cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gliemeņvēži
Morfoloģija
Mute aprīkota ar augšlūpu, spēcīgiem augšžokļiem ar kājveidīgiem taustekļiem un apakšžokļu pāri, reizēm ar lielu ar matiņiem noklātu plāksnīti, kura ar savām svārstībām nodrošina ūdens apmaiņu un kalpo elpošanas procesam. No pārējiem 3 locekļu pāriem pirmie divi ir vai nu žokļu veidā, vai kāju veidā, kas palielina gliemeņvēžu dažādību. Pēdējais pāris vienmēr ir ejkāju veidā. Vēders beidzas ar divzarainu piedēkli — dakšu, vai arī ar dzelkšņiem un āķiem noklātu plāksnīti. Centrālā nervu sistēma sastāv no virsrīkles un zemrīkles mezgla un vēdera ķēdītes, kas reizēm ir saplūdusi. Bez jau minētajiem ožas orgāniem, maņu orgānus veido acis. Ir no divām pusītēm sastāvoša vidējā acs, kuras dažām sugām var būt nošķirtas, un viens salikto fasetacu pāris. Gremošanas kanāls sastāv no barības vada, priekškuņģa, kuņģa ar diviem izaugumiem („aknu maisiņiem”) un zarnas, kas vēdera pamatnē nobeidzas ar anālo atveri. Elpošana notiek ar visu ķermeņa virsmu; žaunu maisiņu uz kājiņām nav, bet dažiem (Cypridinidae) uz muguras pie beidzamā locekļu pāra pamatnes ir divkārša žaunu maisiņu rinda. Dažiem (Cypridina) pārstāvjiem ir maisveida formas sirds, savukārt citiem (Cypris) asinsrites sistēmas vispār nav.
Gliemeņvēži ir šķirtdzimuma dzīvnieki ar vairāk vai mazāk izteiktu dimorfismu. Tēviņiem ir vairāk attīstīti maņu orgāni un specializēti āķīši mātīšu satveršanai. Tiem ir pāra vīrišķie dzimumorgāni, kas sastāv no vairākiem abās pusēs izvietotiem sēklas dziedzeru maisiņiem, sēklvada un sarežģīta kopulācijas orgāna. Cypris sēkla ir īpaši lielos izmēros, lielāka par paša ķermeni. Mātītēm ir 2 olnīcas, kas iespiežas čaulas vāciņos, 2 olvadi, 2 sēklas uztvērēji un divas ārējās dzimumatveres pie abdomena pamatnes.
Vairošanās un attīstība
Cypris pārstāvjiem ir novērojama arī partenoģenēze. Pamatā gliemeņvēži vairojas ar olām. Olas tiek iznērstas ūdenī (Cypris piestiprina pie ūdensaugiem), vai arī paliek starp čaulas vāciņiem, kamēr izšķiļas jaunā paaudze. Cypris attīstība notiek ar diezgan sarežģītu metamorfozi. No olām izšķīlušies īpatņi pēc ekstermitāšu skaita atbilst nauplijiem, bet jau ir pārklāti ar plānu divvāku čauliņu. Jūras gliemeņvēžiem attīstība ir vienkāršāka, un var notikt bez metamorfozes. Atšķirībā no citiem vēžveidīgajiem gliemeņvēži čaulu atkārtoti nemaina. Mūža ilgums no dažiem mēnešiem līdz dažiem gadiem.
Ekoloģija
Gliemeņvēži dzīvo gan saldūdenī, gan jūras ūdenī uz grunts, kā arī planktonā. Lielākā daļa dzīvo jūrā, reizēm pat līdz 5,5 km. dziļumā. Pārtiek no organisko vielu un audu (detrītu) atliekām, kā arī augiem un to atliekām. Barojas arī ar dzīvnieku barību, īpaši ar ūdensdzīvnieku līķiem. Daži gliemeņvēži ir plēsīgi un barojas ar posmtārpiem un kukaiņu kāpuriem. Gliemeņvēžus, savukārt, barībā izmanto dažādi ūdensdzīvnieki (piemēram spāru kāpuri), kā arī zivju mazuļi.
Saimnieciskā nozīme
Saimnieciskā nozīme ir tāda pati, kā citiem vēžveidīgajiem — tie ir zivju barība. Gliemeņvēži piedalās ūdenstilpju bioloģiskās pašattīrīšanās procesos. Daudzas gliemeņvēžu sugas tiek izmantotas kā bioindikatori, ūdens piesārņotības noteikšanai.
Fosilie gliemeņvēži ir bagātīgi sastopami jau kembrija nogulumos, un līdzteku foraminīferām tiem ir liela stratigrāfiska nozīme, izlūkojot naftas slāņus un nosakot to vecumu. Latvijā ir zināmi no ordovika.
Sistemātika
Ir zināmas vairāk, kā 2000 mūsdienu un 12 000 izmirušu sugu. Iedalās 2 apakšklasēs. Latvijā konstatētas vairāk nekā 70 mūsdienu sugas. Gliemeņvēžu faunu un ekoloģiju Latvijā pētījis R. Jūrmalietis.
Klase
Kauja pie Vorsklas
Kauja pie Vorsklas notika 1399. gada 12. augustā Romas pāvesta pasludinātā krusta karagājiena laikā pret tatāriem. Zelta Ordas karaspēks sagrāva apvienoto Lietuvas dižkunigaitijas kņazu un viņu sabiedroto karaspēku.
Kauja notika pie Vorsklas upes ietekas Dņeprā vai arī uz ziemeļiem no Poltavas tagadējā Biļskas ciema apkārtnē Poltavas apgabalā.
Priekšvēsture
1378. gadā Tohtamišs (Tuqtamış) ar Samarkandas emīra Tamerlana (Timura) palīdzību uzsāka karu pret Zelta ordas austrumu daļas hanu Urusu un rietumu daļas emīru Mamaju. 1380. gadā viņš ieņēma galvaspilsētu Saraju-Berki un pēc Kuļikovas kaujas Krimā pilnīgi sakāva Mamaja karaspēku un tika ievēlēts par jauno Zelta Ordas hanu. Lai atjaunotu kontroli pār krievu kņazistēm, 1382. gada augustā hans Tohtamišs iebruka krievu zemēs. Ņižņijnovgorodas, Rjazaņas un Tveras kņazi apliecināja savu padevību Tohtamišam, bet Maskavas kņazs Dmitrijs devās uz Kostromu vākt karaspēku. Maskavu aizstāvēja vienīgi tās garnizons un lietuvieši Aļgirda mazdēla Osteja vadībā, kurus Ordas karaspēks uzvarēja un izpostīja Maskavu un apkārtējās pilsētas. 1383. gadā hans Tohtamišs uzvarēja arī Lietuvas dižkunigaiti Jagaili kaujā pie Poltavas, kas piekrita maksāt Zelta Ordai meslus par viņam pakļautajam krievu zemēm.
Pēc krievu zemju pakļaušanas hans Tohtamišs 1385. gadā iebruka arī viņa bijušajam sabiedrotajam emīram Tamerlanam pakļautajās Aizkaukāza zemēs. Tamerlana karaspēks sakāva Zelta Ordas karaspēku 1391. gada kaujā pie Kondurčes (tagadējais Samāras apgabals) un 1395. gadā pie Terekas upes. Tamerlans nopostīja Ordas galvaspilsētu Saraju-Berki un Krimas ostas. Tohtamišs aizbēga pie Lietuvas dižkunigaiša Vītauta, viņa vietā Tamerlans par Ordas hanu iecēla hana Urusa mazdēlu Timuru Kutlugu (Timer Qotlığ, valdīja 1395—1399). Tohatamišs apsolīja pakļauties Vītautam, ja viņš palīdzēs tam atgūt varu Zelta Ordā, un iegūt virsvaru pār tai pakļautajam krievu kņazistēm. Jau 1392. gadā Maskavas kņazs Vasīlijs bija noslēdzis savienību ar Vītautu un apprecējis viņa meitu. 1398. gadā Vītauts ieņēma cietoksni pie Dņepras upes grīvas un paplašināja Lietuvas teritoriju līdz pat Melnās jūras piekrastei. 1399. gada maijā viņš Kijevā izsludināja krusta karu pret tatāriem, ko apstiprināja Romas pāvests Bonifācijs IX.
