cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pēteris Šmits
Pēteris Šmits-Smiters, arī Šmidts (dzimis, miris ), bija latviešu orientālists sinologs, valodnieks un etnogrāfs. Sibīrijas un Urālu latviešu nacionālās padomes goda priekšsēdis (1919).
Pasaulē zināms kā jaunas krievu sinoloģijas skolas izveidotājs, Latvijā vairāk pazīstams ar saviem darbiem par latviešu folkloru un etnogrāfiju. Latviešu zinātniskās mitoloģijas pamatlicējs.
Dzīvesgājums
Dzimis Raunas pagastā Lisēniešu Pekša mājās lauksaimnieka ģimenē. Mācījās Raunas pagastskolā, Raunas draudzes skolā un Cēsu apriņķa skolā. 1891. gadā absolvēja Rīgas guberņas ģimnāziju.
1891. gadā viņš uzsāka slāvu filoloģijas studijas Maskavas Universitātē, iestājās latviešu studentu korporācijā Fraternitas Lettica, taču pēc pirmā studiju gada mācības pameta. 1892. gadā sāka studijas Pēterburgas Universitātes Austrumu valodu fakultātē, kur apguva ķīniešu un mandžūru valodas. Trīs gadus stažējās Pekinā, lai varētu pretendēt uz profesora vietu. Pēc Pekinas Universitātes nodibināšanās 1898. gadā pasniedza tur krievu valodu, izpildījis atsevišķus diplomātiskus uzdevumus. No 1899. gada bija mandžūru valodas un ķīniešu valodas gramatikas profesora vietas izpildītājs Vladivostokas Tālo Austrumu institūtā, kas bija pirmais orientālistikas centrs Krievijas Impērijā, bet P. Šmits viens no pirmajiem mācību spēkiem tajā. 1902. gadā ieguva maģistra grādu Pēterburgas Universitātē ar disertāciju par ķīniešu mandarīnu valodas gramatiku un ieguva ārkārtas profesora vietu Vladivostokā.
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gadā viņš kļuva par Tālo Austrumu universitātes (Дальневосточный государственный университет (ДГУ)) profesoru un piedalījās tās Satversmes izveidē, bet 1919.-1920. gados bija universitātes Filoloģijas-filosofijas fakultātes dekāns. Darbojās Tālo Austrumu Latviešu Centrālajā birojā, 1919. gadā viņu ievēlēja par Sibīrijas un Urālu latviešu nacionālās padomes Centrālās padomes goda priekšsēdi.
1920. gadā kopā ar Imantas pulku atgriezās Latvijā un tajā pašā gadā uzsāka darbu Latvijas Universitātē (LU), kur bija profesors, LU Filoloģijas un filozofijas fakultātes dekāns (1923–1925), 1922. gadā LU prorektors studentu lietās, Latvijas filologu biedrības priekšnieks (1923–1925), pēc tam tās goda biedrs, Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas priekšnieks, 1928. gadā Upsālas Universitātes goda doktors, bet no 1936. gada - Latvijas Vēstures institūta īstenais biedrs.
Tā kā Latvijas Zinātņu akadēmijas izveidošanas projekts no valdības puses netika atbalstīts, pēc Pētera Šmita ierosmes Rīgas Latviešu biedrības paspārnē tika izveidota nevalstiska zinātņu akadēmija, Zinību komisiju reorganizējot par Zinātņu komiteju. Rīgas Latviešu biedrības Zinātņu komitejas svinīgajā atklāšanas sēdē 1932. gada 23. maijā kā goda viesi piedalījās Valsts prezidents Alberts Kviesis, ārlietu ministrs Kārlis Reinholds Zariņš, izglītības ministrs Atis Ķeniņš, gandrīz viss diplomātiskais korpuss.
Mūža nogalē slimoja. 1938. gadā ieguva Tēvzemes balvu zinātnē. Miris 1938. gada 5. jūnijā.
Zinātniskā darbība
Paralēli zinātniskajam darbam un pedagoga slodzei Tālo Austrumu institūtā, izstrādāja pilnīgi jaunu ķīniešu valodas pasniegšanas metodiku, ko vēlāk ieviesa arī Pēterburgas austrumu valodu institūtā u.c. Krievijas augstskolās. Aktīvi piedalījās Amūras apgabala izpētes biedrības (Общество изучения Амурского края) darbā, bija biedrības bibliotekārs un rīcības komitejas loceklis, kas viņam ļāva gan organizēt, gan piedalīties zinātniskajās ekspedīcijās pa Austrumsibīriju.
1902. gadā Šmits nokārtoja eksāmenu un aizstāvēja disertāciju (Опыт мандаринской грамматики с текстами для упражнений), saņemot zinātnisko grādu. Pirmais Eiropas zinātnieks, kas apmeklējis gandrīz visas mandžūru valodās runājošās tautas Sibīrijā un Tālajos Austrumos, viņš arī izpētīja tās un publicēja zinātniskus rakstus par šo tautu valodām. Zinātniski pamatoja tungusu-mandžūru valodas kā patstāvīgu valodu saimi. Ar saviem darbiem un idejām izveidoja jaunu sinologu skolu Krievijā. Latvijā P. Šmitam neizdevās panākt, ka LU ievieš orientālistikas disciplīnas, un viņš bija spiests sašaurināt savu pētījumu loku un pamatā pievērsties latviešu folklorai un etnogrāfijai.
Lejasciema pagasts
Lejasciema pagasts ir viena no Gulbenes novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļrietumos. Robežojas ar sava novada Beļavas, Galgauskas, Tirzas, Lizuma un Rankas pagastiem, Smiltenes novada Variņu, Virešu un Trapenes pagastiem un Alūksnes novada Ilzenes un Zeltiņu pagastiem. Pagasta centrs atrodas Lejasciemā.
Pēteris Šmits
Zinātniskā darbība
Pirmais P. Šmita zinātniskais darbs par latviešu valodu bija "Trejādi garumi latviešu valodā" (izdots Pēterburgā 1899. gadā). Atsevišķi raksti par latviešu valodu tika publicēti arī žurnālos "Mājas Viesa Mēnešraksts", "Austrums". Publicēja Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas rakstu krājumā daudz rakstu un apcerējumu par latviešu ticējumiem, mitoloģiju tautasdziesmām, vecajām vārdnīcām, Glika Bībeles valodu u.c.
Lejasciema pagasts
Upes
Cēsaka, Dzelzupīte, Iežupe, Ilgupīte, Irbupīte, Gauja, Koruļupīte, Ķiurga, Lāčupīte, Linupīte, Mudaža, Niedrupe, Pilupe, Svārbe, Tirza, Tirziņa, Sudaliņa, Vidaga, Zellene.
Pēteris Šmits
Piemiņa
I Meža kapos svinīgi atklāja P. Šmitam veltītu pieminekli.
Lejasciema pagasts
Vēsture
Vēsturiski tagadējā Lejasciema pagasta teritorija piederēja pie Vidzemes guberņas Valkas apriņķa Gulbenes draudzes novada un līdz Otrajam pasaules karam tā bija sadalīta mazākos Lejasciema, Dūres un Sinoles pagastos. Lejasmuižā jau Zviedru Vidzemes laikā atradās luterāņu baznīca, kurā kalpoja Gulbenes mācītāji, bet 1881. gadā to atdalīja no Vecgulbenes draudzes un izveidoja patstāvīgu Lejasmuižas draudzi. 1773. gada celtās koka baznīcas vietā 1895. gadā uzbūvēja jaunu mūra baznīcu, kurā līdz Otrajam pasaules karam glabājās vecās baznīcas grāmatas ar draudzes locekļu sarakstiem (1748-1834) un dvēseļu revīziju (1782, 1795, 1811, 1816, 1834, 1850, 1858) materiāliem. Baznīcu nopostīja Otrā pasaules kara laikā.
Līdz 1920. gada agrārajai reformai Lejasciema pagastā atradās Lejasmuižas, Pirts muižas, Augulienas muižas un Amšu muižas zemes. Pēc agrārās reformas 1935. gadā toreizējā Lejasciema pagasta (līdz 1925. gadam Lejas pagasta) platība bija 153,2 km² un tajā dzīvoja 2026 iedzīvotāji. Lejasciemam līdz 1939. gadam bija pilsētas tiesības un 1935. gadā tajā bija 466 iedzīvotāji. Lejasciema pagastā uz Gaujas upes darbojās Paideru dzirnavas ar zāģētavu, vilnas kārstuvi un vērptuvi, uz Sudala upes Lejas un Jānūžu dzirnavas ar zāģētavu, Amšu ķieģelnīca. Skolas: Lejasciema pilnā pagastskola ar 4 skolotājiem, Grabažu I pakāpes pagastskola ar vienu skolotāju.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Apdzīvotās vietas: Dūre, Cinci, Čipati, Jānūži, Krampani, Ķilpani, Lapati, Lejasciems, Mālumuiža, Salaki, Salmaņi, Sinole, Umari, Zvārtavi.
Saimniecība
Pagastā darbojas Sinoles un Pilskalna HES, Annas dzirnavas.
Rozenbergs
Rozenbergs (de, no Rosen — 'rozes' un Berg — 'kalns'; sieviešu dzimtē Rozenberga) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ravičas apriņķis
Ravičas apriņķis ir apriņķis Polijā, Lielpolijas vojevodistes dienvidos. Robežojas ar Lielpolijas vojevodistes Lešno, Gostiņas un Krotošinas apriņķiem, kā arī Lejassilēzijas vojevodistes Miličas, Tšebņicas un Guras apriņķiem.
Kubomedūzas
Kubomedūzas (Cubozoa) ir dzēlējzarndobumaiņu tipa (Cnidaria) viena no medūzu apakštipa (Medusozoa) klasēm. Kubomedūzu klasē līdz 2007. gadam ir atklātas 36 sugas, kas iedalītas 2 kārtās un 7 dzimtās. Savu nosaukumu kubomedūzas ir aizguvušas no to ķermeņa kubveida zvaniem.
Kubomedūzas ir pazīstamas kā medūzas, kas spēj izdalīt ļoti spēcīgu indi. Dažu sugu inde cilvēkam ir ļoti sāpīga vai nāvējoša. Visindīgākās pasaules medūzas ir jūras lapsene (Chironex fleckeri), Carukia barnesi un Malo kingi. Abas pēdējās sugas sauc par Irakandži medūzām, jo pēc dzēliena cilvēkam iestājas Irakandži sindroms. Jūras lapsene nogalina pieaugušu cilvēku 30 sekundēs. Bet pēc Irakandži medūzu dzēliena cilvēkam jāpaspēj sniegt medicīnisko palīdzību pirmo 20—30 minūšu laikā, pēc tam var iestāties nāve.
Izplatība
Kubomedūzas pamatā ir izplatītas tropiskajos Indijas un Klusā okeāna apgabalos — jūrās pie Austrālijas un Filipīnām, tomēr dažas sugas mīt arī Atlantijas okeāna tropiskajos ūdeņos vai Klusā okeāna austrumos. Tālākie uz ziemeļiem izplatības areāli, kuros sastopamas kubomedūzas, ir Kalifornijas piekrastes jūras, Vidusjūra un Japānas piekrastes jūras. Toties vistālākie apgabali uz dienvidiem ir Dienvidāfrikas piekrastes jūras un Jaunzēlandes jūras.
Anatomija
Neskatoties uz saviem samērā lielajiem izmēriem, kubomedūzas tomēr skaitās planktona organismi. To zvanveida ķermeņiem ir raksturīga augsta un viengabalaina kuba forma, un no četriem apakšējiem kuba stūriem nokarājas taustekļi, uz kuriem atrodas miljoniem dzeļkapsulu. Taustekļu skaits atkarībā no sugas ir atšķirīgs, bet maksimālais skaits var būt līdz 60 taustekļiem. Lai arī dažas sugas ir pilnīgi nekaitīgas, dažas sugas ir ļoti indīgas. Visbīstamākā ir jūras lapsene (Chironex fleckeri), kuras inde pie noteiktiem apstākļiem var nogalināt cilvēku 30 sekunžu laikā, turklāt no vienas medūzas var iegūt tik daudz indes, lai nogalinātu 60 pieaugušus cilvēkus. Austrālijas ziemeļu krasta tropisko jūru pludmales apmēram pusgadu ir slēgtas, jo siltajā laikā tuvu krastam savairojas jūras lapsenes. Jūras lapsene ir labi pamanāma, tās cepures diametrs ir līdz 30 cm liels, bet taustekļi var sasniegt 4 metru garumu. Šajās pludmalēs mājo arī bīstamā Irakandži medūza Carukia barnesi, kuras cepures diametrs ir tikai 1 cm. Medūzu ir ļoti grūti pamanīt, un tās dzēlienu ir grūti ievērot. Problēmas sākas pēc 20 minūtēm. Pēc dzēliena cilvēks cieš no milzīgām sāpēm vairākas dienas, un asinsspiediens kļūst ekstrēmi augsts.
Peldētprasme
Kubomedūzas zvana apakšpusē ir ieloces, kas medūzām peldot paātrina un koncentrē izspiestā ūdens plūsmu. Tādējādi ar savu zvanu iesūcot un izšļācot ūdeni, kubomedūza var pārvietoties daudz ātrāk kā citas medūzas, ar ātrumu līdz 6 m/min. Atšķirībā no scifozojiem, zvanā nav radiālo kanālu, to funkcijas pilda uz āru izvirzītas kuņģa kabatas. Kubomedūzu nervu sistēma ir daudz attīstītāka nekā citām medūzām. Tām ir izteikti pamanāms nervu gredzens ap zvanveida ķermeņa pamatni. Tas koordinē ķemeņa pulsāciju. Līdzīga īpašība vēl piemīt tikai vainagmedūzām (Coronatae).
Redze
Kubomedūzām piemīt 4 īstas acis. Lai arī tās nav lielas (0,15—0,8 mm), tām ir tīklene (retina), radzene (cornea) un lēca (lens). Bez īstajām acīm kubomedūzām piemīt arī vienkāršās acis jeb actiņas. Uz katras ķermeņa kuba sānu plaknes kubomedūzai ir sensora plāksne, uz kuras atrodas četru veidu acis: viena īstā acs ar lielu lēcu, viena acs ar mazu lēcu un divi pāri vienkāršo actiņu. Pavisam kopā tām ir 24 acis. Sensoro plāksni atbalsta un pie ķermeņa pievieno plastisks kātiņš, kas kā giroskops spēj izmainīt plāksnes orientāciju, piemēram, pagriežot to tā, lai acis varētu skatīties uz augšu. Sensorā plāksne ne tikai kalpo redzes orgāniem, bet arī nodrošina ožu un līdzsvaru. Katra sensorā plāksne ir savienota ar nelielām smadzenēm. Visas četras smadzenes savā starpā komunicē, izmantojot centrālo nervu gredzenu. Turklāt nervu gredzens ir savienots ar nervu tīklu, kas vada ķermeņa pulsāciju Līdz šim zinātnieki nav izpratuši visu acu un smadzeņu lomu vizuālās informācijas uztveršanā un analīzē ar tik vienkāršu nervu sistēmu. Bet neapšaubāmi kubomedūzas spēj redzēt attēlos un izvairīties no šķēršļiem.
