cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šarls Pero
Savukārt Pero, gribēdams sintezēt literatūru un arhitektūru, 1669. gadā ieteica Luijam XIV iekļaut Versaļas dārzu labirintos 31 strūklaku, kur katrai būtu jāprezentē vienu no Ezopa fabulām, ko arī realizēja laika posmā starp 1672. un 1677. gadu. Ūdens strūklām, kas šļācās no attēloto dzīvnieku mutēm, vajadzēja imitēt sarunas starp tiem. Katras strūklakas tuvumā atradās plāksne ar attiecīgās fabulas četrrindi, ko sarakstīja galma dzejnieks Benserāts. Savukārt Pero izstrādāja labirintu rokasgrāmatu ar attiecīgu nosaukumu, ko izdeva karaļa tipogrāfija.
Taimeris
Par taimeriem tiek dēvēti arī laika sinhronizācijas mehānismi, kas vajadzīgajā brīdī izslēdz vai ieslēdz kādu ierīci.
Mehāniskie taimeri
Mehāniskie taimeri laika mērīšanai izmanto pulksteņa mehānismu. Tie parasti tiek iestatīti, pagriežot ciparnīcu vai rādītāju uz tās pret vēlamo laika atzīmi. Mehāniskie taimeri darbojas līdzīgi mehāniskajiem modinātājiem: uzvilktā atspere liek kustēties balansa ritenītim (svārstam). Katrs balansa ritenīša pagrieziens nedaudz atbrīvo atsperi, izraisot ciparnīcas vai rādītāja pakāpenisku pārvietošanos, līdz tā sasniedz nulli un svira ieslēdz zvanu. Mehānisko virtuves taimeri 1926. gadā izgudroja Tomass Normans Hikss.
Šarls Pero
Būdams galma amatpersona un jau pazīstams “nopietns rakstnieks”, Šarls Pero publicējis pasakas zem sava deviņpadmitgadīgā dēla vārda, jo tolaik pasaka vēl tika uzskatīta par “zemo žanru”, ko dēls, gribēdams kļūt par karaļa brāļameitas sekretāru, pat veltīja princesei. Vēlāk, jau XX gadsimta laikā, šis veltījums radīja pat diskusijas par Pero pasaku autorību.
Taimeris
Mehāniskie taimeri
Vecākais un vienkāršākais mehāniskais taimeris ir smilšu pulkstenis, kurā fiksēts smilšu daudzums plūst no vienas kameras uz otru cauri šauram atvērumam.
Elektromehāniskie taimeri
Īsa perioda bimetāla elektromehāniskie taimeri izmanto termisko mehānismu, kas veidots no divām dažādu metālu plāksnītēm ar atšķirīgu izplešanās koeficientu, bieži tiek lietota bronza un tērauds. Cauri plūstošā elektriskā strāva sasilda metālus, viena puse izplešas ātrāk nekā otra, plāksnīte saliecas, un plāksnītes galā esošais kontakts pieskaras nekustīgi stāvošam kontaktam vai atvienojas no tā. Visbiežāk šāda veida taimerus izmanto "mirkšķinātājos", piemēram, transportlīdzekļa pagrieziena signālu ieslēgšanai, mirgojošās Ziemassvētku virtenēs. Šis ir neelektroniskais multivibratora veids.
Mēdz būt elektromehāniski taimeri, kuros neliels sinhronais maiņstrāvas motors pagriež cilindru ar kontaktiem. Šādi taimeri visbiežāk tiek izmantoti žāvētājos un trauku mazgājamās mašīnās. Tiem parasti ir iespējams laiku atiestatīt, pagriežot cilindru pretējā virzienā.
Ja nepieciešams kontrolēt jaudīgas ierīces — prožektorus, motorus, sildītājus, lētāk ir izmantot mehāniskos taimerus, nekā pusvadītāju ierīces.
Agrāk šie elektromehāniskie taimeri bieži tika apvienoti ar elektriskiem relejiem. Elektromehāniskie taimeri 1950. un 1960. gados sasniedza augstu attīstības pakāpi, pateicoties to plašai izmantošanai kosmosa un ieroču sistēmās. Programmējamie elektromehāniskie taimeri kontrolēja starta secības notikumus raķetēm un ballistiskajiem šāviņiem. Tā kā digitālā elektronika kopš tā laika ir attīstījusies un kļuvusi lētāka, šodien izdevīgāki ir elektroniskie taimeri.
Elektroniskie taimeri
Elektroniskie taimeri galvenokārt ir kvarca pulksteņi ar īpašu elektroniku, tie var sasniegt augstāku precizitāti nekā mehāniskie taimeri. Tie izmanto digitālo elektroniku, bet displejs var būt gan digitālais, gan analogais. Integrālo mikroshēmu izmantošana ir padarījusi digitālo loģiku tik lētu, ka elektroniskais taimeris tagad ir lētāks, nekā daudzi mehāniskie vai elektromehāniskie taimeri. Šādi taimeri parasti izmanto tādas pašas masveidā ražotas mikroshēmas kā pulksteņi.
Lietotnes
Mūsdienās, kad cilvēki arvien vairāk izmanto mobilos tālruņus, ir arī taimera lietotnes, kas atdarina veco mehānisko taimeri, bet vienlaikus atbalsta arī ļoti sarežģītas funkcijas. Šādas lietotnes ikdienā ir ērti izmantojamas, jo nav vajadzības iegādāties vai pārvadāt atsevišķas ierīces — lietotne darbojas mobilajā tālrunī vai planšetdatorā. Tās var izmantot darba vai apmācības laika kontrolei, galda spēlēs, ēdiena gatavošanas laikā. Lielākā daļa šādu lietotņu piedāvā arī dažādu skaņas signālu izvēli.
Dažas taimera lietotnes var palīdzēt bērniem izprast laika jēdzienu, palīdzēt tiem laikā pabeigt uzdevumus laikā, motivēt bērnus. Šīs lietojumprogrammas ir īpaši izmantojamas bērniem ar īpašām vajadzībām, piemēram, ar UDS (uzmanības deficīta sindromu), Dauna sindromu utt., taču izmantot tās vajadzības gadījumā var jebkurš.
Jezuītu misijas La Santisima Trinidada de Parana un Hesusa de Tavarankve
Jezuītu misijas La Santisima Trinidada de Parana un Hesusa de Tavarankve (es) ir divu 17. gadsimta jezuītu misiju jeb redukciju (La Santisima Trinidadas de Parana un Hesusas de Tavarankve) drupas, kas atrodas Paragvajas dienvidos. 1993. gadā tās tika iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Līdzīgi objekti 1984. gadā tika iekļauti UNESCO objektā Gvaranu jezuītu misijas, kas atrodas Argentīnas un Brazīlijas teritorijā.
Jezuītu misijas gvaranu vidū Laplatas baseinā darbojās 17. — 18. gadsimtā. Misiju mērķis bija pievērst pamatiedzīvotājus kristietībai, mazāk cenšoties ietekmēt to tradicionālo dzīvesveidu. Misijas ekonomiski un politiski nostiprinājās, iegūstot zināmu autonomiju Spānijas un Portugāles impērijās. Ekonomiskā un politiskā neatkarība, kā arī veiksmīga pretošanās vergu tirdzniecībai bija viens no iemesliem jezuītu padzīšanai 18. gadsimta vidū.
Jānis Polis (ķīmiķis)
Dzimis Elejā, studējis Rīgas Politehniskajā institūtā un strādājis LZA Organiskās sintēzes institūtā līdz 1997. gadam. Saņēmis dažādus apbalvojumus gan padomju laikā, gan pēc Latvijas neatkarības atgūšanas. 2009. gada 6. februārī J. Polis saņēma Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas zelta medaļu un diplomu par izgudrojumiem medicīniskajā ķīmijā. Mūža beigās dzīvojis trūkumā un miris 72 gadu vecumā Rīgā 2011. gada 12. aprīlī.
Publikācijas
J. Polis ir vairāk nekā 95 zinātnisko darbu autors, ir saņēmis 36 PSRS autorapliecības, 2 Latvijas patentus un 15 patentus dažādās pasaules valstīs.
Mīnojiešu civilizācija
Mīnojiešu civilizācija bija Egejas bronzas laikmeta civilizācija, kas radās Krētas salā un uzplauka laikā no 27. gadsimta p.m.ē. līdz 15. gadsimtam p.m.ē. To 20. gadsimtā no jauna atklāja britu arheologs Arturs Evanss. Šī ir senākā civilizācija Eiropā.
Mīnojiešu sasniegumi
Daudzas pazīmes liecina, ka mīnojieši bijuši labi jūras braucēji, kas kuģojuši lielā Vidusjūras daļā. Krēta pati ar savu jūras floti nodrošināja eksporta un importa plūsmu apkalpošanu. Sākotnēji krētieši uzturējuši tirdzniecības sakarus ar Kiklādu salām, bet aktīvi kontakti pastāvējuši arī ar Sicīliju, Ēģipti un Vidusjūras austrumu piekrastes pilsētām, no kurienes, iespējams, bija atnākusi daļa Mīnojas iedzīvotāju kādā no kolonizācijas viļņiem.
Alfabēts un rakstība nerada šaubas arī par augsto Krētas iedzīvotāju zināšanu līmeni. Sākotnēji krētieši rakstībai lietojuši hieroglifus, kas, jādomā, aizgūti no ēģiptiešiem. Tomēr šo rakstu saturu pagaidām vēl nav izdevies atšifrēt. Drīz vien krētieši pārgāja uz A rakstu, ar kuru arī saista krētiešu valodu. Atšķirībā no B raksta, kas bijis vēlākās mikēniešu valodas pamatā, A raksts nav pilnībā atšifrēts, tādēļ nav īsti skaidra arī krētiešu valodas izcelsme un viņu etniskā piederība. Tomēr atšifrētie B rakstības teksti liecina par labi organizētu valsti ar attīstītu birokrātiju, kas ir viena no attīstītas civilizācijas pazīmēm.
Joprojām tikpat neskaidra ir Mīnojas sabiedrības sociālā struktūra un politiskā uzbūve. Lai gan daudzas pazīmes norāda, ka galveno politisko un saimniecisko lomu Krētā spēlējušas valdnieku pilis, varas mehānisms nav apzināts. Ir tikai zināms, ka šajās pilīs atradušās lielas pārtikas un dažādu preču un priekšmetu glabātuves. Tas liecina par to, ka Krētas valdnieku rokās bijušas virsvērtības pārdales loma. Tai pašā laikā viņu pilis neizcēlās ar nozīmīgām aizsardzības būvēm.
Gulinova
Gulinova ir ciems Pušas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 246 km attālumā no Rīgas.
Mīnojiešu civilizācija
Mīnojiešu sasniegumi
Mīnojiešu kultūru lielā mērā var uzskatīt par vienu no galvenajiem Eiropas civilizācijas un kultūras pirmavotiem. Atšķirībā no senākām Tuvo Austrumu civilizācijām, kuru kultūra gadsimtu gaitā veidojās līdzīgi ķieģeļu sienai — katram nākamajam slānim augot uz iepriekšējo pamata —, mīnojieši daudz lielākā mērā bija novatori un kombinatori jebkurā jomā. Pārņemot citu civilizāciju sasniegumus, viņi tos pārveidoja un attīstīja tālāk, radot pilnīgi jaunu kultūras vidi, kurā gan varēja viegli atpazīt pirmavotus, bet kopumā ņemot tā tomēr bija jau cita kultūra. Šī kultūra izplatījās arvien tālāk gan laikā, gan telpā, liekot pirmos pamatakmeņus Eiropas civilizācijai, tās saimniecībai un kultūrai. Piemēram, Mikēnās tika atrasta kaklarota, kura acīmredzami izgatavota Lielbritānijā no Baltijas dzintara. Šādu kombināciju bijis ne mazums, kas liecina par daudzslāņainajiem civilizāciju veidošanās, attīstības un norieta ceļiem, savus tehniskos un kultūras sasniegumus nododot tālāk — citām civilizācijām. Tāda bija arī Mikēnu kultūra.
Galvenā mīnojiešu dievība bija Zemes dieve, kas vēlāk pārtapa par Zeva māti Reju un vēlāk iekļāvās grieķu mitoloģijā. Veltot tās dieviem, tika rīkotas plašas procesijas. Kā uzskata pils izrakumu aizsācējs Arturs Evanss, tās vēsturē bijuši apmēram deviņi posmi, uzplaukumu tā piedzīvojusi posmā no Mīnoja I līdz Mīnojam III.
Luiss Murjels
Luiss Murjels (es; dzimis ) ir Kolumbijas futbolists, uzbrucējs, Kolumbijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada spēlē Itālijas Serie A kluba Bergamo "Atalanta" sastāvā.
Gulinova
Apdzīvotā vieta atrodas pie reģonālā autoceļa P57 (Malta_Sloboda).
Jans Luksemburgs
Jans Luksemburgs (cs, de, fr, saukt arī Aklais; dzimis, miris ) bija Luksemburgu dinastijas Luksemburgas grāfs no 1309. gada un Bohēmijas karalis no 1310. gada līdz savai nāvei. Būdams jau akls, kritis cīņā Kresī kaujā.
Viņa tēvs bija Svētās Romas impērijas ķeizars. Viena māsa kļuva par Francijas, otra par Ungārijas karalieni. 1310. gadā apprecējās ar Pšemislu dinastijas princesi Elizabeti (Elišku). Tā kā Elizabete bija pēdējā Pšemislu dzimtas mantiniece, viņš ieguva Bohēmijas troni. Bohēmijā gandrīz neuzturējās, vairāk uzturēdamies Francijas galmā. 1336. gadā piedalījās Lietuvas krustakaros. Sākoties Simtgadu karam, iesaistījās tajā franču pusē. Kritis Kresī kaujā 1346. gadā.
Naktsjātnieks
Naktsjātnieks (en; de; ru) ir pasaku šaha figūra. Šaha diagrammā tiek attēlots kā apgriezts zirdziņš. Algebriskajā šaha notācijā naktsjātnieku apzīmē ar lielo burtu N.
Naktsjātnieku 1925. gadā ieviesis angļu problēmists T. Dosons un šī figūra tiek bieži lietota pasaku šaha kompozīcijās.
Andrēnu kalns
Andrēnu kalns var būt:
Edesa (Grieķija)
Edesa (el) ir sena pilsēta Grieķijā, kas pazīstama jau gandrīz 3000 gadus. Mūsdienu pilsētas centrs būvēts senās akropoles vietā. Administratīvais centrs Pellas perifērajai vienībai Centrālajā Maķedonijā. Edesas kopienas vienības (dima) centrs. Pilsētā atrodas Edesas ūdenskritumu parks.
Nosaukums
Nosaukums "Edesa" grieķiski apzīmē "torni ūdeņos" vai "pilsētu uz ūdens" un vairums uzskata, ka tas nācis no frīģiešu valodas, taču pastāv arī versija par ilīriešu valodu.
Senlaiki
Pirmās ziņas par apdzīvotību arheologi atraduši no ceturtā gadu tūkstoša pirms mūsu ēras mūsdienu viesnīcas "Ksenija" rajonā.
Saskaņā ar dažu vēlāku gadsimtu seno rakstnieku teikto, Argeādu dinastijas leģendārais dibinātājs Karanoss (šīs dzimtas slavenākais pārstāvis bija Aleksandrs Lielais) 814. gadā pirms mūsu ēras nodibināja Edesas pilsētu un uzreiz padarīja to par pirmo senās Maķedonijas galvaspilsētu. Šis nostāsts ticis plaši izmantots reģionālajā literatūrā, tomēr paša Karanosa kādreizējo eksistenci vēsturnieki uzskata par nepierādītu. Vēlākajos laikos par Maķedonijas galvaspilsētu kļuva Aigai (arī Aigi un Egeja; el), kura agrāk tika identificēta ar Edesu un arī pretendē uz Maķedonijas pirmās galvaspilsētas statusu.
Antīkajos laikos pilsēta sastāvēja no divām daļām — nocietinātās akropoles uzkalnā, kur atrodas arī mūsdienu Edesas centrālā daļa, un lejas daļas, kur atklātas senākās apmetnes. Senās Edesas sienas un daudzas ēkas līdz šim nav atklātas vai atklātas tikai daļēji, jo arheoloģiskos pētījumus ierobežo pilsētas dzīves vajadzības. Apmeklētājiem pieejama kolonāde ar uzrakstu grieķu valodā, kura datējama ar romiešu laikiem, kuri iekaroja pilsētu un tās apkaimi 168.—130. gadā p.m.ē. Pirmajā gadsimtā pirms mūsu ēras pilsēta ieguva zināmu ievērību, atrazdamās pie romiešu izbūvētā ceļa Via Egnatia no Adrijas jūras piekrastes ostām (Dirrahijas un Apollonijas) uz Salonikiem. No 27. gada p.m.ē. līdz 268. gadam tai bija sava monētu kaltuve. Tits Līvijs sava darba "Par pilsētas dibināšanu" (Ab urbe condita) 45. grāmatā nodēvējis Edesu kopā ar Pelu un Veriji par "nobilis urbes" — izcilām pilsētām. Saskaņā ar tālaika uzrakstiem, romiešu periodā pilsētā bijuši grieķu dievu Zeva un Dionīsa tempļi, kā arī frīģiešu dievietes Ma (Kibelas) templis.
Saskaņā ar kristiešu leģendu, šeit 3. gadsimtā tika nogalināti kristiete svētā Vasa un viņas bērni. 4. gadsimtā šeit izveidota Romas kristiešu bīskapija (diecēze) Saloniku arhibīskapijas pakļautībā. 3. gadsimta otrajā pusē pilsētā iebruka goti.
Viduslaiki
Pēc Romas impērijas sabrukuma un tam sekojušajiem Tumšajiem gadsimtiem ziņu par pilsētu kļūst maz, taču tā turpinājusi pastāvēt kā Austrumromas impērijas pierobežas pilsētiņa. Pilsētnieki no uzkalna pakājes 6. gadsimtā pilnībā pārvācās uz augšpilsētu, kas sniedza lielāku militāru drošību. Diecēzes pārstāvis bīskaps Isidors piedalījies 692. gada Trulas ekumēniskajā koncilā. 8. gadsimtā pilsēta un tās diecēze pārgāja Konstantinopoles pakļautībā gan reliģiski, gan politiski. Reizēm tā mainīja pakļautību Bulgārijas un Bizantijas karos, kuri aktīvi notika no 7. līdz 11. gadsimtam, kopš 976. gada vairākkārtīgi kļūstot par bulgāru faktisko galvaspilsētu. Tai skaitā 989. gadā to iekaroja Bulgārijas cars Samuils, bet 1003. gadā Bizantijas cars Vasilijs II atguva atpakaļ. 1015. gadā, īsi pirms Bulgārijas sabrukuma, bulgāriem izdevās to īslaicīgi ieņemt vēlreiz. 10. un 11. gadsimtā pilsēta Bulgārijas un Bizantijas karu hronikā tika pieminēta jau kā Vodena. 1019. gadā Vodenas bīskapija tika nodota Ohridas arhibīskapijas pakļautībā.
Sava ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ uz ceļa, kas savienoja svarīgas ostas, pilsētu nereti iekaroja dažādi pretendenti. Tā, 1083. gadā to īslaicīgi ieņēma vēlākais Taranto normaņu firsts Boemunds I, taču viņa iekarošanas gājiens Balkānos izjuka naudas trūkuma dēļ.
1204. gadā Ceturtā krustakara laikā pilsētu sagrāba katoļu krustneši un pievienoja to jaunizveidotās Latīņu impērijas Tesalonīkas karalistei. 1219. gadā to iekaroja Epīras despotāta despots Teodors. 1252.—1254. gadā Edesa (Vodana) kopā ar Epīru tika pievienota Nikejas impērijai, kura pēc dažiem gadiem ieņēma Konstantinopoli un faktiski atjaunoja Bizantiju tās pamatteritorijās. Kopš 1341. gada Edesa bija biežas karadarbības un postīšanas objekts starp Serbiju un pilsoņu karu plosīto Bizantiju, kamēr 1389. gada to pēc ilgstoša aplenkuma neiekaroja Osmaņu impērija, bet 1395. gadā neizpostīja zemestrīce.
Jaunie laiki
Vēl 18. un 19. gadsimtā pilsētiņa bija maznozīmīga vieta Osmaņu impērijā, kuras iedzīvotāji — grieķi, bulgāri (jeb maķedonieši, kuri tolaik netika nodalīti no bulgāriem kā atsevišķa tauta) un turki — strīdējās savā starpā, un izņemot turkus, aktīvi piedalījās apkaimes dumpjos un revolūcijās. 1845. gadā ceļotājs Grigorovičs atzīmēja, ka lielākā iedzīvotāju daļa pilsētā ir bulgāri. 1863. gadā bulgāriem izdevās panākt dievkalpojumus maķedoniešu dialektā un pēc kāda laika arī skolu savā valodā. Starp Maķedonijas slāviem un grieķiem notika arī varmācīga otras puses baznīcu sagrābšana. Vodana sāka straujāk attīstīties no 1892. gada, kad līdz tai tika uzbūvēts dzelzceļš no Monastiras. 1895. gadā sākās rūpniecības attīstība, izmantojot vietējo ūdenskritumu energiju, un tuvākajos 20 gados pilsētiņa kļuva par lielāko rūpniecības centru Maķedonijā. Par svarīgu nozari kļuva zīda ražošana. 1912. gadā Pirmā Balkānu kara laikā pilsētu turkiem atņēma Grieķijas karaspēks un pēc kara tā kļuva par Grieķijas sastāvdaļu. Daļa bulgāru kultūras iestāžu tika slēgtas, daļa bulgāru no pilsētas emigrēja uz Bulgāriju.
1921. gadā Edesā sākās arheoloģiski izrakumi Evstrātiosa Pelevkida vadībā. Vienlaikus pilsētā atsākās rūpniecisks uzplaukums. 1923. gadā iedzīvotāju apmaiņas gaitā starp Grieķiju un Turciju vairums turku atstāja pilsētu, bet to vietā ieradās imigranti un bēgļi no Mazāzijas.
1935. gadā pilsēta cieta no ugunsgrēka un sekojošiem plūdiem.
1941.—1944. gadā Edesa atradās Vācijas okupācijā, kuras beigās vācieši atkāpjoties aizdedzināja pilsētu, bet 1946.—1949. gadā Grieķijā notika pilsoņu karš, kuram bija gan politiski, gan ekonomiski, gan etniski motīvi. Tā laikā un pēc tā noslēguma notika jauns slāvu emigrācijas vilnis uz Dienvidslāviju, Bulgāriju un Rietumvalstīm, uz citām valstīm nācās emigrēt arī daudziem karu zaudējušajiem komunistiem.
Kopš 1950. gadiem pilsētā sāka mazināties rūpniecības nozīme, vairāk vērības piegriežot tūrismam. 1962.—1968. pilsētnieki sarīkoja Grieķijai neparasti spēcīgu ekoloģisku kampaņu, protestējot pret valdības plānu appludināt Edesas ūdenskritumu parku HES vajadzībām. Viņiem izdevās panākt atteikšanos no šī projekta.
