cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ūdens bifelis
Reprodukcija
Dzimumbriedumi mātītes sasniedz 1,5 gadu vecumā, bet tēviņi 3 gadu vecumā. Riests ūdens bifeļiem sākas lietus sezonā. Kā visus mājdzīvniekus, to pārošanos pamatā regulē cilvēks. Bet, ja bifeļi dzīvo pussavvaļas apstākļos, tad šajā laikā govju barus apciemo buļļi, bet tiem nav sociāla ietekme uz govju baru. Pēc sapārošanās tie no govju bara tiek padzīti. Buļļi cenšas uzturēties govju tuvumā, un reizēm starp tiem izceļas riesta cīņas, kurās viens otru var nopietni savainot. Mazuļi dzimst tikai katru otro gadu. Parasti piedzimst 1 teļš, bet reizēm var piedzimt 2 teļi. Grūsnības periods ilgst 300—340 dienas. Tas ir garākais grūsnības periods no visiem dobradžiem. Jaundzimušais teļš sver 35—40 kg. Mātes teļus zīda ar pienu 6—9 mēnešus. Bifeļu dzīves ilgums ir apmēram 12 gadi.
Ērihs Hekels
Ērihs Hekels (dzimis, miris ) bija vācu ekspresionisma gleznotājs un grafiķis. Kopā ar Ernstu Ludvigu Kirhneru, Kārli Šmitu-Rotlufu un Frici Bleilu Drēzdenē 1905. gadā dibināja mākslinieku apvienību "Die Brücke" ("Tilts").
Dzimis Dēbelnā. No 1897. līdz 1904. gadam nmēcījās ģimnāzijā Hemnicā, kur iepazinās ar Kārli Šmitu-Rotlufu. Kādu laiku studēja Drēzdenes Tehniskajā augstskolā, tomēr mācības pameta, lai nodarbotos ar mākslu. Pēc "Die Brücke" nodibināšānas 1905. gadā faktiski veica tās menedžera pienākumus.
Kā brīvprātīgais sanitārs piedalījās Pirmajā pasaules karā. Pēc nacistu nākšanas pie varas Hekela māksla tika ieskaitīta deģenaratīvās mākslas kategorijā. 1944. gadā liela daļa no Hekela mākslas darbiem tika iznīcināta Sabiedroto uzlidojumā. Pēc Otrā pasaules kara līdz 1955. gadam pasniedza Karlsrūes Augstākajā mākslas skolā.
Vecpalsa
Vecpalsa ir Gaujas kreisā krasta pieteka Smiltenes novadā. Vecpalsa ir Palsas upes posms lejpus Palsas—Vizlas pārrakuma (Jaunpalsas). Pietekas: Rauza, Maiļupe, Liepu grāvis un Ceizelīte. Rauza par Vecpalsas pieteku uzskatāma tikai nomināli, jo gultnē no Jaunpalsas līdz Rauzas ietekai nav caurplūduma un lielāko daļu Vecpalsas noteces veido Rauzas un tās pietekas Šepkas ūdeņi. Upe ietek Gaujā pie Staldu pilskalna.
Lielākā apdzīvotā vieta krastos ir Grundzāle. Upi šķērso autoceļš A2. Upes lejtece ietilpst Ziemeļgaujas aizsargājamo ainavu apvidū.
Nobela prēmija
Nobela prēmija ir ikgadēja starptautiska balva, ko piešķir cilvēkiem, kas ir veikuši izcilus pētījumus, atklājumus vai devuši ievērojamu sniegumu sabiedrībai zinātnē un kultūrā. Zviedru rūpnieks un dinamīta izgudrotājs Alfrēds Nobels paredzēja šīs prēmijas savā testamentā, ko viņš parakstīja Zviedru-norvēģu klubā Parīzē,. Viņš bija šokēts par dinamīta, sava izgudrojuma, izmantošanu postošiem nolūkiem un vēlējās, lai šīs prēmijas pasniegtu cilvēkiem, kuri ir labi kalpojuši cilvēcei. Kopš 1901. gada tiek pasniegtas Nobela prēmijas fizikā, ķīmijā, fizioloģijā vai medicīnā, literatūrā un miera veicināšanā. Papildus šīm Nobela testamentā norādītajām balvām, 1968. gadā Zviedrijas Riksbanka nodibināja balvu ekonomikas zinātnes jomā, kas kopš 1969. gada tiek pasniegta reizē ar Nobela dibinātajām balvām. Tās oficiālais nosaukums ir "Zviedrijas Riksbankas prēmija ekonomikas zinātnēs Alfrēda Nobela piemiņai".
Nobela miera prēmiju katru gadu pasniedz Norvēģijas galvaspilsētā Oslo, bet pārējo nomināciju Nobela prēmijas pasniedz Zviedrijas galvaspilsētā Stokholmā. Nobela prēmija visās kategorijās tiek uzskatīta par visprestižāko balvu.
Katrs Nobela prēmijas laureāts saņem zelta medaļu, diplomu un naudas summu, kuras lielumu katru gadu nosaka Nobela komiteja, saskaņā ar ekonomisko situāciju. Piemēram, 2011. gadā Nobela prēmija katrā nominācijā bija 10 miljoni Zviedrijas kronu, bet 2012. gadā tās samazinājās uz 8 miljoniem kronu (kas aptuveni pēc vērtības līdzinās pirmajām Nobela prēmijām 1901. gadā, kad tās bija 150 782 kronas). Balva netiek piešķirta pēc laureāta nāves, taču gadījumos, kad tā ir izziņota, bet līdz balvas saņemšanai laureāts nomirst, tā tomēr tiek piešķirta. Vienā nominācijā ik gadu Nobela prēmija nevar tikt pasniegta vairāk par trim cilvēkiem.
Meteoroīds
Meteoroīds ir nelielu izmēru Saules sistēmas mazais ķermenis, kas pārvietojas starpplanētu telpā. Meteoroīdu veido viela, kas Saules sistēmas veidošanās laikā netika akumulēta planētās un citos debess ķermeņos, mazo planētu šķembas un komētu sabrukšanas produkti.
Narva (upe)
Narva ir Igaunijas un Krievijas robežupe visā tās garumā. Iztek no Peipusa ezera un ietek Somu līča Narvas līcī. Upes krastā atrodas Igaunijas pilsētas Narva un Narva-Jēsū un Krievijas pilsēta Ivangoroda. Uz upes atrodas Narvas ūdenskrātuve, kurā ietek arī lielākā Narvas pieteka Pļusa.
Zirnekļcilvēks
Zirnekļcilvēks (en) jeb Pīters Bendžamins Pārkers (en) ir supervaronis Marvel komiksos, kuru radījuši mākslinieks Stīvs Ditko un rakstnieks Stens Lī. Personāžs pirmo reizi parādījās Amazing Fantasy 15. numurā, kas iznāca 1962. gada augustā. Zirnekļcilvēks ir Pītera Pārkera slepenā identitāte. Ultimate Spiderman komiksu sērijā pēc Pītera Pārkera nāves par Zirnekļcilvēku kļūst Mails Morales, bet Spider-Man 2099 sērijā — Migaels Ohara.
Radīšana
1962. gadā Marvel Comics redaktors un galvenais rakstnieks Stens Lī izlēma radīt Zirnekļcilvēku kā tēlu ar kuru pusaudži spētu asociēties, jo pēdējā laikā bija pieaudzis komiksu pieprasījums pusaudžu vidū. Izveidot Zirnekļcilvēku Stenu Lī iedvesmoja pa sienu lienošs zirneklis. Stenam vajadzēja pierunāt izdevēju Martinu Gūdmenu Zirnekļcilvēku ievietot pēdējā atceltās komiksu sērijas Amazing Adult Fantasy komiksā, kurš tika pārsaukts par vienkārši Amazing Fantasy. Tas bija sērijas 15. numurs un iznāca 1962. gada augustā. Lī tad satikās ar mākslinieku Džeku Kirbiju, lai izveidotu Zirnekļcilvēka tērpa dizainu, taču nebija apmierināts ar Kirbija variantu, jo tēls izskatījās pārāk varonīgs. Viņš uzskatīja, ka Zirnekļcilvēka kostīmam būtu jāatspoguļo tēla pusaudža raksturs. Tad Stens Lī vērsās pie Stīva Ditko, kurš izveidoja ikonisko Zirnekļcilvēka tēlu.
