cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indukcijas plīts
Indukcijas plītī zem traukiem ir izvietoti vara vadu tinumi un caur tiem tiek laista augstfrekvences (20—100 kHz) maiņstrāva. Tā rezultātā mainīgais magnētiskais lauks rada magnētiskās indukcijas plūsmu, kas rada Fuko strāvas traukā, kurš darbojas kā transformatora sekundārais tinums. Fuko strāvas, plūstot caur pretestību, karsē trauku.
BelKA
BelKA (no be — "Baltkrievijas kosmiskais aparāts") bija plānots Baltkrievijas pirmais pavadonis. Tas tika zaudēts nesējraķetes avārijā 2006. gada jūlijā. Pavadonis bija paredzēts kartogrāfijai, zemju saimnieciskās darbības kontrolei, ģeoloģijai, mežu un ūdens tilpņu uzraudzībai un citiem Zemes tālizpētes uzdevumiem.
Izgatavots Krievijas uzņēmumā RKK Ènergija uz platformas Viktorija bāzes. Optoelektronisko aparatūru izgatavoja Baltkrievijas organizācijas. Tā izšķirtspēja bija 2 līdz 2,5 metri panhromariskā režīmā un 10 m četru spektrālo kanālu režīmā.
BelKA startēja 19:43 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG/Fregat no Baikonuras kosmodroma. Kopā ar to tika palaisti arī 17 nanopavadoņi. 73. sekundē pēc starta notika raķešdzinēju atslēgšanās. Raķete ar pavadoņiem nokrita Kazahstānas teritorijā. Raķetes startu novēroja Baltkrievijas prezidents Aleksandrs Lukašenko.
Izmeklēšanas komisija secināja, ka kļūmes cēlonis bija raķetes pirmās pakāpes ceturtā dzinēja hidropievada darbības traucējums. Tas regulē dzinēja vilces vektoru, un nebija darbojies 0,27 sekundes. Pa šo laiku raķete bija sākusi stipri rotēt. Pēc 2 sekundēm žiroskops sasniedza robežu un deva avārijas komandu izslēgt dzinējus. Visticamāk, hidropievada atslēgšanās notikusi degvielas temperatūras paaugstināšanās dēļ.
2012. gadā veiksmīgi palaists BKA, kurš kļuva par Baltkrievijas pirmo pavadoni.
Modes grāvis
Modes grāvis ir Vēždūkas labā satekupe Ventspils novadā.
Upi šķērso valsts autoceļš V1321 (Ugāle–Modes–Māteri), tās krastos atrodas Modes.
Līčupīte (Dvietes pieteka)
Līčupīte ir Dvietes labā krasta pieteka Augšdaugavas novada Bebrenes pagastā.
Iztece no Diņģeļkolna ezera. Tek ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Dvietē dabas parka Dvietes paliene teritorijā. Upi šķērso valsts autoceļš P72 (Ilūkste (Virsaiši)–Bebrene–Birži).
Pesčanka (Bērzgales pagasts)
Pesčanka ir ciems Bērzgales pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 255 km attālumā no Rīgas.
Romas katoļu Kauņas arhidiecēze
Romas katoļu Kauņas arhidiecēze (la, lt) ir Romas katoļu baznīcas arhidiecēze Lietuvas rietumu daļā. Arhidiecēzes katedrāle ir Kauņas arhikatedrālā bazilika Kauņā, bet Šiluvā atrodas vēl viena bazilika. Līdz 1920. gadam Kauņas arhidiecēzē ietilpa arī Kurzemes guberņas katoļu draudzes.
Kauņas arhidiecēzes pakļautībā atrodas Šauļu diecēze, Talšu diecēze un Vilkavišķu diecēze. Pati arhidiecēzes teritorija sadalīta 7 dekanātos.
Diocēzes vēsture iesākās līdz ar Žemaitijas diecēzes nodibināšanu (ar centru Medininkos) Konstances koncilā 1417. gadā. 1798. gadā tā zaudēja daļu teritorijas, nodibinoties Vigru diecēzei. 1848. gadā ieguva daļu no Viļņas diecēzes. 1920. gadā, nodibinoties Rīgas arhidiecēzei, tā zaudēja Latvijas teritorijā atrodošās draudzes. 1921. gadā tā ieguva daļu no Sejnu diecēzes. 1922. gadā Viļņa tika inkorporēta Polijas teritorijā, bet Kauņa bija Lietuvas pagaidu galvaspilsēta. Tāpēc 1926. gadā pāvests Pils XI paaugstināja diecēzi par arhidiecēzi.
Somālijas žirafe
Somālijas žirafe (Giraffa reticulata) ir Āfrikā dzīvojošs pārnadžu (Artiodactyla) kārtas zīdītājs. Saskaņā ar mūsdienu sistemātiku tā ir viena no četrām mūsdienās dzīvojošām žirafu ģints (Giraffa) sugām. Tā sastopama Kenijas ziemeļaustrumos, Etiopijas dienvidos un Somālijā.
Egļuciems (Babītes pagasts)
Ciemā atrodas valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Baznīckalns. Netālu golfa laukums «Saliena».
Somālijas žirafe
Šīs sugas savvaļas populācijā ir apmēram 8700 īpatņu. lai gan nesenā pagātnē (1998. gadā) populācijā bija 31 000 Somālijas žirafu. Pasaules zoodāzrzos tā ir visbiežāk sastopamā žirafe, un to kopējais skaits ir lielāks kā 450 īpatņi. Savvaļā to parasti var novērot atklātā vai krūmu savannā, bet, ja barības resursi ir nabadzīgi, žirafes dodas barības meklējumos dziļākos un biezākos mežos. Žirafes ir ļoti iecienījušas akāciju audzes.
Egļuciems (Babītes pagasts)
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Somālijas žirafe
Izskats un īpašības
Somālijas žirafes kažoka raibumi ir lieli un koši oranžīgi vai sarkanbrūni. Tiem ir daudzstūru forma, bet vienu no otra tos atdala koši baltas, šauras līnijas, kas atgādina tīklu. Uz kāju apakšējām daļām, līdz pašiem nagiem, raibumi var būt un var nebūt. Vairāk par žirafes anatomiju un īpatnībām var izlasīt galvenajā rakstā žirafes.
Akmeņlauzītes
Akmeņlauzītes ir akmeņlauzīšu dzimtas ģints, kurā ietilpts aptuveni 440 daudzgadīgu augu sugu. Ģints pārstāvji ir sastopami Holarktiskajos reģionos.
Latvijā ir sastopamas trīs akmeņlauzīšu sugas :
Dīkstāve
Dīkstāve ir ekonomiski aktīvo iedzīvotāju vai mehanizēto lietu, ilgstoša, cikliska vai neparedzama laika neizmantošana jeb stāvēšana bezdarbībā. Tas izraisa izmaksas, kuras ir nepieciešamas, lai uzturētu vai apmaksātu izdevumus bezdarbības procesā. Citiem vārdiem, ja cilvēka resursi vai mehanizētas lietas netiek nodarbinātas, tad rodas zaudējumi attiecība pret iespējamo peļņu, to ko varētu gūt, ja darbība būtu nepārtrauktā procesā.
Sumbava
Sumbava (id) ir sala Indonēzijā, Mazo Zunda salu arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Rietumu Nusa Tengaras provincē, dalās četros apriņķos un vienā pilsētā. Lielākā apdzīvotā vieta ir Bima salas ziemeļaustrumos.
Iedzīvotāji
Sumbavas iedzīvotāji pieder divām atšķirīgām valodu grupām. Salas rietumdaļā dzīvo sumbavieši, kuru valoda tuva Lombokas salas sasakiem. Salas austrumos dzīvo bimi. Salas centrālo daļu līdz 1815. gadam apdzīvoja tamborieši, bet tie izzuda drīz pēc Tamboras vulkāna izvirduma, kura radīto seku (bads un slimības) rezultātā gāja bojā līdz pat 90 tūkstošiem Sumbavas un apkārtējo salu iedzīvotāju. Lielākā daļa salas iedzīvotāju ir musulmaņi.
Jesaja Fairbreiss
Jesaja Fairbreiss (angļu: Isaiah Firebrace, Moāmā), plašāk pazīstams kā Jesaja (Isaiah), ir austrāliešu dziedātājs, kurš uzvarēja Austrālijas "X Faktors" šova varianta 8. sezonā 2016. gadā. Tā paša gada 9. decembrī Jesaja izlaida savu debijas albumu Isaiah. 2017. gada 7. martā tika paziņots, ka viņš pārstāvēs Austrāliju 2017. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Kijevā. Fināla kopvērtējumā viņš ieguva 9. vietu.
Kitkova (Baltinavas novads)
Kitkova bija apdzīvota vieta Baltinavas novadā. Atradās novada dienvidu daļā 14 km no novada centra Baltinavas un 288 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atradās nomaļus no autoceļa P45, Kūkovas upes krastā.
KONE
KONE Oyj ir starptautisks inženierijas un apkalpošanas uzņēmums, kura galvenais birojs atrodas Espo, Somijā. Tas ir ceturtais lielākais liftu un eskalatoru ražotājs pasaulē, Kone arī piedāvā automātiski atveramas durvis un vārtus. Uzņēmums veic arī šo iekārtu apkalpošanas un modernizācijas darbus. Kopš 1924. gada uzņēmumu kontrolē viena no Somijas bagātākajām ģimenēm Herlini; viņi arī ieņem direktoru padomes priekšsēdētāja amatu. Kone somu valodā nozīmē "mašīna".
Uzņēmuma grupa ir organizēta divās biznesa līnijās: Service Business (apkalpošanas bizness) un New Equipment Business (jaunu iekārtu bizness). Ģeogrāfiski KONE ir sadalīts piecās zonās: Centrālā un Ziemeļeiropa, Dienvideiropa, Vidējie Austrumi un Āfrika, Lielā Ķīna, Āzija un Klusais okeāns un Amerika.
Kone B klases akcijas tiek kotētas biržā Nasdaq Helsinki. Lielākie akcionāri (2020. gada janvārī): Anti Herlins (22,20 % kapitāldaļu, 61,93 % balss tiesību), Polttina Oy (3,26 %), Wipuren varainhallinta Oy (3,09 %), Riikanttorpa Oy (3,02 %).
Vēsture
Pēc Somijas neatkarības iegūšanas beidzās Graham Brothers licence. Strömberg visu liftu nodaļu pievienoja Kone. 1919. gadā Kone sāka pati savu liftu izgatavošanu un uzstādīšanu. Tā kā pēckara Somijā bija mazs pieprasījums pēc liftiem, uzņēmums ražoja dažādus patēriņa preces, piemēram, karbīda lampas, kafijas dzirnaviņas, slidas.
Līdz 1924. gadam ekonomika bija atkopusies, un Kone pārdeva jau 100 liftus gadā. Savukārt mātes uzņēmums Strömberg bija tuvu bankrotam, un Kone tika pārdota Haraldam Herlinam. 1927. gadā Kone pārvietojās uz lielākām telpām bijušajā margarīna fabrikā. Ražošana pieauga līdz 320 liftiem 1928. gadā. 1930. gadu Lielā Depresija pārdošanu samazināja līdz 1924. gada līmenim. 1933. gadā Kone sāka rūpniecisko celtņu, kā arī elektrodzinēju ražošanu. Vēlāk sāka ražot arī telferus, konveijerus un konveijeru sistēmas.
Otrajā pasaules karā Kone piegādāja armijai munīciju un koksnes gāzģeneratorus transportlīdzekļiem. Pēc Helsinku bombardēšanas un rūpniecisko celtņu pieprasījuma pieauguma Kone celtņu ražotni 1943. gadā pārcēla uz 55 km attālo Hivinkē.
Pēc kara beigām Somijai bija jāmaksā reparācijas Padomju Savienībai. No 1945. līdz 1952. gadam KONE uz PSRS nosūtīja 108 liftus, 202 rūpnieciskos celtņus un 265 elektriskās vinčas, kurus apmaksāja Somijas valdība. Arī pēc reparāciju programmas beigām uzņēmums uz PSRS turpināja eksportēt savu produkciju. Pašas Somijas būvniecības nozare pēc kara neatkopās vēl ilgu laiku, tāpēc iekšzemes pieprasījums pēc liftiem bija ļoti zems. Savukārt rūpniecībā bija nepieciešami celtņi un telferi. Tā kā Somijas ostas paplašinājās un modernizējās, Kone 1950. gadā sāka ražot ostu celtņus.
1950. gados Somijā beidzot sākās plaša būvniecība. Lielākām un augstākām celtnēm bija nepieciešamība liftiem izstrādāt attīstītākas kontroles sistēmas un automātiski atveramās durvis. 1957. gadā Zviedrijā tika atklāts pirmais ārzemju apakšuzņēmums AB Kone Hissar, kas nodarbojās ar liftu pārdošanu un apkalpošanu Zviedrijā. 1950. gados tika iegadāta Rāhes tērauda lietuve Raahen Teräsvalimo Oy.
1967. gadā Hivinkē tika atklāta moderna liftu ražotne, spēja ražot divreiz vairāk par Somijas pieprasījumu. 1968. gadā Kone iegādājās ASEA liftu biznesu, kurai bija filiāles arī Norvēģijā un Dānijā un bija lielāks par pašu Kone. 1969. gadā tika nopirkts Spānijas Eguren, 1970. gadā Austrijas Sowitsch, 1971. gadā Falconi Francijas filiāle, 1973. gadā VFR Hävemeier & Sander, 1974. gadā Anglijas Whitbread. 1974. gadā Kone iegādājās Westinghouse nerentablo Eiropas liftu biznesu. Četru gadu laikā panākot peļņu bijušajā Westinghouse biznesā, Kone kļuva pa vienu no pasaulē vadošajiem liftu ražotājiem kopā ar Otis, Schindler un Thyssen. Uzņēmumam laba izdevība radās, kad 1973.—1974. gada naftas krīzes laikā kuģu būvētājiem lielu tankkuģu būvēšanai bija nepieciešami jauni celtņi.
1980. gados Kone paplašinājās, iegādājoties uzņēmumus un ieejot jaunos ģeogrāfiskos tirgos. 1981. gadā kompānija nopirka ASV liftu ražotāju Armor Elevator Company, kas turpināja darboties neatkarīgi. Tika apgūtas jaunas nozares: elektroniskās medicīnas tehnoloģijas (KONE Instrument Division), koksnes kraušanas iekārtas celulozes un papīra rūpniecībai (KONE Wood), augstspiediena hidrauliskās cauruļsistēmas (GS-Hydro), kā arī citas mazākas. 1982. gadā tika iegādāta Navire Cargo Gear Oy; 1983. gadā tika nopirkta Apvienotās Karalistes MacGregor International; abas kompānijas tika apvienotas ar nosaukumu (MacGregor-Navire), kas nodarbojās ar kuģu iekraušanas risinājumiem. 1980. gados Kone Hivinkē izveidoja pētniecisko laboratoriju, lai neatpaliktu jaunu produktu izveidē.
1990. gadu sākumā, iestājoties globālai recesijai, tika nolemts paturēt tikai liftu, eskalatoru un automātisko durvju biznesu, pārējās nozares pārdodot. 1993. gadā Zviedrijā bāzētai starptautiskai grupai Incentive tika pārdota MacGregor-Navire. 1994. gadā GS-Hydro tika pārdota GSH International; KONE Wood pārdeva Austrijas Andritz AG; celtņu nozari apvienoja vienā uzņēmumā KCI Konecranes International un pārdeva Zviedrijas investīciju kompānijai Industri Kapital. 1995. gadā tika pārdota Kone medicīnas iekārtu nodaļa ASV Thermo Clinical Labsystems; arī pārdots Raahen Teräsvalimo Oy. 1994. gada Kone iegādājās ASV ceturto lielāko liftu kompāniju Montgomery Elevator Company. Tika iegūtas atlikušās daļas Vācijas O&K Rolltreppen. Notika iespiešanās Ķīnas un Indijas tirgū.
2002. gadā tika iegādāts par Kone lielāks Somijas konglomerāts Partek. 2003. gadā Kone nolēma paturēt tikai kravu iekraušanas biznesu, kas tika reorganizēts jaunā kompānijā Cargotec, bet pārējo pārdot. 2003. gadā somu investoru grupai tika pārdots bijušās Partek kaļķakmens pārstrādātājs Nordkalk. 2003. gadā Valmet mežizstrādes nodaļa tika pārdota Japānas Komatsu Forest; minerālvates izolācijas ražošanas uzņēmuma Paroc daļas, kas piederēja Partek, tika pārdotas pašam Paroc. 2004. gadā ASV kompānijai AGCO tika pārdots traktoru ražotājs Valtra, kā arī Sisu Diesel; Sisu Auto tika pārdots Somijas investoru grupai. 2004. gada beigās Kone Cargotec iegādājās globālo jūras kravu plūsmu risinājumu ražotāju MacGREGOR no Zviedrijas Industri Kapital un Gambro AB. 2004. gadā uzņēmums izstrādāja liftu tehnoloģiju KONE MaxiSpace, kas iztiek bez pretsvara, ļaujot palielināt kabīni tāda paša lieluma šahtā ar pretsvaru. 2007. gadā kompānija paziņoja, ka tā pārtrauc hidraulisko liftu ražošanu, pilnībā pārejot uz EcoSpace tehnoloģiju.
2010. gadā tika iegādāti liftu apkalpošanas uzņēmumi: ASBA Mantenimientos S.L (Spānija), Reliant Elevator Company (ASV), MARVI Elevator (Spānija), Virginia Elevator Company (ASV), kā arī Francijas automātisko durvju apkalpotājs ATPE-AMIB S.A. 2011. gadā no CNIM Canada tika nopirkts liftu un eskalatoru bizness. Palielināta daļa kopuzņēmumā GiantKONE līdz 80 %. 2012. gadā tika nopirkts ASV uzņēmums Eagle Elevator. 2013. gadā tika iegādāti uzņēmumi: Isralift (Izraēla), Ennis Lifts (Īrija). 2013. gada aprīlī Ķīnā, Kunšanā tika atvērta uzņēmuma lielākais ražošanas centrs KONE Park, kur izvietotas pētniecības un inženierijas telpas, trīs liftu ražotnes un viena eskalatoru rūpnīca. 2013. gadā KONE ieviesa UltraRope tehnoloģiju ar supervieglu trosi, kam serde veidota no oglekļa dzīslām. 2014. gadā tika nopirkts Itālijas uzņēmums Manutenzione Installazione Ascensori SpA. 2015. gadā tika iegādāti liftu apkalpošanas vai izplatīšanas uzņēmumi: Janzhoff Aufzüge GmbH (Vācija), British company Express Elevators Ltd. (Apvienotā Karaliste), Klostermann Aufzüge GmbH (Vācija), Lift Modus d.o.o. (Horvātija). Septembrī tika izveidota jauna tehnoloģiju un inovāciju nodaļa. Ķīnas KONE Park tika atklāts 36 stāvu (235,6 m) izmēģinājumu tornis. 2016. gadā tika nopirkti liftu uzņēmumi American Capital Elevator Services, American City Elevator Company. Februārī Kone noslēdza vienošanos ar IBM par Watson lietu interneta mākoņu platformas izmantošanu, kas vāktu datus no liftu sistēmām, analizēto tos, un prognozētu iespējamās problēmas. Augustā tika iegūti GiantKONE atlikušie 20 % kapitāldaļu. Iegūts vairākums Spānijas liftu uzņēmumā Citylift. Allenā, Teksasā tika atvērta pētniecības un attīstības centrs, kas apkalpotu Amerikas reģionu. 2016. gadā Kone Hamburgas Elbphilharmonie koncertzālē uzstādīja pasaulē pirmo izliektu eskalatoru. 2017. gada martā Titiri, Somijā tika atklāta pasaulē dziļākā liftu izmēģinājumu šahta (350 metru). 2017. gadā tika iegādāts Vācijas uzņēmums Alois Kasper GmbH, Honkongā tika nopirkts liftu apkalpošanas uzņēmums Shan On Engineering Company.
2020. gada 28. janvārī Kone paziņoja, ka Vācijas uzņēmumam ThyssenKrupp ir iesniedzis nesaistošu piedāvājumu, lai iegādātoss tā liftu tehnoloģiju biznesu. 17. februārī Kone nolēma neturpināt sarunas ar ThyssenKrupp.
KONE Latvijā
1994. gada 8. novembrī tika dibināts KONE Elevators Oy meitasuzņēmums SIA KONE Lifti Latvija. Uzņēmums veic jaunu liftu, eskalatoru un pacēlāju uzstādīšanu un modernizāciju, kā arī esošo liftu, tai skaitā padomju laika un pirmskara, apkalpošanu.
Magmatiskie ieži
Magmatiskie ieži ir ieži, kas veidojas no magmas. Tie ir vieni no trim galvenajiem iežu veidiem. Pārējie divi ir nogulumieži un metamorfie ieži. Magmatiskie ieži sīkāk dalās intruzīvajos iežos jeb dziļumiežos un efuzīvajos iežos jeb vulkāniskajos iežos. Intruzīvie ieži veidojas, magmai tuvojoties Zemes virsmai, atdziestot un kristalizējoties. Savukārt efuzīvie ieži veidojas no magmas, kas lavas veidā izplūst uz Zemes virsmas. Intruzīvie ieži ir tādi ieži kā peridotīts, gabro, diorīts, granodiorīts un granīts, bet efuzīvie ieži ir komatīts, bazalts, andrezīts, dacīts un riolīts.
Zemes dzīlēs radušies magmatiskie ieži parasti ir smagi, ar viegli saskatāmiem kristāliem (granīts, magnetīts), bet tie, kuri veidojušies pēc izplūšanas virszemē ir poraini un viegli (bazalts, pumeks) vai stikloti sakusuši (obsidiāns).
Tera Patrika
Linda Anna Hopkinsa (en; dzimusi Greitfalsā, Montānas štatā, ASV), labāk pazīstama kā Tera Patrika (Tera Patrick), ir bijusī amerikāņu pornoaktrise.
Kopš 1990. gadu sākuma filmējusies pornofilmās, bet aptuveni 10 gadus vēlāk kļuva par vienu no pieprasītākajām pornozvaigznēm. No 2005. gada vada pati savu modeļu aģentūru, izdevusi autobiogrāfisku grāmatu. Viņa bija Penthouse 2000. gada februāra Pet of the Month. 2008. gadā viņa uzsāka vadīt Playboy TV erotisko šovu School Of Sex. Par lomām vairākās filmās ir saņēmusi dažādas balvas, tai skaitā trīs reizes tikusi atzīta par Genesis gada pornozvaigzni. Kopumā piedalījusies 117 filmās, 2009. gadā beigusi karjeru.
Fricis Millers
Fricis Millers (de) bija vācu regbists, olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Millers bija Vācijas regbija komandas (FC 1880 Frankfurt) spēlētājs. Viņi olimpiskajā regbija turnīrā, piekāpjoties Francijas komandai, ieguva sudraba medaļu.
Krievijas kultūras mantojuma reģistrs
Krievijas kultūras mantojuma reģistrs (ru) ir vēsturiski vai kulturāli nozīmīgu cilvēka veidotu nekustamo objektu saraksts. Sarakstā iekļauti dažādas ēkas, ievērojamu cilvēku memoriālie nami, pieminekļi, kapsētas, kapi, arheoloģiskie pieminekļi un kultūras ainavas. Sarakstu pārvalda Kultūras ministrijas pakļautībā esošā Rosohrankultura aģentūra.
Kopumā sarakstā iekļauti apmēram 100 000 objekti. Lielākais objektu daudzums (43%) atrodas Ziemeļrietumu federālajā apgabalā, 37% atrodas Centrālajā federālajā apgabalā.
Ziemeļu reģions (Brazīlija)
Ziemeļu reģions ir viens no pieciem Brazīlijas reģioniem valsts ziemeļu daļā. Robežojas ar Centrālrietumu reģionu dienvidos, ar Ziemeļaustrumu reģionu austrumos, ar Bolīviju un Peru rietumos, ar Kolumbiju, ar Venecuēlu, ar Gajānu, ar Surinamu un ar Gviānu ziemeļos. Reģionu ziemeļaustrumos apskalo Atlantijas okeāns. Reģiona lielākās pilsētas ir Manausa un Belena. Ziemeļu reģiona kopējā platība ir 3 853 327 km², pēc 2014. gada datiem reģionā dzīvo 17 231 027 iedzīvotāji. Tas ir lielākais reģions Brazīlijā pēc platības un ceturtais lielākais pēc iedzīvotāju skaita, ar zemāko iedzīvotāju blīvumu un mazāko daļu valsts ekonomikas kopproduktā. Reģiona platība aizņem 45,27% no kopējās Brazīlijas teritorijas. Ziemeļu reģions ir sīkāk sadalīts septiņos štatos kā Akri, Amapa, Amazonasa, Para, Rondonija, Roraima un Tokantinsa.
Lielu daļu no reģiona platības aizņem Amazones lietus mežs, kas sastāda pusi no visā pasaulē sastopamo lietus mežu platības. Reģiona ekonomika lielākoties balstīta kultūraugu plantācijās (īpaši gumijkoki), kā arī kalnrūpniecībā (zelts, dārgakmeņi, metālu rūdas).
Ciklioforas
Ciklioforas (la, no grc — aplis un φορός — nesošs) ir pirmmutnieku dzīvnieku tips. Tipa izveidošanas brīdī bija zināma tikai viena suga Symbion pandora (Pandoras simbions). Pašlaik ir zināmas divas aprakstītas sugas un vismaz vēl viena, neaprakstīta.
Apraksts
1995. gadā norvēģu omārā dāņu zinātnieki Reinharts Kristensens un Pēteris Funks konstatēja sīkus (0,3 mm) organismus, kas izrādījās līdz šim nezināmas grupas pārstāvji. Šim jaunajam tipam nosaukums tika dots pamatojoties uz apļveida muti, kuru ieskauj nelielas bārkstiņas.
Vienīgā vieta, kur var sastapt simbionus, ir Kategata šaurumā dzīvojošo norvēģu omāra Nephrops norvegicus mutes daļas. Ciklioforas ir omāru komensāļi, kas pieķeras tiem ar īpašu lipīgu disku ķermeņa aizmugurējā daļā, un tādējādi iegūstot pieeju pie saimniekorganisma barības. Mute un anālā atvere atrodas ķermeņa priekšgalā. Celoma nav.
Neskatoties uz iekšējās uzbūves vienkāršību, simbionu dzīves cikls ir diezgan sarežģīts, īpatnējs un līdz galam neizpētīts. Simbioniem ir zināmas divas dzīves pamatformas:
Pandoras simbioni spēj vairoties dzimuma un bezdzimuma ceļā. Attīstoties bezdzimuma ceļā, kāpuri attīstās bezdzimuma formas iekšienē, turklāt pārveidojas tās barošanās traktā. Dzimuma vairošanās notiek omāra apvalka mešanas periodā. Tēviņi piestiprinās bezdzimuma formai, kas iekļauj sevī augošu mātīti, un to apaugļo. Apaugļotā mātīte iznāk ārpusē un piestiprinās saimniekorganismam. Jaunās bezdzimuma formas kāpurs attīstās mātītes iekšpusē, kura pēc tam mirst. Simbionu vairošanās unikāla īpašība ir tā, ka gremošanas sistēma tiem ir saistīta ar reproduktīvo sistēmu.
Sistemātika
Domājams ciklioforu tuvākie radinieki ir entoprokti vai sūneņi, kas arī vairojas pumpurojoties.
Klasifikācija
Ciklioforu tipā 2019. gada augustā tika iekļautas 2 sugas.
Nuevaherona
Nuevaherona (es) ir pilsēta Kubā, Huventudas salas speciālās municipalitātes lielākā pilsēta un administratīvais centrs. Atrodas Huventudas salas ziemeļu piekrastē pie Riolaskasas upes netālu no tās ietekas Batabano līcī.
Vēsture
Pilsētu 1830. gadā dibināja tā laika Spānijas gubernators Kubā Fransisko Dionisio Vivess kā Reina Amālijas (Reina Amalia) koloniju. Vēlāk pārdēvēta tagadējā vārdā par godu Heronas pilsētai Spānijā, kurā Vivess vadīja pilsētas aizsardzību karā pret Franciju.
Austrumos no pilsētas atrodas prezidenta Herardo Mačado laikā būvētais panoptikuma tipa Presidio Modelo cietuma komplekss, kurā pēc neveiksmīgās 1953. gada sacelšanās tika ieslodzīti Fidels Kastro, Rauls Kastro un citi nemiernieki. Cietums mūsdienās ir nacionālais piemineklis un muzejs.
Stefanovičs
Stefanovičs var būt:
Patstaune
Patstaune (arī Līčupīte, Pastaune, augšpusē Rupsīte) ir Dvietes labā krasta pieteka Augšdaugavas novada Bebrenes pagastā.
Iztece no Dzeņuskas ezera. Augštecē tek ziemeļu virzienā, kur caurtek Rupsīša ezeram, vidustecē sagriežas uz ziemeļaustrumiem. Ietek Dvietē uz ziemeļaustrumiem no Bebrenes, dabas parka Dvietes paliene teritorijā. Upi šķērso valsts autoceļš P72 (Ilūkste (Virsaiši)–Bebrene–Birži). Tās krastos atrodas Bebrene.
Autoceļš A2 (Lietuva)
Autoceļš A2 Viļņa-Ukmerģe-Panevēža ir Lietuvas maģistrālais autoceļš. Tas savieno galvaspilsētu Viļņu caur Ukmerģi ar Panevēžu.
Autoceļš ir vairāk kā 130 kilometrus gars, un ir trešais garākais autoceļš Lietuvā aiz A1 un A12. Viļņa-Ukmerģe tika uzbūvēts kā pirmais autoceļa posms. Vēlāk autoceļš tika pagarināts līdz Panevēžai.
Autoceļam ir četras joslas, divas katrā virzienā, kuras ir atdalītas ar zālāju un drošības barjerām. Tas ietilpst Eiropas autoceļu maršrutā E272.
Jaunsaurieši
Jaunsaurieši ir ciems Salaspils novada Salaspils pagastā. Atrodas pagasta ziemeļos 4,4 km no pagasta un novada centra Salaspils un 21,1 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V33 (Saurieši–Salaspils), Kalējgrāvja krastā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem. ar Amālijās un Zeltiņiem.
Rāpati
Rāpati ir ciems Ventspils novada Ugāles pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 11,5 km no pagasta centra Ugāles, 49,7 km no novada centra Ventspils un 163,1 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V1347 (Rāpati–Krievciems), Krēziņģes upes krastos.
Rāpatos atrodas vietējas nozīmes arheoloģijas piemineklis — Rāpatu senkapi (Zviedru kapi).
Autoceļš A3 (Lietuva)
Autoceļš A3 Viļņa-Baltkrievija ir Lietuvas maģistrālais autoceļš. Tas ved no Viļņas uz Baltkrievijas robežu, pēc tam sasniedzot Minsku. Autoceļa garums ir 33,88 kilometri.
Daļa no autoceļa ietilpst Eiropas maršrutā E28, kas visā savā garumā savieno Berlīni ar Minsku.
Sākot ar 21. kilometru līdz pat Baltkrievijas robežai autoceļš ir ar betona segumu. Pēc robežas ar Baltkrieviju tas kļūst par Baltkrievijas autoceļu M7. Pēc šķērsojuma ar KK106 tas ir 4 līdz 6 joslas plats.
Līvi (Bikstu pagasts)
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V1130. Līvos savulaik atradās vēsturiskā Bikstu muiža.
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Dobeles rajonā.
Siu
Siu (dakotu: Očhéthi Šakówiŋ), arī siū, ir Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju tautu grupa, kas apdzīvo Lielo līdzenumu ziemeļu daļu. Siu valoda pieder siu valodu saimei. Siu apvieno trīs valodas un kultūras ziņā atšķirīgas grupas — lakotus, rietumu dakotus un austrumu dakotus jeb santi. Katra no šīm grupām sadalās vairākās atsevišķās ciltīs.
Mūsdienās siu ir izkaisīti daudzos rezervātos un kopienās ar pašpārvaldi. Lielākajā, Pine Ridge rezervātā, dzīvo ap 28 000 siu.
Termins "siu" var tikt attiecināts gan uz siu tautu, gan ciltīm, kuru valodas pieder siu valodu saimei.
Etnonīms dakoti un lakoti nozīmē "sabiedrotie, apvienība". Senāk lietoto terminu "nakoti" rietumu dakotu apzīmēšanai tagad uzskata par kļūdainu un vairs neizmanto.
Siu
Vārds "siu" (senāk latviski arī "sjuksi", angl. "sioux") ir Kanādas franču valodas vārda nadouessioux saīsinājums, kuru viņi aizguva no otavu vai anišinabu cilts eksonīma naadowesiwag. Iespējams, tas ir atvasināts no pirmalgonkinu vārda *-aˑtoweˑ, kas nozīmē "runāt svešā valodā". Vēlāk vairākās algonkinu valodās mazās klaburčūskas sāka dēvēt kā *naˑtoweˑwa. Taču, pretēji bieži paustam viedoklim, senais otavu vārds naadowesiwag nepielīdzināja siu klaburčūskām. Tomēr tas neizslēdz to, ka šī vārda attiecināšanai uz citām ciltīm bija negatīva blakusnozīme.
Očhéyhi Šakówiŋ
Siu vēsturiskais nosaukums Očhéthi Šakówiŋ nozīmē "Septiņi Ugunskuri". Katrs ugunskurs simbolizēja cilti, kas veidoja tautu: četras santi ciltis, janktonus un janktonajus un lakotus. Lai ap ugunskuriem noturētu sapulces, atjaunotu draudzību un radniecības saites vai sarīkotu kopīgu Saules Deju, šo cilšu pārstāvji līdz 19. gadsimta vidum mēdza vasarās sapulcēties vienkopus.
19./20. gadsimtā ASV valdība nosaukumu "siu" lietoja kā oficiālu dakotu/lakotu apzīmējumu. Mūsdienās daudzas ciltis turpina sevi šādi dēvēt. Taču dažas komūnas ir pieņēmušas tradicionālos nosaukumus,— piemēram, Rouzbadas siu cilts pazīstama arī kā Sičháŋģu Oyáte (brulē tautu) un oglali bieži izmanto nosaukumu Oglála Lakĥóta Oyáte.
Cilšu sadalījums
Siu veidoja septiņas neatkarīgas ciltis, kas dalījās atsevišķos neatkarīgos klanos. Katrā klanā bija savi virsaiši, un kopīgās nometnēs ikviena no tām slēja savus tipi aplī sev noteiktā vietā, veidojot kopīgu "apvienoto" apli.
I. Dakoti jeb Dakhóta
II. Lakoti vai tetoni (Thítĥuŋwaŋ — 'prēriju iemītnieki')
Kultūra
Austrumu dakoti apvienoja medniecību ar zemkopību, zvejniecību un kļavu cukura iegūšanu. Lakoti izveidojās par tipiskiem Lielo līdzenumu kultūras pārstāvjiem. Viņu dzīvesveids bija atkarīgs no bizoniem. No kaltētas bizonu gaļas, sajaucot kopā vārītiem taukiem un ogām, gatavoja pemikanu. Tas bija ļoti barojošs, un to varēja uzglabāt gadiem ilgi. No bizoniem un citiem pārnadžiem darināja tipi, apģērbu, mājturības priekšmetus, līmi, auklas, nažu makstis, vairogus. Kaltēti mēsli kalpoja par kurināmo, no nagiem izgatavoja ādas skrāpjus, ragiem — karotes un smeļamos kausus.
Santi dzīvoja plašās ar mizu pārklātās mājās, ziemās mazos vigvamos, dažas rietumu grupas tipi. Janktoni un janktonaji tipi un Lielo līdzenumu zemkopju ciltīm līdzīgās līdz 15 metriem platās kupolveida alu mājās. Šādas mājas jumts sastāvēja no izturīgām koka spārēm un bija noklāts ar kārkliem, zāli un velēnām. Lakoti viegli pārvietojamos tipi. Ap 1750. gadu siu dzīvē ienāca zirgi. Pirms tam mantu pārvešanai izmantoja suņu pajūgus trevojus — ar jēlādu sastiprinātu A veida egļu kāršu rāmi. Zirgs varēja pavilkt līdz 135 kg smagu nastu, un indiāņi varēja sākt dzīvot krietni plašākos, ērtākos mājokļos. Siu kļuva par izciliem jātniekiem, un savu jāšanas prasmi tie izmantoja arī nemitīgajos karos.
Kaut arī siu dzīve gandrīz nepārtraukti bija saistīta ar karošanu, lielas kaujas cilšu starpā notika reti. Sirojumi bija drīzāk pārbaudījumi indivīda drosmei, nevis disciplinētu kareivju cīņa par teritoriju un politisko ietekmi. Lakoti par augstāko varonības izpausmi uzskatīja pie pretinieka tipi piesietu zirgu aizdzīšanu un pieskaršanos dzīvam pretiniekam. Ienaidnieka nogalināšana nebija tik nozīmīgs varoņdarbs, bet noskalpēšna vairāk pierādījums par tā nāvi. Šāda karamākasla bija viņu vājā puse, cīnoties ar amerikāņu armiju.
Ierašanās Misūri
Pirmās siu lakotu grupas ieradās Misūri augšteces Lielajos līdzenumos 17. gadsimta otrajā pusē. Siu jau zināmu laiku atradās pastāvīgā karadarbībā ar algonkinu ciltīm, galvenokārt krī. Abas ciltis tolaik dzīvoja akmens laikmetā, jo eiropiešu ietekme tos vēl nebija skārusi. Tomēr izteikti kareivīgie siu guva virsroku. Karadarbības radīto nesaskaņu rezultātā no janktonajiem atšķēlās grupa, kas izveidojās par patstāvīgu asiniboinu cilti un kļuva par nesamierināmiem siu pretiniekiem. Lūzums iestājās pēc 1668. gada, kad Hudzona līcī angļi sāka tirgot šaujamieročus, bet vieni no rosīgākajiem angļu tirdzniecības partneriem kļuva krī un asiniboini. Siu tika sakauti, un, meklējot glābiņu, to lielākā daļa aizvien dziļāk iespiedās Lielo līdzenumu plašumos. Tas neizbēgami izraisīja jaunas sadursmes ar nometniekiem arikariem, mandaniem, hīdatsiem, pauni un citām ciltīm, kuras jau daudzus gadsimtus dzīvoja Misūri augštecē.
1775. gadā oglala lakotu grupa pirmo reizi sasniedza Melnos kalnus, kas vēlāk kļuva par lakotu galveno mājvietu. Iespiešanās kalnos radīja asu konfrontāciju ar apsarokiem (jeb krou), bet 19. gadsimta otrajā pusē kļuva par cēloni karadarbībai ar Savienoto Valstu regulāro armiju.
Larami forts
Attiecības starp siu un pirmajiem baltiem ieceļotājiem parasti bija draudzīgas. Pirmo līgumu (t. s. Portage de Sioux līgums) ar ASV valdību siu parakstīja 1815. gadā. Ap 1833./34. gadu amerikāņi uzcēla Larami fortu — svarīgu tirdzniecības posteni. Nākamā fortā vietā pirmās slazdu licēju grupas apmetās ap 1815. gadu. 1819. gadā arapahi nogalināja vienu no medniekiem Žaku Larami, bet ķermeni uzlika uz bebru dambja. Par piemiņu fortu un Larami upi nosauca viņa vārdā. 1844. gada vasarā lakotu zemēs ieradās ASV armija kavalērija. Tās komandieris bija amerikāņu "kavalērijas tēvs" pulkvedis Stefans Kērnijs. Tikšanā laikā ar siu viņš brīdināja, ka uzbrukumu gadījumā civiliedzīvotājiem armija tos bargi sodīs. Šādu rīcību siu un šaijeni uztvēra kā izaicinājumu un bija gatavi to pieņemt. 1851. gadā pie Larami forta notika grandioza ASV valdības pārstāvju tikšanās ar siu, šaijenu, arapahu, apsaroku, asiniboinu, mandanu, hīdatsu un arikaru ciltīm. Indiāņi apsolīja pārtraukt savstarpējos karus, neuzbrukt pārceļotājiem un atļaut savās zemēs celt ceļus un fortus, savukārt amerikāņi par renti katru gadu preču veidā izmaksāt kompensācijas. Tā kā vest sarunas ar visdažādāko kopienu virsaišiem bija grūti, indiāņiem piedāvāja no katras cilts izvirzīt augstāko virsaiti. Par siu virsaiti kļuva mazietekmīgais brulē virsaitis Uzbrūkošais Lācis. Indiāņi nespēja saprast, kā viens cilvēks var būt visu siu neatkarīgo grupu virsaitis, un vēlāk viņus sāka saukt par papīru virsaišiem. Tautiešu starpā tie nebaudīja autoritāti.
Pirmais Siu karš
1854. gadā Larami forta apkārtnē kāds lakots nošāva nomaldījušos pārceļotāja govi. Jaunais virsnieks Džons Grattans, kas nesen bija beidzis kara akadēmiju, tīkoja iegūt slavu karā ar indiāņiem un meklēja jebkuru iemeslu tā sākšanai. Ar 30 zaldātiem, diviem lielgabaliem un vienu civilo tulkotāju viņš 19. augustā izgāja no forta. Vecais oglalu virsaitis Uzbrūkošais Lācis sagaidīja vienību un piedāvāja jebkuru zirgu nogalinātās govs vietā. Gratans ietiepīgi pieprasīja atvest vainīgo, nespēdams saprast, ka nevienam lakotu virsaitim nav tik liela vara, lai izdotu savus tautiešus. Viņš pavēlēja kājniekiem atklāt uguni, un tie nošāva Uzbrūkošo Lāci. Lakoti atbildēja ar bultu lietu, bet jātnieki straujā uzbrukumā nogalināja atlikušos bēgošos zaldātus. Siu pusē vienīgais kritušais bija Uzbrūkošais Lācis, un lakoti atrieba viņa nāvi, nodedzinot tirgotavu un nogalinot vairākus kolonistus.
Prezidents Franklins Pīrss izdeva pavēli rīkot atbildes kampaņu. 1855. gada 3. septembrī nometnei, kurā uzturējās ap 250 lakotu, negaidīti uzbruka 600 zaldātu liela ģenerāļa Viljama Hārnija vienība. Slaktiņā tika nogalināti 86 indiāņi, galvenokārt sievietes un bērni. Amerikāņi zaudēja 27 kritušos. Pēc kaujas siu ģenerāli nosauca par "miesnieku" un "sieviešu slepkavu". Turpmākie desmit gadi pagāja bez savstarpējām sadursmēm, un lakoti centās ignorēt amerikāņu pārceļotājus, kas šķērsoja viņu zemi.
Dakotu karš 1862. gadā
Vairākus gadus Savienotās Valstis pārkāpa 1851. gadā noslēgto līgumu, neizmaksājot santi ciltīm ikgadējās kompensācijas. Tas indiāņu vidū izraisīja badu. Sarunas ar tirgotājiem un aģentiem bija nesekmīgas. 4. augustā situāciju līdz pēdējam nokaitēja kāda tirgotāja teiktais, — "ja viņiem nav ko ēst, lai ēd zāli vai savus izkārnījumus". Pēc divām nedēļām uzliesmoja sacelšanās. Santi uzbruka kolonistu apmetnēm, nopostīja tirgotāju apmetni un 18. augusta kaujā sakāva lamatās nokļuvušu amerikāņu vienību. Nākamo organizēto triecienu dakoti vērsa pret Ņūalmas pilsētu, kas ar 900 iedzīvotājiem bija lielākā tuvumā esošā ieceļotāju apmetne. Lielākā Ņūalmas daļa bija nopostīta, tomēr amerikāņiem izdevās to nosargāt. Asiņainais konflikts turpinājās līdz 29. septembrim. Sevišķi smagi cieta savrupās kolonistu apmetnes un fermas. Tika nogalināti vairāki simti amerikāņu pārceļotāju. Pēc sacelšanās apspiešanas tiesa piesprieda nāves sodu 303 dakotu karotājiem, kurus apsūdzēja slepkavībās un izvarošanā. Prezidents Abrahams Linkolns attaisnoja 284 indiāņus un parakstīja, nāves sodu pakarot, 38 santi. Tas tika publiski izpildīts 26. decembrī, kas bija lielākā masu eksekūcija ASV vēsturē. Daudzi santi nomira cietumos, daļa pievienojās janktoniem vai lakotiem un turpināja cīņu pret regulāro armiju, citi devās uz Kanādu. Atlikušos pārcēla uz rezervātiem, daži no kuriem pastāv vēl mūsdienās gan ASV, gan Kanādā.
Sarkanā Mākoņa karš
Sarkanā Mākoņa karš bija bruņots konflikts starp ASV un lakotiem, šaijeniem un arapahiem tagadējā Vaiomingas un Montānas štatā no 1866. — 1868. gadam. Tas nosaukts oglalu virsaiša Sarkanā Mākoņa vārdā. 1863. gadā caur šo cilšu zemēm izveidoja Bouzmana traktu — īsāko ceļu, kas savienoja Larami fortu ar jaunatklātajām zelta atradnēm Montānas rietumos. Divu gadu laikā šo traktu izmantoja ap 3500 zelta meklētāju un pārceļotāju. Šīs emigrantu karavānas konkurēja ar indiāņiem par aizvien trūcīgākajiem resursiem, izraisot jaunas asiņainas sadursmes. 1865. gada vasarā pret lakotiem, šeijeniem un arapahiem tika organizēta ģenerāļa Konora vadītā 2300 zaldātu, kā arī 195 civilpersonu un 179 skautu liela tā sauktā Pauderas upes ekspedīcija. Ekspedīcija sastāvēja no trim kolonnām, kurām vajadzēja sažņaugt pretinieku cilpā. Konors jau bija kļuvis slavens kā veiksmīgs cīnītājs pret indiāņiem — 1863. gada janvārī masu slaktiņā viņa komandētie zaldāti nogalināja ap 400 šošonu, nodedzināja to iedzīvi, izvaroja sievietes. Taču Pauderas soda ekspedīcija beidzās ar izgāšanos, bet lakoti guva pārliecību, ka ir spējīgi sekmīgi cīnīties ar regulāro armiju.
1866. gada jūnijā Larami fortā risinājās sarunas starp Sarkano Mākoni un citiem virsaišiem un valdības pārstāvjiem. Visnepiemērotākajā brīdī, 13. jūnijā, tur ieradās Henrija Karingtona vadītie 1300 amerikāņu zaldāti, kas atveda materiālus jaunu fortu celtniecībai. Sarkanais Mākonis, Kas Baidās No Saviem Zirgiem un citi indiāņu līderi apsūdzēja Karingtona melīgumā, pārtrauca sarunas un pameta Larami fortu. No jauna atsākās karadarbība. Siu pirmais uzbrukums notika 16. jūlijā jaunuzceltā Reno forta tuvumā. Viņi nogalināja astoņus civilistus un aizdzina 175 mūļus un zirgus. Krita vai guva ievainojumus vairāki zaldāti, kas mēģināja atgūt dzīvniekus. Pastāvīgiem uzbrukumiem bija pakļautas arī pārceļotāju karavānas. 1866. gada 21. decembrī siu, šaijeni un arapahi ievilināja lamatās un pilnībā iznīcināja kapteiņa Viljama Fetermaņa 81 vīru lielu vienību. Pēc uzvaras indiāņi sadalījās nelielās grupās un no jauna aprīlī atsāka uzbrukumus. Valdību visvairāk uztrauca, ka sirojumi apdraudēja svarīgā transkontinentālā dzelzceļa celtniecību. Armijai nepietika resursu, lai nosargātu dzelzceļu un pārceļotāju aktīvi izmantoto Bouzmana traktu. 1868. gada pavasarī Larami fortā ieradās valdības delegācija, lai noslēgtu mieru. Sarkanais Mākonis atteicās no sarunām, kamēr armija nebūs atstājusi fortus. Augustā zaldāti pameta visus fortus gar Pauderas upi, kurus indiāņi nodedzināja, un slēdza Bouzmana traktu. Novembrī tika noslēgts Larami līgums (zināms arī kā 1868. gada Siu līgums). Saskaņā ar to izveidoja Lielo Siu Rezervātu, — medību apgabalus lakotiem, janktonajiem, arapahiem un šaijeniem, kas iekļāva arī Melnos kalnus. Nevienam no baltajiem nebija ļauts ierasties vai apmesties šajās Pauderas upes zemēs.
Lielais Siu karš
Lielais Siu karš, pazīstams arī kā karš par Melnajiem Kalniem, bija lakotu un ziemeļu šaijenu karš pret Savienotajām Valstīm 1876. — 1877. gadā. 19. gadsimta 70. gados Melnajos Kalnos atklāja zeltu, un tūkstošiem zelta meklētāju pārpludināja lakotu zemes, kuras, saskaņā ar 1868. gada līgumu, piederēja indiāņiem. 1875. gada septembrī valdības komisija uzsāka sarunas ar siu virsaišiem par Melno Kalnu pārdošanu. Tādi siu līderi kā Sēdošais Bizons un Trakais Zirgs no sarunām atteicām, savukārt Sarkanais Mākonis un Plankumainā Aste pēc laika piekrita noslēgt līgumu, ja valdība apsola nodrošināt cilti ar visu nepieciešamo. Abi virsaiši bija seni sāncenši, taču vienmēr rīkojās saskaņoti, ja jautājums skāra cilts intereses. Komisija atteicās izpildīt siu prasības un atgriezās Vašingtonā, iesakot kongresam iegūt Melnos Kalnus ar spēku, vai aizmirst par tiem. 1875. gada 4. novembrī Vašingtonā Baltajā namā prezidents Grānts tikās ar kara ministru, iekšlietu ministru, Indiāņu Lietu komisāru un ģenerāļiem Šeridanu un Krūku, kur apsprieda jautājumu par Melnajiem Kalniem, "naidīgajiem" siu un šaijeniem. Tolaik Melnajos Kalnos saimniekoja jau ap 15000 zelta meklētāju, un valdība nolēma visus siu pārvietot uz rezervātiem. Decembrī bija izsūtīta ziņa, ka visi indiāņi, kuri līdz 1876. gada 31. janvārim atradīsies ārpus rezervātiem, tiks uzskatīti par naidīgiem un iznīcināti. Ziema, bargais sals un sniega kupenas padarīja neiespējamu šīs pavēles izpildi. Turklāt siu neplānoja pamest medību apgabalus un pārcelties uz rezervātu, kur trūka uztura. Savukārt ģenerālis Šeridans jau bija pazīstams ar bēdīgi slaveno teicienu "Labs indiānis ir beigts indiānis" un iniciatīvu par indiāņu materiālās bāzes — bizonu, pilnīgu iznīcināšanu. Bija izveidojusies situācija, ka no kara bija teju neiespējami izvairīties. Dēļ ziemas armija spēja organizēt ekspedīciju tikai pavasarī. Par galvenajiem siu līderiem šajā karā kļuva Sēdošais Bizons un Trakais Zirgs.
1876. gada jūnijā armija iesāka jaunu iebrukumu lakotu un šaijenu zemēs. No rietumiem devās Džona Gibona vadītā kolonna, no austrumiem — Alfrēda Terija, kas iekļāva arī Dž. Kastera kavalēristus, bet ziemeļiem — Krūka kolonna.
1876. gada 16. jūnijā siu un šaijenu izlūki atklāja ģenerāļa Krūka karaspēku. Nākamajā dienā Rouzbadas kaujā pret aptuveni 1000 zaldātiem, 47 virsniekiem un 252 apsaroku un šošonu skautiem vērsās siu un šaijenu vienība, kas sastāvēja no 900 — 1200 karotājiem. Asās un nepārtrauktās sadursmēs abas puses zaudēja dažus desmitus kritušo un ievainoto. Neraugoties uz salīdzinoši nelieliem zaudējumiem, kauja smagi nogurdināja gan vienus, gan otrus. Par godu sievietei Bizonu Taka šaijeni to nosauca par Kauju, kurā māsa izglāba brāli. Viņa zem ložu krusas aizauļoja pie zirgu zaudējušā brāļa un izveda to no kaujas lauka. Amerikāņi kaujā izšāva ap 25000 patronas un iztērēja gandrīz visu munīciju. Krūks bija spiests beigt kampaņu un atkāpties.
1876. gada 26. jūnijā Mazās Bighornas kaujā lakoti un ziemeļu šaijeni cīnījās pret septīto kavalērijas pulku, kuru komandēja ģenerālis Dž. Kasters. Kauja beidzās ar amerikāņu pilnīgi sakāvi. Armija zaudēja 266 kritušos, ieskaitot 16 virsniekus un Kasteru. Indiāņu krita no 35 līdz 136, kā arī četras sievietes un bērns, kurus kavalēristi pārsteidza kaujas sakumā netālu no nometnes. Pēc uzvaras ciltis sadalījās un izklīda prērijā. Indiāņi bija iztērējuši munīciju un nevēlējās iesaistīties kaujās ar tuvojošos ģenerāļa Terija kolonnu. Aiziet piespieda arī jaunu ganību meklējumi priekš saviem zirgiem. Jūliju lakoti un šaijeni pavadīja, nebaidoties no jauniem armijas uzbrukumiem un svinot uzvaru. Pēc svētku ceremonijām daudzi devās uz rezervātiem, nojaušot, ka šī 1876. gada vasara ir pēdējā, kad viņi var dzīvot ierasto dzīvesritmu. Amerikāņu ģenerāļi septiņas nedēļas gaidīja papildspēku ierašanos, un augustā atsāka pārtraukto ekspedīciju, kas pazīstama kā Krūka "Zirga gaļas maršs". Tā sastāvēja no 2200 vīriem, un bija viens no visnogurdinošākajām militāriem pārgājieniem Amerikas vēsturē.
Militāro akciju un intensīvas diplomātijas rezultātā 1877. gada pavasarī siu un lakoti atteicās no turpmākās cīņas un pamazām ieradās rezervātos. Maija sākumā kapitulēja arī Trakais Zirgs. Vienīgi Sēdošais Bizons atteicās padoties un, patvēruma meklējumos, kopā ar savu brulē grupu šķērsoja Kanādas robežu. Līdz ar bizonu izzušanu arī viņa cilts 1889./81. gadā bija spiesta atgriezties Amerikā.
"Ievainotā Ceļa" slaktiņš
1889. gadā ASV rietumdaļas un Oklahomas rezervātos vērsās plašumā Spoku Dejas reliģija. Tās dibinātājs bija paiju indiānis Vovoka. Reliģijas pamatā bija deja, kuras laikā tās dalībnieki krita transā un redzēja vīzijas. Vovoka mācīja, ka plūdi aizslaucīs visus baltos,atgriezīsies bizonu bari, augšāmcelsies mirušie, un tiks atjaunota kādreizējā indiāņu pasaule. Savukārt izglābsies tikai tie, kas dejos. Reliģija bija nevardarbīgas pretošanās veids, taču tā nopietni satrauca rezervātu vadību, kas nesaprata notiekošo. 1890. gada ziemā Spoku Deja sasniedza lakotu rezervātus, kur izplatījās milzīgā ātrumā. Divu mēnešu laikā to pieņēma lielākā cilts daļa. 29. decembrī 470 ASV Septītās kavalērijas zaldāti Spoku Dejas laikā pie Ievainotā Ceļa (Wounded Knee) ielenca minekondžu un hunkpapu lakotus. Saspringtās situācijas laikā atskanēja šāviens, kas izprovocēja haotisku apšaudi. Zaldāti izmantoja arī lielgabalus, savukārt lielākā siu vīriešu daļa bija bruņota vienīgi nažiem. Slaktiņā tika nogalināti vai ievainojumiem mira ap 300 siu, no kuriem 200 bija sievietes un bērni. Amerikāņi zaudēja 25 kritušos. "Ievainotais Celis" Ziemeļamerikas pamatiedzīvotājiem kļuvis par balto nežēlības simbolu.
Rezervāti un Pirmās tautas
Līdz 1880. gadam dzelzceļa algotie mednieki izšāva milzīgos bizonu ganāmpulkus, iznīcinot lakotu un dakotu galveno materiālo bāzi. Lai rastu risinājumu, amerikāņi centās rezervātos dzīvojošos siu piespiest turēt mājlopus un nodarboties ar lauksaimniecību. Indiāņi arī kļuva atkarīgi no federālajiem maksājumiem, kas viņiem bija garantēti saskaņā ar noslēgtajiem līgumiem. Mūsdienās rezervātos dzīvo aptuveni puse no visiem siu.
Kanādas siu kopienas atzītas par piederīgām Pirmajām tautām. Pirmās tautas ir aptuveni 630 pamatiedzīvotāju tautas un kopienas, kas izkaisītas visā Kanādā.
Lobotomija
Vēsture
Pirmie psihoķirurģijas mēģinājumi tika veikti jau 1888.gadā, kad šveiciešu psihiatrs Gotlībs Burkharts pirmoreiz mēģināja ārstēt garīgas saslimšanas, tiešā veidā ietekmējot smadzenes. 1888. un 1889.gadā dažāda veida smadzeņu operācijas tika veiktas 6 pacientiem, taču ārstu sabiedrības attieksme bija ļoti noraidoša. G. Burkharta pētījums tika turpmāko gadu laikā apskatīts dažu citu pētnieku darbos, taču būtiskais pavērsiena punkts notika 1935.gadā. Portugāļu neirologs Egašs Monišs izstrādāja jaunu tehniku smadzeņu operācijai, ko nodevēja par prefrontālo leikotomiju. Operācijas E. Moniša vadībā veica neiroķirurgs Pedru Almeida Lima. Lai gan sākotnēji atkal E. Monišs saskārās ar kolēģu pretdarbību, metode drīz vien kļuva arvien populāraka. 1949.gadā Egašs Monišs kopā ar Valteru Hesu saņēma dalītu Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā. Prēmija Egašam Monišam tika piešķirta par “viņa leikotomijas terapeitiskā efekta pētījumiem dažādu psihožu ārstēšanā”.
Psihoķirurģijas ērā lielākais lobotomijas aizstāvis bija amerikāņu ārsts Valters Frīmans. Viņš izgudroja transorbitālās lobotomijas tehniku, ar ķirurģisku instrumentu, pēc formas līdzīgu ledus cirtnim, caur acs spraugu un orbītu izņemot daļu no pieres daivas. Savas darbības laikā no 1935.-1967.gadam veica lobotomiju aptuveni 3400 pacientiem.
Lobotomijas noriets
Lobotomijas ēras noriets sākās ap 20.gs. 50.gadiem, kad tika atklāts torazīns kā efektīvs antipsihotisks preparāts un uzlabota elektrokonvulsīvās terapijas (zināmas arī kā elektrošoka terapijas) drošība. Pēdējā lobotomijas operācija ASV tika veikta 1967.gadā — neirologs Valters Frīmans. PSRS lobotomiju aizliedza 1950.gadā, jo trūka zinātniska pamatojuma procedūras efektivitātei un nebija izstrādāti pēcoperācijas uzraudzības principi. Mūsdienās Pasaules Veselības organizācija uzskata, ka piespiedu ārstēšana un psihoķirurģija nekad nav bijusi nepieciešama.
Lobotomijas pielietojums
Lobotomijas operācijas tika veiktas pacientiem ar dažādām psihozēm. Bieži vien bez zinātniska pamatojuma tika izmantota situācijās, lai nomierinātu depresīvus, epileptiskus pacientus. 20.gs. 60. un 70.gados ASV vairāki neirologi aicināja veikt psihoķirurģiskas operācijas, to skaitā, lobotomiju, afroamerikāņu iedzīvotājiem, lai ierobežotu dumpjus un sacelšanas, kas izplatījās ASV teritorijā. Pacienti bieži vien kļuva apātiski, zaudēja interesi par ikdienas notikumiem, personīgo higiēnu.
Baiba Bičole
Baiba Bičole (dzimusi Rīgā, mirusi  Rokvilā, Mērilendā, ASV) bija latviešu dzejniece, "Elles ķēķa" grupējuma dalībniece.
Lomboka
Lomboka (id) ir sala Indonēzijā, Mazo Zunda salu arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Rietumu Nusa Tengaras provincē, dalās četros apriņķos un vienā pilsētā. Lielākā apdzīvotā vieta ir provinces centrs Matarama salas rietumu krastā. Nozīmīgs tūrisma galamērķis.
Baiba Bičole
Biogrāfija
Dzimusi 1931. gadā literatūrzinātnieka Jāņa Bičoļa un filoloģes Līvijas Bičoles ģimenē. Mācījās N. Draudziņas skolā un Pārdaugavas 45. pamatskolā. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā kopā ar vecākiem devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1950. gadā izceļoja uz ASV. Bija precējusies ar grafisko dizaineri un mākslinieku Ilmāru Rumpēteru, kurš veidojis dizainu viņas trimdā izdotajām grāmatām. Viņu meita Rita Laima Bērziņa ir literāte.
Lomboka
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Indonēzijas dienviddaļā. Ziemeļos to apskalo Bali jūra, dienvidos — Klusais okeāns; rietumos Lombokas šaurums to šķir no Bali salas, bet austrumos Alasas šaurums — no Sumbavas. Sala vulkāniskas izcelsmes, reljefs kalnains ar plašu piejūras zemieni dienvidos. Augstākā virsotne ir Rindžani vulkāns (3726 m vjl) salas ziemeļos. Salā valda tropiskais klimats. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži un savannas.
Baiba Bičole
Biogrāfija
Viņas pirmās nozīmīgākās dzejas publikācijas parādījās 1953. gadā, Amerikas latviešu jaunatnes apvienības žurnālā "Raksti". 50. gadu otrajā pusē Bičole iepazīstas ar Elles ķēķa grupējuma autoriem un tiek saistīta ar grupējuma aktivitātēm. Kopš 1959. gada daudzi viņas dzejoļi tika publicēti žurnālā "Jaunā Gaita". Viņas pirmajā dzejoļu krājumā apkopoti dzejoļi, kas sarakstīti no 1959. līdz 1966. gadam, par šo krājumu saņēma Zinaīdas Lazdas balvu (1967). Trimdā iznāca vēl trīs dzejoļu krājumi.
Bičoles dzejā spilgti izpausta sievietes jūtu pasaule, tajā latviešu dzejai tradicionāli tēli izteikti laikmetīgā, asociatīvā formā. Kritiķe Inta Ezergaile par Bičoles dzeju rakstīja: "Bičoles dzeja absolūti atsakās būt sentimentāla vai virspusīgi liriska. Un tā gaida no lasītāja tādu pašu bezkompromisa atvērtību un atdošanos, tādu pašu drosmi, kādu tajā ieguldījusi dzejniece. [..] Bičoles dzeja ir kustība, process, reizēm no gadalaika uz gadalaiku, reizēm no debesīm uz zemi, arī uz pazemi vai elli. Tā ir ekstrēma, tāda, kas uzdrīkstas, bieži pilna sirreālistiskiem brīžiem, ar kosmisku diapazonu, apokaliptiskiem notikumiem."