cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Itāļu-turku karš
Aizbildinoties ar to, ka osmaņi ierobežo itāļu kolonistu tiesības, Itālija gatavojās šīs teritorijas sagrābšanai. Tā nodrošinājās ar citu Eiropas lielvalstu atbalstu un 1911. gada 28. oktobrī iesniedza ultimātu osmaņiem, pieprasot atbildi 24 stundu laikā. Kad osmaņi ierosināja sākt sarunas, Itālija 29. septembri pieteica karu. Apmēram 45 000 liels itāļu karaspēks sasniedza Lībijas piekrasti 1. oktobrī. 2. oktobrī viņi pieprasīja Tripoles garnizona padošanos un 3. oktobrī sāka to apšaudīt no karakuģiem, kas atradās ārpus osmaņu artilērijas sasniedzamības. Osmaņi pieņēma lēmumu pamest pilsētu un 4. oktobrī itāļi to ieņēma bez pretošanās. Itāļi ieņēma vēl vairākas piekrastes pilsētas — Dernu, Bengāzī. 1911. gada 5. oktobrī Itālijas karalis pasludināja Lībiju par anektētu, ko parlaments apstiprināja 1912. gada 25. februārī.
Osmaņi uz Lībiju nesūtīja papildspēkus, un tikai nelielas brīvprātīgo grupiņas sasniedza Lībiju no Ēģiptes un Tunisijas. Lielbritānijas kontrolētā Ēģipte karā pasludināja neitralitāti, neļaujot osmaņiem nosūtīt karaspēku caur savu teritoriju. Turku virsnieki sāka apmācīt ap 40 000 lielo vietējo cilšu karaspēku. 23. un 26. oktobrī šīs vienības uzbruka, veiksmīgi nogalinot vairākus simtus itāļu kareivju. Itāļi atriebās, nogalinot ap 4000 vietējo iedzīvotāju. Pretestība drīz pavājinājās, jo vietējiem cilšu karotājiem bija jāatgriežas lauksaimniecības darbos, bet turkiem daudz svarīgāka bija situācija Balkānos. Neskatoties uz to, itāļu karaspēks pieauga līdz 100 000. Itāļi pirmo reizi modernajā karadarbībā izmantoja aviāciju bombardēšanai, bruņumašīnas un bezvadu telegrāfu.
Osmaņi bija gatavi kompromisam, taču nevēlējās zaudēt visu Lībiju. Lai piespiestu viņus uz sarunām, itāļi izvērsa otru fronti, apšaudot Beirūtu un Smirnu; okupējot turku Rodas un Dodekanesas salas 1912. gada maijā.
Līdz Pirmā pasaules kara sākumam itāļiem izdevās nodibināt kontroli pār Lībijas rietumu daļu, bet austrumos tiem joprojām pretojās sūfiju Sanusi brālība, kuru izdevās apspiest tikai Musolīni fašistiskajai Itālijai. Pirmā pasaules kara laikā itāļi koncentrējās uz karu Eiropā un pameta Lībiju novārtā.
Miera līgums
1912. gada februārī Krievija piedāvāja būt vidutājs miera sarunās, taču abas puses to noraidīja. Jūlijā Šveicē sākās miera sarunas, kas ievilkās. Pirmā Balkānu kara sākums 1912. gada 8. oktobrī spieda rast risinājumu, un 12. oktobrī Itālija izvirzīja ultimātu miera noslēgšanai. 15. oktobrī turki akceptēja noteikumus un 18. oktobrī parakstīja līgumu. Vēl 16. oktobrī sultāns oficiāli piešķīra autonomiju jau zaudētajām provincēm. Osmaņu sultāns, kā ticīgo kalifs, centās saglabāt kontroli pār musulmaņu iedzīvotājiem, kam pretojās itāļi, kas atteicās pamest Rodu un Dodekanesas salas. Itālija apņēmās maksāt vairāku miljonu kompensāciju osmaņiem.
1860. gadi
1860. gadi bija gadu desmits, kas sākās 1860. gada 1. janvārī un beidzās 1869. gada 31. decembrī.
Ultramaratons
Ultramaratons ir jebkura skriešanas sacensība, kas garāka par maratonu (42,195 kilometriem). Ultramaratonus var iedalīt divos veidos: distanču un laika ultramaratonos. Distanču ultramaratoniem dalībniekiem ir jāveic noteikta distance, bet laika ultramaratonos noteiktā laikā ir jānoskrien pēc iespējas vairāk kilometru.
50 km, 100 km, 50 jūdzes (80,4672 km) un 100 jūdzes (160,9344 km) ir biežāk sastopamās ultramaratonu distances.
Starptautiskā vieglatlētikas federācija ir noteikusi 100 km ultramaratonu par oficiālu vieglatlētikas distanci, kurā tiek fiksēti pasaules rekordi.
Pašreizējais 100 km rekordists ir Japānas sportists Takahiro Sunada ar rezultātu 6:13:33. Grieķijas sportistam Jannim Kuram pieder vairāki rekordi īpaši garos ultramaratonos, tai skaitā 24 stundu skrējienā (303,506 km) un 48 stundu skrējienā (473,495 km).
Pasaules čempionātus ultramaratona distancēs rīko Starptautiskā Ultraskrējēju asociācija (IAU).
Masami Ihara
Masami Ihara (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||122||5
Čečeni
Čečeni ir tauta, kas apdzīvo Kaukāza ziemeļu daļu un ir radniecīga citām vainahu tautām: ingušiem, baciem un Gruzijas kistiem. Lielākā daļa čečenu apdzīvo Krievijā atrodošos Čečenijas Republiku. Sevi viņi sauc par vainahiem, kas tulkojumā no čečenu valodas nozīmē "mūsu ļaudis", vai nohčiem.
Sarisa
Sarisa (el, la) ir aptuveni 4–6 metrus garš šķēps. To sāka izmantot Senajā Maķedonijā Filipa II laikos kā aizvietojumu dori šķēpam, kas bija krietni īsāks. Sarisas palielināja falangu spēku, paplašinot pret ienaidnieku vērstas ieroču rindas.
Mississippi Burning
Mississippi Burning ir 1988. gada ASV vēsturiska kriminālfilma. Filmas režisors ir Alans Pārkers. Filmā galvenās lomas atveido Džīns Hekmens, Vilems Defo, Frānsisa Makdormanda, Breds Durifs un Lī Ērmijs. Filmas notikumi ir balstīti uz pilsonisko tiesību kustības dalībnieku slepkavību Misisipi štatā 1964. gadā.
Divi FIB aģenti (Hekmens un Defo) izmeklē trīs cilvēktiesību aktīvistu pazušanu Misisipi. Abi sastopas gan ar Kukluksklanu, gan ar vietējo iedzīvotāju un policijas rasismu.
Filma saņēma dalītas kritiķu atsauksmes, īpaši izceļot Hekmena, Defo un Makdormandas aktierspēli. Filmas kopējie ienākumi bija 34,6 miljoni ASV dolāri. Mississippi Burning tika nominēta septiņām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tai skaitā labākā filma. No septiņām nominācijām, filma saņēma vienu balvu — labākais operatora darbs.
Inter+
Inter+ (ukraiņu: Інтер+) ir starptautisks Ukrainas satelītelevīzijas kanāls, televīzijas kanāla Inter starptautiskā versija. Tas ietilpst mediju konglomerātā Inter Media Group.
Kanālu piedāvā arī Latvijas kabeļoperatori.
Raidīšana
2014. gada 3. martā televīzijas kanāls sāka raidīt brīvpiekļuvē uz satelīta Astra 4A (4,8°E).
Marsels Granolers
Marsels Granolers (dzimis Barselonā, Spānijā) ir profesionāls spāņu tenisists. Augstāko vietu vienspēlēs - 19 vietu - sasniedzis 2012. gada jūlijā, dubultspēlēs - 4. vietu - 2013. gada februāri. Granoleram pieder 4 vienspēļu un 13 dubultspēļu tituli.