Spējas un aprīkojums
Zirnekļcilvēkam piemīt spēja sajust briesmas un savu apkārtni. Viņš ir ļoti stiprs, izturīgs, ar labu līdzsvara izjūtu un refleksiem. Viņam ir arī spēja pieķerties gandrīz jebkurai virsmai. Dažos komiksos un filmās viņam ir arī spēja vīt zirnekļu tīklus, bet parasti komiksos viņam ir īpašas ierīces apliktas ap rokām, kas to dara. Viņam ir arī izsekošanas ierīces zirnekļa formā un speciāli dizainēts lukturis.
Izcelšanās
Pēc vecāku nāves Pīteru Bendžaminu Pārkeru uzaudzina viņa tēvocis Bens Pārkers un tante Meja Pārkere. Viņš uzaug Kvīnsā, Ņujorkā, un, mācoties vidusskolā, kādā zinātniskā izstādē viņam iekož ar gamma stariem apstarots zirneklis, kas Pīteram dod īpašas spējas — pārcilvēcīgu spēku, izturību, veiklību un ātrumu, kā arī "zirnekļa maņu" — spēju sajust briesmas. Pieņemot vārdu Zirnekļcilvēks, Pīters pelna naudu kā cīņas sportists un aktieris.
Kādu dienu, Pīteram esot ģērbtuvē, viņam garām paskrien laupītājs, bet Pīters viņu neaptur, jo "tā nav viņa problēma". Todien atgriežoties mājās, Pīteram tiek paziņots, ka viņa tēvocis Bens ticis nogalināts, kādam zaglim ielaužoties viņu mājā. Policists, kas atnesa šo ziņu, piebilst, ka šis zaglis ir ielenkts kādā noliktavā. Meklējot atriebību, Pīters, tērpies Zirnekļcilvēka kostīmā, ierodas noliktavā un atklāj, ka tas bija tas pats laupītājs, ko Pīters neapturēja ģērbtuvē. Tajā brīdī Pīters saprata, ka "Ar lielu spēku nāk liela atbildība".
Kļūšana par varoni
Pēc tēvoča Bena nāves, Pīters izmanto savas spējas, lai kļūtu par supervaroni — Zirnekļcilvēku. Viņa pirmā sastapšanās ar superļaundari ir ar Hameleonu (en), kurš spēj pieņemt jebkura cilvēka izskatu. Hameleons pieņem paša Zirnekļcilvēka izskatu, lai nozagtu svarīgus dokumentus, bet Zirnekļcilvēks viņu sakauj un atjauno savu godu. Pēc Hameleona, Zirnekļcilvēks sastapās ar tādiem superļaundariem kā Plēsoņa (en), Doktors Astoņkājis (en), Smilšu vīrs (en), Ķirzaka (en), Elektro (en) un citiem.
Koledžas gadi
Pēc vidusskolas beigšanas, Pīters turpina mācības Empire State universitātē (ESU), kur Flešs Tompsons iepazīstināja viņu ar Hariju Osbornu un Gvenu Steisiju. Harijs drīz kļūst par Pītera labāko draugu, bet Gvena Steisija — par draudzeni. Šajā laikā Pīters iepazīstas arī ar tantes Mejas draudzenes Annas Votsones māsasmeitu Mēriju Džeinu Votsoni. Satuvinoties ar Gvenu, Pīters viņā iemīlas. Vēlāk, norisinoties cīņai starp Zirnekļcilvēku un Doktoru Astoņkāji, Gvenas tēvu Džordžu Steisiju, viņam glābjot kādu bērnu, nogalina krītoši mājas gruveši. Īsi pirms nāves Džordžs Steisijs nosauc Zirnekļcilvēku par Pīteru, atklājot, ka ir zinājis viņa slepeno identitāti. Gvena sava tēva nāvē vaino Zirnekļcilvēku un atstāj Pīteru, lai kopā ar savu tēvoci dotos dzīvot uz Londonu.
Zaļais Goblins
Pēc vairākām sakāvēm no Zirnekļcilvēka rokas, Zaļais Goblins zvēr sakaut savu pretinieku. Izmantojot speciālu gāzi, kas bloķē Zirnekļcilvēka "zirnekļa maņu", viņš izseko Pīteru un atklāj viņa slepeno identitāti. Pēc kāda laika Zaļais Goblins nolaupa Pīteru un atklāj viņam arī savu identitāti — Normans Osborns, Harija tēvs. Goblins atlaiž Zirnekļcilvēku, lai cīņā pierādītu savu pārākumu, taču Pīteram izdodas uzveikt Zaļo Goblinu un netīši iemest viņu ķimikālijās, kuru rezultātā Normanam rodas amnēzija, pēc kuras viņš neatceras ne Pītera slepeno identitāti, ne arī to ka ir bijis Zaļais Goblins.
Gvenas Steisijas nāve
Ar laiku Normana Osborna atmiņas sāk atgriezties, un viņš izlemj Pīteram nodarīt pāri. Kā Zaļais Goblins viņš nolaupa Gvenu un tur viņu kā ķīlnieci uz Bruklinas tilta. Zirnekļcilvēks dodas pēc Goblina, lai izglābtu Gvenu. Pēc cīņas viņam izdodas Goblinu sakaut, taču Goblins nomet Gvenu Steisiju no tilta, un, lai gan Pīteram izdodas saķert Gvenu ar tīklu, Gvena gūst nāvējošu ievainojumu un mirst. Turot savās rokās mirušo Gvenu, Zirnekļcilvēks nozvēras nogalināt Zaļo Goblinu. Viņš izseko Goblinu līdz noliktavai un uzveic viņu, taču gala beigās attur sevi no slepkavības. Pēdējā mēģinājumā sakaut Zirnekļcilvēku Zaļais Goblins sūta viņam no aizmugures uzbrukumā savu planieri, taču Pīters izvairās, un planieris ietriecās pašā Zaļajā Goblinā, nogalinot viņu.
Pēc Gvenas nāves Mērija Džeina mierina Pīteru, un ar laiku abiem izveidojas attiecības. Pīters pat Mēriju Džeinu bildina, taču viņa atsakās. Šajā laika posmā Zirnekļcilvēks sastop jaunu pretinieku — ar Gvenu Steisiju apsēstu koledžas profesoru Mailzu Varrenu jeb Šakāli (en). Vēlāk Harijs Osborns seko sava tēva pēdās un kļūst par Jauno Goblinu, vainojot Pīteru pie sava tēva nāves. Pēc cīņas ar Zirnekļcilvēku Harijs zaudē atmiņu. Pēc tam par Zaļo Goblinu kļūst Harija psihologs Bārts Hamiltons, taču nomirst no savas paša bumbas, cīnoties ar Zirnekļcilvēku.
Slepenie kari un parazīts
Beyonder transportē Zirnekļcilvēku kopā ar citiem supervaroņiem uz attālu planētu, lai viņi piedalītos slepenajos karos — starpgalaktiskā cīņā starp pasaules visdižākajiem varoņiem un ļaundariem. Kādas cīņas laikā Zirnekļcilvēka tērps tiek pamatīgi bojāts. Savādā kompleksā, kas kara laikā kalpo par varoņu dzīvesvietu, Zirnekļcilvēks atrod dīvainu mašīnu, kas rada melnu substanci. Tā pārklāj visu Pītera ķermeni un kļūst par viņa jauno tērpu.
Pēc varoņu uzvaras karā viņi tiek transportēti atpakaļ uz Zemi. Zirnekļcilvēks turpina valkāt savu jauno melnbalto kostīmu, jo tas uzlabo viņa spēku, ātrumu un veiklību, taču ar laiku Pīters sāk piedzīvot dīvainas noguruma brīžus un kļūst arvien satrauktāks, atklājot to, ka tērps rada organisko tīklu. Viņš aiznes tērpu pie Rīda Ričardsa, slavena zinātnieka, kurš paskaidro Pīteram, ka viņa tērps ir dzīvs citplanētu parazīts. Rīds atdala Pīteru no parazīta, izmantojot skaņas viļņus. Vēlāk, apbrīnojot melnbaltā tērpa dizainu, Zirnekļcilvēka tā laika draudzene, Melnais Kaķis, izveido viņam tādu paša izskata kostīmu no auduma, kuru Pīters uzsāk valkāt. Taču drīz vien citplanētu parazīts atgriežas pie Pītera un vēlreiz nonāk ar viņu simbiozē. Šoreiz Pīters izmanto baznīcas zvanu radītās skaņas svārstības, lai atdalītu parazītu no sevis, taču parazīts izdzīvo un nonāk simbiozē ar Ediju Broku, kurš kļūst par vienu no Zirnekļcilvēka pretiniekiem — Venomu.
Kāzas
Pēc tam, kad Pīters atklāj savu identitāti Melnajam Kaķim, viņa izšķiras ar Pīteru, neatzīstot viņa dubultdzīvi.
Vēlāk Ņujorkā atgriežas Mērija Džeina un apciemo Pīteru viņa dzīvoklī, tieši tobrīd, kad Puma, viens no Zirnekļcilvēka pretiniekiem, ir sadzinis Zirnekļcilvēka pēdas līdz pat Pītera dzīvoklim, bet Pīteram izdodas sajust viņa klātbūtni. Baidoties par Mērijas Džeinas drošību, Pīters izdzen viņu no dzīvokļa, lai cīnītos ar Pumu. Mērija dzird cīņas trokšņus un vēlāk atklāj Pīteram, ka vienmēr ir zinājusi par viņa slepeno identitāti un nespēj panest briesmas, kurām viņš sevi pakļauj. Ar laiku viņi kļūst arvien tuvāki līdz Pīters vēlreiz bildina Mēriju Džeinu. Lai gan sākumā viņa atkal to atraida, pēc vizītes pie savas māsas, viņa atgriežas pie Pītera un piekrīt viņa bildinājumam par spīti tam, ka viņi bija pārāk jauni un Pītera dubultdzīve varēja radīt problēmas.
Kreivena pēdējās medības
Pēc Pītera medus mēneša, viņam uzbrūk Mednieks Kreivens. Kreivens cenšas atgūt savas ģimenes zaudēto godu, un, lai to izdarītu, viņam ir jāparāda savs pārākums pār savu ienaidnieku — Zirnekļcilvēku. Kreivens pārsteidz Zirnekļcilvēku nesagatavotu, iešauj viņam galvā un aprok kapsētā. Pēc tam viņš izveido melnbaltu kostīmu, tādu pašu kā Zirnekļcilvēkam, un, pieņemdams Zirnekļcilvēka vārdu, kļūst par asinskāru noziedznieku. Viņš uzveica pat Kaitēkli — ļaundari, kuru Zirnekļcilvēkam nekad nebija izdevies uzveikt.
Divas nedēļas vēlāk tiek atklāts, ka Zirnekļcilvēks ir dzīvs. Viņam tika iešauts ar trankvilizatoru, nevis lodi. Pīters izkļūst no kapa un ierodas Kreivena muižā, kur viņu sakauj, bet Kreivenu tas neuztrauc, jo viņš jau ir pierādījis savu pārākumu pār Zirnekļcilvēku, sakaujot Kaitēkli. Viņš izlaiž to brīvībā un, kad Zirnekļcilvēks dodas pakaļ Kaitēklim, mēģinot to apturēt, izdara pašnāvību, iešaujot sev galvā ar bisi.
Venoma un Carnage dzimšana
Reportieris Edijs Broks apsūdz kādu cilvēku par ļaundari vārdā Grēku-Ēdājs, taču, Zirnekļcilvēks atmasko īsto Grēku-Ēdāju, padarot Edija apsūdzības par meliem. Ediju pārņem naids pret Zirnekļcilvēku, jo šī gadījuma dēļ viņš cieš no profesionāla pazemojuma un zaudē darbu.
Pēc kāda laika Edijs nonāk simbiozē ar citplanētu parazītu, no kura Pīters agrāk bija atbrīvojies, un kļūst par Venomu. Kā Venoms viņš vairākas reizes mēģina Pīteru nogalināt.
Pēc Mērijas Džeinas lūguma Pīters beidz valkāt melnbalto kostīmu, jo tas ir pārāk līdzīgs Venomam un izraisa viņā bailes, un atgriežas pie sava vecā sarkanzilā tērpa.
Kādu laiku vēlāk Edija parazītam rodas mutācija, kura nonāk simbiozē ar Kletusu Kasadiju, maniakālu slepkavu, un dod sev jaunu nosaukumu — Carnage. Venomam un Zirnekļcilvēkam nākas apvienoties, lai viņu apturētu. Pēc tam viņi savā starpā noslēdz mieru, solot nekad vairs neiejaukties vienam otra dzīvē.
Citi zirnekļcilvēki
Pīters Pārkers nav vienīgais supervaronis, kas ir pieņēmis pseidonīmu Zirnekļcilvēks. Tādu ir pieņēmuši arī citi personāži:
Filmas
Zirnekļcilvēka tēls ir izmantots filmās, komiksos, multiplikācijas filmās un datorspēlēs. Sema Reimi filmās "Zirnekļcilvēks", "Zirnekļcilvēks 2" un "Zirnekļcilvēks 3" viņu attēloja amerikāņu aktieris Tobijs Magvairs. Marka Veba filmās "Apbrīnojamais Zirnekļcilvēks" un "Apbrīnojamais Zirnekļcilvēks 2" — Endrū Gārfīlds. Savukārt Marvel Cinematic Universe filmās viņu attēlo Toms Holands.
Bornholma
Bornholma (bornholmiešu: Borrinjholm; da; non — ‘burgundiešu sala’) ir Dānijai piederoša sala Baltijas jūras dienvidrietumos. Kopā ar nelielajām piekrastes saliņām veido atsevišķu municipalitāti Galvaspilsētas reģiona sastāvā. Bornholma atrodas 169 km uz austrumiem no Kopenhāgenas, bet no Zviedrijas krasta to šķir 36 km platais Bornholmas šaurums.
Salas piekraste ir atšķirīga. Ziemeļdaļā ir klintis, dienvidos ir paleozoja un mezozoja smiltāji. Salas reljefs ir paugurains, augstākais punkts ir 162 m augstais Riterknegtens.
Bornholmas salā atrodas 15 baznīcas, no kurām 4 ir apaļa forma (12. gadsimts). Savulaik tās ir kalpojušas par mūri. Saglabājušās arī vikingu celtņu paliekas.
1. Policijas bataljons
1. Policijas bataljons (pazīstams arī kā baltās beretes) bija pirmā bruņoto vienība, kas izveidota pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas.
Bataljona kaujinieki bija pirmā atjaunotās Latvijas Republikas vienība, kas zvērēja uzticību Latvijai un tautai Svētā Jēkaba katedrālē 1991. gada 30. aprīlī. Uz bataljona bāzes izveidoja Latvijas Republikas Augstākās Padomes Apsardzes dienestu. Apliecības un likumisko statusu vienības ieguva 1990. gada 4. maijā (pēc neatkarības balsojuma). 1992. gada sākumā to pārdēvēja par Latvijas Republikas Drošības dienestu. Pēc reorganizācijas tas turpina darbu kā LR Saeimas un Valsts Prezidenta Drošības dienests. Šis dienests veic ārvalstu amatpersonu un delegāciju apsardzi vizīšu laikā Latvijā, kā arī pavada valsts amatpersonas un delegācijas uz ārvalstīm.
Sociālais tīkls (filma)
Filmas scenārijs tapa pēc Bena Mezriha 2009. gadā izdotas grāmatas The Accidental Billionaires. Filmas projektā nepiedalījās neviens Facebook darbinieks, tostarp arī pats Facebook dibinātājs Marks Zakerbergs. Filmas oficiālais izplatītājs ir Columbia Pictures. Filmas pirmizrāde ASV notika, taču Latvijā pirmoreiz tā tika izrādīta. Filmas uzņemšana tika uzsākta 2009. gada oktobrī Keimbridžā, Masačūsetsas štatā.
Ādams
Ādams (he, ar) ir tēls Torā, Bībelē un Korānā. Viņš tiek aprakstīts kā pirmais cilvēks, kuru ir radījis Dievs. Ādams ir radīts no "zemes pīšļiem", savukārt viņa sieva, Ieva ir tikusi radīta no Ādama ribas.
Biogrāfija
Dievs radīja Ādamu sešas dienas pēc pasaules radīšanas līdzīgu sev, kā valdnieku pār visiem dzīvniekiem un augiem Ēdenes dārzā, bet aizliedza ēst laba un ļauna atzīšanas koka augļus, draudot ar nāvi. Ādams ir devis vārdu visiem dzīvniekiem. Kamēr Ādams gulēja, Dievs izņēma no viņa vienu ribu un izmantoja to, lai radītu Ievu. Ieva, čūskas ietekmē, pierunāja Ādamu ēst laba un ļauna atzīšanas koka augļus. Dievs viņus padzina no Ēdenes dārza. Ādamam ir trīs dēli. Viņš nomira deviņi simti trīsdesmit gadu vecumā.
Gāzu planēta
Gāzu planēta ir liela, masīva planēta, kuru aptver gredzens un kurai ir plašs gāzu (galvenokārt ūdeņraža un hēlija) apvalks un nav cietas virsmas. Saules sistēmas gāzu planētas ir Jupiters, Saturns, Urāns un Neptūns.
Tomēr arī gāzes gigantiem ir robeža, cik tālu tos var vēl pieskaitīt pie planētām. Proti, par gāzes gigantiem atzīst planētas, kuru masa nepārsniedz 12 vai 13 Jupitera masas, jo pretējā gadījumā attiecīgā "planēta" kļūst pietiekami masīva, lai tās iekšienē aizsāktos kodoltermiskā sintēze, kurā notiek deitērija ("smagais ūdeņradis", kuram atšķirībā no parastā ūdeņraža atoma ir divi neitroni) un tritija saplūšana. Līdz ar to šāda veida objekti zaudē savu planētas statusu un automātiski kļūst par brūnajiem punduriem, kurus būtībā var uzskatīt par "zvaigznēm, kas nav izdevušās".
Oskars Perro
Oskars Perro ( — ) bija latviešu karavīrs un literāts. Vairāku grāmatu par 2. pasaules karu autors. Karu beidza virsleitnanta dienesta pakāpē.
Dzīvesgājums
Dzimis Mazsalacā. Studēja medicīnu Latvijas Universitātē, sākoties Vācijas un Padomju Savienības karam, brīvprātīgi pieteicās vācu armijā. 1941. gada decembrī nonāca Austrumu frontē. 1942. gada janvārī kopā ar nelielu latviešu karavīru grupiņu piedalījās Holmas cietokšņa aizstāvības kaujās. Kaujas ierindā gandrīz visu laiku līdz cietokšņa atbrīvošanai maijā. Divas reizes ievainots. Par šo kauju laikā izrādīto varonību kļuva par pirmo latvieti, kuru Otrā pasaules kara laikā apbalvoja ar 2. šķiras dzelzs krustu. Ārstējās kara slimnīcās Kauņā, Minhenē un Garmišpartenkirhenē. Pēc atgriešanās Rīgā piešķirts veselības uzlabošanas atvaļinājums un pēc tā izbeigšanās paturēts par mācībspēku instruktoru sagatavošanas kursos. 1943. gada pavasarī viņu atkal ievietoja Rīgas kara slimnīcā atlikušo šķembu izoperēšanai.
Pēc atveseļošanās dienēja Latviešu leģiona ģenerālinspekcijas štābā un iecelts par šī štāba sakaru virsnieku Rīgas radiofonā. Leģiona ģenerālinspektors ģenerālis Rūdolfs Bangerskis komandējis Oskaru Perro kā sakaru virsnieku uz VI armijas korpusa štābu laikā, kad abas latviešu divīzijas cīnījās blakus frontes iecirkņos aiz Opočkas, Veļikajas upes pozīcijās. VI armijas korpusa komandieris ģenerālis Pfefers-Vildenbruhs ieceļ Perro par savu personīgo adjutantu. Kā tāds viņš piedalās visos korpusa komandiera izbraukumos un iepazīstas ar daudziem štābu virsniekiem un vienību komandieriem. Armijas korpusa štābā pildījis arī pretizlūkošanas daļas priekšnieka amatu.
Kurzemes cietokšņa beigu posmā komandēja rotu 43. grenadieru pulkā. Kurzemes kauju posmā arī apbalvots ar I šķiras dzelzs krustu. piekto reizi ievainots un vakarā evakuēts no Ventspils uz Vāciju ar pēdējo kuģi Rudolf Albrecht, kas  ieradās Ķīles reidā. Kuģi atstāt angļu iestādes atļauj tikai.
Eidirs Gidjonsens
Eidirs Smāri Gidjonsens (dzimis Reikjavīkā) ir bijušais islandiešu futbolists, kurš spēlēja uzbrūkošā pussarga pozīcijā. Iepriekš viņš sešas sezonas aizvadīja Londonas "Chelsea" klubā, pirms tam sevi pierādot Bolton Wanderers sastāvā. Līdz Olafurs Johanesons pārņēma Īslandes izlases vadību, Eidirs bija tās kapteinis. Viņš ir visu laiku rezultatīvākais Islandes futbola izlases spēlētājs ar 26 vārtiem. Viņa tēvs, Arnors Gidjonsens arī bija profesionāls futbolists.
Sasniegumi
Chelsea
Barcelona
Asinsrites orgānu sistēma
Asinsrites orgānu sistēma ir orgānu sistēma, kas ar asiņu vai hemolimfas plūsmu nodrošina vielu transportu augstāk attīstīto dzīvnieku organismos. Asinsrites sistēma pa asinsvadiem iznēsā pa visu organismu plaušās uzņemto skābekli un gremošanas traktā uzsūktās barības vielas, kā arī uz izvadīšanas vietām nogādā ogļskābo gāzi un vielmaiņas galaproduktus. Pa asinsrites sistēmu tiek transportētas arī citas vielas, piemēram, hormoni, vitamīni un antivielas. Tikai nepārtrauktā kustībā asinis vai hemolimfa pilda savu funkciju. Asinsrite nodrošina organisma pastāvēšanu.
Asinsrites sistēmu veidi
Dzīvniekiem var būt vaļēja asinsrites sistēma vai arī slēgta asinsrites sistēma. Asinsrites sistēma ir raksturīga tikai daudzšūnu dzīvniekiem, bet ne visiem, piemēram, plakantārpiem, nav asinsrites sistēmas. Dažiem posmkājiem, piemēram, ērcēm, asinsrites sistēma ir reducējusies vai pat izzudusi pilnībā. Parazojiem jeb zemāk attīstītiem dzīvniekiem nav asinsrites.
Vaļēja asinsrites sistēma
Vaļēja asinsrites sitēma ir daudziem bezmugurkaulniekiem, piemēram, lielākajai daļai gliemju un posmkāju. Šādās sistēmās plūst hemolimfa, nevis asinis. Dzīvniekiem ar vaļēju asinsriti nav kapilāru. Hemolimfa no primitīvas sirds pa artērijām ieplūst hemocelā, bet no turienes pa vēnām ieplūst elpošanas orgānā, kur no jauna bagātinās ar skābekli, un atgriežas sirdī caur ostijām — nelielām atverēm. Kukaiņiem asinsrite ir vēl vienkāršāka, jo visu ķermeni caurvij trahejas, līdz ar to kukaiņu hemolimfai nav lielas nozīmes gāzu transportā, un tā pārnes tikai barības vielas.
Slēgta asinsrites sistēma
Slēgta asinsrites sistēma ir dažiem bezmugurkaulniekiem, piemēram, astoņkājiem, posmtārpiem, kā arī visiem mugurkaulniekiem. Slēgtā asinsrites sistēmā asinis plūst pa slēgtu asinsvadu sistēmu. Slēgta asinsrites sistēma nodrošina ātrāku asiņu plūsmu un labāku vielu transportu, nekā vaļēja asinsrites sistēma.
Uzbūve
Asinsrites sistēma sastāv no asinīm, asinsrades orgāniem, sirds un asinsvadiem. Asinsvadus, kuri iet no sirds, sauc par artērijām, bet asinsvadus, kuri iet uz sirdi, par vēnām. Artērijas sadalās arteriolās, bet pēc tam kapilāros. Kapilāri ir vissīkākie asinsvadi, kuros notiek vielu apmaiņa starp audiem un asinīm. Pēc vielu apmaiņas kapilāri savienojas vēnulās, kuras pēc tam savienojas vēnās. Asinis, kas ir bagātas ar skābekli, sauc par arteriālajām asinīm, bet asinis, kurās ir maz skābekļa, bet daudz oglekļa dioksīda, par venozajām asinīm. Tas nozīmē, ka asiņu nosaukums nav atkarīgs no tā, pa kuru asinsvadu tās plūst, bet gan vielas (skābekļa vai oglekļa dioksīda), kuru asinis satur vairāk.
Vienkāršākā slēgtā asinsrites sistēma ir posmtārpiem: muguras asinsvads, vēdera asinsvads un gredzeniskie asinsvadi. Sirdi aizstāj ķermeņa priekšgalā novietoti pulsējoši gredzniskie asinsvadi. Muguras asinsvadu un vēdera asinsvadu savieno pieci "siržu" pāri; katrā "sirdī" ir vārstuļi, kas nodrošina, ka asinis plūst tikai vēdera asinsvada virzienā. Pa vēdera asinsvadu asinis virzās uz ķermeņa pakaļgalu, pa muguras — uz priekšgalu. Tārpa iekšējos orgānus apņem kapilāru tīkli, kuros notiek vielu apmaiņa starp audiem un asinīm.
Asinrites loki
Mugurkaulnieku sirds sastāv no divām, trim vai četrām kamerām: kambariem un priekškambariem. No sirds kameru skaita atkarīgs asinrites loku skaits.
Zivīm ir viens asinsrites loks, un to sirds sastāv no priekškambara un kambara. Zivis ir vienīgie mugurkaulnieki, kuriem vienā asinsrites lokā asiņu sastāvs mainās divreiz, no venozām uz arteriālām un otrādi.
Lielākajai daļai mugurkaulnieku ir divi asinsrites loki, kurus saista sirds, un katrā lokā asiņu (gāzu) maiņa notiek vienreiz. Mazajā asinsrites lokā venozās asinis plūst caur plaušām, uzņem skābekli un zaudē ogļskābo gāzi; lielajā asinsrites lokā arteriālās asinis plūst no sirds uz pārējiem orgāniem un atgriežas sirdī kā venozas.
Abiniekiem un vairumam rāpuļu sirdi veido trīs kameras: divi priekškambari un viens kambaris. Kambarī notiek arteriālo un venozo asiņu sajaukšanās, tādēļ abu loku artērijās plūst jauktas asinis. Daļēji arteriālās asinis plūst uz plaušām vai ādas kapilāriem (gāzu apmaiņa caur ādu), kur asinis bagātinās ar skābekli un atgriežas sirdī kā arteriālās asinis (kreisajā priekškambarī) — mazais asinsrites loks. Sirds kambarī tās sajaucas ar venozajām asinīm un plūst uz audu kapilāriem, kur tās uzņem skābekļa dioksīdu un atgriežas sirdī (labajā priekškambarī) kā venozās asinis — lielais asinsrites loks. Tā kā rāpuļiem sirds kambarī atrodas nepilnīgi izveidojusies šķērssiena, to asinis sajaucas mazāk. Krokodiliem šī šķērssiena ir izveidojusies pilnībā.
Putniem un zīdītājiem ir četrkameru sirds, tātad tiem ir visefektīvākā asinsrite. Sirds šķērssiena pilnībā atdala labo un kreiso pusi. No labās puses kreisajā asinis nokļūst pa mazo asinsrites loku (venozās asinis pa plaušu artērijām plūst uz plaušām, no kurienes kā arteriālas atgriežas pa plaušu vēnām), no kreisās labajā — pa lielo (arteriālās asinis pa artērijām plūst uz visiem orgāniem, izņemot plaušas, un pa vēnām atgriežas kā venozas). Asinis vienlaicīgi plūst abos lokos, to nodrošina saskaņota abu priekškambaru un kambaru kontrakcija jeb saraušanās.
Cilvēka asinsrite
Cilvēkam, tāpat kā citiem zīdītājiem, ir četrkameru sirds un divi asinsrites loki.
Svarīgs asinsrites rādītājs ir asinsspiediens, kuru rada sirds kambari. Loku sākumā (artērijās) tas ir lielāks un, plūstot pa asinsvadiem, samazinās. Asinsspiedienu izsaka dzīvsudraba staba milimetros, cilvēkam normāls asinsspiediens lielā asinsrites loka artērijās ir ap 120/70 mm Hg. Visaugstākais jeb sistoliskais tas ir, kambariem saraujoties, viszemākais jeb diastoliskais — sirds pauzes laikā. Asinsspiedienu ietekmē nervu sistēma un endokrīnā sistēma, mainot artēriju muskuļu spraigumu. Jo šaurāks artēriju diametrs, jo augstāks asinsspiediens, tas palielinās fiziskās un emocionālās slodzes brīžos. Mazajā asinsrites lokā spiediens ir ap 15 mm Hg un nesvārstās. Hipertensija ir paaugstināts asinsspiediens (>140/90 mm Hg), un tās pazīmes ir galvassāpes, reibonis, nervozitāte; hipotensija ir pazemināts asinsspiediens (<105/65 mm Hg), un tās pazīmes ir galvassāpes, reibonis, nespēks.
MM
MM var nozīmēt:
Asinsrites orgānu sistēma
Cilvēka asinsrite
Pulss ir sirdsdarbības ritms jeb asinsspiediena svārstības lielajā asinsrites lokā. Miera stāvoklī sirds saraujas aptuveni 70 reizes minūtē un katrā saraušanās reizē aortā tiek izgrūzti ap 80 ml asiņu, katru minūti sirds pārsūknē 5—6 l asiņu. Pieaugot slodzei, pulss kļūst biežāks un palielinās pārsūknējamo asiņu apjoms.
Sirds un asinsvadu slimības
Sirds un asinsvadu slimības pasaulē ir visbiežākais nāves cēlonis.
Sāļi
Sāļi ir jonu savienojumi, kas sastāv no anjona un katjona, tie veidojas, reaģējot skābei ar bāzi, skābajam oksīdam ar bāzisko oksīdu, utt. Ja viens anjons ir saistīts ar vairākiem dažādiem katjoniem, veidojas dubultsāļi. Ja ir vairākvērtīgs anjons un viens vai vairāki katjoni ir ūdeņraža joni (bet ne visi, jo tad tas savienojums būs skābe), tad tas ir skābais sāls; ja vairākvērtīgs katjons un viens vai vairāki anjoni ir hidroksiljoni (bet ne visi, jo tad tas savienojums būs sārms), tad ir bāziskais sāls.
Sāļu šķīdumi ūdenī ir elektrolīti.
Iegūšana
Sāļus var iegūt ķīmiskās reakcijās starp:
Artura sēta Štrālzundē
Karaļa Artura sēta Štrālzundē (de) ir viens no senākajiem sanāksmju un svinību namiem Hanzas savienības pilsētas Štrālzundes vecpilsētā pie Vecā tirgus (Alte Markt). Arī Rīgā esošais Melngalvju nams sākotnēji tika celts kā „Artura sēta”.
Vēsture
Kā daudzās Hanzas pilsētās, arī Štrālzundē 1316. gadā iekārtoja viesu namu, ko dēvēja par Artushof jeb „Artura sētu”. Tas bija paredzēts svarīgu pilsētas viesu uzņemšanai un svinībām. 1541. gadā tas pieminēts kā Khonig Arendshoff. Namā 1630. gadā apmeties Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs. 1680. gadā nams pilnībā nodedzis un atjaunots tikai 1702. gadā. Pēc tam to izmantojuši dažādu valstu karaspēku vajadzībām, bet pēc 1912. gada ēkā iekārtota viesnīca.
„Artura sētas” Hanzas pilsētās
Par godu romantiskajām karaļa Artura galma leģendām arī citās Hanzas savienības pilsētās 14. gadsimtā tika izveidotas „Artura sētas”.
Gaisa temperatūra
Gaisa temperatūra ir viens no Zemes atmosfēras termodinamiskajiem lielumiem, kas raksturo gaisa sasiluma pakāpi jeb temperatūru. To mēra ar termometru. Meteoroloģijā gaisa temperatūra tiek mērīta aptuveni 2 metru augstumā virs zemes, lai to neietekmē augsnes temperatūra, kā arī ēnā, lai tieši Saules stari nesildītu termometru.
Karaīti
Karaīti jeb karaīmi ir jūdaisma sekta, kas atzīst tikai rakstīto ebreju Bībeles daļu, un, lai arī nenoliedz Talmūdu, uzskata, ka katram pašam jāstudē Tora un jāpieņem pareizais lēmums. Karaītisms izveidojās 7.—9. gadsimtā Bagdādē, kas tajā laikā bija ievērojamākais jūdaisma centrs.
Ogres rajons
Ogres rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Vidzemē un Zemgalē un robežojās ar Rīgas rajonu, Cēsu rajonu, Madonas rajonu, Aizkraukles rajonu un Bauskas rajonu. Rajona teritorijā atradās arī Latvijas ģeogrāfiskais centrs. Ogres rajona centrs bija Ogres pilsēta.
Izveide un reorganizācija
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Ogres apriņķis tika sadalīts Pļaviņu un Ogres rajonos. 1952. - 1953. gadā Ogres rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gadā Ogres rajonam pievienoja sadalītā Jaunjelgavas rajona ziemeļu daļu, bet 1959. gadā sadalītā Baldones rajona ziemeļu daļu Daugavas kreisajā krastā un Pļaviņu rajona rietumu daļu.
1967. gada 10. janvārī no Ogres rajona atkal tika atdalītas likvidēto Jaunjelgavas un Pļaviņu rajonu daļas un pievienotas jaunizveidotajam Stučkas rajonam. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Ogres rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.
Ciemi
Birzgales - Jumpravas - Krapes - Ķeipenes - Lauberes - Lēdmanes - Madlienas - Mazozolu - Ogreslīču - Ogresgala - Rembates - Suntažu - Taurupes - Tīnūžu.
Pagasti
Birzgales pagasts - Jumpravas pagasts - Krapes pagasts - Ķeipenes pagasts - Lauberes pagasts - Lēdmanes pagasts - Madlienas pagasts - Mazozolu pagasts - Meņģeles pagasts - Suntažu pagasts - Taurupes pagasts.
Vēsture
Pirms apmēram 10—14 tūkstošiem gadu no Latvijas teritorijas atkāpās pēdējais apledojums, atsedzot cilvēkiem jaunas, neapdzīvotas teritorijas. Kļuva siltāks, tundru nomainīja jaukto koku meži. Līdz ar šīm klimatiskajām pārmaiņām pirms apmēram 9 tūkstošiem gadu tagadējā Latvijas teritorijā ienāca pirmatnējās ciltis, kas nodarbojās ar medniecību un zvejniecību. Viena šāda cilšu apmešanās vieta, t.s. Laukskolas apmetne, atrasta netālu no Ogres rajona robežām - starp Saulkalni un Salaspili. Tas ar lielu varbūtību ļauj secināt, ka šīs ciltis ieceļojušas arī tagadējā Ogres rajona teritorijā. Cilvēki senatnē apmetās medībām un zvejai izdevīgās vietās. Tagadējā Ogres rajonā tās bija uz Daugavas, Ogres un Mazās Juglas upju ielejas, kur bija labi apstākļi dzīvošanai, jo upēs bija daudz zivju, bet apkaimes meži bija pilni ar zvēriem. Protams, galvenā nozīme bija Daugavai kā lielākajai upei, kas reizē kalpoja arī par nozīmīgu satiksmes ceļu caur mežainajiem apvidiem. Gar Daugavu u.c. upēm sāka veidoties arī pirmie sauszemes satiksmes ceļi. Apmēram 3. gadu tūkstotī p.m.ē. tagadējā Latvijas teritorijā ieceļoja somu cilšu senči, lībiešu priekšteči. Viņi dibināja savas apmetnes Daugavas, Mazās Juglas un Ogres krastos. Apmēram 2. gadu tūkstotī p.m.ē. Latvijā ienāca pirmbaltu ciltis; tās izveidoja savas apmetnes arī Lielvārdes apkaimē, kur izveidojās lībiešu un baltu jaukti apdzīvota teritorija. Līdz ar baltu cilšu ierašanos attīstījās progresīvāks saimniekošanas veids - zemkopība un lopkopība, kas bija sevišķi attīstīta auglīgajā Daugavas ielejā. Par seno apdzīvotību gar Daugavu liecina daudzie pilskalni, apmetnes un senkapi. Piemēram, Kābeļu un Ankeršmitu senkapi un Vīnakalna pilskalns Ikšķiles novadā, Grīvu un Nariņu senkapi Tomes apkaimē, pilskalns Zilais kalns un Ķentes pilskalns Ogrē, Lielvārdes pilskalns un Lielvārdes Dieva kalna pilskalns u.c. Pilskalni, apmetnes un senkapi sastopami arī gar Ogres upi. Piemēram, Ogres novadā atrodas Indrānu apmetne, Krapes un Lēdmanes pagastā ir vairāki senkapi, Madlienas pagastā Uženu pilskalns, Mazozolu pagastā Ogres pilskalns, Baltiņu un Pelīcēnu senkapi u.c. Senas cilvēku apmešanās vietas ir arī gar Mazo Juglu. Ikšķiles novadā par to liecina Liepāderu senkapi, Suntažu pagastā "Lielā vīra gulta" jeb Ķoderu pilskalns un Kastrānes pilskalns, Ķeipenes pagastā Kalnegauriņu senkapi, Taurupes pagastā Pauņēnu senkapi u.c. Protams, ka daudzi pilskalni, nocietinājumu vietas un senkapi bijuši izveidoti arī pie mazākām upēm un ezeriem, jo tajos laikos ūdenstilpes pildīja arī aizsardzības funkcijas.
Mūsu ēras 9. — 10. gadsimtā tagadējai Ogres rajona teritorijai raksturīga jaukta cilšu apdzīvotība. Rajona rietumdaļā Daugavas abās pusēs pārsvarā dzīvojuši lībieši, bet tālāk uz dienvidiem - zemgaļi. Tagadējā Birzgales pagastā zemgaļi dzīvojuši jaukti ar sēļiem. Rajona ziemeļdaļā lībieši dzīvojuši jaukti ar latgaļiem. Vienīgi rajona austrumdaļa bijusi latgaļu cilšu apdzīvota. Protams, gar Daugavu kā ļoti svarīgu satiksmes artēriju bija sevišķi jaukta cilšu apdzīvotība. Reizēm pat vienā pilskalnā vai apmetnē dzīvoja dažādu cilšu piederīgie. Gadsimtiem ritot, lībieši un sēļi pamazām asimilējās un tika padzīti no savām iepriekšējām dzīvesvietām. Sevišķi intensīvi tas notika pēc vācu iebrukuma 12. — 13. gadsimtā. Šajā laikā tagadējā Ogres rajona austrumu daļa ietilpa latgaļu Kokneses un Jersikas senvalstīs, bet dienvidu daļa (Birzgales un Tomes apkaime) atradās zemgaļu Upmales zemēs, kas gan nebija īsta senvalsts. Šo valstisko veidojumu tālāko attīstību pārtrauca vācu iebrukums.
Ļoti liela nozīme kopš seniem laikiem bijusi Daugavas tirdzniecības ceļam. Daugavas ceļš pieminēts jau 5. gadsimtā skandināvu sāgās, kad gotlandieši pa Daugavu devušies uz Krieviju un tālāk uz Grieķiju, tas bija "ceļš no varjagiem uz grieķiem". Šo ceļu izmantoja gan Skandināvijas sirotāji vikingi, gan arī Baltijas tautu un krievu tirgotāji, braukdami tirgoties ar zvērādām, medu, vasku, metāliem, amatniecības izstrādājumiem utt. Par Daugavas nozīmi tirdzniecībā starp rietumiem un austrumiem liecina upes krastos atrastās daudzās arābu sudraba monētas - dirhemi u.c. No Daugavas ietekas jūrā preces tālāk tika vestas uz Rietumeiropu, Skandināviju. Šo tirdzniecības ceļu sargāja daudzie pilskalni, kas reizē bija arī tirdzniecības centri un muitas punkti. 13. gadsimtā, kad sākās vācu agresija Baltijā, vāciešu pirmais nolūks bija iegūt šo tirdzniecības ceļu savā kundzībā. Vācieši, iekarojot Latviju, ierīkoja savus atbalsta punktus gar Daugavas ūdensceļu - 1186. gadā Ikšķilē un 1229. gadā Lielvārdē tika uzceltas ordeņa mūra pilis. Ikšķile līdz Rīgas pilsētas izveidošanai 1201. gadā bija militārais un reliģiskais centrs Baltijā. 1223. gadā tika uzcelta bīskapa pils Suntažos un vēlāk arī Baltavā, tagadējā Mazozolu pagastā. No 14. gadsimta tagadējā Ogres rajona Daugavas labā krasta zemes piederēja Rīgas virsbīskapijai, bet kreisā krasta zemes - Livonijas ordenim.
No 1210. gada īpaši līgumi ar krievu kņazistēm un pilsētām regulēja krievu tirdzniecību pa Daugavu. Sevišķa nozīme bija tirgotājiem no Polockas, Vitebskas, kā arī no Smoļenskas, taču pamazām galveno lomu sāka spēlēt Rīgas tirgotāji, kas izkonkurēja krievus un rietumeiropiešus no Daugavas ūdensceļa. 14. gadsimtā tirdzniecība vēl vairāk aktivizējās ziemā gar Daugavu augšup un lejup pa sauszemes ceļu devās tirgotāju ragavu rindas. Uz rietumiem veda vasku, zvērādas, kokmateriālus, darvu, labību, bet uz austrumiem - vadmalu, sāli, garšvielas, vīnus u.c. preces. Livonijas karš (1558—1583) un Polijas—Zviedrijas karš 16. gadsimta otrajā pusē preču pievedumos sāka dominēt lini un kaņepāji, jo tie aizvien vairāk bija nepieciešami augošajai Rietumeiropas tekstilrūpniecībai un kuģniecības attīstībai (audumi, burām u.c.). Šajā laikā sevišķi rosīgi attīstījās Birzgales un Tomes apkaime, īpaši Kurzemes hercoga Jēkaba valdīšanas laikā (1640—1682). Šeit bija gan salpetra vārītavas, darvas un kaļķu cepļi, papīra un pulvera dzirnavas, gan arī lielgabalu rožu taisītavas. Kādu laiku šeit pat pienāca sauszemes tirdzniecības ceļi no Lietuvas. Preces Daugavas attekā izbūvētajā "liellaivu ostā", kas atradās pie Tomes muižas, tika pārkrautas liellaivās vai baržās. Lai vieglāk pārvarētu Daugavas krāces, sevišķa nozīme Daugavas kuģniecībā bija strūgām (platdibens liellaivām), kuru celtspēja sasniedza pat 190 tonnas. Ļoti krāčainās un seklās vietās, piemēram, pie Ķeguma, daļu preču reizēm izkrāva un veda tālāk pa zemes ceļiem.
Jau 13. gadsimtā arī tagadējā Ogres rajona teritorijā sāka veidoties pirmās muižas. Kā viena no pirmajām 1257. gadā dokumentos minētā Lielvārdes novada Pepolta ciema (tagad Jumpravas) muiža, kuru vēlāk pārdēvēja par Pargena muižu un kas piederēja Rīgas cisterciešu klostera mūķenēm. Ap 1440. gadu Pepolta muižu tautā sāka dēvēt par Jumpravmuižu, jo arhibīskaps Henings 1440. gadā, nospraužot muižu zemju robežas, Lielvārdes novadu sadalīja divās daļās - Lielvārdes un Lieljumpravas novados. Līdz tam laikam Lielvārdes novads bija plašāks, un tajā ietilpa arī tagadējie Lēdmanes un Krapes pagasti, bet novada robežas austrumos aizsniedzās pat līdz Aizkrauklei. Rietumdaļā Lielvārdes novada robeža bija pie Ķilupes. Šeit Lielvārdes novads robežojās ar Ikšķiles novadu. Šie ir divi lielākie novadi, kas fiksēti 16. gadsimta dokumentos. Šajā laikā jau bija izveidojies muižu tīkls, kas sevišķi strauji attīstījās 14. — 16. gadsimtā. Protams, Livonijas karš un citi vēlākie kari un sērgas muižas stipri izpostīja, taču lielākā daļa muižu tika atjaunotas. 1629. gadā pēc Altmarkas pamiera (pēc Polijas—Zviedrijas kara) Daugavas labā krasta zemes nonāca zviedru varā, bet Daugavas kreisā krasta zemes - Kurzemes un Zemgales hercogistes varā. Zviedru daļā esošās muižas tika atsavinātas, reducētas, bet muižu īpašnieki kļuva par savu muižu valsts nomniekiem; tas mazināja viņu saimniekošanas intereses. Jāatzīmē, ka rajona austrumu daļā (tag. Ķeipenes, Madlienas, Meņģeles, Taurupes un Mazozolu pagastā) muižu redukcija faktiski nenotika, jo to īpašnieki varēja dokumentāli pierādīt savas likumīgās tiesības uz īpašumiem. 18. gadsimta sākumā pēc Ziemeļu kara (faktiski jau 1710. gadā, nevis 1721. gadā) Krievijas sastāvā tika iekļauta tagadējā Ogres rajona Vidzemes daļa, bet gadsimta beigās (1795. gadā) Birzgales un Tomes apkaime.
Kad 19. gadsimtā tika izveidoti apriņķi, daļa tagadējās Ogres rajona teritorijas ietilpa Vidzemes guberņas Rīgas apriņķī, bet daļa - Daugavas kreisā krasta zemju - Kurzemes guberņas Bauskas un Jaunjelgavas apriņķos (izņemot Mazjumpravu, kas piederēja Rīgas apriņķim un skaitījās Vidzemē). Tad sekoja postošie pasaules kari un Latvijas okupācija PSRS sastāvā. 1947. gadā pārāk lielās un grūti pārvaldāmās teritorijas dēļ no dažādām Rīgas, Bauskas, Jēkabpils un Cēsu apriņķa teritorijām tika izveidots Ogres apriņķis, ko vēlāk pārdēvēja par Ogres rajonu. Tādējādi pirmo reizi vēsturē teritoriāli tika izveidots Ogres rajons, kurā atrodas liela daļa no vēsturiskajām Ikšķiles un Lielvārdes novadu teritorijām ar ļoti bagātu, senu kultūru un vēsturi.
Ievērojami cilvēki
Ar Ogres novadu jeb tagadējo Ogres rajona teritoriju saistās daudzu ievērojamu personību dzīve un darbība. 12. gadsimta beigās Ikšķilē pirmais Livonijas bīskaps Meinards uzcēla pirmās mūra celtnes Baltijā un uzsāka daudzus gadsimtus ilgo Latvijas kolonizāciju. 17. gadsimtā Kurzemes un Zemgales hercoga Jēkaba valdīšanas laikā stipri uzplauka saimnieciskā dzīve tagadējās Birzgales un Tomes apkaimē. Hercogam Birzgales mežos bijusi medību pils. 17. gadsimtā Suntažu draudzē strādājis luteriešu mācītājs Solomons Guberts (Gubertus), kas vācu valodā sarakstījis grāmatu, kura uzlūkojama par pirmo lauksaimniecības rokasgrāmatu Latvijā. Tās 23 nodaļās bija plaši aprakstīti tā laika labākie saimniekošanas paņēmieni. Šo ekonomiskā rakstura izdevumu vēlāk krievu valodā pārtulkoja Mihails Lomonosovs.
Arī ar Ogres pilsētu saistīti daudzu ievērojamu cilvēku vārdi. Zilokalnu prospektā dzīvojis gleznotājs Uga Skulme, Saules prospektā - Mākslas akadēmijas rektors Leo Svemps, Vidus prospektā - skolotāja Natālija Draudziņa, kas nodibināja Latvijā pirmo pedagoģisko klasi; viņas vārdā nosaukta ģimnāzija Rīgā. Zilokalnu prospektā atpūtusies aktrise Elvīra Bramberga. Ausekļa prospektā dzīvojis arhitekts Vladimirs Šervinskis - daudzu Ogres ēku projektu autors. 20. un 30. gados Saulstaru sanatorijas apkaimē atpūties tēlnieks, Brīvības pieminekļa autors, Kārlis Zāle. Vasarās Ogrē dzīvo arī aktrise Vera Singajevska. Lielu ieguldījumu Pārogres dendroloģiskā parka ierīkošanā ir devis dabas entuziasts Jānis Špakovskis ar dzīvesbiedri.
Ģeogrāfiskais stāvoklis
Fizioģeogrāfiskā ziņā Ogres rajons atrodas Latvijas vidusdaļā, galvenokārt Viduslatvijas zemienē, netālu no Baltijas jūras Rīgas līča. Rajona teritorijā atrodas arī Latvijas ģeogrāfiskais centrs. Ogres rajons aizņem 1836 km2 lielu teritoriju jeb 2,8 % valsts kopplatības. Tas nav daudz, un pēc lieluma Ogres rajons ieņem 24. vietu starp 26 republikas lauku rajoniem (vēl mazāks ir tikai Dobeles un Jelgavas rajons).
Rajons vairāk izstiepts rietumu austrumu virzienā - tikai 40 km kopgarumā. No dienvidaustrumiem uz ziemeļrietumiem cauri rajonam plūst latviešu tautas likteņupe Daugava. Tā sadala rajonu divās nevienādās daļās - 1/6 rajona teritorijas atrodas Daugavas kreisajā krastā, bet 5/6 - labajā krastā. Ogres rajona teritorija atrodas tikai 30 – 90 km attālumā no Rīgas līča, tāpēc klimatu rajona rietumu daļā stipri ietekmē jūras gaisa masas. Šim apstāklim ir liela nozīme vietējā klimata veidošanā dažādās Ogres rajona daļās. Taču kopumā visam rajonam, tāpat kā visai Latvijai un Baltijai, ir raksturīgas pārejas jeb mēreni kontinentāla klimata iezīmes (tips), kam par cēloni ir no Atlantijas okeāna regulāri ieplūstošās mērenās gaisa masas. Tās, plūzdamas austrumu virzienā, virs Baltijas reģiona ziemā jau ir nedaudz atdzisušas, bet vasarā - sasilušas. Pati Baltijas jūra ietekmē klimatu tikai šaurā piekrastes joslā. Rajona teritorijas reljefs dažādām gaisa masām nekādus būtiskus šķēršļus nerada, tomēr arī vietējais mikroreljefs veido nianses katra apvidus klimata raksturojumā.
Kopumā Ogres rajona virsmu varētu raksturot kā zemu, lēzeni viļņainu līdzenumu, kas ģeoloģiski saistīts ar plašo Austrumeiropas līdzenumu. Arī Ogres novadu pirms 12000 - 14000 gadiem sedzis pēdējais kvartāra apledojums, kas ir atstājis nozīmīgas pēdas apkārtnes reljefā. Šīs pēdas samanāmas vēl šodien, un cilvēku saimnieciskā darbība tās nav būtiski pārveidojusi. Savu ietekmi uz apvidus virsmu ir atstājušas arī ūdensteces. Citi faktori virsmu ir ietekmējuši daudz mazāk, un tiem ir tikai vietēja nozīme.
Ekonomģeogrāfiskajā ziņā Ogres rajona teritorija atrodas Rīgas aglomerācijas dienvidaustrumu atzarā, tiešā galvaspilsētas ietekmes zonā, apmēram 15 - 90 km attālumā no Rīgas. Ogres rajons robežojas ar pieciem Latvijas rajoniem: Rīgas, Cēsu, Madonas, Aizkraukles un Bauskas rajonu. Visintensīvākie ekonomiskie sakari transporta maģistrāļu novietojuma dēļ izveidojušies ar Rīgas un Aizkraukles rajonu. Administratīvi Ogres rajonā ietilpst 11 pagasti un 4 pilsētas kā arī trīs pilsētu lauku teritorijas. Ogres pilsēta kā rajona administratīvais un ekonomiskais centrs atrodas rajona rietumu daļā, un tas sagādā problēmas tiem pagastiem, kas atrodas rajona austrumu daļā. To teritorijas atrodas pat 50 – 60 km attālumā no Ogres pilsētas. Faktiski šie attālumi pa satiksmes ceļiem ir lielāki un var būtiski atšķirties no attāluma taisnā līnijā. Sevišķi tas attiecas uz Ķeguma lauku teritoriju (Tomes apkaimi) - lai sasniegtu Ogri, jāšķērso Daugava pa Rīgas HES vai Ķeguma HES tiltu, metot lielu līkumu.
Visas četras rajona pilsētas - Ikšķile, Ogre, Ķegums un Lielvārde - atrodas pie valstiski nozīmīgajām transporta maģistrālēm - Rīgas—Daugavpils šosejas un dzelzceļa līnijas. Šīs tranzīttransporta maģistrāles ekonomģeogrāfiskā ziņā ir kā "galvenās ielas", kas visllielākajā mērā ietekmē ekonomisko dzīvi Ogres rajonā. Ekoloģisku apsvērumu dēļ tiek domāts par apvedceļu ierīkošanu ap pilsētām.
Rajona ziemeļu daļu šķērso Rīgas—Ērgļu dzelzceļa līnija un Rīgas—Ērgļu ceļš. Šie transporta ceļi ir galvenās "satiksmes artērijas" rajona ziemeļu un ziemeļaustrumu daļā. Salīdzinot ar Rīgas—Daugavpils šoseju un dzelzceļa līniju, transporta plūsmas intensitāte gan ir daudz mazāka, zemāka ir arī šo ceļu izbūves kvalitāte.
Gar Daugavas kreiso krastu stiepjas Ķekavas—Jaunjelgavas ceļš, kas rajona robežās zināmā mērā dublē Rīgas—Daugavpils šoseju Daugavas labajā krastā un apkalpo fizioģeogrāfiski nošķirto Ogres rajona Daugavas kreisā krasta daļu. Diemžēl Ogres rajona teritorijā abus Daugavas krastus savieno tikai Ķeguma HES tilts, tāpēc ekonomiski Daugavas kreisais krasts ir vairāk nošķirts no pārējās rajons daļas un šī nošķirtība bremzē kreisā krasta ekonomisko attīstību. Rajona dienvidu daļu šķērso neliels Jelgavas—Krustpils dzelzceļa posms, kam ir tikai vietēja nozīme.
Uz ziemeļu no Ogres cauri Tīnūžu, Ogresgala, Lēdmanes un Krapes pagastam stiepjas Ulbrokas—Kokneses ceļš, kura nozīme nākotnē varētu ievērojami palielināties; tas varētu atslogot Rīgas—Daugavpils šoseju, kas iet caur rajona pilsētām.
Visas iepriekš minētās transporta maģistrāles šķērso Ogres rajonu rietumu austrumu virzienā, kurā notiek arī lielākā pārvadājumu plūsma. Tātad teritoriāli Ogres rajons atrodas ekonomisko sakaru rietumu austrumu plūsmas zonā.
Meridionāli (ziemeļu dienvidu virzienā) ved vairāki ceļi, kas saista Rīgas—Daugavpils šoseju ar Vidzemes šoseju (Rīga - Pleskava - Sanktpēterburga). No šiem ceļiem nozīmīgākais ir Ķeguma—Suntažu—Siguldas autoceļš.