cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jenotsuns
Reprodukcija
Jenotsuns veido monogāmus pārus uz mūžu. Reizēm pārošanās sezonā, starp jenotsuņu tēviņiem izceļas cīņas par mātītes labvēlību. Pārošanās sezona sākas, kad pavasarī jenotsuņi mostas no ziemas miega un iznāk no savām migām. Grūsnības periods ilgst apmēram 60 dienas. Parasti piedzimst 6—7 kucēni, reizēm arī vairāk. Tēviņš palīdz mātītei audzināt kucēnus, pienesot barību iesākumā mātītei un vēlāk visai ģimenei. Tēviņš viens pats dodas medībās pirmās 50 dienas. Jenotsuņu mazuļi turpina zīst pienu arī pēc tam, kad jau ir pieraduši pie pamatbarības. Jenotsuņu māte zīda mazuļus apmēram 8 nedēļas, tas ir daudz ilgāk kā citiem dzīvniekiem suņu dzimtā. Dzimumbriedums tiek sasniegts, kad jenotsuņi ir vecāki par vienu gadu.
Sistemātika
Jenotsunim ir 6 pasugas: Starp zinātniekiem nav vienprātības par Japānas jenotsuņa (Nyctereutes procyonoides viverrinus) un Hokaido jenotsuņa (Nyctereutes procyonoides albus) sistematizēšanu, ir zinātnieki, kas uzskata, ka Japānas jenotsuns un Hokaido jenotsuns būtu jāizdala kā patstāvīga suga ar divām pasugām, jo tie ģenētiski atšķiras no pārējiem jenotsuņiem.
Tough Enough
"Tough Enough" ir igauņu grupas Vanilla Ninja otrais singls un pirmais singls no albuma Traces of Sadness. Singls tika izdots. Singls iekļuva 7 valstu topos, un visaugstāko pozīciju dziesma ieņēma Igaunijā (1. vieta).
Kornetu ezeri
Kornetu ezeri jeb Korneta ezeri ir ezeru virkne Alūksnes novada Veclaicenes pagastā pie Igaunijas robežas. Izvietojušies Alūksnes augstienē T veida Kornetu—Peļļu subglaciālajā iegultnē, kuras centrā atrodas Korneti. Virknē ir astoņi ezeri:
Lielākie ezeri ir gari izstiepti, krasti pārsvarā krauji, ezerdobes nogāze stāva. Raipala ezera tilpums (4,3 mlj m3) ir lielāks, nekā pārējiem ezeriem kopā. Ezeri un to apkārtne ietilpst Veclaicenes aizsargājamajā ainavu apvidū. Populārs tūristu galamērķis; vairākas atpūtas bāzes, peldvietas.
Teletanks
Teletanki (saīsināti — TT) bija Padomju Savienībā 1930.—1940. gados izstrādāti un ražoti radiovadāmi tanki bez ekipāžas.
Pēc veiksmīgiem radiovadāma franču tanka "Reno-FT" izmēģinājumiem 1929.—1930. gadā Padomju Savienībā tika nolemts mērķtiecīgi pievērsties šāda tipa tanku attīstībai. Izmantojot padomju sērijveidā ražotos tankus T-18, T-26, T-27, T-38, BT-5 un BT-7, tika radīti radiovadāmo tanku prototipi TT-18, TT-26, TT-27 TT-38, TT-BT-5 un TT-BT-7.
No iepriekš minētajiem teletanku prototipiem tikai ТТ-26 tika saražots nelielā sērijā — 55 tanki, un tika pieņemti Sarkanās armijas bruņojumā. Karadarbībā ТТ-26 tika lietots Ziemas kara laikā. Otrā pasaules kara sākumā Sarkanajā armijā bija aptuveni 2 tanku bataljoni ar teletankiem, tomēr Otrais pasaules karš faktiski izbeidza ne tikai pašu teletanku ražošanu, bet arī darbu pie jaunu prototipu izstrādes.
Teletanki tika apbruņoti ar ložmetējiem, liesmumetējiem, kā arī dūmu aizsega lādiņiem, savukārt atsevišķos gadījumos uz tiem (TT-26) tika uzstādītas speciālas 200—700 kg smagas sprāgstvielu kastes, kas bija paredzētas pretinieka nocietinājumu sagraušanai.
Teletanku TT-26, kas bija vienīgais karadarbībā pielietotais teletanks, vadīja no speciāla vadības tanka TU-26, kas, izmantojot radio kanālu, varēja kontrolēt TT-26 darbību 500—1000 m rādiusā. Gadījumā, ja TT-26 nonāca pretinieka rokās, tas pēc iespējas bija jāiznīcina, izmantojot TU-26 lielgabalu.
Paralēli teletankiem Padomju Savienībā norisinājās arī radiovadāmu lidmašīnu un kuteru prototipu izstrāde.
Andžejs Vajda
Andžejs Vitolds Vajda (pl, dzimis, miris ) bija poļu teātra un kinorežisors, ievērojams "Polijas kinoskolas" pārstāvis. Viņš tiek uzskatīts par vienu no pasaulē slavenākajiem kinorežisoriem.
Četras viņa filmas bijušas nominētas Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā starptautiskā spēlfilma": "Apsolītā zeme" (Ziemia Obiecana, 1975), "Vilko kalpones" (Panny z Wilka, 1979), "Dzelzs cilvēks" (Człowiek z żelaza, 1981) un "Katiņa" (Katyń, 2007).
Filmogrāfija
Andžejs Vajda bija Polijas kinoskolas virziena pārstāvis. Uzņēmis vairāk nekā 50 filmas, tai skaitā:
Pēdējā Vajdas filma "Pēcattēls" (Powidoki, 2016) uzņemta par poļu avangarda mākslinieka Vladislava Stšemiņska pēdējo dzīves posmu.
Josifs Brodskis
Josifs Brodskis (ru; dzimis 1940. gada 24. maijā Ļeņingradā, miris 1996. gada 28. janvārī Ņujorkā) bija ebreju izcelsmes krievu dzejnieks un esejists, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1987).
Dzīvesgājums
Dzimis Otrā pasaules kara laikā fotogrāfa Aleksandra Brodska un viņa sievas Marijas Volpertes ģimenē kā vienīgais bērns. 15 gadu vecumā viņš pārtrauca mācības skolā, strādāja par slimnīcas sanitāru, no 1957. līdz 1960. gadam piedalījās ģeologu ekspedīcijās, šajā laikā uzrakstīja savus pirmos dzejoļus, 1960. gada vairāki žurnāli publicēja viņa literāros darbus. Brodski atbalstīja un iedvesmoja dzejniece Anna Ahmatova. 1964. gadā Brodski arestēja un apvainoja "parazītismā" (ru). Brodski izsūtīja uz Arhangeļskas apgabalu, kur pavadīja 18 mēnešus darba nometnē. 1972. gadā Brodski izraidīja no PSRS. Viņš uzsāka dzīvi ASV, kur strādāja par pasniedzēju dažādās universitātēs. 1977. gadā Brodskim piešķīra ASV pilsonību.
Latviešu valodā
Latviski ir izdoti:
Roberts Eihe
Kārlis Roberts Eihe (1890—1940) bija latviešu komunists un profesionāls revolucionārs. LSPR valdības pārtikas komisārs (1919), Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālkomitejas loceklis, CK Politbiroja locekļa kandidāts (1935). PSRS Zemkopības tautas komisārs (1937). Piedalījās Lielā terora laika "tīrīšanas" akcijās Sibīrijā, līdz pats tika apcietināts, spīdzināts un nogalināts. Reabilitēts 1956. gadā.
Latvijas PSR laikā Roberta Eihes vārdā bija nosaukts traleris un Dobeles 1. vidusskola.
Dzīvesgājums
Dzimis 1890. gada 12. augustā Dobeles pagasta "Avotiņos" (tagad Krimūnu pagastā ) zemnieka Indriķa Eihes un Anlīzes Eihes ģimenē. 1904. gadā beidza Dobeles sākumskolu, 1905. gada revolūcijas laikā iestājās LSDSP un no 1906. gada strādāja par zelli Veinberga darbnīcā Jelgavā. 1907. gada viņu apcietināja, bet atbrīvoja pēc diviem mēnesiem pierādījumu trūkuma dēļ. 1908. gadā ievēlēts par Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) Jelgavas organizācijas komitejas locekli. Pēc atkārtotas apcietināšanas 1908. gada beigas Eihe emigrēja uz Lielbritāniju, strādāja par kurinātāju uz kuģiem un Skotijas ogļu šahtās. 1911. gadā atgriezās dzimtenē, sociāli aktīvi darbojās LSD Rīgas organizācijā, arodbiedrībā "Āmurs", biedrībā "Izglītība", kooperatīvu biedrībā "Produkts". 1914. gadā viņu ievēlēja LSD Centrālkomitejā, no jauna apcietināja un 1915. gadā izsūtīja trimdā uz Jeņisejas guberņas Kanskas apriņķa Čerevjanskas pagastu. Izbēga no trimdas un slēpās ar svešu uzvārdu līdz Februāra revolūcijai, kad atgriezās Rīgā un tika ievēlēts par Rīgas Strādnieku deputātu padomes locekli.
1918. gada janvārī Vācijas okupācijas iestādes viņu apcietināja, bet jūlijā viņš devās uz Maskavu. 1919. gadā atgriezās Latvijā, bija LSPR valdības pārtikas komisārs, pēc tam atkal devās uz Krieviju, kur strādāja Čeļabinskas guberņas pārvaldes orgānos. 1921. gadā piedalījās 3. Kominternes kongresā, līdz 1924. gadam strādāja KSPFR Pārtikas Tautas komisariātā, pēc tam bija Sibīrijas novada izpildkomitejas priekšsēdētājs (1925—1929), pēc tam Rietumsibīrijas novada VK(b)P pirmais sekretārs. 1930. gada viņu ievēlēja par Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas (VK(b)P) Centrālkomitejas locekli, CK Politbiroja locekļa kandidātu (1935). 1937. gadā Eihi iecēla par PSRS Zemkopības tautas komisāru un Novosibirskas apgabala VK(b)P Pirmo sekretāru. Viņš organizēja Lielā terora "tīrīšanas" akcijas Sibīrijā. 1937. gadā troika, kuras sastāvā bija Roberts Eihe, represēja 34 872 cilvēkus, apsūdzot tos kā dažādu pretpadomju organizāciju (Белогвардейско-монархическая организация РОВС, Сибирский филиал Трудовой Крестьянской партии, Церковно-монархическая повстанческая организацая un citu) biedrus.
1938. gada 29. aprīlī Eihi apcietināja sakarā ar apsūdzību spiegošanā un piederībā "latviešu fašistiskajai (kontrrevolucionārajai) organizācijai". Pratināšanās neatzina savu vainu par spīti spīdzināšanām. Pēc 1954. gadā dotajām NKVD 1. specdaļas vadītāja L. Baštakova liecībām ''Eihe tika sists ar gumijas nūjām, bet uz jautājumu "atzīsti, ka esi spiegs?" atbildējis "neatzīstu". Pēc piecām piekaušanas reizēm viņam iztecēja viena acs. Tikai tad, kad Berija pārliecinājās, ka atzīšanos spiegošanā no Eihes neizdosies iegūt, viņu pavēlēja nošaut.'' Nāvessodu izpildīja Komunarkas masu kapos pie Maskavas 1940. gada 2. februārī.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva par mūža ieguldījumu Latvijas mūzikas attīstībā
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva par mūža ieguldījumu Latvijas mūzikas attīstībā jeb "Veco zaldātu" balva ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā. Balva tiek pasniegta ne tikai mūziķiem, bet gan arī ar mūziku saistītiem cilvēkiem.
Balva tiek pasniegta katru gadu kopš 1994. gada, izņemot 1996. gadā.
Seišelas
Seišelas oficiāli Seišelu Republika (kreolu - Repiblik Sesel) ir salu valsts Āfrikā uz ziemeļaustrumiem no Madagaskaras. Arhipelāgs sastāv no 115 granīta un koraļļu salām, no kurām 33 ir apdzīvotas. Lielākās salas ir Mae, Pralēna un Ladiga. Tai ir augstākais tautas attīstības indekss Āfrikā un augstākā ienākumu nevienlīdzība pasaulē, mērot pēc Džini koeficienta. Seišelas ir viena no Āfrikas Savienības loceklēm.
Seišelas ar 86 525 iedzīvotājiem ir otrā mazākā valsts Āfrikā pēc iedzīvotāju skaita, katru gadu to apmeklē vairāk kā 200 000 tūristu. 86% valsts iedzīvotāju ir seišelieši.
Vēsture
Pirmie, kas apmetās uz dzīvi salās, bija maldivu un arābu tirgotāji. Vēlāk tās kļuva par tirdzniecības punktu starp Āfriku un Āziju, dažkārt par pirātu apmetni. Pirmie eiropieši, kas apmetās uz dzīvi Seišelās, bija franči, 1742. gadā viņi pārņēma pilnīgu kontroli pār salām.
1770. gadā izveidojās pirmā patstāvīgā apmetne, bet 1771. gadā tika izveidota pirmā garšvielu plantācija, lai Francija varētu konkurēt ar Holandi garšvielu tirgū.
Salas kalpoja par vergu tranzīta punktu starp Āfriku, Indiju un Madagaskaru. Nomaļās atrašanās dēļ salas bieži izmantoja, lai izsūtītu nevēlamas personas. Salās sodu izcietis, piemēram, Francijas troņmantnieks Luija XVI dēls, arī Kipras arhibīskaps, kurš vēlāk kļuva par Kipras prezidentu.
Pēc Lielās Franču revolūcijas no 1794. gada salās 14 gadu laikā septiņas reizes mainījās britu un franču pārvaldība. 1811. gadā salas okupēja britu armija. 1814. gadā Parīzes vienošanās noteica, ka salas pieder Britu impērijai.
1853. gadā tika pārtraukta verdzība. 1976. gadā Seišelu salas ieguva neatkarību no Britu impērijas un kļuva par vienu no Nāciju Sadraudzības dalībvalstīm. 1977. gadā valstī notika apvērsums, kura laikā tika gāzts pirmais Seišelu prezidents, viņu nomainīja Alberts Renē, kurš bija Seišelu prezidents līdz 2004. gadam.
2013. gada janvārī salās tika izsludināts ārkārtas stāvoklis tropiskā ciklona dēļ, kas izraisīja lietusgāzes, plūdus un zemes nogruvumus, iznīcinot simtiem māju.
Ģeogrāfija
Seišelu salu arhipelāgs atrodas Indijas okeāna rietumu daļā 1600 km no Kenijas krastiem, un 2800 km no dienvidrietumu Indijas un 925 km uz ziemeļaustrumiem no Madagaskaras. Kopā arhipelāgā ietilpst 115 salas, no kurām 76 ir koraļļu izcelsmes, savukārt pārējās ir uz granīta iežu pamata un ir kontinentālas izcelsmes, bet nav vulkāniskas. Kopējā salu platība ir 451 kvadrātkilometrs.
Mae ir galvenā sala, tā ir 153 kvadrātkilometru liela, tajā atrodas valsts galvaspilsēta Viktorija. Šajā salā dzīvo 80% no visiem valsts iedzīvotājiem. Koraļļu salas ir vidēji 1,5 metrus virs jūras līmeņa, lielākais augstums sasniedz 9 līdz 15 metrus virs jūras līmeņa. Tajā pašā laikā granīta salas paceļas līdz pat 100 m virs jūras līmeņa. Lielāko daļu salu klāj krāšņa un plaukstoša augu valsts. Tipiska Seišelu pazīme ir baltas smilšainas pludmales.
Tā kā salās ir ierobežoti svaiga ūdens krājumi, vietējie iedzīvotāji lielākoties dzīvo mazos ciematiņos, kuros vidēji dzīvo līdz 100 cilvēkiem. Daudzas no salām kalpo kā ligzdošanas vietas putnu kolonijām.
Klimats
Seišelu salas atrodas nedaudz uz dienvidiem no ekvatora, tāpēc Seišelu salās valda tropu klimats, bet no novembra līdz aprīlim ir lietus sezona, ko nosaka musonu lieti. Janvāris ir vismitrākais gada mēnesis, un visvairāk nokrišņu ir Mae salā un Silhouette salā. No maija līdz oktobrim galvenokārt ir saulains un sauss laiks. Jūlijs un augusts ir sausākie gada mēneši. Gaisa temperatūra svārstās no 24ºC līdz 31ºC, vidējais gaisa mitrums ir 80%.
Iedzīvotāji
Salām nav savu pamatiedzīvotāju, tāpēc salu populāciju veido imigranti no citām valstīm. Lielākās etniskās grupas veido franču, afrikāņu, indiešu un ķīniešu pēcteči, kuri salās ieradās 19. gadsimtā. Oficiālās valodas ir angļu, franču un seišelu kreolu valoda, kura veidojusies no franču valodas. Vidējais iedzīvotāju vecums Seišelu salās ir 32 gadi, bet vidējais mūža ilgums ir 73 gadi.
Kopumā salās dzīvo 86 525 iedzīvotāju, 86% no tiem ir seišelieši jeb iebraucēju pēcteči, 3% briti, 1,8% franči, 0,5% ķīnieši, 0,3% indieši un 1,2% citas minoritātes. Lielākā daļa iedzīvotāju jeb 90% no 86 525 iedzīvotājiem dzīvo Mae salā, 9% Preslinas un Ladiga salās, bet atlikušais 1% iedzīvotāju pārējās Seišelu salās.
Reliģija
Lielākā daļa Seišelu salu iedzīvotāju jeb 93,2% ir kristieši, 2,1% — hinduisti, 1,1% — islāmticīgie, 1% ir budisti, un 1,5% ir citu reliģiju sekotāji, bet 1,5% no salu iedzīvotājiem ir ateisti. No kopējā kristiešu skaita 82,2% ir katoļi, 6,4% ir anglikāņi, 1,1% ir Septītās dienas adventisti, bet 3,4% citas ar kristietību saistītas releģijas.
Tūrisms
Kopš 1971. gada, kad atvēra Seišelu Starptautisko lidostu (SEZ), tūrisms ir kļuvis par salu iedzīvotāju galveno ieņēmumu avotu, tāpēc arī liela daļa iedzīvotāju darbojas apkalpošanas sfērā. Pēdējos gados varas iestādes piesaista ārzemju investīcijas, lai uzlabotu tūrisma nozares kvalitāti, atverot jaunas viesnīcas un kūrortus. Katru gadu Seišelu salas vidēji apmeklē 200 000 tūristu. Salas ir iecienīts galamērķis aktīvas atpūtas cienītājiem, jaunlaulātajiem un citiem. 2011. gadā Seišelās medusmēnesi pavadīja Anglijas Princis Viljams un viņa sieva Keita.
Kopš 1991.-1992. gada, kad salas piedzīvoja milzīgu tūrisma kritumu dēļ Persijas līča kara, varas iestādes ir sapratušas, ka tūrisms ir ļoti neaizsargāts ieņēmumu avots. Tāpēc valstī sāka attīstīt citas nozares, lai samazinātu atkarību no tūrisma nozares, veicināja lauksaimniecības, zvejniecības, maza mēroga rūpniecības un finanšu nozaru attīstību.
Nikolass Tinbergens
Nikolass Tinbergens (Nikolaas Tinbergen, dzimis, miris ) bija Nīderlandes ornitologs un viens no instinktu teorijas un salīdzinošās etoloģijas pamatlicējiem. 1972. gadā saņēma Eliota Kueza (Elliott Coues) medaļu no Amerikāņu ornitoloģijas apvienības. 1973. gadā kopā ar Konrādu Lorencu un Karlu fon Frišu ieguva Nobela prēmiju medicīnā par sasniegumiem etoloģijas pētījumos. Vēlāk izmantoja savu pieredzi, studējot autiskos traucējumus cilvēkiem. Viņa brālis Lūkss Tinbergens (Luuk Tinbergen 1915-1955) arī bija ornitologs, bet brālis Jans Tinbergens (Jan Tinbergen 1903-1994) savukārt saņēma Nobela prēmiju ekonomikā par dinamisko modeļu izstrādi un pielietošanu ekonomisko procesu analīzē 1969. gadā. Tinbergens bija Amerikāņu nacionālās zinātņu akadēmijas biedrs, kā arī saņēma goda balvas no Amerikāņu psihologu asociācijas, Edinburgas un Lesteras universitātes.
Amazones
Amazones, šaurākā izpratnē, ir vārds, ko grieķi savos mītos piedēvēja matriarhāli organizētai, Antālijā un Melnās jūras austrumu krastā dzīvojošai tautai. Vēlāk šis vārds tika izmantots arī mītiskai sieviešu tautai Ziemeļāfrikā.
Rietumu modernajā kultūrā, it sevišķi popkultūrā, apzīmējums "Amazones" tiek lietots arī attiecībā uz visām sieviešu karotājām un sabiedrībām, kurās sievietes ir priekšplānā. Turklāt pastāv tēze, ka no amazonēm ir atvasināts arī Dienvidamerikas upes Amazones nosaukums.
Čaklais
Čaklais (sieviešu dzimtē Čaklā) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Preiļi
Ģeogrāfija
Preiļi atrodas Latgales centrālajā daļā, aptuveni 200 km uz austrumiem no Rīgas, svarīgu ceļu (Līvānu-Krāslavas, Viļānu-Daugavpils) krustpunktā. Tā arī ir nozīmīga pieturvieta svētceļojuma laikā uz Aglonu, kas tradicionāli notiek augusta sākumā. Preiļiem ir raksturīgs Latgales (iekšzemes) klimats ar augstām temperatūrām vasarā, bet zemākām — ziemā.
Vēsture
Uzskata, ka Preiļu novads jeb "Preiļu zeme" bija viena no senās latgaļu Jersikas valsts administratīvi teritoriālajām vienībām un karaļa Visvalža pēcnācēju pēdējais mantojums. Avotos Preiļi pirmoreiz tiek minēti ap 1250. gadu, taču pastāv uzskats, ka senie Preiļi ir sākuši veidoties daudz agrāk ap Anspaku un Pliudu pilskalniem, kas tikuši apdzīvoti jau 10. gadsimtā.
Preiļi attīstījās kā tirgotāju un amatnieku brīvciems netālu no Preiļu muižas (Prele) centra. Miesta tiesības Preiļiem piešķirtas 1852. gadā, kad tajā bijušas 85 sētas, katoļu dievnams un krogs. Preiļos tika rīkoti vērienīgi gadatirgi, kas ilguši pat vairākas dienas. Ap 1897. gadu Preiļu iedzīvotāju skaits sasniedza 2104, bet 1935. gadā Pirmā pasaules kara un migrācijas dēļ tas bija samazinājies līdz 1662, tolaik 50% pilsētas iedzīvotāju bija ebreji.
1926. gadā Preiļiem piešķīra biezi apdzīvotas vietas statusu, bet 1928. gadā — pilsētas tiesības. Pēc Otrā pasaules kara iedzīvotāju skaits bija zem 1000 iedzīvotājiem, taču salīdzinoši īsā laikā iedzīvotāju skaits sāka strauji palielināties, ko veicināja strādnieku ieceļošana no Padomju Savienības. 1989. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 9421, taču līdz ar neatkarības atgūšanu samazinājās rūpniecības apjomi un arī cilvēku skaits.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Lielākie uzņēmumi
Lielākie uzņēmumi Preiļos ir:
Nāves triumfs
"Nāves triumfs" (apm. 1562.g.) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna. Tajā attēlota apokaliptiska aina, kurā redzama pasaules iznīcība un Nāves triumfs (Nāve ar izkapti šajā gleznā tēlota kā Apokalipses jātnieks). Gleznojot šo darbu, Brēgels daudz ietekmējies no Hieronīma Bosa.
Brēgels attēlo nāvi gan tiešā, gan simboliskā nozīmē: redzami degošu pilsētu dūmi, avāriju cietuši kuģi, skeletu armija, kas uzbrūk dzīvajiem un tos nogalina, dzīvo bezcerīgā pretošanās u.tml. Gleznā attēlots, ka no nāves nespēj izbēgt neviens — neatkarīgi no sava sociālā stāvokļa.
Gleznā attēlotas dažādas XVI gs. vidus dzīves reālijas, tostarp nāvessoda izpildes veidi. Attēloti arī tādi priekšmeti kā agrīns mehāniskais pulkstenis, mūzikas instrumenti, apģērbs.
DHK Latgale
DHK Latgale bija Latvijas čempionāta komanda no Daugavpils. Komanda spēlēja Latvijas čempionātā, kā arī vienu sezonu aizvadīja Baltkrievijas Ekstralīgā. Komandas augstākais sasniegums ir Latvijas čempionātā divas reizes izcīnītās bronzas medaļas. 2012. gada vasarā komanda beidza pastāvēt.
Budže
Budže var būt:
Jānis Bērziņš (militārpersona)
Jānis Bērziņš (ru, dzimis Pēteris Ķuzis; 1889—1938), bija latviešu komunists un profesionāls revolucionārs. PSRS militārā izlūkdienesta vadītājs (1924—1935, 1937), rezidentūras (spiegu tīkla) veidotājs un slepeno operāciju vadītājs, kā galvenais militārais konsultants piedalījies Spānijas pilsoņu karā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1889. gada 13. novembrī Rīgas apriņķa Jaunpils (Zaubes) pagasta "Kliģenē" zemnieka Jāņa Ķuža ģimenē. Mācījās Baltijas Skolotāju seminārā Kuldīgā, 1905. gada revolūcijas laikā iestājās LSDSP Madlienas organizācijas pulciņā „Sprigulis”, kaujinieku grupas sastāvā piedalījās uzbrukumā soda ekspedīcijas kazakiem Jaunpils muižā. 1907. gadā viņu apcietināja un kara tiesa Tallinā viņam piesprieda astoņu gadu cietumsodu, ko nepilngadības dēļ samazināja līdz diviem gadiem. 1909. gadā darbojās LSD Rīgas organizācijā. 1911. gadā Ķuzi atkārtoti apcietināja un izsūtīja uz Irkutskas guberņu, no kurienes 1914. gadā viņš aizbēga un ar pieņemtu vārdu Jānis Bērziņš nelegāli dzīvoja Rīgā, Pleskavā un Petrogradā līdz Februāra revolūcijai, kad strādāja par laikraksta "Proletariāta cīņa" redaktoru.
Oktobra revolūcijas laikā Bērziņš (Ķuzis) bija Petrogradas komitejas loceklis. Jau 1917. gada decembrī sāka darboties Viskrievijas ārkārtas komisijā cīņai pret kontrrevolūciju un sabotāžu (čekā). 1919. gada janvārī atgriezās Latvijā un bija LSPR Iekšlietu komisāra vietnieks, vēlāk 15. armijas sevišķās nodaļas priekšnieks. No 1920. gada decembra strādāja Sarkanās armijas Izlūkošanas pārvaldē, mācījās Sociālistiskajā akadēmijā (1921). 1924. gada martā Bērziņu (Ķuzi) iecēla par Sarkanās armijas štāba 4. (izlūkošanas) pārvaldes priekšnieku, viņa vadībā tika izveidots padomju ārējās izlūkošanas dienests. 1935. gadā viņu atcēla no amata un nozīmēja par Tālo Austrumu armijas pavēlnieka vietnieku. 1936. un 1937. gadā viņš bija Spānijas republikāņu armijas galvenais militārais padomnieks.
1937. gada jūnijā viņš atgriezās PSRS un tika atjaunots armijas izlūkošanas pārvaldes priekšnieka amatā, tomēr jau 1. augustā viņu atstādināja un NKVD "Latviešu operācijas" ietvaros 27. novembrī apcietināja sakarā ar apsūdzību "trockistiskā pretpadomju teroristiskā darbībā". Nāvessodu izpildīja Komunarkas masu kapos pie Maskavas 1938. gada 29. jūlijā.
Korozija
Korozija (no la — 'sabrukšana') ir metālu, to sakausējumu un dažādu izstrādājumu sabrukšana apkārtējās vides ķīmiskā vai elektroķīmiskā iedarbībā.
Ķīmiskā korozija
Ķīmiskā korozija ir metālu un to sakausējumu sairšana, kas notiek sausu gāzveida vielu (O2, N2, H2, Cl2, H2S, HCl u.c.) iedarbībā, kā arī neelektrolītu, piemēram, naftas un naftas produktu klātbūtnē. Visātrāk korodē priekšmeti no dzelzs un tās sakausējumiem — čuguna un tērauda. Šo norisi mēdz saukt arī par rūsēšanu, kas pēc būtības ir dzelzs oksidēšanās. Līdzīgi dzelzij ar atmosfēru reaģē alumīnijs, kobalts, niķelis un cinks. Vara priekšmeti gaisā nosūbē — pārklājas ar zaļganu kārtu. Dažu citu metālu — hroma, alumīnija, alvas — izstrādājumi šķietami nemainās, taču arī ar tiem notiek zināmas pārmaiņas. Ķīmijā un tehnikā visus šos procesus sauc par koroziju.
Korozijai līdzīgi procesi noris ne tikai metālos, piemēram, dažādu plastmasu vai gumijas pakāpeniska sairšana gaismas un skābekļa iedarbībā arī ir sava veida korozija, taču to parasti dēvē par materiālu novecošanu.
Ūdeņraža korozija
Lai arī ūdeņradis ar metāliem nereaģē vai arī veido hidrīdus tikai stipri augstās temperatūrās, tomēr atomārais ūdeņradis, kas dažu ķīmisku procesu (ūdeņraža izdalīšanās, metāliem reaģējot ar skābēm vai sērūdeņradi, naftas termiskais krekings u.c.) laikā izdalās uz metāla virsmas, samērā viegli difundē metāla iekšienē. Piemēram, ūdeņraža šķīdība tēraudā sasniedz 0,0024%. Izšķīdušais atomārais ūdeņradis nonāk metāla mikroporās un citos kristālrežģa defektos, kur rekombinē par molekulāro ūdeņradi. Tā kā molekulārais ūdeņradis, atšķirībā no atomārā, metālos nešķīst, tas uzkrājas mikroporās, un tajās stipri paaugstinās spiediens (pat līdz desmitiem tūkstošu atmosfēru). Šādā veidā metālā rodas mikroplaisas un tas kļūst trausls, turklāt tas notiek tikai pēc zināma laika. Bez tam, ja ūdeņraža izšķīšana metālā notikusi augstā temperatūrā, tai pazeminoties, samazinās arī ūdeņraža šķīdība un tas izdalās gāzveidā visā metāla tilpumā. Šīs parādības dēvē par ūdeņraža trauslumu.
Bez tam tēraudos, tā kā tie satur oglekli, var norisināties arī ūdeņraža ķīmiskā korozija. Ūdeņradis reducē tērauda sastāvā esošo cementītu, un rodas metāns: Tādēļ tērauds kļūst neizturīgāks kā ķīmiskā sastāva izmaiņas dēļ, tā arī, iedarbojoties metāna iekšējam spiedienam.
Elektroķīmiskā korozija
Elektroķīmiskā korozija ir metālu un to sakausējumu sairšana elektroķīmisko procesu rezultātā. To izraisa citi metāliski vai nemetāliski vielu piemaisījumi, kas, reaģējot ar gaisa mitrumu un gaisā esošām gāzēm, rada skābu vidi ap metālu. Elektroķīmiskā korozija parasti notiek ar metālu aizsargpārklājumiem, kur divi vai vairāk metāli saskaras. Ja aizsargpārklājums tiek bojāts, sākas elektroķīmiskā korozija, jo abi metāli saskaras ar mitru gaisu un ūdeni, kas ir elektrolītu šķīdums. Starp diviem metāliem ar dažādu aktivitāti, vispirms sabrūk aktīvākais metāls.
Korozijas novēršanas metodes
Visbiežāk izstrādājumus no korozijas pasargā, izolējot tos no apkārtējās vides ietekmes (plastmasu krāsojot, lakojot vai pārklājot ar gumiju, bet metāla virsmas — eļļojot). Virsmas var pārklāt arī ar citiem metāliem (niķeli, hromu), kam ir lielāka izturība pret koroziju. Daži sakausējumi (piemēram, nerūsošais tērauds) paši par sevi ir izturīgi pret koroziju.
Ir arī elektroķīmiskās aizsardzības metodes (aizsargājamajam metāla izstrādājumam — piemēram, kuģa korpusam — piestiprina aktīvāka metāla plāksnes, kuras korodē un sairst, bet tērauda korpuss tajā laikā nebojājas). Šādam mērķim var lietot, piemēram, cinku, alumīniju vai magniju. Sevišķi lielas konstrukcijas pasargā no korozijas, laižot tām cauri nelielu līdzstrāvu ar pretēju virzienu tai strāvai, kura rodas elektroķīmiskajā korozijā.
Hanuka
Hanuka (he, IPA:  — 'iesvētīšanas svētki' ) jeb Gaismekļu svētki ir astoņas dienas gari ebreju svētki, kurus svin, lai godinātu Jūdas Makabeja vadītās sacelšanās uzvaru pār senajiem grieķiem un viņu kultūras hegemoniju senajā Izraēlā.
Svētki sākas 25. kisļevā (ebreju trešajā mēnesī), datumā, kad Makabejs atguva Jeruzalemes templi, bet tie beidzas 2. vai 3. tevetā (ebreju ceturtajā mēnesī). Konkrētais svētku beigu datums ir atkarīgs no kisļeva garuma. Pēc Gregora kalendāra Hanuka nesākās katru gadu vienā un tajā pašā datumā. Piemēram, 2008. gadā Hanukas svētki sākas 21. decembrī uzreiz pēc saulesrieta, bet tā beigas ir 29. decembrī. 2009. gadā šie svētki sākās jau 12. decembrī.
Svētkiem ir raksturīgs īpašs simbols — deviņzaru svečturis menora, kurā katru nākamo svētku nakti aizdedzina pa vienai svecei vairāk nekā iepriekšējā naktī. Tā tas turpinās līdz astotajai svētku dienai, kad tajā deg visas sveces. Devītā svece, kuru dēvē par šamašu (שַׁמָּשׁ — 'sargs'), deg katru nakti un tā menorahā atrodas augstāk nekā visas pārējās sveces.
Vēsture
4. gadsimtā p.m.ē. Hellādas kultūru Āzijas zemēs bija ienesis Aleksandrs Lielais. Hellēnisma idejas iespiedās arī daudzās ebreju dzīves jomās. Pat priesteri šīs idejas pārņēma. 2. gadsimtā p.m.ē. Antiohs IV Epifans bija nolēmis pilnībā likvidēt jūdaismu. Ar to nebija mierā Jūda Makabejs. Viņa vadībā 164. gadā p.m.ē. 25. kisļevā ebreji atguva Jeruzalemes templi, kuru pirms tam Epifans bija apzadzis, apgānijis un pārvērtis par Zeva templi. Makabejs un viņa cīņu biedri templī atjaunoja iepriekšējo kārtību un astoņas dienas svinēja Svētnīcas iesvētīšanu. Tas bija kā simbols uzvarai pār hellēnismu: Jeruzaleme bija pasargājusi savu identitāti un jūdaisms bija glābts. Pēc šī notikumi ebreji nolēma atzīmēt katru gadu šo nozīmīgo uzvaru, kā rezultātā radās Hanukas svētki.
Tradīcijas
Atšķirībā no svētkiem, kurus ir noteicis Mozus, Hanukas svētkos drīkst strādāt tāpat kā ikdienā. Šiem svētkiem ir raksturīgas sveču ugunis logos, kuras ar katru nākamo svētku dienu paliek arvien vairāk un vairāk. Svečturus, kuros ievieto šīs sveces, sauc par menoru.
Nakts bez putniem
Sižets
Galvenais varonis Jānis ir zvejnieks, kas ilgi bijis prom jūrā. Tagad viņš Rīgā ir saticis Dzintru - trolejbusa vadītāju un abi it kā kļuvuši tuvi.
Dzimtajā zvejniekciemā dzīvo Jāņa bijusī sieva Ilze ar kolhoza kora diriģentu Tobiasu. Atgriezies tur, Jānis dzīvo ostas sarga būdiņā, īsti nespēdams tikt skaidrībā ar savu dzīvi.
Apache Subversion
Apache Subversion jeb SVN ir brīva, atvērta pirmkoda versiju pārvaldības sistēma, kuru 2000. gadā izveidoja kompānija CollabNet. Izmantojot Subversion, lietotāji var uzturēt failu pašreizējās un agrākās versijas, piemēram, programmatūras pirmkodu, tīmekļa lapas, dokumentāciju.
Jaunas versiju pārvaldības sistēmas izveides mērķis bija tajā laikā plaši izmantotās Concurrent Versions System (CVS) trūkumu novēršana, saglabājot tās pamatfunkcijas. Pašlaik CVS tiek uzskatīta par novecojušu. Nozīmīgākie SVN uzlabojumi, attiecībā pret CVS ir: direktoriju versiju uzturēšana, izmaiņas vairākos failos var apvienot vienā revīzijā, efektīvi uztur izmaiņas bināros failos.
Baltiņš
Baltiņš var būt:
Mazais Baltiņš
Mazais Baltiņš (et) ir ezers Korneta ezeru virknē Alūksnes novada Veclaicenes pagastā uz Igaunijas robežas. Izvietojies uz ziemeļiem no Lielā Baltiņa ezera Veclaicenes aizsargājamajā ainavu apvidū. Igaunijas pusē Mazā Baltiņa dabas parks. Ezers subglaciālas izcelsmes, krasti — slīpi, stāvi; dibens — smilšains, dūņains. Iztek strauts uz Lielo Baltiņu (pēc citiem avotiem — uz Pērļupi).
Don't Go Too Fast
"Don't Go Too Fast" ir igauņu grupas Vanilla Ninja trešais singls no albuma Traces of Sadness. Singls tika izdots. Singls iekļuva 3 valstu topos, un visaugstāk tas nokļuva Igaunijas topos, kur tas saniedza 1. vietu.
Eiropas dižskābardis
Mūsdienās Eiropas dižskābaržu meži daudzviet vairs nav dabiski, bet gan mākslīgi stādīti. Apstādījumos stādītas arī dažādas Eiropas dižskābarža šķirnes, starp kurām ir šķirnes ar sarkanīgām lapām. Neraugoties uz līdzīgo nosaukumu, dižskābarži un skābarži, kas savvaļā sastopami Lejaskurzemes mežos, pieder dažādām dižskābaržu rindas dzimtām.
Raksturojums
Eiropas dižskābardis, agrāk saukts par "sarkano skābardi", ir līdz 30 m un vairāk metrus augsts koks ar taisnu stumbru un sudraba pelēku mizu; ar platu, biezu lapotni, ovālām, nedaudz jomotām vai sīki zobotām, augšā tumšzaļām un spīdīgām, apakšā gaišākām lapām, kuru rudens krāsa brūngani dzeltensarkana; ar trīsšķautņainu, sarkanbrūnu, spīdīgu riekstu. Riekstu šķautnes ļoti asas, tādēļ jāuzmanās, lai nesagrieztu rokas. Riekstus izmanto pārtikā un tie kalpo par barību dažādiem dzīvniekiem.
Koksne sarkana un dod lielu siltumu, tāpēc lietota kā pirmklasīga kurināmā malka, maz noderīga būvēm, bet pietiekoši laba sīkākiem mājsaimniecības un lauksaimniecības rīkiem, traukiem un krēsliem, miza dod miecvielu, no sēklām vietumis spiež eļļu, bet augļi teicama cūku barība, no tiem pārtiek arī meža kustoņi un putni, lapas labprāt ēd liellopi un kazas, nobirušas tās teicami pakaiši.
Izplatība
Tas ir raksturīgs Viduseiropas meža koks, tā dabiskās izplatības austrumu robeža iet no Austrumprūsijas dienvidaustrumu virzienā uz Krimu un Kaukāzu. Agrāk arī Latvijā tolaik par sarkano skābardi sauktie koki stādīti parkos un apstādījumos, bet Kurzemes vidienē tie aug mežos un iztur ziemu.
Skepticisms
Raksturojums
Turpinādams sofistu praksi un apšaubot stoiķus, hellēnists un "ārsts" Seksts Empīriķis un citi skeptiķi piesauca veselo saprātu, apgalvodami, ka cilvēka izziņas spējas ir relatīvas un patiesības nav formāli vai loģiski pierādāmas. Dogmas un patiesības esot atkarīgas no apstākļiem, sajūtu orgānu stāvokļa, tradīciju ietekmes un blakusnosacījumiem. Skeptiķi saskatīja visos savstarpējo pierādījumu ķēžu sākumos nepierādāmus apgalvojumus. Antīko skeptiķu dzīves māksla un prakse iekļāva un piekopa atturēšanos no spriedumiem, lai sasniegtu dvēseles mieru (ataraksi). Apgalvots, ka skepticisma nostādnes bija Arkesilaja (Arkesilajs no Pitanes), Karneada (Karneads no Kirēnas), Ainesidēma (Ainesidēms no Knosas) un romieša Agripa Skeptiķa mācībās.
Par skepticisma izdzīvošanu un ietekmi Viduslaikos pētnieki strīdas, bet saskata skepticismu Eiropas humānismā, agnosticismā un protestantismā un piemin Monteņa, Šarona (Pierre Charron), Beila (Pierre Bayle) un citu domātāju traktātus. Šķiet, Paskāla, Hjūma, Kanta un citu filozofu "skepticisms" apšaubīja pilnīgas prāta izziņas spējas. Mūsdienās reizēm atšķir klasisko, akadēmisko, filozofisko, zinātnisko un reliģisko skepticismu.
Miofibrilla
Miofibrilla ir mikroskopiski cilindriskas formas diegveida veidojums - organoīds. Miofibrilla atrodas katrā muskuļaudu šūnā, stiepjoties no tās viena gala līdz otram, satur aktīnu un miozīnu. Pateicoties šiem pavedieniem, muskuļšūnas ir spējīgas sarauties jeb veikt kontrakcijas.
Santome un Prinsipi
1992. gada 28. janvārī Santome un Prinsipi atzina Latvijas neatkarību, un kopš 1994. gada 26. jūlija starp abām valstīm pastāv diplomātiskās attiecības.
Dižā volēmija
Dižā volēmija - reta araukāriju dzimtas suga, vienīgā savā ģintī. Atklāta tikai 1994. Austrālijā, Volemi nacionālajā parkā, kādā kanjonā. Iekļauta Pasaules Apdraudēto sugu sarakstā. 2007. gadā Austrālijas vēstnieks uzdavināja speciāli audzētu augu Latvijas Universitātes botāniskajam dārzam. Dižā volēmija ir senas izcelsmes augs, kas savvaļā līdz mūsdienām ir saglabājies nelielā skaitā un nelielā platībā.
Interesanti fakti
Četri zinātnieki to atklājuši Austrālijā Zilo kalnu pakajē. Ilgi to ir slēpuši, lai tūristi neizpostītu šo nelielo audzi, kas tur augusi jau no dinozauru laikiem. Taču pēc kāda laika, izdalījuši pāris pasaules malās šo priedi, arī Latvijas Botāniskajam dārzam tika viens šāds stādiņš.
Ingmārs Čaklais
Ingmārs Čaklais (dzimis Rīgā) ir latviešu režisors, pedagogs, sabiedrisko attiecību speciālists, jurists un politiķis, bijis 10. un 11. Saeimas deputāts, pārstāv partiju "Vienotība". Viņš ir dzejnieka un publicista Māra Čaklā dēls.
Biogrāfija
Dzimis dzejnieka un publicista Māra Čaklā un aktrises Valdas (Freimutes) Čaklās ģimenē. Izglītību ieguvis Rīgas 49. vidusskolā (1989), Latvijas Mūzikas akadēmijā (1993), Latvijas Universitātē (1995) un Baltijas Starptautiskajā akadēmijā (2007, 2009).
1990. gadu sākumā strādājis Izglītības ministrijas Kultūras nama skolu teātrī kā tā vadītājs, Latvijas Televīzijā kā bērnu un jaunatnes raidījumu režisors, Rīgas Franču licejā kā skolotājs un teātra "Tunelis" vadītājs un Rīgas Angļu ģimnāzijā kā skolotājs un teātra "Traģiskais bariņš" (TS RAĢ TRAĢ) vadītājs. Laikā no 1999. līdz 2003. gadam bijis Latvijas Dramaturģijas aģentūras vadītājs. No 2003. līdz ievēlēšanai Saeimā 2010. gadā strādāja arī kā jurists. Bijis Latvijas Televīzijas raidījuma "Personas kods" vadītājs. No 2004. gada sešus gadus bijis Jūrmalas pilsētas domes Sabiedrisko attiecību nodaļas vadītājs. Viņš arī darbojies Rīgas Latviešu biedrībā, laikā no līdz  bija tās priekšsēdētājs.
2016. gadā spēkā stājās spriedums, ar ko I. Čaklais atzīts par vainīgu liela apjoma nodokļu nenomaksāšanā.
Politiskā darbība
2010. gadā I. Čaklais iestājās partijā "Pilsoniskā savienība" un tika ievēlēts 10. Saeimā no partiju apvienības "Vienotība" saraksta. Gadu vēlāk kandidēja arī ārkārtas 11. Saeimas vēlēšanās, taču netika ievēlēts. Tomēr uz laiku, kamēr Valdis Dombrovskis pildīja valdības vadītāja pienākumus, I. Čaklais kļuva par Saeimas deputātu viņa vietā.
2013. gadā finansiālu un veselības problēmu dēļ I. Čaklais nolika Saeimas deputāta mandātu un pameta Latviju.
Tirāms
Tirāms var būt:
Antons Čehovs
Antons Čehovs (, dzimis, miris ) bija krievu īso stāstu rakstnieks un dramaturgs, kā arī ārsts. Viņš tiek uzskatīts par vienu no labākajiem īso stāstu rakstniekiem pasaulē. Par Čehova svarīgākajiem darbiem dramaturģijā tiek uzskatītas četras lugas: "Kaija", "Tēvocis Vaņa", "Trīs māsas" un "Ķiršu dārzs"; daudzi rakstnieki un kritiķi augstu novērtējuši arī viņa īsos stāstus.
Čehova sadarbība ar Maskavas Dailes teātri (MDT) ne tikai palielināja paša Čehova popularitāti, bet arī nostiprināja MDT prestižu. Čehova lugas ir vienas no 20. gadsimtā Eiropas teātros visvairāk iestudētajām lugām līdzās Viljama Šekspīra un Henrika Ibsena darbiem.
Kvadrātkods
QR kodi ir populāri Japānā, kur tie ir populārākie no divdimensiju kodiem. Vairums mūsdienu viedtālruņu spēj šos kodus nolasīt ar iebūvēto fotokameru un speciālu programmatūru.
Licence
Kvadrātkods ir atvērts formāts, tā specifikācija ir brīvi pieejama izmantošanai un tā īpašnieks ir apsolījis neizmantot patenta tiesības. Pats termins QR Code ir reģistrēta preču zīme, kas pieder Denso Wave Incorporated.
Fizikālais slānis
Fiziskais slānis (en) ir 1. slānis 7 slāņu OSI un 5 slāņu TCP/IP modelī. Tas saņem un apstrādā pieprasījumus no datu posma slāņa.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais šlāgeris vai kantrī dziesma
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais šlāgeris vai kantrī dziesma ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko šlāgermūzikas vai kantrīmūzikas dziesmu aizvadītajā gadā Latvijā. Astoņas reizes balvu ir ieguvušas Raimonda Paula komponētās dziesmas.
Līdz 2002. gadam nominācijas nosaukums bija Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais šlāgeris, bet 2003. gadā tā ieguva savu pašreizējo nosaukumu.
Balvas ieguvēji
kā populārākā dziesma Mikrofona šlāgerptaujā
Fizikālais slānis
Fiziskais slānis arī definē tīkla topoloģiju (vadu tīkliem: zvaigzne vai maģistrāle; bezvadu tīkliem: point to point vai point to multipoint); virknes vai paralēlās komunikācijas; half duplex vai full duplex komunikācijas (it īpaši Ethernet).
Gordons Kūpers
Lerojs Gordons Kūpers jaunākais (Leroy Gordon Cooper, Jr.; dzimis, miris ) bija ASV astronauts, Gaisa spēki lidotājs, pulkvedis. 1965. gadā viņš veica pēdējo Mercury projekta lidojumu ar Gemini 5.
Dzīvesgājums
Otrā pasaules kara beigās 1945. gadā Gordons Kūpers iestājās ASV Jūras kājniekos, bet karadarbībā nepiedalījās, 1946. gadā atvaļinājās no armijas un devās uz Havaju salām, kur dzīvoja viņa vecāki. Tur viņš iestājās Havaju Universitātē. 1947. gadā apprecējās.
1959. gadā G. Kūpers pieteicās NASA pirmajai pilotējamajai kosmisko lidojumu programmai. Viņš iekļuva septiņu Mercury astronautu grupā. Gordons Kūpers bija dublieris Volteram Širram misijai Mercury-Atlas 8.
Savu pirmo kosmisko lidojumu Kūpers veica, pilotējot kosmosa kuģi Mercury-Atlas 9 (Faith 7). Lidojums ilga 34 stundas 19 minūtes. 1965. gada augustā Gordons Kūpers veica otru lidojumu kosmosa kuģī Gemini 5 kopā ar Čārlzu Konrādu. 1970. gada 31. jūlijā Kūpers atstāja NASA un atvaļinājās no Gaisa spēkiem pulkveža pakāpē.
Pēc NASA atstāšanas Kūpers bija dažādu korporatīvo padomju loceklis, kā arī tehniskais konsultants. 1972. gadā viņš apprecējās otrreiz. 1967. gadā Gordons Kūpers saņēma goda zinātņu doktora grādu Oklahomas valsts universitātē.
Nācarete
Nācarete (he, Naẕerat, ar, an-Nāṣira) ir pilsēta Izraēlas ziemeļos, Galilejā. Tā ir lielākā pilsēta Ziemeļu apgabalā un šī apgabala administratīvais centrs, kā arī lielākā arābu apdzīvotā pilsēta Izraēlā, tādēļ to dēvēt arī par “Izraēlas arābu galvaspilsētu”. 2017. gadā Nācaretē dzīvoja 76,6 tūkstoši iedzīvotāju. Aptuveni 70% no iedzīvotājiem ir musulmaņi. Nācaretes aglomerācijā dzīvo aptuveni 220 tūkstoši iedzīvotāju.
Jaunajā Derībā rakstīts, ka Jēzus Kristus savu bērnību ir pavadījis tieši Nācaretē, tāpēc šī pilsēta ir arī daudzu kristiešu svētceļojumu galamērķis. Pilsētā esot dzīvojuši Jēzus Kristus māte Marija un tēvs Jāzeps. Vecajā Derībā Nācarete nav pieminēta. Pirmo reizi svētajos rakstos tā tiek minēta Jāņa evaņģēlijā (1:45 un 1:46, “Vai no Nacaretes var nākt kas labs?”).
Īves
Īves (Taxus) — neliela īvju dzimtas ģints. Atšķirībā no pārējiem skujkokiem, īvēm neveidojas sievišķie čiekuri, jo sēklaizmetņi attīstās pa vienam skuju žāklēs. Latvijā sastopama — terciārā perioda relikts un Atlantiskais floras elements. Divmāju augs, ēncietīgs. Sēklai briestot, sēklaizmetņa pamats izaug par sulīgu kausveida sēklsedzi sarkanā krāsā. Sēklsedze nav indīga, bet pārējās auga daļas, ieskaitot sēklas, satur taksīnu un citus indīgus alkaloīdus. Parastā īve ir aizsargājams augs. Latvijā dārzos audzē arī dažas citas īvju sugas.
Kallīns
Kallīns (Κάλλινος, dzīvojis ap 7.gs. p.m.ē. vidu) bija sengrieķu dzejnieks. Kallīns dzīvojis grieķu kolonijā Efesā - pilsētā, kas atradās Mazāzijā. Efesu Kallīna dzīves laikā apdraudēja kimmeriešu ciltis, līdz ar to Kallīna dzejā vērojami izteikti patriotiski motīvi. Kallīns ir senākais zināmais sengrieķu elēģiskās dzejas autors. Par viņa dzīvi zināms ļoti maz un no viņa darbiem saglabājušies tikai fragmenti.
Čaplineka
Čaplineka (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz austrumiem no Dravsko Pomorskes.
Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Tempelburga (de). Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Bresta (Francija)
Bresta ir pilsēta Francijas ziemeļrietumos, Bretaņas reģionā, Finistēras departamentā. Tā atrodas uz diviem pakalniem, kuru sadala Penfelas upe. Tā ir nozīmīga Francijas militārā, tirdzniecības un zvejas osta. Nozīmīgs transporta krustpunkts. Dzelzceļa līnija savieno pilsētu ar Rennu un Parīzi. No rūpniecības nozarēm ir attīstīta kuģubūve, ķīmiskā rūpniecība, elektronikas un papīra ražošana, naftas pārstrāde un pārtikas rūpniecība. Pilsētā atrodas augstākais paceļamais tilts pasaulē Pont de Recouvrance.
Senās Romas laikā Brestā atradās cietoksnis, bet 12. gadsimtā tā vietā tika uzcelta pils. 1611. gadā Francijas kardināls Rišeljē nolēma izveidot Francijas floti, kuras galvenā bāze tika izveidota Brestā. Otrā pasaules kara laikā Vērmahts tur izvietoja zemūdeņu bāzi. 1944. gadā pilsēta tika stipri izpostīta.
Pilsētā bāzējas Francijas futbola 1. līgas komanda Stade brestois 29.
Lilians Tirāms
Lilians Tirāms, dzimis Rūdijs Lilians Tirāms-Uljēns  Pointe-à-Pitre, ir bijušais Francijas futbola aizsargs. Viņš ir aizvadījis visvairāk spēļu Francijas izlasē. Savu karjeru 15 sezonu laikā viņš aizvadīja, spēlējot Francijā, Itālijā un Spānijā augstākajā līmenī, ieskaitot desmit sezonas Serie A ar Parma un Juventus komandām. Ar Francijas izlasi viņš uzvarēja 1998. gada Pasaules kausā un 2000. gada Eiropas čempionātā. Tirāms ir aizvadījis visvairāk (16) spēļu Eiropas čempionātos.
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Karjeras statistika
155||8|||||||||||||||| 308||2||||||||||17||0||81||0 41||0||||||||||10||0||57||0 504||10||4||0||||||27||0||136||0
Sasniegumi
Monaco
Parma
Juventus
Barcelona
Francija
Individuālie sasniegumi
Vormsi
Vormsi (et, no zviedru valodas Ormsö — ‘Čūsku sala’) ir sala Baltijas jūrā, ceturtā lielākā Igaunijai piederošā sala. Tā atrodas starp Hījumā un Igaunijas kontinentālo daļu — Noarotsi pussalu, ietilpst Lēnes apriņķī kā atsevišķs Vormsi pagasts kopā ar dažām mazām saliņām. No Noarotsi pussalas atdala 3 km platais Vozi šaurums, no Hījumā — 12 km platais Hari šaurums. Vasarās divreiz dienā no Svibijas kursē prāmis uz 10 km attālo Rohukilu, ziemās iespējama kustība pa ledu.
Daba
Salu klāj meži, mežainas pļavas, kadiķu pļavas, te daudz lielu laukakmeņu. Daudz čūsku, kas devušas salas nosaukumu.
Sala kopš ledus laikmeta turpina celties — pašlaik par 3 mm gadā. Domā, ka sala izcēlusies no Baltijas jūras apmēram pirms 3800 gadiem. Salas dienvidu daļā, ietverot garo, no grants sastāvošo Rumpo pussalu, izveidots dabas liegums, kas aizsargā galvenokārt gājputnus.
Vēsture
Pirmoreiz dokumentos sala minēta 1391. gadā. Lielāko vēsturiskā laika daļu Vormsi salu apdzīvoja galvenokārt Igaunijas zviedri (igauniski — rannarootslased — ‘krasta zviedri’).
Parastā īve
Parastā īve ir Latvijā savvaļā ļoti reti sastopams skujkoks, kas atsevišķu koku veidā atrodams Piejūras zemienē. Slīterē saglabājušies vairāki līdz 12 m augsti parastās īves eksemplāri, kuru vecumu lēš līdz 300 gadiem. Parastā īve ir aizsargājams augs (iekļauts Latvijas Sarkanās grāmatas augu 1. kategorijā). Slīteres nacionālajā parkā 2014. gadā tika uzskaitītas 378 īves. 272. kvartālā ir arī īvju stādījums, kuru ierīkoja 1995. gadā, iestādot kociņus. Mūsdienās to skaits ir apmēram 1200. Īve ir ļoti indīga (indīgas visas auga daļas, izņemot sulīgo sēklsedzi jeb arilu). Dārzos un parkos audzē dažādas parastās īves šķirnes. Augu izmanto medicīnā.
Vormsi
Vēsture
1873.-1887. gadā salā darbojās misionārs Esterblūms, kurš organizēja pastāvīgas skolas, lūgšanu namus un atturības biedrību, kā arī ievērojami ietekmēja vietējo kultūru.
Parastā īve
Dažreiz šo koku dēvē par ogu īvi, kas nav korekti, jo skujkokiem nav ogu.
Vormsi
Vēsture
1934. gadā salā bija 2393 zviedri un 122 igauņi, pēc Igaunijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā 1940. gadā uz to izsūtīja zviedrus no Osmusāres un citām vietām, salā 1941. gadā dzīvoja ap 3000 zviedru. No salas izveda kartupeļus, ābolus un sālītu jēra gaļu, notika aktīva zveja. Taču kara laikā lielākā daļa Vormsi iedzīvotāju, tāpat kā pārējie Igaunijas zviedri, evakuējās uz Zviedriju, ar zvejas laivām tumsā atstājot salu.
1980. gadā Olevs Neulands par Vormsi salu uzņēma dokumentālo filmu Pagaidu cilvēki. Filma netika plaši izrādīta cenzūras aizlieguma dēļ.
Iedzīvotāji
Pašlaik salā dzīvo ap 400 cilvēku, gandrīz puse no tiem tikai vasarās. Mūsdienās joprojām saglabājušies zviedru dotie ciemu nosaukumi: Saksbija (Saxby), Svibija (Sviby — salas galvenā osta), Sēderbija (Söderby) un citi. Zilbe "by" vietvārdu beigās zviedriski nozīmē "pilsētiņa". Salā cenšas atjaunot dažas zviedriskās tradīcijas, kā tautastērpus. Ik gadus uz salas baznīcas "aizbildņa", svētā Ūlofa dienu 29. jūlijā un pirms tās tiek organizēti vietējie pasākumi.
Saimniecība
Lielākā daļa salas pieder Zviedrijas pilsoņiem. Savukārt ienākumu nodokļa lielākā daļa nāk no salā pierakstītajiem turīgajiem vasarniekiem. Pateicoties tam, salas pašvaldība ir salīdzinoši turīga.
Fernāns Ležē
Žozefs Fernāns Anrī Ležē (Joseph Fernand Henri Léger, dzimis 1881. gada 4. februārī Aržantānā, miris 1955. gada 17. augustā Žifā pie Ivetas) bija franču gleznotājs un tēlnieks. Piedalījies vairāku filmu uzņemšanā.
Dzimis Aržentanā, Normandijā, lopkopja ģimenē. 1900. gadā devās uz Parīzi. Pēc dienesta armijā no 1902. līdz 1903. gadam centās iestāties Nacionālajā Daiļo mākslu augstskolā (École Nationale Supérieure des Beaux-Arts), tomēr netika uzņemts. Ležē tomēr apmeklēja lekcijas kā brīvklausītājs, ko vēlāk pats raksturoja kā "trīs tukšus un nelietderīgus gadus".
1909. gadā Ležē pārcēlās uz Monparnasu un satika tādus avangarda māksliniekus kā Arhipenko, Lipšicu, Šagālu un Delonē. 1910. gadā kopā ar Delonē, Villonu, Pikabiu un citiem māksliniekiem, attālinoties no kubisma, izveidoja orfismu.
Piedalījās Pirmajā pasaules karā un pie Verdenas gandrīz gāja bojā vāciešu ķīmiskajā uzbrukumā. Pēc kara sākās Ležē "mehāniskais periods", kad gleznās priekšmeti parasti tika attēloti caurulēm vai mehānismiem līdzīgās formās. 1920. gadā iepazinās ar arhitektu Lekorbizjē, kurš kļuva par Ležē draugu un domubiedru.
2. pasaules kara gadus pavadīja ASV. Pēc atgriešanās Francijā iestājās Francijas Komunistiskajā partijā. Arī Ležē māksla kļuva reālistiskāka. Miris 1955. gadā Žifā pie Ivetas, netālu no Parīzes.
Mazais ezers
Mazais ezers var būt:
Trumulītis
Trumulītis (arī Mazais ezers, Mazais Šķaunacītis) ir ezers Korneta ezeru virknē Alūksnes novada Veclaicenes pagastā, Veclaicenes aizsargājamajā ainavu apvidū. Izvietojies Kornetu—Peļļu subglaciālās iegultnes vidū un savāc ūdeņus no Raipala ezera austrumos un Ievas, Dzērves un Pilskalna ezeriem rietumos. No Trumulīša iztek Pērļupīte.
Aivars Lācarus
Aivars Lācarus (1957) ir latviešu ārsts, Talsu novada domes deputāts un bijušais Talsu domes un Talsu rajona padomes priekšsēdētājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1957. gadā. Studēja Rīgas Medicīnas institūta Vispārējās ārstniecības fakultātē, līdztekus 1979. gadā sāka strādāt Talsu slimnīcā par sanitāru. Pēc studiju beigām 1983. gadā sāka strādāt Talsu slimnīcā par ķirurgu, 1986. gadā Talsu poliklīnikā par urologu. No 1998. līdz 2001. gadam bija Talsu rajona galvenais ārsts.