valodas ekspertu komisijas Latgaliešu ortogrāfijas apakškomisijas lēmums Nr. 1. 2007. gada 28. septembrī).
Landze
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V1352 (Piltenes pansionāta ceļš), Ventas upes labajā krastā, iepretim Ventavai. Līdz 2010. gadam Landzē atradās pansionāts "Piltene".
Staņislavs Saušs
Dzīvesgājums
Miris 1997. gada 27. janvārī Rīgā, apbedīts Ulbrokas kapos.
Lossantosa
Lossantosa ir viena no desmit Panamas provincēm, kas atrodas valsts centrālās daļas dienvidos, Klusā okeāna krastos, aizņemot daļu Asuero pussalas. Provinces kopējā platība ir 3809,4 km², iedzīvotāju skaits — 89 592. Tās administratīvais centrs un reizē lielākā pilsēta ir Lastablasa. Lossantosā iekļaujas septiņi distrikti.
Andreass Mogensens
Andreass Enevolls Mogensens (Andreas Enevold Mogensen, dzimis ) ir Dānijas pirmais kosmonauts, inženieris.
Mogensena pirmais kosmiskais lidojums sākās 2015. gada septembrī, kosmosa kuģī Sojuz TMA-18M dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju SKS 18. Krievijas viesekspedīcijas sastāvā. Stacijā veikta EKA eksperimentu programma iriss. Uz zemi viņš atgriezās pēc gandrīz desmit dienām ar Sojuz TMA-16M
Landze
Landzē atrodas valsts nozīmes arhitektūras piemineklis — Landzes luterāņu baznīca, kā arī valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis - Landzes baznīcas senkapi.
Nosacījuma refleksi
Nosacījuma refleksi ir pieredzes rezultātā iegūti refleksi, kas katram indivīdam var būt atšķirīgi, atšķirībā no beznosacījuma refleksiem. Nosacījuma refleksi neiedzimst, tie rodas kā reakcija uz kādu kairinātāju (smaržu, garšu, skaņu, sāpēm). Dzīves laikā noteikti nosacījuma refleksi var arī izzust. Pirmais nosacījuma refleksus aprakstīja krievu fiziologs un psihologs Ivans Pavlovs, tāpēc tos mēdz saukt arī par Pavlova nosacījuma refleksiem.
Ivans Franko
Ivans Franko (uk; dzimis, miris ) bija ukraiņu dzejnieks, rakstnieks, dramaturgs, kritiķis, žurnālists, tulkotājs, politiķis un sabiedrisks darbinieks. Viņa vārdā nosaukta Ukrainas pilsēta Ivanofrankivska. Viens no ukraiņu gan sociālistiskās, gan nacionālās kustības līderiem un dibinātājiem.
Biogrāfija
Dzimis Nahueviču sādžā vācu izcelsmes kalēja ģimenē, tolaik Austrijas impērijā, tagad Ļvivas apgabalā, Ukrainā. No 1862. līdz 1864. gadam mācījās skolā Jasenicas-Silnas ciemā, vēlāk līdz 1867. gadam — klostera skolā Drohobičā.
1875. gadā iestājās Ļvivas Universitātē (mūsdienās Ivana Franko vārdā nosauktā), kur iesaistījās sabiedriskās aktivitātēs t.s. Galīcijas rusofilu jeb maskavofilu kustībā. Kustības dalībnieki par rakstu valodu izmantoja t.s jazičije (uk) — vietējās ukraiņu valodas sajaukumu ar baznīcas slāvu valodu. Šajā valodas paveidā Franko publicēja savus pirmos darbus.
Sarakstījis darbus dažādos žanros: eposs, novele, romāns, drāma. Mūsdienās pēc viņa darbiem uzņemtas vairākas filmas.
No 1904. gada vairs neiesaistījās politiskajā darbība. Miris trūkumā 1916. gadā Ļvivā.
Kudimkara
Vēsture
Tagadējā pilsētas teritorija apdzīvota kopš 7. gadsimta, kad šeit bijis Lielās Permas laika pilskalns. Rakstu avotos Kudimkara pirmoreiz minēta 1579. gadā, bet 17. gadsimtā tā izveidojās par novada saimniecisko un administratīvo centru. 1925. gadā izveidoja Komi-permiešu nacionālo apvidu, un Kudimkara kļuva par tā centru. 1931. gadā Kudimkarai piešķīra pilsētciemata, bet 1938. gadā — pilsētas statusu.
Kongo ieplaka
Kongo ieplaka (en, fr) ir apmēram 1 miljonu km² plaša ieplaka Centrālajā Āfrikā apmēram 1000 kilometru diametrā. To ierobežo plakankalņu reģioni. Teritorijas ūdeņus novada Kongo un tās pietekas. Teritorijas lielu daļu sedz Kongo lietus mežs, kas ir otrs lielākais mežu reģions pasaulē aiz Amazones lietus meža un globāli ietekmē planētas klimatu. Politiski lielāko ieplakas daļu aizņem Kongo Demokrātiskā Republika.
Dižmeldri
Dižmeldri ir grīšļu dzimtas ģints, kurā ietilpst aptuveni 700 grīšļu sugu. Ģints sugas ir sastopamas visos kontinentos - gan tropiskajos, gan mērenajos reģionos.
Latvijā ir sastopama viena suga - brūnais dižmeldrs (Cyperus fuscus).
Diciemīdas
Morfoloģija
Pavedienveidīgs pieaudzis īpatnis, saukts par nematogenu, ir vienu līdz dažu milimetru garš. Tā epidermu veido 40—50 skropstainas šūnas, kuru īsās skropstiņas nodalītas ar daudzām šaurām krokām. Ķermeņa priekšgalā divas šūnu rindas veido t.s. cepurīti, klātu ar īsām skropstiņām. Šīs skropstiņas appinas ar nieru epitēlija šūnu mikrobārkstiņām, tādējādi piestiprinoties pie saimnieka nieres. Epitēlija krokas palielina uzsūcošās virsmas laukumu, caur kuru parazīts no saimnieka uzsūc barības vielas. Cepurītes šūnas sauc arī par polārajām šūnām, un tās parasti ir izvietotas divpusēji simetriski. Polāro šūnu izvietojuma īpatnības ir specifiskas ģintīm un sugām. Ķermeņa iekšējo daļu veido viena gara aksiāla šūna ar vienu lielu kodolu. Šīs šūnas iekšpusē atrodas cilmes šūnas, sauktas par aksoblastiem. Katrs aksoblasts vai aksoblastu grupa ir ieslēgti vezikulās, kas peld aksiālās šūnas citoplazmā. Muskuļu šūnu diciemīdām nav.
Dzīvesveids
Diciemīdas parazitē astoņkāju un sēpiju nierēs (kalmāros tos parasti neatrod). Tās lielā daudzumā apstāj saimnieka nieri un perikardu. Saimnieku inficēšanās bieži vien sasniedz 100%. Tārpa viens gals piestiprinās nieres epitēlijam, bet otrs gals brīvi nokarājas nieres dobumā. Diciemīdas ķermenis uzsūc barības vielas, endocitējot primārajā urīnā atrodošos mazmolekulāros savienojumus, tādējādi konkurējot par absorbciju ar nieres epitēliju. Pēc dažām ziņām diciemīdas būtu uzskatāmas nevis par parazītiem, bet par simbiontiem, jo tie paaugstina vides skābumu un stimulē moluskiem amonjaka izdalīšanos.
Reinvaldu iela
Reinvaldu iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Pļavniekos. Tā sākas krustojumā ar Augusta Deglava ielu un beidzas krustojumā ar Lubānas ielu. Kopējais ielas garums ir 544 metri. Pirms Augusta Deglava ielas jaunākās daļas izbūves Reinvaldu iela bija Augusta Deglava ielas daļa.
Diciemīdas
Vairošanās un dzīves cikls
Diciemīdas vairojas dzimuma un bezdzimumvairošanās veidā. Bezdzimumvairošanās gadījumā aksoblasts, kas atrodas īpatņa aksiālajā šūnā, partenoģenētiski attīstās par meitas organismu. Viens nematogens var vienlaicīgi radīt vairākus meitas parazītus. Kad meitas organismā izveidojas skropstiņas, tas izspraucas starp mātes organisma šūnām, iepeld urīnā un ar savu priekšējo galu piestiprinās pie nieres epitēlija. Kad nematogens ir piestiprinājies pie moluska nieres, tas turpina vairoties bezdzimumvairošanās veidā, ātri palielinot parazītu skaitu. Kad to skaits sasniedz sliekšņa daudzumu, tārpi pāriet uz dzimumvairošanos. Iespējams, šī pārslēgšanās notiek ar neidentificēta ķīmiska faktora palīdzību. Pārejot uz dzimumvairošanos, viens vai vairāki nematogena aksoblasti sāk dalīties, izveidojot pašapaugļojošu hermafrodīta īpatni — infuzorigenu, kurš paliek mātes nematogena aksiālajā šūnā. Infuzorigena ārējo slāni veido olšūnas, bet spermijs lokalizējas grupās aksiālās šūnas iekšpusē. Visdrīzāk mejozes dalīšanās notiek, veidojoties spermijiem un olšūnām. Reizēm infuzorigenu uzskata kā hermafrodītu gonādu.
Roberts Cinkuss
Roberts Cinkuss (dzimis, miris ) bija latviešu animators un karikatūrists.
Reinvaldu iela
Ielu savienojumi
Reinvaldu iela krustojas ar šādām ielām:
Diciemīdas
Vairošanās un dzīves cikls
Pēc apaugļošanās zigota veic holoblastisku, nevienmērīgu, spirālisku drostalošanos, līdzīgu kā aceolām. Tālāk zigota attīstās par skropstainu bilaterālu kāpuru, kas ārēji līdzīgs infuzorijai. Kāpuri sastāv no 37 (reizēm 39) šūnām un pēc morfoloģiskās sarežģītības pakāpes pārspēj savus vecāku īpatņus. Tiem ir divas lielas šūnas ar gaismu lauzošiem ieslēgumiem, kas satur inozitol-6-fosfātu, kā arī skropstainu dobumu ar vidējo ārējo poru (urniņu) un četras urnu šūnas. Kāpuri pamet vecāka organismu caur pārrāvumu ķermeņa sienā, un urinēšanas brīdī pamet saimnieku un inficē jaunus galvkājus. Vispirms tie nokļūst uz mantijas virsmas žaunu nodalījumu, bet pēc tam uz nieri. Tad nematogeni-dibinātāji ar trim aksiālajām šūnām nokļūst nierēs. Jaunu īpatņu inficēšanās var notikt, piemēram, kad vecāks molusks apmazgā savus pēcnācējus ar ūdeni no piltuves, kas satur urīnu ar diciemīdām. Iespējami arī citādi galvkāju inficēšanās veidi.
Roberts Cinkuss
Dzimis 1963. gadā, strādāja animāciju studijās "Dauka" un "Rija" par animatoru un tēlu mākslinieku. Piedalījās "Oskara" balvai nominētās multfilmas "Randiņš Belevilā" tapšanā, bijis atjaunotā humora un satīras žurnāla "Dadzis" galvenais mākslinieks. Kopš 2011. gada sadarbojās ar studiju "Karikatūristi.lv", skicējot un apmācot jaunos karikatūristus un ilustratorus.