cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krustziežu dzimta
Sistemātika
3000 sugu, 350 ģintis. Ietilpst kultūraugi — kāposti, kas apvienoti vienā kompleksā, izšķir , ,. Pieder arī kolrābji, rāceņi, rapsis, kāļi, sinepes, ( — ārstniecības augs), garšviela, redīsi, rutki, kā arī nezāles — pērkones, parastais plikstiņš, mastiolas, naudulis. Pie krustziežu dzimtas pieder lakstaugi, retāk krūmi ar līdzīgu zieda uzbūvi. Tiem ir četras kauslapas un četras vainaglapas. Zieda daļu izvietojums atgādina krustu, tāpēc dzimtai dots "krustziežu" nosaukums. Krustzieži ir svešapputes augi. Ziedos pie vainaglapu pamatnes atrodas nektāriji, kuros ir salda sula (nektārs). Tādēļ krustziežus labprāt apmeklē bites un citi kukaiņi. Vairums Latvijā sastopamo savvaļas krustziežu ir viengadīgi augi. Daļa kultūraugu, piemēram, kāposti, kāļi, ir divgadīgi.
Pārējās ģintis
Pārējās ģintis ietilpst 43 dažādās ciltīs. Šīs ģintis ir šādas:
Portrets
Portrets ( no — "precīzi zīmēt") jeb ģīmetne ir viens no tēlotājas mākslas žanriem vai arī atsevišķs mākslas darbs, kurā tiek atveidota individualizēta konkrēta persona vai personu grupa.
Atkarībā no attēloto personu skaita mākslas darbā, tiek lietoti dažādi termini — portrets, dubultportrets un grupas portrets. Mākslas darbu, kurā autors ir attēlojis jeb portretējis sevi, gleznojot, zīmējot vai skulpturāli veidojot, sauc par pašportretu. Satīrisku vai humoristisku portretu, kurā pārspīlēti ir uzsvērtas portretētās personas rakstura īpašības un pazīmes, sauc par šaržu. Blīva papīra lapu grāmatā un žurnālā porteta uzlīmēšanai, kā arī kartona ietvaru portretam, kas veidots akvareļa un grafikas tehnikā, sauc par paspartū. Mākslinieks, kas strādā portretu žanrā ir portretists.
Žanra pirmsākumi
Reālistisks portrets bija sastopams jau antīkajā mākslā. Etrusku un romiešu tēlnieki, kā arī ēģiptiešu gleznotāji Faijūmā ir radījuši daudz dabisku seju un ķermeņu atveidu. Pirmie portretu mākslas paraugi ir saistīti ar Senās Ēģiptes kanonizētajiem portretiem. Senajā Grieķijā individualizētus portretus tikpat kā nepazina, tēlniecībā bija svarīgi atklāt skaista cilvēka kopējo harmoniju, nevis kāda cilvēka individualitāti. Portretu māksla Senajā Romā sāka attīstīties pēc tam, kad romieši no etruskiem bija iemācījušies noņemt mirušo sejas maskas. Reālistiskajā portretā romiešu tēlnieki attēloja patiesus un reālus imperatorus. Viduslaiku mākslā, ko ietekmēja plaukstošā kristīgā baznīca, kurai bija vajadzīgi ar skatu uz pārpasaulīgo vērsti ticīgie, bija raksturīgi noliegt individualitāti, portreta mākslas tradīcija tika iznīcināta, tā neattīstījās. Tāpēc agrīnās kristietības un agro viduslaiku mākslā nav reālu personu atveidu.
Meksikas futbola izlase
Meksikas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Meksikas valsti starptautiskās futbola sacensībās. Meksikas futbola izlasi pārvalda Meksikas Futbola Asociācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1923. gadā cīnoties pret Gvatemalas izlasi. Izlase 17 reizes ir piedalījusies Pasaules čempionāta finālturnīros, vislielākos panākumus sasniedzot abas reizes, kad turnīrs notika Meksikā, iekļūstot ceturtdaļfinālā 1970. un 1986. gadā. Meksikas izlase ir deviņkārtēji CONCACAF Zelta kausa ieguvēji, un vēl trīs reizes viņi ir uzvarējuši CONCACAF čempionātā.
Portrets
Donatoru atveide portretos
Mākslinieki, gleznojot reliģiskus darbus, parasti kompozīcijā iekļāva donatoru jeb to personu atveidi, kas bija finansiāli atbalstījušas darba tapšanu, pie tam ar laiku donatoru vieta kompozīcijā ieņēma ar vien nozīmīgāku lomu, jo viņu siluets un seja pakāpeniski kļuva individualizēti un pazīstami. Šī parādība kļūst biežāka 14. gadsimtā. Parasti darbā galvenais sižets ir izvērsts centrā, bet donatori atrodas sānos, pie tam donatori sievietes labajā, bet vīrieši kreisajā pusē. Atbilstoši minētajam, triptiha altārgleznas gleznošanas gadījumā sieviešu figūras atveide bija uz labā altāra virsotnes ( centrā — galvenais sižets, kas pakārtojas nozīmes ziņā centra altāra galvenajam sižetam), bet vīriešu figūras uz kreisā altāra virsotnes. Bieži līdzās donatoriem tika attēloti arī viņu pēcnāceji, pat mirušie, kuriem šādā gadījumā tika uzvilkts mazs krustiņš virs galvas. 15. gadsimtā donatoru pulks kļuva arvien lielāks, bet gadsimta beigās biežāki kļuva gadījumi, kad attēlojumā donatori pietuvinās vai pat integrējas svētajos notikumos.
Meksikas futbola izlase
Copa América
Kopš 1993. gada Meksikas izlase piedalās Dienvidamerikas CONMEBOL federācijas čempionātā Copa América viesu statusā.
Portrets
15. gadsimts
Pirmajos portretos — gleznās bija redzami valdnieki, tie bija portreti bez kāda cita sižeta, bieži vien imitējot antīkās medaļas, kuros bija attēloti seja un pleci profilā. Šie portreti konfrontē ar skatītāju. Šāds portretu tips dominēja 15. gadsimtā Itālijā, kur bija raksturīgi idealizēt tēlu, neatsakoties no portretiskās līdzības. Kvatročento mākslinieku radītajos portretos jau sāk parādīties fona motīvi — iegleznotas ainavas gaišos toņos vai dekoratīvi motīvi. Savukārt, šī laika flāmu portreti pārstāv citu tradīciju — modeļi tiek attēloti trīsceturtdaļpagriezienā, parasti portretā ir redzamas kādu priekšmetu turošas vai lūgšanā saliktas rokas, kā arī atspoguļoti dažādi ādas defekti, bet, gleznojot dzerokļus, tika uztriepts mazs balts laukumiņš, rezultātā izveidojot it kā atspīdumu, dzīvību acīs. Šajos portretos portretētie ir ar pārsteidzošu realitātes sajūtu, vēršot skatu kaut kur gleznas stūrī, šķiet, ka raugās acīs. 15. gadsimta beigās flāmu portretu mākslā sākotnējā ievirze tika saglabāta, taču kļuva daudzveidīgāks fons — ja sākotnēji tas bija monohroms un tumšs, tad gadsimta beigās fonā bieži bija redzams interjers ar atvērtu logu. Mainījās arī figūras traktējums, attēlojot ķermeni līdz jostasvietai.
Meksikas futbola izlase
Sastāvs
Komandas sastāvs 2022. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā. Spēles un gūtie vārti norādīti līdz finālturnīra sākumam.
Portrets
Portreti pretskatā
Portreti pretskatā bija īpaši raksturīgi kristietības pirmajos gadsimtos un viduslaikos, kad pretskatā attēloja tikai svētos — Dievu, Dievmāti, svētās vēstures varoņus vai ļoti augsta ranga personas — imperatoru, pāvestu un karaļus. Portretā redzamās figūras bija nekustīgas, tronī sēdošas vai kājās stāvošas lielākas bijības ieviešanai ticīgajiem. Portretu un reliģisko glezniecību vēl ilgu laiku ietekmēja šāda majestātiska atveide.
