cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slimību, sindromu, testu un muskuloskeletālu bojājumu eponīmiskā vārdnīca
Slimību, sindromu, testu un muskuloskeletālu bojājumu eponīmiskā vārdnīca ir medicīnas rokasgrāmata. Autori Andrejs Peredistijs un Laimonis Ejubs. Izdevējs „Nacionālais apgāds”, 2006. gads. Sindromu un simptomu eponīmu krājums ir izziņas materiāls, kā arī sniedz informāciju par daudzām, tai skaitā retām, ortopēdijas patoloģijām. Grāmatā arī iekļautas vēsturiskas atziņas un informācija par ievērojamu mediķu sasniegumiem traumatoloģijā un ortopēdijā.
Šī ir pirmā publikācija latviešu valodā, kurā apkopoti šāda veida ortopēdijas simptomi un sindromi.
Par Ģermānijas atrašanās vietu un tautām
„Par Ģermānijas atrašanās vietu un tautām” (la) jeb vienkārši „Ģermānija” (Germania) ir romiešu vēsturnieka Gaja Kornēlija Tacita ap 98. gadu sarakstīts etnogrāfiska rakstura darbs par dažādu ārpus Romas impērijas dzīvojošu seno ģermāņu cilšu vēsturi, dzīvi un tradīcijām.
1938. gadā darbu Jāņa Endzelīna tulkojumā A. Gulbja apgādā pirmo reizi izdeva latviski, bet 2011. gadā ar Endzelīna mazmazdēla Ingmara Zemzara, vēsturnieka Harija Tumana un folkloristes Janīnas Kursītes-Pakules ievadrakstiem to atkārtoti izdeva Vēstures izpētes un popularizēšanas biedrība.
„Ģermānijā” 45. nodaļā iekļautas ziņas par uz ziemeļaustrumiem no ģermāņiem dzīvojošām ciltīm — aistiem (aestii) —, kas visdrīzāk bijuši senprūši vai visi balti:
Jideons Stolberjs
Andešs Jideons Toms Stolberjs (sv; dzimis Gēteborgā, Zviedrijā, miris  Ļeņingradā, Padomju Savienībā, tagad Krievija, apglabāts Gēteborgā) bija Zviedrijas starptautiskais lielmeistars šahā (1950).
Pirmie panākumi
1927. gadā pirmo reizi uzvarējis Zviedrijas šaha čempionātā, bet 1929. gadā kļuvis arī par Ziemeļvalstu čempionu šahā. Piedalījies vairākos mačos ar spēcīgākajiem tā laika šahistiem: 1934. gadā uzvarējis Āronu Nimcoviču — 5 : 3 (+4 −2 =2), bet 1938. gadā nospēlējis neizšķirti ar Paulu Keresu — 4 : 4 (+2 −2 =4). 1937. gadā Štālbergs piedalījies 1. Ķemeru starptautiskajā turnīrā, bet 1939. gadā 2. Ķemeru - Rīgas starptautiskajā turnīrā viņš dalīja 2.-3. vietu.
Argentīnas periods
Ziņa par Otrā Pasaules kara sākumu Stolberju sasniedz Argentīnā, kur viņš Zviedrijas izlases sastāvā piedalās Pasaules šaha olimpiādē. Viņš nolemj neatgriezties mājās un palikt Argentīnā. Šeit Stolberjs ar panākumiem spēlē turnīros un vairākos izcīna uzvaras: Mardelplatā 1941. gadā, Buenosairesā 1941. gadā (dalīta 1. vieta) un 1947. gadā.
Atgriešanās Zviedrijā
13 reizes Zviedrijas izlases sastāvā piedalījies Pasaules šaha olimpiādēs pie pirmā galdiņa, kur izcīnījis otru (1935) un trešo (1933) vietu komandas sastāvā, un otro (1952) un trešo (1935) individuālā vērtējumā pie sava galdiņa.
1950. gadā Starptautiskā šaha federācija FIDE kā vienam no pirmajiem piešķīra Stolberjam starptautiskā lielmeistara nosaukumu, bet 1951. gadā viņš kļuva arī par starptautisko šaha tiesnesi. Laikā no 1957. līdz 1963. gadam Stolberjs ir Pasaules čempiona izcīņas maču galvenais tiesnesis. Ir daudzu šaha grāmatu autors.
1967. gadā Stolberjs devās uz Ļeņingradu, lai piedalītos lielā starptautiskā turnīrā, taču nomira pirms pirmās kārtas.
Gaigalavas pagasts
Gaigalavas pagasts ir Rēzeknes novada teritoriāla vienība tā ziemeļos. Robežojas ziemeļos ar Balvu novada Bērzpils un Krišjāņu pagastiem, austrumos ar Nautrēnu, Strūžānu un Dricānu pagastiem, dienvidos ar Rikavas pagastu, rietumos ar Nagļu un Madonas novada Ošupes pagastiem. Pagasta centrs atrodas Gaigalavā.
Ezeri
Gaigalavas pagastā ir septiņi ezeri - daļa Lubāna ezera, Lielais Kūriņš, Mazais Kūriņš, Lielais Svietiņu ezers, Mazais Svietiņu ezers, Guļbeits, Akleits. Pagastā atrodas bijušās Nagļu zivsaimniecības Kvāpānu dīķi.
Vēsture
1925. gadā Bikavas pagastu pārdēvēja par Gaigalavas pagastu. 1935. gadā Rēzeknes apriņķa Gaigalavas pagasta platība bija 126,35 km² un tajā dzīvoja 3683 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Gaigalavas, Garanču, Nagļu un Stružānu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Gaigalavas ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947-1949) un Viļānu (1949-1962) un Rēzeknes (pēc 1962. gada) rajonos. Gaigalavas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Stružānu ciemu, 1962. gadā — Garanču ciema kolhoza «Gaigalava» teritoriju, 1973. gadā daļu teritorijas pievienoja Nagļu ciemam, 1981. gadā daļu teritorijas pievienoja Stružānu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Gaigalavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā
Apdzīvotās vietas
Gaigalavas pagasta centrs atrodas Gaigalavā. Gaigalavas pagastā atrodas 41 ciems, no tiem 2 vidējciemi, 7 mazciemi un 32 skrajciemi. Lielākie no tiem ir Gaigalava - 210 iedzīvotāji,  Strūžāni - 86, Bikava - 77, Dziļāri - 55, Kraukļi - 33, Strūžānu Jaunsaimnieki -31.
Auri
Auri ir ciems Dobeles novada Auru pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta dienviddaļā pie autoceļa P103 8 km no novada domes Dobelē un 77 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie Auru pagasta valdes. Izaugusi padomju gados kā ciema padomes un padomju saimniecības ciemats. Auros atrodas pagasta pārvalde, bērnudārzs «Auriņš», sporta laukums, veikals, ģimenes ārsta prakse.
Latvijas Ceļa locītavas ķirurģijas, artroskopijas un sporta ortopēdijas asociācija
Latvijas Ceļa locītavas ķirurģijas, artraskopijas un sporta ortopēdijas asociācija (LCASA) ir korporācija, kas apvieno profesionālos artroskopijas ķirurgus Latvijas Republikā, lai veicinātu starptautiski noteiktajiem standartiem atbilstošu artroskopijas ķirurģijas attīstību Latvijā. Korporācijas prezidents ir Andrejs Peredistijs.
