cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Francis Lācis
F. Lāča vecāki ir mūziķis Kārlis Lācis un komunikācijas speciāliste Vineta Vilistere-Lāce.
Karjera
Bērnu basketbolā trenējās Rīgā un LJBL pārstāvēja Basketbola skolas "Rīga" struktūru "Rīdzene". Pēc tam F. Lācis pārcēlās uz ASV, kur studēja un četrus gadus spēlēja NCAA Oral Roberts universitātē. Šajā laikā augstskola sasniedza augstākos rezultātus tās vēsturē.
Pēc studiju beigām atgriezās Eiropā un vienu sezonu aizvadīja Nīderlandes čempionātā, pārstāvot Bemmelas "Yoast United", bet 2023. gada vasarā pievienojās LBL klubam "Rīgas Zeļļi", līdztekus spēlējot arī 3x3 basketbolu. 3x3 basketbolā nostiprinājies Latvijas izlases vadošo spēlētāju četriniekā.
F. Lācis ir spēlējis Latvijas visu vecumu Latvijas jaunatnes izlasēs un bijis pieaugušo Latvijas basketbola izlases kandidāts.
Kurčatova (Kazahstāna)
Kurčatova (kk) ir apgabala pakļautības pilsēta Abaja apgabalā Kazahstānā. Izvietojusies apgabala ziemeļdaļā Irtišas kreisajā krastā 140 km no apgabala centra Semejas. Pilsēta bija Semipalatinskas kodolizmēģinājumu poligona vadības centrs un nozīmīgs kodolpētniecības centrs. Nosaukta par godu padomju fiziķim un atomieroču programmas vadītājam Igoram Kurčatovam.
Vēsture
1991. gadā uz poligona infrastruktūras bāzes tika izveidots Kazahstānas Nacionālais kodolcentrs, kura funkcijās ietilpst kodolizmēģinājumu seku likvidēšana, cīņa ar vides piesārņojumu, kodolizmēģinājumu monitorēšana citos pasaules poligonos, kā arī atomenerģijas attīstība.
Ērmanis Pīpiņš-Vizulis
Ērmanis Pīpiņš-Vizulis (1873–1927) bija latviešu pedagogs, literatūrkritiķis un žurnālists. Viņa kritiķa darbība veidojās Jaunās strāvas, bet it īpaši Jāņa Jansona-Brauna ietekmē, turpinot socioloģiskās literatūrkritikas virzienu latviešu rakstniecībā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1873. gadā Ēdoles pagasta "Spanniekos" drēbnieka Pīpiņa ģimenē, no 1880. gada dzīvoja Ēdoles pagasta "Bāliņos". Mācījās Ēdoles pagastskolā (1882–1886), Kuldīgas ministrijas skolā (1886–1888), Kārļa Kreima privātskolā (1888–1889), tad Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā (1889–1893). 1892. gadā Dienas Lapā publicēja apcerējumu "Prieka nozīme dzīvē un bērnu audzināšanā". Strādāja par skolotāja palīgu pie Apsīšu Jēkaba Vecgulbenes draudzes skolā (1893–1896), par skolotāju Mālupes pagasta skolā (1896–1898) un Alsungas ministrijas skolā (1898–1905). Līdztekus no 1895. gada bija Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas referents, tulkoja Ipolita Tēna darbus "Mākslas filozofija" un "Par ideālu mākslā", Nikolaja Gogoļa “Mirušās dvēseles” (1897, krieviski 1890), ar pseidonīmu "Vizulis" publicēja apceres par Pērsieti (1901), Sudrabu Edžu (1902), Augustu Saulieti (1903) un citiem.
1905. gada revolūcijas laikā bija "Dienas Lapas" redakcijas loceklis, tad bija laikraksta "Mūsu Laiki" redaktors (1906–1907), laikraksta "Rīgas Apskats" redakcijas loceklis (1907–1908). 1907. gadā atsāka strādāt par latviešu valodas un literatūras skolotāju dažādās skolās un vakara kursos, bija mēnešraksta "Izglītība" redaktors (1909–1911), laikraksta "Jaunā Dienas Lapa" (1909–1914), žurnāla "Domas" (1912–1915) un laikraksta "Jaunais Vārds" redaktors (1915–1918). 1910. gadā apprecējies ar sabiedrisko darbinieci un literāti Bertu Pīpiņu (dzimušu Ziemeli).
1918. gadā vācu okupācijas laikā bija ieslodzīts koncentrācijas nometnē, bija Latvijas Tautas padomes loceklis. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām 1921. gadā kopā ar J. Upmani nodibināja Rīgā tipogrāfiju. Miris 1927. gada 2. februārī, apglabāts Rīgas Pirmajos Meža kapos.
Sofija Svergina
Sofija Svergina (ru; dzimusi ) ir Krievijas šahiste.
Biogrāfija
Maskavas šaha skolas audzēkne. Pārstāvējusi Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielākos panākumus guvusi 2017. gadā, kad uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U8 vecuma grupā. 2016. gadā uzvarējusi Eiropas skolnieku šaha čempionātā meitenēm U7 vecuma grupā. 2017. gadā izcīnījusi otro vietu Eiropas jauniešu čempionātā ātrajā šahā meitenēm U8 vecuma grupā. 2018. gada augustā Rīgā izcīnījusi 4. vietu Eiropas jauniešu šaha čempionātā G10 vecuma grupā.
Džonatans Deiviss
Džonatans Deiviss (Jonathan Howsmon Davis) ir amerikāņu dziedātājs. (dzimis 1971. gadā) viņa pilnais vārds ir Džonotans Hausmans Deiviss (Jonathan Houseman Davis). Pusaudža gados viņš ierakstīja vairākus demo sava tēva ierakstu studijā un vēlāk pievienojās rokgrupai ar nosaukumu “Sex Art”. Vienu nakti kad grupa uzstājās klubā, ģitāristi Džeimss „Mankijs” Šefers (James ‘Munky’ Shaffer) un Braiens Veičs (Brain ‘Head’ Welch), redzot Deivisa talantīgo dziedāšanas prasmi ar visu uzstāšanos, nekavējoties piedāvāja iestāties viņu bandā “Creep”. Pēc Džona noklausīšanās, viņš momentāli dabūja darbu un viņi kļuva par grupu “Korn”.
Privātā dzīve
Džonatanam ir māsa Alisa (Alyssa) un pusbrālis Marks Čavess (Mark Chavez). Viņa tēvs Riks Deiviss (Rick Davis) ir taustiņu instrumentālists, bet māte Holija Čavesa (Holly Chavez) dejotāja un aktrise. Džonatana vecāki izšķīrās, kad viņam bija tikai trīs gadu un viņa māte uzreiz pēc šķiršanās apprecējās otrreiz ar kādu vietējo aktieri, kurš Džonatanam neesot paticis, tāpēc viņš palicis dzīvot pie tēva. Džonatanam bija jāapmeklē slimnīca katru mēnesi no 3 līdz 10 gadu vecumam astmas problēmu dēļ. 5 gadu vecumā viņu piemeklēja kritiska astmas lēkme un viņš piedzīvoja klīnisko nāvi, atrodoties viņsaulē 5 minūtes. 8 gadu vecumā viņu seksuāli izmantoja ģimenes draudzene, izvarojot viņu ar piesprādzējamo dildo, pēc šī atgadījuma tika uzrakstīta dziesma "Daddy", kur dzirdams, ka Deiviss pārcieta psiholoģisku traumu. Skolā viņu bieži apcēla, jo viņš izmantoja acu zīmuli un ģèrbās dīvaini. Viņš tic sargeņģeļiem, arī paranormālām aktivitātēm, jo pēc viņa vārdiem, viņš pats tās ir piedzīvojis.
Nikolajevska pie Amūras
Nikolajevska pie Amūras ir Krievijas Federācijas Tālo Austrumu pilsēta Habarovskas novadā. Pilsētā dzīvo 17,7 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Amūras kreisajā krastā 977 km uz ziemeļaustrumiem no Habarovskas un 80 km no Amūras ietekas Tatāru šaurumā.