Inter+
Raidīšana
Kopš 2016. gada 15. oktobra TV kanāls raida platekrāna 16:9 attēla formātā.
Horodņas rajons
Horodņas rajons (uk) ir Ukrainas administratīvā iedalījuma vienība Čerņihivas apgabala ziemeļos. Robežojas ar Čerņihivas apgabala Snovskas rajonu austrumos, Menas rajonu dienvidrietumos, Čerņihivas rajonu dienvidos un Ripku rajonu rietumos, Baltkrieviju ziemeļrietumos un Krieviju ziemeļaustrumos.
Inter+
Raidīšana
No 2021. gada 1. janvāra TV kanāls pārtrauca raidīšanu Krievijā.
Marsels Granolers
Viņa brālis Žerārs Granolers arī ir tenisists.
Horodņas rajons
Rajona Kuzniču ciemā dzimis rakstnieks un reliģiskās kustības pamatlicējs Vladimirs Megrē (Владимир Мегре, 1950).
Inter+
Raidīšana
2021. gada 12. aprīlī televīzijas kanāls sāka pārraidīt augstas izšķirtspējas (HD) formātā.
Sakarā ar Krievijas iebrukumu Ukrainā telekanāls no 2022. gada 24. februāra līdz 19. aprīlim visu diennakti pārraidīja informatīvo vienoto ziņu maratonu. Ēterā nebija nekādas reklāmas.
No 2022. gada 20. aprīļa televīzijas kanāls atsāka neatkarīgu apraidi, mainot programmu režģi. Padomju un krievu filmas tika noņemtas no ētera.
Eiropas stabilitātes mehānisms
Eiropas stabilitātes mehānisms (ESM) (angļu: European Stability Mechanism) ir finansiālas palīdzības fonds eirozonas valstīm, kurš aizstās īslaicīgos Eiropas finanšu stabilitātes fondu un Eiropas finanšu stabilizācijas mehānismu. Līgums par ESM stāsies spēkā, tiklīdz to būs ratificējušas dalībvalstis, kas pārstāv 90 % kapitāla saistību (kopā 0,7 triljoni eiro), ES ir nostādījusi mērķi panākt to līdz 2012. gada jūlijam.
Latvijas Saeima 2012. gada 9. martā gandrīz vienbalsīgi ratificēja Lisabonas līgumam izdarītos papildinājumus par ESM. Latvija nav pakļauta ESM, kamēr tā nav ieviesusi eiro. Tiek paredzēts, ka pēc eiro ieviešanas Latvijai būs 5 gadu laikā jāiemaksā fondā 186 miljoni eiro, maksimālā kapitāla daļa, kas pēc pieprasījuma būtu jāiemaksā Latvijai, būs, apmēram, 1,4 miljardi eiro.
Tiesiskais pamats
Pamati ESM tika likti 2010. gadā pieņemot lēmumu par Līguma par Eiropas Savienības darbību 136. panta papildināšanu pievienojot 3. punktu ar sekojošu tekstu:
"Dalībvalstis, kuru naudas vienība ir euro, var izveidot stabilizācijas mehānismu, ko izmantos, ja obligāti vajadzīgs, lai nodrošinātu visas eurozonas stabilitāti. Jebkādas nepieciešamās finansiālās palīdzības piešķiršanai saskaņā ar šo mehānismu piemēros stingrus nosacījumus"
- Eiropadomes 2010. gada 16. un 17. decembra secinājumi, 6. lappuse
Savukārt paša ESM tiesiskais pamats izriet no Līguma par Eiropas stabilitātes mehānisma dibināšanu, kas sākotnēji tika parakstīts 2011. gada jūlijā. 2012. gada februāri tika parakstīta jauna versija, kurā bija izdarītas izmaiņas, "lai to padarītu efektīvāku".
Tiek sagaidīts, ka 2012. gada versija būs tā kas tiks virzīta ratifikācijai.
Atšķirībā no Eiropas finanšu stabilizācijas mehānisma (EFSF), kas pēc juridiskā statusa bija Luksemburgas likuma pakļautībā reģistrēta privāta firma, ESM būs subjekts "starptautiskajām tiesībām" (international law), kas izriet no Līguma par Eiropas stabilitātes mehānisma dibināšanu, kas savukārt ir pamatots uz grozījumiem Līguma par Eiropas Savienības darbību 136. pantā.
Paredzēts, ka ESM baudīs pilnīgu imunitāti no lēmumiem, kas izdarīti atsevišķu valstu likumdošanu līmenī.
Kritika
Kritiķi uzskata, ka ESM gandrīz neierobežotās pilnvaras konfliktē ar atsevišķu valstu un to likumdošanas suverenitāti.
Igaunijas tieslietu kanclers Indreks Teders, kurš lūdzis Igaunijas Augstākajai Tiesai izvērtēt ESM Līguma atbīlstību Igaunijas Konstitūcijai, izteicies, ka "[Igaunijas] parlamentam nav tik daudz pilnvaru, lai viņi lemtu par to vai Igaunijai būs 'neatgriezeniski un bezierunu kārtībā' jāiemaksā glābšanas fondā, iespējams, vairāk nekā miljards eiro uz noteikumiem, kas [pēc ESM ratificēšanas] būs atkarīgi no kādas iestādes, kura neatrodas Igaunijā." European Radio Network spriež, ka gadījumā, ja Igaunijas tiesa tomēr atzītu ESM par nekonstitucionālu, ticamākais variants Igaunijai būtu izmainīt savu konstitūciju, lai pielāgotu to ESM.
Tāpat paredzēts, ka nākotnē ESM var vienpusēji lemt par pašreiz noteiktā kapitāla apjoma izmaiņām.
Piezīmes
Zemāk dotie fragmenti ir neoficiāls tulkojums no oriģināla angļu valodā.
Zīversi
Fon Zīversi (de) ir vācbaltiešu dzimta, kas 17. gadsimtā ieceļoja zviedru Baltijas provincēs, vēlāk kļuva par lieliem zemes īpašniekiem. Dzimtas atzari izplatījās arī Krievijā, Francijā un Horvātijā. No 1798. gada viena dzimtas atzara pārstāvji ieguva mantojamu grāfa titulu. No 1777. gada līdz 1920. gada agrārajai reformai grāfu Zīversu dzimtai piecās paaudzēs piederēja Cēsu pilsmuiža un citas muižas.
Vēsture
Pēc pašas dzimtas leģendas tās saknes meklējamas Zīvershauzenē (Sievershausen) Hildesheimas bīskapijā, tagadējā Lejassaksijas zemē. Tomēr dzimtas vēsture izsekojama tikai līdz Johanam (Joahimam) Zīversam (Johann Sievers), kas 1663. gadā apprecēja Hāpsalas birģermeistara Kristiāna fon Huzena (Husen) meitu Katarīnu un 1665. gada janvārī ieguva Tallinas pilsoņa tiesības. Lielajā Ziemeļu karā (1700–1729) viņa dēli Kristiāns (1671–1729) un Joahims (1677–1753) karoja Zviedrijas armijā.
Pēc tam, kad Igauniju un Vidzemi 1721. gadā inkorporēja Krievijas Impērijas sastāvā, Zīversi kalpoja Krievijas ķeizariem un ieguva daudzus zemes īpašumus, ieskaitot Bauņu muižu pie Burtnieku ezera, Vecates muižu (1770). 1752. gadā Joahims Johanns fon Zīverss (1699–1770) un viņa brālis brīvkungs Kārlis fon Zīverss (1710–1774) tika imatrikulēti Vidzemes bruņniecībā. Kārlis fon Zīverss bija ķeizarienes Elizabetes galminieks, vēlāk diplomāts, Svētās Romas impērijas grāfs (1760), galma maršals un ģenerālis. Joahimam Johanam fon Zīversam bija 13 bērni, no kuriem Jakobs Johans fon Zīverss (1731–1808) bija viens no Katrīnas II valstsvīriem, Novgorodas gubernators un viens no Krievijas brīvās ekonomiskās biedrības izveidotājiem, Krievijas Impērijas grāfs (1798), bet Kārlis Eberhards fon Zīverss (1745—1821) cīnījās Krievu—turku karā (1768—1774) un pēc atgriešanās dzimtenē un 1777. gadā iegādājās Cēsu pilsmuižu kopā ar pusmuižām – Kārļumuižu un Jāņmuižu.
