cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tara (Krievija)
Rajona fiziski ģeogrāfiskais raksturojums
Pilsēta atrodas uz divām terasēm — augšējās terases un lejas, palienes terases. Terasu ietvaros reljefs ir līdzens, bet atšķirība starp terašu līmeņiem sasniedz 10–12 m. Lielākajā daļā pilsētas, kurai nav izteikta slīpuma, ir vietējie reljefa pazeminājumi, kuros uzkrājas kušanas un nokrišņu ūdeņi, veicinot atsevišķu pilsētas daļu pārpurvošanos. Taras augšējo terasi divās daļās sadala Arkarkas upītes grava ar stāviem krastiem, kuru augstums sasniedz 10 metrus. Arkarka no pilsētas atdala dienvidaustrumu daļu. Ieplūstot Irtišas palienē, tā veido līkumotu gultni gar augšējās terases stāvo nogāzi.
Dibināšana un militārā vēsture (1594.—1600. gads)
Taras pilsētu 1594. gadā nodibināja Krievu caristes (ru) kņazs Andrejs Jeļeckis ar kazaku vienību, kuru pavadīja izsūtītie un kolonisti. Tā bija pirmā krievu apmetne mūsdienu Omskas apgabala teritorijā. Apmetnes izveides mērķis bija nocietināties Rietumsibīrijā, izspiežot no turienes Sibīrijas hanu Kučumu, kura valdījumu centrs bija Irtišas baseinā. Par šādas lielas apmetnes nepieciešamību tika spriests pēc tam, kad Taras vojevoda Vojeikovs 1592. gadā aprakstīja šo teritoriju savā atskaitē.
No cara pavēles Andrejam Jeļeckim: “Ejiet augšup gar Irtišu līdz Taras upei un uzceliet pilsētu, kur valdniekam būtu izdevīgāk, lai aramzemi varētu iekārtot un caru Kučumu padzīt...”. Bet vieta pie Taras upes grīvas izrādījās pārpurvota, nederīga cietokšņa celtniecībai un aramzemes ierīkošanai, tāpēc pilsētas būvei kņazs izvēlējās vietu nedaudz lejāk pie Irtišas, Arkarkas upes krastā. Neskatoties uz to, pilsētai vārdu tomēr deva Taras upe. Pastāv arī versija, saskaņā ar kuru pilsēta sākotnēji tomēr tika uzcelta pie Taras upes grīvas. Tad 1669. gadā pēc ugunsgrēka vai plašiem plūdiem tā tikusi pārcelta uz pašreizējo vietu. (1669. gada ugunsgrēks Tarā ir dokumentēts fakts. Plūdi šai gadā ir pieminēti tikai Brokhausa un Efrona enciklopēdiskajā vārdnīcā). Netālu no Ustjtaras ciemata un Taras pilsētas vēsturiskajā centrā notiek arheoloģiskie izrakumi, lai pārbaudītu šīs versijas.
Par pirmo uzcelto pilsētas ēku kļuva pareizticīgo baznīca, un 15. augusts pēc vecā stila — Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas svētki, kuru vārdā nodēvēja baznīcu,— tiek uzskatīts par Taras dibināšanas dienu. Baznīcai bija arī simboliska nozīme, jo šīs zemes agrāk kontrolējušais Kučums aktīvi centās uzspiest vietējām tautībām islāmu.
1598. gadā vienība no Taras (397 kazaku, kā arī lietuvieši un vietējie tatāri) pārtvēra Kučumu pie Obas pietekas Irmeņas, un sakāva to. Tā Tara kļuva par Jermaka aizsāktās Rietumsibīrijas iekarošanas pabeidzēju un Rietumsibīrija kļuva par augošās Krievijas valsts daļu.
Taras pilsētas attīstību sekmēja izbūvētais ceļš no Toboļskas uz Tomsku un jau Kučuma laikā notikusī reģiona aktīvā tirdzniecība ar Buhāru, Taškentu, Ķīnu, no kurienes ik gadu ieradās tirdzniecības karavānas. Tika pārdotas sabuļu, vāveru, lapsu, sermuļu kažokādas; iepirka zīdu, tēju, augļus.
1599. gadā aiz Čekrušas upītes tika iekopti pirmie lauki un dibināts Čekruševas ciemats. Par dibināšanas gadu nosaukts 1600., kad pēc cara Borisa pavēles turp nosūtīja "trīs latviešus un divas izbēgušu zemnieku ģimenes", kā arī vēl 38 zemniekus. Tas kļuva par krievu lauksaimniecības sākumu šajā reģionā. Par godu pirmajam uzartajam laukam tajā uzcelta piemiņas zīme.
Dienestļaudis no Taras bija pirmie eiropieši Sibīrijā, kuri izpētīja vairākus sālsezerus. Tara kļuva par celmlauzi reģiona apgādei ar sāli.
Reģionālais centrs (1600.—1800. gads)
1624. gadā Tarā bija 263 sētas, un kopējais iedzīvotāju skaits bija 1300 cilvēki. Pilsēta atkārtoti cieta no ugunsgrēkiem. 1669. gadā nodega 380 sētas, Taras cietokšņa žogs un sargtorņi, Pjatņickas un Spasskas baznīcas. Līdz 17. gadsimta beigām pilsēta tika atjaunota, un 18. gadsimta sākumā izpletusies pilsēta šķērsoja sienas un ap to tika uzbūvēts zemes valnis. Otrā ugunsgrēka laikā 1709. gadā ciematā izdega 380 sētas pilsētā un 300 ārpus tās, kā arī 29 tatāru jurtas. Taras iedzīvotāju skaits tajā laikā bija pieaudzis līdz 3000 cilvēkiem.
1722. gadā daļa Taras dienesta ļaužu atteicās zvērēt uzticību carienei Katrīnai I, sākās Taras nemieri, kurus cars Pēteris I stingri apspieda. Pilsētas iedzīvotāji tika pērti un tās statuss pazemināts. Kādreiz vadošā Krievijas Sibīrijas pilsēta Tara kļuva par apriņķa pilsētu Toboļskas provincē Sibīrijas guberņā. Iedzīvotāju skaits pilsētā samazinājās, jo turpmāk Krievijas uzmanība un attīstība koncentrējās vairāk uz Sibīrijas dienvidiem.
1785. gada 17. martā pilsētai tiek dotas tiesības uz ģerboni.
Nomale (1800.—2000. gads)
1918. gada martā Tarā notika pirmais padomju apgabala kongress, kurā pasludināja lielinieku padomju varu. Pirmoreiz padomju vara noturējās tikai trīs mēnešus — no 1918. gada jūnija līdz 1919. gada novembrim pilsētu pārvaldīja pretpadomju valdības, ieskaitot Kolčaka valdību kopš 1918. gada novembra. Padomju varas pārstāvji ieradās pilsētā jau pēc Kolčaka sagrāves. Apkaimē savu pretinieku varas laikā darbojās abu pušu partizāni, laupīdami un slepkavodami mierīgos iedzīvotājus. Vienas sarkano partizānu vienības vadītājam Izbiševam par godu nosauktā iela ir viena no divām padomju laikā pārsauktajām ielām, kurām līdz pat 2020. gadam nav atgriezts vecais nosaukums; otrā tāda ir Ļeņina iela.
1920. gada janvārī šeit sāka publicēt vietējo laikrakstu.
Tiek apgalvots, ka Otrā pasaules kara frontēs cīnījušies 16 tūkstoši Taras iedzīvotāju, gandrīz 7 tūkstoši no viņiem gājuši bojā. Saskaņā ar iedzīvotāju skaitīšanas datiem, 1939. gadā Tarā pavisam bijuši 15400 iedzīvotāju.
Simbolika
1785. gada 17. martā kopā ar citām Toboļskas guberņas pilsētām tika apstiprināts arī Taras pilsētas ģerbonis. Tā apraksts bija šāds: "Vairoga augšējā pusē zilā laukā ir zelta piramīda, ar karogiem, bungām un alebardām, t.i., Toboļskas ģerbonis. Apakšējā pusē ir attēlots skrienošs sudraba sermulis zaļā laukā, kas attēlo sermuļu pārpilnību un to īpašo labsirdību (изобилие и особую доброту горностаев) šajā apvidū." 21. gadsimtā Valsts heraldikas padome pieprasīja izņemt no ģerboņa Toboļskas simboliku, jo Tara sen vairs nav tai pakļauta. Mūsdienu ģerboņa apraksts, kuru 2009. gada 17. aprīlī pieņēma Taras pašvaldības Padome: "Zaļā laukā ir sudraba krāsas sermulis ar sarkanu mēli un melnu astes galu. Vairogu vainago noteiktā parauga zelta pašvaldības kronis." Jokus izsauc fakts, ka sermulis ģerbonī un karogā ir zaļā laukā, bet baltajā ziemas kažokā.
Iedzīvotāji
Taras pilsēta vēsturiski ir bijusi trimdas vieta kopš tās pirmsākumiem. Pirmie trimdinieki bija zemnieki, amatnieki, sagrēkojušies streļci, karagūstekņi no Lietuvas lielkņazistes un Polijas. Neraugoties uz karagūstekņu stāvokli, viņus Tarā ņēma dienestā, ja tie piekrita pāriet pareizticībā. Trimdā Tarā bija dažādi dumpinieki: Rostovas kņazs, Ladogas streļci, zemnieki, kas sacēlās Dņepras stepēs, Pugačova sekotāji un citi. XIX gadsimta 60. gados netālu no Taras tika nodibināta Katrīnas valsts spirta rūpnīca, kurā galvenais darbaspēks bija izsūtītie. 1791. gadā caur Taru ceļoja pirmais krievu revolucionārs A. Radiščevs. Dekabristu grupa arī bija izsūtīta uz Taru, ieskaitot ievērojamo Ziemeļu savienības pārstāvi V. Šteingelu. 1860. gados sākās otrais krievu revolucionārās kustības periods un politisko trimdinieku plūsma atkal pieauga. Trimdinieku ekonomiskais stāvoklis bija ārkārtīgi grūts. Viņiem nebija atļauts saņemt naudas pārvedumus, un darbu atrast bija ļoti grūti. Trimdinieki atvēra darbnīcas, organizēja savas komūnas. Pateicoties nepārtrauktajai izsūtīto un pārceļotāju plūsmai, pilsētas iedzīvotāju skaits turpināja pieaugt, neraugoties uz attālinātību no galvenajiem ceļiem un to, ka pilsētā valdošās netīrības un bandītisma dēļ pašu pilsētnieku demogrāfiskais pieaugums bija negatīvs.
1906. gadā no 7600 pilsētas iedzīvotājiem 2300 bija izsūtītie. Iedzīvotāju skaits lēni, bet stabili pieaug:
Pilsētas un apkaimes etniskā izcelsme ir jaukta, lai gan politisku iemeslu dēļ nospiedošais vairums iedzīvotāju pēc pases tautības ir krievi. Sākotnēji tatāru zemēs ieradās ne tikai liels daudzums izsūtīto, bet arī pārceļotāji, kuri meklēja brīvu zemi. To skaitā krievi, ukraiņi, vācieši, kazahi, armēņi, baltkrievi, igauņi un latvieši. Tarā ir latviešu nacionālā kultūras biedrība.
Ekonomika
Tarā un apkaimē atrodas:
Transports
Pilsētā ir autotransporta uzņēmums, upes osta, līdz 2012. gadam funkcionēja lidosta, kura vēlāk tika pārvērsta par helikopteru laukumu. Pilsētu regulāru autobusu satiksme savieno ar Omsku, rajona ciematiem un apkaimes rajonu centriem. Tuvākā dzelzceļa stacija ir Ļubinskas stacija (285 km no Taras). Tuvākā lielā pasažieru lidosta ir Omskā. Mūsdienās, pateicoties pastāvīga automobiļu tilta pār Irtišas upi ("Samsonova tilts") nodošanai ekspluatācijā 2004. gadā, turpinās Tomskas–Taras–Toboļskas šosejas būvniecība, kura bija svarīgs tirdzniecības ceļš jau pirms 400 gadiem. Pašlaik šī trase ir izbraucama tikai ziemā. Tiek cerēts, ka šī 1200 km garā trase būs īpaši nepieciešama strādniekiem, kuri regulāri brauc no Tomskas strādāt naftas un gāzes ieguves vietās Tjumeņas apgabala ziemeļos. Šim mērķim projekts paredz iztērēt 18,5 miljardus rubļu (ap 230 miljonus eiro).
Pilsētā darbojas 10 autobusu maršruti.
Dzīvokļu saimniecība
Dzīvojamā platība Tarā palielinās galvenokārt individuālo mājokļu celtniecības dēļ.
Pēc ilga pārtraukuma 21. gadsimtā tika atsākta daudzstāvu māju celtniecība. No 2007. līdz 2008. gadam tika nodotas ekspluatācijā 2 daudzdzīvokļu dzelzsbetona mājas. Pašlaik notiek darbs, lai piesaistītu jaunus investorus daudzdzīvokļu dzīvojamo māju celtniecībai pilsētas brīvajās teritorijās.
Akūta problēma ir divstāvu koka daudzdzīvokļu nami, kas uzcelti 20. gadsimta pirmajā pusē. Kopumā Tarā ir 89 koka divstāvu mājas. Ievērojama šo māju daļa tiek uzskatīta par esošām brūkošā vai avārijas stāvoklī.
Zemes izmantošana
Pilsētas zemes kopējā platība pilsētas robežās ir 11 864 ha, tai skaitā apbūvētas zemes platība 1383 ha. Kopējā zaļo zonu platība pilsētas robežās ir 600 hektāru: parki, skvēri — 47 hektāri, pilsētas meži — 493 hektāri, ceļu tīkla labiekārtošana — 60 hektāri. Zeme ir viens no budžeta piepildīšanas avotiem. Pilsētas budžetā 2007. gadā no zemes nodokļa tika saņemti 4642,7 tūkstoši rubļu, 2008. gadā - 3 235,1 tūkstotis rubļu, 2009. gadā tika plānots saņemt 3 750 tūkstošus rubļu. Pilsētas budžeta papildināšanas avots ir arī zemes pārdošana un pašvaldības īpašumā esošās zemes iznomāšana. Šajā sakarā pilsētas administrācija aktivizē pašvaldības zemes kontroli, lai identificētu neefektīvus zemes lietotājus, lai tā palielinātu nodokļu bāzi.
Kultūra
Pilsētā ir: Omskas Valsts Ziemeļu drāmas teātris, kas nosaukts Taras apkaimē dzimušā aktiera Mihaila Uļjanova vārdā, Taras kultūras un atpūtas centrs “Sever”, Taras centrālā rajona bibliotēka. Ir vairāki muzeji: Omskas vēstures un novadpētniecības muzeja filiāle — M.Uļjanova memoriālā māja, Samsonova vidusskolas novadpētniecības muzejs.
Taru un apkaimes ciematus ar lielu latviešu īpatsvaru — Martiševu, Bobrovku — reizēm apmeklē Latvijas kultūras kolektīvi. Cēsis uzturēja ilgstošu cilvēku apmaiņas sadarbību ar Taru un tās apkaimes ciemiem.
Izglītība
Pilsētā ir 9 skolas, 1 ģimnāzija, industriāli—pedagoģiskā koledža un 10 bērnudārzi. Darbojas filiāles Omskas Lauksaimniecības un Pedagoģiskajai universitātēm, kā arī Omskas medicīniskajai koledžai. Interešu izglītību piedāvā: tehnisko (“Jauno tehniķu stacija”), māksliniecisko un estētisko (“Mākslas skola”), tūrisma un reģionu studijas (“Jauno tūristu stacija”), vides un bioloģisko (“Jauno naturālistu stacija”), vēl ir bērnu centrs, radošās attīstības centrs un brīvās mākslas izglītība (Skolotāju nams).