Vēsture
1850. gadā Krievijas Amerikas kompānijas ekspedīcija mandžūru apmetnes vietā Ķīnas impērijas teritorijā nodibināja tirdzniecības punktu un nosauca to ķeizara Nikolaja I vārdā (Николаевский пост), 1856. gadā apmetnei piešķīra pilsētas tiesības. Pēc Aigunas līguma noslēgšanas 1858. gadā Amūras kreisā krasta zemes nonāca Krievijas impērijas pakļautībā. Līdz 1880. gadam Nikolajevska bija Piejūras apgabala centrs, tad par tādu kļuva Habarovska, bet 1888. gadā Vladivostoka.
Juris Jurjāns
Juris Jurjāns var būt:
Cenzūra Latvijā
Cenzūra Latvijā ir aizliegta Satversmes 100. pantā.
Mākslā
2008. gada 1. februārī Valsts Policija uzsāka kriminālprocesu par bērna kailfoto izmantošanu Katrīnas Neiburgas veidotā Latvijas Nacionālās operas izrādes «Leļļu opera» reklāmā, kur kā Pinokio tēls tika izmantots kails puisēns. LNO nolēma mainīt reklāmas māksliniecisko risinājumu, bet portāls Delfi pēc policijas pieprasījuma ilustrāciju izdzēsa. Kriminālprocesu izbeidza pēc četriem gadiem noziedzīga nodarījuma trūkuma dēļ.
2015. gada maijā no izstādes Stūra mājā pēc Krievijas vēstniecības Latvijā notas tika aizvākta mākslas instalācija ar krustā sistu Vladimiram Putinam līdzīgu lelli.
2021. gada decembrī daļā sabiedrības sašutumu izraisīja Kristiana Brektes murālis uz skolas sienas, izraisot arī diskusijas par mākslas cenzūru.
2022. gada novembrī pēc Daugavpils domes rīkojuma no izstādes Marka Rotko mākslas centrā tika izņemti atsevišķi igauņu mākslinieka Sandersa Raudsepa darbi ar krustiem, dzimumlocekļiem un ieročiem.
Segesta
Segesta (grc) bija antīka pilsēta Sicīlijas rietumu daļā, netālu no Kalatafimi pilsētas, Trapāni brīvajā pašvaldību konsorcijā, Itālijā. Izrakumi atklāja dažas pilsētas daļas, kas pašlaik ir publiski pieejamas. Pilsētas dibināšanas laiks nav precīzi zināms. Segesta ir pazīstama ar labi saglabājušos dorisko templi.
Dibināšana
Segestas izcelsme un dibināšana ir diezgan neskaidra. Tradīcija, kas bija izplatīta starp grieķiem un kuru atstāstīja Tukidīds uzskatīja, ka to ir bija dibinājuši Trojas pārceļotāji, kas bēga pēc savas pilsētas izpostīšanas Trojas karā, un šo tradīciju labprāt atzina romieši, kuri, attiecīgi, pasludināja par savu radniecību ar segestiešiem. Tukidīds, acīmredzot, uzskatīja elimiešus (lat. elymi) Eriksas un Segestas kaimiņos par barbaru cilti, par šo trojiešu pēcnācējiem. Taču cits avots norāda uz elimiešiem kā uz atsevišķu tautu, kas toreiz jau pastāvēja šajā Sicīlijas daļā, kad tur ieradās trojieši un dibināja divas pilsētas. Acīmredzot, bija izplatīta arī cita versija, saskaņā ar kuru Segesta dibināta pateicoties fokiešiem, kas bija starp Filokteta sekotājiem, un, kā parasti, vēlākie autori centās izplatīt abas šīs versijas.
Otru Trojas versiju, kas atstāstīta Vergilija “Eneīdā” un kuru, acīmredzot, atzina paši iedzīvotāji, piedēvēja pilsētas dibināšanu kopīgi vietējam valdniekam Egestam vai Aigestam (acestam, pēc Vergīlija), kurš pēc vietējo domām bija dardanu jaunavas, sauktas Segesta, un upes dieva Krinisa pēcnācējs, kā arī tiem no Eneja tautas, kas vēlējās palikt kopā ar acestiem, lai dibinātu Acestas pilsētu. Tiek stāstīts arī, ka Simoisas un Skamandras nosaukumus diviem nelieliem strautiem, kas tecēja cauri pilsētai, deva Trojas kolonisti, un pēdējo nosaukumu vēl piemin Sicīlijas Diodors kā vārdu, kas joprojām tika lietots arī daudz vēlākos laikos.
Uzskats par to, ka pilsētas nosaukums sākotneji bija Acesta vai Egesta un to romieši pārsauca par Segestu, lai izvairītos no nepatīkamās nozīmes latīņu valodā (egestās nozīmē “nabadzība”), tiek atspēkots ar to, ka uz monētām vēl pirms Tukidīda paši iedzīvotaji sauca par Segestu, kaut arī šo formu, iespējams, paši Lielās Grieķijas grieķi mīksināja uz Egestu.
Pilsētu apdzīvoja tauta, kas atšķīrās no sikāniem, šīs Sicīlijas daļas pamatiedzīvotājiem, bet no otras puses tā nebija arī grieķu kolonija. Tukidīds, uzskaitot atēniešu sabiedrotos Peloponēsas kara laikā, viennozīmīgi segestiešus sauc par barbariem. Tajā pat laikā viņi, acīmredzot, jau no paša sākuma atradās ciešā saistībā ar Sicīlijas grieķu pilsētām, un bija gan kara, gan miera attiecībās ar grieķu polisām, atšķirībā no citām salas barbaru ciltīm. Par grieķu civilizācijas agrīno iespaidu liecina arī monētas ar grieķu alfabēta burtiem, un ar grieķiskās mākslas elementiem.
Vēsture
Pirmo reizi vēsturiskajos avotos ir teikts par segestiešiem, ka tie jau piedalījās karadarbībā (jau 580. gadā pr.Kr.) pret Selinusu (mūsdienās Selinunti), kas, acīmredzot, liecina to, ka abas šīs pilsētas paplašināja savas teritorijas tik tālu, ka stājās kontaktos viena ar otru. Pateicoties savlaicīgai palīdzībai no Knidas un Rodas pārceļotājiem Pentatla vadībā segestieši šajā laikā ieguva pārsvaru pār saviem pretiniekiem. Neskaidrāks ir Diodora apgalvojums, ka atkal 454. gadā pr.Kr. segestieši karoja pret lilibejiešiem par teritoriju pie Mazaras upes. Lilibejiešu nosaukums šeit, neapšaubāmi, ir kļūdains, jo pilsētas ar šādu nosaukumu neeksistēja ilgi pēc tam. Tāpēc mēs nezinam, kas ir domāts, minot šādu tautu, kaut arī ir uzskats, ka tie ir selinuntieši, ar kuriem segestieši, acīmredzot, bija ierauti nebeidzamos strīdos. Neapšaubāmi, ar mērķi nostiprināties pret šiem kaimiņiem segestieši izmantoja atēniešu pirmo ekspedīciju uz Sicīliju pie Lahesas (426. gads pr.Kr.), noslēdzot sadarbības līgumu ar Atēnām. Taču tas, acīmredzot, nedeva nekādu rezultātu, un drīz pēc tam, kad karadarbība atkal atjaunojās, selinuntieši pasauca palīgā sirakūziešus, un ar viņu palīdzību ieguva lielu pārsvaru un atspieda Segestu kā uz sauszemes, tā arī uz jūras. Šajā grūtajā brīdī segestieši veltīgi vērsās pie Akragas un pat pie Kartāgas, un atkal lūdza palīdzību atēniešiem, kurus bez grūtībām pārliecināja atbalstīt viņus un sūtīt savu floti uz Sicīliju 416. gadā pr.Kr. Klīda baumas, ka šādu rezultātu segestieši daļēji guva, piemānot atēniešu sūtņus, viltīgi izliekot apskatei savas bagātības, un radot tajos mānīgu priekšstatu par saviem resursiem. Taču patiesībā tie piešķīra 60 zelta talentus skaidrā un vēl 30 talentus pēc atēniešu palīdzības pienākšanas.
Kaut arī palīdzība Segestai bija sākotnējais mērķis atēniešu ekspedīcijai uz Sicīliju (415-413. gadi pr.Kr.), tomēr šai pilsētai nav lielas lomas tālākajā karadarbībā. Patiesībā Nikijs, ierodoties Sicīlijā, vēlējās nekavējoties doties uz Selinu un piespiest šo pilsētu pakļauties, demonstrējot savu militāro varenību. Taču šāds priekšlikums tika noraidīts, jo atēnieši pavērsa savus ieročus pret Sirakūzām, bet sāncensība starp Segestu un Selinu bija gandrīz aizmirsta daudz svarīgākas cīņas priekšā starp šīm abām lielajām pilsētvalstīm. 415. gada pr.Kr. vasarā atēniešu flote, virzoties gar piekrasti, ieņēma nelielu piekrastes pilsētu Hikāru netālu no Segestas un tā tika atdota segestiešiem. Tie vēl dažas reizes tika minēti kā palīgspēki saviem atēniešu sabiedrotajiem, bet pēc tam vairs netika pieminēti.
Galīgā atēniešu sakāve atstāja segestiešus atkal neaizsargātus pret kaimiņu, selinuntiešu, uzbrukumiem. Apzinoties nespēju tos uzvarēt, segestieši atkal aicināja palīgā kartāgiešus, kas izlēma viņiem palīdzēt un nosūtīja tiem galvenokārt savus palīgspēkus, 5000 āfrikāņus un 800 Kampānijas algotņus, kas bija pietiekoši nodrošināt tiem uzvaru pār pretiniekiem 410. gadā pr.Kr. Pēc tam nākamajā gadā sekoja liels karaspēks Hanibāla Magona vadībā, kurš izsēdās Lilibejā un, virzoties tieši uz Selinu, ņēma un izpostīja šo pilsētu, kā arī Himeru. Kartāgiešu vara tagad viennozīmīgi nostiprinājās Sicīlijas rietumu daļā. Segesta, kuru no visām pusēm ielenca šis varenais kaimiņš, dabiski, pakāpeniski nokļuva Kartāgas atkarīgā sabiedrotā stāvoklī. Šī bija viena, no nedaudzajām pilsētām, kas saglabāja uzticību šai savienībai pat 397. gadā pr.Kr., kad Sicīlijas Dionīsija I lielais karagājiens uz Sicīlijas rietumiem un Mozijas aplenkums, likās, pilnībā satricināja Kartāgas varenību. Rezultātā Dionīsijs aplenca Segestu un pielietoja milzīgu spēku tās ieņemšanai, īpaši pēc Mozijas krišanas. Taču pilsēta bija spējīga dot izaicinājumu visām viņa pūlēm, kamēr Himilkons ar milzīgu kartāgiešu armiju izsēdās Sicīlijas krastā un izmainīja situāciju, piespiežot Dionīsiju noņemt aplenkumu.
No šī laika par Segestu ir maz minēts līdz Sirakūzu Agafokla laikam, kad pār to nāca liela nelaime. Despots izsēdās Sicīlijas rietumos atgriežoties no Āfrikas (307. gads pr.Kr.) un tika uzņemts pilsētā kā draugs un sabiedrotais. Taču viņš pēkšņi uzbruka iedzīvotajiem, aizbildinoties ar neapmierinātību, un nogalināja visus pilsētniekus (runāja, ka to bija ap 10 000 cilvēku), izlaupīja viņu mantu un pārdeva verdzībā sievietes un bērnus. Pēc tam viņš nomainīja pilsētas nosaukumu uz Dikeopoli un nodeva to par mājvietu bēgļiem un dezertieriem, kas bija ap viņu savākušies.
Iespējams, ka Segesta tā arī neatspirga no šāda trieciena, taču drīzumā pilsētai tika atdots sākotnējais nosaukums, un tā atkal atgriezās vēsturē kā patstāvīga pilsēta. Tādējādi tā tika pieminēta 276. gadā pr.Kr. kā viena no pilsētām, kas pievienojās Epīras Pirram viņa karagājienā uz Sicīlijas rietumiem. Taču drīz vien pēc tam tā atkal nonāca kartāgiešu varā, un, iespējams, tādēļ tie šo pilsētu ieņēma un izlaupīja, kā to piemin Cicerons, jo cita iemesla tam nebija. Segesta palika kartāgiešu varā līdz pat Pirmajam Pūniešu karam. Šī kara pirmajā gadā (264. gads pr.Kr.) pilsētai uzbruka Apijs Klaudijs Kaudekss, taču neskmīgi, bet drīz pēc tam pilsētas iedzīvotāji apkāva kartāgiešu garnizonu un nodibināja savienību ar Romu. Rezultātā kartāgiešu karaspēks aplenca Segestu un kādu laiku pilsēta cieta lielas grūtības. Taču, kad šeit ieradās Gajs Dūlijs pēc jūras kaujas 260. gadā pr.Kr., aplenkums tika noņemts. Acīmredzot, Segesta bija viena no pirmajām Sicīlijas pilsētām, kas rādīja piemēru kā atbrīvoties no kartāgiešu varas. Šī iemesla dēļ, kā arī no uzskata, ka segestieši ir trojiešu pēcnācēji, romieši attiecās pret pilsētas iedzīvotajiem ar lielu cieņu. Tie tika atbrīvoti no visiem sabiedriskajiem pienākumiem, un pat Cicerona laikā turpināja palikt par brīvu un neaizskaramu pilsētu ("sine foedere immunes ac liberi"). Pēc Kartāgas izpostīšanas Scipions Āfrikānis atdeva segestiešiem Diānas statuju, kuru kartāgieši bija nolaupījuši, iespējams, kad viņi ieņēma pilsētu pēc Pirra aiziešanas.
Stāvoklis
Pilsētas drupas atrodas Monte Barbaro virsotnē 305 m virs jūras līmeņa. Pilsētu sargāja no vairākām pusēm stāvas nogāzes un aizsargmūri lēzenās nogāzes pusē tempļa virzienā.
No paugura virsotnes paveras skats uz ieleju Kastellamare līča virzienā. Pilsēta kontrolēja dažus svarīgus ceļus starp piekrasti ziemeļos un iekšējiem reģioniem. Par pilsētas plānu ir maz informācijas. Aerofotouzņēmumi norāda uz regulāru pilsētas plānu, kas daļēji celta uz terasēm, lai nivelētu dabisko slīpo apkārtni. Pašreizējās drupas varētu būt palikušas no rekonstruētās pilsētas pēc Agafokla postījumiem.
Pašreizējie arheoloģiskie izrakumi rāda, ka pilsētas teritoriju normāņu periodā no jauna apdzīvoja musulmaņu kopiena. Izrakumos tika atklāta musulmaņu nekropole un blakus normāņu pilij 12. gadsimta mošeja. Pašreizējie dati liecina par to, ka mošeja tika sagrauta pēc jauna kristiešu valdnieka atnākšanas 13. gadsimta sākumā. Spriežot pēc visa pilsēta tika pilnībā pamesta 13. gadsimta otrajā pusē.
Templis
Uz paugura netālu no senās Segestas pilsētas atrodas īpaši labi saglabājies doriskais templis. Daži eksperti uzskata, ka to cēla 420. gados pr.Kr. kāds atēniešu arhitekts, neskatoties uz to, ka pilsētā nebija grieķu iedzīvotāju. Dominē uzskats, ka to cēla vietējie elimieši. Templim ir sešas reiz četrpadsmit kolonnas uz 21 x 56 m lielas pamatnes, kuru veido platforma ar trim pakāpieniem. Vairāki elementi norāda uz to, ka celtne tā arī netika pabeigta. Kolonnām nav garenisko kanelūru, kādas parasti ir doriskajiem tempļiem, kā arī pamatnes blokos ir saglabājušies izciļņi, kas paredzēti bloku pacelšanai un pēc tam tiek nokalti. Templī nav arī cellas, nekādu dekoru, altāra un veltījuma dieviem. Templis nekad arī nav ticis klāts ar jumtu. Templis tā arī netika pabeigts dēļ Segestas kariem ar Selinunti. To arī neiznīcināja kartāgieši 5. gadsimta beigās.
Sanita Pušpure
Sanita Pušpure var būt:
2025. gada Rīgas domes vēlēšanas
Nākamās Rīgas domes vēlēšanas atbilstoši likumam notiks ne vēlāk kā 2025. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanu laikā.
Balsošanas sistēma
Vēlēšanas parasti notiek reizi četros gados, jūnija pirmajā sestdienā, bet Saeimai ir tiesības pieprasīt ārkārtas vēlēšanas. Ja notiek ārkārtas vēlēšanas un līdz iepriekšējās domes termiņa beigām ir vairāk par diviem mēnešiem, bet mazāk par diviem gadiem, tad domi ievēl uz pagarinātu laiku — līdz aiznākamajām noteiktajām pašvaldību vēlēšanām, savukārt ja ir vairāk par diviem gadiem tad uz saīsinātu laiku — līdz nākamajām noteiktajām pašvaldību vēlēšanām.
Tiesības piedalīties Rīgas domes vēlēšanās bija Latvijas un citu Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņiem, sākot no 18 gadu vecuma, kuriem bija reģistrēta dzīvesvieta Rīgas administratīvajā teritorijā 90 dienas pirms vēlēšanu dienas, vai kuriem Rīgas administratīvajā teritorijā pieder nekustamais īpašums.
Hobby Hall Group
Hobby Hall Group OÜ ir Igaunijas attālinātās mazumtirdzniecības uzņēmumu pārvaldītājsabiedrība. Tās īpašnieks ir Somijas uzņēmums PHH Group, ko pārvalda investīciju uzņēmums Mid Europa.
Vēsture
2018. gada martā Igaunijas uzņēmums OÜ Hansapost (aprīlī mainīts nosaukums uz OÜ Wraith Invest), kas pārvaldīja interneta veikalu hansapost.ee, iegādājās Somijas uzņēmuma Hobby Hall Suomi Oy (pārvaldīja interneta veikalu hobbyhall.fi) 46 % kapitāldaļu. Hobby Hall, Igaunijas Hansapost un Wraith Invest piederošā Latvijas uzņēmuma SIA Xnet (interneta veikals xnet.lv) pārvaldīšanai Wraith Invest 2018. gada 18. decembrī Igaunijā dibināja pārvaldītājsabiedrību Kinnistuabi OÜ. 2019. gada 15. februārī Kinnistuabi OÜ tika pārdēvēts par Hobby Hall Group OÜ. 2019. gada decembrī Wraith Invest OÜ ar Hobby Hall Group starpniecību pilnībā iegādājās Hobby Hall Suomi Oy.
2021. gada 31. martā tika paziņots, ka privātā kapitāla uzņēmums Mid Europa Partners iegādāsies Lietuvas elektroniskās tirdzniecības uzņēmumu UAB Pigu. Turklāt Mid Europa bija vienojusies ar MCI.Euroventures un Pigu un Igaunijas Hobby Hall Group OÜ īpašniekiem par Pigu un Hobby Hall Group apvienošanu. Pēc konkurences institūciju atļaujas saņemšanas darījums tika pabeigts 2021. gada 17. jūnijā, un Mid Europa kļuva par grupas vairākuma akcionāru. Uzņēmumu UAB Pigu un Hobby Hall Group OÜ pārvaldīšanai 2022. gada 20. janvārī Somijā tika reģistrēts uzņēmums PHH Group Oy.
Latvijas kuģniecība (uzņēmums līdz 2019. gadam)
AS Latvijas kuģniecība bija Latvijā reģistrēts kuģniecības uzņēmums. Galvenais birojs atradās Rīgā. Uzņēmums tika dibināts 1991. gadā. 2019. gada 16. decembrī tas tika apvienots ar Ventspils nafta, kas savukārt pārdēvēts par Latvijas kuģniecība.
Uzņēmuma pamatdarbība bija naftas produktu, ķīmisko vielu un naftas pārvadāšana. Kuģniecībai piederēja 17 tankkuģu flote.
Vēsture
Par uzņēmuma dibināšanas datumu tiek uzskatīts 1940. gada 29. oktobris, kad ar PSRS Tautas komisāru padomes lēmumu tika izveidota Latvijas Valsts jūras kuģniecība. Tās flotē bija 54 kuģi. Pēc kara Latvijas Valsts jūras kuģniecības rīcībā bija tikai astoņi kuģi. 1950. gadu beigās sākās flotes atjaunošana ar jauniem kuģiem.
1961. gadā darbu sāka Ventspils ostas naftas bāze, līdz ar to kuģniecība sāka specializēties uz naftas pārvadājumiem. Flote tika papildināta ar tankkuģiem, refrižeratoriem, gāzvedējiem, konteineru pārvadātājiem. 1980. gados kuģu skaits sasniedza 100; 90 % no pārvadājumiem bija nafta un naftas produkti, ķīmiskās vielas un sašķidrināta gāze.
1991. gada 29. augustā dibināts valsts uzņēmums AS Latvijas kuģniecība, kurā no bijušās PSRS tirdzniecības flotes pārgāja 87 kuģi, galvenokārt naftas un ķīmisko vielu pārvadāšanai. Par uzņēmuma vadītāju kļuva P. Avotiņš. 1996. gadā Latvijas kuģniecība tika nodota privatizācijai. 1998. gada par uzņēmuma prezidentu kļuva A. Kļaviņš.
2002. gada 5. jūnijā Latvijas kuģniecība kļuva par publisku akciju sabiedrību. 26. jūnijā izsolē Rīgas Fondu biržā 49,94 % Latvijas kuģniecība kapitāldaļu iegādājas Ventspils nafta. 2004. gadā iegādāti trīs gandrīz jauni tankkuģi un pasūtīti 14 vidēja izmēra tankkuģi Horvātijas un Korejas kuģu būvētavās. 2007. gadā Korejā pasūtīti vēl četri vidēja izmēra tankkuģi. 2008. gadā Latvijas kuģniecība flote bija papildināta ar 14 jauniem kuģiem.
2011. gadā no Korejas kuģu būvētavas Hyundai Mipo Dockyard Co. Ltd. saņemti divi tankkuģi.
2016. gadā Latvijas kuģniecība strādāja ar 21,156 miljoniem eiro zaudējumiem. 2017. gada jūnijā Latvijas kuģniecība meitas uzņēmums SIA LASCO Investment pārdeva Preses nams ēku SIA PN Project, kuru pārvalda Lietuvas nekustamā īpašuma un privātā kapitāla sabiedrība Lords LB Asset Management.
2017. gada 14. jūnijā Vitol grupas uzņēmums Vitol Netherlands B.V. no Igaunijas fonda OÜ Fondo H Estonia nopirka 19,62 % Latvijas kuģniecība akciju. Nākamajā dienā Vitol grupā ietilpstošā Ventspils nafta nodeva Vitol Netherlands B.V. tai piederošās Latvijas kuģniecība 49,94 % akcijas. 29. jūnijā Latvijas Finanšu un kapitāla tirgus komisija saņēma Vitol Netherlands B.V. iesniegumu atļaujas saņemšanai par Latvijas kuģniecība obligātā akciju atpirkšanas piedāvājuma izteikšanu. Vitol tajā brīdī piederēja 70,75 % Latvijas kuģniecība kapitāldaļu, bet Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūrai — 10,00 %. 25. jūlijā Latvijas kuģniecība par 4,2 miljoniem eiro pārdeva savu biroja ēku Rīgā Elizabetes ielā 1 Apvienotajiem Arābu Emirātiem, kas to izmantos vēstniecības vajadzībām. LK birojs līdz 2018. gadam pārcelsies uz Place Eleven ēku Sporta ielā 11. 15. augustā noslēdzās Vitol Netherlands B.V. izteiktais Latvijas kuģniecība akciju obligātais atpirkšanas piedāvājums; pēc tā Vitol piederēja 90,79 % kapitāldaļu. 26. oktobrī Latvijas kuģniecība akcionāri ārkārtas sapulcē nolēma palielināt pamatkapitālu līdz 180 miljoniem eiro, emitējot 400 miljonus jaunas B kategorijas vārda akcijas. Pamatkapitāla palielināšana pabeigta 8. decembrī; Vitol Netherlands B.V. līdzdalība LK palielinājās līdz 97,05 %. 20. decembrī akcionāri lēma pārtraukt kotēt biržā Latvijas kuģniecība akcijas. 2018. gada 26. janvārī Finanšu un kapitāla tirgus komisija atļāva Vitol Netherlands B.V. veikt Latvijas kuģniecība galīgo akciju atpirkšanu. 13. februārī pārtraukta Latvijas kuģniecība akciju kotēšana biržā NASDAQ OMX Riga.
2018. gada februārī Latvijas kuģniecība meitas uzņēmums SIA LSC Shipmanagement, kas veica tankkuģu tehniskajā pārraudzību, pārdēvēts par SIA LSC. 2018. gada maijā Latvijas kuģniecība meitas uzņēmums SIA LASCO Investment pārgāja Ventspils nafta īpašumā. 20. jūnijā par SIA LSC īpašnieku kļuva Vitol Netherlands B.V.
Alnitaks
Alnitaks (arī Oriona ζ, Oriona Zēta) ir trīskāršā zvaigzne Oriona zvaigznājā, atrodas Oriona jostas kreisajā malā. Tā ir 32. spožākā redzamā zvaigzne debesīs. Zvaigznes vārds cēlies no arābu vārda, an niţāq — ‘josta’. Alnitaku veido trīs komponentes (Aa, Ab un B). Aa un Ab veido ciešu dubultzvaigzni, savukārt B apriņķo abas pirmās.
Alnitaks Aa ir zilais pārmilzis, spilgta O spektra klases zvaigzne ar redzamo spožumu 2,0. Tā ir 28 reizes masīvāka par Sauli, 20 reizes lielāka pēc izmēra un ar starjaudu apmēram 10 500 reižu lielāku kā Saulei. Alnitaka Aa virsmas temperatūra sasniedz 31 000 K (~30 700 °C), tā ir spožākā redzamā O spektra klases zvaigzne.
Alnitaks Ab ir O spektra klases galvenās secības punduris Tas ir apmēram par 2 zvaigžņlielumiem mazāk spožs kā Alnitaks Aa un atrodas no tā apmēram 11 AU attālumā. Alnitaks Ab ir pietiekoši spilgts, lai to varētu redzēt no Zemes, ja vien tas nebūtu tik tuvu sistēmas lielākajai komponentei. Alnitaka Ab masa atbilst apmēram 23 Saules masām.
Latvijas kuģniecība (uzņēmums līdz 2019. gadam)
Meitas un asociētie uzņēmumi
Meitas uzņēmumi:
Alnitaks
Alnitaks B ir B2 III spektra klases zilganbalta milzu zvaigzne apmēram 680 AU attālumā no Alnitaka A sistēmas. Alnitaka B masa 14 reižu pārsniedz Saules masu, starjauda ir apmēram 1100 reižu lielāka. Alnitaka A sistēmu tas apriņķo apmēram reizi 1500 gados.
Latvijas kuģniecība (uzņēmums līdz 2019. gadam)
Meitas un asociētie uzņēmumi
Agrākie meitas un asociētie uzņēmumi:
Alnitaks
Alnitaka sistēmu ietver IC 434 miglājs.
1995. gada FIFA Pasaules kauss sievietēm
1995. gada FIFA Pasaules kauss sievietēm bija otrais FIFA Pasaules kauss sievietēm. Tas norisinājās Zviedrijā, laika posmā no 5. līdz 18. jūnijam. Par Pasaules kausa uzvarētāju kļuva Norvēģijas izlase, kas finālā uzvarēja Vācijas izlasi.
Alnitaks
Novērojumu vēsture
Alnitaks pazīstams jau kopš senatnes, dažādas tautas to saukušas dažādos vārdos, mēs to pazīstam pēc arābu vārda. 1812. gadā vācu astronoms Georgs Kunovskis (Georg Carl Friedrich Kunowski) atklāja, ka Alnitaks ir dubultzvaigzne. 1998. gadā astronomu grupa Lovela observatorijā konstatēja, ka galvenajai komponentei ir mazāks pavadonis.
Ilgu laiku astronomi domāja, ka attālums līdz Alnitakam ir apmēram 1500 gaismas gadi, tomēr ar Hipparcos palīdzību tika noteikts, ka attālums ir gandrīz 2 reizes mazāks.
1995. gada FIFA Pasaules kauss sievietēm
Pasaules kausa finālturnīrā piedalījās 12 valstsvienības.
Toy
Toy ir Izraēlas dziedātājas Netta izpildītā dziesma, ar kuru viņa piedalījās 2018. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā. Dziesmu ir sarakstījuši Dorons Medalijs un Stavs Begers, kas arī bija producents dziesmai. Toy tika izdota kopā ar mūzikas video, ko režisējusi Kerena Hočma. Dziesma tika publicēta vienu dienu pirms tās oficiālās izdošanas datuma.
Dziesma uzvarēja 2018. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā ar 529 punktiem. Tā bija Izraēlas ceturtā uzvara (iepriekš 1978., 1979. un 1998. gada konkursos).
dziesma kļuva par visskatītāko videoklipu Eirovīzijas dziesmu konkursa Youtube kanālā ar 58 miljoniem skatījumu.
Kalnu grīslis
Kalnu grīslis (la) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eirāzijā, galvenokārt Eiropas centrālajā un austrumu daļā. Latvijā reti sastopama valsts rietumu, vidus un dienvidaustrumu daļā, mēreni sausos platlapju un jauktos mežos un krūmājos.
Augs ir ierakstīts Latvijas Sarkanajā grāmatā 3. kategorijā.
Apraksts
Augs veido nelielu, blīvu ceru. Stublājs ir stāvs vai mazliet lokveidīgi nolīcis, tas ir raupjš, tievs, un pie pamata aplapots. Lapas ir zaļas, 0,1—0,2 cm šauras, mīkstas, apmēram stublāja garumā, taču mēdz būt arī garākas vai īsākas nekā stublājs. Lapu makstis ir brūnas. Lapas apakšpuse ir izklaidus apmatota. Ziedkopā stublāja galotnē ir viena vīrišķo ziedu vārpiņa, zem tās ir 1—3 tuvu novietotas ieapaļas vai olveidīgas, 0,5—0,8 cm garas, sēdošas sievišķo ziedu vārpiņas. Apakšējās sievišķās vārpiņas seglapa ir tumša, plēvjaina un akotsmaila, parasti garāka nekā attiecīgā vārpiņa. Augļa pūslītis ir iegareni piramidāls, zaļganbrūns, apmatots, bez dzīslojuma, strauji sašaurināts ļoti īsā paugurveida knābītī. Pūslīša segplēksne, kas ir īsāka par pūslīti, ir brūna, olveidīga, ar gaišu joslu vidū un plēvjainu apmali. Zied aprīļa beigās un maijā.
Aksu
Aksu var būt:
Ridera
Ridera (kk) ir apgabala pakļautības pilsēta Austrumkazahstānas apgabalā Kazahstānā. Izvietojusies apgabala ziemeļaustrumos Rūdu Altaja priekškalnēs 130 km no apgabala centra Ustjkamenogorskas. Nozīmīgs kalnrūpniecības centrs.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1786. gadā kā raktuvju ciemats pie vācu izcelsmes inženiera Filipa Ridera (Philipp Ridder) atklātajām polimetālu rūdu iegulām. 1859. gadā Riderskas (Риддерск) ciematā bija ap 3500 iedzīvotāju, no kuriem 2/3 bija raktuvēm piesaistītie apkārtējo ciemu dzimtzemnieki, bet pārējie — katordznieki un algotie darbinieki. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas ciemata iedzīvotāju skaits strauji samazinājās un 19. gadsimta beigās raktuvēs strādāja 600—1200 strādnieku. 1927. gadā ciematam piešķīra strādnieku ciemata statusu un pārdēvēja par Rideru. 1934. gadā Riderai piešķirts pilsētas statuss, bet 1941. gadā tā pārdēvēta par Ļeņinogorsku (Лениногорск). Pēc Otrā pasaules kara pilsētā atradās vācu karagūstekņu nometne 30 tūkstošiem gūstekņu. 2002. gadā pilsētai atgriezts vēsturiskais nosaukums.
Pilsētā attīstīta kalnrūpniecība un metalurģija (cinks, svins, dārgmetāli). Darbojas Ļeņinogorskas HES kaskāde un Rideras TEC. Ziemas sporta centrs.
Emīlija Grīna Bolča
Emīlija Grīna Bolča (en,, dzimusi , mirusi ) bija Amerikas Savienoto Valstu ekonomiste, socioloģe, profesore, kā arī miera aktīviste. 1946. gadā viņa ieguva Nobela miera prēmiju; tajā brīdī viņa bija goda prezidente Starptautiskajā Sieviešu līgā par mieru un brīvību. Iegūto naudas balvu par Nobela prēmiju viņa ziedoja pašas vadītajai organizācijai. Miera veicināšanas kustībā viņa iesaistījās jau ar Pirmā pasaules kara sākumu.
NATO Stratēģiskās komunikācijas izcilības centrs
NATO StratCom COE, pilnais nosaukums NATO Stratēģiskās Komunikācijas Izcilības Centrs ir viens no NATO Centres of Excellence, kas atrodas Rīgā, Latvijā. NATO Stratēģiskās komunikācijas izcilības centrs tika dibināts 2014. gadā un 2014. gada 1. septembrī tika akreditēts kā starptautiska militāra organizācija. Centra idejas pamatā bija Latvijas valdības pārliecība, ka Latvijas valsts var dot lielāku pienesumu NATO Alianses darbībai ne tikai ar dalību militārās operācijās, bet arī izmantojot intelektuālo potenciālu. Turklāt, līdzīgi NATO izcilības centri jau darbojās gan Igaunijā — NATO Kiberdrošības izcilības centrs, gan Lietuvā — NATO Enerģētiskās drošības izcilības centrs. Kopš 2015. gada jūlija centra direktors ir Jānis Sārts.
Veronika Šubenkova
Veronika Šubenkova (ru; dzimusi 2007. gadā) ir Krievijas šahiste.
Biogrāfija
Ņižņijnovgorodas apgabala šaha skolas audzēkne. 2017. gadā uzvarējusi Krievijas jauniešu čempionātā šaha ātrspēlē meitenēm U11 vecuma grupā.
Pārstāvējusi Krieviju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielākos panākumus guvusi 2017. gadā, kad uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U10 vecuma grupā. 2017. gadā uzvarējusi Pasaules jauniešu čempionātos ātrajā šahā un šaha ātrspēlē meitenēm U10 vecuma grupā.
Orikona
Orikona jeb Orikosa (gr. Ὤρικον, Ὤρικος) bija sengrieķu pilsēta Epīras ziemeļu daļā (mūsdienās Albānijas dienvidi), Vļoras līča dienvidu daļā. Tagad tur ir izveidots arheoloģiskais parks.
Vēsture
Pēc nostāstiem pilsētu izveidoja eibejieši, iespējams, kā emporiju (sengrieķu tirdzniecības faktorija). Sākotnēji tā atradās uz salas, kas jau senos laikos savienojās ar kontinentu, un aizņēma apmēram 5 hektārus teritorijas. Taču arheoloģiskie atradumi ir reti. Tā bija izdevīgi izvietota sakariem ar Kerkīru un atradās tikai 40 jūdzes no Otranto. Tādēļ tā bija izdevīgs punkts ceļā starp Grieķiju un Itāliju. Senie avoti (piemēram, Herodots) apraksta to kā ostu, bet galu galā tā ieguva pilsētas statusu, un apmēram no 230. līdz 168. gadam pr.Kr. kala savas monētas ar uzrakstu ΩΡΙΚΙΩΝ ("orikieši").
Romas impērijas laikā tai bija militāra nozīme un kalpoja par bāzi romiešu karā ar ilīriešiem un Maķedoniju (kuri kādu laiku bija to ieņēmuši). Šī bija pirmā pilsēta, kuru Jūlijs Cēzars ieņēma, kad iebruka Epīrā. Viņš spilgti aprakstīja pārējo iedzīvotāju kapitulāciju savā trešajā grāmatā "De Bello Civili":
Pēc tam šī Orikona "kļuva daudz mierīgāka apmetne", un nedaudzās atliekas, kuras mūsdienās var ieraudzīt, tiek datētas ar 1. gadsimtu pr.Kr. vai vēlāk.
11-12. gadsimtā Orikona, jau zināma kā Jērika (gr. Ἱεριχὼ), kopā ar Kaninu un Aulonu izveidoja Bizantijas provinci. Kā provinciāla pilsēta Jērika un Kanina parādās impērijas zelta bullā, kā Alekseja III Eņģeļa dāvinājums Venēcijai 1198. gadā.
Orikonas terebintu ("Oricia terebintho") piemin Vergilijs un Seksts Propercijs.
Apraksts
Iepriekš bija nepareizs uzskats, ka pilsētā ir teātris. Bet patiesībā tā ir monumentāla strūklaka vai sabiedriska vieta, kas tika izmantota arī kā ūdens rezervuārs. Tuvākā apkārtnē nav dzeramā ūdens avotu, tāpēc pilsēta, lai izdzīvotu, bija spiesta krāt lietusūdeni.
Pilsēta bija pilnībā izkalta klintī, kas noveda pie rezervuāra izveidošanas 10 metru diametrā. Zemāk arī atrodas vēl neatrakts templis, bet nelielā attālumā izvietots Dionīsam veltīts altāris. Atklātās pilsētas lielākā daļa atrodas zem ūdens, tā ka lidaparāta var ieraudzīt zemūdens celtņu kontūras. Tas norāda, ka piekraste ap Orikonas ostu lēnām grimst jūrā.
Sienu pēdas tika atklātas visā pilsētas teritorijā, kas liecina, ka tā tika atjaunota Bizantijas laikā.
Baznīca
Blakus pilsētai var ieraudzīt Marmiroitas baznīcu. Šī baznīca celta Bizantijas imperatora Teodora I valdīšanas laikā. tai ir neliela centrāla zāle 6 х 9 metri un kupols 3 metri diametrā, kuru balsta četras romiešu arkas. Sienas no iekšpuses ir dekorētas ar tipiskiem Bizantijas fresku fragmentiem.
Luna-17
Luna-17 (ru) jeb E-8 № 203 bija PSRS Luna programmas kosmiskais aparāts. Tas kosmosā tika palaists 1970. gada 10. novembrī, un 17. novembrī uz Mēness virsmas nogādāja automātisko mēness mobili Lunohod-1.
Šis bija otrais Lunohod palaišanas mēģinājums. Pirms tam 1969. gada 19. februārī nesējraķetes avārijā tika zaudēts aparāts E-8 № 201 ar mēness mobili.
Luna-17 tika palaista 14:40:01 UTC ar nesējraķeti Proton-K / Blok D no Baikonuras kosmodroma. Luna-17 ar Lunohod-1 tika ievadīta trajektorijā uz Mēnesi. 12. un 14. novembrī tika veikti trajektorijas korekcijas manevri. 15. novembrī kosmiskais aparāts iegāja Mēness orbītā. Selenocentriskās orbītas parametri bija: orbītas slīpums pret mēness ekvatora plakni — 141°; apriņķojuma periods — 116 minūtes; augstums virs Mēness virsmas (periselēnijā un aposelēnijā) — 85 kilometri. Pēc tam orbīta tika izmainīta uz eliptisku ar periselēniju 19 km, kas bija piemērota nolaišanās sākšanai.
1970. gada 17. novembrī 03:41 UTC tika ieslēgts bremzēšanas dzinējs. 03:46:50 UTC Luna-17 nosēdās uz Mēness virsmas Lietus jūras rajonā ar koordinātēm 38 grādi 17 minūtes ziemeļu platuma un 35 grādi rietumu garuma. Uz Mēness virsmas tika nogādāts pašgājējs aparāts Lunohod-1. Divarpus stundas pēc nolaišanās 06:28 UTC mēness mobilis nobrauca pa trapu no nolaišanās platformas un sāka pētījumu un eksperimentu programmas izpildi. Lunohod-1 veica 10,54 km ceļu un darbojās līdz 1971. gada 15. septembrim.
2010. gada martā NASA zonde Lunar Reconnaissance Orbiter nofotografēja Luna-17 nolaišanās vietu. Attēlos bija redzams nolaižamais aparāts un mobiļa sliedes. 2010. gada aprīlī Apache Point Observatory Lunar Laser-ranging Operation komanda paziņoja, ka ar šo fotogrāfiju palīdzību viņi ir atraduši sen pazaudēto Lunohod-1 un saņēmuši atstaroto signālu no lāzera atstarotāja.
Šilka
Šilka (ru, bua) ir Aizbaikāla novada upe Krievijas Federācijas Tālajos Austrumos. Tās garums ir 560 km, baseins ir 206 000 km2. Satekot Šilkai un Arguņai, izveidojas Amūras upe.
Vēsture
Līdz Ņerčinskas līguma noslēgšanai 1689. gadā Ķīnas impērija visu Amūras baseinu uzskatīja par savu teritoriju, bet pēc līguma stāšanās spēkā jaunā robeža daļēji gāja pa Šilkas upi. Pēc Aigunas līguma (1858) nosacījumiem Krievijas impērija piesavinājās arī zemes uz ziemeļiem no Šilkas.
Vara grīslis
Vara grīslis ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eirāzijā, tostarp nereti visā Latvijas teritorijā, mežos, krūmājos, pauguru nogāzēs un gar dzelzceļiem.
Apraksts
Vara grīslis ir mainīga izskata daudzgadīgs, 20-70 cm garš grīšļu dzimtas lakstaugs, kurš pieder vienādvārpu grīšļu grupai, jo tā vīrišķie ziedi atrodas vārpiņu augšdaļā.
Augs veido nelielu ceru. Auga stublājs augšdaļā ir raupjš, spēcīgs, diametrā ap 0,2 cm. Piezemes lapu makstis ir tumšbrūnas. Lapas ir pelēkzaļas, īsākas nekā stublājs, šauri lineāras, aptuveni 0,2-0,3 cm platas, to gals ir smails. Ziedkopa ir paskraja, aptuveni 2-4 cm gara. Ziedkopā ir 2-7 gandrīz sēdošas vārpiņas. Seglapas ir īsas un zaļas. Augļa pūslītis ir zaļš, olveidīgs, bez dzīslojuma, augšdaļā pēkšņi sašaurināts šaurā knābītī. Pūslītis kopumā ir ļoti smails. Segplēksne ir brūna, olveidīga, strupa, īsāka nekā pūslītis. Dažreiz augļu gatavības laikā pūslītis un segplēksne ir melnbrūnā krāsā, un ziedkopa izskatās ļoti tumša. Zied jūnijā.
Mona de Bo
Vēsture
Grupa "Mona de Bo" izveidojusies 2005. gadā Rīgā. Tā koncertējusi Latvijā un tās kaimiņvalstīs, 2008. gadā pārstāvējusi Latviju mūzikas tirgū "SXSW 2008 Music Conference" Teksasā, ASV.
2010. gadā grupas otrais albums tika nominēts Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvai nominācijā "Labākais roka albums".
2012. gadā grupa nospēlē koncertu Rīgas koncertzālē "Palladium".
Druve
Druve (arī Aizliekņu upīte, Druva, Druvupīte, Melnupe, Sedus upe, augštecē - Vecupīte, vidustecē - Krūmešu upe, Krūmupe, Mellupe, Skolas upīte, lejtecē - Lapupe) ir Ezeres labā krasta pieteka Saldus novada dienvidaustrumos. Izteka - uz ziemeļaustrumiem no Striķiem. Tek dienvidaustrumu virzienā. Lielākās pietekas - Arnikaišu strauts, Goguļupīte, Miķeļstrauts. Ietek Ezerē pie Ozolmuižas. Pie Strīkiem Druvi šķērso valsts autoceļš V1158 (Saldus–Striķi). Druves krastos atrodas Striķi un Ozolmuiža.
Aksu (Kazahstāna)
Aksu (kk) ir apgabala pakļautības pilsēta Pavlodaras apgabalā Kazahstānā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā Irtišas kreisajā krastā 45 km no apgabala centra Pavlodaras. Pilsētas akimātam pakļauta plaša lauku teritorija rietumos no Irtišas (seši lauku apriņķi). Nozīmīgs metalurģijas centrs.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 19. gadsimta beigās sakarā ar akmeņogļu iegulu atklāšanu netālajā Ekibastuzā. 1899. gadā Ekibastuzas dzelzceļa galapunktā Irtišas krastā tika uzcelta Voskresenskas piestātne, kur ogles tika pārkrautas baržās. Netālu no piestātnes izveidojās strādnieku ciemats Gļinka (Глинка), kurā 1910. gadā dzīvoja ap 1000 iedzīvotāju. 1914. gadā ciematu pēc vietējās kazaku kopienas ierosinājuma pārdēvēja par godu kazaku atamanam Jermakam par Jermaku (Ермак). 1938. gadā Jermaka kļuva par Kaganoviča rajona centru, bet 1961. gadā tai piešķīra pilsētas statusu.
1960. gados pilsētā izveidoja vairākus metalurģiskos un enerģētikas uzņēmumus, tā strauji izauga. 1993. gadā pārdēvēta tagadējā vārdā.
Mihailo Podoļaks
Mihailo Podoļaks (uk, dzimis 1972. gada 16. februārī) ir Ukrainas prezidenta biroja vadītāja padomnieks.
2022. gadā viņš kļuva par vienu no Ukrainas pārstāvjiem Krievijas un Ukrainas miera sarunās 2022. gada Krievijas iebrukuma Ukrainā laikā.
Agrīnā dzīve
Bērnību M. Podoļaks pavadīja Ļvivā un Novovolinskā.
No 1989. gada dzīvoja Baltkrievijā un absolvēja Minskas Medicīnas institūtu.
1990. gados M. Podoļaks strādāja par žurnālistu FM-Boulevard, Vremya, Narodnaja Volya un Belorusskaya Delovaya Gazeta.
2004. gadā strādāja par opozīcijas Baltkrievijas laikraksta Vremya galvenā redaktora vietnieku. 2004. gada jūnijā viņa mājā ieradās Baltkrievijas VDK darbinieki un deva viņam pusstundu, lai savāktu savas lietas. Baltkrievijas varasiestādes apsūdzēja M. Podoļaku, ka viņa darbība ir "pretrunā ar valsts drošības interesēm", un materiālos ir "apmelojoši izdomājumi par reālo situāciju valstī, aicinājumi destabilizēt politisko situāciju Baltkrievijā". Viņš tika izraidīts uz Ukrainu, un viņam piecus gadus tika liegtas tiesības apmeklēt Baltkrieviju.
Žurnālista karjera
2005. gadā M. Podoļaks bija izdevuma Ukrainska Hazeta galvenais redaktors. Jūnijā izdevums publicēja viņa rakstu "Pēdējais vakarēdiens" — tas attiecās uz toreizējā prezidenta amata kandidāta Viktora Juščenko saindēšanu 2004. gadā. Materiāls bija žurnālistikas izmeklēšana, kas tika pasniegta mākslinieciskā formā. Tajā autors, paļaujoties uz saviem avotiem, minēja, ka aiz saindēšanas stāv V. Juščenko tuvi cilvēki: bloka Mūsu Ukraina štāba vadītāja vietnieks Davids Žvanja un satiksmes un sakaru ministrs Jevhens Červonenko, V. Juščenko partijas biedrs.
2006. gadā M. Podoļaks sāka strādāt Ukrainas interneta izdevumā Obozrevatel kā ārštata darbinieks. Tajā pašā laikā viņš kļuva par izdevuma īpašnieka, Valsts regulatīvās politikas un uzņēmējdarbības komitejas priekšsēdētāja Mihailo Brodska padomnieku. 2011. gada decembrī M. Podoļaks kļuva par Obozrevatel galveno redaktoru.
2011. gada jūnijā M. Podoļaks bija starp sešiem žurnālistiem, kuri pirmo reizi tika uzaicināti uz Mežihirjas rezidenci, toreizējā Ukrainas prezidenta Viktora Janukoviča rezidenci.
Politiskā karjera
2020. gada aprīlī M. Podoļaks kļuva par Ukrainas prezidenta biroja vadītāja Andrija Jermaka padomnieku un biroja "pretkrīzes vadītāju". Viņš kontrolē visu prezidenta kancelejas informācijas politiku un tieši konsultē Volodimiru Zelenski. Viņš arī sagatavo Ukrainas valdības ministrus raidījumiem medijos, lai viņu tēzes tiktu saskaņotas ar prezidenta reklamēto saturu.
2022. gada Krievijas un Ukrainas miera sarunas
Jau 28. februārī Baltkrievijas teritorijā notika Ukrainas un Krievijas sarunu pirmā kārta. M. Podoļaks Ukrainas delegācijas sastāvā piedalījās gan šajā, gan turpmākajās tikšanās kārtās un kļuva par galveno Ukrainas sarunvedēju sarunu laikā. Tajā pašā laikā, pēc viņa teiktā, galvenās, bezkompromisa prasības Ukrainai ir: pamiers, Krievijas karaspēka izvešana uz pozīcijām, kuras tie ieņēma pirms 24. februāra, un drošības garantijas.
“Mūsu pozīcija sarunās ir diezgan specifiska — juridiski pārbaudītas drošības garantijas; pamiers; Krievijas karaspēka izvešana. Tas ir iespējams tikai ar tiešu dialogu starp Ukrainas un Krievijas Federācijas vadītājiem. — intervijā PBS sacīja M. Podoļaks.
"Ir dažas piekāpšanās, kuras mēs noteikti nepieļausim," viņš teica. "Mēs nevaram atdot nekādas teritorijas."
M. Podoļaks sacīja, ka karš starp Krieviju un Ukrainu demonstrē drošības sistēmas neefektivitāti, kāda tā ir pasaulē. Šim nolūkam Ukrainai varētu būt daudzpusīga labvēlība no vairākām lielvalstīm, lai juridiski apmierinātu Krievijas militārpersonu izvešanu un garantētu Ukrainas drošību jauna Krievijas uzbrukuma gadījumā.
Uz žurnālistu jautājumu, kā Krievija uztvertu jaunas aizsardzības alianses izveidi ar Ukrainu un citām valstīm, M. Podoļaks sacīja: “Šajā situācijā mēs nepieļausim nekādus kompromisus, kas kaitētu mūsu interesēm. Ukrainas sabiedrība šādu lēmumu nepieņemtu. Cilvēki mirst kaujas laukā, un mums ir jāpieņem Krievijas Federācijas prasības?
Pēc M. Podoļaka teiktā, Ukrainai tagad ir jāved sarunas, jo citas valstis baidās plecu pie pleca ar Ukrainu karot pret Krieviju. Tātad sarunas ir vēl viena "frontes līnija".
Atzinība
Žurnāla Focus dati liecina, ka M. Podoļaks ieņem trešo vietu 100 ietekmīgāko ukraiņu reitingā.
Stīvs Bušemi
Stīvs Bušemi (en, dzimis ) ir Amerikas Savienoto Valstu aktieris, komiķis un kinorežisors. Regulāri spēlē lomas, kuru tēli runā ātri. Ierunājis vairākus tēlus animācijas filmās, piemēram, filmās "Mošķīši" un "Viesnīca "Transilvānija"". Filmējies tādās filmās kā "Lielā zivs", "Staļina nāve".
Stīva Bušemi tēva Džona Bušemi izcelsme ir no Itālijas, precīzāk, no Sicīlijas, savukārt mātes Dorotijas dzīslās rit angļu, īru un nīderlandiešu asinis. Pēdējā vidusskolas klasē radās interese par aktiermākslu. Pēc vidusskolas pabeigšanas viņš devās studēt aktiermākslu uz Manhatanu pie Džona Strasberga (John Strasberg). Kopš nonākšanas uz lielās skatuves strādājis kopā ar tādiem panākumiem bagātiem režisoriem kā Kventinu Tarantīno, Džeriju Brukhaimeru un brāļiem Koeniem.
Bonifācijs VI
Bonifācijs VI (la; dzimšanas datums nav zināms, miris ) bija Romas pāvests 896. gada aprīlī. Pāvesta krēslā viņš bija 16 dienas (otrs īsākais termiņš aiz Urbāna VII). Bonifācijs VI bija pāvesta Formoza pēctecis. Pēc Formoza nāves Romā bija nemieri. Bonifācijs VI tika ievēlēts šo nemieru laikā. Bonifācijs VI mira no podagras, bet tiek pieļauts, ka no viņa atbrīvojās, lai pāvesta krēslā sēdinātu Stefanu VI.
Pfalcas Ruprehts III
Pfalcas Ruprehts III (de, dzimis 1352. gada 5. maijā, miris 1410. gada 18. maijā) ir Vitelsbahu dinastijas pārstāvis, Pfalcas elektors Ruprehts III no 1398. gada, Romiešu karalis Ruprehts no 1400. gada līdz savai nāvei. Tronī ievēlēts pēc Vāclava IV Luksemburga atcelšanas.
CD Cova da Piedade
CD Cova da Piedade (pt) ir Portugāles futbola klubs no Kova da Piedades pašvaldības.
Es soļoju pa Maskavu
Filma kļuva par Hruščova atkušņa laika raksturīgu iezīmi. Lai arī PSRS tā guva arī negatīvas kritiķu atsauksmes par stingras sižetiskās līnijas trūkumu, tomēr tika novērtēts filmas lirisms un aktieru dabiskā spēle. Filma tika izrādīta Kannu kinofestivālā, kur žūrija Daneliju atzīmēja kā vienu no jaunajiem kinematogrāfistiem, speciālā goda izteikumā pieminot "šo jauno kinematogrāfistu individualitāti un izsakot cerības uz sagaidāmo ieguldījumu, par ko liecina viņu sniegums". Vadims Jusovs filmā radīja realitātes sajūtu, pielietojot garfokusa optiku. Viņš saņēma apbalvojumu par operatora darbu Vissavienības kinofestivālā, kā arī Starptautiskajā filmu tehniskajā konkursā, ko rīkoja Starptautiskā tehnisko kinematogrāfijas asociāciju savienība. Filmā skan Andreja Petrova dziesma «А я иду, шагаю по Москве» ar Genādija Špaļikova vārdiem.