Valde
LCASA valde ir ikdienas darbības, koordinācijas un statūtos noteikto īpašo pienākumu un tiesību institūcija. Valdi veido četras amatpersonas:
Biedri
Par LCASA biedru var kļūt profesionāls ķirurgs, kurš ir:
LCASA biedru saraksts
Ivs Luriņš, Valdis Gončars, Valdis Andersons, Uldis Krustiņš, Pēteris Studers, Jānis Viļums, Vitolds Jurkevičs, Māris Zambrāns, Aleksejs Lisovskis, Romāns Prozorovičs, Valdis Zatlers, Vilnis Vigulis, Uldis Ārgalis, Nikolajs Ļidovskis, Juris Krupnovs, Mareks Mačuks, Jānis Dobelnieks, Modris Ciems, Jānis Jaudzems, Dainis Iļješāns, Anrijs Buzijans, Laimonis Ejubs, Andrejs Peredistijs, Aigars Vugulis, Jānis Krustiņš, Gundars Lācis, Dmitrijs Guzenko, Aleksandrs Omeļčenko, Arnis Fogelis, Laimonis Zuļģis, Jānis Jansons, Sandris Petronis, Aivars Baurovskis, Andrejs Kovaļčuks, Jānis Keselis.
.es
.es ir Spānijas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD). To pārvalda Spānijas Tīmekļa informācijas centrs.
Ieteicamais domēna reģistrācijas līmenis ir otrais. Tomēr ir iespējams reģistrēt arī trešā līmeņa domēnus ar dažādiem otrā līmeņa domēniem. Pastāv daži aizliegumi un ierobežojumi trešā līmeņa domēniem atkarībā no tā ar kādu otrā līmeņa domēnu tas ir reģistrēts.
Vēsture
Pirms 2005. gada liberalizācijas salīdzinot ar citiem domēniem .es reģistrēšana bija dārga un neizdevīga. Otrā līmeņa domēnam bija jābūt derīgai Spānijas preču zīmei, precīzam uzņēmuma vai organizācijas nosaukumam, vai cilvēka vārdam un uzvārdam. Vispārīgus vārdus un vietu nosaukumus nebija iespējams reģistrēt. Minimālais domēna vārda garums — 3 simboli. Tomēr šim noteikumam bija izņēmumi, piemēram, hp.es (Hewlett-Packard Spain) un pp.es (People's Party (Tautas partija)). Ka alternatīvu daudzi Spānijas uzņēmumi reģistrēja savus domēnus zem .com, .org un .net domēniem.
Ārējās saites
Toppdomän
Cēzarijas Prokopijs
Cēzarijas Prokopijs ( Prokopios), dzimis ap m.ē. 500. gadu Cēzarijā— Palestīnas administratīvajā centrā; dzīvojis ( starp 490. un 507.— pēc 562.gada)— bizantiešu rakstnieks, no senāta aristokrātijas.
Apguvis retorikas māku un tiesības. Apmeties Konstantinopolē, iekļuvis galmā. Neilgi pirms Justīna I nāves 527.gadā tika norīkots par karavadoņa Belisara padomnieku un vēlāk kļuva par tā štāba locekli, piedalījās karagājienos pret persiešiem, vandaļiem un ostgotiem, pavadot Belisāru karagājienos uz Persiju, Āfriku un Itāliju.
Hellēnisma tradīciju garā audzis sīrietis, tur ieguvis klasisko (Cēzarijā atradās tai laikā slavena retorikas skola), vēlāk juridisko izglītību. Būdams senāta aristokrātijas piekritējs (vai, iespējams, no tās cēlies), Prokopijs asociē sava laika Bizantijas administratīvo sistēmu ar Romas pārvaldes sistēmu, saskatīdams bizantiešu augstākajā ierēdniecībā romiešu senāta tradīciju turpinājumu. Detaļas par viņa administratīvās karjeras sākumu nav zināmas, taču tas, ka Justiniāns I 527. gadā viņu ieceļ par impērijas karavadoņa Flāvija Belisāra sekretāru un padomnieku, liecina par Prokopija sasniegto augsto reputāciju — šādu rīkojumu varēja izdot tikai pats Justiniāns vai kāds no viņa vistuvākajiem ierēdņiem.
No 527. — 531. gadam Prokopijs kopā ar Belisāru atradās impērijas austrumu daļā, kur piedalījās karā ar Persiju; 532.gadā viņš ir Konstantinopolē, kur kļūst par grandiozās Nika ( „ Uzvarēt! ”) sacelšanās liecinieku; 533. — 536.gadu viņš pavada Ziemeļāfrikā, kur Belisārs iekaro vandaļu karalisti; 536.- 540.gadā Prokopijs Itālijā kopā ar Belisāru karo pret gotiem; 541.gadā atgriežas austrumu provincēs, kur 540.gadā ielauzušies persieši, ieņemot Sīrijas provinces galvaspilsētu Antiohiju; 542.gadā Prokopijs ir Konstantinopolē, kur izraisās mēra epidēmija; no 542.- 546. gadam viņš atkal ir Itālijā.
Atgriezies Konstantinapolē Prokopijs turpināja darbu valsts dienestā, iespējams, 562.gadā viņš bija Konstantinopoles prefekts. Cēzarijas Prokopijs bija ne vien tā Bizantijas laikaposma vēstures galveno notikumu aculiecinieks, bet, pateicoties viņa augstajam stāvoklim, tam bija pieejama patiesa, augstākā valsts varas līmeņa informācija, tai skaitā arī pilnīgi konfidenciāla. Būdams Belisāra sekretārs, viņš veica saraksti, sastādīja karavadoņa atskaites un ziņojumus imperatoram un piedalījās diplomātiskās pārrunās ar nozīmīgākajiem tā laika valsts darbiniekiem.
Kuprvalis
Kuprvalis (Megaptera novaeangliae) ir joslvaļu dzimtas (Balaenopteridae) plātņvalis, kas ir vienīgā suga kuprvaļu ģintī. Kuprvalis ir ļoti atraktīvs un atlētisks, tas bieži izslejas gandrīz pilnā augumā laukā no ūdens, pēc tam iegāžas uz muguras atpakaļ okeānā vai arī vienkārši sit pa ūdens virsmu ar garajām krūšu spurām vai asti, vai galvu. Šo sugu tādēļ ir ļoti iecienījuši vaļu vērotāji.
Kuprvalis mājo visos pasaules okeānos. Katru gadu tas veic garu migrācijas ceļu, līdz 25 000 km, no barošanās vietām polārajos reģionos uz vairošanās vietām tropu ūdeņos, kur tie nebarojas un iztiek tikai no uzkrātajām barības rezervēm. Līdzīgi kā citi vaļi, tie 19. un 20 gadsimtā tika intensīvi medīti, līdz sugas izdzīvošana sasniedza kritisko robežu. 1966. gadā, kad starptautiskie likumi aizliedza vaļu medības, kuprvaļu populācija bija samazinājusies par 90%. Kopš aizsardzības ieviešanas tā lēnām atjaunojas, un mūsdienās kopējā kuprvaļu populācijā ir vairāk nekā 60 000 īpatņu.
Izplatība
Kuprvalis sastopams visos pasaules okeānos, ziemeļos līdz 77° paralēlei. Izšķir četras lielas savstarpēji nodalītas populācijas: Klusā okeāna ziemeļu, Atlantijas, Dienvidu, un Indijas okeāna populācijas. Lai arī kuprvalis mājo visos okeānos, tas parasti nešķērso ekvatoriālos ūdeņus. Kopumā kuprvaļi veic garus migrācijas ceļojumus, tomēr dažas grupas ir nometnieki: Arābijas jūrā un Ziemeļjūrā.
Lai arī vēl nesenā pagātnē kuprvaļi nemēdza iegriezties Baltijas jūrā un Vidusjūrā, tomēr pēdējos gados šī suga arvien biežāk tiek novērota abās šajās jūrās. Īpaši Vidusjūrā novērojumu skaits ik gadu pieaug, liekot domāt, ka kuprvaļi izraudzījušies Vidusjūru par savu jauno dzīves vietu. Baltijas jūrā tie novēroti ļoti reti, gar Vācijas un Polijas krastiem, pie Gotlandes. Latvijas krastos ir redzēts tikai viens izskalots miris kuprvalis. Kuprvaļi sāk atgriezties arī vietās, kurās tie nebija redzēti vairākus desmitus gadus: pie Skotijas krastiem, Skagerakā un Kategatā, kā arī Skandināvijas fjordos, piemēram, Kvenangena fjordā.