Pēteris Ķiķauka
Pēteris Ķiķauka (1886—1967) bija latviešu valodnieks. Latvijas Universitātes un Makmastera universitātes profesors Hamiltonā Kanādā. Vairāku mācību grāmatu autors, Latvijas Universitātes Centrālās bibliotēkas pārzinis (1933—1944).
Dzīvesgājums
Dzimis 1886. gadā 28. novembrī Minskas guberņā Mihanoviču dzelzceļa pārbrauktuves uzrauga Andreja Ķiķaukas (1834—1896) un viņa sievas Mades, dzimušas Lamanis, ģimenē. Pēc apmēram pieciem gadiem tēvs kļuva par dzelzceļa pārbrauktuves uzraugu pie Grīnvaldes (Vecgrīnvaldes) muižas Eglaines pagastā, tad dzīvoja dzimtas mājās Ungurmuižas, tagad Vīpes pagasta Ezerķiķaukās.
Ruskulovas muiža
Ruskulovas muiža jeb Ruskulavas muiža bija Latgales muiža tagadējā Ludzas novada Salnavas pagasta un Balvu novada Tilžas pagasta teritorijā. Muižas kungu māja atradās Salnavas pagasta Ruskulovā. Pēc 1920. gada agrārās reformas Ruskulovas muiža tika sadalīta 1588 vienībās 15 949 ha kopplatībā.
Pēteris Ķiķauka
Dzīvesgājums
Mācījās Jēkabpils pilsētas skolā, 1902. gadā kā eksterns nokārtoja gala eksāmenus, strādāja par telefonistu Aleksandra augstumu (Александровская высота) un Mīlgrāvja (Мюльграбен) dzelzceļa stacijās (1904—1913). 1913. gada pavasarī nokārtoja ģimnāzijas beigšanas eksāmenu un studēja klasisko filoloģiju Tērbatas Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātē, 1917. gadā ieguva senklasiskās filoloģijas kandidāta grādu, aizstāvot darbu "Par senatisko izrunu". Pēc univesitātes evakuācijas 1917. gadā Ķiķauka devās bēgļu gaitās uz Novijoskolu (Новый Оскол) Kurskas guberņā, kur strādāja par latīņu valodas skolotāju, 1919. gadā kļuva par evakuētās Tērbatas Universitātes Mākslas kabineta asistentu Voroņežā.
Ruskulovas muiža
Mūsdienās apskatāms Ruskulovas muižas parks ar simtgadīgu lapegļu aleju, kas ir regulārā plānojuma parks 2,7 ha platībā. No pakalna, kurā saglabājušās senas vējdzirnavu drupas, paveras skaists skats uz plašu apkārtni. Bijušajā Ruskulovas muižas centrā vēl saglabājušās muižas saimniecības ēkas un to drupas.
Pēteris Ķiķauka
Dzīvesgājums
Pēc profesora E. Felsberga meitas Lūcijas Bērziņas (1907—1999) atmiņām: "Pārējās istabas mūsu mājā apdzīvoja vieninieki. [..] Vienā no šīm istabām ilgu laiku dzīvoja mana tēva toreizējais asistents Pēteris Ķiķauka, kas vēlāk, Latvijas patstāvības gados, bija mūsu universitātes filoloģijas fakultātes profesors. Pēteris Ķiķauka toreiz bija ļoti šarmants jauns zinātnieks, kam bija apbrīnojamas zināšanas grieķu literatūras vēsturē un sengrieķu valodā. Ķiķauka dzīvoja dzīvi, kam nebija nekāda sakara ar pārmaiņām, kas risinājās viņa apkārtnē. Krievu revolūcija un pilsoņu kara briesmas viņu it kā nemaz neskāra. Viņa dzīve ritēja pret senās Grieķijas fonu. [..] Ķiķauka bija viens no nepraktiskākajiem cilvēkiem, ko savā mūžā esmu redzējusi. Es nezinu, kā viņš grūtajos laikos mācēja sagādāt sev pārtiku, bet, kā visi nepraktiski ļaudis, viņš kādreiz mācēja tikt galā labāk par citiem. [..] Dzīvojot viens pats un ar vārīšanu daudz nenodarbojoties, viņš bieži palika bez pusdienām. Beidzot tika norunāts, ka pusdienas viņš varot ēst kopā ar mums. Vienīgās grūtības bija tās, ka Ķiķauka bija veģetārietis un gaļu nelietoja nemaz. [..] Pārmetumos mātei nebija bieži jāklausās, jo gaļas toreiz nebija daudz, mēs paši to reti patērējām un gribot negribot mēs visi ar laiku kļuvām par veģetāriešiem".
Pēc Deņikina armijas sakāves 1919. gada rudenī Ķiķauka devās bēgļu gaitās uz Ukrainas dienvidiem, kur no 1919. gada novembra līdz 1921. gada aprīlim strādāja par skolotāju Sartanas grieķu pamatskolā pie Mariupoles. Pēc atgriešanās Latvijā 1921. gada vasarā P. Ķiķauku ievēlēja par Latvijas Universitātes klasiskās filoloģijas jaunāko, 1923. gadā par vecāko docentu. Viņš docēja grieķu valodas elementāro kursu un grieķu literatūru. 1924. gadā Universitātes komandējumā viņš brauca uz Grieķiju, bet ceļā apstājās Parīzē un kādu laiku Sorbonas universitātē klausījas lekcijas. 1927. gadā viņš saņēma Latvijas Kultūras fonda prēmiju par darbu "Par grieķu metriku un grieķu gramatiku". 1931. gadā P. Ķiķauku ievēlēja par Latvijas Universitātes klasiskās filoloģijas profesoru pēc franciski uzrakstītās doktora disertācijas "Grieķu monodiskās dzejas pantmēri" (Mètres de la poésie grecque monodique) aizstāvēšanas. 1933. gada novembrī Latvijas Universitātes Bibliotēkas komisija profesoru P. Ķiķauku ievēlēja par Latvijas Universitātes Centrālās bibliotēkas tehnisko vadītāju, bet 1935. gada 6. februārī par Latvijas Universitātes Centrālās bibliotēkas pārzini. 1937. gadā viņu iecēla par Pareizrakstības komisijas locekli un viņš devās ;arzemju komandējumā uz Sorbonas universitāti, tad caur Itāliju uz Grieķiju, kur sengrieķu valodā nolasīja Latvijas Universitātes delegāta uzrunu Atēnu Universitātes 100 gadu pastāvēšanas svinībās. Pēc E. Bleses atmiņām, "P. Ķiķauka ir viens no klusākiem, bet visai dziļiem un nopietniem mūsu Universitātes darbiniekiem. ..Viņš laikam gan ir vienīgais cilvēks Latvijā, kas pilnīgi brīvi var rakstīt un runāt senajā grieķu valodā. Arī pats savā dzīves uztverē viņš ir īsts klasiskā gara cilvēks, kas nejaucas iekšā lielajā pūli, bet nosvērtā, harmoniskā dvēseles saskaņā no mūžības viedokļa ar patstāvīgu kritisku skatu novēro apkārtējās pasaules parādības."
Ruskulovas muiža
Vēsture
1980. gadu beigās blakus vecajām muižas saimniecības ēkām uzbūvēja trīs dzīvojamās mājas mežstrādniekiem, kas strādāja Ruskulovas mežsaimniecībā, kas šeit darbojās līdz 2000. gadam. Parkā saglabājušās vējdzirnavu drupas un dižkoki.
