cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vakuums
Vēsturiskais izskaidrojums
Viduslaikos katoļu baznīca pauda ideju, ka vakuums ir kas amorāls un pat ķecerīgs. Nekā neesamība liktu arī domāt par Dieva neesamību un novestu pie tā, ka stāsts par visa rašanos Mozus pirmajā grāmatā būtu spēkā neesošs. Viduslaikos izdomātus eksperimentus par vakuuma ideju uzskatītu par patiesiem, tikai gadījumā, ja vakuums būtu klātesošs, piemēram, ja divas plakanas plāksnes tiktu strauji atdalītas viena no otras. Notika daudzas diskusijas par to vai gaiss, plāksnēm atdaloties, kustas pietiekami ātri, vai, kā apgalvoja Valters Burlijs, „dievišķīgie aģenti” radītu vakuuma celšanos. Plaši izskatīts uzskats, ka dabai "riebās" vakuums, tika nosaukts par horror vacui. Šie pieņēmumi tika izbeigti 1277. gadā Parīzes bīskapa Étienne Tempier tiesas sēdē, kurā tika pieprasīts neapšaubīt Dieva spēku, tas noveda pie secinājuma, ka Dievs varētu radīt vakuumu, ja viņš to gribētu. Renē Dekarts arī apšaubīja vakuuma eksistenci, pamatojoties uz šādiem vārdiem: "Telpa ir vienāda ar izstiepšanos, bet izstiepšanās ir vienota ar ķermeņiem; tātad nav telpas bez ķermeņiem un līdz ar to arī tukšas telpas (vakuums)." Par spīti tam, pretošanās idejai par vakuuma eksistenci dabā turpinājās arī Zinātniskajā revolūcijā, pateicoties mācekļiem, piemēram, Paolo Kasatī, kuri bija antivakuumisti. 14. gadsimtā Hans Buridans ziņoja, ka 10 zirgu komandas nespēja atvērt plēšas, kad to ieeja bija noslēgta, acīmredzot dēļ horror vacui.
Ticība 'horror vacui' tika apgāzta 17. gadsimtā. Ap to laiku ūdens sūkņu dizains tika uzlabots tik tālu, ka tā radītais vakuums kļuva izmērāms, lai gan sākumā tas vēl nebija skaidrs. Tad bija zināms, ka sūkņi, nevar izspiest ūdeni pēc noteikta augstuma: saskaņā ar 1635. gada mērījumiem — pēc 18 Florenciešu jardiem. (Cik tas ir pārveidojot metros nav zināms, bet tas varētu būt aptuveni 9-10 metri) Šis ierobežojums bija svarīgs apūdeņošanas sistēmām, kanalizācijām un dekoratīvajām ūdens strūklakām, ko bija ieplānojis Toskānas hercogs, tādēļ viņš pilnvaroja Galileo, lai atrisina problēmu. Galileo izklāstīja sarežģīto problēmu arī citiem zinātniekiem, ieskaitot Gasparo Berti, kurš kopēja to, 1639. gadā Romā uzbūvējot pirmo barometru. Bertija barometrs uzrādīja vakuumu virs ūdens stabiņa, bet viņš nespēja to izskaidrot. 1643. gadā Evandželists Toričelli šo teoriju apgāza. Pārskatot Galileo pierakstus, viņš uzbūvēja pirmo dzīvsudraba barometru un uzrakstīja pārliecinošu argumentu, ka telpa barometra augšā ir vakuums. Stabiņa augstums tika ierobežots līdz maksimālajam augstumam, ko pieļāva atmosfēras spiediens. Daži cilvēki ticēja, ka Toričelli eksperiments bija izšķirošs, taču Blēza Paskāla eksperiments bija tas, kurš pierādīja, ka telpa augšā ir vakuums.
1654. gadā Oto fon Gērike izgudroja pirmo vakuuma sūkni un vadīja savu pirmo Magdeburgas puslodes eksperimentu, parādot, ka zirgu bars nespēj atdalīt divas puslodes, starp kurām ir izsūkts gaiss, vienu no otras. Roberts Boils uzlaboja Guerika izgudrojuma dizainu un vadīja eksperimentus, lai noskaidrotu vakuuma īpašības. Arī Roberts Huks palīdzēja Boilam izgatavot gaisa sūkni, kas ļāva radīt vakuumu. Pēc tam, līdz 1850. gadam interese par vakuumu pazuda, līdz Augusts Toplers izgudroja Toplera sūkni. Tad 1855. gadā Henrihs Geislers radīja dzīvsudraba aizvietotājsūkni un ieguva rekordlielu vakuumu, apmēram 10 Pa (0,1 Torr). Šādā vakuuma līmenī bija saskatāmas vakuuma elektriskās īpašības un tas atkal atdzīvināja interesi. Tas noveda pie elektronu lampu radīšanas. Neilgi pēc tam, 1865. gadā Hermanis Sprengels izgudroja Sprengela sūkni.
Maikelsona-Morlija eksperiments 1887. gadā, izmantojot interferometru, lai censtos noteikt gaismas ātruma izmaiņu, kas radusies no Zemes griešanās attiecībā pret ēteri, nebija rezultāta, pierādot, ka šeit nav statika, tas, kas izplatās viscaur visumā un kas virzīja Zemi, kā jau domājams bija vējš. Tādēļ tikmēr, kamēr tur nav ēteris un gaisma tāpat var izplatīties, varam secināt, ka visums starp zvaigznēm nav pilnībā tukšs. Neskaitot dažādās daļiņas, kuras veido visuma (kosmisko) radiāciju, ir arī fotonu (gaismas) reliktstarojums, kas iekļauj termisku fonu, kas ir apmēram 2,7 K un tiek uzskatīts par atlieku, kas radusies Lielā sprādziena rezultātā. Neviens no šiem atklājumiem nozīmīgā veidā neietekmē Maikelsona-Morlija eksperimenta iznākumu.
Alberts Einšteins apgalvoja, ka fiziskie objekti neatrodas visumā, bet drīzāk tiem ir telpisks apjoms. Skatoties no šāda viedokļa, priekšstats par tukšu visumu zaudē savu jēgu. Drīzāk visums ir abstrakcija, balstīta uz apkārtējo objektu savstarpējo mijiedarbību. Vairāk vai mazāk, galvenā relativitātes teorija pierāda gravitācijas lauka izplatīšanos, kuru pēc Einšteina vārdiem varētu uzskatīt par ēteri ar īpašībām, kuras ir mainās katrā vietā. Kaut kam ir jābūt, taču, ne lai to piedēvētu pie materiālām īpašībām kā ātrums utt.
Pauls Diraks, 1930. gadā, vakuumu iedomājās, kā bezgalīgu, ar negatīvu enerģiju pildītu daļiņu jūru, tā saukto „Diraka jūru”. Šī teorija palīdzēja labāk izprast pareģojumus, kuri bija minēti viņa agrāk radītajā teorijā — Diraka vienādojums, un veiksmīgi ļāva pareģot pozitronu esamību, kura arī tika atklāta 1932. gadā. Taču par spīti agrajam atklājumam, tas drīz vien kļuva mazsvarīgs, pateicoties Kvantu lauku teorijai.
Kvantu mehānikas definēšana
Kvantu mehānikā vakuums ir definēts kā stāvoklis ar vismazāko enerģiju. Lai paskaidrotu, tas ir vienkāršs stāvoklis, bez elementārdaļiņām, tādēļ arī tāds nosaukums.
Pat ideāls vakuums, pēc mūsu domām, pilnīgi tukšs no visa, praktiski nekad nepaliks pavisam tukšs. Aplūkojam vakuuma kameru, kas ir pilnībā iztīrīta, tātad (klasiski) daļiņu koncentrācija ir nulle. Kameras sienas izstaros gaismu melna ķermeņa radiācijas formā. Šī gaisma vada impulsus, tādēļ vakuumam ir radiācijas spiediens. Šī īpašība piemīt pat starpzvaigžņu telpas vakuumam. Pat ja daļa no kosmosa nesatur elementārdaļiņas, Kosmisko Mikroviļņu Pamats aizpilda visu visumu ar melna ķermeņa radiāciju.
