cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas Nacionālais teātris
Latvijas Nacionālais teātris (1919-1940)
1919. gada 23. septembrī tika izdots Latvijas izglītības ministrijas rakstniecības un teātra nodaļas vadītāja Jāņa Akuratera rīkojums par Nacionālā teātra kā valsts teātra dibināšanu. Izglītības ministrijā tika izveidota īpaša komisija, kuras uzdevums bija reorganizēt Strādnieku teātri un tiek mainīts arī teātra nosaukums uz "Latvijas Nacionālais teātris". Notikumus aizkavēja Bermontiāde, taču 1919. gada 30. novembrī ar R.Blaumaņa lugas “Ugunī” pirmizrādi (no Krievijas atbraukušā Alekša Mierlauka režijā) tiek atklāts Latvijas Nacionālais teātris. 1921. gada rudenī par Nacionālā teātra direktoru uz četriem gadiem kļuva Rainis. Teātrī strādā tādi ievērojami režisori kā, piemēram, Biruta Skujeniece, Ernests Feldmanis, Aleksis Mierlauks, Alfreds Amtmanis-Briedītis u.c.
Divdesmito gadu sākumā visvairāk spēlētās izrādes, tātad skatītāju vispieprasītākās, bija brāļu Kaudzīšu romāna dramatizējums "Mērnieku laiki Slātavā", ko 1922. gadā izrādīja vairāk nekā 30 reižu; Raiņa "Spēlēju, dancoju" un "Jāzeps un viņa brāļi" 1922. gadā — attiecīgi 25 un 17 reizes. 1923. gadā A. Brigaderes "Maija un Paija" tika izrādīta 26 reizes, bet Aspazijas "Aspazija" — 21 reizi. Divdesmitajos un trīsdesmitajos gados līdzās vietējiem izrādes iestudēja Fjodors Komisarževskis, Aleksandrs Zelverovičs un Mihails Čehovs, kuri aktualizēja arī aktieru spēles tehnikas jautājumus. Tāpat kā Krievijā un Vācijā profesionālo izglītību un pieredzi ieguvušie latviešu režisori un aktieri: Ernests Feldmanis, Jānis Zariņš, Marija Leiko, Lilija Štengele un Teodors Lācis. Šī režisoru plejāde iedibināja nu jau tradicionālo Nacionālā teātra stilu - nacionālpatriotiskie ideāli lielos inscenējumos ar psiholoģisko reālismu spēles stilā, individualizētiem masu skatiem, augstu dialogu kultūru, aktieriem - personībām un gleznotām dekorācijām dibenplānā.
Drāmas teātris (1940-1988)
Drāmas teātra izrādes atsākās jau nedēļu pēc Sarkanās armijas ienākšanas Rīgā 1944. gada 20. oktobrī. 1946. gadā no fasādes izkala Rīgas pilsētas ģerboni un vietā izveidoja LPSR ģerboni. Teātris atradās LPSR Mākslas lietu pārvaldes pārziņā un darbojās kā patstāvīga juridiska persona uz saimnieciskā aprēķina un teātra statūtu pamata. Par galveno režisoru tika iecelts Alfreds Amtmanis-Briedītis (1944-1966). Balkonu daļā kā “lieku greznību” iznīcināja 12 dekoratīvās vāzes un virs ieejām likvidēja barokālos ornamentus. 1949. gadā 5. septembrī ar LPSR MP lēmumu Nr. 974 teātrim tika piešķirts "LPSR Valsts akadēmiskā drāmas teātra" nosaukums un ar 1953. gadu teātris bija pakļauts LPSR Kultūras ministrijai. 1950. gados uzbūvēja skatuvi ar grozāmu ripu.
1971. gadā teātrim piešķīra A.Upīša vārdu. 1970. gados pēc O. Dombrovska projekta ēkas pagrabstāvā iekārtoja mazo skatītāju zāli un kafejnīcu. Teātra galvenais režisors šajā laikā bija Alfreds Jaunušans (1966-1987). Lai celtu aktiermeistarības kvalitāti, darbojās ne tikai Mākslinieciskā padome, bet izrādes tika analizētas arī aktieru ceha ražošanas sapulcēs, kur obligāti bija jāpiedalās visai trupai un kur tika sadalītas apspriežamās tēmas - kurš par kura darbu runās un analizēs. Izrāžu kvalitāti ietekmēja arī apspriedes partijas pirmorganizācijā, kas gadu no gada tapa par arvien svarīgāku teātra sastāvdaļu, kurai bija padomdevēja tiesības, kas dažkārt pārvērtās lēmējtiesībās. Vara no dramaturgiem prasīja izrādes, kurās tiktu cildināta padomju vara, bet skatītāji labprātāk apmeklēja latviešu klasiķu (Raiņa un R. Blaumaņa), kā arī cittautu ievērojamāko dramaturgu (V. Šekspīra, H. Ibsena, A. Čehova u. c.) lugu izrādes - NT izdevās panākt līdzsvaru starp abām šīm prasībām un zāle vienmēr bija pārpildīta, jo cilvēki meklēja patiesību, ko režisori un aktieri daudzkārt mēģināja "caur puķēm" pateikt ar mākslinieciskiem līdzekļiem. Kā uz svētkiem Drāmas teātrī vienmēr pulcējās simtiem ļaužu, lai noskatītos Rūdolfa Blaumaņa "Skroderdienas Silmačos", kas izvērtās par ikgadēju tradīciju vasaras sākumā līdz pat mūsu dienām.
Tika iestudēti arī citu valstu dramaturgu darbi. Piemēram, pirmo reizi PSRS slavenās Viljamsa lugas "Ilgu tramvajs" (Streetcar Named Desire) iestudējums notika Latvijas PSR Drāmas teātrī (rež. Alfrēds Jaunušans) ar Antru Liedskalniņu galvenajā lomā. Kā raksta teātra literāte Lilija Dzene: "A.Jaunušana un A.Liedskalniņas traģiskais lūgums pēc savstarpējas sapratnes un līdzcietības iekļāvās tā posma latviešu teātra labāko izrāžu kontekstā."
No 1967. līdz 1981. gadam režisors Alfrēds Jaunušans iestudēja H.Gulbja „Aijā žūžū, bērns kā lācis” (1968), Raiņa „Pūt, vējiņi” (1968), T.Viljamsa „Ilgu tramvajs” (1969), F.Molnāra „Lilioms” (1971), A.de Misē „Lorencačo” (1973), Dž. Fārkera „Kavalieru viltība” (1975), R.Blaumaņa „No saldenās pudeles” (1981). Režisors Mihails Kublinskis iestudēja J.Smūla „Mežonīgais kapteinis Kihnu Jens” (1967), M.Friša „Santa Krusa”(1971), l.Ģurko „Elektra, mana mīla” (1977), Dž. Goldmena „Lauva ziemā” (1980). Valdis Lūriņš iestudēja A.Upīša „Spartaks” (1977), Ē.Kestnera „Emīls un Berlīnes zēni” (1979) 1970. gadi teātrī saistās tādiem slavienu aktieru vārdiem kā Anta Klints, Elza Radziņa, Kārlis Sebris, Velta Līne, Lidija Freimane, Astrīda Kairiša, Ģirts Jakovļevs, Uldis Dumpis, Lāsma Kugrēna u.c. Scenogrāfijā dominēja Gunārs Zemgals. 1980. gados teātrī ienāca jauno aktieru kurss: Dace Bonāte, Ilze Rudolfa, Ināra Slucka, Juris Lisners un Jānis Reinis. Kā lugu autori dominēja trīs - Gunārs Priede, Harijs Gulbis un Pauls Putniņš, uz šiem autoriem, kas savstarpēji konkurēja, līdz pat 90. gadu sākumam turējās nacionālās dramaturģijas līnija.