Norise
1399. gada vasarā Kijevā sapulcējās liels karaspēks Vītauta vadībā, kas devās lejup gar Dņepras upi, tad pavērsās uz austrumiem un 5. augustā sastapās ar Zelta Odras karaspēku pie Vorsklas upes uz ziemeļiem no Poltavas. Hans Timurs Kutlugs ierosināja trīs dienu pamieru, lai sagatavotos kaujai. Šajā laikā ieradās emīra Edigeja papildspēki, bet Vītauts pavēlēja izveidot apļveida nocietinājumu no vezumiem, kura iekšpusē izvietoja lielgabalus uzbrūkošo tatāru jātnieku apšaudei. Kauja sakās 12. augustā ar divkauju, kurā lietuviešu bruņinieks uzveica hana murzu. Sākoties lielgabalu apšaudei, Zelta Ordas karaspēks tēloja atkāpšanos, lietuviešu karaspēks atstāja nocietinājumus un pārcēlās pāri upei, kur viņiem uzbruka nogajiešu kavalērija Edigeja vadībā un pilnīgi sakāva tos. Tohtamišs ar saviem jātniekiem cīņas laikā atstāja kaujas lauku. Liela daļa lietuviešu karavadoņu krita kaujā, ievainotajam Vītautam izdevās izglābties un nokļūt Kijevā.
Sekas
Vītauts bija spiests uz laiku atteikties no cerībām kļūt par Lietuvas karali un meklēt savienību ar Polijas karali Jagaili. 1408. gadā Vītauts panāca izlīgumu ar Maskavas lielkņazu Vasīliju II par ietekmes sadali Novgorodas un Pleskavas valstīs.
Tohtamišs bēga uz Sibīriju, kur viņu 1405. gadā nogalināja hans Šadibeks. Tohtamiša dēls Džalaladins aizbēga pie Lietuvas dizkunigaiša Vītauta un 1410. gadā piedalījās Grīnvaldes kaujā pret Vācu ordeni, kur lietuvieši sekmīgi izmantoja no tatāriem aizgūto viltus atkāpšanās taktiku. 1408. gadā emīrs Edigejs iebruka krievu zemēs un Maskavas kņazs Vasīlijs no jauna bija spiests atzīt Zelta Ordas virsvaru un 1412. gadā samaksāt iekavētās nodevas. Ar dižkunigaiša Vītauta palīdzību Džalaladins kļuva par Zelta Ordas hanu (1412—1413). Emīrs Edigejs līdz savai nāvei 1419. gadā nostiprinājās Krimā, no kurienes uzbruka Tohtamiša pēctečiem un vairākas reizes padzina viņus no Sarajas, vietā ieliekot sev paklausīgus hanus.
TEL
TEL var būt:
Novočerkaska
Novočerkaska ir pilsēta Krievijā, Rostovas apgabalā. Tajā dzīvo 177 000 iedzīvotāju. Pilsēta atrodas uz paugura, kura tuvumā tek Aksajas un Tuzlovas upes.
Novočerksaka atrodas mēreni kontinentālajā klimata zonā. Gada vidējā temperatūra +10 °C. Ziema parasti ir diezgan maiga, ap 0 °C, tomēr gaisa temperatūra var gan nolaisties līdz -30 °C gan arī pacelties līdz +18 °C. Līdz ar to arī sniega sega var veidoties pat vairākas reizes ziemas laikā. Gadā vidēji 67 dienas ir ar sniegu. Vasarai raksturīgs sauss un karsts laiks, jūlija vidējā temperatūra ir +24 °C. Tomēr dažreiz tā var sasniegt arī +40 °C. Ūdens tuvumā esošajās ūdenskrātuvēs, tajā skaitā arī Donas upē sasilst līdz +28-30 °C. Vasara ilgst 170-175 dienas, bezsala periods - 180 dienas. Gada nokrišņu daudzums ir 616 mm liels. Visvairāk nokrišņu (līdz 65 mm) izkrīt decembrī, janvārī un jūlijā. Vismazāk (35 mm) - augustā un septembrī.
Valkīras
Valkīras (non (vsk.) — 'tā, kas izvēlas kritušos') senskandināvu mitoloģijā ir disijas, kareivīgas sieviešu dzimuma dievības, kas pakļautas Odinam. Valkīras kaujās izvēlas drosmīgākos cīnītājus un aizved tos uz Valhallu, kur tie kļūst par einherijiem (kuri Ragnaroka laikā cīnīsies Odina pusē). Tās piedalās arī uzvaru un nāves sadalē kaujaslaukā. Valkīras uzskatīja par līdzīgām kraukļiem, un tās jāja uz vilkiem (tādējādi, iespējams, rodot skaidrojumu kraukļiem un vilkiem, kas pēc kaujas plosīja mirušos). Daudzos mītos parādās arī noteiktas valkīras, piemēram, Brunhilde vai Sigruna. Atsevišķās dziesmās valkīras ir varoņu iemīļotās.
Valkīras parādās "Sāgā par Njalu", kur auž kara tīklu no cilvēku zarnām un dzied "Derruda dziesmu" (jeb "Valkīru dziesmu").
Daļu mirušo karotāju dvēseļu saņēma Odins, daļu — Freija. Valkīras uzskata par Odina meitām, taču viņu vecāki bieži bija mirstīgie. Valkīras bija nemirstīgas un neievainojamas, kamēr vien palika jaunavas.
Grūti precīzi nošķirt valkīras no nornām (piemēram, Skulda ir gan valkīra, gan norna).
Bergers
Bergers (de, no berg — 'kalns'; sieviešu dzimtē Bergere) vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Dzelzsdivīzija
Dzelzsdivīzija (vācu: Eiserne Division), sākotnēji Dzelzsbrigāde, bija Vācijas algotņu karaspēks Latvijas brīvības cīņu laikā, ko izveidoja no demobilizētās Vācijas Impērijas 8. armijas kareivjiem un brīvprātīgiem algotņiem. Tā bija pazīstamākā vācu brīvkorpusu daļa un viena no labāk apmācītajām un kaujasspējīgākajām karaspēka daļām Baltijā 1919. gadā. Tās ietekmīgākais komandieris bija majors Jozefs Bišofs un tā sastāvēja no trīs kājnieku pulkiem, jātnieku pulka, artilēristiem ar 32 lielgabaliem, kā arī speciālās vienības. Dzelzdivīzija bija 6. rezerves korpusa sastāvā, kas atradās Ziemeļu armijas (Armee Oberkommando Nord, AOK Nord) pakļautībā, taču reāli darbojās aizvien autonomāk. 1919. gada 8. oktobrī Dzelzsdivīzijā skaitījās 11 200 kareivji un virsnieki, 2000 kavalēristi, 311 ložmetēji, 36 lielgabali, 26 mīnmetēji. Kopā uzturu saņēma 18 000 cilvēku.
Dzelzsbrigāde
1918. gada 29. novembrī Veimāras republikas pilnvarotais pārstāvis Augusts Vinnigs un vācu kareivju centrālā padome piespieda Vācijas 8. armijas vadību dot atļauju izveidot brīvprātīgo brigādi aizsardzībai pret Sarkanās armijas 7. armiju un Rietumu armiju, kas 25. novembrī sāka uzbrukumu sabrūkošās vācu armijas vienībām, kas atkāpās bez ievērojamas pretestības izrādīšanas. Līdz 9. decembrim brigādē bija pieteikušies 1500 vācu karavīri no aptuveni 100-150 tūkstošiem 8. armijas karavīru.
Lai arī daudziem no Vācijas armijas demobilizētajiem kareivjiem peļņas un zemes iespējas Latvijā bija vilinošās, daudziem vairāk interesēja iespēja turpināt karu un militārus piedzīvojumus. Šajā laikā Vācijā un tās okupētajās Austrumu teritorijās izveidojās daudzas brīvkorpusu vienības, kas vērsās pret sociāldemokrātu vadīto Vācijas republiku. Strauja brīvprātīgo ieplūšana sākās februārī. Ja var ticēt fon der Golcam, dažādo vācu un vācbaltiešu vienību kopskaits 1919. gada vasarā sasniedza 30-40 000 kareivju. Līdz 1919. gada aprīļa mēnesim Kurzemē bija sapulcināti apmēram 6000 vācu brīvprātīgo.
Viens no brīvprātīgajiem, Ernsts fon Salomons atmiņās raksta: “Mēs bijām cīnītāju grupa, apreibuši ar visām pasaules kaislībām; pilni ar iekāri, līksmojoši dusmās. Ko mēs gribējām, mēs nezinājām, un ko mēs zinājām, to mēs negribējām! Karš un piedzīvojumi, aizrautība un iznīcība. Neskaidrs spēks cēlās visā mūsu būtībā un dzina mūs uz priekšu.”
Pēc sakāves Cēsu kaujās 1919. gada 26. jūnijā Dzelzsdivīzija pārgāja Latvijas Pagaidu valdības (A. Niedras kabinets) pakļautībā — divīzijas personālsastāvs nezaudēja savu Vācijas pavalstniecību, apgāde un algas palika Vācijas armijas ziņā.
Pēc 3. jūlijā noslēgtā Strazdumuižas pamiera noteikumiem sakautajiem vācu spēkiem nekavējoties bija jāpārtrauc jebkāda kara darbība, izņemot cīņu pret Padomju Krievijas bruņotajiem spēkiem, kā arī jāatstāj Rīga (tuvākajā laikā arī pārējā Latvijas teritorija). Tā vietā 21. septembrī Dzelzsdivīzija iekļāvās jaunizveidotajā Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijā.
Dzelzdivīzijas sastāvs Bermonta-Avalova pakļautībā (1919. gada 25. oktobrī)
Komandieris: majors Jozefs Bišofs, ģenerālštāba virsnieks: hauptmanis Bīze (Biese)
Personības
Dzelzsdivīzijas sastāvā dienēja vairākas personas, kuras kā karavīri kļuva plaši pazīstami Otrā pasaules kara laikā, to vidū Heincs Guderians un Evalds fon Kleists.
K (nozīmju atdalīšana)
K ir latīņu alfabēta burts, kas var apzīmēt arī:
Saldūdens
Saldūdens ir ūdens, kur izšķīdušo sāļu saturs ir mazāks nekā 0,05%. Saldūdens sastopams upēs, ezeros, ledājos, pazemes ūdeņos. Galvenais saldūdens avots ir atmosfērā esošo ūdens tvaiku nokrišņi — lietus, sniegs.
Pieeja tīram saldūdenim ir kritisks nosacījums daudzām dzīvo organismu sugām, tai skaitā cilvēkam. Tikai 3% uz Zemes esošā ūdens ir saldūdens un aptuveni 2/3 šī saldūdens atrodas ledājos un mūžīgā sasaluma zonā. Lielākā daļa no atlikušā 1% ir pazemes ūdeņi un tikai 0,3% ir atkusis virszemes saldūdens. Ezeros atrodas septiņas astotdaļas visa virszemes saldūdens, bet lielākā daļa no atlikušā saldūdens ir purvos un ļoti neliela daļa — upēs. Atmosfērā atrodas aptuveni 0,04% saldūdens.
Saldūdens baseinos izveidojusies īpaša dzīvnieku un augu valsts, kas citos apstākļos nespēj izdzīvot. Tikai neliela daļa ūdenī dzīvojošo organismu spēj dzīvot gan sālsūdenī, gan saldūdenī.
2008. gada Dakaras rallijs
2008. gada Dakaras rallijs bija ieplānots kā 30. Dakaras rallijs. Ja tas nebūtu atcelts, tas sāktos Lisabonā,, dotos cauri Eiropai un Āfrikai, un beigtos , Dakarā, Senegālā. Startam bija pieteikti 245 motocikli, 20 kvadricikli, 205 automašīnas un 100 kravas automašīnas. Kopā 570 ekipāžas no 50 dažādām valstīm piedalītos rallijreidā, par 60 ekipāžām vairāk nekā 2007. gadā. Sakarā ar drošības draudiem no teroristiskām organizācijām un franču ģimenes bojāeju 2007. gada decembrī, Mauritānijā, rallijs tika atcelts. Par to tika paziņots preses konferencē dienu pirms rallija sākuma, plkst. 14:00 pēc Latvijas laika.
Ceļš
Sacīkste sākums bija paredzēts Lisabonā (Portugāle), bija plānots, ka braucēji dosies cauri Spānijai, Marokai, Rietumsahārai, Mauritānijai, un visbeidzot, Senegālai. Kopējais maršruta garums būtu 9273 kilometri, no kuriem 4309 būtu ātrumposmi. 13. janvārī bija ieplānota atpūtas diena.
Mustvē
Mustvē (et) ir pilsēta un pašvaldība Igaunijas austrumos, Jegevas apriņķī pie Peipusa ezera. Pilsētā ir vairāk nekā 1300 iedzīvotāju no kuriem puse ir igauņi, puse — krievi. Attālums līdz Tallinai — 174 km.
NA
NA var būt:
Dinaburg FC-2
Dinaburg-2 bija Latvijas futbola komanda no Daugavpils; Dinaburg FC rezervistu klubs.
Dinaburg-Zemessardze ir šī komandas nosaukums 2006. gadā, jo tajā gadā Dinaburg FC rezervistu klubs apvienojās ar FK Zibens/Zemessardze.
AL
AL var būt:
Latvijas Grand Prix
Latvijas Grand Prix ir svīdveja Grand Prix izcīņa, kas notiek Daugavpilī, Latvijā. Līdz šim visas Grand Prix izcīņas notikušas Latvijas spīdveja centra trasē, kuras garums ir 373 m.
Pirmoreiz Latvijas Grand Prix notika 2006. gadā, tajā uzvarēja amerikānis Gregs Henkoks, kas kopumā Latvijas Grand Prix ir uzvarējis trīs reizes. Augstāko sasniegumu starp Latvijas sportistiem ir guvis Kjasts Puodžuks, kas 2014. gadā sasniedza pusfinālu un ieņēma 5. vietu.
Sākotnēji 2014. gada Latvijas Grand Prix bija paredzēts rīkot Biķernieku trasē, Rīgā, tomēr laikapstākļu dēļ dienā, kad bija jānotiek Grand Prix izcīņai Rīgā, sacensību norise tika pārcelta uz Daugavpili, kur posms tika aizvadīts nākamajā dienā.
CA
CA var nozīmēt:
Sports Spānijā
Spānijas sportā 20. gadsimta otrajā pusē ir dominējis futbols. Citi populāri sporta veidi ir basketbols, teniss, riteņbraukšana, rokasbumba, motoru sports, ūdenssports, golfs un slēpošana. Spānijā arī ir notikušas vairākas starptautiskas sacensības tādas kā 1992. gada vasaras olimpiskās spēles Barselonā un 1982. gada FIFA Pasaules kauss. Ar Rafaela Nadala uzvaru Vimbldonā, futbola izlases izcīnītās trofejas Euro 2008 un 2010. gada FIFA Pasaules kauss un Karlosa Sastres triumfu Tour de France vēl nesen, dažas avīzes raksta, ka Spānija izbauda tādus kā sporta "Zelta gadus", līdzīgus spāņu 17. gadsmitam, kad viņi dominēja glezniecībā un literatūrā.