Uzvedība un barība
Kubomedūzu uzvedību var salīdzināt ar zivju uzvedību. Tām ir raksturīga ātra, taisnvirziena kustība uz priekšu, turklāt kubomedūzas ļoti labi izvairās no dažādiem šķēršļiem. Visas zināmās sugas pamatā dzīvo krasta līnijas tuvumā. Daudzas sugas mājo seklajos piekrastes ūdeņos, lagūnās un mangrovju audžu purvos. Kubomedūzām ir ātra vielmaiņa, tādēļ tās mājo vietās, kas bagātas ar barības resursiem. Iecienītākais piekrastes ūdeņu medījums ir vēžveidīgie un zivis. Daļa kubomedūzu mājo atklātā okeānā un ļaujas spēcīgajām straumēm. Tas var būt arī bīstami, jo straumes var medūzas izmest krastā, lai gan kubomedūzas spēj ļoti labi peldēt un izvairīties no briesmām.
Iespējams, ka pateicoties kubomedūzu bīstamajiem dzīves apstākļiem, tām ir tik labi attīstītas acis, salīdzonot ar citām medūzām, kurām labākajā gadījumā ir tikai vienkāršās acis.
Laucienes pagasts
Laucienes pagasts ir viena no Talsu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Balgales, Strazdes, Lībagu, Laidzes, Vandzenes, Ķūļciema, Rojas un Mērsraga pagastiem un Tukuma novada Zentenes pagastu.
Upes
Alkšņvalks, Okte.
Ezeri
Diemests, Ķokas Diemests, Lejaslabiņu ezers, Meru dīķis, Pļavu ezers, Podniekezers, Sapņezers.
Vēsture
Mūsdienu Laucienes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Garlenes muiža (Gut Gargeln, Garlene), Odres muiža (Gut Odern, Odre), Nurmuiža (Gut Nurmhusen, Lauciene), Spraugu muiža (Gut Fragenhof), Šķēdes muiža (Gut Scheden, Šķēde).
Nurmuižas muižas teritorijā izveidoto Nurmuižas pagastu 1939. gadā pārdēvēja par Laucienas pagastu. Tā platība 1935. gadā bija 182,6 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Laucienes, Dzedru, Odres un Pļavu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Laucienes ciemam pievienoja Odres ciemu, 1965. gadā - Oktes ciemu. 1971. gadā daļu teritorijas atdeva Balgales ciemam. 1975. gadā pievienoja Pļavas ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Talsu novadā.
Apdzīvotās vietas
Pagasta centrs ir Laucienē (līdz 1939. gadam saukta par Nurmuižu). Citas lielākās apdzīvotās vietas ir Pļavas, Odre, Šķēde, Garlene un Laucienes pansionāts.
Ola
Ola (la) ir no organisma ārējā vidē izvadīta olšūna ar apvalkiem. Putnu un rāpuļu olas sastāv no aizsargājošas čaumalas, olas baltuma (albumīna) un olas dzeltenuma (vitellus), kas ietvertas dažāda biezuma membrānās. Olas no organisma izvada ne tikai putni un rāpuļi, bet arī abinieki, kukaiņi, gliemji, tārpi un pat zīdītāji (kloākaiņi). Cilvēki uzturā izmanto dažu putnu olas, piemēram, vistu, strausu, paipalu olas.
Putnu olas
[[Attēls:Anatomy of an egg.svg|thumbnail|180px|left|Shematiska vistas olas uzbūve šķērsgriezumā: 1 – čaumala
2 – ārējais zemčaumalas apvalks
3 – iekšējais zemčaumalas apvalks
4 – olbaltuma saite, halaza
5 – ārējais olbaltums
6 – olbaltums
7 – dzeltenuma apvalks
8 – olas dzeltenums
9 – dīgļa disks
10 – tumšais olas dzeltenums
11 – gaišais olas dzeltenums
12 – baltumapvalks
13 – olbaltuma saite, halaza
14 – gaisa kamera
15 – kutikula]] Putnu olas centrā ir dzeltenums (vitellus). Dzeltenumu apņem dzeltenuma apvalks un vairāki olbaltumapvalki. Virs baltumapvalka ir zemčaulas apvalks. Olas resnākajā galā starp zemčaulas apvalku un baltumapvalku izveidojas gaisa kamera, kuru dīglis izmanto inkubācijas pēdējās dienās. No ārpuses olu aptver čaumala. Čaumalu veido ookeratīna šķiedras. Starp tām atrodas kalcija, magnija un fosfora sāļi. Cauri čaumalai stiepjas mikroskopiski kanāli, pa kuriem notiek gāzu apmaiņa ar ārējo vidi. Čaumalu klāj virsčaumalas plēve, kuras funkcija ir kavēt mikroorganismu nokļūšanu olā. Olu izmēri, krāsa un forma ir atkarīga no putnu sugas.
Vislielākās putnu olas ir strausam, olas masa sasniedz 1400 gramus. Ginesa rekordu grāmatā kā vislielākā ola ir iekļauta 2008. gadā izdētā strausa ola Zviedrijā. Tās masa bija 2589 grami. Vismazākās olas ir kolibri, to masa ir 0,5 grami.
Olas dzeltenums
Olas dzeltenums ir olas galvenā sastāvdaļa. Tā satur dīgļa attīstībai vajadzīgās vielas. Tās citoplazmā ir daudz rezerves barības vielu dzeltenuma graudiņu veidā. Apaugļotai olai dzeltenuma virspusē atrodas dīgļa disks. Dzeltenumu no divām pusēm centrā nostiprina un notur olbaltuma saites jeb halazas, kuras ļauj dzeltenumam grozīties tā, lai augšpusē vienmēr atrastos dīgļa disks.
Olbaltums
Olbaltums nodrošina dīgļa attīstībai nepieciešamo ūdeni un pasargā to no izžūšanas. Olbaltums arī satur barības vielas, ko dīglis izmanto attīstības laikā.
Rāpuļu olas
Rāpuļu olas pēc uzbūves ir līdzīgas putnu olām. Sākumā to čaumalas ir baltas, bet vēlāk to krāsa mainās. Rāpuļu olas ir klātas ar ādainu apvalku, kas neļauj olai izžūt, bet ļauj tajā iekļūt gaisam. Rāpuļi olas dēj uz sauszemes, kur tās arī attīstās. Daļa rāpuļu, piemēram, krokodili, olas pēc izdēšanas sargā. Daļai rāpuļu olu attīstība notiek mātes organismā, un tikai olas izvadīšanas laikā no mātes organisma pāršķeļas tās apvalks un no olas izlien jaunais rāpulis.
Čukči
Čukči (pašnosaukums: ; IPA : ) ir viena no daudzskaitlīgākajām Krievijas Tālo Austrumu un Galējo Ziemeļu tautām. Apdzīvo plašu teritoriju Čukotkas autonomajā apvidū un tā pierobežas rajonos Kamčatkā, Jakutijā un Magadanas apgabalā. 2002. gada tautskaitē par čukčiem sevi atzina 15 767 cilvēku.
Etnonīms
Savu etnonīmu čukči ieguvuši 17. gadsimtā no čukču valodas vārda "чаучу" (, briežiem bagāts), ar kuru briežkopji čukči apzīmēja sevi pretēji piekrastes čukčiem-suņkopjiem "анкальын" (jūrmalnieki, no vārda "анкы" — 'jūra'). Pašnosaukums ' (cilvēki) vai ' (īstie cilvēki).
Rases tips
Rases tips ir jaukts. Visumā mongoloīds, bet ar dažām atšķirībām. Biežāk ir sastopamas acis ar horizontālu, nekā slīpu griezumu. Ādai nav dzeltenīga, bet bronzas nokrāsa. Sastopami indivīdi ar biezu sejas apmatojumu un viļņainiem, gandrīz sprogainiem matiem.
Valoda
Apmēram pusei čukču (7742 pēc 2002. gada datiem) dzimtā ir čukču valoda. No pārējiem lielāka daļa par dzimto uzskata krievu valodu.
