cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katls
Vēsture
Ķīnā Šanu dinastijas laikā katlus sāka izliet no bronzas vienā gabalā. Šādus katlus sauca par diniem. Tie varēja būt apaļas formas uz trim kājām vai kvadrātveida formas uz četrām kājām. Tā kā šādi katli bija ļoti dārgi, tad tiem bija rituāls raksturs. Šie katli bija arī autoritātes un statusa simboli, un to lietošanā tika ieviesti stingri noteikumi. Tā aristokrātiem varēja piederēt viens vai trīs katli, valsts ministriem pieci katli, vietvalžiem septiņi katli, bet vienīgi suverēnajam Ķīnas imperatoram varēja būt 9 katli. Dini varēja svērt pat vairākas tonnas.
Katli ar rituālām funkcijām bija arī jūdaismā. Tā Torā ir teikts, ka pēc dedzināmā upura vārīšanas vara katlā, tas ir jāizplaucē un beržot jādabū spīdīgs un jāizskalo ar ūdeni. Tāpat Bībelē tiek stāstīts par Zālamana tempļa būvniecību, kur tā vajadzībām tika izgatavoti desmit īpaši vara katli ar katlturiem pa pieci katli katrā tempļa spārnā. No teksta var noprast, ka katli tika izlieti no viena gabala.
Sākotnēji kājas tika stiprinātas tieši pie pašiem katliem. Ģeometriskā perioda beigās notika jaunievedums: trijkāji (τρίπους) tika nodalīti no pašiem katliem (λέβης), veidojot atsevišķu katla statīvu. Kas attiecas uz pašiem katliem uz trijkājiem, tad pēc 8. gadsimta pr.Kr. tie palika arvien lielāki izmēros, vairāk dekorēti un gandrīz vienmēr veltīti dieviem svētnīcās.
Venecuēla olimpiskajās spēlēs
Venecuēla olimpiskajās spēlēs pirmo reizi piedalījās 1948. gadā, kad tās notika Lielbritānijas galvaspilsētā Londonā. Kopš tā laika tā ir piedalījusies pilnīgi visās vasaras olimpiskajās spēlēs. Savukārt Venecuēla ziemas olimpiskajās spēlēs piedalās kopš 1998. gada, kad tās notika Japānas pilsētā Nagano.
Katls
Vēsture
Sengrieķu trijkāju katli bija izplatīti no 7 gadsimta sākuma pr.Kr. līdz 6. gadsimta pr.Kr. beigām. Katli pārsvarā bija nodalīti no trijkāju statīviem. Sākotnēji statīvi bija veidoti no dzelzs karkasa ar bronzas stiprinājumiem. Vēlākos laikos tos pilnībā izlēja no bronzas.
Venecuēla olimpiskajās spēlēs
Līdz šim Venecuēla olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 19 medaļas (3 zelta, 7 sudraba un 9 bronzas medaļas). Visas šīs medaļas ir izcīnītas vasaras olimpiskajās spēlēs. Visvairāk medaļas — 6 medaļas — ir izcīnītas boksā. Kopā Vencuēla olimpiskajās spēlēs medaļas ir izcīnījusi 8 dažādos olimpiskajos sporta veidos. Bokseris Fransisko Rodrigess un paukotājs Rubens Limardo līdz šim ir vienīgie Venecuēlas sportisti, kas olimpiskajās spēlēs ir izcīnījuši zelta medaļas.
Katls
Vēsture
No grieķiem šādus katlus uz trijkājiem pārņēma etruski. Tie arī bija lieti no bronzas un bagātīgi dekorēti ar dažādām figūrām. Bieži šādi trijkāji ir sastopami etrusku Vulči pilsētā. To ziedu laiki ir attiecināmi uz 6-5. gadsimtu pr.Kr.
Ar laiku katli zaudēja savu sakrālo raksturu un tika lietoti ēdienu gatavošanai pavardos vai ugunskuros. Priekš to tika izveidoti īpaši katlu turētāji trijkāju vai šķērskoku veidā, pie kuriem katli tika piekārti. Mūsdienās katlos ēdienu gatavo uz plītīm, kam ir plakana virsma vai īpaši balsti, uz kuriem katli ar plakanu dibenu ir stabili un īpaša osa katlu piekāršanai nav nepieciešama.
Venecuēla olimpiskajās spēlēs
Medaļu tabulas
Skatīt arī: Olimpisko medaļu skaits pēc valsts
Medaļām bagātākie sportisti
''Šajā tabulā apkopoti tikai tie sportisti, kas pēc Starptautiskās olimpiskās komitejas datiem pārstāvot Venecuēla ir izcīnījuši zelta medaļas. Pārējos sportistus skatīt uzskaitījumā.''
Čārlijs Kaufmans
Čārlzs Stjuarts Kaufmans (en, dzimis ) ir amerikāņu scenārists, producents, režīsors un rakstnieks.
Kaufmans tiek uzskatīts par vienu no sava laika ievērojamākajiem kinoscenāristiem. Viņš ir četras reizes ticis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvi: divreiz par labāko oriģinālscenāriju filmām "Būt par Džonu Malkoviču" un "Gaišo atmiņu mūžīgais starojums", par labāko adaptēto scenāriju filmai "Adaptācija" un par labāko animācijas filmu ("Anomalisa"). Par scenāriju filmai "Gaišo atmiņu mūžīgais starojums" saņēmis Oskaru. Ieguvis arī trīs BAFTA kino balvas. Trīs Kaufmana scenāriji parādās Writers Guild of America "101 visu laiku labāko scenāriju" sarakstā.
FC Hegelmann
FC Hegelmann (lt) ir Lietuvas futbola komanda, kuras bāzes vieta ir Kauņa. Dibināts 2009. gadā, kas šobrīd spēlē Lietuvas futbola čempionāta A līgā.
Sastāvs
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Alberts Sentģerģi
Alberts Sentģerģi (hu,, dzimis , miris ) bija Austroungārijas, vēlāk Ungārijas un Amerikas Savienoto Valstu bioķīmiķis. 1937. gada ieguva Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā par atklājumiem saistībā ar bioloģiskās oksidācijas procesiem, sevišķi saistībā ar C vitamīnu un fumārskābes katalīzi.
Ziedonis Purvs
Ziedonis Purvs (1923—1989) bija latviešu skolotājs, kordiriģents un dzejnieks. Ap 700 dziesmu tekstu autors. Ar viņa tekstiem komponētas daudzas solo, estrādes, kora dziesmas, daudzas no tām kļuva tautā populāras ("Baltā saule", "Pilsētai vētru un dzintaru krastā...Liepājai" u.c.). Viņa dzeja ir par pamatu arī Ādolfa Skultes majestātiskajai poēmai "Jūrai".
Dzīvesgājums
Dzimis 1923. gada 13. oktobrī Īslīces pagastā jaunsaimnieka Rūdolfa Purva un viņa sievas Katrīnas, dzimušas Vanagas, ģimenē. Mācījās Īslīces pamatskolā, pirmo dzejoli „Rīts” publicēja 1938. gadā. Mācījās Jelgavas Skolotāju institūtā (1938-1944). Strādāja par latviešu valodas un dziedāšanas skolotāju Bauskas 1. septiņgadīgajā skolā (1947-1960), darbojās Bauskas pašdarbības teātrī. Līdztekus darbam skolā 1951. gadā neklātienē beidza mācības Jelgavas pedagoģiskajā skolā un studēja Latvijas konservatorijas kordiriģentu nodaļā, kuru absolvēja 1962. gadā. Šajā laikā izdeva savu pirmo dzejas krājumu "Meža roze" (1961).