Pēteris Ķiķauka
Dzīvesgājums
Pēc Kanādas universitātēs pieņemtās kārtības Ķiķauka 65 gadu vecumā bija spiests pensionēties un dzīvot dēla valodnieka T. Ķiķaukas ģimenē un abu dēlu apgādībā. Bija Stokholmas izdevniecības "Trīs zvaigznes" starpnieks Latvju enciklopēdijas un "Latviešu literatūras" izplatīšanā Kanādā.
Miris 1967. gada 6. augustā Bērlingtonā (Burlington) pie Hamiltonas, apglabāts Vudlendas (Woodland Cemetery) kapsētā.
Darbi
Vairāk nekā 150 darbi par grieķu mitoloģiju un literatūru, kā arī par sengrieķu dzejas metrikas jautājumiem. Vairāki raksti tika veltīti plašākiem valodas jautājumiem, reizēm oponējot valodniekam J. Endzelīnam. P. Ķiķauka publicēja daudz rakstu žurnālā "Latvijas jaunatne", laikrakstos "Brīva Zeme", "Burtnieks", "Rīgas Ziņas" un "Latvis". Atsevišķā grāmatā iznāca P. Ķiķaukas "Grieķu gramatika" 2 daļās (1926—1934). 1937. gadā iznāca grāmata "Piezīmes par dažiem latviešu valodas labojumiem", bet 1944. gadā Rīgas Universitātes apgādā tika publicēts fundamentālākais P. Ķiķaukas darbs — 672 lpp. biezā mācību grāmata "Grieķu literatūras vēsture":
1936. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti 1936. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieki. Šīs bija IV ziemas olimpiskās spēles. Tās notika Vācijas pilsētā Garmišā-Partenkirhenē, no 1936. gada 4. līdz 15. februārim. Kopā spēlēs piedalījās 646 sportisti no 28 Nacionālajām Olimpiskajām komitejām (NOK). Šajās olimpiskajās spēlēs medaļas tika pasniegtas 17 disciplīnās, 8 sporta veidos.
Kastaņas
Kastaņas (Castanea) ir dižskābaržu dzimtas ģints koki. Šo koku augļi tiek saukti par kastaņiem. Šie koki pārsvarā aug mērenā klimata reģionos Ziemeļu puslodē. Kastaņu ģintī ietilpst astoņas vai deviņas lapu koku un krūmu sugas, taču plašāk izplatītas ir četras sugas:, , un. Kastaņas var izaugt 10—60 metru augstumā. Svaigi kastaņu augļi satur 180 kalorijas (800 kJ). Šie ir vienīgie "rieksti", kas satur C vitamīnu.
1936. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieku uzskaitījums
Atšķirībā no iepriekšējām Olimpiskajām spēlēm 1932. gadā kalnu slēpošanā piedalījās gan vīrieši, gan sievietes. Tika rīkoti arī divi demonstāciju sporta veidi — militārā patruļa un aisštoks. Vēlāk demonstrāciju sporta programmā tika pievienots arī biatlons. Šajās spēlēs piedalījās gan vīrieši, gan sievietes un pirmo reizi sievietes varēja piedalīties ne tikai daiļslidošanā, bet arī kalnu slēpošanā.
Kastaņas
Sugas
Kastaņas ģintī ir iekļautas šādas sugas:
Džons Turturo
Džons Maikls Turturo (en, dzimis ) ir amerikāņu aktieris, režisors, producents un scenārists.
Turturo ir piedalījies vairāk nekā 60 filmās, bieži sadarbojoties ar brāļiem Koeniem, Ādamu Sendleru un Spaiku Lī. Savu aktiera karjeru sācis 80. gados. Slavu iematojis ar neatkarīgo filmu Five Corners (1988). Vēlāk piedalījies Spaika Lī filmā Do the Right Thing (1989), kā arī brāļu Koenu filmās "Millera krustceles" (Miller's Crossing, 1990) un "Bārtons Finks" (1991), par ko viņš saņēma labākā aktiera balvu Kannu kinofestivālā.
Piedalījies arī tādās filmās kā "Naudas krāsa" (1986), "Savādā spēle" (1994), "Lielais Lebovskis" (1998), "O, brāl, kur tu esi?" (2000), "Dīdsa kungs" (2002), "Dusmu terapija" (2003), "Kas tikko notika" (2008), "Transformeri 3: Mēness no otras puses" (2011) un "Transformeri: Pēdējais bruņinieks" (2017).
Kā režisors veidojis filmas Mac (1992), Illuminata (1998) un "Mīla un cigaretes" (Romance & Cigarettes, 2005).
Aleksandrs Polubiņskis
Aleksandrs Polubiņskis (, miris pirms 1608. gada) bija Lietuvas lielkņazistes valsts un militārais darbinieks. Valmieras un Trikātas stārasts, Siguldas un Vilkijas pārvaldnieks. Navahrudakas kastelāns no 1586. gada. Viens no Lietuvas lielkņazistes militārajiem līdereim Livonijas kara laikā, kur karoja no kara sākuma 1560. gadā, būdams Nikolaja Radvila Rudā tiešā pakļautībā. Karoja pret krieviem un zviedriem, tai skaitā 1569. gadā ieņemdams Izborskas cietoksni. Cīnījās arī pie Cēsīm, Alūksnes, Pērnavas, Kokneses, Tartu 1577. gadā, krieviem ieņemot Valmieru, krita gūstā, tomēr 1578. gadā no gūsta tika atbrīvots.
Toms Kilburns
Izglītība un pētījumi
Kilburns ir dzimis Devsburijā, Jorkšīrā, kur viņš apmeklēja Vīlvraitas zēnu klasisko ģimnāziju. Vņš mācījās Sidneja Saseksa koledžā Kembridžā matemātikas bakalaura programmā, tā tika saīsināta uz diviem gadiem Otrā pasaules kara dēļ. Pēc koledžas absolvēšanas Kilburnu nestandarta slepenā darbā pieņēma Č. P. Snovs, un viņš nonāca elektronikas iznīcinātājkursā, pirms tika norīkots darbā Telekomunikāciju izpētes nodaļā Malvernā, lai izstrādātu radarus Frederika Kalanda Viljamsa vadībā.
Kilburna darbs kara laikā modināja viņā entuziasmu attiecībā uz elektroniskajiem datoriem. Tajā laikā galvenais tehniskais šķērslis to attīstībai bija tas, ka nebija nekādu praktisku līdzekļu, kā uzglabāt datus un komandas. Kilburnam un Viljamsam sadarbojoties, tika izveidota atmiņas ierīce, kuras pamatā bija katodstaru elektronu lampa, kuru nosauca par Viljamsa-Kilburna elektronu lampu. Patents tika pieteikts 1946. gadā.
1946. gada decembrī Viljamss pieņēma Mančestras elektrotehnikas vadītāja amatu un norīkoja Kilburnu darbā no Malvernas pie sevis. Abi kopā viņi attīstīja savu izveidoto atmiņas iekārtu. 1948. gadā Kilburns to prakstiski testēja, uzbūvējot maza apjoma eksperimentālo mašīnu, kas 1948. gada 21. jūnijā kļuva par pirmo programmu glabājošo datoru, kurš pats varēja palaist programmu.
Sava darba dēļ Mančestrā viņš saņēma doktora grādu un bija paredzējis atgriezties Malvernā. Viljamss pārliecināja viņu palikt, lai universitātes sadarbības projektā attīstītu Ferranti Mark 1 — pasaules pirmo komerciālo datoru. Nākamos trīs gadu desmitus viņš vadīja viena Mančestras datora attīstību pēc otra, tai skaitā Atlas un MU5.
