cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viļānu pareizticīgo baznīca
Viļānu Lielmocekļa Georgija Uzvaras Nesēja pareizticīgo baznīca ir 2019. gadā iesvētīta Latvijas Pareizticīgās Baznīcas dievnams, kas atrodas Rēzeknes novada Viļānos.
Vēsturiski pareizticīgo baznīca Viļanos pastāvēja līdz Pirmajam pasaules karam, kad tā nodega. Bija plāni to atjaunot, tika ierādīta vieta baznīcas celtniecībai, tomēr Latvijas okupācija tos izjauca. 2013. gadā tika ielikts jaunās baznīcas pamatakmens un 2019. gadā tā tika pabeigta.
Ģenerālštati (1789)
Sasaukšanas iemesli
Augstmaņu sapulcē bija izskanējis ierosinājums sasaukt Ģenerālštatus un Parīzes parlaments arī sāka aizstāvēt šo ierosinājumu. 1787. gada 6. jūlijā Parīzes parlaments atteicās reģistrēt vairākus jaunus nodokļus un sākās atklāts konflikts ar karali. 6. augustā karalis personīgi izsauca parlamenta pārstāvjus pie sevis un paziņoja, ka nodokļi ir apstiprināti. Taču jau 7. augustā parlaments paziņoja šo lēmumu par nelikumīgu un pieprasīja Ģenerālštatu sasaukšanu, jo tikai tie varot apstiprināt jaunus nodokļus, kas attiecas uz visām kārtām. 20. septembrī karalis atļāva Parīzes parlamentam atkal sanākt un bija gatavs nepiemērot zemes nodokli muižniekiem, ja parlaments piekristu apstiprināt jaunus aizdevumus. Konflikts bez atrisinājuma turpinājās visu ziemu, līdz karalis 1788. gada 3. maijā Parīzes parlamentu atlaida. Karalis uzskatīja, ka ir uzvarējis un 8. maijā nodeva jaunos nodokļus provinču parlamentu apstiprināšanai, kas gan atsacījās to darīt. Kad karaļa kareivji 1788. gada 7. jūnijā centās padzīt nepaklausīgos maģistrātus, Grenoblē izcēlās nemieri, kuru apspiešanas laikā nošāva četrus un ievainoja 30 protestētājus.
16. augustā valsts bankrotēj un valsts kase pārtrauca veikt maksājumus. 1788. gada 25. augustā karalis par finanšu ministru un premjerministru iecēla Žaku Nekēru, kurš arī aizstāvēja Generālštatu sasaukšanas ideju.
Turpmākajos mēnešos konflikts turpinājass presē, izcēlās nekārtības reģionos, sāka veidoties opozīcija karalim, parādījās viedokļi par konstitūcijas nepieciešamību. 1789. gada 24. janvārī karalis izsludināja lēmumu par Ģenerālštatu sasaukšanu, lai atrisinātu valsts finanšu krīzi.
Jau pirms lēmuma par Ģenerālštatu sasaukšanas sākās publiskas diskusijas par to, cik deputātu būs katrai kārtai, un vai pārstāvji balsos individuāli vai pa kārtām. Kopš 1614. gada Trešā kārta bija pietiekami attīstījusies, lai pieprasītu sev lielākas tiesības attiecībā pret Pirmo un Otro kārtu. 1788. gada beigās tika pieņemts lēmums par Trešās kārtas deputātu skaita dubultošanu, taču neatrisināts palika jautājums par balsošanas kārtību Ģenerālštatos. Abats Sjess, kura politiskā karjera turpinājās vēl 19. gadsimtā, 1789. gada janvārī publicēja pamfletu “Kas ir Trešā kārta?” kurā rakstīja, ka nāciju pārstāv Trešās kārtas buržuāzija, nevis aristokrātija. Liberālo aristokrātu un garīdznieku "Trīsdesmitu sabiedrība", kas regulāri satikās Adriena Dupora salonā, no oktobra līdz decembrim publicēja vairākus pamfletus, kuros atbalstīja ideju par visu kārtu progresīvi deputātu apvienošanos reformu koalīcijā.
Decembrī karalis pasludināja, ka šoreiz Trešās kārtas deputātu skaits tiks dubultots un tas būs vienāds ar abu valdošo kārtu deputātu skaitu. Ģenerālštati pēdējo reizi bija sasaukti 1614. gadā, un tradicionāli katras kārtas deputāti savas sēdes un balsojumus noturēja atsevišķi, tādējādi katrai kārtai piederēja pa vienai balsij. Pirms 1789. gada Ģenerālštatu sasaukšanas sāka izskanēt aicinājumi ļaut deputātiem balsot kopīgi un katram deputātam piešķirt vienu balsi. Parīzes parlaments nevēlējās Trešās kārtas varas pieaugumu, tāpēc atbalstīja vecās balsošanas kārtības saglabāšanu, kamēr karaļa lēmums dubultot Trešās kārtas deputātu skaitu liek domāt, ka viņš vēlējās izmantot Trešās kārtas balsis, lai pārvarētu Pirmās un Otrās kārtas pretestību.
Vēlēšanas
1789. gada 24. janvārī publiskoja karaļa dekrētu par Ģenerālštatu vēlēšanām. Otrs karaļa dekrēts vēlētājiem lika sagatavot sarakstus ar problēmām (Cahiers de doléances), kas jaunievēlētajiem deputātiem jānogādā karalim.
Deputātu skaits un dalījums
Ģenerālštatus atklāja, negaidot visu deputātu ievēlēšanu, tāpēc deputātu skaits svārstījās. 1788. gada beigās karalis plānoja sasaukt 1000 pārstāvjus, kur 500 būtu no Trešās kārtas un pa 250 no pārējām divām kārtām, taču kopumā ievēlēja 1315 pārstāvjus, kas dalījās 604 Trešās kārtas, 278 Otrās kārtas un 295 Pirmās kārtas pārstāvjos. Atklāšanas dienā vēlēšanas dažviet vēl nebija beigušās, daudzi provinču pārstāvji vēl atradās ceļā, tāpēc aprēķināts, ka pašās pirmajās dienās Ģenerālštatos bija ap 800 pārstāvju, no kuriem 500 bija no Trešās kārtas. Pēdējie deputāti no aizjūras kolonijām Parīzi sasniedza 1791. gada februārī.
Atklāšanas dienā bija ievēlēti 1214 deputāti. Katoļu baznīca veidoja Pirmo kārtu. Baznīca šajā laikā bija ne tikai garīgs un politisks spēks valstī, tai piederēja 10% zemju un tā ievāca desmito tiesu no zemniekiem. Ģenerālštatu delegācijā tika iekļauti ne tikai bīskapi un abati, bet arī daudzi lauku baznīcu mācītāji, kam bija zināma reālā situācija valstī.
Muižniecības aristokrātija veidoja Otro kārtu, kurai piederēja 25% zemes. Muižniekiem joprojām bija feodālās nodokļu ievākšanas tiesības no saviem zemniekiem savās zemēs, kamēr viņi paši nodokļus nemaksāja. Muižnieki arī apgrūtināja iekšzemes komerciju, par savu zemju šķērsošanu ievācot muitu. Delegācijā bez lielajiem muižniekiem ietilpa arī sīkmuižniecības pārstāvji, kas asi izjuta valsts ekonomikas problēmas. Pirmās un Otrās kārtas pārstāvji, kas netika ievēlēti no savas kārtas, varēja kandidēt uz ievēlēšanu Trešajā kārtā, tādējādi daudzi politiski aktīvi muižnieki, kas netika iekļauti Otrās kārtas deputātos, kļuva par Trešās kārtas deputātiem.
Darbība
1789. gada 5. maijā netālu no Versaļas pils notika svinīga Ģenerālštatu atklāšana. Atbilstoši senajai ceremonijai, Pirmā un Otrā kārta sēdēja vistuvāk karalim. 6. maijā deputāti uzzināja karaļa lēmumu katrai kārtai piešķirt vienu balsi, tādējādi nodrošinot 2 pret 1 situāciju, kas ignorēja divkārt palielināto Trešās kārtas deputātu skaitu.
