cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pilskalnes pagasts (Aizkraukles novads)
Vēsture
Tagadējā Pilskalnes pagasta teritorijā līdz 1920. gada agrārajai reformai bija trīs muižas - Pilskalne, Gricgale un Jaunā muiža. Pilskalnes jeb Pilkalnes muiža (Pilkaln) bija sens muižas centrs Neretas upes krastā. No 1868. gada muižā darbojās Marijai fon Rehenbergai-Lintenai piederošs ķieģeļceplis (1887), kas ķieģeļus ražoja arī eksportam. Vietējie iedzīvotāji vēl mūsu dienās izmanto šī cepļa vecos ķieģeļus.
Gricgales muižas (Gritzgaln) nosaukums pirmo reizi minēts 14. gadsimtā. Tā sākotnēji atradusies Lietuvas teritorijā, bet nopostīta par muižas īpašnieka nepaklausību Polijas karalim. Gricgales muižu tās tagadējā atrašanās vietā, kur agrāk atradušās trīs zemnieku mājas, uzcēla N. fon Korfs 18. gs. 2. pusē. 1783. gadā muižā dibināja skolu un lūgšanu namu.
Jaunā muiža (arī Priedaines muiža, mūsu dienās Liepkalni) zemes agrārās reformas laikā sadalīta 19 jaunsaimniecībās. Pēc nostāstiem, šī muiža atdalīta no Lielsusējas muižas un tāpēc tai dots Jaunās muižas nosaukums.
Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā Neretas pagasta teritorijā izveidoja Pilskalnes ciema padomi. 1949. gadā tagadējā Pilskalnes pagasta teritorijā izveidoja kolhozus „Ozolkalns”, „Karogs”, „Staļina piecgade”, „Nākotnes ceļš”, „Zaļā zeme” un „Druva”. 1950. gados mazos kolhozus apvienoja padomju saimniecībā „Nereta”. 1954. gadā Pilskalnes ciema padomei pievienoja Gricgales ciemu. Pilskalnē bija mehāniskās darbnīcas, dzirnavas, trīs veikali un ēdnīca.
1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1992. gadā nodibināja paju sabiedrību „Pilskalne”, ko likvidēja 1994. gadā. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Neretas novadā. 2021. gadā, kā viena no Neretas novada administratīvajām teritorijām, iekļauta Aizkraukles novadā.
Pieminekļi
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi:
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Ievērojamas personības
Pilskalnes pagastā dzimuši:
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Pilskalne (pagasta centrs), Gricgale, Pilkalne, Viņaukas.
Elena Lukauskiene
Elena Lukauskiene (lt; dzimusi Stankevičiūte (lt), precējusies Raclauskiene (lt), arī Raclauskiene-Lukauskiene; —  Kauņa) bija Lietuvas šahiste, divkārtējā Lietuvas sieviešu šaha čempione (1938, 1949). Par ebreju bērnu glābšanu Otrā pasaules kara laikā apbalvota ar Izraēlas valsts goda titulu "Taisnīgais starp tautām" (2006).
Biogrāfija
No 1930. gadu beigām līdz 1950. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Lietuvas šahistēm. 1938. gadā uzvarējusi pirmajā Lietuvas sieviešu šaha čempionātā. Piedalījusies 1939. gada Pasaules čempionātā šahā sievietēm Buenosairesā, kurā ieņēmusi 18. vietu (uzvarēja Vera Menčika). Pēc Otrā pasaules kara turpinājusi piedalīties šaha turnīros. 1948. gadā pārstāvējusi Lietuvas PSR komandu PSRS komandu šaha čempionātā. 1949. gadā uzvarējusi pirmajā Lietuvas PSR sieviešu šaha čempionātā. Pēc tam trīs gadus pēc kārtas šajā turnīrā kļuvusi par bronzas laureāti (1950, 1951, 1952).
Bijusi divas reizes precējusies. Ar pirmā vīra uzvārdu piedalījusies pirmskara šaha turnīros. Viņas otrais vīrs ir bijis Miks Lukausks (1911—1996), Kauņas tipogrāfijas Žaibas meistars. 1944. gada pavasarī Elena kopā ar vīru piekritusi pieņemt divus ebreju bērnus Pesahu un Hannu Žozelevičuss, kuru tēvs Simons Žozelevičuss bija gājis bojā Kauņas geto likvidācijas laikā, bet māte Leo Žozeleviča bija ieslodzīta Štutgofas koncentrācijas nometnē. Kara beigās abi bērni atgriezās pie savas mātes, kurai izdevās izdzīvot. Par divu bērnu glābšanu 2006. gada 1. martā Miks Lukausks un Elena Lukauskiene pēc nāves tika apbalvoti ar Izraēlas valsts goda titulu "Taisnīgais starp tautām" (en).
Aderkasi
Fon Aderkaši jeb fon Aderkasi ir sena vācbaltiešu dzimta, kas Livonijā zināma kopš 13. gadsimta un bija ierakstīta Vidzemes bruņniecības, Igaunijas bruņniecības un Sāmsalas bruņniecības matrikulās.
Mutagēns
Mutagēni (no la — 'izmaiņa' un el (gennáō) — 'radu') ir eksogēni un endogēni fizikāli, ķīmiski un bioloģiski faktori, kas izraisa mutācijas. Mutagēni izmaina organisma ģenētisko informāciju (parasti DNS) un tā palielina mutāciju daudzumu virs dabiskā līmeņa.
Aderkasi
Vēsture
Aderkašu dzimta cēlusies no Rīgas arhibīskapa Johana I no Lūnes vasaļa Johana, kas 1277. gadā kopā ar Ungerniem, Tīzenhauzeniem un Vrangeļiem un citiem pieminēts kā Johans no Aderkašiem (Johannes de Adricas). Aderkaši ir bijis sens vietvārds līvu apdzīvotajā Vidzemes ziemeļrietumu daļā (Metsepolē), kuru kā savu dzimtas vārdu pieņēma viņa pēcnācēji. Zināms, ka 1357. gadā arhibīskaps Fromholds izlēņoja Aderkašiem Katvaru muižu, kas kļuva par mantojamu dzimtas īpašumu līdz pat 20. gadsimtam. 1441. gadā Aderkaši saņēma lēnī zemes īpašumus arī no Sāmsalas-Vīkas bīskapa, pēc bīskapijas likvidēšanas pārgāja Dānijas militārajā dienestā. No 1499. gada dzimtai kādu laiku piederēja arī Aderkašu muiža (Fistehl, Fistehlen) mūsdienu Taurupes pagastā. Zviedru Vidzemes laikā Fabiāns no Aderkašiem 1638. gadā iegādājās Ķirbižu muižu (Kürbis) un kā Zviedrijas armijas virsnieks uzdienējās līdz pat ģenerālmajora pakāpei. Pēc Vidzemes pievienošanas Krievijas impērijai Aderkasi dienēja tās armijā. Tā Frīdrihs fon Aderkass (Friedrich Wilhelm Karl von Aderkas, 1767–1843) bija Krievijas armijas majors un vēlāk Tērbatas universitātes militārās mācības profesors. Savukārt Emanuēls fon Aderkass (Emanuel Woldemar Ottokar Alexander von Aderkas, Эммануил Викторович Адеркас, 1845–1898) bija Krievijas impērijas armijas ģenerālmajors.
Mutagēns
Mutagēni parasti ir ķīmiski savienojumi vai radiācija.
Iedzimtība
Iedzimtība ir organisma un šūnu pazīmju un īpašību pēctecība paaudžu maiņā, pazīmju un īpašību ģenētiskā determinācija.
Dievs, dod mūsu tēvu zemei
Dievs, dod mūsu tēvu zemei ir Jurjānu Andreja 1886. gadā sacerētā dziesma jauktajam korim, kas pirmo reizi atskaņota Ceturtajos Vispārīgajos latviešu Dziesmu un Mūzikas svētkos Jelgavā 1895. gadā.
Astoņbalsīgam jauktajam korim sacerētā dziesma, vairāk melodijas nekā teksta dēļ, reizēm uzskatīta par tautas dziesmu. Spriežot pēc šās himnveida dziesmas melodikas, tomēr jāsecina, ka tā ir pilnīgs Jurjāna oriģināls.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Ukrainā
Sarakstā apkopotas tās vietas Ukrainā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Ukrainas ir iekļautas 7 vietas (6 kultūras objekti un 1 dabas objekts), savukārt 16 vietas ir iekļautas kandidātu sarakstā. Ukraina Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1988. gada 12. oktobrī.
Kažoki (Bērzpils pagasts)
Kažoki ir ciems Balvu novada Bērzpils pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 12 km no pagasta centra Bērzpils, 39 km no novada centra Balviem un 242 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V489 (Tilža–Bērzpils), Ķeibas upes krastā.
Aizmugurējās istabas
Aizmugurējās istabas (en) ir interneta leģenda, kura radās no populāra stāsta no imageboard 4chan, kas klāsta par nebeidzamu nejauši ģenerētu biroja telpu labirintu. To raksturo slapja paklāja smarža, sienas ar monohromatisku dzeltenu toni un sīcošas fluorescentās lampas. Tam gadu gaitā interneta lietotāji ir pievienojuši "līmeņus" un dažādus mošķus, kas atšķiras no sākotnēja 4chan komentāra, kurā lietotājs lūdza, lai viņam ziņā pievieno "neērtas bildes", no kurām anonīms cilvēks izdomāja šo interneta leģendu. Aizmugurējās istabas salīdzināja vēl citus šausmu trendus un medijus, kuru starpā bija liminālo telpu fotografēšana, SCP bāzes sadarbība un sešu stundu ilga mūzikas albumu sērija "Everywhere at the End of Time".
Marija Kalla
Marija Kalla (el, en; dzimusi Kalogeropula, mirusi ) bija ASV dzimusi grieķu dziedātāja (soprāns). Viena no slavenākajām un ievērojamākajām 20. gadsimta operdziedātājām.
Dziedāja dažāda žanra operās — no opera seria līdz pat bel canto. Tikusi saukta par "dievišķo" (La Divina). Ievērojamākās lomas ir Kerubīni Medea, Bellīni Norma, Doniceti Lucia di Lammermoor, Verdi La traviata un Pučīni Tosca.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1923. gadā Ņujorkā grieķu imigrantu ģimenē. 1929. gadā viņas tēvs nomainīja savu uzvārdu no Kalogeropulu uz Kallass. Pēc vecāku šķiršanās viņa 1937. gadā kopā ar māti un māsu pārcēlās uz dzīvi Atēnās, absolvēja Atēnu konservatoriju un 1939. gadā sāka radošo darbību Atēnu operteātrī. Pēc Otrā pasaules kara beigām dzīvoja Itālijā, 1948. gadā atgriezās Ņujorkā, kur Ņujorkas Metropoles opernamā dziedāja titullomu Verdi operā Aīda un Bellīni operā Norma, 1949.-1950. gadā Vāgnera operā Valkīra. 1949. gadā apprecējās ar itāļu uzņēmēju no Veronas Džovanni Menegīni.
Kopš 1950. gada dziedāja Eiropas lielākajos operteātros, tai skaitā Milānas La Scala un Londonas Koventgārdenā (1952). No 1953. līdz 1954. gadam Kalla zaudēja gandrīz 36 kg svara. Tas aizsāka viņas vokālo spēju samazināšanos. Sākot ar 1959. gadu Kalla piedzīvoja karjeras norietu. To veicināja arī viņas personīgā dzīve un skandāli, kuros viņa bija iesaistīta. 1957. gadā viņa iepazinās ar grieķu kuģu īpašnieku un miljardieri Aristoteli Onasi. 1959. gadā viņš gatavojās šķirties no savas sievas un sāka atklāti tikties ar Kallu. Attiecības turpinājās vairākus gadus, dažkārt ar pārtraukumiem strīdu dēļ. 1966. gadā Kalla atteicās no ASV pilsonības, lai vieglāk varētu nokārtot šķiršanos no sava itāļu vīra Menegīni. Bet 1968. gadā Onasis apprecējās ar ASV prezidenta Džona Kenedija atraitni Žaklīnu Kenediju.
1965. gadā Kalla uz skatuves bija pēdējo reizi, uzstājoties Londonas Koventgārdena operā. 1969. gadā Kalla tēloja Mēdejas lomu itāļu režisora Pjēra Paolo Pazolīni filmā "Mēdeja". Vēlāk Kalla uzstājās meistarklasēs Džuljarda skolā Ņujorkā (1971, 1972). 1973. gadā kopā ar tenoru Džuzepi Di Stefano devās koncerttūrēs pa Eiropu, ASV, Dienvidkoreju un Japānu. Lai arī abiem bija problēmas ar balsi, publika viņus uzņēma atsaucīgi. Pēdējo reizi Kalla uzstājās publikas priekšā 1974. gada 11. novembrī Saporo. Pēc tam pēdējos savas dzīves gadus Kalla pavadīja Parīzē, izolējusies no apkārtējās sabiedrības.
Mirusi 1977. gada 16. septembrī 53 gadu vecumā no sirdstriekas.
Piemiņa
2002. gadā itāļu režisors Franko Dzefirelli uzņēma filmu "Kalla mūžīgi mūžos" (Callas Forever) ar Faniju Ardānu Kallas lomā, sižetā attēlojot izdomātu versiju par Kallas pēdējo dzīves posmu. 2007. gadā Kalla tika apbalvota ar Grammy balvu par mūža ieguldījumu (Grammy Lifetime Achievement Award).
Māksliniecisko sasniegumu dēļ Leonards Bernstains Kallu reiz nosauca par "operas bībeli". Kallai bijusi ilgstoša ietekme uz opermākslas pasauli. 2006. gadā Opera News rakstīja, ka "gandrīz 30 gadus pēc nāves Kalla joprojām ir dīvas kā mākslinieces piemērs un ir viena no vislabāk pārdotākajām vokālistēm klasiskajā mūzikā".
Valgale
Valgale (arī Abavciems jeb Sabiles Valgale, agrāk Valgales muiža) ir ciems Talsu novadā, bijušais Abavas pagasta centrs pie autoceļa V1396 (Sabile - Abavciems - Jaunzemji), Valgales upes krastos. Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1230. gada Rīgas miera līgumā ar kuršiem; domājams — tagadējais Valgales pilskalns 1,5 km uz ziemeļrietumiem no ciema pie Bandenieku mājām (bijušās Mazvalgales pusmuižas (Vorwerk Klein-Walgalen). Mūsdienu Valdgales ciems veidojies ap Valgales muižu (Gut Walgalen).
Ciemā atrodas Upesgrīvas internātpamatskolas struktūrvienība "Valgales skola", Sabiles novada muzejs, Abavas bibliotēka.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Nora Ikstena
Nora Ikstena (dzimusi Rubene Rīgā) ir latviešu rakstniece un kultūras darbiniece. Triju Zvaigžņu ordeņa virsniece (2008).
Biogrāfija
Studējusi latviešu filoloģiju Latvijas Universitātē (1987—1992), angļu valodu un literatūru Kolumbijas Universitātē Misūri (1994—1995). Studiju un pēcstudiju laikā zinātniskā līdzstrādniece Rakstniecības, mūzikas un teātra muzeja Raiņa izpētes grupā, tad apskata nodaļas redaktore žurnālā "Karogs", redaktora vietniece laikrakstā "Rīgas Balss" (1998). Kolumbijas Universitātē Misūri bijusi virsredaktore žurnālam "The Review of Contemporary Fiction", sagatavojusi šī žurnāla latviešu prozai veltīto numuru (1998).
Nora Ikstena debitēja literatūrā ar pirmskara rakstnieces un politiķes Annas Rūmanes-Ķeniņas biogrāfiju, kam sekoja divi stāstu krājumi. Sarakstījusi biogrāfiskas grāmatas arī par Bruno Rubesu, Viju Vētru un Māru Zālīti. Izdoti romāni "Dzīves svinēšana" (1998) un "Jaunavas mācība" (2001). 2004. gadā iznācis stāstu krājums "Dzīves stāsti", iezīmējot novirzīšanos no iepriekšējā izsmalcinātā rakstīšanas stila. 2006. gadā sadarbībā ar dzejnieku Imantu Ziedoni sarakstīts biogrāfisks darbs "Nenoteiktā bija" – netradicionāls un emocionāls mēģinājums rekonstruēt ievērojamā rakstnieka bērnības atmiņas. Par grāmatu "Nenoteiktā bija" Nora Ikstena saņēmusi Baltijas asamblejas balvu (2006), Literatūras gada balvu un laikraksta "Diena" Gada balvu kultūrā. 2018. gada novembrī saņēma Izcilības balvu kultūrā kā 21. gadsimta pirmo divu gadu desmitu pasaulē atpazīstamākā Latvijas rakstniece, kura 2018. gadā pārstāvēja Latviju arī Londonas grāmatu tirgū.
Divu eseju krājumu autore: "Sīlis spoguļstiklā" (2006) un "Šokolādes Jēzus" (2009), tajos apkopotas laikrakstā "Diena" publicētās slejas. 2009. gadā izdots Noras Ikstenas romāns "Amour Fou jeb Aplamā mīla 69 pantos", pēc kuras motīviem Dailes teātrī režisors Dž. Dž. Džilindžers 2010. gadā iestudējis izrādi "Amour Fou". 2010. gadā kopā ar gruzīnu izcelsmes vācu rakstnieku Levanu Beridzi sarakstījusi lugu "Filiparia", kas izdota paralēli latviešu un krievu valodā. 2011. gadā klajā nāca Noras Ikstenas romāns par Dzintaru Sodumu "Vīrs zilajā lietusmētelītī".
Romāns "Dzīves svinēšana" tulkots dāņu (2001), igauņu (2003), zviedru (2008), gruzīnu (2011) un norvēģu (2019) valodā.
Romāns "Jaunavas mācība" tulkots igauņu valodā (2011).
Stāstu krājums "Dzīves stāsti" tulkots angļu (2013), maķedoniešu (2016) un hindi (2016) valodā. Krājumā iekļautais stāsts "Elzas Kugas vecuma neprāts" Margitas Gailītis tulkojumā iekļauts prozas antoloģijā "Best European Fiction 2011", savukārt stāsts "Lakatiņš baltais" atsevišķi izdots itāļu valodā (2014).
Romāns "Amour fou" tulkots krievu valodā (2010).
Romāns "Mātes piens" līdz 2020. gada sākumam tulkots 13 valodās, N. Ikstena tā angļu tulkojumu prezentēja Londonas grāmatu tirgū 2018. gadā.
Sastādījusi Dzintara Soduma Kopotos rakstus 7 sējumos (kopā ar Maimu Grīnbergu, 2001—2008).
Nora Ikstena aktīvi iesaistījusies valsts kultūrpolitikas veidošanas procesos, bijusi Nacionālās kultūras padomes priekšsēdētāja. Bijusi Latvijas Literatūras centra valdes priekšsēdētāja. Kopā ar Paulu Bankovski un Maimu Grīnbergu gadskārtējo "Prozas lasījumu" (kopš 1998) organizētājiem, regulāri uzstājas ārzemēs ar lasījumiem un referātiem. Sarakstījusi scenāriju dokumentālajai filmai par latviešu rakstniekiem trimdā "Pasaules nepasaule" (2001). Saņēmusi Literatūras gada balvu (2001), Spīdolas stipendiju (2001).
Enso Fernandess
Enso Heremiass Fernandess (es, dzimis ) ir Argentīnas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Argentīnas izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada pārstāv Anglijas Premjerlīgas klubu Chelsea.
Karjera
E. Fernandess ir River Plate kluba akadēmijas audzēknis. No 2020. līdz 2021. gadam tika izīrēts klubam Defensa y Justicia. Palīdzēja komandai uzvarēt 2020. gada Copa Sudamericana turnīrā. 2021. gadā uzvarēja ar šo komandu arī Recopa Sudamericana, kur tikās ar Copa Libertadores čempioniem Palmeiras. 2021. gada jūlijā atgriezās River Plate.
2022. gada jūnijā pievienojās Portugāles klubam Benfica. Nospēlējis tur tikai pus sezonu, viņš par 106,8 miljoniem Sterliņu mārciņām pievienojās Anglijas Premjerlīgas komandai Chelsea. Tā kļuva par visu laiku dārgāko pāreju uz Premjerlīgu.
Argentīnas izlases sastāvā debitēja draudzības spēlē pret Hondurasu. Tika iekļauts komandas sastāvā 2022. gada FIFA Pasaules kausam. Grupu turnīra spēlē pret Meksiku guva savus pirmos vārtus izlasē.
Sasniegumi
Defensa y Justicia
River Plate
Argentīna
Pasludinu jūs par Čaku un Leriju
"Pasludinu jūs par Čaku un Leriju" (en) ir 2009. gada komēdija, kuras režisors ir Deniss Dugans. Galvenās lomas filmā atveido Kevins Džeimss, Ādams Sendlers, Džesika Bīla, Vings Reimss, Stīvs Bušemi, Dens Akroids un Džons Fārlijs. Filmas pirmizrāde notika Juniversalsitijā, Kalifornijā.
Vecpuisis un siržu lauzējs Čaks Levains un Lerijs Valentains, atraitnis un divu bērnu tēvs, ir pieredzējuši Ņujorkas ugunsdzēsēji. Kādu dienu Čaks izglābj Leriju no degošas ēkas, par ko Lerijs sola Čakam atlīdzināt jebkādā veidā. Kad Lerijs pēc šī negadījuma cenšas palielināt savas dzīvības apdrošināšanas polises summu, Lerijam pastāsta, ka viņam jāapprecas, lai to varētu izdarīt. Tā kā Lerijam neviens nepaziņo par to, kuru ir jāaprec, viņš izlemj, ka viņš apprecēs Čaku.
Kodominance
Kodominance ir viena gēna dažādu alēļu vienlaicīga izpausme heterozigotā, neviens no fenotipiem nav dominējošs. Dažkārt pirmajā paaudzē pēc krustošanas indivīdam ir vienādi izteiktas abu vecāku pazīmes. Piemēram, ja vienam no vecākiem ir A asinsgrupa, bet otram vecākam B asinsgrupa, bērnam var būt AB asinsgrupa.
Nana Aleksandrija
Nana Aleksandrija (dzimusi Poti, Gruzijas PSR) ir Gruzijas starptautiskā sieviešu lielmeistare šahā (1976) un FIDE starptautiskā tiesnese (1995).
Šahistes karjera
Nana Aleksandrija jau 1963. gadā debitēja PSRS sieviešu šaha čempionāta finālā, bet pēc tam kļuva par šo sacensību trīskārtēju uzvarētāju (1966, 1968, 1969). Sešas reizes ir pārstāvējusi PSRS izlasi Pasaules šaha olimpiādēs (1969, 1974, 1978, 1980, 1982, 1986) un četras reizes ieguvusi pirmo vietu pie sava galdiņa. Vairāk nekā divdesmit gadus (1967-1990) ir piedalījusies cīņā par Pasaules sieviešu šaha čempiones titulu, un divas reizes ir izcīnījusi tiesības piedalīties mačā par čempiones nosaukumu. Taču abi mēģinājumi iegūt augstāko titulu beidzās ar neveiksmi: 1975. gadā viņa bez ierunām zaudēja Nonai Gaprindašvili (+3 =1 −8), bet 1981. gadā maču ar Maiju Čiburdanidzi beidza neizšķirti (+4 =8 −4), tomēr pēc to laiku FIDE noteikumiem Čiburdanidze saglabāja čempiones nosaukumu. Nana Aleksandrija ir bijusi FIDE sieviešu komisijas locekle (1986 - 2001). Nana Aleksandrija ir ārpus konkursa piedalījusies 1989. gada Latvijas vīriešu šaha čempionātā.
Personīgā dzīve
Pēc izglītības Nana Aleksandrija ir žurnāliste. Precējusies ar arhitektu Levanu Bokeriju. Viņu dēls Giga Bokerija (dzimis 1972. gadā) ir bijis Gruzijas ārlietu ministra vietnieks un Gruzijas Nacionālās drošības padomes sekretārs.
Villems V
Villems V (nl; dzimis, miris ) bija pēdējais Nīderlandes stadhouders.
Dzimis Nīderlandes stadhoudera Villema IV ģimenē. Tēvs mira, kad Villemam V bija trīs gadi, tāpēc līdz 1766. gadam valsti pārvaldīja reģenti. Ārpolitikā iesākumā orientējas uz Angliju, tomēr no 1780. līdz 1784. gadam notika Ceturtais angļu-holandiešu karš, kura rezultātā Nīderlande zaudēja Nagapatinamu Indijā un atvēra Malakas šaurumu angļu kuģiem. Pēc zaudējuma karā valstī izcēlās Batāvijas revolūcija, Villems bija spiests pamest galvaspilsētu Hāgu, patveroties ārpilsētas rezidencē - Het Loo pilī. Ar prūšu karaspēka palīdzību Villemam tomēr izdevās 1787. gadā padzīt politiskos pretiniekus jeb t.s. patriotus uz Franciju. 1794. gadā Nīderlandē iegāja Francijas karaspēks un 1795. gada 19. janvārī Villems V bēga uz Londonu. Pēc Batāvijas republikas nodibināšanas Villems V 1802. gadā devās uz Nasavas hercogisti. Pēc Napoleona sakāves tika radīta Nīderlandes karaliste un par tās pirmo karali kļuva Villema V dēls Villems I.
Armīns Millers-Štāls
Armīns Millers-Štāls (dzimis ) ir vācu kinoaktieris.
Dzimis Tilzītē vidusšķiras ģimenē. Otra pasaules kara laikā ģimene pārcēlās uz Berlīni. Karjeras sākumposmā darbojās VDR. 1976. gadā, protestēja pret pilsonības atņemšanu Volfam Bīrmanim. 1980. gadā pārcēlās uz VFR. Piedalījies ne tikai Eiropas, bet arī Holivudas filmās. Strādājis ar tādiem režisoriem kā Džims Džārmušs, Rainers Verners Fasbinders, Deivids Finčers, Agneška Hollanda, Kosta-Gavrass, Deivids Kronenbergs, Berijs Levinsons, Ištvāns Sabo, Andžejs Vajda.
2021. gada UCI Pasaules tūre
2021. gada UCI Pasaules tūre bija trīspadsmitā sezona 2009. gadā UCI izveidotajai sacensību sērijai, kurā iekļautas 29 šosejas riteņbraukšanas sacensības. Sezona sākās ar UAE Tour atklāšanas posmu 21. februārī un noslēdzās ar Il Lombardia 9. oktobrī.
Sacensības
2021. gada sacensību kalendārs sākotnēji tika paziņots 2020. gada rudenī.
Atceltās sacensības
Globālās COVID-19 pandēmijas dēļ tika atceltas Tour Down Under (19.—24. janvāris) un Cadel Evans Great Ocean Road Race (31. janvāris) sacensības Austrālijā. Jūnijā pandēmijas dēļ tika atceltas Grand Prix Cycliste de Québec (10. septembris) un Grand Prix Cycliste de Montréal (12. septembris) sacensības Kanādā. Augustā pēc organizatoru lūguma, saistībā ar COVID-19 pandēmiju, tika atceltas Hamburg Cyclassics (15. augusts) un Tour of Guangxi (14.–19. oktobris).
Bez tā, ar pandēmiju nesaistītu iemeslu dēļ savas sacensības reģistrēt nelūdza Amgen Tour of California (ASV) un Prudential RideLondon-Surrey Classic (Apvienotā Karaliste) organizatori.
Hermētisms
Hermētisms ir reliģiska, filozofiska un ezoteriska tradīcija, kas balstās Hermesa Trismegista rakstos. Viņa raksti ļoti ietekmēja Rietumu ezoterikas tradīciju, kā arī bija nozīmīgi renesanses un reformācijas laikā kopumā. Hermētismu ar zinātni Viduslaiku noslēgumā vienoja uzskats, ka cilvēkam ir iespēja pārvaldīt dabas procesus.
Hermētisms sakņojas prisca theologia doktrīnā — visām pasaules reliģijām ir viena īstā teoloģija. Hermētisti tic, ka Visuma gudrībā ietilpst trīs lietas — alķīmija, astroloģija un maģija — tās cenšas izzināt un praktizēt.
Breds Maršāns
Bredlijs Kevins Maršāns (Bradley Kevin Marchand; dzimis Helifeksā, Kanādā) ir profesionāls kanādiešu hokejists, spēlē malējā uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2023) pārstāv NHL klubu Bostonas "Bruins", kurā aizvadījis visu savu profesionāļa karjeru.
Spēlētāja karjera
2006. gada NHL draftā viņu Bostonas "Bruins" izraudzījās ar kopējo 71. kārtas numuru. NHL debitējis pret Našvilas "Predators". Pirmos vārtus NHL guvis pret Bufalo "Sabres".
2010.—2011. gada sezonā viņš veiksmīgi spēlēja finālsērijas izšķirošajā septītajā spēlē, kurā guva divus vārtus, tādējādi palīdzot viņa pārstāvētajam "Bruins" uzvarēt Vankūveras "Canucks" un izcīnīt Stenlija kausu. Jau kopš 2011. gada Maršāns kļuva par stabilu "Bruins" uzbrukuma vērtību, katru sezonu gūstot vismaz 36 punktus. 2015.—16. gada sezona izvērtās par rezultatīvāko Maršāna līdzšinējā NHL karjerā, tajā gūstot 61 rezultativitātes punktu.
Kanādas jaunatnes izlašu sastāvā izcīnījis divas Pasaules junioru čempionāta zelta medaļas (2007. un 2008. gadā).
Igija Azalija
Ametista Amēlija Kellija (en; dzimusi Sidnejā), pazīstama ar skatuves vārdu Igija Azalija (Iggy Azalea), ir austrāliešu hiphopa dziedātāja, dziesmu autore un modele.2014 gadā viņa izdeva albumu The New Classic,bet pēc pāris mēnešiem to pārizdeva nosaucot to par Reclassifed.Albums tika papildināts ar pāris jaunām dziesmām.
Valgales muiža
Valgales muiža sastāvējusi no kungu mājas un saimniecības ēku kompleksa. Kopējais muižas ansamblis ir zudis, no muižas centra saglabājušies atsevišķi objekti, tie pārbūvēti. Valgales muižas kungu māja 1927. gadā pārbūvēta par Abavas pagasta valdes un tiesas māju. Otrajā stāvā atrodas nacionālā romantisma stilā veidota zāle, ko rotā seši mākslinieka Žaņa Sūniņa 1934. gada gleznojumi, kuros attēlotas latviešu tautas dzīves ainas (arājs ar zirgu, meitas pļavā, jaunekļi pieguļā un medībās). No 2016. gada zāles interjera dekoratīvā apdare ir valsts nozīmes mākslas piemineklis. Ēkā atrodas Sabiles novada muzejs un Abavas bibliotēka.
Mātras pilskalns
Mātras pilskalns jeb Kalnmaļu pilskalns atrodas Kurzemē, Dienvidkurzemes novada Medzes pagastā uz dienvidiem no Ievkalniem, pie valsts autoceļa P111 (Ventspils (Leči) — Grobiņa) Baltijas ledus ezera stāvkrastā.
Uz dienvidiem no pilskalna atrodas dziļa grava. Pilskalns pēc izskata ir neuzkrītošs un bijis tālākā apkaimē nepazīstams. To apsekojis Liepājas muzeja direktors, skolotājs Jānis Sudmalis (Imanta Sudmaļa tēvs). Sudmalim vietējo māju saimnieks stāstījis, ka pilskalnā varot atrast ogles, saktas, māla trauku gabalus un dzintaru. Pēc Ernesta Brastiņa domām, šis pilskalns ir 1263. gada Kursas dalīšanas līgumā minētā Matre.
Maršāns
Maršāns (fr — 'tirgonis'; sieviešu dzimtē Maršāna) ir franču cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Anneli Ota
Anneli Ota (Anneli Ott; dzimusi 1976. gada 2. maijā) ir Igaunijas politiķe. 2020. un 2021. gadā viņa bija valsts pārvaldes ministre. 2021. gadā no janvāra līdz novembrim Ota bija Igaunijas kultūras ministre. Viņa ir Igaunijas Centra partijas biedre.
Autoceļš P71
P71 autoceļš Pievedceļš Ilūkstei līdz 2012. gada novembrim bija Latvijas reģionālais autoceļš, kas savienoja autoceļu P70 ar autoceļu P72 Ilūkstes centrā. Autoceļa kopējais garums bija 3,9 km un tas visā garumā klāts ar asfaltbetona segumu. Ceļš šķērsoja Augšdaugavas novadu. 2012. gada 20. novembrī ar Ministru kabineta noteikumiem Nr.788 pievienots autoceļam P72.
Anneli Ota
Biogrāfija
Anneli Ota piedzima 1985. gada 16. novembrī Tartu. Viņas tēvs Jāks Ots līdz nāvei uz prāmja Estonia 1994. gadā bija Veru mērs. Anneli tēvocis Juri Ots ilgu laiku bija Tallinas pilsētas Centra rajona vecākais.
1994. gadā Anneli Ota absolvēja Veru apriņķa Parksepas vidusskolu. Augstāko izglītību viņa ieguva 1999. gadā Tartu Universitātes Fiziskās audzināšanas fakultātē specialitātē "Kustības un sports"; 2000. gadā viņa ieguva arī diplomu pedagoģijā.
Anneli Otas politiskā karjera sākās 2005. gadā, kad pašvaldību vēlēšanās viņa tika ievēlēta Lasvas pagasta domē, pārstāvot Igaunijas Tautas savienību. Viņa 2009. gada 9. augustā iestājās Sociāldemokrātiskajā partijā. Ota tika ievēlēta Veru pilsētas domā, un no 2009. līdz 2010. gadam bija Veru mērs. 2011. gada 25. aprīlī Anneli Ota iestājās Igaunijas Centra partijā. No 2011. līdz 2014. gadam viņa strādāja Tallinā par Nemmes rajona vecākā vietnieku. Viņa ir strādājusi arī par Veru apriņķa partnerības padomes izpilddirektoru. 2015. gada Rīgikogu vēlēšanās Ota kandidēja Centra partijas rindās Veru, Valgas un Pelvas apgabalā, bet neiekļuva parlamentā. 2015. gada 19. novembrī viņa tomēr kļuva par Rīgikogu deputāti, aizstājot Prītu Tobalu. Viņa bija speciālās komisijas cīņai ar korupciju priekšsēdētāja. 2019. gada vēlēšanās Ota kandidēja tajā pašā vēlēšanu apgabalā, un tika ievēlēta. Viņa vadīja Eiropas Savienības lietu komiteju un bija Nacionālās aizsardzības komitejas locekle.
2020. gada 25. novembrī Anneli Ota kļuva par valsts pārvaldes ministri Jiri Ratasa valdībā. 2021. gada 26. janvārī Ota kļuva par kultūras ministri Kajas Kallasas valdībā. 2021. gada 2. novembrī viņa paziņoja par atkāpšanos no ministra amata, pamatojot to ar domstarpībām ar valdības partneriem, konkrētāk, pretojoties Reformu partijas vadītās valdības noteiktajiem COVID-19 pandēmijas ierobežojumiem kultūras jomā un pasākumiem šīs jomas atbalstam. Divas nedēļas pirms atkāpšanās no amata Otas rīcību (bezdarbību) kultūras ministra amatā kritizēja Igaunijas Skatuves mākslas asociācija. 8. novembrī par kultūras ministru apstiprināja citu Centra partijas biedru Tītu Teriku.
Anneli Ota ir šķīrusies; viņai meita un dēls.
Žāvas
Žāvas, arī žāvāšanās, ir reflekss, kuram raksturīga nepatvaļīga, dziļa ieelpa ar atvērtu muti. Viens no iemesliem, ar ko tiek skaidrota žāvāšanās, ir skābekļa trūkums apkārtējā gaisā. Pēc žāvām palielinās skābekļa piegāde organismam. Pastāv uzskats, ka žāvāšanās ir "lipīga", tas ir, kad kāds ir nožāvājies, pēc neilga laika arī citi apkārtējie sāk žāvāties. Skaidras atbildes, kāpēc tā notiek, nav. Viens no skaidrojumiem ir tāds, ka par žāvāšanos atbild galvas smadzeņu motorās garozas daļa — jo lielāka aktivitāte novērojama šajā smadzeņu daļā, jo lielāka ir nosliece uz žāvāšanos.
Labās Cerības pils
Labās Cerības pils (nl; af) ir 17. gadsimtā uzbūvēts bastionu forts Keiptaunā, Dienvidāfrikā. Sākotnēji atradās Galda līča krastā, bet pēc zemes atgūšanas darbiem forts šobrīd atrodas iekšzemē. 1936. gadā pils tika atzīta par vēstures pieminekli (pašlaik reģionālas nozīmes kultūras mantojuma objekts) un pēc restaurācijas darbiem 1980. gados tiek uzskatīts par labāk saglabāto Nīderlandes Austrumindijas kompānijas fortu.
Glikozīdi
Glikozīdi ir organiskas vielas, ko veido caur glikozīdisko saiti saistījušies monosaharīda vai oligosaharīda atlikumi — glikoni — un neogļhidrāta savienojumu atlikumi — aglikoni. Glikons var būt glikoze, galaktoze, ramnoze, arabinoze, ksiloze un citi cukuri, bet aglikoni — terpēnu spirti, fenolu atvasinājumi un citi savienojumi, kuru sastāvā ir hidroksilgrupa.
Daudzi glikozīdi ir fizioloģiski aktīvi un var būt stipri indīgi.
Société Générale
Société Générale ir viena no galvenajām un vecākajām Francijas bankām. Tas ir viens no trim pīlāriem Francijas banku nozarē, kopā ar LCL un BNP Paribas (tās sauc arī par “Les Trois Vieilles”).
Société Générale grupā strādā 138 000 darbinieku.
Talsu novada karogs
Talsu novada karogs ir viens no Talsu novada oficiāliem simboliem. Karogu veido trīs krāsu joslas (zaļa, sarkana, zaļa) proporcijā 2:1:2, centrā novietots novada ģerbonis. Karoga dizains aizgūts no Talsu pilsētas karoga, kur zaļā krāsa simbolizē pilsētas deviņu pakalnu tumšo zaļumu, ko horizontāli šķērso Kurzemi simbolizējoša sarkana josla.
Karatē 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Karatē 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Tokijā norisinās no 2021. gada 6.līdz 8. augustam. Karatē pirmo reizi tiek pārstāvēts olimpiskajās spēlēs.
Niks Sabo
Niks Sabo ir datorzinātnieks, jurists un kriptogrāfs, kas pazīstams ar saviem pētījumiem par viedajiem līgumiem un ciparnaudu.
1994. gadā Sabo pirmais formulēja jēdzienu "viedais līgums". 1998. gadā viņš izstrādāja decentralizētas ciparnaudas "bit gold" ideju, kas tā arī netika realizēta, taču tā ietvēra vairākus pamatprincipus, kas vēlāk tika izmantoti kriptovalūtā Bitcoin.
Rēveļi
Rēveļi (agrāk arī Gaujaslīči) ir ciems Gulbenes novada Rankas pagastā Gaujas upes kreisajā krastā.
Rēveļu 1880. gadā celtā Elizabetes skola, kur vēlāk mita Rēveļu pamatskola, ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Satiksme (filma)
"Satiksme" (en) ir 2000. gada krimināldrāma, kas balstīta uz britu 1989. gada seriālu Traffik. Filmas režisors ir Stīvens Soderbergs. Galvenās lomas atveido Maikls Daglass, Dons Čīdls, Benisio del Toro, Deniss Kveids un Ketrina Zeta-Džonsa. Filmas pirmizrāde notika Ņujorkā.
Filmā ir parādīti trīs ar narkotikām saistīti stāsti. Prezidents ieceļ konservatīvu tiesnesi Robertu Veikfīldu, lai viņš vadītu Amerikā pieaugošo karu pret narkotikām, tomēr drīz vien Roberts atklāj, ka viņa meita ir atkarīga no kreka. Tajā pašā laikā divi Narkotiku apkarošanas administrācijas aģenti aizsargā ziņotāju, bet cietumā esoša narkotiku barona sieva cenšas turpināt ģimenes biznesu.
Joža Lāngoša
Joža Lāngoša (hu); Tatabāņa —  Tatabāņa) bija Ungārijas starptautiskā meistare šahā (1950), daudzkārtējā Ungārijas sieviešu šaha čempione.
Biogrāfija
No 1940. gadiem līdz 1950. gadiem bijusi viena no vadošajām Ungārijas šahistēm. Četras reizes uzvarējusi neoficiālajos Ungārijas sieviešu šaha čempionātos (1942, 1943, 1944, 1949), kā arī tikpat reizes atkārtojusi šo panākumu oficiālajos Ungārijas sieviešu šaha čempionātos (1947, 1950, 1951, 1952).
Par panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā Jožai Lāngošai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. Bijusi pirmā ungāru šahiste, kas kļuvusi par startptautisko meistari šahā.
Augstākā tiesa (filma)
"Augstākā tiesa" ir Latvijas dokumentālā filma, kas izdota 1987. gadā. Filmas režisors ir Hercs Franks.
Filma daļēji ir balstīta uz materiāla, kuru Franks uzņēma priekš filmas "Līdz bīstamai robežai".
Sižets
Filma veidota kā kāda uz nāvi notiesātā grēksūdze. Filmā tiek parādīts, kā notiesātais cīnās ar savu sirdsapziņu.
Daudzvilcis
Daudzvilcis (en) ir šaha uzdevums, kurā dotais mērķis (mats, pats, pašmats utt.) jāsasniedz uzdotajā gājienu skaitā un tas nav mazāks par četri.
Deivids Vorks Grifits
Uzņēmis vairāk nekā 500 mēmā kino filmas (ieskaitot īsfilmas). Pazīstamākās Grifita filmas ir "Nācijas dzimšana" (1915) un "Neiecietība" (1916). Daudzās Grifina filmās vadošā aktrise bija Liliana Giša.
Daudzvilcis
Bez žanra apzīmējuma šis nosaukums tiek lietots ar nozīmi tiešā mata daudzvilcis.
Deivids Vorks Grifits
Dzīves sākuma posms
Grifits piedzima 1875. gadā Krestvudā, Kentuki. Viņa tēvs Jakobs Varks Grifits bija Amerikas pilsoņu kara veterāns, cīnījies konfederātu pusē. Viņš bija cilvēks, kam patika piedzīvojumi, un arī dēls mantoja tieksmi uz romantiku un piedzīvojumiem. Grifits uzauga lauku fermā, mācījās mazā lauku skolā, kur skolotāja bija viņa māsa. Kad viņam bija 10 gadu, tēvs nomira, un ģimene kļuva pavisam nabadzīga. Pēc četriem gadiem nācās pārcelties uz Luisvilu, bet arī tur neklājās viegli. Grifits pameta mācības, lai palīdzētu ģimenei. Viņš strādāja dažādos darbos. Divdesmit gadu vecumā viņš iesaistījās darbā uz skatuves. Viņa sapnis bija kļūt par dramaturgu. 1906. gadā Grifits apprecējās ar aktrisi Lindu Arvidsoni. Viņi izlēma pievērsties jaunajai kinofilmu industrijai.
Daudzvilcis
Tiešā mata daudzvilcis
Tiešā mata daudzvilcī baltie sāk un mato melno karali uzdotajā gājienu skaitā (4 vai vairāk). Vēsturiski tiešā mata daudzvilcis izveidojies par patstāvīgu kompozīcijas žanru, tāpēc ar terminu "daudzvilcis" apzīmē tiešā mata daudzvilci.
Deivids Vorks Grifits
Karjeras sākums
1907. gadā Grifits filmējās pirmo reizi. Nākamajā gadā viņš iesaistījās filmu kompānijā Biograph Company, piedaloties gan kā aktieris, gan kā scenāriju rakstnieks. Kad kompānijas vadošais režisors saslima, Grifits viņu aizstāja. 1908. gadā iznāca pirmā viņa režisētā filma The Adventures of Dollie. Tai sekoja daudzas īsfilmas, kurās Grifits sāka eksperimentēt ar jauniem tehniskiem paņēmieniem. No 1908. gada jūnija līdz 1913. gada augustam Grifits uzņēma vairāk nekā 450 īsfilmas.
1909. gadā Grifins uzaicināja filmēties jauno teātra aktrisi Mēriju Pikfordu. Pikforda ātri kļuva par vienu no slavenākajām kinoaktrisēm. Viņu filmējot, Grifins realizēja jaunu pieeju filmēšanā, tehnisku līdzekļu izmantošanā un tuvplānu veidošanā.
Daudzvilcis
Tiešā mata daudzvilcis
Daudzi daudzvilči bija jau 9.—10. gadsimtā sastādītās mansubas. Bet uzplaukumu tas piedzīvoja 19.—20. gadsimtā, kad to intensīvi izstrādāja čehu, loģiskā un stratēģiskā skola. Pie liela gājienu skaita pēc formas tas tuvojās etīdei. Pasaules čempionātā šaha kompozīcijā tiek noteikts uzvarētājs daudzvilču žanrā, daudzvilči ir arī atsevišķa nodaļa FIDE albumos.
Deivids Vorks Grifits
Karjeras sākums
Grifits bija pārliecināts, ka publika skatīsies ne tikai īsfilmas, kā tajā laikā bija pierasts, bet novērtēs arī garākas mākslas filmas. 1914. gadā Grifits uzņēma vienu no pirmajām amerikāņu mākslas filmām - mēmo filmu Judith of Bethulia. Bet tā kā Biograph Company neatbalstīja viņa centienus, Grifits pameta kompāniju un pievienojās Mutual Film Corporation.
Nozīmīgākās filmas
1915. gadā Grifits uzņēma filmu "Nācijas dzimšana" (The Birth of a Nation), kas tiek uzskatīta par pirmo blokbasteru. Šī filma ietekmēja kinoindustrijas standartus, tās oriģinālais garums bija 133 minūtes. Galvenajā lomā bija Liliana Giša. Publikas atsaucība bija liela, filma guva arī finansiālus panākumus. Sižets bija balstīts uz Tomasa Diksona, juniora, 1905. gadā sarakstīto romānu The Clansman. Filmā bija parādīts Amerikas pilsoņu karš un tam sekojošais ASV Dienvidu štatu rekonstrukcijas laiks. Neskatoties uz panākumiem, filma izsauca arī kritiku attiecībā uz verdzības un Kukluksklana atainojumu. Afroamerikāņu pilsoņtiesību organizācija NAACP centās panākt filmas aizliegšanu, kas dažās pilsētās arī izdevās.
Grifitu kritika bija dziļi aizvainojusi. Viņš nākamajā filmā centās paust savu atbildi, izvēloties tematu par cilvēku aizspriedumus un neiecietību vienam pret otru. 1916. gadā tapa filma "Neiecietība". Tas bija milzīgs projekts, kurā parādīti četri vēsturiski periodi. Filmas oriģinālais garums bija 210 minūtes, tajā bija grandiozi masu skati, tik veiksmīgi izstrādāti, ka nekas līdzvērtīgs kinoindustrijā neparādījās līdz pat 60. gadiem. Bet publika šo filmu nenovērtēja, ieņēmumi nesedza milzīgos filmēšanas izdevumus.
1919. gada janvārī Grifits kopā ar Čārliju Čaplinu, Mēriju Pikfordu un Daglasu Fērbenksu nodibināja paši savu filmu izplatīšanas kompāniju United Artists. Tajā tapa daudzas Grifita filmas. Nozīmīgākās no tām ir "Lauztie ziedi" (Broken Blossoms, 1919), Way Down East (1920), Orphans of the Storm (1921), The White Rose (1923), Isn't Life Wonderful (1924).
Vrangeļa sala
Vrangeļa sala (ru) vai Umkilira (ckt — ‘balto lāču sala’) ir Krievijai piederoša neapdzīvota sala Ziemeļu Ledus okeānā. Administratīvi ietilpst Čukotkas autonomā apvidus Iultinas rajonā. Nosaukta Ferdinanda Vrangeļa vārdā. Sala atrodas vienlaicīgi Austrumu un Rietumu puslodē, to šķērso 180° meridiāns.
Atklāšana
Arheoloģiskie izrakumi 1975. gadā atklātajā seno cilvēku apmetnē Velna gravā salas dienvidu piekrastē liecina, ka tā bijusi periodiski apdzīvota 3400 gadu senā pagātnē. Izrakumos atrastas harpūnas, šķēpu un bultu uzgaļi, jūras dzīvnieku kauli un sadzīves priekšmetu atliekas. Apbedījumi un cilvēku atliekas nav atrastas, tādēļ domājams, ka apmetne izmantota tikai vasarās, kad tajā apmetušies no kontinenta piekrastes laivās atpeldējušie mednieki.
1930.—1950. gados salas rietumu piekrastē Fomas (Tomasa) raga apkārtnē uzietas relatīvi nesenu apmetņu paliekas (zemnīca), bet tās vēlākos laikos gājušas zudībā. Atradumi tika datēti ar laika posmu no 16. līdz 18. gadsimtam.
Krievi par salas eksistenci no vietējo čukču un eskimosu nostāstiem zinājuši jau kopš 17. gadsimta vidus. Pirmais kartē tās aptuveno atrašanās vietu ne vēlāk kā 1707. gadā atzīmēja Ivans Ļvovs. Mihails Lomonosovs, 1763. gadā atzīmējot to polāro apgabalu kartē, nodēvēja par Šaubīgo salu (ru, en). Vēlāk šis nosaukums attiecināts uz līci salas dienvidu piekrastē un tajā ietekošo upi. Ferdinands Vrangelis 1821.—1823. gadu ekspedīcijas laikā trīs reizes mēģināja hipotētisko salu sasniegt pa aizsalušo jūru suņu pajūgos, bet neveiksmīgi, jo katru reizi ceļu aizšķērsoja plaši atklāta ūdens klajumi. Vrangelis salu atzīmēja kartē, pareizi nosakot tās ģeogrāfisko platumu, bet nedaudz nobīdot uz rietumiem.
1849. gadā britu jūrasbraucējs Henrijs Kelets ziemeļos no Čukču pussalas atklāja salu, ko nodēvēja sava kuģa Herald vārdā. Rietumos no jaunatklātās salas Kelets novēroja vēl vienu salu un atzīmēja to kartē kā Keleta Zemi (Kellett Land). 1880. gadā vācu vaļu mednieks Eduards Dalmanis apgalvoja, ka apmeklējis salu 1866. gadā, bet tas nav dokumentāli apstiprināts. 1867. gadā salai 15 jūras jūdzu attālumā pietuvojās amerikāņu vaļu mednieks Tomass Longs (Thomas W. Long) un, nezinot par Keleta atklājumu, nodēvēja salu par Vrangeļa Zemi (Wrangell Land) par godu Ferdinandam Vrangelim, kurš to mēģināja sasniegt pirms 45 gadiem.
1879. gadā netālu no salas gāja Džordža Delonga Ziemeļpola ekspedīcijas maršruts. Ekspedīcijas kuģis Jeannette iesala ledū ziemeļos no Vrangeļa salas un turpināja dreifēt vēl ap 800 km līdz Delonga salām, kur to ledus saspieda un kuģis nogrima. 1881. gadā Delonga ekspedīcijas meklējumos devās amerikāņu tvaikonis Thomas Corwin kapteiņa Kelvina Hupera (Calvin L. Hooper) vadībā. Hupers 12. augustā izsēdināja salas krastā meklēšanas partiju, kas apsekoja salu, kā arī pasludināja to par Amerikas Savienoto Valstu īpašumu un nodēvēja par Jauno Kolumbiju (New Columbia). Tā paša gada 23. augustā salā izsēdās cita glābšanas ekspedīcija leitnanta Roberta Berija vadībā ar kuģi Rodgers, kas divu nedēļu laikā veica detālu salas dienvidu piekrastes izpēti.
Tikai 1911. gada septembrī salu apmeklēja pirmais Krievijas kuģis — hidrogrāfiskā ekspedīcija ar ledlauzi Vaigač Aleksandra Kolčaka vadībā, kas izpētīja salas rietumu un ziemeļu krastus un Tomasa upes grīvā salas rietumu krastā pacēla Krievijas karogu. 1916. gadā Krievijas valdība pasludināja Vrangeļa salu par savu īpašumu.
Kanādas Arktiskā ekspedīcija
1913. gadā tika noorganizēta Kanādas Arktiskā ekspedīcija islandiešu izcelsmes etnogrāfa un Arktikas pētnieka Vilhjalmura Stefansona vadībā. Tā mērķis bija izpētīt Kanādas Arktiskā arhipelāga ziemeļu un rietumu daļu, kā arī Makenzi upes deltu un tuvākos piekrastes apgabalus. Sākotnēji bija paredzēts, ka ekspedīciju sponsorēs amerikāņu Nacionālā ģeogrāfijas biedrība un Amerikas Dabas vēstures muzejs, bet, tā kā bija paredzams, ka tiks atklātas jaunas zemes, ekspedīcijas sponsorēšanu pārņēma Kanāda un Manitobā dzimušais amerikānis Stefansons atjaunoja savu Kanādas pilsonību.
Ekspedīcija bija plānota divās patstāvīgās partijās — ziemeļu partija Stefansona vadībā, kurai vajadzēja pētīt apgabalus ziemeļos un rietumos no zināmajām Kanādas Arktikas salām un dienvidu partija zoologa Rūdolfa Martina Andersona (Rudolph Martin Anderson) vadībā, kurai bija paredzēts pētīt Makenzi upes grīvu un piekrastes apgabalus līdz Kenta pussalai austrumos.
1913. gads bija neveiksmīgs Arktikas navigācijai un tās galvenais kuģis Karluk septembra vidū iesala ledū Boforta jūrā vēl pirms sasniedza ekspedīcijas sākumpunktu — Heršela salu Makenzi grīvā. Stefansons kopā vēl piecu cilvēku grupu pameta ekspedīciju 20. septembrī, lai sagādātu gaļas krājumus, bet pie kuģa neatgriezās un patstāvīgi sasniedza Aļasku. Pēc vairāku mēnešu dreifa Boforta un Čukču jūrā 1914. gada 11. janvārī kuģis tika saspiests ledū un nogrima. Visa kuģa komanda pārcēlās uz ledus nometni līdzās kuģa nogrimšanas vietai, kur jau iepriekš bija izkrauti ekspedīcijas krājumi.
Kuģa kapteinis Roberts Bartlets (Robert Bartlett) nolēma pārcelties uz apmēram 150 km attālo Vrangeļa salu. Uz salu tika izsūtīta četru cilvēku izlūkošanas partija, kas gāja bojā Heralda salā, nesasniedzot Vrangeļa salu. 5. februārī zemes meklējumos ledus nometni pameta četru cilvēku grupa, kas nolēma meklēt glābiņu patstāvīgi; tā, domājams, gāja bojā; vēlāk tika atrasta ledū iesalusi viena grupas dalībnieka šalle.
Atlikusī kuģa 11 cilvēku komanda, sadalīta četrās grupās, devās ceļā 1914. gada 19. un 24. februārī; sala tika sasniegta 12. martā. Sākotnēji bija plānots, ka grupa īsi atpūtīsies Vrangeļa salā un dosies tālāk uz Sibīrijas piekrasti, bet tā kā vairāki cilvēki bija savainoti, bet pārējie — pārguruši un apsaluši, tika nolemts, ka pamatgrupa paliks salā, bet Bartlets kopā ar vienu inuitu pavadoni dosies pēc palīdzības. Bartlets devās ceļā jau 18. martā un aprīļa sākumā sasniedza Čukotkas piekrasti, kur sastapa vietējos iedzīvotājus. 24. aprīlī, 237 dienās veicot vairāk kā 1100 km ceļa, viņi sasniedza Dežņova ragu austrumos. 24. maijā Bartlets ar kuģi sasniedza Nomu Aļaskā, no kurienes nosūtīja telegrammu par Karluk ekspedīcijas likteni un nepieciešamajiem glābšanas pasākumiem.
Salā palikušos sākotnēji bija plānots sadalīt trijās nometnēs visapkārt salai, lai iegūtu lielāku medību aptvērumu, kā arī lai mazinātu ilgi krājušās nesaskaņas komandas dalībnieku starpā. Ekspedīcijas nometnes tika ierīkota Rodžersa līča krastā salas dienvidos un Voringa ragā salas austrumos. Domstarpības sākās, tiko Bartlets bija pametis nometni. Cilvēki nespēja sadalīt niecīgos pārtikas krājumus (daļa bija palikusi ledus nopmetnē pie nogrimušā kuģa), kā arī medījumu. Divi ekspedīcijas dalībnieki mira no apsaldējumu komplikācijām, viens tika nošauts.
1914. gada vasarā notika vairāki mēģinājumi glābt ekspedīciju. Augustā divas reizes salu neveiksmīgi mēģināja sasniegt krievu ledlauži Taimir un Vaigač. Neveiksmīgs bija arī amerikāņu kutera Bear mēģinājums, kurš bija spiests atgriezties Nomā lai papildinātu ogļu krājumus. 7. septembrī salu sasniedza valzirgu medību kuģis King and Winge, kurš evakuēja 14 dzīvus palikušos ekspedīcijas dalībniekus. Divreiz tika mēģināts sasniegt arī Heralda salu, lai atrastu pazudušo izlūkekspedīciju, bet neveiksmīgi.
Stefansona kolonizēšanas ekspedīcijas
No 1921. līdz 1924. gadam pēc Stefansona iniciatīvas tika mēģināts Kanādas vārdā kolonizēt neapdzīvoto Vrangeļa salu, uz ko pirms tam tiesības bija pieteikušas ASV un Krievija. Pasākums notika ar netiešu Kanādas un Lielbritānijas valdību atbalstu, bet vēlāk izvērtās par avantūru un radīja diplomātisku saspīlējumu starp ASV, Kanādu, Lielbritāniju un PSRS.
1921. gada 15. septembrī salā izsēdās piecu cilvēku grupa, kuras vadītājs bija kanādietis Alans Krofords (Allan Crawford), kā arī trīs amerikāņi Freds Maurers (Fred Maurer; Karluk ekspedīcijas dalībnieks), Lorns Naits (Lorne Knight), Miltons Galls (Milton Galle) un iņupiatu virēja Ada Blekdžeka (Ada Blackjack) no Aļaskas. Kolonistiem bija paredzēts pierādīt Stefansona teoriju, ka eiropieši Arktikā var izdzīvot, racionāli izmantojot vietējos resursus — līdzi tika iedota pārtika tikai sešiem mēnešiem. Veiksmīgi pārziemojuši pirmo ziemu, bet nesagaidījuši pārtikas krājumu papildinājumus (Stefansona sūtītais kuģis Teddy Bear 1922. gada vasarā nespēja sasniegt salu), nākamās ziemas vidū kolonisti sāka izjust pārtikas trūkumu, jo medības nebija tik veiksmīgas, kā bija cerēts. 1923. gada 8. janvārī Naits ar Krofordu devās pēc palīdzības un kontinenta piekrasti, bet pēc divām nedēļām atgriezās, jo Naits smagi saslima ar cingu un nevarēja turpināt ceļu. 28. janvārī pēc palīdzības devās Krofords, Maurers un Galle, bet pazuda bez pēdām. Naits nomira aprīlī.
1923. gada 19. augustā izdzīvojušo Adu Blekdžeku savāca glābšanas kuģis Donaldson, kurš salā atstāja nākamo kolonistu grupu — amerikāni Čārlzu Velsu (Charles Wells) un 12 inuitus, tajā skaitā sievietes un bērnus. Tajā pašā gadā situācijai salā pastiprinātu uzmanību sāka pievērst nesen dibinātās PSRS vadība un 1924. gada 20. jūlijā uz salu tika nosūtīta lielgaballaiva Krasnij Okjabrj. 20. augustā tā piestāja salā, pacēla PSRS karogu un no apmetnes Somņiteļnajas līcī izveda amerikāni un 13 inuitus (viens piedzima salā) uz Vladivostoku. Velss un viens no inuitu bērniem Vladivostokā mira no pneimonijas, bet pārējie tika nogādāti Ķīnas robežpunktā, lai caur Harbinu tos nogādātu mājās. Ķīnas varasiestādes sākotnēji kolonistus nepieņēma, jo ASV konsuls paziņoja, ka inuiti nav ASV pilsoņi. Galu galā inuiti tika nogādāti mājās par Amerikas Sarkanā krusta līdzekļiem caur Daliaņu, Kobi un Sietlu līdz Nomai.
Kolonijas dibināšana
Par ekspedīcijas kuģi tika izvēlēts ledus klases tvaikonis Stavropol, kuram gan bija nepieciešams remonts. Pārtikas krājumus un aprīkojumu ekspedīcijai Ušakovs iepirka Šanhajā, bet kažokādu apģērbu, kamanu suņus un kamanas sagatavoja Anadirā un jau laikus nogādājas Provideņijas līcī. Ar PSRS Zinātņu Akadēmijas Polāro komisiju tika saskaņota ekspedīcijas zinātnisko pētījumu programma, bet zinātnisko literatūru Ušakovam nācās pirkt par savu naudu.