Savas karjeras laikā Mančestras Universitātē Kilburns piedalījās datorzinātnes skolas dibināšanā, 1964. gadā kļūstot par pirmo departamenta vadītāju. Viņš strādāja arī kā dekāns zinātņu fakultātē (1970—1972) un kā kanclera vietnieks universitātē (1976—1979).
Zeļķu tilts
Zeļķu tilts ir dzelzceļa tilts pār Daugavu, kas atrodas Jēkabpils novada Krustpils pagastā Zeļķos. Atrodas aptuveni 7 km attālumā no Jēkabpils, dzelzceļa līnijā Jelgava—Krustpils. Mūsdienās tam nav brīvas pieejas, jo tilts tiek apsargāts. Pāri tiltam notiek tikai kravas vilcienu satiksme, pasažieru vilcieni šeit kursē īpašos gadījumos (dzelzceļa līnijas Rīga—Krustpils remonta laikā vai arī speciālie vilcieni).
Toms Kilburns
Apbalvojumi un godalgas
Kilburns saņēma ļoti daudz balvu, tai skaitā: Viņa nominācijā Karaliskajai Sabiedrībai ir rakstīts:
Zeļķu tilts
Vēsture
Tilta būvniecība bija jau ieplānota pēc 1901. gada, kad tika sākta Maskavas—Ventspils—Ribinskas dzelzceļa izbūve. Jēkabpilieši, vēlēdamies ekonomisku uzplaukumu, vēlējās būvēt tiltu pāri Daugavai pretī Jēkabmiestam, lai dzelzceļš šeit varētu šķērsot upi, bet šī iecere tad neīstenojās, jo projektētāji bija prasījuši "kukuli", kura summa toreiz izrādījusies nesamaksājama. Tāpēc inženieri, spītējot pilsētas galvu skopumam, ieplānoja dzelzceļa tiltu citā vietā, pie Zeļķiem. Pēc citiem avotiem "kukuli" samaksājuši Jēkabpils un Krustpils pārceltuvju turētāji, lai tilts neatņemtu pārceltuvju īpašniekiem peļņu. Satiksmi pār tiltu atklāja 1903. gadā. Pirmā pasaules kara laikā krievu karaspēks tiltu uzspridzināja, tas tika atjaunots un atklāts no jauna 1930. gadā. Šis tilts bija paredzēts kā dzelzceļa satiksmei, tā arī gājēju un pajūgu vajadzībām. Otrā pasaules kara laikā, krievu karaspēkam atkāpjoties, tika uzspridzināts tilta viens posms — ferma, bet, atkāpjoties vācu armijai 1944. gada vasarā, tiltu uzspridzināja no jauna. Atgriežoties Sarkanajai armijai, tika uzcelts pagaidu koka tilts. 1947. gadā atklāja satiksmi pār pašreizējo metāla konstrukciju tiltu, kas paredzēts tikai dzelzceļa satiksmei.
Toms Kilburns
Apbalvojumi un godalgas
"Mančestras Universitātes datorinženierijas profesors. Viņš bija inženierijas pionieris universālā elektroniskā ciparu datora izstrādē un ir devis lielu ieguldījumu straujajai attīstībai, kas ir notikusi pēdējo 15 gadu laikā šajā jomā. Viņa ieguldījums aptver visu no vispārīgas sistēmas projektēšanas līdz pat izgudrojumiem liela ātruma shēmās, lai apmierinātu attiecīgās vajadzības. Viņa pēdējā mašīna "Atlas" ļoti iespējams šobrīd ir vismodernākā visā pasaulē. "
Privātā dzīve
1943. gadā Kilburns apprecēja Irenu Meirsdeni, viņi uzaudzināja dēlu un meitu.
Kilburns regulāri pavadīja brīvdienas kopā ar ģimeni Blekpūlā, bet viņš vienmēr atgriezās uz Manchester United futbola kausa izcīņas čempionāta pirmo sezonas spēli. Viņš devās pensijā 1981. gadā un nomira Mančestrā no pneimonijas pēc vēdera operācijas.
Cujoši Kitadzava
Cujoši Kitadzava (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||58||3
Hāfizs al Asads
Hāfizs al Asads (ar, Ḥāfiẓ al-ʾAsad, dzimis, miris ) bija Sīrijas valstsvīrs, politiķis un militārpersona, no 1971. līdz 2000. gadam bija Sīrijas prezidents. Viņš ir bijis arī Sīrijas premjerministrs (1970—1971), Arābu sociālistiskās atdzimšanas partijas (Sīrijas nodaļas) ģenerālsekretārs (1970—2000), Sīrijas aizsardzības ministrs (1966—1972) un ģenerālis. Viņa prezidentūras laikā Sīrijā tika nostiprināta stabilitāte un valstij pieauga loma Tuvo Austrumu reģionā.
Biogrāfija
Hāfizs al Asads ir dzimis nabadzīgā alavītu ģimenē, Kardāhā (mūsdienu Sīrijas rietumos). 1946. gadā kā studentu aktīvists kļuva par Arābu sociālistiskās atdzimšanas partijas biedru. 1952. gadā iestājās Himsas Militārajā akadēmijā, trīs gadus vēlāk kļūstot par gaisa spēku pilotu.
1963. gadā Hāfizs al Asads piedalījās valsts apvērsumā, kā rezultātā Sīrijā pie varas nonāca Arābu sociālistiskās atdzimšanas partija. Tā rezultātā Hāfizs al Asads kļuva par Sīrijas Gaisa spēku komandieri. Pēc trim gadiem piedalījās 1966. gada valsts apvērsumā, kurā no valdības tika gāzta atdzimšanas partijas dibinātāji un viņu vietā stājās ģenerālis Salahs Džadīds, bet Hāfizs al Asads kļuva par Sīrijas aizsardzības ministru. 1970. gada beigās kļuva par Sīrijas premjerministru. 1971. gadā tika ievēlēts par Sīrijas prezidentu.
Hāfizs al Asads vienpersoniski vadīja valsti, sākotnēji kā padomdevēju uzklausot savu brāli Rifatu al Asadu. 1983 un 1984. gadā Hāfiza veselības stāvokļa pasliktināšanos brālis centās izmantot, lai pārņemtu varu valstī, bet tas viņam neizdevās, un Rifats tika izraidīts no Sīrijas. Kā nākamais pēctecis tika izvēlēts Hāfiza vecākais dēls Bāsils al Asads, bet 1994. gadā viņš gāja bojā autoavārijā. Pēc tam par pēcteci tika izvēlēts jaunākais dēls Bašārs al Asads, kas kļuva par Sīrijas prezidentu pēc Hāfiza al Asada nāves 2000. gadā.
Into the Rush
Into the Rush ir amerikāņu grupas 78violet debijas studijas albums. Tas tika izdots sadarbībā ar Hollywood Records. Albumā ir iekļautas 14 kompozīcijas, no kurām divas iznākušas arī kā singli. Albuma deluxe izdevums tika laists klajā 2006. gada 8. augustā. Albums saņēma galvenokārt pozitīvas kritiķu atsauksmes. 2006. gada martā tas tika sertificēts ar zelta disku.
Safari parks "Taigans"
Safari parks "Taigans"(ru) ir privāts lauvu parks, ar lielāko plēsēju kolekciju Eiropā. Atrodas Krimā, Bilohirskas rajonā un Taiganas ūdenskrātuves krastos. Parka teritorija ir 32 hektāri, no kuriem aptuveni 20 hektāri ir atvēlēti lauvu safari parkam, bet pārējie - stacionāram zoodārzam un bērnu mājdzīvnieku zoodārzam.
Parkā brīvi dzīvo apmēram 60 lauvas, tostarp reti sastopamās baltās lauvas. Taigana safari parks ir vienīgais Eiropā, kurā vienlaikus ir gan baltās lauvas no Dienvidāfrikas, gan baltie Bengālijas tīģeri, gan aptuveni desmitā daļa Amūras tīģeru dabiskās populācijas.
Safari parka dibinātājs Oļegs Zubkovs (ir arī Jaltas zoodārza "Skazka" direktors).
Zooloģiskā kolekcija
"Taigana" galvenie iemītnieki ir lauvas, tīģeri un citi lieli kaķi. Pašlaik parkā dzīvo aptuveni 60 pieauguši lauvas un 40 tīģeri, neskaitot mazuļus. Turklāt "Taigana" kolekcijā ir arī jaguāri, leopardi, pumas un lūši. Dzīvnieki Taigana parkā ir no Krievijas, Eiropas un Āfrikas zoodārziem.
Papildus lauvām un tīģeriem parkā var redzēt bizonus, jakus, ziloņus, žirafes, lemurus, degunlācīšus, jenotus un daudzus citus dzīvniekus. Parka teritorijā atrodas arī Putnu māja, kurā daļa putnu atrodas iežogojumos, bet daļa brīvā turēšanā ar iespēju tos samīļot vai pabarot. Putnu mājā cita starpā dzīvo rozā flamingi, kas šādos parkos un zoodārzos sastopami diezgan reti.
Parkā dzīvojošie dzīvnieki ik dienu apēd vairāk nekā 3,5 tonnas barības, no kurām 1,2 tonnas ir gaļa, pārējā daļa ir cita veida barība.[8] Taigana safari parka plēsēju barošanas izmaksas ir aptuveni 165 miljoni rubļu gadā.
Parka infrastruktūra
Parka infrastruktūrā ietilpst viesnīca, vairākas kafejnīcas, konferenču telpas, atrakcijas, suvenīru veikali, speciālās dzīvnieku barības tirdzniecības vietas. Ekskursijas parkā tiek organizētas ar elektromobiļiem un velorikšām, pārvietošanās parkā ar parastajām automašīnām ir aizliegta. Vasarā no parka izlido privāts helikopters Robinson Raven I, ar kuru var izlidot pa apkārtni vai aizlidot uz "Skazka" zoodārzu Jaltā.
IV Vispārējie latviešu Dziesmu un Mūzikas svētki
IV Vispārīgie latviešu Dziesmu un Mūzikas svētki notika 1895. gada 15.—18. jūnijā (27.—30. jūnijā pēc jaunā stila) Jelgavā. Tie ir vienīgie Vispārējie latviešu Dziesmu svētki, kas notikuši ārpus Rīgas. Tos rīkoja Jelgavas Latviešu biedrība, rīcības komitejas priekšgalā atradās advokāts Jānis Čakste. Par virsdiriģentiem bija uzaicināti Andrejs Jurjāns, Jānis Kade un Ernests Vīgners, bet par goda diriģentiem Jānis Bētiņš un Indriķis Zīle.
Tikai divas nedēļas pirms svētku sākuma Kurzemes gubernators Dmitrijs Sverbejevs (Свербеев) piepeši atsauca Krievijas Impērijas iekšlietu ministrijas izdoto atļauju, motivējot rīcību ar dažiem holēras gadījumiem Ilūkstes apriņķī. Jānis Čakste nekavējoties devās uz Pēterpili, kur ar Visendorfa starpniecību pārliecināja iekšlietu ministru, ka svētki vairs nav atceļami, un dabūja jaunu atļauju, ar ko gubernatora Sverbejeva atsaukums bija anulēts.
Tā kā svētkos bez dziedātājiem, kuru bija pieteicies 5208 cilvēku (vēlāk gan viņu skaits samazinājās zem 3000), ņēma dalību ap 200 lauku mūziķu (14 stīgu un 8 pūtēju orķestru) tos nosauca par latviešu dziesmu un mūzikas svētkiem. Svētku himnas sacerēšanai bija izsludināta sacensība un godalgu ieguva A. Jurjāns ar savu dziesmu "Līgojat, līgsmojat", ar apakštitulu "Kurzemes simtgadu gaviļu svētku dziesma". Visos trīs koncertos kopā bija ap 45 000 klausītāju.
Svētku ēka
Svētku ēka netālu no Jelgavas dzelzceļa stacijas bija celta pēc arhitekta Konstantīna Pēkšēna projekta un kā slēgta celtne tā bijusi toreiz lielākā koka konstrukcija pasaulē. Svētku centrālai norises vietai Jelgavas latviešu biedrība bija dabūjusi plašu laukumu ārpus pilsētas pretim Katoļu ielai Šauļu šosejas malā aiz Annas vārtiem, kur pašlaik ir Jelgavas Sv. Jāņa evaņģēliski luteriskā baznīca. To paredzēja 5000 dziedātāju un 25 000 klausītāju izvietošanai ar 15 000 sēdvietām. Arhitektūrā visumā daudz neatšķiroties no iepriekš Jāņa Baumaņa veidotajām ēkām, Pēkšēna svētku ēka toties izcēlās izmēros: tās platums sasniedza 240, bet garums — 500 pēdas, tātad ēkas platība bija 120 000 kvadrātpēdas vai par vienu piektdaļu lielāka nekā III dziesmu svētku ēkai. Tomēr koru redzamību un kopainu traucēja vairāk kā 1000 kolonnas, tāpat trūcīgs bija apgaismojums, ko nācās pastiprināt mākslīgi. Pēkšņi uznākušo lietavu dēļ Jānis Čakste iepriekšējā vakarā no Rīgas pārsūtīja vagoniem jumta papes un mobilizēja visus Jelgavas strādniekus, lai līdz garīgo dziesmu koncerta sākumam pārklātu milzu ēkas jumtu.
Programma
Jau 1894. gada otrā pusē sastādīja svētku galīgo programmu. Tajā, himnas ieskaitot ietilpa 30 kordarbi, ko iespieda divdaļīgā krājumā, kas nāca klajā tā paša gada beigās. Garīgajā koncertā no 10 dziesmām tikai 2 bija latviešu kompozīcijas, bet laicīgajā 12 no 17. Instrumentāli-vokālā koncerta programma sastāvēja no 16 numuriem, pie kam orķestrs atskaņoja sekošus latviešu skaņražu darbus: A. Jurjāna "Ačkupu" un "Latvju tautas brīvlaišanu", J. Jurjāna "Jubilejas maršu" pūtēju orķestrim un J. Vītola "Valse grotesque". "Dziesmu karā" komisija godalgoja 13 korus.
Norise
Jelgavas dziesmu svētku norises plāns bija līdzīgs III dziesmu svētku plānam ar trim lieliem koncertiem centrā, ko savukārt ievadīja atsevišķs atklāšanas akts, tā ka visa svētku norise aizņēma četras dienas no 1895. gada 15. līdz 18. jūnijam, kas iekrita pēdējā nedēļas nogalē pirms Jāņiem.
Atklāšana
Svētku svinīga atklāšana notika ceturtdien, 15. jūnijā. Lietus dēļ koru gājiens nosebojās, un akta pirmā daļa bija īsa. Tajā atklāšanas runu teica svētku komitejas priekšnieks Čakste, iecerēto nākotni simbolizēdams dziesmu garā, kas "latvju tautā vēl arvien atrod mīļu mājas vietu" un ko "nespēj iznīcināt nedz laika grūtumi un aukas, nedz cilvēku nelabvēlība." Čakstem ar īsiem apsveikumiem sekoja vēl koru pārstāvji, pēc kam izcilā notikuma atcerei dziedātāji koru karogkātos iedzina pa sudraba naglai ar tajā iegravētu svētku datumu un vietu. Kā pārsteigums nāca ziņa, ka aktā vēlas runāt arī no Rīgas ieradies Rīgas pareizticīgo arhibīskaps Arsēnijs Brjancevs, kas bija pazīstams ka dedzīgs Baltijas pārkrievošanas piekritējs. Kora virsdiriģents Vīgneru Ernests, augstos viesus apsveica ar Krievijas Impērijas himnu. Atnācēji nostājās piemērotā attālumā no tribīnes un godbijīgi noklausījās dziedāšanā, un, sākumā arī paši aplaudēdami, prasīja atkārtojumu. Kad himna bij trīs reizes nodziedāta, sāka neatlaidīgi plaudēt latviešu studenti un atkal kori trīs reizes nodziedāja himnu. Bet joprojām publika ar nerimstošiem aplausiem prasīja vēlreizēju atkārtojumu. Starpbrīdī, kamēr plaudētāji no jauna iedarbīgi prasīja atkārtojumu, arhibīskaps Arsēnijs uzkāpa katedrā, nostājās blakus diriģentam un sāka ar to runāt, bet Vigners turpināja vicināt savu diriģenta zizli, un dziedātāji neizpratnē par to, kas īsti notiek, turpināja dziedāt. Arhibīskaps Arsēnijs, redzēdams, ka viņš ar Vīgneru netiek galā, pameta krustu dziedātāju virzienā, nokāpa no katedras, devās pie gubernatora un pārējiem un atstāja svētku ēku. Vakarā paredzēto gājienu uz Jelgavas pili sliktā laika dēļ vajadzēja atcelt, un tā šī "serenāde" 1895. gadā nenotika.
Laicīgo dziesmu koncerts
Laicīgais koncerts notika sestdien, 17. jūnijā un to pēc lietus pierimšanas apmeklēja ap 15 — 20 000 klausītāju. Šī koncerta programma, salīdzinot ar iepriekšējo, bija krietni plašāka:
Goda mielasts un balle
Tradicionālais goda mielasts notika svētku trešās dienas vakarā pēc laicīgā koncerta, un uz to bijušas izpirktas ap 1300 galda kartes. Šai mielastā runāja Jelgavas Latviešu biedrības priekšnieks Jānis Čakste, Rīgas Latviešu biedrības priekšnieks Frīdrihs Grosvalds, Jānis Bētiņš, Aleksandrs Vēbers u. c, izceļot dziedātāju, rīkotāju un tās preses daļas nopelnus, kas veicināja svētku sarīkošanu un norisi. Neraugoties uz pretpropagandu, dziesmu svētki pierādījuši, ka vienprātība latviešos nebūt nav zudusi un ka "tur, kur to prasa vispārējs labums, netiek žēloti ne pūliņi, nedz nauda." Mielastā klāt bija arī somu profesors Mikola, kurš izteicās, ka pat somi, būdami labvēlīgākā situācijā nekā latvieši, tādus svētkus vēl nespēj sarīkot. Kurzemes vicegubernators Muravjevs pieminēja, ka viņu īpaši pārsteigusi lielā disciplīna, kādu pie krieviem šādā ļaužu saplūdumā grūti iedomāties. Līksmo noskaņojumu cēla vēl Vīgneru Ernesta un dziedātājas Malvīnes Grīnbergas vadītā apdziedāšanās, kam sekoja līdz vēlam rītam ieilgušā svētku balle.
Instrumentāli vokālais koncerts
Svētku pēdējam koncertam svētdien, 18. jūnijā, pēc III dziesmu svētku parauga bij izvēlēta instrumentāli vokāla programma:
Koncertu noklausījās ap 15 000 klausītāju.
Koru kari
Sacensībā piedalījās 16 jauktie un 6 vīru kori, un tos izvērtēja īpaša 12—13 vīru komisija, godalgojot sekojošas vienības:
Dalībnieki
Pēc 1893. gada pirmā aicinājuma Jelgavas Latviešu biedrības avīzē "Tēvijā" sākās strauja koru pieteikšanās, kulminācijas brīdī svētkiem pieteicās 203 kori ar 5208 dziedātājiem, 2107 dziedātāji bija vidzemnieki, tā apgāžot iepriekšējos minējumus, ka uz Jelgavu brauks vienīgi kurzemnieki. 9 kori bija pieteikušies no Latgales un citiem Krievijas Impērijas latviešu centriem un kāds dubultkvartets pat no Ņujorkas latviešu emigrantiem. Šie skaitļi vēlāk gan samazinājās, jo nobirums šoreiz bija prāvāks nekā agrākās reizēs, taču ar visu to IV dziesmu svētki palika lielākie visu līdz Pirmajam pasaules karam notikušo vispārējo svētku vidū: apaļos skaitļos rēķinot, Jelgavā ieradās 160 — 170 kori ar apmēram 4000 dziedātājiem. Bez tam svētkiem bija pieteikušās vēl 14 stīdzinieku un 8 pūtēju vienības, kopā dodot ap 200 orķestrantu. Pēdējos mēģinājumos lauku orķestrantiem nāca talkā vēl pāri par 30 profesionālu mūziķu, kā, piemēram, vijolnieks Ozols, timpānists P. Jurjāns un J. Vītols kā altists u. c. jaunāki mūziķi vai toreizējie mūzikas studenti. Tā izskaidrojams, ka samērā paraibais orķestris veica darbu diezgan sekmīgi, pie kam šāds pašu, kaut vienai reizei sastādīts orķestris, bija izcils notikums nacionālā ziņā.
Abavas iela (Liepāja)
Abavas iela ir iela Liepājā. Tā atrodas blakus A9 autoceļam, netālu no pilsētas austrumu robežas. Ielas garums ir aptuveni 178 m un to klāj grants segums.
Ramļēni
Ramļēni (agrāk — Ramuļīni) ir apdzīvota vieta Madonas novada Sausnējas pagastā. Izvietojusies pagasta dienvidaustrumos Pērses krastos pie autoceļa V917 3 km no pagasta centra Sidrabiņiem, 33 km no novada centra Madonas un 127 km no Rīgas.
Sidrabenia
Sidrabenia bija 1927. gadā Kauņā dibinātā latviešu studentu korporācija. Tās krāsas bija: sarkans-balts-zaļš. Devīze: Draugam, zinātnei, tēvijai.
Tās nosaukums ir senās zemgaļu Sidrabenes zemes latinizēta forma.
Biedri
Korporāciju dibināja Vītauta Dižā universitātē studējošie latviešu tautības studenti. Tā kā latviešu studentu skaits Kauņā bija salīdzinoši niecīgs korporācija bija spiesta pārtraukt savu aktīvo darbību. Līdz 1940. gadā korporācijā bija uzņemti ap 50 biedri. Trimdā kopējais biedru skaits sasniedza 70 cilvēkus.
2007. gadā visā pasaulē apzināti 3 biedri, līdz ar to Sidrabenia tiek uzskatīta par aktīvo darbību izbeigušu, lai gan oficiāla lēmuma par to nav.
Pazīstamākie sidrabeņi bija: virsnieks un trimdas sabiedriskais darbinieks Vilmārs Kukainis, mācītājs Jānis Kalvāns. Goda filistri: ģenerāļi Oskars Dankers, Jānis Priede, Voldemārs Skaistlauks, diplomāts Ludvigs Sēja. Par varonību Latvijas brīvības cīņās 5 sidrabeņi apbalvoti ar Lāčplēša Kara ordeni.
Lobērģi
Ciems veidojies ap Fēgezaku īpašumā esošo Loberģu muižu (Gut Blumbergshof). Latvijas PSR laikā ciems attīstījās kā kolhoza "Blāzma" centrs (1949-1973), bet pēc pievienošanas Bilskas kolhozam "Druva", kā tā palīgciemats.
Novadnieki
Lobērģos dzimis vācbaltiešu vēsturnieks un rakstnieks Zigfrīds fon Fēgezaks (Siegfried von Vegesack, 1888—1974).
Naoki Soma
Naoki Soma (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||58||4
Grinela Zeme
Grinela Zeme (en) ir vēsturisks nosaukums Elsmīra salas vidusdaļai. Dienvidu robeža tiek vilkta no Bjūkenena līča austrumkrastā līdz Beifjordam rietumkrastā, bet ziemeļu robeža — no Lēdijas Franklinas līča austrumkrastā līdz Grīlija fjordam rietumkrastā. Nereti Grinela Zemei tiek pieskaitīta arī Grānta Zeme ziemeļos. Izstiepta ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā 460 km garumā. Pārsvarā kalnains arktiskais tuksnesis, vidusdaļā plaši ledāji.
The Grifters
The Grifters ir 1990. gada ASV neo-noir krimināltrillera filma, kuras režisors ir Stīvens Frīrss, bet producents Mārtins Skorsēze. Filmā galvenās lomas atveido Džons Kjūsaks, Andželika Hjūstone un Anete Beninga. Filma balstīta uz Džima Tompsona 1963. gada tāda paša nosaukuma romānu.
Grinela Zeme
1853. gadā amerikānis Ilaiša Kents Keins (Elisha Kent Kane) šķērsoja Smita šaurumu un sasniedza Keina baseinu. Viens no viņa biedriem, Aizeks Heiss (Isaac Hayes) apmeklēja Elsmīra salas krastu un atklāja plašu līci, kas iestiepās tālu cietzemē un nosauca to par Heisa šaurumu (mūsdienās Bjūkenena līcis). Heiss uzskatīja, ka šaurums atdala Elsmīra Zemi dienvidos no jaunas zemes ziemeļos un nodēvēja to par godu ekspedīcijas patronam, kuģu magnātam Henrijam Grinelam (Henry Grinnell). Kopš 1947. gada Fosheima pussalā Grinela Zemes rietumos darbojas vissezonas pētniecības stacija Jūrika.
The Grifters
Filma stāsta par jaunu krāpnieku, viņa atsvešināto māti, kā arī viņa draudzeni, kuras abas arī ir krāpnieces.
Bernhards Frīdrihs Bērenss
Bernhards Frīdrihs Bērenss (de, 1795–1863) bija vācbaltiešu ārsts, Dr. med. (1819). Rīgas pilsētas slimnīcas direktors (1832-1863).
Dzīvesgājums
Dzimis 1795. gada 4. augustā Rīgā tirgotāja Kārļa Vilhelma Bērensa un viņa sievas Elizabetes Frīderikes, dzimušas Holstas, ģimenē. Mācījās Vidzemes guberņas ģimnāzijā Studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1814-1815), tad pēc Napoleona karu beigām Vīnes un Getingenes universitātēs (1816-1819). 1819. gadā Tībingenes Universitātē aizstāvēja medicīnas doktora disertāciju par acs lēcas fizioloģiju un patoloģiju. No 1820. gada strādāja Rīgā. 1822. gadā kopā ar Kārli Jūliju Jakobu Mēbesu (1789-1861) un Eiženu Merklinu (1792-1873) nodibināja Rīgas Praktizējošo ārstu biedrību, bija tās prezidents (1845-1847). 1832. gadā B. F. Bērenss kļuva par Rīgas pilsētas nabagu, vēlākās 1. slimnīcas direktoru, sagatavojot jaunu būvniecības projektu (arhitekts Johans Daniels Felsko). 1847. gadā viņa vadībā veica pirmo ētera narkozi Latvijā. Pēc viņa ierosmes un vadībā no 1849. līdz 1860. gadam iznāca Rīgas Praktizējošo ārstu biedrības rakstu krājums Beiträge zur Heilkunde.
Miris 1863. gada 25. septembrī Rīgā.
Ēriks Mesters
Ēriks Mesters (dzimis, miris ) bija latviešu teologs, Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskaps un Rīgas arhibīskaps no 1986. līdz 1989. gadam.
Biogrāfija
2. pasaules kara laikā Ēriks Mesters bija Sarkanās armijas karavīrs. No 1956. līdz 1959. gadam viņš strādāja par konsultantu Latvijas PSR Nacionālajā ekonomikas padomē. No 1960. līdz 1967. gadam viņš studēja teoloģiju Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas seminārā Rīgā. 1969. gada 8. jūnijā viņš tika ordinēts par priesteri Rīgas Svētās Trīsvienības luterāņu baznīcā, kurā viņš kopš 1968. gada bija vikārs. No 1969. līdz 1986.gadam viņš bija Svētās Trīsvienības baznīcas mācītājs, bet no 1972. līdz 1986. gadam mācītājs arī Dalbes pagastā. No 1980. gada viņš bija Latvijas baznīcas Konsistorijas biedrs.
Mesters tika ievēlēts par Rīgas arhibīskapu 1986. gada 15.aprīlī Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas ārkārtas sinodē. Šajā amatā viņš sekoja Jānim Matulim, kurš nomira 1985. gada augustā. 1986. gada 24. augustā Rīgas Jaunajā Svētās Ģertrūdes baznīcā viņu konsekrēja Upsālas emeritētais arhibīskaps Olof Sundby. No 1986. līdz 1989. gadam Mesters mācīja ētiku Rīgas teoloģiskajā seminārā.
Ēriks Mesters bija pazīstams kā esošās padomju kārtības atbalstītājs. Nemierīgajos astoņdesmitajos gados, kad triju valstu tautas alka pēc neatkarības, Mesters atbalstīja Padomju varu. Latvijas baznīcas Konsistorijā viņa attieksme nebija neapstrīdama, un droši vien tas bija galvenais iemesls, kas noveda pie viņa aiziešanas pensijā 1989. gadā.
2005.gadā tika izdota viņa grāmata "Latvijas evan̦g̓ēliski luteriskās baznīcas vēsture : (1944-1990)". Dažus gadus pirms tam viņš uzrakstīja dažas luterāņu arhibīskapu biogrāfijas.
Ēriks Mesters nomira 82 gadu vecumā 2009. gada 8. novembrī Rīgā.
Aleksejs Sočņevs
Aleksejs Sočņevs (ru; dzimis ) ir krievu, agrāk padomju, šaha problēmists.
Dzīves gājums
1983. gadā beidzis Ļeņingradas Valsts universitātes Matemātikas—Mehānikas fakultāti. Informācijas sistēmu izstrādes speciālists.
Mācoties vidusskolā šaha spēli mācījies Ļeņingradas pionieru pils šaha pulciņā pie trenera V. Zaka.
Šaha kompozīcija
Kopš 1976. gada publicējis vairāk nekā 260 etīdes. Ieguvis vairāk nekā 100 godalgas, no tām apmēram 40 pirmās.
Sekmīgi startējis pasaules čempionātos šaha kompozīcijā. 3. pasaules čempionātā ieguvis sudraba medaļu etīžu grupā.
No 2015. gada starptautiskais lielmeistars šaha kompozīcijā. Ieguvis 73,34 FIDE albumu punktus.
Amanda Mičalka
Amanda Džoja "AJ" Mičalka (en; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise, dziedātāja, dziesmu autore un mūziķe. Pirms aktrises karjeras sākuma bijusi modele. A. Mičalka kopā ar savu māsu Elisoni Mičalku ir izveidojušas duetu 78violet. Filmējusies filmās Cow Belles, Super Sweet 16: The Movie un "Dārgie pīšļi". Klavieres spēlē jau kopš četru gadu vecuma, bet ģitāru sāka spēlēt agrā pusaudžu vecumā.
Miervaldis Polis
Miervaldis Polis (dzimis Rīgā) ir latviešu gleznotājs un performances mākslinieks. 1970. gadu sākumā viņš un viņa toreizējā sieva Līga Purmale sāka fotoreālisma tendenci latviešu glezniecībā, toreiz viņš bija viens no pirmajiem fotoreālisma pārstāvjiem Padomju Savienībā. Astoņdesmito gadu sākumā viņš pievērsās performances mākslai, viens no viņa izcilākajiem priekšnesumiem bija Bronzas cilvēks, kad viņš pastaigājās Rīgas ielās, tērpies no galvas līdz kājām bronzas krāsas apģērbā. 90. gados, kad Latvija atguva neatkarību, Polis gleznoja Latvijas politiskās elites portretus, tai skaitā bijušo prezidentu Gunta Ulmaņa un Vairas Vīķes-Freibergas portretu.