Atlantijas okeāna ziemeļos barošanās areāls atrodas starp Skandināviju un Jaunangliju, bet vairošanās areāls atrodas Karību reģionā un pie Kaboverdes. Atlantijas okeāna dienvidu un Indijas okeāna populācija vairojas pie Brazīlijas krastiem, kā arī pie Dienvidāfrikas un Āfrikas dienvidaustrumkrastiem, Madagaskaru ieskaitot.
Pie Austrālijas krastiem mājo divas migrējošas populācijas, kuru ceļi kopumā nekrustojas: Austrālijas austrumkrasta un rietumkrasta populācijas. Izņēmums ir dažas mātītes no katras paaudzes, kas nomaina populācijas. Pie Jaunzēlandes, Kermadeka salām un Tasmānijas arī sākuši atgriezties kuprvaļi, bet lēnāk nekā pie Austrālijas krastiem. Pie Panamas un Kostarikas kuprvaļi ierodas gan no Dienvidu, gan ziemeļu puslodes ūdens baseiniem. No decembra līdz martam šajā reģionā var novērot apmēram 300 ziemeļu kuprvaļus, bet no jūlija līdz oktobrim apmēram 2000 dienvidu kuprvaļus.
Liela Klusā okeāna kuprvaļu populācija ziemas periodā sastopama pie Havaju salām, areālam dienvidos sākoties ar Havajas salu un turpinoties līdz Kures atolam ziemeļos. Šī grupa barojas pie Ziemeļamerikas krastiem, sākot ar Kaliforniju un beidzot ar Beringa jūru. Kuprvaļi ir atgriezušies arī pie Japānas krastiem, ieceļojot arī Japāņu jūrā. Šīs grupas vaļi ir novēroti arī Ohotskas jūrā pie Kamčatkas krastiem un pie Komandora salām. Arvien biežāk ziemas periodā kuprvaļus var novērot jūrās uz dienvidiem gar Āzijas krastiem, piemēram, Sulu un Sulavesi jūrā.
Arābijas jūras populācija
Nemigrējošā Ārābijas jūras populācija uzturas šajā reģionā visu gadu. Tipiski kuprvalis gada laikā noceļo ap 25 000 km, tādējādi kļūstot par vienu no mobilākajiem dzīvniekiem pasaulē. Ģenētiskie pētījumi liecina, ka Arābijas jūras grupa ir visizolētākā un apdraudētākā kuprvaļu populācija, jo tajā ir mazāk kā 100 īpatņi. Vēsturiski kuprvaļi ir mājojuši gar krasta līniju jūras abās pusēs (pie Arābijas pussalas un Indijas krastiem), Persijas līcī un Adenas līcī. Daži īpatņi ir novēroti pie Maldīvijas un Šrilankas. Šobrīd nav zināms, vai vaļi, kas novēroti Sarkanajā jūrā pieder šai populācijai. Kopš 2006. gada Sarkanās jūras kuprvaļu skaits ir pieaudzis, un tie ir novēroti arī jūras ziemeļdaļā, Akabas līcī.
Migrācija un garākie migrācijas ceļi
Katru gadu kuprvaļi migrē no barošanās vietām polārajos ūdeņos uz vairošanās vietām tropiskajos ūdeņos, veicot vienus no garākajiem migrācijas ceļiem pasaulē. Lai arī kuprvaļi nav teritoriāli, tomēr var novērot, ka grupām ir tendence atgriezties vienās un tajās pašās barošanās vai vairošanās vietās.
Klusajā okeānā pie Kostarikas krastiem 2007. gadā tika fiksēti septiņi kuprvaļi, kas bija atceļojuši no Atlantijas okeāna, veicot vienu no garākajiem migrācijas ceļiem, apmēram 8300 km. Tomēr garākais migrācijas ceļš ir bijis 18 840 km, kuprvalim veicot ceļu no ASV Samoa līdz Antarktīdas pussalai. Viens no visizpētītākajiem migrācijas ceļiem ir ceļš no Aļaskas līdz Havajas salai. Šajā posmā kuprvaļi nopeld 4830 km 36 dienās.
Izskats un īpašības
Kuprvalis ir viens no lielākajiem un masīvākajiem mūsdienās dzīvojošajiem vaļiem. Tauku slānis atkarībā no sezonas ir atšķirīgi biezs, bet kopumā gan kuprvalis, gan zilais valis veido biezāko un lielāko tauku slāni no visiem joslvaļiem. Kuprvalim uz muguras ir izteikts kupris, kas ir labi redzams, kad valis gatavojas ienirt dziļumā. Galva un pazode kuprvalim izskatās kā noklāta ar mezgliem. Tie ir matu folikuli un raksturīgi tikai šai sugai.
Ķermenis ir tumši pelēks, ar lielākiem vai mazākiem baltiem vai gaiši pelēkiem raibumiem uz spurām un vēdera. Kuprvalim ir visgarākās krūšu spuras no visiem vaļiem un ir apmēram vienādas ar ⅓ no ķermeņa garuma, ap 4,5—5 m. Lielākā daļa spuras ir balta un tās ārējo malu sedz mezgli. Toties astes spuras mala ir robota, atgādinot vējā pluinītu jūras vilni. Katra indivīda spurām ir atšķirīgs pelēki—baltais raibumojums. Īpaši labi tas redzams astes spurai, to var nofotografēt un pēc tās vēlāk atpazīt katru īpatni. Trīsstūrainā muguras spura ir neliela un pelēka kā mugura, reizēm tās gals ir smails, sirpjveidīgs. Pieauguša kuprvaļa tēviņa garums ir 13—14 m, mātītes ir nedaudz lielākas, 15—16 m garumā. Lielākā datētā mātīte ir bijusi 19 m gara, un tās krūšu spuras bijušas 6 m garas. Kuprvaļa masa ir 25—36 tonnas, lielākajiem īpatņiem sverot 40 t. Katrā mutes pusē kuprvalim ir 270—400 tumšas vaļa bārdas plātnes ar melniem sariņiem. Tās mutes priekšpusē ir apmēram 46 cm garas, bet mutes dziļumā 91 cm. Uz vēdera, sākoties no apakšlūpas, ir 14—35 ieloces, kas pēc skaita ir mazāk nekā citiem joslvaļiem, toties tās ir ļoti platas.
Elpošana un gulēšana
Kuprvalis guļ zem ūdens, tādēļ tam ik pa laikam jāpaceļas līdz ūdens virsmai, lai ieelpotu. Uzskata, ka valis guļ ar vienu pusi no smadzenēm, bet otra puse turpina kontrolēt vaļa pacelšanos līdz ūdens virsmai, lai nenoslīktu miegā. Naktī, tāpat kā dienā, kuprvalis izpūšot gaisu caur nāsīm, gaisā izspiež sirds veida ūdens strūklas mākoni līdz 3 m augstumam.
Uzvedība
Kuprvaļi dzīvo pa vienam vai veido īslaicīgus, nelielus barus, kuri izjūk pēc dažām stundām, kopš izveidojušies. Vasaras laikā grupas ir stabilākas un mēdz ilgāk kopīgi baroties un ceļot. Visilgāk kopā paliek pāri vai ļoti nelielas grupas. Šādi apkopojumi var palikt kopā vairākus mēnešus vai pat gadus, lai gan tas notiek ļoti reti. Iespējams, dažas mātītes izveido savstarpējas attiecības pat mūža garumā. Kuprvaļi ir draudzīgi un bieži sajaucas ar citu vaļveidīgo sugu bariem, piemēram, ar Antarktikas minkvaļiem, pudeļdeguna delfīniem, gludvaļiem, zilajiem vaļiem un citām vaļu sugām.