Futbols
Futbols ir vispopulārākais sporta veids Spānijā. La Liga vai Primera División (Spānijas līga) ir viena no augstāk novērtētajām futbola divīzijām un uzskata, ka tā būs viena no pasaules labākajām sacensībām. Veiksmīgas komandas Eiropas sacensībās ir Madrides "Real", "Barcelona", "Sevilla", "Villarreal" un "Valencia". Madrides "Real" un "Barcelona" ir dominējušas La Liga ilgu laiku tās vēsturē, un ir radījuši ciešu konkurenci. Madrides "Real" tiek uzskatīts par vienu no veiksmīgākajiem klubiem Eiropā, uzvarot 9 reizes UEFA Čempionu līgā, gandrīz visos pārējos UEFA klubu turnīros vismaz vienreiz un La Liga 31 reizi. 2009. gadā FC Barcelona izdevās uzvarēt La Liga un UEFA Čemponu līgā. Citas komandas tādas kā "Sevilla" un "Valencia" arī ir uzvarējušas prestižos turnīros kā, piemēram, UEFA kausā, attiecīgi 2006.-2007. un 2004. gadā.
Spānijas futbola izlase veiksmīga un ir kvalificējusies FIFA Pasaules kausa finālturnīram divpadsmit reizes kopš 1930. gada. Tomēr viņiem vēl ne reizi nav uzvarējuši tajā; viņu labākais rezultāts ir bijusi ceturtā vieta 1950. gadā. Viņu rezultāti Eiropas čempionātos ir daudz labāki. Viņi bija čempioni 1964. gadā, otrie 1984. gadā un čempioni vēlreiz 2008. gadā. Spānija divreiz ir izcīnījusi medaļas Olimpisko spēļu futbola turnīrā. Viņi ieguva sudraba medaļas Sidnejā 2000. gada vasaras olimpiskajās spēlēs un zeltu 1992. gada vasaras olimpisko spēļu laikā Barselonā.
Jauniešu izlase ir bijusi diezgan veiksmīga pēdējā desmitgadē. U-20 izlase ir uzvarējusi FIFA Pasaules jauniešu čempionātā 1999. gadā un ir palikusi otrā 1985. un 2003. gadā. U-17 izlase bija otrie trīs reizes un palika trešie 1997. gadā FIFA U-17 Pasaules kausā.
Basketbols
Basketbols ir populārs sporta veids Spānijā. Spānijas ACB ir viena no spēcīgākajām Eiropas baskebola līgām. Spāņu komandas, tādas kā Madrides "Real", FC Barcelona un Badalonas "Joventut", ir uzvarējušas starptautiskos čempionātos, tādos kā Eirolīga vai Eirokauss.
Spānijas basketbola izlase ir sasniegusi augstas vietas starptautiskos turnīros, pirmo reizi uzvarot 2006. gada Pasaules čempionātā un sešas reizes paliekot otrajā vietā Eurobasket. Komanda ieguva sudraba medaļas 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Teniss
Spānijai ir vairāki tenisa čempioni, kuri pierāda sevi māla kortu turnīros, tādos kā Roland Garros.
Piedevām Spānija ir trīs reizes uzvarējusi Deivisa kausā (2000, 2004, 2008).
Rafaels Nadals tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem spāņu tenisistiem. Viņš ir uzvarējis Francijas Atklātajā čempionātā četras reizes pēc kārtas. Pēc tolaik pirmās pasaules raketes Rodžera Federera pieveikšanas, Nadals ieguva Vimbldonas čempionāta trofeju un kļuva tikai par otro spānieti, kuram tas ir izdevies. Viņš arī uzvarēja 2009. gada Austrālijas Atklātajā čempionātā, kļūstot par pirmo spāņu vīrieti, kuram tas ir izdevies. Nadals arī ieguva zelta medaļu 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā, Ķīnā. Kopš 2008. gada 18. augusta viņš ir pasaules pirmā rakete.
Ievērojamākie tenisisti ir Rafaels Nadals, Davids Ferers, Karloss Moija, Huans Karloss Ferero, Feliciano Lopess, Fēlikss Mantila, Fernando Verdasko, Alberto Berasategi, Karloss Kosta, Serhi Brugera, Alberts Kosta, Alekss Koretja, Končita Martinesa, Aranča Sančesa Vikario, Emilio Sančess, Manuels Santana un Nikolass Almagro.
Rokasbumba
Spānijas Liga ASOBAL ir viens no spēcīgākajiem rokasbumbas turnīriem Eiropā. Dažas Spānijas komandas, tādas kā BM Ciudad Real, FC Barcelona Handbol un Portland San Antonio, ir uzvarējušas vai bijušas finālistes EHF Čempionu līgā.
1900. gados vīriešu Spānijas handbola izlase ir bijusi regulāra fināliste stiprākajos starptautiskajos turnīros. Viņi ieguva bronzas medaļas 1990. gada Pasaules čempionātā un uzvarēja 2005. gada Pasaules čempionātā, turpretim ieguva sudraba medaļas 2006. gada Eiropas čempionātā. Vēlāk izlase ieguva bronzas medaļas Pekinas Olimpiskajās spēlēs.
Motoru sports
Spānijā ik gadu rīko trīs MotoGP posmus:, un. Parasti tos apmeklē daudz cilvēku. Pašlaik MotoGP augstākajā klasē piedalās trīs Spānijas pārstāvji: Horhe Lorenco, Danijs Pedrosa un Tonijs Eliass. Pazīstamākie bijušie braucēji ir Alekss Kriviljē, Sete Živernau, Horhe Martiness, Sito Ponss un Anhels Njeto.
Riteņbraukšana
Riteņbraukšana Spānijā ir bijis svarīgs sporta veids kopš 1940. gadiem. Vuelta a España (Spānijas tūre) ir viena no svarīgākajām riteņbraukšanas sacensībām pasaulē kopā ar Tour de France (Francijas tūre) un Giro d'Italia (Itālijas tūre) daudzdienu velobraucienime.
Vairāki Spānijas riteņbraucēji ir uzvarējuši Tour de France, tie ir Federiko Bahamontess, Pedro Delgado, Oskars Pereiro, Alverto Kontadors un Karloss Sastre. Visveiksmīgākais spāņu riteņbraucējs ir Migels Indurains. Viņš uzvarēja Tour de France piecas reizes pēc kārtas periodā starp 1991. un 1995. gadu. 2008. gada 27. jūlijā Sastre kļuva par septīto un trešo pēc kārtas spāni, kurš ir uzvarējis Tour de France kopvērtējumā.
Golfs
Golfs ir kļuvis populārs spāņu vidū. Spānijā ir vairāki golfa laukumi, kas ir izvietoti dažādās valsts daļās. Tie ir Sanroka, Sotogrande, Valderama un Alkaidesa. Spānijā norisinājās 1997. gada Raidera kauss.
Spāņu golferis Severiano Baljesteross divreiz uzvarēja US Masters un trīsreiz Britu atklātajā čempionāta.
Ūdenspolo
Spānijas ūdenspolo izlase nav sveša pasaules elitei šajā sporta veidā. Līdz šim 1990. gadu desmitgadē paliek kā īpaši veiksmīga Spānijas izlasei. Galvenie sasniegumi ir sudraba medaļa 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs un zelta medaļa 1996. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Ielas hokejs
Ielas hokeju spēlē profesionāli sportisti. Spānijas izlase pašlaik ieņem 4. vietu pasaules izlašu rangā.
Basku un valensiešu pelota
Basku pelota un valensiešu pilota ir tradicionāli spāņu sporta veidi. Šī sporta veida turnīri ir trinquete, Trofeu Individual Bancaixa, Circuit Bancaixa, raspall singles championship un raspall team championship.
Slēpošana
Slēpošana ir populārs sporta veids. Agrāk sporta veids bija attīstības stadijā ekonomisku iemeslu dēļ. Taču Spānijas ekonomikas uzlabošanās palīdzēja kļūt par aktīvu sporta veidu. Tā ir kļuvusi reāla un mūsdienās trīs miljoni slēpotāju pieprasīja slēpošanas vietu attīstību, kuras ir bijušas modernizētas pēdējos gados. Spānijā atrodas vistālākā slēpošanas vieta (Sierra-Nevada) Eiropas dienvidos. Slēpošana ir viens no iecienītākajiem Spānijas karaliskās ģimenes sporta veidiem.
SN
SN var būt:
Spānijas politika
Spānijas politika ir valsts politiskā sistēma, ko nosaka 1978. gada konstitūcija. Spānija ir demokrātiski parlamentārās pārstāvības konstitucionālā monarhija, kur valsts galva ir monarhs, bet daudzpartiju iekārtas valsts valdības vadītājs ir valdības prezidents. Izpildvara ir piešķirta valdībai. Centrālā likumdošanas vara ir piešķirta parlamentam ar divām palātām. Tiesu vara ir neatkarīga no izpildu un likumdošanas varām.
Politiskā attīstība
Pēc ģenerāļa Franko nāves 1975. gadā, kurš valdīja kopš Spānijas pilsoņu kara beigām 1939. gadā, tika atjaunota parlamentārā demokrātija. 1978. gada konstitūcijā tika noteikts, ka Spānija ir parlamentāra monarhija ar ik pēc 4 gadiem vēlētu divpalātu parlamentu Cortes Generales (Cortes), kas valsts vadīšanu uztic valdības prezidentam (ekvivalents premjerministram). pasākumā, kas pazīstams ar nosaukumu "23-F", sadumpojušās drošības spēku apakšvienības sagrāba Cortes un mēģināja radīt militāristu valdību. Tomēr lielais vairums bruņotajos spēkos palika lojāli pret karali Huanu Karlosu, kurš izmantoja savu personīgo autoritāti un bruņoto spēku virspavēlnieka konstitucionālās tiesības, lai apturētu valsts apvērsuma mēģinājumu bez asins izliešanas.
1982. gada oktobrī Spānijas Sociālistiskā strādnieku partija (PSOE) Felipes Gonsalesa Markesa vadībā guva pilnīgu uzvaru, iegūstot absolūto balsu vairākumu gan Deputātu kongresā, gan Senātā. Gonsaless un PSOE valdīja nākamos 13 gadus. Šajā laikā Spānija pievienojās NATO un Eiropas Kopienai. Spānija radīja jaunus sociālos likumus un plaša mēroga uzlabojumus infrastruktūrā, kā arī izglītības, veselības un nodarbinātības programmas. Lai gan arodbiedrības spēcīgi apstrīdēja liberalizācijas politiku, tā lielā mērā tika īstenota. Šajā laika posmā valsts masveidā tika modernizēta, kļūstot par ekonomiski attīstītu, kulturāli daudzveidīgu, mūsdienīgu atvērtu sabiedrību.
1996. gadā Hosē Marijas Asnara Tautas partija (PP) saņēma vairāk balsu nekā citas partijas, iegūstot gandrīz pusi no Kongresa vietām. Asnars attīstīja tālāku ekonomikas liberalizāciju ar privatizācijas programmu, darba tirgus reformu un pasākumiem, kas domāti konkurences palielināšanai atsevišķos tirgos, sevišķi telekomunikācijās. Aznara pirmā termiņa laikā Spānija kvalificējās Eiropas Savienības ekonomiskajai un monetārajai savienībai. Šajā periodā Spānija kopā ar Savienotajām Valstīm un citām NATO dalībvalstīm piedalījās militārajās operācijās bijušajā Dienvidslāvijā. Spānijas lidmašīnas piedalījās gaisa karā pret Serbiju 1999. gadā un Spānijas bruņoto spēku un policijas personāls ir iekļauts starptautisko miera uzturēšanas spēku Bosnijā (IFOR, SFOR) un Kosovā (KFOR) sastāvā.
Premjerministrs Asnars un PP uzvarēja atkārtotajās vēlēšanās 2000. gada martā, iegūstot absolūto vairākumu abās parlamenta palātās. Šis mandāts ļāva Asnaram izveidot valdību, ko neapgrūtināja koalīcijas veidošana, kas bija raksturīgi viņa agrākajai pārvaldei. Kā premjerministrs Asnars bija nelokāms transatlantisko attiecību un kara pret terorismu atbalstītājs. Pirms 2004. gada vēlēšanām PP nosauca pirmo viceprezidentu Mariano Rahoju par viņa kā Tautas partijas kandidāta aizstājēju.
Tomēr 2004. gada vēlēšanās ar 11. marta teroristu bumbu uzbrukumu atskaņām Madridē PP zaudēja Spānijas Sociālistiskajai strādnieku partijai (PSOE) un tās līderim Hosē Luisam Rodrigesam Sapatero. Pēc tam, kad tika nodrošināts dažu mazākuma partiju atbalsts, Rodrigess Sapatero tika izvēlēts par premjerministru. Viņš sastādīja Spānijā pirmo valdību, kurā bija vienāds skaits vīriešu un sieviešu dzimuma ministru. Šajā periodā Spānijas ekonomika turpināja attīstīties, tika pieņemti jauni sociālie un kultūras likumi un ārpolitikas virziens kļuva vēl paneiropeiskāks.
2008. gada vispārējās vēlēšanās ar lielu balsu skaitu, bet ne ar vairākumu, premjerministrs Sapatero un PSOE tika ievēlēti atkārtoti. Viņš tika ievēlēts par premjerministru 11. aprīlī ar 169 balsīm par, 158 pret un 23 atturoties. 2008. gada ekonomiskajai krīzei sekojošie mēneši radīja smagus zaudējumus ekonomikā.
Karaļnams
Spānijas 1978. gada konstitūcijas 3. pantā noteikts, ka "Spānijas valsts politiskais modelis ir parlamentārā monarhija". Spānijas 1978. gada konstitūcijas 56. pantā noteikts, ka:
Spānijas 1978. gada konstitūcijas 62. pantā noteikts, ka karalim ir saistoši:
a) apstiprināt un izsludināt likumus;
b) sasaukt un atlaist Cortes Generales un izziņot vēlēšanas;
c) izziņot referendumu;
d) piedāvāt Valdības prezidenta kandidātu un, pēc vajadzības, to nozīmēt vai atcelt no amata;
e) iecelt un atlaist valdības locekļus;
f) izdot Ministru padomes apstiprinātus dekrētus, piešķirt civilos un militāros amatus, apbalvojumus un atzinības;
g) būt informētam par valstiskiem jautājumiem un, kad vien viņš uzskata par piemērotu, šajā nolūkā vadīt Ministru padomes sanāksmes;
h) veikt Bruņoto spēku augstāko komandēšanu;
i) izmantot tiesības, lai dāvātu apžēlošanu;
j) veikt Karalisko mācību iestāžu augstāko aizbildnību;
Spānijas 1978. gada konstitūcijas 63. pantā noteikts, ka:
Izpildvara
Izpildvara Spānijā ir Ministru kabineta rokās (es). To vada valdības prezidents (premjerministrs), ko izvirza karalis, apstiprina parlamenta apakšpalātas balsojot un pēc tam ieceļ karalis. Kad kandidāts ir ticis izvirzīts, viņam jāiegūst balsu vairākums apakšpalātā, to nesaņemot, tiek veikts otrs balsojums, kurā viņam ir nepieciešams savākt tikai visvairāk balsu. Premjerministrs nosauc pārējos kabineta locekļus, kurus pēc tam ieceļ karalis. Premjerministrs vada visas valdības darbību. Valdības prezidents var nosaukt arī dažādus viceprezidentus (lai gan tas viņam nav saistoši). Vēl ir arī Spānijas Valsts padome, kas ir valdības augstākā padomdevēja iestāde.
Likumdevēja vara
Valsts līmenī Spānija ievēl likumdevēju varu Cortes Generales (burtiski: Galvenās tiesas), kas sastāv no divām apakšpalātām — Deputātu kongresa (Congreso de los Diputados) un Senāta (Senado). Kongress un senāts darbojas viena laika termiņos, kas maksimāli ilgst četrus gadus.
Starp abām palātām ir divas būtiskas atšķirības. Pirmā ir ievēlēšanas veids. Abu ievēlēšanas pamatā ir provinces. Vietu skaits kongresā tiek piešķirts proporcionāli iedzīvotāju skaitam. Tomēr tas tiek darīts tikai pēc tam kad katrai provincei (izņemot Ceuta un Melilla) ir divi pārstāvji. Tā rezultātā mazākām provincēm ir nedaudz lielāka pārstāvniecība. Piemēram, no vismazākās provinces — Sorias ar elektorātu 78531 ievēl 2 kongresa locekļus (vai 1 uz katriem 39265 vēlētājiem), tajā pat laikā no Madrides — lielākās, ar 4458540 balsstiesīgajiem, ievēl 35 kongresa locekļus (vai 1 uz katriem 127387 balsstiesīgajiem). Senāta locekļi tiek ievēlēti no provincēm. Izmantotās vēlēšanu sistēmas ir atšķirīgas: kongresam — ar slēgtiem partiju sarakstiem un senātam — tas tiek ievēlēts ar daļēju apvienību balsojumu. Bez tam dažus senatorus ieceļ autonomas likumdevējas iestādes. Ar dažiem izņēmumiem, katrs likums tiek apstiprināts ar kongresa balsojumiem. Senāts var mainīt vai noraidīt likumus, bet kongress var neņemt vērā šos labojumus.
Tiesu vara
Spānijā tiesu varu realizē profesionāli tiesneši un miertiesneši un tā sastāv no dažādām tiesām, kas ir atkarīgas no Tiesu varas noteikumiem un no tā, kas jāiztiesā; visaugstākā tiesa Spānijas tiesas struktūrā ir Spānijas Augstākā tiesa. Tiesu varas lomu regulē Spānijas tiesnešu varas vispārējā padome, kuras priekšsēdētājs ir arī Spānijas Augstākās tiesas priekšsēdētājs. Skatīt arī Audiencia Nacional.
Kālija fluorīds
Kālija fluorīds (KF) ir cieta, kristāliska viela. Tas ir fluorūdeņražskābes kālija sāls. Tas dažreiz ir sastopams dabā, minerāla karobijīta veidā. Kālija fluorīda šķīdumi korodē stiklu, jo fluorīdjoni kopā ar silīciju veido šķīstošus fluorsilikātus. Šis process gan notiek lēnāk nekā ar fluorūdeņražskābi.
Kālija fluorīdu dažreiz lieto organiskajā ķīmijā, lai no hlorogļūdeņražiem iegūtu fluorogļūdeņražus. Šādas reakcijas parasti notiek polāru šķīdinātāju vidē.
2006. gada Pasaules čempionāts basketbolā
2006. gada Pasaules čempionāts basketbolā bija 15. Pasaules čempionāts basketbolā. Čempionāts norisinājās Japānā no līdz. To kopīgi organizēja Starptautiskā Basketbola Federācija (FIBA), Japānas Basketbola Asociācija (JABBA) un 2006. gada Pasaules čempionāta organizācijas komiteja. Par Pasaules čempioniem kļuva Spānijas izlase, kas finālā ar 70:47 pārspēja Grieķiju.
Komandas
2005. gada novembrī četras izlases saņēma FIBA ielūgumus uz čempionātu: Itālija, Puertoriko, Serbija un Melnkalne un Turcija.
Grupu turnīrs
Visi spēļu laiki pēc vietējā laika (UTC +09:00)
BE
BE var būt:
Biznesa vadības koledža
Biznesa vadības koledža (BVK) ir 2003. gadā dibināta pirmā līmeņa profesionālās augstākās izglītības iestāde, kas nodrošina tālmācībā iegūstamu pirmā līmeņa profesionālo augstāko izglītību latviešu un krievu valodā.
Jehvi
Jehvi (et) ir pilsēta Igaunijas ziemeļaustrumos, Austrumviru apriņķa administratīvais centrs. Pilsētas tiesības ieguvusi 1938. gadā, bet 1960. gada iekļauta Kohtla-Jerves pilsētas sastāvā. Padomju industrializācijas periodā ziemeļaustrumu Igaunijas pilsētas piedzīvoja būtisku migrācijas vilni no citām PSRS republikām, tāpēc igauņu iedzīvotāju īpatsvars Jehvē ir tikai viena trešdaļa no iedzīvotāju kopskaita.
1991. gadā Jehvi atguva patstāvīgas administratīvas vienības statusu un kļuva par apriņķa centru. Jehvi atrodas 10 km attālumā no Kohtla-Jerves, 21 km attālumā no Sillamē, 29 km attālumā no Pisi, 32 km attālumā no Kivieli, 48 km attālumā no Narvas un 165 km attālumā no valsts galvaspilsētas Tallinas.
Pirmsākumi un viduslaiki
Rakstu avotos Jehvi pirmoreiz minēta 1241. gadā dāņu zemes taksācijas grāmatā (la). Šajā dokumentā un arī vēlāk Jehvi nosaukums rakstīts lejasvācu dialektā, kā Gewe. Ap 1250. gadu Jehve tika izvēlēta par Dāņu Igaunijas draudzes apgabala centru, kas noteica Jehves turpmāko nākotni. Rakstiskos avotos Jehvi draudzes apgabals pirmoreiz minēts 1354. gadā, savukārt Jehves Miķeļa baznīca — 1367. gadā, kad tā tika nodedzināta krievu karaspēka gājienā uz Virumā. Pēc uzbrukuma baznīca tika atjaunota un, vienlaikus, izveidota par fortificētu cietoksni, kļūdama par nozīmīgu atbalsta punktu aizsardzības līnijā starp Peipusa ezeru un Somu jūras līci.
1491. gadā baznīcas rakstu avotos parādās arī Jehvi muiža, tolaik Narvas cietokšņa pakļautībā. Pēc Livonijas kara muiža kādu laiku atradās Zviedrijas karaļnama pakļautībā, bet kopš 1617. gada kļuva par privātu īpašumu.
Satiksmes mezgla izveidošanās
Būtisks lūzums Jehvi attīstībā notika 1782. gadā, kad Saktpēterburgas-Rēveles pasta ceļš, kas agrāk stiepās gar Somu jūras līča krastu, tika novirzīts uz iekšzemi caur Jehvi. Vienlaikus no Jehvi atzarojās arī pasta ceļš uz Tērbatu un Rīgu, tādejādi Jehvi kļuva par nozīmīgu satiksmes tranzītmezglu starp Krievijas Impērijas galvaspilsētu un rietumeiropu. Šajā pašā gadā Jehvi tika uzbūvēta arī zirgu pasta stacija. 18. gadsimta beigās Jehvi muiža bija izaugusi līdz nelielas apdzīvotas vietas apmēriem un šeit dzīvoja aptuveni 100 cilvēku — draudzes kalpotāji, zemnieki, pasta stacijas ierēdņi, muižas ļaudis. Jehvi praktizēja ārsts, darbojās citu profesiju pārstāvji — drēbnieks, kurpnieks, krodzinieks, dzirnavnieks u.c.
Pamazām Jehvi sāka veidoties par reģionālu tirdzniecības centru. Pirmais gadatirgus Jehvi tika sarīkots 1825. gadā, vienlaikus tika atvērtas arī pastāvīgas tirdzniecības vietas un veikali.
1869. gadā cauri Jehvi pagasta teritorijai tika būvēts Tallinas-Sanktpēterburgas dzelzceļs un pēc Jehvi muižas īpašnieka Igelstrēma pieprasījuma 3 km attālumā no muižas centra 1870. gadā tika ierīkota Jehvi dzelzceļa stacija.
Sakarā ar 1889. gada tiesu sistēmas reformu Jehvi kļuva par Alutaguzes tiesu apgabala centru.
Pārkrievošanas uzsākšana
Krievijas Impērijas uzsākta Baltijas pārkrievošanas kampaņa 19. gadsimta beigās skāra arī Jehvi. Toreizējais Igaunijas gubernators Sergejs Šahovskis, kvēls pārkrievošanas politikas piekritējs ieverēji Jehvi izveidot par krievu pareizticības un kultūras cietoksni Igaunijas guberņā. 1888. gadā Jehvi tika uzbūvēta krievu skola, kas pēc pāris gadiem nonāca tiešā izglītības ministrijas pakļautībā. 1895. gadā skolā tika atklāts skolotāju seminārs, kas sagatavoju pagasta skolotājus apmācībai krievu valodā. Šajā pašā gadā Jehvi tika pabeigta arī krievu Augšāmcelšanās pareizticīgā baznīca. Jehvi atradās Baltijas guberņu pareizticīgo brālības sēdeklis.
Saskaņā ar 1897. gada tautas skaitīšanas datiem, Jehvi dzīvoja 828 cilvēku. Pilsētā bija divas baznīcas, trīs dzirnavas, ap 30 veikalu, alus brūzis un spirta dedzinātava, kā arī krogs. Jehvi darbojās brīvprātīgo ugunsdzēsēju un Atturībnieku biedrība.
Neatkarīgajā Igaunijas republikā
1917. gadā pēc Februāra revolūcijas un Krievijas pagaidu valdības izdotā likuma par ciematu tiesībām Jehvi radās iespēja paaugstināt savu administratīvo statusu. Jehvi šis jautājums izraisīja vispārēju sajūsmu un atbalstu. Pagasta sanāksmē no 777 balsstiesīgajiem tikai 4 neatbalstīja pilsētas tiesību pieprasīšanu Jehvi. Tomēr Viru apriņķa zemes sanāksme norādīja, ka pilsētas tiesību pieprasīšana Jehvi politiski nestabilajā laikā varētu būt pārāk sarežģīts uzdevums, tāpēc tā aprobežojās vien ar ciemata statusa atbalstīšanu.
1918. gada 1. martā Jehvi ienāca vācu karaspēks un palika pilsētā līdz 26. novembrim. No 1918. gada 6. decembra līdz 1919. gada 16. janvārim pilsētu kontrolēja Igaunijas darba komūna.
Pēc Igaunijas republikas de facto nostiprināšanās Jehvi ciemats aktīvi turpināja virzīt savas ambīcijas, 1919. gada 12. jūlijā nākot klajā ar priekšlikumu par Alutaguzes apriņķa dibināšanu, tādējādi cerot, ka par šāda jauna apriņķa centru automātiski tiks izraudzīta Jehvi, kas kopš 1889. gada bija Alutaguzes tiesa apgabala centrs. No 9 nākamā apriņķa pagastiem Jehvi iniciatīvu atbalstīja visas pašvaldības, taču pēdējā brīdī kandidatūru uz apriņķa pilsētas statusa iegūšanu iesniedza arī Narva.
1920. gada 15. septembrī valdības oficiālajā vēstnesī Riigi Teatajas (Valsts vēstnesis) tika izziņots likums "par Valgas un Alutaguzes apriņķu izveidošanu", kurā par Alutaguzes apriņķa centru tika noteikta Narva. Sakarā ar pretestību, ko rīkojumam izrādīja lielākā daļa apriņķa pagastu, likums 1921. gada aprīlī tika daļēji atcelts (likuma daļa, kas attiecās uz Alutaguzes apriņķi).
Igaunijas republikas periods iezīmēja aktīvu Jehvi attīstību. 1923. gadā tika uzbūvēta vidusskola, 1929. gadā pamatskola un cietes fabrika. 1930. gadā tika pabeigta universālveikals Saigi celtniecība. Dzelzceļa stacija tika pārvietota blakus ciemata centram. Individuālo māju celtniecība paplašinājās no Narvas šosejas apkaimes līdz Rakveres un Sompas ielu rajoniem. Jehvi sabiedriskās dzīves aktivitāti raksturo fakts, kas 1936. gadā pilsētā aktīvi darbojās 32 sabiedriskās organizācijas un dibinājumi.
Viens no galvenajiem jaunās pilsētas uzdevumiem bija pilsētas domes ēkas celtniecība. Tika iecerēts veidot piebūvi bijušajai zirgu pasta stacijai, taču sakarā ar 1940. gada notikumiem iecere palika nerelizēta. 1940. gada 17. jūnijā pilsētā ienāca sarkanās armijas karaspēks.
Otrais pasaules karš
1943. gada 3. augustā bijušajā konfirmācijas ēkā izcēlās ugunsgrēks un uguns stipra vēja dēļ ātri sāka izplatīties uz blakus celtnēm. Kopumā uguns izpostīja 92 dzīvojamās ēkas un 129 palīgceltnes, respektīvi aptuveni vienu trešo daļu pilsētas. Nākamie smagie postījumi radās sākoties sarkanās armijas kontruzbrukumam un gaisa aviācijas uzlidojumiem, taču visbūtiskākie postījumi pilsētai tika nodarīta vērmahta karaspēka atkāpšanās laikā, kad 1944. gada 18. septembra naktī tika uzspridzināta dzelzceļa stacija, vidusskola, muižas ēka, alus brūzis, kā arī tika aizdedzinātas ēkas dzelzceļa stacijas tuvumā.
Kopumā Otrā pasaules kara laikā Jehvi no 350 ēkām tika sagrautas vai nodedzinātas 250 ēkas.
Pēckara gadi
Pēc kara, 1945. gadā, Jehvi bija palikuši tikai 800 iedzīvotāju. 1946. gadā netālu no Jehvi tika atklāta slānekļa ieguves šahta Nr. 2, kas veicināja tūlītēju iedzīvotāju skaita pieaugumu. Lielākā daļa pienācēju bija migranti no citiem PSRS reģioniem, pamatā no Krievijas, Ukrainas, Baltkrievijas. Jehvi teritoriju sāka apbūvēt ar viena līdz divu stāvu strādnieku tipa daudzdzīvokļu mājokļiem.
Mainījās arī Jehvi administratīvi teritoriālā situācija. 1949. gadā tika nodibināts Jehvi apriņķis, kas gadu vēlāk tika reorganizēts par Jehvi rajonu. Taču turpmākās administratīvi teritoriālās reformas noveda pie Jehvi pilsētas tiesību zaudēšanās.
Slānekļa ieguves attīstības plāns paredzēja visas reģiona pilsētas apvienot vienā administratīvā veidojumā. Ar PSRS Ministru padomes 1961. gada 20. oktobra rīkojumu Nr. 418 "Par nepieciešamajiem mēriem sakarā ar vienota administratīvā centra izveidi slānekļa baseina teritorijā" tikā pārņemti Jehvi rajona, Jehvi pilsētas un Ahtmes pilsētas īpašumi un aktīvi un nodoti Kohtla-Jerves pilsētai. Jehvi savas pilsētas tiesības zaudēja 1960. gada 5. novembrī.
Kohtla-Jerves sastāvā
Pēc iekļaušanas Kohtla-Jerves sastāvā Jehvi mikrorajons tika attīstīts atbilstoši tipiskas padomju pilsētas pilsētbūvniecības priekštatiem, apbūves stilistikai un mērogam. 70. gadu sākumā Narvas šosejā tika uzbūvēta grupa piestāvu dzīvojamo namu pēc tipveida projekta. Industriālā mājokļu būves politika jau 1969. gadā Jehvi mikrorajona iedzīvotāju skaitu bija palielinājusi līdz 14 000.
1978. gadā tika atklāta Oktobra pils — mikrorajona sabiedriskais un kultūras centrs.
1977. gadā daļa bijušās Jehvi pilsētas teritorijas tika pārveidota atsevišķā Kohtla-Jerves mikrorajonā — Jehvi-Ahtmē.
Pilsētas tiesību atjaunošana
Jehvi pilsētas tiesību atjaunošanas jautājums dienas kārtībā nonāca līdz ar pārmaiņu procesu uzsākšanos visā PSRS teritorijā. Šo procesu paātrināja 1989. gada 24. jūlijā Igaunijas PSR Augstākajā padomē pieņemtais administratīvo reformu likums. Tā paša gadā rudenī tika savākti vairāk kā 1000 vietējo iedzīvotāju parakstu, kas aicināja atjaunot Jehvi pilsētas tiesības.
1991. gada 23. augustā, līdz ar PSRS notikušā Augusta puča izgāšanos Igaunijas Republikas Augstākā padome nekavējoties atcēla PSRS laikā pieņemtos tiesiskos aktus, citu starpā arī par Jehvi pilsētas iekļaušanu Kohtla-Jerves sastāvā, līdz ar to faktiski de jure atzīstot gan Jehvi 1938. gadā iegūtās pilsētas tiesības, gan Jehvi kā Austrumviru administratīvo centru. 1992. gada 2. februārī norisinājās Jehvi pilsētas pašvaldības vēlēšanas, kurās Jehvi pilsētas atjaunošanas komitejas bloks ieguva 10 no 18 Jehvi pilsētas domes vietām. 1992. gada 17. jūnijā Igaunijas Republikas Austākās Padomes prezidijs ar oficiālu lēmumu izsludināja Jehvi pilsētas pašpārvaldes atjaunoto statusu. 1992. gadā Jehvi dzīvoja ap 16 400 iedzīvotāju, taču līdz ar slānekļa ieguves dramatisku kritumu nākamajos 10 gados strauji samazinājās ne tik vien tieši slānekļa industrijā iesaistīto pilsētu, bet arī bijušo "guļamrajonu", t.i. Jehvi iedzīvotāju skaits.
Jehvi pilsētas sociālo un ekonomisko klimatu no citām reģiona pilsētām atšķir tās apriņķa pilsētas statuss. Jehvi koncentrējas reģiona finanšu, ekonomiskās un kultūras aktivitātes. Tās iedzīvotāju skaits 2012. gadā bija 12 750.
Ģeogrāfija
Jehvi pilsēta atrodas Jehvi augstienes ziemeļaustrumu malā, vietā, kur no Kohtla-Jerves uz austrumiem stiepjas kaļķakmens paugurvalnis un strauji mainot virzienu pagriežas uz dienvidiem.
Uz ziemeļiem no vaļņa atrodas ūdeņiem bagāta zemo purvu zona, kurā izvietojušies mitri lapu koku meži. Vietām sastopamas atsevišķas bērzaudzes, kas mijas ar pārpurvotām pļavām.
Uz dienvidiem no smilšakmens vaļņa reljefs pakāpeniski pieaug. Šeit sastopamas auglīgas karbonātaugsnes (rendzīnas), kas rada labvēlīgus priekšnoteikumus lauksaimniecībai.
Administratīvais dalījums
Jehvi pašvaldības sastāvā ietilpst Jehvi pilsēta un vairāki tuvējie ciemi:
Etimoloģija
Viena no populārākajām, taču kļūdainākajām Jehvi vārda skaidrojuma versijām ir tā līdzība ar igauņu lietvārdu jõhvikas (dzērvene). Lingvistiski šāda saistība nav pamatota.
20. gadsimta 30. gados novadpētnieks H. Kurba piedāvāja savu Jehvi vietvārda skaidrojumu, saistot to ar vārdu jõevesi (upes ūdens), pamatojot to ar faktu, ka cauri Jehvi kādreiz tecējis strauts, viena no Pihajegi (et) upes pietekām.
Savukārt somu lingvists L. Ketunens par Jehvi vietvārda pamatu izvēlējās igauņu lietvārdu jõhv (zirga astrs), kas mūsdienās ir viens no izplatītākajām Jehvi vietvārda izcelsmes skaidrojumiem. Šāds skaidrojums sasaucas ar faktu, ka Jehvi apkaime pirmskristietības laikmetā bija nozīmīga pagāniskā svētvieta, bet zirga astrs bija somugru tautās pazīstams pagānisko rituālu talismans.
Ekonomika
Salīdzinot ar Kohtla-Jervi Jehvi ir mazāk industrializēta pilsēta un tās ekonomika balstīta galvenokārt uz pārstrādes rūpniecību, tirdzniecību, pakalpojumiem.
Jehvi darbojas ap 15 vidēji lieli uzņēmumi, galvenokārt pārtikas pārstrādes ražotnes, kas nodarbina ap 1000 darba ņēmēju. Jehvi ir attīstīta tirdzniecība un pakalpojumu nozare, savus pakalpojumus piedāvā daudzu komercbanku vietējās filiāles: A/S Sampo, A/S Nordea, A/S Swedbank, A/S SEB.
Nozīmīgākie Jehvi pārtikas pārstrādes uzņēmumi ir:
Transports
Jehvi ir nozīmīgs transporta mezgls. Pilsētu administratīvās teritorijas robežās šķērso valsts nozīmes autoceļš Nr. 1 Tallina—Narva (pēc Eiropas autoceļu numerācijas — E 20), kā arī tam pieslēdzas valsts nozīmes autoceļš Nr. 3 Jehvi—Tartu—Valga (pēc Eiropas autoceļu numerācijas — E 264 Jehvi — Tartu — Valga — Valka — Valmiera — Inčukalns).
Jehvi šķērso dzelzceļa līnija Tallina—Narva.
Jehvi pilsēta uztur integrētu pilsētas sabiedriskā transporta tīklu ar kādreiz vienotās Kohtla-Jerves pilsētas daļām. 2012. gadā spēkā bija 12 autobusu maršruti. Regulāra pasažieru autobusu satiksme tiek nodrošināta arī ar citām Austrumviru apriņķa pilsētām: Narvu, Sillamē, Kivieli u.c., kā arī lielākajām Igaunijas pilsētām — Tallinu, Viljandi, Tartu, Otepē, Veru, Rakveri, Valgu.
Jehvi autoostā apstāšanos veic arī vairāki starptautisko autobusu maršrutu autobusi (uz Sanktpēterburgu, Pleskavu, Rīgu)
Kultūra un izglītība
Jehvi pilsēta ir Austrumviru apriņķa kultūras centrs. Šeit atrodas daudzas kultūras iestādes, mākslas galerijas, muzeji. 1978. gadā celtajā Oktobra pilī, kas līdz 1994. gadam atradās slānekļa ieguves uzņēmuma Eesti Põlevkivile pakļautībā, 2005. gadā Igaunijas Kultūras ministrijas, Jehvi pašvaldības, celtniecības firmas AS FKSM (vēlāk YIT Ehitus AS), kā arī Igaunijas valsts koncertapvienības Eesti Kontserdi sadarbībā tika pārbūvēta par Jehvi koncertzāli — nacionālas nozīmes kultūras infrastruktūras objektu, ap kuru mūsdienās koncentrējas visas ziemeļaustrumu Igaunijas kultūras dzīve.
Bibliotēkas
Jehvi pašvaldībā darbojas trīs bibliotēkas: Jehvi centrālā bibliotēka, Jehvi filiālbibliotēka un Tammiku bibliotēka.
Izglītības iestādes
Jehvi atrodas viena pamata izglītības iestāde — Jehvi krievu pamatskola, kā arī divas vidējās mācību iestādes — Jehvi ģimnāzija (igauņu) un Jehvi krievu ģimnāzija.
Attīstīta interešu izglītība — mūzikas skola, sporta skola, mākslas skola, jauniešu interešu un hobiju centrs.
Jehvi darbojas Igaunijas uzņēmējdarbības universitātes filiāle ar studiju programmu igauņu un krievu valodā.
Sadraudzības pilsētas
Jehvi ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām: