cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sabiha Gekčena
Karjera
Aviācijai Ataturks pievērsa īpašu uzmanību un tādēļ viņa aizgādnībā 1925. gadā tika dibināta Turcijas Aeronautikas biedrība. uz aviācijas skolas "Türkkuşu" atklāšanas pasākumu Ataturks paņēma līdzi Sabihu, kuru ļoti ieienteresēja ārvalstu izpletņlēcēju un planieristu priekšnesumi. Viņš esot pavaicājis, vai Sabiha gribētu kļūt par izpletņlēcēju un viņa atbildējusi: "Jā, noteikti! Esmu jau tagad tam gatava." Skolas direktoram Fuatam Buldžam Ataturks lika meiteni uzņemt skolā kā pirmo sievieti un Sabiha skolu pabeidza, iegūstot pilota licenci. Kopā ar septiņiem vīriešiem Gekčena tika nosūtīta uz padziļinātiem planieristu un motorizētu lidaparātu pilotu kursiem. Atrodoties Maskavā, viņa uzzināja, ka mirusi Zehra un lielā pārdzīvojuma dēļ nekavējoties atgriezās atpakaļ Turcijā, kur esot kādu laiku izvairījusies no jebkādiem sabiedriskiem pasākumiem.
1936. gada sākumā Ataturks ierosināja viņai iestāties Turcijas Kara aviācijas akadēmijā un kļūt par pirmo Turcijas sievieti-pilotu. Eskišehiras kara aviācijas bāzē viņa uzlaboja savas spējas, pilotējot bumbvedēju un kaujas lidmašīnas 1937. gada mācībās virs Egejas jūras un Trāķijas. Tajā pat gadā viņa piedalījās militārajā operācijā pret sacelšanos Dersimā un kļuva par pirmo sievieti-pilotu, kas piedalījusies kara aviācijas kaujā.
1938. gadā viņa veica plašu atzinību guvušo piecu dienu lidojumu pāri Balkānu valstīm. Vēlāk viņu apstiprināja par pasniedzēju "Türkkuşu" aviācijas skolā un tajā viņa kļuva par skolas padomes locekli un nostrādāja līdz 1955. gadam. Sabiha pati skolojusi četras sievietes-pilotes: Edibi Šubaši (Edibe Subaşı), Jildizu Učmanu (Yıldız Uçman), Sahavetu Karapasu (Sahavet Karapas) un Nezihi Viranjali (Nezihe Viranyalı). Sabiha bija aktīva lidotāja 28 gadu garumā, līdz 1964. gadam. Viņa sarakstīja grāmatu "Dzīve Ataturka gaitās", kas tika izdota 1981. gadā par godu Ataturka simtgades jubilejai.
Visā savā karjerā Sabiha bija lidojusi ar 22 dažādiem lidaparātiem vairāk kā 8.000 stundas, no kurām 32 stundas bija aktīvā kaujā un bombardēšanā.
Mantojums un atzinība
Par godu Sabihai nosaukts otra lielākā Stambulas lidosta — Sabihas Gekčenas starptautiskā lidosta, kas atrodas pilsētas Āzijas pusē.
Viņa bija vienīgā sieviete-pilote, kas 2006. gadā tika izvēlēta ASV publicētajam plakātu izdevumam "20 lielākie aviatori vēsturē".
1596. gads
1596. bija garais gads, kas sākās pirmdienā.
Seula
Seula (, izrunā:, burtiskā tulkojumā: ‘galvaspilsēta’) ir Dienvidkorejas galvaspilsēta un lielākā valsts pilsēta. Tā atrodas valsts ziemeļos, netālu no demarkācijas līnijas ar Ziemeļkoreju pie Hanganas upes.
Seula ar dažādiem nosaukumiem bija Korejas galvaspilsēta no līdz 1910. gadam, kad Koreja tika iekļauta Japānas Impērijā. Pēc Otrā pasaules kara, kad Koreja tika sadalīta Ziemeļkorejā un Dienvidkorejā, Seula de jure bija ne tikai Dienvidkorejas, bet arī Ziemeļkorejas galvaspilsēta. Tikai 1972. gada decembrī Ziemeļkorejas konstitūcijā tika izmainīts, ka oficiāli Ziemeļkorejas galvaspilsēta ir Phenjana.
Seulā dzīvo gandrīz 10,5 miljoni iedzīvotāju, bet kopā ar piepilsētām Inčhonu, Suvonu, Kojanu, Sonnamu un citām tās aglomerācijā dzīvo vairāk nekā 20 miljoni, kas ir gandrīz puse no visiem valsts iedzīvotājiem. Pēc aglomerācijas iedzīvotāju skaita Seula ir otra lielākā pilsēta pasaulē aiz Tokijas aglomerācijas.
Vēsture
Seula minēta rakstos kā Pekčes (Baekje) (viena no Trīs karaļvalstīm) galvaspilsēta Virjesona (Wiryeseong) 18. gadā p.m.ē.
6. gadsimtā Gorjo (Goryeo) valstī Seula bija "dienvidu galvaspilsēta.
Korejas kara laikā (1950—1953) pilsēta vairākas reizes tika spēcīgi nopostīta. Pēc pamiera noslēgšanas simboliski par Dienvidkorejas galvaspilsētu tika izraudzīta Seula, un mūsdienās Seulas aglomerācijā dzīvo 24% no Dienvidkorejas iedzīvotājem.
1988. gadā Seulā notika vasaras olimpiskās spēles.
Rīgas Zooloģiskais dārzs
Rīgas Nacionālais zooloģiskais dārzs jeb Rīgas zoodārzs (RZD) ir zooloģiskais dārzs Rīgā, Mežaparkā (Meža prospekts 1), Latvijas Republikā. Aizņem aptuveni 20 hektāru platību un tā kolekcijā ir 430 sugu 3000 dzīvnieki (neskaitot kukaiņus u.c. bezmugurkaulniekus), no kurām vairāk nekā 40 sugas iekļautas pasaules Sarkanajā grāmatā. Bez tam Rīgas Zoodārzam ir brīvdabas filiāle "Cīruļi”. Tā darbības pamatuzdevumus nosaka Pasaules zoodārzu un akvāriju stratēģija dabas saglabāšanā, tas piedalās dabas bioloģiskās daudzveidības saglabāšanā un veic darbu vides izglītībā:
Rīgas Zoodārza vēsture
Ideja par zooloģiskā dārza izveidošanu Rīgā sabiedrībā (presē) tika apspriesta jau 19. gadsimta beigās, taču pilsētas valde to noraidīja kā lieku greznību. Taču jaunais pilsētas mērs Georgs Armitsteds 1907. gadā ideju atbalstīja un zoodārza izveidošanu iekļāva pilsētas būvplānā, atvēlot tam teritoriju Ķeizarmežā. 1908. gada 29. septembrī apstiprināja biedrības "Rīgas Zooloģiskais dārzs" statūtus un biedrība uzņēmās līdzekļu vākšanu un organizatoriskos darbus. 1911. gada 13. aprīlī starp Rīgas pilsētas valdi un biedrību "Rīgas Zooloģiskais dārzs" noslēdza līgumu: biedrības pienākums bija atvērt Zooloģisko dārzu publikai ne vēlāk kā pēc pieciem gadiem, un nodrošināt vismaz 75 dzīvnieku sugu eksponēšanu, savukārt pilsēta uzņēmās finansiāli atbalstīt tā darbību. Zooloģiskā dārza plānu izveidoja pats Rīgas dārzu direktors Georgs Kūfalts, ēkas projektēja arhitekts Hermanis Zeiberlihs.