Sports
Edesā ir futbola klubs "AS Edessaikos" (el, kurš pagājušajā gadsimtā spēlējis Grieķijas augstākajā līgā, bet pašlaik, 2020. gadā, spēlē ceturtajā līgā — Gamma Ethniki. Grieķu rokasbumbas augstākakajā līgā spēlē Edesas klubs "Eropos".
Transports
Edesas apkaimē ir labi attīstīts autoceļu tīkls dienvidu, austrumu un rietumu virzienos (ziemeļos atrodas Kozjaka kalnu grēda), uz Salonikiem un Florinu ved dzelzceļa līnija.
Tšcela
Tšcela (, vēsturiski arī Tirštīgele ) ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistē. Lielpolijas sacelšanās (1918 - 1919) laikā pie pilsētas notika sīvas cīņas. Pēc Versaļas līguma noslēgšanas pilsēta palika Vācijas sastāvā, bet tuvākā dzelzceļa stacija - poļu pusē. Pēc 1945. gada, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem pilsēta tiek piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti.
Carmen Horrendum
Carmen Horrendum ir 1989. gada Latvijas PSR mākslas filma. Filmas režisors ir Jānis Streičs. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Sižets
2. pasaules kara laiks Krievijas kara hospitālī, kur ārstējas sievietes, kurām dzīves sakropļojis karš. Lielākā daļa no dzīves vairs neko negaida, un tikai Inga tic nākotnei.
Kantaheme
Kantaheme (fi, sv) ir viens no Somijas reģioniem valsts dienvidrietumos. Robežojas dienvidos ar Ūsimā, rietumos — ar Īsto Somiju, ziemeļos — ar Pirkanmā, bet austrumos — ar Peijethemi.
Reģiona nosaukums, kas dažkārt tiek saukts arī par Sākotnējo Tavastiju (burtiski — ‘Celma Heme’), apzīmē teritoriju, no kuras cēlusies viena no trijām somu nāciju veidojošajām ciltīm — tavasti (heme); citas bija somi (heimo) un karēļi, kas mita tālāk rietumos un austrumos.
Reģionā 11 pašvaldības, no kurām 3 ir pilsētas — Hemēnlinna (67 994 iedzīvotāji; administratīvais centrs), Rīhimeki (28 531) un Forsa (16 572).
Vadības grāmatvedība
Vadības grāmatvedība ir informācijas identificēšanas, rādītāju aprēķināšanas un novērtēšanas procesi uzņēmumā vai organizācijā.
Vadības grāmatvedība ir grāmatvedības uzskaites otrais līmenis un nodrošina ražošanas apjoma prognozi, izmaksu atbilstību pārdošanas prognozēm un nodrošina informāciju komersanta turpmākai darbībai.
Finanšu un vadības grāmatvedības atšķirības
Vadības grāmatvedība un finanšu grāmatvedība kalpo dažādiem mērķiem, tās bieži iekārto kā divas atsevišķas uzskaites sistēmas. Tomēr ir iespējams uzturēt integrēto uzskaites sistēmu, kas satur gan vadības, gan finanšu grāmatvedības informāciju.
Andrēnu kalns (Dzērbenes pagasts)
Andrēnu kalns ir neregulāras formas lielpaugurs Vidzemes augstienes Mežoles paugurainē, Cēsu novada Dzērbenes pagastā. Izvietojies pagasta rietumdaļā pie autoceļa P30 uz austrumiem no Andrēniem. Izstiepts ziemeļu—dienvidu virzienā, garums 2 km. Apaudzis ar egļu mežu, nogāzes klajas.
Stikla tīrītājs (transports)
Stikla tīrītājs ir ierīce transporta līdzeklim, kas nodrošina vējstikla vai citu stiklu notīrīšanu no lietus pilēm, sniega, ledus, logu šķidruma un netīrumiem, nodrošinot transporta līdzekļa vadītāja ceļa pārredzmību. Visas automašīnas, kravas automašīnas, autobusi, traktortehnika, lokomotīves, ūdens transports un atsevišķas lidmašīnas ir aprīkotas ar stikla tīrītājiem.
Logu tīrītājus automašīnām novieto uz priekšējā stikla, bet tie var būt arī uz aizmugurēja stikla (universāliem, hečbekiem). Šķidruma lielākoties tvertne aizmugurējam stiklam ir tā pati, kas priekšējiem logu tīrītajiem.
Stikla tīrītājs parasti sastāv no metāla sviras; viens gals grozāms, un otram galam pievienots garš gumijas asmens (logu slotiņa). Sviru darbina motors, bieži vien elektromotors, lai gan dažiem transportlīdzekļiem izmanto pneimatisko pievadu. Slotiņa virza uz priekšu un atpakaļ pa stiklu, izspiežot ūdeni, citus nokrišņus vai citus redzamībai traucējošus šķēršļus no tā virsmas. Ātrums parasti ir regulējams transportlīdzekļiem, kas ražoti pēc 1969. gada, ar vairākiem nepārtrauktiem ātrumiem un bieži vien ar vienu vai vairākiem periodiskiem režīmiem. Lielākajā daļā vieglo automašīnu izmanto divas sinhronizētas radiālā tipa sviras, savukārt daudzos komerciālajos transportlīdzekļos izmanto vienu vai vairākas pantogrāfa sviras.
Guļāni (Biķernieku pagasts)
Guļāni ir ciems Biķernieku pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 253 km attālumā no Rīgas.
Ģirts Lapiņš
Ģirts Lapiņš (dzimis ) ir latviešu uzņēmējs un politiķis. Šobrīd viņš ir 14. Saeimas deputāts no Nacionālās apvienības "Visu Latvijai!" — "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK". Bijis Rīgas domes deputāts divos tās sasaukumos.
Dzīvesgājums
Dzimis 1976. gada 28. jūlijā. Mācījās Rīgas komercskolā (1991—1994). 1999. gadā absolvēja studijas Latvijas Universitātes Ekonomikas un vadības fakultātē, kur ieguva sociālo zinātņu bakalaura grādu vadībzinātnē, bet 2001. gadā Rīgas Ekonomikas augstskolā ieguva bakalaura grādu ekonomikā un uzņēmējdarbībā. 2008. gadā ieguva arī maģistra grādu uzņēmējdarbības vadībā Biznesa augstskolā "Turība".
No 2010. gada Ģ. Lapiņš strādāja auditorkompānijā “KPMG Baltics”, no 2018. gada Nodarbinātības valsts dienestā par Ārstniecības pakalpojumu departamenta Pakalpojumu attīstības nodaļas vadītāju.
Darbojies kā "Mežciema attīstības biedrības" valdes loceklis.
Politiskā darbība
2009. gada pašvaldību vēlēšanās Ģ. Lapiņš nesekmīgi kandidēja uz vietu Rīgas domē no partijas "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" saraksta.
Bijis Nacionālās apvienības "Visu Latvijai!" — "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" Rīgas nodaļas priekšsēdētājs.
No Nacionālās apvienībasa saraksta 2013. gada un 2017. gada Rīgas domes vēlēšanās Ģ. Lapiņu ievēlēja par Rīgas domes deputātu. Kandidēja arī 2020. gada ārkārtas Rīgas domes vēlēšanās no Nacionālās apvienības un Latvijas Reģionu apvienības kopējā saraksta, taču netika ievēlēts.
Vācijas Valsts banku asociācija
Vācijas Valsts banku asociācija (de) ir vadošā asociācija Vācijas banku nozarē. Tā pārstāv 63 bankas, tostarp federālo zemju bankas (Vācijas krājbanku finanšu grupas galvenās iestādes), kā arī Vācijas valstij vai atsevišķām tās federālajām zemēm piederošo veicināšanas un attīstības banku intereses.