Hans
Hans, arī Kagans (no tjurk. Hagan, Hakan, Kagan, Kaan — valdnieks, monarhs) — Eirāzijas stepju tautās augstākais tituls, suverēns monarhs. Sākotnēji neatkarīgas cilts vēlēts vadonis. Ar laiku titulu sāk mantot. Pēc pirmā tjurku kaganāta VI gs. — suverēns valdnieks, pēc statusa līdzvērtīgs eiropiešu karalim, princim, lielhercogam, lielkņazam.
Pirmo reizi rakstītos avotos fiksēts III gs. sjaņbiešu ciltīs (mūsdienu Ziemeļķīna un Mongolija). IV gs. sākumā to pārņēma žužaņu (žuaņžuaņi - 蠕蠕, piņj. Ruǎnruǎn) valstī, bet V gs. no tiem šo titulu pārņēma avāri un tjurki.
Valstis, kurās lietots šis tituls
Centrālāzijā tituls varēja piederēt tikai tore — tiešam Čingishana pēctecim.
Altan-han
Altan-hans (mong. Алтан-хан — Zelta Hans; tjurk. Altin-han) — XIII gs. tā tika dēvēti džurčeņu dinastijas imperatori Ķīnā, Dzjiņ impērijā.
Litenes pagasts
Litenes pagasts ir viena no Gulbenes novada administratīvajām teritorijām tā austrumos. Robežojas ar Alūksnes novada Jaunannas pagastu, Balvu novada Kubulu un Rugāju pagastiem un Gulbenes novada Stradu un Stāmerienas pagastiem. Pagasta centrs atrodas Litenē.
Cesvaine (stacija)
Cesvaine ir dzelzceļa pieturas punkts, kurš atrodas dienvidaustrumos no Cesvaines pilsētas, ārpus tās administratīvās teritorijas (Cesvaines pagastā). Pietura atrodas dzelzceļa līnijā Pļaviņas—Gulbene. Cesvainē pietur maršruta Rīga—Gulbene dīzeļvilcieni.
Litenes pagasts
Upes
Apkārtupe, Dzirla, Gludupīte, Kaugurupīte, Lekšupe, Mugurupe, Pededze, Sita.
2018. gada ziemas olimpiskās spēles
2018. gada ziemas olimpiskās spēles jeb XXIII ziemas olimpiskās spēles, arī Phjončhana 2018, bija 23. ziemas olimpiskās spēles, kas no līdz  notika Dienvidkorejas apgabalā Phjončhanā. Daļa no spēlēm norisinājās netālu esošajā Kanninas pilsētā. Spēlēs piedalījās gandrīz 3000 sportistu no 92 valstīm. Kopumā tika sadalīti 102 medaļu komplekti 15 ziemas sporta veidos. Phjončhana par 23. ziemas olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 2011. gadā 123. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijā, apsteidzot Francijas pilsētu Ansī un Vācijas pilsētu Minheni. Nākamās ziemas olimpiskās spēles notika 2022. gadā Pekinā, Ķīnā. Pēc 2018. gada olimpiskajām spēlēm no 9. līdz Phjončhanā notika arī paraolimpiskās spēles.
Litenes pagasts
Ezeri
Kalnis, Kauguru ezers.
Vēsture
Litenes pagasts izveidots 1866. gadā. 1935. gadā tā platība bija 149,8 km². 1945. gadā pagasta teritorijā izveidoja Litenes un Priednieku ciema padomes. 1954. gadā Litenes ciemam pievienoja Priednieku ciemu, 1960. gadā - daļu Vecgulbenes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagasts kā administratīva teritorija tika iekļauts Gulbenes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Apdzīvotās vietas: Atpūtas, Aurova, Fabrikas, Kordona, Lešķi, Litene, Silava, Silenieki, Skujenieki, Zāģernieki.
2018. gada ziemas olimpiskās spēles
Latvija ziemas olimpiskajās spēlēs piedalījās 11. reizi. Komandā bija 34 sportisti, kuri startēja deviņos sporta veidos. Latvija izcīnīja vienu bronzas medaļu, ko paveica bobslejistu divnieks Oskars Melbārdis un Jānis Strenga.
Rīkotājpilsētas izvēle
Uz XXIII ziemas olimpisko spēļu organizēšanu pretendēja trīs pilsētas: Ansī (Francija), Minhene (Vācija) un Phjončhana (Dienvidkoreja). Norises vieta tika paziņota 123. SOK sesijā Durbanā (Dienvidāfrikā),. Phjončhana iepriekš bija izvirzījusi savu kandidatūru divām ziemas olimpiskajām spēlēm, taču abās reizēs tika zaudēta iespēja tās organizēt (tika zaudēts Vankūverai (Kanāda) par 2010. gada ziemas olimpisko spēļu rīkošanu un Sočiem (Krievija) par 2014. gada ziemas olimpisko spēļu rīkošanu). Balsojumā par 2018. gada olimpisko spēļu rīkošanu uzvarēja Phjončhana.
Sporta veidi
Phjončhanas olimpiskajās spēlēs tika sadalīti 102 medaļu komplekti 15 sporta veidos. Spēļu programmā bija par 4 jaunām disciplīnām vairāk nekā iepriekšējās spēlēs (snovbordā big air, kērlingā jaukto komandu sacensības, masu starts ātrslidošanā, kalnu slēpošanā jaukto komandu sacensības). Phjončhanas olimpiskajās spēlēs sacensības notika šādos sporta veidos (iekavās ir disciplīnu skaits; treknrakstā izcelti sporta veidi, kuros pieteikti Latvijas sportisti):
Sacensību norises vietas
2018. gada ziemas olimpiskās spēles tika organizētas Phjončhanas apgabalā un Kanninas pilsētā (abi objekti atrodas Kanvondo provincē, Dienvidkorejā). Phjončhanas apgabalā notiekošās sacensības sauca par "kalnu grupu" (en), bet Kanninā notiekošās sacensības — par "piekrastes grupu" (coustal cluster).
Dalībnieki
Olimpiskajās spēlēs startēja sportisti no 92 nacionālajām olimpiskajām komitejām. Olimpiskajām spēlēm kvalificējās arī sportisti no Kaimanu Salām, Dominikas un Peru, bet spēlēs viņi nepiedalījās. Vislielākā delegācija bija Amerikas Savienotajām Valstīm: olimpiskajās spēlēs startēja 242 amerikāņi. Nākamās lielākās delegācijas bija no Kanādas (227 sportisti) un Šveices (170). Pirmo reizi ziemas olimpiskajās spēlēs piedalījās sportisti no Ekvadoras, Eritrejas, Kosovas, Malaizijas, Nigērijas un Singapūras.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās nacionālās olimpiskās komitejas.
Latvija 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Latvija izcīnīja vienu bronzas medaļu, ko paveica bobslejistu divnieks Oskars Melbārdis un Jānis Strenga. Oskaram Melbārdim šī bija trešā olimpiskā medaļa. Ar vienu izcīnīto medaļu Latvija ierindojās 28. vietā medaļu kopvērtējumā.
Cesvaine (stacija)
No 2021. gada 1. jūnija atjaunota regulāra pasažieru satiksme caur Cesvaini līdz Gulbenei piektdienās, sestdienās un svētdienās, bet atpakaļ uz Rīgu divas reizes sestdienās un vienu reizi svētdienās.
Vēsture
Cesvaines stacija ierīkota reizē ar dzelzceļa līnijas Pļaviņas—Valka uzbūvēšanu. Sākotnējā mūra ēka Otrā pasaules kara laikā atradās 42. ieroču SS grenadieru pulka frontes sektorā un kaujās 1944. gada augusta sākumā tika nopostīta. Padomju laikā stacijas vajadzībām uzcelta parasta silikātķieģeļu divstāvu ēka. Stacijā bija 3 sliežu ceļi un 2 strupceļi, līdz 2007. gadam tajā notika kravas operācijas. Pēc tam stacija tika izmantota kā izmaiņas punkts, tomēr pusgada laikā veiktas tikai 34 vilcienu krustošanās, tādēļ ekonomisku apsvērumu dēļ mazizmantotie sliežu ceļi 2009. gadā demontēti un stacija pārveidota par pieturas punktu.
2015. gadā vilciena Rīga—Gulbene ar pieturu Cesvainē kursēšana notika ar speciālu rīkojumu 2015. gada 4. aprīlī, 23. maijā, 23. jūnijā, 5. un 19. septembrī, 19. decembrī; 2016. gadā — 26. martā (Bānīša Lieldienas), 28. maijā (1. Baltijas cerību kausa 3. posms Latvijas riteņbraukšanas sacensības zēniem un junioriem un 2. Baltijas čempionāta un Latvijas čempionāta 1. posma sacensības ūdens motocikliem), 30. jūlijā (Gulbenes pilsētas svētki), 3. (Bānīša svētki) un 17. septembrī (Starptautiskais mājražojumu un amatniecības gadatirgus “Ražojam paši”), 5. novembrī (Mārtiņdienas pasākums) un 17. decembrī (Bānīša Ziemassvētki); 2017. gada 29. jūlijā (Gulbenes novada svētki, Novadnieku svētki, Pilsētas svētki), 2. septembrī (Gulbenes-Alūksnes Bānīša svētki 2017), 16. septembrī ("Gulbenes tūrisma rudens" pasākums).
2018. gadā caur Cesvaini kursēja maršruta Rīga—Gulbene—Rīga reiss 1. septembrī uz pasākumiem "Bānīša svētki", "Bānītim 115" un izglītojošā un interaktīvā centra "Dzelzceļš un Tvaiks" atvēršana Gulbenes dzelzceļa stacijā.
2019. gadā caur Cesvaini notika 3 dīzeļvilciena Rīga—Madona—Gulbene reisi: 18. maijā, 27. jūlijā un 7. septembrī (uz Bānīša 116. gadadienas svētkiem).
2020. gadā caur Cesvaini notika 2 dīzeļvilciena Rīga—Madona—Gulbene reisi: 25. jūlijā (uz Gulbenes pilsētas svētkiem) un 5. septembrī (uz Bānīša 117. gadadienas svētkiem).
2021. gadā caur Cesvaini uz Gulbeni bija paredzēti 3 dīzeļvilciena Rīga—Madona—Gulbene reisi: 29. maijā (uz brāļu Kokaru 100. dzimšanas dienas svētkiem), 24. jūlijā (uz Gulbenes pilsētas svētkiem), 4. septembrī (uz Bānīša 118. gadadienas svētkiem), tomēr saskaņā ar 2021. gada 16. aprīlī Sabiedriskā transporta padomes sēdē pieņemto lēmumu, bija paredzēts nodrošināt tikai reisu 29. maijā (reiss tomēr nenotika, jo koncerts tika atcelts).
Organisms
Organismu īpašības
Visi organismi ir veidoti no šūnām. To sastāvā ir sarežģītas organiskās vielas, piemēram, olbaltumvielas. Organismus, kuri sastāv no vairāk kā vienas šūnas, sauc par kompleksiem organismiem.
Organismiem ir raksturīga vielmaiņa un enerģijas maiņa. Organismi saņem enerģiju no apkārtējās vides un saņemto enerģiju izmanto savām dzīvības norisēm. Tie barojas, elpo, izvada atkritumvielas un tā tālāk. Organismi var uzņemt jau gatavas organiskās vielas (heterotrofi organismi), vai arī izveidot tās no neorganiskajām vielām (autotrofi organismi). Uzņemtās vielas tiek izmantotas enerģijas ražošanai vai arī organisma uzbūvei.
Visi organismi spēj nodrošināt iekšējās vides homeostāzi. Piemēram, siltasiņu dzīvnieki uztur pastāvīgu ķermeņa temperatūru, noteiktu glikozes saturu un vides reakciju (pH) asinīs. Ja organismā kāda viela ir sintezēta pietiekamā daudzumā, tās sintēze tiek pārtraukta. Liekās vielas uzkrājas un tiek izvadītas no organisma. Homeostāzi nodrošina iekšējās sekrēcijas dziedzeri.
Organismiem piemīt kairināmība. Uz kairinājumu katrs organisms var reaģēt citādāk. Piemēram, ja dzīvniekam pieskaras, tad tas var bēgt prom, uzbrukt, sarauties kamolā, izdot skaņas vai reaģēt citā veidā, bet augi var, piemēram, aizvērt un atvērt ziedu, augt gaismas virzienā.
Visi organismi aug, attīstās, noveco un iet bojā. Organismu augšana notiek, daloties to šūnām. Jaunā organismā pārsvarā notiek sintēzes reakcijas, bet vecā — noārdīšanās reakcijas. Novecojot, rodas neatgriezeniskas pārmaiņas, kas izraisa organisma bojāeju.
Visas dzīvās būtnes rodas tikai vecākorganismu vairošanās rezultātā. No vecākiem jaunie organismi manto noteiktas pazīmes un īpašības.
Organismu ķīmiskais sastāvs
Organismi sastāv gan no organiskām, gan no neorganiskām vielām. Organismos ir atrodamas tādas vielas, kas nav atrodas nedzīvos priekšmetos, piemēram, nukleīnskābes. Organismus vairāk kā 90% veido četri ķīmiskie elementi — ogleklis, ūdeņradis, slāpeklis un skābeklis. Tie ir pamatelementi, bet pārējos ķīmiskos elementus organismā iedala makroelementos un mikroelementos. Makroelementi ir tie ķīmiskie elementi, kura daudzums organismā ir vismaz 0,01%. Tādi ir dzelzs, fosfors, kalcijs, kālijs, nātrijs, sērs. Ja daudzums ir mazāks par 0,01% no organisma, tad tie ir mikroelementi.
Ūdens ir ļoti nozīmīgs jebkuram organismam. Ūdens piedalās fotosintēzē, nodrošina vielu transportēšanu, daudziem organismiem tā ir dzīves vide, nodrošina osmoregulāciju un turgora spiedienu augiem, piedalās biopolimēru molekulu šķelšanā (hidrolīzē).
Valdis (personvārds)
Valdis ir populārs latviešu personvārds. Atvasināts no vārda Valdemārs, kas savukārt cēlies no senaugšvācu waltan — ‘valdīt’ un māri — ‘slavens’. Deminutīvi ir Voldiņš, Voldis, Valdiņš u.c. Latvijas teritorijā pirmoreiz fiksēts Ogrē 19. gadsimtā. Vārdadienu svin 11. decembrī. 2013. gadā Latvijā bija reģistrēts 7321 Valdis.
Pazīstami cilvēki ar vārdu Valdis:
Briežu apakšdzimta
Briežu apakšdzimta (Cervinae) ir viena no briežu dzimtas (Cervidae) apakšdzimtām, kas apvieno īstos briežus. Pazīstamākie ir staltbrieži, Kanādas brieži, dambrieži un Dāvida brieži. Briežu apakšdzimtā ir 17 mūsdienās dzīvojošas sugas, kas sistematizētas 7 ģintīs.
Lielākā daļa briežu apakšdzimtas sugu dzīvo Eirāzijā. Tikai 2 sugas ir sastopamas ārpus Eirāzijas: vapiti (Cervus canadensis), kura dabīgais izplatības areāls aptver gan Ziemeļameriku, gan Āzijas austrumus, un staltbriedis (Cervus elaphus), kura dabīgais izplatības areāls aptver gan Eirāziju, gan nelielu reģionu Atlasa kalnos Ziemeļāfrikā. Briežu apakšdzimtas sugas mājo gan mežos, gan atklātās ainavās, gan purvos un purvainās, applūdušās pļavās. Tikai dažas sugas ir sastopamas kalnos.
