cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ikšķiles novads
Daba
Ikšķiles novada virsmas vidējais absolūtais augstums svārstās no 20 līdz 30 m vjl. Teritorija ietilpst Viduslatvijas zemienes Madlienas nolaidenumā. Reljefā dominē lēzeni viļņots līdzenums ar zemiem un vidēja lieluma pauguriem. Vairākiem pauguriem ir savi nosaukumi — Velna kalns, Vīna kalns, Kābeles kalns, Liepu kalni u.c. Tīnūžu apkaimē sākas arī Ogres Kangaru osu grēda. Augstākais paugurs Bākas kalns (60,7 m vjl.).
Anglo Baltic News
Tīmekļa vietnes un laikraksta pamatuzstādījums bija nodrošināt Lielbritānijas jaunākās ziņas latviešu valodā, kā arī ziņot Lielbritānijas latviešu kopienai noderīgu informāciju, informēt tautiešus par notiekošo Latvijā. Interneta vietnē ziņas un informācija ir pieejama latviešu, krievu un angļu valodā.
Auditorija
No 2009. līdz 2014. gadam interneta vietnes lietotāju auditorija ir desmitkāršojusies. 2014. gada pirmajā pusē ABN lasītāju skaits portālā sasniedza 30 000, bet sociālajās komunikāciju vietnēs Facebook, draugiem.lv, twitter portāla aktivitātēm līdzi seko vairāk kā 3000 interesentu. Portāla lasītāju un lietotāju auditorijā 67,51 % interesentu ir no Apvienotās Karalistes, bet 28,14 % Latvijas.
Ikšķiles novads
Daba
Austrumu daļā pie Kranciema ir ievērojamas dolomīta atradnes, kas tiek intensīvi izmantotas.
Novada teritorija ietilpst līdz 40 km platajā Rīgas līča gaisa ietekmes zonā. Gaisa vidējā diennakts temperatūra janvārī ir zem -6 °C, bet jūlijā tā ir ap 17,2 °C. Zemās un mazāk paugurainās virsmas dēļ šeit ir salīdzinoši mazāks gada vidējais nokrišņu daudzums — 600—650 mm; dažos gados tas ir vēl mazāks. Novada dienvidu daļā atrodas Daugavas senleja un Rīgas HES ūdenskrātuve, kam ir ietekme uz apkārtnes mikroklimatu, mazinot temperatūras kontrastus un padarot salnas retākas un mazāk "kodīgas".
Meži aizņem 42% no Ikšķiles novada teritorijas un ietilpst 50 km platajā Rīgas zaļajā zonā. Dēļ smilšainiem cilmiežiem, visvairāk izplatīta ir priede, sevišķi teritorijas rietumu daļā. Lielākais dižkoks ir Turbu ozols Turkalnē; tā stumbra apkārtmērs ir 7 m. Otrs lielākais koks pagastā ir Relziķu ozols (pie Mazās Juglas lejpus Turkalnes; 5,3 m). Tīnūžu centrā aug lielākā (4,8 m) liepa novadā. Kranciemā ir otrais lielākais kadiķis bijušajā Ogres rajonā — tā stumbra apkārtmērs sasniedz 0,9 m. Ogres MRS meža 62. kvartālā aug ļoti īpatnēja, dabiskas mutācijas rezultātā radusies egle — t.s. "čūsku" egle ar ļoti savdabīgi izlocītiem zariem. Šai eglei ir ļoti maz sānzaru un tā aug galvenokārt ar zaru galotņu pumpuriem. No aizsargājamajiem augiem sastopama jumstiņu gladiola, parastā armēnija un meža vizbulis.
Ūdensteces
Cauri novadam plūst Mazā Jugla, kas apkaimes zemās virsmas dēļ veido meandrus. Gar Mazo Juglu ir daudz pārpurvojušos vecupju. Aktīvi norisinās upes krastu erozija — krasti ir samērā smilšaini un līdz ar to viegli izskalojami. Upes gultnē ir daudzas sēres, kas gadu no gada maina savu atrašanās vietu.
Ūdenstilpes
Novada lielākais ezers ir Selēku ezers. Tā platība ir tikai 8,5 ha, taču vidējais dziļums ir salīdzinoši liels — 2,1 m. Netālu uz ziemeļiem no Ikšķiles dzelzceļa stacijas Tīnūžu ceļš šķērso tagad nosusinātā Kaparāmura ezera vietu, par ko vēl liecina saglabājušos māju nosaukumi — Ezeri, Ezermalas.
Vēsture
Ikšķiles apvidus ir viena no vissenāk pieminētajām vietām Latvijā. Apkaimē dzīvojušas Daugavas lībiešu ciltis. Par seno apdzīvojumu liecina daudzie senkapi, kā arī pilskalni: Lejaskalnu pilskalns (netālu no Selēku ezera), Vīna kalns (norakts, būvējot jauno Rīgas — Daugavpils šoseju), Velna kalns (norakts grantī; atradies pie nosusinātā Kaparāmura ezera). Senkapi lielākoties ir 9.—12. gadsimtu līdzenie jeb tā sauktie "skeletkapi".
Pirmo reizi rakstītos avotos Ikšķili piemin sakarā ar 1184. gada notikumiem — pirmā Ikšķiles bīskapa Meinharda misijas sākumu līvu apdzīvotajās zemēs. Ikšķiles novadā Daugavā (Rīgas HES ūdenskrātuvē) uz Svētā Meinarda salas atrodas Ikšķiles baznīcas (celta 1185. gadā, senākā mūra ēka Latvijas teritorijā) drupas.
Tīnūži pirmo reizi minēti 1576. gadā, kad Rīgas pilsēta rātes kungam E. Horstam iznomāja apdzīvotu vietu Lindenberg an jungelschen Bache (latviski: Liepukalni pie Juglas strauta). Tīnūžu jeb Lindenbergas muiža tika izveidota 1638. gadā un muižā bija 16 zemnieku saimniecības. No 1684. gada muiža kļuva par Tīzenhauzenu dzimtas īpašumu; no tās vārda arī cēlies tagadējais Tīnūžu nosaukums. Vēlāk muiža piederējusi zviedru izcelsmes muižnieku Blūmenu dzimtai. Pēc tam muižas īpašnieki bija barons Eduards fon Šteins, bet no 1893. gada līdz 1921. gadam — barons fon Volfs. Līdz Pirmajam pasaules karam oficiālajos dokumentos Tīnūžu apzīmēšanai joprojām tika lietots vietvārds Lindenberga. 17.—18. gadsimtā pagastā bijis arī kaparāmurs — metālapstrādes manufaktūra, zvanu lietuve. Ražots arī ģipsis — ģipšakmens vests pāri Daugavai no kreisā krasta lauztuvēm. Muižas centrā bijis arī kaļķu ceplis un ķieģeļnīca, ūdensdzirnavas, Līču krogs, alus darītava.
Pēc 1920. gada zemes reformas Tīnūžu muižas zemi sadalīja 40 jaunsaimniecībās. Pēc Otrā pasaules kara no bijušā Ikšķiles pagasta izveidoja Ikšķiles ciemu un Tīnūžu ciemu, ko 1990. gadā pārdēvēja par pagastu.
Dmitrijs Šostakovičs
Dmitrijs Šostakovičs (ru; dzimis, miris ) bija krievu padomju komponists, pianists, mūzikas pedagogs. Tiek uzskatīts, ka viņš ir labākais simfoniju komponists 20. gadsimta vidū. Komponējis arī stīgu kvartetus, operas, baletus, kā arī filmu mūziku. Nozīmīgs Šostakoviča daiļrades periods sakrita ar Josifa Staļina diktatūru Padomju Savienībā. Šostakovičs tika kritizēts par skaņdarbiem, kuri neatbilda Padomju Savienības ideoloģijai.
Agrīnā komponista karjera
Šostakovičs piedzima 1906. gadā Sanktpēterburgā, Krievijas Impērijā. Šostakovičs uzsāka apgūt klavierspēli deviņu gadu vecumā, un jau ar pirmajām klavierstundām varēja pamanīt, ka zēnam ir īpašs talants mūzikā. Trīspadsmit gadu vecumā Šostakovičs uzsāka mācības Sanktpēterburgas konservatorijā. Sākotnēji Šostakovičs darbojās gan kā komponists, gan kā pianists. Pirmais vērā ņemamais panākums komponista karjerā bija 1. simfonijas sarakstīšana un tās pirmatskaņojums 1926. gadā. Simfonija atstāja lielu iespaidu uz vairākiem tolaik pasaulslaveniem diriģentiem, to vidū arī Leopoldu Stokovski un Bruno Valteru. Drīz vien Šostakovičs izvēlējās vairs neuzstāties kā pianists, bet koncentrēties vairāk uz mūzikas komponēšanu, lai gan Šostakovičs mēdza vēl joprojām izpildīt daudzus savus komponētos darbus. Gadu vēlāk Šostakovičs sakomponēja arī 2. simfoniju.
1927. gadā Šostakovičs iepazinās ar muzikologu, teātra un mūzikas kritiķi Ivanu Solertinski. Viņi kļuva par tuviem draugiem līdz pat Solertinska nāvei 1944. gadā. Solertinskis iepazīstināja Šostakoviču ar Gustava Mālera daiļradi, kas lielā mērā ietekmēja Šostakoviču. Iespaidojoties no Mālera mūzikas, krievu komponists sarakstīja ļoti daudzus savus vēlākos darbus, to vidū arī 4. simfoniju. 1932. gadā Šostakovičs apprecējās ar savu pirmo sievu Ņinu Varzaru.
Vidējais posms un padomju varas apsūdzības
Sākotnēji Padomju Savienībā pret Šostakoviča daiļradi izturējās diezgan pozitīvi. Problēmas sākās ap 1935. gadu, kad īsi pēc operas "Mcenskas apriņķa lēdija Makbeta" (Леди Макбет Мценского уезда) sacerēšanas Šostakoviča mūzika sāka atšķirties no Padomju Savienībā pieņemtajām normām. Mūzikā bija vērojama liela modernisma ietekme, darbi bija pārāk ekspresīvi, tajos bija vērojams pārāk liels dramatisms, saasinātas izjūtas — no brutalitātes līdz traģismam, turklāt tiem trūka izsmalcinātības. Tiem tika piedēvēts formālisms. Šostakovičs saņēma kritiku un dažādas apsūdzības no padomju ideoloģiju uzturošām iestādēm, kas kontrolēja sabiedrisko domu. Šajā laikā padomju "antišostakoviča" propagandas dēļ komponista ienākumi saruka pat četrkārtīgi. Ideoloģiskās kontroles dēļ līdz pat 1961. gadam tika atcelts 4. simfonijas pirmatskaņojums.
Šostakoviča 5. simfonija, kas tika atskaņota 1937. gadā, bija daudz konservatīvāk veidota, tādēļ atkal spēja gūt lielus panākumus. Šostakovičs šajā laikā pievērsās arī kamermūzikai, kas ļāva izpausties muzikāli daudz brīvāk, jo atšķirībā no simfonijām, tolaik padomju sabiedrībā kamermūzika nebija tik ļoti kanonizēta kā, piemēram, simfoniskā mūzika.
Sākoties Otrajam pasaules karam, Šostakovičs atguva labvēlīgu attieksmi Padomju Savienībā. Viņš sacerēja vairākus padomju ideoloģiju slavinošus skaņdarbus. To vidū bija arī viņa sacerētā "Svīta somu tematikai" (Сюита на финские темы), kas bija paredzēta kā svētku dziesma atskaņošanai pēc Padomju Savienības uzvaras pār Somiju Ziemas karā tajā brīdī, kad padomju karaspēks soļos Helsinku ielās. Pēc Padomju Savienības nosacīti traģiskā kara iznākuma šī svīta netika atskaņota līdz 2001. gadam, tāpat arī pats Šostakovičs neatzina savu autorību šim darbam.
Pēc Vācijas iebrukuma PSRS Šostakovičs kādu laiku turpināja uzturēties Ļeņingradā, kur sāka darbu pie 7. simfonijas. Trīs nedēļas pēc tam, kad sākās Ļeņingradas blokāde, Šostakovičs pārbēga uz Samaru (toreizējo Kubiševu), kur pabeidza 7. simfoniju. Tā bija veltīta Ļeņingradai un tās noturēšanai no Vācijas karaspēka (Ļeņingradas blokādei), simbolizējot Padomju Savienības pretošanos un spēku cīņā ar toreizējo pretinieku. 7. simfonijai bija ļoti labi panākumi ne vien PSRS, bet arī ārzemēs, un tā kļuva par vienu no ievērojamākajām un slavenākajām Šostakoviča simfonijām.
1943. gadā Šostakovičs pārvācās uz Maskavu, kur tapa, iespējams, viņa vistraģiskākā simfonija — 8. simfonija. 8. simfonija, salīdzinot ar kontrastiem pilno 7. simfoniju, bija pārāk "tumša" un atainoja Šostakoviča mūzikā vēl nepieredzētas, drūmas un vardarbīgi ekspresīvas sajūtas, līdz ar to tika aizliegta līdz pat 1956. gadam.
1948. gadā pēc Ždanova doktrīnas izveides un nosacījumiem Šostakovičs atkal tika atzīts par vainīgu formālismā. Lielākā daļa viņa skaņdarbu Padomju Savienībā tika aizliegti, viņa ģimenei tika atņemtas sociālās privilēģijas un viņš tika publiski piespiests atzīt savu vainu un izteikt nožēlu par izdarīto. Nākamajos gados krievu komponists bija spiests sacerēt mūziku kinofilmām, lai varētu nodrošināt sev iztiku.
Vēlākajos gados padomju represijas tika mazinātas. It īpaši pēc Josifa Staļina nāves 1953. gadā, kad Šostakovičs par godu Staļinam laida klajā 10. simfoniju. Tā sastāvēja no vairākiem muzikāliem citātiem un kodiem, tāpat arī tiek uzskatīts, ka neparastā otrā simfonijas daļa ir paša Staļina muzikāls portrets.
1954. gadā Šostakovičs sarakstīja arī "Svētku uvertīru" (Festive Overture), kas vēlāk tika lietota kā titulmūzika 1980. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs.
Pievienošanās komunistu partijai un dzīves vēlākie gadi
Pēc pievienošanās komunistu partijai Šostakovičs nolēma pildīt pirms tam solīto un pagodināt Ļeņinu, uzrakstot viņam veltītu skaņdarbu. Šostakoviča 12. simfonija, kas attēloja boļševiku revolūciju, tika pabeigta 1961. gadā un veltīta Ļeņinam. Simfonijai tika dots arī alternatīvais nosaukums — "1917. gads".
Ap šo laiku Šostakoviča veselība sāka pasliktināties. Ar 1958. gadu Šostakovičs sāka ciest no vispārēja bezspēka stāvokļa, kura dēļ viņš vairs nespēja spēlēt klavieres. Vēlāk tas tika diagnosticēts kā poliomielīts. Viņu arī piemeklēja divas sirdstriekas — 1965. un 1971. gadā. Tāpat vairāku nespēka kritienu rezultātā viņš lauza abas kājas. Neskatoties uz savu slikto veselību, Šostakovičs neatteicās no smēķēšanas un regulāras alkohola (it īpaši degvīna) lietošanas.
Šostakovičs nomira 1975. gadā no plaušu vēža. Viņš tika apglabāts Novodevičjes kapsētā.
Ievērojamākie skaņdarbi
{{columns |width=500px
Baleti
}}
Trīsis
Trīsis ir ritenītis (skriemelis), kura malā ir izveidota rieva un kurš nostiprināts skavā tā, ka var griezties ap asi. Pāri trīsim ir pārvilkta virve, trose, ķēde vai kāds cits pārvads.
Trīšus iedala kustīgajos un nekustīgajos trīšos. Kustīgā trīša ass paceļas un nolaižas reizē ar kravu, savukārt nekustīgā trīša ass nepārvietojas, paceļot kravu. Nekustīgais trīsis maina spēka virzienu, lai paceltu kravu. Kustīgais trīsis nemaina spēka virzienu, bet samazina nepieciešamo spēku, lai paceltu kravu. Tas notiek tādēļ, jo spēks caur visu pārvadu ir vienāds spēks, tādēļ, piemēram, viena kustīga trīša gadījumā divas pārvades ceļ svaru. Pēc mehāniskā darba formulas:
A = F * s, kur A - mehāniskais darbs; F - spēks; s - ceļš
Darba daudzums ir nemainīgs, tādēļ mazāks spēks ir kompensējas ar lielāku ceļu pārvadam.
Pielietojumi
Trīšus izmanto, piemēram, aizkaru sistēmās, naftas pumpjos, celtņos, trenežieros, akās u.t.t. Trīši atvieglina smagas kravas pacelšanu, tādēļ to pielietojumi ir daudzviet.
MAC adrese
Multivides piekļuves kontroles adrese (MAC adrese) ir unikāls identifikators, kas piešķirts tīkla interfeisa kontrollerim (NIC), lai to izmantotu kā tīkla adresi komunikācijā tīkla segmentā. Šī izmantošana ir izplatīta lielākajā daļā IEEE 802 tīkla tehnoloģiju, tostarp Ethernet, Wi-Fi un Bluetooth. Atvērto sistēmu starpsavienojuma (OSI) tīkla modeļa ietvaros MAC adreses tiek izmantotas datu savienojuma slāņa vidējās piekļuves kontroles protokola apakšslānī. Kā parasti attēlots, MAC adreses ir atpazīstamas kā sešas divu heksadecimālo ciparu grupas, atdalītas ar defisēm (īsa svītriņa), koliem vai bez atdalītāja.
MAC adreses galvenokārt piešķir ierīču ražotāji, un tāpēc tās bieži dēvē par ierakstīto adresi vai kā datortīklu aparatūras adresi vai fizisko adresi. Katru adresi var saglabāt aparatūrā, piemēram, kartes tikai lasāmajā atmiņā, vai ar programmaparatūras mehānismu. Tomēr daudzas tīkla saskarnes atbalsta  MAC adreseu nomaiņu. Adresē parasti ietilpst ražotāja unikālais identifikators (OUI). MAC adreses tiek veidotas pēc sešu grupu, divciparu numerācijas principiem, kuru pamatā ir paplašinātie unikālie identifikatori (EUI), kurus pārvalda Elektrotehnikas un elektronikas inženieru institūts (IEEE): EUI-48, kas aizstāj novecojušo terminu MAC-48, un EUI-64.
Tīkla mezgliem ar vairākiem tīkla interfeisiem, piemēram, maršrutētājiem un daudzslāņu komutatoriem, katram NIC (Network interface controller jeb Tīkla interfeisa kontrolieris)  tajā pašā tīklā ir jābūt unikālai MAC adresei. Tomēr diviem NIC, kas savienoti ar diviem dažādiem tīkliem, var būt viena un tā pati MAC adrese.
Pieraksts
Standarta (IEEE 802) pieraksta formāts MAC-48 adresēm, cilvēkam draudzīgā formā, ir sešas divu zīmju grupas heksadecimālā skaitīšas sistēmā (0-9 ; A-F) atdalītas ar īsu svītriņu (defise), kolu vai nav atdalīta.
Adrese detalizēti
Oriģinālas IEEE 802 MAC adreses nāk no Xerox Ethernet adresācijas shēmas. Šī 48 bitu adrese satur 248 jeb 281 474 976 710 656 iespējamās MAC adreses.
Sekojošās tehnoloģijas izmanto MAC-48 formātu:
Atšķirība starp EUI-48 un MAC-48 ir tāda, ka MAC-48 tiek izmantota priekš tīkla aparatūras, bet EUI-48 tiek izmantota, lai identificēt citas ierīces un programmatūru.
IEEE ir definējis vairākas speciālas adreses, lai vienā brīdī ļautu adresēt vairāk kā vienu tīkla karti:
Universālā pret vietējo
Adreses var būt vai nu universāli administrētas adreses (UAA), vai lokāli administrētas adreses (LAA). Universāli pārvaldītu adresi ierīcei unikāli piešķir tās ražotājs. Pirmie trīs okteti (divu ciparu) identificē organizāciju, kas izdevusi identifikatoru, un ir pazīstama kā organizatoriski unikāls identifikators (OUI). [2] Atlikušo adresi (trīs oktetus EUI-48 vai piecus EUI-64) šī organizācija piešķir gandrīz jebkurā vēlamajā veidā, ievērojot unikalitātes ierobežojumus. Lokāli administrēto adresi ierīcei piešķir tīkla administrators, ignorējot fizisko ierīču ierakstīto adresi.
Universāli pārvaldītās un lokāli administrētās adreses izšķir, iestatot adreses pirmā okteta otro vismazāk nozīmīgo bitu. Šis bits tiek saukts arī par U / L bitu, saīsināti no Universal / Local, kas norāda, kā adrese tiek administrēta. Ja bits ir 0, adrese tiek universāli pārvaldīta, tāpēc šis bits ir 0 visās OUI (Organizationally unique identifier ). Ja tā ir 1, adrese tiek administrēta lokāli. Piemēra adresē 06-00-00-00-00-00 pirmais oktets ir 06 (heksadecimālā), kura binārā forma ir 00000110, kur otrais vismazāk nozīmīgais bits ir 1. Tāpēc tas ir lokāli ievadīts adrese. Pat ja daudzi administratori pārvalda dinamiskās MAC adreses, bieži ir lietderīgi izveidot jaunu, unikālo MAC adresi LAA (Locally Administered Address ) diapazonā.
Izmantošana
Lai gan MAC adrese ir domāta kā nemaināma un globāli unikāla, to ir iespējams mainīt uz lielākās daļas mūsdienu aparatūras.
Dators pēc cita datora MAC adreses nevar noteikt, vai abi ir kopējā vai atsevišķā tīkla segmentā.
Datori cits citam MAC adresi lokālajā TCP/IP tīklā var noskaidrot, ja ir zināma IP adrese, izmantojot Address Resolution Protocol (ARP) IPv4 gadījumā vai Neighbor Discovery Protocol (NDP) IPv6 gadījumā. Apraides (broadcast) tīklos (piem. Ethernet) MAC adrese unikāli identificē katru tīkla iekārtu konkrētajā sementā un ļauj iezīmēt paketes konkrētiem datoriem. Tā veido datu posma slāni (OSI otro slāni) par pamatu uz kura darbojas augstāku slāņu protokoli, kas ļauj veidot sarežģītus tīklus.
Apgrieztais bitu pieraksts
IEEE 802.3 (Ethernet) un IEEE 802.4 (Token Bus) standarti baitus pa vadu sūta no kreisās uz labo pusi, ar vismazāk nozīmīgo bitu katrā baitā kā pirmo, bet IEEE 802.5 (Token Ring) un IEEE 802.6 bitus sūta ar visnozīmīgāko bitu kā pirmo. Piemēram, adrese standarta (canonical) pierakstā  tiek sūtīta pa vadu bitos kā   standarta pārraides kārtībā, bet marķiergredzena tīklā tā pati adrese tiktu pārraidīta kā. Tādā veidā tā var tikt nepareizi attēlota. Šo sauc par apgriesto bitu kārtību, non-canonical formu, MSB formu, IBM formu vai marķiergredzena formu kā tas ir norādīts iekš. Standarta formai tiek dota priekšroka un tā tiek izmantota visos modernajos tīklos.