Sports
Tarā ir tūristu stacija un sporta skola. Ik gadus notiek rajona pusmaratona skriešanas sacensības. Ir ledus arēna un ledus hokeja klubs "Soboļ".
Prese
Tarā iznāk iknedēļas avīze "Тарское Прииртышье" ("Taras Pieirtiša"). Strādā 4 centrālās Krievijas radiostacijas. 2018. gadā bija pieejami 20 Krievijas telekanāli.
Reliģija
Reliģiskās ēkas Tarā ir 18. gadsimta Spaskas katedrāle un mošeja. Iepriekš šeit atradās Kazaņas Dievmātes baznīca, Paraskevjeva baznīca, Dievmātes uzņemšanas baznīca, Svētā Nikolaja katedrāle un Dievmātes Tihvinas ikonas baznīca (ar kapsētu) — tagad nojauktas.
Mao Asada
Piedalījusies, kur izcīnīja sudraba medaļu. Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātā, kur izcīnījusi divas zelta (2008, 2010), vienu sudraba (2007) un vienu bronzas medaļu (2013). Tāpat ir trīs reizes uzvarējusi Četru kontinentu turnīrā (2008, 2010, 2013), kā arī četras reizes ISU Grand Prix finālsacensībās. Panākumus guvusi arī jaunatnes vecumā, 2005. gadā kļuvusi par Pasaules junioru čempioni.
Bija 87 dienas par jaunu, lai startētu. Asada ir piektā sieviete un pirmā juniore, kas sacensībās veikusi trīskāršo akselu (paveikusi 2005. gadā). 2010. gada Olimpiskajās spēlēs viņa kļuva par pirmo sievieti, kas vienās sacensībās izpildījusi trīs trīskāršos akselus, kas tika atzīmēts Ginesa rekordu grāmatā.
Ločukolni
Ločukolni ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 272 km attālumā no Rīgas.
Vårt land
Vårt land (no zviedru un norvēģu: "Mūsu valsts") var būt:
Ščecinas Universitāte
Ščecinas Universitāte (USZ; la) ir Polijas akadēmiskās augstākās izglītības un zinātnes institūcija, kurā ir apvienots un tiek attīstīts studiju un zinātniskās pētniecības potenciāls dabas, tehnisko, humanitāro un sociālo zinātņu jomā. USZ uzdevums ir nodrošināt iespēju iegūt akadēmisko augstāko izglītību, veikt fundamentālus un lietišķus pētījumus humanitārajās, dabas un sociālajās zinātnēs. Tās galvenā ēka atrodas Ščecinā, Pāvesta Jāņa Pāvila II avēnijā 22a. Studiju valodas USZ ir poļu valoda un angļu valoda. Universitātē 2018. gadā bija 11 565 studentu.
Fakultātes
USZ sastāvā ir 7 fakultātes:
Latvijas Jaunatnes basketbola līga
Latvijas Jaunatnes basketbola līga (LJBL) ir basketbola čempionāts, kurā piedalās Latvijas jaunatnes basketbola komandas un tiek noskaidroti valsts čempioni visās vecuma grupās zēniem un meitenēm. Līga ir dibināta 1992. gada 12. decembrī pēc basketbolista Valda Valtera iniciatīvas. Šobrīd līgas direktors ir Elvijs Mičulis.
Bēla Bergers
Bēla Bergers (hu;, Sombathēja - 2005. gada decembris, Sidneja) bija Ungārijas un Austrālijas šahists, FIDE starptautiskais meistars (IM, 1963).
Biogrāfija
Pēc Otrā pasaules kara bijis viens no vadošajiem Ungārijas jaunajiem šahistiem. 1953. gada Ungārijas šaha čempionātā izcīnījis 5. vietu. 1954. gadā pārstāvējis Ungārijas izlasi starptautiskajā komandu turnīrā Budapeštā Emigrējis pēc 1956. gada Ungārijas revolūcijas sakāves un pārcēlies uz dzīvi Austrālijā. 1957. un 1961. gadā uzvarējis Jaundienvidvelsas šaha čempionātos. 1959. gadā bijis otrais Austrālijas šaha čempionātā. Izcīnījis tiesības pārstāvēt Austrāliju 1963. gada zonālajā turnīrā Džakartā, kur pēc papildrādītājiem kļuvis par uzvarētāju un ieguvis tiesības spēlēt starpzonu turnīrā. 1964. gadā piedalījies starpzonu turnīrā Amsterdamā, kur nospēlējis neveiksmīgi paliekot 23. vietā. Vēlākajos gados piedalījies galvenokārt vietēja mēroga un korespondencšaha turnīros.
Latvijas Jaunatnes basketbola līga
1993. gada sezonā LJBL čempionātā sešās vecuma grupās piedalījās 49 puišu komandas no 13 sporta skolām, kurās spēlēja 609 jaunie basketbolisti. 1995.—1996. gada sezonā turnīram pirmo reizi bija Latvijas jaunatnes čempionāta statuss. Kopš 1997. gada turnīrā piedalās arī meiteņu komandas. 2005. gadā LJBL čempionāta rīkošanu pārņēma Latvijas Basketbola savienība.
Līga sadarbojās ar basketbola klubu Rīgas VEF un kopš 2015. gada vairākas sezonas tika saukta par VEF Latvijas Jaunatnes basketbola līgu.
2016. gadā turnīrā piedalās septiņas reizes lielāks jauno basketbolistu un komandu skaits nekā tās pastāvēšanas pirmajā sezonā. 2019. gada LJBL sezonu sāka gandrīz 7000 jauno basketbolistu gandrīz 400 komandās, bet 2021. gada septembrī, neraugoties uz Covid-19 pandēmiju, tika pieteikta 401 komanda. Jaunu pieteikto komandu skaitu līga uzstādīja 2022. gada rudenī, kad sezonu iesāka 423 komandas.
Vēršupīte (Vecslocenes pieteka)
Vēršupīte (arī Ķemerupe, Vēršupe) ir upe Latvijā, Vecslocenes pieteka Zemgales ziemeļrietumos. Upes izteka, pēc vieniem avotiem, ir no Kubuliņa dīķa dienvidos no Ozolpils un augštecē tiek saukta par Stirnupīti, bet pēc cita — no grāvju sistēmas mežā dienvidaustrumos no Smārdes. Upe tek pa Tukuma novadu un lejtecē pa Jūrmalas pilsētu. Šķērso Ķemeru nacionālā parka teritoriju un uzņem Ķemeru-Smārdes tīreļa ziemeļdaļas ūdeņus. Vēršupītes krastos iztek minerālūdeņi, ko izmantoja Ķemeru dziednīcas. Upi trīs reizes šķērso autoceļš A10, bet pie Ķemeriem — Rīgas—Ventspils dzelzceļš. Lielākās pietekas - Lūžņu grāvis un Stirnupīte.
Vilkvālītes
Vilkvālītes ir vilkvālīšu dzimtas ģints, kurā ir klasificētas aptuveni 30 augu sugas. Ģints ir bieži izplatīta ziemeļu puslodē, kur tā ir sastopama dažādos mitrāju biotopos.
Auga sakneņi ir ēdami. Arheoloģiski izrakteņi liecina, ka Eiropā tos ēda jau pirms 30 000 gadu.
Sugas
Ir atzītas šādas vilkvālīšu sugas un dabiski sastopamie hibrīdi :
Pakri pussala
Pakri pussalas garums ir 12 km, platums nedaudz lielāks par 5 km un kopējā platība ir aptuveni 40 km2. Pussalas augstākais punkts sniedzas 31 metru virs jūras līmeņa. Augstākais stāvkrasts (glints) ir 25 metrus augsts. Pussalā ir daudz laukakmeņu.
Branislavs Konrāds
Branislavs Konrāds (sk, dzimis ) ir Slovākijas hokejists, spēlē vārtsarga pozīcijā. Kopš 2015. gada Konrāds spēlē Čehijas Ekstralīgas komandā HC Olomouc.
Iepriekš spēlējis Slovākijas Ekstralīgas komandā HK Nitra, Bratislavas "Slovan" un HC Dukla Trenčín, Baltkrievijas Ekstralīgas komandā Žlobinas "Metallurg" un Čehijas Ekstralīgas komandā HC Oceláři Třinec.
Slovākijas hokeja izlases sastāvā piedalījies trīs Pasaules čempionātos, kā arī 2018. un 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Boloņas province
Boloņas province ir bijusī Itālijas provincēm  valsts ziemeļu daļā, Emīlijas-Romanjas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Boloņa. Provinces kopējā platība ir 3702 km2, 2012. gada beigās tajā dzīvoja 1 000 335 iedzīvotāji. Boloņas province sīkāk iedalās 60 komūnās. 2015. gada 1. janvārī Boloņas provinci reorganizēja par Boloņas metropoli.
Šells Vidlerts
Šells Vidlerts (sv; dzimis ) ir zviedru šaha problēmists.
Šaha kompozīcija
No 1984. gada starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā un no 1986. gada starptautiskais meistars šaha kompozīciju risināšanā. Zviedru šaha kompozīcijas žurnāla Springaren pasaku šaha nodaļas redaktors. Viņš ir WFCC delegāts no Zviedrijas.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Šarūns Šulskis
Šarūns Šulskis (lt; dzimis, Ķēdaiņos) ir Lietuvas starptautiskais lielmeistars šahā (1996).
Biogrāfija
1987.-1989. gadā bijis Mihaila Botviņņika un Garija Kasparova šaha skolas audzēknis. Piecas reizes ir uzvarējis Lietuvas šaha čempionātos: 1991., 1994., 1998. (kopā ar Vidmantu Mališausku), 2007. un 2009. gadā. Pārstāvējis Lietuvas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs: 1994., 1996., 1998., 2002., 2004., 2008., 2010. un 2014. gadā, kā arī Eiropas komandu šaha čempionātos: 1997., 2005., 2007., 2009. un 2011. gadā. 2006. gadā dalījis 2.–9. vietu Eiropas Savienības 2. atklātajā šaha čempionātā Liverpūlē. 2011. gadā uzvarējis Gērnsijas straptautiskajā šaha festivālā.
Piedalījies starptautiskajā turnīrā "Rīga—2004", kas vienlaicīgi bija 2004. gada Latvijas atklātais šaha čempionāts, kur ieņēmis 9. vietu. 2019. gada augustā izcīnījis 2. vietu starptautiskā šaha festivāla "Rīgas Tehniskās universitātes Open" A turnīrā.
Trīs reizes piedalījies FIDE Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas izslēgšanas turnīros:
Mandeļu bezē
Mandeļu bezē jeb mandeļcepumi ( ) ir franču tradicionālie cepumi, ko gatavo no olu baltuma, pūdercukura un mandeļu miltiem, masu ar pārtikas krāsvielām iekrāsojot dažādās krāsās. Mūsdienās mandeļu bezē cep arī daudzās citās Eiropas valstīs, kā arī Ziemeļamerikā un Austrumāzijā. Visslavenākie ir ar ganašē, sviesta krēmu vai džemu pildīti mandeļu bezē.
Volframs fon Rihthofens
Volframs fon Rihthofens (dzimis, miris ) bija Luftwaffe ģenerālfeldmaršals.
Dzimis dižciltīgā ģimenē. 1913. gadā iestājās armijā (kavalērijā). Sākoties Pirmajam pasaules karam, iesākumā karoja Rietumu frontē, bet no 1915. līdz 1917. gadam - Austrumu frontē. Savu radinieku un bērnības draugu - divu brāļu Lotāra un Manfrēda fon Rihthofenu, iedrošināts, iestājās aviācijā. 1918. gada aprīlī, kad Volframs fon Rihthofens veica savu pirmo kaujas lidojumu, Manfrēds krita. Līdz kara beigām Volframs fon Rihthofens uzvarēja 8 gaisa kaujās.
Pēc kara no 1923. gada atkal dienēja armijā. 1935. gadā, nodibinoties Luftwaffe, V. fon Rihthofens iestājās tur. Kā tā sauktā Kondora leģiona štāba priekšnieks, vēlāk komandieris, piedalījās Spānijas pilsoņu karā nacionālistu pusē. Kā štāba priekšnieks plānoja bēdīgi slaveno Gernikas bombardēšanu.
Sākoties Otrajam pasaules karam, komandēja 8. aviācijas korpusu (VIII. Fliegerkorps), piedaloties Polijas kampaņā, Kaujā par Franciju, Kauja par Britāniju un Balkānu kampaņā. Austrumu frontē sevišķi efektīvi darbojās kaujās par Krimu. Pēc Staļingradas kaujas tika pārcelts uz Vidusjūras kara laukā, kur komandēja Luftwaffe spēkus Itālijā. 1944. gadā atvaļināts veselības stāvokļa dēl. Miris kā ASV karagūsteknis smadzeņu audzēja dēļ.
Filips Kuraševs
Filips Kuraševs (de, dzimis ) ir Šveices hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2020. gada Kuraševs pārstāv NHL komandu Čikāgas "Blackhawks". 2018. gada NHL draftā Kuraševu ar kopējo 120 numuru 4. kārtā izvēlējās Čikāgas "Blackhawks".
Šveices hokeja izlases sastāvā piedalījies divos Pasaules čempionātā.
Levi Mortons
Levi Parsonss Mortons (dzimis, miris ) bija amerikāņu politiķis, 22. ASV viceprezidents prezidenta Bendžamina Herisona laikā no 1889. līdz 1893. gadam.
Agri pametis skolu, strādājis dažādus darbus Masačūsetsas un Ņūhempšīras mazpilsētās. Pārcēlies uz Bostonu, vēlāk iesaistījies tirdzniecības un banku biznesā Ņujorkā. No 1879 līdz 1881. gadam bija ievēlēts ASV Pārstāvju palātā no Ņujorkas 11. vēlēšanu apgabala. No 1881. līdz 1885. gadam bija ASV vēstnieks Francijā, kur iemantoja lielu popularitāti. Simboliski atklāja Brīvības statujas celtniecību. 1889. gadā kopā ar Bendžaminu Herisonu tika ievēlēts par ASV viceprezidentu. Nākamajās vēlēšanās par viceprezidenta kandidātu Herisons izvēlējās Vaitlovu Rīdu, tomēr Herisons zaudēja vālēšanas Groveram Klīvlendam. No 1895. līdz 1896. gadam Mortons bija Ņujorkas štata 31. gubernators. Miris savā dzimšanas dienā 96 gadu vecumā.
Seržs Sargsjans
Biogrāfija
Dzimis Stepanakertā, tagadējās Kalnu Karabahas teritorijā. No 1972. līdz 1974. gadam dienējis Padomju armijā, pēc tam no 1975. līdz 1979. gadam strādājis par atslēdznieku elektrotehnikas fabrikā. 1979. gadā kā filologs absolvējis Erevānas universitāti. Pēc tam līdz 1989. gadam darbojies komunistiskajā partijā, ieņemot dažādus amatus Kalnu Karabahas autonomā apgabala komitejā.
2008. gada februāra vēlēšanās ievēlēts par Armēnijas prezidentu, 2013. gadā ievēlēts uz otro termiņu.
2018. gada 17. aprīlī Sargsjans no jauna ievēlēts par premjerministru, bet pēc plašiem tautas protestiem Erevānas ielās bija spiests atkāpties no amata 23. aprīlī.
Būdams Armēnijas prezidenta amatā, Sargsjans 2011. gadā apmeklējis Latviju oficiālā valsts vizītē.
Zviedrijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija
Zviedrijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija (sv) ir vecākā un lielākā politiskā partija Zviedrijā.
Skatuve (teātris)
Teātris "Skatuve" ir viens no pirmajiem neatkarīgajiem teātriem Latvijā, kas dibināts 1991. gadā. Teātris atrodas Maskavas ielā 108/110 Rīgā, bijušā kinoteātra "Daina" telpās.
Zviedrijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija
Vēsture
Partija tika dibināta 1889. gadā. Sekojot citu valstu paraugam, tā pieņēma programmu, kas balstīta uz marksistisko šķiru cīņas mācību. Partija par mērķi izvirzīja strādnieku šķiras atbrīvošanu ar sociālistiskas revolūcijas palīdzību. Tomēr jau pirmā priekšsēdētāja Jalmara Brantinga laikā partija atteicās no kategoriskas revolūcijas mācības, priekšplānā izvirzot mērķi sociālistiskas sabiedrības izveidošanu pakāpenisku reformu ceļā. Ne visi atbalstīja reformu ceļa izvēli. Jau 20. gadsimta pirmajos gados partijas iekšienē izveidojās opozīcija, kura 1917. gadā atdalījās no partijas un izveidoja Kreiso sociālistu partiju, kuru pēc diviem gadiem pārdēvēja par Zviedrijas komunistisko partiju.
Skatuve (teātris)
Teātris ir piedalījies starptautiskos teātra festivālos, piemēram, “Interkunst” - Vācijā, “Tempus Art 2000” - Slovākijā, “The Real theatre” - Jekaterinburgā, Krievijā, “Starptautiskajā Antīkās Grieķu Drāmas festivālā” - Kiprā un citur.
Zviedrijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija
Vēsture
No 1930. līdz 1990. gadam Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija visās Riksdaga vēlēšanās saņēma 40-55% balsu, tādējādi tā ir viena no visveiksmīgākajām politiskajām partijām pasaules demokrātisko vēlēšanu vēsturē. Sociāldemokrāti ir veidojuši lielāko daļu Zviedrijas demokrātiskā perioda valdību un bijuši pie varas nepārtraukti no 1936. līdz 1976. gadam.
Skatuve (teātris)
Vēsture
2016. gadā teātris "Skatuve" svinēja savu 25 gadu jubileju. Atzīmējot teātra pastāvēšanu, norisinājās mākslas projekts "Atgriežamies Skatuvē", kura ietvaros notika septiņi teātra mākslas pasākumi ar dažādu Latvijas teātru aktieru un režisoru dalību.
Glenns Bordonada
Glenns Bordonada (en; dzimis ) ir Filipīnu nacionālais meistars šahā.
Vecais ceļš (Jūrmala)
Vecais ceļš ir iela Jūrmalā, Kūdras apkaimē. Vecais ceļš sākas krustojumā ar Ventspils šoseju un beidzas pie Slokas ezera. Kopējais ielas garums ir 3000 metri. Posmā no Ventspils šosejas līdz dzelzceļam iela ir klāta ar asfalta segumu, bet no dzelzceļa līdz Slokas ezeram iela ir klāta ar grants segumu. Vecajā ceļā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Glenns Bordonada
Biogrāfija
1970. gados bijis viens no vadošajiem Filipīnu šahistiem. 1975. gadā Melburnā piedalījies Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla Āzijas zonas turnīrā. Sekmīgi pārstāvējis Filipīnu komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Ir pazīstams arī kā šaha apskatnieks Filipīnu presē. Kopš 1980. gadu pirmās puses reti piedalās šaha turnīros.
Armijas goda sarakstu sprādze
Armijas goda sarakstu sprādze (de) bija Trešā reiha militārais apbalvojums, ko piešķīra karavīriem, kas izrādījuši ārkārtīgu personisku drošsirdību un jau apbalvoti ar I šķiras Dzelzs krustu, taču neizpildīja prasības Bruņinieka krusta saņemšanai. Lai arī formālais apbalvojums tika izveidots jau 1941. gada jūlijā, kā fizisks apbalvojums sprādzes izskatā tas tika ieviests tikai 1944. gada 30. janvārī. Kopumā Otrā pasaules kara laikā piešķirts 4547 reizes, tostarp 167 Waffen-SS militārpersonām.
Grāna grāvis
Grāna grāvis ir Dīrītes kreisā krasta pieteka Varakļānu un Madonas novados.
Iztece - no Teiču purva. Tek ziemeļaustrumu virzienā, gar Mindaugas purva dienvidautrumu malu. Ietek Dīrītē uz ziemeļrietumiem no Murmastienes. Grāna grāvi nešķērso valsts autoceļi. Upes krastos atrodas Tolkāja, Silagals, Boles un Caunes.
Uta Kargele
Uta Kargele (dzimusi 1981. gada 28. maijā Hallē (Zālē) ) ir vācu teātra un kino aktrise.
Dzīve un karjera
Pēc vidusskolas beigšanas Kargele vispirms mācījās par grāmatu tirgotāju. Viņa galvenokārt spēlēja krievu rakstnieka Daniila Šarma lugas teātra grupā "Zaļais suns", kuru līdzdibināja 2002. gadā.
Plašākai auditorijai Kargele kļuva pazīstama kā Lēna Bahmane, kuru viņa atveidoja no 2004. gada 26. aprīļa (2961. sērija) līdz 2006. gada 22. martam (3447. sērija) ziepju operā Gute Zeiten, schlechte Zeiten. Pēc tam, kad Kargele aizgāja no Gute Zeiten, schlechte Zeiten, viņa atveidoja tikai nelielas vieslomas. No 2010. gada jūnija līdz 2011. gada oktobrim viņa bija seriāla "Mīlas viesulis" sestās sezonas galvenā varone Evas Zālfeldes lomā. Pēc sezonas beigām viņa 2012. gada jūnijā spēlēja 17 gadus veco Fenju Vinteru telenovelē Rote Rosen, pabeidza kultūras zinātnes studijas ar maģistra grādu un kā radošā kolektīva "BiK Pictures" līdzdibinātāja piedalījās 99Fire Films Award balvā 2017. gadā Berlīnē, un uzvarēja ar filmu "Glücklich" kā labāko filmu. Pēc tam, kad 2017. gada oktobrī viņa pievienojās "Mīlas viesulim", Kargele atkal bija daļa no telenoveles galvenajiem dalībniekiem no 2018. gada marta (2886. sērija) līdz 2020. gada maijam (3384. sērija).
2019. gada novembrī Kargele fotografējās fotosesijā Skotijā vīriešu žurnāla Playboy Vācijas izdevumam.
Tarhūns
Tarhūns ir Gruzijas izcelsmes gāzēts dzēriens, kura garšu veido estragons un to tradicionāli iekrāso zaļu. To 1887. gadā izgudroja gruzīnu farmaceits Mitrofans Lagidze, kurš saviem estragona sīrupa maisījumiem sāka pievienot gāzētu ūdeni. 1981. gadā tas Padomju Savienībā nonāca ražošanā un ieguva plašu popularitāti. Dzēriena nosaukums cēlies no estragona populāra apzīmējuma gruzīnu un persiešu valodā, līdzīgs nosaukums ir arī citās valodās kā arābu, turku un vairākās Kaukāza un Balkānu valodās.
Preču zīmes statuss
2006. gada 28. aprīlī Igaunijas Ekonomikas un Komunikāciju ministrija, izšķirot preču zīmes strīdu starp OÜ Acerra un AS Tallinna Karastusjoogid noteica, ka tarhūns ir dzērienu aprakstošs vārds un saskaņā ar Igaunijas Republikas likumdošanu nevar tikt reģistrēts kā preču zīme.
Ločukrūgs
Ločukrūgs ir ciems Kalupes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 215 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Grancovas liepu aleja.
Anatolijs Bartaševičs
Anatolijs Bartaševičs (1937—2016) bija latviešu būvinženieris un sabiedriskais darbinieks. Bijušais Rēzeknes starpsaimniecību celtniecības organizācijas priekšsēdētājs, Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (1990-1993), ievēlēts no 97. Rēzeknes vēlēšanu apgabala. Bija viens no tiem deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju un iesaistījās frakcijā "Līdztiesība".
Pēc deputāta pilnvaru beigām Anatolijs Bartaševičs darbojās Latvijas Sociālistiskajā partijā, SIA "LATGALIJA" un SIA "RECCE".
Miris 2016. gada 28. aprīlī. Apglabāts Rēzeknes Miera ielas kapos.
Raši
Šlomo Jichaki, biežāk pazīstams kā Raši (he, dzimis, miris ) bija rabīns un sabiedrisks darbinieks, pazīstamu Talmūda un Tanaha komentāru autors. Tā laika Ziemeļfrancijas ebreju līderis.
Jaunībā mācījās Vormsas un Maincas ješivās. Pēc apprecēšanās atgriezās dzimtajā Truā un nodibināja šeit ješivu. Dzīves laikā radīja Tanaha komenrtārus, kuru ietekme saglabājusies arī mūsdienās. Līdzekļus dzīvošanai raši ieguva, radīdams vīnu, kas bija slavens visā Šampaņā. Par Raši dzīvi saglabājušās daudzas leģendas.
Trejdaļu madara
Trejdaļu madara (Galium trifidum) ir augu suga rubiju dzimtas madaru ģintī. Savvaļā tā sastopama ziemeļu reģionos, kā arī kalnainos apvidos polam tuvumā. Latvijā tā ir reti sastopama, ir ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 3. kategorijā.
Morfoloģija
Trejdaļu madara ir daudzgadīgs, 8-25 cm garš lakstaugs ar tievu, raupju, pacilu vai stāvu, zarojošu stublāju.
Lapas uz stublāja ir izvietotas neīstā mieturī pa 4. Tās ir šauri lancetiskas, 0,4-1,2 cm garas un 0,1-0,3 cm platas. Lapas ir šaurākas pie to pamata, gals ir strups, lapas plātnes mala un vidusdzīsla ir raupja.
Ziedi ir izvietoti pa 2 vai 3 lapu žāklēs. Ziedu vainags ir balts, trīsdaļīgs ar raupju ziedkātu, ziedam ir trīs putekšņlapas un putekšnīcas ir dzeltenas. Pēc noziedēšanas augļa kāts noliecas uz leju. Augļa skaldeņi (riekstiņi) ir kaili. Zied jūnijā un jūlijā.
Logini (Mežvidu pagasts)
Logini ir ciems Mežvidu pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 261 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V549.
Dunduri (stacija)
Dunduri ir pieturas punkts šaursliežu dzelzceļa līnijā Gulbene—Alūksne. Tas atrodas Gulbenes novada Stāmerienas pagastā netālu no tāda paša nosaukuma viensētas. Pieturas punktā ir nojume un soliņš pasažieriem.
Vēsture
Pietura ierīkota 1979. gadā pēc vietējā mežsarga un sēņotāju lūguma. Sākumā pietura saukta par 20. kilometru (p. p. 20. kilometrs), 90. gados pārdēvēta par Dunduriem pēc tuvējo māju nosaukuma. Nojume uzbūvēta 1980. gados. No vilciens šeit apstājas tikai pēc pieprasījuma (ja pasažierim ir biļete līdz šai pieturai, vai ja pieturā gaida cilvēks). 2016. gada 3. septembrī Dunduros tika atklāta jauna koka nojume, kas izgatavota atbilstoši vēsturiskajam 1930. gadu dizainam un krāsojumam.
Kaspars Aniņš
Kaspars Aniņš (dzimis ) ir latviešu aktieris.
Kopš 2014. gada ir Nacionālā teātra aktieris, lai arī izrādēs piedalās jau kopš 2011. gada. 2018. gada populārzinātniskajā dokumentālajā filmā „Baltu ciltis” atveido galveno varoni — tirgotāju Larsu no Dānijas.
Precējies ar Nacionālā teātra aktrisi Ievu Aniņu, abiem ir 3 bērni.
Tualete
Tualete jeb ateja ir speciāla telpa mājā vai dzīvoklī, kuru izmanto dabisko vajadzību (urinēšanas un izkārnīšanās) veikšanai un sevis sakārtošanai. Dažviet lauku mājās šim nolūkam ir uzbūvētas speciālas mazmājiņas, kuras sauc par sausajām tualetēm. Sabiedriskās tualetes mēdz apzīmēt ar abreviatūru WC ( — ‘ūdens tualete’). Vidēji cilvēks no savas dzīves tualetē pavada aptuveni trīs gadus.
Hanness Stefansons
Hanness Stefansons (is; dzimis ) ir Islandes starptautiskais lielmeistars šahā (1993).
Biogrāfija
11 reizes izcīnījis Islandes šaha čempiona nosaukumu: 1998.-1999., 2001.-2008., 2010.gadā, Kopš 1992. gada regulāri pārstāv Islandes izlasi Pasaules šaha olimpiādēs un Eiropas komandu šaha čempionātos. Labākie rezultāti šajās augstākā līmeņa komandu sacensībās ir 3. vieta pie 1. rezerves galdiņa 1992. gadā (+5 =4 -0) un 3. vieta pie 1. galdiņa 2001. gadā (+4 =4 -1). Divas reizes piedalījies FIDE Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas izslēgšanas turnīros, bet bez īpašiem panākumiem, jo 1999. gadā ticis tikai līdz 2. kārtai, un 2000. gadā izkritis 1. kārtā. Uzvarējis vairākos starptautiskos šaha turnīros: 1993. gadā Atēnās, 2000. gadā Reikjavikā, 2003. gadā Orhūsā, bet 2008. gadā kopā ar Vanu Jue un Vanu Hao dalījis 1.-3. vietu Reikjavikas starptautiskajā šaha turnīrā. Piedalījies starptautiskajā turnīrā "Rīga—2004", kas vienlaicīgi bija 2004. gada Latvijas atklātais šaha čempionāts, kur dalījis 2. vietu kopā ar Ilmāru Starostītu un Mihailu Ričagovu, atpaliekot tikai no turnīra uzvarētāja Edvīna Ķeņģa.
Skanderbega muzejs
Skanderbega muzejs ir etnogrāfisks muzejs Albānijā, veltīts valsts nacionālajam varonim Skanderbegam.
Vēsture
Muzejs atrodas Krujē, restaurētā Osmaņu impērijas laika cietokšņa pilī. Cietoksnis izturējis trīs ilgstošus turku aplenkumus 1450., 1466. un 1467. gadā. Cietokšņa nepieejamība palīdzēja Skanderbegam nosargāt Albāniju no Osmaņu impērijas iekarojumiem vairāk par divām desmitgadēm.
Muzeja izveides ideju 1976. gadā ierosinājis albāņu vēstures profesors Alekss Buda. Muzeja ēku projektēja arhitekti Pranvera Hodža un Pirro Vaso. Celtniecības darbi sākās 1978. gadā, bet svinīgā atklāšana notika 1982. gada 1. novembrī piedaloties Albānijas darba partijas politbiroja locekļiem.
Darbība
Mūsdienās pils un tajā izvietotais muzejs kļuvuši par Albānijas tūrisma centru. Muzejā savākti kalti dzelzs izstrādājumi, akmens un koka gravīras, kartes, grafikas, stikla mākslas darbi un citi Skanderbega laika priekšmeti. Eksponāti izvietoti hronoloģiskā kārtībā. Šeit atrodamas Skanderbega personiskās lietas, tai skaitā precīza bruņu cepures ar kazas galvu kopija, kuras oriģināls atrodas Mākslas vēstures muzejā Vīnē.
Periodā no maija līdz septembrim muzejs atvērts apmeklētājiem katru dienu (izņemot pirmdienas) no 09:00 līdz 13:00 un no 15:00 līdz 18:00. Biļetes cena — 200 Albānijas leki.
Būtijas līcis
Būtijas līcis (en) vai Itsuaktukviks (iu, Itsuaqtuqvik) ir jūras līcis Kanādas ziemeļu piekrastē Ziemeļu Ledus okeānā. Izvietojies starp Melvila pussalu un Bafina salu austrumos un kontinenta piekrasti un Būtijas pussalu rietumos. Dienviddaļā atrodas Komiti un Peli līči. Prinča Reģenta šaurums un Lankasteras šaurums Būtijas līci savieno ar Bafina līci ziemeļos, Fjūri un Heklas šaurums — ar Foksa baseinu austrumos, bet Belo šaurums — ar Franklina šaurumu rietumos. Līcī vairākas salas, lielākās no kurām ir Veilsa un Kroņprinča Frederika sala. Līci visu gadu klāj ledus, no tā reizēm atbrīvojas tikai augustā, kad ūdens temperatūra sasilst līdz 1 °C.
Līci 1829. gadā atklāja Džona Rosa neveiksmīgā Ziemeļrietumu jūras ceļa meklēšanas ekspedīcija, kas tur iesala uz četriem gadiem un nosauca ekspedīcijas sponsora, britu džina rūpnieka Feliksa Būta (Felix Booth) vārdā. Līča dienvidu galu 1846.—1847. gadā pētīja Džona Rī ekspedīcija, kas to sasniedza pa sauszemi no dienvidiem.
Karpa
Karpa, Eiropas karpa jeb sazāns (Cyprinus carpio) ir plaši izplatīta saldūdens karpu dzimtas (Cyprinidae) zivs, kuras dabīgais izplatības areāls ir Eiropa, Rietumāzija un daļēji Centrālāzija (no Turcijas līdz Afganistānai un Tadžikistānai ). Savvaļas populācija Eiropā ir apdraudēta, un karpa dabīgajās ūdenstilpēs sastopama reti, toties tās domestificētā forma ir introducēta visā pasaulē. Par karpas izcelsmes reģionu tiek uzskatīta Donavas delta.
Latvijā
Latvijā karpa audzēta dīķsaimniecībās jau no 13. gadsimta. Lielā skaitā tā ir arī bijusi izlaista vai izkļuvusi savvaļas ūdenstilpēs pati. Tomēr pastāvīga, vairotiesspējīga populācija nav izveidojusies, tāpēc sastopama samērā reti. Ir novērots dabisks nārsts un mazuļu attīstība nelielā dīķī.
Mājas karpas vēsture
Karpa ir introducēta visā pasaulē, izņemot Vidējos Austrumus un Antarktīdu. Kādreiz valdīja uzskats, ka karpa Eiropā ienākusi no Āzijas, tomēr jaunākie ģenētiskie pētījumi liecina, ka tā ir Eiropas zivju suga. Donavas deltā savvaļas karpas mājoja jau vairāk kā pirms 2000 gadiem.
Izskats
Savvaļas karpa, salīdzinot ar mājas karpām, ir slaidāka. Ķermeņa proporcija — ķermeņa garums apmēram 4 ķermeņa augstumi. Tām ir zeltaini pelēkdzeltena ādas un zvīņu krāsa, bet gaļa sārta. Karpai pie augšlūpas ir 2 pāri taustekļi. Bet biezajām un lielajām zvīņām raksturīgs tīklveida raksts. Muguras spuras un anālās spuras pēdējais nezarotais stars ir ar zobiņiem. Savvaļas karpa sver apmēram 2 reizes mazāk nekā mājas karpa. Mājas karpa var sasniegt 110 cm garumu un svaru — 40 kg. Lielākā jebkad zināmā karpa ir bijusi 125 cm gara, ar svaru 45 kg. Visvecākā zināmā karpa ir sasniegusi 65 gadu vecumu.
Īpašības
Lai arī karpa labi piemērojas jebkādiem dzīves apstākļiem, tai patīk lielas ūdenskrātuves ar lēni plūstošu vai stāvošu ūdeni, un dūņainu pamatu. Karpām patīk dzīvot nelielos baros, kas sastāv vismaz no 5 karpām. Lielākas koncentrācijas veido nārsta un ziemošanas laikā. Savvaļas karpas mājo mērenā klimata saldūdens vai viegli sāļās ūdenstilpēs, kura ūdens pH līmenis ir 6,5—9,0, sāls daudzums līdz 0,5%, ūdens temperatūra 3—35°C. Karpām ideālā ūdens temperatūra ir 23—30°C. Tās nārsto, kad ūdens temperatūra ir 17—18°C. Karpas labi pārziemo zem aizsalušo ūdenskrātuvju ledus. Karpa spēj izdzīvot ūdenstilpē ar zemu skābekļa daudzumu, jo nepieciešamības gadījumā tā spēj gaisu ierīt ar muti, to izbāžot laukā. Karpa veido hibrīdus ar karūsu un sudrabkarūsu.
Barība
Karpa ir visēdāja. Tā var baroties ar dažādiem ūdensaugiem, bet tai labāk patīk rakņāties pa dūņaino tilpnes dibenu, meklējot kukaiņus, vēžveidīgos un tārpus. Karpas kāpuri barojas ar zooplanktonu.
Vairošanās
Karpai dzimumgatavība iestājas 1—6 gadu vecumā, sasniedzot 10-53 cm. Lai arī nārsts parasti ir pavasarī, karpa var nārstot vairākas reizes gadā atkarībā no ūdens temperatūras. Tās auglība sezonā ir 4000—300 0000 ikru. Latvijā karpa nārsto maijā un jūnijā, kad ūdens temperatūra ir 10—30°C. Nārsta dziļums 5 cm—3 m. Raksturīgs porciju nārsts 2—3 piegājienos ar apmēram 20 dienu starplaiku. Parasti ar vienu mātīti nārsto 2—7 tēviņi. Ikri pielīp pie augiem, kur to attīstība ilgst 2—13 dienas atkarībā no temperatūras. Pēc izšķilšanās kāpuri 2—10 dienas pavada, piestiprinājušies pie augiem. Audzētavās, lai iegūtu vairāk karpu, ar hormonu preparātu palīdzību stimulē vairākkārtēju nārstošanu.
Viena karpa dabīgos apstākļos gada laikā iznērš vairāk nekā 1 miljonu ikru. Lielākā daļa ikru un mazo zivju kāpuru kļūst par barību citiem ūdenstilpju iemītniekiem. Mazās karpas ir iecienījusi, piemēram, līdaka un lielmutes asaris. Karpas medī arī dažādi putni, piemēram, jūras krauklis, zivju gārnis, lielā gaura un zivjērglis, kā arī zīdītāji, piemēram, ūdrs un ūdele.
Anna Kuzina
Anna Kuzina (dzimusi 1947. gada 3. aprīlī Šķaunē, mirusi 2021. gada 2. jūlijā) bija latviešu literatūrvēsturniece, muzeja speciāliste, novadpētniece. Ilggadēja Rūdolfa Blaumaņa memoriālā muzeja "Braki" vadītāja, muzeja vecākā speciāliste.
Biogrāfija
Anna Kuzina dzimusi 1947. gadā Ludzas apriņķa Šķaunes pagasta "Rubuļos" zemnieku ģimenē. Mācījusies Cesvaines rajona Cepurīšu skolā, Lubānas vidusskolā, 1964. gadā beigusi Ezernieku vidusskolu. 1971. gadā absolvējusi Latvijas Universitātes Svešvalodu fakultāti un apguvusi vācu valodas skolotājas specialitāti.
Kopš 1978. gada dzīvoja Ērgļos, Madonas novadā. Mirusi 2021. gada 2. jūlijā, atvadīšanās notika 10. jūlijā no Braku sētas. Apglabāta Sauleskalna kapos, Ērgļu pagastā. 2022. gada maijā par sabiedrības ziedotiem līdzekļiem tika uzstādīts piemineklis un labiekārtota kapa vieta. Tajā atainota Ērgļu josta un dzīves gaitā gūtā atzinība.
Jūlija Vansoviča
Jūlija Vansoviča (dzimusi ) ir bijusī latviešu paukotāja, 2000. gada vasaras olimpisko spēļu dalībniece, daudzkārtējā Latvijas čempione (1995—2002, 2018 ), tagad paukošanas trenere Daugavpils sporta skolā.
Logocki
Logocki ir ciems Kalupes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 212 km attālumā no Rīgas.
Jūlija Vansoviča
2000. gada vasaras olimpiskās spēles
Jūlija Vansoviča olimpiskajās spēlēs startēja paukošanā ar špagu. Šajā disciplīnā viņa uzvarēja divas cīņas, bet pēc tam trešajā kārtā cieta zaudējumu pret šī turnīra uzvarētāju — olimpisko čempioni ungāru sportisti Tīmea Naģi.
Lomi
Lomi ir ciems Istras pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 308 km attālumā no Rīgas.
Džo Raits
Džo Raits (en, dzimis ) ir angļu kinorežisors.
Pirms tam veidojot televīzijas filmas, kļuva globāli pazīstams ar 2005. gada filmu pēc Džeinas Ostinas romāna motīviem "Lepnums un aizspriedumi". Radījis arī filmas "Piedošana" (2007), "Solists" (The Soloist, 2009. gads), "Anna Kareņina" (2012) un "Pens: Piedzīvojumi Nekurnekadzemē" (2015). Kopš 2010. gada ir precējies ar mūziķi Anušku Šankaru.
Forli-Čezēnas province
Forli-Čezēnas province ir viena no Itālijas provincēm  valsts ziemeļaustrumu daļā, Emīlijas-Romanjas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Forli. Provinces kopējā platība ir 2377 km2, 2012. gada beigās tajā dzīvoja 398 322 iedzīvotāji. Forli-Čezēnas province sīkāk iedalās 30 komūnās.
Lielākās komūnas pēc iedzīvotāju skaita:
Sučarts Čaivičits
Sučarts Čaivičits (th; en; dzimis ) ir Taizemes šahists.
Biogrāfija
No 1980. gadu sākuma līdz 1990. gadu beigām bijis viens no vadošajiem Taizemes šahistiem. Piecas reizes uzvarējis Taizemes šaha čempionātos (1983, 1987, 1988, 1990, 1991).
Sekmīgi pārstāvējis Taizemes komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Pazīstams arī kā viens no vadošajiem Taizemes makrukas spēlētājiem, kas ir izplatīts šaha paveids Taizemē un Kambodžā.
Krimuldas baznīca
Krimuldas evaņģēliski luteriskā baznīca  (agrāk arī Ķizbeles jeb Kubeseles baznīca, ) ir luterāņu baznīca, kas atrodas Siguldas novadā. Baznīca ir celta 1205. gadā, kad lībiešu ķēniņš Kaupo atgriezās no vizītes pie Romas pāvesta Inocenta III, un kopā ar priesteri Alebrandu uzcēla Kubeseles baznīcu.
Blakus Krimuldas baznīcai atrodas senais Kubeseles pilskalns, uz kura atrodas 1775. gadā celtā Krimuldas mācītājmuižas ēka, un kapukalniņš ar Kaupo pieminekli.
Vēsture
Senāko Kubeseles baznīcu senā kulta vietā blakus savam pilskalnam licis uzcelt Gaujas līvu ķēniņš Kaupo. Pirms nāves viņš savus zemes īpašumus novēlējis draudzei.
Līdz 17. gadsimtam baznīcas arhitektūra bija lakoniska: vienjoma sarkaniem dakstiņiem klātiem divslīpju jumtu bieza mūra celtne ar šaurām, dziļām logailām. Zviedru Vidzemes baznīcu revīzijā 1630. gadā konstatēts, ka baznīca bijusi bez spārēm un jumta, vienīgi koris segts salmiem, 1643. gada revīzija secināja, ka baznīca ir bijusi gatava, tikai vēl bez griestiem, 1669. gadā norādīts, ka baznīca joprojām bez griestiem, zvans karājoties kalnā uzceltās stalažās; 1699. gadā Domēņu lietu (Ekonomische Verwaltnung) pārvaldnieks (Statthalter), Zviedrijas karaļa vietvaldis Mihaēls fon Štrokirhs (Mikael von Strokirch, 1649 - 1723-24?), uzdeva namdarim salabot sakritušo baznīcu – uzlikt jumtu, ielikt logus, meistars Indriķis (Heinrihs) Vēde, kurš nereti strādāja pēc zviedru būvmeistara Larsa Nilsona Spāka (Lars Nilson Spaak) projektiem, uzcēla nelielu jomtgales tornīti ar gaili.
Pēc Lielā Ziemeļu kara 1739. gadā baznīca atkal bija nonākusi nožēlojamā stāvoklī, pat baznīcas kancele atbalstīta ar trim sētas mietiem; 1775. gadā atkal laboja jumtu, bet 1865. gadā izdarīja pamatīgu remontu, kanceli pārcēla ziemeļu stūrī, ievērojami paplašināja triumfa arku, lika jaunus ģipša griestus, solus un durvis.
1865. gadā Krimuldas muižas īpašnieks Līvens un Engelhārtes muižas īpašnieks Konrāds fon Dāls ziedoja naudu baznīcas izgreznošanai, 1870. gadā tika mainīta altārglezna, ko pagādājis Bīriņu muižas īpašnieks Augusts Frīdrihs fon Pistolkorss, kurš pats iesvētīts šajā baznīcā, jo „vecā bilde ar savām raibām pervēm, cik mīļa arī nebūtu apradušai draudzei bijusi, tomēr nesaskanēja kopā nedz ar baznīcas glītumu, nedz ar mācītas sirds lutinātām domām”, tāpēc pēc Bertela Torvaldsena marmora skulptūru parauga viņa skolnieks Johans Nepomuks Cvergers (Zwerger, 1796-1868) izgatavoja jauno altāri; Pistolkorss lika dibenlogos ievietot sarkanas, bet sānos – zaļas un sarkanas – vitrāžas, taču vecā altārglezna atstāta altāra loga sienmalā, bet kancelei blakus iepretim kancelei Pistolkorss licis novietot Lutera krūšutēlu uz tumšsarkana fona, uz ģērbkambara griestiem uzgleznot bībeli ar krustu un palmaszaru, kā arī iecerēja rotāt ģērbkambari ar ar baznīcas kādreizējo mācītāju un draudzes priekšnieku – „mūsu draudzes neaizmirstamu citkārtīgu kopēju un ganu” – attēliem, sākot ar Pistolkorsa mātes tēvu grāfu Augustu Mellīnu, ilggadēju baznīcas tiesas priekšsēdētāju, Krimuldas un Pēterupes baznīcu pērminderi, mācītāju Emanuēlu Pēgavu, kam iepriekšējais kapos licis akmeni, bet Pistolkorss – zelta burtus, bīskapu Ulmani, mācītāju Bekmani, Paulu Zībergu, kurš devies uz Pēterburgu. Šajā laikā baznīcas pērminderi bija Eduards fon Radeckis un Augusts Langals (August Langhals), bet mācītājs – Vilhelms Frīdrihs Valters Otrais, kurš dzīvoja Engēlhartē, ko nedrīkst sajaukt ar Vilhelmu Frīdrihu Valteru Pirmo, kurš dzīvoja Ropažos, būdams Ropažu un Allažu mācītājs. Jaunā iekārtojuma atklāšana bija apvienota ar Pistolkorsa vecākā dēla Aleksandra pirmā krustbērnu kristībām.
1823. gadā Kristiņš no Katlakalna uzbūvē ērģeles ar deviņiem reģistriem, kuras kā nederīgas pārdeva Jērkules skolai par 150 rubļiem, bet 1910. gadā Martina firma uzbūvēja jaunas, ko nopostīja Pirmā pasaules kara laikā 1917. gadā.