Lubānas luterāņu baznīca
Lubānas evaņģēliski luteriskā baznīca ir Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams Lubānā. Baznīca celta no 1869. līdz 1872. gadam pēc J. Kampes projekta neogotikas stilā. Tā ir vienīgā ēka Latvijā, kur zem viena jumta izvietotas divas baznīcas.
Vācijas Valsts banku asociācija
VÖB dalībiestādes ar kopējiem aktīviem aptuveni 3029 miljardu eiro apmērā aptver aptuveni vienu trešdaļu Vācijas banku tirgus.
Ar 59% tirgus daļu parastās VÖB bankas, kas ir VÖB biedri, ir tirgus līderi pašvaldību finansējuma jomā; turklāt tās nodrošina aptuveni 22% no visiem uzņēmumu kreditēšanas darījumiem Vācijā. 2022. gadā attīstības un veicināšanas bankas federālajā un federālo zemju līmenī izsniedza 72 miljardu eiro jaunu attīstības un veicināšanas aizdevumu veidā.
Lubānas luterāņu baznīca
Vēsture
Pirmās rakstītas ziņas par baznīcu Lubānā parādās 1643. gadā, kad pirmoreiz minēta ar Ļaudonas evaņģēliski luterisko draudzi vienota Lubānas draudze. Pirmā koka baznīca Lubānā uzcelta 1648. gadā Lubānas muižas īpašnieka Heinriha fon Kronšterna vadībā. Iespējams, šī baznīca ir atradusies tagadējo veco kapu centrā. Par to liecina vairāki faktori: nostāsti no paaudzes paaudzē, tiek arī uzskatīts, ka tagadējais kapu ceļš agrāk bijis ceļš, kurš veda uz baznīcu. Ziemeļu kara laikā baznīca nodegusi.
Laikā no 1845. līdz 1847. gadam, kad Lubānas muižā jau saimniekoja Volfu dzimta, puskilometra attālumā no baznīcas uzcelta liela akmeņu mācītāja māja un saimniecības ēkas Aiviekstes kreisajā krastā. 1868. gadā saskaņā ar J. Kampes projektu tika uzsākta jaunās, mūra baznīcas celtniecība. Jaunā baznīca tika celta vecajai apkārt, bet, kad jaunā baznīca bijusi uzcelta, veco nojauca un iznesa pa gabalam ārā. Jaunā, tagadējā baznīca tika iesvētīta 1872. gada 6. janvārī- Zvaigznes dienā.
Arhitektūra
Baznīcas ēkai ir visai netipisks iekšējais plānojums. No ārpuses baznīca ir viena vesela celtne, bet iekšpusē ir divas baznīcas — lielā un mazā. Abas telpas no ārpuses atdala izteiksmīga gaiļa figūra, kura atrodas nevis kā visās baznīcās torņa galā, bet gan vietā, kur atrodas lielās baznīcas altāris. Šo vienotā stilā būvēto celtni grezno ar sarkaniem ķieģeļiem ierāmētie, ar vimpeli rotātie gotiskie logi, armatūras dzegas, gotiskie trej’ un četrlapji, kāpienveida kontrofisi, taču pati telpa ir pārsegta ar vāji izteiktiem trīsslīpju griestiem, kurus mazākos laukumos sadala pasijas un līstes, kas veido ģeometriskus ornamentus. Pasiju krustpunktus rotā virpotas koka piekares, bet sienu un griestu sadures — koka konsoles. Durvis, kas ved uz sakristeju un mazo baznīcu, ierāmē gotiski portāli. Astoņi koka stabi balsta ērģeļu luktu, kuras margas rotā ar četrlapjiem greznoti pildiņi.
Mazā baznīca
Vācu baznīca jeb tautā saukta Mazā baznīca, kurā bija ap 50 vietām, tika paredzēta kā vācu draudzes baznīca, kurā dievkalpojumus noturēja vācu baronam, viņa ģimenei un draugiem.
Lielā baznīca
Lielā baznīca, kurā ir ap 750 vietām, bija paredzēta latviešiem. Baznīcas rietumu daļā izvietots galvenais altāris, kura centra nišā — apustuļu skulptūras. Centrālajā smailkoka nišā Drēzdenes gleznotāja Augusta tom Dīka 1871. gada glezna "Kristus pie krusta" (Gruppe am Kreuz ). Gleznas labajā apakšējā daļā uzrakstīts: A. TOM DIECK.
Kultūras pieminekļi
Lubānas baznīcas iekšdurvju vitrāžas, mazās baznīcas altāra vitrāža "Kristus ar bērniem" un ērģeles ir iekļautas Valsts nozīmes aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā.
Draudze
Lubānas un Ļaudonas draudzes sākotnēji bija vienotas, tāpēc Lazdonas mācītājs V. Sibeliuss katru trešo sestdienu brauca uz Lubānas evaņģēliski luterisko baznīcu un noturēja tur dievkalpojumu. Viena no otras tās atdalījās 1874. gadā. Pirmais šīs draudzes mācītājs bija A. Peitāns, kura kapavieta atrodas Lubānas vecajos kapos.Līdz 2009. gadam, baznīcā kalpojuši apmēram 40 mācītāji, un šobrīd baznīcas draudzē strādā Guntis Želvis. Draudze rīko arī dažādus pasākumus: 2 reizes gadā tiek rīkotas ziedu parādes — izstādes. Vienu reizi vasarā uz kapusvētkiem, bet otru — rudenī, svētbrīži ārpus baznīcas (Meirānos un Degumniekos), draudzes locekļu jubileju svinēšana. Draudze viesojas arī aprūpes centros. Janvārī pat tiek rīkota lūgšanu nedēļa, katru dienu kādā no draudžu baznīcām 2012. gadā baznīcai bija divi ļoti nozīmīgi skaitļi: 140 gadi, kopš baznīcas iesvētīšanas un 165 gadi, kopš Lubānas baznīcas draudze atdalījās un kļuva par patstāvīgu draudzi.
Pulkvežleitnants
Pulkvežleitnants (NATO kods — OF-4) ir armijas vecāko virsnieku dienesta pakāpe. Parasti tā armijas dienesta pakāpju sistēmā atrodas starp majora un pulkveža dienesta pakāpēm. Bruņotajos spēkos pulkvežleitnants lielākoties komandē bataljonu. Šī dienesta pakāpe sastopama arī citos militarizētos dienestos, piemēram, policijā.
Lietošana Latvijā
Arī Latvijas Bruņotajos spēkos un Latvijas Nacionālajos bruņotajos spēkos tika un tiek lietota šī dienesta pakāpe, tāpat arī Valsts policijā un robežsardzē.
Baltkrievijas futbola čempionāta Augstākā līga
Baltkrievijas Augstākā līga (be) ir Baltkrievijas augstākā futbola līga, kas dibināta 1992. gadā. Čempionātā piedalās 16 komandas.
Vilhelms fon Bekenferde
Vilhelms fon Bekenferde (de, miris 1465. gadā) bija Livonijas ordeņa brālis 15. gadsimtā.
Vilhelma vecāki nav zināmi, bet dzimta Vestfālenē bija visai ietekmīga. Nācis no Ķelnes apkaimes. Zināms, ka 1451. gadā bija Cēsu pilī. 1462. gadā bija Livonijas ordeņa finanšu un saimniecības pārzinis (Schaffer) ar rezidenci Rīgas pilī. No 1462. līdz 1465. gadam bija Aizkraukles komturs. Miris 1465. gadā.
Autoceļš P119
P119 autoceļš Kuldīga—Alsunga—Jūrkalne ir reģionālais autoceļš, kas savieno Kuldīgas pilsētu caur Ēdoli un Alsungu ar autoceļu P111 pie Jūrkalnes. Autoceļa garums ir 39,8 km un tas visā garumā klāts ar asfaltbetona segumu. Ceļš šķērso Kuldīgas un Ventspils novadus.
Peijetheme
Peijetheme (fi, sv) ir viens no Somijas reģioniem valsts dienviddaļā. Robežojas dienvidos ar Ūsimā, rietumos — ar Kantahemi un Pirkanmā, ziemeļos — ar Vidussomiju, bet austrumos — ar Dienvidsavo un Kimenlākso.
Ace in the Hole
Ace in the Hole vai The Big Carnival ir 1951. gada ASV film noir filma, kuras režisors, producents un viens no scenārija autoriem ir Billijs Vailders. Filmā galveno lomu atveido Kērks Daglass.
Peijetheme
Reģionas atrodas vēsturiskajā Tavastijas novadā uz dienvidiem no Peijennes ezera, no kā atvasināts nosaukums.
Gabija
Gabija (iespējams, no lt — 'gādāt, sargāt' ) lietuviešu mitoloģijā ir uguns dieve, ko uzskatīja arī par ģimenes un mājas aizbildni. Pirmoreiz minēta 1615. gadā izdotā poļu vēsturnieka Jana Lansicka darbā. Lietuviešu folklorā par Gabiju sauca arī personificētu mājas pavarda uguni, ko īpaši godāja un sargāja. Uzskatīja, ja Gabija sadusmota, viņa atriebjoties izraisot ugunsgrēku, kas nodedzina mājas. Gabija varēja pieņemt zoomorfisku kaķa, stārķa vai gaiļa formu. Gabijas atbilsme latviešu mitoloģijā ir uguns māte.
Ace in the Hole
Filma stāsta par cinisku un izmisušu reportieri Čaku Teitumu (Daglass), kurš darīs visu, lai atgūtu savu darbu lielā laikrakstā.
Peijetheme
Reģionā 10 pašvaldības, no kurām 3 ir pilsētas — Lahti (120 093 iedzīvotāji; administratīvais centrs), Heinola (18 349) un Orimatila (15 814).
Ace in the Hole
Ace in the Hole ir pirmā filma, kur Vailders ir gan režisors, gan producents, gan arī scenārija autors. Šī ir arī pirmā filma, kuru viņš sarakstīja bez scenārista Čārlza Breketa, kā arī pirmā, kas saņēma sliktas kritiķu atsauksmes un bija komerciāli neveiksmīga. Laika gaitā filmas reputācija ir augusi.
Filma ir stāsts par presi, to kādas un kādā veidā tiek atspoguļotas ziņas. Tā parāda arī to, kā prese var manipulēt ar lētticīgu publiku. Paramount Pictures vadītājs Frenks Frīmens, nekonsultējoties ar Vailderu, īsi pirms filmas izdošanas mainīja tās nosaukumu uz The Big Carnival. Filma nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais oriģinālscenārijs". 2017. gadā filma iekļauta ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma".
Sižets
Čaks Teitums ir reportieris alkoholiķis, kurš dodas uz rietumiem, pēc tam, kad ir ticis atlaists no darba Ņujorkas laikrakstā. Teitums tiek pie darba Albukerkes laikrakstā Sun-Bulletin, kuru vada skeptiskais Būts.
Teitums skaidrā ir veselu gadu. Uzdevumā ar laikraksta jauno fotogrāfu Hērbiju Kuku viņi uzzina par Leo Minosu, vietējo vīrieti, kurš ir iesprostots iegruvušā klinšu alā. Teitums un Kuks piekļūst Leo pietiekami tuvu, lai varētu ar viņu sarunāties, kā arī nodot ēdienu un dzērienu. Kuks viņu nofotografē, Teitums viņu mierina.
Teitums, publicitātes dēļ, jūt iespēju manipulēt ar centieniem viņu izglābt. Viņš pārliecina vietējo šerifu Kreceru piešķirt viņam ekskluzīvas tiesības piekļūt Leo, apmaiņā pret reportāžu, kas garantēs Krecera atkārtotu ievēlēšanu.
Glābšanas vienības vadītājs Smolets paziņo, ka būs nepieciešamas 12 līdz 16 stundas, lai nostiprinātu ejas un izglābtu Leo, taču Teitums un Krecers pārliecina viņu veikt urbšanu no augšas, kas prasīs nedēļu, kura laikā Teitums gūs plašu publicitāti. Lorēna Minosa, Leo sieva, ļoti vēlas pamest Leo un viņu grūtībās nonākušo restorānu, taču, tūristiem plūstot uz glābšanas vietu, viņa piekrīt Teituma shēmai. Teitums un Kuks pamet Sun-Bulletin, un Ņujorkas reportieris nolīgst Teitumu par 1000 dolāriem dienā, lai viņš ziņotu no notikuma vietas.
Dienām ritot, glābšanas vietā tiek ierīkots karnevāls. Teitums atkal sāk dzert, kā arī veido attiecības ar Lorēnu. Pēc piecām dienām Leo saslimst ar pneimoniju, un viņam atliek 12 stundas, lai dzīvotu. Kad Teitums liek Smoletam pārtraukt urbšanu un sākt stiprināt sienas, lai realizētu sākotnējo plānu, viņš paziņo, ka urbšanas radīto vibrāciju dēļ tas ir neiespējami.
Teitums cīnās ar Lorēnu un viņa sadur viņu ar šķērēm. Nāvīgi ievainots, Teitums nogādā vietējo priesteri pie Leo. Teitums pavēl apkalpei pārtraukt urbšanu. Viņš sanākušajiem cilvēkiem paziņo, ka Leo ir miris, un lai viņi dodas prom. Kopā ar karnevālu un pārējiem cilvēkiem, prom dodas arī Lorēna.
Teitums, lēnām mirstot, cenšas atzīties Ņujorkas redaktoram Leo slepkavībā, tomēr viņš neklausās un noliek klausuli.
Antuāns Griezmans
Antuāns Griezmans (Antoine Griezmann; dzimis ) ir Francijas futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Francijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2023) pārstāv Spānijas klubu Madrides "Atletico", kas viņu īrē no FC Barcelona.
Karjeru sācis dzimtās pilsētas futbola klubā, taču kopš 2005. gada spēlē Spānijā — vispirms Real Sociedad, kuras pieaugušo komandā debitējis 2009. gadā, 2014. gadā pārgāja uz Madrides "Atletico". "Atletico" sastāvā 2015.—2016. gada sezonā sasniedzis UEFA Čempionu līgas finālu, 2014. gadā izcīnījis Spānijas superkausu. 2018. gadā Griezmans izcīnīja UEFA Eiropas līgas kausu un UEFA Superkausu. 2019. gada vasarā Griezmans par 120 miljoniem € pievienojās FC Barcelona.
Francijas izlases sastāvā spēlējis un, kurā ar 6 gūtajiem vārtiem kļuva par čempionāta rezultatīvāko spēlētāju un tika atzīts par finālturnīra vērtīgāko spēlētāju. 2018. gada FIFA Pasaules kausā izcīnīja pirmo vietu.
Sasniegumi
Real Sociedad
Atlético Madrid
Barcelona
Francija
Individuālie sasniegumi
Laudrups
Laudrups (da; sieviešu dzimtē Laudrupa) ir dāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ganu iela (Rīga)
Ganu iela ir Rīgas iela, Ziemeļu rajonā, Centra apkaimē (Klusajā Centrā). Ganu iela sākas krustojumā ar Dzirnavu ielu un beidzas krustojumā ar Lenču ielu. Ganu ielas garums ir 138 metri, tā klāta ar bruģa segumu. Ganu ielā ir pilsētas centram raksturīga blīva vairākstāvu vēsturisko namu apbūve, tostarp ēkas, kas ir arhitektūras pieminekļi.
Rīgas ielu sarakstos Ganu iela ir atrodama no 1885. gada ar pašreizējo nosaukumu (ru), kas saistīts ar atrašanos līdzās pilsētas ganībām (līdzīgi netālajam Ganību dambim).
Ielu savienojumi
Ganu iela ir savienota ar šādām ielām:
Hoans Mohika
Hoans Mohika (es; dzimis ) ir Kolumbijas futbolists, aizsargs, Kolumbijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada spēlē La Liga kluba Villarreal.
Gustavs Sēderstrēms
Gustavs Fredriks Sēderstrēms  (sv; dzimis, miris ) bija zviedru vieglatlēts un virves vilkšanas speciālists. 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs izcīnīja zelta medaļu virves vilkšanā.
1897. un 1898. gada viņš bija Zviedrijas čempions lodes grūšanā, kā arī 1898. un 1902. gadā Zviedrijas čempions diska mešanā.
Sēderstrēms 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs startēja gan vieglatlētikā, gan arī virves vilkšanā. Virves vilkšanā, būdams Jauktās komandas pārstāvis, izcīnīja zelta medaļu. Jaukto komandu virves vilkšanā veidoja Zviedrijas un Dānijas sportisti. Vieglatlētikā viņš startēja diska mešanā (rezultāts — 33.07 metri) un lodes grūšanā (rezultāts — 11.18 metri). Abās šajās disciplīnās viņš ieguva 6. vietu.
Ančupānu kalni
20. gadsimta sākumā
Ančupānu kalni 20. gadsimta sākumā bija mežains apvidus, kuru ievērojami izpostīja Pirmā pasaules kara laikā. Kalnu apkārtnē vietējie iedzīvotāji pavadīja brīvo laiku.
1930. gadu otrajā pusē Rēzeknes apriņķa vadība nolēma Ančupānu kalnos izveidot šautuvi 19. Rēzeknes aizsargu pulkam. Būvniecība sākās 1937. gada maijā, un pakāpeniski tika pārveidota Ančupānu kalnu nogāze – izcirsti koki, nolīdzināta kalnu pakāje. Blakus šautuvei izbūvēja inventāra noliktavu un sargposteni. Šautuvi atklāja tā paša gada beigās, un turpmāk tur rīkoja šaušanas un militārās apmācības treniņus, kā arī sporta sacensības.
Kara upuru apbedīšanas vieta
1941.g. rudenī ebrejus uz nošaušanu konvojēja no Rēzeknes cietuma, kur tie esot nometināti pagalmā starp I un II korpusu, un no Rēzeknes geto, kas bija ierīkots namā Pleikšņu ielā. Rēzeknes apriņķa policijas priekšniekam Albertam Eihelim ziņojumā 1941. gada oktobrī minēts, ka cietums, kurš normāli varot uzņemt 250 cilvēkus, vasaras mēnešos bija pārpildīts ar 700 ieslodzītajiem un vairākiem tūkstošiem ebreju, savukārt 3 mēnešos "daudzmaz viss savests kārtībā."
Šaušanu visbiežāk bija veikuši paši vietējie policisti, piemēram, Maltas zonderkomanda Haralda Puntuļa vadībā. Ierindā esot stāvējuši 20 Maltas policisti. Pie bedres pa 10 cilvēkiem katrā reizē, bez virsdrēbēm (apakšveļā vai kaili) esot dzīti ebreji, stāvot ar muguru pret šāvējiem. Uz katru esot bijuši 2 šāvēji. Rēzeknes apriņķa priekšnieka A.Eiheļa palīgs Ludvigs Lukstiņš liecināja, ka pašu ebreju nošaušanu Ančupānos esot vadījis vietējais komandants, pašaizsardzības grupas 120 cilvēku sastāvā priekšnieks, bijušais Latvijas armijas kapteiņleitnants Aleksandrs Mačs.
1942. gada 3. janvārī Ančupānos pēc, iespējams, Rēzeknes apriņķa policijas priekšnieku B. Maikovska un A. Eiheļa ierosinājuma ar vācu okupācijas varas atļauju nogalināja 170 Audriņu sādžas iedzīvotājus. Vēl 30 iedzīvotāji tika nošauti Rēzeknes tirgus laukumā 1942. gada 4. janvārī un pēc tam arī apbedīti Ančupānos.
1944. gada aprīlī, tuvojoties Padomju armijai, nacisti gribēja slēpt civiliedzīvotāju masveida nogalināšanas pēdas un atraka bedri, kurā atradās masu slepkavību upuri, cilvēku mirstīgās atliekas sadedzināja, nesadegušo līķu kaulus sasmalcināja.
Precīzu Ančupānos nogalināto cilvēku skaitu grūti noteikt: padomju avotos tika minēti 8000 līdz pat vairāk nekā 20 000 cilvēku, Latvijas okupācijas muzeja aplēsēs – 2000. Daļa gan padomju, gan vēlāka laika avotu nenosauc konkrētus skaitļus. Pēc Rēzeknes apriņķa policijas datiem 1942. gadā Rēzeknē tika iznīcināti 3219 ebreji, bet visā Rēzeknes apriņķī 5128 ebreji un 311 romi, nenorādot tiešu slepkavību vietu.
Arla
Arla (fr) ir pilsēta Bušdironas departamentā, Provansas-Alpu-Azūras Krasta reģionā, Francijā. Tajā dzīvo 52,7 tūkstoši cilvēku.
Ančupānu kalni
Memoriāla izbūve
1960. gados radās ideja par Ančupānu memoriāla izveidi. Plānošanu veica lietuviešu ainavu arhitekts Alfons Ķišķis (1910–1994), kas Otrā pasaules kara laikā bija dienējis Latviešu leģionā, 1948. gadā bija nosūtīts uz Irkutskas apgabalu, bet 1956. gadā pēc amnestijas atgriezās Latvijā. 1967. gadā viņš izstrādāja memoriāla un apkaimes labiekārtošanas plānu. Darbu veikšanas laikā viņš izteicis pastāvīgus protestus par to zemo kvalitāti.
Arla
Pirmie iedzīvotāji apmetās uz dzīvi šeit apmēram 800. gadā p.m.ē. Arlā esošie romiešu laika un romānikas pieminekļi 1981. gadā tika iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Nīderlandiešu postimpresionisma gleznotājs Vinsents van Gogs, kamēr dzīvoja Arlā, izveidoja vairāk nekā 300 gleznas un zīmējumus. Kopš 1970. gada pilsētā notiek starptautisks fotogrāfiju festivāls. Arlā ir bāzēts futbola klubs AC Arles-Avignon.
Ančupānu kalni
Memoriāla izbūve
Centrālā memoriāla pieminekļa – “Māte ābele” – autore ir tēlniece Rasa Kalniņa-Grīnberga, laukuma galā izveidota “ciešanu ieleja” ar bruģētu ceļu līdz masu apbedījuma vietai. Abas zonas ir atdalītas ar septiņu metru augstu betona sienu ar ārsta un rakstnieka Miervalda Birzes (1921–2000) vārdiem: “Viņi mira, lai dzīvotu tu.”
Juho Lammiko
Karjera
Savu karjeru sācis Somijas komandā Pori "Ässät". 2014. gadā pievienojies Ontārio hokeja līgas komandai Kingstonas "Frontenacs", kur viņš pavadīja divas sezonas līdz pievienojās AHL komandai Springfīldas "Thunderbirds". 2018–19. gada sezonā Floridas "Panthers" sastāvā Lammiko aizvadīja 40 spēles, bet vārtus neguva. Nākamajā sezonā atgriezās Somijā, lai spēlētu Oulu "Kärpät". 2020–21. gada sezonu sāka KHL komandā Magņitogorskas "Metallurg", bet novembrī atgriezās Floridas "Panthers".
Somijas hokeja izlases sastāvā 2019. gada Pasaules čempionātā ieguvis zelta medaļas.
Ančupānu kalni
Skatu tornis
Pašā Ančupānu kalna virsotnē, kas atrodas 186 metrus virs jūras līmeņa, AS "Latvijas valsts meži" 2012. gadā izbūvēja un 11. oktobrī atklāja 28,5 metrus augstu skatu torni ar 121 pakāpienu – devīto sevis apsaimniekotajā teritorijā. No virsotnes paveras skats uz Rēzekni, Jermolu un Odumovas mežu, Adamovas ezeru un tā salām. Pie torņa var nokļūt, braucot no Rēzeknes pa Rīgas ielu.
Maiers Prinšteins
Maiers Prinšteins (dzimis kā Meiers Prinšteins; en, pl; dzimis, miris ) bija Polijas ebreju izcelsmes amerikāņu vieglatlēts, divkārtējs olimpiskais čempions trīssoļlēkšanā un olimpiskais čempions tāllēkšanā.
Pasaules rekords
Maiers Prinšteins 1898. gada 11. jūnijā Ņujorkā uzstādīja jaunu pasaules rekordu tāllēkšanā — 7,235 metri. Tomēr viņa rekordu drīz pārspēja, vispirms Īrijas pārstāvis Viljams Ņūbērns 1898. gada 18. jūnijā un pēc tam Alvins Krencleins 1899. gada 26. maijā. 1900. gada 28. aprīlī Prinšteins uzstādīja jaunu rekordu tāllēkšanā, tas bija 7,50 metri. Četrus mēnešus vēlāk, 1900. gada 29. augustā, šo rekordu pārspēja īru sportists Pīters O'Konors.
Olimpiskās spēles
Pēc četriem gadiem Prinšteins startēja 1904. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Sentluisā atkal vairākās vieglatlētikas disciplīnās. Šajās olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja divas zelta medaļas. Viņš šajās olimpiskajās spēlēs aizstāvēja savu iegūto olimpiskā čempiona titulu trīssoļlēkšanā. Šoreiz viņa rezultāts bija 14,35 metri. Otru zelta medaļu viņš izcīnīja tāllēkšanā. Šeit viņa rezultāts bija 7,34 metri, kas kļuva arī par jauno olimpisko rekordu. Šajās olimpiskajās spēlēs viņš startēja arī trijās vieglatlētikas skriešanas disciplīnās, kur labākos rezultātus viņš ieguva 60 metru un 400 metru skriešanas distancēs. Šajās abās disciplīnās viņš fināla kārtā izcīnīja 5. vietu. Viņš startēja arī 100 metru disciplīnā. Taču šajā disciplīnā viņš startēja tikai priekšskrējienā.
1906. gada neoficiālajās olimpiskajās spēlēs Atēnās viņš startēja trijās vieglatlētikas disciplīnās. Šoreiz viņš zelta medaļu izcīnīja tikai tāllēkšanas disciplīnā, kur viņa iegūtais rezultāts bija 7,20 metri. Savukārt trīssoļlēkšanā šajās spēlēs viņš ieguva tikai 11. vietu, ar rezultātu 12,270 metri. Viņš startēja arī 100 metru skriešanas disciplīnā. Šajā disciplīnā viņš piedalījās gan pirmās kārtas, gan arī pusfināla skrējienā.
Vēlākā dzīve
Prinšteins mira 1925. gada 10. martā, 46 gadu vecumā, no sirdskaites Sīnaja kalna slimnīcā Ņujorkā.
1982. gadā viņš tika iekļauts Starptautiskajā ebreju sporta slavas zālē.
Silvestrs Tegetmeijers
Silvestrs Tegetmeijers (de; dzimis 15. gadsimta beigās Hamburgā, miris Rīgā) bija vācu garīdznieks. Viens no reformācijas kustības aizsācējiem Livonijā. Rīgas Sv. Pētera baznīcas virsmācītājs.
Biogrāfija
Dzimis Hanzas pilsētā Hamburgā. 1511. gadā imatrikulējās Rostokas Universitātē, 1519. gadā ieguva maģistra grādu, 1520. gadā kļuva par Rostokas Doma kapelānu. 1521. gadā viņš devās pie teoloģijas profesora Mārtiņa Lutera uz Vitenbergu. Pēc Lutera pasludināšanas ārpus likuma un paslēpšanās Vartburgas pilī Tegetmeijers 1522. gadā ieradās Rīgā ar nolūku pārņemt sava mirušā brāļa mantojumu. Tegetmeijeru iecēla par mācītāju Rīgas Svētā Jēkaba baznīcas draudzē. Lasījis sprediķus arī Tērbatā. vēl sludinājis arī Valmierā oratora dotību dēļ. Apprecējās ar tirgotāja Mēlsa (Mels) meitu.
1525. gada Livonijas landtāga laikā viņš Valmieras Sv. Sīmaņa baznīcā noturēja sprediķi pret katolisko ticību. Viņš piederēja pie radikālākajiem reformācijas sludinātājiem, kuru ietekmē Livonijas Konfederācijas pilsētās izraisījās nemieri un svētbilžu grautiņi. 1529. gadā kopā ar J. Brismani un Andreasu Knopki viņš sastādīja pirmo Rīgas luterāņu mācītāju dievkalpojumu kārtību (Kurtz Ordnung der Kirchendienste), kas 1530. gadā tika izdota Rostokā, savukārt 1533. gadā — Rīgā.
1542. gadā viņu iecēla par Rīgas Sv. Pētera baznīcas virsmācītāju. Miris 1552. gadā, apglabāts Rīgas Svētā Pētera baznīcā. Tikai pēc viņa nāves 1554. gadā Livonijas landtāgs apstiprināja Lutera mācības oficiālo statusu un pasludināja evaņģēlisko luterāņu ticības brīvību Livonijā.
Guļāni (Višķu pagasts)
Guļāni ir ciems Višķu pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 231 km attālumā no Rīgas.
Viljams Remingtons
Viljams Prokters Remingtons (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu vieglatlēts, kurš startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Viņš bija arī episkopālās baznīcas prelāts.
Jaunība
Remingtons ir dzimis 1878. gada 13. martā Filadelfijā. Viņa vecāki bija Džozefs Praiss Remingtons un Elizabete Beilija Kolinsa.
Viņš ieguva izglītību Delensija skolā Filadelfijā un vēlāk, 1900. gadā, pabeidza zinātņu bakalauru Pensilvānijas Universitātē. Pēc tam viņš uzsāka savu sportista karjeru. Vēlāk viņš 1905. gadā absolvēja Virdžīnijas Garīgo semināru un vēlāk 1918. gadā tika atzīts ar tās pašas iestādes dievišķības doktoru.
Olimpiskās spēles
Remingtons 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja trijās vieglatlētikas disciplīnās. Labāko rezultātu viņš ieguva tāllēkšanā, kur ar rezultātu 6.825 metri ieguva 4. vietu. Viņš startēja arī 110 metru un 200 metru barjerskrējiena disciplīnās. Šajās abās disciplīnās viņš startēja tikai kvalifikācijas skrējienos.
Ordinācija
Remingtons 1905. gadā tika ordinēts par diakonu un 1906. gadā par priesteri. Pēc tam no 1905. līdz 1907. gadam viņš kalpoja Svētās Trīsvienības baznīcā Filadelfijā. 1911. gadā viņš kļuva par vikāru Filadelfijas Svētās Vakarēdiena piemiņas kapelā un 1918. gadā kalpoja par Sv. Pāvila baznīcas rektoru Mineapolisā. Pirmā pasaules kara laikā viņš kļuva par kapelānu Base Hospital 26. 1917. gadā viņš tika ievēlēts par Dienviddakotas bīskapu un tika iesvētīts 1918. gada 18. janvārī. 1922. gada 20. septembrī viņš tika iecelts par misionāru, bīskapu, Austrumoregonā. Vēlāk, 1945. gada 26. jūnijā, viņš tika ievēlēts par Pensilvānijas bīskapu un tika amatā iecelts 1945. gada novembrī.
Lipmans
Lipmans (Lippmann) var būt: