cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aklais Valentīns
Uzvaras (1659-1660)
Savu ievērojamāko uzvaru Lībeka partizāni izcīnīja ap 1659. gada Jāņiem Bauskas apkaimē, netālu no Lietuvas robežas, kur Lībeka un Švarckofa korpuss ievilināja slazdos no Vidzemes atvesto ap 1000 vīru lielu Zviedrijas armijas korpusu ģenerāļa Fabiana fon Aderkasa vadībā. Kaujā krita ap 300 zviedru kareivju, aptuveni tikpat krita gūstā. 1659. gada 23. jūlijā Lībeka partizāni ieņēma Jelgavu, nogalināja un sagūstīja ap 200 zviedru kareivju, atbrīvoja sagūstītos Kurzemes hercoga padomniekus, sabojāja pils lielgabalus un aizejot uzspridzināja pils vārtus. Šajā kaujā krita Švarckofs un pulka vadība pilnībā nonāca Lībeka rokās. Jau nākamajā dienā partizāni uzbruka Rīgai, izlaupot linu un labības noliktavas, kā arī lopu kūtis Pārdaugavā. Vasaras beigās Kurzemē ieradās Polijas armijas papildspēki, kas pamazām, piedaloties arī Lībeka partizāniem, izdzina no pilīm Zviedrijas karaspēku.
1660. gada 3. maijā tika noslēgts Olivas miera līgums un 9. jūlijā Kurzemē atgriezās sagūstītais hercogs Jēkabs. Taču pilnīgs miers Kurzemē vel neiestājās, jo Polijas karaspēks atteicās atstāt ieņemtās pilis un nodot tās atpakaļ hercoga pārvaldījumā. Rezultātā izcēlās sadursmes starp Lībeka partizāniem un Polijas karaspēku. Tikai 31. augustā poļi atdeva Jelgavas pili, bet pilnībā no Kurzemes izvācās tikai 1665. gadā. 1660. gada 25. septembrī hercogs Johanam Lībekam "par drošsirdīgo dienestu Mūsu prombūtnes laikā" uz mūžīgiem laikiem izlēņoja Bērzes muižu pie Dobeles ar 28 zemniekiem, un dāvināja 30 000 guldeņus naudā.
Karš pret Krieviju
1662. gadā Lībeks un daļa citu pulka dragūnu iestājās Polijas karaļa dienestā. Pulks piedalījās cīņās pret krieviem pie Pleskavas un Polockas. Johans Lībeks krita 1664. gada maijā kaujā pie Polockas. 1669. gadā viņa mirstīgās atliekas tika pārapbedītas Bauskas baznīcā.
Latviešu virtuve
Latviešu virtuve ir latviešiem raksturīgo ēdienu un to gatavošanas īpatnību kopums, kas veidojies dažādu ģeogrāfisku un vēsturisku apstākļu ietekmē.
Latviešu virtuvē galvenokārt ietilpst zivis, rudzi, kartupeļi, kvieši, mieži, kāposti, sīpoli, olas un cūkgaļa, piens, biezpiens, skābais krējums, siers un citi vietējie lauksaimniecības produkti. Latviešu virtuvi ietekmējusi arī no citu valstu virtuve, īpaši vācu virtuve. Sens latviešu virtuves ēdiens ir vārīti pelēkie zirņi ar ceptu speķi un sīpoliem.
Latviešu nacionālajos ēdienos izmanto vietējās garšvielas, piemēram, dilles, vai arī citas garšvielas, bet nelielos daudzumos, tādēļ tie nav asi vai piparoti, izņemot gadījumus, kad kā garšviela tiek izmantots ķiploks. Piemēram, mērces no skābā krējuma un ķiplokiem, ko pievieno pie dažādiem ēdieniem, tostarp, to var ēst ar tā saucamajiem "ķiploku grauzdiņiem", kas tiek gatavoti no rupjmaizes. Kurzemē tika un tiek gatavoti sklandrauši — kartupeļu mīklas "groziņi" ar burkānu pildījumu. Latviešu virtuvē ir iecienītas arī zupas, parasti no dažādiem dārzeņiem un gaļas. Arī piena zupas ir populāras. Pavasarī — skābeņu zupa, ko pasniedz ar vārītu olu. Vasarā — aukstā biešu zupa. Vasaras/rudens sezonā tiek lietoti dažādi dārzeņi, salāti, zaļie lociņi, gurķi, dilles, pētersīļi, un daudzi citi dārzeņi: bietes, burkāni, kolrābji, kabači, rutki, ķirbji, un citi. Sezonā vārītās sālsūdenī cūku pupas (vāra ar visu mizu) ir īpašs gardums, ja piedzer klāt rūgušpienu. Jaunās, mīkstās cūku pupas ir garšīgas arī, ja tās grilē (grilē ar visu mizu). Zivis arī ir neatņemama latviešu virtuves sastāvdaļa. Kūpinātas zivis ir iecienīta un garšīga delikatese. Kūpinājumi kopumā ir raksturīgi latviešu virtuvei (piemēram, auksti kūpinātas vai karsti kūpinātas zivis, vai cūkgaļa, vai kūpinātas vistas).
Vēsture
Vidzemes iedzīvotāju 12. gadsimta ēdienus savā 1798.—1799. gada darba „Vidzemes senatne” (Die Vorzeit Livlands) otrās daļas V. nodaļā „Latviešu dzīve” aprakstīja Garlībs Merķelis:
Ap 12. gadsimtu Latvijas teritorijā no Austrumeiropas ienāca kāposti, bet 17. gadsimtā — burkāni un bietes. Latviešu ēdienu un dzērienu (skābputras un medus) aprakstu 17. gadsimtā pirms kartupeļu audzēšanas sākšanas Kurzemes un Zemgales hercogistē sniedza vācu literāts Rozins Lentilijs:
17. gadsimta otrajā pusē Kurzemes hercoga Jēkaba Ketlera galmā Latvijas teritorijā pirmo reizi ēšanai pagatavoja un pasniedza kartupeļus, tomēr līdz pat 18. gadsimta otrajai pusei tos pārsvarā audzēja muižu dārzos kā košumaugus. Latviešu zemnieku vidū attieksme pret kartupeļiem līdz pat 19. gadsimtam bija noraidoša un tos dēvēja par „velnāboliem”, kas zemei atņemot spēku. Tomēr 19. gadsimtā saimniecībā radošos grūtību dēļ kartupelis ienāca arī latviešu zemnieku dārzos un virtuvē.
Par pirmo latviski izdoto pavārgrāmatu uzskata Rubenes draudzes mācītāja un grāmatu izdevēja Kristofa Hardera no vācu valodas pārtulkoto 334 lapaspuses biezo „Tā pirmā pavāru grāmata no vāces grāmatām pārtulkota” (Ta pirma Pawaru Grahmata no Wahzes Grahmatahm pahrtulkota), ko viņš 1795. gadā iespiedis savā Rubenes mācītājmuižā. Grāmata bija paredzēta muižu pavāriem, kas lielākoties bija latviešu zemnieki un labi neprata vācu valodu. Gadu vēlāk, 1796. gadā, J. F. Stefenhāgena tipogrāfijā latviski tiek iespiesta 452 lappuses bieza pirmā oriģinālā pavārgrāmata „Latviska pavāru grāmata; muižas pavāriem par mācību visādus kungu ēdienus gārdi vārīt un sataisīt” (Latwiska Pawaru=Grahmata; Muiſßas=Pawareem par Mahzibu wiſſadas Kungu Ehdeenus gahrdi wahriht un ſataiſiht), ko bija sācis veidot Lestenes mācītājs Fridrihs Hazimirs Urbāns, bet pēc viņa nāves pabeidzis Jelgavas mācītājs un literārs Matiāss Stobe.
Līdz pat 20. gadsimta sākumam latviešu un lībiešu pamatnodarbošanās bija zemkopība un zvejniecība, tādēļ visas izejvielas galvenokārt ieguva pašu saimniecībās. Uztura pamatu veidoja pašcepta rupjo rudzu miltu maize un dažādi vārīti ēdieni — labības izstrādājumi, pākšaugi, sakņu un dārzeņu viras ar piena, gaļas vai tauku piedevām. Uztura papildināšanai mežos lasīja sēnes un ogas. Jūras piekrastē dzīvojošajiem nozīmīga vieta uzturā bija zivīm. Zvejoja reņģes, brētliņas, mencas, butes u.c. zivis. Reņģes parasti vārīja pienā kopā ar sīpoliem, dažkārt vēra uz iesmiem un cepa uz oglēm. Pēcāk tās iztīrīja, iesālīja un žāvēja. Butes galvenokārt žāvēja dūmos. Īpaša nozīme uzturā bija siļķēm, ko tirgos iepirka mucām. Pa gadu apēda 2—3 mucas siļķu. Rudenī kāva lopus — cūkas, teļus, jērus u.c. Gaļu pa ziemu noēda, nedaudz atstājot tikai smagākiem vasaras darbiem — talkām un siena pļaujai.
Vasarā galvenais uzsvars bija uz ēdieniem, kurus gatavoja no piena — piena zupas ar putraimiem, kartupeļiem un klimpām, kā arī putraimu, zirņu un pupu putras. Launagā ēda biezpienu ar kaņepēm, piedzerot rūgušpienu, paniņas vai sutnes. Vārīja un sēja sieru no biezpiena, olām un krējuma.
Gaļas ēdieni
Daudzi gaļas ēdieni tika gatavoti no cūkas gaļas, asinīm, zarnām un kuņģa. No cūku aknām un sviesta gatavoja pastēti, ko parasti ēda kā auksto uzkodu ar rudzu rupjmaizi (mūsdienās dažreiz arī ar baltmaizi) un marinētiem vai skābētiem gurķiem. No lopu zarnām, pieejamajiem graudiem un saknēm gatavoja dažādas desas. Uz Ziemassvētkiem gatavoja cūku ribiņas vai cūkgaļas desiņas, ko ēda ar sautētiem kāpostiem un sīpolu mērci.
Saldie ēdieni
Pirms cukura ienākšanas latviešu virtuvē, par saldiem ēdieniem parasti sauca to, kas nebija ne skābs, ne sāļš, piemēram, svaigu pienu, ko parasti dzēra raudzētu, svaigus kāpostus, ko parasti ēda skābētus un pat svaigu vārītu gaļu, ko parasti uzturā lietoja sālītu un kūpinātu. Raksturīgi latviešu virtuves saldie ēdieni:
Sens latviešu deserts ir arī gogelmogels, kas gatavots no saputotām svaigām lauku olām, kam pievieno cukuru (olu baltumus puto atsevišķi līdz stingrām putām). Zemenes, upenes, mellenes, dzērvenes — iecienītas ogas, ko ēd svaigas, vai arī izmanto dažādos desertos. Zemenes gatavo ar pienu vai putukrējumu.
Mūsdienu latviešu virtuve
Mūsdienu latviešu virtuvē ir ēdieni, kas ievērojami atšķiras no tiem, kuri tikuši ēsti pirms vairākiem gadsimtiem zemnieku saimniecībās. Ēdiena proporciju lielums un kaloriju sabalansēšana ir individuāla, bet kopumā var teikt — arī mūsdienās latviešu ēdieni ir garšīgi un veselīgi.
Tiek uzskatīts, ka pusdienu maltīte tradicionāli sastāv no trim ēdieniem — zupas, pamatēdiena un no saldā ēdiena, bet tikai retu reizi kāds vispār ēd visus šo trīs ēdienus vienlaicīgi. No zupām vispopulārākās ir dārzeņu zupas, frikadeļu zupas, piena zupas, vai citas. Zupas gandrīz vienmēr papildina ar nelielu daudzumu skābā krējuma. Siltajā gadalaika ēd auksto zupu, kas pagatavota no kefīra un marinētām bietēm, pie zupas piekož rudzu maizi. Kā pamatēdiens iecienīta ir cūkgaļas karbonāde, kotletes, ko gatavo no maltas cūkgaļas un liellopu gaļas, vai — cūkgaļas cepetis, vai zivis. Kā piedevas ēd ceptus vai vārītus kartupeļus, vai griķus, un skābētus vai sautētus (štovētus) kāpostus. Saldos ēdienus dažreiz gatavoto no ķīseļa (piemēram, auksta mannas biezputra ķīselī vai kafijas krēms ķīselī). Iecienītāka ir debesmanna vai ābolkūka ar dzērvenēm, vai biezpienkūka.
Dažreiz cep plānās vai biezās pankūkas, kuras ēd ar krējumu, ievārījumu vai medu. Vakariņās mēdz būt biezpiens, sautēti vai svaigi dārzeņi, omlete, rūgušpiens, kefīrs, maize.
Plaši lietoti latviešu virtuves ēdieni ir rupjmaize (parasti ar piedevām: sviestu vai aknu pastēti, skābētu vai marinētu gurķi, vai speķa šķēli, vai biezpienu, vai medu, vai ievārījumu, u.tml.), ķiploku grauzdiņi, dārzeņu zupas, grūbu zupa, skābeņu zupa u.c. zupas (parasti pasniedz ar skābo krējumu, izņemot tā saucamo auksto zupu), siļķe un citas zivis, parasti pasniedz ar kartupeļiem un dārzeņu salātiem, šprotes — speciāli gatavotas mazas zivtiņas, tās parasti gatavo rūpnieciski, dažādi sieri, tostarp Jāņu siers, kas tiek gatavots uz Jāņiem, kur katrai namamātei ir sava recepte tā pagatavošanai, dažreiz tiek lietotas ķimenes Jāņu siera gatavošanā, bet ne vienmēr, rūgušpiens, biezpiens, kartupeļu pankūkas, ko parasti pasniedz ar skābo krējumu, kartupeļi (cepti vai vārīti) ar gaļu un skābētiem kāpostiem, vai štovētiem skābētiem kāpostiem, cūkas ribiņas, asinsdesa, gaļas kotletes, ko gatavo no maltas cūkas un liellopu gaļas, sēņu mērce, parasti ar vārītiem kartupeļiem un dārzeņu salātiem, pīrādziņi, piparkūkas, rabarberu kūka, ābolkūka, ābolu un brūkleņu ievārījums, upeņu ievārījums, tomātu un gurķu salāti ar zaļajiem lociņiem, dillēm un skābo krējumu, debesmanna — deserts, kas gatavots no ogām un mannas, pēc vārīšanas to saputo ar mikseri, maizes zupa (deserts, kas gatavots no rupjmaizes, žāvētiem augļiem). Pasniedz ar saputotu saldo krējumu. Īpašs deserts ir tā saucamās "peldošās salas", kas tiek gatavotas no saputota olu baltuma.
Eiropas Savienības politika
Eiropas Savienības pārtikas kvalitātes shēmās patlaban iekļauti 6 latviešu tradicionālās virtuves ēdieni un Latvijas izcelsmes produkti — salinātā rudzu rupjmaize, sklandrausis, Carnikavas nēģi, Latvijas lielie pelēkie zirņi, Jāņu siers un Rucavas baltais sviests.
Pirmais no Eiropas Savienības shēmās iekļautajiem Latvijas pārtikas produktiem bija sklandrausis, kura pieteikumu iekļaušanai pārtikas kvalitātes shēmā „Produkti ar garantētām tradicionālām īpatnībām” 2011. gada 13. decembrī Eiropas Komisijai nosūtīja 6 Kurzemes saimnieču biedrība „Zaļais novads”. 2013. gada 11. oktobrī ar regulu Nr. 978/2013 Eiropas Komisija šo pieteikumu apstiprināja, Eiropas Savienības līmenī atzīstot sklandrausi par produktu ar garantētām tradicionālām īpatnībām.