No 1960. gada strādāja Latvijas Valsts izdevniecības Mūzikas un mākslas literatūras redakcijā (1960-1962), bija kora "Dzintarkrasts" diriģents (1962-1971). 1964. gadā viņu uzņēma Latvijas Rakstnieku savienībā, viņš bija Rakstnieku savienības kluba direktors (1970-1971) un žurnāla "Karogs" prozas redaktors (1977-1988).
Miris 1989. gada 13. jūlijā Rīgā, apbedīts Raiņa kapos.
Darbi
Izdeva arī dzejoļu krājumus bērniem: „Juris un Muris” (1958), „Gudrinieki” (1958), „Uz priekšu”, (1962), „Tu, vasara, nedusmo” (1969), „Ejam, zēni!” (1971). Atdzejojis vairāk nekā 600 dziesmu tekstu. Sastādījis sešus dzejoļu un dziesmu krājumus sadzīves tradīcijām.
Autoceļš V806
V806 autoceļš Viesīte—Mucenieki ir Latvijas vietējais autoceļš. Tas sākas pie autoceļa V956 Viesītē kā Robežu iela un beidzas pašvaldības vietējo ceļu krustojumā aiz Mucenieku mājām. Autoceļš ir 4,1 km garš, klāts ar asfaltbetona segumu Viesītē un ar grants segumu visā atlikušajā garumā. Ceļš atrodas Jēkabpils novada Viesītes pagastā.
Krēvas pils
Krēvas pils (be, pl, lt) bija Lietuvas dižkunigaišu Ģedimina un Aļģirda valdīšanas laikā celta kastelas veida mūra pils Krēvā, tagadējā Baltkrievijā. Pilsdrupas ir arhitektūras un vēstures piemineklis, kā arī tūrisma objekts.
Vēsture
Celta 14. gadsimtā (iespējams, ka celtniecība bija sākusies 13. gadsimta beigās) Krevļankas un Šļahtjankas upju satecē. Pils galvenā daļa tika celta purvainas palienes vidū, un puse no aizsargmūra celta uz mākslīgi paplašinātas smilšu kāpas. Jau drīz pēc uzcelšanas pili apšaudīja ar akmens lodēm, kas atrastas izrakumos pie rietumu sienas, un nodedzināja militāro galeriju.
Kad pirms savas nāves 1341. gadā Lietuvas dižkunigaitis Ģedimins sadalīja savus valdījumus saviem septiņiem dēliem, Krēvas pilsnovadu ieguva Aļģirds. Pēc Aļģirda nāves 1377. gadā pili mantoja viņa dēls Jagailis. 1382. gadā pils pagrabā pēc Jagaiļa rīkojuma nožņaudza Ķēstuti, kas pretendēja uz dižkunigaiša troni, bet Ķēstuta dēlam Vitautam izdevās aizbēgt, pateicoties viņa sievas Annas viltībai. Pārģērbies sieviešu drānās, kalpones izskatā viņš spēja izmukt no tam sekojošajiem vajātājiem, un kopā ar sievu aizbraukt uz Polocku, atstājot savā vietā sievieti, kas tēloja smagi slimo kņazu.
1385. gadā pilī tika izstrādāti Krēvas ūnijas noteikumi, lai apvienotu Lietuvas lielkņazisti un Poliju zem lielkņaza Jagaiļa varas. 1433. gadā Krēvas pili ieguva Švitrigailis. 1503.-1506. gadā pili ne vienreiz vien ielenca un būtiski papostīja Perekopa tatāri, taču tā drīz vien tika atjaunota. 1519. gadā dziļa militāra reida laikā Krēvu ieņēma Maskavas vojevodas. 16. gadsimta otrajā pusē Krēvas pilī dzīvoja bēguļojošais krievu kņazs Andrejs Kurbskis. Pakāpeniski pils zaudēja savu aizsardzības funkciju.
Vēl 18. gadsimtā Krēvas pils bija samērā labā stāvoklī. Vēlāk sākās tās sagrūšana, kuru piebeidza Pirmais pasaules karš. Kara laikā caur Krēvu gāja frontes līnija, kas no 1915. gada rudens sadalīja to divās daļās. Pils atradās Vācijas Impērijas armijas ieņemtajā teritorijā, un tur tika izveidotas patvertnes un novērošanas punkti, un vairāk kā trīs gadus notika pozīciju kaujas. 1917. gada vasarā, posmā Smorgoņa-Krēva notika pēdējai lielais Krievijas armijas uzbrukums (galvenā trieciena virziens bija izvēlēts tā, lai, pārraujot vācu aizsardzību, varētu aiziet līdz Viļņai). Operācija tika gatavota ļoti rūpīgi. Nekad iepriekš krievu armija nebija koncentrējusi tik daudz artilērijas gatavotajā pārrāvuma posmā (ap 800 dažāda kalibra lielgabalu). Tika uzbūvēts īpašs šaursliežu dzelzceļš, un uz pozīcijām pie Krēvas no Anglijas un ASV rūpnīcām caur Murmansku un Vladivostoku tika piegādāta karakuģu artilērija ar šaušanas attālumu virs 20 km. Visām baterijām tika piešķirti papildus munīcija, kas spētu sagraut spēcīgos vācu nocietinājumus. Operācija sākās 19. jūlijā un turpinājās četras dienas, no kurām trīs aizgāja artilērijas apšaudē. Līdz tam Krievijas armija nekad nebija devusi tik jaudīgu artilērijas triecienu pa ienaidnieka pozīcijām. Apšaudes blīvums pastiprinājās ar katru dienu un savu maksimumu sasniedza 21. jūlijā. Apšaudes laikā īpaši stipri cieta Kņaza tornis un pils dienvidu daļas mūris.
Pēc Rīgas miera līguma noslēgšanas 1921. gadā Krēvas pils nonāca atjaunotās Polijas valsts sastāvā. Apzinoties pat to drupu vēsturisko vērtību, kas bija palikušas pāri no krievu artilērijas apšaudes, Polijas vara 1929. gadā veica Kņaza torņa drupu konservāciju, taču līdz restaurācijai tajā laikā tā arī netika. 1970. gadā pils izpēti veica ekspedīcija M. Tkačova vadībā. Izpēte turpinājās 1985. gadā O. Trusova un Tkačova vadībā, bet 1988. gadā I. Čerņavska vadībā.
Drupu konservācija turpinājās 2004. gadā, kad studenti-brīvprātīgie iekonservēja ieeju Ķēstuta tornī. Vēlāk uz sienas tika uzstādīta aizsargkonstrukcija, kas šo sienas daļu sargāja no nokrišņu iedarbības. 2005. gadā bija izveidots Vietējais labdarības fonds "Krēvas pils", kura galvenais mērķis ir sekmēt Krēvas pils saglabāšanu. Fonds ik gadus organizē vasaras nometnes un kultūras pasākumus Krēvā un citās apdzīvotajās vietās. Pils atrodas uz sagrūšanas robežas. Daži vietējie iedzīvotāji un tūristi atļaujas izvest senos akmeņus un ķieģeļus no pils teritorijas. 2018. gadā sākās pils atjaunošanas un konservācijas darbi.
Arhitektūra
Pils plānā veido četrstūri, apjoztu ar mūra sienām. Ziemeļu sienas garums ir 85 m, austrumu — 108,5 m, dienvidu — 71,5 m un rietumu — 97,2 m. sienu biezums ir 2,5–3 m, bet augstums ap 10–13 m. Sienas līdz kaujas galerijai ir mūrētas no laukakmeņiem, bet apmēram 7 m augstumā pa perimetru 2 m augsta josla ir izmūrēta no lielizmēra ķieģeļiem. Pils stūros ir divi torņi. Ziemeļu Kņaza tornis ir gandrīz kvadrātveida (18,65 × 17 m), un izvirzās ārpus aizsargmūra perimetra. Tornī bija ne mazāk kā 4 stāvi un pamatnē pagrabs, kas pildīja cietuma funkcijas. Pārejas starp stāviem bija iemūrētas torņa sienās. No Kņaza torņa diagonāli pretējā stūrī pils sienu iekšpusē bija piebūvēts Mazais tornis, 11 × 10,65 m plānā. Torņa sienas līdz 3 m augstumam bija mūrētas no akmens, bet augstāk no ķieģeļiem. Pils vārti atradās dienvidaustrumu pusē. Pils sētā izvietojās smēde, dzīvojamie nami un dīķis.
Kamilla Bartone
Kamilla Bartone (dzimusi ) ir latviešu tenisiste. Bartone pārī ar Oksanu Seļehmetjevu uzvarēja 2019. gada ASV atklātā čempionāta meiteņu dubultspēļu turnīrā.
Biogrāfija
K. Bartone tenisu sāka spēlēt sešu gadu vecumā un galvenokārt spēlē ITF turnīrus, kuros līdz šim izcīnījusi vienu titulu vienspēlēs un vienu dubultspēlēs. WTA pamatturnīrā debitēja 2019. gada Baltic Open dubultspēļu turnīrā pārī ar Kseniju Alešinu.
2020. gadā medijos parādījās informācija, ka K. Bartone turpmāk varētu pārstāvēt Vāciju.
2022. gada vasarā tenisiste paziņoja, ka pārtrauc profesionālā tenisa karjeru.
Elmīra Sizdikova
Elmīra Sizdikova (kz; dzimusi ) ir kazahu brīvā stila cīkstone, 2016. gada vasaras olimpisko spēļu bronzas medaļas ieguvēja.
Biogrāfija
Ar cīņas sportu Elmīra Sizdikova nodarbojas kopš 2006. gada. 2008. gadā viņa kļuva par Āzijas kadetu čempioni. Nākamajā gadā tajās pašās sacensībās bija otrā. 2010. gadā Āzijas junioru čempionātā viņa ieguva bronzas medaļu. Nākamajā gadā šo rezultātu atkārtoja Pasaules jauniešu čempionātā un, gadu vēlāk, 2012. gadā kļuva par Āzijas čempioni tajā pašā vecuma grupā.
2016. gada olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro Elmīra svara kategorijā līdz 69 kg izcīnīja bronzas medaļu, izšķirošā cīņā pārspējot ēģiptieti Enasu Mostafu. Pēc olimpiskās medaļas iegūšanas Elmīrai Sizdikovatikai piešķirts Goda ordenis (Kurmet). Viņa ieguva arī automašīnu Toyota Corolla un miljonu tenges. Viņas treneris Vladislavs Sutormins saņēma trīs miljonus tenges.
Teniss 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Teniss 2004. gada vasaras olimpiskajā spēlēs norisinājās no 15. līdz 22. augustam Atēnās, Atēnu olimpiskajā tenisa centrā uz cietā seguma kortiem. Šī bija pirmā reize, kad tenisistiem olimpiskajās spēlēs bija iespējams nopelnīt ranga punktus.
Medaļas tika sadalītas četrās disciplīnās — vīriešu un sieviešu vienspēlēs un vīriešu un sieviešu dubultspēlēs.
FA Šiauliai
"Šauļiu futbola akadēmija" (lt (FA Šiauliai)) ir Lietuvas futbola komanda, kuras bāzes vieta ir Šauļi. Akadēmija dibināta 2007. gadā.
Sastāvs
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Vientuļi
Vientuļi (latgaliešu: Vīntuļi) bija ciems Viļakas novada Vecumu pagastā pie Līčupes, izvietojies pagasta dienviddaļā Krievijas pierobežā. Austrumos no tā pie autoceļa P35 atrodas Vainagu ciems un robežkontroles punkts «Vientuļi».
Asteroids
Asteroids ("Asteroīdi") ir ar kosmosu saistīta daudzvirzienu šaušanas arkādes spēle, ko izstrādājuši Lails Rains un Eds Logs, ko 1979. gada novembrī izlaida Atari, Inc. Spēlētājs kontrolē vienu kosmosa kuģi asteroīdu joslā, kuru periodiski šķērso lidojošie šķīvīši. Spēles mērķis ir šaut un iznīcināt asteroīdus un lidojošos šķīvīšus, vienlaikus nesaskaroties ar šķīvīšiem un nesaskaroties ar to pretuguni. Spēle pakāpeniski kļūst grūtāka un ir bezgalīga.
Asteroids pamatā bija nepabeigta spēle ar nosaukumu Cosmos. Spēles fizikas modelis, vadības shēma un spēles elementi tika aizgūti no Spacewar!, Computer Space un Space Invaders. Spēle tiek atveidota vektora monitorā divdimensiju skatā, kas aptver abas ekrāna asis.
Asteroids bija viens no pirmajiem lielākajiem hitiem arkādes spēļu zelta laikmetā. Spēle kļuva gan populāra spēlētāju vidū, gan ietekmīga izstrādātāju vidū. Astoņdesmitajos gados spēle tika pārnesta uz Atari mājas sistēmām, un Atari VCS versija tika pārdota vairāk nekā trīs miljonos kopiju apjomā. Spēle tika plaši atdarināta, un tā tieši ietekmēja Defender, Gravitar un daudzas citas videospēles.
Pasaules rekordi
1982. gada 6. februārī Leo Daniels no Ziemeļkarolīnas štata, uzstādīja pasaules rekordu — 40 101 910 punktus. Tā paša gada 13. novembrī 15 gadus vecais Skots Safrans no Ņūdžersijas štata, uzstādīja jaunu rekordu — 41 336 440 punktus. 2010. gada 5. aprīlī Džons Makalisters pārspēja Safrana rekordu, ar 41 838 740 punktu augstu rezultātu, 58 stundu interneta tiešraidē.
Adven
Adven Oy ir Somijas enerģētikas uzņēmums. Tas pieder investīciju uzņēmumiem AMP Capital un Infracapital. Galvenais birojs atrodas Vantā. Uzņēmums ir dibināts 2011. gadā.
Adven darbojas centralizētās siltumapgādes un vietējo enerģētikas risinājumu jomā Somijā, Zviedrijā, Igaunijā un Latvijā. Tas arī veic rūpnieciskās enerģijas un gāzes izplatīšanu Igaunijā, kā arī apkalpo nelielu gāzes tīklu Somijā. Zviedrijā Adven arī darbojas ģeotermālās enerģijas jomā.
Vēsture
2011. gada 7. janvārī Somijas enerģētikas uzņēmums Fortum dibināja meitas uzņēmumu Fortum Energiaratkaisut Oy. Tajā bija apvienotas maza mēroga siltumenerģijas, tvaika un dzesēšanas ražošanas un piegādes operācijas.
2011. gada 19. decembrī Fortum paziņoja, ka tā meitas uzņēmumi Fortum Energiaratkaisut Oy un AS Fortum Termest (darbojās Igaunijā; Fortum to iegādājās 2000. gadā) par 200 miljoniem EUR tiks pārdoti investīciju fondam EQT Infrastructure. Darījums pabeigts 2012. gada 1. februārī; AS Fortum Termest kļuva par Fortum Energiaratkaisut meitas uzņēmumu. 1. aprīlī Fortum Energiaratkaisut Oy tika pārdēvēts par Adven Oy. 4. aprīlī AS Fortum Termest pārreģistrēts par AS Adven Eesti.
2014. gadā tika nopirkts Zviedrijas uzņēmums Eco2 Energy (tagad Adven Sweden AB), kas koncentrējās uz ģeoenerģijas risinājumiem. 2015. gadā Adven iegādājās Zviedrijas centralizētās siltumapgādes uzņēmumu Enycon.
2015. gada 18. decembrī EQT Infrastructure pārdeva Adven kapitāldaļas investīciju uzņēmumiem AMP Capital (Austrālija) un Infracapital (Apvienotā Karaliste).