Karalis bija sasaucis Ģenerālštatus, lai risinātu finanšu problēmas, nevis politiskus jautājumus. Taču trīs kārtas netika tālāk par procedūras jautājumiem, kas attiecās uz ievēlēto deputātu pilnvaru pārbaudi. Kamēr augstmaņi un garīdznieki vēlējās, lai katra kārta to dara atsevišķi, Trešā kārta pieprasīja to darīt visiem deputātiem kopīgi. Sākās strīdi starp kārtu pārstāvjiem par mandātu reģistrēšanas kārtību, priviliģētās kārtas nepiekrita Trešās kārtas prasībai rīkot visām kārtām kopīgas sanāksmes. Karaļa valdība centās ieņemt neitrālu nostāju un samierināt deputātus, pēc inerces vairāk turoties pirmo divu kārtu pārstāvju pusē. Karaļa neiejaukšanās politikai bija vēl viens iemesls, 4. jūnijā nomira viņa vecākais dēls, un karaļa ģimene bija sērās.
Pirmās divas kārtas, par spīti savai varai un ietekmei, bija neorganizētas, bez savas ekonomiskās bāzes un atkarīgas no galma finansēm. Daudzi izglītotākie muižnieki un garīdznieki klaji simpatizēja Apgaismības tendencēm un apzinājās absolūtās monarhijas reformēšanas nepieciešamību. Grāfs Mirabo aktīvi pārstāvēja Trešās kārtas deputātu intereses. Lai arī Trešajā kārtā pastāvēja iekšējas nesaskaņas, tomēr visas šīs kārtas sociālās grupas vienoti uzstājās pret aristokrātijas privilēģijām un absolūtisma iekārtu. Savstarpēji pazīstami provinču deputāti sāka neoficiāli satikties atsevišķās sapulcēs, izveidojās Dofinē un Bretaņas provinču klubi.
13. maijā pirmās divas pirmās kārtas, kas jau atsevišķi sākušas deputātu pilnvaru verifikāciju, aicināja Trešo kārtu uz sadarbību. Kamēr garīdzniecības deputāti bija sašķelti jautājumā par individuālajām balsstiesībām, 28. maijā Otrās kārtas augstmaņi nobalsoja par to, ka katrai kārtai var būt tikai viena balss.
10. jūnijā Trešā kārta vēlreiz aicināja pārējās divas kārtas strādāt kopīgi un 12. jūnijā beidzot sākās Trešās kārtas deputātu pilnvaru pārbaude un reģistrācija. Atsaucoties aicinājumam, Trešās kārtas deputātiem pievienojās tikai trīs garīdznieki. Trešā kārta 1789. gada 17. jūnijā pārņēma iniciatīvu un radikālā solī pasludināja sevi par Nacionālo sapulci (Assemblée nationale), kas vairs nepārstāv atsevišķas kārtas, bet visu nāciju. Muižniecības pārstāvji par šādu Trešās kārtas deputātu rīcību iesniedza karalim protestu.
Tieši šajā laikā, pēc Nekēra un savu tuvāko radinieku ieteikuma, Luijs XVI 17. jūnijā pieņēma lēmumu par visu kārtu kopējas sapulces rīkošanu 23. jūnijā, taču par to neinformēja pašus deputātus. Kopējā sapulce bija paredzēta lielajā zālē, kurā visu mēnesi bija tikušies Trešās kārtas deputāti. Tā tika slēgta, lai to sagatavotu 23. jūnija sapulcei un to apsargāja kareivji. 20. jūnija rītā Trešās kārtas pārstāvji, nesaprazdami zāles slēgšanas iemeslus, sašutumā devās uz tuvējo iekštelpu tenisa spēles Jeu de paume zāli un zvērēja neizklīst, pirms nebūs izstrādājuši konstitūciju.
Rabskova
Rabskova var būt:
Ģenerālštati (1789)
Darbība
23. jūnijā kopīgā visu kārtu sapulcē, kas ilga vairākas stundas, Luijs XVI centās piedāvāt kompromisu, kas apmierinātu visas kārtas. Viņš paziņoja, ka atceļ Trešās kārtas lēmumus, un noteica, ka Ģenerālštatos nav apspriežami feodālā un senjoriālā īpašuma jautājumi, kā arī priviliģēto kārtu tiesības un priekšrocības. Tika nolasīta gara reformu un piedāvājumu virkne, vienlaikus pavēlot, ka arī turpmāk jāievēro tradicionālā kārtība kārtu sapulces noturēt atsevišķi. Karalis apsolīja, ka turpmāk nodokļi tiks pieņemti tikai pēc saskaņošanas ar nācijas pārstāvjiem, kā arī atkārtoja jau iepriekš piedāvātās provinču asambleju, muitas un nodokļu reformas.
Pēc sapulces beigām Ģenerālštatu deputātiem bija jāatstāj sēžu zāle. Lielākā daļa Pirmās un Otrās kārtas deputātu devās prom, taču pašpasludinātās Nacionālās sapulces deputāti atteicās atstāt sapulču zāli. Karalis pavēlēja kareivjiem padzīt deputātus, taču viņiem ceļu aizšķērsoja vairāki muižnieki, tai skaitā Ģenerālštatu viceprezidents Lafajets. Deputāti pēc tam nobalsoja par deputāta personības neaizskaramību. Nākamajā dienā viņiem pievienojās daži liberālās muižniecības pārstāvji, kā arī ievērojama daļa garīdzniecības deputātu, daudzi no kuriem paši bija diezgan nabadzīgi un atbalstīja reformas. Karalis bija spiests akceptēt notikušo un 27. jūnijā pasludināt, ka arī pārējiem priviliģēto kārtu deputātiem jāpievienojas Nacionālajai sapulcei. 9. jūlijā Nacionālā sapulce sevi pasludināja par Nacionālo Satversmes sapulci. Tas nozīmēja, ka uz Ģenerālštatu bāzes izveidojās jauna institūcija, kas kļuva par visu Francijas iedzīvotāju pārstāvniecības iestādi un pretendēja uz augstāko likumdevēja varu valstī.
Fjodors Maļihins
Fjodors Maļihins (dzimis ) ir krievu hokejists, centra uzbrucējs. Pašlaik (2020) spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Maskavas "Spartak" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Maļihins sāka 2010.—11. gada sezonā, kad aizvadīja piecas spēles KHL kluba Jekaterinburgas "Avtomobilist" sastāvā. Pēc diviem gadiem uzbrucējs komandas sastāvā jau bija nostiprinājies, savukārt 2013.—14. gada sezonu noslēdza jau kā viens no visas līgas rezultatīvākajiem spēlētājiem, piedaloties arī līgas Zvaigžņu spēlē.
2014. gada maija nogalē noslēdza trīs gadu līgumu ar Kazaņas "Ak Bars". Tās rindās spēlēja līdz pat 2019. gadam, 2018. gadā kopā ar komandu izcīnot Gagarina kausu.
Ņina Sirotkina
Ņina Sirotkina (ru; dzimusi Ņina Sitņikova (ru) Luhanskas apgabalā) ir Krievijas starptautiskā meistare šahā (1988).
