cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skujkoku lielais koksngrauzis
Dzīves veids
Kukainis bieži dzīvo vietās, kur mežus bojā nelabvēlīgi ārēji faktori: sausums, ugunsgrēks, vējgāzes, kukaiņu-defoliantu iedarbība un citi. Kāpurs apdzīvo baltegles (Sibīrijas baltegle, Abies holophylla, Abies nephrolepis, Abies sachalinensis), egles (Picea jezoensis, Sibīrijas egle, parastā egle, Picea koraiensis, Picea glehnii, Picea fennica); reizēm priedi (Sibīrijas ciedrupriede, klājeniskā ciedrupriede, Korejas ciedrupriede, parastā priede); reti lapegli (Sibīrijas lapegle, Daurijas lapegle un citi ), kā arī lapu kokus: bērzus (purva bērzu, āra bērzu), vīksnu, parasto ozolu, parasto kļavu, liepu un parasto apsi.
Simbiotiskie organismi
Kāpuri ir fitopatogēno sēņu sporu pārnēsātāji. Kāpuri pārnēsā Leptographium, Ceratocystis un Ophiostoma ģinšu sēņu sporas, taisot koksnē ejas. Šīs sēnes kokiem izraisa koksnes zilējumu. Ar Leptographium sibiricum un Ophiostoma curvicolle sēnēm kāpurs inficē Sibīrijas baltegli (Abies sibirica). Pētījumos Centrālajā Sibīrijā koksngrauža ejās atrastās baltegļu koksnes zilējuma sēnes uzrādīja Ophiostoma ģints sēņu esamību (no visām kāpuru ejās atrastajām sēnēm Ophiostoma ģints sastāda 90 %): Ophiostoma nigrum, Ophiostoma europhioides un Ophiostoma picea.
Koksnes nematodes sugas Bursaphelenchus mucronatus  pārnēsājamās stadijas bija atrastas pieaugušos kukaiņos. Papildu barošanās laikā uz parastās priedes koksngrauzis inficē ar šiem tārpiem jaunus un veselus zarus.
Ir zināmas dažas ērces — komensāļi uz pieauguša kukaiņa, kuri izmanto kukaini kā «dzīvo transportu», pie tām pieskaitāmi Gamasoidea virsdzimtas pārstāvji un Histiogaster bacchus vīna ērču suga, kura dabā barojas ar sarūgušu koka sulu.
Ienaidnieki
Dažiem zīdītājiem, galvenokārt kukaiņēdājiem, skujkoku lielais koksngrauzis var kalpot par barību. No putniem koksngrauzi visbiežāk medī dzilnas — tās apēd kāpurus. Vairākās Ķīnas provincēs par svarīgu koksngrauža dabīgo ienaidnieku tiek uzskatīta vabole Dastarcus helophoroides, no Bothrideridae dzimtas, kas parazitē uz koksngrauža kāpuriem. Arī Meteorus corax sugas lapsenes parazitē uz vaboļu kāpuriem.
Vairošanās un attīstība
Izšķīlušies kāpuri pamazām iegraužas koku mizā. Pirmo laiku tie pavada zem koku mizas, kur taisa šķērsvirziena ejas, kuras vietām paplašinās laukumu veidā; tās ejas vāji atskaldās uz koksnes. Pārziemojot kāpuri iekļūst koksnē, atstājot aiz sevis ovālu, izstieptu gareni stumbram ieejas caurums (6—12 cm caurmērā). Kukainis, papildus barojas ne tikai uz skujkokiem, bet arī uz lapu kokiem, kur kāpuri izgrauž ejas mizas slāni, bet pēc tam iekļūst koksnē 32-50 cm dziļumā, izveidojot ejas līdz 18 mm šķēlumā. Izgraužot eju koksnē paliek skaida, no kā kāpurs atbrīvojās izmetot to caur vēdcaurumu mizā. Skaida uzkrājas pie apdzīvota stumbra nelielas kaudzēs veidā. Kāpuru eja paliek tukša, bez skaidas. Vispirms eja ir šķērsa, tālāk tā asi maina virzienu gandrīz taisnstūri koksnes virskārtā mainās garenvirzienā.
Ejas strupdaļā kāpuri izveido kūniņas gultni. Kāpuri gultni aizmugurē nožogo ar korķi, kura sastāv no rupja šķiedrainas skaidas. Kūniņu attīstība ilgst divus-trīs nedēļas.
Els Džefersons
Els Rikardo Džefersons (en; dzimis Montičello, Misisipi štatā, ASV) ir profesionāls amerikāņu basketbolists, spēlē spēka uzbrucēja un centra pozīcijā. Pašlaik (2014) pārstāv NBA klubu Šarlotas "Hornets". 2004. gada NBA draftā viņu izvēlējās Bostonas "Celtics" ar kopējo 15. kārtas numuru.
Alans Šīrers
Alans Šīrers, (dzimis ) ir bijušais Anglijas futbola uzbrucējs, kurš spēlēja Anglijas Premjerlīgas klubos Blackburn Rovers un Ņūkāslas "United" un Anglijas izlasē. Strādājis arī kā televīzijas futbola eksperts BBC. 2009. gada 1. aprīlī viņš tika apstiprināts par Ņūkāslas "United" galveno treneri.
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Dzimis Ņūkāslā pie Tainas, Šīrers debitēja profesionālajā sportā tolaik specīgajā Southampton klubā 1988. gadā, pirmajā spēlē gūstot 3 vārtus. Turpmākajos gados viņš ieguva labu reputāciju, pateicoties savai atlētiskajai spēlei un vārtu gūšanas prasmei. 1992. gadā viņš saņēma izsaukumu uz izlasi, kā arī pārgāja uz Blackburn Rovers klubu. Viņš nostiprinājās izlases pamatsastāvā un 1994-95. gada sezonā kopā ar Blekbērnas klubu uzvarēja Anglijas Premjerlīgā. Tajā sezonā viņš guva 34, bet nākamajā 31 vārtus. Šajā sezonā viņš ar klubu spēlēja UEFA Čempionu līgas grupu turnīrā un ar Anglijas izlasi 1996. gada Eiropas čempionātā, kur viņš kļuva par turnīra rezultatīvāko spēlētāju ar pieciem vārtiem.
Tam sekoja pāreja uz viņa bērnības favorītkomandu Ņūkāslas "United" par tobrīd rekordsummu — 15 miljoniem sterliņu mārciņu. Šajā klubā Šīrers arī noslēdza savu karjeru. Ar šo klubu viņam izdevās iegūt FA kausu un otro vietu Anglijas Premjerlīgā. 1996. gadā viņš tika izvēlēts par Anglijas izlases kapteini, 1999. gada par Ņūkāslas kluba kapteini. Pēc 2000. gada Eiropas čempionāta Šīrers beidza savu karjeru izlasē, kur viņš bija aizvadījis 63 spēles, gūstot 30 vērtus. Viņš ir gan Ņūkāslas kluba, gan Premjerlīgas rezultatīvākais spēlētājs.
Sasniegumi
Blackburn Rovers
Individuālie sasniegumi
Silupe (Stendes pieteka)
Silupe (arī Zilupe, vidustecē Bezdubens, lejtecē Vecupe) ir Stendes kreisā krasta pieteka Talsu novadā. Sākas mežainā apvidū no grāvju sistēmas rietumos no Dižstendes Lībagu pagastā. Upes gultne visā garumā regulēta. Ietek Stendē lejpus Kraujām. Lielākā pieteka - Zāgstrauts.
Upes krastā apdzīvotā vieta Ģibuļi. Upi šķērso autoceļš A10.
Latvijas neatkarības atjaunošana
Latvijas neatkarības atjaunošana bija vairāku politisku notikumu secība, kas sākās ar Atmodas laika sabiedrisko kustību dibināšanu un Latvijas neatkarības atjaunošanas deklarācijas pieņemšanu un beidzās ar neatkarības atjaunošanas starptautisku atzīšanu pēc Augusta puča sagrāves.
Atmodas kustība
1989. gada 31. maijā Latvijas Tautas frontes valde aicināja sākt diskusiju par pilnīgu Latvijas valstisko neatkarību. 28. jūlijā Latvijas PSR Augstākā padome pieņēma "Deklarāciju par Latvijas PSR suverenitāti", kurā Latvijas PSR likumdošanu pasludināja par pārāku pār PSRS likumdošanu. 23. augustā notika tautas akcija Baltijas ceļš pret Ribentropa–Molotova paktu un tā sekām. 26. augustā PSKP CK politbirojs ar paziņojumu vērsās pret Baltijas republiku neatkarības centieniem. 7. — 8. oktobrī notika Latvijas Tautas frontes 2. kongress, kas deklarēja kursu uz Latvijas valsts neatkarības atjaunošanu. 18. martā notika Latvijas PSR Augstākās padomes vēlēšanas, kurās lielāko atbalstu guva Latvijas Tautas frontes izvirzītie kandidāti.
Neatkarības atjaunošanas deklarācija
1990. gada 3. maijā Latvijas PSR Augstākā Padome sanāca uz pirmo sēdi. 4. maijā tā pieņēma deklarāciju "Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu", ar kuru tika atjaunota Satversmes sapulces 1922. gada 15. februārī pieņemtā Latvijas Republikas Satversme. Šī deklarācija pasludināja 1940. gada 17. jūnija PSRS militāro agresiju kā starptautisku noziegumu un formāli atjaunoja Latvijas Republikas suverenitāti. PSRS vadība un PSRS prezidents Mihails Gorbačovs neatzina 1990. gada 4. maija Latvijas Neatkarības deklarācijas pieņemšanu un sāka Latvijas, tāpat kā pārējo Baltijas valstu, ekonomisko blokādi.
Sarunas ar Krievijas PFSR
Lai atvieglotu valsts ekonomisko situāciju, Latvijas valdība meklēja kontaktus un mēģināja tuvināties Krievijas PFSR. Arī Krievijai atrašanās PSRS sastāvā arvien vairāk traucēja, jo, tāpat kā Latvijā un citās PSRS republikās, astoņdesmito gadu vidū visā Padomju Savienībā saasinājās ekonomiskā krīze, bet PSRS vadība nespēja to atrisināt.
Krievijas vadītāji saprata, ka atbrīvoties no PSRS nav iespējams savādāk, kā netieši, bet drīz vien arī tieši atzīstot tādas pat tiesības arī citām PSRS republikām ar kurām turpmākās attiecības veidojamas uz pavisam citiem principiem. Tādēļ 1990. gada jūlijā Jūrmalā notika trīs Baltijas valstu un Krievijas PFSR vadības pārstāvju tikšanās, kurā piedalījās arī Boriss Jeļcins. Tikšanās dalībnieki vienojās nekavējoties uzsākt darbu pie savstarpējo attiecību regulējošu politiski tiesisku dokumentu, kā arī līgumu par ekonomisko, zinātniski tehnisko, tirdzniecības, sociālo, starpnacionālo, kultūras un citām attiecībām izstrādes. Tāpat bija paredzēts izstrādāt un noslēgt līgumus par pilsonības jautājumiem.
Pēc pusgada — 1991. gada janvārī Tallinā notika nākamā tikšanās starp Baltijas valstu un Krievijas pārstāvjiem B. Jeļcina vadībā. Galvenais šīs tikšanās rezultāts bija līgumu par starpvalstu attiecībām parakstīšana starp Krievijas PFSR, Igaunijas Republiku un Latvijas Republiku (ar Lietuvas Republiku tas notika vēlāk), par ko vienošanās bija panākta vēl iepriekšējā B. Jeļcina viesošanās laikā Jūrmalā.
Demonīms
Demonīms ir termins, kurš apzīmē kādas vietas iedzīvotājus. Demonīms ne vienmēr sakrīt ar valodas nosaukumu, piemēram, demonīms amerikānis var apzīmēt cilvēkus, kas runā dažādās valodās, tai skaitā angļu, spāņu un tā tālāk.
Latvijas neatkarības atjaunošana
Sarunas ar Krievijas PFSR
Starpvalstu attiecību regulējošo līgumu parakstīšana atsevišķu Krievijas politiķu retorikā nereti tiek traktēta kā īpaši labvēlīga Krievijas pretimnākšana Baltijas valstīm. Tomēr tanī brīdī šādi līgumi bija izdevīgi un nepieciešami pašai Krievijas PFSR, jo tai vajadzēja veidot pašai savas, no PSRS neatkarīgas attiecības ar citām republikām. Tāpēc līdzīgus līgumus Krievija noslēdza arī ar Ukrainu (1991. gada janvārī) un Kazahstānu (1991. gada novembrī), bet vēlāk arī ar citām bijušās PSRS republikām.
Latvijas puse šo līgumu ratificēja 1991. gada 14. janvārī.
Referendumi
Barikāžu laikā 1991. gada janvārī PSRS Augstākā Padome aicināja Padomju Savienības vadību garantēt militārā spēka nelietošanu radušos problemu risināšanai un sākt sarunas ar Baltijas valstu likumīgajām valdībām, lai izietu no krīzes. PSRS valdība 1991. gada janvārī pieņēma lēmumu rīkot referendumu par PSRS saglabāšanu, savukārt Latvijas valdība izlēma rīkot tautas nobalsošanu par demokrātisku un valstiski neatkarīgu Latvijas Republiku, kurā piedalījās 87,6% balsstiesīgo Latvijas iedzīvotāju. Absolūtais vairākums (73,7%) atbalstīja Latvijas neatkarības atjaunošanu.
Augusta pučs
Pēc Augusta puča Latvijas Republikas Augstākā Padome 21. augustā pieņēma "Latvijas Republikas Konstitucionālo likumu par Latvijas Republikas valstisko statusu", kas atjaunoja Latvijas Republikas 1920. gada Satversmes pilnu darbību un atcēla 1990. gada 4. maija Deklarācijā noteikto pārejas periodu Latvijas valsts varas atjaunošanai de facto.
Starptautiskā atzīšana
1991. gada 22. augustā Islandes valdība atzina Latvijas neatkarības atjaunošanu, bet 24. augustā Dānija oficiāli paziņoja, ka ir gatava atjaunot diplomātiskās attiecības ar Latviju. 27. augustā Eiropas Kopienas dalībvalstis pieņēma Deklarāciju par Baltijas valstīm, uzsverot, ka EK dalībvalstis konsekventi uzskata demokrātiski ievēlēto Latvijas parlamentu un valdību par likumīgu Latvijas tautas pārstāvjiem. 24. augustā Krievijas PFSR prezidents Boriss Jeļcins parakstīja dekrētu "Par Latvijas Republikas valstiskās neatkarības atzīšanu", 2. septembrī ASV paziņoja par gatavību atjaunot diplomātiskās attiecības ar Latviju. 1991. gada 6. septembrī arī PSRS Valsts dome atzina Latvijas Republikas neatkarību.
Metropolis Records
Izpildītāji
Zināmākie mūzikas izpildītāji, ar kuriem sadarbojas Metropolis Records:
Vudijs Allens
Vudijs Allens (en; dzimis Elens Stjuarts Konigsbergs (Allen Stewart Konigsberg) Bruklinā, Ņujorkā, ASV) ir amerikāņu režisors, scenārists, aktieris, komiķis un dramaturgs.
Vudijs Allens ir viens no slavenākajiem ASV kinorežisoriem. Viņu uzskata par Jaunās Holivudas (New Hollywood) jeb "amerikāņu jaunā viļņa" pārstāvi. Lielākajā daļā savu filmu viņš ir arī aktieris. Par saviem darbiem ir saņēmis nozīmīgas balvas, tai skaitā četras Amerikas Kinoakadēmijas balvas, divas Zelta globusa balvas un deviņas BAFTA kino balvas. Par mūža ieguldījumu Vudijs Allens saņēmis BAFTA kino balvu BAFTA Fellowship (1997) un Zelta globusa Sesila de Milla balvu (2014).
2004. gada amerikāņu TV kanāls Comedy Central ierindoja Vudiju Allenu ceturtajā vietā 100 dižāko komiķu sarakstā.
Vudijs Allens nopietni nodarbojas arī ar mūziku. Kā klarnetists viņš bieži piedalās koncertos džeza mūziķu grupas sastāvā. Kopā ar šo grupu viņš ir viesojies arī Eiropā.
Biogrāfija
Vudijs Allens (dzimis Elens Stjuarts Konigsbergs) uzaudzis Bruklinā, Ņujorkā. Viņa māte Netija (Nettie) (dzim. Cherrie; 1906. gada 8. novembris — 2002. gada 27. janvāris) bija grāmatvede ģimenes delikatešu veikalā, bet tēvs Mârtins Konigsbergs (Martin Konigsberg) (1900. gada 25. decembris — 2001. gada 13. janvāris) bija rotaslietu gravieris un arī oficiants. Allena ģimene bija aškenazi ebreji. Vecvecāki bija imigranti no Krievijas un Austrijas.
Vidusskolas laikā, lai piepelnītos, Vudijs Allens sāka rakstīt jokus un pārdot tos laikrakstiem. 17 gadu vecumā viņš oficiāli nomainīja savu vārdu no Elena Stjuarta Konigsberga uz Heivudu Allenu (Heywood Allen). Pēc vidusskolas Allens Ņujorkas Universitātē studēja komunikācijas zinātni un kino. Viņš studēja arī pie dramaturģijas un rakstniecības skolotāja Lajoša Egri (Lajos Egri).
Karjera
Vudijs Allens uzsāka savu karjeru, strādājot par rakstnieku pie humorista Hērba Šrainera (Herb Shriner). 19 gadu vecumā viņš jau rakstīja scenārijus TV šoviem, kā arī skečus komiķim Sidam Sīzaram (Sid Caesar). Šajā periodā Allens daudz mācījās no TV un komēdiju rakstnieka Denija Saimona (Danny Simon).
Olafs Brūvers
Olafs Brūvers (dzimis Rīgā) ir latviešu teologs, cilvēktiesību cīnītājs, politiķis. Latvijas Sarkanā krusta prezidents. Bijis 5. un 6. Saeimas deputāts un ārlietu valsts ministrs.
Vudijs Allens
Karjera
Pirmā filma pēc Allena scenārija tapa 1965. gadā "Kas jauns, kaķīt?". Šī filma Allenu neapmierināja, tādēļ turpmāk viņš vienmēr savus scenārijus pats arī realizēja kā režisors. Allena 1969. gada filma Take the Money and Run guva labas atsauksmes, kas deva iespēju noslēgt līgumu ar studiju United Artists par vairāku filmu iznākšanu.
Olafs Brūvers
Brālis Pāvils Brūvers — teologs un disidents.
Marteno viļņi
Marteno viļņi (Ondes Martinot) ir viens no pirmajiem elektroniskajiem mūzikas instrumentiem. To 1928. gadā izgudroja franču telegrāfists un čellists Moriss Marteno (Maurice Martenot).
Olafs Brūvers
Biogrāfija
Dzimis 1947. gada 26. augustā Rīgā. 1974. gadā apcietināts sakarā ar anonīmas aptaujas par dzīvi padomju iekārtā rīkošanu, notiesāts ar sešiem mēnešiem labošanas darbu. 1976. gadā devās trimdā. 1982. gadā ieguva maģistra grādu mitoloģijas zinātnēs, bet 1992. gadā doktora grādu misijas zinātnēs.
Vudijs Allens
Karjera
Par filmu "Enija Hola" (1977) Vudijs Allens saņēma divas Amerikas Kinoakadēmijas balvas kā labākais režisors un labākais scenārists (kopā ar otru scenārija autoru Māršalu Brikmanu (Marshall Brickman), kā arī nomināciju kā labākais aktieris galvenajā lomā. Šī filma ir iekļauta Amerikas Kinoinstitūta 100 labāko filmu sarakstā ar 35. kārtas numuru, bet 100 labāko komēdiju sarakstā ar 4. kārtas numuru.
Citas Vudija Allena filmas, kas guva ievērību ir "Manhatana" (1979), "Zvaigžņu atmiņas" (1980), Zelig (1983), "Sarkanā Kairas roze" (The Purple Rose of Cairo, 1985) un "Noziegumi un likumpārkāpumi" (1989). Par scenāriju filmai "Hanna un viņas māsas" (1986) Allens saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu. No 90. gadu filmām vairākas balvas un nominācijas ieguva "Vīri un sievas" (Husbands and Wives, 1992), "Lodes pār Brodveju" (1994), "Varenā Afrodīte" (1995), "Harija dekonstrukcija" (1997).
Olafs Brūvers
Biogrāfija
1993. gadā tika ievēlēts par 5. Saeimas deputātu no KDS. No 1993. līdz 1994. gadam ir ārlietu valsts ministrs. 1995. gadā ievēlēts par 6. Saeimas deputātu no DP "Saimnieks". No 1997. līdz 2005. gadam bija Valsts cilvēktiesību biroja direktors. Kopš 2007. gada četrus gadus bijis biedrības "Latvijas Sarkanais krusts" prezidents.
Vudijs Allens
Karjera
No pēdējo gadu filmām visaugstāk novērtētas ir "Uzvaras punkts" (2005), "Vikija, Kristīna, Barselona" (2008), "Pusnakts Parīzē" (2011). Par oriģinālo scenāriju filmai "Pusnakts Parīzē" Vudijs Allens saņēma savu ceturto Amerikas Kinoakadēmijas balvu, kā arī nomināciju par režisora darbu.
Filmogrāfija
P 1 Kopā ar Māršalu Brikmanu
P 3 Kopā ar Daglasu Makgratu
Dubra
Dubra ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Heka zirgs
Heka zirgs ir viena no šķirnēm, kas izveidota, lai atjaunotu tarpāna populāciju savvaļā. Šo šķirni radīja vācu zoologi Luts Heks un Heins Heks, lai realizētu tarpānu atjaunošanas programmu.
Savu darbu zoologi uzsāka sākumā. Viņi bija pārliecināti, ka ikviena suga ir veidojusies kā ģenētiska "puzle", un, lai atjaunotu senāku versiju, puzle ir jāpārkārto, ka ir jāatrod starp dzīvajiem tādi indivīdi, kuros ir visvairāk ģenētiskā materiāla izmirušās sugas atjaunošanai. Tarpānam starp esošajām mājas zirgu šķirnēm ir atrodami daudzi ģenētiski līdzinieki. Brāļi Heki selekcionēja indivīdus no Īslandes zirgiem, zviedru Gotlandes ponijiem, poļu konikiem un poļu primitīvajiem zirgiem, kas mitinājās Belovežas gāršas rezervātā.
Ķēves no šīm šķirnēm tika pārotas ar Prževaļska zirgu ērzeļiem, jo brāļi Heki uzskatīja, ka lai mājas zirgu asinīs "pamodinātu" tarpāna savvaļas gēnus, ir vajadzīgi savvaļas zirga gēni. Iesākumā Prževaļska zirgu ietekme bija pārāk spēcīga, bet sākumā zoologiem izdevās sasniegt savus mērķus, un jaunās šķirnes Heka zirga skelets uzbūve un pātā krāsa ieguva spēcīgu līdzību ar izmirušā tarpāna uzbūvi. Brāļiem Hekiem neizdevās iegūt tikai vienu raksturīgu tarpāna izskata detaļu - vertikāli stāvošas krēpes.
Pirmais tarpāna programmas kumeļš jeb heka zirgs piedzima 1933. gada 22. maijā Minhenē Hellabrunnas zoodārzā Vācijā.
Volkenbergas pils
Volkenbergas pils vai, pareizāk, Volkenburgas pils (sākotnēji latīņu valodā:  Wolbenborch, vācu valodā vēlāk minēta arī kā Wolkenburg, Wolchenburg, Wolkinburg, burtiski - Mākoņpils) atradās apmēram 2 km attālumā no Rāznas ezera dienvidu krasta 247,4 m augstā latgaļu pilskalna - Padebešu kalna jeb Mākoņkalna virsotnē, kas paceļas apmēram 60 metrus virs apkārtnes tagadējā Rēzeknes novada Mākoņkalna pagastā.
Kelvins
Kelvins (simbols: K) ir temperatūras mērvienība, tā ir viena no septiņām SI pamatmērvienībām. Temperatūra, kas ir vienāda ar 0 kelviniem, tiek saukta par absolūtās nulles temperatūru, savukārt Kelvina temperatūras skala — par absolūto temperatūras skalu. Kelvins pēc vērtības ir vienāds ar Celsija grādu, bet 0 °C = 273,15 K. Kelvina un Celsija temperatūras skalas ir nobīdītas par 273,15 K, jo ūdens trīskāršā punkta temperatūra atbilst 0,01 °C.
Volkenbergas pils
Padebešu kalna (Mākoņkalna, Volkenbergas) viduslaiku pils ar Kultūras Ministrijas 29.10.1998 rīkojumu Nr.128. apstiprināta par Valsts nozīmes arheoloģijas pieminekli ar valsts aizsardzības Nr. 2024.
Kelvins
Kelvins nosaukts britu fiziķa Viljama Tomsona, vēlākā lorda Kelvina vārdā.
Līdz 1968. gadam kelvinu oficiāli sauca par Kelvina grādu.
Volkenbergas pils
Vēsture
Volkenbergas pils bija vissenākais krustnešu cietoksnis Lotigolas zemē, kuru Livonijas ordenis ieguva pēc Jersikas pēdējās dalīšanas 1239. gadā. Ir ziņas, ka jau 1236. gadā šeit bijusi letgaļu koka pils, kurā nometināts Zobenbrāļu ordeņa garnizons. 1242. gadā Livonijas ordenis atsacījās no Latgales austrumu daļas Lotigolas, bet 1248. gadā lietuviešu dižkunga Mindauga sūtītais karaspēks pakļāva Lotigolas un Polockas zemes.
Bakalaurs (bruņinieks)
Bakalaurs, arī bruņinieks-bakalaurs (en) bija viduslaikos bruņinieks, kuram nebija tiesības vest kaujā karaspēka vienību zem sava karoga. Vēlākā laika posmā par "bakalauriem" dažkārt dēvēja bruņiniekus, kuri nebija nevienā bruņinieku ordenī.
Volkenbergas pils
Vēsture
Laikā no 1253. līdz 1263. gadam Polockas kņazi atteicās no Lotigolas par labu Livonijas ordenim, kas 1263. gadā Mākoņkalnā uzcēla Livonijas ordeņa komtura Volkenbergas pili ar mūra aizsargsienu. Pirmā rakstiskā liecība par pili ir Livonijas ordeņa Volbenburgas komtura Teodoriha (Theodoricus commendator de Wolbenborch) parakstīts dokuments. Volkenbergas komturs šajā laikā pārvaldīja visas Lotigolas zemes. Savu militāro nozīmi Volkenbergas pils zaudēja pēc Daugavpils komturu pils uzcelšanas 1275. gadā, uz kuru pārcēlās Volkenbergas komturs. No Volkenbergas pils kontrolēto Lotigolas teritoriju Livonijas ordenis sadalīja Rēzeknes fogtiem pakļautajā ziemeļdaļā un Daugavpils komturiem pakļautajā dienviddaļā. Ir norādes par pilskalna izmantošanu vēl 1347. un 1350. gadā, cīņās ar lietuviešiem pils tika nopostīta un vairs netika atjaunota. 1875. gadā Napoleona Ordas gleznotajā ainavā attēlota pils siena.
Literatūra
Wolkenberg
Bakalaurs (bruņinieks)
Nepiederēja pie titulētās aristokrātijas, t.i. tituls nebija mantojams.
Mūsdienās Lielbritānijā "bakalaurs" (Knight Bachelor) ir zemākā bruņniecības pakāpe ar tiesībām uz titulu "sers" (Sir).
Ainavu arhitekts
Ainavu arhitekts vada pētījumus, konsultē un strādā plānošanā, projektēšanā un ir eksperts ārtelpas organizēšanā gan apbūvētās teritorijās, gan lauku ainavās, saistot apkārtējās vides attīstību ar dabas aizsardzības nosacījumu ievērošanu un kultūrvēsturiskā mantojuma saglabāšanu.
Ainavu arhitekta un projektu vadītāja pienākums ir izbraukšana uz objektu. Teritorijas izpētes laikā notiek objekta apsekošana, foto fiksācijas, augu inventarizācija, topogrāfijas uzmērīšana un augsnes analīzes. Dokumenti, kuri ir nepieciešami, uzsākot projektu, ir inženiertopogrāfiskais plāns vai zemes robežu plāns, ēkas plāns, kas sastāv no fasāžu un stāvu plāniem, inženiertehnisko komunikāciju plāns un āderu plāns. Pēc teritorijas izpētes un nepieciešamo dokumentu saņemšanas, ņemot vērā pasūtītāja vēlmes un idejas, top skiču projekts.
Pūpolu svētdiena
Katoļu baznīca šajos svētkos rīko palmu procesijas un iesvēta palmu zarus (arī lauru un eļļas koku zarus vai vītolu pūpolus), kas vēlāk tiek izdalīti cilvēkiem, lai pasargātu tos no ļaunuma un nelaimēm. Līdzīgi rīkojas arī pareizticīgie.
Latviešiem ir vairāki ticējumi, kas darāms pūpolsvētdienā. Viens no populārākajiem ir simboliska pēršana ar pūpoliem, vēlot veselību un bagātību.
Mumija Abu-Džamals
Mumija Abu-Džamals (, dzimis kā Veslijs Kūks (Wesley Cook)) ir amerikānis, kurš tika notiesāts uz nāvi par 1981. gadā izdarīto slepkavību, kad viņš nošāva policistu Danielu Folkneru (Daniel Faulkner). Pirms viņa arestēšanas, Abu-Džamals bija Melnās panteras partijas aktīvists, taksometra vadītājs un žurnālists. Kopš notiesāšanas Abu-Džamals ir ieguvis starptautisku uzmanību un ir kļuvis par strīdīgu kultūras ikonu.
Ķeguma HES
Ķeguma HES (sākotnēji Ķeguma Valsts elektrostacija, saīsinājumā VES) ir 1939. gadā uzbūvēta Daugavas hidroelektrostacija, trešā lielākā hidroelektrostacija Latvijā un Baltijas valstīs. Ķeguma HES faktiski ir hidroelektrostaciju komplekss, kas sastāv no divām dažādos laika posmos būvētām hidroelektrostacijām Daugavas labajā un kreisajā krastā. Elektrostacija atrodas 70 kilometrus no Daugavas grīvas un attiecīgi veido Daugavas HES kaskādes 2. pakāpi.
Vēsture
Ķeguma HES kompleksa vecākā daļa (Ķeguma VES, tagad Ķeguma HES-1) tika uzbūvēta no 1936. gada līdz 1939. gadam.
1936. gada 4. augustā Ministru kabinetā tika pieņemts "Likums par Ķeguma spēka stacijas būvi" un 1937. gada 2. maijā tika likts tās pamatakmens. Saskaņā ar līgumu ar zviedru celtniecības firmu "Svenska Enterprenad A.B." trīs gadu laikā tika uzcelta viena no tā laika modernākajām hidroelektrostacijām Eiropā. Būvdarbos tika iesaistīti aptuveni četri tūkstoši cilvēku. 1939. gada 15. oktobrī tika ieslēgts pirmais hidroagregāts, kas bija pamats vienotas Latvijas energosistēmas darbībai. 1939. gadā, kad Ķegums vēl nedarbojās, Rīga un mazās elektrostacijas pa visu Latviju kopā ražoja tikai 230 gigavatstundas elektrības.
1953. gadā uzstādīja 4. agregātu un HES sasniedza projektēto jaudu.
Lai palielinātu ģenerējošo jaudu, mazinātu straujās un lielās līmeņu izmaiņas ūdenskrātuvē, septiņdesmito gadu vidū tika īstenots Ķeguma HES paplašināšanas projekts: 1974. gadā sāka būvēt un 1979. gadā nodeva ekspluatācijā HES otro staciju Daugavas kreisajā krastā. Ķeguma HES-2 bija aprīkota ar 3 hidroagregātiem, kuru kopējā jauda ir 192 MW.
Tūlīt pēc paplašināšanas spēkstacijas vadība sāka domāt par to hidroagregātu rekonstrukciju, kas bija nokalpojuši apmēram trīsdesmit gadu. 1986. gadā PSRS Enerģētikas un elektrifikācijas ministrija pieņēma lēmumu par Ķeguma HES tehnisko modernizāciju. Projekts tika izstrādāts projektēšanas institūtā "Hidroprojekts" Krievijā, bet īstenots tas tika daļēji.
Mūsdienās
1998. gada 11. maijā svinīgi tika sākti rekonstrukcijas darbi. Tie tika veikti par ERAB izsniegto kredītu. Rekonstrukcijas kopējās izmaksas pārsniedza trīspadsmit miljonus latu.
Stacija ir aprīkota ar četriem hidroagregātiem ar vertikālām "Kaplan" tipa turbīnām, kuru uzstādītā jauda ir 72 megavati (MW).
2001. gadā pabeigta Ķeguma HES-1 rekonstrukcija, kurā tika nomainīti visi hidroagregāti un to automatizētās vadības sistēmas. Rekonstrukcijas rezultātā nedaudz palielināta elektrostacijas jauda.
Savulaik Ķeguma hidroelektrostacija kalpoja arī kā viena no rezerves jaudām, kas avārijas gadījumā dažu minūšu laikā spēj uzsākt ražošanu, lai kompensētu Baltijas reģiona lielākās ģenerējošās vienības — 2009. gada beigās slēgtās Ignalinas atomelektrostacijas (AES) darbības daļēju vai pilnīgu apstāšanos. Atslēdzoties vienam no Ignalinas AES energobloka turboģeneratoriem, bija paredzēta automātiska divu Ķeguma HES hidroagregātu iedarbināšana.
Raksturojums
Ķeguma HES spiedienaugstums ir 14 metri, bet HES ūdenskrātuves tilpums ir 168,3 miljoni kubikmetru. Elektrostacijas uzstādītā elektroenerģijas ražošanas jauda ir 264 megavati, bet izstrādes apjoms 2004. gadā veidoja 571 gigavatstundu, kas ir aptuveni 10% no valsts energokompānijas "Latvenergo" 2005. gadā realizētās elektroenerģijas apjoma. Ķeguma HES saražoto elektroenerģiju nodod 110 kilovoltu elektropārvades tīklā.
Māras dīķis
Māras dzirnavu dīķis ir mākslīga ūdenskrātuve Rīgā uz Mārupītes starp Torņakalnu un Āgenskalnu. Dīķa krasti lēzeni, dibens dūņains. Noteci regulē slūžas. Mīt līnis, līdaka, asaris, karpa, rauda, karūsa, vēži.
Vēsture
Svētās Marijas dzirnavu ezers vairākkārt pieminēts kā bruņotu sadursmju un kauju vieta. Jau 1226. gadā šeit bija uzceltas Rīgas bīskapa dzirnavas. Marijas dzirnavas atradās vietā, kur Mārupīte iztek no Māras dīķa, tās darbojušās vēl 20. gadsimta sākumā. 1902. gadā dzirnavās uzstādīja jaunu tvaika dzinēju graudu malšanai.
Dzirnavu ēku nojauca 1920. gados, rekonstruējot līdzās esošo Altonavas ielas, Friča Brīvzemnieka ielas un jaunprojektētās Māras alejas krustojumu. 1920. gadu vidū dzirnavu ezers tika nolaists ar nolūku tā dūņas izmantot augsnes mēslošanai; vēlāk tas no jauna uzstādināts un izmantots kā zivju audzētava. Mārupes ielas pusē ierīkoja pilsētas peldētavu, tur bijusi koka ēka peldētāju ģērbtuvēm un pilsēta algojusi peldētavas uzraugu. Tur atradās arī laivu izīrēšanas vieta, bet ziemās – slidotava. Peldētava slēgta 1959. gadā.
Kenti
Kenti ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz rietumiem no Krakovas. Pilsētas plānojums ir arhitektūras piemineklis. Kenti ir teologa un filozofa Svētā Jana Kantija (Jan Kanty, 1390 - 1473) dzimtā pilsēta.
26. septembris
26. septembris ir gada 269. diena pēc Gregora kalendāra (270. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 96 dienas.
Vārda dienas
Gundars, Knuts, Kurts
Veļķu pagasts
Vēsture
Veļķi pirmo reizi rakstītos avotos pieminēti kā Velken. Nosaukums cēlies no Veļķu pilskalna (mūsdienās Grišku kalns) vārda. Netālu no Veļķu pilskalna 14. gadsimta 70. gados uzbūvēja Piebalgas pili.
Pagasts dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1935. gadā Veļķu pagasta platība bija 32,46 km² un tajā bija 710 iedzīvotāji. 1945. gada 8. oktobrī pagastā izveidoja Veļķu ciema padomi. Ciema padomi likvidēja 1947. gada 18. novembrī atjaunoja, tad atkal likvidēja 1949. gada 31. decembrī, pagastu iekļaujot Gaujienas rajonā. Mūsdienās bijušā Veļķu pagasta teritorija iekļauta Cēsu novada Vecpiebalgas pagastā un Madonas novada Liezēres pagastā.
Vāverveidīgie
Vēverveidīgie grauzēji (Sciuromorpha) ir viena no grauzēju kārtas (Rodentia) apakškārtām. Vāverveidīgo grauzēju grupa ir izveidota, balstoties uz anatomisku īpatnību, veidu, kā ārējais gremošanas muskulis ir pievienots pie vaiga kaula.
2005. gadā, balstoties uz morfoloģiskajiem un ģenētiskajiem pētījumiem, zinātnieki nonāca pie slēdziena, ka pie vāverveidīgo apakškārtas var pieskaitīt 3 mūsdienās dzīvojošas un 3 izmirušas grauzēju dzimtas. Zinātniekiem pārsteigums bija susuru dzimta. Ārēji susuri vairāk atgādina peles, un līdz 2005. gadam tie tika klasificēti pie peļveidīgajiem grauzējiem.
Latvijā
Latvijā sastopamas 6 vāverveidīgo apakškārta sugas: meža susuris (Dryomys nitedula), dārza susuris (Eliomys quercinus), lielais susuris (Glis glis), mazais susuris (Muscardinus avellanarius), parastā vāvere (Sciurus vulgaris) un lidvāvere (Pteromys volans).
Labība
Labība jeb graudaugi ir graudzāļu dzimtas kultūraugi, kurus kultivē, lai iegūtu to ēdamās sēklas jeb graudus. Graudaugi aug lielākās platībās un dod vairāk pārtikas enerģijas par citiem pārtikas veidiem pasaulē. Graudaugi ir bagāti ar vitamīniem, minerālvielām, ogļhidrātiem, taukiem un olbaltumvielu. Kad tos rafinē, noņemot klijas un dīgļus, atlikusī endosperma satur galvenokārt ogļhidrātus, zaudējot lielu daļu citu uzturvielu.
Par pseidolabību sauc tādus augus, kuri botāniski nepieder graudzāļu dzimtai, taču to sēklas vai augļus, līdzīgi kā labību graudus, atsevišķi vai kopā ar graudiem vēsturiski izmanto putru un dažādu maizes izstrādājumu gatavošanā.
Iedalījums
Visas labības var iedalīt 2 grupās:
Latvijā, atbilstoši klimatiskajiem apstākļiem, audzē ziemas rudzus, ziemas kviešus, tritikāli un nelielā daudzumā arī ziemas miežus, bet no labības vasarāju formām — vasaras kviešus un vasaras auzas.
Ieguve
Labības ieguves apjomi pasaulē pēc 2003. gada datiem: Kukurūza, rīsi un kvieši sastāda 87 % no visas pasaules labības ieguves un 43 % no visām pārtikas kalorijām 2003. gadā, un to apjomi kopš 1060. gada ir būtiski auguši. Savukārt auzu un rudzu apjomi ir kritušies.
Pļaviņu HES
Pļaviņu HES ir viena no Daugavas hidroelektrostacijām pie Aizkraukles pilsētas. Tā jaudas ziņā ir lielākā hidroelektrostacija Baltijā un otra lielākā Eiropas Savienībā. Pirmais Pļaviņu HES hidroagregāts tika iedarbināts 1965. gada decembrī, savukārt pilnīgā ekspluatācijā to nodeva 1968. gadā. Pļaviņu HES ūdenskrātuves izveidošana radīja neatgriezeniskus dabas un kultūrvēsturisko vērtību zaudējumus.
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara beigām 1947. gadā PSRS projektēšanas institūts „Hidroenergoprojekts” izstrādāja Daugavas izmantošanas komplekso programmu, kas paredzēja trīs nelielu Daugavas hidroelektrostaciju būvi pie Aizkraukles ar 8,4 m kritumu, pie Kokneses ar 21,4 m kritumu un pie Pļaviņām ar 16,7 m kritumu. Vēlāk projektēja divu spēkstaciju celšanu — Miemēnu HES ar 16 metru kritumu un Pļaviņu HES ar 24 metru kritumu. 1955. gadā mazo HES projektus apvienoja un pieņēma lēmumu Daugavas kanjonā ar kritumu 40 m uzbūvēt vienu lielu HES, uzstādot 10 hidroagregātus ar kopējo jaudu 825 MW.
Pļaviņu HES celtniecības direkcijas galvenais inženieris un bijušais Daugavas HES kaskādes direktors Harijs Jaunzems pauda viedokli, ka latviešu inteliģences protesti pret Staburaga appludināšanu 1964. gadā nākuši pārāk vēlu, jo “Ja šis protests būtu izteikts piecdesmito gadu vidū vai beigās, varbūt būtu projektētas divas HES: Miemēnu un Pļaviņu, kaut arī izmaksas būtu par 50 — 70% lielākas.”
No 1991. līdz 1996. gadam tika veikta Pļaviņu HES četru hidroagregātu rekonstrukcija, un no 1999. līdz 2001. gadam vēl divu, kas ļāva paaugstināt stacijas jaudu un efektivitāti. 35 gadu laikā kopš nodošanas ekspluatācijā Pļaviņu HES kopumā izstrādājusi vairāk nekā 50 teravatstundu elektroenerģijas.
Raksturojums
Pļaviņu HES tika konstruēta kā maksimumslodžu elektrostacija, kas tiek iedarbināta tikai diennakts stundās, kad elektroenerģijas patēriņš ir vislielākais. Savukārt pavasara palu periodā aptuveni 4—6 nedēļas ūdens pieplūdums Daugavā ir pietiekami liels, lai nodrošinātu Pļaviņu HES un pārējo Daugavas hidroelektrostaciju darbību bāzes režīmā. Palu sezonā Daugavas hidroelektrostaciju izstrādes apjomi ir pietiekami, lai Latvijai ļautu elektroenerģiju arī eksportēt.
Elektrostacija ir būtiski atšķirīga no lielākās daļas līdzīgas jaudas elektrostaciju ar to, ka tās ēka, ņemot vērā elektrostacijas lielo jaudu, ir ļoti kompakta un tās ūdens pārgāznes un ražošanas telpas apvienotas vienotā blokā, kurā ir ierīkots arī autotransportam paredzēts tunelis. Elektrostacija izstrādāto elektroenerģiju nodod 330 kilovoltu tīklā.
1976. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula
Šī ir 1976. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu sadalījuma tabula. 1976. gada olimpiskajās spēlēs vismaz vienu medaļu izcīnīja 41 valsts, 55 valstis neizcīnīja nevienu medaļu.
Štokhauzens
Štokhauzens (de; sieviešu dzimtē Štokhauzena) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Hiršs
Hiršs (de — 'briedis'; sieviešu dzimtē Hirša) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
ASV pilotējamā kosmiskā programma
Hronoloģiski virknējas:
Izstrādes stadijā tika atcelta programma Constellation, kurā pirmais pilotējamais starts bija paredzēts 2014. gada martā, kad nesējraķetei Ares I būtu jānogādā orbītā kosmosa kuģis Orion 2 ar divu cilvēku apkalpi.
Bīverleika
Bīverleika (en, oficiāli: Prince Charles Mountains - Beaver Lake) ir Austrālijas vasaras sezonas polārstacija Antarktīdā. Izvietota Eimerija oāzē Prinča Čārlza kalnu austrumu pakājē Bīvera ezera rietumu krastā Pagodromas aizas ziemeļu malā. Ierīkota 1995. gada janvārī. Sastāv no četriem stiklaplasta Apple Hut tipa mājokļiem un spēj nodrošināt 10 cilvēku uzturēšanos. Stacija tiek izmantota Prinča Čārlza kalnu un Eimerija šelfa ledāja izpētes programmās.
Loids
Loids (en) var būt:
Šerdāles komūna
Šerdāles komūna (no) ir Norvēģijas komūna, Trendelāgas filkē. Komūnā 2018. gadā dzīvoja 24,0 tūkstoši cilvēku. Komūnas administratīvais centrs ir Šerdālshalsene.
Jānis Goldmanis
Jānis Goldmanis ( — ) bija latviešu politiķis, Krievijas Valsts Domes deputāts no Kurzemes guberņas (1912—1917), latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komitejas priekšsēdētājs (1915), Latvijas Tautas padomes loceklis (1918—1920). Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas bija Satversmes sapulces (1920—1922) un 1. Saeimas un 2. Saeimas deputāts no Latviešu zemnieku savienības, pirmās Pagaidu valdības zemkopības ministrs (1918—1919) un atkārtoti apsardzības ministrs (1920—1926). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1875. gada 11. septembrī (pēc vecā stila — 29. augustā) Līves pagasta " Vēveru" māju saimnieka Jura Goldmaņa ģimenē. Pēc mācībām pilsētas skolā viņš darbojās Baldones pagasta tiesā, 1896. gadā viņš nodibināja Baldones lauksaimniecības biedrību un bija tās priekšsēdētājs. Vēlāk bija Jelgavas krājaizdevu biedrības revidents. 1906. gadā Goldmani ievēlēja par Bauskas apriņķa pārstāvi Kurzemes guberņas gubernatora komisijā Baltijas guberņu reformas izstrādei. 1907. gadā viņš bija Kurzemes guberņas zemnieku pārstāvis Baltijas pagaidu ģenerālgubernatora Īpašajā sapulcē (Особое совещание). 1912. gada 10. novembrī Goldmani ievēlēja Krievijas Valsts domē, kur viņš iestājās Progresīvajā frakcijā.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma viņš darbojās Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomitejā, bija Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komitejas priekšsēdētājs. Pēc Februāra revolūcijas Goldmani 1917. gada 8. martā iecēla par Krievijas Pagaidu valdības komisāru Rīgā un 24. martā piedalījās sanāksmē par Vidzemes guberņas sadalīšanu pēc etniskā principa, ko vadīja Pagaidu valdības iekšlietu ministra biedrs D. Ščepkins. 1917. gada 5. aprīlī viņš piedalījās sabiedrisko organizāciju pārstāvju sanāksmē Rīgā, kurā ziņoja par Krievijas Pagaidu valdības plāniem Latvijas nākotnes jautājumā. Pēc viņa iniciatīvas 25. aprīlī Tērbatā sasauca Kurzemes Zemes sapulci, kas ievēlēja Kurzemes Pagaidu zemes padomi. 1917. gada 12.—15. augustā Goldmanis Maskavā bija Valsts apspriedes (Государственное совещание) un 3. oktobrī Krievijas Republikas Pagaidu Padomes (Временный совет Российской республики) deputāts no Vidzemes vēlēšanu apgabala Zemnieku savienības saraksta. 1918. gada 5. janvārī viņš Viskrievijas Satversmes sapulcē (Всероссийское учредительное собрание), kas sanāca Pēterburgā Taurijas pilī, kā deputāts nolasīja deklarāciju par Latvijas autonomiju. Paužot tur Latviešu pagaidu nacionālās padomes viedokli, pasludināja, ka „Latvija ir autonoma vienība, tās ārējās attiecības un iekšējo kārtību noteiks Satversmes sapulce un plebiscīts”. Pēc Viskrievijas Satversmes sapulces padzīšanas viņš atgriezās Vācijas okupētajā Latvijā un bija Tautas padomes loceklis (1918—1920). Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas Goldmanis bija pirmās Latvijas Pagaidu valdības zemkopības ministrs (1918—1919), Satversmes sapulces (1920—1922) un 1. un 2. Saeimas (1922—1928) deputāts un atkārtoti Apsardzības ministrs (1920—1926) Kārļa Ulmaņa valdībās. 1928. gadā tiesāts par nelikumīgām finanšu operācijām un korupciju.
Otrā pasaules kara laikā Goldmanis bija viens no 189 Latvijas pilsoņiem, kas parakstīja Latvijas Centrālās padomes memorandu 1944. gada 17. martā, prasot atjaunot Latvijas Republikas suverenitāti. 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1950. gadā pārcēlās uz dzīvi ASV, kur mira 1955. gada 18. novembrī Sautbendā, Indiānas štatā.
Iesniegums par latviešu karaspēka vienību dibināšanu (fragments)
Lūgumraksts bija sastādīts trīs eksemplāros, no kuriem viens bija adresēts Krievijas armijas augstākajam virspavēlniekam lielkņazam Nikolajam Nikolajevičam, otrs eksemplārs bija adresēts Krievijas armijas ģenerālštāba priekšniekam Nikolajam Mihņevičam, bet trešais eksemplārs Ziemeļrietumu frontes štābam:
Vācijas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas visas Vācijas pilsētas. 2016. gadā Vācijā bija 2059 pilsētas.
No visām pilsētām 4 pilsētās — Berlīnē, Hamburgā, Minhenē un Ķelnē — dzīvo vairāk nekā 1 000 000 iedzīvotāju.
Amerikas lidvāveres
Amerikas lidvāveres (Glaucomys) ir viena no vāveru dzimtas (Sciuridae) ģintīm, kas pieder pie lidvāveru cilts (Pteromyini). Tā ir vienīgā lidvāveru ģints, kas dzīvo Ziemeļamerikā. Apdzīvo teritorijas, sākot ar Aļasku un beidzot ar Hondurasu. Ģints sugām ir daudzas kopīgas īpašības ar Eirāzijas lidvāveru ģinti (Pteromys).
Osvencima
Osvencima (pl) ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz rietumiem no Krakovas pie Vislas upes. Pilsētas pievārtē Otrā pasaules kara laikā atradās Aušvicas koncentrācijas nometņu sistēmas galvenās nometnes.
Amerikas lidvāveres
Zinātniskais nosaukums Glaucomys atvasināts no grieķu valodas un "glaucos" nozīmē sudrabaini pelēks, "mys" nozīmē pele; "sudrabpelēkā pele".
Osvencima
Pilsētas tiesības no 1291. gada. No 1315. līdz 1564. gadam — Osvencimas hercogistes centrs. 1772. gadā Polijas pirmajā dalīšanā Osvencima tika iekļauta Austrijā. Pēc Pirmā pasaules kara — Polijā.
Sports
Pilsētā bāzējas viena no spēcīgākajām Polijas hokeja komandām — TH Unia Oświęcim. Šeit izveidojusies spēcīga daiļslidošanas skola.
Amerikas lidvāveres
Kopīgās īpašības
Amerikas lidvāveru ģintī ir divas sugas: dienvidlidvāvere (Glaucomys volans) un ziemeļlidvāvere (Glaucomys sabrinus). Ziemeļlidvāvere ir lielāka par dienvidlidvāveri, un tās apspalvojums uz vēdera ir tumšs, bet tā tumšo spalviņu gali ir balti. Dienvidlidvāveres ir mazākas un vēdera apspalvojums ir pilnīgi balts.
Osvencima
Cilvēki
Osvencimā dzimuši:
Amerikas lidvāveres
Sistemātika
Amerikas lidvāveru ģints (Glaucomys)
Gludenā čūska
Gludenā čūska (Coronella austriaca) ir zalkšu dzimtas (Colubridae) Latvijā dzīvojoša čūsku suga, kas pieder pie gludeno čūsku ģints (Coronella). Tā ir neliela čūska, dzīvo slēpti un ir cilvēkam nekaitīga, pārtiek pārsvarā no citiem rāpuļiem.
Latvijā
Gludenā čūska Latvijā ir ļoti reti sastopams rāpulis, kas apdzīvo pārsvarā viršainas vietas. Cilvēka saimnieciskās darbības attīstības rezultātā šī suga izzudusi vietās, kur tā bija sastopama vēl pirms piecdesmit gadiem. Ir zināms, ka Latvijas gludeno čūsku populācijas ir izolētas no kaimiņvalstīs dzīvojošām populācijām. Tādēļ ir ļoti būtiski saglabāt vietējo gludeno čūsku genofondu. To zaudējot, neatgriezeniski tiks zaudēta daļa no kopējā sugas genofonda. Latvijā sastopama nominālpasuga — Coronella austriaca austriaca. Dzīvo augsto purvu sausākajās vietās, smilšainos pauguros, saulainās pļavās, uzbērumos, degradētās purva daļās. Veģetācijā dominē virši un zālaugi (ciesas (Calamagrostis), grīšļi (Carex), auzenes (Festuca)).
Suga Latvijā ir labi aizsargāta no tiesiskā viedokļa, jo tās aizsardzību nosaka Latvijas un Eiropas Kopienas likumdošana, turklāt lielākā daļa no zināmajām vietējām populācijām atrodas īpaši aizsargājamās teritorijās. Tomēr ir bijis maz praktiskas rīcības sugas aizsardzībā, ko lielā mērā noteicis sugas aizsardzības koncepcijas trūkums. Latvijas Dabas muzejs gludeno čūsku ir izraudzījies par 2012. gada dzīvnieku Latvijā.
Izskats
Gludenā čūska samērā bieži tiek sajaukta ar odzi, bet ieskatoties abām sugām ir vairākas būtiskas atšķirības. Kopumā gludenajai čūskai ir proporcionāli mazāka un apaļāka galva, slaidāks ķermenis. Tā ir samērā neliela čūska, garums abiem dzimumiem parasti nepārsniedz 70 cm, retos gadījumos sasniedz 80 cm. Tēviņi ir nedaudz mazāki par mātītēm, toties mātītēm ir īsāka aste. Garākās datētās gludenās čūskas bijušas Zviedrijā (83 cm) un Krievijā (92 cm). Latvijā dzīvojošās gludenās čūskas parasti ir līdz 65 cm. Ķermenim raksturīga cilindriska forma, kakla daļa vājāk izteikta nekā citām čūskām, acu zīlītes apaļas. Zvīņas gludas, bez ķīlīšiem. Čūska paņemta rokās, pēc taustes ir gludena. Pateicoties šai īpašībai, tā ieguvusi savu sugas nosaukumu. Ap ķermeņa vidusdaļu parasti 19 zvīņu rindas, vēdera vairodziņu skaits tēviņiem ir 150—164, mātītēm 162—200, zem astes tēviņiem 54—70 zvīņu pāri, mātītei 40—76. Galvas virsa tumša, bieži atgādinot kroni. Šīs zīmes dēļ čūska ieguvusi savu zinātnisko nosaukumu — Coronella, kas latviski nozīmē "kronētā". Kakla daļai mugurpusē raksturīgas tumšu raibumu rindas, kas priekšgalā bieži vien saplūst ar galvas krāsojumu. No nāss līdz mutes kaktiņam stiepjas tumša svītra, kas turpinās kakla sānos. Ķermeņa sānos tā kļūst pārtraukta un pāriet vēl vienā plankumu virknē katrā ķermeņa pusē. Lūpas parasti ir gaišas, gandrīz baltas vai gaiši pelēkas, vai gaiši brūnas, reizēm ar sīkiem, tumšiem punktiņiem. Mēle sarkanbrūna vai tumši sarkana.
Pieaugušas gludenās čūskas ir pelēkbrūnas, brūnas vai sarkanbrūnas. Latvijā tās ir pelēkbrūnas. Uzreiz pēc ādas maiņas čūskas ir pelēkas, bet ar laiku tās nobrūnē. Raksti uz kakla kontrastaini, bet virzienā uz ķermeņa aizmuguri raibumu rindas pakāpeniski saplūst tumšās, neskaidrās joslās. Vēderpuse var būt melna, pelēka vai dažādu nokrāsu brūna, līdz pat sarkanmelnai, kas ķermeņa priekšdaļā var būt ķieģeļsarkana. Salīdzinot abus dzimumus, mātītes ir pelēkākas, bet tēviņi brūnāki, bieži ar oranžīgu vēderu. Raibumi mātītēm parasti ir kontrastaināki, tēviņiem izplūdušāki. Jaundzimušie īpatņi ir tumši pelēki, galvas virspuse melna, kakla virspusē divas īsas platas, melnas svītras, kurām mugurpusē seko divas platu plankumu rindas. Pēc pirmās ādas maiņas, apmēram 1—2 nedēļu vecumā, ķermeņa virspuse un galvas priekšdaļa kļūst gaiši pelēka, bet plankumi tumši kastaņbrūni. Vēderpuse jaundzimušajiem īpatņiem ķieģeļsarkana līdz sarkanpelēkai.
Dzīves vieta
Izplatības areāla ziemeļu daļā gludenā čūska apdzīvo dažādus purva biotopus, purvainus virsājus ar skraju koku vai krūmu stāvu, paugurainas vietas gaišās priežu jaunaudzēs, kas saistītas ar purviem, kā arī mozaīkveida sausos priežu mežus. Tās sastopamas ceļmalās, mežmalās, izcirtumos, stigās un citās līdzīgās vietās. Būtiska loma gludenās čūskas dzīves vietās ir zālainas veģetācijas iestarpinājumiem. Citos reģionos sugai raksturīgs plašāks biotopu spektrs, tā apdzīvo arī lauksaimniecības tīrumu nomales, sausas pļavas, akmeņainas un klinšainas vietas ar nabadzīgu zemsedzi un skraju veģetāciju, gravu un pakalnu nogāzes, kas īpaši raksturīgi stepē.
Uzvedība
Latvijā labvēlīgos klimata apstākļos gludenās čūskas aktivitāte ilgst no aprīļa beigām līdz septembra beigām. Pēc ziemošanas tā parādās nedaudz vēlāk par citām rāpuļu sugām. Atsevišķi īpatņi, kas parādās pēc ziemošanas pārāk agri, dažreiz iet bojā zemu nakts temperatūru rezultātā. Gludenajām čūskām kopumā nav raksturīga kolektīvā ziemošana, izņemot gadījumus, kad to vasaras dzīvesvietā trūkst piemērotas ziemošanas vietu (sausas, neapplūstošas ejas augsnē zem ciņiem, sīkkrūmiem vai citur), tad lielāks īpatņu skaits var ziemot vienuviet.
Barošanās
Gludenā čūska galvenokārt barojas ar rāpuļiem. Īpaši iecienītas ir pļavas ķirzakas (Zootoca vivipara), kas sastāda vairāk par pusi no apēstās barības. Nozīmīgs medījums var būt arī glodene, kas ir lielāka un mazkustīgāka par pļavas ķirzaku, tādēļ enerģētiski izdevīgāks barības avots. Lai arī gludenās čūskas izplatības areāls pārklājas ar sila ķirzakas (Lacerta agilis) areālu, tomēr areāla ziemeļu daļā barošanās ar šo sugu nav raksturīga, jo sila ķizakas pieaugušie īpatņi ir pārāk spēcīgi un agresīvi. Toties stepes zonā, kur pļavas ķirzakas nav sastopamas, sila ķirzakas ir galvenais gludenās čūskas barības avots. Šai sugai ir raksturīgs arī kanibālisms, un liela izmēra īpatņiem līdz 10 % barības var sastādīt jaunākie īpatņi. Reizēm gludenās čūskas medī arī nelielas odzes.
Vairošanās
Gludenajām čūskām vietējs populāciju izmērs ir neliels, līdz dažiem desmitiem pieaugušo īpatņu. Tās sāk vairoties 4 gadu vecumā, kad to garums pārsniedz 40—45 cm. Atsevišķām populācijām pirmās vairošanās vecums novērot daudz vēlāks: 6—8 gadu vecumā. Populācijas atražošanai nozīmīgākie ir lielākie un vecākie īpatņi, vecāki par 7 gadiem, jo tiem ir lielāks pēcnācēju skaits. Pārošanās sezona gludenajām čūskām ir no aprīļa līdz maijam (Latvijā maijā), iespējams, ir reģioni, kuros gludenās čūskas pārojas arī rudenī. Gludenā čūska ir oldzīvdzemdētāja, tas nozīmē, ka mātītēm olas attīstās ķermeņa iekšpusē, līdz ar to mazuļi no olām izšķiļas mātes ķermenī un piedzimst dzīvi. Piedzimstot čūskulēnam ir plāns membrānveida apvalks, kas pārplīst īsi pēc tā dzimšanas. Lai pēcnācēji labi attīstītos, mātītes patērē lielu enerģijas daudzumu, kas sastāda vidēji ap 40% no mātītes kopējās masas. Mātītēm, kas vairojās, ir raksturīga paaugstināta mirstība, jo, lai paaugstinātu ķermeņa temperatūru un paātrinātu olu attīstību, tās vairāk laika pavada atklātās vietās sauļojoties un to organismiem raksturīga novārgšana pēc grūtniecības. Tādēļ gludenās čūskas parasti vairojas reizi divos, trijos gados. Ja mātīte sapārojas biežāk, mazuļi bieži dzimst nedzīvi. Pēcnācēju skaits ir zems, piedzimst 2—10 mazuļi. Dzimšana Eiropā parasti notiek no septembra līdz oktobrim, ziemeļu areālā, Latviju ieskaitot, augusta beigās. Latvijas populācijai vidējais mazuļu garums ir 17,8 cm, svars 2.2 g.
Uzreiz pēc izšķilšanās mazuļi dodas ziemas miegā un tikai nākamajā pavasarī mostoties kanibālisma dēļ pēc iespējas ātrāk cenšas pamest populāciju. Izplatības areāla ziemeļu daļā raksturīga ļoti augsta jaundzimušo īpatņu mirstība pirmās ziemas laikā, kas var pārsniegt 80%.
Sistemātika
Gludenajai čūskai ir 2 vai 3 pasugas: