cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilis Vītols (būvuzņēmējs)
Dzīvesgājums
V.Vītols aktīvi iesaistījās trimdas latviešu sabiedriskajā darbā: darbojās Venecuēlas Latviešu apvienībā un arī Dienvidamerikas Latviešu apvienībā, divus gadus bija tās priekšsēdētājs. Sešus gadus bija Pasaules Brīvo Latviešu Apvienības (PBLA) valdes loceklis. Apmēram divdesmit gadus bija Latvijas Brīvības fonda pārstāvis Venecuēlā (kopš tā dibināšanas), darbojās fonda līdzekļu vākšanas pasākumos. No 1992. līdz 1999. gada sākumam pildīja Latvijas Republikas goda konsula pienākumus Venecuēlā. Ir jaunākās latviešu studentu korporācijas Fraternitas Vanenica biedrs. Venecuēlā apbalvots ar Diego de Losada ordeni (2. klases) par darbu saimniecības jomā.
1996. gadā Vilis Vītols ar ģimeni Latvijā nodibina Māras Banku,vienu no nedaudzajām Latvijas bankām ar tikai latviešu akcionāriem. 1999. gadā ar ģimeni pārceļas uz patstāvīgu dzīvi Latvijā. 2002. gadā Vilis un Marta Vītoli dibina Vītolu fondu, kas piešķir stipendijas spējīgiem lauku jauniešiem studijām kādā no Latvijas augstskolām. Vilis un Marta Vītoli ir arī Kokneses fonda dibinātāji un Likteņdārza izveides idejas autori.
Vilis Vītols bija partijas "Jaunais laiks" biedrs. Partijas valdības laikā (2003.g.) V.Vītols strādājis VAS “Latvenergo” un Privatizācijas aģentūras padomēs.
2010.gadā izdota V. Vītola grāmata "Savējiem", kurā apkopotas viņa pārdomas par Latvijai un latviešiem svarīgiem tematiem.
Teic, kur zeme tā (albums)
Teic, kur zeme tā ir Raimonda Paula trešais dziesmu albums. Tas izdots skaņuplatē 1971. gadā, atkārtoti izdevumi 1972. un 1979. gadā. 2002. gadā albums izdots CD formātā.
Dziesmas "Zilā" un "Soļi smiltīs" lietuviešu valodā iekļautas Lietuvas ansambļa "Oktāva" 1972. gadā izdotajā skaņuplatē.
Dziesmas
1. Teic, kur zeme tā (A. Krūkļa vārdi) – M. Vilcāne, N. Bumbiere, O. Grinbergs, V. Lapčenoks
2. Mirdzošais gliemežvāks (A. Krūkļa vārdi) – M. Vilcāne un O. Grinbergs
3. Zilā (J. Petera vārdi) – V. Lapčenoks
4. Ances romance (no kinofilmas "Klāvs – Mārtiņa dēls") (J. Petera vārdi) – M. Vilcāne
5. Ar mani atkal runā kaijas (A. Krūkļa vārdi) – N. Bumbiere un V. Lapčenoks
6. Savāda vasara (A. Krūkļa vārdi) – N. Bumbiere un V. Lapčenoks
7. Somu pirts (A. Auziņa vārdi) – O. Grinbergs
8. Dziesmas no kinofilmas "Vella kalpi" (J. Anerauda vārdi):
9. Soļi smiltīs (Z. Purva vārdi) – M. Vilcāne
10. Vēstule meitenei (V. Ogas vārdi) – V. Lapčenoks
11. Dziesmiņa Rīgai (Z. Purva vārdi) – O. Grinbergs un sieviešu vokālais ansamblis
Shahed
Shahed (fa — "liecinieks") ir Irānas tāla darbības rādiusa militārie droni, kas izstrādāti militārajā uzņēmumā Shahed Aviation Industries.
Irānas dronus pirmo reizi lietoja Jemenas pilsoņu kara laikā, lai 2019. gadā uzbruktu Saūda Arābijas naftas atradnēm. Vēlāk tos izmantoja gan Sīrijas pilsoņu karā, gan arī Krievijas 2022. gada iebrukuma laikā Ukrainā ar nosaukumu Герань-2.
Vēsture
Pēc Rietumvalstu izlūkdienestu ziņām 2022. gada 20. augustā Teherānas lidostā nolaidās Krievijas transporta lidmašīna "Il-76" ar ASV un Lielbritānijas ieročiem, kurus Krievija bija ieguvusi Ukrainā. Krievijas valdības pārstāvji samaksājuši 140 miljonus eiro par pirmo bezpilota lidaparātu partiju, kurā bija 100 droni-kamikadzes "Shahed" un seši lielie lidaparāti.
Lorenco Bandīni
Lorenco sākotnēji piedalījās motociklu sacīkstēs un tad nonāca pie autosacīkstēm. 1957. gadā viņš sāka piedalīties autosacīkstēs ar aizņemtu Fiat 1100.[3] Goliardo Freddi, atzīstot Bandīni talantu, nolēma viņu atbalstīt. 1963. gadā Bandīni apprecējās ar Goliardo meitu Margeritu un turpināja strādāt ģimenes garāžā Milānā.
Karjera
1958. gadā viņš ar automašīnu Lancia Appia Zagato guva pirmo uzvaru Mille Miglia izturības autosacīkšu klasē, kā arī tajā pašā gadā ar Berkeley automašīnu uzvarēja 12 stundu sacīkstēs Moncas trasē. Pēc tam viņš sacentās Formula Junior. Bandīni iegādājās Volpini Formula Junior automašīnu un savās pirmajās sacīkstēs Sicīlijā ieņēma trešo vietu. 1959. un 1960. gadā viņš brauca ar Formula Junior Stanguellini. 1960. gadā viņš ieņēma ceturto vietu Formula Junior pasaules čempionātā.
1961. gadā Bandīni un viņa kolēģis, itāļu braucējs Džankarlo Bageti, abi pretendēja uz vietu Ferrari. Ferrari izvēlējās Džankarlo, un Bandīni pievienojās Scuderio Centro Sud komandai. Vēlāk, 1961. gadā, Bandīni aizvadīja savas pirmās pasaules čempionāta sacīkstes Spa trasē, no tām viņam nācās izstāties, jo automašīnai bija dzinēja defekts. 1961.-1962. gada ziemā viņš brauca Tasman Series sacīkstēs Austrālijā un Jaunzēlandē.
1962. gadā Bandīni tika pieņemts Ferrari 1962. un 1963. gada sezonai, un viņš pārcēlās uz Maranello, netālu no komandas galvenās vadības. 1962. gadā viņš debitēja ar Ferrari Monako Grand Prix, beidzot sacīkstes trešajā vietā.
1963. gadā Ferrari nolīga Bandīni tikai uz sporta automobiļu sacīkstēm. Kopā ar Ludoviko Skarfioti viņš tajā gadā uzvarēja Le Mans 24 stundu sacīkstēs, ierindojās otrajā vietā Targa Florio sacīkstēs, ik pa laikam arī sacentās Formula 1 Scuderio Centro Sud komandas sastāvā. Labo rezultātu virkne, tostarp piektā vieta Lielbritānijas Grand Prix izcīņā, pārliecināja Ferrari viņu paturēt kā Formula 1 sacīkšu braucēju uz atlikušo sezonas daļu.
1964. gadā Bandīni aizvadīja savu labāko Formula 1 sezonu. Viņš uzvarēja pirmajā Austrijas Grand Prix Zeltvegas trasē un izcīnīja vēl divus pjedestālus Vācijā un Itālijā. Meksikas Grand Prix izcīņā Bandīni brauca otrais, kad nolēma ļaut savam komandas biedram Džonam Surtesam pabraukt garām, tādējādi ļaujot viņam iegūt pietiekami daudz punktus, lai uzvarētu pasaules čempionātu.
1965. gadā Bandīni uzvarēja Targa Florio. 1966. gadā sezonas vidū no Ferrari aizgāja Surtess, Bandīni kļuva par komandas vadītāju. Tajā gadā viņam nepaveicās uzvarēt Francijas un ASV Grand Prix, kurās sākotnēji viņš bija līderis, bet mehānisku problēmu dēļ viņš zaudēja savu pārsvaru. Bandīni ātrākais aplis bija Monako Grand Prix izcīņā ar 2,4 litru V-6 Ferrari, kur viņš guva otro vietu. Vēlāk sezonā Bandīni palīdzēja režisoram Džonam Frankenheimeram uzņemt filmu “Grand Prix”. Filmā "The Making of Grand Prix" aktrise Eva Saint ar rūgtumu atzīmēja, ka šajā vietā gadu vēlāk sacīkstēs gāja bojā Bandīni
1967. gadā Bandīni uzvarēja Deitonas 24 stundu sacīkstēs un Moncas 1000 km sacīkstēs, abās sacīkstēs ar Krisu Eimonu.
Lorenco Bandīnī negadījums un nāve
1967. gada 7. maijā Bandīni sacentās Monako Grand Prix izcīņā, kur 82. aplī, braucot otrais aiz Denija Hulma, viņš zaudēja kontroli pār savu automašīnu. Viņa Ferrari kreisais aizmugurējais ritenis atsitās pret aizsargbarjeru, izraisot nevienmērīgu slīdēšanu. Automašīna atsitās pret apgaismes stabu un sāka kūleņot. Tā trāpīja pa salmu ruļļiem, kas bija trases malā, mašīnai tika pārrauta degvielas tvertne, un dzirksteles aizdedzināja degvielu. Bandīni bija iesprostots zem automašīnas. Palīgi apgāza viņa automašīnu vertikāli un bezsamaņā esošo Bandīni izvilka no degošā Ferrari, pēc kā tas eksplodēja. Tiek uzskatīts, ka, cenšoties pacelt apgāzto automašīnu, degviela noplūda uz karstajām bremzēm vai izplūdes caurules un izraisīja eksploziju
Bandīni guva trešās pakāpes apdegumus uz vairāk nekā 70 % ķermeņa, kā arī krūškurvja brūci un desmit krūškurvja lūzumus.
Komandas
Lorenco Bandīni savas karjeras laika dabojās piecās komandās :
Lorenco Bandīni trofeja
Lorenco Bandīni trofeja (Trofeo Lorenco Bandīni) ir ikgadēja balva, ar ko godina atsevišķu personu vai komandu sasniegumus Formula 1 autosacīkstēs. Balvu 1992. gadā iedibināja Frančesko Asirelli un Tiziano Samorè no Brisighelas. Tā nosaukta itāļu autosportista Lorenco Bandīni vārdā, kurš nomira trīs dienas pēc smagiem apdegumiem 1967. gada Monako Grand Prix izcīņā
Apbalvojuma trofeja ir keramikas replika Bandīni Ferrari 312/67 automašīnai, ko rotā keramiķa Goffredo Gaeta veidots numurs 18. To, kurš saņems balvu nosaka ne tikai sasniegtie rezultāti, bet arī tas, kā panākumi gūti, braucēja raksturu un pieeja sacīkstēm.
Šis apbalvojums autosporta pasaulē tiek uzskatīts par ļoti prestižu. 1993. un 1994. gadā apbalvojums netika piešķirts, un neviens balvu nav ieguvis divas reizes, jo autosportisti drīkst tikt nosaukti par tā saņēmējiem tikai vienu reizi, lai dotu iespēju iegūt citiem braucējiem.
Intelsat II F-2
Kosmisko aparātu izgatavoja ASV uzņēmuma Hughes Aircraft Company kosmosa un sakaru nodaļa (tagad ietilpst Boeing) uz platformas HS-303A bāzes. Tas bija cilindra formas (142 × 67 cm), stabilizācija nodrošināta ar rotāciju ap centrālo asi. Bija apgādāts ar diviem raidītājiem.
Valsts (Platons)
"Valsts" (el) ir dialogs, kura autors ir Platons. Viņš to sarakstīja apmēram 380. gadā p.m.ē. Šajā darbā Sokrats un vairāki citi atēnieši un ārzemnieki diskutē par taisnīgumu, tā nozīmi, kā arī par to, kas ir ideāla valsts un kādiem jābūt cilvēkiem.
"Valsts" ir Platona slavenākais darbs, tāpat tas tiek uzskatīts par vienu no vēsturiski un intelektuāli ietekmīgākajiem darbiem filozofijā un politikas teorijā. Nav precīzi zināms, kad šie dialogi ir notikuši, pastāv uzskats, ka tas ir noticis Peloponēsas kara laikā. Darbs ir ticis izdots arī latviešu valodā.
Tūska
Tūska ir ūdens, elektrolītu un olbaltumvielu maiņas traucējumi, kad šķidrums uzkrājas kādas ķermeņa daļas starpšūnu telpā vai serozos dobumos, tūska var būt vispārēja. Vietēju tūsku un pietūkumu izraisa asinsvadu inervācijas traucējumi, indīgas vielas (bišu inde, ķīmiskas vielas), asinsrites traucējumi (piemēram, sakarā ar vēnu paplašināšanos), iekaisumi un citi. Tūskas pamatā ir šķidruma pastiprināta pāriešana no kapilāriem audos.
Sirds tūska
Sirds tūska veidojas sirds mazspējas gadījumā. Pavājinoties sirdsdarbībai, asinis sakrājas venozajos asinsvados, kapilāros paaugstinās spiediens un asins šķidrā daļa pāriet audos. Līdz ar to samazinās asins daudzums artērijās, cieš orgānu asins apgāde. Nierēs samazinās urīna veidošanās, un kopējais šķidruma daudzums organismā palielinās. Pastiprinās virsnieru hormona aldesterona un hipofīzes hormona vazopresīna darbība (aldosterons palielina sāls aizturi, vazopresīns — ūdens aizturi organismā). Līdz ar to palielinās asins tilpums, asinis vēl vairāk uzkrājas vēnās, pieaug šķidruma pāreja audos. Sirds tūska vispirms parādās zemākajās ķermeņa daļās, kur venozo asiņu aizplūdes traucējumi rodas vispirms.
Nieru tūska
Nieru tūska veidojas sakarā ar olbaltumvielu daudzuma samazināšanos asinīs dažu nieru slimību gadījumā. Līdz ar to samazinās asiņu spēja aizturēt ūdeni un asiņu šķidrā daļa pastiprināti pāriet audos. Pievienojas sāls un ūdens hormonāla aizture organismā. Lai samazinātu tūsku, mēdz ierobežot sāls daudzumu uzturā.
Džeks Grīlišs
Karjera
Spēlējis Īrijas jauniešu izlasēs. 2015. gadā Grīlišs paziņoja, ka pārstāvēs Anglijas futbola izlasi. Piedalījies 2020. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Aston Villa
Manchester City
Anglija
Sidonia Vajda
Sidonia Vajda (hu; dzimusi Odorhejusekujeskā) ir Rumānijas un Ungārijas starptautiskā lielmeistare šahā (1998).
Biogrāfija
Vairākkārt piedalījusies Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos dažādās vecuma kategorijās. 1995. gadā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā U16 vecuma grupā un izcīnījusi bronzas medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā. 1999. gadā Erevānā izcīnījusi bronzas medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā.
Kopš 2000. gada šaha turnīros pārstāv Ungāriju. 2002. gadā kļuvusi par Ungārijas sieviešu šaha čempionāta vicečempioni, bet 2004. un 2015. gadā uzvarējusi Ungārijas sieviešu šaha čempionātos. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte, tajā skaitā 2009. gadā uzvarējusi Ungārijas pilsētā Pakšā, bet 2015. gadā kopā ar Tīciju Garu un Ivetu Rajlihu dalījusi pirmo vietu Budapeštā.
Pārstāvējusi Rumānijas un Ungārijas komandas lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1994. gadā Vajdai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1998. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2003. gadā saņēmusi arī starptautiskā meistara vīriešiem (IM) nosaukumu.
Malgožata Basa-Roguska
Malgožata Basa-Roguska (pl; dzimusi ) ir bijusī poļu džudiste un brīvā stila cīkstone, Pasaules čempionāta bronzas medaļniece, trīskārtējā Eiropas čempione.
Biogrāfija
Malgožata Basa izcīnīja bronzas medaļu 1997. gada pasaules čempionātā Klermonferānā (svara kategorijā līdz 62 kg). Viņa uzvarēja trijos Eiropas čempionātos — 1996. gadā Oslo (svara kategorijā līdz 65 kg), 2001. gadā Budapeštā (svara kategorijā līdz 62 kg) un 2002. gadā Seinejoki (svara kategorijā līdz 63 kg), bet 1999. gada Eiropas čempionātā Gēcisā viņa ieguva sudraba medaļu (svara kategorijā līdz 62 kg). 2002. gada pasaules studentu čempionātā Edmontonā viņa ieguva zelta medaļu (svara kategorijā līdz 63 kg).
Citos startos pasaules čempionātos viņa ieņēma šādas vietas: 1994. gadā — 11. vieta (svara kategorijā līdz 65 kg); 1995. gadā — 4. vieta (svara kategorijā līdz 65 kg); 1998. gadā — 5. vieta (svara kategorijā līdz 56 kg); 1999. gadā — 11. vieta (svara kategorijā līdz 62 kg); 2000. gadā — 4. vieta (svara kategorijā līdz 62 kg); 2001. gadā — 6. vieta (svara kategorijā līdz 62 kg); 2002. gadā — 5. vieta (svara kategorijā līdz 63 kg) un 2003. gadā — 17. vieta (svara kategorijā līdz 63 kg). Atlikušajos startos Eiropas čempionātos viņa ieņēma šādas vietas: 1997. gadā — 5. vieta (svara kategorijā līdz 62 kg); 1998. gadā — 6. vieta (svara kategorijā līdz 62 kg); 2000. gadā — 11. vieta (svara kategorijā līdz 62 kg); 2003. gadā — 4. vieta (svara kategorijā līdz 63 kg); 2004. gadā — 5. vieta (svara kategorijā līdz 59 kg).
Viņa bija Polijas čempione 1994. gadā (svara kategorijā līdz 70 kg), 1995. un 1996. gadā (svara kategorijā līdz 65 kg), 1997., 1998., 1999. un 2000. gadā (svara kategorijā līdz 62 kg), 2002. gadā svarā (svara kategorijā līdz 63 kg) un 2004. gadā (svara kategorijā līdz 59 kg) un 2003. gadā vicečempione (svara kategorijā līdz 63 kg)[3].
Nodarbojās arī ar džudo. Viņa bija 1995. gada vicečempione atklātajā kategorijā un bronzas medaļniece kategorijā (svara kategorijā līdz 72 kg).
Gubu strauts
Gubu strauts ir Cieceres labā krasta pieteka Saldus novadā. Iztece - uz ziemeļrietumiem no Cāļlauka. Tek rietumu virzienā. Ietek Ciecerē pēc valsts autoceļa A9 (Rīga (Skulte)–Liepāja) šķērsošanas.
Mašpī vampanoagu indiāņu muzejs
Mašpī vampanoagu indiāņu muzejs ir kultūras centrs, kas atrodas Mašpī pilsētā Masačūsetsas štatā, ASV. Tā apmeklētāji var iepazīt vietējo indiāņu vēsturi un kultūru. Gandrīz deviņas desmitdaļas vampanoagu dzīvo Mašpī apkārtnē, un kultūras nams šai kopienai kalpo par svarīgu pulcēšanās vietu.
Pēc epidēmijām un Metakometa sacelšanās izdzīvojušie kontinentālās daļas pokanoketi, Keipkoda nauseti, Rodailendas sakoneti un daļa nipmuku tika pārvietoti uz Bārnsteiblas apgabala rietumu daļu Mašpī apkārtnē. Vienkopus sapulcināšana, kontakti ar blakus esošās Martas Vainjardas salas vampanoagiem un rasu aizspriedumi ļāva Mašpī kopienai izdzīvot vairāku gadsimtu garumā. Mūsdienās Mašpī vampanoagu cilts ir viena no divām federāli atzītām vampanoagu ciltīm. Otra kopiena dzīvo Akuinahas apkārtnē Martas Vainjardas salā.
Muzeja ēka
Muzeja ēka celta 18. gadsimta beigās vai 19. gadsimta sākumā un ir viena vecākām pilsētas būvēm, kas saglabājusies līdz mūsdienām. Šajā laikā Mašpī eiropiešu izcelsmes iedzīvotāju skaits bija salīdzinoši neliels. 1863. gadā ēku ieguva vampanoags Timotijs Poknets, kurš panāca štata valdības garantētu cilts autonomiju. Pagājušā gadsimta 60. gados un 70. gadu sākumā cilts pārstāvji māju atjaunoja un 1973. gadā atklāja muzeju.
Blakus muzejam plūst nelielā Mašpī upe, uz kuras uzstādīts muzejam piederošais zivju ceļš.
Ekspozīcija
Muzejs aplūko vampanoagu vēsturi daudzu gadsimteņu garumā kopš vissenākajiem laikiem līdz mūsdienām. Ekspozīcijā redzami dažādi darbarīki, grozi, medību un zvejas piederumi, no koka grebti trauki, brīvdabas vigvams, saskaņā ar senām tradīcijām austi priekšmeti un podniecības izstrādājumi, no dzīvnieku ādām darinātas apģērba sastāvdaļas. Kultūras centru bagātīgi papildina ilustrācijas, gleznas, fotogrāfijas, kartes un citi dokumentāri materiāli.
Mazozoli
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Mazozolu muižas (Oselhof) centru. Muižas apbūve (kungu māja, staļļi, kūts, klēts, kalte, kalve, parks) ir vietējas nozīmes kultūrvēstures piemineklis.
Laikmetu griežos
"Laikmetu griežos" ir 1981. gadā Latvijas PSR uzņemta spēlfilma, vēsturiska drāma. Filmas režisors ir Gunārs Piesis. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc Andreja Upīša romānu "Kunga pātaga" un "Pirmā nakts" motīviem.
Sižets
17. gadsimta beigas Vidzemē. Uzzinājis par sava muižas pārvaldnieka patvaļībām, jaunais barons fon Brimmers pamet mācības Vācijā, lai atgrieztos muižā aizstāvēt savus zemniekus. Ar barona piekrišanu zemnieki izrēķinās ar pārvaldnieku. Tomēr pēc tam barons tiek arestēts un muižu nodod citam.
917. gads
917. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Gundars Rullis
Gundars Rullis (1955) ir latviešu roka un blūza mūziķis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1955. gadā Stokholmā. Divpadsmit gadus mācījās spēlēt vijoli, bet padsmitnieka gados sāka spēlēt elektrisko ģitāru.
1974. gadā kopā ar basa ģitāristu Marku Opeskinu un dzejnieku Juri Kronbergu izveidoja psihedēliskā roka un blūzroka grupu "Prusaku ansamblis", kas ierakstīja tikai vienu albumu.
1979. gadā kopā ar Māri Rozenbahu (bungas) un Pēteri Šmitmani (ģitāra) nodibināja new wave un blūza grupu Alis P, kas 1988. gadā mājas studijā ierakstīja albumu "Alis iet pastaigāt". Neilgi pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas deklarācijas viņš 1990. gadā tika uzaicināts uzstāties koncertā Rīgas Politehniskajā institūtā un ar singlu "Laimīgs" piedalījās 1990. gada "Mikrofona aptaujā". Strādāja Zviedrijā kā apskaņotājs mūzikas klubā, kopš 2007. gada dzīvo arī Rīgā, ir grupas "Dzelzs vilks" skaņu operators. 2009. gadā Rīgā kopā ar bundzinieku Svanti Draki mājas studijā ierakstīja otro albumu "Uz priekšu", 2012. gadā albumu "Attiecību Putra", bet 2015. gadā albumu "Ciparu pasaule", kas tika izvirzīts Mūzikas ierakstu Gada balvai nominācijā "Roka un metāla mūzikas albums".
Mazozolu muiža
Mazozolu muiža (de) atradās Mazozolu pagastā. Muižas apbūve (kungu māja, staļļi, kūts, klēts, kalte, kalve, parks) ir vietējas nozīmes kultūrvēstures piemineklis.
"Estonia" piemiņas memoriāls
"Estonia" piemiņas memoriāls ir viena no piemiņas vietām Baltijas jūrā nogrimušajam prāmim "Estonia". Piemiņas vieta atrodas Stokholmā Jūrgordenā blakus kapsētai (sv), netālu no Vāsas muzeja.
Piemiņas vieta ir veltīta 1994. gada 28. septembrī pārbraucienā no Tallinas un Stokholmu jūrā nogrimušā prāmja motorkuģa "Estonia" bojā gājušajiem 852 cilvēkiem no dažādām valstīm: Latvijas, Igaunijas, Lietuvas, Zviedrijas, Somijas, Norvēģijas, Dānijas, Krievijas, Marokas, Vācijas, Kanādas, Lielbritānijas, Francijas, Nīderlandes, Baltkrievijas, Ukrainas un Nigērijas.
Memoriālu atklāja 3 gadus pēc kuģa katastrofas, 1997. gada 28. septembrī, to projektēja poļu mākslinieks Miroslavs Balka ar diviem ainavu arhitektiem — Tomasu Andersonu un Andresu Jēnsenu. Piemiņas vietu veido 2,5 metrus augstas un 11 metrus garas blāva granīta sienas, kas rada iespaidu par neapjumtu trijstūra telpu. Trijstūra vidū aug koks, kas ir aptverts ar gredzenu, kurā ir norādīta precīza prāmja nogrimšanas vieta.
Vairākuma bojā gājušo vārdi ir iegravēti memoriāla sienās, izņemot tos 37 cilvēkus, kuru radinieki nav devuši tam piekrišanu.
Audzējs
Audzējs ir jaunveidojums, kas rodas vietējas, pastiprinātas audu augšanas dēļ, turklāt šūnu augšana un vielmaiņa nenoris normāli. Audzēja audi atšķiras no normālajiem audiem ar šādām galvenajām specifiskajām bioloģiskajām īpatnībām: atšķirīga šūnu un audu uzbūve, šūnu spēja strauji un nepārtraukti dalīties, autonomi augt, atbīdot veselos audus vai ieaugot tajos, spēja izveidot jaunu audzēju, ja audzēja šūnas nonāk citā organisma vietā. Audzējus nedrīkst sajaukt ar audu pietūkumu, kas rodas, piemēram, no traumas vai iekaisuma.
Audzēju iedalījums
Atkarībā no izcelsmes audzējus iedala 2 galvenajās grupās: epitēlijaudu un saistaudu audzēji. Nereti audzējus klasificē, nosaucot pēc orgāna, kurā tie veidojušies, piemēram, hepatoma — aknu audzējs, neirinoma — nervu audu audzējs, angioma — asinsvadu audzējs. Atkarībā no augšanas īpatnībām audzējus iedala labdabīgos un ļaundabīgos.
Ļaundabīgie audzēji
Šie audzēji gandrīz vienmēr aug ātri, iespiežas veselajos audos un orgānos, rada perēkļus citās organisma vietās, kur audzēja šūnas nokļūst ar asinīm.
Olidata
Olidata ir Itālijas informācijas tehnoloģiju un elektronikas uzņēmums. Uzņēmums tika dibināts 1982. gadā Čezēnā, to dibināja Karlo Rosi un Adolfo Savīni.
Olidata bija viens no lielākajiem datoru aparatūras ražotājiem Itālijā. Tas arī izstrādāja lietojumprogrammatūru. Uzņēmuma grāmatvedības un administratīvās programmatūras nodaļas tika pārdotas Olivetti.
Olidata ražoja LCD televizorus. 2008. gada aprīlī uzņēmums paziņoja, ka tiks uzsākta JumPc ražošana, kas ir Intel ražotā Classmate PC mainīta versija.
2016. gadā Olidata uzsāka likvidācijas procesu, tas tika pārtraukts 2018. gadā. Olidata sadarbosies ar Vācijas uzņēmumu Medion AG, kas turpmāk drīkstēs izmantot Olidata zīmolu elektronikas precēm Itālijā, Eiropā un Dienvidamerikā. Olidata turpmāk izstrādās ierīces lietu internetam sadarbībā ar Medion AG.
Kāšgalvjtārpi
Kāšgalvjtārpi jeb dzelkņgalvji (Acanthocephala) ir parazītisku bezmugurkaulnieku tips, kas iepriekš tika uzskatīti par veltņtārpu klasi. Tie ir brīvi dzīvojoši parazītiski tārpi ar cilindrisku ķermeni un izbīdāmu snuķi, uz kura atrodas kāši. Pieaugušās formas dzīvo mugurkaulnieku zarnu traktā, savukārt, kāpuri - ūdens bezmugurkaulnieku ķermeņa dobumā. Aprakstītas ir ap 750 dzelkņgalvju sugām. Cilvēku invadēšanās ar dzelkņgalvjiem izsauc akantocefalozi.
Morfoloģija
Kāšgalvju ķermenis ir tārpveidīgs, šķērsgriezumā apaļš. Izmēri variē no dažiem milimetriem līdz pat 65 centimetriem. Uz ķermeņa var būt novērojams ārējs posmojums, kam tomēr nav nekāda sakara ar metamēriju. Ķermeņa priekšgalā atrodas izbīdāms snuķis ar atpakaļ vērstiem kāšiem, kas izvietoti rindās visapkārt snuķim. Īpaši muskuļi - retraktori var ievilkt to snuķa somā. Ķermeni sedz blīva kutikula. Zem tās atrodas sincītijveida hipoderma, kas priekšgalā veido garus pāra izaugumus - lemniskus. Lemnisku funkcija vēl nav noskaidrota. Zem hipodermas ir gredzenisko un garenisko gludo muskuļu slānis. Kāšgalvjiem ir plašs primārais ķermeņa dobums.
Nervu sistēma
Nervu sistēma sastāv no viena ganglija, kas atrodas pie snuķa maksts pamatnes. No tā uz ķermeņa aizmuguri aiziet sānu nervu stiegras, no kurām 2 laterālās sniedzas visā ķermeņa garumā. Tēviņiem tās ķermeņa pakaļgalā saplūst nepāra dzimumganglijā.
Barošanās un izvadsistēma
Kāšgalvji barojas caur ādu. Dzīvojot zarnu traktā tie izmanto tajā esošo barību. Ar ādu uzsūktais barības šķidrums, domājams, nokļūst dziļāk pa ādas kanālu sistēmu. Izvadsistēmu veido smalki izlocīti protonefrīdiji. To saturs ieplūst dzimumsistēmas izvadkanālos.
Dzimumsistēma
Kāšgalvji ir šķirtdzimuma organismi. Vīrišķo dzimumorgānu sistēma sastāv no diviem sēkliniekiem (testes) un sēklvadiem (vas deferens). Abi sēklvadi savienojoties veido sēklas izsviedējkanālu (ductus ejaculatorius), kurā ieplūst lielu cementdziedzeru sekrēts. Dzimumsistēma nobeidzas ar muskuļotu kopulācijas orgānu (penis). To apņem īpaša, no ķermeņa izvirzāma kopulācijas soma (bursa copulatrix), kas atveras uz āru ķermeņa priekšgalā. Soma ir zvanveidīga un kopulācijas laikā apņem mātītes ķermeņa pakaļgalu. Tēviņš ievada spermu mātītes dzimumorgānos. Olas apaugļojas mātītes ķermeņa dobumā.
Mātītēm dzimumsistēma sastāv no 2 olnīcām (ovaria), kas atrodas tā saucamajā ligamentā. Ligaments ir muskulis, kas stiepjas no snuķa maksts pamata līdz ķermeņa pakaļgalam. No ligamenta izkļuvušās neapaugļotās olu grupas nokļūst ķermeņa dobumā, kur tās, peldot šķidrumā nobriest un apaugļojas. Pēc apaugļošanās tās nodalās viena no otras un kļūst vārpstveidīgas. Tālāk olas virzās uz dzemdes zvanu - ar ligamentu saistītu platu piltuvi, kurā notiek olu šķirošana. Apaugļotās vārpstveidīgās olas caur šaurām atverēm ieslīd 2 olvados (oviducti). Savukārt, neapaugļotās olu pikas, nespējot tur nokļūt, tiek izmestas atpakaļ ķermeņa dobumā. Olvadiem seko gara dzemde (uterus). kas nobeidzas ar īsu maksti (vagina). un dzimumatveri ķermeņa priekšgalā.
Attīstība
Dīgli, kas no saimnieka ir izkļuvis ārējā vidē, ir jānorij starpsaimniekam, bet, savukārt, definitīvajam saimniekam ir jānorij starpsaimnieks. Šeit dīglis vispirms attīstās par cisticerkam līdzīgu kāpuru, kurš pēc tam iegūst pieauguša dzelkņgalvja uzbūvi.
Dzīvesveids
Parazitējot dažādu mugurkaulnieku (zivju, putnu, zīdītāju) zarnu traktā, dzelkņgalvji ar kāšiem klāto snuķi spēj labi pretoties zarnu trakta peristaltikai. Dzelkņgalvju snuķis kalpo kā piestiprināšanās orgāns. Snuķa kāši ir smaili un atliekti atpakaļ. Parazīts ar savu snuķi ieurbjas gļotādā, turklāt, ar kāšiem stingri piestiprinās pie audiem. Piestiprināšanos vēl veicina arī snuķa kustīgums; muskuļi - retraktori var atvilkt snuķi atpakaļ un ievilkt to īpašā snuķa makstī, ķermeņa priekšgalā.
Sistemātika
Ir zināmas ap 750 Kāšgalvjtārpu sugas. Latvijā ir konstatētas 14 sugas. Kāšgalvjtārpu tips tiek dalīts 3 klasēs.
Klintaines pagasts
Klintaines pagasts ir viena no Aizkraukles novada administratīvajām teritorijām tā rietumos, Daugavas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Pļaviņu pilsētu un Vietalvas, Aiviekstes, Kokneses, Bebru pagastiem, kā arī pa Daugavu ar Staburaga un Seces pagastiem un Jēkabpils novada Sēlpils pagastu.
Upes
Daugava, Pelve, Pērse, Piešupīte, Rīterupīte.
Vēsture
Stukmaņu pagastā 19. gadsimta beigās izauga Pļaviņu miests. Pēc 1920. gada agrārās reformas Stukmaņu muižu sadalīja 257 vienībās 1693 ha kopplatībā, Rīteres muižu sadalīja 39 vienībās 490 ha kopplatībā. 1925. gadā pagastu pārdēvēja par Pļaviņu pagastu. 1927. gadā Pļaviņām piešķīra pilsētas tiesības un atdalīja no pagasta. 1933. gadā no Pļaviņu pilsētas atdalīja Gostiņu pilsētu. 1935. gadā pagasta platība bija 110 km² un tajā dzīvoja 1695 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Pļaviņu un Klintaines ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Klintaines ciems ietilpis Pļaviņu (1949-1959), Krustpils (1959-1962), Jēkabpils (1962-1967) un Stučkas (vēlāk Aizkraukles) (pēc 1967. gada) rajonos. 1954. gadā Klintaines ciemam pievienoja Pļaviņu ciemu, 1960. gadā padomju saimniecības «Pļaviņas» teritoriju pievienoja Pļaviņu lauku teritorijai. 1977. gadā daļu ciema teritorijas pievienoja Pļaviņu pilsētai. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Klintaines pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Pļaviņu novadā. 2021. gadā, kā viena no Pļaviņu novada administratīvajām teritorijām, iekļauts Aizkraukles novadā.
Pakīna
Pakīna (pon, en) ir koraļļu atols Klusajā okeānā, Karolīnu salu arhipelāga centrālajā daļā. Ietilpst Mikronēzijas Federatīvo Valstu Ponpejas pavalstī, administratīvi pakļauta Sokēsas municipalitātei Ponpejas salas ziemeļrietumos. Atola iedzīvotāji ir mikronēzieši, runā ponpejiešu valodā.
Klintaines pagasts
Pieminekļi
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi:
Pakīna
Ģeogrāfija
Pakīna ir koraļļu atols Karolīnu salu austrumu daļā Seņavina salu grupā 30 km uz ziemeļrietumiem no Ponpejas ārējā rifa. Atolā 9 salas, kopējā to sauszemes platība ir 1,09 km². Koraļļu rifs ieskauj 14,3 km² lielu līdz 55 m dziļu lagūnu; kopējā atola platība ir 24 km². Atola salas izvietojušās uz atola austrumu—ziemeļu rifa, lielākās no tām ir vienīgā apdzīvotā sala Nikalapa (68 ha) atola ziemeļrietumos; tur atrodas Pakīnas pamatskola, kā arī Mvanda (31 ha) dienvidos un Ujetika (21 ha) austrumos.
Klintaines pagasts
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Stukmaņi (pagasta centrs), Rīteri, Klintaine, Mūrnieki, Sturti, Dīķīši, Stēģi, Alkšņi, Čulkstēni, Salas, Zemlejas.
798. gads
798. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Kiko Kasilla
Kiko Kasilla (es, dzimis ) ir spāņu futbolists, spēlē vārtsarga pozīcijā, Spānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Kasilla pārstāv La Liga komandu Getafe.
Sasniegumi
Real Madrid
Leeds United
Autoceļš P68
Vēsture
2020. gadā ceļa posmā no Katineļiem līdz Smiļģīnas ezeram norisinājās segas pārbūves darbi.
Gustavs Emanuēls fon Veismanis
Gustavs Emanuēls fon Veismanis, vēlāk Gustavs Emanuēls Veismanis fon Veisenšteins (, 1729 - 1800) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas impērijas armijas inženieris. 1764. - 1782. gadā viņš vadīja Daugavas dambju būvēšanu upes straumes iegrožošanai.
Dzīvesgājums
Dzimis 1729. gadā Vecķeipenes muižas (Alt-Kaipen) īpašnieka virsleitnanta Ādama Johana fon Veismaņa un viņa sievas Evas Marijas, dzimušas Osterstokas, ģimenē. Viņa vecākais brālis bija vēlākais ģenerālis Oto Ādolfs fon Veismanis (1726—1773). Dienēja Krievijas impērijas armijā, pēc Septiņgadu kara beigām 1763. gadā inženieris kapteinis Gustavs fon Veismanis atgriezās Rīgā un piedāvāja Rīgas rātei projektu par Daugavas dambju sistēmas būvi no Ķengaraga un Katlakalna līdz Daugavgrīvai, kas bija domāta upes gultnes sašaurināšanai un salu aizsardzībai pret plūdiem. Projektu atbalstīja ķeizariene Katrīna II savas vizītes laikā Rīgā 1764. gadā, liekot izsniegt 3000 Alberta dālderu darbu uzsākšanai.
Jorgs Lantims
Jorgs Lantims (gr, Giorgos Lanthimos, dzimis ) ir grieķu kinorežisors, kinoproducents, scenārists un fotogrāfs. Četras reizes ticis nominēts Kinoakadēmijas balvai: labākā starptautiskā spēlfilma par filmu "Acu zobs" (2009), labākais oriģinālscenārijs par filmu "Omārs" (2015), kā arī labākā filma un labākais režisors par filmu "Favorīte" (2018). Par filmu "Favorīte" 2019. gadā saņēmis arī Eiropas Kino balvas kā labākais režisors un labākais scenārists. Veidojis arī filmu "Svētā brieža nogalināšana" (2017).
Gustavs Emanuēls fon Veismanis
Dzīvesgājums
Būvdarbu laikā viņš ieguva lielus naudas līdzekļus, apprecējās ar Annu Elizabeti fon Štrokirhu (Strokirch, dzim. 1743) un nopirka Rīgas patrimonālā apgabala Šreienbušas, Dreiliņbušas, Lāču, Lībiešu salas, Švarca un Šarlotentāles muižas. Kad 1772. gadā Katrīna II viņa brālim ģenerālim Oto Ādolfam fon Veismanim piešķīra mantojamu barona titulu "Veismanis fon Veisenšteins" to ieguva arī Gustavs Emanuēls fon Veismanis. Pēc brāļa nāves viņš 1773. gadā mantoja Veisenšteinas jeb Veismaņu muižu.
1781. gadā Veismani no dambju izbūves darbiem atbrīvoja sakarā ar nesamērīgajām darbu izmaksām. Dambju būvniecībā pieļautās kļūdas bija par iemeslu tam, ka ledus iešanas laikā un plūdos tos bieži sapostīja.
Miris 1800. gadā.
Dambju būve
G. E. fon Veismanis bija solījis veikt darbus trīs gados, aplēšot izmaksas ap 200 tūkstoš dālderu apjomā, taču desmit gados kopš darbu sākšanas bija iztērēti 600 tūkstoši dālderu. Daugavas kreisajā krastā dambji izbūvēti tika no Klīversalas līdz Podragam, vienā virknē tika savienotas sešas salas: Bieķensala, Mūkusala, Lielā Klīversala, Burkānu sala, Mazā Klīversala un Ķīpsala. Tam perpendikulāri uzbūvēja Āgenskalna, Augsto jeb Tortlera dambi, kas bija domāts Burkānu salā izvietoto kaņepāju noliktavu aizsardzībai pret pavasara ledus iešanu. Lai padziļinātu Daugavas jauno ieteku pie Daugavgrīvas cietokšņa, tās sānietekas nosprostoja ar Fortkomētas dambi.
1785. vai 1786. gada pavasara palos Daugava pārrāva salas savienojošo dambi starp Lielo Klīversalu un Burkānu salu, izveidojot Āgenskalna līci.
No viņa projektētajiem dambjiem Daugavas labajā krastā saglabājušies
bet kreisajā krastā
Lielā stērste
Lielā stērste (Emberiza calandra) ir neliela auguma stērstu dzimtas (Emberizidae) dziedātājputns, kas sastopams Eiropā, Ziemeļāfrikā un Āzijas rietumos un centrālajā daļā. Tai ir divas pasugas.
Izplatība
Lielā stērste ligzdo Centrāleiropā un Dienvideiropā, Ziemeļāfrikas rietumos, Tuvajos Austrumos un lokalizēta populācija ligzdo Vidusāzijā. Eiropā areāls uz ziemeļiem sasniedz Lielbritāniju un Dāniju. Robeža seko Baltijas jūras dienvidu krastam aptuveni līdz Kaļiņingradas apgabalam, ietver Poliju, Lietuvas un Baltkrievijas dienvidu malu, Ukrainu un Krievijas dienviddaļu līdz Kaspijas jūrai.
Latvijā
Lielā stērste Latvijā sastopama reti. Kopš 1978. gada bijuši 18 novērojumi. Neskatoties uz to, iespējams, daži pāri tomēr ligzdo, jo ir atkārtoti novērojumi vienā un tajā pašā apvidū dažādos gados. Piemēram: Babītes ezera rietumu galā, Barkavas — Degumnieku apvidū un Saldus novadā. Lielā stērste novērota atkārtoti arī Papē, tikai ar lielāku gadu starpību.
Raksturīgajā biotopā, klajos lauku apvidos, īpaši nostāk no ceļiem, tā var viegli palikt nepamanīta. Domājams, ka atsevišķi īpatņi uzturas Latvijā katru gadu. Latvijā sastopama nominālpasuga E. c. calandra.
Izskats
Lielā stērste ir masīva stērste ar lielu knābi un spēcīgām kājām. Tēviņš lielāks nekā mātīte, turklāt lielās stērstes tēviņš ir lielākais no visām stērstēm. Ķermeņa garums 16—19 cm, spārnu plētums 27—30 cm, svars 32—67 g.
Apspalvojums abiem dzimumiem līdzīgs — brūns ar tumši brūnām svītriņām. Krūtis un vēders nedaudz gaišāki kā mugurpuse. Vizuāli līdzīgāks zvirbuļa mātītei vai lauku cīrulim, nekā pārējām stērstēm. Acis tumši brūnas, knābis dzeltens. Īsos pārlidojumos lielajai stērstei kājas parasti karājas lejup (nepievilktas pie ķermeņa). Šī īpašība var palīdzēt atpazīt lielo stērsti dabā.
Uzvedība
Lielā stērste mājo atklātā ainavā: gan stepē, gan lauksaimniecības zemēs. Tā uzturas arī krūmainās pļavās, bet izvairās no biezi augošiem krūmiem, arī no mežiem vai akmeņainām un klinšainām vietām. Areāla ziemeļu daļā galvenokārt novērojama graudaugu tīrumos un pļavās. Ziemas periodā lielā stērste uzturas baros, kas kopīgi barojas un pārlido no viena tīruma uz nākamo.
Barība
Lielā stērste galvenokārt barojas ar sēklām un citām augu daļām, bet ligzdošanas sezonas laikā arī ar bezmugurkaulniekiem, galvenokārt ar sīkiem kukaiņiem. Barību meklē uz zemes, mēdz vērot apkārtni no augstākas vietas.
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona lielajai stērstei sākas samērā vēlu — maija beigās. Tēviņš sezonas laikā cenšas sapāroties ar pēc iespējas vairākām matītēm, tās var būt līdz pat 18 mātītes. Ligzda atrodas uz zemes, ieslēpta starp augiem vai zem krūma. To būvē tikai mātīte, izmantojot sausu zāli un saknītes. No iekšpuses tā izklāta ar smalkākiem stiebriņiem un reizēm ar matiem. Sezonā var būt divi perējumi, lai gan biežāk ir viens.
Dējumā 3—6 olas. Inkubācijas periods ilgst 12—14 dienas. Perē tikai mātīte, par mazuļiem galvenokārt rūpējas arī mātīte, tēviņam reizēm tai palīdzot. Mazuļi tiek baroti ar kukaiņiem. Jaunie putni ligzdu atstāj pirms iemācījušies lidot, 9—13 dienu vecumā.
Sistemātika
Lielajai stērstei ir 2 pasugas:
Nīolesunna
Nīolesunna (Ny-Ålesund — ‘Jaunā Olesunna’) ir pētniecības pilsētiņa Svalbārā. Izvietojusies arhipelāgā lielākās salas Špicbergenas ziemeļrietumos Oskara II Zemē Brugera pussalā Kongsfjorda dienvidu krastā. Pilsētu pārvalda valsts kompānija Kings Bay AS, kas savukārt pieder Norvēģijas Tirdzniecības un rūpniecības ministrijai. Pilsētiņā ir ap 30—35 pastāvīgo iedzīvotāju, bet vasaras sezonā iedzīvotāju skaits sasniedz 130. Nīolesunnā ir lidosta, osta, Svalbāras raķešu poligons, pilsētas un kalnrūpniecības muzejs, kā arī 15 pastāvīgās polārstacijas. Nīolesunna tiek uzskatītu par vistālāk ziemeļos esošo pastāvīgo civilo apdzīvoto vietu.
Vēsture
Apdzīvoto vietu 1916. gadā dibināja kalnrūpniecības kompānija Kings Bay Kull Company akmeņogļu ieguvei. Sākotnēji ogļu ieguve turpinājās līdz 1929. gadam, kad tā kļuva nerentabla. Kompāniju nacionalizēja 1933. gadā un vairākus gadus pilsētiņu izmantoja tūrismam un zvejniecībai. Nīolesunna izmantota par vairāku Arktikas izpētes ekspedīciju bāzi. Ogļu ieguvi ar valsts atbalstu atjaunoja 1940. gados, bet pēc vairākiem negadījumiem 1960. gadu vidū slēdza.
Polārpētniecība
1967. gadā Nīolesunnā ierīkoja Kongsfjorda telemetrijas staciju satelītu zemes atbalstam. Pilsētiņa transformējās par izpētes centru, kurā vasaras sezonā dažādu valstu zinātnieki īstenoja izpētes programmas. 1992. gadā pastāvīgas pētniecības bāzes atļāva ierīkot ārvalstu institūcijām.
Šobrīd (2019) Nīolesunnā darbojas 11 valstu 15 pastāvīgās pētniecības stacijas — Apvienotās Karalistes (1), Dienvidkorejas (1), Francijas (2), Indijas (1), Itālijas (2), Japānas (1), Ķīnas (1), Nīderlandes (1), Norvēģijas (5) un Vācijas (1).
Iršu pagasts
Iršu pagasts ir viena no Aizkraukles novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļos. Robežojas ar sava novada Bebru un Vietalvas pagastiem, Ogres novada Meņģeles pagastu un Madonas novada Sausnējas pagastu. Pagasta centrs atrodas Iršos.
Hidrogrāfija
Upes: Lokmene, Bebrupe, Pērse, Iršupīte, Pelave.
Vēsture
Zviedru Vidzemes laikā karaliene Kristīne 1637. gadā senās Kokneses valsts ziemeļdaļu — Baltavas pilsnovadu — dāvināja kapteinim Ābramam Hiršam. No šā uzvārda radies Iršu nosaukums muižai, vēlāk arī pagastam (Kolonie Hirschenhof). 1650. gadā Hirša muižu nopirka kara komisārs H. Krūnšerns un to vēlāk pārņēma valsts. 1762. gadā Krievijas impērijas valdniece Katrīna II aicināja vācu zemniekus pārcelties uz Krieviju, lai viņi rādītu paraugu lauku apsaimniekošanā, un jau 1766. gadā viņa izdeva pavēli par kolonijas dibināšanu. Pirmais pārceļotājs ieradās 1765. gadā no Lībekas, bet pēc diviem gadiem bija ieradušās 86 kolonistu dzimtas no Pfalcas, Darmštates un Pomerānijas apgabaliem.
1788. gads bija bada gads un sākās kolonistu bēgšana. Viņus ķēra un sūtīja atpakaļ vai nodeva spaidu darbos, lai atpelnītu parādus. Vēlāk viņiem izdeva pases, lai atsevišķi kolonisti varētu doties pelnīties uz pilsētām. 19. gadsimta trīsdesmitajos gados kolonijā dzīvojuši apmēram 2000 cilvēku, ārpus kolonijas — ap 8000, un tie, būdami dažādi amatnieki, izklīduši pa visu Baltiju. Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā Iršu pagastu likvidēja, pievienojot blakus pagastam un kolonistus, skaitā ap 10 000, izsūtīja uz Iekškrieviju. Vācu okupācijas laikā 1918. gadā daļa izsūtīto atgriezās, pagastu atjaunoja. 1939. gadā lielākā daļa pagasta vācu tautības iedzīvotāju repatriējās uz Vāciju, palika tikai dažas vācu ģimenes, bet pamestajās mājās apmetās galvenokārt ieceļotāji no Latgales.
Administratīvās izmaiņas
Dibināts pēc 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanas.
Līdz 1925. gadam pagasta nosaukums bija Iršu kolonijas pagasts. 1945. gadā Iršu pagastā izveidoja Iršu un Dzeguzes ciema padomes. 1946. gadā pagastu (centrs bija Vecliepkalne) pārdēvēja par Pērses pagastu, bet 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Iršu ciemam pievienoja Dzeguzes ciemu, 1971. gadā - daļu Bebru ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Koknese novadā. 2021. gadā, kā viena no Kokneses novada teritorijām, iekļauta Aizkraukles novadā.
Pieminekļi
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi
Gudupe
Gudupe (arī Guļupe) ir Ventas labā krasta pieteka Saldus novada dienvidrietumos. Tek ziemeļrietumu virzienā mežainā apvidū. Ietek Ventā augšpus Jēkaupiņu mājām.
Pergaments
Pergaments ir no dzīvnieku ādas veidots materiāls, uz kura rakstīja pirms papīra izgudrošanas. Tas radās, kad 263.g. p.m.ē. Pergamas valdnieks Eimens meklēja materiālu, ar kuru varētu aizvietota līdz tam lietoto papirusu. Visi senie manuskripti tika rakstīti uz šī materiāla.
Tas nosaukts par godu tā rašanās vietai — Pergamai, kas atrodas Mazāzijā. Vēsturnieki uzskata, ka dzīvnieku ādas jau kopš seniem laikiem tikušas izmantotas kā materiāls, uz kura rakstīja vēstules. Saistībā ar Plīnija Vecākā liecību 2. gadsimtā p.m.ē. Ēģiptes faraons vēlējās atbalstīt Aleksandrijas bibliotēkas krājumus. Sakarā ar Pergamas konkurenci faraons aizliedza papirusa eksportu.
Sidnijs Puatjē
Sidnijs Puatjē (en; dzimis, miris ) bija bahamiešu/amerikāņu aktieris, kinorežisors, autors un diplomāts.
1963. gadā kļuva par pirmo melnādaino, kas saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris — par lomu filmā Lilies of the Field. Par šo lomu saņēmis arī Zelta globusa balvu. 1967. gadā filmējies trijās veiksmīgās filmās, no kurām visās tika iesaistīti rasu jautājumi: To Sir, with Love, "Nakts karstumā" un Guess Who's Coming to Dinner. 1999. gadā Amerikas Kinoinstitūts ierindoja Puatjē 22. vietā izcilāko vīriešu kārtas zvaigžņu sarakstā.
Puatjē režisējis vairākas filmas, tai skaitā A Piece of the Action, Uptown Saturday Night, Let's Do It Again, Stir Crazy. 2001. gadā saņēmis Kinoakadēmijas goda balvu, bet 2016. gadā — BAFTA Fellowship balvu. 2009. gadā prezidents Baraks Obama viņam piešķīra Prezidenta brīvības medaļu. 1974. gadā karaliene Elizabete II viņam piešķīra Britu impērijas bruņinieku komandiera goda ordeni.
No 1997. līdz 2007. gadam Puatjē bija Bahamu vēstnieks Japānā. No 2002. gada līdz 2007. gadam Vienlaikus bija arī Bahamu salu vēstnieks UNESCO.
Zunds (Rīga)
Zunds jeb Zunda kanāls ir Daugavas atteka starp Ķīpsalu un tās kreiso krastu, sākas no Āgenskalna līča un beidzas Daugavā pie Podraga. Zunda garums ir aptuveni 3 km, platums ir 50—200 m, dziļums 3—7 m. Pāri Zundam izbūvēts Vanšu tilts un vairāki mazāki tilti. Zunda kreisajā krastā agrāk atradās vairākas rūpnīcas.
Zunda augšgala nosaukums starp agrāko Peldu salu un Daugavas krastu ir Āzene, tās platums ir 40—50 m un to šķērso divi tilti, kas savieno Āgenskalnu ar Ķīpsalu. Rīgas dome 2019. gadā nolēma slēgt avārijas stāvoklī esošo gājēju tiltu pāri Zunda kanālam Mazās Ūdens ielas galā.
Vēsture
Agrāk, kad Daugavā notika ledus sastrēgumi, ūdens no Daugavas starp mazo Klīversalu, Burkānu salu, Ķīpsalu ieplūda Zundā. 17. gadsimtā caur Zundu Rīgā iebrauca 65—75% visu kuģu.
1764.—1784. gadā inženieris Gustavs Emanuēls fon Veismanis no Klīversalas līdz Podragam uzcēla Balasta dambi, vienā virknē tika savienotas sešas salas: Bieķensala, Mūkusala, Lielā Klīversala, Burkānu sala, Mazā Klīversala un Ķīpsala, šķērsattekas starp salām aizbēra. Tam perpendikulāri uzbūvēja Āgenskalna, Augsto jeb Tortlera dambi, kas bija domāts Burkānu salā izvietoto kaņepāju noliktavu aizsardzībai pret pavasara ledus iešanu.
1785. vai 1786. gada palos ledus pārrāva jaunuzcelto dambi starp Lielo Klīversalu un Burkānu salu. 1807. un 1814. gadā pārrāvums paplašinājās un izveidojās Āgenskalna līcis, kurā ietek Mārupīte. Pārrāvumā ierīkoja upju kuģu piestātni, viens kuģīšu maršruts veda cauri Zundam.
Brūnaboina
Brūnaboina (ga, ) ir neolīta arheoloģijas pieminekļu komplekss Īrijas austrumos, Mītas grāfistē pie Boinas upes, kādus 8 kilometrus uz rietumiem no Drohedas. Piemineklis radīts apmēram 32. gadsimtā pirms mūsu ēras, tātad tas ir vecāks par Stonhedžu vai Heopsa piramīdu. 1993. gadā apvidus kā "Brūnaboina - Boinas Loka arheoloģiskais ansamblis" iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Kompleksā ietilpst megalīskas gaiteņu kapenes (passage grave) - Dauta, Nauta, Ņūgreindža, kā arī apmēram 90 citi pieminekļi, to skaitā akmens apļi un menhiri. Vairāku pieminekļu novietojums un arhitektūra orientēta, pamatojoties uz astronomiskajiem virzieniem. Piemēram, Ņūgreindžas ieeja orientēta tā, lai katra gada ziemas saulgriežos saule pa īpaši izveidotu logu iespīdētu centrālajā telpā un apgaismotu akmenī izveidoto trīskāršo spirāli.
Ogresmuiža
Ogresmuiža (agrāk arī Ogre) ir ciems Ogres novada Mazozolu pagastā. Izvietojusies pagasta dienvidos Ogres upes krastā autoceļu V312 un V991 krustojumā 5 km no pagasta centra Līčupes, 67 km no novada centra Ogres un 94 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Ogres muižas (Ogershof) centru. Muižas apbūve (spirta brūzis, kūts, klēts, kalte, kalve, parks) ir vietējas nozīmes kultūrvēstures piemineklis. Pie Ogresmuižas atrodas valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Ogres pilskalns.
Vēsture
Ogresmuižas kungu māja, kas piederējusi fon Panderu dzimtai, nodedzināta 1905. gada revolūcijas laikā un nav atjaunota. Kādreiz pie muižas bijis skaists parks ar dīķiem.
Ogresmuižu pēc 1920. gada zemes reformas sadalīja 90 vienībās 1208 ha kopplatībā. Līdz mūsdienām saglabājušās dažas saimniecības ēkas, arī bijušais spirta brūzis.
Zaurs Džavadovs
Karjera
Zaurs dzimis 1986. gadā Rīgā azerbaidžāņu ģimenē, kas 1984. gadā no Azerbaidžānas pārcēlās uz dzīvi Latvijā. Savas pirmās gaitas sportā Džavadovs uzsāka sešu gadu vecumā. Viņš sāka trenēties karatē un piecas reizes kļuva par šīs sporta veida Latvijas čempionu. Astoņus gadus vēlāk Džavadovs trenera Šauļa Šeika vadībā uzsāka treniņus kikboksā. Viņš vairākas reizes kļuva par Latvijas un Baltijas čempionu kikboksā (amatieriem), līdz 2005. gadā nolēma pievērsties profesionālajam kikboksam.
2009. gada decembrī Zaurs Džavadovs Vācijā, pirmajā raundā ar nokautu uzvarot Renē Klāsenu, tika kronēts par WKA Eiropas čempionu. Vēl starp viņa svarīgākajiem tituliem ir starptautiskā Polijas, Baltijas un Latvijas čempiona jostas. Zaurs veiksmīgi piedalījies cīņās Latvijā, Vācijā, Krievijā, Igaunijā, Taizemē, Polijā, Lietuvā, Somijā u.c.
2016. gada 27. februārī "Arēnā Rīga" Džavadovs aizvadīja cīņu par vakanto Eiropas čempiona titulu pusvidējā svarā ar Nīderlandi pārstāvošo brazīliešu sportistu Rodrigo Fereiru, kurā trešajā raundā aizsūtīja savu pretinieku nokautā. Bet 2017. gada 25.februārī Džavadovs uzvarēja četru vīru kikboksa turnīrā, nodrošinot sev iespēju nākamajā mačā cīnīties par organizācijas KOK pasaules čempiona jostu svara kategorijā līdz 77 kg ar šīs jostas īpašnieku moldāvu Sergeju Morari. Džavadovs titula mačā izdarīja to, uz ko viņš gāja jau vairākus gadus, uzvarēja Morari un tika kronēts par jauno pasaules čempionu.
2019. gada sākumā Zaurs pārtrauca sadarbību ar iepriekšējo darbavietu KOK, kuras paspārnē kļuva par pasaules un Eiropas čempionu, un pievienojās Latvijas vadošajai organizācijai LNK Boxing. Sadarbībā ar jauno darba devēju Džavadovs jau debija mačā zem šīs organizācijas karoga cīnījās par vakanto WKN Eiropas čempiona jostu vidējā svarā ar Jozefu Kolodzeju un svinēja uzvaru. Pēc divkaujas ar Giorgiju Kankavu Džavadovs pārcieta acs operāciju un cīņu apritē atgriezās tikai pēc gada, uzveicot Sebastianu Fapšo un ieguva WKN Internacionālā čempiona jostu.
2022. gadā, pēc divu gadu gaidīšanas, kas bija saistīta ar Covid-19 ierobežojumiem valstī, Zauram tika piedāvāta cīņa par vakanto WKN pasaules čempiona jostu. Viņš ringā tikās ar spāņu kikbokseri Fernando Martinu Sančesu. Sportisti aizvadīja visus atvēlētos raundus, pēc kuriem roku kā uzvarētājam pacēla Latvijas pārstāvim. Līdz ar to Zaurs Džavadovs otro reizi karjerā kļuva par pasaules čempionu.
Personīgā dzīve
2020. gadā Džavadovs nokārtoja Latvijas pilsonību. Viņš ir precējies ar fitnesa treneri Noa Džavadovu, bet no iepriekšējām attiecībām Zauram ir meita Karolīna.