South of Heaven
South of Heaven ir amerikāņu trešmetāla grupas Slayer ceturtais studijas albums. To izdeva ierakstu kompānija Def Jam Records. Šim albumam raksturīgas lenākas dziesmas nekā grupas iepriekšējos albumos.
Columbus (SKS)
Columbus ir Starptautiskās kosmiskās stacijas (SKS) zinātniskais modulis, kas ir lielākais Eiropas Kosmosa aģentūras devums stacijai. To 2008. gada februārī nogādā orbītā ar kosmoplānu Atlantis misijā STS-122. Columbus izgatavots Itālijā, apgādāts un sagatavots Vācijā
Toms Simpsons
Toms Simpsons (en; —) bija pēckara gados panākumiem bagātākais Anglijas šosejas riteņbraucējs. Simpsons bija pirmais britu pasaules čempions šosejas riteņbraukšanā; šo panākumu tikai 2011. gadā spēja atkārtot Marks Kevendišs. T. Simpsons uzvarēja trīs klasiskajās riteņbraukšanas sacensībās Parīze-Nica un divos Vuelta a España posmos. Viņš mira no pilnīga pārguruma Vantū kalna nogāzēs 1967. gada Tour de France 13. posmā. Pēc nāves tika konstatēts, ka viņš bija lietojis amfetamīnu un alkoholu (kombinācija, kas izrādījās nāvējoša kopumā ar karstumu, smago kāpumu Vantū kalnā un vēdera problēmām).
Columbus (SKS)
Uzbūve
Columbus ir cilindra formas, 6,871 m garumā un 4,487 m diametrā. Starta masa ir 12 800 kg (no kuriem 2500 kg zinātniskā aparatūra). Pilnībā iekārtots SKS, tā masa būs 19 300 kg (no kuriem 10 500 kg zinātniskā aparatūra).
Starptautiskajā kosmiskajā stacijā
19:45:30 UTC tika palaists kosmoplāns Atlantis misijā STS-122. tas saslēdzās ar Starptautisko kosmisko staciju. notika iziešana atklātā kosmosā, kuras laikā tika veikta Columbus izcelšana no Atlantis kravas telpas un pievienošana Harmony modulim. 3. iziešanā kosmosā modulim tika uzmontēts SOLAR teleskops un EuTEF eksperimentu iekārta.
Masāža
Masāža (el — 'glaudīt', 'mīcīt') jeb laitīšana ir dažādu roku kustību kopums, ar ko iedarbojas uz cilvēka ķermeni, lai panāktu ķermeņa vēlamo stāvokli (veicinātu asinsriti, vielmaiņu, notievētu u.c.), ķermeņa berzēšana ar ārstniecisku ietekmi.
Ne jebkura ķermeņa berzēšana ir masāža, piemēram, sekss vai kutināšana nav masāža. Ja ”masieris” tikai palīdz pacientam vingrot, tad tā ir vienkārši pacienta ķermeņa vingrināšana (fizioterapija), nevis masāža.
Klasiskā masāža
Vairuma masāžu pamats ir klasiskā masāža, kas ir visizplatītākā manuālā terapija.
Zinot klasiskās masāžas tehnoloģiju (tehnoloģija — darbību kopums noteiktā secībā, lai panāktu vēlamo rezultātu), viegli ir prast daudzas citas masāžas.
Bruno Senna
Bruno Senna Lalli (pt; dzimis Sanpaulu, Brazīlijā) ir Brazīlijas autosportists, trīskārtējā Formula 1 čempiona Airtona Sennas māsasdēls. Bruno Senna ir braucis dažādās sacīkšu sērijās, tostarp GP2 un Lielbritānijas F3, no. gada līdz. gadam piedalījies F1.
Ance Priede
Ance Priede (dzimusi Rīgā) ir latviešu aktrise. Absolvējusi Kuldīgas 2.vidusskolu, Latvijas Kultūras akadēmiju.
Masāža
Lietojums
Lai attīrītu organismu, veicinātu vielmaiņu, atslābinātu muskuļus, mazinātu nogurumu, paātrinātu asinsriti, aktivizētu enerģijas ražošanu ķermenim un smadzenēm, veicinātu atveseļošanos, notievētu, „iztaisnotu” mugurkaulu, mazinātu sāpes, likvidētu deformācijas un traumas.
Tehnoloģijas pamatprincipi
Ar rokām tehniski berzējot ķermeni, panāk tā stāvokļa normalizēšanos. Vispirms masē muguru un mugurkaulu, jo tur atrodas visvairāk nervu un nervu galu, tādējādi var atslābināt visātrāk visu ķermeni. Rokas un kājas masē pa daļām no to augšējās daļas, tālāk pāriet pie to zemākām daļām. Tāda secība nepieciešama, lai neizjauktu asins plūsmas vienmērīgumu. Visvairāk asiņu plūst no sirds. Lai notievētu, pastiprināti jāmasē vēders, tādējādi aktivizējot tauku sadalīšanos pa visu ķermeni, jo vēdera zonā atrodas visvairāk limfvadu. Svarīgi zināt katru muskuli, locītavu, lai tos atsevišķi, kur nepieciešams, varētu izmasēt.
Ance Priede
Balvas un nominācijas
2006. gadā Neatkarīgo teātru apbalvojums par labāko aktierdarbu. Nominēta "Spēlmaņu naktī" balvai par "gada debiju teātrī".
Bruno Senna
Sākums
Bruno sacentās ar savu tēvoci Airtonu Sennu kartingu sacensībās ģimenes fermā, tomēr Airtona Sennas nāve. gada pielika punktu Bruno karjerai. Viņa tēvoča nāves desmitajā gadadienā kāds itāļu draugs uzdāvināja Bruno 1986. gada Lotus 98T, ar kuru savulaik brauca Airtons. Ar šo spēkratu Bruno piedalījās paraugdemonstrējumos. gada.
Airtona bijušais komandas biedrs Gerhards Bergers ir tuvs Sennu ģimenes draugs un deva padomus Bruno par karjeru. Viņa māsa Bianka kļuva par Bruno menedžeri un sponsoru meklētāju.
2005. gadā Senna, aizvadījis tikai piecas sacīkstes Lielbritānijas Formula BMW un Formula Renault čempionātos, noslēdza līgumu par piedalīšanos Lielbritānijas Formula 3 čempionātā.
Lielbritānijas F3 (2005—2006)
Savā pirmajā Formula 3 sezonā Senna lielākos panākumus sasniedza sezonas noslēgumā. Pēdējās septiņās sacīkstēs Brazīlijas pilots trīsreiz kāpa uz goda pjedestāla. Kopvērtējumā ar 75 iegūtiem punktiem viņš ierindojās 10. vietā. Senna piedalījās arī. gada viņš piedalījās F3 atbalsta braucienos un uzvarēja trijās sacīkstēs no četrām.
Senna pagarināja līgumu ar savu F3 komandu un čempionātā piedalījās vēl vienu pilnu sezonu. Viņš sezonu iesāka lieliski, uzvarot pirmajās trijās sacīkstēs. Arī pārējā sezonas daļā viņš regulāri guva punktus un finišēja uz pjedestāla. Ar izcīnītiem 229 punktiem viņš palika 3. vietā kopvērtējumā.
GP2 (2007—2008)
Senna parakstīja līgumu ar Red Bull sponsorēto komandu Arden. gada GP2 sezonai. Savā debijas sacīkstē viņš finišēja 4. vietā un drīz arī izcīnīja pirmo uzvaru. Sezonas kopvērtējumā Senna palika 8. vietā ar 34 punktiem.
Starpsezonā viņš piedalījās Āzijas GP2 čempionātā, kurā divās sacīkstēs finišēja otrais. Ar 23 punktiem viņš palika 5. vietā. Viņš pārstāvēja iSport komandu, ar kuru bija noslēdzis līgumu arī. gada GP2 sezonai, kurā Senna kļuva par vicečempionu izcīnot 64 punktus.
Formula 1 (2010)
2006. gada oktobrī Senna paziņoja, ka plāno. gada sezonā piedalīties Formula 1 čempionātā.
Bruno Senna bija kandidāts uz vietu Honda komandā 2009. gada sezonā, tomēr komandas paziņojums par čempionāta pamešanu šos plānus izjauca. Ilgu laiku tika baumots, ka jaunie īpašnieki (Honda komandas līdzšinējā vadība) varētu noslēgt līgumu ar Sennu, taču vēlāk tika nolemts par labu līguma pagarināšanai ar veterānu Rubenšu Barikello.
Senna nepiedalījās nevienā sacīkšu sērijā 2009. gadā, lai "pilnībā koncentrētos uz savām iespējām Formula 1".
Senna medijiem ziņoja, ka ir noslēdzis līgumu ar Campos Meta komandu par dalību Formula 1 čempionātā. gadā. Tas tika apstiprināts dienu vēlāk. Komanda vēlāk tika pārsaukta par Hispania Racing.
Šinnana glečers
Šinnana glečers (ja, Shinnan Hyōga; en) ir ap 15 km garš un ap 5 km plats šļūdonis Austrumantarktīdā. Veido nosacītu robežu starp Enderbiju Zemi austrumos un Karalienes Modas Zemi rietumos. Ietek Kosmonautu jūrā austrumos no Šinnana klintīm. Pirmoreiz nokartēts pēc Japānas 1957.-1962. gadu antarktiskās ekspedīcijas aerofotomateriāliem un nosaukts par "jauno dienvidu glečeru".
Holokausts
Holokausts (, holókaustos — 'vissadedzināmākais upuris') ir genocīda paveids, ar ko parasti saprot masveida ebreju iznīcināšanu Otrā pasaules kara laikā (1939—1945), ko veica nacistiskā Vācija. Ivritā holokaustu dēvē par šoā (השואה — 'katastrofa').
Vispārpieņemts ir uzskats, ka holokaustā tikuši nogalināti apmēram 6 miljoni Eiropas ebreju. Izraēlas Holokausta memoriāls Yad Vashem līdz 2010. gadam bija identificējis 4 miljonus holokaustā bojāgājušos. Holokaustu Latvijā latviešu izcelsmes amerikāņu vēsturnieks Andrievs Ezergailis nodēvēja par „lielāko kriminālo noziegumu Latvijas vēsturē”.
Dažkārt par holokausta upuriem tiek uzskatītas arī citas nacistu vajātās etniskās vai sociālās grupas: čigāni, garīgi slimie, padomju karagūstekņi, homoseksuālisti, Jehovas liecinieki u.c.
Holokausta izpēte
Pēdējos gados daļa iepriekš vēsturniekiem nepieejamo holokausta materiālu tiek pamazām atslepenota:
Holokausta noliegšana
Lielā daļā Eiropas valstu (Vācijā, Austrijā, Francijā, Beļģijā, Izraēlā, Lietuvā, Polijā, Rumānijā, Slovākijā, Čehijā, Šveicē u.c.) holokausta noliegšana ir kriminālpārkāpums.
Vadims Demidovs
Vadims Demidovs (dzimis ) ir bijušais krievu izcelsmes Norvēģijas futbola aizsargs. VIņš ir spēlējis IL Runar, Sandefjord, Manglerud Star, Hønefoss BK, Rosenborg BK un Real Sociedad.
Viņa tēvs Sergejs Demidovs spēlēja handbolu PSRS izlasē un MAI klubā.
Norvēģijas izlasē viņš debitēja 2008. gada 28. aprīlī spēlē pret Urugvajas izlasi. Prese izteicies, ka labprāt būtu spēlējis Krievijas izlasē.
Lorenca spēks
Lorenca spēks ir spēks, ar kādu klasiskajā fizikā elektromagnētiskais lauks darbojas uz ikvienu kustībā esošu punktveida lādiņu. Lorenca spēks magnētiskajā laukā piešķir daļiņai centrtieces paātrinājumu, tā rezultātā daļiņa sāk vienmērīgi kustēties pa riņķa līniju. Lorenca spēka darbību izmanto masspektrogrāfā un ciklotronā. Lorenca spēka iedarbībā daļiņas kustības trajektorija izliecas. Nosaukts nīderlandiešu fiziķa Hendrika Antona Lorenca vārdā.
Skalārā forma
Lorenca spēku aprēķina pēc formulas:
Lorenca spēka virzienu nosaka pēc kreisās rokas likuma, tas ir:
Vektoriālā forma
Lorenca spēka darbības virziens ir atkarīgs no lādiņa ātruma un magnētiskā lauka indukciju līniju darbības virziena.
Magnētiskā indukcija
Lorenca spēka formulu var izmantot, lai definētu magnētisko indukciju.
Pastelis
Pastelis ir glezniecības tehnika vai šajā tehnikā darināts darbs, kur izmanto krāsainus krītiņus.
15. gadsimtā Francijā pasteli sāka lietot kā zīmējuma veidošanas papildu instrumentu. Nākamajos divos gadsimtos tā izmantošana ievērojami pieauga, itāļu meisari sāka izmantot pasteļa krītiņus zīmējumu kolorēšanai. 17. gadsimtā māksliniekus, kuri strādāja pasteļa glezniecības tehnikā, sauca par pasteļa gleznotājiem. Tāpēc pasteļa nūjiņa, kas ir izgatavota no salipinātā pigmenta pulvera tiek uzskatīta par gleznotāja, nevis zīmētāja darbarīku. Pasteļa krītiņus izgatavo, salipinot pigmentu ar vasku. Pastelim ir raksturīga samtains kolorīts, matēta virsma un smalkas toņu nianses. Pastelis var saglabāties gadsimtiem ilgi un saglabāt krāsu svaigumu, jo pigmentus nesaista lakas un eļļas, tāpēc laikam ritot, pastelis nenomelnē. Pasteļa pigmenti salīp kopā arī bez saistvielas, bet pigments bez saistvielas ir vissedzošākais, kam pateicoties, pasteli ir iespējams gleznot arī uz melnas virsmas, radot samtainu tauriņa spārnu iespaidu. Intensīvākais ir brūnā pasteļa tonis, kurš uzklāts uz brūnas krāsas eļļas virsmas, izskatīsies bāls un krītains, taču izsvarojot krāsu attiecību līdzsvaru, ir iespējams ar pasteli panākt dziļu krāstoņu iespaidu.
Pasteļa glezna ir noturīga, saglabājot savu sākotnējo izskatu, pie nosacījuma, ja tā tiek pasargāta no vibrācijas, ja gleznas virsmu aizsargā stikls no putekļiem un bojājumiem un ja krāsu pigments ir gaismas noturīgs.
Impresionisma laikā pastelis gleznu izstādēs ieņēma pat trešo daļu ekspozīcijas, taču mūsdienās šī tehnika nav populāra. Pastelis ir klasiska un savdabīga glezniecības tehnika.
Edvards II Plantagenets
Edvards II (, dzimis, miris ), dēvēts arī par Kernarfonas Edvardu , pēc dzimšanas vietas nosaukuma, bija Anglijas karalis no 1307. līdz 1327. gadam, kad viņu no amata atcēla sieva Francijas Izabella.
Dzīvesstāsts
Pirmais no Anglijas karaļiem, kam piešķirts Velsas prinča tituls. Mantoja troni 22 gadu vecumā. Nesekmīgi centās karot ar Skotiju. Visai nepopulārs pavalstnieku vidū ar savu aizraušanos ar favorītiem — vispirms Pjēru Gavestonu, pēc tam Hjū Despenseru. Pēc laikabiedru baumām Edvards II bija biseksuāls. Valdīšanas laiks ir sazvērestību virkne. 1325. gadā Edvarda II sieva Francijas Izabella devās uz Franciju. 1326. gada septembrī viņa kopā ar Rodžeru Mortimeru iebruka Anglijā un gāza Edvardu II no troņa. Edvards II tika ieslodzīts un 1327. gada 24. janvārī atteicās no troņa. Par karali kļuva Edvarda II dēls Edvards III. 1327. gada 21. septembrī miris, iespējams noslepkavots.