Biogrāfija
Bijusi viena no PSRS labākajām jaunajām šahistēm. Izcīnījusi 2. vietu divos PSRS junioru čempionātos: 1979. gadā Daugavpilī un 1982. gadā Erevānā. 1982. gadā PSRS arodbiedrību komandas «Trud» sastāvā uzvarējusi PSRS komandu kausā šahā Kislovodskā, ieņemot 3. vietu pie meiteņu galdiņa. 1986. gadā Minskā bijusi Ļeņingradas sieviešu izlases līdere PSRS I sieviešu komandu čempionātā. 1988. gadā FIDE viņai piešķir starptautiskās sieviešu meistares nosaukumu (WIM). 1989. gadā PSRS sieviešu čempionāta finālā izcīna 7. vietu. 1990. gada Latvijas sieviešu šaha čempionātā Rīgā, piedaloties ārpus konkurences, dalījusi 3.—4. vietu ar Ingūnu Ernesti. Vēlākajos gados rezultāti šaha turnīros bijuši pieticīgāki, lai gan Sirotkina daudzkārt piedalījusies Krievijas un Sankpēterburgas sieviešu čempionātos. 1999. gadā tiek dalīta pirmā vieta Sanktpēterburgas sieviešu starptautiskajā turnīrā. Ņina Sirotkina strādā Sankpēterburgas bērnu un jaunatnes šaha skolā par treneri.
Raibakozi
Raibakozi var būt:
Airas
Airas (la) ir augu ģints graudzāļu dzimtā. Airu dabiskais izplatības areāls ir Rietumeiropā, Dienvideiropā, Centrālāzijā un Dienvidrietumāzijā, kā arī Āfrikā.
Sugas
Airu ģintī ir atzītas šādas sugas un dabiski sastopamie hibrīdi :
1965. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm
1965. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts sastāvēja no vairākiem posmiem — zonālie turnīri, pretendentu turnīrs un mačs par pasaules čempiones nosaukumu. Pasaules čempione Nona Gaprindašvili, uzvarot mačā pretendenti Allu Kušniru, saglabāja savu titulu.
1964. gada pretendentu turnīrs
1964. gada pretendentu turnīrs notika 1964. gada septembrī-oktobrī Suhumi. Turnīrā pirmo vietu dalīja trīs šahistes. Lai noskaidrotu uzvarētāju, viņas savā starpā izspēlēja mačturnīru. Tajā uzvarēja un par pretendenti uz pasaules šaha čempiones nosaukumu kļuva Alla Kušnira.
! !! Spēlētāja !! Valsts !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! 15 !! 16 !! 17 !! 18 !! Punkti !! BK
1965. gada mačs par pasaules čempiones titulu
Mačs par pasaules čempiones nosaukumu starp pasaules čempioni N. Gaprindašvili un pretendenti A. Kušniru notika no 1965. gada 18. septembra līdz 23. oktobrim Rīgā.
Mača galvenā tiesnese bija Ņina Hruškova-Belska. Dalībnieču sekundanti: Gaprindašvili — Mihails Šišovs, Kušnirai — Vladimirs Jurkovs.
Uzvarot 4. un 5. partiju Gaprindašvili pārņēma iniciatīvu un guva priekšlaicīgu uzvaru — 8½ : 4½ (+7 −3 =3), saglabājot pasaules čempiones nosaukumu.
! Spēlētāja !!width=20| 1 !!width=20| 2 !!width=20| 3 !!width=20| 4 !!width=20| 5 !!width=20| 6 !!width=20| 7 !!width=20| 8 !!width=20| 9 !!width=20| 10 !!width=20| 11 !!width=20| 12 !!width=20| 13 !! Kopā
Asarovas riucs
Asarovas riucs (arī Asarovas strauts, Ašarovas strauts, latgaliski - Asarovas ryucs) ir Supenkas labā krasta pieteka Balvu novadā.
Izteka - no Bauzgovas pūra. Tek austrumu-ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Supenkā pie Plīnovas. Asarovas riucu šķērso valsts autoceļi V474 (Aususala – Svātūne) un V460 (Tilža – Baltinava). Tās krastos atrodas Kļangova, Morkova, Buksti.
Oostegīti
Oostegīti ir plānas un elastīgas hitīna plātnītes, kas perakarīdu virskārtas mātītēm atiet no krūšu kāju pamatposmiem (koksopodītiem) mediālā virzienā, un, viduslīnijā savstarpēji sakļaujoties, izveido zem krūtīm perējamo kameru jeb marsūpiju, kur tiek iznēsātas olas un no tām izperēti jaunie vēzīši. Tādējādi oostegītu klātbūtne norāda uz to, ka konkrētie vēžveidīgie pieder perakarīdu taksonam. Oostegītu skaits dažādām perakarīdu grupām var būt atšķirīgs, kas arī ir viena no taksonu noteicošām pazīmēm. Tā, piemēram, šķeltkājiem Stygiomysidae ir četri oostegītu pāri, bet Lepidomysidae septiņi pāri.
Aleksandars Cvetkovičs
Aleksandars Cvetkovičs (sr, Aleksandar Cvetković; dzimis Belgradā, Serbijā) ir serbu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā, Serbijas jaunatnes izlašu dalībnieks. Pašlaik (2012) pārstāv Serbijas līgas klubu KK Crvena zvezda.
Serbijas jaunatnes izlašu sastāvā izcīnījis 5. vietu 2008. un bronzas medaļu 2009. gada Eiropas U-16 čempionātos, 5. vietu 2010. gada Pasaules U-17 čempionātā un sudraba medaļu 2011. gada Pasaules U-19 čempionātā. 2011. gada U-19 čempionātā viņš tika iekļauts simboliskajā izlasē.
Raipole
Raipole var būt:
Kājnieki
Kājnieki militārajā jomā ir karaspēka veids, kas kaujas darbību veic, karavīriem pārvietojoties ar kājām. Mūsdienu bruņotajos spēkos kājnieki veido sauszemes spēku kodolu.
Kājnieki kaujā pietuvojas vistuvāk ienaidniekam un ar personālajiem ieročiem veic to neitralizēšanu vai iznīcināšanu. Mūsdienās kājnieku atbalstam un transportēšanai paredzētas kājnieku kaujas mašīnas un bruņutransportieri.
Kājniekus, kurus kaujas laukā nogādā motorizēts transports, sauc par motorizētajiem kājniekiem. Reizēm kājniekus sauc par infantēriju (no it — 'jauneklis, kājnieks'). Krievijā kājniekus dēvē par strēlniekiem.
Vēsturiski kājnieki ir senākais un masveidīgākais karaspēka veids. Līdz ar ieroču attīstību mainījies to apbruņojums un līdza ar to darbības taktika. Senajos laikos kājnieki bija bruņoti ar šķēpiem, vālēm, zobeniem. 14. gadsimtā Eiropā izplatījās šaujamieroči.
Vispārējā nozīmē kājnieki ir cilvēki, kas pārvietojas kājām, atšķirībā no tiem, kuri pārvietojas ar transportlīdzekļiem.
Ieroči
Kājniekus definē viņu primārie ieroči – personīgie ieroči un ķermeņa aizsardzības līdzekļi viņu pašu individuālai lietošanai un aizsardzībai. Pieejamās tehnoloģijas, resursi, vēsture un sabiedrība var ražot diezgan atšķirīgus ieročus katram militārajam un laikmetam, taču parastos kājnieku ieročus var iedalīt dažās pamatkategorijās.
Kājnieki bieži nēsā sekundāros vai rezerves ieročus, ko dažreiz sauc par sānieročiem vai palīgieročiem. Kājnieki ar tālmetiena vai stabu ieročiem bieži nesa zobenu vai dunci iespējamai cīņai ar roku. Pilum bija šķēps, ko romiešu leģionāri meta tieši pirms sava galvenā ieroča – gladija (īsā zobena) lietošanas un tālāk sekojošo kontaktu ar priekšējo ienaidnieka ierindas līniju.
Mūsdienu kājnieki tagad traktē bajoneti kā rezerves ieroci, jo pārsvarā tiek izmantoti citi rokas ieroči vai pistoles. Karadarbībā tiek izmantota arī pretkājnieku mīnu, slazdu, ​sprādzienbīstamu priekšmetu izmantošana kaujas laukā.
Alans Silvestri
Alans Entonijs Silvestri (en, dzimis ) ir amerikāņu komponists un diriģents. Veido filmu orģinālmūziku. Veidojis mūziku tādām filmām kā "Atpakaļ nākotnē" filmu sērijām, "Forests Gamps", "Lilo un Stičs", "Polārais ekspresis", kā arī vairākām Marvel Cinematic Universe filmām, ieskaitot "Atriebēji" filmām (izņemot "Atriebēji: Ultrona laikmets"). Ieguvis divas Emmy balvas (2014. gadā, par mūziku dokumentālajam seriālam Cosmos: A Spacetime Odyssey) un 2006. gadā Grammy balvu.
Jānis Graudonis
Jānis Graudonis (1913-2005) bija latviešu vēsturnieks, arheologs un sabiedriskais darbinieks, habilitēts vēstures doktors, Latvijas Zinātņu akadēmijas Goda loceklis un Triju zvaigžņu ordeņa kavalieris. Jānis Graudonis bija viens no vadošajiem 20.gs. otrās puses latviešu arheologiem.
Skropstainā krustmadara
Skropstainā krustmadara (Cruciata laevipes) ir augu suga rubiju dzimtas krustmadaru ģintī. Savvaļā tā ir sastopama Eiropas dienvidos, rietumos un vidusdaļā, kā arī Rietumāzijā. Ziemeļeiropā, tostarp Latvijā, tā ir adventīva augu suga.
Jānis Graudonis
Dzīvesgājums
Vecāki negribēja, ka viņš turpinātu izglītību, jo viņiem vajadzēja palīga saimniecībā. Tāpēc viņš bija spiests dzīvot uz sava rēķina, lai mācīties vidusskolā. Strādāja uz būvēm, pat laidīja plostus lejup pa Kujas upi un tālāk pa Aivieksti līdz Pļaviņām. Vasarās lādēja vagonus, bet pa Ziemassvētku un Lieldienu brīvlaikiem gāja meža darbos Lubānas silos.
Pēc vidusskolas viņambija jāstājas ģimenes galvas vietā, jo ugunsgrēkā vecākiem aizgāja bojā visa raža un iedzīve, Jāņa tēvs, nelaimes nomākts, smagi saslima. Divus gadus kā rentnieks Jānis kopa zemi.
Skropstainā krustmadara
Morfoloģija
Lapas ir eliptiskas vai plati lancetiskas, 0,8—2 cm garas un 0,3—0,8 cm platas, sēdošas mieturos pa 4. Lapas gals ir strups un mala skropstaina. Augļu laikā lapas noliecas uz leju.
Ziedi ir vairogos, kas sakārtoti mieturos lapu žāklēs. Ziedkopa īsāka nekā lapas. Vairogā ir 5—9 ziedi. Kauss neizveidots. Vainags četrdaļīgs, dzeltens, saaudzis. Ziedkopas vidējie ziedi ir divdzimumu, malējie — vīrišķie. Auglis ir kails, eliptisks riekstiņš (skaldauglī attīstīts tikai viens riekstiņš). Zied maijā un jūnijā.
Jānis Graudonis
Dzīvesgājums
1934. gadā aizgāja dienēt armijā, bet pēc dienesta mācības turpinājis Rīgas skolotāju institūtā, kuru absolvējis 1937. gadā. Strādājis par vēstures skolotāju vairākās Vidzemes skolās: vispirms Tūjā, no 1939.g. Ikšķilē. "Uz maniem pleciem gūlās ne tikai bērnu izglītošana vien — nācās būt par lektoru visos sarīkojumos, par kora vadītāju, arī teātra spēles ierādītāju un mācītāju, un, tā kā sieva vadīja tautas dejas, vajadzēja tās pavadīt uz klavierēm," - stastīja Graudonis.
Studijas turpinājis pēc otrā pasaules kara un 1949. gadā absolvē LVU Vēstures un filoloģijas fakultāti. Paralēli studijām no 1947. līdz 1949. gadam bija laborants Latvijas vēstures institūtā. 1948. gadā kļuva par vēstures skolotāju Rīgas 1. vidusskolā. 1950. gadā iestājies aspirantūrā PSRS Zinātņu akadēmijas Arheoloģijas institūtā Maskavā. 1951. gadā represēts, izslēgts no aspirantūras un atbrīvots no skolotāja darba. No 1952. līdz 1955. gadam strādājis Rīgas kartonāžas rūpnīcā.
1955. gadā Graudonim atjaunotas skolotāja tiesības un iecelts par vēstures skolotāju Rīgas 2.vidusskolā. 1958. gadā kļūst par Latvijas vēstures institūta zinātnisko līdzstrādnieku. 1963. gadā Ļeņingradas universitātē aizstāvēta zinātņu kandidāta disertācija.
Jānis Graudonis bija viens no Latvijas Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības dibinātājiem un vadītājiem (1959 — 1969); Latvijas Tautas Frontes I un II kongresa delegāts, I Domes loceklis; Latvijas Kultūras fonda Daugavas komisijas vadītājs (1988 — 1999); Latvijas Zinātnieku savienības dibināšanas dalībnieks, padomes un valdes loceklis; Rīgas Latviešu biedrības priekšsēdis (1992 — 1993), kā arī ieņēmis citus amatus.
Bijis Latvijas Vēstures institūta žurnāla atjaunošanas iniciators 1991. gadā.
1992. gadā Graudonis ievēlēts par Latvijas Zinātņu akadēmijas (LZA) goda locekli, 1993. gadā apbalvots ar LZA Lielo medaļu, 1994. gadā viņam piešķirta Kultūras fonda Spīdolas balva, 1996. gadā apbalvots ar IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, 1997. gadā ievēlēts par Valsts emeritēto zinātnieku.
Jānis Graudonis miris 2005. gada 6. februārī.
Zinātniskā darbība
Jāņa Graudoņa galvenais pētījumu virziens bija Agro metālu laikmets Latvijas teritorijā (1500. g. p.m.ē.- 0.g. m.ē.). Publicējis ap 400 zinātnisku un populārzinātnisku rakstu, trīs monogrāfiju autors.
Vadījis arheoloģiskos izrakumus: Mūkukalna, Vīnakalna un Ķivutkalna pilskalnos, Ērgļu Jaunāķēnu, Ikšķiles Zariņu un Rumuļu, Doles Ķivutkalna, Pildas Nukšu, Jaunsvirlaukas Kakužēnu u. c. kapulaukos, Altenes pilsdrupās, Ikšķiles viduslaiku pieminekļu kompleksā un pēdējos 25 dzīves gadus, Jāņa Graudoņa galvenā interese bija Turaidas pils kompleksa arheoloģiskā izpēte un restaurācija.
Alēns Renē
Alēns Renē (fr; dzimis, miris ) bija franču kinorežisors.
Izglītību ieguvis Augstākajā kinoizglītības institūtā Parīzē. Debitējis ar 1948. gada īsfilmu "Van Gogs", kas saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā labākā īsfilma. 20. gadsimta 50. gadu beigās sācis uzņemt mākslas filmas. Uzņēma tādas filmas kā "Hirosima — mana mīla" (Hiroshima mon amour, 1959), "Pērn Marienbādē" (1961), "Miriela" (Muriel ou le Temps d'un retour, 1963). Viņu saista ar franču jauno vilni, kaut gan pats sevi nepieskaitīja šai kustībai. Vēlāk vairs tik ļoti nepievērsās politiskajiem tematiem, bet veidoja dažādu darbu adaptācijas. Saņēmis dažādus apbalvojumus, divas reizes atzīts par labāko režisoru Cēzara balvu pasniegšanas ceremonijā.
Miris Parīzē.
Bieranti (Ziemera pagasts)
Bieranti, izloksnē Bīranti, ir ciems Alūksnes novada Ziemera pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 2 km no pagasta centra Māriņkalna, 11 km no novada centra Alūksnes un 198 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no autoceļa V377.
Pībodija kungs un Šērmens
Filmas režisors ir Robs Minkofs, galvenos tēlus ierunājuši Tejs Barels, Makss Čārlzs, Ariela Vintera, Stīvens Kolberts, Leslija Manna un Elisone Dženija. Filmas pirmizrāde notika Apvienotajā Karalistē 2014. gada 7. februārī.
