cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latviešu nacionālistu savienība
Izveidošanās un darbība
Latviešu nacionālistu savienības (LNS) kodols izveidojās jau pirmās padomju okupācijas laikā, galvenokārt izplatot uz rakstāmmašīnas izgatavotas proklamācijas. Kā plašāka organizācija LNS noformējās vācu okupācijas pirmajos mēnešos. Dibināšanas sapulce notika policijas virsnieka Eduarda Medņa dzīvoklī Rīgā, Jumurdas ielā 1941. gada 10. novembrī. Pēc dibināšanas sapulces, 18. novembrī Rīgas Brāļu kapos organizācijas biedri nolika vainagu ar sarkanbaltsarkanu lenti un organizācijas nosaukumu.
LNS bija salīdzinoši izvērsta struktūra. Ārējo sakaru nodaļu vadīja teoloģijas students Artūrs Kaminskis (segvārds Kalns). Tās uzdevums bija uzturēt sakarus ar citām nacionālās pretošanās organizācijā. Propagandas nodaļu vadīja Valērijs Geidāns-Kļava. Pastāvēja divas militārās grupas - Alberta Duļļa vadītā grupa vāca ieročus (šajā grupā galvenokārt bija Rīgas 12. policijas iecirkņa darbinieki, un grupa bija cieši saistīta ar latviešu policijas bataljonu pārstāvjiem), un Savienības sargi, galvenokārt Rīgas 6. policijas iecirknī strādājošie, Viļa Rutka vadībā, kas apsargāja nelegālā laikraksta spiestuvi. Dāmu komiteju vadīja Marta Medne.
Līdz 1942. gada jūlijam kontaktā ar LNS darbojās vēl vairākas nelielas pagrīdes grupas, kas bija izveidotas Rīgas pilsētas bērnu slimnīcā, Sarkanā Krusta māsu skolā, a/s Vairogs, Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātē, Rīgas Valsts tehnikumā, mašīnbūves rūpnīcā "Metālists", kā arī provincē — Dobelē. LNS bija sakari ar Konstantīnu Čaksti, Alfrēdu Valdmani, Ādolfu Klīvi, Džeimsu Raudziņu un citiem sabiedriskajiem darbiniekiem.
19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2)
19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2) (vāciski: Waffen-Grenadier Division der SS 19 (lett.Nr.2)), pirms tam arī - Latviešu SS brīvprātīgo leģions, Latviešu SS brīvprātīgo brigāde, '''2. latviešu SS brīvprātīgo brigāde, 19. latviešu SS brīvprātīgo divīzija''', no 1944. gada jūlija līdz augustam - Štrekenbaha kaujas grupa (Kampfgruppe Streckenbach), bija latviešu militārais formējums Latviešu leģiona sastāvā Otrā pasaules kara laikā.
Latviešu nacionālistu savienība
Sagrāve
Konspirācijas nolūkos LNS biedri parasti nezināja viens otra īstos vārdus, kā arī vietu LNS struktūrā. Daudzi no viņiem savstarpēji iepazinās tikai vēlāk, ieslodzījuma laikā. Tomēr vācu drošības policijai pamazām izdevās izsekot LNS pārstāvjus. 1942. gada martā tika apcietināts V.Pavlovskis, maijā — B.Ločs, bet jūlijā — A.Bērziņš. Lielākās apcietināšanas norisinājās 1942. gada 14. novembrī, kad arestēja A.Čaupalu, S.Barkānu, A.Kaminski un daudzus citus LNS pārstāvjus. LNS militārās grupas vadītāju Albertu Dulli vācu drošības policijai izdevās arestēt tikai pēc savstarpējas apšaudes 1942. gada 20./21. decembra naktī, kad viņš tika ievainots ar četriem šāvieniem kājās un vienu galvā.
1943. gada 29. janvāra ziņojumā Drošības policijas un SD pavēlniekam Ostlandē Drošības policijas un SD komandieris Latvijā R.Lange rakstīja: Ārpus laikraksta [Tautas Balss] izdevēju loka varēja atklāt vairākas latviešu nacionālās pretestības kustības grupas. Līdz šim notverto piecu grupu dibināšanas pirmsākumi meklējami vēl boļševiku laikos. To vadītāji ir piedalījušies partizānu cīņās pret boļševikiem un lielākoties nāk no pērkonkrustiešu nometnes. Kā svarīgāko uzdevumu visi dalībnieki izvirzīja latviešu tautas propagandisko izglītošanu un tās morālo stiprināšanu. 1942. gada maija apcietināšanas, kurās tomēr neizdevās saņemt ciet organizācijas vadību, nekādi neietekmēja organizācijas aktīvo darbību. Ievērojamāka lejupslīde sekoja tikai augustā. Pašlaik apcietināts 50 nelegāli strādājošu LNS biedru. Runa ir galvenokārt par iestāžu darbiniekiem, kā arī par virsniekiem un palīgpolicistiem. Deviņi apcietinātie ir ar augstāko izglītību. No 16 apcietinātajiem, kas pieder pie militāriem formējumiem, 6 ir Palīgpolicijas vienību virsnieki, 8 — palīgpolicisti, 1 — latviešu politiskās daļas piederīgais, 1 — latviešu drošības komandas piederīgais. Par tālākajiem 40 arestiem ir pietiekami daudz materiāla. Pēc tagadējiem materiāliem jārēķinās ar vairāk nekā 100 arestiem, jo LNS bija grupējumi arī vairākās provincēs, kuru saistība ar centrālo grupu Rīgā tomēr bija vāja.
19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2)
Izveidošana
1943. gada 23. janvārī Vācu reiha fīrers Ādolfs Hitlers "atļāva un pavēlēja" SS reihsfīreram Heinriham Himleram (Himmler) izveidot Latviešu SS brīvprātīgo leģionu. Šajā sakarā Himlers 24. janvārī, pēc atgriešanās no Austrumu frontes apmeklējuma, nosūtīja radiogrammu 2. SS brigādei, pavēlot pārformēt brigādi un uz tās sastāvā karojošo 19. un 21. latviešu aizsardzības dienesta bataljonu (līdz 1942. gadam kartības dienests - Schutzmannschaft) bāzes veidot Latviešu SS brīvprātīgo leģionu. Abus bataljonus janvāra beigās atvilka no kaujas līnijas un pārcēla uz Krasnoje Selo. 8. februārī tur ieradās arī 16. bataljons. Visus trīs bataljonus pārdēvēja: 21. Liepājas bataljonu par 1 Lettische Legion, 19. Latgales bataljonu - 2 Lettische Legion, 16. Zemgales bataljonu - 3 Lettische Legion - un apvienoja 1. latviešu kājnieku pulkā (ar 18. aprīļa pavēli 1. latviešu SS brīvprātīgo pulks), par komandieri nozīmējot pulkvedi Voldemāru Veisu, kurš Krasnoje Selo ieradās aprīļa sākumā. Bez minētajiem trīs bataljoniem pulka sastāvā saformēja kājnieku artilērijas (13.) rotu, prettanku artilērijas (14.) rotu un riteņbraucēju-slēpotāju (16.) rotu. Par vācu sakaru virsniekiem pulkā nozīmēja austriešus - haupšturmfīreru Breimani (Breimann) un haupšturmfīreru Breimeijeru (Breimeier).
Latviešu nacionālistu savienība
Sagrāve
Apcietinātie LNS dalībnieki tika ieslodzīti SD galvenajā ēkā Reimersa ielā 1, Rīgā, tad pārvesti uz Centrālcietumu un Salaspils koncentrācijas nometni. Ir zināms, ka daži LNS biedri tika atbrīvoti, citi nosūtīti dienēt Latviešu leģionā, citi nosūtīti uz Štuthofas, Mauthauzenes un Dahavas koncentrācijas nometnēm.