Kuprvaļi galvenokārt uzturas seklajos piekrastes ūdeņos. Vasasras periodā piekrastēs ir vairāk barības, bet ziemas periodā, kad dzimst mazuļi, seklajās piekrastes jūrās mazuļi ir pasargātāki no zobenvaļiem, kas ir galvenie mazuļu ienaidnieki. Pieaugušiem dzīvniekiem bieži uz ķermeņa var redzēt zobenvaļu atstātās rētas. Arī, ja migrācijas laikā to ceļā ir sauszeme, kuprvaļi peld gar krasta līniju. Peldēšanas ātrums kuprvalim var sasniegt 27 km/h, bet migrācijas laikā tas peld lēnāk, līdz 14,3 km/h. Vislēnāk peld mātes ar mazuļiem un kuprvaļu grupas. Vientuļie vaļi ceļo ātrāk.
Kuprvalis ienirst 6—7 m dziļumā uz 15—20 minūtēm. Starp ieniršanas reizēm dzīvnieks atpūšas vismaz 4 minūtes.
Latvijas Valsts probācijas dienests
Valsts probācijas dienests (VPD) ir radīts, lai sekmētu noziedzības novēršanu valstī, nodrošinātu sabiedrībā izciešamo sodu kvalitatīvu izpildi un koordināciju un atslogotu pārējo tiesību aizsardzības iestāžu darbu. VPD ir Latvijas Republikas tieslietu ministra pārraudzībā esoša tiešās pārvaldes iestāde, kas īsteno valsts politiku kriminālsoda — piespiedu darbs — un audzinoša rakstura piespiedu līdzekļa — sabiedriskais darbs — izpildē, kā arī probācijas klientu uzraudzībā un sociālās uzvedības korekcijā. Valsts probācijas dienests sastāv no centrālā aparāta un teritoriālām struktūrvienībām. Valsts probācijas dienestu finansē no valsts budžeta.
Funkcijas
Valsts probācijas dienesta funkcijas ir šādas :
Kuprvalis
Kuprvaļu vokalizācija
To mērķis zinātniekiem nav zināms, bet, iespējams, tās saistītas ar pārošanos, ar mātītes pievilināšanu. Tomēr pie dziedātāja ierodas ne tikai mātītes, bet arī citi tēviņi, kas vairošanās perioda laikā bieži noved pie sasvstarpējiem konfliktiem. Tādēļ otra izvirzītā hipotēze ir, ka dziedāšana nozīmē cita tēviņa izaicināšanu uz cīņu. Vēl viena no hipotēzēm skaidro dziesmas nozīmi kā eholokācijas funkciju. Barošanās sezonas laikā kuprvaļi izmanto atšķirīgu vokalizāciju, dzenot zivis blīvā lodē.
Latvijas Valsts probācijas dienests
Vadība
VPD vadītājs no dienesta izveidošanas brīža (2003. gads) līdz 2013. gada novembrim bija Aleksandrs Dementjevs. No 2013. gada 13. novembra dienestu vada Mihails Papsujevičs. Tieslietu ministrs Jānis Bordāns jau 2013. gada maija sākumā A. Dementjevam bija paziņojis, ka negrasās apstiprināt viņu VPD priekšnieka amatā arī uz trešo pilnvaru termiņu.
Kuprvalis
Barība un barošanās
Kuprvalis galvenokārt barojas vasaras periodā, bet ziemā iztiek ar uzkrātajām barības rezervēm tauku veidā. Ziemošanas vietās barošanās notiek ļoti reti un tām ir vairāk "laimīgas nejaušības" raksturs. Kopumā kuprvalis ir enerģisks un aktīvs mednieks, kas barojas ar kriliem, planktonu un nelielām, baros dzīvojošām zivīm. Katru dienu kuprvalis apēd ap 1360 kg barības.
Latvijas Valsts probācijas dienests
Vadība
M. Papsujevičs probācijas dienestā strādā no 2004. gada. No 2011. gada līdz 2013. gadam Papsujevičs bija VPD Uzraudzības un probācijas programmu departamenta vadītājs un dienesta vadītāja vietnieks.
Kuprvalis
Barība un barošanās
Piemēram, Atlantijas okeāna ziemeļos kuprvalis galvenokārt barojas ar siļķēm, lašiem, moivām, tūbītēm, makrelēm un saidām. Dienvidu okeānā un pie Austrālijas krastiem galvenā barība ir krili un airkājvēži. Kuprvalis medī ar diviem paņēmieniem: uzbrūkot medījumam tiešā veidā vai to apdullinot, sitot ar krūšu spuru vai astes spuru pa ūdens virsmu.
Burbuļu tīkla medības
No visiem plātņvaļiem kuprvaļiem ir visattīstītākie medību paņēmieni. Visintelektuālākais un sarežģītākais paņēmiens ir burbuļu tīkla medības, kurās var piedalīties līdz pat 20 īpatņi. Kuprvaļu grupa peld ap zivju baru un ar burbuļu palīdzību kā ar tīklu vada un ierobežo zivis, ar katru loku saspiežot zivis arvien ciešāk vienu pie otras, beigās veidojot blīvu zivju cilindru, kuru ietver burbuļu siena. Zinātnieki ar pie vaļu mugurām piestiprinātu kameru palīdzību ir novērojuši, kas notiek šo medību laikā. Iesākumā loka diametrs ir apmēram 30 m. Daži kuprvaļi no grupas pūš burbuļus, daži ienirst dziļāk un dzen zivis augšup, bet citi ar skaņu palīdzību zivis biedē un piespiež tās doties burbuļu tīkla iekšpusē. Kad zivis sadzītas cieši kopā, kuprvaļi virzienā no apakšas uz augšu strauji metas cauri zivju cilindram ar plaši atvērtu muti. Pateicoties ielocēm uz vēdera, kuprvalis muti var atvērt ļoti plaši, sagrābjot vienā kampienā tūkstošiem zivju. Pēc tam ūdens tiek izspiests caur vaļu bārdu, bet zivis norītas.
Vairošanās
Kuprvaļiem vairošanās sezona notiek ziemā, kad tie no polāriem ūdeņiem barošanās vietās migrē uz siltākiem ūdeņiem ekvatora tuvumā. Tie dzimumbriedumu sasniedz 4—10 gadu vecumā, kad mātītes ķermenis sasniedz 12 m garumu, bet tēviņa 11,6 m. Pārošanās sezonas laikā starp tēviņiem veidojas saspringtas attiecības ar sīvu konkurenci. Mātītei seko vairāki tēviņi, kas viens ar otru cīnās, lai iegūtu tiesības sapāroties.
Grupas lielums ir nepārtraukti mainīgs, jo kāds mazāk spēcīgs tēviņš grupu pamet, bet cits ierodas. Riesta laikā var novērot aktīvu tēviņu izrādīšanos ar iespaidīgo izsliešanos ārpus ūdens un gāšanos atpakaļ okeānā, ar lēcieniem un ar sitieniem pa ūdens virsmu ar krūšu spurām un asti. Neatņemama riesta sastāvdaļa ir tēviņu garās dziesmas.
Pārošanās laikā tēviņi kļūst agresīvi un nervozi, savstarpējā izrādīšanās mēdz pāraugt arī tiešā vardarbībā, kas ietver vājākā īpatņa dzenāšanu, grūstīšanu un citāda veida fizisku ietekmēšanu. Grupā peldošie tēviņi ir daudz agresīvāki nekā, ja tēviņš kādu laiku ir bijis viens pats. Šajā periodā tēviņi var uzbrukt arī citu vaļu sugu tēviņiem.
