cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valters fon Pletenbergs
Livonijas ordeņa mestrs
Pletenberga autoritāte ordenī bija tiktāl augusi, ka pēc Vācu ordeņa Livonijas mestra Johana Freitāga fon Loringhofes nāves (miris 1494. gada 26. maijā) Valters fon Pletenbergs tā paša gada 7. jūlijā vienbalsīgi tika ievēlēts par jauno mestru. Formālo apstiprinājumu tam 9. oktobrī deva arī Vācu ordeņa lielmestrs Prūsijā. No šī laika par Pletenberga galveno rezidenci kļuva Cēsu pils.
Konflikts ar Maskaviju
Svarīgākais Pletenberga ārpolitikas darbības virziens bija Krievzeme, ar kuru 15. gadsimta beigās saasinājās Livonijas attiecības. 1478. gadā Maskavas lielkņazs Ivans III bija pievienojis saviem īpašumiem Novgorodu, un Maskavas lielkņazistes intereses arvien vairāk sadūrās ar Livonijas interesēm. Lai arī 1493. gada 13. martā ar krieviem tika noslēgts miera līgums uz 10 gadiem, 1494. gadā lielkņazs Ivans III slēdza Hanzas tirgotāju kantori Novgorodā un apcietināja tur esošos vācu (t.sk. Livonijas) tirgotājus. Jaunais mestrs izvērsa plašas diplomātiskas aktivitātes — triju gadu laikā (1494—1497) uz Maskavu un Novgorodu tika nosūtītas vismaz 7 sūtņu delegācijas. Diplomātija daļēji vainagojās panākumiem, un 1497. gadā tika atbrīvoti 45 no 49 apcietinātajiem tirgotājiem. Tomēr konflikts pilnībā netika atrisināts, brieda karš.
Savienība ar Lietuvu
Paredzēdams karadarbību ar Maskaviju, Pletenbergs vērsa savu diplomātiju arī citos virzienos, meklēdams sabiedrotos briestošajam karam. Atbalsts tika meklēts pie Mēklenburgas hercogiem, Svētās Romas impērijas ķeizara Maksimiliāna I, Romas pāvesta, Dānijas karaļa u.c. Militāra savienība tika noslēgta ar Lietuvas dižkunigaiti Aleksandru Jagellonu. 1501. gada janvāra Livonijas landtāgā Valmierā tika noslēgts aizsardzības un uzbrukšanas savienības līgums uz 10 gadiem starp Livonijas Konfederāciju un Lietuvas dižkunigaitiju.
Iebrukums Pleskavas zemēs (1501)
Atbildot uz krievu spēku koncentrēšanos Livonijas pierobežā (Pleskavā ieradās Maskavas karaspēka vienības), mestrs virzīja savu karaspēku robežas virzienā. Pēc sabiedroto vienošanās šis karagājiens bija jāatbalsta lietuviešu karaspēkam. Pletenberga vadītais karaspēks 1501. gada 26. augustā pārgāja Livonijas ārējo robežu uz austrumiem no Vastselīnas pils (Tērbatas bīskapijā, tag. Igaunijā) un sadūrās ar krievu karaspēku, kas devās karagājienā (domājams, sirojumā) uz Livoniju. Krievu karaspēks tika sakauts, un Livonijas spēki nopostīja krievu Izborskas, Ostrovas un Krasnogorodskas robežcietokšņus. Nesagaidījis solīto sabiedrotās Lietuvas palīgspēku ierašanos, V. fon Pletenbergs kopā ar Livonijas karaspēku no krievu zemēm 14. septembrī atgriezās Livonijā.
Neilgi pēc Pletenberga vadīto spēku atgriešanās un izkliedēšanās 1. novembrī Livonijā iebruka ievērojams krievu karaspēks. Ienaidnieka karaspēks postīja, laupīja un gūstīja cilvēkus. Krievu karaspēks, vērā ņemamu pretestību nesastapis, sirojumus veica līdz pat Cēsīm un pēc tam netraucēti aizgāja. Nākamajā landtāgā Valmierā 1502. gada sākumā Pletenbergs aktīvi aicināja gatavoties aktīvai karadarbībai pret krieviem. Tika ieviests īpašs nodoklis kara turpināšanai ar Krieviju.
Kauja pie Smoļinas ezera (1502)
1502. gada vasarā Livonijā tika sapulcināts ievērojams karaspēks, kas Pletenberga vadībā iebruka krievu Pleskavas novadā. Livonijas spēki veica postījumus Pleskavas apkārtnē, ieņēma tās priekšpilsētas, ielenca pilsētu un piedāvāja tai padoties. Pleskavieši gaidīja palīgspēku ierašanos un piedāvājumu nepieņēma. Pēc krievu palīgspēku ierašanās septembrī notika Smoļinas kauja. Šajā kaujā Pletenberga, ordeņa landmaršala Johana Plātera un Rīgas arhibīskapa Mihaela Hildebranda komandētais Livonijas karaspēks atvairīja krievu karaspēka uzbrukumu un piespieda to bēgt. Atkārtots krievu uzbrukums nesekoja, un Livonijas karaspēks pēc trim dienām atgriezās Livonijā. Arī šajā karagājienā Lietuvas dižkunigaitis Aleksandrs, kas 1501. gadā bija kļuvis arī par Polijas karali, nesniedza Livonijai atbalstu, motivējot savu rīcību ar gaidāmo karu pret tatāriem Polijas dienvidos.
Livonijā Smoļinas kauja tika uzskatīta par svarīgu Livonijas karaspēka uzvaru. Arī krievi saskatīja to kā savu panākumu, jo Livonijas spēki drīz pēc kaujas pameta krievu novadus. Tomēr Pletenbergs bija panācis savu: miers uz Livonijas austrumu robežas bija nostiprināts līdz pat 1558. gadam. Livonijas sūtņi Maskavā, Novgorodā un Pleskavā 1503. gadā noslēdza mieru uz 6 gadiem, 1509. gadā miers tika pagarināts uz 14 gadiem, 1521. gadā — atkal pagarināts, bet 1531. gadā — vēlreiz atjaunots, nu jau uz 20 gadiem. Domājams, ka tieši Smoļinas kauja pozitīvi ietekmēja Krievzemes piekāpību.
Reformācija un dzīves noslēgums
16. gadsimta 20. gados Livonijā strauji izplatījās reformācija. Sākotnēji protestantu sludinātāji guva panākumus pilsētās, vēlāk arī lauku novados un arī pašā ordenī. Vācu ordeņa Livonijas atzaram kā Katoļu baznīcas institūcijai tie bija ļoti lieli draudi. Pilsētās notika pret Katoļu baznīcu un bīskapu varu vērstas akcijas. Reformācijai izvēršoties plašumā, Pletenbergs izvēlējās mērenu pozīciju un nevēlējās saasināt Livonijas iekšpolitisko situāciju. Livonijas mestrs apzinājās, ka apturēt luterānisma izplatību nav viņa spēkos. Tomēr mestrs palika uzticīgs katolicismam un, pēc tam kad 1525. gadā Vācu ordenis Prūsijā tika pārveidots par mantojamu hercogisti ar pēdējo lielmestru luterticīgo Albrehtu Hoencollernu kā hercogu, Pletenbergs nepieņēma ieteikumu to pašu veikt Livonijā. Pēc Vācu ordeņa Prūsijā likvidācijas ordeņa Livonijas mestrs atbrīvojās no nominālās atkarības attiecībā pret Vācu ordeņa lielmestru un 1526. gadā tika iecelts par Svētās Romas impērijas firstu. Pletenbergs gan mēģināja ierobežot luterānisma izplatību un aizkavēt jaunā luterticīgā Prūsijas hercoga Albrehta brāļa Vilhelma stāšanos Rīgas arhibīskapijas koadjutora (arhibīskapa vietnieka un amata mantinieka) amatā. Tomēr rezultātā 1533. gadā bija spiests izlīgt ar koadjutoru, vienojoties netraucēt luterānisma izplatību. Bīskapi bija neapmierināti ar šādu pavērsienu un nevēlējās samierināties ar luterānisma kustības paplašināšanos, kā rezultātā jau 1534. gadā landtāgs līgumu anulēja. Šī rīcība gan principiālas izmaiņas nedeva.
Valters fon Pletenbergs miris sirmā vecumā 1535. gada 28. februārī Cēsu pilī, apglabāts Cēsu Sv.Jāņa baznīcā.
Pampāļu pagasts
Pampāļu pagasts ir viena no Saldus novada administratīvajām teritorijām, Ventas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Zirņu, Novadnieku, Kursīšu, Zaņas un Nīgrandes pagastiem un Kuldīgas novada Nīkrāces un Skrundas pagastiem.
Daba
Pagasts atrodas Austrumkursas augstienes Vārmes nolaidenuma dienvidrietumu malā. Pagasta dienvidaustrumu malā sākas Austrumkursas augstienes Vadakstes līdzenums. Ziemeļrietumu malā atrodas Kursas zemienes Pieventas līdzenums. Pagasta lielāko daļu aizņem Pampāļu paugurvaļņa rietumu daļa. Augstākā vieta pagastā - 99,5 m vjl (pie Auniņiem).
Ezeri un ūdenskrātuves
Pagastā nav lielu ezeru. Lielākā ūdenskrātuve - Pampāļu dzirnavezers (14,4 ha)
Purvi
Lāču purvs (107 ha), Dadzu purvs (65 ha), Pumpuru purvs (56 ha).
Vēsture
Mūsdienu Pampāļu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Grāveļu muiža (Gut Gravern), Pampāļu muiža (Gut Pampeln, Pampāļi).
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Pampāļi (pagasta centrs), Auniņi, Veldres, Pūteļkalns, Pakalni, Lukas.
Jurdžs
Jurdžs (siev. dz. Jurdža) ir latviešu uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kasablanka
Kasablanka (es — 'Baltais nams'), arī Dār el Beida (ar ), ir pilsēta Marokas centrālajā daļā pie Atlantijas okeāna. Valstī lielākā pilsēta un osta, tiek uzskatīta arī par valstī galveno ekonomikas centru, tomēr Marokas galvaspilsēta ir Rabāta.
Vēsture
Ap 7. gadsimtu mūsdienu Kasablankas apkārtnē apmetās berberi. Tolaik pilsētas nosaukums bija Anfa, un tā kļuva par nelielu neatkarīgu valsti, līdz 1068. gadā to iekaroja Almoravīdi. Merinīdu varas laikā (13.—15. gadsimtā) Anfa kļuva par ostas pilsētu. 15. gadsimta sākumā Anfa atkal ieguva neatkarību un kļuva par pirātu bāzi, tāpēc 1468. gadā portugāļi pilsētu nopostīja. 1515. gadā senās Anfas vietā portugāļi uzcēla cietoksni, tomēr 1755. gadā to zemestrīces dēļ pameta.
18. gadsimta beigās Marokas sultāns Muhameds III pilsētu atjaunoja un nosauca par "Balto namu" (Dar el Beida arābu variantā un Casablanca spāņu variantā).
19. gadsimtā osta piedzīvoja uzplaukumu, jo bija viens no vilnas eksporta centriem uz Angliju.
1907. gada jūnijā franči ierīkoja tramvaja sliedes, aizskarot kapsētu. Pilsētā izcēlās nemieri, ko apspieda ar franču karaspēka palīdzību, un pilsēta nonāca franču kontrolē. 1912. gada 30. marta Fēsas līgums padarīja Maroku par Francijas protektorātu.
Franču varas gados Kasablanka bija viens no pretfranču cīņas centriem. 1943. gada janvārī pilsētā notika Kasablankas konference, kurā tikās Franklins Rūzvelts, Vinstons Čērčils un Šarls de Golls.
20. gadsimta 50. gadu sākumā Kasablankas meiteņu koledžā Mers-Sultan mācījās vēlākā Latvijas Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga.
Marokas neatkarība tika atjaunota 1956. gada 2. martā. 2000. gada martā pilsētā notika sieviešu demonstrācija, kurā Marokas sievietes pieprasīja poligāmijas aizliegšanu un šķiršanās likumu ieviešanu. 2003. gada 16. maijā Kasablankā notika vairāki terorakti, kuros gāja bojā 33 cilvēki.
Cilvēki
Kasablankā dzimuši:
Valters Skots
Valters Skots (, dzimis, miris ) bija nozīmīgs skotu romantisma rakstnieks. Valters Skots ir viens no vēsturiskā romāna aizsācējiem. Viņa pazīstamākie darbi ir romāni "Aivenho", "Robs Rojs", "Kventins Dorvards", poēma "Ezera jaunava" u.c. Viņš ir bijis advokāts un, braukādams pa senām Skotijas vietām, vācis senus nostāstus un leģendas.
Dzīves laikā un arī pēc nāves 19.gs. Skots bijis ļoti populārs rakstnieks, jo īpaši Lielbritānijā un citur Eiropā, kā arī Ziemeļamerikā un Austrālijā, bet 20.gs. viņa popularitāte pasaulē stipri mazinājās. Tomēr daudzi viņa darbi angļu valodā rakstītajā literatūrā joprojām tiek atzīti par klasiskiem.
Vidzemes ledus halle
Vidzemes ledus halle ir ledus halle Ogrē, Latvijā.
Finansiālu problēmu dēļ 2010. gada pirmajā pusē halle uz ilgāku laiku bija slēgta.
Alfreds Dziļums
Alfreds Dziļums (dzimis, miris ) bija latviešu rakstnieks.
Dzīvesgājums
Alfreds Dziļums dzimis 1907. gada 2. maijā Doles pagasta Jenčos. Agri zaudējis abus vecākus un bērnību un jaunību pavadījis gan pie pamātes, mātes mājās Pūriņos, gan pie tēva vecākiem Jenčos, gan pie aizbildņa Doles pagasta Kalna Vačos, gan Siliņu mežsarga mājā. Agri apguvis visus lauku darbus, strādājis mežā, uz būvēm, pludinājis plostus Misā, Iecavā, Ķekaviņā. Mācījies latviešu bēgļu skolā Tērbatā, Baldonē un Rīgā, V. Olava komercskolā, bet līdzekļu trūkuma dēļ mācības pārtraucis. Kad tika dalīts tēva mantojums, Dziļums ieguva zemes gabalu, kur vēlāk izveidoja savu saimniecību — Rietumus.
Apvidus īpatnā daba un viņa paša jaunsaimnieka pieredze ir galvenie avoti pirmajiem rakstnieka darbiem un vēlākajām grāmatām. Viņa pirmie stāsti par mežiniekiem un plostniekiem parādījās periodikā kopš 1926. gada. Karadienesta laikā viņš uzrakstīja pirmo lugu „Pie ozola”, kas drīz tika uzvesta uz amatieru skatuvēm. Kopā ar Pulkarnes aktieriem spēlējot Blaumaņa lugas, Dziļums iepazinās ar Mirdzu Meijeri, kas kļuva par viņa sievu, un drīz ģimeni papildināja divi dēli: Māris un Juris. 1944. gadā Dziļums tika iesaukts Latviešu leģionā. Atvadas no ģimenes 1944. gada rudenī izrādījās šķiršanās uz mūžu.
Pēc kara Dziļums Lībekā (Vācijā) aktīvi iesaistījās latviešu bēgļu kultūras dzīvē. Viņš apprecējās otreiz — ar Mērbekas latviešu teātra aktrisi Irmu Vārpu, 1947. gadā viņiem piedzima meita Kristīne. 1950. gada martā vācu kuģa ogļu kravas telpā Dziļums nelegāli aizbrauca uz Zviedriju un jau ziemā izsauca pie sevis sievu un meitu. Strādāja Vermlandes mežu darbos, vēlāk fabrikā Kalhellā un Latviešu Palīdzības komitejā Stokholmā. No 1970. līdz 1976. gadam bija laikraksta “Latvija” (Vācijā) Zviedrijas redaktors. Pēdējos gados sirga ar sirds vājumu un tā lēkme pārsteidza rakstnieku laivā Mangenas ezerā Vermlandē, vienam pašam makšķerējot. Apbedīts 1976. gada 22. jūnijā Nīedas baznīcā, Molkomā, Vermlandē, Zviedrijā.
Ārpus Latvijas nodzīvotajā laikā (31 gadā) Alfrēds Dziļums sarakstījis 21 romānu (kuri attēlo dzīvi Latvijā, bet 4 — kara un trimdas notikumus), 4 atmiņu grāmatas, darbojies žurnālistikā un rakstījis īsprozu. Pievērsies arī dramaturģijai (6 lugas jau sarakstītas Latvijā 30. gados). Viņa stiprā puse ir dialogs, kas redzams arī romānos.
Skotijas Futbola asociācija
Skotijas Futbola Asociācija (SFA) (angļu val.: The Scottish Football Association) ir galvenā par futbolu atbildīgā organizācija Skotijā. Tā organizē nacionālo futbola čempionātu, Skotijas Premjerlīgu, kā arī atbild par Skotijas futbola izlasi. SFA galvenā mītne atrodas Glāzgovā. SFA tika dibināta 1873 gadā. Tā ir gan UEFA, gan FIFA locekle.
Daugavpils ledus halle
Daugavpils ledus halle ir ledus halle Daugavpilī, Latvijā. Pēc sēdvietu un stāvvietu skaita ceturtā lielākā ledus halle Latvijā. Mājas spēles šajā arēnā aizvada HK Dinaburga.
Tās celtniecība tika uzsākta 1999. gada maijā, bet atklāta halle tika tā paša gada 16. novembrī. Tajā ir 1234 sēdvietu un 750 stāvvietu. To kā mājas halli no 2005. gada līdz 2012. gadam izmantoja Latvijas hokeja līgas klubs DHK Latgale. Hallē mēdz notikt arī sacensības daiļslidošanā.
Maiks Dirnts
Maikls Raiens Pričards (en; dzimis Berkelijā, Kalifornijas štatā, ASV), pazīstams kā Maiks Dirnts (en), ir amerikāņu mūziķis, pazīstams kā pankroka grupas Green Day viens no dibinātājiem, bekvokālists, basģitārists.
Pipildus darbībai Green Day, M. Dirnts vēl ir darbojies grupās The Frustrators, Screeching Weasel, The Network, Foxboro Hot Tubs.
Meja Mūra
Meja Eiprila Mūra (en; dzimusi Džefersonsitijā, Misūri štatā, ASV) ir amerikāņu basketboliste, spēlē vieglās uzbrucējas pozīcijā. Pašlaik (2011) pārstāv WNBA klubu Minesotas "Lynx", kas viņu 2011. gada WNBA draftā izraudzījās ar kopējo 1. kārtas numuru.
Laikā no 2007.—2008. līdz 2010.—2011. gada sezonai basketboliste pārstāvēja Konektikutas Universitātes basketbola komandu "Huskies" NCAA turnīrā. 2009. un 2010. gadā viņa kļuva par NCAA čempioni, otrajā titula izcīnīšanas reizē viņa tika atzīta par Final-Four ievērojamāko sniegumu uzrādījušo spēlētāju. Basketboliste pirmo triju sezonu noslēgumā tika iekļauta vairākās simboliskajās izlasēs un saņēmusi dažādus nacionāla mēroga apbalvojumus. ASV basketbola izlases sastāvā uzvarējusi.
Providensa
Providensa (Providence) ir Rodailendas štata administratīvais centrs, kā arī šī štata visapdzīvotākā pilsēta. Providensa ir viena no pirmajām pilsētām, kuru dibināja ASV. Tā atrodas Providensas apgabalā un trešā lielākā pilsēta visā Jaunanglijā. 2007. gadā Providensā dzīvoja 172 459 iedzīvotāji. Tai ir arī osta Atlantijas okeāna krastā. Vecs tekstilrūpniecības centrs. Naftas pārstrāde, ķīmiskā rūpniecība. Juvelierizstrādājumu ražošana. Mācību iestādes — Brauna Universitāte, Rodailendas dizaina skola (Rhode Island School of Design). Amerikas Matemātikas biedrība (American Mathematical Society). Pirmais štata administratīvais centrs ASV, kura mērs ir atklāts gejs.
Vēsture
Providensu 1636. gadā dibinājis teologs Rodžers Viljamss, kad savu reliģisko uzskatu dēļ tika patriekts no Masačūsetsas Līča kolonijas. Viljamss šeit iedibināja kopienu, pamatojoties uz reliģiskās brīvības principiem. No 1675 līdz 1676. gadam pilsētu gandrīz pilnīgi nopostīja t.s. karaļa Filipa karā. Vēlāk Providensa lēnām attīstījās kā tirdzniecības pilsētiņa ar 1446 iedz. 1708.g līdz apm. 4000 iedz. sākoties Neatkarības karam. Neatkarības karā Providensa necieta.
No 1790g. līdz 1830. gadam pilsētā strauji sāka attīstīties rūpniecība (metālapstrāde, audumu ražošana, juvelierizstrādājumu ražošana). Laiku starp 1868.g un 1899.g var saukt par Providensas zelta gadiem - rūpnieciskās revolūcijas rezultātā pilsētā sāka darbu pasaulē lielākās instrumentu (Brown and Sharpe), vīļu (Nicholson File), tvaika mašīnu (Corliss Steam Engine Company), skrūvju (American Screw) un sudraba izstrādājumu (Gorham) rūpnīcas - t.s. "Providensas pieci industriālie brīnumi". 1900.g Providensa bija lielākā vilnas audumu ražotāja ASV, trešā lielākā metālizstrādājumu ražotāja un vispāratzīta juvelierizstrādājumu galvaspilsēta valstī, tomēr pēc šī laika pilsētas rūpniecība pamazām sāka nīkuļot, nespēdama konkurēt ar dienvidu štatiem.
Providensa smagi cieta lielās depresijas laikā. 1938. gada 21. septembrī spēcīga viesuļvētra izposta jau tā depresīvo pilsētu, nogalinot 311 iedzīvotājus. Ekonomika uz laiku atdzīvojās Otrā pasaules kara laikā, kad Providensā ražoja preces frontes vajadzībām (kara kuterus, izpletņus, nažus), tomēr arī šobrīt Providensa nav spējusi atgūt savu pagājušā gadsimta sākuma slavu.
Austrālija (nozīmju atdalīšana)
Austrālija var būt:
Somijas himna
Maamme/Vårt land ir Somijas Republikas valsts himna. Somijā jau ļoti sen ir divas oficiālās valodas - somu un zviedru un daļa iedzīvotāju ir Somijas zviedri, tāpēc arī himna ir divās valodās - somu "Maamme" un zviedru "Vårt land".
Himnas mūziku radijis vācietis Frederiks Paciuss (Fredrik Pacius) un vārdus sarakstījis Somijas zviedrs Johans Ludvigs Runebergs (Johan Ludvig Runeberg). Pirmo reizi tā tika atskaņota 1848. gada 13. maijā. Oriģinālie vārdi tika sarakstīti jau 1846. gadā, taču netika nodrukāti līdz pat 1848. gadam. Dzejolis bija 11 pantu garš.
Daži somi labprāt vēlētos, lai Somijas valsts himna tiktu mainīta uz Somijas zviedru komponista Jana Sibēliusa Finlandia.
Simbioze
Iedalījums
Šādas attiecības var būt abpusēji labvēlīgas, neitrālas vai neizdevīgas vienam, bet izdevīgas vai neitrālas otram (apzīmē ar +/+). Mutuālisms ir simbiozes forma, kura abiem organismiem ir savstarpēji nepieciešama. Komensālisms ir tāda simbiozes forma, kur viens no organismiem iegūst priekšrocības, nenodarot postu otram. Parazītisms arī ir simbiozes forma. Piemēram, ķērpji ir mutuālisma piemērs, jo ķērpji sastāv no sēnēm, baktērijām un aļģēm.
Ukrainas Centrālā Rada
Centrālā rada (ukrainiski - Центральна Рада) bija pirmā Ukrainas pārvaldes institūcija (1917. gada 17. marts - 1918. gada 29. aprīlis). Nodibinājās Kijivā pēc Februāra revolūcijas. Līdz boļševiku revolūcijai atbalstīja Ukrainas autonomiju Krievijas sastāvā. Pēc Oktobra revolūcijas pasludināja Ukrainas Tautas Republikas nodibināšanu. Sarkanās armijas uzbrukuma laikā evakuējās uz Žitomiru. Kad Brestas miera noslēgšanas laikā vācu karaspēks okupēja Ukrainu, ģenerālis Pavlo Skoropadskis padzina Centrālo Radu un nodibināja Ukrainas Valsti. Ievērojamākie Centrālās Radas darbinieki bija Mihailo Hruševskis, Volodimirs Vinničenko, Simons Petļura.
Skotijas futbola izlase
Sastāvs
Komandas sastāvs 2020. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā. Spēles un gūtie vārti norādīti līdz finālturnīra sākumam.
<!--Šāds sastāvs tika izsaukts uz 2020. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas izslēgšanas spēli pret Serbiju (12.11.2020) un 2020.—2021. gada UEFA Nāciju līgas spēlēm pret Slovākiju (15.11.2020) un Izraēlu (18.11.2020).
-->
Hiller X-18
1950. gados dažādas firmas centās īstenot šādu koncepciju, taču bez īpašiem panākumiem. Galvenā problēma bija saglabāt celtspēju brīdī, kad lidmašīna pāriet no vertikāla lidojuma uz horizontālu. Hiller X-18 bija pirmais mēģinājums uzbūvēt tā saukto VTOL lidmašīnu. 13 tonnas smagais un 20 metrus garais lidaparāts startēja, atraujoties tikai četrus metrus no zemes. Pēc četrām dienām X-18 veica pirmo īsto lidojumu, kļūstot par pasaulē pirmo transporta lidmašīnu ar pagriežamajiem spārniem.
X-18 bija samontēta no savu laiku nokalpojušām lidmašīnu daļām, tomēr startēja veiksmīgi. To raksturo kā stabilu un viegli manevrējamu. īpaši pārsteidza tas, ka pacelšanās laikā X-18 uzņēma ātrumu no 0 līdz 160 km/h mazāk nekā piecās sekundēs.
Divdesmitajā izmēģinājuma lidojuma laikā apmēram 3300 metru augstumā lidaprāta mehānika pievīla, un, lai gan pilotam izdevās gaitu izlīdzināt, tas pielika punktu izmēģinājuma programmai.
Pieredze ar X-18 sekmēja VTOL lidmašīnu attīstību - līdz pat mūsdienu V-22 Osprey modelim.
Škoda 24Tr Irisbus
Škoda 24Tr Irisbus (Rietumeiropā pazīstams kā Irisbus Škoda 24Tr) ir zemās grīdas trolejbusu modelis, kuru kopš 2003. gada ražo Čehijas rūpnīca "Škoda Electric" (piegādā elektroiekārtas) sadarbībā ar firmu "Irisbus" (veic trolejbusa korpusa ražošanu). Iekārtu uzstādīšanu un trolejbusa komplektēšanu veic Plzeņas rūpnīcā "Škoda" (rūpnīcu Ostravā pie Ohržas slēdza 2004. gadā).
Ražošana
Pēc samērā veiksmīgiem mēģinājumiem apvienot autobusu ar trolejbusu (Karosa ŠM 11/Škoda T 11, Karosa B831/Škoda 17Tr un Škoda 21Ab/Škoda 21Tr), čehi veica ceturto mēģinājumu un radīja trolejbusu Škoda 24Tr. Trolejbuss Škoda 24Tr ir bāzēts uz autobusa Irisbus Citybus 12M bāzes un tā modernizētās versijas Citelis 12M.
Trolejbusam Škoda 24Tr ir divasu nesošā virsbūve. Trolejbusam ir zemā grīda, tikai aizmugurējās daļas sēdekļi atrodas uz paaugstinājuma. Pateicoties pneimatiskā gaisa spilvena īpašībām (spēja pazemināt gaisa spiedienu trolejbusa labajā pusē) piebraucot pie pieturas trolejbuss spēj pazemināties līdz ietves līmenim. Trolejbusa labajā pusē atrodas trīs durvis ar dubultajām "stop" pogām, kuras atveras pēc pasažieru pieprasījuma.
Elektroiekārtas, balstītas uz IGBT tranzistora bāzes, tiek izvietotas speciālos konteineros uz jumta. Paralēli parastajam trolejbusu modelim tiek ražoti arī trolejbusi, kas aprīkoti ar dīzeļģeneratoru. Tas ļauj trolejbusiem braukt bez kontaktstieņiem, to dažkārt izmanto, kad trolejbusam ir jānovirzās no maršruta, bet nereti izmanto arī tāpat braucot pa regulāru maršrutu, kā piemēram, Rīgā, 9. un 27. trolejbusu maršrutā.
Pirmais trolejbuss tika būvēts uz autobusa Citybus bāzes (jumts balstīts uz CNG bāzes). Sakarā ar šāda veida autobusu ražošanas pārtraukšanu un aizstāšanu ar modernāku autobusu Citelis, arī trolejbusu virsbūve tika bāzēta uz Citelis bāzes (šādus trolejbusus sāka ražot 2005. gadā), bet nosaukums Citelis palika nemainīgs.
Škoda 24TrBT
2006. gadā sāka ražot jaunu šī trolejbusa versiju — Škoda 24TrBT. Šāds trolejbuss (Nr. 507) tika piegādāts Čehijas pilsētai Pilzenei un sāka pārvadāt pasažierus 2006. gada 10. decembrī. No trolejbusa Škoda 24Tr trolejbuss Škoda 24TrBT atšķiras ar nedaudz atšķirīgām elektroiekārtām un citām komponentēm. Šādu trolejbusu ražošana vēl joprojām turpinās.
Prototips
Trolejbusa Škoda 24Tr prototips tika prezentēts 2003. gada 25. martā pie Škoda Electric rūpnīcas Plzeņā. Pēc tam sekoja daudz testa braucienu, arī ar pasažieriem pa Plzeņas trolejbusu maršrutiem (līdz 2004. gada aprīlim). Tad trolejbuss tika testēts citviet Čehijā, kā arī Slovākijas galvaspilsētā Bratislavā. Tā paša gada rudenī šis trolejbuss tika piegādāts Čehijas pilsētai Marianske Lazne, jo tā sāka atjaunot savu trolejbusu parku. Trolejbuss saņēma reģistrācijas numuru 51 un sāka pastāvīgi pārvadāt pasažierus.
Trolejbusu piegādes
Trolejbusus Škoda 24Tr Irisbus ražo kopš 2003. gada.
Kompilators
Kompilators (no en — 'sastādītājs, apkopotājs') ir programma (vai programmu kopums), kas pārveido cilvēkam saprotamā programmēšanas valodā rakstītas instrukcijas datoram izpildāmā mašīnkodā.
Visbiežāk kompilatorus izmanto, lai no augsta līmeņa programmēšanas valodas pirmkoda izveidotu izpildāmu programmu zema līmeņa programmēšanas valodā (mašīnkodā). Programmu, kas veic translāciju no zema līmeņa valodas, sauc par dekompilatoru. Programmu, kas veic translāciju starp augsta līmeņa valodām, sauc par translatoru.
Kompilators sastāv vismaz no 3 daļām: leksiskā analizatora, sintaksiskā analizatora un koda ģeneratora.
Chang'e 5 T1
Chang'e 5 T1 (zh Cháng'é wǔhào T1) ir Ķīnas eksperimentāla zonde, kuras mērķis bija izmēģināt Mēness grunts paraugu atgriešanas nolaižamo aparātu. Zonde palaista. Tā aplidoja Mēnesi, un kapsula uz Zemes nolaidās. Pēc nolaižamā aparāta atdalīšanās zonde tika pārvietota uz Lisažū orbītu ap Zemes — Mēness Lagranža punktu L2. Pēc tam tā 2015. gada janvārī atgriezās pie Mēness, ieejot orbītā ap to.
Īstā grunts paraugu nogādāšana uz Zemi paredzēta 2017. gadā misijā Chang'e 5.
Chang'e 5 T1 nav oficiālais nosaukums.
Lidojuma gaita
Chang'e 5 T1 tika palaista 18:00 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 3C no Sičanas kosmodroma. Zonde ievadīta brīvās atgriešanās trajektorijā, kurā kosmiskais aparāts bez papildu manevriem apmet cilpu ap Mēnesi un atgriežas uz Zemes. 28. oktobrī Chang'e 5-T1 veica Mēness pārlidojumu.
7. un 17. novembrī Chang'e 5-T1 veica korekcijas manevrus. 27. novembrī zonde iegāja Lisažū orbītā ap Zemes — Mēness Lagranža punktu L2. Ap L2 tā veica trīs apriņķojumus. Chang'e 5-T1 atstāja Lagranža punktu. 2015. gada 11. janvārī zonde iegāja orbītā ap Mēnesi. Nākamajās trīs dienās orbīta pazemināta līdz 200 km no Mēness virsmas. No 3. līdz 7. martam zonde mveica manevrus, imitējot satikšanos ar Chang'e 5 pacelšanās pakāpi.
Krievijas himna
Krievijas Federācijas valsts himna (ru) ir Krievijas valsts himna.
To pēc jaunievēlētā Krievijas prezidenta Vladimira Putina priekšlikuma pieņēma 2000. gada decembrī. Tā ir bijusī PSRS himna, kurai mūziku komponējis Aleksandrs Aleksandrovs, bet himnas vārdi 2000. gadā tika pārstrādāti, lai atbilstu mūsdienu situācijai, tos sarakstījis Sergejs Mihalkovs. Pirmo reizi šī himna tika atskaņota gadu mijā starp 2000. un 2001. gadu un tā aizvietoja 1993. gadā pieņemto Krievijas himnu — "Patriotisko dziesmu" (ru).
Saskaņā ar Krievijas likumdošanu visām valdības pārvaldītajām televīzijas kompānijām Krievijas himna ir jāatskaņo divreiz dienā.
Jakovs Kameņeckis
Jakovs Kameņeckis (ru; Minska -, Minska) bija ebreju tautības padomju žurnālists un šahists. Pirmais PSRS šahists, kas piedalījās Latvijas šaha čempionātos.
Biogrāfija
Pirms Otrā pasaules kara aktīvi piedalījies Baltkrievijas šaha dzīvē - spēlējis vietējos turnīros un nodarbojies ar šaha kompozīciju. Daudzi Kameņecka sastādītie uzdevumi ir ieguvuši balvas dažādos konkursos. 1940. gadā kļuvis par Minskas pilsētas čempionu šahā. 1941. gadā dienējis Sarkanajā armijā Latvijas teritorijā un kā armijas pārstāvis piedalījies 1941. gada Latvijas šaha čempionātā, kurā dalījis 11.-12. vietu ar Lūciju Endzelīnu. Otrā pasaules kara gados piedalījies karadarbībā, ticis apbalvots. 1942. gadā, strādājot Gorkijas apgabala rajona avīzē «Рабочая Балахна», ticis nepamatoti represēts, tomēr pēc mēneša atbrīvots. Pēc kara sasniedzis savus labākos rezultātus Baltkrievijas šaha čempionātos: 5. vieta 1947. gadā un 2.-3. vieta 1949. gadā. 1951. gadā kā atbildīgais sekretārs piedalījies Baltkrievijas sporta laikraksta «Физкультурник Белоруссии» (tagad «Спортивная панорама») dibināšanā. Bijis PSRS Žurnālistu savienības biedrs. Baltkrievijas izlases sastāvā kļuvis par PSRS komandu šaha kompozīcijas čempionātu divkārtēju uzvarētāju (1969, 1971), kā arī izcīnījis sudraba medaļu (1964) un divas bronzas medaļas (1957, 1958).
Rafaels Kaldera
Rafaels Kaldera (Rafael Caldera Rodriguez; dzimis, miris ) bija Venecuēlas jurists, socioloģijas profesors, valsts prezidents (1969-1974, 1994-1999). Kristīgās demokrātijas iedibinātājs Venecuēlā.
Biogrāfija
Dzimis Sanfelipē, Venecuēlā.
1936. gada janvārī tika ievēlēts Venecuēlas parlamentā. No 1936. līdz 1938. gadam bija darba lietu ministrs. Parlamentā nodarbojās ar civilo un darba likumdošanu. 1943. gadā pameta parlamentu, lai strādātu universitātē. 1946. gadā Kalderu ievēlēja Venecuēlas Satversmes sapulcē, kur viņš piedalījās jaunās konstitūcijas izstrādē.
1946. gadā viņš nodibināja kristīgi demokrātisko Venecuēlas Sociāli Kristīgo partiju (COPEI - Comité de Organización Política Electoral Independiente). kļuva par COPEI kandidātu prezidenta vēlēšanās, bet zaudēja Romulo Betankūram. Markosa Himenesa diktatūras laikā bija opozīcijā, par ko vairākkārt arestēts. 1963. gadā atkal kandidēja par Venecuēlas prezidentu, bet zaudēja Raulam Leoni, saņemot 19,0% balsu.
1968. gadā Kaldera tika ievēlēts par Venecuēlas prezidentu, iegūstot 29,13% balsu. Tas bija pirmais gadījums Venecuēlas vēsturē, kad mierīgā ceļā vara tika nodota opozīcijas kandidātam. Likumdošanas darbs ritēja grūti, jo parlaments pretojās prezidenta iniciatīvām.
Pēc Karlosa Peresa impīčmenta korupcijas skandālu dēļ 1993. gadā Kaldera 77 gadu vecumā otrreiz kandidēja par prezidentu kā neatkarīgais kandidāts. Viņš uzvarēja vēlēšanās, iegūstot 30,26% balsu. Tiek uzskatīts, ka vēlētāji Kalderu ievēlēja tāpēc, ka viņš protestēja pret brīvo tirgu, taupības režīmu un globalizāciju. Kaldera uzstājas kā globalizācijas mērens, sociāli orientēts kritiķis. Otro Kalderas prezidenta darbības termiņu raksturo liela inflācija, finanšu krīze un pieaugošs valsts ārējais parāds. Savas prezidentūras laikā Kaldera amnestēja Ugo Čavesu un viņa piekritējus. 1999. gadā Kaldera vecuma dēļ vairs nepiedalījās vēlēšanās, un Čavess viegli uzvarēja prezidenta vēlēšanās.
Pelču pagasts
Pelču pagasts ir viena no Kuldīgas novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā, dienvidos no Kuldīgas, Ventas kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Kuldīgas pilsētu un Kurmāles, Rumbas, Snēpeles un Vārmes pagasts pagastiem.
Daba
Rietumu daļa atrodas Rietumkursas augstienes Kurmāles paugurainē. Pagasta austrumu mala atroda Kursas zemienes Pieventas līdzenumā. Augstākā vieta nedaudz pārsniedz 100 m vjl.
Hidrogrāfija
Upes:
Ūdenskrātuves: Upatnieku dīķi — kopš 16. gadsimta ierīkoti zivju dīķi (40 ha), Rieksātu dīķi (58 ha).
Purvi: Pāzes purvs (339 ha), daļēji nosusināts
Vēsture
1945. gadā Kuldīgas apriņķa Kurmāles pagastā izveidoja Ievukalnu ciema padomi. Kuldīgas rajona Ievukalnu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Kuldīgas ciemu, bet 1977. gadā daļu teritorijas pievienoja Kuldīgas pilsētai. 1991. gadā ciemu reorganizēja par pagastu un pārdēvēja par Pelču pagastu. 2009. gadā Pelču pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kuldīgas novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Pelči (pagasta centrs), Kaltiķi, Raidstacija.
Skots
Skots (en) var būt:
Laukšpats
Laukšpats ir jēdziens, kas apzīmē nozīmīgu iežus veidojošu minerālu grupu. Visi laukšpati ir silikātu minerāli — tektosilikāti. Iespējams, ka pat 60% Zemes garozas sastāv no laukšpatiem. Arī Latvijā laukšpati ir vieni no parastākajiem minerāliem, kas atrodami granīta un vairāku citu iežu laukakmeņos.
Laukšpatu cietība svārstās no 6 līdz 6,5, tiem raksturīga monoklīnā singonija vai triklīnā singonija. Laukšpatiem var būt visdažādākās krāsas — tie ir bezkrāsas līdz melni, sārti, sarkani, zaļi, zili un brūni. Svītras krāsa vienmēr būs balta.
Dažādajiem laukšpatu veidiem raksturīga pakāpeniska ķīmiskā sastāva pāreja. Nosakot konkrētu laukšpata veidu, tiek noteikts ķīmisko elementu procentuālais saturs minerālā. Izdala trīs galējos laukšpatu minerālus: Pārējo laukšpatu ķīmiskais sastāvs būtībā ir šo trīs laukšpatu ciets šķīdums dažādās proporcijās, tomēr ir arī laukšpati, kas nātrija, kalcija vai kālija vietā satur bāriju vai amonija grupu NH4 un alumīnija vietā — boru. Mikroklīns un anortīts reti veido cietos šķīdumus, taču abu pārējo veidu cietie šķīdumi ir izplatīti.
Sārmainie laukšpati
Ciets mikroklīna un albīta šķīdums tiek saukts par sārmaino laukšpatu. Sārmainajiem laukšpatiem piemīt raksturīga virsmas struktūra — pertīti. Tie ir radušies, atdziestot šī minerāla masai un šādi izpaužoties sastāva neviendabībai minerāla kristālā. Granītos pertītus nereti var redzēt ar neapbruņotu aci.
Plagioklazi
Ciets albīta un anortīta šķīdums tiek saukts par plagioklazu. Plagioklaza sērijas laukšpatus iedala smalkāk pēc anortīta satura (iekavās — procentuāls anortīta saturs minerālā):
Izmantošana
Pateicoties savai lielajai izplatībai un vērtīgām īpašībām, laukšpati ir guvuši diezgan plašu pielietojumu.
Daglass
Daglass vai Duglass (en; sieviešu dzimtē Daglasa) ir izplatīts skotu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Baltais stārķis
Baltais stārķis jeb vienkārši stārķis, arī svētelis (Ciconia ciconia) ir liela auguma stārķu dzimtas (Ciconiidae) putns. Izdala divas pasugas.
Stārķu blīvums liecina par dabas vides veselību un bagātību. Tur, kur vide ir noplicināta, piemēram, daudzās Rietumeiropas zemēs, baltie stārķi kā ligzdotāji ir daļēji vai pilnīgi izzuduši. Baltie stārķi ir gājputni. Tie ligzdo visā Eiropā, ir bieži sastopami putni Latvijā, Polijā un Lietuvā. Polijā dzīvo aptuveni 52 tūkstoši, Lietuvā un Latvijā ap 10 tūkstoši stārķu pāri. Tā ligzdošanas ziemeļu robeža ir Igaunijas ziemeļi. Tas perē arī Āzijā līdz Kazahstānas dienvidaustrumiem un Āfrikas ziemeļrietumos. Ziemu baltais stārķis galvenokārt pavada Āfrikas tropu daļā, bet tas migrē līdz pat Dienvidāfrikas dienvidiem, un ir sastopams arī Indijā. Tikai Spānijas dienvidrietumos, Vidusāzijas rietumos un Āfrikas dienvidos ligzdojošie stārķi paliek ziemot mītnes zemēs. Baltais stārķis ir Lietuvas nacionālais putns.
Latvijā
Latvijā ligzdojošie 10 600 stārķu pāri kopā veido ap 5 % no visas pasaules baltajiem stārķiem. Ligzdu izvietojuma blīvums ir viens no augstākajiem Eiropā — līdz pat 65 ligzdām uz katriem 100 km² lauksaimniecības zemju.
Baltie stārķi Latvijā ienākuši samērā nesen, kad izcērtot mežus, radās piemērotas vietas to ligzdošanai. 18. gadsimtā tie bijuši sastopami tikai Kurzemē un izplatības ziemeļu robeža bija Daugava. Kopš 19. gadsimta vidus tie ligzdo visā Latvijas teritorijā.
Izskats
Baltais stārķis ir liels putns. Tas ir 100—125 cm augsts, spārnu plētums 155—200 cm, svars 2,3—4,5 kg. Tā spalvas pamatā ir baltas, ar melnām spārnu lidspalvām. Stārķim ir sarkans, garš knābis un kājas. Kamēr baltais stārķis nav pieaudzis, knābis un kājas ir melni. Lidojumā tā kakls ir izstiepts taisni uz priekšu, gaita uz zemes ir lēna un apdomīga.
Ieradumi
Galvenokārt baltie stārķi ir mitru un atklātu biotopu iemītnieki, kas apdzīvo zemienes, kaut gan Armēnijā un Marokā to ligzdas atrastas pat 2500 m augstumā virs jūras līmeņa. Stārķi ligzdas visbiežāk iekārto uz koku galotnēm un ēku jumtiem, tāpat izmanto arī cilvēku apzināti vai nejauši veidotus ligzdu pamatus. Ļoti retos gadījumos ligzdo klajumos mežā. Ligzdot cenšas atgriezties iepriekšējā vietā un daudzus gadus izmanto vienu un to pašu ligzdu. Dējumā ir 1—6 netīri baltas olas, kuras sāk perēt uzreiz pēc izdēšanas, tādēļ stārķēni neizšķiļas vienlaicīgi. Inkubācijas periods ilgst 33—34 dienas. Mazuļi ir ligzdguļi un lidot sāk aptuveni divu mēnešu vecumā. Gadā viens perējums. Nelabvēlīgos apstākļos mazākos un vājākos mazuļus vecāki var izmest no ligzdas, retos gadījumos — apēst.
Pirms aizlidošanas baltie stārķi lasās baros un kopīgi barojas. Stārķi ir gandrīz mēmi putni, izņemot brīdi, kad pieaugušie putni atgriežas ligzdā vai nakšņošanas vietā, tad tie parasti klabina knābi, paziņojot par savu ierašanos (no šī arī viens no sugas latviskajiem nosaukumiem: klabata). Dienu pirms aizlidošanas uz siltajām zemēm stārķu māte ligzdā dejo atvadu deju, kaut ko līdzīgu dzērvju dejai — gan paceļot kājas, gan palecoties, gan pāris metrus paceļoties spārnos.
Barību tie meklē mitrās pļavās, tīrumos, ūdeņu malās. Tie pārtiek no kukaiņiem un to kāpuriem, tārpiem, zivīm, grauzējiem, abiniekiem, rāpuļiem un citu putnu mazuļiem. Dažkārt ēd arī maitu.
Migrācija
Garajos migrēšanas pārlidojumos baltais stārķis orientējas pēc karstā gaisa masām, kas atrodas virs sauszemes. Īsākais ceļs uz Āfriku tiem būtu tieši pāri Vidusjūrai, bet stārķi cenšas nepamest sauszemi. Iespējas tikt uz Āfriku kļūst ļoti ierobežotas, uz austrumiem stiepjas Arābijas pussalas tuksnesis, kur ūdens un pārtikas resursi ir ļoti ierobežoti, bet rietumos Atlantijas okeāns. Stārķi izmanto 2 šaurus koridorus: austrumos Bosfora šaurumu Turcijā un rietumos Gibraltāra šaurumu. Lai taupītu lidojumā enerģiju, stārķi ne tikai orientējas, bet arī izmanto lidošanai karstā gaisa masas.
Sistemātika
Kādreiz uzskatīja, ka melnknābja stārķis (Ciconia boyciana) ir baltā stārķa pasuga, tomēr mūsdienās tas ir izdalīts kā atsevišķa suga.
Fabijonišķu seņūnija
Fabijonišķu seņūnija (lt) ir Viļņas mikrorajons un seņūnija. Tā atrodas pilsētas ziemeļu daļā un ir viena no jaunākajām apkaimēm Viļņas pilsētas pašvaldībā. Tā tika uzbūvēta 1980. gadu beigās un 1990. gadu sākumā bijušā Fabijonišķes ciema vietā.
Fabijonišķēs filmētas miniseriāla Černobiļa ainas Pripjatas pilsētā.
Hepbērna
Hepbērna var būt:
Zviedrijas himna
„Tu vecā, tu brīvā” (sv) ir Zviedrijas Karalistes faktiskā valsts himna, kuras vārdus sarakstījis Rikards Dībeks (Richard Dybeck), bet melodija ņemta no kādas zviedru tautasdziesmas.
Dziesmai ir 4 panti, bet parasti dziedāti tiek tikai pirmie divi. Sporta notikumos, tāpat kā Amerikas Savienoto Valstu himnai, parasti tiek dziedāts tikai pirmais pants.
Abza
Abza (arī Abze vai Apse) ir upe Latvijā, Mazās Juglas kreisā krasta pieteka Ogres novadā. Augšdaļā gar Abzu plašas pļavu un purvu palienes, upe iztaisnota. Tek gar Madlienu un Suntažiem. Uzņem 4 nelielas pietekas — Ģērdiņstrautu, Sisi, Sivenurgu un Urgu.
Lerijs Sendžers
Lerijs Sendžers (en, pilnā vārdā Lorenss Marks Sendžers (en); dzimis 1968. gada 16. jūlijā Belvjū, Vašingtonas štatā, ASV) ir viens no Vikipēdijas dibinātājiem un bija galvenais redaktors, kamēr strādāja kompānijā "Bomis".
Biogrāfija
Lerijs Sendžers dzimis Belvjū pilsētā (Vašingtonas štats), bet audzis Ankoridžā, Aļaskas dienvidos. 1991. gadā Rīda koledžā ieguvis bakalauru filozofijā. 2000. gadā Ohaio Universitātē ieguvis doktora grādu filozofijā par darbu "Epistēmiskā cirkularitāte: Eseja par metaatrunu problēmu".
Vikipēdija
2000. gadā kompānijas "Bomis" dibinātājs Džimijs Veilss pieņēma Sendžeru darbā par jaunizveidotās brīvās enciklipēdijas "Nupēdija" (en) galveno redaktoru. Enciklopēdiju sastādīja zinātnieki pēc brīvprātības principa, un enciklopēdijas rakstus vērtēja eksperti. Tādēļ Nupēdijas attīstība norisinājās ļoti lēni.
Pēc iepazīšanās ar viki jēdzienu Sendžers piedāvāja Veilsam izmantot to Nupēdijā, lai tās attīstību. Tā tika izveidota interneta vietne Vikipēdija, kas iesākumā bija paredzēta priekš materiālu priekšapstrādes, kas vēlāk tiktu izvietoti Nupēdijā. 2001. gada 15. janvārī Sendžers kļuva par Vikipēdijas vēsturē vienīgo algoto redaktoru. Viņš nostrādāja šajā amatā līdz savai atstādināšanai no amata 2002. gada 1. martā. Oficiālo no amata atstādināšanas iemesls bija štatu samazināšana. Strādājot par Vikipēdijas galveno redaktoru, Sendžers izdomāja arī projekta nosaukumu "Vikipēdija", kā arī formulēja vietnes un tās lietotāju politiku, principus un lietošanas noteikumus.
Pēc Sendžera atstādināšanas no amata Veilss neatzina Sendžeru kā Vikipēdijas dibinātāju. Viņš atzina viņa nopelnu nozīmīgumu, bet apgalvoja, ka Sendžers visu darīja viņa stingrā uzraudzībā un ir bijis tikai algots darbinieks. Tomēr lielākā daļa Vikipēdijas entuziastu atzīst Leriju Sendžeru par Vikipēdijas dibinātāju kopā ar Veilsu.
Atstādināšana
Savā atvadu vēstulē Lerijs Sendžers uzrakstīja, ka nevar vairs nodarboties ar Vikipēdiju pat pēc brīvas gribas tāpēc, ka viņam priekš tā nav pietiekami daudz brīvā laika. Vēlāk savā paziņojumā viņš skaidroja, ka "projektā bija indīgi sociāla un politiska atmosfēra", ar kuru viņš nevarēja samierināties. Viņš arī paziņoja, ka kaut arī "augstu vērtē Vikipēdijas īpašības", un ka labi zina un atbalsta "Vikipēdijas uzdevumu un ciešamo politiku", tomēr projektam ir nopietnas problēmas. Sendžers rakstīja, ka pastāv uzticības krīze projektam no sabiedrības puses, un ka projekts ir apvienojis "grūtos ļaudis, troļļus un to iedvesmotājus ļaundabīgā audzējā". Šīs problēmas, pēc Sendžera domām, ir projekta "anti-elitārisma" dēļ, kas izpaužas kā nepatika pret visu elitāro un ekspertu viedokļu necienīšana. Šis Sendžera raksts izsauca rezonansi blogeru vidū un arī plašsaziņas līdzekļos.
Pēc Sendžera atstādināšanas projekts "Vikipēdija" turpināja strauji attīstīties un ir iekļauts starp simts populārākajām vispasaules tīmekļa vietnēm. Nupēdija bez Sendžera līdzdalības beidza savu darbību 2002. gadā.
Pēc Vikipēdijas
Pēc atstādināšanas no amata Sendžers atgriezās zinātnes pasaulē, un docēja filozofijas kursus Ohaio Universitātē. Sendžers aizraujas ar 17. gadsimta filozofijas akcenta epistemoloģiju un ētiku. Brīvajā laikā viņš Ohaio štata Deitonā un Kolumbusā māca vijoļspēli un spēlē īru tautas mūziku. Viņš vada tīmekļa vietni par Donegolas vijoļspēles tradīcijām.
Sendžers bija "Sendžera ziņu apskata Y2K" (en) dibinātājs un galvenais redaktors. Izdevums bija paredzēts tiem, kas gaidīja datoru izraisītu globālu katastrofu 2000. gadā.
2006. gada septembrī Sendžers paziņoja par Vikipēdijas līdzinieka izveidi — projekta "Citizendium" mērķis ir izvairīties no Vikipēdijas vājajiem punktiem. "Citizendium" galvenā atšķirība ir tas, ka nav iespējama anonīma labošana — lai uzsāktu darbu, katram autoram ir jāpiereģistrējas un jāizpauž savs īstais vārds. Pirmajā preses konferencē 2006. gada 17. oktobrī Sendžers paziņoja, ka šis projekts "mēģinās aizstāt Vikipēdiju kā vienu no tīmekļa informācijas pamatieguves vietnēm".
Lats
Lats (ISO 4217 kods: LVL) bija Latvijas Republikas nacionālās naudas vienība no 1922. gada līdz 1940. gadam un no 1993. gada līdz 2013. gada beigām. 2014. gada 1. janvārī lats tika aizvietots ar eiro.
Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā kādu laiku varēja norēķināties gan ar latiem, gan ar PSRS rubļiem (no 1940. līdz 1941. gadam), bet vācu okupācijas laikā ar Vācijas reihsmarkām (no 1941. līdz 1945. gadam). Latvijas PSR laikā vienīgais legālais maksāšanas līdzeklis bija PSRS rublis. Pārejas periodos no 1919. līdz 1922. gadam un no 1992. līdz 1993. gadam apgrozībā bija Latvijas rubļi.
Vēsture
Arī pēc Latvijas okupācijas lats saglabājās kā vienīgais maksāšanas līdzeklis Latvijas PSR līdz 1940. gada 25. novembrim, kad PSRS Tautas komisāru padome noteica lata un PSRS rubļa apmaiņas kursu 1 lats = 1 rublis. Iedzīvotājus iepriekš nebrīdinot, 1941. gada 25. martā lats tika anulēts un PSRS rublis palika par vienīgo likumīgo maksāšanas līdzekli valstī.
Divus gadus pēc neatkarības atjaunošanas deklarācijas 1992. gada 4. maijā Latvijas valdība pieņēma lēmumu par Latvijas Bankas pagaidu naudas zīmes — Latvijas rubļa (LVR) — laišanu apgrozībā. Pakāpeniska latu banknošu un monētu atgriešanās apritē noritēja kopš 1993. gada, kad 5. martā tika laista apgrozībā pirmā atjaunotā lata naudas zīme — Latvijas Bankas 5 latu banknote. Grafisko dizainu izstrādāja mākslinieki Gunārs Lūsis un Jānis Strupulis. Naudas reforma valstī tika pilnīgi pabeigta 1998. gada 20. jūlijā, kad apgrozībā laida 500 latu banknoti.
Monetārā politika
Lats bija vienīgais likumīgais maksāšanas līdzeklis Latvijā. Tā oficiālo kursu pret ārvalstu valūtām noteica Latvijas Banka. Lata kurss kopš 2005. gada bija piesaistīts eiro, paredzot fiksētu kursu, kas varēja svārstīties +/-1% robežas no piesaistes kursa 0,702804 lati pret 1 eiro. Tādējādi tika izpildītas Eiropas Ekonomikas un monetārā savienības prasības, saskaņā ar kurām divus gadus pirms eiro ieviešanas nacionālā valūta varēja svārstīties +/-15% robežās pret piesaistes kursu. Fiksēts kurss tika izvēlēts arī, lai nodrošinātu ekonomisko stabilitāti, ņemot vērā ārējās tirdzniecības lielo nozīmi Latvijas ekonomikā. Pirms lata piesaistes eiro tas no 1994. gada bija piesaistīts SDR valūtu grozam.
Naudas zīmes
Tiesības emitēt lata naudas zīmes bija Latvijas Bankai, kura arī noteica kārtību, kādā naudas zīmes izņemamas no apgrozības un bojātās naudas zīmes aizstājamas ar derīgām. Latvijas Banka naudas zīmes izplatīja ar kredītiestāžu starpniecību, pamatojoties uz kuru pieprasījumu tika izvēlēts arī daudzums, kādā apgrozībā tiek laistas katras nominālvērtības naudas zīmes.
Apgrozībā bija papīra naudas zīmes ar nominālvērtību 5, 10, 20, 50, 100 un 500 latu un monētas ar nominālvērtību 1, 2, 5, 10, 20 un 50 santīmu un 1 un 2 lati, kā arī retāk sastopamas īpaša dizaina 1 lata monētas, vecā parauga 2 latu monētas, Latvijas Republikas 75. gadu jubilejai veltītās 2, 10 un 100 latu monētas un 24 karātu zelta 100 latu monēta. Lielāko daļu apgrozībā esošo naudaszīmju vērtības kopsummas veidoja banknotes, turklāt vairāk kā puse no tām bija 20 latu naudas zīmes, bet no monētām visizplatītākā bija viena lata monēta.
Lai nodrošinātu naudas zīmes pret viltošanu, lata banknotes tika iespiestas uz papīra, kurā iestrādātas bezkrāsainas šķiedras, kas ultravioletajā apgaismojumā redzamas trijās dažādās krāsās. Tāpat ultravioletajā gaismā luminiscēja banknošu sērijas numuri. Banknotes abās pusēs malās zem un virs attēla bija pretpavairošanas līnijas. Reversā bija iestrādāta metāliska josla, kas pilnībā bija redzama tikai skatoties pret gaismu. Šīs joslas izskats bija atšķirīgs 1992. gadā izlaistajām banknotēm, uz kurām joslā redzams uzraksts Latvijas Banka, savukārt uz visām pārējām naudas zīmēm josla bija ar hologrammām un uzrakstiem ar nominālvērtību. Aversā tēraudspiedes tehnikā bija iespiests attēls un ornamentālā josla pa labi no tā, kā arī banknotes nominālvērtība un zīme neredzīgajiem. Ornamentālajā joslā bija slēpts uzraksts, kas redzams, gaismai krītot noteiktā leņķī, tajā norādīta nominālvērtība. Skatoties caur naudas zīmi pret gaismu, tās baltajā daļā bija redzama ūdenszīme (tautumeita), bet banknotes abās pusēs esošajām caurskata zīmēm  bija jāsakrīt, veidojot ozollapas attēlu. Nominālvērtības uzraksts aversā bija veidots ar mikroskopiskiem burtiem — ciparos ir norādīta nominālvērtība, bet uz to fona — Latvijas Banka. Izņēmums bija jaunākās 5, 10 un 20 latu banknotes, uz kurām mikroburtu raksts ar uzrakstu Latvijas Banka ir joslā zem cipariem. Uz šīm naudas zīmēm cipari bija iespiesti tā, lai leņķī mainītu krāsu, bet pa kreisi no tiem bija reljefa josla, uz kuras četrreiz dažādos toņos iespiesta nominālvērtība, turklāt katrs uzraksts atkarībā no apskates leņķa mainījās atšķirīgi. Šajās banknotēs bija arī iedobuma zīme — virs caurskata zīmes divreiz iespiesta nominālvērtība. Jaunākajām 100 un 500 latu banknotēm (izlaistas attiecīgi 2007. un 2008. gadā) nominālvērtības skaitlis siltuma ietekmē mainīja krāsu. Tajās bija iestrādāts arī caurskata lodziņš, kurā uz gaiša fona redzama saule, bet uz tumša — uzraksti Ls. 500 latu naudaszīmē nominālvērtības vārdiskais uzraksts atkarībā no apskates leņķa mainīja krāsu. Tika kaltas arī lata piemiņas monētas no zelta un sudraba ar nominālvērtībām 1, 5, 10 un 20 lati, kuras nebija paredzētas apgrozībai, lai arī bija derīgas kā maksāšanas līdzeklis, jo to vērtība bija lielāka par nominālvērtību. Jubilejas un piemiņas monētas bija veltījums kādam notikumam, simbolam vai tēlam. Tās parasti izgatavoja no zelta, sudraba, citiem dārgmetāliem īpaši augstā kaluma kvalitātē. Atšķirībā no apgrozības naudas, jubilejas monētas parasti nebija domātas lietošanai maksājumos (jo to vērtība ir daudz lielāka par nominālvērtību), bet dāvināšanai, piemiņai, kolekcijām. Pirmās jubilejas monētas (ar 2 latu, 10 latu un 100 latu nominālvērtību) tika izlaistas 1993. gada novembrī, atzīmējot Latvijas Republikas neatkarības 75. gadadienu. Atšķirībā no citām piemiņas monētām, šīm monētām 1997. gadā tika noteikts apgrozības monētu statuss.