19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2)
Izveidošana
Par pirmā bataljona komandieri iecēla kapteini K.Šnēbergu, kurš komandēšanu no vācu sakaru virsnieka policijas kapteiņa Jakoba (Jacob) pārņēma 12. aprīlī. II bataljonu līdz 25. martam komandēja vācu sakaru virsnieks haupšārfīrers Breimanis, bet pēc tam pulkvežleitnants K.Aperāts. 3. leģiona bataljonu turpināja komandēt kapteinis (vēlāk majors) Kociņš (tieši pārformēšanas brīdī bataljona komandiera prombūtnes laikā viņa pienākumus izpildīja kapteinis J.Ozols).
Latviešu nacionālistu savienība
Sagrāve
Brīvībā palikušie LNS locekļi uzsāka jaunu nelegālo izdevumu — Lāčplēsis.
Dalībnieku turpmākās gaitas
No 1944. gada septembra līdz 1945. gada martam Alberts Dullis bija ieslodzīts Štuthofas koncentrācijas nometnē, pēc atbrīvošanas izgāja padomju filtrāciju. 1945. gada 5. maijā iesaukts Sarkanajā armijā. 1946. gadā atgriežoties Latvijā svēris tikai 46 kilogramus. Pēc kara dzīvoja Ventspilī, kur ilgus gadus bija sporta biedrības Daugava priekšsēdētājs.
Vilis Rutks pēc aresta tika spīdzināts, taču pārliecināja pratinātājus, ka laikraksta pēdējā numura matrices ir pēdējā brīdī sadedzinājis. Īstenībā divi viņa darbabiedri to paveica tikai pēc Rutka aizturēšanas. Vilis Rutks Dahavas koncentrācijas nometnē bija ieslodzīts divas reizes — 1944. gadā kā nacistu ieslodzītais, bet pēc kara kā amerikāņu karagūsteknis.
Ieva Birgere (Lase), ko vācieši bija ieslodzījuši Salaspils koncentrācijas nometnē, 1951. gadā tika apcietināta par līdzdalību Franču grupā.
Balhašs
Balhašs (, Balqaş) ir liels ezers Kazahstānas dienvidaustrumu daļā, otrs lielākais neizžūstošais sālsezers aiz Kaspijas jūras. Daļa no liela beznoteces baseina Āzijas centrālajā daļā, kas ietver arī Kaspijas jūru un Arāla jūru.
Ģeogrāfija
Seno ķīniešu rakstītajos avotos Balhašs minēts jau 103. gadā p.m.ē., ķīnieši ezeru dēvēja Pu-Ku jeb Bu-Ku. Ezers bija Ķīnas teritorija, tās ziemeļrietumu robeža līdz 1864. gadam, kad ezers tika pievienots Krievijas impērijai. Ķīna uzskata šo darījumu par netaisnīgu. Pēc PSRS sabrukuma kopš 1991. gada ezers atrodas Kazahstānas teritorijā.
Mūsdienās, līdzīgi Arāla jūrai, Balhašs izžūst, jo ūdens no tajā ietekošajām upēm tiek novirzīts sauso Centrālāzijas augšņu apūdeņošanai. Ezera rietumu daļā ir saldūdens (nedaudz iesāļš), duļķaināks, savukārt austrumu daļā — sālsūdens, šī daļa ir ievērojami dzidrāka, skaistā zilā krāsā. Abas daļas gandrīz pārdala Sariesikas pussala. Šaurums starp abām ezera daļām saucas Uzinarals. Galvenā ieteka ir Ili upe.
Ezera ziemeļu piekraste ir stāva, kalnaina, savukārt dienvidu krasts — zems, smilšains, ar blīvām niedru audzēm. Ezerā maz salu, no kurām lielākās ir Basarala un Tasarala. Klimats bieži vējains, ezerā lieli viļņi. Balhašs parasti aizsalst novembra beigās un ledus iet aprīļa vidū.
Ezera fauna ir samērā bagāta. Ezerā dzīvo 36 sugu zivis, no kurām 5 sugas ir endēmas — dzīvo tikai Balhašā.
Gan paša Balhaša ūdens, gan arī Ili upes ūdens ir ļoti nozīmīgi Kazahstānas ekonomikā. Uz Ili uzcelta hidroelektrostacija, tās ūdens tiek izmantots irigācijai un rūpniecībai. Savukārt Balhašā notiek zveja. Pieaugot iedzīvotāju skaitam Balhaša baseina Ķīnas daļā, paredzams, ka pieaugs nesaskaņas starp abām valstīm par ezerā ietekošo upju ūdens izmantošanu. Ezerā notiek kuģu satiksme.
19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2)
Izveidošana
Nedaudz vēlāk vienībā ieradās pulkvedis Kārlis Lobe, kurš uzsāka 2. latviešu jeb tā sauktā Imantas kājnieku pulka formēšanu. 1. aprīlī Krasnoje Selo rajonā no Rīgas ieradās pirmie 1000 mobilizētie no Latvijas, kurus vācu pavēlniecība tūlīt pēc iesaukšanas, neskatoties uz Latvijas pašpārvaldes un leģiona ģenerālinspektora Rūdolfa Bangerska protestiem, bez apmācības nosūtīja uz fronti. 18. aprīlī 2. pulkā kā 1. bataljonu iekļāva 24. Talsu aizsardzības dienesta bataljonu (komandieris - kapteinis Skrauja), 19. aprīlī kā pulka III bataljonu - 26. Tukuma aizsardzības dienesta bataljonu (kopš maija komandieris - kapteinis Strīpnieks), bet 1. jūnijā kā II bataljonu - 18. Kurzemes (komandieris kapteinis V.Grants) aizsardzības dienesta bataljonu. Iekšējā lietošanā 2. pulks saglabāja agrākos bataljonu nosaukumus. Arī rotas tika nosauktas dažādos Latvijas vietvārdos un īpašvārdos.
15. martā vienību pārdēvēja par Latviešu SS brīvprātīgo brigādi, bet no 22. oktobra tā saucās 2. latviešu SS brīvprātīgo brigāde (2.Lett. SS Freiwillige Brigade). Par Latviešu SS brīvprātīgo brigādes komandieri iecēla brigadenfīreru un ģenerālmajoru Fricu fon Šolcu (Fritz von Scholtz). Pēc brigādes pādēvēšanas ar ģenerālmajora fon Šolca 18. aprīļa pavēli pulkiem piešķīra šādus nosaukumus: 1. latviešu SS brīvprātīgo pulks (SS-Freiw. Rgt. 1/lett.) un 2. latviešu brīvprātīgo pulks (SS-Freiw. Rgt. 2/lett.).
Vienlaikus ar kājnieku pulkiem martā sāka formēt artilērijas divizionu, par tā komandieri ieceļot kapteini Grāveli, sanitāro rotu (komandieris - majors Dr. J.Rublovskis) un citas vienības.
Volhovas frontē (1943)
Pēc viena mēneša apmācības laikā 1943. gadā no 29. aprīļa līdz 5. maijam brigādi pārcēla uz Volhovas frontes iecirkni Krečno rajonā, izvietojot Volhovas upes kreisajā krastā. 1943. gada 3. septembrī brigādes komandēšanu pārņēma standartenfīrers (pulkvedis) Hinrihs Šuldts (Schuldt). Oktobra vidū pulkvedi V. Veisu iecēla par brigādes kājnieku priekšnieku, 1. pulka komandēšanu uz laiku pārņēma pulkvežleitnants K. Aperāts, bet 11. novembrī - majors R. Kociņš, kuru 16. decembrī savukārt nomainīja kapteinis N.Galdiņš. Par 1. pulka bataljonu komandieriem attiecīgi tika iecelti: I bataljonā - kapteinis Ž. Jansons, II bataljonā - G.Šeibelis, III bataljonā - V. Reinholds. 1943. gada 8. novembrī brigādes pirmo pulku pārdēvēja par 39. grenadieru (1. latviešu) pulku un 2. pulku par 40. grenadieru (2. latviešu) pulku. 1943. gada 31. decembrī brigādes sastāvā bija 8033 vīri.