Ideāls vakuums nevar eksistēt pat molekulā. Katrs atoms molekulā ir kā iespējama kosmosa funkcija, kurai ir noteikta nenulles vērtība visā noteiktajā tilpumā. Kosmosu nevarētu saukt par vakuumu, jo pat „starp” atomiem ir noteikta iespējamība atrast elementārdaļiņas.
Pašos pamatos, Kvantu mehānika paredz, ka vakuuma enerģija būs savādākā nekā tā ir parastajā, klasiskajā variantā. Kvantu enerģijas labojums, tiek saukts par nulles punkta enerģiju un sastāv no virtuālu elementārdaļiņu, kam ir īss eksistences ilgums, enerģijas. Tās sauc par vakuuma svārstībām. Vakuuma svārstības arī var būt saistītas ar kosmoloģijas tā saucamo kosmoloģisko konstanti. Labākais vakuuma svārstību pierādījums ir Kazimira efekts un Lamb shift.
Kvantu lauka teorijā un virknes teorijā, termins „vakuums” tiek izmantots, lai attēlotu zemes stāvokli Hilberta izplatījumā, kas ir stāvoklis ar vismazāko iespējamo enerģiju. Brīvajās (nemijiedarbojošajajās) kvantu lauka teorijās, šis stāvoklis ir līdzīgs zemes stāvoklim kvantu harmoniskajā oscilatorā. Ja teorija pastāv pateicoties klasisko teoriju kvantēšanai, katrs enerģijas nekustīgais punkts konfigurāciju izplatījumā dod risku vienīgajam vakuumam. Virknes teorija tic, ka ir daudzi vakuuma veidi — tā saucamā virknes teorijas ainava.
Sūknēšana
Šķidrumi nevar būt izstiepti, tāpēc radīt vakuumu sūknējot ir tehniski neiespējami. Sūknējot var izplatīt un atšķaidīt vakuumu, ļaujot augstam spiedienam iegrūst šķidrumus tajā. Vakuums tika radīts pirmais, pirms sūknēšana varēja ienākt prātā. Vieglākais ceļš, lai radītu mākslīgu vakuumu, ir paplašināt konteinera apjomu. Piemēram, diafragmas muskulis uzbriedina krūts iedobi, kas arī ir iemesls tam, ka plaušu apjoms palielinās. Šis paplašinājums pazemina spiedienu un rada daļēju vakuumu, kurš, pateicoties atmosfēras spiedienam, tiek drīz piepildīts ar gaisu.
Iepriekšminētais paskaidrojums ir vienīgi vienkāršs ievads pie vakuuma sūknēšanas, un nav raksturīgs lielākajai daļai izmantojamo sūkņu. Ir tikušas attīstītas daudzas variācijas drošajiem aizvietotājsūkņiem, un daudzi citi sūkņi pamatā balstās uz būtiski atšķirīgiem principiem. Impulsu pārraižu sūkņi, kuri ir nedaudz līdzīgi dinamiskiem sūkņiem, kurus izmanto pie augsta spiediena, var sasniegt daudz augstākas kvalitātes vakuumu, nekā dinamiskie sūkņi. Provokatīvie sūkņi var noturēt gāzes cietā vai absorbējošā stāvoklī, bieži pat bez kustīgām daļiņām, izolācijas un vibrācijām. Neviens no šiem sūkņiem nav universāls; katram tipam ir svarīgi izstrādes ierobežojumi. Tiem visiem ir grūtības sūknējot zema molekulārā svara gāzes, īpaši ūdeņradi, hēliju, un neonu.
Zemākais spiediens, kas var tikt sistēmā sasniegts, ir atkarīgs arī no citām lietām, nevis tikai no sūkņa veida. Daudzie sūkņi var būt saslēgti sērijās, ko sauc par pakāpēm, lai sasniegtu augstāku vakuumu. Visam ir ietekme- gan izolācijas, gan kameras ģeometrijas, gan materiāla un izsūknēšanas procedūras izvēlei. Kopā, tās visas tiek sauktas par vakuuma tehnoloģijām. Dažreiz, gala spiediens nav vienīgais būtiskais rādītājs. Sūknēšanas sistēmas atšķiras pēc eļļas sajaukuma, vibrācijām, priekšrocībām gāzu sūknēšanā, sūknēšanas ātruma, mainīgajiem jaudas cikliem, izturības, vai noplūdes pieļaujamības.
Ļoti augsta vakuuma sistēmās, dažas ļoti nevajadzīgas noplūdes trajektorijas un atgāzēšanas avoti ir jāņem vērā. Ūdens izsūkšana no alumīnija un pallādija kļuva par nepieņemamu atgāzēšanas avotu, un pat smago metālu, piemēram, nerūsējošā tērauda un titāna, absorbēšanai jābūt nepieņemamai. Galējā vakuumā dažas eļļas un smērvielas iztvaikotu. Metāla kameras sienu caurlaidībai jābūt novērstai, un metāla uzmavas dzīslas virzienam jābūt paralēli plaknes uzmavai.
Zemākais spiediens, kas pagaidām ir sasniedzams laboratorijā ir apmēram 10−13 Torr. Tik un tā, spiediens, kas zemāks kā 5×10−17 Torr, kriogēnajās vakuuma sistēmās tiek neprecīzi nomērīts: 4 K.
Atgāzēšana
Iztvaikošana un sublimācija vakuumā tiek dēvēta par atgāzēšanu. Visiem materiāliem, cietiem vai šķidriem, ir mazs tvaika spiediens, un to atgāzēšana kļūst svarīga kad vakuuma spiediens kļūst mazāks par šo tvaika spiedienu. Mākslīgās sistēmās, atgāzēšanai ir tāds pats efekts kā noplūdei un tā var ierobežot sasniedzamo vakuumu. Atgāzēšanas produkcijas var kondensēties uz tuvējās aukstās virsmas, kas var būt traucējoši, ja tiek aptumšoti optiskie instrumenti vai reaģēts ar citiem materiāliem. Tam ir liela nozīme kosmiskajās misijās, kur aptumšots teleskops vai saules šūna var izpostīt ļoti dārgu misiju.
Īpaši izplatīts atgāzēšanas produkts mākslīgajās vakuuma sistēmās ir ūdens absorbēšana pateicoties kameras materiāliem. Tie var būt samazināti pateicoties izžāvēšanai vai kameras apdedzināšanai, un absorbējošu materiālu pārvietošanai. Atgāzēts ūdens var kondensēties eļļā no rotējošās turbīnas sūkņa un krasi saīsināt tā tīkla ātrumu, ja gāzes nosvērtība netiek izmantota. Augstām vakuuma sistēmām vajag būt tīram un brīvām no organiskajām vielām lai samazinātu līdz minimumam atgāzēšanu.
Ļoti augsta vakuuma sistēmas parasti tiek apdedzinātas, vēlamākais zem vakuuma, pie pagaidām pacelta tvaika spiediena visos atgāzētajos materiālos, un uzvārītas. Kamēr atgāzēto materiālu masa tiek „cepta” un izretināta, sistēma var būt atvēsināta lai pazeminātu tvaika spiedienu un samazinātu līdz minimumam atlikušo atgāzēšanu notiekošās darbības laikā. Dažas sistēmas tiek atvēsinātas zemajā istabas temperatūrā ar šķidro slāpekli, lai pabeigtu atlikušo atgāzēšanu un vienlaikus cryopump sistēmu.
Kvalitāte
Vakuuma kvalitāte tiek norādīta pēc vielas atlikuma daudzuma sistēmā, tā kā ka augsts kvalitatīvs vakuums ir viens, ar ļoti mazu vielas atlikumu tajā. Vakuums tiek vispirms nomērīts pēc tā absolūtā spiediena, bet pilnam raksturojumam nepieciešami tālāki parametri, kā, piemēram, temperatūra un ķīmiskais sastāvs. Viens no svarīgākajiem parametriem ir Brīvā noskrējiena garums (MFP) atlikušajās gāzēs, kas norāda vidējo attālumu, ko molekulas noceļos starp savstarpējām sadursmēm. Kā gāzes blīvums samazinās, MFP palielinās, un kad MFP ir garāks nekā kamera, sūknis, lidaparāts, vai cits objekts, pārējie pieņēmumi hidromehānikā nepiepildās. Šis vakuuma stāvoklis tiek dēvēts par augstu vakuumu, un mācība par šķidruma plūšanu šajā režīmā tiek dēvēta par gāzes daļiņu dinamiku. Gaisa MFP atmosfēras spiedienā ir ļoti īss, 70 nm, bet pie 100 mPa (≈1×10-3 Torr) istabas temperatūras gaisa MFP ir aptuveni 100 mm, kas ir daudzos ikdienas objektos, piemēram, elektronu lampa. Crookes radiometrs pagriežas, kad MFP ir liels nekā spārnu izmērs. Vakuuma kvalitāte ir sadalīta apakšgrupās saskaņā ar tehnisko zinātņu prasību sasniegt to vai izmērīt. Šiem slāņiem nav vispārīgi apstiprinātu definīciju, bet tipiskais sadalījums ir sekojošs:
Fizikālais vakuums
Fizisko vakuumu mūsdienu fizikā saprot kā izplatījumu, kurš ir pilnībā tukšs no matērijas. Pat ja izdotos iegūt šo stāvokli praksē, tas nebūtu absolūts tukšums. Kvantu lauka teorija apgalvo, ka, piekrītot nenoteiktības principam, fiziskā vakuumā pastāvīgi „dzimst” un „zūd” virtuālas daļiņas: notiek tā saucamo nulles svārstību kustība. Dažās konkrētās lauka teorijās vakuums ir apveltīts ar netriviālām, tipoloģiskām īpašībām, u.c., tāpat teorijā var eksistēt daži atšķirīgi vakuumi, kas atšķiras ar enerģijas blīvumu, utt.
.cu
.cu ir Kubas augstākā līmeņa domēns (ccTLD).
Vakuums
Fizikālais vakuums
Daži no lauka teorijas pareģojumiem jau ir tikuši veiksmīgi apstiprināti ar eksperimentiem. Piemēram, Kazimira efekts un atoma līmeņu Lembovskija nobīde skaidrojas ar elektromagnētiskā lauka nulles svārstību fiziskajā vakuumā. Daži citi priekšstati par vakuumu bāzējas uz mūsdienu fizikas teorijām. Piemēram, dažu vakuumu stāvokļu (tā saucamo melu vakuumu) eksistence ir viena no Lielā sprādziena inflācijas teorijas galvenajiem pamatiem.
.cu
Pieejamie otrā līmeņa domēni:
Vakuums
Fizikālais vakuums
Bet droši vien pati pārskatāmākā no parādībām, kuras nedrīkst izskaidrot, neizmantojot ideju par nulles vakuuma svārstību, ir spontāns izstarojums. Pārsteidzoši, bet pašas parastākās kvēlspuldzes spontāni nespīdētu, ja vien vakuums nebūtu absolūts tukšums. Svarīgākais ir tas, ka jebkurš objekts (tas nozīmē arī uzlādētais atoms), kas ir novietots absolūti tukšā izplatījumā, pārstāv noslēgtu sistēmu. Bet tā kā tāda sistēma ir stabila laikā, tad izstarojums nenotiktu. Jau no šā vienkāršā spriedelējuma saprotams, ka spontāna izstarojuma paskaidrojums pieprasa sarežģītāka vakuuma modeļa saistīšanu, ar ko klasisks absolūts tukšums.
Tehniskais vakuums
Tiek pielietots parasti pie gāzes, kas aizpilda ierobežotu apjomu. Makroskopiskos apjomos ideāls vakuums ir neaizsniedzams praksē, tā kā pie galīgas temperatūras visi materiāli ir apveltīti ar piesātinātu tvaiku un nenulles blīvumu. Bez tam, daudzi materiāli (tai skaitā resni metāliski, stiklaini un citādāki trauki) ielaiž gāzes. Tomēr mikroskopiskos apjomos panākt ideālu vakuumu principā ir iespējams.
Praksē spēcīgi izlādētu gāzi sauc par tehnisko vakuumu. Stingri runājot, tehnisko vakuumu sauc par gāzi traukā vai cauruļvadā ar zemāku spiedienu, nekā apkārtējā atmosfērā. Saskaņā ar citu definīciju, kad molekulas vai gāzes atomi pārstāj sadurties viens ar otru, un gāzes dinamiskās īpašības nomainās pret viskozajām īpašībām (pie spiediena aptuveni 1 Torr), kas runā par zema vakuuma sasniegšanu. Parasti zema vakuuma sūknis stāv starp atmosfēras gaisu un augsta vakuuma sūkni, radot iepriekšēju retinājumu, tādēļ zemu vakuumu bieži dēvē par pirmējo vakuumu. Pie tālākas spiediena pazemināšanās kamerā, palielinās gāzes molekulu brīvā noskrējiena vidējais garums „l”. Pie „l”>> „d”, kur d — kameras izmēri, gāzes molekulas jau nevis saduras viens ar otru, bet gan brīvi pārvietojas no sieniņas līdz sieniņai, šajā gadījumā runā par augstu vakuumu (10−5 Torr). Īpaši augsts vakuums atbilst spiedienam 10−9 Torr un zemāk. Salīdzinājumam, spiediens kosmosā dažas kārtas zemāk, tālākā kosmosā pavisam var sasniegt 10−30 Torr un zemāk.
Augsts vakuums dažu kristālu mikroskopiskājās porās tiek sasniegts pie atmosfēras spiediena, kas ir saistīts tieši ar gāzes brīvā noskrējiena garumu.
Aparāti, kas ir izmantojami vakuuma sasniegšanai un atbalstam, dēvējas par vakuuma sūkņiem. Gāzes un nepieciešamās vakuuma pakāpes radīšanas pārņemšanai tiek izmantoti „saņēmēji”. Plašāku terminu vakuuma tehnika iekļauj dažādus aparātus — mērījumiem un vakuuma kontrolei, manipulēšanai ar priekšmetiem un tehnoloģisku operāciju iegrāmatošanai vakuuma kamerā, utt.
Ir vērts atzīmēt, ka pat ideālā vakuumā pie galīgas temperatūras vienmēr pastāv kāds siltuma izstarojums (fotonu gāze). Tādējādi, ķermenis, kas ir novietots ideālā vakuumā, agri vai vēlu būs siltuma līdzsvarā ar vakuuma kameras sieniņām uz apmaiņas rēķina ar siltuma fotoniem
Mērīšana
Vakuumu mēra spiediena vienībās. Spiediens SI vienībās ir paskāls (simbols Pa), bet vakuumu parasti mēra torros (simbols Torr), tā nosaukts par godu Toričelli, viens no pirmajiem itāļu fiziķiem (1608—1647). Tors ir vienāds ar dzīvsudraba milimetra (mm Hg) aizvietojumu, manometrā 1 Torr ir vienāds ar 133.3223684 paskāliem virs absolūtās nulles spiediena. Vakuums bieži ir mērīts arī barometra skalā izmantojot inHg vai atmosfēras spiediena procentos, bāros, atmosfērās. Zemu vakuumu parasti mēra collās no dzīvsudraba (inHg), milimetros no dzīvsudraba (mm Hg), vai kilopaskālos (kPa) zem atmosfēras spiediena. „Zem atmosfēras” nozīmē, ka absolūtais spiediens ir vienāds ar esošais atmosfēras spiediens (piemēram, 29.92 inHg) mīnus vakuuma spiediens, tais pašās vienībās. Tāpēc vakuums no 26 inHg ir vienāds ar absolūto spiedienu no 4 inHg (29.92 inHg — 26 inHg).
Lai izmērītu spiedienu vakuumā tiek izmantotas daudzas ierīces, parādod kāds vakuums ir vajadzīgs.
Hidrostatiskie mērinstrumenti (tādi kā dzīvsudraba stabiņu manometrs) sastāv no caurules, kurā ir vertikāli šķidruma stabiņi, kuru beigas ir atklātas dažādiem spiedieniem. Stabiņš nokrītas vai paaugstinās līdzko izmainās spiediena līdzsvars starp abām caurules izejām. Vienkāršākais caurules dizains ir U veida caurule ar slēgtām beigām, kuras viena puse ir pievienota interesējošajam reģionam. Var tikt izmantots jebkurš šķidrums, bet visieteicamākais ir dzīvsudrabs, jo tam ir augsts blīvums un zems iztvaikošanas spiediens. Vienkāršie hidrostatiskie mērinstrumenti var izmērīt spiedienu rādiusā no 1 Torr (100 Pa) līdz augstajām atmosfērām. Sbarīga variācija ir McLeoda mērinstruments, kurš izolē pazīstamās vakuuma daļas un saspiež tās vairākās vairāku veidu šķidrās kolonās. McLeoda mērinstruments var izmērīt vakuumu augstumā 10−6 Torr (0.1 mPa), kas ir mazākais spiediena mērījums, kas ir iespējams ar pašreizējajām tehnoloģijām. Citi mērinstrumenti var izmērīt mazāku spiedienu, bet tikai aptuveni ar mērījumiem no citām spiediena-kontroles īpašībām. Šiem netiešajiem mērījumiem jābūt kalibrētiem ar tiešiem mērījumiem, visbiežāk ar McLeoda mērinstrumentu.
Mehāniski vai elastīgi mērinstrumenti ir atkarīgi no Burdona caurules, diafragmas, vai kapsulas, parasti gatavotas no metāla, kurš maina formu spiediena skartajā apgabalā. Šīs idejas variācija ir kapacitātes manometrs, kurā diafragma veido daļu kondensatora. Izmaiņas spiedienā noved pie diafragmas izliekšanās, kā rezultātā mainās kapacitāte. Šie mērinstrumenti ir efektīvi no 10−3 torr līdz 10−4 torr.
Siltuma vadītspējas mērinstrumenti paļaujas uz faktu, ka gāzes spēja vadīt siltumu samazinās līdz ar spiedienu. Šāda veida mērinstrumentos, kvēldiegs tiek sakarsēts caur to plūstot strāvai. Termoelements vai Pretestības Temperatūras Detektors (RTD) var pēc tam tikt izmantots, lai izmērītu kvēldiega temperatūru. Šī temperatūra ir atkarīga no lieluma, kurā kvēldiegs zaudē siltumu līdz apkārtējās gāzes siltumam, un tādēļ arī no siltuma vadītspējas. Pieņemamākais variants ir Pirani mērinstruments, kur izmanto vienu platīna kvēldiegu gan kā sakarsēto elementu, gan kā RTD. Šie mērinstrumenti ir precīzi no 10 torr līdz 10−3 torr, bet tie ir jūtīgi pret ķīmiskiem maisījumiem ar ko gāzes var būt sajaukušās.
Jonu mērinstrumenti tiek izmantoti sevišķi augstā vakuumā. Tie iedalās divos tipos: karsta katoda un auksta katoda. Karstā katoda versijā elektrisks uzkarsēts kvēldiegs izraisa elektronu staru kūli. Elektroni ceļo caur mērinstrumentu un jonizē gāzes molekulas apkārt tam. Rezultātā joni tiek savākti uz negatīva elektroda. Strāva ir atkarīga no jonu skaita, kurš ir atkarīgs no spiediena mērā. Karstā katoda mērinstrumenti ir piemēroti no 10−3 torr līdz 10−10 torr. Princips aukstā katoda versijai ir tāds pats, izņemot tas, ka elektroni tiek radīti augstsprieguma elektriskas izlādēšanās rezultātā. Aukstā katoda mērinstrumenti ir piemēroti no 10−2 torr līdz 10−9 torr. Jonizēto mērinstrumentu kalibrēšana ir ļoti jūtīga pret ģeometrijas konstruēšanu, gāzes ķīmisko sastāvu sajaukšanos, koroziju un virsmas nogulsnēm. To kalibrēšana var būt neiespējama dēļ radioaktivizēšanas atmosfēras spiedienā vai zemajā vakuumā. Gāžu sastāvs augstā vakuumā parasti būs neparedzams, tāpēc masas spektrometram vajag būt izmantotam savienojumā ar jonizēto mērinstrumentu, lai nodrošinātu precīzus mērījumus.
Īpašības
Līdzko vakuums pietuvojas pilnībai, dažas kosmosa īpašības pietuvojas nenulles stāvoklim. Ideāls stāvoklis, kas varētu tikt sasniegts ideālā vakuumā, tiek saukts par brīvā izplatījuma konstanti. Dažas parastās sakarības ir šādas:
KIKU-7
KIKU-7 jeb ETS-VII (Engineering Test Satellite VII — no en "Inženierizmēģinājumu pavadonis 7") bija Japānas Nacionālās kosmosa attīstības aģentūras (NASDA; tagad Japānas Aerokosmisko pētījumu aģentūra, JAXA) pavadonis. Tas tika palaists 1997. gada novembrī. KIKU-7 sastāvēja no diviem kosmiskajiem aparātiem. Ar tiem tika izmēģinātas tuvošanās un saslēgšanās operācijas orbītā. Lai gan KIKU-7 darbības ilgums sākotnēji bija plānots 1,5 gadam, tas funkcionēja piecus gadus.
Uzbūve
ETS-VII sastāveja no diviem kosmiskajiem aparātiem: Ķērāja pavadoņa un mērķa pavadoņa. Ķērājs ar nosaukumu Hikoboshi (彦星, "Vīra zvaigzne" jeb Altairs) bija galvenais, masa 2540 kg. Mazākais mērķa pavadonis nosaukts par Orihime (おりひめ, Vega), masa 410 kg. KIKU-7 bija trīs saules bateriju paneļi, no kuriem divi bija uzstādīti uz Hikoboshi, bet viens uz Orihime. Pavadoņu savstarpējā stāvokļa noteikšanai tika izmantota relatīvā globālā pozicionēšanas sistēma. Uz Hikoboshi bija uzstādīts manipulators 2 m garumā, kuram manevrēšanas spēja bija ar sešām brīvības pakāpēm. Abu aparātu stabilizācija bija uz trīs asīm.
Lidojuma gaita
Pavadoņi tika palaisti 21:27 UTC ar nesējraķeti H-II no Tanegasimas kosmosa centra. Kopā ar tiem palaists klimata pētniecības pavadonis Tropical Rainfall Measuring Mission (TRMM). 30. novembrī KIKU-7 radās stāvokļa stabilizācijas problēma, bet tā tika atrisināta.
1994. gada laikapstākļi Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1994. gada laikapstākļi Latvijā.'''
Februāris
Gandrīz visa mēneša laikā gaisa temperatūra Rīgā nepakāpās virs nulles. Izņēmums bija 21. februāris, kad gaisa temperatūra pakāpās līdz +0,6 °C.
Ar salu un siegu bagāts februāris, kad jau ar pirmajām mēneša dienām iestājās ļoti auksts laiks. 12—13. februārī Daugavpilī gaiss atdzisa līdz −33 grādiem, savukārt Rīgā līdz −29 grādiem. Strauji aizsala Rīgas līcis, kuģiem ceļu atbrīvoja ledlauzis.
Marts
Līdzās 1983. gadam, 1994. gads marts Latvijā bija nokrišņiem visbagātākais marts, kad mēneša nokrišņu daudzums bija no 40 līdz 100 mm.
Jūlijs
Līdz šim reģistrētā absolūti maksimālā gaisa temperatūra jūlijā Latvijā ir no +32 līdz +36 grādiem un līdzās 1959., 2006. un 2010. gadam ir uzstādīta arī 1994. gadā.
Vissausākais jūlijs Latvijā. Mēneša nokrišņu daudzums vidēji valstī bija tikai 7 mm, bet vietām Latvijas centrālajā un rietumu daļā visa mēneša nokrišņu daudzums nesasniedza pat vienu milimetru.
Augusts
Tika novērota karsta saulaina vasaras otrā puse, augusta pirmajā pusē gaiss vietām sakarst līdz 34 °C.
Laikapstākļu statistika Rīgā
Gaisa temperatūras absolūtais mēneša minimums, maksimums (°C) un mēneša vidējā temperatūra, kā arī tās novirze no ilggadējās novērojumu normas. Mēneša nokrišņu summa (mm), nokrišņu summa pa dekādēm un vienas diennakts nokrišņu maksimums.
Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas. Kamēr ir redzams šis paziņojums, dekāžu un diennakts nokrišņu informācija var būt neprecīza.
Gaisa temperatūras fakti Rīgā
Dienas zemākā un nakts augstākā gaisa temperatūra Rīgā. Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Zemākā gaisa temperatūra dienā:
Augstākā gaisa temperatūra naktī:
Pāvels Seničevs
Pāvels Seničevs (ru, dzimis, miris ) bija krievu stenda šāvējs, kas starptautiski pārstāvēja PSRS.
Divas reizes piedalījies Olimpiskajās spēlēs. 1964. gadā Tokijā, pārstāvēdams Latvijas PSR PSRS izlases sastāvā, viņš izcīnīja sudrabu tranšeju stenda šaušanā, savukārt pēc četriem gadiem Mehiko, jau pārstāvot Krievijas PFSR, ieņēma 4. vietu tajā pašā disciplīnā. Dzīvojis ne vien Latvijas PSR un Krievijas PFSR, bet arī Igaunijas PSR. Seničevs ar panākumiem startējis arī Pasaules un Eiropas čempionātā, kur izcīnījis vairākas zelta medaļas.
Slovēņu valoda
Slovēņu valoda (slovenski jezik vai slovenščina) ir indoeiropiešu saimes slāvu atzara valoda, kurā runā vairāk kā 2 miljoni cilvēku, lielākoties slovēņi, Slovēnijā un tās pierobežā kaimiņvalstīs. Slovēņu valoda ir viena no divām mūsdienu valodām (otra ir slovāku valoda), kuras pašnosaukums tulkojumā nozīmē "slāvu valoda".
Slovēņu valoda, līdzīgi citām slāvu valodām, ir bagāta ar lietvārdu locījumu formām un ir ar brīvu vārdu kārtību (lai gan parastā kārtība ir teikuma priekšmets — izteicējs — objekts). Īpaša iezīme ir tajā saglabājies divskaitlis. No citām dienvidu slāvu valodām tā ir tuvāka horvātu valodas čakaviešu un kaikaviešu dialektiem, taču ir ievērojamas saprašanās grūtības ar literārās horvātu un citu dienvidu slāvu valodas runātājiem leksikas, gramatikas un izrunas dēļ. Dažas kopīgas iezīmes slovēņu valodai ir nevis ar dienvidu, bet rietumu slāvu valodām.
Vēsture
Lai gan senslāvu valodas slovēņu dialekti zināmi kopš 10. gadsimta un bijuši izplatīti visai plašā toreiz slāvu apdzīvotā areālā tagadējā Austrijā, vēsturiski slovēņu valoda noformējās 18. un 19. gadsimtā, kad Ļubļanas apkaimes (Goreņjes un Doleņjes) dienvidu slāvu dialekti kļuva par vadošajiem visā teritorijā. Šo dialektu attīstību par valodu saista ar sākotnēji katoļu, vēlāk protestantu mācītāju Primožu Trubaru, kurš 16. gadsimtā uzrakstīja pirmās grāmatas — katķismu un ābeci — slovēniski. Pavisam viņš slovēniski uzrakstīja vai pārtulkoja 22 grāmatas. Tajās viņš pamatā vadījās no Ļubļanas izloksnes, kuru atzina par labskanīgāku nekā viņa dzimtā Doleņjes dialekta Rašicas izloksni, tomēr pievienoja tai arī dažas viņa dzimtās izloksnes īpatnības. Viņa veikumam sekoja arī citi protestantu mācītāji, pieņemot Trubara ieteikto valodas versiju. Pats Trubars savu grāmatu uzrakstīšanas laikā jau bija par protestantisma propagandu izsūtīts no katoliskās Austrijas kontrolētās Slovēnijas un atradis sev mītni Vācijā. No citiem tālaika autoriem ievērojamu darbu veica Adams Bohoričs, kurš sastādīja pirmo slovēņu gramatiku, un Jurijs Dalmatinskis, kurš pārtulkoja visu Bībeli.
18. gadsimta beigas un Napoleona kari deva grūdienu nacionālajām kustībām Balkānos, un slovēņi sāka apjaust sevi kā atsevišķu nāciju. Nācijai bija vajadzīga vienota valoda, un dabiskā ceļā par to kļuva literāri visattīstītākais Ļubļanas dialekts. Šajā laikā reģionālās elites valoda tradicionāli bija vācu, un tā bija atstājusi lielu iespaidu arī uz slovēņu valodu, kura līdz pat 1918. gadam palika tikai vienkāršās tautas valodas statusā. 19. gadsimta atmodas laikā liela daļa ieplūdušo vācu vārdu tika aizstāta ar to horvātu un čehu analogiem.
1920. un 1930. gados pirmās Dienvidslāvijas laikā valoda tika stipri serbhorvatizēta; tas izsauca nepatiku slovēņu intelektuāļos, un līdz ar Tito režīma nodibināšanos šī prakse tika atmesta, ļaujot slovēņu valodai iet savu ceļu. Fašistiskajā Itālijā šai pašā laikā slovēņu valoda tika stingri apspiesta, pēc 1938. gada anšlusa analoģisks stāvoklis radās Austrijā. Pēc Otrā pasaules kara asimilācijas politika šajās valstīs tika mīkstināta.
Valodas formas
Mūsdienu slovēņu valoda tiek iedalīta trīs pamatformās:
Dialekti un izloksnes
Neraugoties uz savu nelielo izplatības teritoriju, slovēņu valoda ir viena no dialektiem bagātākajām slāvu valodām. Dažādi avoti nodala no 30 līdz 50 izloksnēm, kuras iedala 7 dialektu grupās. Tās ir Goreņjes, kas ietver sevī Ļubļanas, Kraņas un Bledas lauku apkaimi, Štīrijas (iekļauj Mariboras un Ceļes apkaimi), Piejūras (piekraste ar Koperu un Itālijas pierobežas daļu), Doleņjes ar Novo Mesto, Pannonijas ar Ptuju un Mursku Sobotu, Karintijas dialektu grupa Austrijas un Slovēnijas Karintijā un Rovtaras starp Ļubļanu un Piejūru. Reizēm kā īpašs astotais dialekts tiek izdalīts Kočevjes izlokšņu kopums Doleņjes dienvidos pie Horvātijas robežas. Slovēnijas galējos austrumos (Prekmurjē un Prlekijā) izplatītās izloksnes ir tuvu radnieciskas Vidushorvātijas horvātu valodas kaikavu dialektam.
Slovēņu valodas iedalījums izloksnēs balstās uz dažādiem nelingvistiskiem un lingvistiskiem faktoriem. Ar valodu tieši nesaistīti faktori ir apdzīvoto vietu izvietojums un ģeogrāfiskās iezīmes (upes, kalni). Lingvistiskie faktori ietver arī valodas saskarsmi ar neslāvu valodām. Parasti galvenās atšķirīgās lingvistiskās pazīmes ir 1) toņa akcenta saglabāšana vai zaudēšana, 2) saglabājušies nazālie *ę un *ǫ, vēsturiskie slāvu ě un jeri (kirilicas ѣ, ъ, ь) un 3) (mazākā mērā) patskaņu faktiskais skaits, divskaņošanās (diftongizācija) un patskaņu reducēšanās pakāpe un veids.
Dažas no dialektu atšķirībām ir:
Slovēņu alfabēts
Slovēņu valoda lieto latīņu alfabētu ("gajevicas" variantu). Alfabētā ir 25 burti, lai gan daži no tiem var apzīmēt vairākas skaņas. 22 no tiem ir standarta latīņu burti (bez Q, X, Y, W), kam pievienoti trīs burti ar "jumtiņiem" — Č, Š un Ž.
Reizēm tekstos tiek lietotas īpašas diakritiskās zīmes akcenta, patskaņu garuma un zilbes intonācijas apzīmēšanai, lai atšķirtu vienādi rakstāmus vārdus, taču tas tiek darīts reti un pastāv divas savstarpēji pretrunīgas apzīmējumu sistēmas.
Slovēņu izruna
Slovēņu valodas izruna parasti ir bāzēta uz fonētisku atveidi, tomēr šis princips netiek konsekventi ievērots.
Latviešu valodas atveides noteikumi no slovēņu valodas nav definēti, taču parasti tiek atveidots analoģiski rakstībai, neievērojot patskaņu garumu izrunā un lj, nj vienmēr atveidojot kā ļ un ņ (kas ne visos gadījumos atbilst izrunai).
Uzsvars
Uzsvars slovēņu valodā var būt uz jebkuras zilbes un atšķirīgs vienam vārdam dažādos dialektos. Atšķirībā no latviešu valodas, mūsdienu slovēņu valodā uzsvars un patskaņu garums ir cieši saistīti.
Gramatika
Kopējie gramatikas principi maz atšķiras no citām slāvu un arī baltu valodām.
Lietvārds
Slovēņu lietvārdi saglabājuši sešus no septiņiem parastajiem slāvu lietvārdu locījumiem: nominatīvs, ģenitīvs, datīvs, akuzatīvs, lokatīvs un instrumentālis. Nav izteikta vokatīva; šajā lomā tiek lietots nominatīvs. Lietvārdiem, īpašības vārdiem un vietniekvārdiem ir trīs skaitļi: vienskaitlis, divskaitlis un daudzskaitlis.
Artikuls
Slovēņu valodā artikulu nelieto, pie vajadzības norādīt uz konkrētu priekšmetu analoģiski latviešu valodai lieto norādāmo vietniekvārdu vai precizējošu īpašības vārdu. Dažos vīriešu dzimtes locījumos priekšmeta noteiktību var atšķirt arī no pavadošā īpašības vārda galotnes.
Skaitļa vārds
Skaitļa vārdi līdz 10 ir èn, dvá, tríje, štírje, pét, šést, sédem, ósem, devét, desét. Pirmie četri mainās dzimtēs, citi ne. Uzskaitot parasti tiek lietota sieviešu dzimtes forma. Skaitļus no 11 līdz 19 veido ar galotni -najst (enajst, dvanajst), 20 ir dvajset, tālākos desmitus veido ar -deset (trideset). Analoģiski vācu valodai, skaitļus no 21 līdz 99 veido, lietojot desmitus beigās: 21 — enaindvajset, 31 — enaintrideset. No 100 (sto) lielākie cipari lieto parasto kārtību: 110 — sto deset, 199 — sto devetindevetdeset, 999 — devetsto devetindevetdeset. Lielāki nodalījumi saglabā šo kārtību, bet tiek rakstīti dalīti: 5555 — pet tisoč petsto petinpetdeset.
Lieliem skaitļiem tiek lietota t.s. garā skala: miljons — milijón (1 000 000), miljards — milijárda (1 000 000 000), triljons — bilijón (1 000 000 000 000), kvadriljons — bilijárda (1 000 000 000 000 000) utt.
Kārtas skaitļi (pirmais, otrais utt.) ir prvi, drugi, tretji, četrti, peti utt. Sākot no 5., visas formas tiek veidotas regulāri no parastajiem skaitļa vārdiem ar galotni -i. Locījumos un dzimtēs kārtas skaitļi no 5 līdz 99 mainās kā īpašības vārdi: pêti/pêta/pêto. Kārtas skaitļos no 100 galotni maina tikai pēdējais skaitļa vārds.
Vairākkārtīgi skaitļa vārdi (vienreiz, divreiz...) veidojas ar ar galotni -krat: ênkrat, dvakrat.
Uzskaitot kādu daudzumu, tiek lietoti vārdi dvoje, troje, četvero, petero: dvoje oči, troje ljudi.
Svešvārdi
Svešvārdi tiek iedalīti pēc to asimilācijas pakāpes. Tie var būt pilnībā asimilēti valodā (it — sl), daļēji asimilēti, kā jazz, wiki vai Shakespeare — slovēņu ģenitīvā Shakespearja, vai tieši citēti rakstībā, kā first lady visos locījumos, lai gan faktiskā izruna var pielāgoties slovēņu valodai. Pilnībā asimilētie vārdi parasti ir senāk aizgūti no itāļu un vācu valodām, kamēr citi ir jaunāki un nāk galvenokārt no angļu valodas.
Uguns
Uguns iegūšana
Sākotnēji cilvēki uguni ieguva mežu ugunsgrēkos un citos dabas izraisītos aizdegšanās gadījumos. Uguns deva siltumu, gaismu un pat drošību no dzīvniekiem. Tas padarīja cilvēkus atkarīgus no uguns, un lika tiem uzturēt uguni arī tad, kad tas nebija nepieciešams. Taču ar laiku cilvēki iemācījās uguni iegūt paši. Senākie uguns iegūšanas veidi bija no dzirkstelēm, šķiļot divus krama gabalus uz viegli uzliesmojošas vielas vai arī intensīvi beržot divus koka gabalus vienu pret otru, tādējādi paaugstinot temperatūru līdz aizdegšanās pakāpei. Arheologi atklājuši, ka cilvēki ar kramu prata iegūt uguni vismaz pirms 790 000 gadu. Uzlabotā variantā šie uguns iegūšanas veidi tiek izmantoti arī mūsdienu sabiedrībā. Šķiltavās tiek izmantots "kramiņš" (pirofors cērija sakausējums), kuru šķiļot ar tērauda ritenīti, tiek aizdedzināts degmaisījums vai gāze. Iegūstot uguni ar sērkociņiem, sērkociņa gals, kas ir pārklāts ar viegli aizdedzināmu vielu, ir strauji jāberž pret zēveli, kurai ir abrazīva virsma. Berzes ceļā izdalītais siltums ir pietiekošs, lai sērkociņa pārklājums aizdegtos.
Jānis Zābers
Jānis Zābers (dzimis Madonas apriņķa Meirānu pagastā, miris  Rīgā) bija latviešu operdziedātājs.
Uguns
Ugunsgrēki
Nevēlamu un nekontrolējamu uguns izplatīšanos sauc par ugunsgrēku. Ugunsgrēki ir bīstami, jo tajos sadeg ne tikai materiālās vērtības, bet tie var skart arī dzīvniekus un cilvēkus. Pēc bojā gājušo skaita lielākie ugunsgrēki parasti ir bijuši pilsētās, piemēram, Lielais Romas ugunsgrēks (64. gadā), Lielais Londonas ugunsgrēks (1666. gadā) un Lielais Čikāgas ugunsgrēks (1871. gadā), bet pēc izdegušās platības meža ugunsgrēki ir daudz lielāki.
Jānis Zābers
Dzīvesgājums
Dzimis 1935. gadā Meirānu pagasta zemnieku saimniecības "Vecais ceplis" īpašnieka Oskara Zābera un un viņa sievas Emmas ģimenē. Jau mazotnē spēlēja flautu pikolo, tad cītaru Zāberu ģimenes mūzikas kapelā. Mācījās Meirānu pamatskolā, apguva klavieru un ģitāras spēles pamatus, dziedāja skolas korī, sarīkojumos arī solo. 1953. gadā sāka mācīties Lubānas vidusskolā, kur dziedāšanas skolotāja Mirdza Tetere mudināja tālāk izkopt balsi Jāzepa Mediņa mūzikas vidusskolas vokālajā nodaļā (pedagogi Jānis Čaušanskis, Ksenija Trempanovska, 1954-1957). 1957. gadā viņš sāka studijas Latvijas Valsts konservatorijas vokālajā nodaļā pie Aleksandra Viļumaņa.