Latvijā ir sastopama tikai viena briežu apakšdzimtas suga - staltbriedis (Cervus elaphus).
Baktērijas
Baktērijas (Bacteria) ir dzīvo organismu grupa. Tās ir mikroskopiskas un lielākoties sastāv no vienas šūnas, kas ir nosacīti vienkārša — tai trūkst šūnas kodola, citoskeleta un organoīdu, kā mitohondriju un hloroplastu. Tādus organismus kā baktērijas sauc par prokariotiem, bet pārējos organismus, kuriem ir daudz sarežģītākas šūnas, sauc par eikariotiem. Līdz 1970. gadu beigām terminu "baktērija" virusoloģijā attiecināja uz visiem prokariotiem, bet 1977. gadā mikrobioloģijas speciālisti tās sadalīja arhebaktērijās un eibaktērijās. Vēlāk, lai izceltu atšķirību starp šīm divām grupām, arhebaktērijas tika pārdēvētās par arhejiem, bet eibaktērijas pārsauktas atpakaļ par baktērijām. Tomēr joprojām nereti ar terminu "baktērijas" saprot abas grupas. Šajā rakstā ir informācija tikai par eibaktērijām.
Baktērijas ir visizplatītākie no visiem organismiem. Tās ir visur — augsnē, ūdenī, gaisā un atrodas simbiozē ar visiem ķermeņiem. Daudzi slimību ierosinātāji, ieskaitot dzīvnieku slimību ierosinātājus, ir tieši baktērijas. Lielākā daļa no tām ir ļoti sīkas, parasti tikai 1 metru jeb 1 mikrometru (μm) lielas, taču vienas ģints baktērijas (Thiomargarita) var sasniegt pat 0,75 mm diametru. Parasti baktērijām ir šūnu sieniņas, tāpat kā augu un sēņu šūnām, taču ar ļoti atšķirīgu struktūru.
Daudzas no baktērijām pārvietojas ar vicu palīdzību, un šīs vicas atšķiras no citu grupu vienšūņu vicām.
Baktēriju atklāšana
1676. gadā pirmo reizi baktērijas optiskajā mikroskopā ieraudzīja un pēc tam aprakstīja nīderlandiešu dabas pētnieks Antonijs van Lēvenhuks. Tāpat kā visus citus līdz tam atklātos mikroskopiskos organismus, arī šos Lēvenhuks nosauca par animalcules. Terminu "baktērija" 1828. gadā ieviesa vācu dabas pētnieks Kristiāns Gotfrīds Ērenbergs. 1850. gados franču mikrobiologs Luijs Pastērs uzsāka baktēriju fizioloģijas un vielmaiņas pētījumus, kā arī atklāja to, ka baktērijas izraisa daudzas slimības. Turpmākajā mikrobioloģijas attīstībā nozīmīgu devumu deva vācu mikrobiologs Roberts Kohs. Viņš izdalīja Sibīrijas mēra, tuberkulozes un holēras ierosinātājus. 1884. gadā formulēja un 1890. gadā publicēja Koha postulātus. Savukārt 1905. gadā par tuberkulozes pētījumiem viņš saņēma Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā.
Baktēriju uzbūves pētīšana sākās ap 1930. gadu, kad tika izgudrots elektronmikroskops. 1937. gadā tika ierosināts visus organismus sadalīt prokariotos, pie kuriem piederēja baktērijas, un eikariotos. Un visbeidzot 1977. gadā prokarioti tika sadalīti arhejos (arhebaktērijās) un baktērijās.
Izborska
Izborska (ru; et; vidusaugšvācu: Îsburc; latviešu vēsturiski: Izbārste ) bija sena nocietināta pilsēta mūsdienu Pleskavas apgabala rietumos, netālu no robežas ar Latviju un Igauniju, tagad Starijizborskas ciems. Slavena ar savu cietoksni un senajiem akmens krustiem.
Vēsture
Pirmo reizi Izborska pieminēta Nestora hronikas tekstā sakarā ar 862. gada notikumiem, kad Izborskas pilskalnā (Īsburgā) esot apmeties varjagu vadonis Truvors (zviedru: thru varing — "uzticamā karadraudze"). Leģendārais Truvors apbedīts Izborskā un uz viņa kapa atrodams liels akmens krusts cilvēka augumā no aptuveni 14. gadsimta. Arheoloģiskie izrakumi savukārt liecina par kriviču cilts apmetni t.s. Truvora pilskalnā līdz 13. gadsimtam, kuru aptvērušas zemes un koka aizsargsienas (Седов, 1975; Grala, 1991). Izborskas vārds senkrievu hronikā pieminēts 1233. gada notikumu sakarā, kad to esot ieņēmis Zobenbrāļu ordenis.
1510. gadā Pleskavas valsts tika pievienota Maskavijai, pēc tam Izborskas kremļa iekšpusē uzcelta Kristus Dzimšanas baznīca. 1581. gadā Livonijas kara laikā Izborskas kremli ieņēma Polijas-Lietuvas karaspēks, tomēr to atstāja Krievijai pēc Jamzapoļskas miera līguma. 1708. gadā Izborska tika iekļauta Ingermanlandes guberņā, ko 1710. gadā pārdēvēja par Pēterburgas guberņu. 1719. gadā tā kļuva par apriņķa pilsētu Pleskavas provincē un pēc Lielā Ziemeļu kara zaudēja savu statēģisko nozīmi.
1920. gadā pēc Igaunijas un Padomju Krievijas miera līguma Izborska (igauņu: Irboska) tika iekļauta Igaunijas sastāvā kā Pečoru (igauņu: Petseri) apriņķa mazpilsēta. 1945. gada janvārī PSRS pievienoja Izborsku Krievijas PFSR teritorijai. 1956. gadā Izborskai atņēma pilsētas statusu.
DUAL tabula
DUAL tabula ir speciāla vienas rindas tabula, kas pieejama pēc noklusējuma visās Oracle datubāzēs. Tā ir noderīga tādu pseidokolonnu datu atlasīšanai kā piemēram - SYSDATE vai USER. Tabulai ir viena kolonna ar datu tipu VARCHAR2(1), nosaukumu DUMMY, kuras vērtība ir X.
Izmantošanas piemērs
ORACE SQL sintaksē nepieciešams izmantot FROM klauzulu, bet dažiem vaicājumiem nav nepieciešams izmanto tabulas - DUAL var tikt viegli izmantots šādos gadījumos.
Vēsture
DUAL tabulu izveidoja Čārlzs Veiss (Charles Weiss) no Oracle kompānijas, tabulu iekšējo skatu apvienošanas nodrošināšanai:
''Es izveidoju DUAL tabulu kā pamatobjektu Oracle Datu Vārdnīcā (Oracle Data Dictionary). To nebija paredzēts apskatīt atsevišķi, bet izmantot apstrādājama skata iekšienē. Ideja bija, ka Jūs varētu izpildīt JOIN ar DUAL tabulu un rezultātā izveidot divas rindas katrai Jūsu tabulas rindai. Pēc tam izmantojot GROUP BY rezultāta apkopojumu, var parādīt datu apjoma un indeksu apjoma izmantoto atmiņas daudzumu. Vārds "DUAL" šķita piemērots procesam pāra veidošanai no vienas rindas.'' Sākotnēji DUAL tabulai bija divas rindas, bet pēc tam vairs tikai viena rinda.
Optimizācija
DUAL sākotnēji bija tabula un datubāzes dzinējs, kurš veica diska operācijas, lai atlasītu datus no DUAL. Šī diska operācija parasti bija virtuāla (bez piekļuves fiziskam diskam), jo diska bloki jau bija sakešoti atmiņā. Līdz ar to bija liels virtuālo diskoperāciju daudzums uz DUAL tabulu. Vēlākajās Oracle datubāzes versijas tika optimizētas un datubāze vairs neveic diskoperācijas ar DUAL tabulu, kaut arī patiesībā DUAL tabula joprojām eksistē.