1914. gadā biedrībā "Rīgas Zooloģiskais dārzs" bija jau trīs simti mūža biedru (prominentākie bija Vidzemes gubernators Nikolajs Zvjagincevs, pilsētas galva Georgs Armitsteds, pilsētas dārzu direktors Georgs Kūfalts, nākamais pilsētas galva V. fon Bulmerinks, direktors valsts padomnieks G. Šveders u.c.), pateicoties sabiedrības atbalstam, uzceltas daudzas ēkas. Vairāk vai mazāk pārbūvētas līdz mūsdienām saglabājušās kantora ēka (Virses kundzes ziedojums), galvenie vārti ar kases namiņiem, ziloņu māja (Zīriņa un Hibnera firmas ziedojums), pērtiķu māja (komercpadomnieka Fogelzanga u.c. ziedojumi), u.c. Daudzus dzīvniekus dārzam dāvināja uzņēmēji, firmas, kuģu kapteiņi un privātpersonas. Pirmo ziloni dāvināja Zīriņa kungs kopā ar Hibnera firmu, bet mežacūku — Turkestānas konsuls Vortmana kungs, Krievijas Impērijas ķeizars Nikolajs II dāvāja sumbru pāri. 1914. gada laikā vien zoodārzam uzdāvināja 534 dzīvniekus.
Zoodārza attīstību pārtrauca Pirmais pasaules karš. 1916. gada martā Rīgas pilsētas valde pārstāja to finansiāli atbalstīt. Daļu no dzīvniekiem pārdeva, daļu likvidēja. 1917. gadā Rīgā ienāca Vācijas Impērijas armija, 37 vērtīgākie dzīvnieki tika aizvesti uz Vāciju, bet pārējie likvidēti. 1918. gadā Rīgas Zoodārzu slēdza. 1921. gadā Rīgas pilsētas valde nodeva tā īpašumus ar visām ēkām Sociālās apgādības nodaļai, kura te ierīkoja bērnu vasaras nometnes. Daudzas Zooloģiskā dārza mītnes, žogus, stiepļu pinumus demontēja un izmantoja citām vajadzībām, lauvu grotu izlauza, akmeņus sagatavoja aizvešanai.
1932.—1940.
1932. gada 2. novembrī pēc Zemkopības ministrijas Mežu departamenta vicedirektora Jāņa Robežnieka iniciatīvas izveidojās Rīgas Zoodārza atjaunošanas domubiedru grupa. 1933. gada 23. janvārī Robežnieks nosūtīja vēstuli pilsētas valdei, kurā lūdza izlemt jautājumu par zooloģiskā dārza dibināšanas nepieciešamību. Pilsētas valde 31. janvārī piekrita dārza dibināšanas nepieciešamībai. Sociālās apgādības nodaļa gan protestēja, jo bērnu koloniju pārcelšana izmaksātu dārgi. Sekoja strīdi, vēstuļu rakstīšana, līdz 1933. gada 1. jūlijā Rīgas pilsēta iznomāja Mežu departamentam daļu no bijušā zooloģiskā dārza gruntsgabala 34 052 kvadrātmetru platībā līdz ar ūdens lietošanas tiesībām Ķīšezerā par vienu latu lielu nomas maksu gadā. Atgūtajā teritorijā izvietoja 48 sugu 124 dzīvniekus (par Mežu departamenta līdzekļiem iegūti vienīgi divi lācēni, bet visi pārējie dzīvnieki bija privātpersonu dāvinājumi). Par spīti daudziem protestiem un citiem šķēršļiem. 1933. gada 24. septembrī atvērās jaunie Rīgas Zoodārza vārti (netālu no tagadējā 11. tramvaja galapunkta). Biedrību „Latvijas Zooloģiskais dārzs” oficiāli reģistrēja 1933. gada 19. decembrī 1934. gada 1. maijā Mežu departaments nodeva zoodārzu biedrībai „Latvijas Zooloģiskais dārzs”.
Pakāpeniski dārzs atguva bijušo teritoriju un sāka atjaunot ēkas. 1935. gada 19. jūlijā pilsētas valde nolēma likvidēt bērnu vasaras kolonijas un nodot visu teritoriju uz 25 gadiem zooloģiskajam dārzam pēc 1. septembra. Tikai kantora ēkā saglabājās bērnu nams. Dārzs bija iedalīts četros darba un uzraudzības rajonos un katram sargam ierādīts savs rajons. Zooloģiskā dārza sargu cepures bija darinātas pēc mežsargu cepures parauga, ar burtiem „ZD” pierē. Ievērojot sargu grūto darbu, direkcija nolēma tiem sargiem, kas nokalpojuši ne mazāk kā vienu gadu, piešķirt divas nedēļas atvaļinājumu ar algu. Jaunais zooloģiskais dārzs ātri kļuva ļoti populārs, apmeklētāju skaits auga (1933. g. — 40 000, 1934. g. — 143 000), tika būvētas ēkas, būri, iežogojumi, pārbūvētās un remontētas vecas ēkas, stādīti koki un krūmi, iegādāti jauni dzīvnieki. Iekārtošana un būvniecība notika gan ar pašu līdzekļiem, gan ar ziedotāju palīdzību. 1937. gadā biedrībā „Latvijas Zooloģiskais dārzs” bija 83 aktīvie, 2 mūža biedri un 12 goda biedri, bet pašā zooloģiskajā dārzā - 106 sugu dzīvnieki. 1939. gadā bija jau 112 sugu 311 dzīvnieki. Rīgas Zooloģiskais dārzs sadarbojās ar dārziem ārzemēs (t.sk. 1938. gada 1. jūlijā atvērto Kauņas zooloģisko dārzu un 1939. gadā atklāto Tallinas zoodārzu). Laba sadarbība izveidojās ar Kopenhāgenas zooloģisko dārzu (tā direktors Alvings pat ievēlēts par biedrības „Latvijas Zooloģiskais dārzs” goda locekli). 1938. gadā pabeidza tīģeru sprosta izbūvi un uzsāka pērtiķu mītnes pārbūvi, bet 1939. gadā pēc arhitekta A. Kalniņa projekta uzbūvēja lauvu mītni ar plašu brīvdabas novietni un 5 plašiem iekšsprostiem ar centrālo apkuri.
1940.—1990.
1940. gadā pēc Latvijas okupācijas jaunā vara likvidēja biedrību "Latvijas zooloģiskais dārzs" un nodeva Zooloģisko dārzu Rīgas pilsētas Nekustamo īpašumu pārvaldei. Direktors-rīkotājs L.Gailītis iesniedza atlūgumu, vēlāk viņu arestēja un 1941. gadā izsūtīja uz Sibīriju. 1944. gadā dārzā bija 179 dzīvnieku sugas (1946. gadā ieviesa jaunas dzīvnieku sugu plāksnītes — krievu un latviešu valodā).
1947. gadā ierīkoja kažokzvēru sektoru. 1948. gadā publikas lietošanai nodeva akvāriju, kuru Jāņa Slokas vadībā iekārtoja pilnīgi no jauna bijušā restorāna ēkā. Priekšroku deva aukstūdeņu zivīm, tomēr atsevišķā nodaļā bija tropu zivis (gadu vēlāk eksotisko zivju nodaļu paplašināja). Izveidoja arī vietējo un eksotisko ūdensaugu kolekciju. Sāka veidot terāriju, tam bija divas nodaļas: lielajā terārijā jeb krokodilu mājā bez krokodiliem dzīvoja arī varāni, pitoni, bruņrupuči u.c.; bet mazajā terārijā izmitināja plašu rāpuļu kolekciju, tai skatā indīgās čūskas — kobras, gjurzas un efas. 1951. gadā Rīgas Zooloģiskajā dārzā bija jau 114 putnu un 115 zīdītāju sugas. Zoodārzam plaši piesaistīja skolēnus, lai celtu to zināšanu līmeni - 1951./52. mācību gadā zoodārzā darbojās 90, vēlāk pat ap 200 t.s. jauno naturālistu. 1952. gada 5. martā Rīgas pilsētas Darbaļaužu Deputātu padomes izpildu komiteja apstiprināja Rīgas Zooloģiskā dārza nolikumu. Nolikums paredzēja, ka Zooloģiskais dārzs atrodas Kultūras pārvaldes pakļautībā un tā direktoru un vietniekus ieceļ vai atlaiž Izpildu komiteja, atbilstoši padomju ideoloģijai, paredzēja „radošā Padomju darvinisma popularizēšanu, padomju zinātnes un celtniecības sasniegumu pielietošanu un PSRS dabas bagātību parādīšanu” u.tml. Dzīvnieku kolekcija tika veidota saskaņā ar Izpildu komitejas apstiprinātu sarakstu. 1952. gadā zooloģiskajā dārzā iedibināja Putnu dienu tradīciju (kas populāra arī mūsdienās) ar putnu skati, kurā parādīti labākie putnu būrīšu veidi, LPSR Zinātņu akadēmijas ornitologi lasīja referātus un demonstrēja putnu gredzenošanu. Dārzā nodibināja Zinātnisko padomi, lai apspriestu zinātņu popularizēšanas, zinātniskās pētniecības, zootehniskā un veterinārā darba jautājumus. 50. gadu beigās sugu un eksponātu skaita ziņā Rīgas Zooloģiskais dārzs ieņēma otro vietu PSRS (pirmajā vietā bija Maskavas Zooloģiskais dārzs).
1972. gadā zooloģiskajā dārzā ieviesa "Zivju dienu" tradīciju ar konsultācijām un vietējo zivju skati, kas turpinājās arī vēlākos gados. 1979. gadā uzbūvēja lāču māju. Rekonstruēja veterināro ambulanci. Kopumā dārzā bija 367 sugu 2149 dzīvnieki. Rīgas pilsētas tautas deputātu padomes Izpildkomiteja pieņēma lēmumu „Par Rīgas Zooloģiskā dārza rekonstrukciju, paplašināšanu un labiekārtošanu 1980.-85. gados”. Šis lēmums paredzēja t.s. „šefību” — 18 pilsētas rūpniecības uzņēmumi un transporta organizācijas uzņēmās atbildību par atsevišķu būvju un teritoriju remontu, uzturēšanu un labiekārtošanu. Pilsētas attīstības ģenerālplāns paredzēja paplašināt dārza teritoriju līdz 46 ha. No 1980. līdz 1985. gadam uzcēla t.s. kažokzvēru rajonu, flamingu māju, ķenguru un jaku mītnes, pēc rekonstrukcijas atvēra terāriju, nīlzirgu, kiangu mītnes. Izveidoja bakterioloģisko pētījumu laboratoriju. Kopš 1982. gada Rīgas Zooloģiskais dārzs sadarbojas ar t.s. sadraudzības pilsētu Kobes un Rostokas zooloģiskajiem dārziem. No Kobes zooloģiskā dārza saņēmām pirmos Japānas makakus, bet no Rostokas zooloģiskā dārza Kadjakas lāču mātīti. Sadarbība turpinās arī mūsdienās. 1987. gadā Zooloģiskajā dārzā izveidoja Ekoloģijas laboratoriju, kura 1988. gadā sāka realizēt Eiropas kokvardes reintrodukcijas programmu.
1991.—2009.
90. gadu sākumā ievērojami samazinājās apmeklētāju skaits, jo Zoodārzu vairs neapmeklē daudzie atpūtnieki no bijušās PSRS (ja pēdējos padomju gados apmeklētāju skaits reizēm pārsniedza 700 000, tad tagad tas ir tikai 100 000 gadā). 1992. gada novembrī RZD tika uzņemts Eiropas Zoodārzu un akvāriju asociācijā (EAZA), bet 22. decembrī Latvijas Republikas Augstākā Padome pieņēma lēmumu piešķirt Rīgas Zooloģiskajam dārzam "Nacionālā zooloģiskā dārza" statusu. 1998. gada 13. novembrī atklāta Tīģeru māja — plašākā un modernākā tāda veida celtne Eiropā, pirmā par firmu un privātpersonu ziedotajiem līdzekļiem uzceltā būve kopš 1930. gadiem, bet par ar Rīgas domes piešķirtajiem līdzekļiem rekonstruēta Lauvu māja. 1999. gada 15. maijā atklāta Lauku sēta, kurā var iepazīt Latvijai raksturīgos mājdzīvniekus. Bet 2001. gada 25. maijā - Tropu māja ar 80 sugu dzīvniekiem. 2002. gadā izbūvēta mazo pandu mītne, izveidots tropu jūras akvārijs. 2004. gadā izveidoti un apdzīvoti aploki takiniem un polārlapsām. 2005. gadā uzsākti dzīvnieku barošanas demonstrējumi: publiski baro nīlzirgus, pelikānus, katas lemurus un trenē roņus. Atjaunota vēsturiskā ēka Baložu māja, kurā ierīkota Rīgas Zooloģiskā dārza vēstures krātuve.
2009.-2013.
Pēc 2009. gada valsts dotācijas zooloģiskajam dārzam samazinājās, un uz 2013. gadu lielākā daļa tā ieņēmumu kļuva pašu iegūti no ieejas biļetēm un saimnieciskās darbības. Ar tālaika finansējumu vairs nepietika, lai nodrošinātu dzīvniekiem labus apstākļus.
Labturības problēmas
Organizācijas “Born Free Foundation” 2011. gadā veiktajā pētījumā, kura mērķis bija noskaidrot EK direktīvas 1999/22 īstenošanas rezultātus, tika apgalvots, ka Latvijas zooloģiskajos dārzos, tostarp Rīgas zooloģiskajā dārzā, dzīvnieku turēšanas apstākļi lielā mērā neatbilst direktīvas prasībām. Direktīva paredz, ka zoodārziem jāpalielina loma bioloģiskās daudzveidības saglabāšanas programmā un savvaļas dzīvnieku sugu saglabāšanā un aizsardzībā, kā arī jāuzlabo labturības standarti.
Pēc 2013. gada
Vēlāk zoodārza finansējums nedaudz uzlabojās - 2020. gadā ap 50 procentus deva Rīgas dome, un ap 40 sagādāja pats zoodārzs. Tas ļāva uzlabot labturības normu ievērošanu.
2020. gados zoodārza iemītnieki gadā patērēja 600 tonnu barības,
Rīgas Zooloģiskā dārza direktori
1933. gada 24. septembrī par dārza direktoru-rīkotāju ievēlēja Zemkopības ministrijas Mežu departamenta vecāko entomologu Laimoni Gailīti. 1941. gada 4. jūliju par Rīgas Zooloģiskā dārza direktora pagaidu vietas izpildītāju iecēla zoodārza veterinārārstu Arvīdu Vīksni. Laikā no 1952. gada decembra līdz 1960. gada aprīlim Zooloģiskajā dārzā cits citu nomainīja un amata pienākumus pildīja trīs direktori: Osvalds Bauers, Jēkabs Vecvagars un Rihards Stankevics. 1960. gada aprīli par Rīgas Zooloģiskā dārza direktoru iecēla Jevgēņiju Bobrovu no Maskavas Kažokzvēru institūta. Ar 1971. gada maiju direktora pienākumus sāka pildīt Visvaldis Makstenieks. No 1977. gada novembra līdz 1985. gada augustam Zooloģiskā dārza direktore bija Ruta Kazarova. No 1985. gada 1. augusta direktores pienākumus pildīja Ludmila Matajeva. No 1988. gada 11. novembra direktora pienākumus pildīja Zooloģiskā dārza darbinieku ievēlētais Juris Zvirgzds, kuru 1989. gada 24. augustā amatā nomainīja Ilgvars Pūkainis. Kopš 1995. gada zooloģiskā dārza direktora vietas izpildītājs, gadu vēlāk direktors un kopš 2004. gada valdes priekšsēdētājs bija Rolands Greiziņš. 2017. gada nogalē viņš amatu atstāja un īslaicīgi Zoodārza vadību uzņēmās valdes locekļi - Edgars Vītols un Uldis Želubovskis. 2018. gada sākumā Greiziņa vietā tika apstiprināts ilggadīgais zooloģiskā dārza sabiedrisko attiecību speciālists un vēlākais politiķis, Saeimas deputāts Ingmārs Līdaka. Tomēr 2020. gada 20. februārī Rīgas pilsētas izpilddirektors Juris Radzevičs Līdaku un zooloģiskā dārza valdes locekli Andri Morozovu atbrīvoja no amata, vainojot nesaimnieciskā rīcībā. No 2020. līdz 2021. gadam Rīgas zooloģiskā dārza direktora pienākumu izpildītājs bija Rolands Greiziņš, savukārt no 2021. gada februāra to vada Jānis Rudzītis.
Zoodārzs nepastāv (1918—1933)
Saules aptumsums
Saules aptumsums ir aptumsuma veids, kad Mēness nostājas starp Sauli un Zemi, tādā veidā pilnībā vai daļēji Mēness aizklāj Sauli un aptumšo Zemes virsmu. Saules aptumsums var notikt tikai jaunmēness fāzes laikā, kad, skatoties no Zemes, notiek Saules un Mēness konjunkcija. Pilna Saules aptumsuma gadījumā Mēness disks aizsedz Sauli pilnībā, bet, ja ir daļējs vai gredzenveida Saules aptumsums, tā nav aizsegta pilnībā.
Pasaulē pēdējais Saules aptumsums notika 2017. gada 21. augustā, kas bija pilnais aptumsums un redzams Amerikas Savienotajās Valstīs. Nākamais Saules aptumsums būs 2018. gada 15. februārī. Tas būs daļējs Saules aptumsums un novērojams Antarktīdā, kā arī beigu fāze būs redzama Čīlē un Argentīnā.
Saules aptumsuma veidi
Pilns Saules aptumsums iestājas, kad Mēness pilna ēna skar Zemes virsmu. Pilns Saules aptumsums ir iespaidīga dabas parādība, tādēļ daudzi cilvēki dodas uz vietām, kur tas ir sagaidāms, lai redzētu to paši ar savām acīm. notikušais pilnais aptumsums Eiropā palīdzēja palielināt sabiedrības interesi par šo parādību, kā rezultātā ļoti plašas cilvēku masas devās apskatīt paši savām acīm gredzenveida aptumsumu un.
Gredzenveida Saules aptumsums iestājas, kad Mēness pilnas ēnas virsotne atrodas virs kāda Zemes virsmas punkta.
Daļējs Saules aptumsums iestājas, kad Mēness pusēna skar Zemes virsmu. Daļējā aptumsuma gadījumā Mēness aizsedz tikai daļu no Saules diska. Aizklājums var izskatīties kā neliels robs spožajā Saulē vai arī tikai kā šaurs sirpis. Daļējais aptumsums vienmēr ir novērojams pilnā vai gredzenveida aptumsuma sākumā un beigās.
Saules un Mēness aptumsums
Saules aptumsumi ir saistīti ar Mēness kustību un notiek jaunmēness laikā, periodos, kad Saule atrodas tuvu kādam no Mēness orbītas mezgliem. Šo parādību novēroja jau senie ēģiptieši un ķīnieši. Senie austrumnieki mēdza teikt, ka Pūķis norij Sauli vai ar savu asti aizsedz to. Atbilstoši tas tika domāts, ka Pūķa aste vai galva atrodas pie viena no Mēness mezgliem. Mēnesim, tāpat tā mezgliem tiek piešķirta liela karmiska loma. Mēness un Saules aptumsumiem ir pat lielāka ietekme uz Dabu, cilvēkiem, viņu psihi un veselību nekā Mēness fāžu maiņām.
Atšķirība starp Saules un Mēness aptumsumiem
Mēness aptumsums novērojams laikā, kad Zeme aiziet priekšā Saulei jeb Mēness ieiet Zemes ēnā. Mēness aptumsumi notiek gandrīz tikpat bieži kā Saules aptumsumi. Mēness aptumsumus var redzēt veselā Zemes puslodē. Konkrētā vietā redzami 2-3 reizes gadā. 2003. gadā Latvijā pilns Mēness aptumsums bija vērojams 9. novembrī. 2004. gada 28. oktobrī - vērojām daļēju mēness aptumsumu.
Kā aptumsumi ietekmēja cilvēkus senajos laikos
Senos laikos Grieķijā kāds karavadonis dodoties kaujā, tomēr savu karapulku pagriezis atpakaļ, jo uzskatījis Saules aptumsumu par sliktu zīmi. Savukārt, Krievijā ir pat teiksma par Igora kauju un glezna, kas attēlo Saules aptumsumu un šo kauju, bet šajā gadījumā karavadonis no kaujas neatteicās un zaudēja to.
Astrologs Juris Kauliņš pastāstīja, ka Saules aptumsumi ietekmējuši viņa likteni samērā spēcīgi. Savu pirmo aptumsumu Juris atceras vēl no skolas laikiem, kad 1966.gada maijā vērojot Saules aptumsumu, viņš otrās klases skolēns būdams nolēma pievērsties astronomijai, ko vēlāk dzīvē arī realizēja un daudzus gadus strādāja Baldones observatorijā.
1675. gads
1675. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Tvaika iela (Rīga)
Tvaika ielā atrodas Rīgas Psihoneiroloģiskā slimnīca, 49. autobusu maršruta galapunkts "Daudersala" un gandrīz Tvaika ielas beigās atrodas arī 5. tramvaja maršruta galapunkts "Mīlgrāvis".
Ielu savienojumi
Tvaika iela ir savienota ar šādām ielām:
Zvirgzde (upe)
Zvirgzde (arī Zvirgzda, Zvirgzdupe) ir Misas labā krasta pieteka Bauskas un Ogres novados. Sākas kā grāvis mežā austrumos no Birzgales Birzgales pagastā. Tipiska līdzenumu upe, kuras krastos meliorētas lauksaimniecības platības. Upes gultne visā garumā regulēta. Lielākās pietekas: Augstupe (10 km), Rūsiņupīte (7 km). Lielākās apdzīvotās vietas krastos: Birzgale, Zvirgzde. Upi šķērso autoceļš P89.
SKS 18. ekspedīcija
'''SKS 18. ekspedīcija' ( jeb ISS-18'') bija Krievijas un ASV rīkota kosmonautu ekspedīcija uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Kosmosa kuģis Sojuz TMA-13 startēja 07:01 UTC,  saslēdzās ar staciju. notika oficiāla stacijas vadības pārņemšana no vecās komandas.
Valdess
Valdess var būt:
Vilhelms Grīners
Vilhelms Kārlis Eduards Grīners (dzimis, miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes Latvijas luterāņu mācītājs. No 1916. gada kalpoja Straupes, vēlāk Raunas draudzē. Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 5. februārī komunistu tribunāls kā "kontrrevolucionāru" notiesāja uz nāvi. 1922. gadā par darbošanos tribunālā tika tiesāti tā dalībnieki Saulgoze, Bērziņš un Priedītis, tomēr pierādījumu trūkuma dēļ attaisnoti.
Štrasers
Štrasers (de; sieviešu dzimtē Štrasere) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Lilijas iela (Rīga)
Lilijas iela ir Rīgas iela Kurzemes rajona administratīvajā rajonā, Iļģuciema un Dzirciema apkaimēs. Lilijas iela sākas krustojumā ar Daugavgrīvas ielu un Tvaikoņu ielu, un beidzas krustojumā ar Buļļu ielu. Ielas garums ir 670 metri un tā klāta ar asfalta segumu. Lilijas ielā ir dažāda veida dzīvojamā apbūve.
Vēsture
Iela pirmo reizi Rīgas ielu sarakstos minēta jau 1898. gadā ar nosaukumu Emmas iela (ru). 1924. gadā Vecmīlgrāvī tika izveidota vēl viena iela ar nosaukumu Emmas iela, tāpēc Iļģuciemā esošās ielas nosaukums 1928. gadā tika mainīts.
Ielu savienojumi
Lilijas iela ir savienota ar šādām ielām:
Viktors Valdess
Viktors Valdess (es; dzimis Barselonā, Spānijā) ir bijušais spāņu futbolists, spēlēja vārtsarga pozīcijā, bijušais Spānijas futbola izlases dalībnieks.
V. Valdess ir visu laiku veiksmīgākais Barcelona vārtsargs, kluba sastāvā ir izcīnījis piecus La Liga titulus, divas reizes izcīnījis uzvaru UEFA Čempionu līgā (2005–06, 2008–09) un vienreiz ieguvis Spānijas Karaļa kausu (Copa del Rey).
Kluba pamatsastāvam viņš pievienojās 2002.—2003. gada sezonā, pirms tam spēlējis dažādās jaunatnes komandās un Barcelona B sastāva komandā.
2010. gadā Spānijas izlases sastāvā izcīnīja uzvaru 2010. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā.
Sasniegumi
Barcelona
Standard Liège
Spānija
Individuālie sasniegumi
Vitālijs Petrovs
Vitālijs Petrovs (dzimis Viborgā) ir Krievijas autosportists, 2009. gada GP2 vicečempions. Kopš. gada piedalās Formula 1 pasaules čempionātā, kopš. gada — Caterham komandas sastāvā.
Sākums (2001—2005)
Atšķirībā no daudziem citiem autosportistiem, Petrovs karjeru neuzsāka kartingos. 2001. un 2002. gadā viņš piedalījās Lada kausā Krievijā, otrajā sezonā izcīnot maksimālo iespējamo punktu skaitu. Nākamajā sezonā viņš piedalījās dažādos Formula Renault čempionātos, kur neguva panākumus. 2004. gadā Petrovs atgriezās Krievijā, kur kļuva par Russian Lada Revolution vicečempionu. Nākamajā gadā viņš izcīnīja titulus Russian Lada Revolution un Krievijas Formula Renault 1600.
F3 Eirosērija (2006)
2006. gadā Vitālijs Petrovs piedalījās F3 Eirosērijā. 18 sacīkstēs izcīnot 9 pjedestālus, no tiem 4 uzvaras, krievu pilots ieguva 3. vietu kopvērtējumā.
SKS 15. Krievijas viesekspedīcija
Viesekspedīcija startēja ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-13, un tās apkalpe ir kosmonauts otrajā paaudzē Ričards Geriots. Kopā ar viņu ar Sojuz TMA-13 uz staciju tika nogādāti arī SKS 18. ekspedīcijas apkalpes locekļi Maikls Finks un Jurijs Lončakovs.
Vitālijs Petrovs
GP2 (2006—2009)
2006. gadā Petrovs debitēja GP2 čempionātā David Price Racing komandas sastāvā, aizvadot pusi sezonas. 2007. gadā viņš pievienojās Campos vienībai, piecas reizes izcīnot punktus un iegūstot 13. vietu kopvērtējumā. Petrovs tosezon uzvarēja vienā sacīkstē. Nākamajās divās sezonās pilots aizvien biežāk sāka izcīnīt vietas uz pjedestāla un 2009. gadā bija viens no pretendentiem uz titulu, sezonas beigās kļūstot par vicečempionu.
SKS 15. Krievijas viesekspedīcija
Uz zemi kosmonauts atgriezās kosmosa kuģa Sojuz TMA-12 nolaižamajā aparātā kopā ar SKS 17. ekspedīcijas apkalpes locekļiem Sergeju Volkovu un Oļegu Konoņenko.
Vitālijs Petrovs
Formula 1 (kopš 2010)
Petrovs tika saistīts ar vietu Campos, Sauber un Renault komandās. gada Formula 1 sezonai. tika paziņots, ka pilots brauks Renault, tādējādi kļūstot par pirmo krievu braucēju Formula 1 čempionātā.
Formula 1 rezultāti
† - Nefinišēja, bet ieskaitīts klasifikācijā, jo paveica vismaz 90% no distances.
Sangaste (stacija)
Sangaste (et) ir stacija dzelzceļa līnijā Tartu—Valga Valgas apriņķa Tellistes pagasta Tsirgulīnā un atrodas 19,9 km attālumā no Valgas, 69,3 km attālumā no Tartu un 259,4 km attālumā no Tallinas. Sangastē pietur Valgas un Tartu (Tallinas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni.
Līdz ar Pleskavas-Rīgas dzelzceļa līnijas atzara Valka-Tērbata izbūvi 1889. gadā tika atklāta arī Sangastes dzelzceļa stacija (de, ru). Sangastes stacijas ēka būvēta pēc tipveida projekta 19. un 20. gs. mijā. Tā bija vienstāva koka ēka ar salīdzinoši bagātīgu fasāžu dekoratīvo apdari, kā arī divslīpes jumtu ar jumtgaļu nošļaupumiem. Pēc 1. pasaules kara Sangastes stacijas ēka tika pārbūvēta, sākotnēji greznās fasādes vienkāršojot. Pie stacijas kompleksa pieder arī 19. gs. beigās celtais ūdenstornis.
Francis II Hābsburgs
Francis II (de; dzimis, miris ) bija pēdējais Svētās Romas impērijas imperators un pirmais Austrijas Impērijas imperators.
Valdīja kā Svētās Romas impērijas imperators no 1792. gada līdz 1806. gadam, kad pēc sakāves Austerlicas kaujā, impērija tika likvidēta, bet Francis II kļuva par Austrijas imperatoru Franci I un valdīja līdz savai nāvei 1835. gadā. Bija arī Ungārijas un Bohēmijas karalis, kā arī Vācu konfederācijas prezidents kopš tās nodibināšanās 1815. gadā.
Būdams viens no galvenajiem Napoleona pretiniekiem, piedzīvoja vairākas smagas sakāves, un politisku iemeslu dēļ izdeva meitu Mariju Luīzi par sievu Napoleonam. Tomēr Sestās koalīcijas kara rezultātā Napoleons tika sakauts, un Vīnes kongresā Austrija, sevišķi tās kanclera Meterniha vadībā, bija viena no pēckara Eiropas iekārtas arhitektiem. Pēc kariem, sakarā ar Austrijas iesaistīšanos Svētajā Savienībā, Francis II tika uzskatīts par reakcijas balstu.
Koknese (stacija)
Koknese ir dzelzceļa stacija līnijā Rīga—Krustpils, kas atrodas Aizkraukles novada un Kokneses pagasta administratīvajā centrā Koknesē. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Dzelzceļa staciju uzbūvēja līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils izbūvi 1861. gadā. 1930. gados Rīgas—Kokneses maršruta tūristu vilcieni bija sevišķi iecienīti. To programmā bija iekļauta Kokneses pilsdrupu apskate, vizināšanās ar laivām pa Daugavu līdz Staburagam un dejas specializētajā deju vagonā. Otrā pasaules kara laikā sākotnējā stacijas ēka tika nopostīta.
2013. gadā stacijā uzbūvēti paaugstinātie peroni. 2013.—2014. gadā tika modernizēti sliežu ceļi un netālu esošā pārbrauktuve.
Korejiešu valoda
Korejiešu valoda (한국어, hangugeo; 조선말, chosŏnmal) ir oficiālā valoda Korejas Republikā (Dienvidkorejā) un Korejas TDR (Ziemeļkorejā). Korejiešu valodā runā aptuveni 78 miljoni cilvēku, no kuriem 48 miljoni dzīvo Korejas Republikā, 24 miljoni — Korejas TDR, vairāk nekā 2 miljoni — Ķīnā, aptuveni 1 miljons — Amerikas Savienotajās Valstīs, ap 0,5 miljoniem — Japānā, bet pārējie 2,5 miljoni — atlikušajās pasaules valstīs. Korejiešu valodai ir divas atšķirīgas rakstības sistēmas: hangils un handža. Korejiešu literārā valoda balstās uz Seulas dialektu.
Valodnieki diskutē par korejiešu valodas piederību kādai konkrētai valodu saimei. Daudzi speciālisti uzskata, ka tā ir izolēta valoda, bet daži valodnieki uzskata, ka tā ir viena no altajiešu valodām.
Vēsture
Korejiešu valodas vēsturisko posmu periodizācija ir šāda:
Īpašvārdu atveidošana
Korejiešu valodas īpašvārdu atveidošana latviešu valodas vidē tiek veikta pēc fonētiskās transliterācijas principa. Korejiešu valodas hangila burti tiek pārlikti latviešu valodas ortogrāfijā pēc to formālās vērtības, pakļaujot vārdus gramatizācijai.
Pēc šiem noteikumiem atveidojami Ziemeļkorejas un Dienvidkorejas cilvēku personvārdi un ģeogrāfiskie nosaukumi. Korejiešu izcelsmes personvārdi sastopami arī Amerikas Savienotajās Valstīs, Kanādā, Austrālijā, Krievijā, Ķīnā, Japānā, retāk citur pasaulē. Atveidojot citu pasaules reģionu korejiešu izcelsmes personu vārdus, jāņem vērā šajā zemē pieņemtā izrunas prakse un vārdu pierakstu sistēmas.
Sentlorensa līcis
Sentlorensa līcis ir pasaulē lielākā upes grīva, Sentlorensas upes ieteka Atlantijas okeānā, pēc hidroloģiskā režīma — iekšzemes jūra. Tā platība ir 236 000 km² un tajā ir 35 000 km³ ūdens. Izvietojusies Ziemeļamerikas ziemeļaustrumos starp Labradoras pussalu ziemeļos, Ņūfaundlendas salu austrumos un Jaunskotijas pussalu un kontinenta krastu dienvidos. Ar okeānu to savieno Kabota, Belilas un Konso jūras šaurumi. Līcī vairākas salas, lielākās no kurām ir Antikosti, Keipbretona un Prinča Edvarda sala.
Pščina
Pščina ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz ziemeļiem no Čehovices-Dzedzices. Pilsētas nosaukums pazīstams Polijas skolniekiem kā izņēmums no vispārējā pareizrakstības normām, ka pēc burta p vienmēr raksta rz, nevis sz. Pilsēta attīstījās ap 12. gadsimta pili, kurā tagad ir muzejs. Viduslaikos kņazists centrs. Pati pilsēta pirmoreiz minēta 1327. gadā un atradās Krakovas - Cešinas tirdzniecības ceļā. Pilsēta bija pazīstams zivju, sevišķi karpu, audzēšanas centrs. Baroka laika vācu komponists Georgs Filips Tēlemanis kādu laiku šeit strādāja par kapelmeistaru. Pirmā pasaules kara laikā kādu laiku šeit atradās vācu armijas Austrumu galvenais militārais štābs.
1900. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1900. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Vidzemes, Latgales, Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas sastāvā (Kurzemes, Vidzemes un Vitebskas guberņā).
Arābijas jūra
Arābijas jūra (ar, Bahr-al-Arab; fa; ur; hi; dv; so; la) ir Indijas okeānam piederīga malas jūra starp Arābijas pussalu un Indiju. Viena no lielākajām jūrām pasaulē.
Robežas un līči
Ziemeļos atrodas Irānas austrumu piekraste un Pakistāna, austrumos — Indija, dienvidos (velkot iedomātu līniju no Gvardafui raga līdz Kumari ragam Indijā) — Indijas okeāns, rietumos — nedaudz Somālijas piekrastes, Adenas līcis, Arābijas pussalas dienvidu piekraste.
Arābijas jūrai ir divi lieli līči — Adenas līcis rietumos, kas savieno Arābijas jūru ar Sarkano jūru un Omānas līcis ziemeļos, kas Arābijas jūru savieno ar Persijas līci. Indijas piekrastē ir mazāki līči — Kačhas līcis un Khambhātas līcis.
Vēsture
Jau kopš aizvēsturiskiem laikiem Arābijas jūra ir kalpojusi par ļoti svarīgu tranzīta ceļu starp pirmajām Zemes civilizācijām Senajā Divupē, Indas ielejā, Nīlas ielejā, Ķīnā un Dienvidaustrumu Āzijā. Jūrasbraucējiem bija samērā viegli izmantot prognozējamos musonu vējus.
Arī mūsdienās Arābijas jūra kalpo kā globālas nozīmes naftas un dabasgāzes tranzīta ceļš.
Konstantīns Feoktistovs
Konstantīns Feoktistovs (ru; dzimis, miris ) bija PSRS kosmonauts, kosmiskās tehnikas konstruktors. Viņš bija pirmais kosmonauts, kurš nebija militārais pārstāvis un vienīgais PSRS kosmonautikas vēsturē, kurš nebija PSRS komunistiskās partijas biedrs.
Biogrāfija
Konstantīns Feoktistovs dzimis Voroņežā. Jau skolas laikā interesējies par kosmiskajiem lidojumiem, tāpēc pēc skolas beigšanas nolēmis iestāties aviācijas institūtā.
1955. gadā Feoktistovs kopā ar Tihonravovu pārgāja uz Sergeja Koroļova konstruktoru biroju OKB-1. Tur viņš piedalījās Pirmā Zemes mākslīgā pavadoņa izstrādē. Vēlāk viņš bija kosmosa kuģa Vostok projektēšanas vadītājs.
Pēc veiksmīgi palaisto kosmosa kuģu Vostok lidojumiem tika pieņemts lēmums kosmosā sūtīt vairāku cilvēku apkalpi, no kuriem viens būtu komandieris (pieredzējis lidotājs), viens zinātniskais līdzstrādnieks (inženieris) un viens ārsts. K. Feoktistovs kā izcils kosmosa kuģa sistēmu pārzinātājs uzreiz pieteica savu kandidatūru. Viņu atbalstīja S. Koroļovs, kurš panāca to, ka tika samazinātas medicīniskās prasības kandidātam, lai Feoktistovs tiktu apstiprināts lidojumam. Feoktistovs izgāja pilnu kosmonauta sagatavošanas kursu.
Cefeja Gamma Ab
Cefeja Gamma Ab ir citplanēta, kas atrodas 14,1 pc attālumā no Zemes Cefeja zvaigznājā. Planēta riņķo ap zvaigzni Cefeja Gamma A vidēji 2,039 AU attālumā. Planētas orbītas ekscentricitāte ir 0,1146. 1 Gads uz planētas ilgst 902,876 Zemes dienas ilgi un tā sver 1,603 reizes vairāk par Jupiteru.
Konstantīns Feoktistovs
Biogrāfija
Pēc kosmiskā lidojuma Feoktistovs turpināja konstruktora darbību OKB-1. Viņa vadībā tika projektēti kosmosa kuģi Sojuz, Sojuz T, Sojuz TM, Progress, Progress-M, ka arī orbitālās stacijas Saljut, Mir.
Cefeja Gamma Ab
Planētu atklāja 1988. gadā, bet tās orbitālos parametrus noskaidroja tikai 2002. gadā, proti, 14 gadus vēlāk.
Konstantīns Feoktistovs
Biogrāfija
1968. gadā kopā ar kosmonautu grupu Mēness lidojumu programmas ietvaros brauca uz Somāliju, lai pētītu zvaigžņoto debesi.
Ambligonīts
Ambligonīts ir fluorfosfāta minerāls (Li,Na)Al(F,OH)[PO4]. Minerāls tika atklāts 1817. gadā. Tā nosaukums cēlies no grieķu vārdiem "strups" un "stūris".
Cefeja Gamma Ab
Ieraugot planētas orbitālos parametrus, varētu domāt, ka tās hipotētiskie Zemes lieluma pavadoņi ir dzīvībai nepiemēroti zemo temperatūru dēļ, bet patiesībā viss ir otrādi — uz hipotētiskajiem Zemes lieluma pavadoņiem ir tikpat karsts, kā ieslēgtā un uzkarsētā mikroviļņu krāsnī, jo zvaigzne Cefeja Gamma A ir uzpūtusies. Pateicoties zvaigznes Cefeja Gamma A izmēriem, tā pieder pie planētām, ap kurām varētu riņķot cepeškrāsnij līdzīgi pavadoņi t.i., tādi uz kuriem pirms pāris miljardiem gadu varēja būt dzīvība (vēsāks klimats), bet tagad ir pārāk karsts ilgstoši pieaugošās saules starjaudas dēļ.
Konstantīns Feoktistovs
Biogrāfija
1980. gadā no maija līdz oktobrim K. Feoktistovs gatavojās otrajam kosmiskajam lidojumam. Viņam kopā ar Leonīdu Kizimu un Oļegu Makarovu kosmosa kuģī Sojuz T-3 vajadzēja doties uz orbitālo staciju Saljut-6, lai veiktu termoregulācijas sistēmas remontu. 1980. gada oktobrī medicīnas komisija nepielaida Feoktistovu lidojumam veselības problēmu dēļ. Viņa vietā uz staciju aizlidoja Genādijs Strekalovs. No kosmonautu grupas aizgāja 1987. gadā.
Ambligonīts
Minerāla krāsa ir atšķirīga: no bezkrāsainas līdz vāji rozā, dzeltenai, zilganai. Spīdums — stiklains. Tas satur aptuveni 10% litija un tiek izmantots litija iegūšanai. Galvenās ieguves vietas ir Kalifornijā un Francijā.
Cefeja Gamma Ab
Ja mūsu planēta kā pavadonis riņķotu ap šo milzīgo, Jupiteram līdzīgo planētu, tad mūsu planēta būtu pārvērtusies par gigantisku maizes krāsni, kurā valdītu 4 gadalaiki — ziemā termometrs uz mūsu planētas rādītu 137 °C, bet vasarā karstums sasniegtu 187 °C. Dzīvība uz mūsu planētas labākajā gadījumā būtu bijusi pirms pāris miljardiem gadu, kad klimats ir bijis vēsāks.
Konstantīns Feoktistovs
Biogrāfija
1989. gadā Feoktistovs atstāja darbu NPO "Energija" (agrāko OKB-1), kur viņš bija galvenā konstruktora vietnieks. Kopš 1990. gada pasniedza N. Baumana vārdā nosauktajā Maskavas augstākajā tehniskajā skolā, kur ieguva tehnisko zinātņu doktora grādu. Viņš publicējis vairāk nekā 150 zinātnisko darbu un veicis 20 izgudrojumus.
Konstantīna Feoktistova vārdā nosaukts Mēness krāteris.
Galaxy 15
Galaxy 15 bija ASV uzņēmuma Intelsat sakaru pavadonis. 2005. gadā to palaida PanAmSat vajadzībām. 2006. gadā PanAmSat apvienojās ar Intelsat, un pavadonis pārgāja tā īpašumā. Tā pēdējais darbības punkts bija ģeostacionārajā orbītā 133° rietumu garuma, kur nodrošināja sakaru pakalpojumus Ziemeļamerikai. 2022. gada 10. augustā atkal zaudēta kontrole pār Galaxy 15, un tas nekontrolēti dreifē.
2010. gada aprīlī Galaxy 15 kļuva nevadāms, un sāka dreifēt ģeostacionārajā orbītā. Sākotnēji uzskatīja, ka problēmu radīja Saules uzliesmojums, kas sabojāja pavadoņa elektroniku. Vēlāka analīze liecināja, ka visticamākais iemesls ir statiskās elektrības uzkrāšanās un tās izlāde. Tā kā pavadonī netika izslēgusies aparatūra, tad tas nepārtraukti raidīja, potenciāli radot traucējumus citu pavadoņu signāliem, kas darbojas tajā pašā frekvencē.
Maijā Galaxy 15 pietuvojās SES World Skies piederošajam pavadonim AMC-11 (131° R). Tā kā radās signālu interference, tad nācās manevrēt AMC-11, lai tos attālinātu. Jūnijā Galaxy 15 pārvietojās garām Galaxy 13/Horizons-1 (127° R). Jūlija beigās tas pietuvojās Galaxy 14 (125° R). Oktobrī pavadonis pagāja garām Anik F2 (111,1° R). Decembrī tas pārvietojās garām SES-1 (101° R). Decembra beigās tas pietuvojās Inmarsat 4F3 (98° R). Lai nodrošinātu sakarus Galaxy 15 lietotājiem, no 129° R uz 133° R pozīciju tika pārvietots Galaxy 12. Inženieri no Intelsat un Orbital Sciences Corp. sākotnēji cerēja, ka aptuveni augusta beigās pavadonis zaudēs orientāciju un saules baterijas vairs nenodrošinās elektroapgādi, līdz ar to tā raidītāji pārtrauks darboties, bet tik drīz tas nenotika.
27. decembrī Intelsat paziņoja, ka beidzot izdevies nodibināt sakarus ar Galaxy 15. 23. decembrī pavadonim bija pilnībā izlādējušies akumulatori, un tā sakaru aparatūra pārstartējās. Inženieriem izdevās nosūtīt komandas, un pavadonis tās izpildīja. Tad Galaxy 15 tika ievadīts "drošajā režīmā", kad tas nepilda citus uzdevumus, bet gaida komandas no zemes. Lai novērstu analoģisku atgadījumu, kad tika zaudēta kontrole pār pavadoni, Galaxy 15 tika augšupielādēts programmatūras ielāps. Šādi ielāpi tika nosūtīti visiem Intelsat piederošajiem Orbital Sciences Star 2 platformas pavadoņiem jau oktobrī.
2022. gada 10. augustā atkal tika zaudēta kontrole pār Galaxy 15, ko saistīja ar kosmisko laikapstākļu iedarbību. Pavadonis sāka dreifēt uz austrumiem no 133° R punkta. 31. augustā kosmiskajā aparātā izslēdzās retranslatora aparatūra, kā tas bija ieprogrammēts automātiski, ja tiek zaudēta kontrole pār pavadoni (21 diena pēc pēdējās komandas).
Kēni (stacija)
Kēni (et) ir stacija dzelzceļa līnijā Tartu—Valga Valgas apriņķa Sangastes pagasta Kēni ciemā, tā atrodas 23,4 km attālumā no Valgas, 59,5 km attālumā no Tartu un 249,6 km attālumā no Tallinas Baltijas stacijas. Kēni pietur Valgas un Tartu (Tallinas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni.
Kēni stacijas ēka būvēta 1953. gadā pēc tipveida projekta.
2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu tika izbūvēta jauna, Eiropas standarta pasažieru platforma. Platformas augstums — 550 mm, garums — 30 metri. Pasažieru iekāpšana un izkāpšana pieturas punktā tiek veikta no vilciena sastāva pirmā vagona. Pirms 2008. gada pēdējais pieturs bija Pikāntsu un nākamais pieturs bija Meneku.
Skatīt arī
Kēni stacijas fotogalerija
Botānika
Botānika (el (botanē) — ‘augs’) ir bioloģijas zinātne, kas pēta augus un to dzīvības norises. Pētnieku, kurš strādā botānikas jomā, sauc par botāniķi.
Nozares
Botāniku var iedalīt nozarēs pēc tā, kas tiek pētīts — augu ārējās pazīmes (morfoloģija), iekšējā uzbūve (anatomija), dzīvības norises (augu fizioloģija, bioķīmija, ģenētika u.c.). Augu sistemātika un taksonomija pēta augu dauzveidību un klasifikāciju. Augu ģeogrāfija (fitoģeogrāfija, horoloģija) pēta sugu izplatību, floristika — augu sugu sastāvu noteiktā teritorijā. Ģeobotānika pēta augu sabiedrības (augāju, fitocenoloģiju) un to izplatību uz Zemes. Ekoloģija — augu sugu un augu sabiedrību izplatību atkarībā no citiem biotiskiem un abiotiskiem (klimats, augsnes, reljefs, saimnieciskā darbība) faktoriem. Paleobotānika (paleontoloģija ) pēta augu nogulumus ģeoloģiskajos un arheoloģiskajos slāņos, rekonstruējot augu valsts vai cilvēku sabiedrību vēsturi. Mikrobioloģija un virusoloģija ir kļuvušas par patstāvīgām bioloģijas zinātnes nozarēm. Botānikas pētījumu virzieni turpina attīstīties, attīstoties jaunām tehnoloģijām un pētniecības metodēm. Mūsdienās tā ir moderna starpdisciplināra zinātne. Botānikas pētījumi tiek izmantoti vides aizsardzībā (piemēram, notekūdeņu attīrīšanā, plastmasas atkritumu pārstrādē u.c.). Svarīga loma tiem ir bioloģiskās daudzveidības saglabāšanā un dabas aizsardzībā.
Pēc pētāmā objekta botāniku iedala:
Kopš sēnes ir izdalītas no augu valsts, mikoloģija un lihenoloģija ir izdalīta no botānikas. Tradīcijas, pētījumu metodes un pētnieku daudzveidīgās intereses tomēr notur šīs nozares Botānikas institūcijās, Universitāšu Botānikas katedrās un herbāriju kolekcijās.
Botānisko pētījumu rezultātus izmanto tādās tautsaimniecības nozarēs kā agronomija, mežsaimniecība, modernā dārzkopība, augu pavairošana, selekcija un ģenētiskā modificēšana, medicīna, veterinārija, lopkopība, tekstilrūpniecība, pārtikas rūpniecība, koksnes ķīmijas rūpniecība, farmaceitiskā rūpniecība, enerģētika u.c.
Botāniku Latvijā var apgūt Latvijas Universitātes Bioloģijas fakultātē, Daugavpils Universitātes Dabaszinātņu un matemātikas fakultātē.
Vēsture
Cilvēki kopš seniem laikiem krājuši zināšanas par augiem un to īpašībām. Šīs zināšanas bija vitāli svarīgas izdzīvošanai. Ēdami, neēdami, indīgi, ārstnieciski augi ir pazīstami visām cilvēku sabiedrībām. Augus prata izmantot mājokļu celšanai, darba rīku, apģērba izgatavošanai, krāsošanai. Jebkuros dabas apstākļos cilvēki prata izzināt augu dabu un tos izmantot savām vajadzībām.
Antīkie pirmsākumi
Par "botānikas tēvu" dēvē Teofrastu (372.—286. gadā p.m.ē., sengrieķu filozofs, Aristoteļa māceklis), kurš ir aprakstījis aptuveni 500 savam laikam saimnieciski nozīmīgu augu sugu, norādījis to ģeogrāfisko izplatību, iedalot tās kokos, krūmos un lakstaugos. Savos darbos "Augu vēsture" (Historia Plantarum) un "Par augu principiem". viņš ieteicis ziedaugus iedalīt viendīgļlapjos un divdīgļlapjos.
Senajā Romā m.ē. 1. gadsimtā Dioskorīds aprakstīja apm. 600 ārstniecības augu sugas un Plīnijs Vecākais darbā “Dabas vesture”, kurā viņš apkopoja zināšanas par dabu, aprakstīja apm. 1000 augu sugas. Pēc Romas impērijas sabrukuma zinātnes attīstība Eiropā apsīka.
Renesanse un Jaunie laiki
13. gadsimtā Alberts Lielais sarakstīja darbu “Par augiem” 7 sējumos. 14. gadsimtā Eiropā izplatījās aptieku dārzi, vēlāk — botāniskie dārzi. 15. gadsimtā līdz ar Lielajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem tika ievesti daudzi svešzemju augi un izplatījās arī sausu augu paraugu kolekcionēšana — sausie dārzi jeb herbāriji. 16. gs tika izveidoti augu morfoloģijas un klasifikācijas pamati (A. Čezalpīno, 1583, Itālija), 17. gadsimtā veikti pirmie eksperimenti augu fizioloģijā (J. van Helmonts, 1629, Nīderlande). 1665. gadā, izmantojot vienu no pirmajiem mikroskopiem, Roberts Huks (Anglija) atklāja augu šūnas. Tika likti pamati augu anatomijai (M. Malpigi, 1671, Itālija) un augu embrioloģijai (R. Kamerāriuss, 1694, Vācija), dota pirmā zinātniskā sugas definīcija (Dž.Rejs, 1693, Anglija) un ieviests ģints jēdziens (Ž. Turnefors, 1694, Francija). 1737, 1753 Kārlis Linnejs publicēja pirmo pilnīgāko mākslīgo augu klasifikāciju un ieviesa bināro nomenklatūru augu zinātnisko nosaukumu veidošanai. 18. gadsimtā pierādīta augu orgānu veidošanās (K.Volfs, 1759, Vācija), veikti pirmie augu hibridizācijas mēģinājumi (J.Kelreiters, 1761, Krievija), ieviests dzimtas jēdziens (A. Žisjē, 1773-1789, Francija), formulēta augu metamorfožu būtība (J.V. Gēte, 1790, Vācija), atklāta svešapputes nozīme un kukaiņu loma tajā (K. Šprenglers, 1793, Vācija). 18. gadsimtā tika sastādītas pirmās floras — visu to augu apraksti, kuri sastopami kādā teritorijā. Piemēram J. Gmelina “Flora Sibirica” (1784—1788). 19. gadsimtā izveidojās mikoloģija (K.Person, 1881, Vācija), lihenoloģija (Ē. Ahariuss, 1810, Zviedrija), augu ģeogrāfijai (Aleksandrs fon Humbolts, 1816, Vācija). Pēc Čārlza Darvina darba “Sugu izcelšanās” publicēšanas 1859. gadā strauji attīstījās sistemātika. Sākās filoģenētisko sistēmu izstrādāšana. Vēl mūsdienās bieži tiek lietota Ā. Englera (Vācija) 1887. gadā publicētā sistēma. 20. gadsimta sākumā vēl noritēja plaša floras un augāja aprakstīšana, kartēšana, sistematizēšana. Tomēr aizvien nozīmīgāku vietu ieņēma pētījumi ekoloģijā, bioķīmijā, ģenētikā. Aktuāli kļuva arī botāniskie pētījumi un atziņas, ko botānika var sniegt dabas aizsardzībā.
Mūsdienu botānika
Mūsdienu botānika ir plaša, daudznozaru zinātne, kas izmanto citas zinātnes un tehnoloģijas, ar kurām tiek pētīta augu morfoloģija, šūnu augšana, vairošanās, bioķīmija un primārā vielmaiņa, ķīmiskās vielas, attīstība, patoloģijas, filoģenētiskā radniecība, sistemātika un taksonomija. 21. gadsimtā dominējošās tēmas botānikā ir molekulārā ģenētika un epiģenētika, tas, kādi faktori kontrolē gēnu darbību augu šūnu un audu diferenciēšanās laikā. Botānikas pētījumiem ir liela nozīme CO2 piesaistes, klimata pārmaiņu ietekmes mazināšanas un pārtikas nodrošināšanai mūsdienu pasaulē.
Botānika Latvijā
1845. gadā nodibināja Rīgas Dabaspētnieku biedrību. Sākās floras pētījumi un herbārija kolekciju veidošana. 1846. gadā sāka iznākt Rīgas Dabaspētnieku biedrības izdevums „Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga”. Šajā izdevumā savus pētījumus publicēja arī Kārlis Reinholds Kupfers (Kupffer), Rīgas Politehnikuma ģeometrijas un matemātikas pasniedzējs un viņa līdzgaitnieks Pauls Lakševics (Lackschewitz). Viņi pētīja Kurzemes, Vidzemes un Igaunijas guberņu floru, izveidoja arī savus personīgos herbārijus. Kupfers noorganizēja pirmo rezervātu izveidošanu 1911. un 1912. gadā (Vīlsandi (Igaunijā)un Moricsala (Latvijā)). 19. gadsimta vidū intensīvi Latvijas floru pētīja arī Eduards Lēmanis (Lehmann). Tai pašā laikā darbojās arī latviešu skolotājs un botāniķi Jānis Ilsters.