Uguns
Ugunsdrošība
Par ugunsgrēku novēršanu, to ierobežošanu un cilvēku evakuāciju no apdraudētās vietas rūpējas ugunsdzēsēji.
Attieksme pret uguni
Uguns milzīgā nozīme cilvēku dzīvē radīja uguns pielūgšanas kultus un uguns izmantošanu reliģiskos rituālos. Savukārt, bīstamība, darbojoties ar uguni, liek audzināt bērnos uzmanību pret to. Lielā mērā tas atklājas arī latviešu tautasdziesmās un folklorā.
Jānis Zābers
Profesionālā karjera
1962. gada jūlijā viņš papildinājās itāļu valodas kursos Ļeņingradā, decembrī devās uz Romas Sv. Cecīlijas (Santa Cecilia) konservatoriju, kur 5 mēnešus stažējās pie profesora Dž. Favareto, tad 1963. gada martā kļuva par Milānas operteātra La Scala praktikantu. 1963. gada vasarā Jānis Zābers Rīgā ieskaņoja Rūdolfa āriju no Džakomo Pučīni operas “Bohēma”. Nākamajā stažēšanās posmā no 1964. gada janvāra līdz jūnijam J. Zābers Milānas operteātrī La Scala pilnveidoja vokālo prasmi pedagoga Dženaro Barras (Gennarro Barra) vadībā un iestudēja Rūdolfa lomu "Bohēmā" un Kavaradosi lomu Pučīni operā “Toska”.
Pēc atgriešanās Latvijas PSR Valsts operas un baleta teātrī Zābers 1964. gadā dziedāja Itālijā iestudētās Rūdolfa un Kavaradosi lomas (1964), tad piedalījās latviešu autoru oriģināldarbu iestudējumos — Antiņa lomā operā Arvīda Žilinska operā Zelta zirgs (1965), Oļģerta Grāvīša operās “Audriņi” (1965), “Sniegputeņos” (1967), Marģera Zariņa “Nabagu operā” (1965) un Jāņa Mediņa operā “Uguns un nakts” (1966). Vēlāk izpildīja Alfrēda lomu Džuzepes Verdi operā “Traviata” (1968), Turida lomu Pjetro Maskanji operā “Zemnieka gods” (1967), Pinkertona lomu Pučīni M-me Butterfly (1966) un Hermaņa lomu Pētera Čaikovska operā “Pīķa dāma” (1966), Klaida lomā Vitauta Klovas operā “Amerikāņu traģēdija” (1969). Zābers sniedza arī atklātus koncertus, uzstājās radiopārraidēs un piedalījās kā solists Latvijas PSR delegācijas sastāvā 1967. gada starptautiskajā izstādē EXPO Monreālā, 1968. gadā Latvijas kultūras dienās Somijā, 1969. gadā Latvijas kultūras dienās Rostokā, VDR. Par pēdējo tenora lomu Rīgas operteātrī kļuva Andrejs Hovanskis Modesta Musorgska operā “Hovanščina” 1970. gada decembrī.
1973. gada 25. martā miris no smadzeņu audzēja.
Veselības problēmas
"No 1963. gada slimniekam bijusi intensīva darba slodze. Slimojot ar gripu, strādājis un ārstējies mājas apstākļos. 1970. gadā maijā viesizrādēs Somijā augsta temperatūra un pneimonija. Oktobrī atklātas halucinācijas – spoža gaisma acīs, bijis grūti uzstāties televīzijā, decembrī gatavojies izrādei un sajutis galvas sāpes, nepatīkamu sajūtu acīs. Izmeklēts Ļeņingradas neiroloģiskajā klīnikā." - tā Līvija Kazaine, bijusī Jaunķemeru sanatorijas neiroloģijas nodaļas vadītāja. Par atklāto audzēju galvā un operāciju :"Audzējs bijis labdabīgs, bet atradies dziļi smadzenēs. Dakteris Bieziņš teica, ka lobījuši audzēju ārā, cik tik varējuši. Taču, šķiet, nav spējuši visu izņemt, jo paliek šūnas, tās strauji vairojas... Divus gadus pēc operācijas Zābers vēl nodzīvoja."
Apbalvojumi
1965. gadā J. Zāberam piešķirts Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves mākslinieka goda nosaukums.
Piemiņa
1973. gadā J. Zābera dzimtajās mājās Madonas rajona Indrānu ciema "Vecajā ceplī" pēc Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas docenta Sigizmunda Timšāna, operas solista Maigura Andermaņa un dziedātāja Māra Lukaiža iniciatīvas tika iekārtots Zābera memoriālais muzejs.
Demagoģija
Demagoģija (sengrieķu: δημαγωγός, kas burtiski nozīmē "vadīt cilvēkus") ir stratēģija, ar kuras palīdzību tiek mēģināts iegūt politisko atbalstu, varu.
Demagoģija balstās uz sabiedrības aizspriedumiem, emocijām, bailēm, kā arī citām jūtīgām tēmām. Demagoģija ir cieši saistīta ar populismu un propagandu, kur tai ir nozīmīga loma. Lai ar demagoģijas palīdzību ietekmētu cilvēkus, tiek likti lietā dažādi paņēmieni, piemēram, faktu tīša sagrozīšana, dēmonizācija, puspatiesību klāstīšana un citi. Pirmais šo terminu lietoja sengrieķu dramaturgs Aristofāns, kādā satīrā, kuru viņš bija vērsis pret demagogu Kleonu.
Rusi
Rusi (de, ru, fo vai rúsi, et, fi) ir sens apzīmējums varjagu karotāju ciltij, kas kopš 9. gadsimta dzīvoja vēlākās Krievzemes ziemeļrietumu daļā, kas vikingu hronikās saukta par Gardarīki. Daudzās valodās no šīs cilts vārda ir atvasināts mūsdienu krievu un Krievijas (is, en, uk, ru) nosaukumi.
No senākā nosaukuma rūsi 14. gadsimtā atvasināts rutēņu, vēlāk rusīnu nosaukums.
Rusu cilts pirmdzimtene
"Varjagu teorija". Rusi bija varjagu cilts, kas no 7. gadsimtā no tagadējās Zviedrijas pārcēlusies uz Baltijas jūras austrumu krastu, sākotnēji apmetoties Grobiņā pie Liepājas. Ap 750. gadu rusu cilts pārcēlusies uz Lādogas ezera krastiem, no kurienes tie gar upēm izplatījušies pa visu mūsdienu Austrumeiropu, dibinot nocietinātus pilskalnus lielo upju krastos. Seno skandināvu sāgās šī zeme tika dēvēta par "Pilskalnu zemi" — Gardarīki jeb Garðaríki no vārda Garðr“ ("pilskalns"). No vārda „garðr“ ir cēlies arī krievu vārds „gorod“ (pilsēta).
"Rūsiņu teorija". Hipotēze balstās uz vārdu "rūši" un "prūši" fonētisko līdzību un "Prūšu zemes hronikas" (Chronicon Terrae Prussiae) vēstījumu: "Visbeidzot zemē ienāca prūši: tā ir viena tauta no Ripher kalniem, kas pretim pusnaktij stiepjas no kalniem, kur sākas Tanais ūdeņi. Viņi pierunāja savus vadoņus meklēt mītnes vietu, kur nav mūžīgais sniegs. Tad viņi devās ceļā un nonāca šajā zemē, kas bija viņiem kritusi. [Redzēdami] zemes auglību, svaigās ganības un ūdeņus, viņi arī nedevās tālāk, vienbalsīgi izvēlējās sev un saviem bērniem to par mītni un nosauca zemi savas tautas Poreussen vārdā. Tā viņa līdz pat šai dienai (izņemot vienu burtu) saucas par Prūsu. Tas ir droši, ka tāda ir šīs tautas izcelsme, un, ja kāds saka, ka tas ir izdomājums, tad to vislabāk apliecina tas, ka tautas, kas dzīvo pie tā sauktajiem Ripheos kalniem, lieto tādu pat valodu kādu lieto prūši."
Ripeja kalnus pirmo reizi esot 7. gadsimtā p.m.ē. pieminējis sengrieķu dzejnieks Alkmāns kā tēlainu apzīmējumu sniegotiem kalniem pasaules ziemeļu malā (sengrieķu riphé — 'brāzmainais ziemeļvējš'). Šo nosaukumu kā apzīmējumu vieniem zināmajai pasaules ziemeļu daļai vēlāk lietojuši arī Plūtarhs, Ptolemajs un Jordāns, kas 6. gadsimtā tos lokalizēja Skitijā. Tātad 14. gadsimta sākumā rakstītajā hronikā Pēteris no Duisburgas ir balstījies uz senāku autoru rakstiem un par prūšu sākotnējo dzimteni dēvējis antīkās pasaules ziemeļu malu, kas varēja būt gan Skandināvijas, gan Urālu kalni, gan arī Karpatu kalni, kuros vēl mūsdienās mīt gucuļi jeb rusini.
Upju ceļu sistēma
Tirdzniecībai un sirojumiem rusi izmantoja jau pirms viņiem izveidoto upju ceļu sistēmu ("Ceļš no varjagiem uz grieķiem"), tomēr viņu dominēšanas laikā vairāk tika izmantots šī ceļa ziemeļu variants pa Ņevu-Lādogu-Volhovu-Lovati, nevis pa Daugavu kā iepriekšējos gadsimtos.
Dabas rezervāts
Latvijā ir četri dabas rezervāti: Teiču, Krustkalnu, Moricsalas un Grīņu dabas rezervāts.
I'm Going Slightly Mad
I'm Going Slightly Mad (Es kļūstu mazliet traks) ir otrā dziesma no grupas Queen albuma Innuendo. Tā tika radīta 1991. gada beigās un ir viena no zināmākajām grupas dziesmām.
.bd
.bd ir Bangladešas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD). Šo domēnu administrē Bangladešas Pasta un Telesakaru ministrija. Reģistrēšana ir pieejama šādiem otrā līmeņa domēniem:
Otrā līmeņa domēnus gov.bd un mil.bd var reģistrēt tikai valsts iestādes.
Brenguļu alus
No 2014. gada aprīļa ražošanā tiek izmantots arī Latvijā ražots LPKS "Latraps" miežu iesals.
Raunas Staburags
Raunas Staburags ir unikāls dabas veidojums Raunā, Raunas pagastā, Smiltenes novadā — avotu veidots saldūdens kaļķiežu atsegums. Šī objekta vecums tiek lēsts ap 8000 gadiem. Raunas Staburags atrodas Raunas ielejas labā krasta nogāzē, aptuveni 800 m augšpus autoceļa P28 tilta, aptuveni 1,5 km attālumā no Raunas centra. Šis šūnakmens veidojums ir aptuveni 3,5 m augsts un 17 m garš, tas veidojies, sūnām pārkaļķojoties kalcija karbonātu saturošajā avota ūdenī vairāku gadsimtu garumā. Šis ir vienīgais šāda veida dabas objekts Latvijā pēc Daugavas Staburaga applūdināšanas. Vieglās pieejamības un apmeklētāju nevērības dēļ Raunas Staburags ir viens no apdraudētākajiem Latvijas dabas objektiem. Avots, kas plūst pāri Staburagam, turpina to audzēt arī mūsdienās. Kraujā ir līdz 1,1 m augsta un līdz 1,3 m dziļa niša, kurā plūst nogāzē iztekošo avotu ūdeņi. Kopējais kāpņveidīgās kraujas garums ir 35 m.
Raunas Staburags ir īpaši aizsargājama dabas teritorija, ģeoloģisks dabas piemineklis, tas iekļauts Eiropas Savienības aizsargājamo dabas teritoriju tīklā Natura 2000.
Flora un fauna
Raunas Staburagā bija iespējams ieraudzīt Alpu kreimuli (Pinguicula alpina L.), kas ir nevienmērīgi izplatīta arktisko un kalnu apvidu suga Eiropā un Āzijā, tomēr pēdējo 15 gadu laikā minētā suga nav konstatēta šajā apkārtnē, par iemeslu varētu būt apmeklētāju veidotais intensīvais nomīdījums uz atseguma un tā tuvumā. Baltijas reģionā augs atrodams ļoti reti, galvenokārt Baltijas jūras salās un Skandināvijas pussalas ziemeļdaļas kalnu rajonos. Vienīgā dabiskā atradne Daugavas ielejā uz Staburaga iznīcināta 1965. gadā, izveidojot HES ūdenskrātuvi. Tiek uzskatīts, ka kreimule no Staburaga atradnes pārstādīta līdzīgās augsnēs uz saldūdens kaļķa avotu izplūdes vietās pie Priekuļiem un Raunas. Raunas atradne saglabājās līdz 20. gadsimta beigām, tomēr eksemplāru skaits bija mazs. To apdraudēja latvāņa izplatīšanās atradnes tiešā tuvumā un nomīdīšana, tūristiem apmeklējot Raunas ieleju. 21. gadsimtā vairs nav atrasta, un tiek uzskatīta par izzudušu.
Raunas Staburaga apkārtnē sastopamas retas sūnu sugas, piemēram, mainīgā avotspalve, paparžu dzīslenīte (Cratoneuron licinum) un vairzaru pellija (Pellia endiviifolia). Zīdītāji, kā piemēram bebrs un ūdrs, kā arī zivis — alata, kas iekļauta Sarkanajā grāmatā, un strauta nēģis.
Kāzas
Kāzas jeb vedības ir ceremonija, kuras laikā tiek noslēgta laulība. Dažādām tautām un etniskām grupām kāzu tradīcijas un rituāli ir atšķirīgi. Pirms kāzām vīrieti sauc par līgavaini, sievieti — līgavu, pēc kāzām viņi attiecīgi pārtop par vīru un sievu.
Senlatviešu tradīcijas un ieražas
Vissenākās sievas apņemšanas tradīcijas bija līgavas zagšana un pirkšana par naudu. Kopš 16. gadsimta šo tradīciju nomaina vedības (kāzas jeb laulības), kas ir dainās visvairāk apdziedātais mūža gods. Vedības parasti notiek rudenī, kad lauku darbi apdarīti, novākta raža; tās ilgst vismaz trīs dienas. Šim notikumam gatavojas gan līgavas, gan tautiešu piederīgie. Vedībās varēja ierasties arī nelūgti viesi, ko sauca par stāvmačiem.
Garlība Merķeļa 1798.—1799. gada darbā „Vidzemes senatne” (Die Vorzeit Livlands) otrās daļas VIII. nodaļā „Kāzu ieražas un sievu sastāvība” aprakstītas senlatviešu vedību ieražas, uzsverot to daudzveidību :
Sociālais pamats
Kāzas bija viens no svarīgākajiem latviešu zemnieku ģimenes godiem, jo iezīmēja izšķirīgu pagrieziena punktu to dzīvē — kā ekonomiskajā, tā sociālajā un emocionālajā nozīmē. Proti, zemnieka saimnieciskie pienākumi un līdz ar tiem sociālais statuss bija tieši atkarīgs no ģimenes kopdarba gan agrajā feodālismā, attīstot saimes kopsaimniecību, gan vēlāk, ejot muižas klaušās. Tāpēc bērni, it īpaši meitenes ar pūra darināšanu, tika gatavoti ģimenes dzīvei jau no agras bērnības.
Radio Skonto
Radio Skonto ir radiostacija, kas atrodas Rīgā. Savu darbību tā uzsāka 1993. gada 15. decembrī.