Mazuļa aprūpe
Mazuļi dzimst ik pēc 2—3 gadiem, piedzimstot vienam mazulim. Grūsnības periods ir apmēram 11—11,5 mēneši. Dzimšanas maksimums ir janvāra un februāra mēnesī Ziemeļu puslodes kuprvaļiem, bet Dienvidu puslodes vaļiem tas ir jūlijā un augustā. Piedzimušais mazulis ir apmēram vienā lielumā ar mātes galvu, tas ir apmēram 4,5 m. Toties mazuļa svars ir ap 1 tonnu. Mazais valis barojas tikai ar pienu apmēram 6 mēnešus, pēc tam tas barojas gan patstāvīgi pats ar zivīm vai kriliem, gan turpina joprojām zīst pienu papildu 6 mēnešus. Kuprvaļa piena tauku saturs ir 50%, un tas ir rozā krāsā. Kuprvalis dzīvo 45—100 gadus. Mātes ļoti rūpējas par saviem mazuļiem, tos agresīvi aizstāvot pret ienaidniekiem. Mazulis visu laiku peld cieši blakus mātes, turklāt māte to ik pa brīdim aptausta ar savu krūšu spuru. Tēviņš mazuļu audzināšanā nepiedalās.
Padomju Latvija
Padomju Latvija var būt:
Svētā Sofija
Svētā Sofija, Svētā gudrība, jeb mūsdienu Ajasofjas mošeja, ir bijusī Austrumu pareizticīgo baznīca, kuru 1453. gadā Osmaņu turki pārveidoja par mošeju un 1935. gadā — par muzeju. 2020. gadā tā tika atkal pārveidota par mošeju. Katedrāle atrodas Sirkedži mikrorajonā (Eminēnī rajons, Stambula, Turcija) un tā vēsturē tiek uzskatīta par vienu no diženākajām pasaules celtnēm. Konstantinopoles krišanu un šīs ēkas nokļūšanu Osmaņu varā Grieķu pareizticīgā baznīca uzskata par vienu no lielākajām kristietības traģēdijām.
Nosaukuma cilme
Baznīcas nosaukums cēlies no grieķu nosaukuma, kas ir saīsināts variants no (Svētās gudrības baznīca). Baznīca pazīstama arī kā Sancta Sophia (latīņu valodā) vai Ayasofya (turku valodā). Lai arī latviešu valodā bieži to sauc par Svētās Sofijas baznīcu (vai katedrāli), tam nav sakars ar kādas svētās vārdu Sofija, jo nosaukums cēlies no grieķu vārda Σοφία (sofia — ‘gudrība’).
Apraksts
Svēto sofiju sedz centrālais kupols un tā diametrs ir 31 m, garums: 56 m, kas ir ļoti nedaudz mazāks par Romas Panteonu. Kupols izskatās it kā viegls, izbūvējot logu arkādi zem tā. Pa šiem logiem ieplūst gaisma, kas padara skatu uz krāšņo interjeru diezgan aizraujošu.
Kupolu tur četri īpaši ķieģeļu balsti, kas atrisina noturēšanas problēmu, jo pati baznīca ir četrstūra formas. Viss lielākais Svētās Sofijas kupola svars ar balstu palīdzību tiek novirzīts uz četrām milzīgām estakādēm baznīcas stūros.
Rietumos (ieeja) un austrumos (altāris) arkveidīgos izvirzījumus sedz pus-kupoli, kuri turas uz papildus mazākiem kupoliem. Tā tiek panākts īpašs tajos laikos nepieredzēts risinājums, ka lielais kupols vizuāli izskatās uzlikts uz apkārtējiem mazākajiem kupoliem.
Visa baznīcas iekšpuse apšūta ar daudzkrāsainu marmoru zaļā un baltā krāsā, uz kura veidotas porfīra un zelta mozaīkas. Ārpusē vienkāršs apmetums atklāj skaidrus masveidīgos kupolus un velves.
Galviņš
Galviņš (sieviešu dzimtē Galviņa) ir latviešu cilmes uzvārds,. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Svētā Sofija
Celtniecība
No pirmās baznīcas, kas tika uzbūvēta 4. gadsimtā, nekas nav saglabājies. Tā tika celta Konstantīna II (Konstantīna I dēla) valdīšanas laikā. Tā nodega nemieru laikā 5. gadsimta sākumā. Vēlāk Teodosijs II lika uzcelt jaunu baznīcu, bet arī tā nodega (532. gadā Nikas nemieru laikā). Imperatora Justiniāna I personīgā uzraudzībā ēka tika uzcelta no jauna un to iesvētīja 537. gada 27. decembrī.
Justiniāns par arhitektiem izvēlējās fiziķi Miletas Izidoru un matemātiķi Tralles Antēmiju, bet Antēmijs mira jau pirmajā gadā.
Sepaktakrau
Sepaktakrau (malajiešu: "spēriens"; taizemiešu: ตะกร้อ "takrau"; Laosiešu: ກະຕໍ້ "KA-tau"; filipīniešu: "sipa") jeb spēriena volejbols ir sporta spēle, kas ir radusies Dienvidaustrumāzijā un atgādina volejbolu. No volejbola tā atšķiras ar to, ka tajā tiek izmantota rotangpalmu mizas bumba un spēlētājiem ir atļauts skart bumbu tikai ar pēdām, ceļgaliem, krūškurvi vai galvu. Tas ir populārs sporta veids Taizemē, Kambodžā, Malaizijā, Laosā, Filipīnās un Indonēzijā.
Taizemē spēli vienkārši sauc par takrau. Malaizijā to dažreiz sauc "sepak raga". Filipīnās šī spēle ir pazīstama kā "sipa", proti, "spēriens". Austrālijā lietotais nosaukums ir "footnis".
Svētā Sofija
Celtniecība
Svētā Sofija ir viens no varenākajiem izdzīvojušajiem Bizantijas arhitektūras paraugiem. Īpaša vēsturiska nozīme piešķirta tieši iekšējai apdarei — mozaīkām un marmora pīlāriem un apšuvumiem. Pats Justiniāns pieredzēja vislielākās katedrāles celtniecības pabeigšanu un katedrāle bija lielākā pasaulē 1’000 gadus, līdz tika uzbūvēta katedrāle Seviļā.
Justiniāna bazilika bija vienlaicīgi gan arhitekūras sasniegumu kulminācija, gan pirmais Bizantijas arhitektūras šedevrs. Šī arhitektūra vēlāk gan arhitektoniski, gan liturģiski plaši izplatījās un iesakņojās Austrumu pareizticīgo, Romas katoļu un musulmaņu pasaulēs. Pēc Justiniāna rīkojuma, no Baalbekas Libānā tika paņemtas astoņas korintiešu kolonnas un nogādātas Konstantinopolē Svētās Sofijas celtniecībai.
Neskatoties uz to, ka balsti veiksmīgi turēja kupolu, uzceltās sienas visu konstrukciju vājināja. Mūrnieki lietoja vairāk javu nekā ķieģeļus, kā rezultātā siena tika uzcelta par vāju. Konstrukcija būtu bijusi daudz izturīgāka, ja mūrnieki pagaidītu, kamēr uzliktais slānis nožūst un tikai tad liktu nākamo slāni, tomēr tā netika darīts. Kad uz celtnes tika uzlikts kupols, sienas izliecās uz ārpusi dēļ mitrās javas. Kad Izidors Jaunākais pārbūvēja kupolu, viņam bija jāpārbūvē sienu interjers, lai tās spētu izturēt jaunā kupola svaru. Otrs iemesls, kādēļ vēlāk tika pārbūvēts kupols, bija tā augstums. Izidors Jaunākais paaugstināja katedrāles kupolu par aptuveni 6 metriem, lai spiediens uz malām nebūtu tik spēcīgs un viss spēks tiktu novirzīts vairāk uz sienām.
Otra lieta, kas pētniekiem likusies interesanta ir tas, kā arhitekti bija spējuši iebūvēt četrdesmit logus kupola apakšdaļā. Svētā Sofija ir slavena ar to, ka iekšā spīd īpaši kvalitatīvs dabīgais apgaismojums, kas atspīd gandrīz visur iekšpusē. Noslēpums slēpjas tajā, ka kupols būvēts līdzīgi lietussargam, kas ar saviem spieķiem tur visu pārējo pārklājumu.
Visas šīs katedrāles celtniecībā īstenotās atkāpes no normām ir tas, kas atšķir šo celtni no visām tā laika celtnēm.
Vēsture
Svētā Sofija bija pareizticīgo Konstantinopoles patriarha krēsls un tajā notika visas galvenās Bizantijas impērijas ceremonijas.
Celtni vairākas reizes bojājušas zemestrīces. 558. gadā pēc zemestrīces sabruka katedrāles kupols un jaunuzstādītais kupols sabruka pēc 563. gada zemestrīces. Daļēji bojājumi tika nodarīti 989. gadā, kad to novēršanai tika nolīgts armēņu arhitekts Tiridats. Romas katoļu okupācijas laikā (1204—1261) baznīca kļuva par katoļu katedrāli. Pēc Osmaņu ienākšanas Konstantinopolē 1453. gadā Svēto Sofiju pārveidoja par mošeju. Saskaņā ar Turcijas prezidenta Mustafa Kemala Ataturka rīkojumu kopš 1935. gada Svētā Sofija ir muzejs.
Katedrāle, kas gandrīz 500 gadus bija galvenā Stambulas mošeja, kalpoja par modeli vairākām Osmaņu mošejām: Šehzades mošejai, Suleimana mošejai un Rustema pašā mošejai.
Sakarā ar to, ka islāmā izvairās no cilvēku attēlošanas, vairākas mozaīkas tika apklātas ar virskārtu vai iznīcinātas. Vairākas reizes Osmaņu sultāni šīs mozaīkas lika apkopt un tad pirms atkārtotas aizklāšanas tās tika atklātas un dažādi Osmaņu arhitekti veica profesionālu mozaīku apkopi. Vislielākie un vērienīgākie rekonstrukcijas darbi 16. gadsimtā tika veikti Osmaņu arhitekta Sinana vadībā. Tika piebūvēti papildus balsti no ārpuses, nomainīti vecie minareti ar tiem, kurus var redzēt mūsdienās, kā arī tika ielikti islāma lūgšanām nepieciešamie papildinājumi.
19. gadsimta rekonstrukcijā tika iznīcināta liela daļa oriģinālo mozaīku. Fossati brāļi interjeram pievienoja minbaru un četrus milzīgus medaljonus ar Muhameda un pirmo kalifu vārdiem.
20. gadsimta atjaunošana
20. gadsimtā restaurāciju uzsāka 1932. gadā Amerikas Bizantijas institūts un šajā laikā tika atklātas lielākā daļa apklāto mozaīku.
Sakarā ar to, ka ēkai ir ļoti sena vēsture gan kā baznīcai, gan mošejai, restaurācijas laikā radušies vairāki neskaidri jautājumi. Kristiešu mozaīkas pamazām tiek atklātas, bet, lai to varētu izdarīt pilnībā, jāiznīcina vērtīgi vēsturiski islāma mākslas darbi. Restauratori cenšas saglabāt līdzsvaru starp abu kultūru mantojumu. Ļoti spraiga diskusija joprojām risinās par to, vai no kupola būtu noņemami islāma kaligrāfiskie uzraksti, lai varētu atklāt apakšā esošo Kristus un Pasaules Kunga mozaīku.
Nesaskaņas par atjaunošanu
Atjaunošanas darbi nenotiek vajadzīgajā ātrumā dēļ Austrumu pareizticīgās baznīcas nostājas. Grieķu pareizticīgās baznīcas patriarhs paziņoja, ka Turcijas valdība atteikusies turpmāk finansēt Svētās Sofijas turpmāku atjaunošanu, padarot to par maznozīmīgu jautājumu. Vairāki pareizticīgo un katoļu pārstāvji pat pieprasījuši, lai Svētās Sofijas atdošana pareizticīgajai baznīcai būtu viens no priekšnoteikumiem Turcijas uzņemšanai Eiropas Savienībā.
2002. gadā ziņu sabiedrība Reuters ziņoja, ka vairākas mozaīkas sabojājušās, jo noglabātas katedrāles pagrabā, kur esot pārāk mitrs un, apšaubīja Turcijas valdības spēju saglabāt šo vēstures pieminekli.
Ziemassvētku egle
Ziemassvētku egle ir dekorēts dabīgs vai mākslīgs mūžzaļš skujkoks, parasti tā ir egle. Ziemassvētku egles dekorēšana tiek saistīta ar Ziemassvētku svinēšanu. Ziemassvētku eglīte parasti tiek ievietota un dekorēta mājā, taču var arī tikt izmantota ārpus telpām. Tradicionālie egles rotājumi ir Ziemassvētku gaismiņas (sākotnēji tās bija sveces), dažādi rotājumi, vītnes un vizuļi. Bieži egles virsotnē tiek novietots eņģelis vai zvaigzne, tā simbolizējot Jēzus Kristus dzimšanu Bētlemē.
Ziemassvētku eglīšu izcelsme tiek saistīta ar laiku pirms izglītotajām Eiropas kultūrām. Ziemassvētku egļu tradīcija mūsdienu izpratnē ir samērā jauna. Ziemassvētku eglīšu uzstādīšanas un rotāšanas tradīcija tika aizsākta apmēram 15. gadsimtā Livonijā (pašreizējās Latvijas un Igaunijas teritorija) un 16. gadsimtā Ziemeļvācijā. Saskaņā ar pirmajiem dokumentētajiem Ziemassvētku egļu izmantošanas gadījumiem Igaunijā, 1441., 1442. un 1514. gadā Melngalvju brālība savā brālības mājā Rēvelē (pašreizējā Tallina) uzcēla Ziemassvētku egli un pēdējā naktī pirms svinībām tā tika novietota Rātslaukumā. Citi avoti vēsta, ka pirmoreiz Ziemassvētku egle tikusi izrotāta Rīgā 1510. gadā.
16. gadsimtā tradīcija dekorēt Ziemassvētkos kādu mūžzaļu koku izplatījās visā Svētās Romas impērijas teritorijā. Pirmās mākslīgās Ziemassvētku egles parādījās Vācijā 19. gadsimtā.
Ansis Lerhis-Puškaitis
Ansis Lerhis-Puškaitis, īstajā vārdā Anss Lerhis (dzimis Talsu muižā, miris  Džūkstē), bija latviešu rakstnieks, folklorists, pētnieks, sabiedriskais darbinieks, skolotājs. Viņš latviešu literatūrā uzskatāms par literārās pasakas aizsācēju, 19. gadsimta beigās sarakstījis divus pasaku krājumus bērniem. Viņa sakopotās "Latviešu tautas teikas un pasakas" ir otrs lielākais latviešu pasaku un teiku apkopojums. Šie krājumi kopā ar Krišjāņa Barona "Latvju dainām" veido latviešu folkloristikas pamatu.
Dzīvesgājums
Dzimis 1859. gadā Talsu muižas "Cīruļos" zemnieku ģimenē, no kurienes viņa dzimta dabūja savu uzvārdu ( — cīrulis). Mācījās Talsu apriņķa skolā. 1879. gadā kā eksterns beidza Irlavas skolotāju semināru un strādāja par palīgskolotāju Anneniekos, tad Džūkstes-Pienavas pagasta skolā.
Kopš 1883. gada strādāja par Džūkstes Lancenieku skolas skolotāju, vāca tautas pasakas, kā arī organizēja to vākšanu Talsu un Džūkstes apkaimē. No sākuma strādāja uz savu roku, vēlāk viņam piebiedrojās citi pasaku un teiku vācēji citos novados. Kad 1891. gadā iespieda viņa savākto teiku pirmos trīs sējumus, savus pasaku krājumus viņam nodeva Brīvzemnieks, Bīlenšteins, Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisija, Jelgavas Latviešu biedrības Rakstniecības nodaļa, Jānis Ilsters un citi krājēji.
Īsi pirms nāves 1903. gadā (miris no tuberkulozes 43 gadu vecumā) iznāca viņa darbu septītā sējuma pirmā daļa. Otrā daļa palika rokrakstā, un publicēta tikai 2001. gadā.
Darbi
Ansis Lerhis-Puškaitis savācis vairāk nekā 1900 pasaku, 2000 ticējumu, 3300 teiku un citus tekstus (kopā ap 6650 uz 4561 lpp.) publicētas krājumā "Latviešu tautas teikas un pasakas" 7 sējumos (1891—1903). Pirmajos trijos sējumos ("Latviešu tautas pasakas", 1891) publicēti vienīgi paša Lerha-Puškaiša savāktie 363 teksti. Ceturtais sējums (1893) ir iepriekš savākto pasaku varianti. Ar Visendorfa finansiālu atbalstu izdotais piektais sējums nosaukts par “Latviešu tautas teikas un pasakas” (1894), un tajā publicēti galvenokārt Friča Brīvzemnieka vākums — teikas par burvjiem, raganām un mirušajiem (983 teksti). Sestais sējums (1896) iznāca divās grāmatās, un tajā publicēti Augusta Bīlenšteina, Rīgas Latviešu biedrības un citu vākumi.
Piemiņa
Džūkstes pagastā, bijušajā Lancenieku skolas ēkā, kur no 1882. gada janvāra līdz 1903. gada martam dzīvoja un strādāja A. Lerhis-Puškaitis, atrodas Džūkstes Pasaku muzejs, kur iekārtots folklorista kādreizējais dzīvoklis-kabinets un viesistaba, apskatāmi viņa piederējušie priekšmeti.
Ametists
Agrāk ametistu ierindoja starp vērtīgākajiem dārgakmeņiem līdzās dimantam, safīram, rubīnam un smaragdam. Kopš bagātīgu atradņu atklāšanas vairākās pasaules valstīs (piemēram, Brazīlijā) tas zaudējis lielu daļu agrākās vērtības. Tomēr šis fakts nemazina ametistam piemītošās dārgakmens īpašības.
Krāsas izcelsme un citas īpatnības
20. gadsimtā speciālisti uzskatīja, ka ametista krāsu nosaka mangāna piejaukums kvarcam. Tomēr, tā kā siltuma ietekmē (jau pie 250°) akmens var mainīt vai pat zaudēt krāsu, citi speciālisti uzskatīja, ka krāsu nosaka pat organiskie piejaukumi. Tomēr pēdējā laikā izpratne par ametista krāsas izcelsmi mainās — šo krāsu visbiežāk rada dzelzs joni, nereti apvienojumā ar radioaktīvo starojumu.
Karsējot ametists parasti kļūst dzeltens — tāpēc lielākā daļa veikalos nopērkamā citrīna ir vienkārši "dedzināts ametists". Raksturīgi arī, ka klints malā saulei atsegts ametista kvarcs laika gaitā zaudē savu krāsu.
Ametists sastāv no smalki saslāņota kvarca, kur katram slānītim ir atšķirīgs kristāliskās struktūras virziens. Šādu īpatnēju struktūru varētu izraisīt mehānisks stress kristāla veidošanās laikā. Šādas uzbūves dēļ ametista lūzums ir ar rievainu struktūru. Daži mineralogi pieskaita ametistiem jebkuru kvarcu ar šādu lūzumu, neatkarīgi no kvarca krāsas.
Atradnes
Ametists dabā ir bieži atrodams, tomēr lieli, skaisti un dzidri kristāli, kas būtu piemēroti juvelierizstrādājumu izgatavošanai ir atrodami samērā reti. Šādi kristāli atrodami granīta dzīslās esošajos tukšumos. Ahātu žeodu iekšējo tukšumu bieži arī izklāj skaisti, mirdzoši ametista kristāli. Ametista kristāli bieži pieņem raksturīgo kvarca kristālisko formu — sešstūra prizma ar sešstūra piramīdu galā.
Paveidi
Par Austrumu ametistu juvelieri un dārglietu tirgotāji var dēvēt sārtu korundu, taču šādu terminu lieto arī skaistiem ametista kristāliem. Šī termina lietošana netiek uzskatīta par vēlamu. Korundu no ametista var atšķirt pēc tā, ka mākslīgā apgaismojumā ametists būs bālā, pelēcīgā krāsā, kamēr korunds joprojām būs skaistā violeti sarkanā krāsā. Ametistu ļoti bieži atdarina ar violetu stiklu.
Ametists kultūrā
Ametists ir februāra horoskopa akmens. Tas ir augstāko lietu izpratnes simbols — augsta ranga katoļu baznīcas amatpersonas nereti mēdz nēsāt gredzenu ar lielu ametistu. Senajā Grieķijā un Senajā Romā un viduslaiku Eiropā ametistu uzskatīja par spēcīgu līdzekli pret dzērumu — tāpēc no ametista tika izgatavotas arī vīna glāzes. Leonardo da Vinči ir rakstījis, ka ametists palīdz atvairīt ļaunas domas un palielina inteliģenci. Tibetas budisti uzskatīja, ka šis ir svētais Budas kristāls.
Hanss Georgs Gādamers
Hanss Georgs Gādamers (de, dzimis, miris ) bija vācu filozofs. Martīna Heidegera skolnieks. Pazīstamākais darbs — 1960. gadā publicētais "Patiesība un metode" (Wahrheit und Methode). Filozofiskās hermeneitikas vadošais pārstāvis.
Dzimis universitātes pilsētā Marburgā, ķīmiķa ģimenē. Uzauga Breslavā, vēlāk atgriezās Marburgā, kur studēja pie neokantisma filozofiem Paula Nātorpa un Nikolaja Hartmaņa. 1922. gadā aizstāvēja disertāciju. Tūlīt pēc tam Gādamers devās uz Freiburgu, kur studēja pie Martīna Heidegera, mācoties vienlaicīgi ar Leo Štrausu, Kārli Levitu un Hannu Ārenti. Kad Heidegers pārcēlās uz Marburgu, Gādamers viņam sekoja. Nacistu varas gados, atšķirībā no Heidegera, Gadamers bija pretnacistiski noskaņots. 1949. gadā ieņēma Karla Jaspersa vietu Heidelbergas Universitātē, ko saglabāja līdz mūža beigām.
Volters Bērlijs Grifins
Volters Bērlijs Grifins (dzimis Meivudā, ASV, miris  Indijā) bija ievērojams 20. gadsimta ASV arhitekts.
2008. gada Āfrikas Nāciju kauss
Āfrikas Nāciju kauss 2008 notika Ganā no 2008. gada 20 janvāra līdz 10. februārim. Tas bija 26. Āfrikas Nāciju kauss jeb Āfrikas futbola izlašu čempionāts. To rīkoja Āfrikas Futbola Konfederācija (CAF). Par čempioniem 6. reizi vispār un 2. reizi pēc kārtas kļuva Ēģiptes izlase, kas finālā ar 1-0 pārspēja Kamerūnu. Par čempionāta rezultatīvāko spēlētāju ar 5 gūtajiem vārtiem kļuva kamerūnietis Samuels Eto'o, bet par vērtīgāko tika atzīts Ēģiptes izlases futbolists Hosni Abd Rabo
Tiesības rīkot šo čempionātu Gana ieguva CAF izpildkomitejas balsojumā Kairā, pārspējot Lībijas kandidatūru ar 9-3. Nāciju kausa ieguvēji pārstāvēs Āfriku 2009. gada FIFA Konfederāciju kausā.
Kvalifikācija
Kvalifikācijā, kurā piedalījās 47 (vēlāk - 46) komandas, izlases tika sadalītas 12 apakšgrupās. Katras grupas uzvarētāji un trīs labākie 2. vietu ieguvēji no grupām, kurās bija pa 4 komandām (2.-11. grupa) kvalificējās finālturnīram. Čempionāta rikotājvalsts Gana kvalificējās automātiski. Kvalifikācijas turnīrs norisinājās no līdz.
Izsēšana un izloze
Turnīra grupu izloze notika. Sešpadsmit komandas tika sadalītas 4 grozos, vadoties pēc to rezultātiem iepriekšējos Nāciju kausa turnīros. Gana kā rīkotājvalsts automātiski tika ielikta A grupā kā 1. komanda. Ēģipte, iepriekšējā turnīra čempioni, tika automātiski ielikta C grupā kā pirmā komanda. Katra grupa sastāv no 4 komandām, pa vienai no katra groza.
Kritēriji vienāda punktu skaita gadījumā
Ja divām vai vairāk komandām grupu turnīra galā ir vienāds punktu skaits, iegūtā vieta tiek noteikta ņemot vērā sekojošos kritērijus :
a) iegūtie punkti šo komandu savstarpējā spēlē;
b) vārtu starpība šo komandu savstarpējā spēlē;
c) gūto vārtu skaits šo komandu savstarpējā spēlē;
d) vārtu starpība visās grupas spēlēs;
e) gūto vārtu skaits visās grupas spēlēs;
f) Godīgas spēles punktu sistēma, kas balstīta uz dzelteno un sarkano kartīšu skaitu;
g) organizācijas komitejas veikta izloze.
Visi laiki pēc vietējā laika (UTC+0)
Simboliskā izlase
Sekojošie spēlētāji tika izvēlēti kā labākie savās pozīcijās, balstoties uz viņu sniegumu turnīra gaitā. Futbolistu sniegumu analizēja CAF pārstāvji, kas arī izvēlējās čempionāta simbolisko izlasi.
Endrū Flečers
Endrū Flečers (en; dzimis Notingemā, miris ) bija angļu mūziķis un dīdžejs, grupas Depeche Mode taustiņinstrumentālists. Grupā bija kopš tās dibināšanas 1980. gadā. 2020. gadā Flečers tika iekļauts Rokenrola slavas zālē kā grupas Depeche Mode dalībnieks.
Flečers dzimis 1961. gadā Notingemā. Pārcēlās uz Bazildonu, kur 70. gadu beigās kopā ar Mārtinu Goru un Vinsu Klārku izveidoja grupu Composition Of Sound. Pievienojoties dziedātājam Deivam Gānam, viņi mainīja grupas nosaukumu uz Depeche Mode, un grupa astoņdesmito gadu sākumā guva ievērību. 80. gadu beigās un 90. gadu sākumā grupa guva starptautiskus panākumus.
Flečera pēdējā sadarbība ar Depeche Mode bija darbs pie 14. grupas studijas albuma Spirit (2017), kas sasniedza piekto vietu Apvienotās Karalistes albumu topā. Miris 2022. gada 26. maijā, 60 gadu vecumā.
Ķirpēni
Ķirpēni (no 2004. līdz 2012. gadam Kroņauce) ir ciems Dobeles novada Auru pagastā. Izvietojies pagasta dienvidos Ālaves upes krastos pie autoceļa P103 5 km no pagasta centra Auriem, 13 km no novada domes Dobelē un 82 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies padomju laikā pie Ķirpēnu mājām kā padomju saimniecības «Kroņauce» ciemats.
Smagais metāls
Smagais metāls var būt:
RaHoWa
RaHoWa ir nu jau izjukusi rokmūzikas grupa no Kanādas. Grupas nosaukums ir saīsinājums no Racial Holy War (Svētais rasu karš angļu valodā). Grupa tika izdota uz Resistance Records ierakstu leibla, kas kalpo kā rekrutēšanas un propagandas rīks balto rasistu organizācijas World Church of the Creator rokās.
Grupa izjuka, kad tās dibinātājs un līderis Džordžs Burdi tika ievietots cietumā par uzbrukumu kādam antirasistu kustības dalībniekam, pēc cietumā pavadītiem 4 mēnešiem viņš pamet rasistu kustību un vēlāk apprecas ar indiešu cilmes sievieti un dibina alternatīvā roka grupu Novacosm
Repola
Repola Oy bija Somijas kokapstrādes uzņēmums. Dibināts 1991. gadā, apvienojoties ar Yhtyneet Paperitehtaat. 1995. gadā tas apvienojās ar Kymmene Oy, izveidojot uzņēmumu UPM-Kymmene.
Vēsture
1991. gada 1. janvārī oficiāli tika apvienoti Somijas uzņēmumi Rauma-Repola Oy un Yhtyneet Paperitehtaat. Rauma-Repola nodarbojās ar kokapstrādi, metālapstrādi, mašīnbūvi, kuģubūvi. Yhtyneet Paperitehtaat ražoja koksnes izstrādājumus. Tajā laikā Repola kļuva par lielāko uzņēmumu Somijā.
1991. gadā no Repola tika atdalīts uzņēmums Rauma, kas bija atbildīgs par metālapstrādi un mašīnbūvi, tai skaitā meža tehnikas un kuģu būves operācijām. Repola koncentrējās uz koksnes izstrādājumu ražošanu.
1995. gadā tā apvienojās ar Somijas kokapstrādes, papīra un celulozes ražotāju Kymmene Oy, izveidojot uzņēmumu UPM-Kymmene. Eiropas Komisija to akceptēja. Abi uzņēmumi sāka darboties kā vienota vienība 1995. gada novembrī, bet oficiāli apvienošanās stājās spēkā 1996. gada 1. maijā.
Boeing 80
Boeing 80 bija Amerikas pasažieru lidmašīna 20. gados. 3 dzinēju divplāksnis. Šo modeli ražoja Boeing Airplane Company paši savām vajadzībām. Pats Boeing veiksmīgi ar šo lidmašīnu pārvadāja pasta sūtījumus un pasažierus pēc noteikta grafika.
Izstrāde un dizains
Boeing Air Transport tika izveidots 1927. gada 17. februārī, ko dibināja Viljams Boings. Lidojumi notika starp San Francisko un Čikāgu. Pirms tam šo maršrutu apkalpoja viena dzinēja Boeing 40A divplākšņi, kura varēja pārvadāt četrus pasažierus, un spēja gūt palielu peļņu no gaisa pasta sūtījumiem.
2011. gada Pasaules čempionāts hokejā — Izslēgšanas turnīrs
2011. gada Pasaules čempionāta hokejā izslēgšanas turnīrs norisinājās no 11. līdz 15. maijam. Visas spēles notika Orange Arena, Bratislavā.
Boeing 80
Izstrāde un dizains
Lai gūtu labākus panākumus pasažieru jomā, Boeing izdomāja, ka viņiem vajadzētu lielāku lidmašīnu, kas bija labāk domāta pasažieru pārvadājumiem, un 1928. gada sākumā izgatavoja trīs dzinēju lidmašīnu, kas spēja pārvadāt 12 pasažierus, Model 80. Pateicoties savam dizainam tā spēja strādāt grūti pieejamos lidlaukos, no kuriem daudzi bija diezgan lielos augstumos. Fizelāža bija gatavota no alumīnija un pārvadāja savus pasažierus labi iekārtotā kabīnē. Lidmašīnā bija vieta diviem apkalpes locekļiem. Lidmašīnai bija noņemami spārni, lai tās spētu novietot angāros.
2011. gada Pasaules čempionāts hokejā — Izslēgšanas turnīrs
Izslēgšanas spēļu laikā tika noskaidrots 2011. gada Pasaules čempions hokejā, kā arī vietu sadalījums 2. — 8. vietai.
Boeing 80
Izstrāde un dizains
Pirmais gatavais modelis lidoja 1928. gada 27. jūlijā. Tam sekoja vēl trīs Model 80 lidmašīnas, pirms izstrāde pārslēdzās uz labāku Model 80A gatavošanu, kurš bija garāks, kurš atļāva pārvadāt 18 pasažierus, un bija darbināts ar jaudīgākiem dzinējiem. Pirmais lidojums notika 1929. gada 18. jūlijā.
2011. gada Pasaules čempionāts hokejā — Izslēgšanas turnīrs
Ceturtdaļfināli
Pēc Latvijas laika.