cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baltijas jūra
Nosaukums
Baltijas jūras nosaukums ir devis nosaukumu baltu valodām un Baltijas valstīm. Terminu "Baltijas jūra" (Mare Balticum) pirmoreiz lietoja vācu hronists Brēmenes Ādams 11. gadsimtā. Viņš, kā jau vietējais hronists, pierakstījis nosaukumu, kuru lietoja iedzīvotāji. Tomēr par šī vārda izcelsmi precīzu ziņu nav. Tas varēja rasties, atsaucoties uz mītisko Ziemeļeiropā it kā esošo Baltijas salu. Pastāv arī iespēja, ka Ādams no Brēmenes veidojis šo vārdu no ģermāņu vārda belt, ar kuru tiek apzīmēti vairāki Dānijas šaurumi. Cits skaidrojums — vārds cēlies no protoindoeiropiešu valodas vārda saknes *bhel, kas nozīmē ‘balts’, ‘mirdzošs’. Šī vārda sakne saglabājusies arī vairākās mūsdienu indoeiropiešu valodās, tai skaitā latviešu valodā.
Vienā no senākajām kartēm, kurā attēlota mūsdienu Latvijas teritorija — Aleksandrijas zinātnieka Klaudija Ptolemaja (ap 90.—168. m. ē.) izveidotajā Austrumeiropas kartē Baltijas jūra nosaukta par "Sarmatu jūru" (MARE SARMATICVM). Citos avotos minēts nosaukums OCEANUS SARMATICUS. Sarmati bija sena klejotāju tauta, kura runājusi indoirāņu valodā un līdz 4. gadsimtam dzīvoja Austrumeiropā. Tacits to dēvēja par "Svēbu jūru" (Mare Suebicum).
Latvijas piekrastes iedzīvotāji mēdza atklāto jūru dēvēt par "Dižjūru", bet Rīgas līci — par "Mazo jūru" (Mazjūru). Viduslaikos Rīgas līci latīniski dēvēja par "Līvu jūru" (Mare Livonicum). Senākajās Eiropas kartēs par jūrām tika saukti arī lielākie Baltijas jūras līči. Piemēram, Mare Finonicum sive Sinus Venedicus — tagadējais Somu jūras līcis.
Baltijas jūras nosaukums dažādās valodās:
Vispārējs raksturojums
Baltijas jūra ir viens no lielākiem iesāļūdens baseiniem pasaulē. Tā ir gandrīz pilnībā noslēgta. Jūra atrodas virs kontinentālās Zemes garozas un nav veidojusies plātņu tektonikas procesu rezultātā, tāpēc jūra ir salīdzinoši sekla.
Izmēri
Zemāk minētie skaitļi dažādos avotos var atšķirties:
Klimats
Baltijas jūra atrodas mērenajā klimata joslā, ziemeļu daļa — netālu no polārā loka. Pateicoties tam, ka klimatu ietekmē netālā siltā Ziemeļatlantijas straume, Baltijas jūras klimats ir salīdzinoši maigāks kā citās pasaules daļās līdzīgos platuma grādos.
Salīdzinoši siltākais klimats Baltijas jūrā ir Bornholmā.
Gaisa temperatūra
Gada visaukstākie mēneši ir janvāris un februāris, kad mēneša gaisa vidējā temperatūra ir no 0 līdz -2 °C atklātā jūrā un no +1 līdz -5 °C piekrastē. Somu un Botnijas līča galos temperatūra sasniedz -8, -11 °C. Atsevišķās dienās gaisa temperatūra piekrastē var pazemināties līdz -25, -30 °C, atsevišķos gadījumos ziemeļu rajonos pat līdz -40 °C. Ir iespējama arī gaisa temperatūras paaugstināšanās, kad gaisa temperatūra paceļas līdz 5-10 °C. Sals var būt jau no septembra līdz pat maijam. Jūras dienviddaļā gaisa temperatūra zem nulles nolaižas tikai no decembra līdz martam.
Gaisa temperatūras absolūtais minimums ir -42 °C. Siltākie mēneši ir jūlijs un augusts. Šajā laikā gaisa temperatūra atklātā jūrā ir 16-18 °C, bet piekrastē 14-20 °C. Temperatūras absolūtais maksimums ir +38 °C (Tallina).
Fjodorovs
Fjodrovs (ru, no personvārda Fjodors (Фёдор); sieviešu dzimtē Fjodorova (Фёдорова)) ir izplatīts krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Baltijas jūra
Vēji
Atklātā jūrā visa gada laikā dominē rietumu, dienvidrietumu un dienvidu vēji. Dažreiz pūš arī ziemeļu un austrumu vēji.
Piekrastē pārsvarā pūš dienvidrietumu vēji (15-35% gadījumu), rietumu (15-30%) un dienvidu vēji (15-30%).
No citu virzienu vējiem Somu līča krastos no maija līdz jūlijam bieži ir ziemeļrietumu vēji (20-30%), bet no septembra līdz aprīlim — dienvidaustrumu (15-25%). Dažviet jūras dienvidu piekrastē no marta līdz maijam ir austrumu vēji (15-25%). Botnijas līča piekrastē diezgan bieži pūš ziemeļaustrumu vēji (25-30%) un ziemeļrietumu vēji (15-25%), bet no septembra līdz martam — ziemeļu vēji (15-20%).
Vidējais vēja ātrums visās piekrastēs ir ap 3—7 m/s, bet ziemā tas ir lielāks, nekā pavasarī un vasarā. Botnijas līča ziemeļos un Skageraka šaurumā pie Oslo vēja ātrums ir tikai 2 m/s.
Vasarā piekrastē ir diezgan izteikts vēja ātruma diennakts ritms. Parasti vismazākais vēja ātrums ir naktī un no rīta, bet vislielākais tas ir pēcpusdienā.
Pilnīgs bezvējš ir retums. Tas notiek tikai 1—8% gadījumu, bet Botnijas līča ziemeļos un Somu līča austrumos 10-25% gadījumu. Lielākajā daļā piekrastes punktu bezvējš ir 1—7% gadījumu, tomēr līču galējos punktos, piemēram, Karlshamnā, Mariehamnā, Gēteborgā un Oslo bezvējš var būt 15—25% gadījumu.
Vējš ar ātrumu virs 15 m/s atklātā jūrā visbiežāk novērojams no oktobra līdz februārim, kad to biežums sasniedz 5—10%. Pārējos mēnešos tas ir mazāks par 5%. Piekrastē dienu skaits mēnesī ar vēja ātrumu 15 m/s ir mazāks par 6 dienām. Oslo tādi vēji var pat nebūt nemaz visa gada garumā. Somu līča piekrastē pie Hanko (59°49' Z, 22°58' A), kā arī Botnijas līča piekrastē (60°18' Z, 19°08' A; 62°20' Z, 21°12' A un 60°25' Z, 19°35' A) no septembra līdz martam dienu skaits mēnesī ar vēja ātrumu virs 15 m/s var būt arī 8—16 dienas. Vēja atkārtošanās gadījumi ar ātrumu 17 m/s oktobrī—martā ir 3—5%, bet pārējos mēnešos mazāk par 2%. Piekrastē tādi vēji novērojami galvenokārt no oktobra līdz martam 1—2 dienas mēnesī.
Aprakstītajā rajonā iespējamas arī stipras vētras. Pati nežēlīgākā no tām visu Baltijas jūras novērojumu vēsturē bijusi 1981. gada 24.—25. novembrī. Vēja ātrums dienvidos no 58° paralēles tad sasniedza 33 m/s, ziemeļos no tās vējš bija vājāks, bet arī Botnijas līča ziemeļos tas pārsniedza 20 m/s.
1982. gada decembrī Botnijas līča austrumdaļā arī bijusi stipra vētra ar vēja ātrumu 24—28 m/s.
Vētras laikā vēja virziens Baltijas jūras austrumdaļā ir atkarīgs no attiecīgā ciklona trajektorijas. Ja ciklons virzās austrumu virzienā ziemeļos no Somu līča, tad vējš pūš no dienvidiem un dienvidrietumiem, vēlāk tas pūš jau no rietumiem un ziemeļrietumiem. Ja ciklons virzās austrumu virzienā dienvidos no Somu līča, tad novērojami ziemeļaustrumu un austrumu vēji. Parasti vētras ilgst vienu diennakti, bet retos gadījumos rudenī — pat 3 diennaktis.
Jūras dienviddaļā vētras laikā ziemā ir dienvidrietumu un rietumu vēji, bet vasarā — ziemeļrietumu vēji. Visbiežāk vētras tur ilgst 6—11 stundas, bet no oktobra līdz martam tās var ilgt divas diennaktis, turklāt visilgākās vētras parasti ir tās, kuras nāk no dienvidrietumiem.
Botnijas līcī vētras laikā vēji pūš no dienvidiem un dienvidrietumiem, bet vēlāk jau no rietumiem un ziemeļrietumiem.
Kopumā jūras dienvidu un austrumu piekrastē vētras laikā dominē dienvidu un dienvidrietumu vēji. Tomēr Lielā Belta, Mazā Belta un Kategata rajonā rudenī un ziemā vēju virziens var būt dažāds, bet vasarā — ziemeļrietumu un rietumu.
Dienvidaustrumu vēji Skagerakā parasti ir brāzmaini, bieži vien tos pavada lietus un tie izraisa šaurumā lielu ūdens viļņošanos. Vētras laikā rietumu un ziemeļrietumu vēji var sasniegt lielu spēku; dažreiz tos pavada sniegs vai krusa. Ziemeļu vēji dažos gadījumos ilgst dažas dienas pēc kārtas, izraisot šaurumā stipru ūdens viļņošanos.
Vasarā šajā rajonā var būt brāzmaini vēji ar pērkona negaisiem.
Brīzes Baltijas jūrā novērojamas siltajā gadalaikā pārsvarā no maija līdz septembrim. Īpaši izteiktas brīzes ir jūras līčos. Tā, piemēram, Somu, Rīgas un Botnijas līcī vasarā mēneša laikā vidēji ir 10 dienas ar brīzi.
Jūras brīze rodas neilgi pirms pusdienlaika; pēcpusdienā tās ātrums sasniedz 8 m/s, bet pirms saulrieta vējš norimst. Krasta brīze ir vājāka par jūras brīzi. Tā sākas pēc saulrieta, bet beidzas no rīta. Zviedrijā jūras brīze izplatās 70 km tālu sauszemē, bet sauszemes (krasta) brīze — tikai ap 15 km tālu jūrā. Skageraka šauruma ziemeļrietumu piekrastē novērojama īpatnēja brīze ar vietējo nosaukumu solgangsver. Tā sākas drīz pēc saullēkta, pūš vispirms no austrumiem, tad dienas laikā maina savu virzienu pulksteņrādītāja kustības virzienā un dienas beigās jau pūš no dienvidrietumiem.
Ledus režīms
Ledus tā maksimālās izplatības periodā (februāris—marts) klāj vidēji 45% Baltijas jūras platības. Parasti aizsalst Botnijas līcis, Somu līcis, Rīgas līcis un Veinameri starp Igaunijas salām.
Baltijas jūras centrālā daļa aizsalst reti — tā ir noticis, piemēram, 1942. gadā. 1987. gadā aizsala ap 96% Baltijas jūras; vaļēja palika tikai neliela jūras daļa rietumos no Bornholmas. Savukārt maigās ziemās aizsalst tikai daļa no Botnijas līča un Somu līča.
Botnijas līča ziemeļu daļā ledus biezums sasniedz 70 cm, taču virzoties uz dienvidiem, tas samazinās. Ledus Botnijas līcī var saglabāties līdz maija beigām — jūnija sākumam.
Regulāra ledus segas izveidošanās ir ļoti svarīga vairākām Baltijas jūrā dzīvojošām dzīvnieku sugām, jo sevišķi roņiem, tāpēc globālā sasilšana apdraud arī Baltijas roņu populācijas.
Ledus izveidošanās process notiek virzienā no austrumiem uz rietumiem. Pirmais ledus rodas līčos, kuri atrodas ziemeļos un kuri tālu ieiet sauszemē. Somu un Rīgas līcī ledus sāk veidoties novembra vidū, bet maigākās ziemās — decembra beigās vai janvāra sākumā. Rietumu piekrastē ledus bargās ziemās parādās jau decembra beigās, bet vidēji bargās ziemās februārī un janvāra otrajā pusē. Dažreiz bargās ziemās ledus var veidoties arī jūras šaurumos pie Dānijas — tas notiek janvāra beigās.
Ledus segas kušana notiek virzienā no rietumiem uz austrumiem. Rīgas un Somu līcī ledus izkūst marta beigās un aprīļa sākumā. Loti bargās ziemās Somu līcis no ledus pilnībā var atbrīvoties arī tikai maija otrajā pusē, bet mērenās — maija sākumā, bet maigās ziemās ledus izkūst jau aprīļa sākumā.
Rīgas līcis bargās ziemās no ledus atbrīvojas tikai maija vidū, bet mērenās — aprīļa trešajā dekādē. Ledus segas sarukšana sākas no Irbes šauruma. Vidējais ledus kušanas ilgums ir ap 30 dienām.
Gdaņskas līcī ledus izkūst jau februāra otrajā pusē. Baltijas jūras dienvidos ļoti bargās un bargās ziemās ledus kūst tikai marta sākumā, bet mērenās ziemās — jau februāra sākumā.
Botnijas līcī ledus sāk kust marta beigās un aprīļa sākumā, ledus segas sarukšana notiek dienvidu—ziemeļu virzienā. Līča dienvidu piekraste pilnībā no ledus atbrīvojas maija sākumā, bet ziemeļu piekraste tikai maija beigās. Botnijas līča galējos ziemeļos (65°00' Z, 24°43' A) pie Pīteo ledus var būt vēl pat jūlija sākumā.
Dānijas šaurumos ledus sega izkūst marta vidū.
Ledus segas biezums jūrā pārsvarā ir no 10 līdz 30 cm, bet bargās un ļoti bargās ziemās tā var būt 80 cm un pat veselu metru bieza.
Nekustīgs ledus izveidojas jūras austrumu daļā jau decembra beigās un janvāra sākumā. Botnijas līča ziemeļdaļā tas notiek novembra beigās, bet jūras dienviddaļā janvārī un februārī. Jūras šaurumos ledus izveidojas februāra sākumā.
Ledus saspiešanās rezultātā vietām rodas slāņu ledus un torosi. Lieli torosi veidojas Somu līcī ledus lūšanas laikā.
Arī Rīgas līcī veidojas torosi. Botnijas līcī torosi veidojas janvārī un februārī galvenokārt ziemeļu un austrumu rajonos. Šeit var vērot torosu grēdas, kuru augstums dažās ziemās var sasniegt pat 20 metrus. Torosi veidojas arī Dānijas šaurumos kā arī seklās vietās un pie salām.
Atklātā jūrā un lielos līčos vērojams arī dreifējošais ledus, kurš pārvietojas vēja pūšanas virzienā.
Ledus segas stāvēšanas ilgums Somu līcī ir 105—165 dienas, Rīgas līcī — 95—150 dienas, bet jūras austrumu krastā — 45—95 dienas. Jūras dienvidos ledus stāv tikai 20—25 dienas ilgi, turpretī ziemeļu daļā — 160—210 dienas. Vislielākais šis periods ir pašos līča ziemeļos mazo līču piekrastēs, kur tas var ilgt 220—245 dienas.
Hidrogrāfija
Ar Pasaules okeānu caur Ziemeļjūru Baltijas jūru savieno trīs šaurumi — Ēresunds, Lielais Belts un Mazais Belts.
Ūdens apmaiņas process ar Ziemeļjūru ir sarežģīts. Baltijas jūras virsējais iesāļūdens slānis plūst ārā no Baltijas jūras. Ik gadus Ziemeļjūrā ieplūst 940 km³ iesāļūdens. Savukārt dziļāk esošais, sāļākais ūdens plūst pretējā virzienā — no Ziemeļjūras uz Baltijas jūru, vidēji gadā Baltijas jūrā ieplūst 475 km³ ar skābekli bagātināts sāļūdens. Šis ūdens ar virsējo ūdens slāni sajaucas ļoti lēni, rezultātā Baltijas jūrā sāļākais ūdens atrodas 40—70 metrus dziļi.
Baltijas jūrā nav ļoti izteikta straumju režīma, taču pārsvarā ūdens plūst pretpulksteniski: ziemeļu virzienā gar austrumu krastu un dienvidu virzienā gar rietumu krastu.
Nozīmīgs sāļūdens avots ir arī lielas, neregulāras Ziemeļjūras ūdens ieplūdes Baltijas jūrā. Šāda sāļūdens ieplūde no Ziemeļjūras ir ļoti nozīmīga Baltijas jūras ekosistēmai, jo piegādā skābekli Baltijas jūras dziļākajiem rajoniem. Līdz 1980. gadiem liela sāļūdens pieplūde notika aptuveni reizi 4—5 gados. Pēdējā desmitgadē šādas ieplūdes kļūst retākas. Pēdējās sāļūdens ieplūdes notika 1983., 1993. un 2003. gados, kas liek domāt par jaunu, desmit gadu, ciklu.
Baltijas jūrā nav izteiktu plūdmaiņu (izņemot rietumu daļas šaurumus, kur plūdmaiņas ir jūtamas), taču vētras laikā jūras zemajos krastos var notikt plūdi. Tomēr ne viļņu augstums, ne plūdi nav tik lieli, kā kaimiņu Ziemeļjūrā.
Sāļums
Baltijas jūras sāļums ir daudz mazāks kā vidēji okeānā, jo Baltijas jūra ir gandrīz pilnībā noslēgta un tajā ir liela saldūdens pieplūde no upēm un nokrišņiem. Jūras sāļums variē no 1‰ ziemeļu daļā līdz 6—8‰ centrālajā daļā. Vissāļākajā zonā ir 40—70 metru dziļumā, kur sāļums ir 15—20‰. Salīdzinājumam Pasaules okeāna vidējais sāļums ir 35‰.
Baltijas jūras ūdeņiem raksturīgi, ka sāļums samazinās, palielinoties attālumam no Ziemeļjūras. Pie Dānijas krastiem Baltijas jūras sāļums ir līdzīgs Ziemeļjūras sāļumam, savukārt Botnijas līča ziemeļu daļā ūdenim vairs nav sāls garša un tajā dzīvo saldūdens sugas.
Raksturīgi arī tas, ka ūdens vidējā temperatūras izmaiņas sakrīt ar sāļuma gradientu: vissiltākais ūdens ir pie Dānijas krastiem un visaukstākais — Botnijas līča ziemeļu daļā. Šo abu faktoru — sāļuma un temperatūras — dēļ, dažādās Baltijas jūras daļās dzīvo dažādas sugas.
Pateicoties tam, ka jūras ūdens ir vēss un iesāļš, tajā nevar dzīvot citur izplatītie organismi, kas ātri sadala jūras gultnē nogrimušos kuģus. Tāpēc Baltijas jūras gultnē ļoti ilgi saglabājas sen nogrimušu kuģu detaļas. Kad šādas detaļas tiek izmestas krastā, nezinātājs tās pat var noturēt par mūsdienās veidotām koka detaļām, kaut patiesībā tās var būt vairāk kā 1 000 gadu senu kuģu atliekas.
Krastu formas
Baltijas jūras krastu formas nosaka ledāja darbības sekas. Izplatīti ir šāda veida krasti:
Šēru krasti
Zviedrijas un Somijas piekraste (nedaudz arī Krievijas piekraste pie Somijas robežas) gandrīz pilnībā sastāv no šēru krastiem — spēcīgi saposmotiem klinšu krastiem ar ļoti daudzām klinšu saliņām. Krasti veidojušies, ledājam erodējot nogulumiežus līdz kristāliskajam pamatklintājam. Jūras viļņu darbība cietos klinšu krastus nevar izskalot un tie ilgstoši saglabājas nemainīgi.
Klinšu krasti
Atsevišķos posmos Baltijas jūras krasts sastāv no augstām klintīm. Šādi krasti raksturīgi Zviedrijai piederošajai Gotlandes salai un Dānijai piederošajai Bornholmai, kā arī Igaunijas ziemeļu piekrastei un vietām arī Igaunijas salu piekrastei. Krāšņas, augstas klintis vietām atrodas arī Dānijas un Vācijas piekrastē.
Smilšu pludmales
Baltijas jūrai raksturīgas garas, nemainīgas smilšu pludmales. Šādas pludmales dominē Latvijas, Lietuvas, Krievijas Kaļiņingradas apgabala un Polijas piekrastē, Igaunijas dienvidu piekrastē un vietām Krievijas Ļeņingradas apgabalā. Šādām pludmalēm raksturīgi, ka sedimentu (nogulumu) plūsma ir līdzsvarā — cik jūra krastu izskalo, tik nogulumu tā atgriež atpakaļ. Diemžēl klimata un jūras līmeņa izmaiņu dēļ līdzsvars daudzviet tiek izjaukts un notiek aizvien aktīvāka šāda tipa krastu izskalošana.
Ģeogrāfiskais iedalījums
Baltijas jūras ziemeļu daļu veido Botnijas līcis, kura plašāko dienvidu daļu nereti dēvē arī par Botnijas jūru. Dienvidaustrumos no tās, Somijas piekrastē atrodas Šēru jūra — Baltijas jūras daļa, kurā atrodas liels skaits salu. Vistālāk austrumu daļā atrodas Somu līcis, kura krastos atrodas Sanktpēterburga, Helsinki un Tallina. Austrumu daļā atrodas arī Rīgas līcis, kura krastos atrodas Rīga. Rietumu daļā atrodas Beltu jūra ar jūrasšaurumiem, kas savieno Baltijas jūru ar Ziemeļjūru. Pārējie Baltijas jūras līči ir mazāki.
Pēc mūsdienu standartiem pirmajā, korektākajā Ziemeļeiropas kartē "Carta Marina", ko Zviedrijā zīmējis Olaus Magnus, ieguldot 12 darba gadus (pirmās kopijas izgatavotas Venēcijā, 1539. gadā), Baltijas jūras nav, toties par jūrām ir dēvētas atsevišķas tās daļas: Botnijas jūra (Botnijas līča ziemeļdaļa), Zviedrijas jūra (Botnijas līča dienviddaļa), Somijas jūra (tagadējais Somu jūras līcis), Livonijas jūra (Rīgas līcis un Kurzemes piekraste), Gotlandes jūra (Baltijas jūra dienvidos no Gotlandes salas).
Zemes lietošana jūras baseinā
Baltijas jūras baseina platība ir aptuveni četras reizes lielāka nekā pašas jūras platība. Aptuveni 48% baseina platības klāj mežs — lielākā daļa atrodas Zviedrijā un Somijā. Ap 20% zemes lieto lauksaimniecībā, savukārt ap 8% zemes ir purvi un vēl ap 9% ir dažāda veida zemes, kas netiek izmantotas. Pārējie 15% ir blīvi apdzīvotas zemes.
Demogrāfija
Baltijas jūras sateces baseinā dzīvo ap 85 miljoniem cilvēku. 45% no tiem dzīvo Polijā. Līdz 10 km no krasta dzīvo 15 miljoni un līdz 50 km no krasta — 29 miljoni. Aptuveni 22 miljoni iedzīvotāju dzīvo pilsētās ar iedzīvotāju skaitu virs 250 000.
Jūras veidošanās pirms pēdējā ledus laikmeta
Pirms pleistocēna Baltijas jūras vietā atradās plašs līdzenums, kam cauri plūda liela, vairs neeksistējoša upe, kas tiek dēvēta par Eridanu.
Pleistocēnā bija vairāki ledus laikmeti, kuru laikā Baltijas jūras apvidū veidojās lieli apledojumi. Ledus kustību rezultātā Eridanas upes ieleja tika paplašināta un padziļināta, pārvēršot to jūras gultnē. Jau pirms pēdējā ledus laikmeta, pirms 130—115 tūkstošiem gadu tagadējās Baltijas jūras vietā eksistēja jūra — Ēmas jūra.
Jūras vēsture pēc pēdējā ledus laikmeta
Kopš pēdējā ledus laikmeta beigām Baltijas jūras baseinā vairākkārt notikušas būtiskas izmaiņas. No ledus masas atbrīvotā Zemes garoza tagadējās jūras teritorijā cēlās uz augšu un tagadējā Baltijas jūra rezultātā brīžiem bija atdalīta no pārējā Pasaules okeāna un kļuva par ezeru. Izdala šādas pēcleduslaikmeta Baltijas jūras attīstības stadijas (dažādos avotos jūru pastāvēšanas datējums atšķiras):
Mūsdienu izostatiskās kustības
Baltijas jūras reģionā turpinās glacioizostāze jeb Zemes garozas kustības pēc atbrīvošanās no Ledus laikmeta ledus segas smaguma. Jūras ziemeļu un centrālajā daļā notiek Zemes garozas celšanās, bet dienvidu daļā — vāji izteikta grimšana. Rezultātā jūra kļūst mazāka un seklāka. Visstraujākā Zemes garozas celšanās ir Somijas piekrastē — Botnijas līča ziemeļu piekrastē, kur ik gadus tā paceļas par aptuveni 8 mm.
Dzeltenā dzegužkurpīte
Dzeltenā dzegužkurpīte (Cypripedium calceolus L.) ir orhideju dzimtas augs, krāšņākā no Latvijā sastopamajām savvaļas orhidejām. Tā ir reta suga, kas ierakstīta visu Eiropas valstu Sarkanajās grāmatās. Latvijā aizsargājamo augu sarakstā tā ir kopš 1977. gada. Kad Latvijas Botāniķu biedrība 2003. gadā izvirzīja Gada augu, par pirmo nominantu šajā kategorijā kļuva dzeltenā dzegužkurpīte.
Apraksts
Dzeltenā dzegužkurpīte ir daudzgadīgs, viegli pamanāms, 20-70 cm augsts lakstaugs ar resnu sakneni un garām, tievām saknēm. Gums nav izveidots. Stāvo stublāju aptver plati eliptiskas lapas. Stublāja galotnē parasti viens, retāk divi vai trīs ziedi. Zieds ir liels, līdz 10 cm diametrā. To veido sarkanīgas ārējās apziedņa lapas un dzeltena kurpītes veida lūpa. Augs zied maija beigās un jūnija sākumā, pēc noziedēšanas veidojas 3―4 cm gara pogaļa.
Baltijas jūra
Senie laiki
Vikingu laikā senie skandināvi jūru sauca par "Austrumu ezeru" vai "Austrumu jūru" (Austmarr, Eystra salt). Šajā laikā Skandināvijas vikingi ar pomerāniešiem cīnījās par ietekmi Baltijas jūrā, gūstot virsroku. Vikingi izmantoja Baltijas, Krievijas un Ukrainas upes kā tirdzniecības ceļus, sasniedzot Melno jūru, Kaspijas jūru un Kaukāzu.
Dzeltenā dzegužkurpīte
Izplatība un sugas aizsardzība
Auga izplatības areāls ir ļoti plašs: no Spānijas un Britu salām Eiropas rietumos līdz Ķīnas ziemeļaustrumiem un Sibīrijas austrumiem Āzijā. Dažreiz Ziemeļamerikā augošā Cypripedium parviflora uzskatāma kā Cypripedium calceolus subsp. parviflora. Dzelteno dzegužkurpīti var atrast gan piejūras zemienēs, gan 2000 m augstumā virs jūras līmeņa Alpos. Atradnes parasti nav lielas un viegli var izzust augšanas vietu pārveidošanas dēļ, tāpēc sugas aizsardzībai ieteikts veidot mikroliegumus. Dzeltenā dzegužkurpīte ir ierakstīta Latvijas Sarkanās grāmatas II kategorijā un Ministru Kabineta Noteikumos par īpaši aizsargājamo sugu sarakstu. Ir aizliegta ziedošu augu ieguve, tirdzniecība un pārstādīšana. Salīdzinoši lielas populācijas ir Polijā un Austrijā, turpretī Dānijā dzeltenās dzegužkurpītes sastopamas ļoti reti, bet Grieķijā ir uz izmiršanas robežas.
Biotopi
Dzeltenās dzegužkurpītes ir sastopamas nelielās grupās vai kā atsevišķi eksemplāri skrajos lapu koku mežos, platlapju-egļu mežos, mežmalās, krūmājos vai meža pļavās kaļķainās augsnēs. Augi ir ļoti izvēlīgi apgaismojuma ziņā ― attīstību kavē gan pārmērīgs apgaismojums, gan tā trūkums. Biotopus apdraud meža izstrādes un meliorācijas darbi.
Baltijas jūra
Viduslaiki
Baltijas jūru aptverošās zemes bija vienas no pēdējām Eiropā, kur tika ieviesta kristietība. Cīņai pret pagāniem Baltijas jūras austrumu krastā Romas pāvests jau 12. gadsimta beigās izsludināja tā saukto Ziemeļu krusta karu. 12. gadsimtā zviedri kristietībai pievērsa Somijas iedzīvotājus, 13. gadsimta sākumā dāņu un vāciešu krustneši kristīja tagadējās Latvijas un Igaunijas iedzīvotājus. Vācu ordenis ieguva īpaši lielu varu, iegūstot kontroli pār lielāko daļu Baltijas jūras dienvidaustrumu piekrastes. Pēdējā Baltijas jūras baseina zeme, kas 15. gadsimta sākumā pārgāja kristietībā, bija Žemaitija.
Pēc krusta karu beigām lielu ietekmi Baltijas jūras krastos ieguva Hanzas savienība, kuras tirdzniecības kuģi kursēja pa Baltijas jūras tirdzniecības ceļiem. Daudzas Baltijas jūras pilsētas kļuva par Hanzas savienības dalībniecēm, tai skaitā arī Gdaņska, tagadējā Kaļiņingrada, Klaipēda, Lībeka, Rīga, Rostoka, Ščecina, Tallina.
18. gadsimts
18. gadsimtā par dominējošām varām Baltijas jūrā kļuva Krievija un Prūsija. Krievijas cars Pēteris I ieguva piekļuvi jūrai Somu līča piekrastē un Ingrijas zemē nodibināja jauno Krievijas galvaspilsētu Sanktpēterburgu. 18. gadsimta gaitā Krievijas Impērija ieguva kontroli pār lielu daļu Baltijas jūras austrumu piekrastes.
18. gadsimtā Baltijas jūrā ienāca aizvien vairāk citu valstu tirdzniecības kuģi, jo īpaši — Lielbritānijas un Nīderlandes flotes. Baltijas jūras piekrastes zemes apgādāja Rietumeiropu ar koksni, darvu, pakulām un apiņiem.
19. gadsimts
19. gadsimtā tūlīt pēc Krimas kara sākuma Francijas un Lielbritānijas valdības nosūtīja uz Baltijas jūru savas kara flotes. Britu flotes ekspedīcijā piedalījās 44 karakuģi ar vairāk kā 2000 lielgabaliem un aptuveni 22 tūkstošiem jūrnieku, bet frančiem bija 39 karakuģi. Ekspedīcijas uzdevums bija izolēt Krievijas kara floti tās galvenajās karabāzēs Sveaborgā un Kronštatē, kā arī piesaistīt daļu no Krievijas armijas Baltijas jūras krastos. Baltijas jūras krastus aizsargāja apmēram 200 tūkstoši krievu karavīru un karaflote ar 44 karakuģiem, kas bija sadalīta trīs divīzijās. 1854. gada jūnija un jūlijā britu un franču flote nobloķēja Somu līci un augustā ieņēma Bormazundas cietoksni Ālandu salās. 1855. gada augustā sabiedrotie uzbruka krievu garnizonam Sveaborgas (Suomenlinnas) cietoksnī, bet nespēja to ieņemt. Uzbrukumi notika arī citiem Somijas piekrastes (Hanko, Kotka) un Somu līča salu (Helgolandes un Kronštates) cietokšņiem.
Pēc Vācijas apvienošanās 1871. gadā Baltijas jūras dienvidu piekraste nonāca Vācijas kontrolē.
20. gadsimts
Baltijas jūrā notika nozīmīgas Pirmā pasaules kara jūras kaujas. Pēc Pirmā pasaules kara Baltijas jūras krastos lielā mērā izveidojās mūsdienu politiskās robežas, tai skaitā izveidojās Somija un Baltijas valstis; pieeju jūrai ieguva Polija.
Otrā pasaules kara sākumposmā ietekmi Baltijas jūras dienvidu un austrumu piekrastē sadalīja Vācija un PSRS. Vācija ieguva kontroli pār dienvidu piekrasti, savukārt PSRS — pār Baltijas valstīm. Kara gaitā Vācija ieņēma arī Baltijas valstis un kontrolēja gandrīz visu Baltijas jūras dienvidu un austrumu pierasti. 1945. gada laikā Baltijas jūrā tika nogremdēti daudzi kuģi ar bēgļiem. Vistraģiskākā bija kuģa Wilhelm Gustloff nogremdēšana — šis vācu kuģis centās evakuēt cilvēkus no Austrumprūsijas. Padomju zemūdene ar trim torpēdu trāpījumiem kuģi nogremdēja. Precīzs upuru skaits nav zināms, bet tiek lēsts, ka gāja bojā 5300—9400 cilvēki, padarot to par iespējams vistraģiskāko kuģniecības vēsturē zināmo katastrofu. Jūras gultnē atrodas ļoti liels daudzums kara laikā nogrimušu kuģu un lidmašīnu.
Aukstā kara laikā Baltijas jūra bija robeža starp diviem naidīgiem valstu blokiem. Pāri Baltijas jūrai no PSRS puses nereti notika bēgšanas mēģinājumi. PSRS piekraste tika rūpīgi sargāta gan no spiegiem, gan varbūtējiem pārbēdzējiem. Situācija mainījās pēc PSRS sabrukuma 1988.—1991. gados.
Arī no agrākās Vācijas Demokrātiskās Republikas pa Baltijas jūru bēga kopumā ap 5000 cilvēku, mērķi sasniedza ap 600.
1994. gadā Baltijas jūrā, ceļā no Tallinas uz Stokholmu nogrima Igaunijai piederošais kuģis Estonia; bojā gāja 852 cilvēki.
Bioloģija
Aptuveni ¼ daļa Baltijas jūras gultnes (ap 100 000 km²) ir bez augstākām dzīvības formām. Tam par iemeslu ir tas, ka piegultnes ūdens slānis nesajaucas ar augstāk esošajiem ūdens slāņiem un tajā nav skābekļa. Šajā daļā anaerobos apstākļos dzīvo tikai mikroorganismi.
Baltijas jūras ūdens nelielais sāļums neilgajā laikā kopš ledus laikmeta beigām ir palīdzējis izveidoties unikālām dzīvnieku sugām un pasugām.
Transports
Kopš pāri Dānijas šaurumiem uzcelti Lielā Belta tilts 1997. gadā un Ēresuna tilts 1999. gadā, Baltijas jūrā var iekļūt tikai vidēja lieluma kuģi. Tomēr Baltijas jūra kalpo par galveno Krievijā un tai piegulošajās valstīs iegūtās naftas transporta ceļu. Baltijas jūrai raksturīgs liels skaits nelielu naftas noplūžu, kas pakāpeniski degradē jūras ekosistēmu.
Tūrisms un rekreācija
Baltijas jūras piekrastē daudzviet atrodas populāri kūrorti un atpūtas vietas. Baltijas jūras popularitāti nosaka lielais iedzīvotāju blīvums reģionā, mērenais, vasarā patīkamais klimats un politiskā stabilitāte. Pie populārākajiem kūrortiem pieder ziemeļaustrumu Vācijas kūrorti, Sopota Polijā, Palanga Lietuvā, Jūrmala Latvijā un Pērnava Igaunijā. Tūrisms reģionā klimata dēļ ir krasi sezonāls: ļoti liels tūristu un atpūtnieku skaits ir jūlijā un augustā, savukārt ziemā kūrortos tikpat kā nav viesu.
Jūras daļas
Baltijas jūrai izdala šādas mazākas ģeogrāfiski nošķirtas daļas (neskaitot lielākos līčus un jūras šaurumus):
Jūras līči
Sākot no ziemeļiem pulksteņa rādītāja virzienā Baltijas jūrai ir šādi līči:
Salas
Lielākās Baltijas jūras salu grupas un salas:
Alabama
Alabama ir viens no Amerikas Savienoto Valstu štatiem, atrodas ASV Dienvidos. Alabamas galvaspilsēta ir Montgomeri. Alabama robežojas ar Džordžijas, Floridas, Misisipi un Tenesī štatiem, kā arī ar Meksikas līci. Ar 2400 kilometriem ūdensceļu Alabama ir pirmajā vietā no visiem ASV štatiem.
Ģeogrāfija
Alabama atrodas mitro subtropu jostā (vidējā gada temperatūra ir 18 °C). Šeit ir ļoti karstas vasaras (dažās štata daļās vasaras vidējā gaisa temperatūra ir 32 °C). Štata dienvidu daļā (Meksikas līča piekrastē) bieži ir pērkona negaisi. Relatīvi bieži novērojami virpuļviesuļi. Trīs piektdaļas štata teritorijas aizņem līdzenums. Ziemeļu daļa ir mazliet kalnaināka. Štata augstākais pakalns ir 735 metrus augstais Čeahas kalns.
Vēsture
Štata nosaukums radies no indiāņu cilts — alabamas vārdā. No 1000. līdz 1500. gadam štatā uzplauka indiāņu Misisipi civilizācija. Pirmie eiropieši, kuri apmetās štatā, bija franči, kuri 1702. gadā Meksikas līča piekrastē nodibināja Mobilas pilsētu. No 1702. līdz 1763. gadam Alabamas teritorija bija Francijas īpašumā, no 1763. līdz 1780. gadam — britu Rietumfloridas sastāvā, bet no 1780. līdz 1810. gadam — Spānijas īpašums. 1819. gadā Alabama iestājās ASV kā 22 štats. Štats attīstījās kā kokvilnas ražošanas centrs, izmantojot melno vergu darbu. Amerikas pilsoņu kara laikā 1861. gadā Alabama līdz ar citiem dienvidu štatiem izstājās no ASV, bet 1868. gadā tika uzņemta atpakaļ. Arī pēc pilsoņu kara Alabama saglabāja savu lauksaimniecisko raksturu. Tika pieņemti likumi, kas nodrošināja rasu segregāciju. XX gadsimta sešdesmito gadu sākumā Alabama, sevišķi tās lielākā pilsēta Birmingema, kļuva par melnādaino amerikāņu cilvēktiesību kustības centru. Līdz 1972. gadam politiski Alabama vienmēr atbalstīja Demokrātisko partiju, tomēr pamazām situācija mainījās un 2010. gadā republikāņi pirmoreiz 136 gadu laikā ieguva vairākumu abās likumdošanas orgāna palātās.
Iedzīvotāji
Pēc tautas skaitīšanas datiem 2010. gadā štatā bija 4 779 736 iedzīvotāji. Kopš 2000. gada iedzīvotāju skaits palielinājies par 214 545 iedzīvotājiem jeb 4,8%, apmēram vienādās daļās imigrācijas un dabiskā pieauguma dēļ. Pēc rases pazīmēm 68,5% iedzīvotāju ir baltādainie, bet 26,2% — melnādainie. Vairums iedzīvotāju (92%) ir kristieši. Lielākā baznīca — Dienvidu baptistu konvercija (1 380 121 sekotāju), tai seko Apvienotā metodistu baznīca (327 734 sekotāju) un Romas katoļu baznīca (150 647 sekotāju).
Ekonomika
No Amerikas pilsoņu kara līdz Otrā pasaules kara beigām Alabama bija ekonomiski relatīvi atpalicis štats, lielā mērā tāpēc, ka tautsaimniecība balstījās uz lauksaimniecību. Tomēr pēc pasaules kara Alabama piedzīvoja uzplaukumu, ko radīja rūpniecības un tehnoloģiju attīstība. Štatā attīstījās vairākas ASV Armijas un Gaisa spēku bāzes, kas arī deva ieguldījumu labklājības pieaugumam. Spītējot pilsētu un rūpniecības attīstībai, līdz 20. gadsimta sešdesmitajiem gadiem Alabamā politiski dominēja baltādainie lauku iedzīvotāji, līdz Afroamerikāņu cilvēktiesību kustības ietekmē stāvoklis mainījās.
Štatā spēcīgi attīstīta aviācijas un kosmosa un smagā rūpniecība (ieskaitot metalurģiju un autorūpniecību). 2015. gada aprīlī sezonāli koriģētais bezdarba līmenis bija 5,8%.
Delta IV Medium
Delta IV Medium jeb Delta 4040 ir ASV nesējraķetes Delta IV vieglākā konfigurācija. Tai pirmajai pakāpei izmantots Common Booster Core (CBC), kas apgādāts ar dzinēju RS-68. Otrajā pakāpē izmantots dzinējs RL10B-2. Derīgās kravas nosegšanai izmanto plūsmvirzi ar 4 m diametru.
Delta IV Medium zemā orbītā spēj nogādāt 8120 kg kravas. Ģeostacionārajā pārejas orbītā var pacelt 4210 kg kravas.
Nesējraķetes izgatavošanu un palaišanu nodrošina United Launch Alliance (Lockheed Martin un Boeing kopuzņēmums); līdz 2006. gadam — Boeing.
Līdz 2012. gada oktobrim Delta IV Medium veikusi 3 startus, visi veiksmīgi.
Valstu un teritoriju uzskaitījums pēc apdzīvotības blīvuma
Valstu un teritoriju uzskaitījumā pēc apdzīvotības blīvuma uzskaitītas ISO 3166-1 standartā minētās neatkarīgās valstis un atkarīgās teritorijas. Uzskaitījumā iekļautas, bet netiek ranžētas pašpasludinātās valstis. Teritoriju platībās iekļauti iekšējie ūdeņi.
Ardona
Ardona (ru) vai Eridona (os) ir pilsēta Krievijas dienvidos, Ziemeļkaukāzā, Ziemeļosetijas republikā, rajona centrs. Izvietojusies Ziemeļosetijas vidienē, Ardonas upes krastā 39 km no republikas galvaspilsētas Vladikaukāzas. Ievērojams autoceļu un dzelzceļa mezgls, Ardonā sākas Osetijas Kara ceļš.
Delta IV
Delta IV jeb Delta 4 ir ASV nesējraķešu saimes Delta unificēta raķešu grupa vairākās modifikācijās ASV Gaisa Spēku programmas EELV ietvaros. Tās sākotnēji izgatavo uzņēmums Boeing, bet kopš 2006. gada — Lockheed Martin un Boeing kopuzņēmums United Launch Alliance. Tiek izmantotas galvenokārt valsts pasūtījumu izpildei.
Delta IV Medium+(4,2)
Delta IV Medium+(4,2) jeb Delta 4240 ir ASV nesējraķetes Delta IV konfigurācija. Tai pirmajai pakāpei izmantots Common Booster Core (CBC), kas apgādāts ar dzinēju RS-68. Pirmajai pakāpei pievienoti divi starta paātrinātāji GEM 60. Otrajā pakāpē izmantots dzinējs RL10B-2. Derīgās kravas nosegšanai izmanto plūsmvirzi ar 4 m diametru.
Delta IV
Raķetes apraksts
Delta IV raķetes centrālais bloks (pirmā pakāpe) Common Booster Core (CBC) ir apgādāts ar dzinēju RS-68, kas darbojas ar sašķidrināto ūdeņradi un skābekli. Dzinēju izgatavojusi Boeing filiāle Rocketdyne. RS-68 ir pirmais lielais šķidrās degvielas dzinējs, kas radīts ASV kopš Space Shuttle galvenā dzinēja izveides. Pirmās pakāpes apakšējā daļā var tikt pievienoti cietās degvielas starta paātrinātāji GEM-60, kas ir Delta III paātrinātāju palielināta versija. Otrā pakāpe arī ir kriogēnā — ar dzinēju RL10B-2. Šī pakāpe tika izmēģināta Delta III sastāvā. Delta IV Heavy variantā pirmajā pakāpē tiek izmantoti trīs CBC bloki.
Delta IV Medium+(4,2)
Delta IV Medium+(4,2) zemā orbītā spēj nogādāt 10 430 kg kravas. Ģeostacionārajā pārejas orbītā var pacelt 5845 kg kravas.
Delta IV
Delta 4 modifikācijas
Medium+ konfigurācijas atšifrējums iekavās:
Delta IV Medium+(4,2)
Nesējraķetes izgatavošanu un palaišanu nodrošina United Launch Alliance (Lockheed Martin un Boeing kopuzņēmums); līdz 2006. gadam — Boeing.
Līdz 2012. gada oktobrim Delta IV Medium+(4,2) veikusi 9 startus, visi veiksmīgi.
Delta IV
Palaišanas vietas
Delta IV palaišanai Kanaveralas zemesragā tika pārbūvēts starta komplekss SLC-37B, kas 1960. gados tika izmantots Apollo programmā nesējraķešu Saturn I palaišanai. Jaunievedums ir tāds, ka pakāpes tiek samontētas horizontāli, tad tās tiek nogādātas starta laukumā un uzstādītas vertikālā stāvoklī. Tas samazina pirmsstarta sagatavošanas laiku par 75 procentiem, salīdzinot ar Delta II. Derīgā krava ar raķetes priekšgala aizsargapvalku tiek pievienota nesējam starta laukumā. Otrs starta komplekss SLC-6 ir izbūvēts Vandenberga Gaisa Spēku bāzē Kalifornijā, no kura 1980. gados bija paredzēts palaist Space Shuttle, bet šie plāni netika realizēti.
Starti
2002. gada 20. novembrī notika pirmais Delta IV (Medium+ 4,2) starts ar komerciālo sakaru pavadoni W5. Jaunas nesējraķetes izmēģinājumiem ASV valdība parasti negrib riskēt ar saviem pavadoņiem, tāpēc tiek izmantoti pavadoņu maketi vai komercpavadoņi. Boeing atrada klientu Eutelsat, kas bija ar mieru riskēt ar savu pavadoni (protams, pavadonis tika apdrošināts), pretī saņemot lielas atlaides.
Fransisko Varela
Fransisko Varela (dzimis, miris ) bija čīliešu biologs, profesors, filozofs un neirozinātnieks, kurš kopā ar Humberto Maturana bioloģijā ieviesa jēdzienu "autopoiesis" (sevis veidošana). Varela arī bija Gara un dzīves institūta (Mind and Life Institute) līdzdibinātājs. Šī organizācija veicina dialogu starp zinātni un budismu.
Dzīve
Varela piedzima 1946. gadā Santjago Čīlē un studēja medicīnu un bioloģiju, vēlāk iegūstot doktora grādu bioloģijā Hārvarda Universitātē. Pēc 1973. gada Pinočeta militārā apvērsuma, Varela ar ģimeni septiņus gadus pavadīja trimdā ASV un kļuva Tibetas budists pirms atgriezās Čīlē kā bioloģijas profesors.
1986. gadā viņš pārcēlās uz dzīvi Francijā, kur mācīja kognitīvo psiholoģiju un epistemoloģiju École Polytechnique un veica neirozinātniskus pētījumus Sorbonā. 1998. gadā Varela aprakstīja savu aknu transplantāciju un 2001. gadā Parīzē nomira no hepatīta.
Darbi
Darbā "Iemiesotais saprāts" Varela palīdzēja noformēt uztveres teoriju "enaktīvisms," kas apgalvo, ka cilvēka izzināšanu un apziņu varot tikai saprast saspēles rezultātā. Tas ir, uztveri cilvēka ķermenī (kā bioloģisku sistēmu, kas personiski, fenomenoloģiski piedzīvo) kopā ar apkārtējo vidi. Jeb, ka zināšanas rodās dinamiski starp organisma "motorajām iespējām" un apkārtējo vidi. Tā vietā, lai uzskatītu uztveri par pasīvu procesu, kuru pilnībā nosaka neatkarīgi eksistējošas pasaules īpašības, enaktivisms uzskata, ka organisms un vide ir "strukturāli savienoti un savstarpēji determinēti."
Pieņemot Edmunda Huserla un Maurice Merleau-Ponty fenomenoloģiju, Varela neirozinātnē popularizēja "neirofenomenoloģiju" un "pirmās personas zinātni", ar kuru pētnieki ar zinātniskām metodēm paši pēta savu apziņu.
Oksana Bajula
Oksana Bajula (dzimusi Dnipropetrovskā, Ukrainā) ir ukraiņu daiļslidotāja. 1993. gada pasaules čempione (Prāgā) un 1994. gada olimpiskā čempione (Lillehammerē).
Džons Koltreins
Džons Viljams Koltreins (dzimis, miris ) bija amerikāņu džeza saksofonists un komponists. Koltreins sākotnēji muzicēja bībopa un hārdbopa manierē, vēlākās karjeras laikā viņš palīdzēja ieviest skaņkārtu lietojumu džezā (modālais džezs) un vēl vēlāk kļuva par vienu no galvenajiem brīvā džeza mūziķiem.
Maršrutēšanas informācijas protokols
Maršrutēšanas informācijas protokols (en (RIP)) vēsturiski bija viens no biežāk lietotajiem maršrutēšanas protokoliem. Pārsvarā tas tiek lietots nelielos iekšējos tīklos.
Neskatoties uz to, ka eksistē daudzi citi maršrutēšanas protokoli, kas pārspēj RIP konverģences ātrumā un mērogojamībā (EIGRP, OSPF, IS-IS u.c.), RIP joprojām tiek pielietots, jo to atbalsta daudzas iekārtas un operētājsistēmas un šī protokola konfigurācija ir ļoti vienkārša. RIP priekšteci — protokolu Gateway Information Protocol izstrādāja Xerox PARC kā protokolu kopas PARC Universal Packet sastāvdaļu. Vēlāka šī protokola versija Routing Information Protocol bija iekļauta XNS protokolu kopā.
Pirmā RIP versija, kas atbalstīja IP bija iekļauta BSD UNIX kā routed dēmons. 1988. gadā RIP tika standartizēts ar.
RIP ir distance-vector maršrutēšanas protokols un izmanto Bellmana-Forda algoritmu.
Par metriku tas izmanto lēkumu skaitu hop-count — maršrutētāju skaitu caur kuriem paketei jāiet, lai sasniegtu adresātu. Lēkumu skaita maksimālā vērtība RIP protokolā ir 15. Vērtība 16 nozīmē nesasniedzamu maršrutu. Nelielā maksimālā vērtība samazina maršrutēšanas cilpu rašanās iespējamību, bet arī ierobežo RIP protokola mērogojamību.
Ketrīna Greiema
Bērnība un studiju gadi
Ketrīna piedzima 1917. gadā Ņujorkā, turīgā ģimenē. Viņas tēvs Jūdžīns Maiers bija finansists, māte Agnese Ernsta bija bohēmiķe, intelektuāle, mākslas mīļotāja un Republikāņu partijas aktīviste. Agnese Ernsta bija pazīstama ar Ogistu Rodēnu, Mariju Sklodovsku-Kirī, Tomasu Mannu, Albertu Einšteinu un Eleanoru Rūzveltu. Ketrīnas māte strādāja par reportieri avīzē laikā, kad sievietes žurnālitu profesijā strādāja ļoti reti. Ketrīnas tēvs Jūdžīns Maiers 1933. gadā nopirka laikrakstu The Washington Post, vēl tad, kad Ketrīna bija studente. Laikraksts tika pārdots par ļoti zemu cenu, jo uzņēmums bija uz bankrota robežas. Jūdžīns Maiers to saveda kārtībā, un lai gan jau bija pensijā, sāka strādāt avīzē, kas viņam kļuva par tādu kā hobiju.
Maršrutēšanas informācijas protokols
RIP izmanto split horizon un holddown mehānismus lai nesūtītu nepareizu maršrutēšanas informāciju un nepieļautu maršrutēšanas cilpas. RIP rotokolā holddown taimeris ir 180 sekundes.
Ketrīna Greiema
Bērnība un studiju gadi
Ketrīnai vecākiem piederēja vairākas mājas dažādās vietās. Viņa reti redzēja savus vecākus, jo viņi daudz ceļoja un bija ļoti aizņemti. Tādēļ viņu un viņas četrus brāļus un māsas uzaudzināja auklītes, guvernantes un mājskolotājas.
Maršrutēšanas informācijas protokols
RIP protokols sūta citiem maršrutētājiem pilnu maršrutēšanas informācijas tabulu katras 30 sekundes. Mazā tīkla ar nelielām maršrutēšanas tabulām tas nerada problēmas, bet lielākos tīklos RIP maršrutēšanas jauninājumi var veidot lielu datu apjomu. Mūsdienu RIP realizācijās jauninājumu izsūtīšanas laiks tiek mainīts, lai izvairītos no situācijas, kad maršrutētāji sūta jauninājumus reizē.
Ketrīna Greiema
Bērnība un studiju gadi
Ketrīna mācījās Medeiras skolā (The Madeira School) un jau no skolas laikiem interesējās par žurnālistiku. Medeiras skolā viņa bija skolas avīzes redaktore. Pēc tās beigšanas viņa devās mācīties uz Vesaras koledžu (Vassar College), bet pēc gada pārgāja uz Čikāgas Universitāti, jo viņa uzskatīja, ka tur ir aktīvāka skolas dzīve. Čikāgā Maiere sadraudzējās ar cilvēkiem no citiem sociālajiem slāņiem, bet ar līdzīgām interesēm. Pa vasarām viņa strādāja laikrakstā The Washington Post.
Maršrutēšanas informācijas protokols
Maršrutēšanas informācijas pārraidei RIP protokla datu bloki (PDU) tiek iekapsulēti UDP. RIP izmanto UDP porta numuru 520.
Ketrīna Greiema
Bērnība un studiju gadi
Pēc studiju beigšanas viņa aizbrauca uz Sanfrancisko, kur viņai bija sarunāts darbs vietējā laikrakstā. Viņa rakstīja īsus rakstiņus par jaunākajām ziņām. Pēc gada (1938. gadā) viņa atgriezās Vašingtonā, kur viņa sāka strādāt The Washington Post par redartoru. Tajā pašā laikā viņa uzsāka attiecības ar savu bijušo skolasbiedru Vilu Lengu junioru. Attiecības izjuka dažādu interešu dēļ.
Maršrutēšanas informācijas protokols
Ir trīs RIP protokola versijas: RIPv1, RIPv2 un RIPng.
Ketrīna Greiema
Laulība
1940. gada 5. jūnijā, pēc īsām romantiskām attiecībām, Ketrīna apprecēja Filipu Greiemu, Harvardas Juridiskās skolas (Harvard Law School) beidzēju, kurš tobrīd bija valsts ierēdnis. Ketrīna pieņēma vīra uzvārdu un kļuva par Katrīnu Maieri Greiemu. Viņi nevēlējās dzīvot uz Ketrīnas vecāku rēķina, bet gan paši nopelnīt savu iztiku, lai būtu finansiāli patstāvīgi. Vīrs turpināja strādāt par valsts ierēdni, bet Ketrīna par redaktori. Viņi draudzējās ar cilvēkiem no Vašingtonas politiskās un žurnālistiskās elites.
Otrā pasaules kara laikā Filipu iesauca armijā. Viņš dienēja gaisa spēkos, no ierindnieka viņu paaugstināja līdz majoram. Ketrīna sekoja savam vīram uz armijas dienesta vietām — uz Dienviddakotu, Harisburgu, Pensilvāniju, līdz pat 1945 gadam. Tad Filipu nosūtīja uz Klusā okeāna kara darbības zonu, bet Ketrīna atgriezās pie sava darba laikrakstā The Washington Post.
Maršrutēšanas informācijas protokols
RIPv1
RIPv1 izmanto apraides (broadcast) adresi (255.255.255.255) maršrutēšanas informācijas nosūtīšanai.
RIPv1 ir aprakstīts.
Ketrīna Greiema
Laulība
Kara laikā Ketrīnas pirmais bērns mira dzemdību laikā, un vēlāk viņa piedzīvoja vairākus bērnu zaudējumus grūtniecības laikā. Vēlāk tomēr Ketrīnai un Filipam piedzima četri bērni. 1943. gada 3. jūlijā piedzima Elizabete Morisa Greiema (pieņēmusi vīra uzvārdu Veijmuta). Viņu otrais bērns piedzima 1945. gada 22. aprīlī — Donalds Edvards Greiems.
Maršrutēšanas informācijas protokols
PDU formāts
RIPvi PDU sastāv no 4 baitu galvenes (header) un RIP entry ierakstiem.
RIPv1 PDU satur sekojošus laukus: RIP entry satur informāciju par vienu maršrutu, tā formāts ir sekojošs; RIP entry ir 20 baitu ieraksts, kas satur sekojošus laukus:
Ketrīna Greiema
Laulība
Tajā pašā gadā Filipu demobilizēja no armijas un viņš atgriezās Vašingtonā. Ketrīna pameta savu darbu The Washington Post, lai varētu pievērsties bērnu audzināšanai. Jūdžīnam Maieram viņa znots patika, tādēļ viņš tam piedāvāja kļūt par partneri un kopā izdot The Washington Post. Pēc ilgām diskusijām Filips piekrita. Pēc gada Maiers atstāja savu darbu avīzē un devās strādāt uz Pasaules Banku, pārdodot visas akcijas Greiemiem par 1 ASV dolāru.
Maršrutēšanas informācijas protokols
PDU formāts
Visu neizmantoto lauku vērtībai ir jābūt 0.
RIP entry vienā PDU var atkārtoties līdz 25 reizēm (viens PDU var saturēt informāciju par 25 maršrutiem). Tas kopā veido 25 * 20 + 4 = 504 baitus garu RIP PDU. Kopā ar 8 baitu UDP galveni (header) tas veido 512 baitu datagrammu.
Ketrīna Greiema
Laulība
1948. gadā Ketrīnai un Filipam piedzima otrais dēls Viljams Velšs Greiems. Pēc sešiem mēnešiem Maiers pameta darbu Pasaules Bankā un atgriezās avīzē. Tur viņš strādāja par padomes priekšsēdētāju līdz savai nāvei 1959. gadā. Filips Greiems avīzi attīstīja, nopērkot Newsweek žurnālu un vairākas televīzijas un radio stacijas. Greiemiem bija nozīmīga loma Vašingtonas sabiedrībā, viņi bija labos draugos ar Džonu F. Kenediju, Žaklīnu Kenediju, Robertu Kenediju, Lindonu Džonsonu, Robertu Maknamaru, Henriju Kisindžeru, Ronaldu Reiganu, Nensiju Reiganu un daudziem citiem. Filips bija ļoti tuvs draugs daudziem ietekmīgiem politiķiem, un pēc Ketrīnas domām, šī tuvā draudzība vēlāk traucēja viņam būt par objektīvu žurnālistu. 1952. gadā viņiem piedzima ceturtais bērns — Stīvens Maiers Greiems.
Filipam sāka parādīties ļoti straujas garstāvokļa maiņas, viņam bija vai nu ļoti izteikti depresīvs noskaņojums vai arī pacilāts garstāvoklis, vēlāk konstatēja, ka viņam piemita bipolāri afektīvi traucējumi. Ap to laiku Ketrīna atklāja, ka vīram ir mīļākā, Robina Vebba, kas strādāja žurnālā Newsweek. Filips paziņoja, ka viņš grib pamest Katrīnu Robinas dēļ, viņš jau uzsāka īpašumu dalīšanu. Bet tad Filips piedzīvoja nervu sabrukumu.
Maršrutēšanas informācijas protokols
RIPv2
Papildus tika pievienota arī RIPv2 atbalsta arī atklāta teksta autentificēšanu. 1997. gadā tas tika papildināts arī ar MD5 autentificēšanas iespēju.
Ketrīna Greiema
Laulība
Kādā avīzes konferencē Fīniksā, Arizonā, viņš publikai atklāja, ka prezidentam Džonam F. Kenedijam ir romāns ar gleznotāju Mēriju Pinčotu Maieri. Viņa bija pazīstama ar to, ka atklāja, ka kopā ar prezidentu Džonu F. Kenediju pīpējusi marihuānu. Viņa arī tika uzskatīta par Kenedija favorīti starp mīļākajām. Ketrīna uzreiz aizlidoja uz Arizonu, lai vestu Filipu atpakaļ. Filipu aizveda uz Čestnata Lodžu (The Chestnut Loudge), psihiatrisko slimnīcu, kur viņš pavadīja sešas nedēļas.
Maršrutēšanas informācijas protokols
RIPv2
RIPv2 ir aprakstīts.
Ketrīna Greiema
Laulība
1963. gada 3. augustā, dažas dienas pēc iznākšanas no slimnīcas, kad Filips kopā ar sievu bija viņu lauku mājā, viņš vannas istabā izdarija pašnāvību nošaujoties.
Maršrutēšanas informācijas protokols
PDU formāts
RIPv2 PDU formāts ir līdzīgs RIPv1 PDU. Lauka Versija vērtība RIPv2 ir 2. RIPv2 nosaka savādāku RIP entry formātu. RIP entry (RIPv2) ieraksts satur sekojošus laukus:
Ja RIP entry satur autentificēšanas informāciju, tās formāts ir šāds. Autentificēšanas tips laukam RIPv2 definēta tikai viena vērtība — 2, kas nozīmē atklāta teksta autentificēšanu. Autentificēšanas informācija — autentificēšanas parole. Ja tā ir īsāka par 16 simboliem, atlikušie baiti tiek aizpildīti ar nullēm.
Ketrīna Greiema
Laikraksta vadīšana
Pēc vīra nāves Ketrīna pārņēma The Washington Post vadību. Pirms viņas neviena sieviete nebija ieņēmusi tik augstu amatu kādā izdevniecībā. Daudziem viņas kolēģiem, vīriešiem, bija grūti pieņemt to, ka viņiem ir priekšniece sieviete. Greiema sāka pieņemt darbā vairāk melnādaino cilvēku un sieviešu, ar laiku izdevniecībā dzimumu līdztiesība bija kļuvusi pašsaprotama. Pēc izdevniecības pārņemšanas viņa izteicās: “Ja tu esi bagāta, vēl pie tam sieviete, tevi var ļoti pārprast.”
Maršrutēšanas informācijas protokols
PDU formāts
Citu lauku nozīme un vērtības ir tādi paši, kā RIPv1.