cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šelfa ledājs
Šelfa ledāji galvenokārt veidojas lielām ledus masām gravitācijas ietekmē noplūstot piekrastē un caur šļūdoņiem un ledus straumēm ieplūstot okeāna līčos (Ronnes šelfa ledājs, Eimerija šelfa ledājs), starpsalu šaurumos (Geca šelfa ledājs) vai uz sekla šelfa (Rietumu šelfa ledājs). Apmēram 300 m dziļumā ledus masa nokļūst peldošā stāvoklī. Pie pamatnes ledāja biezums var sasniegt 1000 m. Šelfa ledāja sairšana notiek gar tā saucamo ledāja fronti kalvinga rezultātā. Ledāja mēle izdēdē vairāku faktoru ietekmē, galvenie no kuriem ir kušana no apakšas un nokrišņi no augšas, kā rezultātā izmainās ledus masas balanss un ledājs "aplūzt". Rezultātā ledāju frontes biezums reti pārsniedz 180 m un tā paceļas virs ūdens līmeņa par 20-30 m.
Krievu pretošanās
"Krievu pretošanās" (ru) ir 2009. gada dokumentālā filma, kas veltīta šodienas Krievijas nacionālistu kustībai un tās ideoloģijai.
Filmā ir uzsvērti vairāki svarīgi kustības faktori Krievijā, piemēram, cīņas veidi, ideoloģija, cietums un brīvība, kā arī citi. Dokumentālajā filmā tika intervēti daudzi dažādu kustību dalībnieki un atbalstītāji. Tāpat filmā ir redzami apsūdzēto un notiesāto nacionālistu advokātu viedokļi, futbola fanu viedoklis, reportāžas no vairākiem masu pasākumiem, intervijas ar notiesātajiem nacionālistiem ieslodzījumā, kā arī ar tiem, kuri sevi sauc par labējiem partizāniem.
Sēmes pagasts
Sēmes pagasts ir viena no Tukuma novada administratīvajām teritorijām novada austrumos. Robežojas ar Engures, Smārdes, Tumes, Pūres un Zentenes pagastiem. Pagasta centrs Sēme.
Oktants (zvaigznājs)
Oktanta zvaigznāju izveidoja Nikolā Lakaijs. Zvaigznājā atrodas debesjuma dienvidpols — Oktanta Sigma ir dienvidpolam tuvākā ar neapbruņotu aci redzamā zvaigzne. Atšķirībā no Polārzvaigznes, tās lielums ir tikai 5,5 — tā tik tikko redzama ar neapbruņotu aci, tādēļ par dienvidpola polāro zvaigznāju izmanto Dienvidu Krusta zvaigznāju.
Sēmes pagasts
Upes
Pakuļupīte, Pīkstupe.
Ezeri
Baltene, Ciemene, Koknesis, Ķelda, Līkaiņu ezers, Mucenieku ezers, Pakuļezers, Pilsētas ezers, Sēmes dzirnezers, Sēmes ezers, Sīļezers.
Vēsture
Vēsturiski mūsdienu Sēmes pagasta teritorijā atradās Brizules muiža (Gut Bresilgen, Brizule), Kaives muiža (Gut Kaiwen, Kaive), Raudas muiža (Gut Rauden, Rauda), Plieņu muiža (Gut Plönen), Rideļu muiža (Gut Riddelsdorf, Rideļi), Sēmes muiža (Gut Sehmen), Svares muiža (Gut Schwarren), Vilksalas muiža (Gut Wilxaln, Vilksala).
Sēmes baznīcas tagadējā ēka atklāta 1892. gada 6. decembrī. 19. gadsimta beigās Sēmes pagastā bija 8 muižas. Pēc 1920. gada zemes reformas Sēmes muiža (Sehmen) sadalīta 49 vienībās 862 ha kopplatībā, Brizules muiža (Bresilgen, 905 ha) 34 vienībās, Kaives muiža (Kaiwen, 803 ha) 47 vienībās, Raudas muiža (Rauden, 418 ha) 20 vienībās, Plieņu muiža (Plönen, 367 ha) 30 vienībās. Pagasta teritorijā atradās arī neliela daļa no Pūres muižas (21 ha) un Cērkstes muižas (Zerxten, 23 ha), arī Kāres (Kahre) un Lejas muižas.
1935. gadā Sēmes pagasta platība bija 100,02 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Sēmes un Brizules ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1945. gadā Sēmes ciemam pievienoja Brizules un Vecmoku ciemus. 1960. gadā pievienoja lielāko daļu Lazdu ciema, bet Sēmes ciema kolhoza «Ļeņina ceļš» teritoriju 1968. gadā iekļāva Milzkalnes ciemā. 1990. gadā ciemu reformēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvu teritoriju iekļāva Tukuma novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Sēme, Kaive, Brizule, Rideļi.
Rietumu šelfa ledājs
Rietumu šelfa ledājs (de) ir devītais lielākais šelfa ledājs Antarktīdas piekrastē. Aizņem ap 290 km garu piekrastes apgabalu Vilhelma II krasta rietumos un gandrīz visu Leopolda un Astridas krasta piekrasti starp Posadovska un Berjera līčiem. Tā platība ir ap 16 400 km² un tas iestiepjas jūrā par 150 km rietumu un 80 km austrumu daļā. Augstums virs jūras līmeņa no 70 līdz 100 m. Ledājs iekļauj vairākas salas, lielākās no kurām ir Mihailova, Zavadovska un Ļeskova salas. Ledājs barojas no vairākiem glečeriem, lielākais no kuriem ir Filipi glečers austrumdaļā.
Ledāju atklāja vācu polārpētnieka Ēriha fon Drigalska ekspedīcija (1901-1903) un nosauca pēc debesspuses, kuras virzienā ledājs tika ieraudzīts. Sīkāku ledāja izpēti veica PSRS antarktiskās ekspedīcijas 1957.-1960. gados. Zavadovska salā 1960. gadā darbojās īslaicīga polārstacija Družba.
Pasaules garākās upes
Šeit ir uzskaitītas visas upes vai upju sistēmas, kuru garums ir vairāk nekā 1000 km.
Upes garuma noteikšana
Upes garuma noteikšana ir diezgan grūts uzdevums, kurš prasa lielas zināšanas par vietām, kur upe sākas un beidzas, kā arī precīzu attāluma mērīšanu starp šīm vietām. Šī iemesla dēļ daudz upju garumi ir noapaļoti. Grūtības ar upes sākuma noteikšanu var rasties arī tad, ja upei ir daudz pieteku. No visām pietekām tā, kura sākas vistālāk no ietekas, tiek uzskatīta par upes sākumu, dodot upei maksimālo summāro garumu. Tomēr praksē šīs tālākās pietekas nosaukums ne vienmēr sakrīt ar pašas upes nosaukumu. Sezonālās izmaiņas arī apgrūtina upes garuma izskaitļošanu. Šajā uzskaitījumā ir norādīti upju sistēmu garumi ar visām pietekām. Upes ieteka, savukārt, bieži vien veido deltu, kura pakāpeniski paplašinās, kas arī traucē upes beigu noteikšanu. Dažām upēm, piemēram, Okavango, nav ietekas, tās pakāpeniski zaudē savu apjomu un beigu beigās iztvaiko — tāpēc to beigas arī ir atkarīgas no sezonas.