2017. gada beigās Adven no E.ON iegādājās Zviedrijas centralizētās siltumapgādes uzņēmumu E.ON Värme Lokala Energilösningar AB. 2018. gada oktobrī meitas uzņēmums Igaunijā Adven Eesti no Graanul Invest nopirka 10 ar granulām kurināmās katlu mājas. 2018. gada novembrī par Adven direktoru padomes priekšsēdētāju kļuva bijušais premjerministrs Esko Aho. 2019. gada 5. novembrī no kartona ražotāja Pankaboard tika nopirkta tā enerģijas ražošanas centrāle, kas ar aptuveni 33 MW kļuva par vienu no Adven lielākajām ražotnēm.
Adven Latvijā
2018. gada 14. maijā Adven dibināja meitas uzņēmumu Latvijā SIA Adven Latvia. 24. jūlijā Adven no uzņēmuma SIA Enerģijas Risinājumi iegādājās vairākuma kapitāldaļas centralizētās siltumapgādes uzņēmumos Valmierā (AS Valmieras enerģija) un Cēsīs.
Hibernācija
Hibernācija (la, no hībernus — 'ziema') jeb ziemas guļa ir dzīvnieku spēja ilgstoši saglabāt neaktivitāti un samazinātu vielmaiņu. Dzīvniekiem šajā stāvoklī ir zema ķermeņa temperatūra, lēna elpošana un sirdsdarbība, lēna vielmaiņa. Visbiežāk hibernāciju novēro ziemā. Tās mērķis ir saglabāt enerģiju, kad pietiekams daudzums ēdiena nav pieejams. Hibernācija var ilgt dienas, nedēļas vai mēnešus atkarībā no sugas, apkārtējās vides temperatūras, gada laika, attiecīgā dzīvnieka ķermeņa stāvokļa. Pirms ieiešanas hibernācijas stāvoklī dzīvniekam ir jāuzkrāj pietiekoši liels daudzums enerģijas, lai pietiktu līdz perioda beigām.
Alfrēds Ozols
Alfrēds Ozols (1898—1971) bija latviešu biologs, agronoms-selekcionārs, specializējies valriekstu un lazdu aklimatizācijā un selekcijā. Pirmais LPSR ZA Bioloģijas institūta direktors (1952—1965).
Dzīvesgājums
Dzimis 1898. gada 17. novembrī Valmieras apriņķa Sēļu pagastā. Tēvs Mārtiņš Ozols. Mācījies pamatskolā un apriņķa skolā, no 1914.līdz 1917. gadam Priekuļu lauksaimniecības institūtā.
1919. gadā iestājies Komunistiskajā partijā. Strādājis par instruktoru sovhozu organizēšanā Valmieras apriņķī. Ar Sarkano armiju atkāpies uz Rēzekni. Bijis Sarkanās armijas 53. Strēlnieku divīzijas inženiera palīgs tehniķis rasētājs. Pēc atkāpšanās no Latvijas no 1919.līdz 1930. gadam kalpojis par pārtikas sagādes aģentu, produktu sagādes komisāru, elevatoru pārvaldes vadītāju, maizes inspekcijas vadītāju Kijivā, Altaja apgabala Rubovkā un Rostovā pie Donas. Vienlaikus no 1923. līdz 1927. gadam pabeidzis agronomijas kursu Donas Lauksaimniecības un meliorācijas institūta Agronomijas fakultātē Novočerkaskā. 1930. gadā Alfrēds Ozols tika komandēts uz Maskavu, kur uzsāka darbu kā direktora vietnieks Vissavienības zinātniski pētnieciskajā Sovhozu institūtā. 1930. gadā eksaminēts Valsts Kvalifikācijas komisijā Maskavā un aizstāvējis darbu “1928. gada un iepriekšējo gadu kviešu ražas tirgus vērtība Ziemeļkaukāzā (pēc Ziemeļkaukāza maizes inspekcijas materiāliem)”. A. Ozolam tika piešķirta agronoma augkopja kvalifikācija.
No 1930. līdz 1933. gadam viņš Maskavā mācījās aspirantūrā Vissavienības Lauksaimniecības Akadēmijā (VASHNIL). No 1933. līdz 1937. gadam A. Ozols strādāja kā vecākais agronoms-konsultants PSRS Ministru Padomes Labību ražības komisijā.
1937. gadā viņš iesaistījās PSRS ZA Botāniskā dārza organizēšanas komitejā Maskavā, uzsāka darbu jaunā Botāniskā dārza Evolūcijas ekoloģijas laboratorijā. Vienlaikus A. Ozols bija docents un lasīja lekcijas Sovhozu institūtā un marksisma-ļeņinisma katedrā Maskavas Zemes ierīcības institūtā.
Tuvojoties Otrā pasaules kara frontei, viņš kopā ar Botāniskā dārza darbiniekiem evakuējās uz Ašhabadu (Turkmēnijā). 1943. gadā viņam piešķirts zinātņu kandidāta grāds, 1945. gadā — ievēlēts par vecāko zinātnisko līdzstrādnieku PSRS ZA Botāniskā Dārza Augļkoku un ogulāju laboratorijā, bet no 1945.-1952. gadam viņš bija vecākais zinātniskais līdzstrādnieks PSRS ZA Meža institūta Evolucijas ekoloģijas laboratorijā; no 1949. līdz 1951. gadam — zinātniskā sekretāra vietnieks Padomē, kas koordinē Padomju republiku Zinātņu Akadēmiju zinātnisko darbu. 1951. gadā Alfrēds Ozols pārcēlās uz Latviju un tika ievēlēts par LPSR ZA akadēmiķi. 1952. gadā viņš uzsāka direktora darbu jaundibinātajā LPSR ZA Bioloģijas Institūtā, kur vadīja pētījumus par maijvaboļu sievišķo dzimumšūnu iegūšanu no bezšūnu vielas. Pēc Staļina nāves, 1954. gada Bioloģijas institūta darba atskaitē šīs darba grupas darbība vairs netika atspoguļota.
1960. gadā publicētā rakstā “Botānisko pētījumu galvenie uzdevumi un attīstības perspektīvas Latvijas PSR" Alfrēds Ozols norādīja, ka īpaša uzmanība jāpievērš ģenētikas speciālistu sagatavošanai.
1956. gadā A. Ozolam piešķirts bioloģijas zinātņu doktora grāds par darbu “Metodes un paņēmieni grieķu riekstkoka pielāgošanai jauniem apstākļiem audzēšanai Piemaskavā”. Ar šo gadu viņa vārds atrodams Bioloģijas Institūta Botānikas sektora atskaitēs par Baltijas dendrofloras pētījumiem, par ZA Botāniskā dārza organizēšanu un par riekstkoku (Juglans) un lazdu (Corylus) selekciju Latvijā. 1958. gadā viņam piešķirts profesora nosaukums (botānikā). Institūtu Alfrēds Ozols vadīja līdz 1965. gadam.
Alfrēds Ozols miris 1971. gada 20. jūnijā Rīgā.
Zorjana Horobraja
"Zorjana Horobraja" ir Latvijas dokumentālā filma, kas izdota. Filmas režisore ir Elita Kļaviņa.
Filma nominēta 2019. gada Lielā Kristapa balvai kategorijā "Labākā studentu filma".
Sižets
Filmas galvenie varoņi ir krievu tautības sieviete Zorjana un latvietis Edgars, jauns pāris, kas dzīvo Latvijas laukos. Pirmais bērns pārim piedzimst septiņpadsmit gadu vecumā. Filmā tiek parādīta Zorjanas un Edgara dzīve divu gadu garumā pēc otrā bērna piedzimšanas. Šajā laikā Zorjanai jāizvēlas starp laukiem, kas simbolizē harmonisku ģimenes ligzdu, un pilsētu, kam ir savs komforts un peļņa.