2012. gada 11. oktobrī Eiropas Komisijai nosūtīja pieteikumu ar cukuru vai miltu plaucēšanu saldinātā rupjmaizes paveida — salinātās rudzu rupjmaizes — iekļaušanai tajā pašā „Produkti ar garantētām tradicionālām īpatnībām” shēmā, ko 2014. gada 8. janvārī ar regulu Nr. 12/2014 Eiropas Komisija arī apstiprināja.
Trešais ES shēmās un pirmais „Aizsargātu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu reģistrā” iekļautais Latvijas produkts ir Carnikavas nēģi, kura pieteikumu Eiropas Komisijai nosūtīja 2013. gada 11. septembrī, bet apstiprināja 2015. gada 13. februārī ar regulu Nr. 269/2015.
Raitis Sinkēvičs
Raitis Sinkēvičs (dzimis Jelgavā) ir latviešu ekonomists un bijušais profesionālais bokseris.
Vecuma grupa līdz 18 gadiem
2007. gada Latvijas čempionātā R. Sinkēvičs debijā junioru grupā ieņēma 2. vietu, bet jau pēc gada, kad divu vasaru laikā pieņēmās svarā par 17 kilogramiem, ieguva savu pirmo titulu karjerā, uzvarot Latvijas junioru čempionātu svara kategorijā līdz 75 kg. 2007. gadā piedalījās pieaugušo prestižajā Gee Bee turnīrā Helsinkos, Somijā, iegūstot bronzas godalgu, pusfinālā zaudējot 2004. gada Atēnu Olimpisko spēļu piektās vietas ieguvējam alžīrietim Nabli Kasselu. Tajā pašā gadā Eiropas junioru čempionātā Somborā, Serbijā, R. Sinkēvičs ieņēma 9. vietu. 2008. gadā startēja 2. Latvijas olimpiādē, iegūstot sudraba godalgu.
Pieaugušo vecuma grupa (elite)
2009. gada martā Jelgavā, uzvarot Latvijas čempionātā pieaugušo grupā, kļuva par otro "Madaras" bokseri, kam ir izdevies iegūt valsts titulu pieaugušo grupā. 2010. gada Latvijas čempionātā sasniedzis pusfinālu, taču pusfināla pēc mediķu slēdziena tika konstatēts rokas lūzums, kas liedza viņam pabeigt cīņu līdz galam, tādējādi ieņemot 3. vietu. 2011. gada Latvijas čempionātā izcīnījis 2. vietu. Nedēļu pēc čempionāta Latvijas Boksa federācija Raiti izsauca uz ikgadējo starptautisko Gee Bee turnīru, kurā R. Sinkēvičs debitēja jau 2008. gadā. R.Sinkēvičam pusfinālā pretī bija jāstājas ar 2008. gada Pekinas olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvēju Kenetu Eganu. 2013. gada 1. vieta Latvijas čempionātā 91 kg svara kategorijā.
Personīgā dzīve
Augstāko izglītību ekonomikā ieguvis Baltijas Starptautiskajā akadēmijā. Kopš 2010. gada ir attiecībās ar Latvijas Republikas pilsoni Ilonu un 2020. gada jūlijā kļuvis par tēvu kopīgai meitai.
16. trolejbusu maršruts (Rīga)
16. trolejbusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta trolejbusu maršruts, kas kursē no Šmerļa līdz Pļavniekiem.
16. trolejbusu maršruts ir vienīgais Rīgas trolejbusu maršruts, kurš nebrauc uz Rīgas centru.
16. trolejbusu maršruta kopējais garums ir 21,140 km. Virziena Šmerlis — Pļavnieki kopējais garums ir 10,808 km, bet virziena Pļavnieki — Šmerlis kopējais garums ir 10,332 km.
Darbdienās pa 16. trolejbusu maršrutu kursē 6 trolejbusi, bet brīvdienās — tikai 3 trolejbusi.
16. trolejbusu maršrutu apkalpo RP SIA "Rīgas Satiksme" 1. trolejbusu parks.
No 2021. gada 22. maija uz nenoteiktu laiku sakarā ar Austrumu maģistrāles būvniecību maršruts virzienā uz Pļavniekiem tika novirzīts no G. Zemgala gatves uz Vaidavas ielu.
Maršruts
Virzienā Šmerlis — Pļavnieki trolejbusi brauc pa šādām ielām: Šmerļa iela, Brīvības gatve, Lielvārdes iela, Aizkraukles iela, apgriešanās pirms Aizkraukles ielas un Dzērbenes ielas krustojuma, Aizkraukles iela, Tālivalža iela, Kastrānes iela, Ieriķu iela, Gustava Zemgala gatve, Dzelzavas iela, Nīcgales iela, A. Deglava iela, A. Saharova iela un Katlakalna iela.
Virzienā Pļavnieki — Šmerlis trolejbusi brauc pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, A. Deglava iela, Nīcgales iela, Dzelzavas iela, Vaidavas iela, Kastrānes iela, Tālivalža iela, Aizkraukles iela, apgriešanās pirms Aizkraukles ielas un Dzērbenes ielas krustojuma, Aizkraukles iela, Lielvārdes iela un Brīvības gatve.
Gaigals
Gaigals (sieviešu dzimtē Gaigale) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
16. trolejbusu maršruts (Rīga)
Pieturvietas
.
16. trolejbusu maršrutā pavisam kopā ir 46 pieturas. Virzienā Šmerlis — Pļavnieki ir 23 pieturas, bet virzienā Pļavnieki — Šmerlis ir 24 pieturas.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā '''1. trolejbusu parks (Ganību dambī) — Pļavnieki''' trolejbusi brauc pa šādām ielām: Ganību dambis, Pulkv. Brieža iela, Kalpaka bulvāris, K. Valdemāra iela, Raiņa bulvāris, Marijas iela, A. Čaka iela, Stabu iela, Avotu iela, A. Deglava iela, A. Saharova iela un Katlakalna iela.
Virzienā Pļavnieki — '''1. trolejbusu parks (Ganību dambī)''' trolejbusi brauc pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, A. Deglava iela, Avotu iela, Stabu iela, A. Čaka iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Kalpaka bulvāris, Pulkv. Brieža iela, Ganību dambis un Dambja iela.
Maršruta ar mainītu virzienu pieturvietas
Bet virzienā Pļavnieki — '''1. trolejbusu parks (Ganību dambī)''' ir 26 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Akadēmiķa Mstislava Keldīša iela (pārdēvēta par Brāļu Kaudzīšu iela )
Purvciems-2 (pārdēvēta par  Purvciems  )
Poliklīnika (pārdēvēta par Dzelzevas iela )
Veikals Minska (pārdēvēta par Nīcgales iela )
Kinoteātrs Teika (pārdēvēta par Zemitāna laukums )
Akadēmijas iela (pārdēvēta par Dzērbenes iela )
Nākotnes iela (pārdēvēta par Krustabaznīcas iela )
FIFA Klubu Pasaules kauss
FIFA Klubu Pasaules kauss (en), agrāk zināms kā FIFA klubu pasaules čempionāts (FIFA Club World Championship), ir starptautisks futbola turnīrs, kurā sacenšas labākie klubi no sešām kontinentālajām konfederācijām. Turnīru organize FIFA, un kopš 2005. gada tas notiek katru gadu izvēlēties pasaules čempioni.
Pirmais šāds turnīrs notika 2000. gadā Brazīlijā. Pirms tam nozīmīgākās starpkonfederāciju klubu sacensības bija Starpkontinentālais kauss (zināms arī kā Eiropas un Dienvidamerikas kauss vai Toyota cup), kurš pēdējos gados vienmēr notika Japānas galvaspilsētā Tokijā, un tajā sacentās tikai divi klubi — UEFA Čempionu līgas uzvarētājs no Eiropas un Copa Libertadores uzvarētājs no Dienvidamerikas.
Otrais turnīrs 2001. gadā bija paredzēts Spānijā. Bija plānots, ka tajā piedalīsies 12 komandas, bet šis turnīrs tika atcelts vairāku iemeslu dēļ, galvenokārt FIFA sadarbības partnera International Sports and Leisure finansiālā sabrukuma dēļ. Sākotnēji tas tika pārcelts uz 2003. gadu, bet arī toreiz tas netika noorganizēts. Vēlāk FIFA vienojās ar UEFA un CONMEBOL, kā arī Starpkontinentālā kausa sponsoriem Toyota par abu sacensību apvienošanu. Līdz ar to atjaunotais Klubu pasaules čempionāts norisinājās 2005. gada decembrī Japānā. Nākamie trīs turnīri arī norisinājās Japānas pilsētā Jokohamā, bet vēlāk tie notika arī Apvienotajos Arābu Emirātos un Marokā.
Pašreizējais formāts paredz, ka turnīrā piedalās visu šešu kontinentālo konfederāciju nozīmīgāko klubu turnīru uzvarētāji, kā arī rīkotājvalsts čempioni, kas sacensības sāk izslēgšanas spēlē, par tiesībām spēlēt ceturtdaļfinālā tiekoties ar Okeānijas (OFC) labāko komandu.
Olīvkoks
Eiropas olīvkoks (Olea europaea) ir olīvaugu dzimtas augs. Tā augļi, olīvas, tiek izmantotas olīveļļas iegūšanai un uzturā. To uzskata par vienu no senākajiem kultūraugiem. Galvenokārt tas tiek kultivēts Vidusjūras reģionā. 2017. gadā visvairāk olīvas tika ievāktas Spānijā. Nākamās lielākās valstis pēc novākto olīvu daudzuma bija Grieķija, Itālija, Turcija, Maroka, Ēģipte, Tunisija, Portugāle un Sīrija.
Olīvkoki ir mūžzaļi koki vai krūmi, kuru augstums var sasniegt 20 metrus. Ražu sāk iegūt 10-20 gadus kopš koka iestādīšanas, spējīgs ražot augļus vairākus simtus gadu. Selekcijas ceļā ir iegūtas daudzas olīvkoku šķirnes, kas galvenokārt atšķiras pēc to augļu krāsas un kvalitātes. Olīvas var būt zaļas, melnas, sārtas, violetas un pat baltas. Augļi nogatavojas 4—6 mēnešu laikā. Tajos ir 15—40% eļļas (augļa mīkstumā līdz 75%). No viena koka sezonas laikā iegūst vidēji 20 kilogramus olīvu.
Izmantošana
Eiropas olīvkoks tiek kultivēts, lai iegūtu tā augļus — olīvas —, kā arī koksni un olīvlapas. Aptuveni 90% no visām novāktajām olīvām izmanto, lai tālāk iegūtu olīveļļu, bet pārējās pārdod kā galda olīvas. Olīvas ir viens no Vidusjūras reģiona virtuves “trīsvienības” produktiem. Pārējie divi ir kvieši un vīnogas.
Olīvas dala trīs grupās pēc to krāsas — zaļajās, sārtajās un melnajās olīvās. Krāsu nosaka olīvu nogatavošanās pakāpe. Zaļās olīvas tiek novāktas pirms ir sācies nogatavināšanās process, sārtās novāc nogatavošanās cikla sākumā, bet melnās olīvas iegūst, ka auglis jau ir pilnībā nogatavojies.
Pļaviņas
Pļaviņas ir pilsēta Aizkraukles novadā, Daugavas labajā krastā lejpus Aiviekstes ietekas. Robežojas rietumos ar Klintaines pagastu, ziemeļos ar Aiviekstes pagastu, dienvidos aiz Aiviekstes ir Krustpils pagasts, aiz Daugavas — Sēlpils pagasts. Pilsētu šķērso autoceļš Rīga—Daugavpils, kuram aiz pilsētas ziemeļu robežas uzbūvēts apvedceļš. Sākas autoceļi uz Gulbeni un  uz Ērgļiem. Pļaviņas šķērso arī dzelzceļa līnija Rīga - Krustpils un sākas dzelzceļa līnija uz Gulbeni.
Daba
Pilsēta atrodas vietā, kur Austrumlatvijas ledāja mēles kušanas ūdeņi pārrāva Sēlijas paugurvalni, izveidojot senleju. Pļaviņas atrodas šīs senlejas malā 8 km garā joslā Daugavas labajā krastā — Viduslatvijas zemienes Lejasdaugavas senlejas galā, pilsētas gals iestiepjas Austrumlatvijas zemienes Aronas paugurlīdzenumā Aiviekstes labajā krastā pie tās ietekas Daugavā. Starp Gostiņiem un Pļaviņām Daugavā ietek Skanstupīte ar pieteku Maiļupīti.
Vēsture
Tagadējo Pļaviņu un bijušās Stukmaņu muižas apkaime bijusi apdzīvota jau ap 3. gadsimtu, par ko liecina arheoloģiskie izrakumi Lokstenes pilskalnā, kā arī izrakumi 6 km no Pļaviņām Oliņkalna pilskalnā. Ziņas par Pļaviņām ir no Poļu—zviedru kara laika, kad pie Aiviekstes ietekas Daugavā atradusies zviedru kara nometne un uzceltas skanstis. Šie zviedru laika nocietinājumi ir saglabājušies līdz mūsu dienām.
Pļaviņas savu nosaukumu ieguvušas no zemnieka mājām, kas šeit atradušās. 19. gadsimta beigās Stukmaņu pagastā dažus kilometrus augšpus Stukmaņiem sāka veidoties apdzīvota vieta. Gadsimtu mijā tajā atradās krogs, Stukmaņu stacija un daži veikali, kas apkalpoja 1894. gadā būvēto stikla fabriku un dolomīta dedzinātavu. Taču, kad 1902. gadā tika atklāta Stukmaņu—Valkas dzelzceļa līnija, pilsētas attīstība bija nodrošināta. Pirmā pasaules kara laikā šīs ražotnes tika nopostītas, taču pēc kara Pļaviņu izaugsme turpinājās.
Miesta statusu Pļaviņas ieguva 1922. gadā, bet pilsētas tiesības — 1927. gadā. No 1949. līdz 1959. gadam Pļaviņas bija Pļaviņu rajona centrs. 1956. gadā Pļaviņām pievienoja Gostiņu pilsētu. 1960. gadā pilsētai pakļāva Aiviekstes ciemu, izveidojot Pļaviņu lauku teritoriju, kas pastāvēja līdz 1975. gadam, kad ciemu atjaunoja. 1977. gadā Pļaviņām pievienoja daļu Klintaines ciema teritorijas. 2009. gadā Pļaviņas kļuva par jaunizveidotā Pļaviņu novada centru un bija viena no tā administratīvajām teritorijām. 2021. gadā Pļaviņas novadu pievienoja Aizkraukles novadam.
Cilvēki
Pļaviņās dzimuši:
Mazais plankumainais skunkss
Mazais plankumainais skunkss (Spilogale pygmaea) ir neliels skunksu dzimtas (Mephitidae) plēsējs, kas pieder plankumaino skunksu (Spilogale) ģintij.
Mazais plankumainais skunkss ir endēmiska suga Meksikai, kas dzīvo tikai šaurā joslā Klusā okeāna piekrastē. To var sastapt no jūras līmeņa līdz 1630 metriem virs jūras līmeņa, lai gan lielākā daļa dzīvo zem 350 metriem virs jūras līmeņa. Tas apmetas uz dzīvi gan tropu mežos, gan tuksnešainos krūmājos. Mazie plankumainie skunksi ir novēroti arī okeāna krasta smilšainajās kāpās, kuru vienīgā veģetācija ir zāle.
Pieaugot tūrisma intensitātei Klusā okeāna piekrastē un attīstoties ceļu un viesnīcu būvniecībai, mazo plankumaino skunksu populācija strauji samazinās. Reizēm tūristi mājup kā suvenīrus ved izbāztus mazos plankumainos skunksus, kas noved pie skunksu medībām. Kopš 1994. gada mazais plankumainais skunkss ir iekļauts Meksikas aizsargājamo dzīvnieku sarakstā un tiek aizsargāts ar likumu.
Izskats
Mazais plankumainais skunkss ir vismazākais no visiem skunksiem. Tā ķermeņa garums, asti ieskaitot, ir 24—28 cm, svars 150—320 g. Tā ķermeņa proporcijas ir slaidākas kā citiem skunksiem, kažoks mīkstāks un matojums smalkāks. Kažoks ir melns ar vairākām baltām svītrām, lai gan melnais var būt tumši brūns un baltais krēmīgi balts. Uz pieres tam ir balts laukums, kā arī pie katras auss pamatnes ir balts laukums. Aste ir diezgan īsa, salīdzinot ar citiem skunksiem. Tās garums ir 64—70 mm.
Uzvedība
Mazais plankumainais skunkss ir vientuļnieks un aktīvs nakts laikā, kas alās zem zemes, kritušu koku dobumos vai akmeņu krāvumos iekārto migu. Skunksam ir noteikta teritorija, tās vidējais lielums ir 20,4 ha, turklāt tēviņam teritorija ir lielāka kā mātītei.
Lai arī skunksi dod priekšroku dzīvei tālāk no cilvēka, tomēr tie diezgan bieži apmetas arī cilvēku apdzīvoto vietu tuvumā, tādējādi kļūstot par medījumu mājas suņiem un kaķiem.
Barība
Mazais plankumainais skunks kā visi skunksi ir visēdājs. Tas barojas ar kukaiņiem, zirnekļiem, nelieliem putniem, olām, maziem grauzējiem, augļiem un sēklām. Tas var uzrāpties kokā, lai meklētu barību, un ir novērots, ka mazais plankumainais skunkss medī alās, kurās ir apmetušās sikspārņu kolonijas.
Vairošanās
Riesta laiks mazajiem plankumainajiem skunksiem ir no aprīļa līdz augustam. Grūsnības periods ilgst 43—51 dienu. Ir novērota arī atliktā grūtniecība, kad pārošanās notiek rudenī, mazuļi piedzimst pavasarī. Parasti piedzimst 1—6 nevarīgi mazuļi, kas sver apmēram 7 gramus. Mazuļi piedzimst ar smalku zīdainu matojumu, un to kažociņi ir jau pieaugušu skunksu krāsā. Māte tos zīda ar pienu nepilnus 2 mēnešus. Pieauguša skunksa augumu tie sasniedz 15 nedēļu vecumā un dzimumbriedums iestājas nepilna gada vecumā. Rudenī jaunie skunksi pamet māti, bet var palikt kopā arī visu ziemu un pavadīt šo laiku kopīgā alā.
Stulbais ezers
Stulbais ezers ir šādu Latvijas ezeru nosaukums vai otrais nosaukums:
Stulbis
Stulbis ir šādu Latvijas ezeru nosaukums:
Kegnija Linna Kārtere
Kegnija Linna Kārtere (en; dzimusi Teksasas štatā) ir amerikāņu pornoaktrise.
Kaluša
Kaluša ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ivanofrankivskas apgabalā.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1437. gadā Polijas sastāvā. Vēsturisks sāls ieguves centrs. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsētu iekļāva Austrijas impērijā (Austroungārijā) kur tā atradās līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Kaluša iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Kaluša tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Ekonomika
Pilsēta ievērojams ķīmiskās rūpniecības centrs. Šeit atrodas Krievijas kompānijai "Lukoil" daļēji piederošais ķīmiskais uzņēmums "Karpatnaftohim" (ražo vinilhlorīdu, nātrija hidroksīdu, polietilēnu, propilēnu, benzolu u.c. savienojumus). Kalušas cauruļu rūpnīcā ražo plastmasas caurules. Apkaimē silvinīta atradnes.
Cilvēki
Kaluša ir cīkstoņa Vasiļa Fedorišina (Василь Федоришин, 1981) dzimtā pilsēta.
Džovanni Bokačo
Džovanni Bokačo (Giovanni Boccaccio, dzimis, miris ) bija itāliešu renesanses rakstnieks — prozaiķis un dzejnieks. Par nozīmīgāko Bokačo darbu tiek uzskatīts simts noveļu apkopojums "Dekamerons" (Decameron, aptuveni 1349-1353). Bokačo noveles izceļas ar savam laikam neierastu reālistiskumu. Bokačo rakstījis gan itāliešu, gan latīņu valodā. Bokačo uzskatāms par vienu no noveles žanra aizsācējiem.
Biogrāfija
Bokačo dzimtā pilsēta nav īsti skaidra. Pēc vienām ziņām viņš dzimis dzimtas izcelsmes vietā Čertaldo, pēc citām — Florencē. Vēl pēc citām ziņām Bokačo esot piedzimis Parīzē, kur atradās tēvs, atbraucis tirdzniecības darījumos. Viņa tēvs bija tirgotājs no Florences, bet viņa māte nav skaidri zināma. Iespējams, ka viņš dzimis ārpus laulības. Tēva spiests 6 gadus bez panākumiem mācījās tirgotāja amatu, bet to atmetis un sācis studēt tieslietas; tomēr par visu mīļākās bija klasisko autoru studijas, kam Bokačo nodevās ar lielu aizrautību. Četrpadsmit gadu vecumā, atkal tēva spiests, dodas uz Neapoli, kur pavada savus jaunības gadus (1327 — 1340). Neapole tajā laikā bija liels feodāls centrs, kas piesaistīja rakstniekus un zinātniekus. Bokačo caur Neapoles humānistiem ieguva pieeju galmam, kur guva lielus panākumus. 1325. — 1340. gadā Neapolē sākās dzejnieka romāns ar grāfieni Mariju d’Akvīno, Neapoles karaļa ārlaulības meitu (kas Bokačo darbos apdziedāta kā Fiammeta). Viņa kļuva Bokačo dāma-iedvesmotāja, tāpat kā Beatriče Dantem un Laura Petrarkam. Bokačo sadraudzējās ar Petrarku un dēvēja to par savu skolotāju. Bokačo ietekmējās no diviem cilvēkiem: Dantes (prozas virzienā) un Petrarkas (zinātnes virzienā). Bokačo neieguva tikpat lielu slavu kā Petrarka. Viņa darbībai nebija tik liela starptautiska atzinība kā Petrarkam. Viņš nebija Eiropas humānisma ciltstēvs, bet gan tikai talantīgs itāļu rakstnieks, kurš izveidojis "zemu", tā laika uzskatiem, žanru — noveles. No 1373. — 1374. gadam lasīja lekcijas par Danti Florences S. Stefano baznīcā. Bokačo daudz rakstīja gan itāliešu, gan latīņu valodā.
Ideju un radošā izaugsme labi parādās Bokačo jaunības darbos, kas tika rakstīti Neapolē. Pirmais darbs, ko Bokačo sarakstīja, bija "Filokolo" (1338) — apjomīgs darbs prozā, kurā Bokačo pārveidoja literatūrā populāru agro viduslaiku stāstu par Florio un Bjanāčo mīlestību. Uzreiz pēc tam Bokačo uzrakstīja nelielu poēmu "Filostrato", kurā viņš izmantoja no lauku dziedoņiem aizgūto oktāvu. Šajā darbā viņš sevi parādīja kā labu psiholoģisko darbu rakstnieku, atklājot raksturus un darbības. Pēc sižeta "Filostrato" ir tipisks psiholoģiskais romāns, kaut arī tam ir dzejas forma. Trešais bērnības darbs ir "Tezeida" (1339) — tā arī ir poēma oktāvās ar antīko sižetu. Darbu "Tezeida" sarakstīja pats Bokačo, tajā attēlojot savas un Fiammetas attiecības.
Viens no nozīmīgākajiem Bokačo jaunības darbiem, kurā viņš sevi parāda kā mākslinieks reālists, ir "Fiammeta" (1348). Šo poēmu, kura ir rakstīta prozā, bieži minēja kā pirmo Rietumeiropas psiholoģisko romānu literatūrā. Bokačo ļoti meistarīgi apraksta un analizē sievietes jūtas un pārdzīvojumus, kura ir zaudējusi savu mīļoto vīrieti. Citi jaunības darbi: Ninfale Fiesolano (oktāvās, ap 1345); alegoriskā pastorāle Ameto (1341). Dantes Dievišķās komēdijas ietekmēta alegoriskā Amorosa Visione (50 nelieli dziedājumi tercīnās, 1442).
Pēc atgriešanās Florencē Bokačo sāka aktīvi piedalīties dzimtās pilsētas politiskajā dzīvē. 1350. gadā Bokačo pirmo reizi satika Petrarku, kuru viņš labi zināja pēc viņa darbiem. Divu humānistu tikšanās pārvērtās par stipru draudzību. Aizraušanās ar klasisko senatni pamudināja Bokačo rakstīt dažādus zinātniskus darbus latīņu valodā. Viņš pierāda, ka senie ticēja sākotnēji vienam dievam un ka politeisms rodas filozofu un dzejnieku dēļ. Grāmata "Par slavenām sievietēm" ir papildinājums Petrarkas grāmatai "Par slaveniem vīriem". Īpašu lomu starp zinātniskajiem darbiem ir ieguvusi grāmata "Par slaveno vīru liktenīgo piedalīšanos", kurā viņš stāsta par stoistiskiem morāles principiem, pierādot, ka tikumīgu apmierinājumu dod cilvēkam izpildīta pienākuma apziņa.
Drūms un traģisks kolorīts aprakstā efektīvi kontrastējas ar jautru dzīvespriecīgu garastāvokli visā izlasē. Septiņas kundzes un trīs jaunekļi iet projām no saduļķojošas pilsētas uz savrupmāju, kas atrodas Florences apkārtnē, un patīkami pavada laiku pastaigās, spēlēs, dančos un noveles stāstos.
Pandžabu valoda
Visvairāk pandžabu valodā runājošie dzīvo Pakistānā (~76,3 miljoni), Indijā (~29,1 miljons), Apvienotajā Karalistē (~2,3 miljoni), Kanādā (~1,1 miljons), Apvienotajos Arābu Emirātos (~720 tūkstoši), Amerikas Savienotajās Valstīs (~640 tūkstoši) un Saūda Arābijā (~620 tūkstoši).
HK Rīga 2000
HK Rīga 2000 bija Latvijas hokeja līgas komanda, kuras bāze atradās Rīgā, Latvijā. Tā tika dibināta 2000. gadā, un tā spēlēja Inbox.lv ledus hallē. Komanda pastāvēja līdz 2009. gadam. HK Rīga 2000 ir pieckārtēja Latvijas čempione, vairākas sezonas tā aizvadīja arī Baltkrievijas Ekstralīgā un Austrumeiropas hokeja līgā. Sekmīgi startējusi Kontinentālā kausa izcīņā, divas reizes izcīnot otro vietu.
Komandas vēsture
2000.—01. gada sezonā, kas bija HK Rīga 2000 pirmā pastāvēšanas sezona, komanda uzvarēja Latvijas hokeja līgā, kā arī ierindojās 7. vietā Austrumeiropas hokeja līgā. Latvijas līgā komanda izcīnīja 20 uzvaras pēc kārtas, kas bija visu laiku garākā uzvaru sērija čempionātā līdz pat 2022. gadam, kad to pārspēja HK Mogo. 2001.—02. un 2002.—03. sezonās HK Rīga 2000 Latvijas čempionātā ierindojās otrajā vietā, abas reizes finālā piekāpjoties HK Liepājas Metalurgs. AEHL tā ierindojās attiecīgi 2. un 4. vietā.
No 2004. līdz 2007. gadam HK Rīga 2000 vēl četras reizes izcīnīja Latvijas čempiones titulu. 2004.—05. un 2005.—06. gada sezonās komanda spēlēja arī Baltkrievijas Ekstralīgā, 2005.—06. gada sezonā izcīnot trešo vietu. 2004.—05. gada sezonas NHL lokauta laikā komandā spēlēja vairāki NHL spēlētāji — Kārlis Skrastiņš, Sergejs Žoltoks, kā arī amerikānis Dārbijs Hendriksons. 2004. gada 3. novembrī Žoltoks spēles laikā mira (Baltkrievijas Ekstralīgas izbraukuma spēlē pret Minskas "Dinamo"). 2005.—06. gada sezonā 18 spēles komandas sastāvā aizvadīja latviešu vārtsargs Artūrs Irbe. 2005.—06. un 2007.—08. gada sezonās HK Rīga 2000 veiksmīgi piedālījās Kontinentālā kausa izcīņā, izcīnot 2. vietu. 2008. gadā finālturnīrs norisinājās Rīgā.
2008.—09. gada sezonā HK Rīga 2000 kļuva par KHL komandas Rīgas "Dinamo" fārmklubu. 2009. gadā komanda tika izformēta, uz tās pamatiem izveidojot jaunu "Dinamo" fārmklubu Dinamo Juniors, kas gan aizvadīja tikai vienu sezonu.
Okoneka
Okoneka (, vēsturiskais vācu nosaukums — Racebūra ) ir pilsēta Lielpolijas vojevodistē Polijā uz ziemeļrietumiem no Zlotovas.
No 1772. līdz 1945. gadam tā ietilpa Prūsijā. Pēc Otrā Pasaules kara to iekļāva Polijas valstī, bet pilsētas vācu iedzīvotāji izbrauca vai tika padzīti.
Vanadziņš
Vanadziņš var būt:
Asari
Asari var būt:
Ziemeļu priekšpilsēta
Ziemeļu priekšpilsēta var būt:
Lāšs Bergers
Lāšs Bergers (no; dzimis Levangerā, Norvēģijā) ir norvēģu biatlonists, kurš startējis arī augstākā līmeņa distanču slēpošanas sacensībās. Piedalījies 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Kopš 2001. gada ir Norvēģijas biatlona izlases sastāvā un piedalās Pasaules kausa izcīņas posmos. Labākais sasniegums kopvērtējumā viņam bija 2003.—2004. gada sezonā, kad viņš ierindojās 5. vietā. Olimpiskajās spēlēs ir izcīnījis vienu sudraba medaļu: 2010. gadā Vankūverā 4x10 km distanču slēpošanas stafetē. Vankūverā viņš startēja biatlona un distanču slēpošanas sacensībās.
L. Bergera māsa Tūra Bergere arī ir biatloniste un distanču slēpotāja, tāpat pārstāv Norvēģijas izlasi un arī izcīnījusi medaļas Olimpiskajās spēlēs.
Olīvas
Olīvas, arī olīves, ir olīvkoku augļi. Ēšanai izmantojamās olīvas iegūst no Eiropas olīvkoka. Olīvas vēsturiski plaši ieguva Senajā Grieķijā un Anatolijā, bet mūsdienās tās novāc ir arī citos pasaules reģionos. Joprojām visvairāk olīvas iegūst Vidusjūras reģionā. 2017. gadā visvairāk olīvas tika ievāktas Spānijā. Nākamās lielākās valstis pēc novākto olīvu daudzuma bija Grieķija, Itālija, Turcija, Maroka, Ēģipte, Tunisija, Portugāle un Sīrija. No olīvām iegūst olīveļļu, vai arī tās uzturā tiek lietotas svaigā veidā — olīvas tiek lietotas gan kā uzkodas, gan kā piedeva citiem ēdieniem.
Jānis Lībietis (ārsts)
Jānis Lībietis (1885-1946) bija latviešu ārsts. Satversmes sapulces loceklis, Ķemeru Sēravotu iestādes direktors (1928-1944). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīves gājums
Dzimis 1885. gada 12. novembrī (31. oktobrī pēc vecā stila) Vecbrenguļu pagasta "Rāmīšu" mājās zemnieka Dāvja Lībieša un Marijas ģimenē. 1888. gadā viņa vecāki pārcēlās uz dzīvi Valkā. Mācījās Valkas pilsētas skolā un Tērbatas reālskolā (1901-1905). Studēja medicīnu Pēterburgas Kara medicīnas akadēmijā (1905-1911), pēc kura beigšanas bija Krievijas impērijas 149. kajnieku pulka ārsts, strādāja Brestļitovskas un Varšavas kara slimnīcās.
Pirmā pasaules kara laikā bija dezinfekcijas nodaļas vecākais ārsts, piedalījās kaujās Polijā, Galīcijā, Volīnijā un Lietuvā (1915-1916). 1917. gada februārī viņu iecēla par 2. latviešu strēlnieku brigādes dezinfekcijas nodaļas vecāko ārstu, novembrī par 101. evakuācijas nodaļas Valkas punkta pārzini. Vācu okupācijas laikā 1918. gadā J. Lībietis strādāja par ārstu Valkā, 1918. gada decembrī viņu iecēla par Valkas pilsētas slimnīcas vadītāju un Valkas apriņķa ārstu.
Latvijas brīvības cīņu laikā no 1919. gada februāra viņš bija Sarkanā Krusta Valkas biedrības priekšnieks un slimnīcas pārzinis. Organizēja Ziemeļlatvijas brigādes sanitāro dienestu, 1919. gada maijā-jūlijā bija brigādes ārsts. 1919. gadā Latvijas Pagaidu valdība viņu iecēla par Latvijas diplomātisko pārstāvi Igaunijā. 1920. gadā J. Lībietis darbojās Latvijas—Igaunijas robežkomisijā, bija Latvijas Republikas Satversmes sapulces (1920—1922) loceklis.
1925.-1926. gadā izturēja pārbaudījumus Latvijas Universitātes dr. med. grāda iegūšanai. 1928. gadā J. Lībietis kļuva par Ķemeru sēravotu iestādes direktoru, 1936. gadā pie tās uzbūvēja Ķemeru viesnīcu. Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Zviedriju. Miris 1946. gada 6. novembrī Stokholmā.
Piemiņa
Ķemeru parkā izveidota Jāņa Lībieša aleja.
Bērzu dzimta
Bērzu dzimta (Betulaceae) ietilpst dižskābaržu rindā. Tajā ir sešas ģintis. Agrāk bērzu ģintī bija tikai divas ģintis — bērzi un alkšņi, bet tagad tā ir apvienota ar lazdu dzimtu (Corylaceae), kas vairs nepastāv, un dzimtā ir vēl četras ģintis — lazdas, skābarži, apiņskābarži un krūmskābarži. Tiek lēsts, ka dzimtā ir ap 130 sugām.
Krūmi ir zemais bērzs un pundurbērzs. Pundurbērzs Latvijā ir aizsargājama suga. Lielie koki (kārpainais bērzs, pūkainais bērzs, baltalksnis un melnalksnis) veido daļu Latvijas mežu, kā arī krūmāju. Hibrīdās sugas sastopamas nedaudz visā Latvijā. Vēl Latvijā savvaļā ir sastopama parastā lazda un parastais skābardis. Augiem nozīme kokrūpniecībā un medicīnā. Dažas apiņskābaržu sugas Latvijā tiek audzētas augu kolekcijās un apstādījumos.
Stīvensa Tehnoloģiskais institūts
Stīvensa Tehnoloģiskais institūts ir 1870. gadā dibināta tehniskā universitāte Hobokenā, ASV. Nosaukta dibinātāja, inženiera Edvīna Stīvensa (Edwin Augustus Stevens) vārdā un ir ceturtā vecākā tehniskā universitāte ASV.
Baltgalvas ērglis
Baltgalvas ērglis dzīvo Ziemeļamerikā, galvenokārt Aļaskā, Kanādā, ASV kontinentālajā daļā un Meksikas ziemeļos. Baltgalvas ērglis mājo pie lielām ūdenskrātuvēm ap kurām ir veci, ligzdošanai piemēroti koki.
Baltgalvas ērglis ir Amerikas Savienoto Valstu nacionālais simbols. 20. gadsimta otrajā pusē baltgalvas ērglim ASV teritorijā draudēja izmiršana, tomēr mūsdienās populācija ir atjaunojusies un kopš 2007. gada putns vairs netiek uzskatīts par aizsargājamu.
Izskats un īpašības
Pieaugušiem putniem ir brūns ķermeņa apspalvojums, balta galva un aste, spilgti dzeltens, liels knābis, kāju nagi un acs varavīksne. Aste ir samērā gara, un tai ir viegli izteikta ķīļveida forma. Pirksti ir īsi, ar gariem nagiem. Pirkstam, kas vērsts uz aizmuguri, ir ļoti garš nags. Ar to plēsējs caurdur upura dzīvībai svarīgus orgānus, tikmēr ar pārējiem nagiem upuris tiek pieturēts. Savukārt jaunie putni ir viscauri brūni, ar baltiem lāsumiem, bet to kājas ir dzeltenas. Pieaugušo putnu apspalvojumu baltgalvas ērgļi iegūst apmēram 5 gadu vecumā, kad ir sasniegts dzimumbriedums. Gan tēviņiem, gan mātītēm apspalvojums ir identiski vienāds, bet dzimumu dimorfisms izpaužas auguma lielumā.
Baltgalvas ērglis savvaļā var nodzī'vot līdz 30 gadiem, bet vidēji tas dzīvo apmēram 20 gadus. Vecākais zināmais baltgalvas ērglis sasniedza 50 gadu vecumu. Tas mājoja nebrīvē Ņujorkas apkārtnē.
Uzvedība
Baltgalvas ērglis ir lielisks lidotājs, kas māk izmantot gaisa straumes. Tas lidojumā spēj sasniegt 56—70 km/st ātrumu, pamīšus sitot spārnus un planējot. Nesot medījumu, tā ātrums krītas līdz 48 km/st. Pikējot tā ātrums sasniedz 120—160 km/st.
Atkarībā no izplatības areāla baltgalvas ērglis ir nometnieks vai gājputns. Tā ziemošanai mītnes teritorijā galvenais nosacījums ir atvērtas ūdenskrātuves, bez ledus. Ja ūdens baseini ziemas laikā aizsalst, ērglis migrē uz dienvidiem vai uz okeāna krastu. Migrācija parasti notiek dienas laikā, kad saule uzsilda gaisa masas un lidot ir vieglāk.
Barība
Baltgalvas ērglis pārtiek galvenokārt no zivīm, bet medī jebko, kas gadās ceļā. Klusā okeāna piekrastes ziemeļu reģionos tā galvenā barība ir foreles un laši. Baltgalvas ērglis zivis medī, strauji pikējot lejup un, saķerot zivi ar saviem garajiem nagiem, izrauj to laukā no ūdens. Tas medī arī nelielus zīdītājus, piemēram, zaķus, trušus, jenotus, bebrus, ondatras un stirnas. Iecienītākie putnu medījumi ir dūkuri, alki, pīles, kaijas, lauči, gārņi un zosis. Lielākā daļa medījuma ir mazāka par pašu ērgli, bet reizēm upuris ir samērā liels, piemēram, gulbji, jenoti un jauni pārnadži. Tie visi var būt lielāki nekā baltgalvas ērglis. Reizēm, ja ir iespēja, ērglis medī arī rāpuļus, abiniekus un vēžveidīgos.
Baltgalvas ērglis pārtiek arī no maitas, īpaši ziemā. Tie meklē pārtiku arī pilsētu atkritumu izgāztuvēs un meža pikniku vietās.
Ligzdošana
Dējumā ir 1—3 olas, bet ļoti reti tiek izaudzināti visi trīs mazuļi. Visbiežāk tiek izdētas 2 olas. Abi vecāki piedalās olu perēšanā. Kamēr viens no pāra perē, otrs medī vai meklē būvniecības materiālus ligzdai. Inkubācijas periods ilgst 5—6 nedēlas. Tā kā perēšana sākas līdzko pirmā ola ir izdēta, tad vecākais mazulis ir lielāks un spēcīgāks par pārējiem. Visi mazuļi visbiežāk neizaug dēļ iekšējās konkurences par barību. Trīs olu dējumā pēdējam mazulim tikpat kā nav cerību izdzīvot. Olas ir apmēram 73 mm garas un 55 mm platas. Tikko izšķīlušies mazuļi ir pilnīgi nevarīgi, tie ir segti ar baltām, mīkstām pūkām. Mazuļi pamet ligzdu pēc 70 dienām, bet arī pēc tam uzturas ligzdas tuvumā. Vecāki vēl kādu laiku turpina tos barot, kamēr jaunuļi iemācās lidot un medīt. Apmēram 3 mēnešu vecumā tie sasniedz pieauguša putna augumu.
Jenotsuns
Jenotsuns (Nyctereutes procyonoides) ir suņu dzimtas (Canidae) plēsējs, kas pieder dzimtas pamatcilts (Basal Caninae) grupai. Jenotsuns ir vienīgā mūsdienās izdzīvojusī suga jenotsuņu ģintī (Nyctereutes).
Jenotsuņa zinātniskais vārds ir atvasināts no grieķu valodas, "nycto" nozīmē "nakts", "ereutes" nozīmē "klejotājs" (nakts klejotājs). Sugas nosaukums "procyon" nozīmē "jenots", galotne "oid" tiek lietota suņu dzimtas dzīvniekiem, gan suņiem, gan vilkiem, gan lapsām. Šo dzīvnieku zinātnieki ir nosaukuši par jenotsuni, jo izskatā tas atgādina "īsto" jenotu (Procyon lotor), lai gan abi nav radinieki.
Izplatība
Jenotsuns ir Austrumāzijas dzīvnieks, tas vēsturiski apdzīvo Ķīnas, Korejas, Japānas un Sibīrijas dienvidaustrumu teritorijas. Tas apmetas uz dzīvi gan kalnos, gan līdzenumos, jenotsunim īpaši patīk mežs, un tas labi iedzīvojas kaimiņos cilvēkam. Krievijā sākotnēji jenotsuns parādījās Ussuri reģionā un Amūras reģiona dienvidu daļā.
Jenotsuns Eiropā
Laikā no 1931. gada līdz 1955. gadam jenotsuns kā vērtīgs kažokzvērs tika ievests Krievijas Eiropas daļā no Sibīrijas. Tas ātri iedzīvojās jaunajos apstākļos. Latvijā 1948. gadā tika ievesti 33 jenotsuņi, 1960. gadā Latvijā jau tika nomedīti 4210 jenotsuņi. No Latvijas tas izplatījās Igaunijā un Lietuvā, tālāk tas nokļuva Somijā, un šobrīd tas ir sastopams gan Francijā, gan Rumānijā, gan Itālijā un Šveicē.
Jenotsuns Latvijā
Dažu gadu laikā jenotsuņi savairojās. Iesākumā to medības bija aizliegtas, tad tos sāka medīt, bet vēl pēc dažiem gadiem jenotsuņus medīja jebkurā gadalaikā. Arī mūsdienās, jau no 1995. gada jenotsuņus Latvijā drīkst medīt visu gadu, jo to skaits ir liels (2011. gadā uzskaitīti 28 800 jenotsuņi) un dabiskie ienaidnieki (vilki un lūši) ir salīdzinoši maz. Pārāk liels jenotsuņu skaits negatīvi ietekmē vietējo faunu, samazinot medījamo putnu skaitu. Turklāt jenotsuņi izplata dažādas slimības, kā, piemēram, kašķi, trakumsērgu un citas lipīgās slimības. Mednieki medī diezgan pasīvi. Tas saistīts ar to, ka jenotsuņu ādas vairs neiepērk vai arī iepērk par ļoti zemām cenām, un arī jenotsuņa gaļu mednieki neizmanto uzturā. Jenotsuņus medī arī ar alu suņiem, palaižot tos alās. Briesmu gadījumā jenotsuns parasti nevis bēg, bet cenšas noslēpties. Ja tam nav kur paglābties, viņu spēj noķert jebkurš medību suns, pat veiklāks cilvēks var noskriet jenotsuni. Jenotsuns mēdz pieplakt pie zemes un nekustīgi gulēt, izliekoties beigts.
Šobrīd oficiālais jenotsuņa statuss Latvijā pēc Medību noteikumiem (MK noteikumi Nr.760) — nelimitētais medījamais dzīvnieks. Tas nozīmē, ka drīkst nomedīt neierobežotu jenotsuņu skaitu. Faktiski 2010./2011.gada medību sezonā nomedīti 8006 jenotsuņi.
Izskats un ieradumi
Jenotsuņa ķermeņa garums ir apmēram 65 cm, astes garums 15—23 cm, svars pavasarī 4—6 kg, ziemā 7—12 kg. Tas ir mazākais no visiem savvaļas suņu dzimtas dzīvniekiem, kas dzīvo Latvijā. Galva tam ir neliela, ar nelielām ausīm un īsu, smailu purnu, uz vaigiem tam ir raksturīga kupla, pagarinātu spalvu aploce. Aste kupli apmatota, vidēji gara, nokarena. Kājas ļoti īsas; tās klātas ar cieši pieguļošu, īsu vilnu. Pārējais jenotsuņa apspalvojums ir kupls, biezs un garš, ar stingru akotspalvu. Ziemā tas ir biezāks nekā vasarā. Apmatojuma krāsa ķermeņa virspusē ir brūna, ar pelēcīgu vai rūsganu piejaukumu, uz muguras un pleciem vienmēr uzkrītoši tumši brūna. Krūtis tumšākas, bet vēders gaišāks - pelēkdzeltens, kājas melnas. Sejas un vaigu spalvas kontrastējošs: balts purns, balta „vaigubārda", kas ieskauj melnus laukumus ap acīm. Tieši šo melno laukumu dēļ dzīvnieks nodēvēts par jenotsuni, jo līdzīga sejas „maska" ir jenotam. Jenotsunim ir laba oža, bet dzirde un redze ir salīdzinoši vāja. Tas pārvietojas galvenokārt soļos vai lēnā riksī. Labi peld.
Jenotsuns ir mierīgs, un tam nav raksturīga agresīva uzvedība. Tas briesmu gadījumā nevis bēg, bet slēpjas, ja nav kur paslēpties, izliekas miris. Jenotsunim ir asi un līki nagi, tādēļ tas var uzkāpt arī kokā un noslēpties no vajātājiem. Kokos tāpat kā jenotsuņi var uzkāpt arī pelēkās lapsas. Jenotsuns ziemu pavada alā guļot, un tas ir vienīgais suņu dzimtas dzīvnieks, kuram ir šāds ieradums. No uzkrātajām zemādas tauku rezervēm jenotsuns var iztikt līdz 60 dienām.
Barība
Jenotsuns ir visēdājs. Tas medī dažādus bezmugurkaulniekus, vardes, ķirzakas, grauzējus un putnus, un ēd dažādas sēklas, augļus un ogas. Tie jenotsuņi, kas dzīvo tuvu okeānam ēd arī krabjus, garneles, gliemenes un zivis. Jenotsunim ir nelieli zobi, kas piemēroti kukaiņu un sīkas barības ēšanai.