cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fļura Hasanova
Dzīves gājums
Dzimusi Uzbekijas PSR. Šahu iemācījusies spēlēt no mātes. Pirmais treneris bijis Sergejs Pinčuks. 1979. un 1980. gadā viņa uzvarējusi Uzbekijas sieviešu šaha čempionātā. Pēc vidusskolas beigšanas iestājusies mācīties fizkultūras institūtā Maskavā. Pirmie panākumi Maskavā bijuši 1982. gadā izcīnītās uzvaras PSRS meiteņu čempionātā un Maskavas sieviešu čempionātā. 1983. gadā Meksikā kļuvusi par pirmo oficiālo pasaules meiteņu čempioni. 1983. gadā apprecējusies un pārcēlusies dzīvot uz toreizējo Kazahijas PSR galvaspilsētu Alma-Atu, kas kļuvusi par viņas turpmāko dzīves vietu. 1986., 1987. un 1988. gada Kazahijas čempionē šahā.
Kazahstānas komandas sastāvā bijusi piecu šaha olimpiāžu dalībniece. Viņas rezultāti šaha olimpiādēs:
Tagad Almati vada šaha skolu, kas nosaukta viņas vārdā.
Douru
Douru (pt) jeb Dvero (es) ir upe Pireneju pussalas ziemeļos, Spānijā un Portugālē. Sākas Sorijas provincē, Ibērijas kalnos. Veckastīlijas plakankalnē tek pa 30—40 m šauru gultni 200—500 m dziļā kanjonā. Palos upes līmenis paceļas par 15—20 m. Douru ietek Atlantijas okeānā Portu pilsētā.
Upi izmanto apūdeņošanai, kuģošanai un enerģētikā. Dažas no hidroelektrostacijām ir Aldeadavilas HES (718 MW) un Pikotes HES (216 MW).
Vess Kreivens
Veslijs "Vess" Ērls Kreivens (en; dzimis 1939. gada 2. augustā Klīvlendā, ASV; miris 2015. gada 30. augustā Losandželosā, ASV) bija amerikāņu kinorežisors, scenārists, producents un aktieris. Pazīstams kā šausmu filmu žanra pionieris, kur apvienoja šausmu klišejas ar humoru un satīru. Viņa devums žanram tiek uzskatīts par bagātīgu un ietekmīgu. Sakarā ar viņa darbu panākumiem un ietekmi uz šausmu filmu žanru, Kreivens tiek saukts par "Šausmu meistaru" (Master of Horror).
Zelenodoļska
Zelenodoļska (uk) ir pilsēta Ukrainas dienvidos, Dņipropetrovskas apgabala Krivijrihas rajonā. Izvietojusies apgabala dienvidrietumos 190 km no apgabala centra Dņipro.
Viedais līgums
Viedais līgums ir datoru protokols, kas nodrošina līgumu noslēgšanu un automatizētu izpildi starp divām pusēm bez trešās puses iesaistes. Ideju pirmo reizi formulēja Niks Sabo 1994. gadā.
Mūsdienās tos pamatā lieto saistībā ar kriptovalūtām.
Laskate (Ineša pieteka)
Laskate ir Inesī ietekoša upe Cēsu novadā.
Iztece - uz ziemeļiem no Naurēniem. Tek dienvidu-dienvidrietumu virzienā. Ietek Inesī uz ziemeļiem no Orisāres iztekas.
Laskati šķērso valsts autoceļi P33 (Ērgļi—Jaunpiebalga—Saliņkrogs) un V305 (Vecpiebalga—Ineši), netālu no upes atrodas Ķidēni.
Rietumgati
Rietumgati ir kalnu grēda, kas stiepjas paralēli Indostānas pussalas rietumu krastam. Ietilpst Indijas teritorijā. Augstākā virsotne: Anaimudi.
Rietumgati iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Viena no bioloģiski daudzveidīgākajām vietām pasaulē. Te dzīvo 139 zīdītāju, 508 putnu, 179 abinieku, 6000 kukaiņu, 290 saldūdens zivju, 7402 ziedaugu, 1814 ziedošo augu sugas. Iespējams, Rietumgatos ir vēl daudz neatrastu sugu. Šeit sastopami vismaz 325 globāli apdraudētu sugu pārstāvji.
Lasaletas Dievmāte
Par Lasaletas Dievmāti sauc Dievmāti, kura esot parādījusies diviem bērniem Alpu kalnos 1846. gada 19. septembrī. Vietējais bīskaps 1851. gada 19. septembrī formāli atzina publisku Lasaletas Dievmātes kultu. 1879. gadā pāvests Leons XIII kanoniski kronēja Lasaletas Dievmātes skulptūru, kas pašlaik atrodas Lasaletas Dievmātes bazilikā, kas atrodas parādīšanās vietā.
Ričards Kudenhovs-Kalergi
Ričards Nikolauss Eijiro, Kudenhova-Kalergi ģimenes grāfs (Richard von Coudenhove-Kalergi; 1894. gada 16. novembris — 1972. gada 27. jūlijs) bija austriešu-japāņu politiķis, filozofs un Kudenhova-Kalergi grāfs. Eiropas integrācijas pionieris, kurš 49 gadus strādāja par Paneiropas Savienības dibinātāju. Viņa tēvs bija austriešu-ungāru diplomāts Heinrihs fon Kudenhovs-Kalergi un māte Mitsuko Aojama, naftas tirgotāja, senlietu tirgoņa un Tokijas reģiona zemes īpašnieka meita. Viņa bērnības vārds Japānā bija Aojama Eijiro. Viņš kļuva par Čehoslovākijas pilsoni 1919. gadā, pēc tam pieņēma Francijas pilsonību no 1939. gada līdz dzīves beigām.
Viņa pirmā grāmata Pan-Europa tika publicēta 1923. gadā, kurā bija iekļauta Pan-Europa kustības pieteikšanās forma, pēc kuras 1926. gadā Vīnē notika pirmais kongress. 1927. gadā Aristids Briāns tika ievēlēts par Paneiropas kustības goda priekšsēdētāju. Alberts Einšteins, Tomass Manns un Zigmunds Freids bija sabiedrības darbinieki, kuri regulāri apmeklēja Paneiropas kongresus.
Kudenhovs-Kalergi bija pirmais Kārļa Lielā balvas saņēmējs 1950. gadā. 1972. — 1973. Mācību gads Eiropas koledžā tika nosaukts viņa godā. Kudenhovs-Kalergi ierosināja Bēthovena "Oda priekam" kā Eiropas Savienības himnas mūziku. Viņš arī ierosināja Eiropas dienu, Eiropas pastmarku un daudzus kustības priekšmetus (piemēram, nozīmītes un vimpeļus). Daudzas viņa filozofijas ietekmēja filozofs un teologs Pauls Lavlers.
Paneiropas politiskais aktīvists
Pēc viņa autobiogrāfijas, 1924. gada sākumā viņa draugs Barons Luiss de Rotšilds iepazīstināja viņu ar Maksu Varburgu, kurš piedāvāja finansēt kustību nākamajiem trim gadiem, piešķirot viņam 60,000 zelta markas. Varburgs palika ieinteresēts kustībā uz atlikušo mūžu un kalpoja par starpnieku Kudenhova-Kalergi ar ietekmīgiem amerikāņiem, piemēram, baņķieri Paulu Varburgu un finansētāju Bernardu Baruču. 1924. gada aprīlī Kudenhovs-Kalergi nodibināja žurnālu Paneuropa (1924—1938), kura redaktors un galvenais autors bija viņš pats. Nākamajā gadā viņš sāka publicēt savu galveno darbu, Kampf um Paneuropa (Cīņa par Paneiropu, 1925—1928, trīs sējumi). 1926. gadā Vīnē notika pirmā Paneiropas kongress, un 2000 delegāti ievēlēja Kudenhovu-Kalergi par Centrālās padomes priekšsēdētāju, kuru viņš ieņēma līdz dzīves beigām 1972. gadā.
Viņa sākotnējais redzējums bija par pasauli, kas sadalīta tikai piecās valstīs — Eiropas Savienotajās Valstīs, kas sasaistītu kontinentālās valstis ar Francijas un Itālijas īpašumiem Āfrikā; Panamerikas Savienība, kas aptver Ziemeļameriku un Dienvidameriku; Britu Sadraudzība visapkārt pasaulei; PSRS, kas aptver Eirāziju; un Āzijas Savienība, kurā Japāna un Ķīna kontrolēs lielāko daļu Klusā okeāna valstu. Viņam vienīgā cerība, ka Eiropa izpostīja karu, bija apvienot līnijas, ko Ungārijas dzimušais rumāņu Aurels Popovici un citi bija ierosinājuši izšķīdinātai daudznacionālai Austrijas un Ungārijas impērijai. Pēc Kudenhovs-Kalergi domām, Paneiropa aptvertu un paplašinātu elastīgāku un konkurētspējīgāku Austrijas-Ungārijas valsti, kurā angļu valoda kalpo kā pasaules valoda, kuru runā ikviens papildus dzimtajai valodai. Viņš uzskatīja, ka individuālisms un sociālisms mācīsies sadarboties, nevis konkurēt, un mudināja, ka kapitālisms un komunisms savstarpēji apveltītu viens otru, tāpat kā protestantu reformācija mudināja katoļu baznīcu atjaunot sevi.
Viedokļi par rasi un reliģiju
Savā attieksmē pret rasi un reliģiju Kudenhovs-Kalergi turpināja sava tēva darbu. Savā jaunībā vecākais Kudenhovs-Kalergi bija antisemīts. Viņš bija cerējis apstiprināt savu antipātiju pret ebrejiem, kad viņš sāka strādāt pie traktāta Das Wesen des Antisemitismus (Antisemītisma būtība); bet Kudenhovs-Kalergi nonāca pie cita secinājuma, kad viņš publicēja savu grāmatu 1901. gadā. Pēc ironiskas jauno rasu teoriju kritikas viņš paziņoja, ka antisemītisma būtība nav nekas ticamāks par fanātisku reliģisku naidu. Viņš izsekoja šo fanātismu līdz reliģiskajai neiecietībai, kas radās Toras izsludināšanā Ezras laikā. Saskaņā ar vecākā Kudenhova-Kalergi teikto, ebreju reliģiskā neiecietība provocēja opozīciju no relatīvi tolerantajiem grieķu-romiešu politeistiem, izraisot viņos anti-jūdu reakciju. Henrihs Kudenhovs-Kalergi ebrejus kreditēja ar reliģisku neiecietību un nosodīja to kā patiesu reliģisko principu pārkāpumu. Viņš iezīmēja visu veidu anti-Judaismu nekristiski. Viņš arī mudināja liberālos kristiešus un ebrejus sabiedrotajā aizsardzībā aizsargāt gan savas reliģijas, gan reliģiju pret jauna sekulārisma draudiem.
1932. gadā Ričards Kudenhovs-Kalergi izveidoja priekšvārdu jaunam izdevumam par sava tēva nosodījumu antisemītismam, ko atkārtoti izdevusi Kalergi izdevniecība. 1933. gadā viņš atbildēja uz nacisma pieaugumu, sadarbojoties ar Heinrihu Mannu, Artūru Holitseru, Lionu Feštvangeru un Maksu Brodu, rakstot un publicējot brošūru Gegen die Phrase vom jüdischen Schädling (Pret frāzi „Ebreju Parazīts”).
Savā grāmatā Praktischer Idealismus (Praktiskais ideālisms), kura sarakstīta 1925. gadā, viņš apraksta ebreju nākotni Eiropā un Eiropas rasu sastāvu ar šādiem vārdiem: "Nākotnes cilvēks būs ar jauktu rasi. Šodienas rases un klases pakāpeniski izzudīs telpas, laika un aizspriedumu dēļ. Eirāziešu-Negroīdu nākotnes rase, līdzīga ārējā izskatā senajiem ēģiptiešiem, aizstās tautu daudzveidību ar individuāļu daudzveidību.[...] Tā vietā, lai iznīcinātu Eiropas ebreju kopienu, Eiropa, pret savu gribu, ar šo mākslīgo atlases procesu uzlaboja un izglītoja šos cilvēkus par nākotnes līderiem. Nav brīnums, ka šī tauta, kas izbēga no geto-cietuma, kļuva par Eiropas garīgo muižniecību. Tāpēc žēlsirdīga Providence sniedza Eiropai jaunu muižniecības rasi no Gara žēlastības. Tas notika brīdī, kad Eiropas feodālā aristokrātija sabruka, un pateicoties ebreju emancipācijai."
Ar šīs grāmatas idejām bieži vien ir saistāms termins Kalergi plāns.
Kudenhova-Kalergi Fonds
Kopš fonda dibināšanas Kudenhova-Kalergi sabiedrība ir apbalvojusi Paneiropas ideju veicinātājus ar Eiropas balvu, kā piemēram, Ronaldu Reiganu, Vairu Vīķi-Freibergu, Angelu Merkeli, Hermani Van Rompeju, Žanu Klodu Junkeru.
Leons Timmermanis
Leons Timmermanis ir Latvijas Televīzijas seriāla "Neprāta cena", kā arī TV3 Latvija seriāla "UgunsGrēks" galvenais varonis. Viņu tēlo latviešu aktieris Ģirts Ķesteris.
Biogrāfija
Pirmo sievu zaudēja autoavārijā kopā ar bērnu. Otrā sieva bija Elza - skolotāja. Abi izšķīrās, kad Leons atjaunoja attiecības ar Martu, bet Elza saprata, ka ir lemts būt kopā ar Rihardu. Trešā sieva bija Marta, kura nomira kāzu dienā. Ar Martu ir kopīga meita Ieva Timmermane. Ir iemīlējies meitas bijušajā mājskolotājā Elizabetē, bet bildinājis Rasu Dimaitīti un Ramonu Vinteri. Sācis atkal attiecības ar Elizabeti pēc Rasas pašnāvības. Domājot, ka Leons ir Silvijas mīļākais, Vadims Felzenbahers viņu sašāva. Ir bijis akls un vēlāk paralizēts. 9. sezonas pēdējā sērijā notika Leona un Elizabetes kāzas.
Ķemeru pamatskola
Ķemeru pamatskola atrodas Tukuma iela 10, Ķemeros, Jūrmalā. Skolas ēkas celtniecība pabeigta 1934. gadā.
Vēsture
Ķemeru skolas pamatakmens likts 1930. gada 14. oktobrī, piedaloties Latvijas Republikas izglītības ministram Edmundam Ziemelim, prāvestam Vilhelmam Rozeniekam, sēravotu iestādes direktoram J. Lībietim un skolas pārzinim J. Liepiņam. Spāru svētki svinēti 1931. gada 21. martā, bet pabeigto Ķemeru sešgadīgo pamatskolu iesvētīja mācītājs O. Rozenieks 1934. gada 9. septembrī. Skolas dibināšanas laikā skolā strādāja 5 skolotāji, mācījās 137 skolēni. Otrā pasaules kara laikā 1942. gadā to pārdēvēja par Ķemeru pilsētas tautas pamatskolu, kurā pēc kara beigām mācības notika gan latviešu, gan krievu valodā. 1956. gadā to pārveidoja par Ķemeru vidusskolu, bet 1959. gadā par '''Jūrmalas 3. vidusskolu''', 1962. gadā skolai uzcēla piebūvi.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas skolai 1992. gadā atjaunoja Ķemeru vidusskolas nosaukumu, no 1998. gada mācības atkal notika vienīgi latviešu valodā. Skolēnu trūkuma dēļ 2016. gadā to pārveidoja par Ķemeru pamatskolu.
Ēka
1998. gada 10. oktobrī ēka pasludināta par vietējās nozīmes valsts arhitektūras pieminekli.
Volters Rezerfords
Volters Mazerss Rezerfords (en; dzimis, miris ) bija skotu golferis, olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Rezerfords 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē izcīnīja sudraba medaļu vīriešu golfa turnīrā. Viņš šajā disciplīnā piekāpās tikai amerikānim Čārlzam Sendsam.
Kremļa sienas nekropole
Kremļa sienas nekropole atrodas Sarkanajā laukumā, Maskavā, Krievijā. Nekropoles centrā atrodas Ļeņina mauzolejs.
Pirmos tur apbedīja Oktobra revolūcijā kritušos 240 cilvēkus. Pēc 1921. gada nekropolē apbedīti tika ievērojami politiķi, militāristi, kosmonauti, zinātnieki. Pēdējo 1985. gadā tur apglabāja Konstantīnu Čerņenko. 1974. gadā iekļauts aizsargājamo pieminekļu sarakstā.
Liellazdas
Liellazdas ir ciems Augšdaugavas novada Pilskalnes pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 5 km no pagasta centra Pilskalnes, 26 km no novada centra Daugavpils un 170 km no Rīgas.
Falludžija
Falludžija (la Endl., 1840) ir monotipa ģints no rožu dzimtas, kurā ietilpst vienīgā suga Fallugia paradoxa (D.Don) Endl. ex Torr. Tas ir krūms ar salīdzinoši lieliem baltiem ziediem, kuri ir līdzīgi rozēm, un matainiem augļiem. Sugas dzimtene ir kalnaini rajoni Ziemeļamerikas dienvidrietumu tuksnešos. Augs tiek kultivēts. Ir mēreni aukstumizturīgs, taču nepārcieš augstu mitrumu. Tas tiek izmantots ASV siltos apgabalos kā augsnes stabilizators.
Apraksts
30—150 cm, dažreiz līdz 250 cm augsts krūms, daļēji mūžzaļš: areālā dienvidos ir mūžzaļš, ziemeļos jaunās vasas ziemā nomet lapas. Sugas robežas atzīmē ektopisku daudzveidību — pieaugušo augu maksimālais augstums dažādās populācijās nozīmīgi variē. Šīs augs pēc Raunkjēra dzīvo formu klasifikācijas ir fanerofīts un ģeofīts. Jaunie zari ir tievi, daudz vai maz izteikti balti, ar īsu matainu apvalku. Ar laiku zaru miza paliek plika, bieži krāsojas līdz salmu dzeltenam, plīst un atdalās.
Līdzīgi augi
Lapu ārējais izskats ir līdzīgs Purshia stansburiana lapām. Šīs sugas dažreiz tika identificētas nepareizi, kas savukārt noveda pie dažādām kļūdām zinātniskajā literatūrā (piemēram, trofikas noteikšanā kukaiņiem). Purshia ir neliels koks ar izteiktu ass stumbru un bieži vien garāks nekā falludžija. P. stansburiana lapas ir līdzīgi dalītas, taču ir spīdīgas, klātas ar dziedzerīšiem un pēc taustes lipīgas, kā arī ar muskusa smaržu. P. stansburiana ziedi ir krēmkrāsā, ar pieciem līdz desmit auglenīcām, augļi ir līdzīgi falludžijas augļiem, taču atšķiras ar mazāku auglenīcu skaitu.
Savvaļā sastopami falludžijas un Purshia hibrīdi. Piemēram, Kaibaba nacionālajā mežā Arizonā ir atrasti P. stansburiana un falludžijas hibrīdi. Ir arī mākslīgi iegūti hibrīdi ar Purshia tridentata.
Areāls
Falludžija ir izplatīta Ziemeļamerikas dienvidrietumos, kalnainos Mohaves, Sonora, Čivava tuksnešu rajonos Kalifornijas, Nevadas, Arizonas, Jūtas, Kolorādo, Teksasas, Oklahomas (Simarrona apgabals), Čivavas, Durango, Koavila de Saragosas štatos. Ievesta Aidaho štatā austrumos, kur viegli iedzīvojas un pāriet savvaļā. 1976. gadā ievesta ziemeļaustrumu Origonā, kur arī labi iedzīvojas.
Nosaukums un aprakstīšanas vēsture
Ģints zinātnisko nosaukumu Fallugia augam devis Austrijas botāniķis Stefāns Ladislauss Endlihers (de) par godu Vallombrozas abatam Vergžilio Faludžam (it), kas bija retoriķis, filosofs, dzejnieks un naturālists, kuru uzskatīja par vienu no slavenākajiem botāniķiem XVII—XVIII. gadsimtu robežās.
Nozīme
Faludžijas krūms ir barības ķēžu sākums, ar to barojas dažādi kukaiņi, galvenokārt tās ir vaboles (lapgrauži, krāšņvaboles, ādgrauži). Bez tiem uz faludžijas barojas tauriņu kāpuri (Grammia incorrupta, Hemileuca neumoegeni un Callophrys)'.
Dzelzsupīte
Dzelzsupīte (arī Dzalzsupeite, Dzalzsupīte, Tarlapu upīte) ir Umaras labā krasta pieteka Alūksnes novadā.
Iztece uz ziemeļrietumiem no Tarlapiem. Tek austrumu - dienvidaustrumu virzienā. Ietek Umarā Trisenieku mājām. Upi šķērso valsts autoceļš V396 (Vētraine – Maliena – Kalncempji – Sprīvuļi) un dzelzceļa līnija Gulbene—Alūksne.
Sieversia
Sieversia Willd., 1811 ir rožu dzimtas ģints. Dažos avotos šī ģints tiek pieskaitīta pie Geum ģints. Ir nelieli krūmi.
Gvālijara
Gvālijara (hi, gvāliyar, ) ir pilsēta Indijas centrālās daļas ziemeļos. Atrodas Madhjas Pradēšas štata ziemeļos, Gvālijaras apgabalā, aptuveni 120 km uz dienvidiem no Āgras. 2011. gadā pilsētā dzīvoja 1,07 miljoni iedzīvotāju, no kuriem aptuveni 90% ir hinduisti. Tās aglomerācijā iedzīvotāju skaits pārsniedz 2 miljonus. Gvālijara ir zināma ar savu dabisko skaistumu un bagātīgo kultūras mantojumu. Pilsēta atrodas vēsturiskā viduslaiku hinduistu Gvālijaras cietokšņa pakājē. Gvālijarā atrodas arī Mahārādžas Bada, Sasbahu templis, Saules templis, Skindijas pils, kā arī musulmaņu mošejas un mauzoleji.
Vēsture
Vēsturiskos avotos Gvālijara pirmo reizi minēta 525. gadā. Gvālijara bija bijušās Gvālijaras valsts pilsēta. Gvālijaras valsts beidza pastāvēt 1948. gadā, un tā kopā ar citām zemēm tika iekļauta Indijas štatā, kas saucās Madhja Bharāta. 1956. gadā Madhja Barāta tika iekļauta Madhjas Pradēšas štatā.
Gvālijara ir nozīmīgs transporta mezgls. Cauri pilsētai iet dzelzceļa līnija, kas savieno Deli ar Mumbaju un Čennai. Attīstīta tekstilrūpniecība (kokvilnas un zīda audumi, paklāji), ķīmiskā rūpniecība, stikla rūpniecība, keramikas un pārtikas rūpniecība. Pēc gaisa piesārņojuma Gvālijara ir viena no pasaulē piesārņotākajām pilsētām. Tā kā pilsētai ir nozīmīgs kultūras mantojums un ir saglabājušies daudzi apskates objekti, nozīmīga nozare ir arī tūrisms. Pilsētā valda mitrs subtropu klimats. Musonu sezona pilsētu skar no jūlija beigām līdz oktobra sākumam. Ziemas ir vēsas un sausas. Lakšmibai Nacionālais sporta izglītības institūts ir viena no nozīmīgākajām sporta izglītības iestādēm Indijā. Pilsētā atrodas vēl vairākas valsts un privātās augstākās mācību iestādes.
Krievijas Impērijas likumu krājums
Krievijas Impērijas likumu krājums pirmo reizi izdots 1832. gadā. Kad bija izgāzušies ilgstoši mēģinājumi Krievijas Impērijai radīt jaunu likumu kodeksu, kas balstītos Eiropas valstu piemēros, imperators Nikolajs I pieņēma lēmumu apkopot un publicēt visus jau esošos Krievijas likumus. Pirmo likumu krājumu sagatavoja Imperatora kancelejas Otrā nodaļa Mohaila Speranska vadībā. Turpmāk to regulāri papildināja ar jauniem likumiem un labojumiem, tā padarot to aizvien lielāku un sarežģītāku. Krājuma 15 sējumiem 1892. gadā pievienojās 16 sējums, ar likumiem, kas regulēja procesuālās tiesības. Pēc Oktobra revolūcijas, 1918. gada 30. novembrī impērijas likumu krājuma izmantošanu Padomju Krievijas tiesu darbā aizliedza. Krievijas Impērijas likumu krājumu Lietuvā un Igaunijā turpināja izmantot līdz pat iekļaušanai PSRS sastāvā 1940. gadā, bet Latvijā līdz 1937. gadam, kad pieņēma jauno Civillikumu.
Izveidošana
Nikolajs I vēlējās ieviest kārtību haotiskajā likumu sistēmā. 1826. gada janvārī Speranskis imperatoru informēja par likumu apkopošanas komisijas darba vēsturi un piedāvājumu veiksmīgai darba noslēgšanai. Speranskis piedāvāja divos gados izveidot tematiskus esošo likumu apkopojumus, publicēt visus likumus hronoloģiskā secībā, kā arī izveidot civillikumu un krimināllikumu krājumus, kurus varētu mainīt un papildināt ar jauniem. Nikolajs I pavēlēja vispirms apkopot un sakārtot visus spēkā esošos likumus. Lai kontrolētu procesu viņš izveidoja Imperatora kancelejas Otro nodaļu, kuru, lai arī bez oficiāla amata, vadīja Speranskis.
Likumu oriģināli glabājās dažādos arhīvos vairākās pilsētās, bieži trūka pilnu tekstu, nebija drukātu versiju. Apkopoja 53 239 dažādus likumus, pavēles un rīkojumus. Tika veikta tekstu saskaņošana, rediģēšana, pilno versiju sagatavošana. 1828. gada 21. maijā sākās Pilnā Krievijas Impērijas likumu apkopojuma pirmās daļas drukāšana, ko veidoja 45 sējumi. Pirmā daļa iekļāva likumus no 1649. līdz 1825. gada decembrim, otrā daļa pēc 1825. gada decembra izdotos likumus. Paralēli Pilnajam likumu apkopojumam notika darbs pie likumu krājuma veidošanas. Likumus grupēja pa atbilstošajām jomām, sadalīja apakškategorijās, sniedza vēsturiskus izskaidrojumus. Speranskis pieņēma lēmumu dublējošu likumu gadījumā paturēt tikai pilnīgāko variantu, saglabāt oriģinālo likumu rakstības valodu, pārāk izplūdušus likumus saīsināt, pretrunīgu likumu gadījumā paturēt jaunāko likumu. Krājumā likumu fragmentus apkopoja kā vienotu likuma tekstu, secīgi numurējot iekļautos likumu fragmentus, kam pievienoja norādes uz pilnajiem likumu tekstiem un to pieņemšanas datumiem. Tika pievienoti arī paskaidrojumi. Speranskis likumus tematiski sadalīja 8 grāmatās, kas aizņēma 15 sējumus. Pēc 4 gadu caurskatīšanas un labojumiem, 1832. gada sākumā sākās likumu krājuma drukāšana 1200 eksemplāros. 1833. gada 19. janvārī Valsts padome imperatora vadībā pieņēma lēmumu par likumu apkopojuma izmantošanu tiesās, dodot laiku ar to iepazīties līdz 1835. gada 1. janvārim, kad tas stājās spēkā. Pirmo reizi kopš 1649. gada likumu krājuma, varas orgāniem un tiesnešiem bija pieejams pārskatāms impērijas likumu krājums, kurā likumi bija iedalīti saprotamās jomās un papildināti ar paskaidrojumiem. Tika likvidēts likumu haoss, to nezināšana un dažādo likumu pretrunas. Likumi kļuva pieejami plašākam cilvēku lokam. 1835. gadā Nikolajs I nodibināja Impērijas juridisko augstskolu.
Tālākās izmaiņas
1834. gadā publicēja pirmos likumu krājuma kļūdu labojumus un papildinājumus. Turpmāk katru gadu krājumu papildināja jaunpieņemto likumu apkopojums. 1840. gadā pieņēma lēmumu krājumu pārstrādāt, tekstā iekļaujot pēdējo gadu labojumus un papildinājumus, padarīt to ērtāk lietojamu. Otrais izdevums iznāca 1842. gadā, kurā, kopā ar pielikumiem bija 59 400 rakstu. Tas stājās spēkā 1844. gada 1. janvārī. Arī otrajam izdevumam katru gadu tika izdoti jaunpieņemto likumu apkopojumi. 1851. gada novembrī Otrās nodaļas vadītājs Bludovs imperatoram piedāvāja veidot Trešo izdevumu. Bludovs ierosināja 15 sējumu vietā 20 sējumus, kā arī iekļaut pierobežas provinču likumus. 1854. gada decembrī Bludovs atteicās no 20 sējumiem, ņemot vērā ieradumu atsaukties uz 15 sējumiem. 1858. gada 12. maijā imperators Aleksandrs II noteica, ka 1857. gada Trešais izdevums stājas spēkā 1860. gada 1. janvārī. Trešajā izdevumā bija izveidotas sadalās likumiem par vairākām valsts iestādēm, ārlietu ministriju, baznīcas regulējošie likumi, pasta un telegrāfa regulējumi. Tā kā jaunu izdevumu veidošana un papildināšana aizņēma ļoti ilgu laiku, 1859. gadā pieņēma lēmumu, ka papildinājumi, labojumi un paziņojumi par likumu atcelšanu jāizdod nevis reizi gadā, bet reizi ceturksnī, taču to drīz sāka neievērot, papildinājumus izdodot aizvien retāk. 1863. gada 1. janvārī regulāri sāka izdot jaunu likumu un valdības rīkojumu vēstnesi, kurā publicēja visas jaunākās likumu izmaiņas un juridiskos paziņojumus.
Tā kā Aleksandra II laikā impērijā tika veiktas milzīgas reformas, 1876. gadā tiek sagatavots jauno likumu apkopojums, kas izmaina apmēram 1/3 no esošā likumu krājuma. Daudzi vecie likumi zaudē spēku, tiek ieviestas pilnīgi jaunas sadaļas. Aleksandra III laikā daudzas likumu krājuma grāmatas atkal pārstrādā, dzēšot vecos un iekļaujot jaunos likumus. Likumu krājuma daļēja pārstrādāšana un atjaunošana turpinājās arī Nikolaja II laikā, kad strauji mainījās impērijas ekonomiskā situācija, kā arī politiskā iekārta, ko regulēja 1906. gadā pieņemtie konstitucionālie likumi.
Sētnieks
Sētnieks vai uzkopšanas dabinieks ir darbinieks, kas nodrošina sabiedrisku vietu, dzīvojamo māju un citu teritoriju apkārtnes uzkopšanu un uzturēšanu kārtībā. 2021. gada septembrī Latvijā profesija “sētnieks” ir reģistrēta 9189 reižu.
Vēsture
Angļu valodā vārda “sētnieks” pirmās zīmes datētas ar 1500. gadu un sākotnēji apzīmēja “skolas durvju sargu”. 1600. gadā šis vārds attīstījās, lai apzīmētu “durvju sargu”, un galu galā tas apzīmēja ēkas sargu.
Pirms Industriālās revolūcijas (1760—1840) jeb rūpnieciskā apvērsuma uzņēmumu īpašnieki ēku, teritorijas tīrīšanu un uzturēšanu uzticēja vai nu darbiniekiem, vai rūpējās par to paši. Kad sākās industriālās ražošanas attīstība, darbu uzsāka dažādas rūpnīcas, ārstniecības iestādes, skolas u.c., tika būvētas industriālās ēkas, radās nepieciešamība pēc atsevišķiem darbiniekiem, kuri nodrošinātu teritorijas uzkopšanu un uzturēšanu.
Pēc Otrā pasaules kara (1939—1945), kad strauji pieauga dzimstība un arī populācijas blīvums, nepieciešamība pēc uzkopšanas personāla vēl vairāk pieauga.
Mūsdienās sētnieki uzkopj dažāda veida teritorijas gan sabiedriskās vietās, gan dzīvojamo, gan komercobjektu teritorijās. Līdz ar teritoriju uzkopšanu un uzturēšanu, labiekārtošanu mūsdienās pastāv daudz apsaimniekošanas uzņēmumu, kuru pakalpojumi ietver uzkopšanu, uzturēšanu, tādējādi sētnieka galvenā darba vieta ir apsaimniekošanas uzņēmumi, bet ir, protams, gadījumi, kad uzņēmums, iestāde savā iekšienē pats nodrošina šādas darba vietas izveidošanu.
Darba pienākumi
Sētnieka pienākumos ietilpst dažādi teritorijas sakopšanas darbi — tie mēdz atšķirties atkarībā no atrašanās vietas, darba devēja un laikapstākļiem.
Regulāri veicamie teritorijas kopšanas darbi ietver:
Sētnieka tēls kultūrā
Gomeļā — vienā no tīrākajām Baltkrievijas pilsētām — uz Ļeņina Avēnijas ir novietota skulptūra “Sētnieces piemineklis” (Помнік жанчыне дворніку), ko 2008. gadā izveidoja tēlnieks Vladimirs Adrianovs (Уладзімір Андрэянаў). “Sētnieces piemineklis” attēlo pusmūža sievieti — sētnieci, kuras labajā rokā ir slota, tipisks sētnieka darbarīks, un kreisajā — spogulis. Attēlots, ka sētniece darba atpūtas laikā rūpējas par savu izskatu, jo jebkuras profesijas darbinieks ir pelnījis cieņu, pat, ja amats sabiedrībā netiek uzskatīts par ļoti ietekmīgu.
Krievijā, Sanktpēterburgā, Ostrovska kvartālā atrodas skulptūra “Sētnieka piemineklis” (“Памятник дворнику”). Skulptūras idejas autors ir Jans Neimans (Ян Нейман), tās arhitekts ir Staņislavs Odnovalovs (Станислав Одновалов). Skulptūra tika atklāta 2007. gada 16. martā. “Sētnieka piemineklis” ir sētnieka tēls ar garu bārdu, kurš ir pussēdus, rokās tur sniega lāpstu. Tēlam mugurā ir kažokādas cepure, aitādas mētelis un filca zābaki. Šī sētnieka tēls ir mūsdienām netipisks, jo autors iedvesmu smēlās no Krievijas sētnieku tēla 19.gs. un 20.gs. sākumā. Pirms 1917. gada Krievijas revolūcijas sētnieka amats Krievijā tika uzskatīts par augsti cienījamu un novērtētu — slikta izturēšanās pret sētnieku tika uzskatīta par nepieņemamu. Tā ir veidota no balta, smalkgraudaina granīta, kurš tika piegādāts uz Sanktpēterburgu no Somijas īpaši šīs skulptūras veidošanas nolūkos. Skulptūra ir divus metrus augsta.
Amerikas Savienotajās Valstīs, Milvoki Mākslas muzejā atrodama hiperreālistiska sētnieka skulptūra, kas veidota no stikla šķiedras un poliestera. Skulptūru 1973. gadā izveidoja amerikāņu mākslinieks Duans Hensons (Duane Hanson). Sākumā skulptūra tika saukta par apsargu (custodian), taču ar laiku, nezināmu iemeslu dēļ, tā guva jauno nosaukumu “sētnieks” (janitor). Skulptūras mērķis ir pārsteigt mākslas muzeja apmeklētājus, likt ar pirmo skatienu domāt, ka patiešām pret muzeja sienu ir atspiedies uzkopšanas darbinieks, kurš atpūšas. Apmeklētāji bieži nespēj atturēties no skulptūras aiztikšanas, tādēļ tā tiek norobežota ar melnu līmlenti, lai nebojātu skulptūras virsmu.
Raibais fazāns
Raibais fazāns jeb Japānas fazāns (Phasianus versicolor) ir endēma fazānu dzimtas (Phasianidae) vistveidīgo putnu suga, kuras savvaļas dabīgais izplatības areāls aptver Japānas salu arhipelāgu. Izdala 4 pasugas. Mūsdienās šī suga ir introducēta arī Havaju salās un Rietumeiropā. Raibais fazāns ir Japānas nacionālais putns.
Raibais fazāns 2012. gadā ir novērots arī savvaļā Latvijā, bet, visticamākais, tas ir bijis izbēdzis putns no kādas audzētavas. Latvijā noturīga fazānu savvaļas populācija neveidojas, jo bez cilvēka palīdzības ziemu pārciest tie nevar.
Tā kā parastais fazāns un raibais fazāns savstarpēji hibridizējas, Japānā parastos fazānus ir aizliegts ievest. Rietumeiropā raibais fazāns jau vairāku gadu garumā ir hibridizējies ar parasto fazānu un mūsdienās Eiropā vairs nav sastopama tīra raibā fazāna suga. Havaju salās raibais fazāns ir labi iedzīvojies un tā populācija ir stabila, tomēr arī tur sugas izdzīvošanu apdraud parastais fazāns.
Izskats
Raibais fazāns ir vidēji liels vistveidīgais putns ar garu asti, lai gan gara ir nevis aste, bet virsastes dekoratīvās spalvas. Raibajam fazānam raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņš ir nedaudz lielāks kā mātīte un tā apspalvojums ir ļoti košs un krāsains. Tā krūtis, pavēdere un kakla pamatne ir tumši zaļas, kakls violeti zils ar metālisku spīdumu, pleci raibumoti, it kā būtu klāti ar bronzas zvīņām. Mugura, spārni gaiši zili un aste svītrota — gaiši zili rozīga ar tumši violetu, arī spārnu gaišajās lidspalvās redzami tumšāki kakao brūni lāsumi. Tēviņam ir arī koši sarkana, neapspalvota seja ar labi attīstītu paseksti un seksti, galvas virsa gaiši zila, bet dubultais cekuls kā divas austiņas tumši zaļš. Knābis un kājas gaiši pelēki. Mātīte ir neuzkrītoša, raibumoti pelēkbrūna. Ķermeņa augšpuse nedaudz tumšāka kā apakšpuse.
Čopa
Čopa (uk) ir pilsēta Ukrainas galējos rietumos, Aizkarpatu apgabalā pie Tisas upes. Nozīmīgs dzelzceļa mezgls un robežpunkts ar Ungāriju un Slovākiju. Tisas upes pretējā krastā atrodas Ungārijas pilsēta Zāhoņa, bet otrpus Slovākijas robežas — Černas pie Tisas pilsēta.
Vēsture
Čopa pirmoreiz rakstos minēta 1281. gadā, tomēr attīstījās lēni. Gadsimtiem bijusi vēsturiskās Ungārijas sastāvā. Sākusi attīstīties līdz ar dzelzceļa līnijas Debrecena—Mukačeve izbūvi 1872. gadā. Pēc Pirmā pasaules kara Trianonas līgums iekļāva Čopu Čehoslovākijas daļas — Slovākijas sastāvā. Otrā pasaules kara laikā (no 1938. līdz 1944. gadam) — Ungārijas sastāvā. Smagi cietusi kaujās. 1944. gada 23. novembrī to ieņēma Sarkanā armija. Pēc Otrā pasaules kara no Čehoslovākijas tika atdalīta t.s. Piekarpatu Krievzeme (Підкарпатьска Русь), un izveidots Aizkarpatu apgabals PSRS (Ukrainas PSR) sastāvā. Kaut arī Čopa bija Slovākijas daļa, tā kā tā bija svarīgs dzelzceļa mezgls, PSRS pievienoja arī to. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Raibais fazāns
Uzvedība
Raibais fazāns ir parasta suga savā izplatības areālā. Tas uzturas skrajos mežos, dažādās atklātās ainavās, lauksaimniecības zemes ieskaitot. To bieži var novērot apdzīvoto vietu tuvumā. Putns ir ļoti kautrīgs un uzmanīgs, briesmu gadījumā, ātri skrienot, slēpjas zālē vai krūmos. Japānā ir novērots, ka raibais fazāns ļoti jutīgi uztver zemestrīču vibrācijas, arī tādas, kuras cilvēks nesajūt. Par vibrācijām tas ziņo ar skaļiem kliedzieniem. Raibais fazāns ir vājš lidotājs un labprātāk skrien, nevis lido. Skrienot tas var sasniegt ātrumu 32 km/h.
Barība
Raibais fazāns tāpat kā parastais fazāns ir visēdājs un barojas gan ar kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, gan ar nelieliem mugurkaulniekiem, piemēram, čūskām, ķirzakām, maziem zīdītājiem un putniem, gan ar augļiem, sēklām un augu lapām. Salīdzinot abas sugas, raibais fazāns patērē vairāk veģetāro barību kā parastais fazāns.
Ligzdošana
Vairošanās sezona raibajam fazānam ir no aprīļa līdz jūnijam. Katram tēviņam riesta laikā ir sava teritorija un tas sapārojas ar vairākām mātītēm. Par putnēniem rūpējas tikai māte. Ligzda ir vienkārša iedobe zemē, kas izklāta ar sausu zāli un lapām. Tā atrodas uz zemes zem kāda krūma vai koka. Dējumā 6—12 gaiši brūnas olas, perē tikai mātīte. Inkubācijas periods ilgst 23—25 dienas. Mazuļi ir ligzdbēgļi un drīz pēc izšķilšanās seko savai mātei, kura tos rūpīgi uzmana, apsargā, sasilda un ierāda labākās barošanās vietas. Dzimumbriedumu jaunie putni sasniedz gada vecumā.
Sistemātika
Raibajam fazānam ir 4 pasugas:
Pētermuižas skola
Pētermuižas skola (de) ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis Pētermuižā, Bauskas novada Valles pagastā. Atklāta 1878. gadā, skola darbojusies līdz 1964. gadam. Šajā laikā tā bija apkārtnē vienīgā skola, Vallē skolas nav bijis. Vēlāk ēka tikusi pārbūvēta un īslaicīgi izmantota kā tekstilrūpniecības fabrikas ēka. Ap 2006. gadu skola nodota Latvijas Kultūrkapitāla fonds atbalstītam biedrības "Laikmets" projektam izveidot "Amatu apmācības centru ar seno būvdetaļu glabātuvi Valles pagasta Pētermuižas skolā”. Projekts netika turpināts. Vairākus gadus ēka bija pamesta un atradās Vecumnieku novada pašvaldības pārziņā. 2020. gada nogalē ēka pārdota izsolē privātam īpašniekam.
Arhitektūra
Skola celta 18. gadsimtā kā liels divstāvu nams parkā. Ēka atgādina muižas pili vai dzīvojamo ēku. Staltais divstāvu nams būvēts aptuveni gadu, tam «bijis grezns balkons, pušķoti skolas istabas griesti, silti priekšnami un bērniem ļoti ērta rūme augštāžā, kur ir pavisam četras lielas istabas, pieliekami kambari un kukņa»; tā tolaik telpas līdz sīkumam aprakstījis izdevums «Latviešu Avīzes». Ēkas abu galu fasāžu zelmiņus rotā mākslinieciski augstvērtīgi akmens kalumi, kuros izmantots spārnota eņģeļa motīvs.
20. gadsimta 70. gados ēkā ierīkota tekstilkombināta "Astotais marts" filiāle, vēlāk aizmūrēti logi, nopostīti dzīvžogi, ēkā veikta pārbūve piebūvējot piebūves, paaugstinot kāpņu telpu līdz bēniņiem un nomainot fasādes logus uz stikla blokiem. Viens no spārnotā eņģeļa motīviem sabojāts padomju okupācijas laikā, pusi no tā nocērtot un izveidojot durvis. Pārbūve netika pabeigta.
Kopš 1970. gadiem ēka netiek ekspluatēta un tiek dabas apstākļu bojāta. Ēkas pārsegumi nav droši — izrūsējuši, un padomju laika betons sadrupis, ir bīstami tajā uzturēties vai pārvietoties.
Vēsture
Atklāta 1878. gada 5. novembrī kā Pētermuižas pamatskola, tajā mācījušies 35 bērni — tikai mantīgāko šķiru atvases. 1889. gadā Pētermuižas skola kļuva par četrklasīgo skolu. 20. gadsimta sākumā to apmeklējuši ap simt bērnu. 1915.—1916. gadā skolā Vācijas armija izvietoja karaspēka daļu. 1925. gadā izglītības iestāde pārdēvēta par Taurkalnes-Pētermuižas sešklasīgo pamatskolu. 1939. gadā skolā veikts kapitālais remonts, bet 1940. gadā pagastvalde nolēma to nosaukt par Taurkalnes sešklasīgo pamatskolu, vēlāk — par tautskolu, pēc tam — par septiņgadīgo skolu.
1953. gadā skolas direktors Vasilijs Iskrovs paplašināja skolu, izbūvējot trešo stāvu — četrus dzīvokļus skolotājiem. Skolai blakus esošajā ēkā bija internāts, darbmācības kabineti. To atveda kā guļbūvi ar baļķu ragavām. Augšā bija internāts, pa labi meitenēm, pa kreisi zēniem. Lejā pa labi bija dzīvoklis. Tur dzīvoja skolas pavāre ar divām meitām. Kreisajā pusē bija kokapstrādes darbnīca.
1964. gadā skola tika pārcelta uz Valli, kad tur tika uzbūvēta jaunā Valles vidusskola (tagad Valles pamatskola).
1969. gadā blakus ēkā kāds vēl dzīvoja, bet pati skolas ēka jau tad izskatījusies nožēlojami. Arī sporta laukums un mācību izmēģinājumu lauciņi bijuši aizauguši.
1970. gados Pētermuižas skolā ierīkota tekstilkombināta «Astotais marts» filiāle — darbojies diega spolīšu tīšanas cehs, aizmūrēti logi, nopostīts dzīvžogs, uzcelta piebūve katlumājas ierīkošanai.
1978. gada “Cīņā” rakstīja: “Kāds Rīgas fabriķis pārbūvēja Pētermuižas veco skoliņu. Šķiedās ar materiāliem un naudu bez jēgas un aprēķina.” 1975. gada 1. oktobra izdevums “Brīvība” (to izdeva Stokholmā) raksta: “Viens no nesakārtotības piemēriem: Pētermuižas skola. Tur kādreiz bijis skaists parks, puķu dobes, tagad tas viss izbijis, atceras skolotāja Ilga Iskrova: Ēka nodota tekstilkombinātam „Astotais marts", kas tur iekārto filiāli. Nu jau trīs gadus ilgst būvdarbi, un galu tiem neredz. Var runāt par iesaldētiem līdzekļiem, mašīnām, kas rūs ārpusē, un apšaubāmo lietderību iekārtot cehu šādā nostūrī, kur nav brīva darbaspēka. Bet ir arī cits aspekts: šo kliedzošo nesaimnieciskumu savām acīm ir skatījuši vai to zin no nostāstiem visi Valles iedzīvotāji. Nevienam vien šādi fakti veido uzskatu, ka nevīžība, nekārtība ir norma. Jā, diemžēl tā ir norma, padomju varas tipiska pazīme un nenovēršama saimnieciskā dzīvē.” Kad filiāle slēgta, 90. gadu sākumā īpašums nodots pašvaldībai
Skolā mācījies operdziedātājs Ādolfs Kaktiņš, dzejnieks Knuts Skujenieks, sporta fotogrāfs Zigismunds Zālmanis.
Bronzas kareivis
Oriģinālais pieminekļa nosaukums ir "Piemineklis Tallinas atbrīvotājiem" (et, ru), pašreizējais oficiālais tā nosaukums ir "Piemineklis Otrajā pasaules karā kritušajiem" (et, ru). Memoriāls ticis atklāts trīs gadus pēc Sarkanās armijas ienākšanas Tallinā  Otrā pasaules kara laikā.
Pētermuižas skola
Vēsture
Valsts Kultūrkapitāla fonds atbalstīja biedrības "Laikmets" projektu izveidot "Amatu apmācības centru ar seno būvdetaļu glabātuvi Valles pagasta Pētermuižas skolā”. Diemžēl vēlāk projekts neturpinājās un tika pamests.
Bronzas kareivis
Piemineklis sastāv no akmens konstrukcijas, kas izgatavota no dolomīta, un 2 metrus augstas kareivja, kurš ietērpts Sarkanās armijas Otrā pasaules kara laika militārajā uniformā, skulptūras. Sākotnēji piemineklis atradies Tēnismegi kalnā Tallinas centrā mazā parkā, kas padomju varas gados tika saukts par Atbrīvotāju parku (koordinātas: 59.43117°N, 24.73997°W).
Pētermuižas skola
Vēsture
2020. gada jūlijā Vecumnieku novada domē pēc pašvaldības izpilddirektores Aigas Saldābolas ierosinājuma tika vērtēta Valles pagastā esošā pašvaldības īpašuma “Pētermuižas skola” turpmākās izmantošanas iespējas, jo saskaņā ar attīstības plānošanas dokumentiem tā nav izmantojama pašvaldības autonomo funkciju nodrošināšanai. Nekustamo īpašumu vērtēja tam īpaši izveidota komisija Vecumnieku novada domes saimniecības nodaļas vadītāja Aivara Petruševica vadībā. Pēc komisijas atzinuma finanšu komitejas sēde nolēma atsavināt ēku izsolē. 2020. gada nogalē ēka tika izsolīta izsolē, kur to iegādājās privātuzņēmēja.
Bronzas kareivis
Piemineklis ir izraisījis diskusijas sabiedrībā, domstarpības starp Igaunijā dzīvojošajiem krieviem un igauņiem, kā arī starp Igauniju un Krieviju. 2007. gada aprīlī tika izraisīti nemieri, kas pazīstami ar Bronzas nakts nosaukumu.
Pētermuižas skola
Vēsture
2021. gadā atjaunots un sakopts Pētermuižas skolas parks un uzsākti ēkas sakopšanas darbi.
2023. gada UEFA Eiropas U-21 čempionāts
2023. gada UEFA Eiropas U-21 čempionāts bija 24. Eiropas U-21 čempionāts futbolā. Turnīru organizēja UEFA. Čempionāta finālturnīrs notika Gruzijā un Rumānijā no līdz 8. jūlijam. Turnīrā drīkstēja piedalīties spēlētāji, kas ir dzimuši pēc.
UEFA čempionāta rīkošanas tiesības Rumānijai un Gruzijai piešķīra 2020. gada decembrī. Turnīra fināls notika Batumi, Gruzijā.
Čempionātā uzvarēja Anglijas U-21 izlase, kas finālā ar 1:0 pieveica Spāniju. Anglijai tas bija trešais tituls.
Turnīrs kalpoja arī kā kvalifikācija. Olimpiskajām spēlēm kvalificējās trīs Eiropas izlases, neskaitot Franciju, kas ir kvalificējusies automātiski kā rīkotājvalsts. Tā kā Anglija nevar piedalīties olimpiskajās spēlēs, kvalificejās Spānija, Ukraina un Izraēla.
Grupu turnīrs
Visi spēļu laiki ir norādīti pēc vietējā laika: UTC+3 Rumānijā un UTC+4 Gruzijā.
Portualegri
Portualegri (pt, ) ir pilsēta Brazīlijas dienvidos, Riugrandi du Sulas štata administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Ar 1,48 miljoniem iedzīvotāju tā ir desmitā lielākā pilsēta valstī. Tās aglomerācijā iedzīvotāju skaits pārsniedz 4 miljonus. Portualegri atrodas Gvaibas ezera austrumu krastā, mazliet uz dienvidiem no pilsētas Gvaibas ezers savienots ar Patusas lagūnu.
Portualegri ir viens no lielākajiem Brazīlijas kultūras, politikas un saimniecības centriem. Pilsētu 1772. gadā ar nosaukumu Portu duš Kazaisa (Porto dos Casais) dibināja imigranti no Azoru salām. Gadu vēlāk nosaukums tika mainīts uz pašreizējo. 1810. gadā ieguva pilsētas statusu. 19. gadsimta beigās šeit ieceļoja vairāku citu zemju pārstāvji, galvenokārt no Vācijas, Itālijas un Polijas. Lielais vairākums pilsētas iedzīvotāju ir eiropiešu izcelsmes.
Klimats
Portualegri valda mitrs subtropu klimats (Cfa pēc Kepena klimata klasifikācijas). Klimatu stipri ietekmē Gvaibas ezera (arī Patusas lagūnas) tuvums, paaugstinot gaisa mitrumu. Nokrišņi galvenokārt izpaužas lietus veidā un tie ir salīdzinoši vienmērīgi sadalīti visa gada griezumā. Gada nokrišņu daudzums ir 1425 mm. Sniegs ir ļoti reta parādība,
Sports
Līdzīgi kā visā valstī, arī Portualegri populārākais sporta veids ir futbols. Ievērojamākie futbola klubi Grêmio Foot-Ball Porto Alegrense un Sport Club Internacional.
Albānijas komiksi
Albānijas komiksus, lai gan tie nav plaši pazīstami starptautiski, galvenokārt veidoja komiksu autori no Kosovas. Vēl nesen Albānijā nebija komiksu tradīciju, kur tos uzskatīja par nevēlamu literatūru, kas pazīstama kā fumeti (burtiski, mazi dūmu mākoņi), it kā tāpēc, ka popmākslu aizliedza diktatoriskais komunistiskais režīms. Mūsdienās Kosovā tiek izdots viens komiksu žurnāls albāņu valodā ar nosaukumu Leon, ir arī Tafë Kusuri komikss (vecākais albāņu komiksu varonis, ko izveidoja Agims Kena un viņa dēls Rrons Kena), Gārfīlds un Kalvins un Hobss, ko publicē laikraksts Koha Ditore.
Īsa vēsture
Kosovā komiksu kultūru visvairāk ietekmēja Dienvidslāvijas subkultūra, lai gan ietekme bija arī citām valstīm. Pirmā Kosovā publicētā komiksa lente bija Tafë Kusuri, ko izveidoja Agims Kena (laikraksts Rilindja). Deviņdesmitajos gados Prištinā, Kosovā izdeva albāņu komiksu žurnālu Strip Arti. Tajā bija publicēti vietējo un starptautisko autoru veidoti komiksi. Žurnālu pārtrauca izdot dēļ nepietiekamā finansējuma. Bez Strip Arti komiksu kultūra turpinājās galvenokārt caur bērnu un pusaudžu žurnāliem. Alternatīvai mākslai veltīts žurnāls Hapi Alternativ, ko rediģēja komiksu fans Petrits Selimi, publicēja arī vietējos un ārvalstu komiksus, iepazīstinot albāņus ar tādiem jauniem varoņiem kā Ellespuika (Hellboy).
Vēl viens jaukta satura žurnāls bija Hareja (deviņdesmitajos gados reizi mēnesī izdeva Ibrahims Kadriu) un Koha Ditore iknedēļas bērnu pielikums ar nosaukumu Vizatori. Tipogrāfija Rrota 2003. gadā izdeva un tulkoja Zirnekļcilvēka, Alana Forda un X-cilvēku komiksus. Vēlāk viņi izdeva ikmēneša bērnu žurnālu Pishpiriku, kurā bija piecu lappušu komikss, ko rakstīja un ilustrēja Trembelat). Daily Zeri 1999. gadā publicēja arī oriģinālus darbus, bet iknedēļas izdevums Java 2003. gadā publicēja komiksu Rrotelat (autors Edons Muhakdžeri), lai gan mūsdienās abi izdevumi šo praksi ir pārtraukuši.
Sarunvalodā albāņu komiksi tiek saukti par "stripa", kas norāda uz Dienvidslāvijas komiksu kultūras ietekmi.
Kosovā ir grūti atrast komiksus, ko iegādāties. Daži no tiem ir atrodami Rilindja laikrakstu izplatīšanas vietās, savukārt fani ierobežotos eksemplāros var atrast arī komiksu iedvesmotajā kafejnīcā Prištinas centrā ar nosaukumu Strip Depot, kā arī Dit'e Nat grāmatnīcā-kafejnīcā.
Autori
Galvenie komiksu autori Kosovā ir Agims Kena, Špends Kada, Bindžamens Hadža, Valdets Gaši, Gjons Marku, Gani Sunduri, Gani Jakupi, Fahri Andžanela.
Galvenais komiksu autors Albānijā ir Špends Bengu.
Galvenie komiksu izdevēji Kosovā; Rilindja, Rrota, Hareja, Hapi Alternativ, Koha.
Piknosteīdas
Piknosteīdas (la; no no pycnos — blīvs un osteon — kauls) ir izmirusi bežžokļaiņu grupa, kas ietilpst psammosteju apakškārtā. Dzimtu 1962. gadā aprakstīja britu paleontologs Lamberts Tarlo. Dzimtu veido četras ģintis. Piknosteīdas pārstāvēja saldūdens un lagūnu formas.
Apraksts
Īpatņu branhiālo plātņu garums nedaudz pārsniedz platumu vai arī mazāks par to. Platā brīvā daļa noliecas uz leju. Vēdera plātne ar vairāk vai mazāk dziļu aizmugurējo izgriezumu, kuru sedz viena ķīļveida plātne vai saaugušas tesēras. Uz muguras un vēdera plātnēm tesēru nav, bet malu tesēras var būt vai arī nebūt. Muguras plātne ir plakana, bet vēdera plātne ļoti izliekta ar stāvu priekšējo un sānu malu. Ādas zobi variē no no sīkiem un vienkāršiem līdz ļoti lieliem ar dihotomiskiem gariem stariem.
Izplatība
Piknosteīdu pārstāvji dzīvoja vidusdevonā no pērnavas līdz burtnieku svītām, kā arī augšdevona sākumā (gaujas svītas apakšdaļā) Galvenajā devona laukā, Baltijā (Igaunija, Latvija), kā arī Ļeņingradas un Pleskavas apgabalos.
1993.—1994. gada LBL sezona
Trešajā turnīrā piedalījās 14 komandas, kas ir līgas rekords.
Zaubes pils
Zaubes pils jeb Jirgenburgas pils, līdz 1932. gadam Jaunpils, bija Livonijas ordeņa nocietinājums Zaubē pie Aizkraukles-Nītaures ceļa, kur tas šķērso Dzirnavupi, kas plūst no Augšezera uz Lejasezeru. Līdz mūsdienām saglabājušās vienīgi atsevišķi ar kokiem apauguši līdz 1,5 metrus augsti pils torņa fragmenti uzkalnā, uz kura tagad atrodas sporta laukums.
Vēsture
Pils celšanas laiks nav zināms, pēc Johana Arnta uzskatiem tā uzcelta jau 1257. gadā, bet tam nav dokumentētu avotu. Jirgenburgas pils bija viena no Gaujas koridora aizsardzībai pret lietuviešu karaspēka iebrukumiem celtās nocietinājumu joslas, ko veidoja Ropažu - Mālpils - Nītaures - Zaubes (Jaunpils) - Skujenes ordeņpilis. Pils bija tieši pakļauta Livonijas ordeņa landmaršaliem, kas rezidēja Siguldas pilī.
Pirmo reizi Zaubes pils pieminēta kādā Livonijas ordeņa mestra 1437. gada 22. augustā parakstītā dokumentā kā Svētā Jura pils (Jurgenborgh), pēc tam atkārtoti kā Jurgenburg (1464), Jurgesborg (1498), Georgenberg (1601), Giörgiens borg, Georgeburg, Jürgenburg (1680). 1482. gadā Jirgenburgas pili nopostīja Rīgas pilsētas karaspēks. 1561. gada 22. martā pēdējais Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers Jirgenborgas pili piešķīra ordeņa kancleram Jostam Klodtam (Jost Clodt, 1517-1572). Livonijas kara laikā Zaubes pili 1577. gada pilnīgi nopostīja krievu un tatāru karaspēks. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā tā nodēvēta par Jurgensburgas pilsnovada citadeli (, Юренборг). Pēc līguma noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstij piederošās Livonijas Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā. Poļu-zviedru kara laikā 1601. gadā Zaubes pili ieņēma zviedri, bet jau tajā pašā gadā Polijas-Lietuvas karaspēks pili (Georgenberg) atkaroja. Zināms, ka vēl 1691. gadā Jirgenburgas pilī notika vilkaču prāva pret 85 gadus veco Tīsu.
Apraksts
Zaubes pils bija uzcelta no laukakmeņiem Dzirnavupes (Bērzupītes) labajā stāvkrastā pie Augšezera. Dienvidu pusē iepretim dzirnavu dīķim pacēlās četrstūrains pils tormis ar divus metrus biezām sienām un 5х6 metrus lietu iekštelpu. Pils pamati aizņēma 46-50х70 metrus lielu laukumu, tās dienvidaustrumu stūrī iekšpusē bija 24х8 metrus liela dzīvojamā ēka.
Maulbronnas klosteris
Maulbronnas klosteris (de) ir 12. gadsimtā dibināts cisterciešu klosteris Bādenes-Virtembergas pilsētā Maulbronnā. Tas ir viens no vislabāk saglabātajiem klosteru kompleksiem uz ziemeļiem no Alpiem. Kompleksu ietver aizsardzības mūri. Galvenās ēkas celtas no 12. līdz 16. gadsimtam. Klostera gotiskā baznīca ietekmējusi gotikas arhitektūras izplatīšanos Eiropas ziemeļos un centrālajā daļā. Saglabājusies sarežģīta ūdensapgādes sistēma. 1993. gadā Maulbronnas klostera kompekss tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Dibināts 1147. gadā pēc pāvesta Eižena III rīkojuma. Postīts Zemnieku kara laikā 16. gadsimtā. Sekularizēts 1807. gadā. Maulbronnas klostera skolā dažādos gadsimtos mācījušies Johanness Keplers, Frīdrihs Helderlīns un Hermanis Hese. Mūsdienās klostera kompleksā atrodas Maulbronnas rātsnams, policijas iecirknis, citas iestādes.
Armando Sadiku
Armando Durims Sadiku (sq, dzimis ) ir albāņu futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, pārstāv Albānijas futbola izlasi. Kopš 2022. gada Sadiku pārstāv Spānijas Segunda Division komandu Cartagena.