Upes garumu bieži nosaka ar precīzas kartes palīdzību. Pēc kosmisko attēlu iegūšanas sākuma veidot kartes kļuva daudz vienkāršāk, bet jautājumi vēl joprojām ir palikuši — garums ir atkarīgs no izvēlētās attekas garuma deltā vai no tā, kā tiek izskaitļots ezera garums.
נהר
Noass
Noass (, Noáh) Vecajā Derībā bija pēdējais (desmitais) Ādama pēctecis pirms grēku plūdiem. Viņš bija Lameha dēls, Metuzāla mazdēls un tēvs trīs dēliem: Šemam, Hamam un Jafetam.
Saskaņā ar Bībeli, Noass bija taisnīgs cilvēks, un tāpēc viņš tika paglābts no grēku plūdiem. Šim nolūkam Dievs pavēlēja viņam uzcelt tā saukto Noasa šķirstu, uz kura viņš varēja uzņemt savu ģimeni un no katras dzīvnieku sugas pa pārim. Šis stāsts ir atspoguļots Radīšanas grāmatas 6.—9. nodaļā.
Noass vairākas reizes ir pieminēts arī Korānā.
Tarnogroda
Tarnogroda - pilsēta un tāda paša nosaukuma gminas centrs Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistē, uz dienvidiem no Bilgorajas.
Kocka
Kocka ir pilsēta un gmina Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistē, uz dienvidrietumiem no Radziņas Podlaskas.
1809. gadā, Napoleona karu laikā, pilsētas pievārtē notika Kockas kauja.
Polijas kampaņas laikā no 1939. gada 2. oktobra līdz 5. oktobrim pilsētas apkaimē notika pēdējā lielākā kauja. Krita gūstā apmēram 17 000 poļu karavīru.
Afganistānas pilsoņu karš
Afganistānas pilsoņu karš ir bruņotu konfliktu sērija Afganistānā, kas aizsākās pēc pēdējā karaļa Zahīršaha gāšanas 1973. gadā (pēc citiem avotiem par kara sākumu uzskata 1978. gadu, kad notika Aprīļa revolūcija). Historiogrāfijā parasti izdala sekojošus Afganistānas pilsoņu kara etapus:
Kazimeždolni
Kazimeždolni (pl) ir pilsēta Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistē, uz dienvidiem no Pulaviem Vislas labajā krastā. Vislielāko uzplaukumu piedzīvoja 16. un 17. gadsimtā, kad kļuva turīga labības tirdzniecībā pa Vislas upi. Lieliski saglabājušās vecpilsētas dēļ kopš 19. gadsimta ir populārs tūrisma centrs. Sevišķi vērtīga ir Kazimeždolni renesanses laika apbūve.
2007. gada 10. oktobrī policija ieņēma klosteri Kozimeždolni, kurā atradās 65 mūķenes. Mūķenes divus gadus pretojās Vatikāna lēmumam atcelt no amata šī klostera priekšnieci.
Eesti Laul
10 izvēlētās dziesmas tiek parādītas Igaunijas Televīzijā. Eesti Laul uzvarētājs tiek noteikts 2 kārtās. Pirmajā tiek izvēlēti 2 superfinālisti, kurus nosaka televīzijas skatītāju un žūrijas balsojums. Superfinālā uzvarētāju nosaka no šīm 2 dziesmām tikai televīzijas skatītāji.
Gordijs Hovs
Gordons "Gordijs" Hovs (en; dzimis Floralā, Kanādā, miris ) bija kanādiešu hokejists, spēlējis labās malas uzbrucēja pozīcijā. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem hokejistiem.
Karjera
"Red Wings" sastāvā aizvadījis gandrīz visu profesionāļa karjeru, kluba sastāvā viņš četras reizes izcīnīja Stenlija kausu. Ar viņa vārdu radies termins Gordie Howe hattrick (Gordija Hova hattrick), kas tiek lietots, ja kāds spēlētājs vienas spēles laikā guvis vārtus, rezultatīvi piespēlējis un izkāvies, pats gan viņš nekad šo visu vienas spēles laikā nav izdarījis. G. Hovs karjeras laikā sešas reizes saņēmis Harta balvu, ko pasniedz sezonas vērtīgākajam spēlētājam, kā arī sešas reizes ieguvis Ārta Rosa balvu kā rezultatīvākais spēlētājs. 23 reizes piedalījies NHL Visu zvaigžņu spēlē, 12 reizes ticis iekļauts līgas simboliskajā pirmajā izlasē, kā arī 9 reizes — otrajā izlasē.
Viņš ir visvairāk sezonas aizvadījušais hokejists NHL (26), tāpat viņam pieder līgas rekords aizvadītajās spēlēs (1767), visvairāk spēlēs viena kluba sastāvā (1687). G. Hovs ir visu laiku vecākais hokejists, kas ir piedalījies NHL spēlē — 52 gadi un 11 dienas.
1972. gadā viņš tika uzņemts Hokeja slavas zālē. 2008. gadā bija pirmais NHL mūža ieguldījuma balvas saņēmējs.
Filips Koku
Filips Džons Viljams Koku (dzimis Eindhovenā) ir Nīderlandes futbola treneris, bijušais futbolists. Spēlējis pussarga pozīcijā, bijis Nīderlandes futbola izlases dalībnieks.
Koku bija vispusīgs spēlētājs un varēja spēlēt gan aizsardzībā, gan vidējā līnijā, bet parasti spēlēja kā pussargs, veidojot komandas saspēli. Viņš izcēlās ar savu bumbas atņemšanas prasmi, laukuma pārredzēšanu un komandas spēli.
Futbolista karjera
Profesionāla futbolista karjeru sāka AZ Alkmaar. Vēlāk pārstāvējis arī Vitesse un PSV Eindhoven. No 1998. līdz 2004. gadam spēlēja Spānijas La Liga klubā FC Barcelona. 1999. gadā kļuva par Spānijas čempionu. Pēc tam atgriezās PSV. Pārstāvot šo klubu, četras reizes ir uzvarējis Eredivisie. Spēlētāja karjeru noslēdza 2008. gadā Apvienotajos Arābu Emirātos, spēlējot klubā Al Jazira.
Nīderlandes izlasē pirmo spēli aizvadīja pret Vācijas izlasi. Izlases sastāvā piedalījies divos Pasaules kausa un trijos Eiropas čempionāta  finālturnīros. Vairākās spēlēs bijis izlases kapteinis. Kopā izlases rindās aizvadījis 101 spēli un guvis desmit vārtus.
Trenera karjera
Trenera karjeru sāka 2008. gadā kā Nīderlandes izlases galvenā trenera Berta van Marveika asistents. Paralēli darbojās arī PSV Eindhoven treneru korusā. 2012. gada martā kļuva par PSV galvenā trenera pienākumu izpildītāju līdz sezonas beigām un noslēdza sezonu ar izcīnītu KNVB kausu.
No 2013. līdz 2018. gadam bija PSV galvenais treneris. Šajā laikā trīsreiz uzvarēja Eredivisie līgā. 2018. gada jūnijā kļuva par Turcijas Superlīgas kluba Fenerbahçe galveno treneri, parakstot līgumu uz trīs gadiem. Tomēr pēc neveiksmīga sezonas sākuma jau tā paša gada oktobrī tika atbrīvots no amata.
2019. gada jūlijā kļuva par Championship kluba Derby County galveno treneri. Anglijas klubā nostrādāja līdz 2020. gada novembrim. 2022. gada septembrī tika iecelts par Vitesse galveno treneri.
Spēlētāja karjera
PSV Eindhoven
Trenera karjera
PSV Eindhoven
Eikarīdi
Eikarīdi (Eucarida) ir īsto augstāko vēžu virskārta, kas pieder augstāko vēžu klasei (Malacostraca). Šajā virskārtā ir apvienoti krili, desmitkājvēži un amfionīdvēži. Virskārtas sugām ir raksturīgi, ka galvkrūts segments ir pilnībā "sakausēts" kopā, un to acis ir uz kātiņiem.
Sistemātika
(†) - izmirušu organismu grupa.
Kārtas
Eikarīdi ir ļoti atšķirīga grupa, kas sastāv no 3 kārtam.
Amfionīdvēži
Amfionīdvēžu kārtā ir tikai viena suga - amfionīdvēzis (Amphionides reynaudii). Tomēr tā kā šī organisma izmērs ir ļoti mazs, tā vieta sistemātikā joprojām nav īsti skaidra.
Desmitkājvēži
Desmitkājvēžu kārtā ir 15 000 sugu. Tiem ir 5 pāri vēderkāju un labi attīstītas galvkrūtis, kas nosedz žaunas. Piemēram, kriliem žaunas ir atklātas. Šajā kārtā ir vislabāk pazīstamie vēžveidīgie — omāri, krabji, vēži, garneles u.c. Atkarībā no žaunu uzbūves desmitkājvēžu kārta iedalās 2 apakškārtās: zāģveida garnelēs (Dendrobranchiata) un pleocimātos (Pleocyemata).
Krili
Krili ir jūrā dzīvojoši vēžveidīgie, kas ārēji atgādina garneles. To vēderkājas kalpo kā peldkājas. Krili dzīvo baros un barojas ar planktonu. Šajā kārtā ir apmēram 90 sugas, bet dažas no tām ir visizplatītākās sugas pasaulē. Piemēram, pastāv viedoklis, ka Antarktīdas krilu (Euphausia superba) kopējā biomasa ir 500 miljoni tonnu.
Pabērzu smiltsērkšķis
Pabērzu smiltsērkšķis (Hippophaë rhamnoides L.) ir eleagnu dzimtas divmāju krūmu vai koku augu suga. Šī suga ir sastopama Eirāzijas mērenajā joslā. Tas ir vērtīgs ārstniecības un krāšņumaugs. Pabērzu smiltsērkšķis bija minēts arī seno grieķu zinātnieku un rakstnieku darbos.
Savvaļā pabērzu smiltsērkšķi var sastapt visā Eiropas teritorijā, Kaukāzā, Rietumāzijā, Vidusāzijā, Mongolijā, Ķīnā un līdz Pakistānas un Indijas tropu rajoniem.
Svens Hedīns
Svens Hedīns (Sven Hedin;, miris ) bija zviedru ceļotājs.
1886. gadā un 1890.-1891. gadā apceļoja Mezopotāmiju, Persiju un rietumu Turkestānu. 1894.-1897. gadā šķērsoja Pamiru, Takla Makana turksnesi un Kuņluņu līdz ziemeļu Tibetai, ceļojumu pabeidza Pekinā. 1899.-1902. gadā atkal ceļoja gar Tarimu līdz Lobnoram un Tibetai. 1905.-1908. gadā pētīja Bramaputras, Indas un Satledžas izteku rajonu, atklāja Transhimalajus (Gandisišaņu). 1923. gadā ceļoja apkārt pasaulei (Ziemeļamerika, Japāna, Mongolija, Sibīrija). 1927.-1935. gadā pētīja Ķīnu un Mongoliju
Publikācijas
Latviski izdotas grāmatas:
1M Nr.1
1M, sērijas numurs 1, bija kosmiskais aparāts projekta 1M ietvaros - PSRS pirmais (neveiksmīgs) mēģinājums 1960. gadā palaist starpplanētu zondi. Amerikāņu avotos ir sastopams nosaukums "Marsnik-1". Ja lidojums būtu veiksmīgs, tad krievi zondei būtu devuši nosaukumu "Mars-1".
Lidojuma mērķis bija izpētīt starpplanētu telpu starp Zemi un Marsu, pētīt pašu Marsu, pārlidojot Marsu, kā arī izmēģināt sakaru sistēmas situācijās, kad zonde atrodas tālu no Zemes (līdz 300 milj. km).
1M Nr.1 palaišana notika 1960. gada 10. oktobrī ar nesējraķeti Molņija no Baikonuras kosmodroma. Pēc pacelšanās trešā raķešpakāpe priekšlaicīgi izslēdzās, un zonde sasniedza tikai 120 kilometru augstumu; pēc tam trešā un ceturtā pakāpe kopā ar kosmisko aparatu nokrita atpakaļ Zemes atmosfērā un sadega virs Austrumsibīrijas.
Zonde bija apmēram 2 metrus augsts, cilindrisks objekts pie kura bija piestiprinātas divas Saules baterijas un sakaru antenas. Kosmiskā aparāta masa bija 480 kilogrami. 10 kilogramus no zondes masas aizņēma zinātniskā aparatūra - magnetometrs, plazmas daļiņu detektors, radiometrs, meteorītu detektors un spektroreflektometrs, kura uzdevums bija pētīt ogļūdeņražu izplatību uz Marsa (šādā veidā PSRS zinātnieki cerēja atklāt dzīvības pēdas uz Marsa).
DHCP
DHCP jeb Dinamiskais saimniekdatora konfigurācijas protokols, arī Dinamiskā resursdatora konfigurācijas protokols (en) ir lietojuma slāņa protokols, kuru lieto lai automātiski iedalītu IP adreses un citus TCP/IP uzstādījumus tīkla datoriem. Šis ir uz klienta-servera arhitektūras bāzēts protokols. Serveri ir pieejami visām populārākajām operētājsistēmām un bieži ir iebūvēti jau no sākuma. Klienti ir vēl izplatītāki. Windows operētājsistēmās DHCP klients ir iebūvēts jau sākot ar Windows 95.
DHCP par transporta slāņa protokolu lieto UDP. Serveri vienmēr darbojas uz 67 porta. DHCP pieprasījums satur datora MAC adresi. Atbilde (veiksmīga) vienmēr satur IP adresi, bet var arī saturēt tīkla masku, default gateway, DNS un WINS serverus (to adreses). DHCP serveris ir arī PXE boot servera sastāvdaļa, PXE DHCP servera atbilde satur arī TFTP servera adresi, no kura uzsākt operētājsistēmas ielādi. Klienti izjejošajām UDP paketēm kā source port vienmēr norādā 68 portu un uz turieni arī serveri sūta savas atbildes.
Darbība
Vienā tīklā var būt vairāki klientu un serveri. Klients, pēc ieslēgšanas, parasti nezin savu IP adresi, bet zin tikai savu MAC adresi. Pilnajā variantā caur tīklu šādā secībā tiek pārsūtītas 4 paketes:
DHCP adrešu piešķiršana ir iespējama 3 veidos:
Vēsture
DHCP protokola standarts tika pieņemts 1993. gada oktobrī. Strādājoša pašreizējā protokola versija (pieņemta 1997. gada martā) ir aprakstīta 2131 RFC. Jaunā DHCP protokola versija ir paredzēta izmantošanai Ipv6 vidē, tās nosaukums ir DHCPv6 un tā ir noteikta (2003. gada jūlijā).
DHCP iespējas
Bez IP adreses DHCP var arī sniegt klientam papildus parametrus, kas nepieciešami darbībai tīklā. Šos parametrus sauc par DHCP iespējām. Standarta iespēju saraksts atrodams.
Dažas no visbiežāk izmantojamajām iespējām:
Daži programmatūras pārdevēji var noteikt savas papildu DHCP iespējas.
Protokola uzbūve
DHCP protokols ir klienta-servera protokols, tas ir, viņa darbībā piedalās DHCP klients un DHCP serveris. Datu pārraide tiek veikta izmantojot UDP protokolu, serveris pieņem ziņojumus no klientiem uz 67. portu un sūta ziņojumus klientiem uz 68.portu.
DHCP ziņojumu struktūra
Visi DHCP ziņojumi tiek sadalīti laukos, kur katrs no tiem satur noteiktu informāciju. Visiem laukiem, izņemot pēdējo (lauku DHCP iespējas), ir fiksēts to garums.
DHCP noteikšana
Sākotnēji klients veic plašu pieprasījumu visā fiziskajā tīklā ar mērķi atrast pieejamos DHCP serverus. Tas nosūta DHCPDISCOVER tipa ziņojumu, un kā avota IP adrese tiek norādīta 0.0.0.0 (jo datoram vēl nav savas IP adreses), bet kā galamērķa adrese tiek norādīta 255.255.255.255.
DHCP piedāvājums
Saņemot ziņojumu no klienta, serveris nosaka vēlamo klienta konfigurāciju saskaņā ar tīkla administratora iestatījumiem. Šajā gadījumā DHCP serveris piekrīt klienta pieprasītajai IP adresei 192.168.1.100. Serveris nosūta klientam atbildi (DHCPOFFER), kurā piedāvā tam konfigurāciju. Klientam piedāvātā IP adrese tiek norādīta laukā yiaddr. Pārējie parametri ( maršrutētāja un DNS servera adreses) ir norādīti kā iespējas attiecīgajā laukā.
Šo ziņojumu DHCP serveris sūta resursdatoram (kurš sūtīja DHCPDISCOVER) uz tā MAC adresi. Klients var saņemt vairākus dažādus DHCP piedāvājumus no dažādiem serveriem, no kuriem tam ir jāizvēlas viens kurš to "apmierinās."
DHCP pieprasījums
Izvēloties vienu no DHCP servera piedāvātajām konfigurācijām, klients nosūta DHCP (DHCPREQUEST) pieprasījumu, pievienojot laukā iespējās īpaša iezīme – servera identifikators – kas norāda DHCP servera adresi, kuru izvēlējies klients (šajā gadījumā – 192.168.1.1).
DHCP apstiprināšana
Visbeidzot, serveris apstiprina pieprasījumu un nosūta apstiprinājumu (DHCPACK) klientam. Pēc tā klientam jānokonfigurē savu tīkla saskarni izmantojot piedāvātās iespējas.
Ziņojumu izskats
Šeit ir apskatāmi katra lauka vērtības, katram procesa laikā nosūtītajam DHCP ziņojumam.
Pārējie DHCP ziņojumi
Papildus ziņojumiem, kas nepieciešami sākotnējai klienta IP adreses saņemšanai DHCP paredz dažus papildus ziņojumus izpildāmajiem uzdevumiem.
DHCP noraidījums
Ja pēc apstiprinājuma saņemšanas (DHCPACK) no servera, klients atklāj, ka servera norādītā IP adrese jau tiek lietota tīklā, tas izsūta DHCP atteikuma ziņojumu (DHCPDECLINE) pēc kura atkārtojas IP adrese iegūšanas procedūra. Lai noteiktu vai IP adresi jau lieto cits klients, tiek veikts ARP pieprasījums.
DHCP atteikums
Ja kāda iemesla dēļ serveris nevar sniegt klientam viņa pieprasīto IP adresi, serveris sūta apraides ziņojumu par DHCP atteikumu (DHCPNAK) pēc kura atkārtojas IP adrese iegūšanas procedūra.. Saņemot šādu ziņojumu klientam jāveic atkārtotu IP adreses pieprasīšanas procedūru.
DHCP atbrīvošana
Klients var izbeigt IP adreses izmantošanu. Lai to izdarītu, tas nosūta uz serveri ziņojumu atbrīvot DHCP (DHCPRELEASE) tam serverim, kurš viņam piešķīra IP adresi.
DHCP informācija
DHCP informācijas ziņojumi (DHCPINFORM) ir paredzēta, lai noteiktu papildus parametrus TCP / IP (piemēram, noklusētā maršrutētāja IP adrese, DNS serveri utt) tiem klientiem, kuriem nav nepieciešama dinamiskā IP adrese. Serveri uz šādu ziņojumu atbild ar pieprasījuma apstiprinājumu (DHCPACK) bez IP adreses izdalīšanas.
Ieviešanas vēsture
Microsoft pirmo reizi DHCP serveri iekļāva „Windows NT 3.5” servera versijā, kuru izlaida 1994. gadā. Sākot ar „Windows 2000 Server” versiju DHCP serveris spēja dinamiski atjaunināt DNS ierakstus, kas tiek izmantots aktīvajā direktorijā (Angliski - Active Directory).
Interneta Systems Consortium 1997. gada 6. decembrī izlaida ISC DHCP Server pirmo versiju (Unix veidīgajām sistēmām). 1999. gada 22. jūnijā tika izlaista 2.0 versija, kura daudz precīzāk atbilda standartam.
Cisco DHCP serveri iekļāva savā produktā - „Cisco IOS 12.0” 1999. gada februārī. Sun iekļāva DHCP serveri „Solaris 8” produktā 2001. gada jūlijā.
Pašlaik DHCP servera risinājumi, priekš Windows operētājsistēmām, pastāv atsevišķu programmu izskatā, kas ļauj datoriem veikt DHCP servera lomu neizmantojot servera OS versijas.
Uiguri
Uiguri ir tjurku tauta Centrālajā Āzijā. Runā uiguru valodā. Ķīnas Siņdzjanas Uiguru autonomā rajona pamatiedzīvotāji. To skaits Ķīnā ir aptuveni 9 miljoni cilvēku. Dzīvo arī Kazahstānā (229 tūkstoši, 2005. gadā), Kirgizstānā (37 tūkst.), Uzbekistānā (36 tūkst.), Krievijā (ap 3 tūkst., 2002. gadā). Dzīvo arī dažos rajonos Afganistānā, Pakistānā un Indijā.
Ticīgie ir musulmaņi (sunnīti). Līdz 14.—17. gs. uiguri piekopa šamanismu, kristietību un budismu. Antropologiski uiguri pieder pie eiropeīdās rases ar nelielu mongoloīdo piejaukumu.
Vēsture
Vārds "uigurs" nozīmē "solidaritāte", "vienotība".
Uiguri ir viena no senākajām tjurku tautām. To senči bija klejotāju ciltis Baikāla ezera apkaimē. Rakstītajos avotos uiguri pirmoreiz pieminēti m.ē. 3. gadsimtā. 5.—8. gs. uiguri ietilpa žužanu kaganātā, vēlāk — Austrumu Tjurku kaganātā.
646. gadā uiguru vadonis Tumidu pasludināja sevi par kaganu. Uiguriem apvienojoties ar kaimiņu ciltīm, kagana Guli Peilo vadībā 744. gadā viņi sagrāva Austrumu kaganātu, kas tajā laikā jau bija novājināts. 745. gadā tika izveidots Uiguru kaganāts. Galvaspilsēta tika dibināta Udeczjaņas kalnos, Orhonas upes augštecē (tagadējā Mongolijā). 840. bija neražas gads, kā dēļ valstī sākās nesaskaņas. To izmantoja Jeņisejas kirgīzi, kas iebruka Uiguru kaganātā ar 100 tūkstošu lielu karaspēku. Uiguru valsts beidza pastāvēt.
Pēc Uiguru kaganāta sagrāves uiguri pārcēlās uz rietumiem, pamazām pārejot no klejotāju dzīvesveida uz nometnieku dzīvesveidu. Daļa uiguru pārcēlās uz Austrumu Turkestānu un Gaņsu rietumu daļu, kur tika izveidotas divas neatkarīgas valstis — ar centriem Gaņsu un Turfanā. Pirmo iznīcināja tanguti, otrā 12. gs. kļuva par karakitaju vasali, bet 14. gs. tika pievienota Mongolistānai. 17.—18. gs. Austrumu Turkestānā bija uiguru valsts, kuru 1760. gadā iekaroja Ķīnas mandžūru valdnieki. 18.—20. gs. lielas uiguru grupas emigrēja uz Vidusāziju (galvenokārt Semirečji, Fergānu).
Ilgā iekarotāju kundzība, sadrumstalotība un citi iemesli noveda pie tā, ka etnonīms "uigurs" gandrīz vairs netika lietots. Uigurus dalīja grupās pēc dzīvesvietas (kašgarliki, jarkendliki, turfanliki, askuliki) vai nodarbošanās (taranči — zemkopji, kas 18. gs. apmetās Ili ielejā). Uiguri tomēr saglabāja etnisko pašapziņu un savu valodu. Kopīgs etnonīms — "uiguri" pieņemts uiguru pārstāvju kongresā Taškentā 1921. gadā. 1955. gadā tika izveidots Siņdzjanas Uiguru autonomais rajons Ķīnā.
Uiguru galvenā nodarbošanās — apūdeņojamā zemkopība, lopkopība, mājamatniecība; daļa uiguru nodarbināti rūpniecībā un tirdzniecībā.
Kapsēta
Kapsēta ir īpaša teritorija ārpus apdzīvotas vietas vai tās nomalē, kas ierādīta mirušo apbedīšanai. To veido atsevišķi izdalītas kapavietas, t.i. noteikta izmēra zemes iecirkņi kapsētā, kurus ierāda mirušo apbedīšanai un šīs teritorijas labiekārtošanai: kapa kopiņas izveidošanai un apzaļumošanai, krūmu sastādīšanai, soliņa novietošanai, kapa aprīkojuma uzstādīšanai. Parasti pieder vietējai pašvaldībai vai kādai no reliģiskajām konfesijām.
Bagātajās Rietumu zemēs pēdējās desmitgadēs parādījušās arī dzīvnieku kapsētas.
Vēsture
Vēsturiski kapsētas izveidojušās, laika gaitā attīstoties kapulauku, vēlāk nekropoļu veidošanas, iekārtošanas, uzturēšanas un apbedīšanas tradīciju principiem. Katrā kultūrā un civilizācijā tie dažkārt visai atšķiras, ko nosaka atšķirīgās kultūras un reliģiskās tradīcijas.
Kristīgajā pasaulē apbedījumu kultūra veidojās jau kristietības pastāvēšanas pirmajos gadsimtos, mirušos glabājot katakombās blakus katakombu kapelām, baznīcās, klosteros — pagrabos, zem dievnama grīdas, — bagātākie pirka kapavietu altāra tuvumā, bet jo tuvāk izejai, jo kapavieta maksāja lētāk. Baznīcu grīdu veidoja viena pie otras novietotas kapu plāksnes, kas bija rotātas ar ģerboņiem, epitāfijām, aizgājēja datiem. Nabadzīgākos apbedīja pie dievnama ārpus ēkas iekšpus baznīcas teritorijas žoga — tā veidojās pirmās kapsētas. Žoga ārpusē nesvētajā zemē atradās pašnāvnieku, noziedznieku un svešinieku kapi. Kapsēta — pretstatā Dieva namam dēvēta par "Dieva tīrumu", — bija svētīta zeme: tur varēja rast patvērumu vajātie un bez pajumtes palikušie. Neviens nedrīkstēja viņus aiztikt vai ar varu ielauzties kapsētā. Pat laicīgā vara beidzās pie kapsētas žoga un aprobežojās ar aicinājumu un uzsaukumu piestiprināšanu pie tās vārtiem. Ja kapsētā iebēgušais nepaklausīja un palika tur, viņu izsludināja ārpus likuma un piespieda palikt kapsētā visu atlikušo dzīvi (kas parasti nebija necik ilga). Ārpus šīm vietām kolektīvo apbedījumu vietas tapa tikai karu vai epidēmiju laikā, kad baznīcēniem pat nācās atteikties no dievkalpojumiem, jo garīdznieki un dievvārdu klausītāji ģība no svaigi masveidā apglabāto līķu izdalītajām gāzēm.
Liela nozīme sākotnējā kapsētu izskatā bija apbedīšanas rituāla īpatnībām. Līdz pat Jaunajiem laikiem, izvadot mirušos, mācītājs svētīja nelaiķi tikai baznīcā. Pēc Reformācijas rituālu pārcēla uz nelaiķa dzīvesvietu, un tā tas bija līdz pat 18. gs. sākumam. Mācītājs nedrīkstēja pavadīt līķi līdz kapsētai (lielākajā daļā luterāņu zemju šis aizliegums attiecās arī uz sievietēm: mātes, māsas, sievas un meitas nedrīkstēja pavadīt nelaiķi pēdējā ceļā tālāk par nama durvīm.
Mičoakana de Okampo
Mičoakana de Okampo (, izrunā: ) ir štats Meksikas vidū. Rietumos no tā atrodas Kolima, ziemeļrietumos Halisko, ziemeļos Gvanahvato, ziemeļaustrumos Keretaro de Arteaga, austrumos Mehiko, dienvidaustrumos Gerrero, bet dienvidrietumos tas robežojas ar Kluso okeānu.
Kapsēta
Vēsture
18. gs. Eiropas kapsētās sāka būvēt nelielas kapellas, kurās garīdznieki varēja vadīt bēru rituālu. Pamazām tika atcelti ierobežojumi pavadītājiem, bet kapsētas sāka plānot, apstādīt, tām pamazām pieņemot parku veidolu. Turīgākās pilsētnieku ģimenes sāka savās kapavietās celt kapličas ar kapenēm pagrabos, veidot ap tām apstādījumus, uzstādīt kapu pieminekļus. 19. gs. kapsētas visā Eiropā sāka plānot un veidot tajās apstādījumus, izmantot kā pastaigu vietas — kristīgo konfesiju kapsētas ieguva mūsdienu izskatu.
Rīgas kapsētas
Parasti mirušos Rīgas iedzīvotājus apglabāja baznīcu velvēs un dārza kapsētās, piemēram, Sv. Pētera baznīcā tikai laikā no 1701. līdz 1773. gadam esot apglabāti 3576 cilvēki. Savukārt epidēmiju laikā mirušos veda ārpus pilsētas un apglabāja kopējā kapā krietnu gabalu no pilsētas robežām. Pirmās ārpilsētas kapsētas Rīgā bija Torņakalna kapi (no mēra epidēmijas 14. gs. vidū), Kubes kalna kapi (15. gadsimta sākums) trijās vietās (ap Antonijas un Pumpura ielu rajonā, ap Mazo Vērmanes dārzu un ap Akas ielu), Jāņa kapi (16. gs. vidus) un mēra kapi tagadējās dzelzceļa stacijas vietā (pamesti 17. gs.). 1602. gada mēra upuru masu kapu ierīkoja tagadējo Dzirnavu un Brīvības ielu stūrī.
Mičoakana de Okampo
Lauksaimniecībā audzē cukurniedres, kokvilnu, citronus, zemesriekstus, kukurūzu, pupiņas, kafiju, tropu augļus. Piekrastē attīstīta zvejniecība.
Kapsēta
Rīgas kapsētas
Latviešu draudzēs mirušo uz kapa vietu pavadīja ķesteris vai pērminderis. Līķratu vietā bija nestuves, kuras nesa darba biedri, ģildes biedri vai draugi. Radinieki sekoja tām. Sēru krāsa bija balta (melnā krāsa ieviesās tikai 17. gs. otrajā pusē) Zārku ielaida kapā bez jebkādām formalitātēm, bedri aši aizbēra un kapu kopiņas galā iesprauda koka stabiņu ar plāksnīti, uz kuras uzrakstīts mirušā vārds (bagātākie atļāvās akmens plāksni ar uzrakstu). Kaps netika nekādi rotāts ne ar ziediem, ne vaiņagiem. Pēc mietiņa iespraušanas bēru vadītājs noskaitīja pātarus un bērinieki turpat ieturēja maltīti, šo paražu Rīgas latviešu vidū izskauda Zviedru Vidzemes laikā. Kapavietu izvietojums bija nesistemātisks, kapsētas netika koptas un lielāko tiesu bija vai nu krūmājiem aizaugušas zemienes, vai smiltāji (taupot lauksaimniecībā derīgo zemi, parasti kapsētām izvēlējās apstrādei nederīgu purvieni vai smiltāju). Kad visas kapu vietas bija aizņemtas, senākajiem kapiem uzbēra 60-70 cm zemes kārtu un lietoja no jauna (jaunais zārks atradās virs senākā), šādā veidā kapsētas pamazām veidojās kā pauguri.
Kad Baltijas provincēs no 1770. gada līdz pat 1772. gadamplosījās buboņu mēris un epidēmijas apkarošanas kampaņā ietilpa arī ukazs, kas aizliedza apbedīt mirušos baznīcās pilsētu teritorijā. Rīgā šī pavēle tika saņemta 1773. gada 23. februārī, tajā bija noteikts, ka turpmāk mirušos drīkst apbedīt tikai kapsētās, kas atrodas vismaz 300 asu (aptuveni 2 km) attālumā no pilsētas nocietinājumu ārējās robežas. Saskaņā ar šo rīkojumu Rīgas pilsēta aiz pilsētas toreizējām robežām 1773. gadā Smilšu kalnos aiz pilsētas Raunas vārtiem tika ierādīta teritorija Pilsētas kapu izveidei, kuros mūsdienās pazīst kā Lielos kapus.
Brāļu draudžu ietekmē 18. un 19. gadsimtā latviešu zemnieki sāka rotāt kapu kopiņas ar ziediem, vienkārša mieta vietā lika koka krustus ar iegrebtiem aizgājēja datiem un pantiem no svētajiem rakstiem.
Kaprifoliju dzimta
Kaprifoliju dzimta (Caprifoliaceae) ir krūmu, koku, liānu vai, retāk, lakstaugu dzimta. Ir zināmas 450 sugas no 40 ģintīm. Latvijā 8 sugas, diezgan parastas vietējās mežu un krūmāju sugas vai savvaļā pārgājuši kultūrbēgļi. Sastopamas Ziemeļu puslodes mērenā joslā, dienvidos ir reti, tropu rajonos sastopamas tikai kalnos.
Klasifikācija
Mūsdienu taksanomiskās sistēmas, piemēram, segsēkļu klasifikācijas taksonomiskā sistēma (APG) kaprifoliju dzimtā klasificē daudzus taksonus, kass iepriekš tika iekļauti citās dzimtās, tostarp, iekļauj ģintis, kas iepriekš bija baldriānu dzimtā.
Saskaņā ar APG III sistēmu (segsēkļu klasifikācijas taksonomiskā sistēma) kaprifoliju dzimtā ir šādas ģintis:
Uiguru valoda
Uiguru valoda, dažkārt saukta par jaunuiguru valodu — tjurku valodu grupas valoda. Uiguru valodā runā uiguri Ķīnā, kā arī Kazahstānā, Kirgizstānā, Uzbekistānā un Turkmenistānā.
Dialekti
Mūsdienu literārā valoda sākusi veidoties 17. gadsimtā uz ziemeļrietumu dialekta bāzes; ir 2 varianti — Siņdzjanas uiguru literārā valoda (Austrumu Turkestānas) un Vidusāzijas.
Rakstība
No 1000. gada beigām lietots oriģināls fonogrāfisks uiguru raksts. 11.—12. gadsimtā to aizstāja arābu raksts (daļa uiguru lietoja uiguru rakstu līdz pat 18.—19. gadsimta beigām). Ķīnā no 1965. līdz 1982. gadam lietots arī latīņu raksts, 1983. gadā to aizstāja ar arābu rakstu, pievienojot dažas fonētiskās zīmes.
Vidusāzijā (PSRS) līdz 1930. gadam uiguru rakstībā tika lietots arābu raksts. 1930.—1946. gadam rakstības pamatā bija latīņu alfabēts, no 1946 tika pielāgota kirilica.
1904. gada vasaras olimpiskās spēles
1904. gada vasaras olimpiskās spēles bija trešās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika ASV pilsētā Sentluisā. Oficiāli spēles atklāja Deivids Frensiss. Šīs bija pirmās olimpiskās spēles, kuras nenotika Eiropā.
Sentluisas olimpiskajās spēlēs piedalījās 12 valstis, kuras pārstāvēja 651 sportists, pie kam Austroungārijas dubultmonarhiju pārstāvēja atsevišķas Austrijas un Ungārijas komandas. Kopā tika sadalīts 91 medaļu komplekts 17 sporta veidos.
Pēteris Sīpolnieks
Pēteris Sīpolnieks ( — ) bija mūzikas pedagogs un viens no slavenākajiem ērģelniekiem Latvijā.
Pēteris Sīpolnieks dzimis Jēkabpilī, drēbnieka ģimenē. Mācījies Jēkabpils ģimnāzijā, kuru beidzot 1932. gadā, turpina vēl dzīvot vairākus gadus Jēkabpilī, kur bieži muzicē kamerkoncertos. 1939. gadā uzsāk studijas Latvijas Konservatorijas ērģeļu klasē. Beidzot studijas, uzsāk direktora darbu Emīla Dārziņa mūzikas skolā, veicinot orķestra, zēnu kora un ansambļa koncertdarbību. Neskarts pārdzīvoja Otro Pasaules karu. Sākot ar 1962. gadu, nododas tikai koncertdarbībai, kļūdams par vienu no vadošajiem ērģelniekiem Latvijā. Koncertējis daudzās pilsētās — Maskavā, Ļeņingradā, Viļņā, Tallinā, Minskā, Tbilisi, Erevānā, Baku, Taškentā un citās, kur ar sajūsmu tika godināts un laipni uzņemts. Miris Rīgā.
1967. gadā Sīpolniekam piešķirts Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves mākslinieka goda nosaukums.
Jēkabpilī, Brīvības ielā 141, atrodas Pētera Sīpolnieka dzimtas mājas — tagad memoriālā māja, kurā pašlaik atrodas mākslas salons.
1M Nr.2
1M, sērijas numurs 2, bija kosmiskais aparāts projekta 1M ietvaros - PSRS otrais (atkal neveiksmīgs) mēģinājums 1960. gadā palaist starpplanētu zondi. Amerikāņu avotos ir sastopams nosaukums "Marsnik-2". Ja lidojums būtu veiksmīgs, tad krievi zondei būtu devuši nosaukumu "Mars-1".
Zonde bija apmēram 2 metrus augsts, cilindrisks objekts pie kura bija piestiprinātas divas Saules baterijas un sakaru antenas. Kosmiskā aparāta masa bija 480 kilogrami. 10 kilogramus no zondes masas aizņēma zinātniskā aparatūra - magnetometrs, plazmas daļiņu detektors, radiometrs, meteorītu detektors un spektroreflektometrs, kura uzdevums bija pētīt ogļūdeņražu izplatību uz Marsa (šādā veidā PSRS zinātnieki cerēja atklāt dzīvības pēdas uz Marsa).
Koru kari (otrā sezona)
Koru Kari 2 bija TV3 šova Koru kari 2. sezonas šovs. Šovs norisinājās no līdz. Šova galvenais mērķis bija ziedot 15 000 EUR tās pilsētas kādam objektam, kuras koris uzvar. Pavisam šovā piedalījās 8 pilsētu kori. Katrā korī bija 16 dalībnieki, no kuriem 8 drīkst būt profesionāli mūziķi. Šovu vadīja Valters Krauze un Maija Rozīte. Šovā uzvarēja Ieva Kerēvica un Madonas zaļais koris.
Koru dalībnieki
Cēsu baltais koris
Andis Malējs
Dainis Pužulis
Edijs Bite
Gunita Aļļena
Ina Aizgale
Ivars Rausis
Heinrihs fon Licelburgs
Dzīvesgājums
Heinrihs bija radinieks ietekmīgajam Maincas virsbīskapam, kas atbalstīja Romas pāvesta Inocenta IV cīņu pret Svētās Romas impērijas ķeizaru.
1247. gadā Romas pāvests pēc Maincas virsbīskapa lūguma iecēla Heinrihu toreiz brīvajā Zemgales bīskapa krēslā bez Rīgas bīskapa Nikolaja fon Nauena piekrišanas. 1251. gadā Zemgales bīskaps bija protektors Lietuvas karalim Mindaugam, kas piekrita pāriet katoļu ticībā.
Koru kari (otrā sezona)
Koru dalībnieki
Kristaps Krafte
Heinrihs fon Licelburgs
Dzīvesgājums
1251. gada martā pēc Rīgas virsbīskapa un Livonijas ordeņa ierosmes pāvests likvidēja Zemgales bīskapiju un tās teritoriju pieskaitīja pie Rīgas virsbīskapijas, bet Heinrihu iecēla par Kurzemes bīskapu. 1254. gada 20. septembrī viņš noslēdza līgumu ar Vācu ordeni par Kurzemes sadalīšanu, vienojās uzbūvēt Klaipēdas pili un cerēja pārcelt savu bīskapa mitekli no Rīgas uz Palangu. 1260. gadā pēc Durbes kaujas bīskaps atstāja savu diacēzi un ap 1263. gadā kuršu sacelšanās dēļ no tās atsacījās un tika pārcelts uz Bavāriju Kīmezera (Hīmzē) bīskapa amatā.
Koru kari (otrā sezona)
Koru dalībnieki
Liene Mitre
Līga Konrade
Madara Blūmere
Mārtiņš Lācis
Sandris Dubovs
Santa Lauceniece
Vilnis Daņiļēvičs
Zane Jankuna
Jelgavas tirkīza koris
Agnese Kostigova
Anete Kotoviča
Ineta Rudzīte
Ingus Leilands
Inita Kuģe
Ivars Galiņš
Jurģis Marcinkevičs
Katrīne Bindre
Kristiāna Bumbiere
Lelde Dombrovska
Madara Rubene
Nauris Rolavs
Uldis Timma
Jēkabpils zilais koris
Aija Ancāne
Andris Oklāns
Armands Veide
Diāna Kregere
Edgars Skrāģis
Guntars Karāns
Ieva Šimanska
Jānis Zeps
Lelde Gulbe
Māris Tālbergs
Regīna Oļehno
Santa Kasparsone
Viesturs Celmārs
Zane Rutkovska
Liepājas violetais koris
Aleksandrs Riekstiņš
Anna Kaskēviča
Artūrs Čukurs
Egita Apsīte
Elīna Tramdaka
Emīls Sveile
Evijs Ozols
Ginita Lībe
Kristaps Šēnbergs
Mārtiņš Čakšs
Monta Leja
Oskars Millers
Paula Liepiņa
Viktors Ulberts
Alla Izotova
Artis Dobulis
Didzis Kalniņš
Druvis Anusāns
Elza Rozentāle
Indra Pumpure
Inga Nikolajeva
Mārcis Feldbergs
Māris Andiņš
Mārtiņš Šmaukstelis
Sabīne Žuga
Salvis Virkstenis
Sigita Sprūde
Zane Gudrā
Aleksandra Smikova
Alīna Razumnaja
Alvis Bernāns
Andžela Gasjaņeca
Atis Ieviņš
Dainis Skutelis
Diāna Raubiško
Edgars Pastars
Ieva Zaļkalniņa
Intars Mežinieks
Irēna Kjarkuža
Māris Skutelis
Marita Greidāne
Rolands Naglis
Uģis Vilcāns
Rīgas sarkanais koris
Andris Petkēvičs
Dagmāra Teika
Edgars Spura
Inese Dreimane
Jānis Lemežis
Juris Ludženieks
Juris Millers
Lība Ēce
Ritvars Tauriņš
Rūta Dūduma
Santa Sokolova
Sigurds Siliņš
Vadims Vakarjuks
Valmieras dzeltenais koris
Aiva Tauriņa-Šariņa
Andris Auniņš
Dagmāra Krūmiņa
Edgars Jevdokimovs
Edgars Krūmiņš
Eva Baumane
Gints Ristamecs
Ieva Harjo
Jānis Grava
Juris Lūsiņš
Kristīne Karole
Laura Tjuniņa
Sabīne Zaķe
Tīna Burova
Vismants Treisners
1. nedēļa
1. nedēļas koncerts notika. Šis bija TV3 11. sezonas atklāšanas koncerts, kur kopā ar koriem uzstājās daudzas TV3 raidījumu zvaigznes.
2. nedēļa
2. nedēļas koncerts notika. Žūrijas sastāvā bija Inese Galante, Kārlis Anitens un Ints Teterovskis.
3. nedēļa
3. nedēļas koncerts notika. Žūrijas sastāvā bija Viktors Lapčenoks, Elita Mīlgrāve un Ints Teterovskis. Šovu pameta Jolanta Gulbe un Rīgas sarkanais koris.
4. nedēļa
4. nedēļas koncerts notika. Žūrijas sastāvā bija Atis Auzāns, Baiba Sipeniece-Gavare un Ints Teterovskis. Šovu pameta Ingus Ulmanis un Cēsu baltais koris.
5. nedēļa
5. nedēļas koncerts notika. Žūrijas sastāvā bija Ivars Cinkuss, Marija Bērziņa un Ints Teterovskis. Šovu pameta Liene Šomase un Valmieras dzeltenais koris.
6. nedēļa
6. nedēļas koncerts notika. Žūrijas sastāvā bija Viktors Runtulis, Ieva Akurātere un Ints Teterovskis. Šovu pameta Ilona Bagele un Preiļu rozā koris.
7. nedēļa
7. nedēļas koncerts notika. Žūrijas sastāvā bija Andris Bērziņš, Kārlis Anitens un Ints Teterovskis. Šovu pameta Andris Ērglis un Liepājas violetais koris.
8. nedēļa
8. nedēļas koncerts notika. Šis bija atgriešanās koncerts, kurā viens no koriem atgriezās šovā. Nenotika žūrijas balsojums, taču žūrijas sastāvā bija Ivars Cinkuss, Kristīne Zadovska un Ints Teterovskis. Šovā atgriezās Andris Ērglis un Liepājas violetais koris. Visas atdotās balsis par 5 koriem tika vienādi sadalīti visiem 8 koru labdarības projektiem.
9. nedēļa
9. nedēļas koncerts notika. Žūrijas sastāvā bija Jānis Lūsēns, Elita Veidemane un Ints Teterovskis. Šovu pameta Andris Ērglis un Liepājas violetais koris.
11. nedēļa
11. nedēļas koncerts notika. Žūrijas sastāvā bija Jānis Apeinis, Baiba Sipeniece-Gavare un Ints Teterovskis. Šovā uzvarēja Ieva Kerēvica un Madonas zaļais koris.
European Hit Radio Top 100 (2009)
Šis ir European Hit Radio 2009. gada noslēguma Top 100. Tops tika atskaņots radiostacijā European Hit Radio piektdien, 2010. gada 1. janvārī plkst. 14:00 ar atkārtojumu svētdien, 2010. gada 3. janvārī plkst. 11:00. Topu vadīja raidījuma vadītājs Roberts Lejasmeijers.
Top 100 sastādīšanas princips
Katrai dziesmai, kas kaut reizi ir iekļuvusi Top 40, tiek piešķirts punktu skaits, atkarībā no dziesmas atrašanās vietas topā. Piemēram, ja dziesma iknedēļas Top 40 ieņem 1. vietu, tad dziesmai tiek pieskaitīts 1 punkts, ja dziesma ieņem 12. vietu, tad 12 punkti, ja 37. vietu, tad 37 punkti un tā tālāk. Nedēļās, kurās dziesma nav iekļuvusi Top 40 populārāko dziesmu sarakstā, dziesmai tiek pieskaitīts 41 punkts. Veidojot Top 100, visi punkti tiek skaitīti kopā un augstāko vietu iegūst dziesma ar vismazāko punktu skaitu. Ja vairākām dziesmām ir vienāds punktu skaits, tad augstākā vietā nonāk tā dziesma, kurai ir bijusi augstākā vieta Top 40, tad nākamā augstākā vieta un tā tālāk.
Piezīmes
N — nedēļas Top 40, Av — augstākā vieta Top 40, NAv — nedēļas augstākajā vietā
Novgorodas apgabals
Novgorodas apgabals (ru) ir Krievijas federālais subjekts. Tas robežojas ar Pleskavas apgabalu rietumos, Ļeņingradas apgabalu ziemeļos, Vologdas apgabalu austrumos un Tveras apgabalu dienvidos.
Novgorodas apgabala administratīvais centrs ir Veļikijnovgoroda.
Vēsture
Zeme ap Veļikijnovgorodu (Novgorodu) uzskatāma par vienu no Krievijas veidošanās centriem. Pilsēta, kas izvietojusies uz senā ceļa no varjagiem uz grieķiem, senajās hronikās ir vieta, kur 862. gadā, ierodoties Rurikam, tika dibināta Ruriku dinastija. Vēlāk Oļegs pārcēla rezidences pilsētu uz Kijevu, tomēr Novgoroda saglabājās kā viens no austrumslāvu centriem. Atšķirībā no pārējās Krievijas, kuras attīstība centrējās ap stiprāku vai vājāku līderu personām, ap Novgorodu izveidojās Novgorodas republika, kas līdzīgi kā Pleskava, attīstījās kā feodāla republika. Novgorodas zeme nekad netika pakļauta tiešam mongoļu iebrukumam. Nostiprinoties Maskavas lielkņazistei, 15. gadsimta beigās Novgorodas republiku pakļāva Ivans III, bet 1570. gadā Ivans IV sarīkoja Novgorodas slaktiņu, no kura pilsēta tā arī nekad neatkopās.
17. gadsimta Juku laikos pilsētu izpostīja zviedru karaspēks. 1727. gadā tika nodibināta atsevišķa Novgorodas guberņa. 1772. gadā guberņas dienvidu daļa tika iekļauta jaundibinātajā Pleskavas guberņā. No 1775. līdz 1796. gadam guberņas tika sauktas par vietniecībām. 1927. gadā guberņas tika likvidētas, bet Novgorodas guberņa tika iekļauta Ļeņingradas apgabalā. Otrā pasaules kara laikā Novgorodas apgabala teritorijas rietumdaļa, tostarp Novgoroda, nonāca Vācijas militārajā okupācijā. Apgabala teritorijā notika sīvas kaujas (piemēram, Demjanskas katlā), daudzas pilsētas, tai skaitā Novgoroda, tika smagi nopostītas. 1944. gadā tika nodibināts Novgorodas apgabals, bet Novgorodas pilsēta 1999. gadā pārsaukta vēsturiskajā vārdā par Veļikijnovgorodu (Lielā jeb Diženā Novgoroda).
Administratīvais iedalījums
Administratīvi Novgorodas apgabals iedalās 1 pilsētas rajonā (городской округ) un 21 rajonā (муниципальный район).
Sinovīts
Locītavas somiņas sinoviālā membrāna ir plāna, tā izdala sinoviju (sinoviālo šķidrumu), kas samitrina locītavu virsmas un tādēļ kopā ar skrimsli samazina berzi.
Izraisītāji
Sinovīts var rasties dažādu slimību gadījumos:
Pazīmes
Sinovīta rezultātā locītava kļūst pietūkusi, sāpīga, karsta. Ja cēlonis ir bakteriāla infekcija, tad locītava var būt arī apsārtusi. Novēro kustību ierobežojumus bojātajās locītavās.
Izmeklēšana
Lai noteiktu sinovīta izraisītāju, var būt nepieciešama locītavas šķidruma izmeklēšana (īpaši podagras, pseidopodagras, bakteriālas infekcijas gadījumā).
Var būt noderīga arī locītavu ultrasonogrāfija un/vai magnētiskā rezonanse.
Ārstēšana
Sinovīta simptomus var ārstēt ar pretiekaisuma zālēm, piemēram, nesteroīdajiem pretiekaisuma līdzekļiem (NSPL). Simptomus var atvieglot arī aukstuma aplikācijas. Specifiska ārstēšana ir atkarīga no sinovīta pamatcēloņa.