Kuprava
Kuprava ir ciems Balvu novadā, ir Latvijas mazākā pagasta - Kupravas pagasta administratīvais centrs. 2007. gadā Kupravā bija 550 iedzīvotāji.
Cauri Kupravai tek Bolupe un netālu no ciemata atrodas arī Osīšu ezers.
Cauri Kupravai iet reģionālais autoceļš P42 (Viļaka-Zaiceva-Pededze). Attālums līdz novada centram Balviem - 20 km, līdz Viļakai - 15 km, līdz Rīgai - 237 km. Ciems atrodas pie šobrīd slēgtās dzelzceļa līnijas Gulbene—Abrene, agrāk šeit bija arī vilciena pieturas punkts.
Vēsture
Kuprava sāka attīstīties 20. gadsimta 20. gados, pie Kupravas dzelzceļa stacijas, kad te bijušajā Viļakas muižas zemē tika izdalīti apbūves gabali. 1927. gadā Kupravai piešķirts ciema nosaukums. 1935. gadā tajā bija 73 iedzīvotāji.
1971. gadā Kupravā uzcēla drenu cauruļu rūpnīcu, kuras strādniekiem (pārsvarā iebraucējiem no Krievijas PFSR) uzbūvēja sešas piecstāvu dzīvojamās blokmājas. 1974. gadā Kupravai tika piešķirts pilsētciemata statuss. 1989. gadā Kupravā bija 1,5 tūkstoši iedzīvotāju. 1992. gadā rūpnīca darbību pārtrauca, bet Kupravai atņēma pilsētciemata statusu un teritoriju reorganizēja par pagastu. Mūsdienās rūpnīcas ēkas pārvērtušās bīstamos graustos, bet no daudzdzīvokļu ēkām daļēji apdzīvotas ir divas. Iedzīvotāju skaits, salīdzinoši ar situāciju pirms Latvijas neatkarības atgūšanas, ir samazinājies trīskārtīgi.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Tenerife
Tenerife (es; izrunā: ) ir lielākā no septiņām Spānijai piederošajām Kanāriju salām, Atlantijas okeānā, netālu no Āfrikas piekrastes. Sala ir 2034,38 km2 liela un tajā dzīvo 889 833 iedzīvotāji. Tā ir apdzīvotākā sala Kanāriju salās un apdzīvotākā Spānijai piederošā sala. Augstākā virsotne — darbīgs vulkāns Teide (Pico de Teide) (3718 m) Tenerifes salā. Teide ir arī augstākā virsotne visā Spānijā.
Tenerife ir Kanāriju salu ekonomiskais centrs un viens no ievērojamākajiem tūrisma mērķiem, salu ik gadu apmeklē apmēram 5 miljoni tūristu.
Tenerifē notiek arī viens no pasaules lielākajiem karnevāliem Carnival of Santa Cruz de Tenerife, kas ir iekļauts UNESCO Pasaules kultūras mantojuma sarakstā. Tāpat Tenerife ir vienīgā Spānijai piederošā sala, kurā ir divas lidostas.
Surtees
Vēsture
Komandu izveidoja Džons Sertīss,. gada F1 čempions un trīskārtējs 500cc motociklu klases pasaules čempions. Tā no 1966. gada piedalījās Can-Am čempionātā. 1969. gadā Surtees sāka piedalīties arī Formula 5000. Pēc panākumiem F5000 Surtees sāka piedalīties arī Formula 1. Pirmajās sacīkstēs tika izmantotas McLaren šasijas. Tikai komanda izmantoja divas formulas, no kurām vienu vadīja Sertīss, bet otru - Dereks Bells. Nākamajā sezonā komandā brauca seši dažādi piloti. Kopumā tika gūti astoņi punkti.
Par spīti tam, ka bija sagatavota formula 1979. gadam, finanšu trūkuma dēļ komandas darbība tika pārtraukta.
Rīgas Reformātu baznīca
Rīgas Reformātu baznīca ir sens reformātu (kalvinistu) dievnams Mārstaļu iela 10, Vecrīgā. Pašlaik baznīcas ēka pieder Latvijas Evaņģēliski luteriskajai baznīcai, un tajā ir ticis iekārtots LELB Jauniešu centrs. Ēka ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Tā ir barokāla vienjoma mūra ēka ar koka pārsegumu, augstu divslīpju jumtu pret Mārstaļu ielu pavērstu zelmini, ko vainago neliels tornītis ar kupolu un galeriju. Fasādi ritmiski sadala uz augsta cokola izvietoti pilastri, bet ēkas tornīša smailē atrodas t.s. Rīta zvaigzne. Smilšakmens ieejas portāls ir izveidots Brēmenē un uzstādīts 1737. gadā. Ieejas vestibilā atrodas divas koka kāpnes, bet zāles sienu griestos saglabājies sākotnējais pilastru dalījums – spoguļvelve. Ar kanceli apvienotais altāris un ērģeļu balkons uzcelts 1805. gadā klasicisma stilā. 1783. gadā tika uzstādītas Heinriha Andreasa Konciusa, bet 1847. gadā - Šulces firmas ērģeles.
Vēsture
1727. gadā tika uzsākta pirmās reformātu baznīcas celtniecība (pēc būvmeistara Kristofa Meinerta projekta), kuru pabeidza 1733. gadā. Draudzes locekļi un atbalstītāji galvenokārt bija vācu un holandiešu reformātu ģimenes, kas dzīvoja Rīgā. Taču bija arī vietējas izcelsmes, par ko liecina daži draudzes nodevu grāmatā atrodamie latviskie vārdi un uzvārdi: Jānis Mitra, Marta Osolina, Pēteris Plapis.
Galvhordaiņi
Galvhordaiņi jeb bezgalvaskausaiņi (Cephalochordata) ir hordaiņu tipa apakštips. Tie ir sīki jūru, reizēm arī esuāriju dzīvnieki, kuri pēc formas atgādina zivis. Saglabājuši visas galvenās hordaiņu pazīmes: ir iekšējais skelets (muguras stiegra) un cauruļveida nervu sistēma; rīkle ar atverēm kalpo par elpošanas orgānu, gremošanas traktam ir aknu izaugums.
Rīgas Reformātu baznīca
Vēsture
Rīgas reformātu draudzes mācītājs no 1788. līdz 1814. gadam bija Georgs Ludvigs Kolinss (Collins, 1763—1814). 1805. gadā pēc ugunsgrēka baznīca tika pārbūvēta, paceļot zāles grīdu otrā stāva līmenī, zem tās iekārtojot noliktavas telpas.
Galvhordaiņi
Sistemātika
Apakštips apvieno 30—35 sugas, kuras pieder vienai klasei —.
Rīgas Reformātu baznīca
Vēsture
Pēc Pirmā pasaules kara Rīgas reformātu draudze prata piesaistīt akadēmiski izglītotu garīdzniecību, piemēram, R. Abramovskis pasniedza Rīgas Herdera institūtā, un tās iecienīts sprediķotājs bija slavenā reliģiju pētnieka R. Oto skolnieks Gustavs Menšings, kas, pasniegdams Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātē, veicināja interesi par fenomenoloģisko reliģiju pētniecības metodi. No 1923. līdz 1928. gadam Rīgas draudzes mācītājs bija Ernests Gelderbloms, par kura sprediķošanas mākslu atzinīgi vārdi rakstīti arī latviešu presē.
Galvhordaiņi
Sistemātika
Apakštips
Cēsu Bertolds
Cēsu Bertolds (latīņu tekstā: Bertholdus de Wenden) bija viens no pirmajiem Zobenbrāļu ordeņa brāļiem un pēc Vikberta sodīšanas Cēsu pils pārvaldnieks (1208-1217). 1208. gadā viņš noslēdza militāru savienību ar Tālavas un Autines letu vecākajiem. Organizējis vairākus Livonijas krusta karu karagājienus pret igauņiem. Kritis kaujā pret Novgorodas krievu karaspēku 1217. gada kaujā pie Otepē pilskalna.
Rīgas Reformātu baznīca
Vēsture
1938. gadā Rīgas draudzē bija ap 1000 locekļu. Sākoties Otrajam pasaules karam, notika vācbaltiešu izceļošana, un baznīcas ēka tika atdota Latvijas Luterāņu baznīcai. Tomēr reformātu dievkalpojumi Rīgas Reformātu baznīcā turpinājās arī pēc draudzes formālās slēgšanas, jo luteriskās baznīcas virsvalde viņiem atļāva noturēt dievkalpojumus vācu valodā Reformātu baznīcā luterāņu prāvesta Vilhelma Rozenieka vadībā.
Cēsu Bertolds
Dzīvesgājums
Bertolda izcelsme nav zināma, bet tiek uzskatīts, ka viņš cēlies no dižciltīgās Birenes (Büren) dzimtas Zēstes-Kaseles apkārtnē Vestfālenē (Benninghoven, 1965). Pirmo reizi viņš pieminēts sakarā ar nocietinātu dzirnavu (Bertolda dzirnavu) uzcelšanu pie Rīgas. Bertolds ar citiem ordeņa bruņiniekiem vēlāk apmetās vendu pilskalnā Cēsīs, kur uzcēla jauno mūra pili, kas Novgorodas hronikā 1218. gadā tika dēvēta viņa vārdā par Pertujevu.
Rīgas Reformātu baznīca
Vēsture
Rīgas reformātu draudzei pēckara gados pievienoja vairākas skaitliski nelielas draudzes, kopā saplūda dažādas kristīgās tradīcijas. 1949. gadā pēc LPSR Reliģijas kultu lietu padomes pilnvarotā norādījuma baznīcas virsvalde deva rīkojumu apvienoties Reformātu, Brāļu un Betlēmes ev. luteriskajām draudzēm. Apvienotās draudzes mācītāja pienākumi tika uzticēti Haraldam Kalniņam. 1964. gada 15. septembrī Rīgas Kirova rajona Darbaļaužu deputātu padomes Izpildu komitejas priekšsēdētāja vietnieks A. Vasiļjevs pieprasīja ''ev. lut. Reformātu-Brāļu draudzei'' nekavējoties veikt baznīcas remontu 55 000 rubļu kopapjomā. Tā kā draudze šīs prasības izpildīt nespēja, tā bija spiesta pamest ēku.
1985. gadā baznīca tika restaurēta un pieskaņota skaņu ierakstu studijas „Melodija” ražošanas telpu vajadzībām. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas ēka tika atdota Latvijas Evaņģēliski luteriskajai baznīcai. 2011. gadā šajās telpās tika ierīkots LELB Jauniešu centrs, kas pirms tam atradās pieguļošajā ēkā Alksnāja ielā 3, tagadējā Lutera Akadēmijas ēkā. LELB Jauniešu centrs telpas izmanto mūzikas instrumentu spēles, teātra grupas un gospeļkora nodarbībām jauniešiem. Tajās notiek arī jauniešiem domāti vai ar jauniešu darbu saistīti kristīgi semināri un konferences, kristīgi jauniešu vakari un koncerti.
Daniēls da Mota
Daniēls da Mota Alvešs (pt; dzimis ) ir portugāļu izcelsmes Luksemburgas futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Luksemburgas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2019) pārstāv Luksemburgas klubu Racing FC.
Nacionālā izlase
Da Mota Luksemburgas pilsonību ieguva 2007. gada janvārī un jau tā paša gada jūnijā piedalījās pirmajā Luksemburgas izlases spēlē pret Albāniju. Viņš ir guvis 4 vārtus nacionālajā izlasē. Pirmos divus viņš guva pārbaudes spēlē pret Slovākiju. Da Mota pirmos vārtus oficiālajos turnīros guva 2014. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Portugāli.
Patriks Modiano
Patriks Modiano (fr; dzimis ) ir franču rakstnieks.
Modiano pirmais sarakstītais romāns bija 1968. gadā iznākušais La Place de l'Etoile. Darbos bieži uzmanība tikusi pievērsta Otrajam pasaules karam un 20. gadsimta 40. gadiem. Viņa ievērojamākie darbi ir La Place de l'Étoile (1968), Les Boulevards de ceinture (1972), Rue des boutiques obscures (1978), Dora Bruder (1997) un Un pedigree (2005). Bez romāniem rakstījis arī grāmatas bērniem un kinoscenārijus.
Dzīves laikā saņēmis vairākus apbalvojumus. 2014. gadā saņēmis Nobela prēmiju literatūrā, kļūstot par 11. franču rakstnieku, kas saņēmis to.
Tulkojumi latviešu valodā
Visas grāmatas tulkojusi Inese Pētersone.
Stundezers
Stundezers ir ūdenstilpe Talsu novada Ģibuļu pagasta vidusdaļā, Irbes sateces baseinā. Ezera krasti lēzeni, sakarā ar meliorācijas dēļ padziļināto iztekošo Ķīļvalku ezera līmenis krities, atsedzot krastus par 10-15 m. Ietek 3 grāvji. Mīt līdaka, līnis, plaudis, zutis, asaris. Ezers aizaugošs. Makrofīti: biezas niedres, meldri, kosas, grīšļu audzes, elši, ūdensrozes, glīvenes, elodejas, vilkvālītes. Atpūtas iespējas (peldvietas) uz privātas zemes austrumu un ziemeļaustrumu krastos.
Meža kaķis
Meža kaķis, arī savvaļas kaķis (Felis silvestris) ir kaķu dzimtas (Felidae) suga, kas pieder kaķu ģintij (Felis). Meža kaķim ir 6 pasugas, no kurām viena ir mājas kaķis (Felis silvestris catus). Par mājas kaķa priekšteci uzskata vienu no meža kaķa pasugām — Āfrikas savvaļas kaķi (Felis sylvestris libyca).
Uzvedība
Meža kaķis ir ļoti uzmanīgs dzīvnieks. Tas baidās no cilvēka un izvairās no apdzīvoto vietu tuvuma. Meža kaķis ir vientuļnieks un teritoriāls dzīvnieks. Tā teritorija ir 1,5—12 km² liela. Tēviņiem teritorija ir lielāka nekā mātītēm, kā arī tēviņa teritorija pārklājas ar 3—6 mātīšu teritorijām. Abi dzimumi savu teritoriju iezīmē ar urīnu, fekālijām un zemes skrāpējumiem.
Meža kaķu galvenie konkurenti uz barību ir lapsas, šakāļi un niedrāju kaķi.
Barība
Meža kaķi ir izteikti gaļēdāji. Tie pārtiek no trušiem un nelieliem grauzējiem, piemēram, žurkām, pelēm, strupastēm un lemingiem. Meža kaķis veikli kāpelē pa zariem, ķerot vāveru mazuļus un putnus. Kopumā tas medī jebko, ko var nomedīt. Tās ir ķirzakas, vardes, zivis, zebiekstes, skorpionus un pat mazas stirniņas vai antilopes. Nepieciešamības gadījumā tie ēd arī maitu.
Vairošanās
Meža kaķis pārojas vienu reizi gadā. Tomēr ir iespējams otrais metiens, ja pirmais aiziet bojā. Tā pārošanās laiks Eiropā ir no februāra līdz martam, bet Āfrikā tas ir lietus sezonā. Grūsnība ilgst 56—69 dienas. Āfrikas pasugām grūsnības periods ir īsāks nekā Eiropas meža kaķim. Metienā ir 1—5 kaķēni, bet visbiežāk ir 3 vai 4 mazuļi. Tie piedzimst mātītes iekārtotā migā — koka dobumā, alā starp klintīm vai saknēm, trušu vai āpšu pamestā alā. Kaķēni piedzimstot sver 75—150 g, Tie ir akli un nevarīgi. Acis atveras pēc 7—12 dienām. Medīt kaķēni sāk 10—12 nedēļu vecumā. Māte tos zīda ar pienu pirmos 2 mēnešus. Jau 3 mēnešu vecumā kaķēni sāk dzīvot patstāvīgi, pametot māti. Apmēram gada vecumā, kad jaunie kaķi sasniedz dzimumbriedumu, tie ieņem savu teritoriju.
Tā mazuļus apdraud un bieži nogalina caunas.
Meža kaķis un cilvēki
Kādreiz meža kaķi lielā skaitā apdzīvoja visu Eiropu. Lielu mežu teritoriju izciršana izraisīja meža kaķu pārcelšanos uz mierīgākiem reģioniem. Neraugoties uz to, tie kļuva par mednieku iecienītu objektu. Mednieki uzskatīja ka tā viņi aizsargā mazākus medījamos dzīvniekus un uz zemes ligzdojošos putnus, piemēram, fazānus vai irbes.
19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā mednieki izšāva tūkstošiem meža kaķu, kuri līdz ar to no daudzām vietām izzuda. Par laimi meža kaķim, 20. gadsimta abi pasaules kari pievērsa cilvēku uzmanību citām problēmām un līdz ar to tika pārtraukta šī dzīvnieka iznīcināšana. Tagad sabiedriskā doma ir mainījusies un cilvēki vēlas pilnībā izbeigt lielo plēsīgo dzīvnieku nogalināšanu.
Meža kaķis ir vērtīgs dabas elements. Viens no nedaudzajiem tā ienaidniekiem ir lūsis.
Pasugas
Meža kaķim ir 6 pasugas:
Einars Repše
Einars Repše (dzimis Jelgavā) ir latviešu fiziķis, finansists un politiķis, izveidojis partiju "Jaunais laiks" (šobrīd iekļāvusies partijā "Vienotība", izstājies 2013. gadā) un partiju "Latvijas attīstībai", kuras dibināšanas kongresā 2013. gada 15. decembrī ievēlēts par valdes priekšsēdētāju. Bijis Latvijas Ministru prezidents (2002—2004), aizsardzības ministrs, finanšu ministrs un Saeimas deputāts, kā arī Latvijas Bankas prezidents.
Dzīvesgājums
Dzimis Jelgavā, sāka mācīties Jelgavas 4. vidusskolā, bet beidza Rīgas 1. vidusskolu. 1986. gadā pabeidza studijas Latvijas Valsts universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē un sāka strādāt LZA Polimēru mehānikas institūtā.
Atmodas kustības laikā E. Repše 1988. gadā bija viens no Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) dibinātājiem. 1990. gadā kā Latvijas Tautas frontes kandidāts Sabiles vēlēšanu apgabalā tika ievēlēts Augstākajā Padomē. viņš nobalsoja par deklarāciju "Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu".
No 1991. līdz 2001. gadam E. Repše bija Latvijas Bankas prezidents. Šajā laikā viņa vadībā 1992. gadā par nacionālo naudas vienību Latvijas rublis, bet 1993. gadā tika atjaunots lats. E. Repšes vadībā Latvijas Banka ieturēja stingru monetāro politiku, kā rezultātā lata kurss bijis stabils jau kopš tā atjaunošanas 1993. gadā. Nacionālās valūtas panākumi padarīja E. Repši populāru Latvijā.
Partijas "Jaunais laiks" izveide un darbība tās sastāvā
2001. gadā E. Repše atstāja Latvijas Bankas prezidenta posteni un atgriezās politikā. Viņš nodibināja partiju "Jaunais laiks" un kļuva par tās vadītāju. Pēc 2002. gada vēlēšanām, kurās "Jaunais laiks" guva uzvaru un E. Repše tika ievēlēts 8. Saeimā, viņš kļuva par Latvijas Ministru prezidentu. Valdību veidoja "Jaunā laika", Latvijas Pirmās partijas, Zaļo un Zemnieku savienības un Tēvzemei un Brīvībai/LNNK koalīcija, tā kļuva pazīstama ar savu cīņu pret korupciju un nodokļu nemaksāšanu, vairākas augstas valsts amatpersonas tika atbrīvotas no ieņemamā amata. Pretkorupcijas pasākumi deva zināmus panākumus, piemēram, akcīzes nodokļa ieņēmumi palielinājās par 30%, kamēr ieņēmumi no citiem nodokļiem palika praktiski nemainīgi. E. Repšes valdība arī ieviesa stingru budžeta izdevumu kontroli, samazinot budžeta deficītu no 3% no IKP 2002. gadā uz 1,8% 2003. gadā.
2003. gada septembrī izcēlās konflikts starp E. Repši un vienu no koalīcijas partnerēm — Latvijas Pirmo partiju (LPP). E. Repše konflikta izraisīšanā apsūdzēja spēkus, kas bija pret korupcijas apkarošanu, bet koalīcijas partneri apsūdzēja viņu autoritatīvā vadības stilā. 2004. gada janvārī LPP atstāja valdību un tā zaudēja vairākumu Saeimā. 2004. gada februārī E. Repšes valdība demisionēja.
2006. gadā E. Repše tika ievēlēts 9. Saeimā, taču partija "Jaunais laiks" šajās vēlēšanās piedalījās ar vājākiem rezultātiem. "Jaunajā laikā" bija izveidojusies iekšējā opozīcija partijas dibinātājam E. Repšem un viņš pamazām zaudēja partijas vadību. 2007. gadā "Jaunā laika" valdes priekšsēdētāja amatu ieņēma Arturs Krišjānis Kariņš, bet E. Repše kļuva par jaunizveidotās partijas domes priekšsēdētāju. Pēc diviem gadiem E. Repše šo amatu nodeva Artim Kamparam.
2009. gada 12. martā E. Repše kļuva par Finanšu ministru "Jaunā laika" vadītajā Valda Dombrovska valdībā. Krīzes situācijā viņš tika uzskatīts par vispiemērotāko kandidātu valsts izdevumu nesaudzīgai samazināšanai un daudz stingrākas fiskālās politikas ieviešanai. E. Repše uz sevi liktās cerības attaisnoja un aktīvā, lai arī bieži nepopulārā rīcība ministra amatā tiek uzskatīta par vienu no galvenajiem iemesliem, kas ļāva Latvijai pārvarēt finanšu krīzes smagāko daļu. E. Repši V. Dombrovska otrajā valdībā finanšu ministra amatā nomainīja Andris Vilks.
Pēc aiziešanas no politikas
Pēc aiziešanas no valdības E. Repše dažus gadus aktīvi politikā nedarbojās un procesā, kurā viņa izveidotā partija "Jaunais laiks" iekļāvās jaunā partijā "Vienotība", neiesaistījās. E. Repše nodarbojās ar uzņēmējdarbību, kas kopumā nav nesusi peļņu un bijušajam politiķim ir ievērojamas parādsaistības. E. Repše arī ir nodibinājis Mākslīgā intelekta fondu, kurā ir valdes loceklis.
Biedrība un partija "Latvijas attīstībai"
2012. gada martā E. Repše nodibināja biedrību "Latvijas attīstībai" ar paziņoto mērķi izveidot plašu un autoritatīvu labēju ideju diskusiju platformu, lai izstrādātu priekšlikumus Latvijas attīstībai. 2013. gadā tā mainīja nosaukumu uz "Latvijas nākotnes forumu". Biedrībā notika intensīvas diskusijas par Latvijas attīstību.