cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Austrumu lopu gārnis
Austrumu lopu gārnis (Bubulcus coromandus) ir neliela auguma gārņu dzimtas (Ardeidae) putnu suga. Ģeogrāfisko variāciju nav. Tā tuvākais radinieks ir lopu gārnis (Bubulcus ibis), un austrumu lopu gārnis ilgstoši tika sistematizēts kā lopu gārņa pasuga. Sastopams Āzijas dienvidos un dienvidaustrumos un Austrālāzijā. Izplatīts tropu, subtropu un siltajos mērenā klimata reģionos.
Ludviks Zāmenhofs
Piemiņa
Kopš 1920. gadiem Ludviga Zāmenhofa dzimšanas dienā 15. decembrī tiek atzīmēta Zāmenhofa diena jeb Esperanto diena.
Austrumu lopu gārnis
Izplatība
Austrumu lopu gārnis izplatīts Dienvidāzijā, Austrumāzijā un Dienvidaustrumāzijā, no Pakistānas austrumiem līdz Japānai, dienvidu virzienā areālam plešoties līdz Austrālijai un Jaunzēlandei. Daļēji migrējošs.
Austrumu lopu gārnis Austrālijā sāka iedzīvoties 1940. gados, izplatības areālam veidojoties kontinenta ziemeļos un austrumos. Jaunzēlandē samērā regulāri sāka ieklejot 1960. gados. Lopu gārnis vienmēr sastopams lielo zālēdāju tuvumā, mājlopus (govis un zirgus) ieskaitot. Tādēļ tā izplatība cieši saistīta ar cilvēkiem un mājlopiem.
Ludviks Zāmenhofs
Piemiņa
Zāmenhofa vārdā nosaukta mazā planēta, kā arī ielas, parki, tilti un laukumi daudzās pasaules pilsētās, piemēram, Ludvika Zāmenhofa laukums Ščecinā.
Austrumu lopu gārnis
Izskats
Austrumu lopu gārnis ir vidēja lieluma gārnis. Tā garums 46—56 cm, spārnu plētums 88—96 cm, svars 270—512 g. Salīdzinot ar citiem gārņiem, tā kakls un knābis ir īss un spēcīgs. Pieaugušiem īpatņiem ārpus vairošanās sezonas ir balts apspalvojums, dzeltens knābis un dzeltenpelēkas kājas.
Riesta laikā austrumu lopu gārnim uz krūtīm un muguras izaug rudas spalvas, kā arī tā galva kļūst ruda. Bet knābja pamatne, kājas un acu zīlītes kļūst koši sarkanas. Abi dzimumi izskatās vienādi, tomēr tēviņi ir nedaudz lielāki un to riesta dekoratīvās spalvas ir garākas kā mātītēm. Jaunajiem putniem ir melns knābis un tiem nav rudo dekoratīvo spalvu.
Uzvedība
Daļa austrumu lopu gārņa populācijas ir gājputni, bet daļa nometnieki vai klejotāji. Novilkt stingru robežu starp abām grupām ir gandrīz neiespējami. Vienā un tajā pašā ģeogrāfiskajā reģionā ir gan vienas, gan otras grupas pārstāvji.
Austrālijā ligzdojošie lopu gārņi pa ziemu migrē uz vēsākiem reģioniem, uz Tasmāniju un Jaunzēlandi, bet pavasarī atgriežas Austrālijā. Indijas dienvidos ligzdojošie gārņi piemērojas lietus sezonai — pēc septembra tie dodas uz ziemeļiem. Ziemas periodā lieli gārņu bari pārvietojas uz Indijas dienvidaustrumkrastu, kur tie novērojami lielos baros kopā ar dīķu gārņiem. Lopu gārņa migrācija ziemas periodā novērota arī Šrilankā.
Austrumu lopu gārņa jaunajiem putniem raksturīga klejošana, izvēloties jauno dzīves vietu līdz 5000 km attālumā no savas bērnības ligzdas.
Barošanās
Austrumu lopu gārnis ir plēsīgs un pamatā barojas ar dažādiem kukaiņiem, īpaši iecienīti ir sienāži, circeņi, mušas, kodes, ērces un zirnekļi, kā arī tas barojas ar vardēm, posmtārpiem.
Lai arī austrumu lopu gārnis reizēm barojas seklos ūdeņos, tomēr barību tas galvenokārt meklē lauksaimniecības tīrumos un sausos zālājos, labprātāk uzlasot sauszemes nevis ūdens kukaiņus. Parasti seko liellopiem un citiem lieliem zālēdājiem, medījot lielo dzīvnieku iztraucētos kukaiņus. Reizēm tie seko arī lauksaimniecības tehnikai. Tomēr lopu gārnis labprātāk izvēlas lēnākus objektus, kam sekot. Vislabprātāk tas seko dzīvniekam, kas kustas 5—15 soļus minūtē, cenšoties izvairīties no ātrākiem vai lēnākiem objektiem. Labprāt medī kopīgā savas sugas barā, bet, ja ap zālēdājiem salasās daudzi citu sugu gārņi, tad lopu gārņi pamet teritoriju un meklē citu barošanās vietu. Bara dominējošie putni barojas vistuvāk lielajiem dzīvniekiem, jo tur ir visvairāk iztraucēto kukaiņu.
Ligzdošana
Izšķiļoties putnēni ir daļēji klāti ar pūkām. Apspalvojums tiem izaug pēc 13—21 dienas. Jau 2 nedēļu vecumā tie sāk staigāt un pamest ligzdu, atrodoties tās tuvumā. No ligzdas tie izlido pēc 30 dienām, bet vecāki tos turpina joprojām barot vēl 15 dienas.
Ivans VI Romanovs
Ivans VI Romanovs (, dzimis, miris ), arī Joans VI, bija formālais Krievijas imperators reģenta Kurzemes hercoga Bīrona, vēlāk viņa mātes Annas II valdīšanas laikā (1740-1741). Dažkārt vēstures avotos tiek dēvēts par Joanu III, t.i. par atskaites punktu tiek ņemts cars Ivans IV. Pēdējā pusgadsimta historiogrāfijā tiek dēvēts par Joanu VI, t.i. sestais Joans Maskavas tronī, skaitot no Ivana Kaļitas.
Biogrāfija
Dzimis 1740. gada 12. augustā (23. augustā pēc jaunā stila) kā Ivana V mazmazdēls, Braunšveigas-Bevernes-Lineburgas hercoga Antona (Anton Ulrich) un Krievijas carevnas (princeses) Annas II dēls.
Miris 1764. gada 5. jūlijā (16. jūlijā p.j.st.).
Imperators
Pēc ķeizarienes Annas I nāves par jauno ķeizaru 1740. gada 17. oktobrī kronēja viņas māsas Katrīnas dažus mēnešus veco mazdēlu Joanu. Par reģentiem tika iecelti Kurzemes hercogs Bīrons, kurš uzreiz mazuļa vecākus izolēja no galma. Pēc 2 nedēļām - naktī 8. uz 9. novembri - ar gvardes palīdzību tika īstenots pučs, Bīrons tika arestēts, bet par reģenti līdz imperatora pilngadībai izsludināta tā māte hercogiene Anna.
Izolācija
Vispirms bija plāns "Braunšveigas ģimeni" vienkārši izraidīt no Krievijas taču, tā kā Elizabetes vara nebija leģitīma un viņa ļoti baidījās no iespējama apvērsuma, tikai šoreiz par labu Ivanam VI, viņa 1742. gadā lielā slepenībā pavēlēja tos ieslodzīt Daugavgrīvas cietoksnī pie Rīgas, 1744. gadā pārveda uz Oranienburgu Pēterburgas pievārtē, bet pēc tam uz Holmogoriem Arhangeļskas tuvumā, kur mazo Ivanu pilnībā izolēja no vecākiem.
Nogalināšana
Pēdējais šāds mēģinājums bija jau Katrīnas II laikā, 1764. gada 5. jūlijā (16. jūlijā p.j.st.), kad podporučiks Mirovičs (Мирович, Василий Яковлевич) un daļa Šliselburgas cietokšņa garnizona neveiksmīgi mēģināja atbrīvot ieslodzīto imperatoru. Tā kā sardzei bija dots rīkojums nogalināt ieslodzīto, ja ir pamatotas briesmas, ka to kāds varētu atbrīvot, Ivanu VI uz vietas nogalināja, atbrīvotājiem vēl neaizlaužoties līdz tā kamerai.
31. autobusu maršruts (Rīga)
31. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Juglas līdz Dārziņiem.
31. autobusu maršruta kopējais garums ir 53,994 km. Maršruta Jugla — Dārziņi kopējais garums ir 27,116 km, bet maršruta Dārziņi — Jugla kopējais garums ir 26,878 km.
Darbdienās pa 31. autobusu maršrutu kursē 5 autobusi, bet brīvdienās — tikai 3 autobusi.
31. autobusu maršrutu apkalpo 7. autobusu parks.
Maršruts
Jugla — Dārziņi kursē pa šādām ielām: Murjāņu iela, Juglas iela, Biķernieku iela, Kaivas iela, Biķernieku iela, Ieriķu iela, Lielvārdes iela, Gunāra Astras iela, Dzelzavas iela, Ilūkstes iela, A. Deglava iela, Ulbrokas iela, Brāļu Kaudzīšu iela, A. Saharova iela, Lubānas iela, Slāvu iela, Maskavas iela, Taisnā iela, Jāņogu iela un Dārziņu iela.
Dārziņi — Jugla kursē pa šādām ielām: Dārziņu iela, Jāņogu iela, Taisnā iela, Maskavas iela, Slāvu iela, Lubānas iela, A. Saharova iela, Brāļu Kaudzīšu iela, Ulbrokas iela, A. Deglava iela, Ilūkstes iela, Dzelzavas iela, Gunāra Astras iela, Lielvārdes iela, Ieriķu iela, Biķernieku iela, Kaivas iela, Biķernieku iela, Juglas iela un Murjāņu iela.
Pieturvietas
31. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 85 pieturas. Maršrutā Jugla — Dārziņi ir 43 pieturas, bet maršrutā Dārziņi — Jugla ir 42 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
D/P  Jugla - 3  (pārdēvēta par  D/P  Jugla' ' )''
Bērnu slīmnīca (pārdēvēta par Bērnu slimnīca Gaiļezers )''
Kapi (pārdēvēta par Biķernieku memoriāls )
Dzelzceļa slimnīca (pārdēvēta par Stacionārs Biķernieki )
Pļavnieki - 2 (pārdēvēta par  Katlakalna iela  )
Zilupes iela (pieturvieta slēgta)
Keramika (pārdēvēta par Dienvidu tilts )
Ķengarags (pārdēvēta par Ķengaraga iela )
Tirzniecības centrs (pārdēvēta par Aglonas iela )
T/C DOLE (pārdēvēta par Eglaines iela / Dole )
Ķengarags-3v (pārdēvēta par  Ikšķiles iela  )
Veikals (pārdēvēta par Ābeļu iela )
10.līnija (pārdēvēta par Dārziņu 10.līnija )
Dārziņi-1 (pārdēvēta par  Jāņogu iela  )
29.līnija (pārdēvēta par Dārziņu 29.līnija )
38.līnija (pārdēvēta par Dārziņu 38.līnija )
46.līnija (pārdēvēta par Dārziņu 46.līnija )
Latvijas Republikas ārlietu ministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Republikas ārlietu ministri, kas ir Latvijas Republikas Ministru kabineta locekļi. Politiskā līmenī vada Latvijas Republikas Ārlietu ministriju.
30px Latvijas Republika (1918 — 1940) 30px
{{legend| #258B4C | Latviešu Zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C00C13 | Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDA0DD | Progresīvā apvienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Latvijas Padomju Sociālistiskā Republika (1940 — 1990) 30px
{{legend| red | Latvijas Komunistiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Latvijas Republika (1991 — pašlaik) 30px
{{legend| #9E3039 | Latvijas Tautas fronte |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #87CEEB | Latvijas Ceļš |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #EF9D48 | Tautas partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #99CC33 | Vienotība/Jaunā Vienotība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #10A5DF | Reformu partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
SKS 20. ekspedīcija
'''SKS 20. ekspedīcija' ( jeb ISS-20'') bija Krievijas, ASV, ESA, Japānas un Kanādas kosmonautu ekspedīcija uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Šī bija pirmā SKS pamatapkalpe sešu cilvēku apjomā. Tā kā stacijā kā glābšanas līdzeklis tiek izmantoti Krievijas kosmosa kuģi Sojuz, kuros ir vieta tikai trim cilvēkiem, tad sešu cilvēku apkalpei vienlaicīgi ir nepieciešami divi kuģi. Pirmais no tiem, Sojuz TMA-14 stacijā ieradās kā 19. ekspedīcija. Kad otrais kuģis Sojuz TMA-15 saslēdzās ar SKS, sākās 20. ekspedīcija, un 19. ekspedīcijas apkalpe kļuva par 20. pamatu. Par jaunās ekspedīcijas komandieri palika 19. ekspedīcijas komandieris Genādijs Padalka.
Lidojuma gaita
tika veikta kosmosa kuģa Sojuz TMA-14 pārvietošana no Zvezda moduļa saslēgšanās mezgla uz Pirs moduli. Kosmosa kuģī operācijas laikā atradās kosmonauti Genādijs Padalka, Maikls Berets un Koiči Vakata, jo viņi ne uz īsu brīdi nedrīkst palikt bez glābšanas kuģa. Atvienošanās notika 21:29 UTC, saslēgšanās pie Pirs — 21:55, autonomā lidojumā kugis atradās 26 minūtes. Operācija tika veikta, lai atbrīvotu vietu kravas kuģim Progress M-67, kas stacijā ieradās jūlija beigās.
vakarā notika oficiāla maiņas nodošana. G. Padalka nodeva stacijas vadību 21. ekspedīcijas komandierim F. de Vinnem.
Baseins
Baseins var būt:
Andrea Bočelli
Andrea Bočelli (it; dzimis ) ir itāliešu tenors. Ierakstījis vairāk nekā divdesmit klasiskās un popmūzikas diskus un septiņas operas. Visā pasaulē pārdots vairāk nekā 65 miljoni disku. Divpadsmit gadu vecumā kļuva akls.
1992. gadā rokdziedātājs Cukero (Zucchero) aizsūtīja Lučāno Pavaroti savas dziesmas demoversiju ar Bočelli partiju, lai Pavaroti varētu piedalīties dziesmas ierakstā. Noklausoties demoversiju, Pavaroti ieteica Cukero atstāt Bočelli dziesmas izpildījumā, un sākās viņa popularitātes kāpums. 1994. gadā Andrea Bočelli ieguva jaunpienācēju balvu Sanremo festivālā. 1995. gadā, uztājoties Sanremo festivāla pamatprogrammā, Bočelli izpildīja dziesmu "Con te partirò", kura plašāk pasaulē zināma ar nosaukumu Time to Say Goodbye, kuru ierakstā izpilda duetā ar Sāru Braitmenu.
Hemiluminiscence
Hemiluminiscences intensitāte var ievērojami pārsniegt siltumstarojuma intensitāti attiecīgā temperatūrā. Pie hemiluminiscences pieskaitāma arī tā dēvētās aukstās liesmas luminiscence (parastās liesmas gaismas avots ir siltumstarojums). Tās avots ir degšanas produkti ierosinātā elektroniskā stāvoklī, svārstību vai rotācijas līmeņos. Luminiscences avots var būt arī citas daļiņas, kas ievadītas liesmā. Tie var būt metālu atomi, kas ierosinās enerģijas apmaiņā.
Hemiluminiscences atsevišķs gadījums ir bioluminiscence. Tā ir organismu mirdzēšana, ko novēro trūdošiem kokiem, baktērijām, sēnēm, dažiem kukaiņiem (sk. jāņtārpiņi) un jūras dzīvniekiem, un kas ir saistīta ar oksidēšanās procesiem.
Izmantošana
Hemiluminiscenci lieto energoneatkarīgos gaismas avotos, kas vienmēr gatavi lietošanai. To trūkumi - samērā neliela gaismas atdeve un tie izmantojami tikai vienu reizi.
Stiglovas baznīca
Stiglovas Svētā Krusta pagodināšanas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Ludzas novada Mērdzenes pagasta Latvīšu Stiglovā. Izvietota ceļu Ludza—Kārsava—Pudinova—Stiglova krustojumā. Baznīca ir iekļauta Valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā.
Raksturojums
Stiglovas baznīca ir ar koka dēļiem apšūta guļbūve, kas novietota uz augstiem laukakmens pamatiem. Baznīcai ir divi torņi. Baznīcas izmēri — 27 x 17 x 17 m. Baznīcas iekšējā apdarē dominē koks. Tajā ir trīs altāri, ērģeles. Interjerā redzami sižeti no Kristus dzīves, kas veidoti no ģipša. Ap baznīcu ir akmens mūris. Tā ziemeļu pusē ir apbedījums. Rietumos, pie galvenās ieejas, mūra stūros stāv divas nelielas kapelas ar zvanu torņiem.
Vēsture
Ar Inflantijas bīskapa Nikolaja Poplavska palīdzību 1706. gadā tika likti Mihalovas baznīcas pamati, to uzbūvēja un iesvētīta 1710. gadā. 1769. gadā bīskaps Jānis Stepāns Giedroics pārcēla šo koka baznīcu no Pudinovas uz Latvīšu Stiglovu. Baznīca bija apšūta ar dēļiem, apšuvumā izmantojot kaltās naglas. Tai bija arī koka dēļu jumts. 1929. gadā tika pārbūvēti torņi un ieguva tagadējo izskatu. 1956. gadā priesteris D. Locis panāca dēļu jumta pārklāšanu ar skārdu.
Ārējās saites
Par Stiglovas Romas katoļu baznīcu Ludzas bibliotekā
Pitbull
Pitbull, īstajā vārdā Armando Kristians Peress (en), (dzimis 1981. gada 15. janvārī), ir kubiešu izcelsmes amerikāņu reperis.
Pirmos lielākos panākumus viņš guva pēc filmas oriģinālmūzikas dziesmas "Oye" atskaņošanas Holivudas kases hitam "2 Fast 2 Furious". Pitbull debijas albums "M.I.A.M.I." iznāca 2004. gadā un Billboard topā sasniedza augsto 14. vietu. Pēc tā sekoja divi mazāk veiksmīgi ieraksti — "El Mariel" (2006) un "The Boatlift" (2007), bet 2009. gadā Pitbull laida klajā savu līdz šim vispopulārāko albumu "Rebelution". No tā nāk arī viņa lielākie hiti — dziesmas "I Know You Want Me (Calle Ocho)" un "Hotel Room Service", kas padarīja Pitbull populāru arī Eiropā. 2010. gada novembrī Pitbull izdeva savu pirmo albumu spāņu valodā — ierakstu "Armando". Bet 2011. gada martā klajā nāca albums "Planet Pit", kurā tika iekļautas dziesmas gan angļu, gan spāņu valodā.
Jaslo apriņķis
Jaslo apriņķis ir apriņķis Polijā, Piekarpatu vojevodistē. Apriņķis robežojas ar Piekarpatu vojevodistes Dembicas, Stšižovas un Krosno apriņķiem, Mazpolijas vojevodistes Gorlices un Tarnovas apriņķiem, kā arī Slovākiju.
Krieviņi
Krieviņi bija voti, kurus 1445. gadā Livonijas ordeņa mestrs Heinrihs Finke fon Oferbergs pēc iebrukuma Novgorodas zemē kā kara gūstekņus atveda un nometināja Zemgalē, Bauskas apkārtnē. Šis reti apdzīvotais apvidus (tagadējie Vecsaules, Brunavas, Ceraukstes, Jaunsaules pagasti) bija izpostīts karos ar lietuviešiem un to bija skārusi mēra epidēmija.
Savas identitātes pazīmes krieviņi saglabāja līdz pat 19. gadsimta otrajai pusei. Turklāt to dzīvesveids un paražas ietekmēja arī vietējo etnogrāfisko kultūru (piemēram, Zemgales tautastērpa rakstos parādījās citiem latviešu novadiem neraksturīgi ziedu un zvēru motīvi).
Vēsture
Krieviņi bija cēlušies no apmēram 3000 votiem, ko 1445. gadā Livonijas ordeņa meistars Heinrihs Finke fon Oferbergs (1439—1450) pēc iebrukuma Novgorodas zemē kā kara gūstekņus atveda uz Lietuvas pierobežas zemi Zemgalē un izmantoja viņu prasmes Bauskas pils celšanā (1447). Pils uzbūvē ir manāma līdzība ar Koporjes cietoksni un citām Novgorodas mūra pilīm. Pēc cietokšņa pabeigšanas ordenis votus nometināja karos ar lietuviešiem izpostītājā un reti apdzīvotajā Bauskas apkārtnē tagadējos Vecsaules, Brunavas, Ceraukstes, Jaunsaules pagastos.
Rakstos krieviņi pirmo reizi pieminēti 1636. gadā Paula Einhorna grāmatā Reformatio gentis Lettica un šī paša autora 1649. gada darbā Historia Lettica:
Vācu valodā nometināto votu apzīmēšanai lietots apzīmējums Rüsche, kas latviešu valodā ieguva vārdu „krieviņi”. 1650. gadā Kurzemes un Zemgales hercoga muižās Bauskas apkārtnē minēti 3 latviešu un 2 krieviņu brīvzemnieki, kas dzīvojuši Krieviņu pagastā.
1751. gadā arī vācu valodā pagastam jau parādās vārds Krewische Wacke, kas liecina, ka vārds „krieviņi” bija kļuvis par pagasta iedzīvotāju pašnosaukumu. 1790. gadā Johans Kristofs Broce savā „Dažādu Vidzemes pieminekļu, skatu, monētu, ģerboņu u. c. krājumā” (III sējumā nr. 100) ievietojis arī krieviņu etnogrāfisko tērpu zīmējumus. Vecsaules draudzes mācītājs Lucavs 1810.–1815. gadā esot uzrakstījis 360 krieviņu valodas vārdus, kas visvairāk līdzinājušies Pēterburgas guberņas Jamburgas un Pēterhofas apriņķos dzīvojošo votu vārdiem.
Līdz 19. gadsimta otrajai pusei krieviņi ieplūda latviešos, atstādami Bauskas novada ļaužu kultūrā un valodā savas iezīmes. Krieviņu garīgā un materiālā kultūra izzināta visai nepietiekami. Kārlis Dziļleja izteicis hipotēzi arī par dzejnieka Raiņa izcelsmi no krieviņiem. Vēl 20. gadsimta 60. gados Bauskas apkārtnē esot bijuši saglabājušies nostāsti par krieviņu dzimtām.
Hi-Q
Hi-Q ir rumāņu mūzikas grupa, kas tika nodibināta 1996. gadā Brašovā, Rumānijā. Grupa Hi-Q profesionāli ir darbojusies arī Rumānijas Radio un televīzijā, kur ir moderējuši raidījumus.
Grupas mūzikā uz popmūzikas bāzes ir apvienoti arī vairāki citi stili: roks, hiphops, elektroniskā mūzika. Kopumā grupa ir izdevusi 7 albumus, ir izveidojusi 17 mūzikas videoklipus, kā arī uzstājusies vairāk nekā 100 koncertos, gandrīz katrā Rumānijas pilsētā.
Grupas dalībnieki
Šobrīd grupā Hi-Q ir 3 dalībnieki:
Grupas sastāvs gadu gaitā ir vairākas reizes mainījies. 2003. gadā pēc 7 gadu pastāvēšanas grupu pameta Daniela Alīna Nalbaru (Daniela Alina Nălbaru), kuru nomainīja Nikoleta Dragana. Piecus gadus vēlāk, 2008. gadā., arī Nikoleta atstāja grupu, taču viņas aizvietotāja Anja Buksaja ar grupu kopā pavadīja vien 2 gadus, līdz 2010. gadā pēc 7 gadu pārtraukuma atgriezās Daniela Nalbaru.
Televīzija
Hi-Q ir vienīgā Rumānijas mūzikas grupa, kas ir vadījusi pati savu raidījumu Rumānijas nacionālajā televīzijā. Uzstāšanās televīzijā, kopā ar ar muzikālo karjeru, ir izveidojusi grupas tēlu un veicinājusi atpazīstamību. Hi-Q ir veidojusi sekojošus raidījumus:
Grupai ir bijušas arī uzstāšanās sekojošu Rumānijas TV staciju raidījumos: TVR 1, TVR 2, PRO TV, Antena 1, Acasa TV, Prima TV, B 1, National TV, Atomic TV, MTV.
Radio
Sevišķi rīta raidījums Radio 21 izcēlās ar ļoti augstu reitingu apsteidzot citas Rumānijas radio stacijas (Kiss FM, Pro FM, Europa FM).
Tīmekļkamera
Tīmekļkamera jeb vebkamera ir ciparkamera, kas paredzēta attēlu un video uzņemšanai, lai tos nosūtītu internetā, kā arī videoattēla tiešraidei tīmekļvietnēs un tūlītējās ziņojumapmaiņas lietotnēs (Skype, Windows Live Messenger u.c.). Parasti šīs kameras ir nelielas video uzņemšanas ierīces, kas pievienojamas datoram, izmantojot USB kabeli, vai datortīklam, izmantojot tīklu Ethernet vai bezvadu tīklu Wi-Fi. Klēpjdatoros tiek izmantotas arī korpusā iebūvētas tīmekļkameras.
Mihails Bulgakovs
Mihails Bulgakovs (ru, dzimis Kijivā, miris  Maskavā) bija padomju Krievijas rakstnieks. Tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem rakstniekiem 20. gadsimta literatūrā. Viņš rakstīja romānus, lugas un stāstus, kā arī darbojās publicistikā. Viņa slavenākais darbs ir romāns "Meistars un Margarita", ko uzskata par vienu no nozīmīgākajiem romāniem krievu — un arī pasaules — literatūrā. Starp citiem ievērojamiem Bulgakova darbiem jāmin garais stāsts "Suņa sirds", romāni "Teātra romāns" un "Baltā gvarde".
Daudzi Bulgakova darbi tulkoti arī latviešu valodā. 1979. gadā latviešu valodā izdotais Ojāra Vācieša "Meistara un Margaritas" tulkojums tiek uzskatīts par nozīmīgu notikumu.
Bērnība un jaunība
Bulgakovs dzimis Kijivā, tagadējā Ukrainā (tolaik — Krievijas Impērijā) kā vecākais dēls teoloģijas profesora ģimenē. Bulgakova tēvs strādāja Kijivas Garīgajā akadēmijā, kā arī bija grāmatu cenzors reliģiskos jautājumos. Ģimenē kopā bija septiņi bērni. Bulgakovam bija četras māsas (Nadežda, Vera, Jeļena un Varvara) un divi brāļi (Nikolajs un Ivans).
1918.—1919. gadā Bulgakovs darbojās kā ārsts Kijivā. Viņš pieredzēja vācu okupāciju un vēlāk Sarkanās armijas okupāciju. Šajā laikā Bulgakovs cieta no atkarības no morfija (pēc ar difteriju slima bērna ārstēšanas viņam sākās vispārēja ķermeņa saindēšanās, kas izpaudās kā sāpīga nieze, tāpēc ārsts viņam parakstīja morfiju), taču to pārvarēja ar kāda sava kolēģa palīdzību.
Pilsoņu kara gadi un Vladikaukāza
1919. gadā februārī Bulgakovu mobilizēja Ukrainas Tautas Republikas armija, no kuras viņš dezertēja. Tā paša gada augustā kā kara ārstu viņu mobilizēja Sarkanā armija, savukārt no oktobra līdz decembrim viņš bija "brīvprātīgo armijas" jeb "baltās armijas" sastāvā (vai nu tika saņemts gūstā, vai arī pats uz to pārgāja). Brīvprātīgo armijas sastāvā Bulgakovu pārcēla uz Vladikaukāzu, kur viņš strādāja kara hospitālī. Bulgakovs dezertēja un palika Vladikaukāzā ar nodomu emigrēt uz rietumiem (sākumā doties uz Odesu, tad uz Konstantinopoli, bet pēc tam uz rietumiem). Kad par braucienu jau bija samaksāts, viņš ārkārtīgi smagi saslima ar tīfu un aizbraukt neizdevās. Vladikaukāzā Bulgakovs palika līdz pat 1921. gada vidum.
Pēc slimības Bulgakovs pameta mediķa praksi un sāka nodoties rakstīšanai. Viņa literārā darbībā sākās Vladikaukāzā, kur viņš sāka strādāt "Mākslas apakšnodaļā" — organizācijā, kuras uzdevums teorētiski bija atbalstīt literātus un māksliniekus, rīkot lekcijas utt. Bulgakovs darbojās arī kādā laikrakstā (rakstīja par kultūru), lasīja lekcijas par Puškinu un Čehovu, sāka rakstīt arī stāstus un uzrakstīja 5 lugas, no kurām vienu iestudēja vietējais teātris (par šīm lugām pats Bulgakovs vēlāk izteicās visai sarkastiski un no tām saglabājusies tikai viena — "Mullas dēli"). Par Vladikaukāzā pavadītajiem gadiem Bulgakovs vēlāk uzrakstīja darbu "Piezīmes uz manšetēm".
Maskava un darbs periodikā
1921. gada septembrī Bulgakovs pārcēlās uz Maskavu, kur sāka strādāt Tautas izglītības komisariāta Politiskās izglītības galvenās pārvaldes Literatūras nodaļā. Literatūras nodaļa drīz tika slēgta finanšu grūtību dēļ, un Bulgakovs sāka darboties periodikā (rakstīja feļetonus — izvērstus apskatus par aktuāliem notikumiem). 1922.—1923. gadā viņš rakstīja laikrakstam "Nakanuņe" (Berlīnē), pēc tam — arī avīzei "Gudok". Kopumā Bulgakovs publicējās 16 žurnālos un avīzēs un šajā laikā uzrakstīja apmēram 300 feļetonu, tomēr cieta ārkārtīgu nabadzību. Lielākā daļa feļetonu bija par Maskavas dzīvi, taču atsevišķi arī par Ļeņingradu un Kijivu. Starp nozīmīgākajiem feļetoniem jāmin "Galvaspilsēta bloknotā" (1922; feļetons 9 daļās) un "Sarkanā sala" (1924; uz šī feļetona pamata Bulgakovs vēlāk uzrakstīja tāda paša nosaukuma lugu).
Sadarbība ar Maskavas Dailes teātri un vēstules valdībai
Sākot ar 1925. gadu, Bulgakovs sadarbojās ar Maskavas Dailes teātri. Viņš uzrakstīja daudzas lugas, kas guva plašu publikas atsaucību. Ap 1926. gadu viņu jau uzskatīja par gluži pazīstamu literātu — viņš bija publicējis trīs nelielus stāstu krājumus. 1928. gadā trijos Maskavas teātros tika iestudētas trijas viņa lugas — "Zojas dzīvoklis", "Sarkanā sala" un "Turbinu dienas" —, no kurām pēdējā bija viņa romāna "Baltā gvarde" dramatisks uzvedums. Izrāde tika uzņemta ar sajūsmu, lai arī kritika pēla iecietīgo baltgvardu attēlojumu. 1929. gadā luga tika aizliegta, 1932. — atkal atļauta.
Divdesmito gadu otrajā pusē Bulgakova darbus sāka publicēt arvien mazāk — daudzas viņa lugas aizliedza ("Zojas dzīvoklis", "Sarkanā sala", "Skrējiens"). 1929. gadā viņš Maksimam Gorkijam rakstīja: "Visas manas lugas ir aizliegtas; nekur vairs nedrukā ne vienas vienīgas manas rindiņas; man nav gatavu darbu, un ne no viena avota nesaņemu ne kapeiku honorāra; uz maniem iesniegumiem neatbild neviena iestāde, neviens cilvēks..."
1930. gada 28. martā Bulgakovs uzrakstīja vēstuli PSRS valdībai. Tajā viņš rakstīja: "Pašlaik esmu iznīcināts," — un lūdza atļauju emigrēt vai darbu kādā teātrī par štata režisoru (vai statistu, vai skatuves strādnieku — Bulgakovs rakstīja, ka viņam draud "nabadzība, iela un bojāeja"). 1930. gada 18. aprīlī viņam piezvanīja Staļins personīgi un īsā telefonsarunā ieteica pieteikties Dailes teātrī. 1930. gada 5. maijā Bulgakovs Staļinam rakstīja otro vēstuli, uz kuru atbildi nesaņēma, taču pēc kuras (10. maijā) Bulgakovam tika piešķirta režisora palīga vieta Maskavas Dailes teātrī, kur viņš no 1931. līdz 1934. gadam bija štata darbinieks. Lai arī viņa oficiālais amata nosaukums bija "režisora palīgs", viņš faktiski pildīja citus pienākumus — organizēja lugu pārrakstīšanu, slēdza līgumus ar autoriem utt. Šajā laikā viņš arī vienu reizi nospēlēja epizodisku lomu teātra izrādē (bija tiesnesis izrādē "Pikvika kluba piezīmes").
Darbs Maskavas Lielajā teātrī un mūža noslēgums
1934. gadā Bulgakovs no Maskavas Dailes teātra aizgāja un sāka strādāt Maskavas Lielajā teātrī, kur darbojās līdz pat 1938. gadam. Šajā teātrī viņš bija libretists un uzrakstīja 4 operu libretus.
Paralēli viņš joprojām arī rakstīja, piemēram, lugu par Moljēru, Moljēra dzīvesstāstu Gorkija izdotajai sērijai "Ievērojamu cilvēku dzīve", kā arī drāmu "Pēdējās dienas" ("Puškins", 1934—1935). Bulgakovs uzrakstīja arī lugu par Staļina jaunību, taču to aizliedza pats Staļins. 1936.—1937. gadā Bulgakovs atsāka darbu pie "Teātra romāna", kurā izmantoja gūto priekšstatu par teātra dzīvi. Darbs netika pabeigts. Rokrakstā autors tam bija devis vēl vienu nosaukumu — "Nelaiķa piezīmes".
Savu nozīmīgāko darbu — romānu "Meistars un Margarita" — Bulgakovs rakstīja no 1929.—1940. gadam. Darbu neļāva izdot, jo Bulgakovs atteicās izdarīt tajā izmaiņas, ko pieprasīja valsts iestādes. Tekstu Bulgakovs turpināja pilnveidot līdz pat nāvei (pēdējās izmaiņas tika izdarītas divas nedēļas pirms viņa nāves). Romāns cenzētā formā pirmoreiz padomju laikā tika publicēts 1966.—1967. gadā.
Šķēpa mešana
Šķēpa mešana ir vieglatlētikas mešanas disciplīna, kurā dalībniekiem pēc iespējas tālāk jāaizmet aptuveni 2,5 metrus garš šķēps. Šķēpa mešana ir viena no vīriešu desmitcīņas un sieviešu septiņcīņas disciplīnām.
Mihails Bulgakovs
Darbs Maskavas Lielajā teātrī un mūža noslēgums
Bulgakovs bija precējies trīs reizes. Viņš nopietni saslima 1939. gada rudenī (nieru skleroze, kam sekoja redzes zudums) un nomira Maskavā 1940. gada 10. martā.
Šķēpa mešana
Pasaules rekords šķēpa mešanā vīriešiem ir 98,48 m un pieder Janam Železnijam no Čehijas, uzstādīts Jēnā. Pasaules rekords šķēpa mešanā sievietēm ir 72,28 m un arī pieder Čehijas sportistei Barborai Špotākovai, uzstādīts Štutgartē.
Mihails Bulgakovs
Literārā darbība
Sākotnēji Bulgakovs kļuva pazīstams tieši kā dramaturgs — viņa lugas tika iestudētas daudzos Maskavas teātros un guva milzīgu publikas atzinību. Viņa lugas augstu vērtēja arī Josifs Staļins, kas iespējams, saistāms arī ar faktu, ka Bulgakova darbus gan vēlāk aizliedza, taču pret viņu pašu nekādas represijas neveica. Bulgakovs gan viņa režīmu nekad neatbalstīja un vairākos darbos to izsmēja.
Bulgakova pirmie darbi tomēr ir stāsti ("Jauna ārsta piezīmes") un romāns "Baltā gvarde". Divdesmito gadu vidū viņš sāka atzinīgi vērtēt Herberta Džordža Velsa darbus un uzrakstīja vairākus stāstus ar zinātniskās fantastikas elementiem, kā "Liktenīgās olas" (1924) un "Suņa sirds" (1925). "Suņa sirdi" PSRS publicēja tikai 1987. gadā, taču tas lasītājiem bija jau pazīstams, pateicoties samizdatam.
Šķēpa mešana
Latvijas rekords šķēpa mešanā vīriešiem ir 90,73 m, un to Tallinā uzstādīja Vadims Vasiļevskis. Ar šo rezultātu viņš ir visu laiku labāko šķēpmetēju desmitniekā pasaulē. Latvijas rekords šķēpa mešanā sievietēm ir 66,15 m, un tas pieder Madarai Palameikai, uzstādīts Jelgavā.
Kopš pasaules junioru rekords vīriešiem pieder Latvijas sportistam Zigismundam Sirmajam, un tas ir 84,69 m. Sacensībās Sofijā 2011. gada martā viņš laboja titulētā Norvēģijas sportista Andrēasa Tūrkildsena 2001. gadā uzstādīto rekordu par 60 cm, sev piederošo pasaules rekordu uzlaboja vēlāk jūnijā līdz 84,69 m.
Noteikumi un sacensības
Šķēpa izmēru, formu, minimālo svaru un gravitācijas centru nosaka IAAF noteikumi. Starptautiskās sacensībās vīrieši met šķēpu, kura garums ir starp 2,6 un 2,7 metriem un svars vismaz 800 grami. Sievietēm šķēpa garums ir starp 2,2 un 2,3 metriem un svars vismaz 600 grami. Šķēpam ir jābūt satvēriena joslai vismaz 150 milimetru platumā, kura veidota no auklas un tai jāatrodas šķēpa gravitācijas centrā (0,9 līdz 1,06 metri vai 0,8 līdz 0,92 metri no šķēpa smailes attiecīgi vīriešu un sieviešu šķēpiem).
Atšķirībā no citām mešanas disciplīnām (lodes grūšana, diska mešana un vesera mešana), šķēpa mešanas tehniku nosaka IAAF noteikumi un nestandarta tehnika nav pieļaujama. Šķēpu ir jātur tā satvēriena joslā un tas jāmet pāri sportista plecam vai augšējai rokai. Papildus tam, sportistam ir aizliegts pilnībā apgriezties ap savu asi tā, ka viņa mugura atrodas pret metiena virzienu. Praksē tas neļauj sportistiem mēģināt iegriezties un mest šķēpu sāniski, līdzīgi metot disku. Sportisti nav ierobežoti ar apli, bet var izmantot 4 metrus platu un vismaz 30 metrus garu skrejceļu, kas noslēdzas pie mešanas sektora izliektas arkas formā, no kuras notiek metiena mērīšana. Ieskrējiena celiņš parasti tiek izmantots, lai iegūtu papildus inerci. Tāpat kā citos mešanas veidos, dalībnieks nedrīkst atstāt mešanas zonu (skrejceļu) pirms šķēps ir piezemējies. Nepieciešamība apstāties pirms mešanas arkas ierobežo to, cik tuvu sportists var pienākt līnijai pirms metiena, kā arī izmešanas brīdī sasniegto maksimālo ātrumu.
Šķēps tiek mests virzienā pret mešanas sektoru, kas paplašinās 29 grādu leņķī no skrejceļa gala. Metiens tiek ieskaitīts tikai tad, ja šķēpa uzgalis piezemējas sektorā un smaile pieskaras zemei pirms citas šķēpa daļas. Metiena attālums tiek mērīts no metiena arkas līdz punktam, kurā piezemējās šķēpa smaile, noapaļojot līdz tuvākajam centimetram.
Allažu pagasts
Allažu pagasts ir viena no Siguldas novada administratīvajām teritorijām novada dienviddaļā. Robežojas ar Siguldas pilsētu un Siguldas, Mālpils, Inčukalna un Krimuldas pagastiem, kā arī Ropažu novada Ropažu pagastu.
Šķēpa mešana
Noteikumi un sacensības
Sacensību noteikumi ir līdzīgi citiem mešanas disciplīnu veidiem: kārta sastāv no viena mēģinājuma katram dalībniekam un dalībnieki parasti sacenšas no trīs līdz sešām kārtām. Dalībnieks ar tālāko ieskaitīto metienu no visām kārtām tiek pasludināts par uzvarētāju. Neizšķirta gadījumā tiek salīdzināti dalībnieku otrie labākie rezultāti. Sacensības, kurās piedalās liels sportistu skaits, reizēm izmanto priekšsacīkšu principu: visi dalībnieki piedalās pirmajās trīs kārtās, bet tikai dalībnieki, kuri pēc trīs kārtām ir pirmajās astoņās vietās vai ir sasnieguši kādu minimālo attālumu, var mēģināt uzlabot savu rezultātu papildus kārtās (parasti trīs).
Allažu pagasts
Daba
Allažu pagasts atrodas divu klimatisko rajonu teritorijās. Nedaudz vairāk kā 50% teritorijas ietekmē Vidzemes Centrālās augstienes rietumu daļas klimatiskās īpatnības. Pagasta rietumu daļā pakāpeniski pastiprinās piejūras klimata ietekme, tomēr krasa atšķirība klimatiskajos apstākļos nav novērojama. Klimats ir mēreni silts un mitrs. Vasaras relatīvi vēsas, mākoņainas. Reljefs paugurains, augstākais punkts atrodas pagasta ZR daļā — Sauleskalnos — 113,8 m vjl..
Šķēpa mešana
Izmaiņas šķēpa konstrukcijā
1986. gada 1. aprīlī IAAF tehniskā komisija veica izmaiņas 800 gramu smagā vīriešu sacensību šķēpa konstrukcijā. Izmaiņas tika veiktas, jo arvien biežāk sacensībās mestie šķēpi piezemējās horizontāli un radās diskusijas un protesti par tiesnešu lēmumiem šādus metienus ieskaitīt vai nē. Šķēpā tika veiktas izmaiņas, lai tā smaguma centrs tiktu pārvietots 4 centimetrus uz priekšu no spiediena centra (punkts kurā darbojas aerodinamiskais cēlējspēks un vilcējspēks), tā, lai metiena trajektorijai piemistu progresējoša lejupejoša līkne. Tas šķēpa galam liek ātrāk piezemēties, samazinot lidojuma distanci par aptuveni 10%, bet šķēps daudz biežāk ieduras zemē. 1999. gadā līdzīgas izmaiņas tika veiktas 600 gramu smagajā sieviešu sacensību šķēpā.
Allažu pagasts
Hidrogrāfija
Virszemes ūdeņi aizņem nelielu daļu no pagasta teritorijas — 144.1 ha, kas sastāda tikai 0.9%. Tās ir upes, ezeri, dīķi, avoti. Pagasta ziemeļdaļu šķērso Gaujas un Daugavas ūdensšķirtne. Visu pagastu šķērso Lielās Juglas pieteka Tumšupe. Līdz Allažmuižai tā tek plašā ielejā. Allažu pagastā sākas Tumšupes pietekas Arupīte, Krievupe, kā arī Ķibīte. Pie Allažiem sākas Dūņupe, kas tek uz Lielās Juglas pieteku Sudu. Gaujas pietekas ir Lorupe un Egļupe ar pieteku Barģupi, kas sākas no Mežmuižas jeb Kaļķugravas avotiem. Lielākie ezeri ir Vecezers un Linezers ar spoguļa laukuma platību 1 ha katrs. Abi ir izveidojušies karsta procesos un atrodas īpaši aizsargājamā teritorijā „Ezernieku karsta kritenes”. Vecezera ūdens līmenis ir vairāk vai mazāk pastāvīgs, tajā ir viena sala. Ezerā ir īpaši aizsargājami biotopi ar mazo lēpi un ežgalvīšu audzēm. Linezers ir lielākais ezers Latvijā, no kura dažkārt daļēji vai pilnīgi pazūd ūdens. Karsta procesos izveidojies arī 0,5 ha lielais Velna dīķis, kas atrodas uz austrumiem no abiem iepriekšminētajiem.
Mežmuižas avotu dabas liegumā ir 1 ha lielais Kaļķugravas dzirnavezers. Tas neaizsalst arī ziemā, jo caur to tek Kaļķugravas avotu ūdeņi, un ezera gultnē atsedzas zilais devona perioda māls. Kaļķugravas jeb Mežmuižas avoti (tautā saukti par Septiņiem avotiņiem) ir avotu sakopojums Rīgas rajona Allažu pagastā. Šie avoti iztek no Kaļķugravas nogāzes un pa strautu tek lejup uz Dzirnavu ezeru. Atkarībā no nokrišņu daudzuma avotu skaits svārstās no 3-14 avotiem.
Ūdesnteces
Arupīte, Barģupe, Dūņupe, Egļupe, Ērmaņu urga, Krievupe, Ķibīte, Lorupe, Tumšupe.
Ūdenstilpes
Allažmuižas dzirnavezers, Jaunsostu dīķi, Kaļķugravas dzirnavezers, Lielgrodes dīķis, Linezers, Mazvildas dīķis, Rumpju dīķis, Skubiņu dīķis, Vecezers, Vecgauja, Veģu dīķi, Velna dīķis.
Reljefa formas
Cēsu kalns, Lakangars, Lāčkalni, Mazie Kangari, Sarkankalni, Sporu kalns.
Vēsture
Allaži ir sena apdzīvota vieta, kuras nosaukums cēlies no lībiešu vārda „allasille”, kas nozīmē „lejup no augšienes” jeb „nokalne”. Arheoloģijas pieminekļi liecina, ka Allažu pagastā 11. — 13. gs. dzīvojuši Gaujas lībieši. Vecākie senkapi atrodas pie Allažu kapsētas, savukārt plašāk pazīstami ir Saknīšu — Atvasīšu un Kapurgu uzkalniņkapi. Saknīšu — Atvasīšu lībiešu uzkalniņkapi ir vieni no pirmajiem literatūrā minētajiem republikas arheoloģijas pieminekļiem. Kapurgu senkapi, iespējams, senāk bijis plašs kapulauks, bet, ierīkojot tīrumus, daļa nopostīta, un mūsdienās tikai 50 — 100 m lielā laukumā saglabājušies 25 lībiešu 11. — 12. gs. apbedījumi. Allažos dzīvojošo lībiešu pārvaldes centrs atradās Satezeles pilskalnā.
1561. gadā Livonijas konfederācija tika sakauta Livonijas karā ar Krieviju, un tās zemes sadalītas Dānijai, Zviedrijai un Polijai. Visa Rīgas bīskapija un ordeņa Gaujas koridors nonāca Polijas-Lietuvas kopvalsts varā, taču jau 1600. gadā sākās poļu — zviedru karš, kas beidzās 1629. gadā ar Altmarkas pamiera līgumu, pēc kura Zviedrija ieguva Vidzemi. Zviedru valdība sāka tur aktīvi saimniekot un 1638. gadā Vidzemē veica arklu revīziju — mērīja un novērtēja zemi. Arklu revīzijas dokumentos minētas Allažu „Černauskas”, „Sostes”, „Brankas”, „Pullēni”, „Kūkiņas”, „Stīverkrogs” un citas mājas. 1700. gadā sākās Lielais Ziemeļu karš, kura galvenās karojošās valstis bija Zviedrija un Krievija ar tās sabiedrotajiem. Kara sākumā Vidzemē ienāca krievu karaspēks Šeremetjeva vadībā un nodarīja pamatīgus postījumus.
1710. gadā plosījās Lielais mēris, kas bija vēl postošāks nekā karš. Sevišķi smagi tas skāra Rietumvidzemi (mira 85 — 94% iedzīvotāju), Allažu un Pullēnu muižās bojā gāja 89,3% iedzīvotāju. Līdz ar to lībieši Vidzemē gandrīz izzuda un šajos novados ienāca un apmetās latvieši. Lielais Ziemeļu karš beidzās 1721. gadā, un saskaņā ar līguma noteikumiem Vidzeme nonāca Krievijas varā.
18. — 19. gs. Allaži bija nozīmīgs dzimtniecisko manufaktūru centrs Vidzemē. 1760. gadā kāds Pēterburgas tirgotājs Allažos atvēra ādas apstrādes manufaktūru. Allažos darbojās lielākā stikla fabrika Vidzemes guberņā. No 1811. līdz 1830. gadam Allažu muižā darbojās cukura manufaktūra, kurā pārstrādāja ievesto niedru jēlcukuru. Vēlāk tās vietā ierīkoja brūzi, kurā ražoja liķieri „Allažu Ķimelis”. Šo liķieri eksportēja arī uz ārzemēm, un tas ienesa lielu peļņu. Turpat tika spiesta ķimeņu eļļa. Brūzis beidza darboties 1905. gadā. Allažu pagasta teritorijā laika gaitā bija izveidojušās vairākas muižas: Pullēnu, Plānupes, Šķiliņu, Allažu muiža. Pēdējie Allažu muižas īpašnieki bija baroni Blankenhāgeni.
1905. gada revolucionāro notikumu laikā Allažu muiža tika nodedzināta. No muižas kompleksa saglabājusies muižas ūdensdzirnavu ēka (celta 1801) un muižas parks (6 ha) ar 17 introducēto koku un krūmu sugām. Allažu pagasts cieta Pirmā pasaules kara laikā, jo 1917. gadā cauri pagasta teritorijai 4 km garumā gāja frontes līnija. Kara postījumi sasniedza 79%, pilnīgi tika sagrauta muižas pils.
Latvijas brīvvalsts laikā Allaži strauji attīstījās. Līdztekus 96 vecsaimniecībām ar 4762 ha zemes uz muižu zemes izveidojās jaunsaimniecības. Allažu muižu sadalīja 164 jaunsaimniecībās ar kopplatību 3468 ha. Plānupes muižu sadalīja 19 saimniecībās ar kopējo platību 453 ha, Allažu mācītājmuižā izveidoja 23 saimniecības ar kopējo platību 421 ha. Pagasta teritorijā darbojās kaļķu ceplis, ķieģeļu ceplis, šūnakmens lauztuves. 1926. gadā pagasta iedzīvotāji par saviem līdzekļiem uzcēla skolu. Tajā pašā gadā uzcelts arī Allažu tautas nams, un pēc arhitekta P. Kundziņa projekta uzcelta baznīca, kura ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. 1927. gadā Allažu pagastā bija 1360 iedzīvotāju. 1935. gadā Allažu pagasta platība bija 15065 ha.
Reno
Reno var būt:
Allažu pagasts
Vēsture
Allažu pagastā bija daudz turīgu saimnieku, taču plaukstošo dzīvi pārtrauca pie varas nākušie komunisti un karš, kā arī ar to saistītā pagasta iedzīvotāju izvešana un emigrācija. 1945. gadā pagastā izveidoja Allažu un Mucenieku ciema padomes.
Reno
Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Citi
Allažu pagasts
Vēsture
1948. — 1949. gadā Allažos dibināja kolhozus. 1947. gadā tika ierīkots speciālā režīma un psihiski slimo cilvēku pansionāts bijušajā skolas ēkā, kas nedaudz vēlāk pārcelts „Stīverkrogā” (tagad — Stīveri). Pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Allažu ciemam pievienoja Mucenieku ciemu, 1958. gadā — Jūdažu ciema kolhoza "Dzirkstele" teritoriju. 1963. gadā Allažu ciema padomju saimniecības "Mālpils" teritoriju pievienoja Mālpils ciemam. Sākotnēji pagasta teritorijā tika izveidoti 5 kolhozi, tomēr laika gaitā tie apvienojās, un 1973. gadā pēc pēdējās apvienošanās Allažos izveidojās viens kolhozs — „Allaži”. Kolhozs specializējās piena un gaļas ražošanā. 70. gados sāka veidoties citas nozares: dārzkopība, zivkopība un palīgražošana. Kolhozā strādāja ap 1000 cilvēku. 1979. gadā tika izveidots kokapstrādes uzņēmums „Agrokoks”, kas ražoja koka būvkonstrukcijas un sagatavoja kokmateriālus.
70. — 80. gados Allažos tika apbūvēts kolhoza centrs. Tika uzcelta kolhoza kantora ēka, sadzīves pakalpojumu ēka, daudzdzīvokļu dzīvojamās mājas. 1986. gadā sāka darboties bērnudārzs. 90. gadu sākumā, kad kolhozu sistēma sabruka, atkal sāka veidoties zemnieku un piemājas saimniecības, veidojās arī privātie uzņēmumi. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. |issue:641643|article:DIVL537 2009. gadā Allažu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Siguldas novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas: Allaži, Stīveri, Allažmuiža, Egļupe, Plānupe.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Transports
Pagastu šķērso 1. šķiras autoceļi Garkalne — Alauksts, Inčukalns — Ikšķile, 2. šķiras autoceļi Sigulda — Allažmuiža, Klintis — Celmi, Mazie Kangari, Inčukalns — Kalējbūņas. Gar pagasta ziemeļu robežu iet dzelzceļa līnija Rīga—Lugaži.
Atsauces
|issue:641643|article:DIVL537
Šķēpa mešana
Izmaiņas šķēpa konstrukcijā
1991. gadā tika aizliegtas ražotāju veiktās izmaiņas, lai atgūtu daļu no zaudētās distances. Ražotāji mēģināja palielināt šķēpa astes berzi, izmantojot caurumus, dobumus un raupju krāsojumu. Šādi sasniegtie rezultāti tika svītroti no rekordu grāmatām.
Penumbra: Overture
Penumbra: Overture ir pirmā zviedru kompānijas Frictional Games izstrādātās sērijas daļa. Otrās daļas Penumbra: Black Plague izstrādes paziņošanā tika pateikts, ka tas būs sērijas nobeigums. Tomēr kopš tā laika ir ticis izlaists papildinājums Penumbra: Requiem, dodot sērijai trešo daļu, neturpinot tās sižetu.
Sižets
Penumbra: Overture sižets ir par Filipu, trīsdesmit gadus vecu fiziķi, kura pēdējais dzīvais radinieks, viņa māte, nomirst. Pēc mistiskas vēstules saņemšanas no viņa it kā mirušā tēva, Filips seko pavedieniem, kuri viņu aizved uz Grenlandi. Lai nenosaltu, viņš ierāpjas pamestās raktuvēs, diemžēl raktuves ieeja sabrūk, un viņš ir spiests doties dziļāk. Raktuvēs Filips sāk dzirdēt radio ziņas no Toma "Reda" Redvuda, cilvēka, kurš ir kļuvis traks no vientulības. Reds apsola, ja viņš tiks atrasts, tad viņš dos Filipam atbildes. Spēle ir par Filipa došanos dziļāk raktuvēs, Reda meklējumos, un atklājumiem par iepriekšējiem to iemītniekiem.
Triboluminiscence
Triboluminiscence ( — berze) ir luminiscences veids, kas rodas kristāliskās vielās mehāniskās iedarbības (beršanas, spiešanas, sašķelšanas) iespaidā. To, piemēram, var izraisīt dislokāciju pārvietošanās, deformējot kristālu. Triboluminiscenci var arī izskaidrot ar fotoluminiscenci no elektriskajām izlādēm, kas rodas, sagraujot kristālrežģi. Triboluminiscence ir mazāk izplatīta nekā citi luminiscences veidi.
Viena no kristāliskajām vielām, kas luminiscē beržot, ir parastais cukurs. Cukura zilgano triboluminiscenci var novērot, tumšā telpā piestā ātri beržot cukuru. Cukuram jābūt rupjgraudainam (ne pūdercukuram), bet novērotāja acīm - labi pieradušām pie tumsas.
Mūrmuiža
Mūrmuiža, padomju laikā arī Kaugurieši, ir apdzīvota vieta Valmieras novada Kauguru pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies Miegupītes krastā pie Mīļumas ietekas, 10 km no Valmieras.
Tomskas apgabals
Tomskas apgabals (ru) ir viena no Krievijas Federācijas pirmā līmeņa administratīvajām vienībām, kas atrodas Sibīrijas rietumos Obas upes baseina teritorijā.
Vēsture
Tomskas apgabala attīstības pirmsākumi ir meklējami 16. gadsimta beigās un 17. gadsimta sākumā, kad Krievijas cariste izvērsa savu ekspansiju austrumu virzienā un 1596. gadā dibināja pirmo apmetni tās teritorijā (Narima), pēc kuras 1604. gadā sekoja arī Tomskas cietokšņa izveide.
No 1708. līdz 1782. gadam Tomskas apgabals atradās Sibīrijas guberņas sastāvā, kas pati par sevi ietilpa Krievijas Impērijā. 1804. gadā Tomskas apgabals kļuva par atsevišķu guberņu, kuras sastāvā ietilpa mūsdienu Altaja novads, Novosibirskas apgabals, Kemerovas apgabals, kā arī daļa no Krasnojarskas novada un Kazahstānas austrumiem. Līdz 1913. gadam Tomskas guberņa bija kļuvusi par Sibīrijas saimnieciski attīstītāko daļu, kas sevī ietvēra 40% no Sibīrijas un 1% no Krievijas Impērijas kopējā rūpniecības apjoma.
1925. gadā tika likvidēta Tomskas guberņa, kas tika iekļauta jaunizveidotajā Sibīrijas novadā un par kuras administratīvo centru kļuva Novosibirska. 1930. gadā Sibīrijas novads tika sadalīts divās daļās – Rietumsibīrijas (ar pārvaldes centru Novosibirskā) un Austrumsibīrijas novadā (ar pārvaldes centru Irkutskā), kur Tomskas apgabals nonāca Rietumsibīrijas novada sastāvā.
1937. gadā Rietumsibīrijas novads tika sadalīts starp atsevišķiem mazākiem apgabaliem, kur Tomskas apgabala teritorija nonāca Novosibirskas apgabala sastāvā.
Tomskas apgabala teritorija kalpoja par vienu no galvenajām vietām, kur pēc padomju varas īstenotajām 1941. un 1949. gada deportācijām tika nometināta liela daļa no represētajiem latviešu iedzīvotājiem. Izsūtītie latvieši tika nodarbināti smagos lauku darbos – kolhozos un mežsaimniecībā.
Otrā pasaules kara laikā no PSRS rietumiem uz Tomskas apgabala teritoriju tika evakuētas vairākas rūpnīcas un pētnieciskās iestādes, kas palīdzēja attīstīt tā saimniecisko izaugsmi. 1944. gada augustā Tomskas apgabals tika oficiāli atdalīts no Novosibirskas apgabala un izveidots tās esošajās robežās.
Daba un klimats
Tomskas apgabals atrodas Sibīrijas rietumos Obas upes baseina teritorijā. Tas robežojas ar Omskas apgabalu rietumos, Tjumeņas apgabala Hantu-mansu autonomo apvidu ziemeļos, Krasnojarskas novadu austrumos, Kemerovas un Novosibirskas apgabaliem dienvidos. Tā kopējā platība ir 316 900 km2, kuru galvenokārt aizņem skujkoku meži (taiga). Kopumā Tomskas apgabalā atrodas aptuveni 20% no visiem Rietumsibīrijas mežiem. Visvairāk dabā sastopamas priedes, egles, lapegles un bērzi. Apgabala reljefs ir samērā līdzens un purvains, kur aptuveni 30% no tā teritorijas veido purvāji, to skaitā Vasjuganas purvi, kas ir lielākā purvu sistēma Ziemeļu puslodē.
Tomskas apgabalā atrodas vairāk kā 18 000 upes un strautu, no kurām nozīmīgākā ir Oba un tās pietekas – Toma, Čulima, Čaja, Keta, Parabela, Vasjugana un Tima.
Klimats ir izteikti kontinentāls ar lielām temperatūras svārstībām starp ziemas un vasaras mēnešiem, kur it īpaši apgabala ziemeļos ir novērojamas garas un bargas ziemas. Vidējā gaisa temperatūra janvārī ir -19,2° C, bet jūlijā tā ir ap +18,1° C. Vidējais nokrišņu daudzums gadā – 435 mm.
Demogrāfija un pilsētas
2020. gadā Tomskas apgabalā tika reģistrēti nedaudz mazāk kā 1 079 300 iedzīvotāju, no kuriem gandrīz 75% uzturējās apgabala administratīvajā centrā Tomskā un tās apkārtnē, pārējās apdzīvotās vietas ir relatīvi mazas.
Kopumā Tomskas apgabalā ir tikai 6 apdzīvotas vietas ar pilsētas tiesībām: