cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Augu veģetatīvā pavairošana
Pavairošana ar spraudeņiem
Vienpumpuru spraudeņu pagatavošanai izmanto vienu lapas mezglu, ar vienu pumpuru, vienu lapu un nelielu stumbra fragmentu. Svarīgākais šai metodē ir panākt veiksmīgu adeventīvo sakņu veidošanos un pumpura attīstību. Apsakņošanās procesa veicināšanai ievainojuma vietu apstrādā ar auksīnu maisījumu, lapai samazina tā virsmas laukumu. Izmantojot šo metodi no viena mātes auga var iegūt neskaitāmi daudz spraudeņu. Ar vienpumpuru spraudeņiem var pavairot, piemēram, vīnogas (Vitis sp.) un hortenzijas (Hygrangea sp.) ģints augus.
Divpumpuru spraudeņu pagatavošanai izmanto vienu lapas mezglu, ar diviem pretējiem pumpuriem, divām lapām un nelielu stumbra fragmentu. Procesā svarīgākais ir panākt spraudenim veiksmīgu sakņu veidošanos un izmanto līdzīgus paņēmienus, kā vienpumpuru spraudeņiem. Ar divpumpuru spraudeņiem visbiežāk pavairo Clemantis un Loncifera ģints augus.
Lapu spraudeņu pagatavošanai izmanto auga lapu. Šai metodē ir svarīgi panākt veiksmīgu dzinuma un adventīvo sakņu veidošanās. Jaunais dzinums un adventīvās saknes veidojas no lapas apakšējās daļas lielā mitrumā. Lai veicinātu šo procesu norisi lapu pamatni apstrādā ar augu hormonu — auksīnu un citokinīnu - maisījumiem. Tikai nedaudz augu ir iespējams pavairot ar lapu spraudeņiem, piemēram, Āfrikas vijolītes(Saintpaulia ionantha), begonijas (Begonia) ģints sugas.
Sakņu spraudeņu pagatavošanai izmanto auga saknes daļu. Līdzīgi kā lapu spraudenim, arī sakņu spraudenim ir jāpanāk veiksmīga dzinuma un sakņu veidošanās, šai gadījumā no saknes. Lai pavairotu augus ar sakņu spraudeņiem, vairumam sugu to vislabāk ir darīt agri pavasarī, kad saknēs ir uzkrājušās  ogļhidrātu rezerves, ko spraudenis var izmantot dzinuma un sakņu veidošanai. Pavairošana ar sakņu spraudeņiem ir plašāk pielietota ogulāju pavairošanai, piemēram, ( Rubus sp.) augus, bet retāk var tikt izmantota arī dekoratīvo augu pavairošanā, piemēram, flokšu (Phlox sp.) un kokaugu, piemēram, gobu (Ulmus) pavairošanai.
Pavairošana potējot
Pavairošana potējot joprojām ir viena no populārākajām augu pavairošana metodēm. Potējot tiek savienoti divi organismi, ar mērķi lai tie saaugtu un veidotu jaunu augu. Potējumam izšķir divas daļas - potcelmu un potzaru. Potcelmam izvēlas tādas augu šķirnes, kurām ir raksturīgas labas apsakņošanās spējas, savukārt par potzaru izvēlas to šķirni, kuru vēlas pavairot. Potzaru un potcelmu ir jāsavieno tā, lai to kambija šūnu slāņi atrastos maksimāli tuvu viens otram. Viens no svarīgākajiem faktoriem veiksmīgai potējumu saaugšanai ir saderīgu potējumu partneru izvēle, jo nesaderīgi augi parasti nesaaug, bet, ja tomēr saaug, tad tie visbiežāk aiziet bojā no lūzumiem tieši potējumu vietās. Lielākoties pastāv uzskats, ka jāizvēlas maksimāli radniecīgāki potējumi partneri, tādējādi var novērst augu nesaderību. Tomēr praksē ne vienmēr tā tas ir, jo var arī izrādīties, ka vienas dzimtas augi ir saderīgāki nekā vienas ģints augi. Ar potēšanas metodi var pavairot, piemēram, vīnogas (Vitis vinfera), ābeles (Malus sp.),  citrusaugus u.c.
Pavairošana ar noliekteņiem
Pavairojot ar noliekteņiem augus parasti izvēlas tad, ja citas veģetatīvā pavairošanas metodes ir izrādījušās neefektīvas. Šai metodē jaunais augs paliek savienots ar mātes augu līdz pat brīdim, kad tam pašam ir izveidojusies sava sakņu sistēma. Pavairojot ar noliekteņiem no viena mātes auga var iegūt tikai dažus jaunos augus. Svarīgākais šai metodē ir augu pārkoksnēšanās pakāpe, tas ir, auga dzinuma attīstība. Lai stimulētu apsakņošanos bieži veic stumbra ievainošanu tai vietā, kur vajadzētu veidoties adventīvajām saknēm. Ar noliekteņiem pavairo, piemēram,  upenes (Ribes nigrum).
Stepons Seiļs
Stepons Seiļs (dzimis, miris ) bija latviešu literatūrvēsturnieks un rakstnieks. Tiek saukts par "Latgales Misiņu".
Biogrāfija
Dzimis zemnieku ģimenē. Ir Valērijas Seiles brālēns. 1929. gadā beidzis Rēzeknes skolotāju institūtu, pēc tam iestājies Latvijas Universitātē, kur līdz 1934. gadam studējis tautsaimniecību.
Strādājis skolotāja, skolas direktora un skolu inspektora amatā. Publicējies periodikā, ir arī daiļliteratūra (bērnu stāstu cikls). Darbojies avīžniecībā dažādos amatos. Vācis latgaliešu literatūru savās mājās. 20. gadsimta 60. gados VDK tos izvedusi, tomēr pazuda tikai daļa. Lielākā daļa materiālu nodota Latvijas Nacionālajai bibliotēkai.
Seiļs
Seiļs (no latgaliešu valodas — 'sīlis'; sieviešu dzimtē Seile) ir latgaliešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Stepons Seiļs
Biogrāfija
Apbedīts Kļovu jeb Mežareju kapos. Ir tēlnieka B. Buļa veidots kapa piemineklis.
Augu veģetatīvā pavairošana
Mikropavairošana
Mikropavairošana ir viena no jaunākajām augu pavairošanas metodēm, kurā, izmantojot tikai nelielu augu audu daļu sterilos laboratorijas apstākļos (in vitro) un piemērotā barotnē, atjaunojas viss auga organisms. Pavairošanai var izmanto dzinuma galotnes daļu, sakņu galotnes daļu, kallusa audus, lapas fragmentu, sēklas,  embrijus,  putekšņus un pat atsevišķas  šūnas. Visbiežāk izmanto dzinuma galotnes daļu. Mikropavairošanas metodi parasti izvēlas, lai salīdzinoši īsā laikā iegūtu lielu daudzumu jauno augu. Jauniegūtie augi ir veseli, patogēnu brīvi. Ar mikropavairošanu bieži izvēlas pavairot augus, kurus citādi ir sarežģīti pavairot, piemēram, orhidejas (Orchidacea sp.). Metodes trūkumi ir salīdzinoši lielās izmaksas un metodes sarežģītība.
Nalogi
Nalogi ir ciems Rundēnu pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 291 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Loboržu ezers.
Manfrēds fon Fēgezaks
Manfrēds Baltazārs Heinrihs Teofils fon Fēgezaks ( — ) bija vācbaltu izcelsmes Latvijas jurists un politiķis. Bijis 1. Saeimas deputāts, pārstāvējis Vācbaltu reformu partiju.
Dzīvesgājums
Cēlies no Fēgezaku dzimtas, dzimis Valmierā. Viņa brālis bija literāts Zigfrīds fon Fēgezaks.
Studēja tieslietas Tērbatas (1899—1903) un Berlīnes Universitātē (1903—1905), 1905. gadā ieguva doktora grādu (Dr. phil.) Erlangenes-Nirnbergas Universitātē. Pēc 1905. gada revolūcijas atgriezās dzimtenē un strādāja par Vidzemes bruņniecības Muižu kredītbiedrības (Güter-Kredit Sozietät) sekretāru (1906-1909). 1910. gadā kļuva par Loberģu muižas (Blumbergshof) īpašnieku, līdztekus arī par Dauguļu muižas (Daugeln) pārvaldnieku (1910-1912) un Smiltenes pilsmuižas pilnvarnieku (1912-1918) un Valmieras Šaursliežu pievedceļu sabiedrības direktors (1912-1931).
Tautas padomes locekļa aizvietotājs. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām kļuva par Vidzemes Muižu kredītbiedrības virsdirektoru (1920-1922) un Latvijas Vācu biedrību savienības (Verband der Deutschen Genossenschaften in Lettland) direktoru (1920-1939). Pārstāvot Vācbaltu reformu partiju, bija 1. Saeimas deputāts no 1922. līdz 1925. gadam. Kopā ar Vilhelmu Firksu 1925. gadā mēģināja apstrīdēt Tautu Savienībā muižu nacionalizāciju 1920. gada zemes reformas laikā. Bija finanšu saimniecības docētājs Herdera institūtā (1922-1933), līdztekus Herdera biedrības priekšsēdis (1928-1930). Apdrošināšanas biedrības "Kurzeme" direktors (1931-1939).
Vācbaltiešu izceļošanas laikā 1939. gadā pārcēlās uz Polijas kampaņas laikā okupēto Polijas daļu, kur vadīja UTAG nodaļu (1939-1942), vēlāk saimniekoja Nosalevas muižā (Gut Nosalewo, Wartheland). Otrā pasaules kara beigās 1945. gadā devās bēgļu gaitās uz Bavāriju, kur apmetās Veisenšteinā pie Rēgenes pilsētas.
Miris Veisenšteinā.
Ānanda Kumārasvāmī
Ānanda Kentišs Kumārasvāmī (, ; dzimis, miris ) bija Šrilankas tamilu/angļu izcelsmes mākslas vēsturnieks, filozofs, metafiziķis un ezotēriķis. Viens no pirmajiem, kas rietumu sabiedrību iepazīstināja ar indiešu mākslas principiem. Kopā ar Renē Genonu un Fritjofu Šuonu tiek uzskatīts par tradicionālisma pamatlicēju.
Dzimis ļoti ietekmīgā šrilankiešu ģimenē. Pēc tēva nāves 1879. gadā kopā ar angļu izcelsmes māti pārcēlās uz Angliju, kur ieguva izglītību Londonas Universitātes koledžā. 26 gadu vecumā kļuva par Ceilonas mineraloģijas muzeja vadītāju, tomēr drīz pievērsās Ceilonas mākslas un filozofijas studijām. No 1917. gada līdz mūža beigām bija Bostonas Mākslas muzeja indiešu mākslas speciālists.
Regbijs-7 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Regbijā-7  tika sadalīti 2 medaļu komplekti — vīriešu un sieviešu izlasēm. Sacensības notika no 6. līdz 11. augustam. Gan vīriešu, gan sieviešu sacensībās piedalījās 12 izlases.
Šī bija pirmā reize olimpisko spēļu vēsturē, kad notika sacensības regbijā-7. notika sacensības klasiskajā regbijā.
Kailsakņu bruguiera
Kailsakņu bruguiera (la) ir mangrovju suga sarkano mangrovju dzimtā. Augs parasti izaug 7-20 m augsts, bet dažreiz sasniedz līdz pat 35 m augstumu. Tas ir atrodams mangrovju purvu jūras pusē, bieži vien sarkanmangrovju sugu sabiedrībā. Tas ir sastopams no Klusā okeāna rietumu daļas, pāri Indijas okeāna krastiem līdz Keipprovincei Dienvidāfrikā.
Tvaika dzinēja vēsture
Pirmā reģistrētā rudimentārā tvaika mašīna bija eolipile, ko aprakstīja Herons no Aleksandrijas 1. gadsimta romiešu Ēģiptē. Vēlāk tika izmēģinātas vai ierosinātas vairākas ar tvaiku darbināmas ierīces, piemēram, Taqi al-Dina tvaika domkrats, tvaika turbīna 16. gadsimtā Osmaņu Ēģiptē un Tomasa Saverija tvaika sūknis 17. gadsimtā Anglijā. 1712. gadā Tomasa Ņūkomena atmosfēras dzinējs kļuva par pirmo komerciāli veiksmīgo dzinēju, kurā tika izmantots virzuļa un cilindra princips, kas bija tvaika dzinēja pamatveids, ko izmantoja līdz pat 20. gadsimta sākumam. Tvaika dzinēju izmantoja, lai sūknētu ūdeni no ogļu raktuvēm.
Tvaika enerģijas agrīnā izmantošana
Agrāko zināmo rudimentāro tvaika dzinēju un reakcijas tvaika turbīnu — eolipili — aprakstīja matemātiķis un inženieris Herons no Aleksandrijas (Heron) 1. gadsimtā romiešu Ēģiptē, kā minēts viņa manuskriptā Spiritalia seu Pneumatica. Tangenciāli no sprauslām izplūstošais tvaiks izraisīja lodes rotāciju. Tās termiskā efektivitāte bija zema. Tas liek domāt, ka 1. gadsimtā romiešu Ēģiptē bija zināma tvaika spiediena pārveidošana mehāniskā kustībā. Herons izgudroja arī mašīnu, kas izmantoja altāra ugunī sakarsētu gaisu, lai izspiestu noteiktu daudzumu ūdens no slēgta trauka. Ūdens svars tika izmantots, lai vilktu apslēptu virvi tempļa durvju darbināšanai. Daži vēsturnieki ir sajaukuši abus izgudrojumus, lai kļūdaini apgalvotu, ka eolipile spēja veikt noderīgu darbu.
Saskaņā ar Vilhelma no Malmesberijas teikto 1125. gadā Reimsā atradās baznīca, kurā bija ērģeles, ko darbināja gaiss, kas izplūda no kompresijas "ar sakarsētu ūdeni", un kuras, šķiet, projektējis un konstruējis profesors Gerberts.
Starp Leonardo da Vinči 15. gadsimta beigās datētajiem dokumentiem ir tvaika darbināmā lielgabala projekts Architonnerre, kas darbojās, pēkšņi ieplūstot karstam ūdenim hermētiski noslēgtā, sakarsētā lielgabalā.
1605. gadā franču matemātiķis Florans Rivao savā traktātā par artilēriju rakstīja par savu atklājumu, ka ūdens, ja to ieslēgtu bumbas čaulā un uzsildītu, spridinātu čaulas.
1606. gadā spānis Hieronīmo de Ajanss un Bejonts (Jerónimo de Ayanz y Beaumont) demonstrēja un ieguva patentu ūdens sūknim, ko darbināja tvaiks. Šo sūkni veiksmīgi izmantoja, lai nosusinātu Gvadalkanalas (Spānija) applūdušās raktuves.
Komerciālā tvaika dzinēja attīstība
"Atklājumi, kurus 1712. gadā Tomass Ņūkomens (Thomas Newcomen) apkopoja kopā, radot tvaika dzinēju, bija šādi."
1643. gadā Evangelista Torričelli veica eksperimentus ar ūdens sūkņiem ar sūkšanas pacēlāju, lai pārbaudītu to robežvērtību, kas bija aptuveni 32 pēdas (atmosfēras spiediens ir 32,9 pēdas jeb 10,03 metri. Ūdens tvaika spiediens samazina teorētisko pacēluma augstumu.). Viņš izstrādāja eksperimentu, izmantojot ar dzīvsudrabu piepildītu caurulīti, kas bija apgriezta dzīvsudraba bļodā (barometrā), un novēroja tukšu telpu virs dzīvsudraba stabiņa, kurā, pēc viņa teorijas, nebija nekā, proti, vakuums.
Torričelli iespaidā Oto fon Gerickis izgudroja vakuumsūkni, pārveidojot gaisa sūkni, ko izmantoja gaisa pistoles saspiešanai. Guericke 1654. gadā sarīkoja demonstrāciju Magdeburgā, Vācijā, kur viņš bija pilsētas mērs. Divas vara puslodes tika savienotas kopā, un no tām tika izsūknēts gaiss. Pie puslodes piestiprinātie atsvari nespēja tās atdalīt, līdz tika atvērts gaisa vārsts. Eksperimentu atkārtoja 1656. gadā, izmantojot divas komandas ar 8 zirgiem katrā, kas nespēja atdalīt Magdeburgas puslodes.
Gaspars Šots bija pirmais, kurš aprakstīja puslodes eksperimentu savā darbā Mechanica Hydraulico-Pneumatica (1657).
Pēc Šota grāmatas izlasīšanas Roberts Boils uzbūvēja uzlabotu vakuumsūkni un veica ar to saistītus eksperimentus.
Denī Papēns 1663. gadā, strādājot kopā ar Kristianu Hīgensu un Gotfrīdu Leibnicu Parīzē, sāka interesēties par vakuuma izmantošanu dzinējspēka radīšanai. No 1676. līdz 1679. gadam Papēns strādāja pie Roberta Boila, publicēja sava darba pārskatu grāmatā "Jaunu eksperimentu turpinājums" (1680) un 1689. gadā uzstājās Karaliskajā biedrībā. No 1690. gada Papēns sāka eksperimentēt ar virzuli, lai ar tvaiku ražotu enerģiju, un konstruēja tvaika dzinēju modeļus. Viņš eksperimentēja ar atmosfēras un spiediena tvaika dzinējiem, 1707. gadā publicējot savus rezultātus.
1663. gadā Edvards Somersets, otrais Vusteras marķīzs, publicēja 100 izgudrojumu grāmatu, kurā aprakstīja metodi ūdens pacelšanai starp stāviem, izmantojot līdzīgu principu kā kafijas perkolatorā. Viņa sistēma bija pirmā, kurā katls (uzkarsēta lielgabala muca) tika atdalīts no sūknēšanas darbības. Ūdens no cisternas tika iepludināts nostiprinātā mucā, un tad tika atvērts vārsts, lai no atsevišķa katla iepludinātu tvaiku. Spiediens veidojās virs ūdens virspuses, virzot to augšup pa cauruli. Viņš uzstādīja savu ar tvaiku darbināmo ierīci pie Raglanas pils Lielā torņa sienas, lai caur torni piegādātu ūdeni. Gropes sienā, kur bija uzstādīts dzinējs, bija redzamas vēl 19. gadsimtā. Tomēr neviens nebija gatavs riskēt ar naudu, lai īstenotu šādu revolucionāru koncepciju, un bez atbalstītājiem mašīna tā arī palika neizstrādāta.
Samuels Morlends, matemātiķis un izgudrotājs, kurš strādāja ar sūkņiem, Voksholas Ordinance Office atstāja piezīmes par tvaika sūkņa projektu, ko lasīja Tomass Saverijs. Saverijs 1698. gadā uzbūvēja tvaika sūkni ar nosaukumu "The Miner's Friend". Tajā tika izmantots gan vakuums, gan spiediens. Vairākus gadus tos izmantoja mazas jaudas darbiem.
Tomass Ņūkomens bija tirgotājs, kurš tirgojās ar čuguna izstrādājumiem. Ņūkomena motora pamatā bija Papēna ierosinātā virzuļa un cilindra konstrukcija. Ņūkomena dzinējā tvaiku kondensēja ūdens, ko izsmidzināja cilindrā, izraisot atmosfēras spiedienu, kas virza virzuli. Pirmais Ņūkomena dzinējs tika uzstādīts sūknēšanai raktuvēs 1712. gadā Dūdlijas pilī, Stafordšīrā.
Cilindri
Denī Papēns (1647. gada 22. augusts — ap 1712. gadu) bija franču fiziķis, matemātiķis un izgudrotājs, kas vislabāk pazīstams ar savu izgudrojumu — tvaika katlu, spiediena katla priekšteci. Pagājušā gadsimta 70. gadu vidū Papēns sadarbojās ar holandiešu fiziķi Krišjānu Hīgensu, izstrādājot dzinēju, kas izdzina gaisu no cilindra, sprāgstot tajā pulveri. Sapratis, ka ar šo paņēmienu radītais vakuums ir nepilnīgs, un 1680. gadā pārceļoties uz Angliju, Papēns izgudroja tā paša cilindra versiju, kurā pilnīgāku vakuumu radīja, vārot ūdeni un pēc tam ļaujot tvaikam kondensēties; šādā veidā viņš varēja pacelt smagumus, piestiprinot virves galu virvei, kas iet pāri trīšiem. Sistēma darbojās kā demonstrācijas modelis, bet, lai procesu atkārtotu, viss aparāts bija jāizjauc un jāsamontē no jauna. Papins ātri saprata, ka, lai izveidotu automātisku ciklu, tvaiks būtu jāražo atsevišķi katlā, tomēr viņš šo projektu neturpināja. Papins arī konstruēja airu laivu, ko darbināja strūkla, spēlējot uz dzirnavu rata, kombinējot Taqi al Din un Savery koncepcijas, un viņam tiek piedēvētas arī vairākas nozīmīgas ierīces, piemēram, drošības vārsts. Papēna ilggadējie pētījumi par tvaika izmantošanas problēmām bija ļoti nozīmīgi, izstrādājot pirmos veiksmīgos rūpnieciskos dzinējus, kas drīz pēc Papēna nāves tika veiksmīgi ieviesti.
Saverija tvaika sūknis
Pirmais rūpnieciski pielietotais tvaika dzinējs bija "ugunsdzēsības mašīna" jeb "kalnrača draugs", ko 1698. gadā konstruēja Tomass Saverijs. Tas bija bez virzuļa tvaika sūknis, līdzīgs Vusteras izstrādātajam. Saverijs veica divus būtiskus ieguldījumus, kas ievērojami uzlaboja konstrukcijas praktiskumu. Pirmkārt, lai ūdens padevi varētu novietot zem dzinēja, viņš izmantoja kondensētu tvaiku, lai sūknētājrezervuārā (Vorčesteras piemērā — mucā) radītu daļēju vakuumu un ar tā palīdzību vilktu ūdeni uz augšu. Otrkārt, lai ātri atdzesētu tvaiku, kas radīja vakuumu, viņš pār rezervuāru tecināja aukstu ūdeni.
Saverija dzinējs atrisināja problēmu, kas tikai nesen bija kļuvusi nopietna, proti, ūdens pacelšanu no raktuvēm Anglijas dienvidos, kad tās sasniedza lielāku dziļumu. Saverija dzinējs bija nedaudz mazāk efektīvs nekā Ņūkomena dzinējs, taču to kompensēja fakts, ka atsevišķais sūknis, ko izmantoja Ņūkomena dzinējs, bija neefektīvs, un abu dzinēju efektivitāte bija aptuveni vienāda — 6 miljoni pēdu mārciņu uz vienu bušeli ogļu (mazāk nekā 1 %). Savery dzinējs nebija arī ļoti drošs, jo tā cikla daļai bija nepieciešams tvaiks zem spiediena, ko piegādāja katls, un, ņemot vērā tā laika tehnoloģiju, spiediena tvertni nevarēja izgatavot pietiekami spēcīgu, tāpēc tā bija pakļauta sprādzienam. Viena no viņa sūkņiem sprādziens Broad Waters (netālu no Wednesbury) ap 1705. gadu, iespējams, iezīmēja viņa izgudrojuma izmantošanas mēģinājumu beigas.
Saverija dzinējs bija lētāks par Ņūkomena dzinēju, un to ražoja mazākos izmēros. Daži konstruktori līdz pat 18. gadsimta beigām ražoja uzlabotas Saverija dzinēja versijas. Bento de Moura Portugal, FRS, ieviesa atjautīgu Saverija konstrukcijas uzlabojumu, "lai padarītu to spējīgu darboties pašam", kā to aprakstīja Džons Smitons 1751. gadā publicētajā žurnālā Philosophical Transactions.
Serama
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Indonēzijas austrumdaļā. Ziemeļos to apskalo Seramas jūra, dienvidos — Bandas jūra; rietumos Manipas šaurums to šķir no Buru salas. Sala izstiepta austrumu rietumu virzienā 320 km garumā. Sala vulkāniskas izcelsmes, reljefs kalnains, augstākā virsotne ir Binaijas vulkāns (3027 m vjl) salas vidusdaļā. Ziemeļu piekrastē plašas zemienes. Izplatīts karsts; salā atrodas 380 m dziļā Hatu Sakas ala. Salā valda tropiskais klimats. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži.
Tvaika dzinēja vēsture
Ņūkomena "atmosfēriskais" dzinējs
Ņūkomena projektā tika izmantoti daži iepriekšējo koncepciju elementi. Tāpat kā Saverija konstrukcijā, arī Ņūkomena dzinējā vakuuma radīšanai izmantoja tvaiku, ko dzesēja ar ūdeni. Tomēr atšķirībā no Saverija sūkņa Ņūkomens izmantoja vakuumu, lai vilktu virzuli, nevis tieši vilktu ūdeni. Cilindra augšējais gals bija atvērts atmosfēras spiedienam, un, kad radās vakuums, atmosfēras spiediens virs virzuļa to iestūma cilindrā. Virzuli eļļoja un hermētiski noslēdza ūdens strūkliņa no tās pašas cisternas, no kuras piegādāja dzesēšanas ūdeni. Turklāt, lai uzlabotu dzesēšanas efektu, viņš izsmidzināja ūdeni tieši cilindrā.
Virzuli ar ķēdi piestiprināja pie lielas šarnīrveida sijas. Kad virzule vilka siju, sijas otra puse tika vilkta uz augšu. Šis gals bija piestiprināts pie stieņa, kas vilka virkni parasto sūkņa rokturu šahtā. Šīs jaudas gājiena beigās tvaika vārsts atkal tika atvērts, un sūkņa stieņu svars vilka siju uz leju, paceļot virzuli un atkal ievelkot tvaiku cilindrā.
Virzuļa un sijas izmantošana ļāva Newcomen dzinējam darbināt sūkņus dažādos līmeņos visā raktuvēs, kā arī novērsa vajadzību pēc augstspiediena tvaika. Visa sistēma bija izolēta vienā ēkā virspusē. Lai gan šie dzinēji bija neefektīvi un tiem bija ļoti liela ogļu patēriņa slodze (salīdzinājumā ar vēlākajiem dzinējiem), tie pacēla daudz lielākus ūdens daudzumus un no lielāka dziļuma, nekā tas bija iespējams iepriekš. Līdz 1735. gadam Anglijā tika uzstādīti vairāk nekā 100 Ņūkomena dzinēju, un tiek lēsts, ka līdz 1800. gadam darbojās pat 2000 dzinēju (ieskaitot Vata versijas).
Džons Smitons veica daudzus uzlabojumus Ņūkomena dzinējā, jo īpaši attiecībā uz blīvējumiem, un, tos uzlabojot, spēja gandrīz trīskāršot dzinēja efektivitāti. Viņš arī deva priekšroku riteņiem, nevis sijām, lai pārnestu jaudu no cilindra, kas padarīja viņa dzinējus kompaktākus. Smeatons bija pirmais, kurš izstrādāja stingru tvaika dzinēja konstrukcijas un darbības teoriju. Sākot no paredzētās lomas, viņš aprēķināja, cik liela jauda būs vajadzīga uzdevuma veikšanai, cik liels un ar kādu ātrumu cilindrs to nodrošinās, cik liels katls būs vajadzīgs, lai to darbinātu, un cik daudz degvielas tas patērēs. Šie aprēķini tika izstrādāti empīriski, izpētot desmitiem Ņūkomena dzinēju Kornvolā un Ņūkāslā un 1770. gadā uzbūvējot savu eksperimentālo dzinēju savās mājās Austhorpā. Līdz brīdim, kad tikai dažus gadus vēlāk tika ieviests Vata dzinējs, Smeatons bija uzbūvējis desmitiem aizvien lielāku dzinēju, kuru jauda sasniedza 100 ZS.
Vata atsevišķais kondensators
1759. gadā, strādājot Glāzgovas Universitātē par instrumentu izgatavotāju un remontatslēdznieku, profesors Džons Robisons iepazīstināja Džeimsu Vatu ar tvaika spēku. Aizrāvies ar to, Vats sāka lasīt visu iespējamo par šo tēmu un patstāvīgi izstrādāja latentā siltuma jēdzienu, ko tikai nesen publicēja Džozefs Bleks tajā pašā universitātē. Kad Vats uzzināja, ka universitātei pieder neliels darbojošs Ņūkomena dzinēja modelis, viņš pieprasīja to atgriezt no Londonas, kur to neveiksmīgi remontēja. Vats mašīnu salaboja, bet atklāja, ka tā ir vāji funkcionējoša pat tad, kad bija pilnībā salabota.
Harlem Shake (interneta fenomens)
Harlem Shake nereti latviski arī saukts par Hārlemas kratekli  ir interneta fenomens, kas sācies 2013. gada februārī portālā YouTube. Tas ir video formātā un katrs šis video tiek ierakstīs līdzīgā konceptā.
Tvaika dzinēja vēsture
Vata atsevišķais kondensators
Pēc darba ar konstrukciju Vatss secināja, ka 80 % no dzinēja izmantotā tvaika tiek izšķiesti. Tā vietā, lai nodrošinātu dzinējspēku, tas tika izmantots cilindra sildīšanai. Ņūkomena projektā katru jaudas gājienu sāka ar auksta ūdens strūklu, kas ne tikai kondensēja tvaiku, bet arī atdzesēja cilindra sieniņas. Šis siltums bija jāmaina, pirms cilindrs atkal sāka pieņemt tvaiku. Ņūkomena dzinējā siltumu piegādāja tikai tvaiks, tāpēc, atkal atverot tvaika vārstu, lielākā daļa ūdens kondensējās uz aukstajām sieniņām, tiklīdz tas tika ielaists cilindrā. Bija nepieciešams ievērojams laiks un tvaika daudzums, līdz cilindrs atkal sasila un tvaiks sāka to piepildīt.
Harlem Shake (interneta fenomens)
Koncepts
Šie video ir no 30 līdz 32 sekundēm gari un tiem fonā tiek atskaņota amerikāņu dīdžeja Baauer dziesma Harlem Shake. Video sākumā cilvēks, kuram apkārt atrodas citi uzmanību nepievēršoši cilvēki, piecpadsmit sekundes vienatnē dejo. Pēc vārdiem "then do the Harlem shake" video tiek apgriezts līdz pēdējās 15 sekundes notiek traka deja, kurā iesaistās arī citi cilvēki. Deju gan nevajadzētu jaukt ar oriģinālo Harlem Shake deju. Turklāt, video otrajā daļā cilvēkiem ir ļoti maz drēbju, vai arī viņi ģērbjas ļoti dīvainās drēbēs.
Vēsture
Šāda veida video izgudroja pieci pusaudži no Kvīnslendas Austrālijā, kuri šādi gribēja parādīt savas izklaides. Šis video tika augšupielādēts portālā YouTube. Pēc kāda laika daudzi cilvēki sāka augšupielādēt savas versijas YouTube, tādējādi to var saukt par interneta fenomenu.
Tvaika dzinēja vēsture
Vata atsevišķais kondensators
Vatss atrisināja ūdens smidzināšanas problēmu, novadot auksto ūdeni uz citu cilindru, kas novietots blakus jaudas cilindram. Kad indukcijas gājiens bija pabeigts, starp abiem cilindriem tika atvērts vārsts, un tvaiks, kas nonāca cilindrā, kondensējās šajā aukstajā cilindrā. Tas radītu vakuumu, kas ievilktu vēl vairāk tvaika cilindrā, un tā tālāk, līdz tvaiks lielākoties būtu kondensējies. Pēc tam vārstu aizvēra, un galvenā cilindra darbība turpinājās tāpat kā parastā Ņūkomena dzinējā. Tā kā cilindrs visu laiku saglabājās darba temperatūrā, sistēma bija gatava jaunam gājienam, tiklīdz virzuli pacēla atpakaļ uz augšu. Temperatūru uzturēja apvalks ap cilindru, kurā tika iepludināts tvaiks. Vatss 1765. gadā izgatavoja darbojošos modeli.
Pārliecināts, ka tas ir liels sasniegums, Vatss iesaistījās partnerattiecībās, lai nodrošinātu riska kapitālu, kamēr viņš strādāja pie konstrukcijas. Neapmierinoties ar šo vienīgo uzlabojumu, Vats nenogurstoši strādāja pie virknes citu uzlabojumu praktiski visās dzinēja daļās. Vats vēl vairāk uzlaboja sistēmu, pievienojot nelielu vakuumsūkni, lai tvaiku no cilindra ievilktu kondensatorā, tādējādi vēl vairāk uzlabojot cikla laiku. Vēl radikālākas izmaiņas salīdzinājumā ar Ņūkomena konstrukciju bija cilindra augšdaļas aizvēršana un zemspiediena tvaika ieviešana virs virzuļa. Tagad jauda bija atkarīga nevis no atmosfēras spiediena un vakuuma starpības, bet gan no tvaika spiediena un vakuuma, kas ir nedaudz augstāka vērtība. Atpakaļgaitas gājiena laikā augšpusē esošais tvaiks pa cauruli tika novadīts uz virzuļa apakšējo daļu, lai to varētu kondensēt lejupgaitas gājiena laikā. Newcomen dzinēja virzuļa hermetizāciju panāca, uz tā augšējās puses uzturot nelielu daudzumu ūdens. Vata dzinējā tas vairs nebija iespējams tvaika klātbūtnes dēļ. Vatss veltīja ievērojamas pūles, lai atrastu funkcionējošu blīvējumu, ko galu galā ieguva, izmantojot tauku un eļļas maisījumu. Arī virzuļa stienis gāja caur cilindra augšējā vāka blīvējumu, kas bija līdzīgā veidā noslēgts.
Virzuļa blīvējuma problēmu radīja tas, ka nebija iespējams izgatavot pietiekami apaļu cilindru. Vatss mēģināja cilindrus izgriezt no čuguna, taču tie bija pārāk neapļveida. Vatss bija spiests izmantot kaltu dzelzs cilindru. Turpmākais citāts ir no Roe (1916):
Kad [Džons] Smitons pirmo reizi ieraudzīja dzinēju, viņš ziņoja Inženieru biedrībai, ka "nav ne instrumentu, ne strādnieku, kas varētu pietiekami precīzi izgatavot tik sarežģītu mašīnu".
Vatss beidzot atzina, ka konstrukcija ir pietiekami laba, lai 1774. gadā to laistu tirgū, un Vata dzinējs tika laists tirgū. Tā kā konstrukcijas daļas varēja viegli uzstādīt jau esošajiem Newcomen dzinējiem, raktuvēs nebija nepieciešams būvēt pilnīgi jaunu dzinēju. Tā vietā Vatss un viņa biznesa partneris Metjū Boultons (Matthew Boulton) izsniedza licenci uz uzlabojumiem dzinēju operatoriem, iekasējot no tiem daļu naudas, ko viņi ietaupītu, samazinot degvielas izmaksas. Dizains bija ļoti veiksmīgs, un tika izveidots Boultona un Vata uzņēmums, lai licencētu dizainu un palīdzētu jauniem ražotājiem būvēt dzinējus. Vēlāk abi atvēra Soho lietuvi, lai ražotu savus dzinējus.
1774. gadā Džons Vilkinsons izgudroja urbjmašīnu, kuras vārpsta, kas tur urbjmašīnas instrumentu, abos galos balstījās caur cilindru, atšķirībā no tobrīd izmantotajiem konsoļveida urbjmašīnām. Ar šo mašīnu viņam izdevās veiksmīgi izurbt cilindru Boultona un Vata pirmajam komerciālajam dzinējam 1776. gadā.
Vats nekad nepārtrauca uzlabot savas konstrukcijas. Tas vēl vairāk uzlaboja darba cikla ātrumu, ieviesa regulatorus, automātiskos vārstus, divpusējas darbības virzuļus, dažādus rotācijas jaudas noņemšanas mehānismus un daudzus citus uzlabojumus. Vata tehnoloģija ļāva plaši komerciāli izmantot stacionāros tvaika dzinējus.
Humfrijs Geinsboro (Humphrey Gainsborough) 1760. gados izgatavoja kondensācijas tvaika dzinēja modeli, ko viņš parādīja Lunārās biedrības loceklim Ričardam Lovellam Edžvortam (Richard Lovell Edgeworth). Geinsboro uzskatīja, ka Vats izgudrojumā bija izmantojis viņa idejas; tomēr Džeimss Vats šajā laikā nebija Lunārās biedrības biedrs, un viņa daudzie apraksti, kuros skaidrota domu procesu secība, kas noveda pie galīgās konstrukcijas, šo stāstu drīzāk atspēko.
Jaudu joprojām ierobežoja zemais spiediens, cilindra darba tilpums, sadegšanas un iztvaikošanas ātrums un kondensatora jauda. Maksimālo teorētisko efektivitāti ierobežoja relatīvi zemā temperatūras starpība abās virzuļa pusēs; tas nozīmēja, ka, lai Vata dzinējs nodrošinātu izmantojamu jaudu, pirmajiem sērijveida dzinējiem bija jābūt ļoti lieliem, un tāpēc to būve un uzstādīšana bija dārga.
Vata divpusējās darbības un rotācijas dzinēji
Vatss izstrādāja divpusējas darbības dzinēju, kurā tvaiks virzuli darbināja abos virzienos, tādējādi palielinot dzinēja ātrumu un efektivitāti. Dubultās darbības princips arī ievērojami palielināja attiecīgā fiziskā izmēra dzinēja jaudu.
1980. gada ASV prezidenta vēlēšanas
1980. gada ASV prezidenta vēlēšanas bija 49. ASV prezidenta vēlēšanas, kas notika 1980. gada 4. novembrī. Vēlēšanās uzvarēja tobrīdējais Kalifornijas gubernators Ronalds Reigans.
Tvaika dzinēja vēsture
Vata divpusējās darbības un rotācijas dzinēji
Boultons un Vatss attīstīja virzuļdzinēju, pārveidojot to par rotācijas tipa dzinēju. Atšķirībā no Ņūkomena dzinēja Vata dzinējs varēja darboties pietiekami vienmērīgi, lai to varētu savienot ar piedziņas vārpstu — izmantojot saules un planētas zobratus -, lai nodrošinātu rotācijas jaudu kopā ar divpusējas darbības kondensācijas cilindriem. Agrākais paraugs tika uzbūvēts kā demonstrators, un to uzstādīja Boultona rūpnīcā, lai darbinātu pogas pulēšanas (pulēšanas) mašīnas vai tamlīdzīgas iekārtas. Šā iemesla dēļ to vienmēr dēvēja par "Lap Engine". Agrīnajos tvaika dzinējos virzuli parasti ar stieni savieno ar līdzsvarotu siju, nevis tieši ar spararatu, tāpēc šos dzinējus dēvē par sijas dzinējiem.
1980. gada ASV prezidenta vēlēšanas
Kandidātu izvirzīšana
Uz Republikāņu partijas nomināciju pieteicās 12 galvenie kandidāti. Priekšā izvirzījās Kalifornijas gubernators Ronalds Reigans. 1980. gada 17. jūlijā viņš arī tika nominēts.
Tvaika dzinēja vēsture
Augstspiediena dzinēji
18. gadsimtā sāka pieprasīt augstāku spiedienu; pret to stingri iebilda Vatss, kurš izmantoja monopolu, ko viņam deva viņa patents, lai neļautu citiem būvēt augstspiediena dzinējus un izmantot tos transportlīdzekļos. Viņš neuzticējās tā laika katlu tehnoloģijai, to konstrukcijai un izmantoto materiālu izturībai.
Augstspiediena dzinēju svarīgākās priekšrocības bija šādas:
Trūkumi bija šādi:
Galvenā atšķirība starp augstspiediena un zemspiediena tvaika dzinēju darbību ir spēka avots, kas virza virzuli. Ņūkomena un Vata dzinējos lielāko daļu spiediena starpības rada tvaika kondensācija, izraisot atmosfēras spiediena (Ņūkomens) un zema spiediena tvaika, kas reti pārsniedz 7 psi katla spiedienu, plus kondensatora vakuums (Vats), kustību virzuļa virzienā. Augstspiediena dzinējā lielāko daļu spiediena starpības nodrošina augstspiediena tvaiks no katla; virzuļa zemspiediena pusē var būt atmosfēras spiediens vai tas var būt saistīts ar kondensatora spiedienu. Ņūkomena indikatoru diagramma, kas gandrīz visa ir zem atmosfēras līnijas, atdzimst gandrīz 200 gadus vēlāk, kad trīskāršas izplešanās dzinēju zemspiediena cilindrs nodrošina aptuveni 20 % dzinēja jaudas, atkal gandrīz pilnībā zem atmosfēras līnijas.
Pirmais zināmais "spēcīga tvaika" aizstāvis bija Jakobs Leupolds, kura motora shēma parādījās enciklopēdiskajos darbos ap 1725. gadu. Visa gadsimta garumā parādījās arī dažādi ar tvaiku darbināmu laivu un transportlīdzekļu projekti, no kuriem viens no daudzsološākajiem bija Nikolā Žozefa Kugno (Nicolas-Joseph Cugnot) projekts, kurš 1769. gadā demonstrēja savu "fardier" (tvaika vagonu). Lai gan nav zināms, kāds darba spiediens tika izmantots šajā transportlīdzeklī, maza izmēra katls nenodrošināja pietiekamu tvaika ražošanas ātrumu, lai fardier varētu veikt vairāk nekā dažus simtus metru, pirms apstāties, lai paceltu tvaiku. Tika ierosināti arī citi projekti un modeļi, taču, tāpat kā 1784. gada Viljama Mērdoka modeli, Boultons un Vatss daudzus no tiem bloķēja.
ASV tas nebija spēkā, un 1788. gadā Džona Fiča (John Fitch) uzbūvēts tvaikonis regulāri kursēja pa Delavēras upi starp Filadelfiju Pensilvānijas štatā un Burlingtonu Ņūdžersijas štatā, pārvadājot pat 30 pasažierus. Šī laiva parasti varēja veikt 7—8 jūdzes stundā, un īsā darbības laikā tā nobrauca vairāk nekā 2000 jūdžu (3200 km). Fitch tvaikonis neguva komerciālus panākumus, jo šo maršrutu pietiekami labi nodrošināja salīdzinoši labi vagonu ceļi. 1802. gadā Viljams Simingtons uzbūvēja praktisku tvaikokuģi, un 1807. gadā Roberts Fultons izmantoja Vata tvaika dzinēju, lai darbinātu pirmo komerciāli veiksmīgo tvaikokuģi.
Savukārt Olivers Evanss atbalstīja "spēcīgu tvaiku", ko viņš izmantoja laivu dzinējiem un stacionārajām vajadzībām. Viņš bija cilindrisko katlu pionieris; tomēr Evansa katli piedzīvoja vairākus nopietnus katlu sprādzienus, kas drīzāk apstiprināja Vata iebildumus. Viņš 1811. gadā Pitsburgā, Pensilvānijas štatā, nodibināja Pitsburgas tvaika dzinēju uzņēmumu. Uzņēmums ieviesa augstspiediena tvaika dzinējus upju kuģu tirdzniecībā Misisipi sateces baseinā.
Pirmo augstspiediena tvaika dzinēju 1800. gadā izgudroja Ričards Trevītiks.
Tvaika paaugstināšana zem spiediena (no termodinamikas viedokļa) ir svarīga tāpēc, ka tas sasniedz augstāku temperatūru. Tādējādi jebkurš dzinējs, kurā izmanto augstspiediena tvaiku, darbojas pie augstākas temperatūras un spiediena starpības nekā zemspiediena vakuuma dzinējs. Tādējādi augstspiediena dzinējs kļuva par pamatu lielākajai daļai virzuļdzinēja tvaika tehnoloģijas attīstības. Tomēr ap 1800. gadu "augsta spiediena" jēdziens nozīmēja to, ko mūsdienās uzskatītu par ļoti zemu spiedienu, t. i., 40-50 psi (276-345 kPa), jo attiecīgā augstspiediena dzinējs bija bezkondensācijas dzinējs, ko darbināja tikai tvaika izplešanās spēks, un pēc tam, kad tvaiks bija veicis darbu, to parasti izvadīja ar augstāku nekā atmosfēras spiedienu. Izplūstošā tvaika spiedienu skurstenī varēja izmantot, lai radītu inducētu vilkmi caur kurtuves režģi un tādējādi palielinātu degšanas ātrumu, tādējādi radot vairāk siltuma mazākā krāsnī, bet uz izplūdes virzuļa puses radot pretspiedienu.
1804. gada 21. februārī Penydarren dzelzs rūpnīcā Merthyr Tydfil, Dienvidvelsā, tika demonstrēta pirmā pašgājēja dzelzceļa tvaika mašīna jeb tvaika lokomotīve, ko uzbūvēja Ričards Trevithick.
Kornvolas dzinējs un maisījums
Ap 1811. gadu Ričardam Trevītikam vajadzēja atjaunināt Vata sūkņu dzinēju, lai to pielāgotu vienam no saviem jaunajiem lielajiem cilindriskajiem Kornvolas katliem. Kad Trevītiks 1816. gadā devās uz Dienvidameriku, viņa uzlabojumus turpināja Viljams Simss. Līdztekus tam Artūrs Vulfs (Arthur Woolf) izstrādāja saliktu dzinēju ar diviem cilindriem, lai tvaiks izplestos augstspiediena cilindrā un pēc tam tiktu izvadīts zemspiediena cilindrā. Efektivitāti vēl vairāk uzlaboja Samuels Groase, kurš izolēja katlu, dzinēju un caurules.
Tvaika spiediens virs virzuļa tika palielināts līdz 40 psi (0,28 MPa) vai pat 50 psi (0,34 MPa), un tagad tas nodrošināja lielāko daļu jaudas lejupejošajam gājienam; vienlaikus tika uzlabota kondensācija. Tas ievērojami paaugstināja efektivitāti, un turpmāk Kornvolas sistēmas sūkņu dzinējus (bieži pazīstamus kā Kornvolas dzinējus) turpināja būvēt jaunus visā 19. gadsimtā. Vecākos Vata dzinējus modernizēja, lai tie atbilstu prasībām.
Korniša uzlabojumu ieviešana bija lēna tekstilrūpniecības apgabalos, kur ogles bija lētas, jo dzinējiem bija lielākas kapitāla izmaksas un tie vairāk nodiluma. Izmaiņas sākās tikai 1830. gados, parasti tās veica, pievienojot vēl vienu (augstspiediena) cilindru.
Vēl viens agrīno tvaika dzinēju ierobežojums bija ātruma mainīgums, tāpēc tie nebija piemēroti daudziem tekstilrūpniecības veidiem, īpaši vērpšanai. Lai panāktu vienmērīgu ātrumu, agrīnajās tvaika dzirnavās izmantoja tvaika dzinēju ūdens sūknēšanai uz ūdens ratu, kas darbināja mašīnas.
Daudzi no šiem dzinējiem tika piegādāti visā pasaulē, un tie daudzus gadus darbojās droši un efektīvi, ievērojami samazinot ogļu patēriņu. Dažas no tām bija ļoti lielas, un šo tipu turpināja būvēt līdz pat 1890. gadiem.
Corliss dzinējs
Korlisa tvaika dzinējs (patentēts 1849. gadā) tika dēvēts par lielāko uzlabojumu kopš Džeimsa Vata. Korlisa dzinējam bija ievērojami uzlabota ātruma kontrole un labāka efektivitāte, tāpēc tas bija piemērots visdažādākajiem rūpnieciskiem lietojumiem, tostarp vērpšanai.
Corliss izmantoja atsevišķas atveres tvaika padevei un izplūdei, kas neļāva izplūdei atdzesēt karstā tvaika izmantoto kanālu. Corliss izmantoja arī daļēji rotējošus vārstus, kas nodrošināja ātru darbību, palīdzot samazināt spiediena zudumus. Paši vārsti arī samazināja berzi, īpaši salīdzinājumā ar slīdvārstiem, kas parasti izmantoja 10 % no dzinēja jaudas.
Corliss izmantoja automātisko mainīgo atslēgšanu. Vārstu pārnesumkārba regulēja motora apgriezienus, izmantojot regulatoru, lai mainītu izslēgšanas laiku. Tas daļēji nodrošināja ne tikai labāku ātruma kontroli, bet arī efektivitātes uzlabošanos.
Porter-Allen ātrgaitas tvaika dzinējs
Portera-Alena dzinējā, kas tika ieviests 1862. gadā, tika izmantots uzlabots vārstu pārnesumkārbas mehānisms, kuru Porteram izstrādāja Allens, ārkārtīgi spējīgs mehāniķis, un sākumā to plaši dēvēja par Allen dzinēju. Ātrgaitas dzinējs bija precīza mašīna, kas bija labi sabalansēta, un šos sasniegumus ļāva panākt progress darbgaldu un ražošanas tehnoloģiju jomā.
Ātrgaitas dzinējs darbojās ar virzuļa ātrumu, kas trīs līdz piecas reizes pārsniedza parasto dzinēju ātrumu. Tam bija arī maza ātruma mainība. Ātrgaitas dzinēju plaši izmantoja zāģētavās, lai darbinātu ripzāģus. Vēlāk to izmantoja elektroenerģijas ražošanai.
Šim dzinējam bija vairākas priekšrocības. Dažos gadījumos to varēja tieši savienot. Ja tika izmantoti zobrati vai siksnas un cilindri, tie varēja būt daudz mazāka izmēra. Arī pats dzinējs bija neliels, ņemot vērā tā radīto jaudu.
Porters ievērojami uzlaboja lidojošās lodes regulatoru, samazinot rotējošo svaru un pievienojot svaru ap vārpstu. Tas ievērojami uzlaboja ātruma kontroli. Līdz 1880. gadam Portera regulators kļuva par vadošo tipu.
Portera-Alena dzinēja efektivitāte bija laba, taču tā nebija līdzvērtīga Korlisa dzinējam.
Vienplūsmas (vai bezplūsmas) dzinējs
Vienplūsmas dzinējs bija visefektīvākais augstspiediena dzinēja tips. To izgudroja 1911. gadā, un to izmantoja kuģos, taču to izspieda tvaika turbīnas un vēlāk kuģu dīzeļdzinēji.
Jūrmalas Mūzikas vidusskola
Jūrmalas Mūzikas vidusskola ir mūzikas profesionālās vidējās izglītības mācību iestāde, kurā sagatavo 3. kvalifikācijas līmeņa mūzikas speciālistus. Skola atrodas Strēlnieku prospektā 30 k-1, Jaundubultos. Mūzikas vidusskolā ir izbūvēta akustiskā koncertzāle, kas nosaukta par Dubultu koncertzāli.
Skolā mācās vairāk kā 500 audzēkņu taustiņinstrumentu, stīgu instrumentu, pūšaminstrumentu, sitaminstrumentu un vokālās mūzikas programmās. Skolā strādā vairāk nekā 70 pedagogu un 20 darbinieku.
Vēsture
Jūrmalas Mūzikas skola ir dibināta 1960. gadā, ilgu laiku tā atradās pārbūvētā vasarnīcas ēkā Smilšu ielā 7, Majoros. Pirmajā mācību gadā skolā strādāja četri pedagogi un mācījās 28 audzēkņi, līdz 2003. gadam skolas direktors bija Andrejs Upmacis, bet direktora vietniece mācību darbā bija Irēne Štrause. Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā 1990. gadā to pārveidoja par mūzikas vidusskolu.
2018. gadā Jūrmalas Mūzikas vidusskolu pārcēla uz jaunbūvētu ēku Strēlnieku prospektā 30, blakus agrākajai Dubultu ģimnāzijas ēkai Strēlnieku prospektā 32, kurā ilgstoši atradās Dubultu bibliotēka. Kopumā skolu absolvējuši vairāk kā 1500 audzēkņu.
Izglītības programmas
Jūrmalas Mūzikas vidusskola īsteno šādas profesionālās ievirzes izglītības programmas:
Arakāžu
Arakāžu (pt-br, ) ir ostas pilsēta Brazīlijas ziemeļaustrumos, Seržipi štata administratīvais centrs. Tā atrodas Kontigipas upes krastos, aptuveni 10 km no Atlantijas okeāna. 2016. gadā Arakāžu dzīvoja 642 tūkstoši iedzīvotāju.
Maļutki
Maļutki var būt:
Arakāžu
Arakāžu ir dibināta 1592. gadā, bet par pilsētu tā kļuva 1855. gadā, kad bija vajadzīgs jaunizveidotā Seržipi štata administratīvais centrs. 1967. gadā tika dibināta Seržipi Štata universitāte. 1970. gados netālu no Arakāžu Atlantijas okeānā sāka iegūt naftu.
Nātru dzimta
Nātru dzimta (la) ir augu dzimta rožu rindā. Dzimtā ir aptuveni 2625 sugas, kas sagrupētas 53 ģintīs. Lielākās ģintis ir Pilea (500—715 sugas), Elatostema (300 sugas), Urtica (80 sugas) un Cecropia (75 sugas). Cecropia ģintī ir klasificēti daudz mirmekofīti — augi, kuriem ir mutuālisms ar skudrām.
Nātru dzimtas sugas ir sastopamas visā pasaulē, izņemot polāros reģionus.
Apraksts
Nātru dzimtas sugas var būt krūmi (piemēram, Pilea), liānas, lakstaugi (piemēram, Urtica, Parietaria) un reti — koki (Dendrocnide, Cecropia). Viņu lapas parasti ir veselas un ar pielapēm. Bieži augiem ir dzeloši matiņi, kā arī ziedi parasti ir viendzimuma ziedi — tie var būt gan vienmāju, gan divmāju. Augi tiek apputeksnēti ar vēju.
Klasifikācija
Mūsdienu molekulārā filoģenētika nātru dzimtā klasificē šādus taksonus:
Kolkasraga iela
Kolkasraga iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Āgenskalnā. Kolkasraga iela sākas krustojumā ar Mazo Nometņu ielu pie Meteora parka un beidzas krustojumā ar Pārslas ielu. Kopējais ielas garums ir 380 metri, tā ir klāta ar asfalta un bruģa segumu. Kolkasraga ielā ir īres namu apbūve.
Iela ir nosaukta Latvijas piekrastes izteiktākā zemesraga — Kolkas raga — vārdā.
Ielu savienojumi
Kolkasraga iela ir savienota ar šādām ielām:
59. autobusu maršruts (Rīga)
59. autobusu maršruts bija Rīgas sabiedriskā transporta minibusu, vēlāk autobusu maršruts, kas kursēja no Latvijas Universitātes Inženieru ielas un Raiņa bulvāra krustojumā līdz Televīzijas centram Zaķusalā. Bija visīsākais un vismazāk noslogotais autobusu maršruts Rīgā.
Vēsture
Maršruts tika atklāts, aizstājot 20. trolejbusu maršrutu, kuru slēdza mazās pasažieru plūsmas dēļ. 2020. gada martā, sakarā ar Latvijā izsludināto ārkārtas situāciju, tika pieņemts lēmums uz laiku slēgt 59. autobusu maršrutu pasažieru skaita krituma dēļ.
2020. gada 1. septembrī 59. autobusu maršruts atsāka kustību, mikroautobusu vietā to sāka nodrošināt "Rīgas Satiksmes" Ikarus E91 modeļa autobusi, iekāpšana tajos tika organizēta pa priekšējām durvīm. No 2020. gada 22. oktobra iekāpšanas kārtība pa pirmajām durvīm tika atcelta, pārvadājumus sāka nodrošināt ar divpadsmitmetrīgajiem Solaris Urbino un Mercedes-Benz Citaro autobusiem.
No 2021. gada 16. janvāra līdz 31. augustam maršruts uz laiku atkal bija slēgts, saistībā ar otrā ārkārtas stāvokļa izsludināšanu valstī un COVID-19 pandēmijas izraisīto reisu samazināšanu.
2022. gada 31. augustā pēdējais 59. autobusu maršruta reiss izbrauca no Televīzijas centra galapunkta plkst. 23:30 un pienāca Latvijas Universitātes galapunktā plkst. 23:41. Pēdējā šeit kursējušā autobusa borta numurs bija 77032.
No 2022. gada 1. septembra ir aizvietots ar 20. trolejbusu maršrutu.
Gāzu konstante
Par gāzu konstanti sauc gan universālo gāzu konstanti, gan specifisko gāzu konstanti. Universālā gāzu konstante R ir Bolcmaņa konstantes molārais ekvivalents un skaitliski ir vienāda ar viena mola ideālas gāzes izplešanās darbu izobāriskā procesā, temperatūrai palielinoties par 1 K. Specifiskā gāzu konstante R_{spec} ir gāzu konstante, kas atkarīga no konkrētās gāzes molekulmasas, tātad atbilst reālai gāzei. Gāzu konstanti izsaka vienībās enerģija uz vielas daudzumu, reizinātu ar temperatūras pieaugumu (piemēram, J/(mol⋅K) ).
Saistība ar Bolcmaņa konstanti
R=k_BN_A, kur R ir universālā gāzu konstante, k_B ir Bolcmaņa konstante, N_A ir Avogadro skaitlis.
Bolcmaņa konstanti izmanto aprēķiniem, kas apraksta pētāmo objektu mikroskopiskajās sistēmās (atsevišķas molekulas), bet gāzu konstante nepieciešama ar makroskopiskajām sistēmām (vielas daļiņu skaits ietverts vielas daudzumā, kas izteikts molos) saistītiem aprēķiniem.
Universālā gāzu konstante
, kur R ir universālā gāzu konstante, p ir gāzes spiediens, V ir gāzes tilpums, \nu ir vielas (gāzes) daudzums, T ir gāzes absolūtā temperatūra.
Specifiskā gāzu konstante
Tā kā reālām gāzēm piemīt novirzes no Avogadro likuma, precīzākiem aprēķiniem izmanto specifisko gāzu konstanti gāzēm vai to maisījumiem.
, kur R_{spec} ir specifiskā gāzu konstante, R ir universālā gāzu konstante, M ir gāzes molmasa, k_B ir Bolcmaņa konstante, m ir gāzes ir molekulas masa.
Tāpat specifisko gāzu konstanti var aprēķināt ar Majera sakarību
, kur c_p ir gāzes īpatnējā siltumietilpība nemainīgā spiedienā, c_V ir gāzes īpatnējā siltumpietilpība nemainīgā tilpumā.
c_p un c_V starpība skaitliski ir vienāda ar gāzes izplešanās darbu p(V_2-V_1), gāzes spiedienam nemainoties un gāzes temperatūrai palielinoties par 1 K. (Par izplešanās darbu detalizētāk var lasīt rakstā Termodinamika.)
Ceru ķauķis
Ceru ķauķis (Acrocephalus schoenobaenus) ir neliels kāpelētājķauķu dzimtas (Acrocephalidae) dziedātājputns. Ligzdo Eiropā un Āzijas rietumos un centrālajā daļā, ziemo Āfrikā. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Izplatība
Ceru ķauķis ir gājputns. Ligzdo gandrīz visā Eiropā, līdz pat galējiem ziemeļiem, taču neligzdo Vidusjūras reģionā, Islandē un Skandināvijas kalnu rajonos. Areāls uz austrumiem turpinās līdz Sibīrijas centrālajai daļai un Vidusāzijai. Citur ārpus Eiropas fragmentēta populācija mājo Turcijā, kā arī šaurs areāla dienvidu atzars iestiepjas Aizkaukāzā. Ziemo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras.
Latvijā
Ceru ķauķis Latvijā ir parasts ligzdotājs un bieži sastopams arī ceļošanas laikā. Uzturas pie ūdenstilpēm (galvenokārt pie aizaugošiem ezeriem ar plašām niedru audzēm), arī mitrās, aizaugošās pļavās, tīrumu ieplakās, dīķos, jūras piekrastē, kā arī grāvmalēs — visur, kur aug kaut neliels daudzums niedru. Populācijas lielums Latvijā ir apmēram 80 000—200 000 ligzdojošu pāru.