cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jana Majena sala
Jana Majena sala (no) ir Norvēģijai piederoša vulkāniska sala Atlantijas okeāna ziemeļos. Izvietojusies uz Vidusatlantijas grēdas pacēluma starp Norvēģu jūru austrumos un Grenlandes jūru rietumos.
Administratīvi sala neveido atsevišķu vienību, bet ir pakļauta Nūrlannes filkei. Salā nav pastāvīgo iedzīvotāju, pastāv LORAN retranslācijas un meteoroloģiskā stacija Olonkinbīene ar kopējo personālu ziemā ap 18 cilvēkiem, bet vasarā — līdz 35.
Etimoloģija
Salu atklāja 6. gadsimtā īru mūks Brandans un otro reizi to atklāja 12. gadsimtā islandiešu jūrnieki, bet tā palika bez nosaukuma līdz pat 17. gadsimtam. Angļu, holandiešu un franču vaļu mednieki, kas salu apmeklēja 1607.–1615. gadā, deva tai daudzus nosaukumus. Viens no tiem — Jana Majena sala — vārds, ko salai piešķira Ziemeļgrenlandes kompānija kapteiņa Jana Jākobsona Maja van Šellinkhouta vārdā, vēsturiski pieķērās salai.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies uz vidusokeāniskās grēdas paaugstinājuma. Sala veidojas no divām daļām — salas augstākās virsotnes Bērenberga (2277 m) vulkāniskā masīva ziemeļrietumos un Rūdolftopena (769 m) masīva dienvidrietumos. Šīs daļas, ko dēvē arī par Nūrjanu un Sērjanu, savieno zems zemesšaurums. Sala izvietojusies tektoniskajā lūzuma zonā tā saucamā Jana Majena mikrokontinenta ziemeļos un tajā nereti novērojamas tektoniskās un vulkāniskās aktivitātes. Kopš 2010. gada salas teritorija ir dabas rezervāts, kā arī putniem nozīmīga vieta.
Vēsture
Sala varēja būt zināma jau vikingiem viduslaikos kā Svalbāra (Svalbarð ) — ‘Aukstais krasts’. Pirmās dokumentētās liecības par salas atklāšanu ir no 1614. gada, kad to 28. jūnijā apmeklējis holandiešu vaļu mednieku kapteinis Fops Gerrics (Fopp Gerritsz) un nodēvēja par Isabellu (Isabella). Tajā pat gadā salu apmeklēja divas citas holandiešu vaļu mednieku ekspedīcijas (vienas no tām kapteinis bija Jans Jakobsons Majs (Jan Jacobszoon May van Schellinkhout)), kas salu nodēvēja par Jorisa salu (Mr. Joris Eylant par godu holandiešu kartogrāfam Jorisam Karolusam) un Morica salu (Maurits Eylandt par godu Orānijas Moricam). Holandieši salas atklāšanu paturēja noslēpumā, lai varētu to izmantot kā bāzi vaļu medībām.
1615. gadā salu apmeklēja britu kapteinis Roberts Futerbijs (Robert Fotherby) un nodēvēja «jaunatklāto» salu par Sera Tomasa Smita salu. Kapteiņa Jana Maja vārds salas nosaukumā pirmoreiz parādās tikai 1620. gada Eiropas kartē.
No 1615. līdz 1638. gadam salu kā vaļu medību bāzi izmantoja holandiešu kompānija Noordsche Compagnie, kurai bija vaļu medību monopols Arktikā. Tika uzbūvēta mednieku apmetne, kur vasaras medību sezonā tika nodarbināti vairāki simti strādnieku. 1632. gadā apmetne tika izlaupīta un nodedzināta, bet vēlāk atjaunota. Ap 1640. gadu vaļu krājumi Arktikā tika izsmelti un sala pamesta.
Pirmā Starptautiskā polārā gada programmas ietvaros 1882.—1883. gadā salā darbojās Austroungārijas Arktikas pētniecības stacija. Ekspedīcija cita starpā veica detālu salas kartēšanu un meteoroloģiskos novērojumus.
1921. gadā Nāciju Līga tiesības uz salu piešķīra Norvēģijai, bet tikai 1930. gada 27. februārī tā de jure kļuva par Norvēģijas daļu. 1922. gadā salā tika ierīkota norvēģu meteostacija, bet Otrā pasaules kara laikā 1943. gadā — amerikāņu radiolokācijas stacija Atlantiksitija (Atlantic City). 1961. gadā salā tika izbūvēta viena no radionavigācijas sistēmas LORAN-C tīkla stacijām, kā arī garnizons un lidlauks.
Kaps
Kaps ir vieta, padziļinājums zemē vai celtne mirušo apglabāšanai. Kaps var atrasties daļēji vai pilnībā zem zemes virsmas.
Pirmsvēsture
Viens no senākajiem kapiem uziets 1968. gadā Irākā, Zagrosas kalnos Šanidaras alā, kur pirms 60 000 gadu ticis apbedīts 60 gadus vecs neandertāliešu vīrietis. Mirušais apglabāts no meža kosu zariem pītā guļvietā un viscaur klāts ar ziediem. Kaps rūpīgi nosegts, kas liecina par jau visai attīstītu apbedīšanas kultūru.
Mirušo apglabāšana kapos kā Eiropas iedzīvotāju tradīcija aizsākās ar auklas keramikas kultūras sākumu. Agrāk mirušos gluži vienkārši parasti pameta zvēriem saplosīšanai, bet no zināmas civilizācijas brieduma pakāpes tos sāka apbedīt. Jādomā, ka cilvēku sabiedrības locekļi viens otram sāka nozīmēt kaut ko vairāk, nekā partnera funkcijas ikdienas pārtikas iegūšanas un izdzīvošanas cīņā, kas izbeidzās līdz ar kāda locekļa nāvi. Apbedīšanas parādīšanās sakrīt arī ar lauksaimniecības attīstības sākumu un pāreju uz pastāvīgām apmešanās vietām. Acīmredzot, tā nebija nejauša sakritība. Sākoties zemes apstrādei, sāka veidoties pirmās īpašuma attiecības. Visvieglāk saprotams zemes piederības kritērijs ir tas, ka šeit jau saimniekojuši pašreizējā saimnieka senči. Tas veda arī pie plaši izplatītā ticējuma, ka cilvēkam nomirstot, viņš turpina dzīvot, tikai citā pasaulē. Līdz ar to viņam nav zudušas tiesības uz zemi, tā paliek visas dzimtas — kā dzīvo, tā mirušo tās locekļu īpašumā. Savukārt apbedījumu vietas varēja kalpot par zināmu apliecinājumu teritorijas piederībai tai vai citai kopienai.
Vēsture
Vēlāk — ap 2800.—2300.g. p.m.ē. līdztekus kopējiem kapiem parādījās arī individuālie kapi dižciltīgajiem kopienu locekļiem. Viņi tika apbedīti greznākā tērpā nekā parastie mirstīgie. Šādi apbedījumi arvien biežāk izcēlās arī ar ieroču, dažādu saimniecības priekšmetu un rotaslietu klāstu, kurus mirušajiem augstmaņiem deva līdzi, lai tie varētu turpināt ierasto dzīves ritmu arī viņā saulē. Tas nozīmēja arī, ka bija attīstījusies ieroču un darbarīku izgatavošanas tehnoloģija. Tā, Dānijas un Dienvidzviedrijas teritorijās individuālajās apbedījumu vietās pirmajā gadu tūkstotī p.m.ē. vai pat vēl senāk parādījās no koka stumbra izgatavoti zārki. Lai tos izgatavotu, bija nepieciešami pietiekami pilnveidoti darbarīki.
Antropoloģijas kontekstā
Kapi un mirušo apglabāšanas tradīcijas un ceremonijas liecina arī par seno sabiedrību strukturizāciju, varas koncentrēšanos atsevišķu kopienas locekļu rokās, kā arī reliģiska rakstura paražu nostiprināšanos. Tie ir cilvēku sabiedrības pašorganizācijas elementi, kas kopumā veidoja zināmu kārtību arvien komplicētākajā dzīves veidā.
2006. gada Zelta bumba
2006. gada Zelta bumba, ko pasniedz labākajam futbolistam Eiropā, pēc starptautiskas UEFA dalībvalstu sporta žurnālistu žūrijas lēmuma tika piešķirta Fabio Kanavaro.
Kanavaro bija piektais Itālijas spēlētājs pēc Omara Sivori (1961), Džanni Riveras (1969), Paolo Rosi (1982) un Roberto Badžo (1993), kurš saņēmis šo balvu. Viņš bija arī piektais Madrides "Real" spēlētājs, kas šo balvu saņēmis. Bez viņa vēl Alfredo di Stefano (1957, 1959), Raimons Kopa (1958), Luišs Figu (2000) un Ronaldu (2002).
Balsojums
Bez minētajiem spēlētajiem vēl tika nosaukti, bet balsis neieguva 24 spēlētāji: Mihaels Ballaks, Tims Kehils, Džo Kols, Gregorijs Kupē, Kriss, Mamadu Diara, Maikls Esjēns, Sesks Fabregass, Viljams Gallā, Stīvens Džerards, Ludoviks Žulī, Fabio Groso, Klods Makelele, Florāns Maluda, Edisons Mendess, Huans Rikelme, Arjens Robens, Veins Rūnijs, Vilijs Sanjols, Bastians Šveinšteigers, Andrijs Ševčenko, Lilians Tirāms, Tiagu un Fernando Torress.
Lipsk
Lipsk var būt:
Košta
Košta var būt:
Bluā grāfi
Bluā grāfi bija Bluā dinastijas (fr. Maison de Blois) atzars Bluā (dienvidos no Parīzes, Francijā), aristokrātu dzimta, kas valdīja šajā provincē laikā no X līdz XIV gs.
Utarakhanda
Štatu izveidoja.
Vēsture
Līdz Indijas neatkarības iegūšanai tā veidoja Britu Indijas Apvienoto provinču ziemeļu daļu, pēc tam tā ieguva Utarpradēšas nosaukumu. Kad 2000. gadā no Utarpradēšas atdalīja tās ziemeļrietumu daļu, to nosauca par Utarančalu ("Ziemeļu apvidu"), bet 2007. gadā pārdēvēja par Utarakhandu.
Ģeogrāfija
Utarakhandā iestiepjas Himalaji. 93% no štata teritorijas veido kalni. Augstākā virsotne štatā ir Nanda Devi (7816 m), kas ir arī Indijas augstākā virsotne. Štata dienvidos plešas Indas—Gangas līdzenums. Himalaju kalnos atrodas Gangas un Jamunas izteka.
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem tolaik štatā dzīvoja 10,09 miljoni iedzīvotāju. Apdzīvotības blīvums ir 189 cilvēki uz km². Kalnainā reljefa dēļ Utarakhandas ziemeļu daļa, kur ir Himalaji, ir maz apdzīvota, bet dienvidos, kur atrodas Indas—Gangas līdzenums, blīvums sasniedz 800 cilvēkus uz km². Aptuveni 70% iedzīvotāj dzuīvo laukos.
Lielākās pilsētas
Lielākās štata pilsētas ir:
Reliģijas
Izplatītākā reliģija ir hinduisms (83,0%).
21. jūnijs
21. jūnijs ir gada 172. diena pēc Gregora kalendāra (173. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 193 dienas.
Vārda dienas
Egita, Emīls, Monvīds
Rui Košta (futbolists)
Rui Manuels Sezars Košta (pt; dzimis ) ir bijušais portugāļu futbolists, spēlējis pussarga pozīcijā, bijis Portugāles izlases dalībnieks. Pašlaik (2022) ir Portugāles kluba Lisabonas "Benfica" prezidents.
Sasniegumi
Benfica
FIorentina
AC Milan
Roberto Vitori
Roberto Vitori (Roberto Vittori, dzimis ) ir Itālijas kosmonauts, militārais lidotājs.
Vitori pirmo kosmisko lidojumu veica 2002. gada maijā ar kosmosa kuģi Sojuz TM-34, uz zemes atgriezās ar Sojuz TM-33.
Otrais lidojums notika 2005. gada aprīlī ar Sojuz TMA-6 (augšup) un Sojuz TMA-5 (lejup).
Bembijs
"Bembijs" (en) ir 1942. gada ASV animācijas filma, ko producējis Volts Disnejs. Filmas režisors ir Deivids Hends (uzraugošais režisors secības režisoru komandai). Filmas pamatā ir austriešu rakstnieka Fēliksa Zaltena grāmata Bambi: Eine Lebensgeschichte aus dem Walde. Filmu izplatīja RKO Radio Pictures un tās pirmizrāde ASV norisinājās. Šī ir piektā Volta Disneja pilnmetrāžas animācijas filma.
Šauļu apriņķis
Apriņķī ietilpst 7 pašvaldības — Akmenes rajona, Jonišķu rajona, Ķelmes rajona, Pakrojas rajona, Radvilišķu rajona un Šauļu rajona pašvaldības, kā arī Šauļu pašvaldība.
Bembijs
Filmas galvenie varoņi ir Bembijs, briedis ar baltu asti, viņa vecāki un draugi. Filmas vajadzībām Disnejs nomainīja Bembija sugu uz melnastes briedi no oriģinālavotā esošās stirnas, jo stirnas neapdzīvo Ziemeļameriku, savukārt melnastes brieži ir sastopami visā ASV teritorijā.
Filma saņēma trīs Amerikas Kinoakadēmijas balvas nominācijas: "Labākā skaņa" (Sems Slaifīlds), "Labākā dziesma" (Love Is a Song Donalda Novisa izpildījumā) un "Labākā oriģinālmūzika".
Šauļu apriņķis
Pilsētas
Apriņķī ir 14 pilsētas:
Bembijs
2008. gada jūnijā Amerikas Kinoinstitūta balsojumā filma ieņēma 3. vietu starp 10 labākajām animācijas filmām. 2011. gada decembrī filmu pievienoja Kongresa bibliotēkas Nacionālajam kino reģistram.
Staburags
Staburags jeb Staburadze bija vairāku gadu tūkstošu laikā veidojusies aptuveni 18,5 metrus augsta šūnakmens klints Daugavas kreisajā krastā. 1966. gadā Staburagu appludināja un pašlaik tas atrodas Pļaviņu ūdenskrātuves dzelmē. Vīgantes parkā tagadējā Staburaga pagastā netālu no Staburaga atrašanās vietas ir uzcelta estrāde, bet tieši pie pašas klints vietas — 2003. gadā tēlnieces Solveigas Vasiļevas izveidota piemiņas zīme „Dieva auss". Daugavas krastā atrodas Aleksandras Briedes granīta skulptūras „Daina" (1939) kopija.
Vēsture
Atsauces uz Staburagu saglabājušās latviešu tautas folklorā un to labi pazina arī Daugavas plostnieki. Sunākstes un Sēlpils luterāņu mācītājs Johans Kristiāns Stenders ap 1820. gadu pierakstīja 11 tautasdziesmas par Staburagu, ko viņam dziedājusi 103 gadus veca sieviete. 1846. gadā tās iespiestas Tērbatas Universitātes profesora Frīdriha Krūzes grāmatā vācu un latviešu valodā. 1850. gadā Jelgavā vāciski izdota Johana Kristiāna Stendera brošūra Der Stabburags. Kopš 1861. gada aprakstīti Staburaga nogruvumi, tomēr vietās, kur pāri plūda avota ūdens, avotkaļķu klints atkal atjaunojās. Frīdrihs Mālberģis 1869. gadā sarakstīja poēmu „Staburags un Liesma”. 1871. gadā „Baltijas Vēstnesī” iespiests plašs Zariņu Kārļa apcerējums „Staburadze Kurzemē”. 1875. gadā Auseklis uzrakstīja dzejoli „Staburadze”, bet 1895. gadā izdota Valda grāmata „Staburaga bērni”.
Pirmā pasaules kara kauju laikā 1915. gadā atlūza un nogāzās vēl viens Staburaga klints gabals. Pie kāpnēm uz Liepavotu kā dziesmas simbolu 1939. gadā uzstādīja tēlnieces Aleksandras Briedes radīto skulptūru „Daina”. Netālu no Staburaga bija uzcelta parka estrāde, kas arī tagad atrodas zem ūdens līmeņa, ar dolomīta akmeņiem bija apmūrēts gan Liepavots, gan Staburaga augša.
Pēc Otrā pasaules kara beigām 1947. gadā PSRS projektēšanas institūts „Hidroenergoprojekts” izstrādāja Daugavas izmantošanas komplekso programmu, kas paredzēja trīs nelielu Daugavas hidroelektrostaciju būvi pie Aizkraukles ar 8,4 m kritumu, pie Kokneses ar 21,4 m kritumu un pie Pļaviņām ar 16,7 m kritumu. Vēlāk projektēja divu spēkstaciju celšanu — Miemēnu HES ar 16 metru kritumu un Pļaviņu HES ar 24 metru kritumu. Šajā variantā uzplūdinājumi Staburagu neskartu.
Tomēr padomju varas iestādes lika projektu mainīt un 1955. gadā mazo HES projektus apvienoja un pieņēma lēmumu Daugavas kanjonā ar kritumu 40 m uzbūvēt vienu lielu HES, uzstādot 10 hidroagregātus ar kopējo jaudu 825 MW. 1958. gadā izvērsās pirms tam nepieredzēta diskusija par Pļaviņu HES celtniecības lietderību, tika piedāvāts tā sauktais Kursiša projekts, kas paredzēja apvedkanālu Daugavas kreisajā krastā, lai saglabātu Daugavas senleju. Pēc nacionālkomunistu sagrāves 1960. gada novembrī sākas hidroelektrostacijas celtniecības sagatavošanas darbi. No 1961. līdz 1965. gadam gandrīz katra Latvijas ģimene devās atvadīties no Staburaga. Pēc Staburaga appludināšanas 1966. gada decembrī Dainas skulptūra ūdenī stāvēja līdz ceļiem un brīžam līdz kaklam un 1973. gadā to uzstādīja augstāk krastā, kur to drīz apgāza. Vēlāk autores vadībā skulptūru salīmēja un novietoja drošākā vietā Siguldā. Bet otra Daina kā pirmās kopija tagad izgatavota no jauna un uzstādīta pie kāpnēm, kas kādreiz veda uz Liepavotu un dziesmu estrādi.
Leģenda
No Latvijas folkloras krātuvē atrodamajiem Staburagam veltīto teiku 82 variantiem izplatītākā versija vēsta par meiteni, kuras līgavainis bijis zvejnieks. Reiz, kad viņa kā allaž gaidījusi savu zvejnieku uz klinšu radzes, sacēlusies liela vētra un puisis noslīcis. Meitene, to redzēdama, palikusi raudam augstajā krastā, gauži sastingusi un pārvērtusies par akmens radzi, taču asaras nav rimušas tecēt.
Elektromagnētiskās indukcijas likums
Elektromagnētiskās indukcijas likums ir
Likuma atklāšana
1831. gadā Maikls Faradejs atklāja šo likumu, kurš ir viens no svarīgākajiem elektromagnētisma likumiem. Elektromagnētiskās indukcijas likums M. Faradejs formulēja, izmantojot elektriskās intensitātes cirkulācijas jēdzienu.
Elektromagnētiskās indukcijas likuma iegūšana
Tā kā elektriskā lauka darbs ir elektriskā lauka cirkulācija, tad elektromagnētiskās indukcijas likums ir
Mīnusa zīme
Vektorus \vec{B} \ un \vec{E} \ virzienus vienmēr saista labās vītnes skrūves likums. Tomēr, ja, tad mīnusa zīmes dēļ \vec{E} \ ir vērsts pretējā virzienā.
Inducētās strāvas magnētiskais lauks (sekundārais magnētiskais lauks) ir vērsts pretī sākotnējam laukam un kavē tā pieaugšanu (Lenca likums).
Ja, inducētā strāva cenšas zūdošo lauku uzturēt. Arī šeit darbojas Lenca likums.
Lenca likums
Lenca likums: inducētā strāva vienmēr darbojas pretī tām magnētiskā lauka izmaiņām, kuras šo strāvu ir inducējušas.
Indukcijas elektrodzinējspēks
Indukcijas elektrodzinējspēks apzīmē ar vai. Un kā jau tika noskaidrots, elektrodzinējspēks ir
Elektromagnētiskās indukcijas likuma vispārinājums
Vadītāja kontūra magnētiskajā laukā var arī nebūt.
Laikā mainīgs magnētiskais lauks vienmēr ap indukcijas \vec{B} \ līnijām inducē elektrisko virpuļlauku \vec{E} \, kura cirkulācija pa jebkuru (arī iedomātu) kontūru ir atšķirīga no nulles.
Virpuļlauks
Virpuļlauks nav potenciāls. Tas, pārvietojot lādiņu pa noslēgtu kontūru l \, veic no nulles atšķirīgu darbu.
Magnētiskās indukcijas plūsma
Magnētiskās indukcijas plūsma, kura šķeļ kontūra l \ aptverto virsmu S \, var mainīties divējādi:
OMX Nordic 40
OMX Nordic 40 (OMXN40) ir reģionāls virtuāls biržas indekss. Tas rāda lielākos indeksus 40 uzņēmumiem ar visvairāk pārdotajām akcijām Nasdaq Nordic ietilpstošajās biržās: Kopenhāgenas, Helsinku, Reikjavikas un Stokholmas (lai gan neviens Islandes uzņēmums pašlaik nav pārstāvēts).
Sastāvs
Indeksā ietilpstošie 40 uzņēmumi (2019. gada jūnijā).
Plutonijs
Plutonijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Pu un atomskaitli 94. Tīrs plutonijs ir sudrabbalts, radioaktīvs metāls. Plutonijs ir mākslīgi iegūts elements (izņemot vienu izotopu 244Pu, kurš dabā nelielos daudzumos ir atrasts urāna rūdā). Rūpnieciski plutoniju atomreaktoros ražo no urāna. Savienojumos plutonija oksidēšanas pakāpes ir +3, +4, +5, +6, +7, bet visbiežāk plutonijs ir četrvērtīgs.
Vēsture
1934. gadā Enriko Fermi un zinātnieku komanda no Romas Universitātes ziņoja, ka ir atklājuši jaunu ķīmisko elementu, kura kārtas numurs ir 94. Fermi to nosauca par hesperiju. Patiesībā tas bija bārija, kriptona un dažu citu elementu maisījums.
1940. gada 14. decembrī Kalifornijas Universitātes zinātnieki Glens T. Sīborgs (Glenn T. Seaborg), Edvīns Makmillans (Edwin McMillan), Džozefs V. Kenedijs (Joseph W. Kennedy) un Arturs Vals (Arthur Wahl) ciklotronā ar deitēriju bombardēja urānu–238. Viņi izolēja jaunu ķīmisko elementu. 1941. gada 23. februārī tas tika identificēts.