Teātra trupa (2023)
Trupā ir 40 aktieri un 2 štata režisori:
Rumas sultanāts
Rumas sultanāts (ar al-Salājiqa al-Rūm, fa Saljūqiyān-e Rūm, tr) bija turku seldžuku sultanāts, kas pastāvēja no 1077. līdz 1307. gadam Anatolijā (mūsdienu Turcijas Āzijas daļā). Pirmā sultanāta galvaspilsēta bija Iznika, bet vēlāk to pārcēla uz Konju. Tā kā sultāni bieži pārvietojās, tādas pilsētas kā Kajseri un Sivasa arī uz laiku pildīja galvaspilsētas funkcijas. Lielākās izaugsmes posmā sultanāts stiepās no Antaljas-Alanjas Vidusjūras piekrastes līdz Sinopai pie Melnās jūras. Austrumos sultanāts pamazām pievienoja citas turku valstis un izpletās līdz Vana ezeram. Rietumos sultanāts stiepās līdz Denizli un Egejas baseinam.
Apzīmējums Ruma cēlies no arābu vārda, kādā apzīmē Romas impēriju, jo seldžuku un musulmaņu zemes, kurās atradās sultanāts, uzskatīja par romiešu zemēm. Turcijas vēsturnieki mūsdienās sultanātu sauc par Anatolijas seldžuku sultanātu (turku: Anadolu Selçukluları) vai Turcijas seldžuku sultanātu (turku: Türkiye Selçukluları). Dažkārt sultanātu sauc arī par Konjas sultanātu vai Ikonijas sultanātu.
Sultanāts uzplauka 12. gadsimta beigās un 13. gadsimta laikā, kad tas no Bizantijas atkaroja vairākas svarīgas ostas Vidusjūras un Melnās jūras piekrastēs. Tirdzniecības veicināšanai seldžuki Anatolijā cēla karavānserālus, kas nodrošināja transporta drošību ceļā no Irānas un Centrālāzijas uz ostām. Šajā laikā tika izveidotas spēcīgas tirdzniecības saites ar Dženovas republiku. Pieaugošā turība sultanātam deva iespējas pievienot citas turku valstis, kas bija Anatolijā izveidojušās pēc Manzikertas kaujas. Vēlāk sultanāts spēja pretoties un apturēt krusta gājienus, bet 1243. gadā padevās Mongoļu impērijai. Seldžuki kļuva par mongoļu vasaļiem un, neskatoties uz vairāku vadoņu centieniem saglabāt valsti, tā bija jau pavisam izjukusi 14. gadsimta pirmajā desmitgadē.
Sultanāta pēdējos pastāvēšanas gados veidojās vairākas jaunas valstis, sauktas par bejlikiem, no kurām ievērojamākais ir osmaņu bejliks, kas vēlāk kļuva par vadošo.
Ventspils viduslaiku pils
Vēsture
Winda kā Livonijas ordeņa pils nosaukums Ventas grīvā pirmoreiz minēts 1290. gadā, kad ordeņa mestrs Baltazars Holte dokumentā par Kursas komtureju ienākumiem norāda, ka Ventspils komturs pakļauts Kuldīgas komturam un liek sūtīt divus ordeņbrāļus no Ventspils pils uz Embūtes pili. 14. gadsimtā pakāpeniski uzcelta regulāra kastela ar iekšējo pagalmu, no 1369. gada saglabājies pirmais Ventspils zīmogs un ģerbonis. 1451. gada vizitācijas aktā minēts, ka Ventspils pilī ir tikai septiņi brāļi bruņinieki, 1448. gada vizitācijā konstatēts, ka Ventspilī ir par vienu desmito daļu vairāk pārtikas un bruņojuma nekā Kuldīgā.
Līdz 16. gadsimta sākumam paaugstināja pils torni, pirmā un otrā stāva telpās izbūvēja velvju pārsegumus, lielākajās telpās un kapelā apgleznoja sienas un griestus. Pie pils atradās priekšpils ar mūra un koka apbūvi. 16. gadsimtā pils sienas bija zilpelēkā krāsā ar uzkrāsotu rustojumu, pils torņa stūru kvadras bija iezīmētas ar krāsotām savienojuma vietām.
Pēc 1617. gada Kurzemes un Zemgales hercogistes satversmes (Formula regiminis — "Valdības formula") pieņemšanas pilī tiesu sprieda Ventspils pilskungs (Hauptmann). Otrā Ziemeļu kara laikā 1659. gadā pili nopostīja zviedru karaspēks, bet drīz tā tika atjaunota, mūrēto velvju vietā daļēji izbūvējot koka siju pārsegumus.
Pils uzbūve
Pēc arheoloģisko izrakumu datiem kā pirmo 13. gadsimta beigās uzcēla pils torni ar ārsienu garumu 10x10 metri, ap kuru sākotnēji izveidojās nocietināta apmetne. Līdz 14. gadsimta sākumam nocietinātās apmetnes vietā tika uzcelts kastelas tipa cietoksnis - kvadrātisks četru korpusu bloks (32,5x33,5 metri) ar iekšējo pagalmu. 15. gadsimtā tornis izbūvēts stipri augstāks un kopš šī laika kalpojis arī kā orientieris jūras braucējiem. Vēlāk pils četriem korpusiem iekšpusē izbūvētas sienas līdz trešā stāva līmenim, izbūvēts divslīpju jumts. Tornim līdzās atradās vārti, kas bijuši ap 3 metrus plati.
No 14. līdz 16. gadsimtam pils pirmajā stāvā atradās saimniecības telpas - virtuve, noliktava, staļļi. Otrajā stāvā atradās kapela, kapitula zāle, dormitorijs (mūku guļamtelpas), remteris (mūku ēdamzāle), komtura dzīvojamā telpa un viesu istaba. Trešais stāvs kalpoja par ieroču galeriju. Pils sienas ir mūrētas no lieliem ķieģeļiem vendu sējumā. Visi, arī iekšējie torņa stūri ir mūrēti no dolomītakmens kvadriem. Pils un torņa ārsienu biezums ir ap 2 metri, pret pagalmu vērsto sienu biezums - ap 1,5 metri. Pilī saglabājusies arī kapela - vecākā saglabājusies baznīca Kurzemē. Vēlāk tur darbojās evaņģēliski luteriskā baznīca (1706–1835) un Krievijas Impērijas armijas garnizona pareizticīgo baznīca (1845–1901).
Mūsdienās
Padomju armijas daļas pili atstāja 1983. gadā. 1997. gadā tika restaurētas pils fasādes un labiekārtota teritorija. Izpētes un restaurācijas gaitā zem vairākiem apmetuma slāņiem atklāti unikāli 15. līdz 17. gadsimta sienu gleznojumu fragmenti, arheoloģiskajos izrakumos iegūtas daudzveidīgas liecības par pili un tās iedzīvotājiem. 2001. gada septembra sākumā pēc restaurācijas darbu pirmās kārtas pabeigšanas atklāta Ventspils muzeja pastāvīgā ekspozīcija, kas veltīta pils, pilsētas, ostas un Ventspils novada vēsturei, un digitālā ekspozīcija "Dzīvā vēsture". 2011. gadā notika pils restaurācijas otrā kārta, kuras laikā atjaunotas otrā stāva telpas – kapela, ordeņa brāļu guļamtelpa un ēdamtelpa, kapitula zāle, virsvārtu telpa, kur atklāta ekspozīcija "Ventspils pilsēta un novads vēstures ritumā zem dažādām varām".
Vitamīni
Vitamīni ir organiski mazmolekulāri ķīmiski savienojumi, kas nelielā daudzumā ir nepieciešami normālai organisma funkciju nodrošināšanai un jāuzņem ar pārtiku, jo organisms tos nespēj sintezēt (vai nespēj sintezēt pietiekamā daudzumā). Tie ir dzīvajās šūnās noritošo ķīmisko reakciju dalībnieki un katalizatori. Vitamīni nepieciešami visu orgānu un sistēmu normālai funkcionēšanai, organisma augšanai un attīstībai, redzes un asinsrades procesiem, kaulu kalcifikācijai un citām dzīvībai svarīgām funkcijām, tie palielina organisma spēju pretoties infekcijām. Kopā ar dažām citām vielām izmainot fizioloģisku procesu gaitu un organisma reaktivitāti, vitamīni palīdz organismam piemēroties visdažādākiem nelabvēlīgiem eksistences apstākļiem. Vitamīni nedarbojas izolēti, tie ir cieši saistīti ar citām uzturvielām, fermentiem un hormoniem. Daudzi vitamīni ir fermentu sastāvdaļas, un tiem ir liela nozīme vielmaiņas norisēs. Uzturam jāsatur visi vitamīni, jo katram no tiem ir sava noteikta specifiska funkcija organismā.
Daudz vitamīnu cilvēks iegūst arī no zarnās mītošajām baktērijām. Šis process ir sarežģīts: dažas baktērijas spēj pašas sintezēt vitamīnus (piemēram, K vitamīnu, arī dažus B grupas vitamīnus), citas sintēzi veicina vai kavē. Antibiotikas un sulfanilamīdi nomāc vitamīnu sintēzi zarnās un, ilgstoši lietoti, var radīt attiecīgas hipovitaminozes.
Vitamīni veicina jebkura veida rētošanos, sekmē ātrāku izveseļošanos pēc slimības, operācijas vai saindēšanās.
Vitamīnu apzīmējumi
Daži vitamīni (B grupas, C,) šķīst ūdenī, citi — taukos (A, D, E, K). Pirmie lielākoties ir visai neizturīgi, sevišķi pret karsēšanu gaisa klātbūtnē un sārmainā vidē, un to krājumi organismā nav lieli, tādēļ tie jāuzņem diendienā. Taukos šķīstošie vitamīni ir daudz izturīgāki, un organismā uzkrājas zināmas šo vitamīnu rezerves. Tomēr arī tie jāuzņem regulāri.
Vitamīni vajadzīgi noteiktā, savstarpēji ar citām uzturvielām saskaņotā daudzumā.
Vitamīnu uzņemšana
Nepieciešamība pēc vitamīniem mainās atkarībā no vecuma, fizioloģiskā stāvokļa un veselības, darba, klimatiskajiem un daudziem citiem apstākļiem. Turklāt vitamīni darbojas optimāli tikai tad, ja pārējās uzturvielas ir nepieciešamā daudzumā.
Vajadzība pēc dažiem vitamīniem ir atkarīga no organisma apgādes ar citiem vitamīniem. Pastāv sakarība starp B6 vitamīna patēriņu un apgādātību ar B1 un C vitamīnu. Konstatēta arī sakarība starp vitamīniem un minerālvielām. Daudzi mikroelementi aktīvi piedalās fermentu kompleksu veidošanā ar vitamīniem un sekmē to izmantošanu organismā. Minētie piemēri rāda savstarpējo sakarību starp vitamīnu daudzumu un citām uzturvielām, kas ietverta sabalansēta uztura principā.
Gatavojot ēdienu, daļa vitamīnu iet zudumā. Vitamīnu daudzumu produktos samazina termiska apstrāde (it īpaši atkārtota sildīšana), saules gaisma (ēdiens atstāts gaišā telpā), gaisa skābeklis (vārīšana bez vāka, pārliešana no viena trauka otrā).
Īpaši daudz vitamīnu vajag augošam organismam, sievietēm grūtniecības un zīdīšanas periodā, kā arī cilvēkiem, kas strādā smagu fizisku un intensīvu garīgu darbu. Vajadzība pēc vitamīniem pieaug smagu pārdzīvojumu laikā, augstā un zemā temperatūrā, gaismas un saules trūkumā, slimību, sevišķi infekcijas slimību laikā, drudža stāvoklī, pēc smagām operācijām u.tml.
Daži vitaminologi iesaka vecākiem cilvēkiem lietot apmēram par 25% vitamīnu vairāk nekā vidēja vecuma cilvēkiem. Šo ieteikumu pamato ar vitamīnu uzsūkšanās procesu traucējumiem un fermentu sistēmu „nolietošanos”.
Vitamīnu deficīts
Ja organisma vajadzība pēc vitamīniem ilgstoši netiek apmierināta, rodas vitamīnu deficīts — hipovitaminoze vai avitaminoze. No diagnostikas, ārstēšanas un profilakses viedokļa ir labāk izpētītas avitaminozes. Tomēr biežāk sastopams ir daļējs vitamīnu trūkums — hipovitaminoze. Hipovitaminozes var radīt ne tikai vitamīnu trūkums uzturā, bet arī vitamīnu izmantošanas traucējumi, dažādi vielmaiņas traucējumi, slikta vitamīnu uzsūkšanās. Hipovitaminozi var radīt paaugstināta vajadzība pēc vitamīniem sakarā ar slimību vai tādu preparātu lietošanu, kuri nomāc zarnu mikrofloru.
Mūsdienās atsevišķu vitamīnu defcītu sastop reti, daudz biežāk vienlaicīgi vērojami vairāku vitamīnu maiņas traucējumi — polihipovitaminoze. Hipovitaminožu problēma ir visaktuālākā, jo to izcelsme ir atkarīga no daudziem apstākļiem. Te jāmin sezonas svārstības uzturlīdzekļu vitamīnu daudzumā, uzturlīdzekļu glabāšanas un tehnoloģiskās apstrādes nepilnības, aplami uztura ieradumi, svaigu augļu un dārzeņu piegādes grūtības u.c. Jāņem vērā arī vitamīnu uzsūkšanās un izmantošanas procesu traucējumi organismā, uztura sastāvdaļu nelīdzsvarotas attiecības, slimības. Īpaši smags vitamīnu deficīts mēdz būt zarnu slimniekiem, kuriem ne tikai jāpalielina vitamīnu daudzums uzturā, bet arī jāordinē parenterāla vitamīnu ievadīšana.
Iespējams, ka ilgstoša vitamīnu pārmērība ir kaitīga. Noteikti pierādīts tas ir attiecībā uz A, D, K un B3 vitamīniem. Varbūt turpmākie pētījumi to apstiprinās arī attiecībā uz citiem vitamīniem. Ir zināms, ka baltā lāča aknas, kurās ir daudz A vitamīna, ir toksiskas; lielu A vitamīna devu ilgstoša lietošana dzīvniekiem rada deģerenatīvas izmaiņas aknās un apmatojuma noiešanu. Bez tam ir pierādīts, ka organisms līdz noteiktai robežai spēj aizturēt vitamīnus audos. Arī viena vitamīna pārmērīgs daudzums organismā var radīt citu vitamīnu maiņas traucējumus, ja tos neuzņem attiecīgi palielinātās devās.
Galvenais vitamīnu avots ir uzturlīdzekļi, kuros vitamīnu daudzums ir dažāds.
Saņemot vitamīnus ar uzturlīdzekļiem, vitamīnu pārdozēšana praktiski ir neiespējama. Tiesa, ir aprakstīta A hipervitaminoze ekspedīcijas dalībniekiem ziemeļos, kuri bija lietojuši uzturā baltā lāča aknas.
Vitamīni Latvijas ēdienos
Latvijā galvenie vitamīnu avoti ir rupju miltu maize, rupji putraimi, piens un piena produkti, sviests, dārzeņi, augļi, kartupeļi, liesa gaļa, olas. Pētot Latvijas lauku iedzīvotāju organismā vairāku svarīgāko vitamīnu rādītājus, B1, B6, B3 vitamīna deficītu neatrada, toties konstatēja B2 vitamīna trūkumu piejūras rajonu iedzīvotājiem. Tas izskaidrojams ar relatīvi mazāku piena un lielāku zivju patēriņu uzturā. Gandrīz pusei (43%) izmeklēto piejūras rajona iedzīvotāju C vitamīna rezerves organismā bija samazinātas. Arī pārējo pārbaudīto rajonu iedzīvotāji jūnijā ar uzturu saņēma maz C vitamīna — 20 — 30 mg dienā. C vitamīna deficīts izskaidrojams ar dārzeņu un augļu nepietiekamu lietošanu. Apsekotajos rajonos pieaugušie iedzīvotāji lietoja vidēji 110 g dārzeņu un augļu uz 400 g kartupeļu dienā.
Latvijas apstākļos vitamīnu preparāti (vislabāk polivitamīnu veidā) vajadzīgi ziemā un agrā pavasarī, bet tie jālieto saprātīgi, nevadoties pēc principa „jo vairāk, jo labāk”. Lielās devās vitamīnu preparātus lieto kā medikamentus — tikai noteiktu laiku.
Karims Gomā
Karims Gomā (dzimis ) ir Ēģiptes futbolists, uzbrucējs. Šobrīd spēlē FK Daugava Rīga.
Queens of the Stone Age
Oms dibināja grupu pēc viņa iepriekšējā projekta Kyuss izjukšanas 1995. gadā, un kopš tā laika Queens of the Stone Age attīstījusi smagu, uz ģitārām balstītas rokmūzikas skanējumu. Ietekmi atstājis arī bieži mainīgais grupas sastāvs un daudzie viesmākslinieki, starp kuriem ir arī ZZ Top dalībnieks Billijs Gibonss un Marks Lanegans.
Agrie gadi un debijas albums (1996-1999)
1995. gadā izjuka Oma grupa Kyuss. Uz laiku viņš pievienojās The Screaming Trees kā tūres ģitārists, bet tad nolēma dibināt savu grupu. Sākotnējais nosaukums bija "Gamma Ray", tomēr Omam nācās to mainīt, jo vācu pauermetāla grupa "Gamma Ray" bija gatava mūziķi iesūdzēt tiesā. Tādēļ Oms, iedvesmojoties no Kyuss producenta Krisa Grossa izteikuma 1992. gadā, pārsauca grupu par Queens of the Stone Age. Uz jautājumu, kāpēc grupa netika nosaukta par "Kings of the Stone Age", Oms atbildējis: "Tas būtu bijis pārāk "mačo". Kamēr "Kings of the Stone Age" dodas karot, "Queens of the Stone Age" izklaidējas ar viņu draudzenēm."
1998. gadā, pēc divu mini albumu izdošanas, grupa laida klajā savu debijas ierakstu Queens of the Stone Age. Oms bez vokāla un ģitāras ar pseidonīmu "Karlo von Seksrons" ierakstīja arī basģitāras partijas, savukārt bungas sita bijušais Kyuss pārstāvis Alfredo Ernandess. Neilgi pēc ieraksta grupai pievienojās Niks Oliveri, kurš arī kādreiz pārstāvēja Kyuss. Šis trio tiek uzskatīts par oriģinālo Queens of the Stone Age sastāvu. Līdz otrā albuma ierakstam Ernandess jau bija pametis grupu.
Rated R (1999-2001)
Queens of the Stone Age 2000. gadā izdeva otro ierakstu Rated R. Tika pieaicināti ļoti daudzi viesmākslinieki, Judas Priest vokālistu Bobu Helfordu ieskaitot. Albums saņēma ļoti abas atsauksmes un ļāva grupai iegūt zināmu atzinību. Queens of the Stone tika pie iespējām iesildīt tādas grupas kā The Smashing Pumpkins, Foo Fighters, Hole, kā arī piedalīties Ozzfest festivālā. Izplatīšanas kompānija "Wallmart" gandrīz izņēma albumu no pārdošanas, jo uzskatīja, ka dziesmas "Feel Good Hit of the Summer" vārdi ir narkotiku reklāma.
Neilgi pēc ieraksta grupai pievienojās bijušais The Screaming Trees vokālists Marks Lanegans. 2001. gada Rock In Rio festivālā pēc sava slavenā izlēciena tika arestēts Oliveri – viņš uzstājās pilnīgi kails, vien basģitārai piesedzot dzimumorgānus. Oliveri vēlāk intervijā izteicās: "Ja cilvēki karnevālā dejoja kaili, kāpēc to nevarēju darīt arī es?" Rock am Ring festivālā Vācijā grupa aizvadīja, pēc Oma vārdiem, vienu no sliktākajiem koncertiem vēsturē, ko "atzīmēja", tiekot pie tetovējumiem ar uzstāšanās laiku.
Songs for the Deaf un popularitāte (2002-2004)
2002. gadā grupai pievienojās bijušais Nirvana bundzinieks un Foo Fighters līderis Deivs Grols, lai spēlētu bungas QOTSA trešajā albumā Songs for the Deaf. Lai arī albums guva lielus panākumus, Grols, neilgi laiku koncertējis kopā ar Queens of the Stone Age, atgriezās Foo Fighters, lai pabeigtu albumu ar savu pamatgrupu. Viņš tika aizstāts ar bijušo Danzig bundzinieku Džoiju Kastiljo, kurš kļuva par pilntiesīgu dalībnieku. Tāpat grupai pievienojās bijušais A Perfect Circle ģitārists Trojs van Luens.
Albums bija komerciāli veiksmīgs, tāpat arī kritiķu atzīts. Savukārt singli "Go With the Flow" un "No One Knows" kļuva par radio un MTV hītiem, palielinot grupas popularitāti. Songs for the Deaf tūre noslēdzās 2004. gada janvārī, un uzreiz tika atlaists Oliveri. Lai arī tika apgalvots, ka tas noticis, jo basģitārists pārāk daudz ballējies un izrādījis necieņu pret faniem, vēlāk Oms atzina, ka šādi rīkojies, jo guvis apstiprinājumu baumām, ka Oliveri fiziski aizskāris savu draudzeni. Basģitārists paziņoja, ka bez viņa grupa būs "vieglā "Queens of the Stone Age" versija", tomēr vēlāk savu viedokli mainīja, izsakoties, ka viņa attiecības ar Omu ir labas. 2006. gada oktobrī Oliveri izteicās, ka ir gatavs atgriezties grupā.
Lullabies to Paralyze (2004-2006)
2005. gadā Oms kopā ar Kastiljo, van Luenu, kā arī multinstrumentālistu Aleinu Johanesu ierakstīja grupas ceturto studijas albumu Lullabies to Paralyze. Lai arī Lanegans bija pametis grupu, viņš piedalījās albuma ierakstā un iespēju robežās arī koncertēja kopā ar Queens of the Stone Age. Bija pat parādījušās baumas, ka Oms atlaidis arī viņu, tomēr tas tika noliegts. Starp Lullabies to Paralyze viesmāksliniekiem bija arī blūzroka ZZ Top dalībnieks Billijs Gibonss, kurš piedalījās divu dziesmu ierakstā, kā arī bija redzams vienas no tām ("Burn the Witch") videoklipā. Albums bija gan kritiķu atzīts, gan komerciāli veiksmīgs, taču nespēja pietuvoties Songs for the Deaf panākumiem.
Grupa izdeva savu pirmo koncertierakstu "Over the Years and Through the Woods" 2005. gada beigās. Tas sastāvēja no uzstāšanās Londonā, kā arī bija iekļauti dažādi reti video no vecākiem koncertiem. Tolaik ar grupu kopā uzstājās arī Johanesa sieva Nataša Šnaidere, kas spēlēja taustiņinstrumentus. Oms ir atzinis, ka Lullabies to Paralyze laiks bija zemākais punkts Queens of the Stone Age pastāvēšanas vēsturē.
Era Vulgaris (2006-2008)
2007. gada februārī grupa paziņoja par jauna albuma iznākšanu. Piekto ierakstu sauca Era Vulgaris, un tas tika izdots jūnijā. Salīdzinājumā ar iepriekšējiem ierakstiem, šoreiz skanējumā bija vairāk elektronisko elementu. Era Vulgaris gan finansiāli, gan kritiķu vērtējumā bija vājāks par priekštečiem, lai arī atsauksmes pārsvarā bija pozitīvas. Uz vienu dziesmu grupā bija atgriezies Lanegans, tāpat starp viesmāksliniekiem bija Džulians Kasablankass no The Strokes. QOTSA bija pametuši gan Johaness, gan Šnaidere, kuru vietā tika pieņemti Maikls Šūmans un Dīns Fertita.
Šnaidere 2008. gada 2. jūlijā mira no vēža. 16. augustā grupa nospēlēja piemiņas koncertu par godu Šnaiderei, kura laikā uz skatuves kāpa arī Aleins Johaness, Džeks Bleks, Džese Hjūzs, P.Dž. Hārvija un citi. Tika spēlētas gan Queens of the Stone Age, gan citas dziesmas, bet ienākumi tika izmantoti, lai segtu izmaksas, kas radās Šnaideres slimības laikā. Ap to laiku beidzās grupas koncerttūrē, un Oms paziņoja, ka sāksies darbs pie jauna albuma.
...Like Clockwork (2008-pašlaik)
Sestā albuma ieraksta sākums gan tika atlikts līdz 2011. gada janvārim. Pārtraukumā grupas dalībnieki pievērsās citiem projektiem. Oms kopā ar Deivu Grolu un Led Zeppelin basģitāristu Džonu Polu Džounsu nodibināja supergrupu Them Crooked Vultures. Fertita savukārt kopā ar Alisonu Mosšartu un Džeku Lourensu iesaistījās Džeka Vaita jaunajā projektā The Dead Weather. Kastiljo spēlēja bungas Eagles of the Dead Metal tūrē, Šūmans nodibināja grupu Mini Mansions, kur dzied un spēlē bungas, savukārt van Luens uzsāka jaunu projektu Sweethead.
2011. gadā paralēli albuma ierakstam Queens of the Stone Age arī koncertēja. Par godu pārizdotajam debijas albumam daudzos koncertos tas tika spēlēts pilnībā. Grupa uzstājās Glastonberijas festivālā, bet septembra sākumā beidza tūri, lai uz pilnu slodzi pievērstos ierakstam. Albuma izdošana gaidāma 2012. gada pirmajā pusē.
Stils
Queens of the Stone Age mūzikas stils ticis apzīmēts kā smagais roks, alternatīvais roks, ārtroks, psihodēliskais roks, smagais metāls, dezert roks, kā arī stoner roks. Pēdējo gan pats Oms noraidījis, sakot: "Ja man būtu izvēle, es šādu terminu nelietotu. Stoner roks, manuprāt, saka, ka galvenais elements mūzikas radīšanā ir narkotikas. Nedomāju, ka tā ir. Es neesmu nekāds atturībnieks, bet man nevajag nekādas vielas, lai radītu mūziku." Oms grupas mūziku ir nosaucis par "robot roku" izteikto ģitāras rifu dēļ, kas bieži atkārtojas.
Agafonovs
Agafonovs (ru) ir krievu izcelsmes uzvārds.
Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Bezmaksas programmatūra
Bezmaksas programmatūra (freeware, /ˈfɹiːwɛə(r)/; no angļu free — "bezmaksas" un software — "programmatūra") ir ar autortiesībām aizsargāta datoru programmatūra, kas tiek izplatīta bez maksas, uz neierobežotu laiku bez izejas koda.
Bezmaksas programmatūra atšķiras no brīvās programmatūras, kas tiek izplatīta ar izejas kodu, ar to, ka bezmaksas programmatūrā atslēgas vārds ir "bezmaksas" kā cena, bet brīvajā programmatūrā vārds "brīvs" kā "vārda brīvība". Bezmaksas programmatūra var būt peļņorientēta, un tās izplatīšanas noteikumi var aizliegt kopēšanu, reverso inženieriju, izmaiņas, atkārtotu izplatīšanu un šie ierobežojumi tiek atrunāti licences līgumā.
Evolūcija
Bioloģiskā evolūcija ( — ‘attīstīšana’, ‘atvēršanās’) ir dabīgs dzīvās dabas attīstības process, kad organismu populāciju iedzimtās raksturīgās īpašības tiek pārmantotas no vienas paaudzes nākamajā paaudzē. Gēni, kuri ir atbildīgi par iedzimto raksturīgo īpašību nodošanu organisma pēcnācējiem, ir evolūcijas pamatā. Mutācijas gēnos izraisa pēcnācējiem jaunas vai arī atšķirīgas raksturīgās īpašības, rezultātā starp organismiem parādās iedzimtas atšķirības.
Dzīvība uz Zemes izcēlās un evolucionēja no pēdējā vispārējā priekšteča aptuveni 3,8 miljardus gadu pirms mūsdienām. Par evolūcijas pastāvēšanu liecina fosilijas. Pēc tām var spriest, kā dzīvā daba laika gaitā pakāpeniski ir mainījusies.
Izšķir mikroevolūciju, kas izpaužas vienas sugas ietvaros, un makroevolūciju, kas ir augstāka rangu taksonos. Dollo likums apgalvo, ka evolūcija ir neatgriezeniska.
Evolūcijas teorija
1859. gadā angļu dabas pētnieks Čārlzs Darvins publicēja grāmatu "Sugu izcelšanās", kurā pirmo reizi nāca klajā ar evolūcijas teoriju. Viņš pārsteidza pasauli, izvirzot pieņēmumu, ka cilvēki ir radniecīgi cilvēkpērtiķiem. Šī grāmata ir evolūcijas teorijas pamatā. Šai teorijai ir trīs galvenās daļas:
Iedzimtības pārmaiņas notiek mutācijas un ģenētiskās informācijas kombinēšanās apaugļošanās procesā. Savukārt dabiskās izlases rezultātā pakāpeniski uzkrājas organismiem derīgās pārmaiņas. Ja mainās apkārtējā dabiskā vide, tad tas pastiprina dažādu atšķirību rašanos starp vienas sugas ietvaros. Tā rezultātā rodas jaunas sugas. Evolūcijas rezultātā sugas, kas ir nepiemērotas jauniem apstākļiem, var arī izmirt. Ja apkārtējās vides apstākļi ļoti minimāli mainās, tad evolūcija notiek ļoti lēni. Noteiktas sugas evolūcija ir saistīta arī ar citu sugu evolūciju. Evolūciju lielā mērā ietekmē arī cilvēku darbība.
20. gadsimta vidū evolūcijas teorijas atziņas tika papildinātās ar ģenētikas, ekoloģijas un molekulārās bioloģijas sasniegumiem.
Evolūcijas neatgriezeniskums
Dollo likums apgalvo, ka evolūcija ir neatgriezeniska. Tas nozīmē, ka kādreiz eksistējušas sugas nevar rasties no jauna. Šo likumu 1893. gadā formulēja beļģu paleontologs Luī Dollo. No tā izriet, ka pat pie tādiem pašiem apkārtējās vides apstākļiem, kādi bija iepriekšējās eksistences laikā, nevar vēlreiz rasties tādas pašas sugas, jo potenciālās sugas, no kā tās varētu rasties, ir jau evolucionējušas un attīstījušās savādāk.
Cilvēku evolūcija
Var uzskatīt, ka cilvēku evolūcija notiek arī mūsdienās. Piemēram, pētījumi rāda, ka pēdējo gadsimtu laikā lēni pieaug cilvēku vidējais augums.
Evolūcijas teorijas sociālā ietekme
Evolucionārās domāšanas sociālā ietekme ir ievērojama. Tā ir attīstījusies kā dzīvās dabas daudzveidības zinātniskais izskaidrojums, tomēr pastāv arī citi skaidrojumi, kā ir radusies daba. Tas ir izskaidrojams ar to, ka pēc evolūcijas teorijas arī cilvēki radušies no citām dzīvības formām, un tas daļai ļaužu nav ne reliģiski, ne filozofiski pieņemams. Būtībā evolūcijas teorijas lielākie pretinieki ir dažādu reliģiju pārstāvji. Jo, piemēram, Bībelē ir rakstīts, ka pasauli un tajā dzīvojošās radības radīja Dievs. Romas Katoliskā Baznīcā evolūcijas teorija ir strīdīgs temats.
Ķīnas—PSRS ideoloģiskās nesaskaņas
Ķīnas—PSRS ideoloģiskās nesaskaņas bija ideoloģisks, ekonomisks un diplomātisks konflikts starp Ķīnas Tautas Republiku un Padomju Savienību, kas publiski aizsākās 1960. gadā. Dažādas nesaskaņas starp Ņikitu Hruščovu un Mao Dzedunu sākās 1950. gadu beigās, sasniedzot kulmināciju 1969. gadā, kad notika militāras sadursmes pie Usūrijas upes, un turpinājās līdz pat 1980. gadu beigām, kad sabruka PSRS. Šis konflikts izraisīja ideoloģisku šķelšanos starptautiskajā komunistu kustībā, un noveda pie Ķīnas un ASV attiecību atjaunošanas.
Attiecību sākums
Staļinam un Mao bija senas un sarežģītas attiecības, kas bija pārdzīvojušus dažādus posmus ilgā Ķīnas pilsoņu kara laikā. Vēl pēc 1945. gada Staļins nebija pārliecināts par komunistu uzvaru. Šajā laikā Staļins uzturēja labas attiecības ar Čana Kaiši vadīto Ķīnas Republiku, ar kuru 1945. gadā noslēdza līgumu, kas PSRS kontrolē nodeva cara laikā būvētos dzelzceļus Mandžūrijā, Portartūras ostu, kā arī atzina Mongolijas neatkarību, tā atjaunojot cariskās Krievijas kontroles zonu Mandžūrijā.
Pēc Ķīnas Tautas Republikas pasludināšanas, un Austrumu bloka "tautas demokrātijas" stila politiskās sistēmas izveidošanas 1949. gadā, Mao trīs mēnešus uzturējās Maskavā, kur tika uzņemts vēsi. Staļins saprata, ka atšķirībā no vasaļatkarībā esošajiem Austrumeiropas komunistu režīmiem, viņš nekad nespēs kontrolēt Ķīnu. Arī Mao sevi uzskatīja par Staļinam līdzvērtīgu vadoni, kas paša spēkiem uzvarējis revolūcijā, nevis pakļautas valstiņas vadītāju. Konflikts ar DienvidslāvijasTito demonstrēja, ka Staļins necieš neatkarīgus komunistu vadoņus. Mao bija lūdzis tikšanos ar Staļinu jau kopš 1947. gada, taču tas vizītes Maskavā vairākkārt atcēla. 1950. gada sākumā Staļins izlēma ar Mao noslēgt jaunu sadarbības līgumu, atsakoties no dažām padomju privilēģijām Ķīnā, pretī prasot virkni jaunu privilēģiju pierobežas provincēs. Korejas karš abas lielvalstis satuvināja ciešāk, vienlaikus nostiprinot Ķīnas neatkarīgo stāvokli.
Tikai pēc Staļina nāves sākās ievērojama PSRS tehniskā un zinātniskā palīdzība Ķīnas tautsaimniecībai. 1954. gada septembrī-oktobrī Hruščovs apmeklēja Mao un piedāvāja izvest padomju karaspēku no Portartūras, kas tur joprojām atradās par spīti līgumam ar Staļinu. Viņš arī piedāvāja dāsnu finansiālo palīdzību, un atbalstu simtiem jaunu rūpnīcu celšanā. Tūkstošiem padomju speciālistu ieradās Ķīnā, lai vadītu projektu īstenošanu.
Konflikta iemesli
Konfliktu izraisīja Mao un Hruščova cīņa par to, kurš būs "vecākais brālis" komunistiskajā kustībā. Pēc neapšaubāmā pasaules komunistu vadoņa Staļina nāves Mao sevi uzskatīja par vecāko un ietekmīgāko komunistu vadītāju, kam būtu jāsaņem attiecīga cieņa no pārējām komunistu valstīm un partijām. Mao ārpolitiskās ambīcijas ierobežoja tas, ka daudzas pasaules valstis un ANO joprojām neatzina komunistisko Ķīnu, tāpēc Ķīnas komunisti sāka aktīvāk veidot tiešos sakarus ar pasaules komunistiskajām partijām. Mao vēlme panākt ideoloģiski līdzvērtīgu ietekmi Austrumeiropā bija pretrunā ar PSRS vēlmi šo reģionu saglabāt savā pakļautībā. Tikai ar lielām pūlēm un militāru spēku 1956. gadā bija izdevies apspiest nemierus Polijā un Ungārijā. Nespējot panākt vadošo lomu, Mao pēc 1956. gada sāka konfliktēt ar Hruščovu visos jautājumos.
1956. gadā Mao sūdzējās, ka Hruščovs nav viņu informējis par gaidāmo Staļina nosodīšanu PSKP 20. kongresā. Mao jutās aizvainots, ka nav ņemta vērā viņa vadošā loma. Ķīnieši nepiekrita Hruščova "mierīgās līdzāspastāvēšanas" politikai ar Rietumiem, uz ko viņi norādīja 1957. gadā. 1955. gadā abas valstis vienojās par sadarbību atomenerģijas attīstībā Ķīnā, taču Mao radikālisms noveda pie tā, ka Hruščovs 1957. gadā atteicās Ķīnai nodot padomju atombumbas tehnoloģijas. 1959. gada Ķīnas—Indijas pierobežas konflikta laikā PSRS nostājās Indijas pusē, tā sadusmojot ķīniešus, kas to uzskatīja par revolucionāro ideālu nodevību. Mao vēlme celt savu prestižu un ietekmi bija viens no iemesliem Ķīnas Lielajam lēcienam uz priekšu, kas dažu gadu laikā izgāzās un noveda pie milzīga bada.
Attiecību saraušana
Pat pēc personīgas Hruščova vizītes Ķīnā, 1958. gadā Mao noraidīja ideju par kopēju padomju-ķīniešu zemūdeņu floti, kas gan atrastos padomju kontrolē. Ķīnieši nevēlējās atkal nonākt pakļautā statusā. Tikmēr padomju vadītāji noraidoši izturējās pret 1958. gadā sākto Lielo lēcienu uz priekšu. Dažādie konflikti saasinājās tik tālu, ka 1960. gada augustā Hruščovs pavēlēja padomju speciālistiem un tehniķiem nekavējoties pamest Ķīnu, iznīcinot plānus, un pametot daudzus no celtniecības projektiem nepabeigtus.
Tālākā konflikta gaita lielā mērā saistāma ar Mao aizvien radikālāko iekšpolitisko kursu, kurā PSRS revizionisma kritika bija viens no ieročiem. Līdz 1962 gadam konfliktā iestājās neliels pamiers, ko izskaidro ar Lielā lēciena izgāšanās dēļ ierobežoto Mao politisko varu. 1963. gadā konflikts atkal saasinājās, lai nedaudz pierimtu mēnešos pēc Hruščova gāšanas, taču līdz ar Kultūras revolūcijas sākšanos atkal uzliesmoja, sasniedzot asāko fāzi 1969. gadā.
Tā kā Hruščova varas laikā šim ideoloģiskajam konfliktam piešķīra milzīgu uzmanību, PSRS ārpolitika kļuva radikālāka, un dažu gadu laikā tā atjaunoja un nostiprināja savu kontroli pār pasaules komunistiem, Mao sekotājiem paliekot izteiktā mazākumā. Rumānijas Tautas Republika, īpaši pēc Čaušesku nākšanas pie varas, izmantoja komunistiskās pasaules šķelšanos, lai veidotu no PSRS daļēji neatkarīgu politiku, un radītu Ķīnai un Ziemeļkorejai līdzīgu vadoņa kultu. Pilnīgi Ķīnas pusē pārgāja tikai Albānijas Tautas Republika. PSRS turpmāk apvainoja Mao dogmatismā un nacionālismā, kamēr Mao kritizēja padomju vadītājus par revizionistiem un sarkanajiem imperiālistiem.
Mao uzstāja uz revolucionārās cīņas turpināšanu pasaulē, uzskatot, ka tieši viņa partizānu kara pieredze un revolūcija kalpo par labāko piemēru Trešās pasaules brīvības cīnītājiem, no kuriem redzamākais bija Vjetnamas karš. Ķīnas piemērs vēlāk spēcīgi ietekmēja Kambodžas pilsoņu karu un Sarkano khmeru režīmu.
Mao bija gatavs sākt atomkaru ar kapitālistiem. Kareivīgi noskaņots bija arī Kubas revolūcijas līderis Fidels Kastro. Lai demonstrētu savu radikālismu, PSRS sacentās ar Ķīnu militārās palīdzības sniegšanā Ziemeļvjetnamai. 1963.-64. gadā Ķīnas premjerministrs Džou Eņlajs apmeklēja daudzas neatkarību ieguvušās Āfrikas valstis, sacenšoties ar PSRS finanšu palīdzības solīšanā. 1966. gadā Ķīnā sākās Kultūras revolūcija, un tās ārpolitika uz vairākiem gadiem apsīka. Šī sacensība ar Ķīnu arī pārfokusēja PSRS uzmanību no attīstīto valstu strādnieku šķiras atbalsta uz antikoloniālās cīņas atbalstu Āfrikā, uzņemoties finansiālu un militāru atbalstu sociālistisko režīmu nostiprināšanai.
Pievolga
Pievolga (ru) ir dabas apgabals Austrumeiropas līdzenumā, Volgas baseina vidusteces un lejteces apvidū Krievijā. Plašākā nozīmē apzīmē visu teritorija gar Volgas tecējumu un teritorijas, kas ekonomiski uz to tiecas. Vēsturiski Pievolga ietilpusi Volgas Bulgārijā, Polovciešu stepē, Zelta Ordā un Krievijā. Teritoriju apdzīvo lielākoties krievi, kā arī čuvaši, marieši, erzji, mokši, tatāri un kalmiki.
Ķīnas—PSRS ideoloģiskās nesaskaņas
Militārais konflikts
Pēc Hruščova gāšanas, jaunais padomju valdības vadītājs Kosigins 1965. gada februārī apmeklēja Mao, taču progresu attiecībās neizdevās panākt. Ideoloģiskās nesaskaņas pārgāja abu valstu militārā konfrontācijā, ko izraisīja Ķīnas prasība pēc senajām teritorijām, kuras 19.gs. bija sagrābusi Krievijas Impērija. Robežkonflikti izvērsās vairākās militārās sadursmēs pie Usūrijas upes, un daudzus gadus abas valstis bija gatavas plašam karam, kas varētu pārvērsties atomkarā.
Pievolga
Lielākā daļa Vidusvolgas un Lejasvolgas ietilpst Volgas federālajā apgabalā ar centru Ņižņijnovgorodā.
Kuhu põgenevad hinged
Kuhu põgenevad hinged ir 2007. gada igauņu drāma par kļūšanu par pieaugušiem cilvēkiem un par mīlestību starp divām pusaudzēm. Filmā atklājas slepenās filmas varoņu bailes un vajadzības, kas parādās, kad cilvēks beidzot ir pilnībā pieaudzis un kad sāk parādīties atbildība par pašu padarīto. Greizsirdība, vientulība un uzmanības nepieciešamība ir cilvēku dabas nozīmīgas sastāvdaļas, taču filmas varoņi mācās kontrolēt šīs emocijas. Filmas režisors ir Rainers Sarnets, filma uzņemta pēc igauņu autora Aidi Vallika grāmatas "Mis sinuga juhtus, Ann?". Filmas tituldziesmu "Saatus naerdes homse toob" izpilda viena no filmas galvenajām varonēm, grupas Vanilla Ninja vokāliste Lenna Kūrmā.
Sižets
Annai (Ragne Vēnsalu), vienīgajam bērnam ģimenē, nu būs jāsadzīvo ar jaunāko brālīti un viņa apzinās, ka vairs nebūs uzmanības centrā un nesaņems visu vecāku mīlestību. Vientulība viņu pārņem un iespaidojoties no dusmu uzliesmojuma viņa lūdz Sātanu, lai viņas brālītis nomirst. Kad brālim patiešām paliek slikti un viņš saslimst ar sirds slimību, Anna jūtas līdzvainīga un sāk meklēt risinājumu. Drīz pēc tam uz Annas klasi pāriet savāda meitene - Maija (Lenna Kūrmā). Neskatoties uz viņu abu dažādo raksturu un dabu, abas galvenās varones spēj saprasties, lai gan sākumā tas nākas ar grūtībām.
Jevdokimovs
Jevdokimovs (ru, no personvārda Eidokims (Евдоки́м); sieviešu dzimtē Jevdokimova (Евдоки́мова)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Rauzas pagasts
Rauzas pagasts bija viena no Valkas apriņķa pašvaldībām tā vidusdaļā. Robežojās ar Mēra, Grundzāles, Palsmanes un Smiltenes pagastiem. Pagasta valde atradās Rauzā.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. Pēc 1920. gada zemes reformas Rauzas muiža (Rausenhof) sadalīta 59 vienībās 1263 ha kopplatībā. 1939. gadā pagasts likvidēts, to apvienojot ar Mēra pagastu un izveidojot Birzuļu pagastu. Mūsdienās Rauzas pagasta teritorija iekļauta Smiltenes novada Palsmanes, Grundzāles un Launkalnes pagastos.
Spēlē kā Maikls
"Spēlē kā Maikls" (en) ir 2002. gada amerikāņu fantastikas komēdija, kuras režisors ir Džons Šulcs. Galvenās lomas filmā atveido Lil Bow Wow, Moriss Česnats, Džonatans Lipnickis un Brenda Songa. Filma tapa sadarbībā ar NBA Entertainment. Filma ir stāsts par kādu bāreņu nama puisi Kelvinu, kurš atrod Maikla Džordana bērnības dienu sporta apavus un vēlāk sāk spēlēt NBA kluba Ņujorkas "Knicks" sastāvā. Filmā ir filmējušies vairāki NBA spēlētāji.
Patriks Kleiverts
Viņš spēlējis uzbrucēja pozīcijā AFC Ajax, AC Milan, FC Barcelona, Newcastle United F.C., Valencia CF, PSV Eindhoven un Lille OSC klubos. Kleiverts no 1994. līdz 2004. gadam spēlēja Nīderlandes izlasē. 2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Karjera izlasē
Kleiverts izlaida lielāko daļu 1996. gada Eiropas čempionāta ceļgala savainojuma dēļ. Pēdējā grupu turnīra spēlē viņš guva vārtus no Denisa Bergkampa piespēles pret Anglijas izlasi, kas ļāva Nīderlandei kvalificēties izslēgšanas kārtai, apsteidzot Skotijas izlasi pēc vārtu starpības. Nākamajā kārtā Nīderlande zaudēja Francijai pēcspēles 11 metru sitienu sērijā.
1998. gada Pasaules kausa finālturnīrā tiesnesis Pjerluidži Kollina noraidīja Kleivertu no laukuma spēlē pret Beļģiju, pēc tam, kad Kleiverts bija ar elkoni rupji nospēlējis pret Lorenco Staelensu. Viņš kompensēja savu nesavaldību ceturtdaļfināla spēlē pret Argentīnu, gūstot pirmos vārtus. Viņš demonstrēja lielisku sniegumu arī turpmākajās spēlēs, gūstot neizšķirta vārtus ar galvu pusfināla spēles pēdējās minūtēs pret Brazīliju. Komanda tomēr zaudēja pēcspēles 11 metru sitienu sērijā.
2000. gada Eiropas čempionātā Kleiverts aizvadīja labāko turnīru savā karjerā zvaigžņotajā Oranje komandā. Kleiverts guva hettriku ceturtdaļfināla spēlē ar 6-1 sagraujot Dienvidslāviju. Pusfinālā pret Itāliju Nīderlandes komanda atkal zaudēja 11 metru sitienu sērijā. Spēles laikā ne Kleiverts, ne viņa komandas biedri nespēja trāpīt vārtos, lai arī divreiz bija iespēja izpildīt 11 metru soda sitienu - Kleiverts bija viens no sitienu izpildītājiem, tomēr savu pēcspēles sitienu viņš iesita. Lai arī Nīderlandes komandai turnīrs beidzās bez gaidītajiem panākumiem, Kleiverts bija viens no spilgtākajiem spēlētājiem komandā, gūstot piecus vārtus piecās spēlēs un dalot Zelta futbolzābaku ar Savo Miloševiču.
Kleiverts tika iekļauts sastāvā arī 2004. gada Eiropas čempionāta finālturnīram. Tomēr šajā turnīrā stūrgalvīgais treneris Diks Advokāts neizlaida Kleivertu laukumā ne reizi - Kleiverts turnīra beigās izrādījās vienīgais komandas pārstāvis, kurš čempionātā neaizvadīja ne spēli.
Vlads III Drakuls
Vlads III Drakuls, arī Vlads III Tepešs jeb Cepešs (ro, tautas valodā arī Drăculea — Drakona dēls; arī Draculia, Dracuglia, Draculue, Draculyam; dzimis 1431. gada novembrī vai decembrī, miris 1476. gada decembrī) bija Valahijas (Muntenijas - Muntenia) gospodars no Drakuleštu dinastijas 1448., 1456.-1462. un 1476. gados.
"Drakuls"
Viņa tēva iesauka „drakuls“ (bez „a“ vai „e“ galotnē) radusies no elitārā bruņinieku Drakonu ordeņa (lat. Societas Draconistrarum) nosaukuma, kura biedri, t.sk. Valahijas vojevoda Vlads II nēsāja ap kaklu medaljonu ar drakona attēlu — to kā uzvārdu sāka lietot visi Vlada II pēcnācēji. Diplomātiskajā sarakstē citu valstu monarhi uzrunāja Vladu III kā „Drakulu“ un, kaut parasti viņš parakstījās kā „Vlads, Vlada dēls“, ir saglabājušās divas vēstules, kuras viņš parakstījis kā „Vlads Drakuls“ („Vlad Dragkulya”).
Patriks Kleiverts
Karjera izlasē
Komandas galvenais treneris Marko van Bastens neiekļāva sastāvā Kleivertu uz 2006. gada Pasaules kausa finālturnīru. Kleiverts nepiedalījās arī nevienā no spēlēm kvalifikācijas turnīrā. Tas daļēji bija saistīts ar Kleiverta ilgstošajiem savainojumiem 2005./06. gada sezonas laikā.
Vlads III Drakuls
"Drakuls"
Pēc nāves (pirmo reizi 1508. g.) literatūrā iesaukts par „cepešu“, t.i. „uzdūrēju“ (Vlad Țepeș no rum. țeapă, [cjape]) tāpēc, ka viņa iecienītākais veids, kā sodīt noziegušos pavalstniekus vai gūstā saņemtos ienaidniekus, it kā bijis uzdurt tos uz mieta.
Patriks Kleiverts
Karjera izlasē
Kopā izlases rindās aizvadījis 79 spēles un guvis 40 vārtus. Kleiverts bija visvairāk vārtus guvušais Nīderlandes izlases futbolists, līdz 2013. gadā viņa rekordu pārspēja Robins van Persijs.
Vlads III Drakuls
Politiskā situācija
Politiskā situācija Valahijā (ro) bija vairāk nekā sarežģīta: tā atradās starp divām lielvalstīm — Ungārijas karalisti un Osmaņu impēriju, - kuras abas apdraudēja tās suverenitāti. Uz Valahijas troni pretendēja gan Drakuleštu dzimta, gan Korvinu dzimta (kuras pārstāvis Jānošs Hunjadi Korvins bija Ungārijas reģents), gan Besarābu dzimta un Deneštu dzimta. Visas šīs dzimtas savu izcelsmi saistīja ar Besarābu Lielo (1310.-1352.).
Toni reģionā noteica Jānošs Hunjadi, savukārt Moldāvijas, Transilvānijas un Valahijas gospodariem nācās vairāk vai mazāk atzīt savu ja ne juridisko, tad faktisko vasaļatkarību no Ungārijas. Ilgu laiku Drakuleštu dzimta bija opozīcijā, jo Ungārijas tronis atbalstīja Deneštu dzimtu Valahijas tronī. (Te, iespējams, pie vainas bija pats Vlads II Drakuls, kurš pēc krustnešu sakāves pie Varnas pats arestēja Janošu Hunjadi, un apsūdzēja par gļēvulību.) Savukārt Vlads II, lai saglabātu troni, par aizbildni izvēlējās osmaņu sultānu. 1442. gada rudenī Vlads II ar nodevām, divu dēlu (Vlada un Radu) pavadībā ieradās Osmaņu impērijas galvaspilsētā Adrianopolē, paust padevību kā vasalis (mājās palika vecākais dēls Mirča Drakuls). Pēc pāris mēnešiem viņu atlaida mājās, bet abi dēli palika par ķīlniekiem.
1447. gadā ungāru armija iebruka dumpīgajā Valahijā (tā kā Ungārijas karalis bija piešķīris Vladam II teritorijas Transilvānijā, tas uzskatīja Valahijas gospodaru par savu vasali, Ungārijas grāfu, un Vlada II atbalsts citam kandidātam uz Moldāvijas troni tika uztverts kā nodevība) - reģents Janošs Hunjadi pavēlēja nocirst sagūstītajam gospodaram Vladam II galvu. Tronī kāpa viņa dēls Mirča, taču galvaspilsētas Tirgovištes iedzīvotāji sacēlās un gāza to no troņa: viņam vispirms izdūra acis un tad apraka dzīvu zārkā.
Patriks Kleiverts
Karjera izlasē
(Avots)
!Kopā||79||40
Vlads III Drakuls
Jaunība
Dzimis 1430. Vai 1431. gada (citos avotos minēti arī 1428. vai 1429. gadi) novembrī Sigišoarā (Segešvāra), Transilvānijas mazpilsētā, un tur pavadījis savas dzīves pirmos četrus gadus - no 1431. līdz 1435. gadam. Tēvs — Valahijas vojevoda (varu sagrābis, gāžot no troņa savu brālēnu, 1436. gadā) Vlads II Drakuls.
Patriks Kleiverts
Spēlētāja karjera
Ajax
Barcelona
Vlads III Drakuls
Jaunība
Guvis savam laikam lielisku izglītību, kāda pienācās viņa kārtas jaunietim — brīvi pārvaldīja latīņu, vācu un ungāru valodas.
Patriks Kleiverts
Spēlētāja karjera
PSV Eindhoven
Individuālie sasniegumi
Vlads III Drakuls
Jaunība
Trīspadsmit gadu vecumā Vlads tika aizvests uz Osmaņu impēriju kā ķīlnieks un pavadīja tur 4 gadus. Par viņa dzīvi turku vidū avotos ziņu praktiski nav.