1944. gada 19. janvārī sakarā ar Ziemeļu frontes vispārējo stāvokli brigādei pozīcijas pie Volhovas nācās pamest, un tā ieņēma aizstāvēšanās pozīcijas pie Gusi-Pjatiļici apmēram 10 km dienvidos no Piņevas-Lugas, kuras tā noturēja līdz 31. janvārim. 1. februārī divīzija atkāpās tālāk dienvidrietumu virzienā. 7. februārī tā uzbruka Veļeševas Gorai, lai atslogotu spiedienu uz kaimiņu divīziju. Pēc uzdevuma izpildīšanas brigāde ar nepārtrauktām kaujām turpināja atkāpšanos caur Dubrovku-Podubji-Maluju Utorgošu-Romanovičiem uz Pleskavu, ko sasniedza 25. februārī. Atkāpšanās laikā 24. februārī pie Zabolotjes krita 2. pulka I bataljona komandieris kapteinis Skrauja un II bataljona komandieris kapteinis Grants.
Kaujas pie "Austrumu vaļņa"
No Pleskavas brigādi pārvietoja uz Veļikajas upes (tā sauktajām Panther jeb " Austrumu vaļņa") pozīcijām, kur tai ierādīja pozīcijas blakus 15. latviešu SS brīvprātīgo divīzijai uz ziemeļiem no tās.
1944. gada 7. janvārī Himlers izdeva pavēli brigādi pārformēt par 19. latviešu SS brīvprātīgo divīziju. Pēc nonākšanas Panther pozīcijās 1944. gada 22. martā uzsāka brigādes pārformēšanu par divīziju. 1944. gada maijā divīziju pārdēvēja par 19. ieroču SS grenadieru divīziju (latviešu Nr.2) (''Waffen-Grenadier Division der SS 19 (lett. Nr.2)'').
Pārformējot brigādi par divīziju, tajā tika iedalīts trešais kājnieku pulks (6. kājnieku pulks). Pulku numerācija tika mainīta: 1. (39.) pulks kļuva par 42. (komandieris majors Galdiņš), 2. (40.) - par 43. (komandieris pulkvedis Lobe), bet 6. par 44. grenadieru pulku (komandieris pulkvežleitnants Kociņš) (Waffen-Grenadier Regiment der SS 42, 43, 44). Par 19. divīzijas kājnieku priekšnieku iecēla pulkvedi Veisu.
Martā abas latviešu divīzijas apvienoja 6. SS korpusā, ko komandēja ģenerālis fon Pfefers-Vildenbruhs (Pfeffer-Wildenbruch). 15. martā krita 19. divīzijas komandieris Šuldts, un tās pagaidu komandēšanu uzņēmās štandartenfīrers Fridrihs-Vilhelms Boks (Bock). 13. aprīlī divīzijas komandēšanu pārņēma oberfīrers (ģenerālleitnants) Bruno Štrekenbahs (Streckenbach).
7. aprīlī ievainoja divīzijas kājnieku priekšnieku pulkvedi Veisu, kurš no gūtajiem ievainojumiem 16. aprīlī mira. Pēc viņa par divīzijas kājnieku priekšnieku kļuva pulkvedis Lobe, bet 43. pulka komandēšanu maija vidū pārņēma ar Jekelna pavēli no leģiona ģenerālinspekcijas uz fronti komandētais pulkvedis Plensners. Aprīļa otrajā pusē 6. SS korpusu pārvietoja uz tā sauktajām Bardovo-Kudeveres pozīcijām 50km no Opočkas. Divīzijai atrodoties šajās pozīcijās, sāka formēt 19. (2.) artilērijas pulku.
Kaujas Vidzemē
Jūlija otrajā pusē sakarā ar ievērojamajiem zaudējumiem, kādus divīzija cieta atkāpšanās kauju laikā, tā tika reducēta un nosaukta par Kampfgruppe Streckenbach. Pārdēvēja arī pulkus: 42. (1.) pulku - Kampfgruppe-bataillon 42; 43. (2.) pulku - Kampfgruppe-bataillon 43; 44. (6.) pulku - Kampfgruppe-bataillon 44. Taču oficiālajos sarakstos vienības paturēja iepriekšējos nosaukumus. Reducējot 19. divīzijas pulkus, daļu to sastāva nodeva 15. divīzijai. Savukārt, 15. (1.) artilērijas pulku un 15. sapieru bataljonu piedalīja 19. divīzijai. Divīzijas sastāvs pēc pārformēšanas bija šāds:
27. jūlijā divīzija saņēma pavēli ieņemt Lubānas pozīcijas. 4./5. augusta naktī divīzija bija spiesta atiet uz Aiviekstes pozīcijām. Līdz oktobrim divīzija piedalījās aizstāvēšanās kaujās Vidzemē. Augusta beigās visi divīzijas pulki saņēma papildinājumus un atmeta nosaukumus Kampfgruppe. Katrā grenadieru pulkā tagad bija divi bataljoni, kājnieku baterija, sapieru un sakaru vads. Augusta beigās 43. (2.) pulka komandēšanu pārņēma līdzšinējās bataljona komandieris majors Rubenis, bet jau septembrī par pulka komandieri iecēla pulkvežleitnantu Robertu Osi. No 25. līdz 30. septembrim divīzija izcīnīja Mores kaujas, atvairot spēcīgu Sarkanās armijas uzbrukumu.
Kaujas Kurzemē
10. oktobrī 19. divīzija forsēja Daugavu un atkāpās uz Kurzemi. Šajā laikā 19. divīzijas sastāvā bija:
Kurzemē divīzija piedalījās piecās no sešām Kurzemes lielkaujām. Pēc pirmās Kurzemes lielkaujas, kurā 19. divīzija cieta ievērojamus zaudējumus, divīzijā iestājās morālā krīze, kas izpaudās biežā dezertēšanā. Šajā laikā kaujas vienības pameta aptuveni 500, bet Dundagas rajonā izvietoto papildinājumu depo - aptuveni 2000 karavīri. Lielākā daļa dezertējušo izklīda Dundagas mežos, bet daļa pievienojās Kureļa grupai. Krīzes galvenie iemesli meklējami apstāklī, ka nebija skaidrības par vācu nolūkiem attiecībā uz Kurzemes aizstāvēšanu, kā arī vācu pavēlniecības nolūkos pārcelt 19. divīziju uz Vācijas teritoriju. Tiklīdz novembrī kļuva skaidrs, ka vācu virspavēlniecība ir nolēmusi Kurzemi aizstāvēt, divīzijā ne tikai atgriezās daļa dezertieru, bet arī pieteicās lielāks skaits jaunu brīvprātīgo.
1945. gada martā, saskaņā ar Himlera pavēli, 19. divīzija saņēma papildinājumus - 2500 vīru no Vācijā dislocētās 15. divīzijas. Šie papildinājumi, ievērojot 19. divīzijas lielos zaudējumus, sastādīja aptuveni 2/3 no tās kaujas sastāva. Kauju laikā Kurzemē divīzija zaudēja aptuveni 3500 karavīrus. Novērtējot 19.divīzijas līdzdalību kaujās Kurzemē VI korpusa komandieris ģenerālis Krīgers (Krüger) 1945. gada februārī atzina to par labāko kājnieku divīziju Kurzemes cietoksnī [Puriņš, 1990, 12.apr.].
1945. gada 8. maijā tieši pulksten 14:00 divīzijas komandieris Štrekenbahs visu pulku un atsevišķo bataljonu komandieriem telefoniski nodeva pavēli par kapitulāciju. Šajā brīdī 19. divīzijas sastāvā bija 5200 vīru. Tikai nelielai daļai no viņiem izdevās ar kuģiem vai laivām evakuēties uz Vāciju vai nonākt Zviedrijā. Daļa divīzijas sastāva devās mežos, iesaistoties nacionālo partizānu vienībās, bet pārējie padevās padomju gūstā.
Kolona (pilsēta)
Kolona (es) ir ostas pilsēta Panamā, Karību jūras krastā, ieejas Panamas kanālā. Tā ir Kolonas provinces administratīvais centrs un tradicionāli zināma kā Panamas "otrā pilsēta". Kolona sākotnēji pilnībā atradās uz Mansanillo salas, to iekļāva Limonas līcis, Mansanillo līcis un Folksas upe. Kopš Panamas kanāla zonas likvidēšanas pilsētas robežas ir mainītas, iekļaujot kādreizējās Kanāla zonas pilsētas Kristobalu, Reinbousitiju, Margaritu un Koko Solo, kā arī bijušo ASV Armijas bāzi Fortguliku.
Artūrs Vaičulis
Artūrs Vaičulis (dzimis Rīgā) ir latviešu futbolists, spēlē vārtsarga pozīcijā, bijis dažāda vecuma jauniešu Latvijas futbola izlašu dalībnieks. Pašlaik (2014) pārstāv Latvijas Virslīgas klubu FK Liepāja.
Krakova
Krakova (pl) ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistes centrs Vislas krastos.
Pēc Varšavas, tā ir otra lielākā Polijas pilsēta. Krakovai ir īpaša nozīme poļu tautas apziņā, jo no 1038. līdz 1596. gadam tā bija Polijas valsts galvaspilsēta. Krakovā atrodas Vāvela paugurs ar karaļu pili un katedrāli, kurā atrodas Polijas karaļu un izcilu poļu kapenes. Zinātnes, mākslas, kultūras un tūrisma centrs. Krakovā atrodas viena no vecākajām (dibināta 1364. gadā) un slavenākajām Eiropas universitātēm — Jagaiļa Universitāte. Tā ir viena no nedaudzajām Polijas pilsētām, kuras vecpilsēta gandrīz necieta Otrā pasaules karā. Pilsētas centrs ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Vēsture
Vāvela paugurā ir atrastas cilvēka apdzīvotības pēdas jau no akmens laikmeta, tomēr leģenda pilsētas dibināšanu saista ar prinča Kraka vārdu. Krakova pirmoreiz rakstos minēta 966. gadā. Pirmais pilsētu Polijas sastāvā iekļāva Meško I. 1038. gadā Krakova kļuva par Polijas valsts galvaspilsētu. 1241. gadā, iebrūkot mongoļiem, tā tika gandrīz pilnīgi nopostīta. 1259. gadā mongoļi atkal nopostīja pilsētu. Trešais mongoļu uzbrukums notika 1287. gadā, tomēr to, pateicoties jaunajiem aizsardzības mūriem, izdevās atsist.
1364. gadā karalis Kazimirs III nodibināja universitāti. 15. un 16. gadsimtu var uzskatīt par Krakovas "zelta laikmetu" — Krakova ir bagātas un lielas valsts galvaspilsēta. Šeit tapuši daudzi renesanses laikmeta mākslas un literatūras darbi. Kazimežas rajonā uzplauka ebreju kultūra. Pilsētā darbojās daudzi izcili mākslinieki (bieži no Nirnbergas). Tomēr zviedru iebrukumi un mēris samazināja pilsētas iedzīvotāju skaitu un tās nozīmību, līdz karalis Sigismunds III 1596. gadā pārcēla valsts galvaspilsētu uz Varšavu.
Polijas valstij novājinoties, 18. gadsimta beigās tā tika sadalīta starp spēcīgākiem kaimiņiem — Austriju, Prūsiju un Krieviju. Pirmā dalīšana notika 1772. gada 5. augustā, otrā — 1793. gada 23. janvārī. 1794. gadā Krakovā izcēlās Tadeuša Koscjuško vadītā sacelšanās, kas cieta sakāvi. Polijas valsts tika 1795. gada 24. oktobrī pilnībā sadalīta trešoreiz un Krakova nokļuva Austrijas teritorijā Galīcijas un Lodomērijas karalistes sastāvā — tās galvaspilsēta bija Lemberga (mūsdienu Ļviva).
1809. gadā Napoleons izveidoja Varšavas hercogisti, kuras sastāvā iekļāvās arī Krakova. Pēc Napoloena sakāves Vīnes kongress izveidoja Krakovas brīvpilsētu. Tā tika likvidēta un atkal iekļauta Austrijā pēc Krakovas sacelšanās apspiešanas 1846. gadā. 1866. gadā Galīcijai tika piešķrta zināma autonomija un Krakova kļuva par poļu "kultūras Atēnām". Šeit darbojās Jans Matejko, Staņislavs Vispjaņskis un citi poļu kultūras darbinieki.
Sākoties Pirmajam pasaules karam, Juzefs Pilsudskis Krakovā nodibināja poļu karaspēka daļas, likdams pamatus poļu leģioniem. 1918. gadā austrieši nodeva varu poļu varas iestādēm. Starp pasaules kariem Krakova vēl vairāk nostiprināja savu kultūras un izglītības centra statusu. Tika nodibināta tehniskā augstskola un mākslas akadēmija. Pilsēta bija arī ievērojams ebreju kultūras un cionisma centrs. Pēc Vācijas iebrukuma Polijā, Krakova kļuva par Ģenerālgubernatūras centru. To vadīja Hanss Franks, rezidējot Vāvelas pilī. Tika represēti poļu kultūras darbinieki. Ebreji tika ieslodzīti geto, bet vēlāk gandrīz pilnīgi iznīcināti Aušvicas koncentrācijas nometnē. Tajā laikā pilsētā darbojās vācu uzņēmējs Oskars Šindlers.
Sociālistiskās Polijas laikā pilsētas jaunajā Nova Hutas rajonā tika uzcelts milzīgs metalurģiskais kombināts, kas radīja draudus pilsētas ekoloģijai. Līdz ievēlēšanai par pāvestu Krakovā darbojās Karols Vojtila.
Pilsētas pārvalde un administratīvais iedalījums
Pašvaldība sastāv no 43 ievēlētiem deputātiem. Tā tiek pārvēlēta ik pēc 4 gadiem. Pilsēta kopš 1999. gada tiek iedalīta 18 daļās (dzielnica, tām ir piešķirta arī romiešu ciparu numerācija) — Vecpilsēta (Stare Miasto, I), Gžegužki (Grzegórzki, II), Prondņika Červona (Prądnik Czerwony, III), Prondņika Bjala (Prądnik Biały, IV), Lobzova (Łobzów, V), Bronovice (Bronowice, VI), Zvežiņeca (Zwierzyniec, VII), Dembņiki (Dębniki, VIII), Legevņiki-Boreka Falencka (Łagiewniki-Borek Fałęcki, IX), Svošovice (Swoszowice, X), Podguže Duhacka (Podgórze Duchackie, XI), Bežanova-Prokocima (Bieżanów-Prokocim, XII), Podguže (Podgórze, XIII), Čižini (Czyżyny, XIV), Mistšejovice (Mistrzejowice, XV), Beņčice (Bieńczyce, XVI), Vzguža Kšeslavicka (Wzgórza Krzesławickie, XVII) un Nova Huta (Nowa Huta, XVIII).
Saimniecība un transports
Krakova ir ievērojams saimniecības centrs. Bezdarba līmenis pilsētā ir ap 5%, kas ir ievērojami mazāk nekā vidēji valstī. Krakovā darbojas daudzas starptautiskas kompānijas, to vidū — Google, IBM, Motorola, Delphi, MAN SE, General Electric, Hitachi, Philip Morris, Capgemini, Sabre Holdings.
Pilsētā ir daudzi satiksmes autobusu maršruti, 27 tramvaju maršruti (divi no tiem — ātrgaitas). 11 km no pilsētas centra atrodas Krakovas starptautiskā lidosta.
Helēna
Helēna var būt:
Ābrahams Marīns
Ābrahams Marīns (de; miris 1689. gadā) bija Kurzemes un Zemgales hercogistes sūtnis Londonā, Tobago gubernators.
Mūzikas ierakstu gada balva "Zelta Mikrofons"
Mūzikas ierakstu gada balva "Zelta Mikrofons" ir kopš 1995. gada notiekoša gadskārtēja labāko Latvijas mūziķu apbalvošanas ceremonija. 1994. un 1995. gadā tās nosaukums bija "Mikrofona Gada Balva". 1996. gadā tā tika pārdēvēta par "Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva", bet kopš 2014. gada balvas nosaukums ir Mūzikas ierakstu gada balva "Zelta Mikrofons". Gandrīz katru gadu ir mainījies nomināciju formāts, piemēram, 1996. gadā balvas tika pasniegtas 7 kategorijās katrai izdevējkompānijai atsevišķi.
2013. gadā balva tika pasniegta šādās nominācijās:
Agrāk balvas pasniegtas arī citās nominācijās, starp tām:
Dzērbenes viduslaiku pils
Dzērbenes viduslaiku pils (de) bija Rīgas arhibīskapijas saimniecības muižas pils 14.—16. gadsimtā pie Kokneses—Ērgļu—Piebalgas—Dzērbenes—Raunas lielceļa. Mūsdienās tās vietā atrodas Dzērbenes muižas pils ēka.
Viduslaiku pils bija celta uz pacēluma, kuru puslokā no rietumiem, ziemeļiem un austrumiem norobežoja divas gravas.
Vēsture
Dzērbenes pils uzcelta pie latgaļu pilskalna (Augstā kalna) uz Piebalgas novada robežas. 13. un 14. gadsimtā Augstajā kalnā atradās koka pils.
Arhibīskapu un ordeņa savstarpējo cīņu laikā 1479. gadā, kad arhibīskaps Silvestrs Stodevešers noslēdza savienību ar Zviedrijas karali, pili ieņēma Livonijas ordenis. 1481. gada februārī Livonijas-Maskavijas kara laikā krievu karaspēks četras nedēļas ar ārkārtīgu nežēlību siroja Vidzemē. 1485. gadā Dzērbenes pils atkal piederēja arhibīskapam.
1530. gadā Dzērbenes pils minēta kā viena no arhibīskapa Tomasa Šēninga koadjutora Brandenburgas Vilhelma septiņām galda muižām, kas atradās paša arhibīskapa apsaimniekošanā. 1555. gadā arhibīskaps Dzērbenes pilsmuižu uzdāvināja savam kancleram Kristapam Šturcam (Christoph Sturz). Kad 1556. gadā mestrs Heinrihs fon Gālens apcietināja arhibīskapu un ieslodzīja Smiltenes cietoksnī, pili ieņēma Livonijas ordenis.
Sagrauta Livonijas karā 1577. gadā. No 1580. gadā Stefans Batorijs Dzērbenes pilsmuižu piešķīra Jānim Drobišam (Jan Drobysz). 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā pieminēta Dzērbenes citadele (, Зербен), pēc līguma noslēgšanas tās pilsnovadu iekļāva Polijai-Lietuvai piederošās Pārdaugavas hercogistes Cēsu vaivadijā. 16. gadsimta vidū Ivana IV karaspēku nopostītā pils tika pamesta un tās īpašnieki apmetās Dzērbenes muižas ēkās. Zviedru Vidzemes laikā no 1625. gada Dzērbenes pilsmuiža (Serbenhof) piederēja Svantem Banneram.
Gīzas nekropole
Gīzas nekropole (ar) ir arheoloģisks piemineklis Gīzas plato, Ēģiptē. Atrodas 9 km attālumā no Gīzas vecpilsētas un apmēram 25 km attālumā no Kairas.
Vēsturisko pieminekli veido trīs piramīdu kompleksi (Heopsa piramīdas komplekss, Hefrena piramīdas komplekss un Mikerīna piramīdas kompless), kas kopā pazīstami ar nosaukumu Lielās piramīdas, masīvā skulptūra Lielā Sfinksa, vairākas kapsētas, strādnieku ciemats un rūpniecības komplekss. Nekropolē esošā Heopsa piramīda ir vienīgais no septiņiem pasaules brīnumiem, kas saglabājies līdz mūsdienām. Gīzas nekropole ir daļa no UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļauta objekta.
Pērkonkrusts
Latviešu tautas apvienība "Pērkonkrusts" bija latviešu nacionālistiska, antisemītiska un šovinistiska organizācija un politiska partija, kas darbojās no 1933. gada līdz 1944. gadam.
Organizācija tika dibināta 1933. gada 12. maijā kā aizliegtā Ugunskrusta pēctece, 1934. gada 30. janvārī tā tika aizliegta, taču turpināja darbību. Vācu okupācijas laikā sākotnēji sadarbojās ar vāciešiem, taču 1941. gada 17. augustā vācu militārā pārvalde Ostlandes teritorijā to aizliedza. Organizācija daļēji darbojās līdz 1944. gadam, kad Gestapo apcietināja Pērkonkrusta vadītājus, t.sk., Gustavu Celmiņu, un padomju okupācijas laikā Pērkonkrusts vairs darbību neatsāka.
1991. gadā pēc neatkarības atjaunošanas Latvijā izveidojās ekstrēmistu grupa, kura pieņēma Pērkonkrusta nosaukumu un veica Uzvaras pieminekļa spridzināšanu Uzvaras parkā naktī no 1997. gada 5. uz 6. jūniju, pēc kura grupas darbība tika apturēta.
Nosaukums
1932. gadā Jānis Greble bija apņēmies savākt kopā Latvju Nacionālā Kluba paliekas un sasauca Rīgas Latviešu biedrībā sapulci jaunas "cīņas organizācijas" dibināšanai.
Sanāksmē nolēma dibināt organizāciju ar nosaukumu Latviešu tautas apvienība. Pēc Gustava Celmiņa ieteikuma šim nosaukumam pievienoja vārdu Ugunskrusts.
Pēc Ugunskrusta slēgšanas vārds Ugunskrusts tika nomainīts pret vārdu Pērkonkrusts, kas ir ugunskrusta veids.
Ideoloģija
Organizācija pauda radikāli nacionālistiskus uzskatus. Pērkonkrustiešu vidū bija populārs gan antisemītisms, gan pret vācbaltiešiem un krieviem vērsts šovinisms, viņu vidū bija arī populāras autoritāras idejas. Pērkonkrusts bija arī antikomunistiska un uz fašismu orientēta organizācija, kā arī organizācija aktīvi uzspieda tradicionālās dzimumu lomas un normas.
Pērkonkrusta programma sastāvēja tikai no četriem punktiem. Taču saskaņā ar Gustava Celmiņa 1933. gada 17. septembra programmatisko runu, kas vēlāk pārpublicēta Pērkonkrusta rokasgrāmatā "Kas ir, ko grib, kā darbojas Pērkonkrusts?", ka Pērkonkrusta mērķis bija paredzēta politisko tiesību atņemšana minoritātēm, pieprasīta 1922. gada Satversmes atcelšana. Saeimas vietā bija paredzēts nodibināt korporatīvu arodpārstāvību (kameras) ar 50 deputātiem. Valsts prezidents būtu jāievēlē visas tautas vēlēšanās uz 5 gadiem.
Pērkonkrusts atbalstija ekonomisko protekcionismu un tieksmi uz autarķiju un militārismu, stingru imigrantu kontroli, diskriminējošus valodas likumus, kvotas, kas kontrolētu uzņemšanu universitātē un profesionālo darbību un kas ņemtu vērā etnisko identitāti, savukārt internacionālismu un jebkādu plurālisma izpausmi stingri noraidītu.
Attieksme pret vāciešiem
Pērkonkrusta ideoloģija bija īpaši vērsta pret vācbaltiešiem. Salīdzinājumā ar ebrejiem vai pat pirmspadomju krieviem tieši vācieši bija galvenais latviešu vēsturiskā rūgtuma un naidīguma objekts. Pērkonkrustam šī ideoloģija bija vienkārši konkrētā vēsturiskā mantojuma sekas, septiņu gadsimtu garumā atrodoties vācu pakļautībā, pieredzot vardarbību un segregāciju, kas tika iekodēta valodā un tautībā. Lai cik briesmīgi bija šie Pērkonkrusta uzskati pret vācbaltiešiem, tie gluži vienkārši bija radikālākā to dusmu izpausme, ko beidzot drīkstēja likumīgi izpaust demokrātiskā un neatkarīgā Latvijas valstī.
Attieksme pret Ulmaņa režīmu
Lai gan privātās sarunās pērkonkrustieši Vilhelmam Munteram atzina, ka Kārlis Ulmanis un tā autoritārais režīms realizējis ievērojamo daļu no viņu programmas, tomēr pēc organizācijas viedokļa Ulmaņa režīms nebija pietiekami nacionālistisks, turpinājās nepotisms un korupcija. Pērkonkrustieši savos uzsaukumos 15. maija apvērsumu attēloja kā daļu no "ebreju-masonu sazvērestības". Ar 23. maijā uzsaukumu Perkonkrusta vadība izšķīrās par apvērsuma neatbalstīšanu.
Vācu okupācijas laikā
1941. gadā Pērkonkrusta biedru dažādās sadarbības formas ar vāciešu okupācijas režīmu bija taktiska rakstura. Vācu amatpersonas arī atzina, ka Pērkonkrusts ir grupa, kuras politiskie mērķi ir atšķirīgi no vāciešu: “Viņiem patīk sevi saukt par latviešu nacionālsociālistiem, kas rada iespaidu, ka viņi ir dotā izvēlē kā starpnieki Vācijas vadībai. Taču nekad nedrīkst aizmirst, ka līdz 1940. gadam viņi ar savu saukli "Latviju latviešiem" centās no Latvijas izvest gan ebrejus, gan vāciešus." Šī divdomīgā situācija ilga tikai nepilnus divus mēnešus līdz 1941. gada 17. augustam, kad vācu okupācijas režīms Pērkonkrustu aizliedza.
1920. gados
Pēc Pirmā pasaules kara un Latvijas neatkarības kara beigām Latvijā 20. gadu sākumā izveidojās sabiedriskie apstākļi, kas veicināja politisko radikalizāciju. Daudzi etniskie latvieši uzskatīja, ka Latvija ir viņu nacionāla valsts, kuru viņi aizstāvējuši neatkarības karā un kur, līdz ar to, viņu interesēm — pirmo reizi kopš viduslaiku vācu krustnešu iekarošanas — jābūt pirmajā vietā. Demokrātiskā valsts iekārta pirmo reizi Latvijas vēsturē nodrošināja izteikšanās brīvību, līdz ar to sāka veidoties latviešu nacionālistiskas organizācijas.
Daudzi vācbaltieši un krievi no bijušām valdošām dzimtām nevarēja samierināties ar politisko privilēģiju zaudēšanu. Tomēr šīs grupas saglabāja lielu ietekmi uz valsts ekonomiku, kas izraisīja lielu neapmierinātību jaunajā Latvijas elitē. Liberālās demokrātijas sniegtās iespējas ebreju tautības pārstāvjiem ieņemt ievērojamus amatus tirdzniecībā, profesijās un augstākajā izglītībā vēl vairāk apvainoja latviešu nacionālistus.
Pirmās nacionālistiskās organizācijas
Pirmā nacionālistiskā organizācija Latvijā radās 1920. gadā: Latvju Nacionālais klubs. Tajā pašā gadā tika nodibināta radikāli nacionālistiska jaunatnes organizācija — Latvju nacionālā jaunatnes savienība, starp kuras vadītājiem bija Indriķis Pone, Jānis Štelmahers un Gustavs Celmiņš, pēdējie divi 1930. gadu sākumā izveidoja savas nacionalistiskās organizācijas.
1922. gada sākumā jaunatnes savienība jau bija pārvērtusies par saliedētu organizāciju un kopā ar Latvju Nacionālo klubu uzbruka sociāldemokrātu maija demonstrācijai Rīgā. Tas piesaistīja uzmanību un jaunu pieplūdumu organizācijās. Savukārt Latvju Nacionālais klubs centās paplašināt savas rindas, meklējot atbalstu augstskolu studentos.
1925. gada 18. februārī pēc dažādiem incidentiem (tostarp 1925. gada 15. februārī notikušās ebreju skolnieka Aleksandra Masaka slepkavības) Latvju Nacionālo klubu slēdza. Taču jau martā organizācija tika atjaunota kā Latvju nacionālistu klubs, tomēr tā savu agrāko organizatorisko spēku tā arī neieguva. Tās augstākā līmeņa publiskais akts bija Musolīni apsveikuma telegramma.
Ugunskrusts
1931. gada 5. novembrī notika pirmā sanāksme ar mērķi dibināt Ugunskrustu. 1932. gada 19. janvārī Rīgas apgabaltiesā tika reģistrēta Latviešu tautas apvienība “Ugunskrusts". Ugunskrusta dibināšanas sapulce, kurā izveidoja organizācijas Centra valdi, notika 1932. gada 24. janvārī Rīgā Latviešu biedrības namā. Par Ugunskrusta priekšnieku ievēlēja Gustavu Celmiņu.
Pirmajos Ugunskrusta darbības mēnešos tā biedru skaits nepārsniedza 200 cilvēku. 1932. gada beigās varēja konstatēt, ka Ugunskrusts guvis zināmus panākumus akadēmiskās jaunatnes vidū un studentu korporācijās, bet jau 1933. gada sākumā Ugunskrusta dalībnieku skaits sāka strauji pieaugt, tomēr precīzu datu par biedru skaitu nav.
1933. gada 12. aprīlī Rīgas apgabaltiesa pieņēma lēmumu par Ugunskrusta slēgšanu.
Pērkonkrusts
Pēc Ugunskrusta slēgšanas tā biedri izlēma nodibināt Pērkokrustu, kā Ugunskrusta pēcnācēju. Pērkonkrustu kā politisko organizāciju (partiju) Rīgas apgabaltiesa reģistrēja 1933. gada 12. maijā. Dibināšanas sapulce notika 1933. gada 17. maijā, tajā ievēlēja Pērkonkrusta Centrālo valdi. Par Centrālās valdes priekšsēdētāju un Pērkonkrusta priekšnieku ievēlēja Gustavu Celmiņu. Tā kā Pērkonkrusts bija Ugunskrusta pēcnācējs, tas mantoja tā idejas.
Līdz 1934. gada aizliegumam Pērkonkrusta rindās bija līdz 5 tūkstošiem cilvēku. Lielākā daļa no tiem bija no latviešu inteliģences un studentu korporācijām Lettonia, “Selonija”, Talavia u.c.
Banska Štjavnica
Banska Štjavnica (sk) ir pilsēta Slovākijā, Banska Bistricas apgabala Banska Štjavnicas apriņķa centrs. Ģeoloģiski pilsēta atrodas sena milzīga vulkāna kalderas iekšpusē. Sens kalnrūpniecības centrs. Pilsēta un tās apkārtne iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Pērkonkrusts
Pērkonkrusts
Organizācija izdeva nedēļas laikrakstu Pērkonkrusts, kura tirāža, pēc izdevēja J. Dumpja vārdiem, sasniedza 8000 eksemplāru (tomēr pēc Politpārvaldes datiem, tirāža esot bijusi 20 000). Tā redaktora pienākumus pārmaiņus veikuši Gustavs Celmiņš, Leonīds Breikšs un Alfrēds Zēbauers.
Banska Štjavnica
Vēsture
Vēsturiski ievērojams sudraba ieguves centrs. Derīgo izrakteņu ieguve pilsētas apkārtnē zināma no 3. gadsimta p.m.ē., kad šeit dzīvoja ķelti. Pilsētas tiesības no 1238. gada. Tāpat kā vairums Slovākijas pilsētu, tā gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Šelmecbāņa (hu). 1448. gadā pilsētu nopostīja spēcīga zemestrīce. 1627. gadā pirmoreiz pasaulē šeit raktuvēs tika izmantots šaujampulveris. Tika izveidotas sarežģītas hidrotehniskās būves — mākslīgie ezeri jeb t.s. tajhi (tajchy), kas saglabājušies līdz mūsdienām. 1735. gadā Banska Štjavnicā tika nodibināta pirmā Ungārijas kalnu skola, bet 1783. gadā — pirmā kalnu akadēmija. Tā tiek uzskatīta par pirmo tehnisko universitāti pasaulē. 1782. gadā Banska Štjavnica bija trešā lielākā Ungārijas pilsēta. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada — Slovākijā.
Pērkonkrusts
Pērkonkrusts
Pērkonkrusts uzturēja sakarus ar radniecīgo igauņu Vabsu organizāciju (tomēr šie sakari bija diezgan reti un bieži vien stratēģiski) un rumāņu Dzelzs gvardi, kā arī bija ieinteresēti sadarboties ar Itālijas fašistiem, Ungāru Bulu krustu, horvātu Ustašiem.
Banska Štjavnica
Cilvēki
Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (93,9 %). Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (65 %), grieķu katoļi (18,9 %), nereliģiozi (7,6 %).
Banska Štjavnica ir ungāru astronoma Miksas Hella (Hell Miksa, 1720—1792) dzimtā pilsēta. No 1769. līdz 1777. gadam kalnu skolā par pasniedzēju strādāja Džovanni Antonio Skopoli, bet no 1847. līdz 1849. gadam — Kristiāns Doplers. Vietējā licejā savulaik mācījies ungāru nacionālais dzejnieks Šāndors Petēfi.
Pērkonkrusts
Pērkonkrusts
Pērkonkrusts saņēma materiālu atbalstu no virknes uzņēmēju, tai skaitā no saldumu ražotājiem Ķuzes un Geogingera.
Jau 1933. gada jūlijā notika kratīšanas Pērkonkrusta vasaras mītnē Majoros un G. Celmiņa dzīvoklī, bet 1. augustā iekšlietu ministrs ierosināja organizāciju slēgt. 15. decembra Saeimas sēdē pie balsošanas par sociāldemokrātu iesniegto lēmuma projektu, ar nospiedošu balsu pārsvaru pieņēma lēmumu ierosināt Pērkonkrusta, kā Latvijas demokrātiskai republikai naidīgas organizācijas, slēgšanu. Attiecīgi, Rīgas apgabaltiesas administratīvā nodaļa 19. decembrī apturēja Pērkonkrusta un “Tēvijas Sarga” darbību "līdz lietas izspriešanai pēc būtības". 22. decembrī apcietināja laikraksta “Pērkonkrusts” atbildīgo redaktoru Alfrēdu Zēbaueru un konfiscēja nodrukāto laikraksta tirāžu. Galīgo lēmumu par Pērkonkrusta slēgšanu pieņēma Rīgas apgabaltiesa 1934. gada 30. janvārī. Tika apcietināti 35 organizācijas vadības pārstāvji un izdarītas kratīšanas 300 pērkonkrustiešu dzīvokļos. Vienlaikus tika slēgta sporta biedrība “Tēvijas Sargs”.
Jau 1933. gada 15. augustā kā iespējamā Pērkonkrusta aizsegorganizācija tā slēgšanas gadījumam tika reģistrēta organizācija Jaunā Latvija, kas turpināja darbību pēc 1934. gada 30. janvāra. 12. februārī sāka iznākt tās laikraksts Taurētājs. Taču jau 17. martā ar Rīgas apgabaltiesas lēmumu “Jaunās Latvijas” darbība tika apturēta. 20. martā Saeima uzdeva valdībai mēneša laikā atlaist no dienesta valsts, pašvaldības un policijas darbiniekus, kā arī izslēgt no aizsargiem personas, kuras sastāv vai sastāvējušas Pērkonkrustā, “Tēvijas Sargā” vai “Jaunajā Latvijā”. 1934. gada 20. martā tika reģistrēta Kultūras un sporta veicināšanas biedrība Dzimtene, kas arī kalpoja kā pērkonkrustiešu segorganizācija.
Pirms 15. maija apvērsuma
Lai gan pērkonkrustieši atbalstīja autoritārismu, viņu vēlmē pārņemt varu valstī un uzsākt savas politikas īstenošanu, visas cerības tika liktas uz gaidāmajām vēlēšanām. Pērkonkrustiešiem, neraugoties uz nacionālisma ideju aktīvu izplatīšanu spēka struktūrās, nebija izdevies izveidot attīstītu tīklu ne armijā un policijā, ne aizsargu vidū. Turklāt no Aizsargu organizācijas pērkonkrustiešus 1933.—1934. gados lielā skaitā izslēdza.
Pēc 15. maija apvērsuma
Pērkonkrustiešus Kārļa Ulmaņa 1934. gada 15. maija apvērsums pārsteidza nesagatavotus, un viņu attieksme pret to nebija viennozīmīga. Vairums aktīvo nacionālistu Ulmaņa rīcību novērtēja atzinīgi, viņi atbalstīja arī jaunās valdības lozungus un politiku, tomēr Pērkonkrusta vadošās personas, kā Gustavs Celmiņš un citi, sākumā — tūlīt pēc 16. maija — izturējās nogaidoši un tikai novēroja situāciju. Edmunds Puksis liecībā politiskajā policijā rakstīja, ka pēc apvērsuma daudzi pērkonkrustieši domājuši, ka bez tik plašas atbalstošas organizācijas līdzdalības jaunā valdība vienalga nevarēs iztikt, bet pretdarbībai tai Pērkonkrusts nebija gatavs. Tomēr K. Ulmaņa politika pērkonkrustiešiem pilnībā nevarēja būt pieņemama un atbalstāma, un ar 23. maija uzsaukumu Perkonkrusta vadība izšķīrās par apvērsuma neatbalstīšanu.
Pēc apvērsuma Pērkonkrusts izlēma aiziet pagrīdē, kamēr turpinājās ārkārtas stāvoklis valstī un bija aizliegta politisko organizāciju darbība. Pērkonkrusta valdība izlēma par savu galveno uzdevumu vervēt jaunus cilvēkus un izveidot tīklu pagrīdē. Valdība uz pērkonkrustiešiem skatijās ļoti piesardzīgi, jo pret pērkonkrustiešiem tajā laikā sāka pieaugt simpātijas tautā. Politiskās pārvaldes priekšnieks Jānis Fridrihsons ziņojumā par politisko stāvokli 1934. gada jūnijā, rakstīja šādi:
1934. gada 13. jūnijā, pēc kara stāvokļa likumiem, nelegālas sapulces laikā tika apcietināti 97 pērkonkrustieši, to starpā pēc nodarbošanās 26 bijuši ierēdņi, 24 studenti, 2 universitātes asistenti, 2 ārsti, 14 aizsargi, kas bija ieradušies no dažādām Latvijas vietām, ar Gustavu Celmiņu priekšgalā. Kopumā vasarā apcietinājumā nonāca 128 pērkonkrustieši. 1935. gada 26. un 27. februārī notikušajā kara tiesas sēdē Pērkonkrusta vadītājiem — G. Celmiņam un vēl 12 personām piesprieda cietumsodus. Galvenā apsūdzības daļa bija balstīta uz sodu likuma 71. pantu — "par sastāvēšanu nelegālā organizācijā, kuras mērķis musināt uz nepaklausību valsts varas likumīgiem rīkojumiem un, lietojot varas darbus, gāzt Latvijā pastāvošo nacionālo valdību un ministru kabinetu un sagrābt valsts varu savās rokās".
Gustava Celmiņa ieslodzījuma laikā viņa autoritāte biedru vidū nemazinājās. 1934. gada nogalē pērkonkrustieši izdeva G. Celmiņam veltītu memorandu, kurā aplūkoja viņa dzīves gājumu ieskaitot faktus, ka 1918. gada 18. novembrī pie Latvijas Universitātes viņš izkāris divus nacionālos karogus un ir apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.
1934. gada otrā puse pērkonkrustiešiem bija saistīta ar lielām cerībām par drīzu K. Ulmaņa varas gāšanu un "Latviešu Latvijas" izveidošanu, balstoties uz visiem patiesi nacionālajiem un patriotiskajiem spēkiem. Taču cerības palika tepiepildītas, un plaši izvērstas represijas jūtami retināja pērkonkrustiešu rindas.
Celmiņa trimdas laikā Ernesta Plāķa vadībā viņi turpināja savu slēpto pretošanās darbību, izplatot pret Ulmani vērstas skrejlapas un mēģinot izveidot tīklu Latvijas Bruņotajos spēkos un paramilitārajos Aizsargos.
Zūdot legālām darbības iespējām, organizācija radikalizējās, un īpaši tas redzams "T" grupu darbībā un tajās valdošajos no- nkaņojumos. Pēc aģentūras ziņām (1935. gada janvāris), "treciennieki" savā starpā runājot, ka ir tikai divas izejas — uzvarēt vai mirt, ka no "T" grupas neviens izstāties nevar, jo tas nozīmē nāves sodu. Nedrīkstot būt personīgā dzīve — jākalpo likai idejai.
Ulmaņa režīma laikā pavisam tika apcietināti aptuveni 800 pērkonkrustieši, bet aptuveni 2000 pērkonkrustieši tika atlaisti no darba.
Trīsdesmito gadu beigās sāka iezīmēties pērkonkrustiešu simpātijas pret nacionālsociālistisko Vāciju.
Otrā pasaules kara laikā
Ir zināms ka vācu varas iestādes aktīvi meklēja bijušos Pērkonkrusta biedrus kā brīvprātīgos Arāja komandai. Neapšaubāmi daži Pērkonkrusta biedri pievinojās Arāja komandai, droši vien nacionālistisku motīvu vadīti. Taču tādu noteikti nebija daudz, jo, lai arī upuru liecības bieži vien atsaucas uz Pērkonkrustu kā uz vājātājiem, vainīgo liecībās šī organizācija minēta atkarīgi reti. Savukārt tie, kas pievienojās komandai, būtu bijuši spiesti atteikties no piederības Pērkonkrustam, kad nacisti šo organizāciju aizliedza. (Pašu Viktoru Arāju dažreiz uzskata par Pērkonkrusta biedru, taču ticamu ziņu par to nav. Ņemot vērā to, ka Ulmaņa diktatūras laikā, kad Pērkonkrusts bija aizliegta organizācija, Viktors Arājs dienēja policijā, viņš nekādā gadījumā nevarēja būt Pērkonkrusta biedrs, vismaz ne 1934. gadā. Turklāt izmeklēšanas gaitā ievērojami Pērkonkrusta pārstāvji atkārtoti ir nolieguši jebkādu Pērkonkrusta saistību ar Arāju.)
Nav droši pierādīta Pērkonkrusta kā organizācijas līdzdalība ebreju iznīcināšanā, taču viņiem bija nozīmīga loma antisemītisma propagandas izplatīšanā demokrātiskās Latvijas beigu periodā un pirmajos vācu okupācijas mēnešos. Redzamākie Pērkonkrusta biedri vācu okupācijas laikā bija Fēliks Rikards, Arvēds Meliņš, Ēvalds Andersons, Teodors Zeltiņš, Raimonds Čaks un Ādolfs Šilde.
Mūsdienās
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, 1995. gadā Latvijā izveidojās ekstrēmistu grupa, kura pieņēma Pērkonkrusta nosaukumu un idejas, kā Latviju — latviešiem. Grupa veikusi vairākas kriminālas darbības, t. sk., Uzvaras pieminekļa spridzināšanu Uzvaras parkā naktī no 1997. gada 5. uz 6. jūniju. Pēc iesaistīto personu (Jura Reča, Igora Šiškina un citu) aizturēšanas un notiesāšanas šis grupas darbība tika pārtraukta.
2007. gadā Igors Šiškins nodibināja biedrību "Gustava Celmiņa centrs" jeb saīsināti GCC, kura uzskatīja sevi par Pērkonkrusta tradīciju turpinātājorganizāciju. Šiškins kļuva par vienu no tās vadītājiem, līdz biedrības darbību izbeidza Rīgas apgabaltiesa. 2013. gadā Šiškins tika tiesāts par sprāgstvielu un ieroču glabāšanu. Šī procesa rezultātā 2014. gadā tika izbeigta biedrības "Gustava Celmiņa centrs" darbība. Šiškins ir apgalvojis, ka pārstāv Pērkonkrustu dažādos pasākumos, piemēram, Latviešu leģionāru piemiņas dienas atzīmēšanā un Padomju Uzvaras dienā (9. maijs) Rīgā.
Attiecībās ar Latviju Krievijas Federācijas Ārlietu ministrija dažkārt izceļ Pērkonkrusta kustības vēsturi kā mūsdienu Latvijas "fašisma" mantojuma liecību.
Simboli
Pērkonkrustam bija savs karogs, karogam bija karmīnsarkans fons, kura centrā tika attēlots balts Māras krusts, uz kā novietots zelta krāsas ugunskrusts. Karogā tika lietoti latviešu tautas simboli.
No 1990. gadiem Pērkonkrusta karogs tika izmainīts, karogam bija balts fons, kura centrā tika attēlots no Latvijas karoga lentēm sastādīts ugunskrusts, bet augšējā kreisajā stūrī novietots zaļš Māras krusts. Jaunais karogs vairs netiek izmantots, tā kā pašlaik internetā ir redzami tikai karogi ar oriģinālo dizainu.
Sveicienam tika izmantots tā sauktais "Romas sveiciens" — izstiepta labā roka — un frāze "Cīņai sveiks!".
Formastērpi
Pērkonkrusts saglabāja Ugunskrusta laika formastērpus — tumši pelēks krekls, melna berete (ugunskrustieši nēsāja tumši zilu vai melnu bereti), nozīme ar ugunskrustu pie krekla vai beretes, tumšas bikses un stulmzābaki.
Lozungi
Pērkonkrustieši galvenokārt lietoja divus lozungus:
Himna
Kā savu himnu Pērkonkrusts lietoja Alfrēda Kalniņa partiotisko diesmu "Latvju himna" (V. Plūdoņa vārdi), kuru dziedāja svinīgos brīžos.