Kenets Brana
Sers Kenets Čārlzs Brana (en, dzimis ) ir Ziemeļīrijas aktieris un kinorežisors. Ieguvis Amerikas Kinoakadēmijas balvu par oriģinālscenāriju filmai "Belfāsta" (2021).
Brana ir gan režisējis, gan attēlojis galveno lomu vairākās Viljama Šekspīra lugu adaptācijās, kā "Henrijs V" (1989), "Liela brēka, maza vilna" (Much Ado About Nothing, 1993), "Otello" (Othello, 1995), "Hamlets" (Hamlet, 1996), "Veltas pūles mīlā" (Love's Labour's Lost, 2000) un "Kā jums tīk" (As You Like It, 2006). Par filmu "Henrijs V" nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai gan kā labākais aktieris, gan kā labākais režisors. Par filmu "Hamlets" nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai par labāko adaptēto scenāriju.
Piedalījies tādās filmās kā "Slavenība" (1998), "Mežonīgie rietumi" (1999), "Ceļš uz Eldorado" (2000), Conspiracy (2001), "Harijs Poters un Noslēpumu kambaris" (2002), Warm Springs (2005), "Valkīra" (Valkyrie, 2008), "Radio pirāti" (2009), "7 dienas un naktis ar Merilinu Monro" (2011), "Denkerka" (2017) un Tenet (2020), Openheimers (2023). Par filmu "7 dienas un naktis ar Merlinu Monro" Brana saņēma Oskara nomināciju kā labākais aktieris otrā plāna lomā.
Brana ir režisējis un attēlojis galveno lomu filmās "Mirt vēlreiz" (1991), "Slepkavība Austrumu ekspresī" (2017) un "'Nāve uz Nīlas" (2022). Režisējis tādas filmas kā Swan Song (1992), "Mērijas Šellijas Frankenšteins" (Mary Shelley's Frankenstein, 1994), "Burvju flauta" (The Magic Flute, 2006), "Okšķeris" (Sleuth, 2007), "Tors" (2011), "Pelnrušķīte" (Cinderella, 2015) un "Belfāsta" (2021). Branas īsfilma Swan Song tika nominēta Oskara balvai kā labākā īsfilma. Par filmu "Belfāsta" Brana tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai trīs kategorijās, no kurām vienu balvu saņēma par labāko oriģinālscenāriju. Līdz ar to Bana kļuvis par pirmo, kas nominēts septiņās dažādās ASV Kinoakadēmijas balvas kategorijās, apsteidzot Voltu Disneju, Alfonso Kuaronu un Džordžu Klūniju, kuri tikuši nominēti sešās kategorijās.
Donna Vekiča
Donna Vekiča (hr; dzimusi Osijekā, Horvātijā) ir profesionāla horvātu tenisiste. Savu augstāko — 19. pozīciju rangā sasniegusi 2019. gada novembrī.
Sorokas cietoksnis
Sorokas cietoksnis (ro) ir 15. gadsimtā veidots viduslaiku cietoksnis Sorokas pilsētā, Moldovā. Tas pēc rekonstrukcijas 2015. gada 16. maijā tika atvērts apmeklētājiem. Cietoksnis atrodas Dņestras upes labajā krastā, apmēram 160 km uz ziemeļiem no Kišiņevas.
Vēsture
Sorokas cietoksni uzcēla Stefans Lielais 15. gadsimta beigās. Vietējā tradīcija cietokšņa nosaukuma izcelsmi traktē tā, ka gospodars dibināja "sorok" (cietokšņa celtniecības laiks "40"). 1499. gadā dokumentāli tiek pieminēts Koste — pirmais cietokšņa pirkelabs (komendants). Sorokas cietoksnis bija celts kā aizsardzības nocietinājums pret tatāru ordām, kas pāri Dņestras pārceltuvēm regulāri iebruka Moldovā. Soroka nebija liels cietoksnis ar divām sienu rindām, kā Sučava, Četata Albe vai Hotina, bet tikai neliels nocietinājums, kurā vietējie aizsargi varēja patverties no tatāriem.
Daži vēsturnieki, Dmitriju Kantemiru, Konstantīnu Stamati, Zamfiru Arbore un Nikolae Jorgu ieskaitot, uzskata, ka Sorokas cietoksnis bija celts bijušās dženoviešu faktorijas, Olhionijas vietā, kur tika glabātas no Podolijas atvestās preces. Olhionija it kā bija nocietināta apmetne ceļā no Četatas Albas uz Sučavu. Bet pašreiz nav arheoloģisku pierādījumu, kas apstiprinātu šādu hipotēzi.
Arheoloģiskie pētījumi pie pilsētas ir atraduši bronzas laikmeta, agrā dzelzs laikmeta u.c. apmetnes, kas raksturīgas Kukutenas-Tripoles kultūrai, līdz pat viduslaikiem, taču senās Olhionijas kolonijas pēdas nav konstatētas. Netika atrastas arī senā dāku Sargusa (saukta arī Sargidava, Krahita vai Krahidava) cietokšņa pēdas, kas pēc dažu iepriekšējo gadsimtu vēsturnieku domām atradās šajā teritorijā.
17. gadsimta beigās, kad šeit uzturējās 2000 poļu karavīru liels garnizons, cietoksnī tika veiktas vairākas pārbūves. Pie sienām tika piebūvētas vēl 13 telpas pulvera glabāšanai, bet virs tām dzīvojamās istabas. Aizsargmūra dzeguļi tika aiztaisīti, atstājot tikai atveres vieglajiem šaujamieročiem. Poļu karavīriem bija uzceltas kazarmas aiz cietokšņa teritorijas, un visa platība tika apbūvēta ar zemes valni un aizsarggrāvi.
Sorokas cietoksnis kā Moldovas pats tālākais austrumu punkts savas pastāvēšanas laikā kļuva par pašu šausmīgāko iebrukumu arēnu. Šeit pie cietokšņa sienu pakājes izvērtās nežēlīgas kaujas.
Arhitektūra
Cietoksnim ir ovāla forma ar iekšējā pagalma diametru — 30,5 m. Cietokšņa pieci torņi, no kuriem četri ir apaļi un viens virs ieejas kvadrātveidīgs, izvietoti vienādā attālumā cits no cita. Cietokšņa sienas, 3,05 m biezas un 21 m augstas ar atverēm zemes līmenī, ir iegremdētas vēl 7 m dziļumā, līdz pat cietajiem pamatslāņiem. Cietokšņa augšējā daļā, kur dominē torņi, paceļoties 4 m virs sienām, izvietotas šaujamlūkas. Cietokšņa sienu iekšpusi apjož trīs koka galeriju rindas, balstītas ar konsoles baļķiem, un ir paredzētas cietokšņa aizstāvjiem. Ieeju cietoksnī caur kvadrātveida torņa arku no Dņestras puses sargāja divi masīvi vārti, kuru priekšā vēl atradās restes. Zem ieejas pagrabā atradās divi "slazdi". Virs ieejas izvietojās cietokšņa kapela ar izeju uz pirmo galeriju. Kapelai bija smailloka vārti, apdarināti moldāvu gotikas stilā. Torņu telpās varēja ieiet no koka galerijām, kas savā starpā bija saistītas ar ārējām kāpnēm. Apgaitas ceļā pie robainajām sienām un daļēji to nišās glabājās aizsardzības ieroči. Cietokšņa centrā bija izraksta aka.
Sorokas cietokšņa izmēri un forma ir ļoti svarīgi tā izcelsmes un viduslaiku Moldovas aizsardzības sistēmas stāvokļa saprašanai. Šis cietoksnis ir labāko itāļu Renesanses sasniegumu laikabiedrs, un tas ir līdzīgs daudziem Ziemeļitālijas cietokšņiem (īpaši liela līdzība ar Kaprarolas cietoksni), taču ir diezgan daudz elementu, kas to atšķir no citiem. Cietokšņa nelielie izmēri, 100 soļu lielais iekšējais diametrs, ļauj pieskaitīt Sorokas cietoksni citiem izcilajiem Eiropas arhitektūras sasniegumiem, kā tā meistaru celtniecības prasmes liecība.
Vēsturiskā vērtība
Sorokas cietoksnis ir unikāls viduslaiku Moldovas aizsardzības arhitektūras piemineklis. Moldāvu gospodara Pētera Rareša 1543. gada 23. aprīļa vēstule, adresēta Bistricas maģistram Transilvānijā, kurā hospodars lūdz atsūtīt meistarus un zeļļus nocietinājumu celtniecībai Sorokā, tiek uzskatīta par galveno argumentu cietokšņa datēšanā. Mūra cietoksni, kas ir saglabājies līdz mūsdienām, uzcēla mūrnieku grupa no Transilvānijas meistara Jēkaba vadībā, kurš arī atstāja uzrakstu cietoksnī: "šo cietoksni ir cēlis Jēkabs". Pirms akmens cietokšņa būves šeit atradās koka un zemes nocietinājumi, kas bija minēti tikai 1499. gadā, kaut arī ir viedoklis, ka tas tika celts vēl senāk. Arheoloģisko izrakumu laikā cietoksnī tika atrastas koka nocietinājumu paliekas.
Interesanti fakti
Sorokas cietoksnis bija attēlots uz Moldovas leju banknotēm, kā arī Moldovas pilsoņu personas apliecības fonā.
Andrejs Verhoustinskis
Andrejs Verhoustinskis (dzimis ) ir latviešu kinooperators.
Jau 1985. gadā kļuvis par operatora asistentu. 90. gadu sākumā iestājies Latvijas Kultūras akadēmijas pirmajā kinooperatoru kursā. Zināšanas papildinājis arī Zviedrijas Dramatiskajā institūtā.
Strādājs par operatoru televīzijas kanālos LNT, Picca TV un NTV-5. Pēc tam bijis galvenais operators filmās "Poco a poco", "Mana pasaule – Parīze, Londona, Berlīne, Roma", "NeGribu, neGribu, neGribu!...", "Tiritomba jeb zelta zivtiņa", "Scortum", "Jāņtārpiņa misija", "Ručs un Norie" un "Džimlai rūdi rallallā", kā arī studentu īsfilmās. Tāpat strādājis ar vairākām ārzemju kino grupām. Pašlaik Latvijas Kultūras akadēmijā pasniedz kursus saistībā ar operatora darbu.
Mana pasaule – Parīze, Londona, Berlīne, Roma
"Mana pasaule – Parīze, Londona, Berlīne, Roma" ir Latvijas dokumentālā filma, kas izdota. Filmas režisore ir Ilona Brūvere.
Sižets
Barons Vulfs 1850. gadā iebrauca Latvijas teritorijā no Vāczemes un pasaules metropoļu vārdos nosauca zemnieku mājas savos īpašumos Gaujienā. Savukārt 2002. gadā Gaujienas iedzīvotāji atklāja savu Eiropas centru barona pils dārzā. Filma parāda Latvijas lauku svētkus un ikdienu.
Miķeļa iela (Rīga)
Miķeļa iela ir iela Centra apkaimē Rīgā ar 19. un 20. gadsimta apbūvi. Iela atrodas vēsturiskajā Rīgas citadelē. Tā sākas krustojumā ar Kronvalda bulvāri un, krustojusi Citadeles ielu beidzas pirms Eksporta ielas (savienojums caur Circle K degvielas uzpildes staciju). Ielas garums ir 250 m, tā ir klāta ar asfaltbetona segumu. Miķeļa ielā ir dzīvojamā apbūve.
Vēsture
Rīgas ielu sarakstos Miķeļa iela ir sastopama no 1876. gada ar savu tagadējo nosaukumu (de, ru), kas laika gaitā nav mainījies, izņemot laikaposmu no 1942. līdz 1944. gadam, kad tās nosaukums bija Majora Bišofa iela (de; nosaukta Jozefa Bišofa vārdā).
Ielu savienojumi
Miķeļa iela ir savienota ar šādām ielām:
Didijs Jūliāns
Marks Didijs Severs Jūliāns Augusts (la, dzimis vai, miris ) bija Romas imperators deviņas nedēļas 193. gadā, tā sauktajā Piecu imperatoru gadā. Pirms kļūšanas par imperatoru, Didijs Jūliāns bija Āfrikas vietvaldis un turīgs Romas senators, kas ļāva viņam vairāksolīšanā 193. gadā iegūt pretoriāņu gvardi (imperatora sardzi), kas nozīmēja, ka viņš kļuva par Romas imperatoru.
Īsajā periodā, kurā Didijs Jūliāns atradās imperatora krēslā, viņš paspēja devalvēt Romas valūtu. Vairāki Romas vietvalži jeb prokonsuli atteicās atzīt Didiju Jūliānu par Romas imperatoru. Viens no Romas vietvalžiem Septimijs Severs ar savu leģionu devās uz Romu, lai gāztu Didiju Jūliānu no troņa. Lai izvairītos no reālas karadarbības, pretoriāņi paši nogalināja Didiju Jūliānu. Didija Juliāna pēdējie vārdi pirms nāves pēc romiešu vēsturnieka Diona Kasija rakstītā esot bijuši šādi: “Ko ļaunu gan esmu nodarījis? Kuru esmu nogalinājis?”
Riunegru
Riunegru (pt, es) ir Amazones pieteka. Sākas Gvajānas plakankalnē, tek pa Kolumbijas, Venecuēlas un Brazīlijas teritoriju. Īsu posmu veido Kolumbijas un Venecuēlas robežu. Riunegru ir 2250 km gara — tā ir garākā Amazones kreisā pieteka un viena no pasaulē lielākajām upēm pēc vidējās caurteces. Lielākās pietekas: Riubranku, Vaupesa, Isana, Žauaperi, Demini.
Miķelis Veide
Miķelis Vilhelms Veide (1869—1941) bija latviešu kuģinieks, tālbraucēju kapteinis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1869. gada 10. augustā Ainažu pagasta Milleros kuģu īpašnieka, kapteiņa un viena no Ainažu jūrskolas dibinātājiem Jura Veides ģimenē. Mācījies un 1892. gadā absolvējis Ainažu jūrskolu ar tālbraucēju kapteiņa diplomu.
1893. un 1894. gadā bijis kapteinis uz tēvam piederošā burinieka — trīsmastu barkentīnas Georg. Pēc tam līdz pat 1. pasaules karam bijis kapteinis uz ārzemju tvaikoņiem Consul Thorsoe un Christian Nebe. Pēc 1. pasaules kara atgriezies Latvijā un 1920. gadu sākumā bijis tvaikoņa Krīvs kapteinis. No 1926. līdz pat 1940. gadam bijis Latvijas Tirdzniecības flotes tvaikoņa Kalpaks kapteinis.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā pārcelts par kapteini uz tvaikoņa Imanta vēl pēc tam uz Lietuvas tvaikoņa Kretinga. 1941. gada vasarā tvaikonis piedalījās Tallinas ostas evakuācijā uz Ļeņingradu un 15. augustā kuģi Somu jūras līcī sabombardēja Somijas kara aviācija. Gājis bojā kopā ar kuģi.
1970. gada laikapstākļi Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1970. gada laikapstākļi Latvijā.''' Vidējā gada gaisa temperatūra Latvijā bija +4,9 grādi. Tā svārstījās no +3,9 grādiem Zosēnos līdz +5,8 grādiem Liepājā, tostarp +5,4 grādi Rīgā.
Gada minimālā gaisa temperatūra visās novērojumu stacijās, izņemot četras piejūras stacijas, noslīdēja zem –30 grādiem un bija robežās no –23,5 °C Ventspilī, līdz –38,7 °C Zosēnos, tostarp Rīgā −33,7 °C.
Savukārt gada maksimālā gaisa temperatūra visā valstī, izņemot trīs novērojumu stacijas, nepārsniedza +30 grādus un bija robežās no +25,8 °C Ventspilī, līdz +31,2 °C Rēzeknē, tostarp Rīgā +29,3 °C.
Janvāris
1969./1970. gada ziema Latvijā bija auksta. 1969. gada decembris Rīgā bija par 5,1 grādu aukstāks par normu, janvāris — par 4,2 grādiem aukstāks.
Aprīlis
Aprīļa pirmajā dekādē Latvijā ieradās pavasaris. Temperatūra galvaspilsētā sasniedza +15 grādus. Atdzīvojās augu pasaule un ieradās pirmie gājputni. Tomēr vēsā Baltijas jūra ievērojami ietekmēja laikapstākļus. Kamēr Rīgā 9. aprīlī spoži spīdēja saule un valdīja silts laiks, tikmēr Ventspilī sniga slapjš sniegs, bija auksts un mitrs laiks. Turpretīm Latvijas augstienēs turpināja valdīt ziema — sniega segas biezums 10. aprīļa rītā bija 38 centimetri. Bārtā, Ventā, Lielupē, Daugavā un Gaujā ledus iešana norisinājās pilnā sparā. Līksnas rajonā un lejpus Jēkabpils ir izveidojušies ledus sastrēgumi. Ūdens līmenis vietām ir cēlies par 3 līdz 7 metriem. Vislielākās nepatikšanas sagādāja ledus sastrēgums Ķekavā pie Doles salas. Tur ūdens līmenis pacēlās par metru augstāk, kā jebkad šajā vietā. Applūda dažas celtnes upes kreisajā krastā. Taču Pļaviņu HES laida cauri slūžām lielāku daudzumu ūdens, ledus aizsprosts pie Doles salas sagruva un ūdens līmenis kritās. Augsts ūdens līmenis bija arī pie Jelgavas, Kalnciema, Bārtas un Ventas lejtecē. Pirmās dekādes beigās Baltijas valstis sasniedza kārtējais dienvidu ciklons, kas nesa bagātīgus nokrišņus un laika pasliktināšanos. Tā centrs pārvietojās Vīnes—Gdaņskas virzienā, atnesot stipru lietu un gaisa temperatūras pazemināšanos dienā no +5 līdz +8 grādiem un naktī no +1 līdz +5 grādiem.
Otrās dekādes vidū valdošie rietumu vēji Latvijā nesa siltu, mitru un lietainu laiku. Ledus jau bija izgājis Bārtā, Ventā un Lielupē. Ūdens līmenis tur bija augsts. No ledus važām bija atbrīvojusies Gauja un Salaca. Lielākā daļa ledus bija izgājusi Rīgas jūras līcī, un ūdens līmenis upēs sāka kristies. Ledus bija izgājis arī Daugavā, vienīgi saglabājoties Pļaviņu HES ūdenskrātuvē.
Jūnijs
1970. gada vasaras gaisa temperatūra bija krietni svārstīga — te karsts, te pēkšņi krietni dzestrs. ja vēl jūnijā pārsvarā bija silts un sauss laiks (mēneša nokrišņu daudzums zemāks par normu), tad jūlijā, īpaši sākot ar otro dekādi, valdīja lietus un vēsums. Kopumā vasara, ar vidējo gaisa temperatūru +16,5 °C, par 0,8 grādiem bija siltāka par tā brīža normu. Nokrišņu daudzums sasniedza 192 milimetrus.
Jūnija pēdējai nedēļai bija raksturīga ciklona pārvietošanās no Ziemeļatlantijas uz austrumiem. Ātri virzoties pāri okeāna plašumiem, ciklona ātrums mazinājās. Sevišķi strauja bremzēšana notika pie Baltijas jūras. Bija vēss laiks. dienā temperatūra apmēram +20, naktī apmēram +10 grādi. Vietām īslaicīgs lietus.
Jūlijs
Jūlija otrā dekāde laiks Latvijā kļuva vēss un mitrs. Dzīvsudraba stabiņš agrās rīta stundās nepaaugstinās virs +10, +13 grādiem. Arī dienās saule silda visai rudenīgi un gaisa temperatūra nepaaugstinās virs +16, +19 grādu atzīmes. Relatīvais gaisa mitrums svārstās no 70 līdz 95 procentiem.
Jūlija pēdējā dekāde virs Rietumeiropas un Viduseiropas pletās augsta spiediena apgabals. Tās ziemeļu perifērijā no Atlantijas okeāna pāri Lielbritānijai uz austrumiem izlauzās atsevišķi cikloni. Taču nenonākdami līdz Baltijai, tie pavērsās uz ziemeļiem, uz Skandināvijas pussalu. Tomēr atmosfēras frontes, kas bija saistītas ar šiem cikloniem, vēlās pāri Latvijai, nesdamas lietu.
Augusts
Jūlija beigās un augusta sākumā no Centrālās Eiropas un Baltiju un Skandināviju pārvietojās milzīgs anticiklons. Latvijā kļuva jūtami siltāks un beidzās lietainais periods. Vairākas dienas spoži spīdēja saule un termometrs rādīja +22, +27 grādus. Tomēr siltais un sausais periods bija īss. Jau 4. augustā virs Polijas izveidojās ciklons, kas strauji virzījās uz Baltijas jūru. Krasa pretējo gaisa masu maiņa Baltijā izveidoja labvēlīgus apstākļus negaisiem, ko pavadīja spēcīgas lietusgāzes. Dažos Latvijas rajonos, Valmieras un Daugavpils apkaimē, mazāk nekā stundas laikā, nolika 23 līdz 27 milimetri nokrišņu, kas sastādīja gandrīz pusi no mēneša normas.
Augusta pirmā puse atbilstoši PSRS hidrometeocentru prognozei vajadzēja būt karstākai un sausākai. Tomēr pretēji cerētajam un prognozētajam, laiks neiepriecināja ne rīdziniekus. ne Jūrmalas viesus. Lai gan Rīgas jūras līcī ūdens bija silts, peldētāju bija maz — gaisa temperatūra dienā nepārsniedza +18, +20 grādus, bet saule reti izlauzās cauri lielajiem mākoņu blīvējumiem. Šādi laiku apstākļi bija izskaidrojami ar biežajiem cikloniem, kas atnesa aukstumu no Atlantijas. Mākoņainais, bet diezgan sausais laiks nebija labvēlīgs arī sēņotājiem.
Septembris
1970. gada septembra temperatūra Rīgā bija 0,1 grādu zemāka nekā parasti, bet nokrišņu daudzums — lielāks kā jebkad Latvijā. Tas divkārt pārsniedza normu.
Oktobris
Pirmās dekādes otrajā pusē atmosfērā virs Latvijas notika siltā un aukstā gaisa cīņa. Šīs cīņas robeža stiepjas pāri Baltijai no ziemeļiem uz dienvidiem. Siltais gaiss virzījās uz ziemeļaustrumiem bet aukstais uz rietumiem. Tādēļ Latvijas rietumu daļā temperatūra pacēlās no +13 līdz +17 grādiem, bet austrumos nepārsniedza +5, +8 grādu robežu. Par spīti šim asajam temperatūras kontrastam, lietus nebija un dienas bija saulainas. Lietus zona atradās līnijā Liepāja — Stende — Pērnava un bija saistīta ar auksto atmosfēras fronti.
Otrās dekādes vidū virs Francijas, Vācijas, Skandināvijas un Baltijas jūras austrumu piekrastes laikapstākļu noteica plašs anticiklons, kas Latvijai atnesa labu laiku. Anticiklona sāka kustību uz dienvidiem un Latvija nokļuva tā ziemeļu daļā. Ciklonu centri ceļā no Atlantijas okeāna virzījās pa trajektorijām, kas veda uz dienvidiem: no Grenlandes uz Skandināvijas ziemeļiem un tālāk uz austrumiem. Ziemeļvēju vietā Latvijā sāks pūst rietumu puses vēji.
Novembris
Mēneša sākumā laiku noteica dažādās ciklonu trajektorijas, kuras bija uz dienvidiem no Latvijas, virs Lietuvas un Baltkrievijas. Latvija atradās aukstajā ziemeļu daļā. Mēneša otrajā pusē ciklonu centri pavirzījās uz ziemeļiem un Latvija nokļuva siltajā dienvidu pusē. Mēneša beigās ciklonu centri izvietojās no Grenlandes līdz Murmanskai un tālāk uz dienvidaustrumiem. Latvijā iestājās nenoturīgs laiks ar gaisa temperatūru ap un nedaudz virs nulles.
Decembris
Decembra sākumā virs Atlantijas okeāna, uz siltā un aukstā gaisa robežas, veidojās aktīvi cikloni, kas pārvietojās uz Baltiju.
Decembra otrajā dekādes vidū valdīja neparasti silts laiks. Gaisa temperatūra par 4 līdz 6 grādiem bija augstāka par normu.
Laikapstākļu statistika Rīgā
Gaisa temperatūras absolūtais mēneša minimums, maksimums (°C) un mēneša vidējā temperatūra, kā arī tās novirze no ilggadējās novērojumu normas. Mēneša nokrišņu summa (mm), nokrišņu summa pa dekādēm un vienas diennakts nokrišņu maksimums.
Kopumā gada laikā Rīgā tika novērots šādas atmosfēras parādības:
Gaisa temperatūras fakti Rīgā
Dienas zemākā gaisa temperatūra un nakts augstākā gaisa temperatūra Rīgā.
Zemākā gaisa temperatūra dienā:
Augstākā gaisa temperatūra naktī:
Hosē Risals
Hosē Protasio Risals Merkado i Realonda (es; dzimis, miris ) bija filipīniešu nacionālists un polimāts Filipīnu Spānijas koloniālā laikmeta beigās.
Voldemārs Strautnieks
Voldemārs Strautnieks (arī Valdemārs Strautnieks, 1892—1941) bija latviešu pedagogs, lauksaimnieks un karavīrs. Dzimis 1892. gada 2. (pēc citām ziņām 14.) decembrī Budbergas pagastā. 1910. gadā pabeidzis Bauskas pilsētas skolu, 1912. gadā — Panevēžas skolotāju institūtu. Strādājis par Kirkiļu (Kirkilai) un Sostu (Suostas) pagastskolu pārzini Biržu apkaimē.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā iesaukts Krievijas armijā kā rakstvedis, piedalījies kaujās Galīcijā, ievainots. Pēc kara beigām skolotājs Viļņas guberņā un Brunavas pamatskolā. 1919. gada aprīlī brīvprātīgi pietecies dienēt Latvijas armijā, ieguvis seržanta pakāpi. Par kauju pie Podunajas 3. Jelgavas kājnieku pulka sastāvā 1919. gada 3. oktobrī pret lieliniekiem apbalvots ar trešās šķiras Lāčplēša kara ordeni. Pēc citām ziņām bijis arī darbvedis Bauskas "kara komisariātā". Atvaļināts 1920. gadā.
1924. gadā Strautnieks atgriezās kā skolotājs Brunavā. Pēc jaunsainiecības saņemšanas Grenctāles muižas teritorijā viņš 1925. gadā sāka nodarboties ar lauksaimniecību, gadu vadīja Grenctāles pienotavu, vēlāk atsāka strādāt Brunavas pamatskolā, no 1927. gada strādāja par Bauskas pamatskolas pārzini. Darbojās Latvijas Skolotāju biedrībā un Latvijas Skolotāju slimokasē.
Pēc Latvijas okupācijas kļuva par Tautas Saeimas deputātu (1940) un LPSR Augstākās padomes deputātu (1941).
Vācu okupācijas laikā apcietināts Bauskā un nošauts Vecsaules silā 1941. gada rudenī. Pēc kara viņa vārdā tika nosaukts pionieru pulciņš Bauskas astoņgadīgajā skolā. 2018. gadā pie Bauskas Brīvības pieminekļa viņa un citu Bauskas Lāčplēša kara ordeņa saņēmējiem par godu tika atklātas piemiņas stēlas.
Aģentūra
Aģentūra ir informācijas iestāde; uzņēmums, kas izpilda kādu iestāžu vai personu noteiktus uzdevumus. Aģentūra ir arī organizācija kurā strādā aģentu kopums.
Par aģentiem sauc arī spiegus, kuri informāciju ievāc un apstrādā slepenībā.
Lai valsts vai starptautiska ierēdniecības iestāde varētu pilnvērtīgi veikt savas funkcijas, var tikt pieņemts lēmums par kādas aģentūras izveidi, ja citādi tās kapacitāte nebūtu pietiekoša. Piemēram, Labklājības ministrijas pārraudzībā atrodas Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra (VSAA), kas Latvijā sniedz sociālos pabalstus un specifiskus jautājumus ar pensijām. Otrs piemērs - uz starptautiskās arēnas ir pazīstama Starptautiskā Civilās aviācijas organizācija (ICAO, angļu: International Civil Aviation Organization), kura vienlaikus ir Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) izveidota aģentūra un darbojas ar aviācijas drošību saistītiem jautājumiem visā pasaulē.
Jevgeņijs Ļeonovs
Jevgeņijs Ļeonovs (ru, dzimis, miris ) bija padomju un krievu aktieris.
Dzimis aviorūpnīcas inženiera ģimenē. Otrā pasaules kara laikā strādāja tēva aviorūpnīcā par virpotāja palīgu. 1943. gadā nokārtoja eksāmenus Maskavas teātra studijā, pēc četriem gadiem tika uzņemts Konstantīna Staņislavska vārdā nosauktajā teātra trupā.
Konrāds IV
Konrāds IV (dzimis 1228. gadā, miris 1254. gadā) bija vācu Hoenštaufenu dinastijas valdnieks, Jeruzalemes karalis (kā Konrāds II), Itālijas karalis (kā Konrāds IV), Sicīlijas karalis (kā Konrāds I). Pretendēja uz Svētās Romas impērijas imperatora troni.
Konrāds bija Svētās Romas imperatora Frīdriha II un Izabellas II dēls. Viņš bija imperatora otrās laulības vienīgais dēls, bet māte mira dzemdībās, atstājot dēlam mantojumā Jeruzalemes karaļa titulu, ko Konrāds ieguva kopš dzimšanas.
Līdz 1235. gadam dzīvoja Sicīlijas karalistē, bet pēc tam devās uz vācu zemēm. Švābijas hercogs no 1235. gada. 1237. gadā 9 gadu vecumā Vīnē ievēlēts par Romiešu karali un kronēts par Itālijas karali, kopš tā laika bija tēva varas pārstāvis vācu zemēs. Lai arī šo titulu neatzina Romas pāvests Gregors IX, tas nozīmēja, ka Konrāds kļūs par nākamo Svētās Romas impērijas imperatoru. Pēc tēva Frīdriha II atcelšanas no troņa 1245. gadā Konrāds vācu zemēs karoja pret diviem troņa pretendentiem — Heinrihu Raspi un Holandes Vilhelmu II, kam bija Romas pāvesta atbalsts.