Plutonijs ir nosaukts par godu Saules sistēmas planētai Plutonam (tajā laikā Plutonu uzskatīja par pilnvērtīgu planētu). Jaunatklātais elements ir nākamais elements periodiskajā tabulā aiz neptūnija. Arī Saules sistēmā Plutons bija nākamā planēta aiz Neptūna.
Izotopi
Visi plutonija izotopi ir radioaktīvi. Svarīgākie trīs plutonija izotopi: 238Pu, 239Pu un 244Pu. No tiem stabilākais ir 244Pu, kura pussabrukšanas periods ir 80,8 miljoni gadu. Tieši tāpēc šis izotops vēl ir atrodams dabā, jo kopš Zemes izveidošanās vēl nav paspējis sabrukt viss šī izotopa daudzums. Dabā plutonijs izotopa 244Pu formā nelielos daudzumos ir sastopams urāna rūdā, kur tā koncentrācija ir dažas daļiņas no triljona.
Visi pārējie izotopi ir mākslīgi radīti. Ir zināmi vēl 17 mākslīgi plutonija izotopi, kuru masas skaitlis ir no 228 līdz 247.
Izmantošana
Plutonijam ir dažādi pielietojumi. Plutoniju-238 lieto radioizotopu termoelektroģeneratoros elektrības ieguvei nepieejamās vietās.
Plutonijs-239 ir viens no trijiem skaldmateriāliem, ko var lietot kodolieročos (pārējie divi ir urāns-235 un urāns-233). Šo plutonija izotopu iegūst brīderu reaktoros, kur tas veidojas, urānu-238 bombardējot ar ātrajiem neitroniem.
Judas Priest
Judas Priest ir 1968. gadā dibināta britu smagā metāla mūzikas grupa no Birmingemas. To sākotnēji izveidoja Kenets Daunings un Jans Hils, kuriem pievienojās Als Atkins, kura nopelns ir grupas nosaukums. Judas Priest klasiskais sastāvs ir Robs Halfords (balss), Daunings (ģitāra), Glens Tiptons (ģitāra), Jans Hils (bass). Grupa ir ietekmējusi ļoti daudzas citas smagā metāla grupas un savas popularitātes un ietekmes dēļ grupai ir iesauka "metāla dievi".
Lipsko
Lipsko (pl) - pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Radomas.
Ivande Kaija
Ivande Kaija (dzimusi, mirusi ), īstajā vārdā Antonija Lūkina (dzimusi Meldere-Millere), bija latviešu rakstniece un sieviešu tiesību kustības aktīviste.
Biogrāfija
Dzimusi Jumpravas pagasta Jumpravmuižā tirgotāja Miķeļa Millera ģimenē, 1878. gadā viņas vecāki pārcēlās uz Rīgu. Izglītību ieguva Torņakalna elementārskolā, Lomonosova sieviešu ģimnāzijā Rīgā (1887—1895). Pēc ģimāzijas beigšanas kādu laiku dzīvoja Kaukāzā. No 1900. līdz 1901. gadam studēja filozofiju Bernē un Leipcigā, bet studijas pārtrauca, apprecējās ar ārstu Fēliksu Lūkinu un nodevās trīs bērnu audzināšanai. Laikrakstā "Dzimtenes Vēstnesis" un "Latviešu izglītības biedrības gada grāmatā" iespieda viņas rakstus par audzināšanu un sieviešu problēmām. 1910. gadā viņa izlēma atsākt studijas, klausījās lekcijas Sorbonas universitātē Parīzē, pēc tam no 1910. līdz 1914. gadam apceļoja Franciju, Itāliju, Šveici un Vāciju. 1910. gadā iepazinās ar Raini un Aspaziju viņu trimdas vietā Kastanjolā. Ceļojumu laikā uzrakstīja savu pirmo romānu "Iedzimtais grēks", kas izdots 1913. gadā ar pseidonīmu "Ivande Kaija", saceļot plašu ievērību sakara ar toreizējās laulības iekārtas kritiku un jaunu ceļu meklējumiem dzimumdzīves ētikā.
Pirmā pasaules kara gadus pavadīja Petrogradā, Maskavā un Krimā. Latvijā atgriezās 1917. gadā, bija aktīva sabiedriskā darbiniece Latvijas dibināšanas laikā, 1918. gadā piedalījās Latviešu Sieviešu Asociācijas dibināšanā. Latvijas brīvības cīņu laikā (1919-1920) organizēja tā saukto "Zelta fondu", kurā daudzas sievietes ziedoja savas ģimenes dārglietas. No 1920. līdz 1921. gadam strādāja laikraksta "Latvijas Sargs" redakcijā, līdztekus bija valodniece referente Latvijas Ārlietu ministrijā. Rakstīja stāstus, lugas un noveles, cīnoties par jaunām atziņam ģimenes dzīvē un mīlestībā. 1921. gada 7. aprīlī pārcieta smagu smadzeņu trieku, slimības dēļ pārstāja rakstīt un vairs nepiedalījās sabiedrības dzīvē. 1926. gadā saņēma IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni par darbību Latvijas valsts veidošanā.
No 1928. līdz 1931. gadam iznāca I. Kaijas kopotie raksti desmit sējumos. Pēc ceļu satiksmes negadījuma 1942. gada 2. janvārī mira Rīgas pilsētas 1. slimnīcā.
Aleksandrova (pilsēta)
Aleksandrova ir pilsēta Krievijā, Vladimiras apgabalā, Aleksandrovas rajona centrs. Izvietojusies apgabala rietumdaļā Serajas upes krastā 125 km no apgabala centra Vladimiras. Ceturtā lielākā apgabala pilsēta, tūrisma centrs Krievijas «Zelta lokā».
Vēsture
Apdzīvota vieta tagadējās pilsētas vietā zināma no 14. gadsimta vidus, sākotnēji kā Veļikaja Sloboda, vēlāk — Aleksandrovskaja Sloboda. Tās relatīvais tuvums pie Maskavas, Sergijevposadas un Pereslavļas-Zaļeskas padarīja to 15. gadsimtā par iecienītu Maskavas kņazu atpūtas vietu ceļā uz dievlūgšanu. No 1509. līdz 1515. gadam Aleksandrovā uzbūvēts piļu un dievnamu komplekss, izveidota viena no kņaza attālajām rezidencēm. Ivana Bargā laikā no 1564. līdz 1581. gadam Aleksandrova faktiski kļuva par Krievijas politisko un kultūras centru, ko cars pameta tikai pēc sava dēla nonāvēšanas.
1778. gadā ar Katrīnas II rīkojumu Aleksandrovai piešķirts apriņķa pilsētas statuss. 19. gadsimtā pilsēta attīstās kā kokvilnas manufaktūru centrs. 1870. gadā uzbūvēts dzelzceļš. 1932. gadā no Maskavas uz Aleksandrovu pārceļ radiorūpnīcu Nr. 3 un pilsēta kļūst par elektrotehniskās rūpniecības centru. 20. gadsimtā Aleksandrova bija zināma arī kā 101. kilometra galvaspilsēta, kur bija spiesti dzīvot Staļina un vēlāk arī Brežņeva režīmu represētie kultūras un sabiedriskie darbinieki.
2008. gadā pilsētai atņemts apgabala pilsētas statuss, bet 2010. gadā atņemts vēsturiskas pilsētas statuss.
2009. gada Grobiņas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Grobiņas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Grobiņas novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 7 kandidātu saraksti, kas veidoti no 119 kandidātiem. Grobiņas novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Grobiņas novadā vēlēšanas notika 5 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Latvijas Zemnieku savienība (40,34%), bet kopā novada domē iekļuva 5 saraksti. Grobiņas novada domes vēlēšanās piedalījās 4 131 vēlētājs jeb 54,98% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 4 122, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 4 043 vēlētāji.
A Kid Named Cudi
Dziesmu saraksts
Dziesmas "Is There Any Love?", "Man On The Moon (The Anthem)", un "T.G.I.F." ir iekļautas albumā "Man on the Moon: The End of Day", kā bonuss dziesmas deluxe versijā.
Ēriks Brūers
Ēriks Brūers (en; dzimis Vernonā, Britu Kolumbijā, Kanādā) ir profesionāls kanādiešu hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2015) pārstāv NHL klubu Toronto "Maple Leafs".
Spēlētāja karjera
1998. gada NHL draftā viņu Ņujorkas "Islanders" izraudzījās ar kopējo 5. kārtas numuru.
Hokejista karjeru uzsācis Rietumu hokeja līgā. Pēc draftēšanas NHL draftā viņš profesionāļa karjeru turpinājis Nacionālajā hokeja līgā, pārstāvot Ņujorkas "Islanders", Edmontonas "Oilers", Sentluisas "Blues", Tampabejas "Lightning". Divus gadus bija "Blues" kluba kapteinis. Piedalījies 2003. gada NHL Visu zvaigžņu spēlē. "Lighting" rindās Brūers spēlēja no 2011. līdz 2014. gadam, kad tika aizmainīts uz Anahaimas "Ducks". 2015. gada martā hokejists nonāca jau Toronto "Maple Leafs" sastāvā.
Ē. Brūers Kanādas izlases sastāva ir izcīnījis zelta medaļu 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs, trīs zelta medaļas Pasaules čempionātos (2003, 2004, 2007), kā arī 2004. gadā triumfējis Pasaules kausa izcīņā.
Neptūnijs
Neptūnijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Np un atomskaitli 93. Tas ir aktinīdu saimes elements. Neptūnijs ir sudrabbalts radioaktīvs metāls. Neptūnijs ir pirmais sintētiskais transurāna elements. Tas mikrodaudzumos ir sastopams urāna rūdā, taču to parasti iegūst no plutonija ražošanas blakusproduktiem. Neptūniju lieto par plutonija–238 izejvielu un to varētu lietot par kodoldegvielu vai kodolieročiem. Savienojumos neptūnijam ir oksidēšanas pakāpes +3, +4, +5,+6, +7.
Vēsture
Neptūnijs ir mākslīgi iegūts ķīmiskais elements. To 1940. gadā ieguva Edvins Makmillans (Edwin McMillan) no Kalifornijas Universitātes. Viņš ar neitroniem bombardēja urāna izotopu 238U.
Neptūnija nosaukums cēlies no planētas Neptūna, jo Neptūns ir nākamā planēta aiz Urāna, tāpat kā neptūnijs ir nākamais elements aiz urāna.
Atrašanās dabā
Neptūnijs ir mākslīgs ķīmiskais elements. Tas dabā nav atrodams.
Izotopi
Visstabilākais neptūnija izotops ir 237Np, kura pussabrukšanas periods ir 2,144 miljoni gadu. Neptunija–236 pussabrukšanas periods ir 153 tūkstoši gadu. Kopumā ir zināms 21 neptūnija izotops, kuru masas skaitlis ir no 225 līdz 245.
Fizikālās īpašības
Neptūnijs ir sudrabbalts, elastīgs metāls. Tam ir trīs veidu kristāliskās struktūras: rombiskā, tetragonālā un kubiskā singonija. Pārvēršanās temperatūras ir 280 °C un 577 °C.
Visstabilākajam neptūnija izotopam 237Np molmasa ir 237,0482 g/mol, tā blīvums ir 20 450 kg/m3. Neptūnija kušanas temperatūra ir 639 °C. Ekstrapolējot, viršanas temperatūra ir 4174 °C. Standarta elektrodpotenciāls (Np/Np+3) ir –1,856 V.
Ķīmiskās īpašības
Ķīmiskās īpašības ir ļoti līdzīgas urāna un plutonija īpašībām. Neptūnija savienojumi, kuros tā oksidēšanas pakāpe ir +5 vai +4 ir daudz stabilāki nekā atbilstošie urāna savienojumi.
Frederiks Žolio-Kirī
Agrīnie gadi
1923. gadā Žolio-Kirī pabeidza Parīzes pilsētas Industriālās fizikas un ķīmijas augstskolu (ESPCI ParisTech). No 1925. gada strādāja par Marijas Sklodovskas-Kirī asistentu, kur iepazinās un 1926. gadā apprecējās ar Sklodovkas-Kirī meitu Irēnu. Ģimenē piedzima divi bērni — meita Helēna (dzimusi 1927. gadā, kļuvusi par kodolfiziķi) un dēls Pjērs (dzimis 1932. gadā, kļuvis par biofiziķi).
Zinātniskie pētījumi
Žolio-Kirī kopā ar sievu Irēnu Žolio-Kirī veica atoma struktūras pētījumus, pielietojot daļiņu sadursmes ar atoma kodolu. Šie pētījumi deva ieguldījumu neitrona atklāšanā, ko 1932. gadā izdarīja Džeimss Čedviks. Par pētījumiem, kas noveda pie jaunu radioaktīvo izotopu atklāšanas, 1935. gadā Frederiks un Irēna Žolio-Kirī saņēma Nobela prēmiju ķīmijā. 1947. gadā Frederiks Žolio-Kirī tika apbalvots ar Hjūza medaļu par ieguldījumu kodolfizikā.
Pēckara periods
Otrā pasaules kara laikā Žolio-Kirī darbojās Franču Pretošanās kustībā. Pēc kara bija pirmais Francijas Atomenerģētikas Komisariāta vadītājs, 1948. gadā uzraudzīja pirmās franču AES būvi. Bet tā kā Žolio-Kirī bija pārliecināts komunists, 1950. gadā viņam nācās pamest lielāko daļu no saviem pienākumiem. Tomēr viņš saglabāja profesora amatu augstskolā Collège de France. Darbojās arī politikā, bija Vispasaules Miera padomes prezidents, 1951. gadā tika apbalvots ar Staļina Miera prēmiju. 1955. gadā Žolio-Kirī bija starp 11 zinātniekiem, kas parakstīja Rasela-Einšteina manifestu, brīdinot par kodolieroču izplatīšanās bīstamību un aicinot uz starptautisku konfliktu miermīlīgu noregulēšanu.
1956. gadā nomira Žolio-Kirī sieva Irēna. Viņš pats saslima ar hepatītu. Tas novājināja viņa veselību, un 1958. gadā pēc operācijas viņš mira. Žolio-Kirī vārdā nosaukts krāteris uz Mēness. kā arī ielas vairākās pilsētās (Sofijā, Odesā, Obņinskā, Dubnā).
Kārdifa
Līdz 19. gadsimta sākumam tā bija neliela pilsētiņa, bet rūpnieciskās revolūcijas laikā kļuva par galveno apkaimē iegūstamo akmeņogļu ostu un piedzīvoja strauju uzplaukumu.
1905. gadā pilsētai tika piešķirts pilsētas (city) statuss, bet 1955. gadā tā kļuva par Velsas galvaspilsētu.
Pilsētā ir trīs universitātes, no kurām populārākā ir Kārdifas Universitāte. Populārās mūzikas pasaulē pazīstama kā grupu The Automatic, Catatonia, Super Furry Animals un Budgie rašanās vieta.
Sports
Pilsētā bāzēts futbola klubs Cardiff City F.C., kas savas spēles aizvada Kārdifas pilsētas stadionā (33 280 skatītāju vietas). Tajā spēlē arī Velsas futbola izlase.
Cilvēki
Kārdifā dzimuši:
Arābu valoda
Arābu valoda ( — al ʿarabiyyah vai vienkārši  — ʿarabī) runātāju skaita ziņā ir lielākā dzīvā semītu saimes valoda. Tuvu radniecīga ebreju un aramiešu valodām, ar kurām ir kopēja semītu pirmvaloda. ISO 639-3 standartā modernā arābu valoda tiek klasificēta kā makrovaloda ar 27 apakšvalodām.
Arābu valoda ir devusi daudz aizguvumus islāma pasaules valodām, līdzīgi, kā latīņu un grieķu valodas lielākajai daļai Eiropas valodu. Tāpat arābu valodā ir daudz aizguvumu no citām valodā, ka persiešu, sanskrita, kā arī grieķu un latīņu valodām.
Viduslaikos arābu valoda bija galvenā kultūras valoda, it sevišķi tādās zinātnes nozarēs, kā matemātika, astronomija un filozofija. Arī Eiropas valodās ir daudz aizguvumu no arābu valodas. Sevišķi raksturīgi tas ir portugāļu un spāņu valodām, kas izskaidrojams ar 700 gadu kalifāta valdīšanu Ibērijas pussalā.
Literārā un mūsdienu standarta arābu valoda
Mūsdienu arābu valodas sociolingvistiskā situācija ir vislabākais valodniecības fenomena diglosijas piemērs, kad par normu ir kļuvusi vienas valodas divu variantu lietošana. Parasti tas raksturīgs dažādām sociālām situācijām. Jebkura reģiona izglītots arābs runā gan vietējā dialektā, gan skolā apgūto literāro arābu valodu. Runājot ar tās pašas valsts vai reģiona pārstāvi, daudzi runātāji pārslēdzas no literārās valodas uz dialektu un atpakaļ pat vairākkārt vienas sentences laikā. Kad saruna notiek starp dažādu valstu izglītotiem arābiem, parasti tiek lietota literārā valoda.
Arābu valodas ietekme uz citām valodām
Arābu valodas ietekme uz citām valodām visizteiktākā ir islāma valstīs. Arābu valoda ir atstājusi lielu ietekmi uz tik dažādu valodu vārdu krājumu, kā berberu, kurdu, persiešu, svahili, urdu, hindi (sevišķi uz sarunvalodu), turku, malajiešu, indonēziešu. Piemēram, arābu vārds (grāmata) šādā pat nozīmē tiek lietots visās augstāk minētajās valodās, izņemot malajiešu un indonēziešu valodas, kur šis vārds nozīmē "reliģiska grāmata".
Dažādās valodās aizgūtie termini ir no reliģiskajiem (berberu valodas "lūdzējs"), akadēmiskajiem (uiguru valodas mentiq "loģika"), ekonomiskiem (latviešu valodas "cukurs") līdz pat vietniekvārdiem (spāņu valodas fulano "un tā tālāk") un ikdienas sarunvalodai (urdu un hindi lekin "bet"). Valodās, kurām nav bijis tieša kontakta ar arābu valodu, aizguvumi ir ienākuši caur trešajām valodām. Piemēram, lielākā daļa arābu aizguvumu hindi un urdu ienākuši caur persiešu valodu un daudzi senākie arābu aizguvumi hausu valodā ienākuši caur kanuru valodu.
Vairāki vārdi arī latviešu un citās Eiropas valodās cēlušies no arābu valodas, visbiežāk caur spāņu vai itāļu valodām, kā piemēram "cukurs" ('), arhaisms "katūns" ('), "magazīna" (), algebra, alkohols, alķīmija, zenīts u.c.
Arābu valoda un islāms
Arābu valoda ir Korāna valoda. Tradicionāli musulmaņi uzskata, ka ir neiespējami pārtulkot Korānu tā, lai nezaudētu tā tiešo nozīmi. Dažkārt uzskata, ka to nedrīkstētu tulkot vispār. Arābu valodu bieži asociē ar islāmu, kaut arī tajā runā arābi kristieši, druzi, kopti, mizrahi jūdaisti un Irākas mandejieši.
Lielākā daļa pasaules musulmaņu arābiski nerunā, taču prot lasīt uzrakstīto un citēt reliģiskus tekstus.
Vēsture
Modernā arābu valoda tiek uzskatīta par semītu saimes arābu-kanaāniešu atzara valodu. Kaut arī arābu valoda nav vecākā no semītu valodām, tai piemīt daudzas semītu pirmvalodas fonētikas, morfoloģijas un sintakses iezīmes. Balstoties uz to, cik pilnīgi arābu valodā ir saglabātas semītu pirmvalodas iezīmes, daudzi valodnieki uzskata to par konservatīvāko no semītu valodām.
Arābu pirmvalodas (senās ziemeļarābu valodas) senākie rakstu pieminekļi ir ar 8. gadsimtu p.m.ē datētie Hasas pieraksti Saūda Arābijas austrumos. Uzraksti ir epigrāfiskajā musnadā — senajā Dienvidarābijas alfabētā. Tiem seko 6. gadsimta p.m.ē. Lihjānas teksti no Saūda Arābijas dienvidaustrumiem un tamūdu  dialekta teksti visā Arābijas pussalā un Sinājā. Vēlākie rakstu pieminekļi ir 1. gadsimta p.m.ē. Safas teksti un daudzi arābu personvārdi nabatiešu pierakstos (rakstītos aramiešu valodā).
Mūsu ēras 4. gadsimtā nodibinājās arābu karalistes Irākas dienvidos (lehmīdi), Sīrijas dienvidos (gasanīdi) un centrālajā Arābijā (kindīti), kuru lietvedība saglabājusi līdz mūsu dienām nedaudzos pirmsislāma perioda arābu rakstu pieminekļus arābu alfabētā.
Dialekti
"Arābu sarunvaloda" ir apkopojošs termins, ar kuru apzīmē arābu pasaulē lietotos arābu valodas variantus, kuri var diezgan radikāli atšķirties no literārās valodas. Galvenās dialektu grupas ir Magribas un Tuvo Austrumu dialekti. Daži no dialektiem tik ļoti atšķiras savā starpā, ka to lietotāji nevar sazināties bez literārās arābu valodas starpniecības.
Viens no galvenajiem faktoriem dialektu diferenciācijā ir attiecīgajos reģionos senāk lietotās valodas, no kurām aizgūts ne tikai vārdu krājums, bet bieži vien arī izruna un vārdu kārtība.
Galvenās dialektu grupas ir: Citi dialekti:
Fonētika
Zemāk aprakstīta standarta literārā arābu valoda.
Patskaņi un divskaņi
Standarta arābu valodā ir trīs īsie, trīs garie patskaņi un divi divskaņi. Divskaņi veidojas no īsā kombinācijas ar puspatskaņiem  un.
Alofonija ir novērojama atsevišķu līdzskaņu tuvumā. Piemēram, un  pārveidojas šādi: Pārējie patskaņi pakļaujas līdzīgai alofonijai. Līdzskaņu garuma atšķirība zūd pirms pauzes, kad visi patskaņi ir īsi.
Līdzskaņi
Skatīt arābu alfabētu par Starptautiskā fonētiskā alfabēta simbolu nozīmi.
Arābu valodā ir tradicionāli par empātiskiem saukti līdzskaņi, kas ir vienlaicīgi gan velarizēti , gan faringalizēti. Šādu vienlaicīgu velarizāciju un faringalizāciju valodnieki sauc par "atvirzītu mēles pamatni". Dažās transkribēšanas sistēmās empātija tiek norādīta ar burtu kapitālrakstu, piemēram, tiek apzīmēts ‹D›. Citkārt tiek lietots burta pasvītrojums vai punkts zem burta (‹›).
Patskaņi un līdzskaņi fonoloģiski var būt gan īsi, gan gari. Garie (geminētie) līdzskaņi latīņu transkripcijās parasti tiek rakstīti ar burtu dubultojumu (kā bb, dd utt.), kas zināmā mērā uzrāda arābu diakritisko zīmi "tašdīd", kas apzīmē līdzskaņu dubultošanos.
Zilbes struktūra
Arābu valodā ir divi zilbju veidi: atvērtās zilbes (LP)1 un (LPP) un slēgtās zilbes (LPL). Katra zilbe sākas ar līdzskani, izņemot gadījumus, kad frāze sākas ar noteikto artikulu, piemēram "(tas) direktors" tiek izrunāts kā. Kad vārds beidzas ar patskani un nākamais vārds ir ar noteikto artikulu, tad artikula patskanis tiek atmests un līdzskanis pievienots iepriekšējā vārda pēdējai zilbei. Piemēram bajtu —l mudiir (direktora māja) pārveidojas par.
Uzsvars
Piemēram: ' (grāmata), ' (rakstnieks), ' (tāfele), ' (tāfeles), ' (bibliotēka), ' (tie raksta), ' (tie raksta to), ' (tās raksta),  (es rakstu). Geminētie līdzskaņi tiek uzskatīti par diviem līdzskaņiem: ' (veikals), ' (vieta).
Dialektu variācijas
Arābu valodas reģionālajos dialektos var būt no standarta valodas atšķirīgs fonēmu skaits. Piemēram, nearābiskais tiek lietots Magribas dialektu runas un rakstu valodās lielākoties svešas cilmes vārdos. Semītiskais kļuvis par  jau pirms rakstības ieviešanas. Daži mūsdienu dialekti (kā no persiešu un turku valodām ietekmējušais Irākas dialekts) atšķir un  skaņas.
Dažos dialektos (Levantes, Ēģiptes, Magribas) interdentālie berzeņi un  pārtapuši par slēdzeņiem  un, bet citos tie pārveidojušies par  un  no standarta valodas iemācītajos vārdos. Atšķirīgās empātiskās fonēmas un  vietumis saplūdušas vienā, lielākoties. Dialektos, kuriem nav interdentālo berzeņu, no standartvalodas iemācītos vārdos kļūst par  (Tuvajos Austrumos) vai  (Ziemeļāfrikā).
Cita svarīga dialektu iezīme ir velāro un uvulāro slēdzeņu, (protosemītu ) un  interpretācija:
Rakstība
Arābu alfabēts cēlies no aramiešu raksta, kas attīstījies vispirms sīriešu un pēc tam nabatiešu rakstu sistēmās un ar ko joprojām ir saglabāta attāla līdzība, tāpat kā koptu alfabētam un kirilicai ar grieķu alfabētu. Arābu alfabētā, tāpat kā citos semītiskajos alfabētos, raksta no labās puses uz kreiso. Pastāv vairāki rakstu stili. Visizplatītākie mūsdienās ir neshs, ko lieto izdevniecībā un datorikā un ruka, ko pārsvarā izmanto rokrakstos. Uz arābu grafēmikas pamata izveidotas arī citu valodu rakstības, kā persiešu, urdu, uiguru u.c.
Kaligrāfija
Pēc arābu rakstu sistēmas nostabilizēšanās ap 786. g., kurā lielu ieguldījumu deva Halīls Ibn Ahmeds Al Farāhīdi, izveidojās vairāki rakstu stili. Tika izstrādāti speciāli rakstu stili grāmatām un citiem rakstu darbiem un speciāli stili dekorācijām un monumentālajai mākslai.
Islāma pasaulē kaligrāfija joprojām ir lielā godā. Ja rietumu pasaulē sakarā ar drukas izgudrošanu kaligrāfijas māksla zaudēja vienu no galvenajiem ekonomiskajiem pamatiem, tad islāma pasaulē, sakarā ar ticības priekšrakstiem, kaligrāfija turpina attīstīties un kaligrāfija tiek uzskatīta par galveno mākslas formu. Islāma dogmas aizliedz attēlot dzīvas radības un tādēļ kaligrammas kļūst par vienu no iespējamajiem izpausmes veidiem.
Transliterācija
Arābu valodas transliterēšanai latīņu alfabētā vēsturiski izveidojušies vairāki atšķirīgi standarti. Pastāv vairākas konfliktējošas transliterācijas motivācijas. Zinātniskās sistēmas tiecas precīzāk un nepārprotamāk atveidot arābu valodas fonēmas. Šādās sistēmās bieži tiek lietotas diakritiskās zīmes, lai atšķirtu latīņu alfabētu lietojošajās valodās ar vienu un to pašu grafēmu apzīmētas skaņas, kā piemēram u.c. Citas sistēmas tiecas izmantot lielākoties angļu valodas digrafus (kā ), uzskatot, ka tas padara uzrakstīto intuitīvāk saprotamu, bet lielākoties neļauj korekti veikt atgriezenisko transliterāciju.
Somālijas pussala
Somālijas pussala, arī Āfrikas rags, ir pussala Austrumāfrikā, kas iestiepjas Arābijas jūrā. Tā atrodas Eritrejas, Džibutijas, Etiopijas un Somālijas valstu teritorijās. Somālijas pussalu uztver arī kā vienu no Pasaules reģioniem. Tā aizņem apmēram 2 000 000 km² lielu teritoriju ziemeļu virzienā no ekvatora, un kopējais iedzīvotāju skaits pussalā tiek lēsts ap 100 miljoniem cilvēku.
Somālijas pussala pārsvarā ir kalnaina. No pārējā Āfrikas kontinenta to atdala Austrumāfrikas lūzumzona, un ir teorija, ka dažu miljonu gadu laikā tā atdalīsies no Āfrikas kontinenta.
Civilizācija Somālijas pussalas teritorijā pastāv jau apmēram 123 000 gadu.
Maksims Ļitvinovs
Maksims Ļitvinovs (dzimis kā Meirs-Henohs Vallahs, miris ) bija ebreju izcelsmes padomju politiķis. Viens no boļševiku partijas dibinātājiem, PSRS diplomāts, Ārlietu Tautas komisārs (1930-1939).
Biogrāfija
Dzimis 1876. gadā Belostokā baņķiera ģimenē. 1898. gadā iestājās nelegālajā KSDSP, no 1900. gada KSDSP Kijivas komitejas loceklis. 1901. gadā viņu apcietināja, bet 1902. gadā Vallahs izbēga no cietuma un emigrēja uz Šveici, kur piedalījās avīzes "Iskra" veidošanā. 1903. gadā atgriezās Krievijā, bet pēc 1905. gada revolūcijas sakāves dzīvoja emigrācijā Parīzē un Londonā, kur nodarbojās ar naudas sagādi ieroču iepirkšanai, piedalījās Graftona avantūras organizēšanā. 1916. gadā apprecējās ar Aiviju Lovu (Ivy Lowe, 1889—1978), viņiem piedzima divi bērni — Mihails un Tatjana. Pēc Oktobra revolūcijas Vladimirs Ļeņins nozīmēja Ļitvinovu par padomju valdības pārstāvi Lielbritānijā. 1918. gadā Lielbritānijas valdība viņu arestēja un apmainīja pret Krievijā arestēto britu diplomātu Lokartu.
1920. gadā Ļitvinovs bija Krievijas pārstāvis Igaunijā. 1922. gadā viņš Maskavā vadīja atbruņošanās konferenci, uz kuru ielūdza Somijas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas un Polijas valdību pārstāvjus. 1929. gadā viņš panāca t.s. Ļitvinova pakta noslēgšanu Maskavā, kurā Igaunija, Latvija, Polija, PSRS un Rumānija apņēmās atteikties no strīdu risināšanas ar spēka palīdzību. 1930. gadā Josifs Staļins viņu iecēla par PSRS Ārlietu Tautas komisāru. 1933. gadā Ļitvinovs panāca PSRS atzīšanu no ASV un PSRS uzņemšanu Tautu Savienībā. Ļitvinovs savā darbībā veicināja koncepciju par kolektīvo drošību. Vienlaikus viņš ārvalstīs centās noslēpt Staļina organizētā Lielā terora apmērus un motīvus.
1939. gadā, PSRS tuvinoties Vācijai, Ļitvinovs gan savas ārpolitiskās orientācijas, gan etniskās izcelsmes dēļ tika nomainīts ar Vjačeslavu Molotovu, kurš atklāti konfliktēja ar Ļitvinovu. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada līdz 1943. gadam Ļitvinovs bija PSRS sūtnis ASV un Kubā (1942—1943). Būdams PSRS sūtņa amatā ASV, Ļitvinovs panāca aizdevumu miljards dolāru apjomā, kas ļāva apgādāt PSRS armiju ar ieročiem un pārtiku.
1946. gadā, 70 gadu vecumā Ļitvinovs atvaļinājās. 1951. gadā pēc trešā infarkta Ļitvinovs nomira Maskavā, Kremļa slimnīcā. Apglabāts Novodevičjes kapsētā. Viņa sievai Aivijai Ļitvinovai, kas visu mūžu saglabāja Lielbritānijas pilsonību, 1972. gadā atļāva atgriezties Anglijā. Viņa mazdēls Pāvels Ļitvinovs bija PSRS disidents, bet mazmeitas Marija Filimora un Vera Čalidze darbojās BBC raidstacijas krievu sekcijā.
Ziemeļu puslode
Ziemeļu puslode ir puse no Zemes virsmas, kas atrodas ziemeļos no ekvatora. Uz Zemes Ziemeļu puslodē atrodas lielākā daļa sauszemes un tajā dzīvo aptuveni 88 - 90% cilvēku.
Klimats
Zemes Ziemeļu puslodes mērenajā joslā ziema caurmērā ilgst no decembra līdz februārim un vasara - no jūnija līdz augustam. Zemes perihēlijs, kurā tās orbitālā kustība ir visātrākā, ir janvārī. Teorētiski Ziemeļu puslodes ziemām tāpēc jābūt īsākām un mazāk izteiktām nekā Dienvidu puslodes ziemām līdzīgos platuma grādos. Tomēr Dienvidu puslodē atrodas vairāk okeānu platību, kas kompensē šo efektu.
Tropiskajā joslā lietus sezona notiek "vasaras" mēnešos un gada sausais periods - "ziemas" mēnešos.
Arktiskajā joslā vasarā ir vairākas dienas, kad Saule nenoriet un dažas dienas ziemā, kad Saule neparādās. Šādas fāzes ilgums variē - Ziemeļpola tuvumā šāds periods ilgst vairākus mēnešus.
Kontinenti
Zemes Ziemeļu puslodē atrodas šādi kontinenti, valstis un teritorijas:
Olivers Kromvels
Olivers Kromvels (en, dzimis, miris ) bija angļu 17. gadsimta pirmās puses karavadonis un politiķis. Anglijas pilsoņu kara laikā izvirzījās par vienu no Jaunā parauga armijas militārajiem līderiem. Pēc tam, kad 1649. gadā ar nāvi tika sodīts karalis Čārlzs I Stjuarts, Kromvels dominēja valsts politikā, iekaroja Skotiju un Īriju, bet no 1653. līdz 1658. gadam ieņēma Lorda Protektora amatu, faktiski būdams diktators.
Kromvels ir pretrunīgi vērtēta personība, tomēr BBC 2002. gada aptaujā viņš tika atzīts par vienu no desmit visu laiku ievērojamākajiem britiem. Viņa Īrijas kampaņas gaitu daži vēsturnieki uzskata par genocīdu, un Īrijā attieksme pret viņu ir klaji naidīga.
Dzīvesgājums
Dzimis 1599. gadā vidēji turīgā dižciltīgo ģimenē, tomēr līdz četrdesmit gadu vecumam Kromvels bija mazpazīstams. 1640. gadā Kromvelu ievēlēja t.s. Īsajā parlamentā, bet vēlāk arī par Ilgā parlamenta deputātu.
Anglijas pilsoņu kara laikā nostājās parlamenta aizstāvju jeb "apaļgalvju" pusē un izvirzījās no kavalērijas vienības līdz armijas komandiera amatam. 1649. gadā kā trešais parakstīja nāves spriedumu karalim Čārlzam I. No 1649. līdz 1653. gadam bija deputāts Atlieku parlamentā. Šis parlaments iecēla Kromvelu par Īrijas kampaņas vadītāju, kura tika veikta no 1649. līdz 1650. gadam. No 1650. līdz 1651. gadam Kromvels vadīja kampaņu pret skotiem. 1653. gada 20. aprīlī Kromvels padzina Atlieku parlamentu, neilgi Anglijā bija armijas iecelts pagaidu parlaments, bet 16. decembrī Kromvelam tika piešķirts Lorda Protektora amats, un šo amatu viņš saglabāja līdz savai nāvei 1658. gadā.
Kad 1660. gadā karaļa piekritēji atgriezās pie varas, Kromvela līķi ekshumēja un tam nocirta galvu.
Tintiņa piedzīvojumi
"Tintiņa piedzīvojumi" (fr) ir komiksu sērija, ko izveidoja beļģu mākslinieks Žoržs Remī, ar pseidonīmu Eržē (fr). Komikss pirmo reizi parādījās franču valodā beļģu avīzes Le Vingtième Siècle bērnu pielikumā Le Petit Vingtième. Komiksu sērijas ir lasītāju un kritiķu iecienītas jau vairāk nekā 90 gadus. Kopumā sērijā iznākuši 23 pabeigti un 1 nepabeigts Eržē komikss par Tintiņu. Sērijas galvenie varoņi ir reportieris Tintiņš, viņa suns foksterjers Mīļuks, kapteinis Haddoks, profesors Trifons Saulespuķe, detektīvi Dipons un Dipāns, ļaundaris Rastopopoliss, operdziedātāja Bianka Kastafiore, ģenerālis Alkazars (dažkārt slēpies arī zem vārda Ramons Zarate) un doktors Dž. V. Mūlers. Komiksu varoņi laika gaitā nenoveco, neskatoties uz apkārtējās vides modernizēšanos. Pateicoties savai profesijai Tintiņš ceļo apkārt pa pasauli (PSRS, Eiropa, Amerika, Āfrika, Āzija) un kļūst par līdzdalībnieku aizraujošos un piedzīvojumiem bagātos notikumos.
Stīvens Spīlbergs, 2011. gadā, pēc vairāku grāmatu motīviem uzņēma filmu "Tintiņa piedzīvojumi: Vienradža noslēpums".
Tintiņš
Komiksu sēriju galvenais varonis ir avīzes reportieris un piedzīvojumu meklētājs Tintiņš (fr). Varonis tika izveidots 1929. gadā un pirmo reizi parādījās avīzes Le Vingtième Siècle iknedēļas pielikumā Le Petit Vingtième. Viņš ir jauns puisis ar apaļu seju un uz augšu saslietiem matiem. Precīzs vecums nekur nav norādīts, bet visticamāk viņam nav vairāk par divdesmit gadiem. Viņa uzticamais līdzgaitnieks un draugs ir foksterjers Mīļuks (fr). Tintiņš parādās pilnīgi visos "Tintiņa piedzīvojumu" komiksos.
Mīļuks
Mīļuks (fr) ir Tintiņa labākais draugs jau no paša pirmā komiksa. Viņš ir balts foksterjera šķirnes suns, kas iekļūst dažādās nepatikšanās un bieži palīdz savam saimniekam Tintiņam. Pirmajos "Tintiņa piedzīvojumi" komiksos Tintiņš var saprast, ko Mīļuks saka, un ar viņu sarunājas, taču vēlākos komiksos Mīļuka komentāri neparādās tik bieži, un uz tiem Tintiņš neatbild. Tāpat kā Tintiņš, arī Mīļuks parādās pilnīgi visos "Tintiņa piedzīvojumu" komiksos.