16. gadsimts
16. gadsimtā žanra priekšplānā atrodas atkal Itālijas mākslinieki kā Rafaēls, Ticiāns un Leonardo da Vinči, izmantojot lielākus formātus cilvēku pusfigūru attēlošanai atturīgos kostīmos un mierīgās pozās. Cilvēka ideālu šajā laika periodā portretos atspoguļo apvaldīta poza, vienkāršs apģērbs un atturīgas krāsas. Viens no šo laiku Itālijas meistarus raksturojošiem portretiem ir slavenā Leonardo da Vinči radītais portrets "Džokonda" jeb "Mona Liza", kurā redzama uz terases izgājusi ļoti atturīga jauna sieviete, kuras rokas, atbilstoši uzvedībai, saliktas viena otrai pāri, gērbusies vienkāršā un neizkrītošā kleitā. Redzamas ir sievietes skaistā krūšu forma un ar viņas smaidu izteiktie slēptie iekšējie pārdzīvojumi. Portreta fonā ir redzamas augstas klintis un dziļas ielejas. Krāsu paletē dominē maigie zaļi brūnie un pelēkie toņi. Šī gadsimta gaitā portreta žanrs sasniedz savu briedumu, jo dažādojās formāti un aizvien lielāks skaits cilvēku vēlas tikt iemūžināti visā augumā vai līdz jostas vietai gleznās, tāpēc mainījās tehnika un formālās detaļas. Atbistoši gleznas mērķim un portretējamās personas sabiedriskajam stāvoklim portretistam radās iespējas divējādi gleznot portretus — kā parādes portretus, kas bija paredzēti publiskai apskatei, tāpēc tiem vajadzēja būt liela formāta, attēlotiem greznos tērpos ar sociālam stāvoklim atbilstošiem atribūtiem un simboliem vai kā psiholoģiskos portretus, kas bija intīmi. Starp šiem portretu veidiem parādījās visbūtiskākās atšķirības un abi veidi ļoti uzskatāmi izpaudās 16. gadsimtā Francijā.
Pašportreti
Pašportreta iedīgļi meklējami jau viduslaikos, taču īpaši 16. gadsimtu var apzīmēt par pašportreta uzplaukuma un attīstīšanās laiku, kad šajā žanrā kā portreta žanra attīstībā kopumā ir vērojamas tās pašas tendences, rādot pieļauto attēloto presonu loku mākslas darbā ārpus vareno loka. Pašportretistam ir divi, bet atšķirīgi mērķi — pierādīt savas mākslinieciskās spējas un pamatot ieceri, kā arī, laikam ritot, palielinošais ar gadiem nemiers par sejā un ķermenī atstātajam pēdām. Savā ziņā pašportrets ir līdzīgs psiholoģiskajam portretam. Intīmā un psiholoģiskā pašportretā neparādās nekādas pazīmes, kas liecinātu par personas profesiju, tāpēc tos varētu saukt par personiskiem pašportretiem atšķirībā no profesionāļu pašportretiem, kas atbilst parādes portretiem, kuros ir attēloti atribūti vai process darbā (gleznojot), kas norāda uz profesiju. Profesionāļu portreti parasti ir lielāka formāta un gleznoti eļļas tehnikā.
17. gadsimts
17. gadsimta psiholoģiskie portreti ir līdzīgi, nereti neliela formāta darbi, uzmanību pievēršot tikai sejai un attēlojot tikai galvu vai bisti. Psiholoģisko portretu radīšanā nebija noteicoša nozīme tehnikai — varēja būt izpildīti kā eļļas tehnikā, tā arī uzzīmēti ar zīmuli.
Grupas portreti
Grupas portreti uzplaukst 17. gadsimtā un kļūst par pastāvīgu žanru. Pirmo grupas portretistu vidū minami Franss Halss un Rembrants, kura grupas portretos redzama tuvināšanās vēsturiskajam žanram.
18. gadsimts
18. gadsimta portretos jau sāk portretēt vienkāršus cilvēkus ikdienišķās situācijās, kas gan neatbilst tā laika portreta žanra definīcijai. Šie portreti ir daudz spēcīgāki un patiesāki, jo gleznotājs ir spējis tvert anonīmu personu intimitāti tās raksturojošā vidē. Gadsimta beigās sāk gleznot arī anonīmus modeļus, kuros mākslinieks necenšas radīt priekšstatu par portretējamā stāvokli sabiedrībā vai biogrāfiju, bet gan pievēršas viņu dzīves degsmei, lai tādā veidā portretējamais piesaistītu uzmanību savai eksistencei. Šajā gadsimtā portretus sāk darināt pasteļa tehnikā.
Parādes portretiem Itālijā no manierisma peroida (1520 — 1600) līdz klsaicisma laikam 19. gadsimta sākumā ir raksturīgs nevainojams zīmējums, gluda faktūra, kā arī bieži izmantoti lieli formāti, kas ļauj portretējamo attēlot pat visā augumā. Modeļu pozas ir samākslotas, tajās nav manāma kustība, to vaibsti ir stilizēti, pat idealizēti, sejā neatspoguļojot emocijas. Portretējamo kostīmi ir grezni, portretā radzamajiem priekšmetiem ir simboliska nozīme. Iepriekš minētajam vispārliecinošāk kalpo valdnieku portreti. 18. gadsimtā radās atsevišķi mākslinieki, kas centās atbrīvoties no parādes portretu gleznošanas kanoniem.
19. gadsimts
19. gadsimtā attīstās ģimenes portreti kā žanrs. Šajā gadsimtā, tāpat kā mūsdienās turpina gleznot portretus, taču no šī laika portreti, tāpat kā citi žanri tiek lietoti tikai vēsturiskā kontekstā, runājot par laika periodu, bet pats termins "žanrs" liecina par nepārprotamu sižeta dominanti.
Nozīmīgākie Rietumeiropas portretisti
Daudzu izcilu portretistu vidū minami Leonardo da Vinči, Rafaēls, Pjēro della Frančeska, Hiacints Rigo, Žans Ogists Dominiks Engrs, Djego Velaskess, Fransuā un Žans Kluē, Antoniss van Deiks, Jans van Eiks, Pols Sezans Nikolā Pusēns, Rembrants, Francisko Goja un daudzi citi.
Nozīmīgākie portretisti latviešu mākslā
Pirmais ievērojamākais latviešu portretists Jānis Staņislavs Roze, minami arī Aleksandra Beļcova, Valdemārs Tone, Roberts Stārosta, Oto Bērtiņš, Janis Rozentāls, Oto Skulme, Leo Kokle, Gustavs Šķilters, Jānis Tilbergs, Jānis Tīdemanis, Indulis Zariņš, Sigismunds Vidbergs.
3. autobusu maršruts (Rēzekne, līdz 2011)
3. autobusu maršruts bija Rēzeknes sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursēja no Varoņu ielas līdz Zivju bāzei. 2012. gada 1. janvārī autobusu maršruts tika slēgts, jo pasažieru pārvadājumus Rēzeknē sāka veikt pašvaldības uzņēmums „Rēzeknes Satiksme”, uzņēmuma „Dekom” vietā.
Maršrutu apkalpoja SIA „Dekom” autobusu parks, kas atradās Viļakas ielā 1b.
Maršruts
Virzienā Varoņu iela – Zivju bāze autobusi kursēja pa šādām ielām: Varoņu iela, Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Latgales iela, Ludzas iela, Rēznas iela un Meža iela.
Virzienā Zivju bāze – Varoņu iela autobusi kursēja pa šādām ielām: Meža iela, Rēznas iela, Ludzas iela, Latgales iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela, Noliktavu iela un Varoņu iela.
Pieturvietas
3. autobusu maršrutā pavisam kopā bija 29 pietura. Virzienā Varoņu iela – Zivju bāze bija 15 pieturas, bet virzienā Zivju bāze – Varoņu iela bija 14 pieturas.
Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas laikā
No 2011. gada 14. marta, sakarā ar Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas darbiem, sabiedriskā transporta kustība tika novirzīta uz Dārzu ielu, ka rezultātā tika mainīts arī 3. autobusu maršruts.
Maršruts
Virzienā Zivju bāze – Varoņu iela autobusi kursēja pa šādām ielām: Meža iela, Rēznas iela, Ludzas iela, Latgales iela, Dārzu iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela, Noliktavu iela un Varoņu iela.
Pieturvietas
Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas laikā 3. autobusu maršrutā pavisam bija 29 pietura: virzienā  Varoņu iela – Zivju bāze bija 15 pieturas, bet virzienā Zivju bāze – Varoņu iela bija 14 pieturas.
Ju-Piter
Ju-Piter ir Krievijas rokgrupa, kas izveidojās 2001. gadā.
Vēsture
Grupa tika nodibināta 2001. gadā Sanktpēterburgā. To nodibināja Vjačeslavs Butusovs, Jurijs Kasparjans, Oļegs Sakamarovs un Jevgeņijs Kulakovs. Visi šie muzikanti pirms tam bija jau spēlējuši dažādās rokgrupās. Šādā sastāvā viņi ierakstīja pirmos albumus 2001. un 2003. g. Tad grupu pameta Oļegs Sakamarovs. Pēc tam Ju-Piter ir ierakstījusi vēl divus albumus. Grupa uzstājas Krievijā un aiz tās robežām.
Ketrīna Haira
Ketrīna Haira (Kathryn Patricia "Kay" Hire, dzimusi ) ir NASA astronaute, ASV Jūras kara flotes kapteine rezervē.
Hairas pirmais kosmiskais lidojums notika 1998. gada aprīlī misijā STS-90.
Otrais lidojums notika 2009. gada februārī misijā STS-130.
Sartu ezers
Sartu ezers (lt) ir ezers Lietuvas ziemeļaustrumos, Utenas un Panevēžas apriņķos. Ezera krasta līnija izrobota, krasta līnijas garums ir 79 km — lielākais Lietuvā. Ceturtais lielākais ezers Lietuvā. 6 salas ar kopējo platību 13,2 ha. Radies ledāja darbības rezultātā. Ezera krastā zirgu sporta bāze.
1295. gads
1295. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Kurbads
Kurbads ir spēkavīra tēls latviešu mitoloģijā.
Gaitas
Dzimis kā ķēves dēls, viņš ir pārdabiski spēcīgs un uzveic trīsgalvaino, sešgalvaino un deviņgalvaino milzi. Tad Kurbads dodas pazemē, lai atbrīvotu ķēniņa trīs meitas, uzveic trīs velnus, atbrīvo meitas, bet netiek atpakaļ, jo nokautā deviņgalvja sieva pārkož virvi uz virszemi. Kurbads uzveic sumpurni, atbrīvo milzu putnu, un tas aizved viņu uz virszemi. Kurbads apprec ķēniņa meitu un apmetas dzīvot dimanta pilī, tomēr deviņgalvja sieva ragana neliek miera pavalstniekiem un Kurbads apņemas to pieveikt. Taču, kad Kurbads ir atgūlies pēc kādas cīņas, ragana samaina stipruma zāles pret nestipruma zālēm, un Kurbads uz gadu zaudē spēkus, tādēļ ir spiests nokalpot gadu pie Velna, kamēr beidzot to uzveic. Tomēr pēc dažiem laimīgiem gadiem čūska-ragana uzkūda Kurbadam deviņus valdniekus un kaujā ar apvienoto karaspēku pretinieku milzis ievaino Kurbadu plecā, čūska-ragana iespļauj brūcē nāvīgu žulti un Kurbads, paspējis nonāvēt milzi, iet bojā.
Līdzenumu zebra
Līdzenumu zebra (Equus quagga) ir viena no zebru apakšģints (Hippotigris) sugām. Šīs zebras sarunu valodā bieži mēdz saukt arī par savannas zebrām, kas rada pārpratumus, jo vienu no līdzenuma zebras pasugām arī sauc par savannas zebru. Līdzenuma zebra ir šobrīd savvaļā visizplatītākais zebru veids, lai gan mūsdienās to ir daudz mazāk nekā pirms dažiem gadiem. Tās apdzīvo plašas savannu teritorijas Āfrikas austrumos, sākot ar Etiopijas dienvidiem līdz Angolas dienvidiem un Dienvidāfrikas austrumiem. Šajās teritorijās ir tikai divas sezonas — lietus un sausā. Līdzenumu zebras ilgi nevar iztikt bez ūdens, tās vienmēr atrodas ūdens tuvumā, ne tālāk par 20—30 km, tādēļ zebras seko lietum. Sekojot lietum, zebras migrē lielus attālumus — līdz pat 1100 km.
Galvenie līdzenuma zebru ienaidnieki ir lauvas un hiēnas. Šķērsojot upes, zebrām uzbrūk krokodili. Reizēm tām uzbrūk hiēnsuņi, gepardi un leopardi. Zebras cenšas uzturēties klajās vietās, lai labi pārredzētu teritoriju un laikus pamanītu plēsīgos zvērus. Tām ir attīstīta arī nakts redze.
Izskats
Zebras ir melni balti svītrainas, un katrai zebrai ir savs individuālais raksts. Līdzenumu zebrām, kas dzīvo vairāk uz ziemeļiem, svītrojums ir blīvāks un savstarpēji līdzīgāks. Dienvidu populācijas svītrojums ir ar lielāku dažādību, un uz gurniem un pakaļkājām svītru raksts kļūst retāks, starp melni baltajām svītrām tām ir brūnas svītras, kas izskatās kā ēnojums.
19. gadsimta beigās izmira viena no pasugām — kvaga (Equus guagga guagga). Kvagu apspalvojums bija garāks kā citām zebrām, tādēļ svītru raksts uz auguma kļuva nenolasāms un saplūda vienotā tonī.
Uzvedība
Līdzenuma zebras nav izvēlīgas savā ēdienkartē, lai gan priekšroku dod jaunajai, zaļajai zālei, krūmu atvasēm un lapām. Zebru gremošanas sistēma strādā ātri un tās spēj iegūt maksimālo olbaltumvielu daudzumu pat no visnabadzīgākā augāja. Lai arī zebras pamatā ēd visu pēc kārtas, ēdot tās pavada ilgu laiku. Zebras ir vienas no pirmajām, kas ierodas jaunās ganību vietās. Tikai pēc tam, kad zebras ir noplūkušas garās, sausās zāļu galotnes, kurās ir maz olbaltumvielu, jaunajā ganību teritorijā ierodas Tompsona gazeles un gnu, kas plūc īso, olbaltumvielām bagātāko zāli.
Līdzenumu zebras dzīvo ģimenēs, kurās vienam ērzelim ir viena, divas vai vairākas ķēves ar saviem jaunākajiem kumeļiem. Ģimenes saites zebrām ir ļoti ciešas, un izveidojies harēms ilgstoši turas kopā. Jaunie ērzeļi dzīvo pa vienam vai veido "vecpuišu" barus, līdz izveido savas ģimenes. Zebru harēmi un jauniešu bari ganoties mēdz saplūst kopā vienā lielā barā.
Ērzeļi veido savas ģimenes, visbiežāk aizvedot jaunās ķēves no dzimtajiem harēmiem. Bet arī ķēvi, kas nav meita bara vadonim, var atņemt un aizvest. Ķēves harēmā veido stingru hierarhiju. Galveno bara ķēvi sauc par alfa ķēvi, tā vada ģimeni un ir galvenā partnere ērzelim. Ja ērzelis harēmam pievieno jaunu ķēvi, tad vecās ķēves jauno pieņem ar aizdomām un agresiju. Ērzelim jaunā ķēve ir jāaizsargā, kamēr visas "meitenes" ir saradušas, nomierinājušās un sakārtojušas jauno hierarhiju. Ērzelis sargā savu harēmu no citiem ērzeļiem, ja svešinieks nerespektē saimnieka brīdinājumus, tad starp tēviņiem sākas cīņa. Zebru ērzeļi savstarpējās cīņās var būt ļoti rupji un mežonīgi.
Zebras stiprina savstarpējās attiecības, apkopjot viena otru. Zebras ar priekšzobiem un lūpām masē viena otrai kaklu, skaustu vai muguru. Tādā pašā veidā mātes apkopj savus kumeļus.
Līdzenuma zebras migrējot mēdz sajaukties vienā lielā barā kopā ar antilopēm gnu, ar kurām parasti zebrām nav konfliktu. Tādējādi lielais bars kopīgi uzrauga teritoriju pret plēsīgajiem dzīvniekiem.
Ķēves un kumeļi
Katru gadu zebrai dzimst viens kumeļš. Līdz gada vecumam zebru mamma rūpējas par to. Tikko dzimušais zebrēns jau drīz ceļas kājās, sāk iet un meklēt pie mātes pienu. Zebru māte savu jaundzimušo 2—3 dienas slēpj no pārējām zebrām, pat no ģimenes locekļiem, līdz kumeļš ir iepazinis mātes smaržu, balsi un izskatu.
Zebru kumeļus sargā ne tikai māte, bet arī pārējās harēma ķēves un ērzelis. Neskatoties uz to, ka mazie kumeļi ir tik labi aizsargāti, izdzīvo tikai kādi 50% mazuļu. Tie krīt par laupījumu plēsīgajiem zvēriem, mirst dažādu slimību un arī bada dēļ. Ir zināmi gadījumi, ka nelabvēlīgos bada apstākļos zebru māte nogalina savu jaundzimušo kumeļu, bet tas notiek ļoti reti. Zebru kumeļi dzimst brūni balti strīpaini, brūnās strīpas kļūst melnas, tikai tiem pieaugot.
Kad zebrai piedzimst nākamais mazulis, tad iepriekšējā gada kumeļiem jāsāk dzīvot patstāvīgi. Jaunie zebru tēviņi drīz vien atstāj ģimeni un pievienojas "vecpuišu" baram. Jaunās ķēves paliek ģimenē, līdz sasniedz dzimumbriedumu, tad tās aizved kāds jaunais zebru ērzelis. Pirmais kumeļš jaunai zebru mātītei piedzimst apmēram trīs gadu vecumā.
Līdzenumu zebras mūsdienās
Lai gan mūsdienās līdzenumu zebru skaits ir samazinājies, tas, pateicoties rezervātiem un nacionālajiem parkiem, ir stabilizējies. Zebras ir svarīgs tūristu apskates objekts, bet tūrisms ir būtisks Āfrikas ekonomiskajai attīstībai. Tomēr, neskatoties uz pūliņiem aizsargāt zebras, to skaits neatjaunojas, jo zebras joprojām tiek medītas gaļas un ādas dēļ, kā arī pieaug cilvēku lauksaimnieciskā darbība. Zebru apdzīvoto savannu ieņem mājdzīvnieki.
Analogciparu pārveidotājs
Analogciparu pārveidotājs jeb ACP ( jeb ADC) ir ierīce, kas pārveido ieejas analogo signālu diskrētajā kodā (ciparu signālā). Atpakaļ pārveidošana notiek ar ciparanalogu pārveidotāju (CAP, DAC). Parasti, ACP ir elektroniskā ierīce, kas pārveido spriegumu binārajā ciparu signālā. Tomēr arī dažus ne-elektroniskus aparātus, tādus kā leņķa-koda pārveidotāji jāuzskata par ACP. Elektroniskais ACP ir viens no svarīgākajiem elektroniskajiem komponentiem mūsdienu mēraparātos.
Analogciparu pārveidotāju parametri
Izšķirtspēja ACP izšķirtspēja raksturo diskrēto vērtību (jeb līmeņu) skaitu, kuru pārveidotājs var dot izejā. To mēra bitos, tāpēc diskrēto vērtību skaits ir 2n, kur n — ACP izšķirtspēja. Piemēram, ACP, kurš ir spējīgs dot izejā 256 diskrētās vērtības (0...255) izšķirtspēja ir 8 biti, jo 28 = 256. Izšķirtspēja var būt definēta un izteikta arī ieejas signāla mērvienībās, piemērām, voltos. Sprieguma izšķirtspēja ir vienāda ar maksimālā un minimālā izejas koda atbilstošajai spriegumu starpībai dalītai ar izejas diskrēto vērtību skaitu:
kur Q — izšķirtspēja voltos uz soli (uz vienu izejas vērtību), EFSR — maksimālā un minimālā spriegumu starpība, M — ACP izšķirtspēja bitos, N — izejas vērtību (līmeņu) skaits.
vai
Praksē ACP izšķirtspēja ir ierobežota ar ieejas signāla attiecību signāls/troksnis. Pie lielās trokšņu intensitātes ACP ieejā paliek neiespējama blakus ejošo signāla līmeņu atdalīšana, t.i. pasliktinās izšķirtspēja. Turklāt reāli sasniedzama izšķirtspēja aprakstāma ar efektīvo pozicionalitāti (Effective Number Of Bits — ENOB), kas ir mazāka nekā ACP reālā izšķirtspēja. Pie ļoti trokšņaina signāla pārveidošanas izejas koda zemākās kārtas praktiski nav derīgas, jo satur troksni. Lai sasniegt pieteikto kategorialitāti, signālā/trokšņa attiecībai jābūt aptuveni 6 dB uz katru kategorialitātes bitu.
Lineārie ACP
Vairākums ACP tiek uzskatīti par lineāriem, kaut arī analogu-ciparu pārveidošana pēc būtības nav lineārs process (jo nepārtrauktās telpas diskrētā attēlošana nav lineārā operācija). Termins „lineārais” attiecībā uz ACP nozīmē, ka ieejas vērtību diapazons, attēlojams uz izejas ciparu vērtībām, ir saistīts ar šo izejas vērtību lineāri. Tas ir, izejas vērtība k sasniedzama pie ieejas vērtību diapazona no
kur m un b — konstantes. Konstante b parasti ir vienāda ar 0 vai -0,5. Ja b=0, ACP sauc par kvantētāju ar nenulles pakāpi (mid-rise), bet ja b=-0,5 — to sauc par kvantētāju ar nulli kvantēšanas soļa centrā (mid-thread).
Nelineārie ACP
Ja ieejas signāla amplitūdas varbūtības blīvums būtu vienmērīgi izkliedēts, tad attiecība signāls/troksnis pie kvantēšanas būtu maksimāli iespējama. Šī iemesla dēļ pirms amplitūdas kvantēšanas signālu izlaiž caur bezinercijas pārveidotāju, kura pārnesumfunkcija atkārto dotā signāla izkārtojuma funkciju. Tas uzlabo signāla pārraidi, jo vissvarīgākie amplitūdas apgabali kvantējas ar labāku izšķirtspēju. Attiecīgi, pie ciparu-analogu pārveidošanas būs nepieciešama signāla apstrāde ar funkciju, kas ir apgriezta pamatsignāla izkārtojuma funkcijai. Tāds pats princips izmantojams kompaunderos, kas tiek lietoti magnetofonos un dažādās komunikāciju sistēmās, tas ir domāts entropijas maksimizēšanai. Piemēram, balss signālam ir laplasa amplitūdas izkārtojums. Tas nozīmē, ka nulles apgabals pēc amplitūdas nes vairāk informācijas nekā apgabali ar lielāku amplitūdu. Tāpēc logaritmiskie ACP bieži tiek lietoti balss pārraides sistēmās, lai palielinātu pārraidāmo vērtību dinamisko diapazonu, signāla pārraides kvalitāti mazo amplitūdu apgabalā atstājot nemainīgu. Astoņu bitu logaritmiskie ACP ar a-likumu vai mi-likumu nodrošina plašu dinamisko diapazonu un augstu izšķirtspēju viskritiskākajā mazo amplitūdu diapazonā; lineārajam ACP ar līdzīgu pārraides kvalitāti vajadzētu būt jau 12 bitu.
Precizitāte
Ir vairāki ACP neprecizitāšu iemesli. Nelineāritātes un kvantēšanas kļūdas vienmēr pastāv pie analogu-ciparu pārveidošanas. Bez tām, pastāv arī apertūras kļūdas, kas ir takts ģeneratora džitera (jitter) sekas. Īpaši tās izpaužas pie vesela signāla, nevis vienas nolases pārveidošanā. Šīs kļūdas mēra vienībās, kuras sauc par LSB (least significant bit) — jaunākā zīmīgā pozīcija. Iepriekš minētajā piemērā 8-bitu ACP kļūda par 1 LSB ir vienāda ar 1/256 no pilna signāla diapazona, tas ir 0,4%.
ACP diskretizācijas frekvence parasti tiek formēta ar kvarca ģeneratora palīdzību, bet katram kvarca ģeneratoram (lētam īpaši) ir nenulles fāzes trokšņi. Tādēļ sanāk, ka signāla atskaišu (diskrētu) saņemšanas laika momenti ir sadalīti uz laika ass ne visai vienmērīgi. Tas izraisa signāla spektra izskalošanu un signāla/trokšņa attiecības pasliktināšanos. Turklāt, džiters var izraisīt signāla augstfrekvences komponenšu amplitūdes pulsācijas.
Kvantēšanas kļūdas izraisa ACP ierobežota izšķirtspēja. Šo trūkumu nevar novērst neviens no analogciparu pārveidošanas paņēmieniem. Absolūtā kvantēšanas kļūdas vērtība pie katras nolases iekļauta diapazonā no 0 līdz ½ LSB. Ieejas signāla amplitūde parasti ir daudz lielāka par LSB. Šajā gadījumā kvantēšanas kļūda nav korelēta ar signālu un sadalās vienmērīgi. Tās vidējā kvadrātīgā vērtība ir vienāda ar vidējo kvadrātīgo sadales novirzi, kas savukārt vienāda ar 1/√12≈0,289 LSB. 8-bitu ACP gadījumā tā sasniegs 0,113% no signāla pilnā diapazona.
Visiem ACP ir raksturīgas nelinearitātes izraisītās kļūdas, kas izriet no neiespējamības radīt fizikāli ideālu pārveidotāju. Tas izraisa pārnesuma raksturlīknes atšķirību no vēlamās. Svarīgie nelinearitāti aprakstošie parametri ir integrālā nelinearitāte (INL) un diferenciālā nelineāritāte (DNL). Nelinearitātes kļūdas var mazināt ar kalibrēšanas palīdzību.
Pieņemsim, ka mums jāpārveido ciparu formā sinusoidāls signāls x(t)= Asin2πf0t. Ideālā gadījumā nolases notiek vienādos laika intervālos. Taču reāli nolases momenta laiks var fluktuēt sinhrosignāla frontes trīcēšanas dēļ (clock jitter). Pieņemot, ka nolases momenta neprecizitāte ir Δt kārtas, iegūstam, ka kopējo kļūdu var vērtēt kā
No kā izriet, ka pie zemām frekvencēm kļūda ir ļoti maza, bet pie augstākām tā var nozīmīgi palielināties. Apertūras neprecizitātes efektu var neņemt vērā, ja tā vērtība ir neliela salīdzinot ar kvantēšanas kļūdu. Tādā veidā var noteikt prasības sinhronizācijas signāla frontes džiteram:
kur q ir ACP izšķirtspēja.
No tabulas var secināt, ka ir lietderīgi izmantot ACP ar noteiktu izšķirtspēju, ievērojot clock jitter izraisītos ierobežojumus. Piemēram, nav lietderīgi izmantot precīzu 24-bitu ACP skaņas ierakstīšanai, ja sinhrosignāla sadalīšanas sistēma nespēj nodrošināt pietiekamu precizitāti.
Diskretizācijas frekvence
Analogais signāls ir laikā nepārtrauktā funkcija, bet ACP to pārveido ciparu vērtību secībā. Līdz ar to ir jānosaka ciparu vērtības izstrādāšanas biežums. Frekvence, ar kuru ciparu vērtības tiek veidotas, tiek saukta par ACP diskretizācijas frekvenci. Nepārtraukti mainīgs signāls ar ierobežotu spektrālo joslu tiek ciparots (tas ir, signāla vērtības tiek mērītas ar noteiktu laika intervālu T — diskretizācijas intervālu) un vēlāk sākotnējs signāls var tikt precīzi atjaunots no diskrētām vērtībām ar interpolācijas palīdzību. Atjaunošanas precizitāte ir ierobežota ar kvantēšanas kļūdu. Taču saskaņā ar Koteļņikova teorēmu, pavisam precīza atjaunošana ir iespējama tikai ja diskretizācijas frekvence ir augstāka par divkāršotu maksimālo frekvenci no signāla spektra. Dēļ tā, ka reāli esošie ACP nespēj veikt analogciparu pārveidošanu momentāni, ieejas analogai vērtībai jāpaliek konstantai vismaz uz tādu laiku, kāds ir nepieciešams pārveidošanai (šo laiku sauc par pārveidošanas laiku). Tas tiek paveikts ar speciālās shēmas izmantošanu ACP ieejā — nolasīšanas-glabāšanas ierīces (angl. Sample-and-hold circuit).
Nolasīšanas-glabāšanas ierīce parasti glabā ieejas signāla spriegumu kondensatorā, kas ir savienots ar ieeju caur analogo atslēgu: kad atslēga saslēdzas, tiek nolasīta signāla vērtība, kad atslēdzas — vērtība tiek glabāta. Daudziem ACP, kuri veidoti kā integrālā shēma, ir iebūvēta nolasīšanas-glabāšanas ierīce.
Visi ACP strādā pēc viena un tā paša principa: ieejas signāla vērtību nolasīšana fiksētos laika intervālos. Līdz ar to, izejas vērtības neatspoguļo ieejas signālu pilnīgi. Skatoties uz izejas vērtībām, nevar viennozīmīgi noteikt kā izskatījās ieejas signāls starp nolasījumiem. Ja ir zināms, ka ieejas signāls mainās pietiekami lēni salīdzinot ar diskretizācijas frekvenci, var pieņemt, ka tā vērtība starp nolasījumiem atrodas arī kaut kur starp nolasījumu vērtībām. Taču ja ieejas signāls mainās ātrāk nekā nolasījumi tiek veikti, par signāla vērtībām nolasījumu atstarpēs nevar zināt neko, tas nozīmē vēlāk nevar arī atjaunot sākotnējā analogā signāla formu. Ja ciparu vērtību virkne, ko veido ACP, tālāk kaut kur tiek pārveidota atpakaļ analogā formā ar ciparanalogu pārveidotāju, ir vēlams lai iegūtais analogais signāls pēc iespējas mazāk atšķirtos no oriģināla. Bet ja ieejas signāla izmaiņas ir ātrākas par nolasījumu frekvenci, precīza signāla atjaunošana no diskrētām vērtībām nav iespējama un CAP izejā parādīsies maldu signāls. Šīs maldu komponentes (kuru ieejas signāla spektrā nebija) tiek saukti par alias (maldu frekvence, zemfrekvences blakus-komponente). Blakus-komponenšu frekvence ir atkarīga no signāla un diskretizācijas frekvenču starpības. Piemēram, ja sinusoidāls signāls ar frekvenci 2 kHz ir diskretizēts ar frekvenci 1,5 kHz, to atveidojot iegūsim sinusoīdu ar frekvenci 500 Hz. Šī problēma tika nosaukta par frekvenču pārklājumu (aliasing). Lai novērst spektru pārklāšanos, signāls, kas tiek padots uz ACP ieeju, vispirms jānofiltrē ar zemo frekvenču filtru, lai izdzēst no tā spektrālās komponentes, kuru frekvence pārsniedz pusi no diskretizācijas frekvences. Šo filtru sauc par anti-aliasing filtru, tā izmantošana ir ļoti nepieciešama pie reālo ACP konstruēšanas.
Dažus ACP raksturlielumus var labot izmantojot pseido-nejauša signāla piemaisīšanas metodi (angl. dither). Tās pamatā ir baltā trokšņa ar nelielu amplitūdu pievienošana ieejas analogam signālam. Trokšņa amplitūda parasti tiek izvēlēta kā ½ no LSB līmeņa. Šīs operācijas efekts ir tāds, ka LSB stāvoklis gadījuma veidā pāriet 0 un 1 stāvokļos pie ļoti maza ieejas signāla līmeņa (nepievienojot troksni, LSB atrastos 0 vai 1 stāvokļos ilgstoši). Signālam ar pievienoto troksni notiek nejauša apaļošana uz augšu—uz leju, nevis vienkārša apaļošana pie tuvākās pozīcijas. Turklāt vidējais laiks, kurā signāls tiek noapaļots pie 0 vai 1 ir atkarīgs no tā, cik tuvu signāla amplitūda bija šīm līmenim. Tādā veidā ciparots signāls veidojās ar labāku izšķirtspēju, tas nozīmē, ka pieaug ACP efektīvā izšķirtspēja. Metodes mīnuss ir trokšņa palielināšanos izejas signālā. Faktiski, kvantēšanas kļūda tiek sadalīta („izrīvēta”) starp vairākiem nolasījumiem. Tāds risinājums ir vēlamāks par vienkāršo noapaļošanu tuvākajam diskrētajam līmenim, jo rezultātā var iegūt precīzāku signāla atveidošanu laikā. Nelielas signāla izmaiņas var atjaunot no pseido-nejaušiem LSB lēcieniem ar filtrācijas palīdzību. Vēl vairāk, ja troksnis ir determinēts (t.i. tā amplitūda ir stingri noteikta jebkurā laika momentā), tad to var atņemt no ciparota signāla, tādā veidā gandrīz pavisam attīrot signālu. Ja skaņas signāli ar ļoti mazu amplitūdu tiek ciparoti bez pseido-nejauša signāla, tos atskaņojot var dzirdēt nepatīkamus kropļojumus. Taču piemaisot psiedo-nejaušo signālu, ieejas signāla īstais līmenis tiek reproducēts ar nolasījumu secības vidējo vērtību. Ļoti līdzīgs process, kas arī tiek saukts par dither vai kļūdu difūzija, tiek lietots pustoņu attēlošanai datorgrafikā, ja bitu skaits uz vienu pikselu ir neliels. Līdz ar tā pielietošanu attēls kļūst trokšņaināks, bet izskatās reālistiskāks nekā ja tas būtu iegūts ar vienkāršo kvantēšanu.
Parasti signāls tiek ciparots ar minimālo nepieciešamo diskretizācijas frekvenci pēc ekonomijas apsvērumiem, turklāt kvantēšanas troksnis ir balts, tas ir, tā spektrālais jaudas blīvums ir vienmērīgi sadalīts pa visu joslu. Taču ja ciparot signālu ar frekvenci daudz lielāku par Koteļņikova teorēmā noteikto, bet pēc tam pakļaut ciparu filtrācijai, lai apspiest spektru ārpus ieejas signāla spektrālās joslas, signāla/trokšņa attiecība būs labākā, nekā pie visas joslas lietošanas. Tādā veidā var sasniegt izšķirtspēju, lielāku nekā ACP izšķirtspēja.
Tiešās pārveidošanas ACP vai paralēlais ACP
Tas satur pa vienam komparatoram uz katru ieejas signāla diskrēto līmeni. Jebkurā laika momentā tikai tie komparatori, kas atbilst līmeņiem, zemākiem par ieejas signāla līmeni, savās izejās dos pārsniegšanas signālu. Signāli no visiem komparatoriem atnāk uz loģisko shēmu, kura izveido ciparu kodu, kas ir atkarīgs no tā kādi un cik komparatori rādīja līmeņa pārsniegšanu. Paralēlie ACP ir ļoti ātri (standartā izpildē līdz 5x109 nolasījumi sekundē), bet parasti tiem ir ne lielāka par 8 bitiem (256 komparatori) izšķirtspēja, sakarā ar apjomīgu un dārgu shēmu, kā arī augstu energo-patēriņu.
Šī tipa ACP atšķiras ar lielu mikroshēmas kristālu, lielu ieejas kapacitāti, un var izdot īslaicīgas kļūdas. Bieži lietojami ātrajos oscilogrāfos, kā arī video un citiem augstfrekvences signāliem. Zīmējumā parādīta vienkāršota 3-pozīciju ACP struktūrshēma, taču uzbūves princips saglabājas arī apjomīgās konstrukcijās. Shēmā izmantots komparatoru masīvs, katrs no tiem salīdzina ieejas spriegumu ar individuālo balsta spriegumu, kas tiek padots katram komparatoram no iebūvēta precīza rezistora. Balsta spriegumi sākas ar ½ LSB un pieaug katram nākamajam komparatoram par Vref/23. Rezultātā 3-pozīciju ACP izbūvei nepieciešams 23 -1=7 komparatori. Taču 8-pozīciju paralēlajam ACP vajadzēs jau 28 -1 = 255 komparatori.
Secīga tuvinājuma ACP, vai ACP ar secīgu pozīciju līdzsvarošanu
Taču ir nepieciešams lietot nolasīšanas-glabāšanas ierīci, jo citādi kļūda būs ļoti liela. Šī tipa ACP izmanto, ja nepieciešama 12, 14 vai 16 pozīciju izšķirtspēja, un noteicošie izvēles faktori ir zema cena un mazs energo-patēriņš. Visplašāk pielieto mēraparātos, datu vākšanas sistēmās. Trūkums ir diskretizācijas ātruma samazināšanās proporcionāli izšķirtspējai, kas saistīts ar pārejas procesiem palīg-CAP. Tas ir, 16-bitu pārveidotājs strādā vairāk kā 2 reizēs lēnāk par 8-bitu ACP. Mūsdienu šī tipa ACP spēj mērīt ieejas signālu ar precizitāti līdz 16 pozīcijām ar diskretizācijas ātrumu no 1K līdz 1M nolasījumiem sekundē.
Diferenciālās kodēšanas ACP (angl. Delta-encoded ADC)
Tas satur reversīvo skaitītāju, no kura kods iet uz palīg-CAP. Ieejas signāls un signāls no palīg-CAP tiek salīdzināti uz komparatora. Ar atgriezeniskās saites palīdzību starp komparatoru un skaitītāju, kods uz skaitītāja pastāvīgi mainās tā, lai signāls no palīg-CAP cik vien iespējams mazāk atšķirtos no ieejas signāla. Pēc kāda laika paiešanas, signālu starpība kļūst mazāka par LSB, tad skaitītāja kods tiek nolasīts kā visa ACP izejas signāls. Šī tipa pārveidotājiem ir ļoti liels ieejas signāla diapazons un izšķirtspēja, bet pārveidošanas ātrums atkarīgs no ieejas signāla, kaut arī ierobežots ar skaitītāja takts ģeneratoru. Sliktākā gadījumā pārveidošanas laiks ir Tmax=(2q)/fс kur q — ACP izšķirtspēja, fc — skaitītāja takts ģeneratora frekvence. Diferenciālās kodēšanas ACP noderīgi reālās pasaules signālu kodēšanai, jo vairākums signālu fiziskajās sistēmas nemainās lēcienveidā. Dažreiz ACP lieto kombinētu metodi: diferenciālā kodēšana + secīgs tuvinājums. Īpaši labi šāda kombinācija darbojas, ja ieejas signālā nav augstfrekvences komponenšu.
Salīdzināšanas ar zāģveida signālu ACP
Dažus no tiem sauc par Integrējošiem ACP un šie satur zāģveida sprieguma ģeneratoru, komparatoru un laika skaitītāju. Zāģveida signāls lineāri pieaug līdz noteiktam līmenim, tad ātri nokrīt līdz nullei. Momentā, kad sākas sprieguma pieaugums, ieslēdzas laika skaitītājs. Kad zāģveida signāls sasniedz ieejas signāla līmeni, nostrādā komparators. Tas aptur skaitītāju un no skaitītāja nolasītā vērtība tiek padota uz ACP izeju. Šis ACP tips ir visvienkāršākais pēc struktūras un satur vismazāk elementu. Līdz ar to vienkāršākie šī tipa ACP ir diezgan neprecīzi un jūtīgi pret temperatūru un citiem ārējiem parametriem. Precizitātes palielināšanai, zāģveida signāla ģeneratoru var izbūvēt uz skaitītāja un palīg-CAP bāze, taču tādai struktūrai nav nekādu priekšrocību salīdzinot ar Secīga tuvinājuma ACP vai Diferenciālās kodēšanas ACP.
Progress M-04M
Progress M-04M (Прогресс М-04М) bija Krievijas automātisks kravas kosmosa kuģis kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Analogciparu pārveidotājs
ACP ar lādiņa izlīdzināšanu
(Pie šī tipa pieder arī ACP ar divtaktu integrēšanu, daudztaktu integrēšanu un daži citi) Tie satur stabilās strāvas ģeneratoru, komparatoru, strāvas integratoru, takts ģeneratoru un impulsu skaitītāju. Pārveidošana notiek divos posmos (divstadiju integrēšana). Pirmajā posmā ieejas sprieguma vērtība pārveidojas tai proporcionālajā strāvā, kas tiek padota uz strāvas integratoru, kura sākuma lādiņš ir 0. Šis process notiek T*N ilgu laiku, kur T — takts ģeneratora periods, N — konstante (vesels skaitlis, norāda lādiņa uzkrāšanās ilgumu). Kad šis laiks paiet, integratora ieeja atslēdzas no ACP ieejas un pieslēdzas stabilās strāvas ģeneratoram. Ģeneratora polaritāte ir tāda, ka tas samazina integratora sakrāto lādiņu. Process notiek līdz integratora lādiņš paliek vienāds ar nulli. Izlādes laiks tiek novērtēts ar takts impulsu daudzumu, kuru saskaita sākot ar izlādes sākumu un beidzot ar momentu, kad integratora ieejā ir 0. Saskaitīts impulsu daudzums arī būs ACP izejas kods. Var uzrakstīt, ka saskaitītais impulsu daudzums izlādes laikā ir n=UieN(RI0)-1 kur Uie - ieejas spriegums uz ACP, N — I posma impulsu skaits, R — pretestība rezistoram, kas pārveido spriegumu strāvā, I0 — stabilas strāvas ģeneratora strāva. Kā redzams, potenciāli nestabilie shēmas parametri (galvenais no tiem — integratora kondensatora kapacitāte) neietekmē gala rezultātu. Tas tiek panākts ar procesa 2-stadiju norisi: neprecizitātes, ieviestas procesa I un II posmos savstarpēji iznīcinās. Pat takts ģeneratoram un komparatora nobīdes spriegumam nav jābūt ilgstoši stabiliem; pietiek, ja tie būs stabili tikai katras pārveidošanas laikā (ne vairāk ka 2T*N). Faktiski, divstadiju integrēšanas princips atļauj tieši pārveidot divu analogo vērtību attiecību (ieejas un etalona strāvu) skaitļu kodu attiecībā (n un N iepriekš minētajās formulās) gandrīz bez kļūdu ieviešanas. Šī ACP tipa izšķirtspēja parasti ir 10 līdz 18 bināro pozīciju. Tiem ir samērā vienkārša struktūra, kas ļauj izveidot visu ACP integrālās mikroshēmas veidā. Papildus priekšrocība ir iespēja izbūvēt pārveidotāju, kas nebūs jutīgs pret periodiskiem traucējumiem (piem. tīkla barošanas traucējumi), pateicoties precīzai ieejas signāla integrēšanai fiksētajā laika intervālā. Šī tipa pārveidotāju trūkums ir zems pārveidošanas ātrums, kas ir piesaistīts barošanas avota frekvencei. Piemēram, ja barošana nāk no maiņstrāvas tīkla ar frekvenci 50 Hz, ACP divtakts integrēšanas ātrums nepārsniedz 25 nolas./sek., jo pie lielākas diskretizācijas frekvences krītas darbības stabilitāte. ACP ar lādiņa izlīdzināšanu pielieto lielas precizitātes mēraparātos, kur galvenās prasības ir lielas izšķirtspējas savienojums ar stabilitāti.
Progress M-04M
Krava
Kopējā kravas masa starta brīdī bija 2686 kg. Īpašajās tvertnēs ietilpa degviela pašam kuģim (871 kg) un stacijas dzinējsistēmai (250 kg), skābeklis (28 kg), gaiss (21 kg), ūdens (636 kg). Hermētiskajā kravas telpā (pavisam 1153 kg) atradās iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem, pārtikas preces, apģērbs, higiēnas, medicīnas preces, tai skaitā 496 kg amerikāņu segmentam.
Analogciparu pārveidotājs
Konveijeru ACP
Tie izmanto divus vai vairākus pārveidošanas soļus: pirmajā solī tiek veikta „rupja” pārveidošana (ar zemu izšķiršanu). Tālāk tiek novērtēta atšķirība starp ieejas signālu un „rupjo” signālu, izlaistu caur palīg-CAP. Otrajā solī atrastā atšķirība tiek pārveidota, un iegūtais kods apvienojas ar „rupjo” kodu, lai iegūt pilnu ciparu vērtību. Šī tipa ACP ir ātri, ar lielu izšķirtspēju un mazu korpusu.
Sigma-Delta ACP
Tie veic pārveidošanu ar ātrumu, kas vairākās reizēs pārsniedz nepieciešamo, tad ar filtrācijas palīdzību izšķir vajadzīgu spektrālu joslu. Tā uzbūve ir diezgan sarežģīta, bet ļoti svarīga priekšrocība ir tā, ka visus ACP iekšējos mezglus var izveidot ar integrālo metodi uz viena silīcija kristāla. Tas novērojami samazina ACP gala cenu un paaugstina tā darbības stabilitāti.
Pastāv arī neelektroniskie ACP, kuru darbības principi ir līdzīgi aprakstītajiem.
Komerciālie ACP
Tiek izgatavoti mikroshēmu veidā. Vairākumam komerciālo ACP izšķirtspēja ir no 6 līdz 24 biti, diskretizācijas frekvence līdz 1 MHz. No 2002g. pieejami arī ACP ar frekvenci līdz 1 GHz. Tie ir nepieciešami ciparu videokameru, TV-tūneru un video-ieciparošanas ierīču izgatavošanai. Komerciāliem ACP parasti ir izejas kļūda no ±0.5 līdz ±1.5 LSB. Viens no faktoriem, kas palielina mikroshēmas cenu, ir izvadu skaits, jo tie piespiež mikroshēmas korpusu izveidot lielāku, un katram izvadam jābūt pievienotam pie kristāla. Izvadu skaita samazināšanai, ACP, kuri strādā uz zemām diskretizācijas frekvencēm, izbūvē ar virknes interfeisu. ACP ar virknes interfeisu izmantošana bieži atļauj palielināt montāžas blīvumu un izveidot mazāka izmēra plati. Bieži ACP izveido kā mikroshēmu ar vairākām analogām ieejām, kuri mikroshēmā pievienoti pie vienīgā ACP ar analogā multipleksora palīdzību. Dažādi ACP modeļi var apvienot sevī nolasīšanas-glabāšanas ierīces, instrumentālus pastiprinātājus vai augstsprieguma diferenciālu ieeju, kā arī vairākas citas ķēdes.
ACP ir iebūvēti mūsdienu skāņas ierakstīšanas aparatūras lielākā daļā, jo ierakstītās skaņas apstrāde tiek veikta ar datora palīdzību. Pat ja lieto analogu tehniku, ACP ir nepieciešams lai pārvērst signālu PCM-plūsmā, kuru pēc tam ieraksta kompaktdiskā. Mūsdienīgie ACP, kurus lieto skaņas ierakstīšanā, var strādāt ar diskretizācijas frekvenci līdz 192 kHz. Lielāka daļa šajā jomā strādājošo cilvēku uzskata, ka šis rādītājs ir pārlieks un izmantojams tikai marketinga nolūkos (ko var pierādīt arī ar Koteļņikova teorēmu). Var teikt, ka analogais skaņas signāls nesatur tik daudz informācijas, cik var saglabāt ciparu signālā ar tik augstu diskretizācijas frekvenci, un parasti Hi-Fi klases audioaparatūrā pielieto 44.1 kHz diskretizācijas frekvenci (CD standarts). Taču plata frekvenču josla padara vienkāršāku un lētāku anti-aliasing filtru realizāciju. Nopietni ACP, domāti skaņas ierakstīšanai, maksā no 100$ līdz 10000$ u pat vairāk par vienu divkanālu ierīci.
Analogciparu pārveidotāji pielietojami visur, kur nepieciešams apstrādāt, glabāt vai pārsūtīt signālu ciparu formā. Ātrie ACP izmantoti, piemēram, TV-tūneros. Lēnie ACP ar 8,10 vai 16 bitu izšķirtspēju tiek iebūvēti mikrokontroleros. Ļoti ātrie ACP nepieciešami ciparu oscilogrāfos. Mūsdienīgie ciparu svari arī izmanto ACP ar izšķirtspēju līdz 24 bitiem, kuri pārveido signālu tieši no tenzometriska devēja.
Vēsture
Elektrisko signālu analogciparu pārveidošana ir līdzīga nosvēršanai uz sviras svariem. Itāļu matemātiķis Fibonači (1170-1250) formulēja uzdevumu, kurā bija jāatrod vismazākais atsvaru skaits vislielākā kravu diapazona nosvēršanai. Atrisinot šo uzdevumu, Fibonači konstatēja, ka vismazākais atsvaru skaits sanāk, ja tos izvēlas pozicionālajā simetriskajā trijnieku skaitīšanas sistēmā.(Simetriskā pozicionālā sistēma ir tāda, kur jebkurš skaitlis tiek attēlots ar cipariem -1;0;1). Tas, savukārt, nozīmē, ka visoptimālākie ACP ir tādi, kas strādā tieši pozicionālajā simetriskajā trijnieku skaitīšanas sistēmā. No tā arī var secināt, ka „elektroniska nosvēršana” daudz atpaliek no mehāniskās nosvēršanas, kur pozicionālā simetriska trijnieku sistēma tiek izmantota jau kopš XII gadsimta. Tas ir, „elektroniskas nosvēršanas” matemātika ir pakāpi zemāk par XII gadsimta mehānisku nosvēršanu. Uzskatāms arī fakts, ka Fibonači savā uzdevumā neuzskaitīja nosvēršanas reizes. Ja saskaitīt nosvēršanas(iterācijas, ja runā par „elektronisko nosvēršanu”), tad sanāk, ka vismazākajam nosvēršanu (jeb iterāciju) skaitam atbilst pozicionālā simetriska trijnieku skaitīšanas sistēma.
Progress M-04M
Lidojuma gaita
21. februārī un 24. martā ar transportkuģa dzinējiem tika pacelts stacijas orbītas augstums.
11:15:31 UTC Progress M-04M atvienojās no SKS. Atbrīvoto vietu pie Zvezda moduļa ieņēma kosmosa kuģis Sojuz TMA-17, kuru 12. maijā pārvietoja no Zarja moduļa porta, pie kura vēlāk pievienoja jaunu moduli Rassvet.
Progress M-04M autonomā lidojumā pavadīja vairāk nekā pusotru mēnesi, kura laikā tika veikti ģeofiziski eksperimenti. 13:54 UTC lidojumu vadības centrs deva komandu ieslēgt dzinēju bremzēšanas manevra veikšanai. Dzinējs nostrādāja 150 sekundes, pēc tam kosmosa kuģis nogaja no orbītas, iegāja atmosfēras blībajos slāņos un sadega. Nesadegušās kosmiskā aparāta daļas aptuveni 14:40:55 UTC nokrita Klusā okeāna dienvidu daļā vietā ar koordinātām 38° 16 min dienvidu platuma, 124° 8 min rietumu garuma.
Lielā panda
Lielā panda (Ailuropoda melanoleuca) ir lāču dzimtas (Ursidae) zīdītājs. Lielo pandu mēdz saukt arī par bambuslāci, jo tās diētā 99% ir bambuss. Lielās pandas dzīvo nelielā teritorijā Ķīnas centrālajā un rietumu daļā. Kādreiz lielā panda apdzīvoja līdzenuma bambusa mežus, bet mežu izciršana un zemju piemērošana lauksaimniecības vajdzībām radījusi situāciju, ka pandas mūsdienās dzīvo tikai kalnos Sičuaņas, Šaņsji un Gaņsu provincēs. Lielā panda ir Ķīnas nacionālais simbols.
Savvaļā vēl pavisam nesen bija palikuši tikai daži simti lielo pandu, tāpēc 1961. gadā, kad tika nodibināts Pasaules Dabas Fonds, tās kļuva par visas pasaules dzīvnieku aizsardzības simbolu. Pēc pēdējiem datiem Ķīnā nebrīvē dzīvo 239 lielās pandas, ārpus Ķīnas citur pasaulē nebrīvē dzīvo 27 lielās pandas. Savvaļā ir apmēram 1590 lielo pandu, lai gan 2006. gada DNS pētījumi liecina, ka ģenētiskā materiāla dažādība liecina par to, ka savvaļā varētu būt 2000—3000 lielo pandu. Tās ir iepriecinošas ziņas, jo dati liecina par lielo pandu populācijas atjaunošanos un pieaugumu.
Kādreiz pastāvēja uzskats, ka lielā panda pieder pie jenotu dzimtas (Procyonidae), tomēr zinātniskie pētījumi ir ieviesuši korekcijas klasifikācijā, un lielā panda, lai arī ir veģetāriete, pieder lāču dzimtai, un tām var novērot lāčiem raksturīgu, pēkšņu agresiju. Lielā panda var uzbrukt cilvēkam, lai to aizbaidītu, bet panda neuzbrūk kā plēsējs.