Riteņbraukšana 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Riteņbraukšanā 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs tika sadalīti 18 medaļu komplekti. Sacensības BMX riteņbraukšanā notika no līdz, kalnu riteņbraukšanā — no  līdz , šosejas riteņbraukšanā — no  līdz , savukārt treka riteņbraukšanā — no  līdz. Latviju pārstāvēja 5 sportisti: Sandra Aleksejeva (BMX), Māris Štrombergs (BMX), Edžus Treimanis (BMX), Rihards Veide (BMX), un Aleksejs Saramotins (šoseja).
Balgales luterāņu baznīca
Balgales evaņģēliski luteriskā baznīca ir luterāņu dievnams Talsu novada Balgales pagastā. Atrodas pie vietējā Balgales — Zentenes ceļa (V1364) apmēram 2 km no Balgales. Netālu atrodas Vecmuiža jeb Pēterciems (Petendorf). Balgales baznīcas senākais nosaukums ir Pēterciema, vēlāk — Pēterciema-Balgales baznīca. Balgales baznīca ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Dievkalpojumi notiek 2. un 4. svētdienā. Evaņģēlists — Valdis Iljuhins.
Vēsture
Pirmo reizi rakstītajos avotos Balgales (Petendorfas) baznīca minēta 1727. gadā. Vizitācijas protokolā tiek minēta pussagruvusi koka baznīca. To līdz 1784. gadam apkalpoja Ārlavas draudzes mācītāji. Dievkalpojumi notikuši otrdienās. Pēc tam šo baznīcu apkalpoja Kandavas draudzes mācītāji (katru 6. svētdienu). Kad 1804. gadā Balgales muižu un Pētermuižu savā īpašumā ieguva firsts Karls Kristofs Līvens, viņš vecās pussagruvušās koka baznīcas vietā nolēma uzcelt jaunu mūra baznīcu. Jaunā baznīca ar 300 vietām tika iesvētīta 1809. gadā. 1834. gada 31. maijā tika dibināta Balgales draudze ar savu mācītāju. Tā ietvēra sevī Balgales, Pēterciema un Zentenes muižu ļaudis. Pirmais mācītājs bija Georgs Vilhelms Lezevics (Lösewitz). 1843. gadā viņu nomainīja Heinrihs Augusts Krauze. No 1876. līdz 1886. gadam desmit gadus Balgales draudzei sava pastāvīga mācītāja nebija. No 1879. gada to apkalpoja Zemītes draudzes mācītāji. No 1886. līdz 1891. gadam par draudzes mācītāju kalpoja Alberts Frīdrihs Grīns. No 1892. līdz 1904. gadam bija Johans Alfrēds Jirgensons. No 1905. līdz 1912. gadam par draudzes mācītāju bija Kārlis Fridrihs Traugots Tempels. No 1912. līdz 1930. gadam draudzes mācītāja vieta bija vakanta. Kādu laiku tur kalpoja Nurmuižas mācītājs Jirgensons. 1907. gadā Balgales draudzē bija 600 draudzes locekļu. Pēc Pirmā pasaules kara 1925. gadā bija reģistrēti 464. locekļi. Bet jau 1933. gadā draudzes locekļu skaits atkal sasniedza 600.
Eksterjers
Baznīca ir klasicisma stilā veidota balti krāsota vienjoma akmens-ķieģeļu mūra celtne ar poligonālu altārdaļu. Garenfasādēs augstas logailas ar segmentarku un sīkrūšu rūtojumu. Priekšējā galā atodas izvirzīts smagnējs tornis ar piramidālu četrstūra smaili. Galveno ieeju akcentē portāls ar trīsstūra frontonu un luneti. Torņa smaili grezno krustu krusts un saules simbols ar zeltītu centru, kas nav raksturīgi luterāņu baznīcām. Baznīcu sedz 2005. gadā atjaunotais skārda jumts (pārklāts ar pretkorozijas krāsu). Būves kopējā platība ir 404,2 m² (būvtilpums 2562 m3). Nākotnē tiek plānota ēkas siltināšana. Baznīcas pagalmu apjož masīvs apmestu ķieģeļu mūra žogs. Pagalmā atrodas Līvenu dzimtas apbedījumi. Šeit apbedīts ir arī firsts Karls Kristofs Līvens, Tērbatas un Irlavas skolotāju semināru dibinātājs, Krievijas izglītības ministrs (1828—1833), Krievijas evaņģēliski luteriskās Bībeles biedrības prezidents.
Interjers
Baznīcas interjeru sastāda vairāki valsts nozīmes kultūras pieminekļu sarakstā iekļautie objekti (ērģeles, ērģeļu prospekts, durvis, krēsls, kancele u.c.). Draudzes telpai ir līmeniski, apmesti koka griesti. Baznīcas iekārtu veido gan krāsojumā (balts ar zeltu), gan 19. gadsimta sākuma klasicisma stilā darināts izcili saskaņots un vienots ansamblis. Brīvstāvošā altāra retabls būvēts kā joniskais orderis. Tā centrā uz augstas pamatnes starp divām pāru kolonnām sākotnēji atradās Diseldorfas gleznotāja Jūliusa Rētinga 1852. gadā gleznotā glezna “Golgata” jeb “Marija ar asaru”. Uz gleznas ir uzraksts: "Roeting Disseldorff 1852 vollendet 1881". 1994. gadā glezna tika nozagta. To pašlaik aizvieto vietējās tekstilmākslinieces Aijas Baumanes gobelēns “Golgata” (iesvētīts 1995. gadā). Kolonnas balsta augstu antablementu, virs kura novietots ar dentikulu joslu apdarināts trīsstūra frontons, timpanonā — Glorija ar “Dieva aci”. Altāri ierobežo unikālas, melni krāsotas, eklektiskas, ažūra čuguna lējuma margas, ar stilizētām lapām un zeltītiem ziediem (veidotas ap 1810. gadu). No vecā 18. gadsimta altāra ir saglabājies koka krucifikss "Kristus pie krusta". Krusta galus grezno diski ar evaņģēlistu Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa simboliem. Pašlaik krucifikss atrodas Rundāles muzeja krājumos. Pie draudzes telpas sienas ir piestiprināta poligonālas formas kancele bez balsta kājas. Kanceles apakšējo daļu grezno dekoratīvs vīnogu ķekars. Virs kanceles atrodas analoģiskas formas jumtiņš. Jumtiņa dzegu rotā ažūrs vītas lentes ornaments un uz jumtiņa grezna dekoratīva antīka vāze. Virs ieejas izbūvēta uz četrām toskāniskā ordera kolonnām balstīta ērģeļu lukta. Ērģeles 1860. gadā būvējis Liepājas ērģeļmeistars Kārlis Hermanis (1807—1868). Ērģeļu prospektu veido rāmja konstrukcija, kuras ārmalās atrodas divi augstāki stabuļu torņi ar biezu barokāli izlocītu dzegu. Starp tiem trīs zemāki stabuļu torņi. No baroka stila patapināti ir arī prospekta sānus dekorējošie pārpilnības ragi. Pārējie prospekta dekoratīvie elementi (lakatiņu festoni, lauru zari, rozetes un vāze) ir veidoti klasicisma stilā. Ar interjera priekšmetiem stilistiski saskaņoti ir arī dievlūdzēju soli, kurus dekorē dažādas formas pildiņi. Pa labi no altāra ir izvietota piemiņas plāksne Otrajā pasaules karā kritušajiem un represētajiem draudzes locekļiem. Pateicoties Raita Siatkovska iniciatīvai un atbalstam, tā tika uzstādīta 1997. gada jūnijā. Sakristejā atrodas, domājams, 18. gadsimta ar ādu apvilkts krēsls un rakstāmpults. Tornī iekārts zvans (1m diametrā) ar uzrakstu: "Dāvinājis Balgales baznīcai 1928.g. bijušais šīs draudzes loceklis Ernests Ozoliņš, Rīgā, Geg. v. Bochumer Verein, Bochum." Iepriekšējais zvans Pirmā pasaules kara laikā tika aizvests uz Krieviju.
Nostāsts
Bijušais Balgales draudzes mācītājs A. Ozoliņš 1934. gadā publicēja nelielu brošūru "Dievkalpojums Balgales baznīcā 125 gadu atceres svētkos 12. augustā 1934.g.", kurā bija sniedzis atskatu baznīcas vēsturē. Tur tika ievietots arī sens nostāsts par dievnama tapšanu:
Rakuti
Rakuti var būt:
Bruchidius
Bruchidius ir lapgraužu dzimtas ģints, kurā ietilpst vairāk nekā 300 sugu. Ļoti izplatīta Vecajā Pasaulē. Dažas sugas ir introducētas ārpus sava areāla. Vairāku sugu kāpuru barības augi galvenokārt ir no tauriņziežu dzimtas, bet arī no citām dzimtām, piemēram, čemurziežu un kurvjziežu dzimtām. Latvijā sastopama tikai Bruchidius marginalis.
Mazie Rapši
Mazie Rapši ir ciems Dagdas pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 273 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Galšūns, Janovas ezers.
Fransesks Visents
Biogrāfija
Piedzimis Aragonas karalistē tagadējā Valensijas apgabala pilsētā Segorbē. Bijis pirmais, kas aprakstījis mūsdienās pieņemtos šaha figūru - dāmas un laidņa gājienus. Traktāts ar nosaukumu Libre dels jochs partits dels schacs en nombre de 100 ticis izdots 1495. gada 15. maijā Valensijā, taču nav saglabājies līdz mūsdienām. Tā pēdējā kopija pazudusi Spānijā Napoleona karu laikā (1807—1815). Tiek uzskatīts, ka šis traktāts ietekmējis citu spāņu šahistu, it īpaši Luija Ramiresa de Lusenas, uzskatus un darbus.
Viktors Stefanovičs
Viktors Stefanovičs (dzimis 1930. gada 25. oktobrī Ukrainā) ir Latvijas ukraiņu žurnālists un politiķis. Bijušais laikraksta "Sovetskaja Latvija" redaktora vietnieks.
Fransesks Visents
Biogrāfija
Daudzi Visentu, to skaitā arī bijušais Pasaules šaha čempions Anatolijs Karpovs, uzskata par modernā šaha dibinātāju, jo pēc valensieša izgudrojuma dāma kļuva par šaha spēcīgāko figūru, līdz ar to būtiski mainot spēles taktiku un stratēģiju.
Viktors Stefanovičs
1990. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Republikas Augstākās padomes deputātu no 11. Rīgas vēlēšanu apgabala. Bija viens no tiem deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju un iesaistījās frakcijā "Līdztiesība".
Fransesks Visents
Biogrāfija
Spānijas inkvizīcijas vajāts Visents bija spiests pamest dzimtās vietas. Miris Itālijā.
Viktors Stefanovičs
Pēc Augusta puča izgāšanās Latvijas Republikas Augstākā padome sakarā ar vairāku deputātu pretvalstisko darbību Barikāžu laikā laikā izveidoja parlamentārās izmeklēšanas komisiju. Pēc komisijas slēdziena apstiprināšanas 1992. gada 9. jūlijā Augstākā padome nolēma Stefanovičam anulēt deputāta mandātu (92 deputāti par, 24 pret, divi atturējās).
Pēc deputāta pilnvaru laika beigām darbojās Latvijas ukraiņu biedrībā, bija Latvijas Ukraiņu savienības valdes priekšsēdētājs. Darbojās Kultūras ministrijas Mazākumtautību nevalstisko organizāciju pārstāvju konsultatīvajā komitejā.
2006. gadā naturalizācijas ceļā kļuva par Latvijas pilsoni.
Rasas
Rasas var būt:
Tick, Tick... Boom!
Tick, Tick... Boom! ir 2021. gada ASV biogrāfiska muzikāla drāmas filma, kuras režisors ir Lins Manuels Miranda. Filmā galvenās lomas atveido Endrū Gārfīlds, Aleksandra Šipa, Robins de Hesuss, Džošua Henrijs, Džūdita Laita un Vanesa Hadžensa. Filma balstīta uz Džonatana Larsona skatuves mūziklu ar tādu pašu nosaukumu. Filma ir daļēji autobiogrāfisks stāsts par Larsonu, kurš raksta mūziklu, lai nokļūtu teātra industrijā Ņujorkā.
Filmas Tick, Tick... Boom! pirmizrāde notika AFI Fest pasākumā, bet kopš  filma pieejama straumēšanas platformā Netflix. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes, īpaši izceļot Gārfīlda aktierspēli. Amerikas Kinoinstitūts to nosauca par vienu no 10 gada labākajām filmām. Filmu nominēja Zelta globusa balvai kategorijā "Labākais mūzikls vai kinokomēdija", kā arī 27. Critics' Choice Awards kategorijā "Labākā filma". Par savu sniegumu, Gārfīlds saņēma Zelta globusu kategorijā "Labākais aktieris mūziklā vai kinokomēdijā" un nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris galvenajā lomā". Filma nominēta arī Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā montāža".
Aukupeite
Aukupeite (arī Aukupe) ir Nūmiernes ezera pieteka Ludzas un Balvu novados.
Tek dienvidaustrumu virzienā. Ietek Nūmiernes ezera dienvidu krastā. Aukupeites krastos atrodas Kaļviņa.
Rasnači
Rasnači var būt:
Eduarda Tisē iela
Eduarda Tisē iela ir iela Liepājā, kas atrodas Ezerkrasta mikrorajonā. Eduarda Tisē iela sākas krustojumā ar Lauku ielu, bet beidzas krustojumā ar Tukuma ielu un Ganību ielu. Ielas garums ir ap 950 metriem un to pilnībā sedz asfalts. Kustība ielā norit abos virzienos. Caur Eduarda Tisē ielu kursē 3. autobusa, 4. autobusa, 9. autobusa un 10. autobusa maršruti. Ielas apbūve sastāv no daudzdzīvokļu mājām
Ielas nosaukums ir veltīts Liepājā dzimušajam kinooperatoram Eduardam Tisē.
Anna Eižvertiņa
Anna Eižvertiņa (dzimusi ) ir latviešu teātra režisore un pedagoģe, teātra "Skatuve" direktore un mākslinieciskā vadītāja, Latvijas Kultūras akadēmijas asociētā profesore, Triju Zvaigžņu ordeņa kavaliere.
Dzimusi Cēsīs. Mācījusies Rīgas Kultūras un izglītības darbinieku tehnikumā (mūsdienās Latvijas Kultūras koledža), 1975. gadā beigusi Maskavas Valsts Teatrālās mākslas institūtu (GITIS), kur no 1977. līdz 1980. gadam mācījās aspirantūrā.
No 1975. līdz 1977. gadam strādāja par režisori Liepājas teātrī. No 1980. līdz 1988. gadam strādāja Latvijas PSR Kultūras ministrijā. 1991. gadā nodibināja teātri "Skatuve".
Jau no 1975. gada — pedagoģiskā darbā. No 1983. līdz 1986. gadam — pedagogs Tautas kinoaktieru studijā, no 1988. līdz 1993. gadam — Latvijas Mūzikas akadēmijā, bet kopš 1993. gada — Latvijas Kultūras akadēmijā.
Gunārs Skvorcovs
Gunārs Skvorcovs (dzimis Saldū) ir latviešu hokejists, spēlē labās malas uzbrucēja pozīcijā, Latvijas hokeja izlases dalībnieks. Līdz 2021. gadam pārstāvēja Kontinentālās hokeja līgas vienību Rīgas "Dinamo". Pašlaik, kopš 2021. gada pārstāv Dānijas klubu Odense Bulldogs. G.Skvorcovs hokeja gaitas uzsāka Brocēnu stadiona hokeja laukumā, kur viņa tēvs M.Skvorcovs lēja ledu, lai dēlu nodarbinātu un iemācītu tam slidot. G.Skvorcova pirmais treneris bija Edmunds Vasiļjevs Edmunda Vasiļjeva hokeja skolā.
Oficiālos turnīros pieaugušo izlases sastāvā debitējis 2010. gadā, kur pārstāvējis izlasi Pasaules čempionātā. Spēlējis vēl arī 2015., 2016., 2017. un 2021.gada pasaules čempionātos. Pārstāvējis Latvijas jaunatnes izlases.
Spēlētāja karjera
Lielu daļu karjeras pavadījis HK Liepājas "Metalurgs" sastāvā (aizvadījis spēles gan galvenajā komandā, gan fārmklubā, gan jaunatnes izlasē), 24 spēles 2007.—2008. gada sezonā aizvadījis SK LSPA/Rīga sastāvā. Aizvadījis spēles Latvijas čempionātā, Latvijas čempionāta otrajā divīzijā, kā arī Baltkrievijas Ekstralīgā. 2010.—2011. gada sezonā "Metalurga" sastāvā kļuva par Latvijas čempionu.
2012. gada vasarā Skvorcovs, pēc veiksmīgi izturēta pārbaudes laika, noslēdza divu gadu līgumu ar KHL klubu Rīgas "Dinamo". Sezonu hokejists gan uzsāka tā fārmklubā Liepājas "Metalurgs", taču kopumā sezonas gaitā "Dinamo" sastāvā aizvadīja 23 spēles, ar rezultativitātes punktiem gan neizceļoties. Nākamajā sezonā Skvorcovs jau nostiprinājās "Dinamo" rindās, kur karjeru turpināja līdz 2021. gadam, pa vidu — vienu sezonu aizvadot Pekinas "Kunlun Red Star" sastāvā. Kopš 2021. gada februāra savu karjeru turpināja Dānijā, pārstāvot klubu Odense Bulldogs.
Latvijas hokeja izlases sastāvā debitējis 2010. gadā, agrāk spēlējis arī Latvijas U-20 un U-18 izlasēs.
Privātā dzīve
Savas skolas gaitas uzsācis Brocēnu vidusskolā, bet pamatskola pabeigta Liepājā. Pēc vidusskolas beigšanas iestājās LSPA, kur izvēlējies trenera studiju programmu. Precējies ar Anci Lieni Skvorcovu. 2021. gadā ģimenē piedzima meita. G.Skvorcovs spēlē arī golfu.
Korjaku apvidus
Korjaku apvidus (ru, kpy) ir administratīvi teritoriāla vienība ar speciālu statusu Kamčatkas novadā, Krievijā. Robežojas ziemeļos ar Čukotkas autonomo apvidu, ziemeļrietumos — ar Magadanas apgabalu, bet dienvidos — ar pārējo Kamčatkas novadu. Lielākā apdzīvotā vieta un administratīvais un kultūras centrs ir Palana. Titulnācija korjaki veido 30,3 % no iedzīvotāju skaita, bet vēl 16, 2 % — citas Tālo Austrumu tautas čukči, itelmeņi un eveni.
BA-3
BA-3 bija 1930. gadu Padomju Savienības vidējās klases trīsasu bruņuautomobilis uz "Ford-Timken" bāzes (Ford AA 6x4 versija, uz kuras bāzes vēlāk tika izveidots GAZ-AAA).
Vēsture
Bruņuautomobilis tika izstrādāts 1934. gadā Ižorskas rūpnīcas konstruktoru birojā uz bruņuautomobiļa BA-I bāzes. Izstrādes gaitā BA-I korpuss netika būtiski mainīts, bet galvenā atšķirība bija tornis ar lielgabalu.
Konstrukcijas apraksts
BA-3 izmantoja tanka T-26 torni ar šī paša tanka bruņojumu, taču samazinātu bruņu biezumu līdz 8 mm. Automobiļa bruņojums tika novietots gan tornī, gan bruņuautomobiļa korpusā. Lai palielinātu automobiļa caurejamību tika izstrādātas arī kāpurķēdes, kuras, vajadzības gadījumā varēja tikt uzliktas uz BA-3 automobiļa aizmugurējajiem riteņiem.
Ražošana
Bruņuautomobiļa ražošana notika Ižorskas un Viksunskas 4. rūpnīcās. Abās šajās rūpnīcās, laika posmā no 1934. gada līdz 1935. gadam tika izgatavoti aptuveni 180 šāda tipa bruņuautomobiļi.
Pielietojums kaujās
Bruņuautomobiļi BA-3 tika piešķirti bruņojumā izlūkvienībām, tanku, kavalērijas un kājnieku vienībām. Tos izmantoja teju ikkatrā tā laika bruņotajā konfliktā. Tā, piemēram, Spānijas pilsoņu karā, Hasanas kaujā, Halhingolas kaujās, Ziemas karā, kā arī Otrajā pasaules karā. 1945. gada 14. aprīlī 19. armijas štāba apsardzes 97. rota vēl joprojām izmantoja trīs BA-3M un trīs BA-10 bruņuautomobiļus. Pēc kara, visi novecojušie bruņuautomobiļi tika utilizēti.
Līdz mūsdienām saglabājušies
Bruņuautomobilis BA-3 apskatāms Kubinkas bruņutehnikas muzejā.
Rādebeile
Rādebeile (de) ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Meisenes apriņķī uz ziemeļrietumiem no Drēzdenes pie Elbas upes. Pilsētas apkārtnē attīstīta vīnkopība. Maigā klimata dēļ dažkārt saukta par "Saksijas Nicu".
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1349. gadā.
Izglītība, kultūra, tūrisms un sports
Pilsētā atrodas rakstnieka Kārļa Maja (Karl May, 1842—1912) muzejs. Šaursliežu dzelzceļš (t.s. Lößnitzgrundbahn) savieno Rādebeili ar Moricburgas baroka pili un Rādeburgu.
Cilvēki
Rādebeile ir arhitekta Ernsta Cillera (Ernst Ziller, 1837—1923) dzimtā pilsēta.
Rādebeilē 1912. gadā mira rakstnieks Kārlis Majs (Karl May, 1842—1912), kas šeit arī apglabāts.
Reiki
Reiki var būt:
Dzelzceļa līnija Eglaine—Daugavpils
Eglaine—Daugavpils ir 36 kilometrus gara dzelzceļa līnija Augšdaugavas novadā. Tā iet no Daugavpils līdz valsts robežai. Latvijas robežstacija līnijā ir Eglaine, no tās līdz robežai ir 5 km. Līnija tālāk turpinās Lietuvā un caur Panevēžu ved līdz Radvilišķiem, kur savienojas ar Šauļu—Viļņas līniju. Līnijā ir viens sliežu ceļš, tajā pastāv tikai kravas satiksme.
Vēsture
Dzelzceļa līniju, kas sasaistīja Radvilišķu staciju ar Sanktpēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas Grīvas (tolaik Kalkūnu) staciju, uzbūvēja Liepājas—Romnu dzelzceļa sabiedrība. Līniju atklāja.
Pirmā pasaules kara laikā dzelzceļa līniju 1435 mm platumā (normālplatumā) izmantoja Vācijas impērijas karaspēks savas Austrumu frontes apgādei. Pēc kara beigām un Latvijas—Lietuvas robežas izveides pēc arhitekta Aleksandra Birzenieka projekta 1927. gadā pabeidza Eglaines robežstacijas būvi. Līdz Baltijas valstu okupācijai 1940. gadā pa šo dzelzceļu kursēja gan preču-pasažieru vilcieni ar lietuviešu pārpildītiem vagoniem, kas caur Latviju devās ciemos pie Viļņas apgabala radiem (jo savādāk jau nevarēja Lietuvas un Polijas diplomātisko attiecību pārrāvuma dēļ), kā arī piekabinātie Ziemeļu ekspreša vagoni no Berlīnes uz Maskavu.
Otrā pasaules kara laikā līnijā īslaicīgi tika ierīkoti papildu izmaiņas punkti Sventenvalde un Selone. Padomju laikā līniju pārbūvēja 1525 mm platumā, tajā kursēja pasažieru vilciens Daugavpils—Šauļi, kā arī tālsatiksmes vilciens Maskava—Kaļiņingrada. Vilciens no Daugavpils uz Šauļiem kursēja līdz 1998. gadam, bet mūsdienās pasažieru satiksme līnijā pastāv tikai Lietuvas teritorijā, kur no Rokišķiem uz Šauļiem kursē vietējie pasažieru vilcieni.
Diemestgrāvis
Diemestgrāvis ir Jādekšas labā krasta pieteka Talsu novadā.
Izteka no Diemesta ezera uz ziemeļiem no Pļavām. Tek austrumu virzienā. Diemestgrāvi šķērso valsts autoceļš V1401 (Stende–Lauciene–Mērsrags).
Burhards Kristofs fon Minihs
Burhards Kristofs fon Minihs (,, 1683-1767) bija vācu izcelsmes Krievijas Impērijas ģenerālfeldmaršals (1732) ķeizarienes Annas valdīšanas laikā, grāfs (1728).
Dzīvesgājums
Krievijas Impērijas ķeizariene Anna Ivanovna Minihu 1731. gadā iecēla par savas valdības ministru (Kabinetts-Minister) un ģenerālfeldmaršalu (1732). Viņš reformēja Krievijas Impērijas armiju pēc Prūsijas armijas parauga. Krievu-turku karā (1735–1739) laikā 1735. gadā viņš vadīja Krimas hana galvaspilsētas Bahčisarajas ieņemšanu, 1737. gadā ieņēma Očakovas cietoksni un 1739. gadā sakāva turkus pie Stavučaniem.
Pēc ķeizarienes Elizabetes nokļūšanas pie varas viņu apcietināja un 1742. gadā izsūtīja uz Pelimas ciemu Toboļskas provinces rietumos. Sāka rakstīt memuārus Ebauche pour donner une idée de la forme du gouvernement de l'empire de Russie, kas izdoti pēc viņa nāves. Pēc Elizabetes I nāves ķeizars Pēteris III viņam 1762. gadā ļāva atgriezties Pēterburgā un atjaunoja viņam ģenerālfeldmaršala dienesta pakāpi. Savukārt Katrīna II viņu iecēla par Baltijas jūras ostu (Kronštates, Tallinas un Paldiski) un Ladogas kanāla priekšnieku. Miris 1767. gada 16. oktobrī Pēterburgā. Pārapglabāts viņam piederošajā Lūņas muižā pie Tērbatas.
Mūžzaļā partija
Mūžzaļā partija (de) — šaha partija starp Ādolfu Andersenu (baltie) un Žanu Difrenu (melnie), kas tika spēlēta Berlīnē 1852. gadā. Tā izceļas ar spožu mata kombināciju un neskaitāmas reizes ir publicēta presē. Pirmais pasaules čempions šahā Vilhelms Steinics nosauca šo partiju par "mūžzaļo lielo vācu meistaru lauru vainagā". Ādolfs Andersens — Žans Difrens
Berlīne, 1852
Evansa gambīts
1.e2-e4 e7-e5 2.Zg1-f3 Zb8-c6 3.Lf1-c4 Lf8-c5 4.b2-b4 Lc5:b4
Tajā laikā populārais Evansa gambīts, kurā baltie upurē bandinieku, cerot izmantot pārsvaru attīstībā. 5.c2-c3 Lb4-a5 6.d2-d4 e5:d4 7.0-0 d4-d3
Melnie neņem bandinieku uz c3, lai neveicinātu baltā zirdziņa attīstību uz šo lauciņu un tāpat neļauj baltajiem pilnībā ieņemt centru pēc c3:d4. 8.Dd1-b3 Dd8-f6 9.e4-e5 Df6-g6 10.Tf1-e1 Zg8-e7 11.Lc1-a3 b7-b5
Melnie savukārt upurē bandinieku, lai forsēti attīstītu sava dāmas spārna figūras. 12.Db3:b5 Ta8-b8 13.Db5-a4 La5-b6 14.Zb1-d2 Lc8-b7 15.Zd2-e4 Dg6-f5 16.Lc4:d3 Df5-h5
Nākamajā gājienā baltie upurē figūru. Lai gan spēcīgi būtu arī 17. Zg3, Andersens uzsāk iecerēto kombināciju. 17.Ze4-f6+ g7:f6 18.e5:f6 Th8-g8
Nākamais Andersena gājiens izskatās kā rupja kļūda, jo ar D:f3 melnie, izmantojot saistību, paņem zirdziņu un draud ar matu vienā gājienā uz g2. 19.Ta1-d1 Dh5:f3
Nākamais melno gājiens ilgu laiku tika uzskatīts par kļūdu, pēc tam kad 1898. gadā vācu meistars Pauls Lipke piedāvāja gājienu 19. …Tg4. Lipke savā analīzē detalizēti izskatīja četrus atbildes variantus (20. Lе4, 20. Tе4 20. Lс4, 20. с4) un secināja, ka labākajā gadījumā Andersens varēja cerēt tikai uz neizšķirtu.
Pēc ceturtdaļgadsimta Emanuels Laskers savā "Šaha spēles mācību grāmatā" piekrita Lipkes piedāvātājam melno glābiņa variantam un nokritizēja balto 19. gājienu. Pēc Laskera domām Andersens varēja uzvarēt ar 19. Lе4. Laskers piedāvāja trīs iespējamos uzvaras variantus: 19...d5 20. L:d5 D:d5 21. Tаd1; 19...Tg4 20. Dс2; 19...Dh3 20. g3 T:g3. 21. hg D:g3+ 22. Kh1 L:f2 23. Tе2.
Jūlija Saņina
Jūlija Bebko (dzimusi Holovaņa; ukraiņu: Юлія Олександрівна Бебко (Головань), dzimusi 1990. gada 11. oktobrī), profesionāli pazīstama kā Jūlija Saņina (Юлія Саніна), ir ukraiņu dziedātāja un Ukrainas alternatīvā roka grupas The Hardkiss vadošā soliste.
Mūžzaļā partija
Melnie nokļūst zem izšķirošā uzbrukuma. Šajā pozīcijā labāk bija 20. …Kd8, kas gan palīdzētu tikai glābties no tūlītēja mata, bet nevis no zaudējuma, ko savulaik pierādīja Rihards Rēti. 21.Da4:d7+ Ke8:d7 22.Ld3-f5++ Kd7-e8 23.Lf5-d7+ Ke8-f8 24.La3:e7х
Reiņi
Reiņi var būt:
Jūlija Saņina
Biogrāfija
2005. gadā absolvējusi Džeza un estrādes mākslas mūzikas skolu. Vēlāk viņa iestājās Kijivas Nacionālās universitātes Filoloģijas institūtā un 2013. gadā ieguva maģistra grādu folkloristikā. Studējot koledžā, pieauga arī interese par žurnālistiku.
Lejaskartlija
Lejaskartlija (ka) ir viena no Gruzijas mharēm. Izvietojusies valsts valsts dienvidaustrumos Mazā Kaukāza ziemeļu priekškalnēs. Rietumos robežojas ar Samchi-Džavahetiju, ziemeļos — ar Iekšējo Kartliju un galvaspilsētu Tbilisi, austrumos — ar Mchetu-Mtianeti un Azerbaidžānu, dienvidos — ar Armēniju. Lielākās pilsētas mharē ir Rustavi (administratīvais centrs), Marneuli, Gardabani, Bolnisi, Tetrickaro, Calka un Dmanisi. Industriāli otrs attīstītākais Gruzijas reģions pēc galvaspilsētas Tbilisi.
Jūlija Saņina
Biogrāfija
No 2006. līdz 2008. gadam viņa bija vokāliste grupā Sister Siren.