Citās datubāžu sistēmās
MySQL ļauj izmantot DUAL vaicājumos kuriem nevajag nekādus datus no tabulām.
Scientoloģija
Scientoloģija jeb saentoloģija (no la — ‘zināšanas’ un el — ‘mācība’) ir 20. gadsimta otrajā pusē izveidota eklektiska reliģiski filozofiska mācība (t.s. reliģiskā filozofija), cieši saistīta ar īpašu psihoterapijas paveidu — dianētiku. To 1954. gadā ASV izveidoja zinātniskās fantastikas rakstnieks Lafaiets Ronalds Habards (Lafayette Ronald Hubbard), un 20 gadus vēlāk tā tika oficiāli atzīta par reliģiju. Publiskajā sfērā bieži tiek dēvēta par sektu. Kopš izveidošanas scientoloģija ir bijusi viena no pretrunīgāk vērtētajām reliģiskajām kustībām.
Scientoloģijas baznīcas (Church of Scientology) dati par 2007. gadu vēsta, ka ASV tai ir 3 500 000 sekotāju, tomēr Ņujorkas Universitātes 2001. gadā veiktas aptaujas dati liecina, ka šādu cilvēki tad bija 55 000.
ASV šo kustību atzina par reliģiju 1974. gadā. Scientoloģijai šāds statuss piešķirts arī Spānijā, Zviedrijā, Austrālijā u.c. Vairākas Eiropas valstis joprojām atteikušās to reģistrēt kā baznīcu - piemēram, Vācijā scientoloģija tiek uzskatīta par naudas pelnīšanas mehānismu, kas maskējas kā reliģija un izmanto viegli ietekmējamus cilvēkus. Francijas Nacionālā asambleja (parlamenta apakšpalāta) 1995. un 2000. gadā ziņojumā pasludināja scientoloģiju par sektu un rekomendēja tās darbību aizliegt. Arī Izraēlā, Meksikā un Īrijā scientoloģija oficiāli nav atzīta par reliģiju.
Mācība
Scientoloģijas mērķis tiek deklarēts kā cilvēka garīgās pašapzināšanās stiprināšana un cilvēka spēju uzlabošana, gara izzināšana un darbs ar to, cilvēka savstarpējā saikne/attiecības pašam ar sevi, visumiem un citu dzīvību. Mācība eklektiski ietver sevī no dažādām reliģijām un populārzinātniskiem pētījumiem aizgūtas atziņas, garīgās rehabilitācijas filosofiju un tehnikas un skar plašu jautājumu spektru, tai skaitā ētiku, attīrīšanos, izglītību un vadību. Sevi pozicionē kā filozofisku reliģiju, kas piedāvā precīzu ceļu uz pilnīgu un konkrētu patiesības sapratni par cilvēka garīgo dabu un viņa savstarpējo saikni/attiecībām pašam ar sevi, ģimeni, grupām, cilvēci, garīgo visumu un Augstāko Būtni jeb Bezgalību. Savā koncepcijā vēršas pie "gara" - ne vienkārši pie ķermeņa vai prāta, - un uzskata, ka cilvēks - tas ir kas vairāk kā savas apkārtējās vides vai gēnu produkts. Kustība pauž uzskatu, ka visu var sasniegt, ja ir stipra griba, tikai jātiek vaļā no "engrammas" jeb "ingrammas"- sāpīgas iepriekšējās pieredzes, kas esot visu raižu pamatā. Neesot dogmatiska reliģija, kurā jebko prasa pieņemt ar ticību. Cilvēkam pašam jāatklāj, ka mācībai ir rezultāti, pielietojot tās principus un novērojot vai izjūtot uz sevis rezultātus. Augstākais scientoloģijas mērķis esot patiesa garīga apgaismība un brīvība cilvēkam. Mācībā ir daudz pašu izgudrotu terminu.
Saentoloģijas zināšanu sistēmu veido virkne pamatpostulātu:
Bez tam tiek postulēts, ka cilvēks savā būtībā esot labs, un ka viņa garīgā izglābšanās ir atkarīga no viņa paša un viņa tuviniekiem/apkārtējiem, kā arī viņa sasniegtās vienotības ar Visumu.
Habarda vēstījums par ārpuszemes civilizācijām un citplanētiešu viesošanos pagājušajās dzīvēs veido vienu no centrālajiem ticības sistēmas elementiem. Viens no tādiem ir par Galaktiku konfederācijas valdnieku Ksenu, kas pirms 75 miljoniem gadu ir uz Zemi atvedis miljardiem sasaldētu citplanētiešu, ievietojis tos vulkānos un ar ūdeņraža bumbas palīdzību uzspridzinājis. Viņu dvēseles iemājoja cilvēku ķermeņos un dzīvo joprojām — būtnes ar citplanētiešu dvēselēm scientoloģijā tiek īpaši godātas. Visiem cilvēkiem ir bijušas vairākas pagātnes dzīves attīstītās citplanētiešu sabiedrībās un traumatiskas atmiņas no šīm pagātnes dzīvēm ir pamatā cilvēka pašreizējās dzīves fiziskajām un garīgajām slimībām — savukārt tās var dziedēt auditēšanas ceļā. Attiecīgi, cilvēkiem piemīt pārdabiskas spējas, taču tās pieejamas tikai tiem, kas tikuši galā ar iepriekšējo dzīvju traumām.
Darbība
Scientoloģijas baznīcai ir 8 tā dēvētie "slavenību centri", no kuriem Holivudas centrs ir vislielākais: tajā iesaistījušās tādas kinozvaigznes kā Toms Krūzs, Ketija Holmsa, Džons Travolta, Lisa Mērija Preslija u.c., tādējādi radot vērā ņemamu publicitāti.
Kritika
"Tā vietā, lai diskutētu par to, vai scientoloģija ir reliģija vai nē, es uzskatu, ka lietderīgāk ir to aplūkot kā daudzpusēju transnacionālu korporāciju, no kuras elementiem tikai viens ir reliģisks", izdevumā Marburg Journal of Religion 1999. gadā rakstīja sociologs Stīvens Kents.
Scientoloģijas baznīcai kritiķi pārmet, ka tā aicinot sekotājus saraut saites ar radiniekiem un līdzšinējiem draugiem, tai esot pārspīlēti naidīga reakcija uz kritiku, tai skaitā vācot un publiskojot kompromitējošus materiālus par tiem, kā arī tā orientējas uz naudas pelnīšanu ar reliģiskas mācības palīdzību. Scientoloģija savā ziņā līdzinoties finanšu piramīdai, kuras dalībnieki tiek aicināti piesaistīt vairāk dalībnieku, lai tādējādi paši iegūtu kādu labumu — proti, par jaunu dalībnieki iesaistīšanu baznīca saviem biedriem maksājot. Savukārt par auditēšanas seansiem dalībnieki maksā desmitiem vai pat simtiem tūkstošu dolāru.
Speciālisti, kas scientoloģijas sektas varā nonākušajiem palīdz atgriezties normālā dzīvē, saka - šī kustība ir īpaša. Ja bijušie Jehovas liecinieki vai mormoņi atgūstas pēc diviem gadiem, no šīs sektas retais normāli spēj uztvert realitāti, jo apziņa ir neatgriezeniski deportēta.
Tiesas procesi
Bez kritikas, pret Scientoloģijas baznīcu vērsti arī tiesu darbi. Tās divi Francijas atzari - Slavenību centrs un grāmatnīca - 2009. gadā tika notiesāti ar 600 000 eiro (421 680 latu) lielu naudas sodu par savu sekotāju finansiālu apkrāpšanu 90. gados, bet baznīcas līderis Francijā Alēns Rosenbergs notiesāts ar nosacītu divarpus gadu cietumsodu un 30 000 eiro (21 084 latu) naudas sodu.
Grandžmūzika
Grandžmūzika vai vienkārši grandžs (en) ir alternatīvā roka apakšžanrs, kurš radās 1980. gadu vidū ASV štatā Vašingtonā, galvenokārt Sietlas apkārtnē. Šis mūzikas žanrs ir ietekmējies no tādiem žanriem, kā smagā pankroka, smagā metāla un indīroka. Tipiskākie mūzikas instrumenti, kas tiek izmantoti šajā mūzikas žanrā, ir elektriskā ģitāra, basģitāra un bungas. Pazīstamākās grandžmūzikas grupas ir Alice in Chains, Nirvana, Pearl Jam un Soundgarden.
Šis novirziens radās kā tiešs turpinājums amerikāņu 1980. gadu neatkarīgās rokmūzikas kustībai, Vašingtonas mūziķiem ietekmējoties no tādām grupām kā Sonic Youth, Pixies, The Replacements, Meat Puppets, Hüsker Dü un daudzām citām.
Skaņa
Grandžu nevarētu dēvēt par masu mūziku, jo grandža skaņas daudzi varētu uzskatīt par trokšņiem. Grandžā ģitāras ir ar ļoti izteiktu distorsijas efektu. Grandžmūzikas mākslinieki bieži mēdz veidot neskanīgas un griezīgas skaņas, tādējādi it kā parādot, ka viņiem nav svarīga popularitāte vai cilvēku mīlestība. Taču deviņdesmito gadu vidū tieši šāds atklātums un nesamākslotība pievilināja cilvēkus.
Grandža skaņas ir starp pankroku, roku, smago metālu un daži cilvēku uzskatā arī džezu. Mūziķi spēlēja to kas nāca ārā, un bieži īstajā grandžā skaņas bija nemuzikālas un neapstrādātas. Grandžmūzikā galvenokārt dzirdamas griezīgās elektrisko ģitāru skaņas un bungas. Dziesmās noskaņa ir tumša, dažreiz nomācoša un nospiedoša. Grandžā, tāpat kā daudzos citos mūzikas žanros, ļoti svarīgs ir arī vokāls.
Dziesmu vārdi
Grandžā dziesmu vārdiem ir liela nozīme. Mūziķi dziedāja par dažādām sabiedrības problēmām, kā karš, narkotikas un sabiedrības degradācija. Dziesmās arī mēdza pieminēt nāvi. Vairākiem pazīstamākajiem grandžmūzikas grupu dalībniekiem bija problēmas ar narkotikām, kas arī spēcīgi ietekmēja dziesmu saturu. Grandžmūzikā vairāk pievērsās vārdu patiesumam un dziļajai domai, nevis tam, lai vārdi būtu savstarpēji saderīgi un ar atskaņām. Vārdi bieži bija nospiedoši, nomācoši, pilni ar dusmām un nepatiku pret kaut ko.
Vēsture
Terminu “grandžs” pirmo reizi lietoja amerikāņu mūziķis Marks Arms 1981. gadā, lai raksturotu kādu grupu kā pilnīgi nemuzikālu un nebaudāmu. Nedaudz vēlāk 1984. gadā Sietlā pats Marks Arms kopā ar Stīvu Terneru, Aleksu Vincentu un Džefu Ammentu izveidoja grupu Green River, ko uzskata par pirmo grandža grupu. Grupa pastāvēja četrus gadus, taču nekļuva īpaši slavena. Iespējams, tāpēc, ka grandžs tad vēl nebija izprasts un cilvēkiem tas likās nepieņemams. Green River šķiroties radās virkne jaunu grupu, kas turpināja grandžmūzikas attīstību. Marks Arms izveidoja grupu Mudhoney. Džefs Aments ar saviem bijušajiem Green River grupas biedriem dibināja grupu Mother Love Bone. Līdztekus tai popularitāti guva arī grupa Soundgarden, kas darbību sāka jau 1984. gadā, taču tajā laikā vēl netika pieskaitīta tīram grandžam.
Grandžmūzikas izveidošanos visvairāk ietekmēja tādas grupas kā Led Zeppelin, Black Sabbath un The Pixies. Ļoti daudzi grandža mūziķi klausījās šīs grupas un, mēģinot sacerēt paši savas dziesmas, veidoja ko līdzīgu.
Edgars Zalāns
Edgars Zalāns (dzimis Kuldīgā) ir latviešu arhitekts un politiķis, bijis Kuldīgas pilsētas domes priekšsēdētājs un Latvijas reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministrs, kā arī Saeimas deputāts. Pārstāvēja Tautas partiju.
Biogrāfija
1992. gadā kuldīdznieks E. Zalāns absolvēja Rīgas Tehnisko universitāti, iegūstot arhitekta diplomu. Atgriezies strādāt dzimtajā pilsētā, no 1992. līdz 1994. gadam bijis Kuldīgas rajona galvenais arhitekts. 1996. gadā ieguvis sertifikātu athitektūras privātpraksei Latvijā.
Politiskā darbība
Vairākus gadu darbojies Kuldīgas rajona padomē un Kuldīgas pilsētas domē. 1997. gada pašvaldību vēlēšanās ievēlēts pilsētas domē no saraksta "Par Kuldīgu".
1998. gadā bijis Tautas partijas dibinātāju skaitā un no tās saraksta piedalījies 7. Saeimas vēlēšanās, bet nav ievēlēts. 1999. un 2000. gadā 8 mēnešus bija 7. Saeimas deputāts. 2000. gadā kļuva par Ministru prezidenta Andra Šķēles biroja vadītāju, tādēļ nolika Saeimas deputāta mandātu.
2007. gada 8. novembrī E. Zalāns kļuva par reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministru Aigara Kalvīša vadītajā valdībā pēc tam, kad pēc tā dēvētās lietussargu revolūcijas no amata tika atstādināts Aigars Štokenbergs.
2007. gada 5. novembrī pēc tam, kad A. Kalvītis Valsts prezidentam Valdim Zatleram pieteica valdības demisiju, Tautas partija E. Zalānu izvirzīja par savu Ministru prezidenta kandidātu, tajā pašā dienā atbalstu viņa kandidatūrai sniedza pārējās koalīcijas partijas (ZZS, LPP/LC, TB/LNNK), kas nākamajā dienā par to paziņoja Valsts prezidentam. E. Zalāns paziņoja, ka vēlas valdības darbībā veikt reformas, atsakoties no koalīcijas padomes, kā arī apsverot atsevišķu ministriju pastāvēšanas lietderību. Tomēr visplašāko rezonansi sabiedrībā izpelnījās E. Zalāna intervija žurnālā "Privātā Dzīve", kurā viņš atklāja, ka nelasot avīzes, kā arī kritizēja žurnālistu Jāni Domburu un viņa vadīto raidījumu "Kas notiek Latvijā?". Nākamajā dienā pēc intervijas publicēšanas prezidents V. Zatlers sāka sarunas ar bezpartejiskiem amata kandidātiem. bet drīzumā izvēlējās par premjera kandidātu Ivaru Godmani no LPP/LC. Reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministra amatu E. Zalāns saglabāja arī I. Godmaņa valdībā, kā arī pēc tam Valda Dombrovska valdībā. Tautas partija izstājās no valdības un E. Zalāns ministra amatu atstāja.
2010. gadā tika ievēlēts 10. Saeimā no partiju apvienības "Par Labu Latviju" saraksta un kļuva par apvienības Saeimas frakcijas priekšsēdētāju.
12. Saeimas vēlēšanās, kas notika 2014. gada rudenī, Zalāns kandidēja no partijas "Vienoti Latvijai", tomēr saraksts nepārvarēja vēlēšanu barjeru, un Zalāns netika ievēlēts.
Viktorija Pendltone
Viktorija Luīze Pendltone (en; dzimusi ) ir britu treka riteņbraucēja, kas specializējusies sprinta distancē.