cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
IP balss pārraide
Soļi un principi, kas ir iesaistīti un veido Interneta Telefonijas zvanos ir līdzīgi tradicionālajai digitālajaia telefonikai un tie iekļauj signālu sūtīšanu, kanālu konfigurāciju, analogo balsa sakaru digitalizāciju un šifrēšanu. Tā vietā, lai zvani tiku pārraidīti ķēžu pārslēgšanas tīklā, digitālā informācija tiek sadalīta pa paketēm un sagatavota sūtīšanai, kā IP paketes car pakešu ķēžu tīklu. Tie pārvieto mēdiju kanālus izmantojot speciālus mēdiju piegādes protokolus, kas kodē audio un video signālus ar audio un video kodekiem. Dažādi kodeki eksistē, kas optimezē mēdiju straumēšanu balstoties uz aplikāciju prasībām un tīkla pārraides spējām; daži risinājumi darbojas uz šaurjoslas un saspiestas balsa kompresijas risinājumiem, kamēr vēl daži atbalsta augstas precizitātes kodekus.
Agrīnie balss IP telefonijas pakalpojumu sniedzēji piedāvāja biznesa modeļus un tehniskos risinājumus, kas atspoguļoja mantotā tālruņu tīkla arhitektūru. Otrās paaudzes pakalpojumu sniedzēji, piemēram, Skype, izveidoja slēgtus tīklus privātu lietotāju bāzēm, piedāvājot bezmaksas zvanu priekšrocības un ērtības, vienlaikus potenciāli iekasējot maksu par piekļuvi citiem sakaru tīkliem, piemēram, PSTN. Tas ierobežoja lietotāju brīvību sajaukt un saskaņot trešo personu aparatūru un programmatūru. Trešās paaudzes pakalpojumu sniedzēji, piemēram, Google Talk, pieņēma apvienotā VoIP koncepciju, kas ir atkāpe no mantoto tīklu arhitektūras. Šie risinājumi parasti ļauj dinamiski savienoties starp lietotājiem visos divos interneta domēnos, kad lietotājs vēlas veikt zvanu.
Papildus VoIP tālruņiem VoIP ir pieejams arī daudzos personālajos datoros un citās interneta piekļuves ierīcēs. Zvanus un SMS īsziņas var sūtīt, izmantojot mobilos datus vai Wi-Fi. VoIP ļauj apvienot mūsdienu sakaru tehnoloģijas (ieskaitot tālruņus, viedtālruņus, balss un video konferences, e-pastu un klātbūtnes noteikšanu), izmantojot vienotu sakaru sistēmu.
Grīvas rajons
Grīvas rajons bija Latvijas PSR administratīvi teritoriālā vienība. Izveidota, apvienojot bijušā Ilūkstes apriņķa Demenes, Kurcuma, Laucesas, Salienas, Silenes un Skrudalienas pagastu teritorijas. Sākotnēji rajona centrs bija Grīvas pilsēta, bet pēc Grīvas pievienošanas Daugavpilij 1953. gadā — Daugavpils, kas rajonā sastāvā neatradās. Rajons no 1952. līdz 1953. gadam ietilpa Daugavpils apgabalā. Rajons likvidēts, tā teritoriju iekļaujot Ilūkstes rajonā.
Administratīvi teritoriālais iedalījums
Grīvas rajonā dibināšanas brīdī ietilpa 1 pilsēta un 20 ciema padomes:
Teritoriālās izmaiņas
Uz likvidēšanas brīdi rajonā bija 11 ciema padomes:
Vangaži (stacija)
Vangaži ir dzelzceļa stacija Siguldas novada Inčukalna pagastā. Tā atrodas netālu no Vangažiem, bet tā ir daudz tuvāk apdzīvotai vietai ar nosaukumu Meža Miers. Tajā pietur dīzeļvilcieni, kas kursē līnijā Rīga—Lugaži. Vangaži ir B biļešu zonas gala stacija.
Vēsture
Jau Pirmā pasaules kara kartēs un dzelzceļa līnijas Rīga—Pleskava vilcienu sarakstos ir atrodama stacija Stoke. 1919. gadā tās nosaukums bija Stoķi, bet 1927. gadā tā tika pārsaukta par Vangažiem. Stacijā nav biļešu kases.
Valstu uzskaitījums pēc iedzīvotāju vidējā vecuma
Šajā rakstā uzskaitītas valstis pēc to iedzīvotāju vidējā vecuma, t.i., cik gadu vidēji ir šīs valsts katram iedzīvotājam.
Airisa Mērdoka
Airisa Mērdoka (en; dzimusi, mirusi ) bija īru izcelsmes rakstniece un filozofe.
Biogrāfija
Dzimusi 1919. gada 15. jūlijā Dublinā, taču jau drīz ģimene pārcelās uz dzīvi Londonā. Airisa ieguva izcilu izglītību Badmintonas internātskolā Bristolē, kas ļāva viņai uzsākt veiksmīgas klasisko valodu, antīkās vēstures un filozofijas studijas Oksfordas Universitātē. Vēlāk tām sekoja filzozofijas studijas Kembridžā, kur Mērdokai bija iespēja apmeklēt Ludviga Vitgenšteina lekcijas. Pēc studijām Mērdoka uzsāka akadēmisko karjeru Oksfordā, publicēja filozofiskas esejas un pētniecisku darbu par Žanu Polu Sartru. Tomēr jau pirmais Mērdokas romāns "Zem tīkla", kas tika publicēts 1954.g. padarīja viņu atpazīstamu galvenokārt kā romānu autori un spilgtu parādību britu literatūrā. 1956. gadā Mērdoka apprecējās ar Džonu Beiliju (John Bayley), angļu literatūras pasniedzēju turpat Oksfordā. Pēc Mērdokas nāves 1999. gadā Beilijs izdeva savai slavenajai sievai veltītus memuārus- triloģiju. Šī grāmata savukārt izmantota Ričarda Eira (Richard Eyre) biogrāfiskās filmas "Airisa" (Iris) uzņemšanā.
Airisas Mērdokas "oficiālās" biogrāfijas autors ir Pīters Konradi (Peter J. Conradi) ar savu 2001. gada izdoto darbu "Airisa Mērdoka: Dzīve" (Iris Murdoch: A Life), savukārt pretrunīgu un ne vienmer glaimojošu raksturojumu rakstnieces dzīvei un raktura īpašībām sniedz A.N.Vilsons (A.N.Wilson) 2003. gadā izdotajā "antibiogrāfijā" "Airisa Mērdoka. Kāda es viņu pazinu" (Iris Murdoch as I Knew Her).
Literārā karjera
Mērdokas romānos nolasāma tādu filozofu kā Platons, Freids un Sartrs ietekme. Tāpat saskatāma interese par sociālisma idejām, kuru ietekmē Mērdoka jaunībā 1938. gadā pat iestājās Lielbritānijas Komunistiskajā partijā. Tā 1987. gadā publicetā romāna "Grāmata un brālība" galvenais varonis ir intelektuāls spīdeklis, sociālisma teorētiķis, kas zaudējis saikni ar ikdienas dzīvi, bet joprojām spēcīgi ietekmē savus kādreizējos studiju biedrus, kas laika gaitā zaudējuši ticību sociālisma idejām. Kā vēl vienu ietekmi var minēt rakstnieces īru izcelsmi, kas acīmredzami iedvesmojusi viņu radīt romānu "Sarkanais un zaļais", kas veltīta īru Lieldienu sacelšanās notikumiem, kas risinājās īsi pirms Mērdokas dzimšanas- 1916. gadā.
Vairāki Mērdokas romāni izpelnījušies prestižus apbalvojumus. Tā 1973. gadā romāns "Melnais princis" ieguva Džeimsa Teita Bleka balvu, 1974. gadā romāns "Sakrālā un profānā mīlas mašīna" -Vaitbreda balvu literatūrā, bet 1978. gadā "Jūra, jūra"- Bukera prēmiju. 1987. gadā Mērdokai tika piešķirts Lielbritānijas augstākais apbalvojums- Britu impērijas ordenis.
Bibliogrāfija
Romāni:
"Zem tīkla" 1954.g. (Under the Net), latviski izdots 1978.g. izdevniecībā "Liesma", tulkojusi M. Andersone
"Bēgšana no burvja" 1956.g. (The Flight from the Enchanter)
"Smilšu pils" 1957.g. (The Sandcastle)
"Zvans" 1958.g. (The Bell), latviski izdots 2001.g. izdevniecībā "Jumava", tulkojusi Dagnija Dreika
"Nocirstā galva" 1961.g. (A Severed Head)
"Savvaļas roze" 1962.g. (An unofficial Rose), latviski izdots 2007.g. izdevniecībā "Jumava", tulkojusi D. Ozoliņa
"Vienradzis" 1963.g. (The Unicorn), latviski izdots 2003.g. izdenniecībā "Zvaigzne ABC", tulkojusi E. Melbārzde
"Itāļu meitene" 1964.g. (The Italian Girl)
"Sarkanais un zaļais" 1965.g.(The Red and the Green)
"Eņģeļu laiks" 1966.g. (The Time of the Angels)
"Jaukais un labais" 1968.g. (The Nice and the Good), latviski izdots 2006.g. izdevniecībā "Zvaigzne ABC", tulkojusi Z. Rozenberga
"Bruno sapnis" 1969.g. (Bruno's Dream), latviski izdots 2007.g. izdevniecībā "Zvaigzne ABC", tulkojusi Silvija Brice
"Godājamā sakāve" 1970.g. (A Fairly Honorable Defeat)
"Nenozīmīgais vīrs" 1971.g. (An Accidental Man)
"Melnais princis" 1973.g. (The Black Prince), romānam piešķirta Džeimsa Teita Bleka piemiņas balva (James Tait Black Memorial Prize), latviski izdots 2000.g. izdevniecībā "Jumava", tulkojusi I.Eglīte
"Sakrālā un profānā mīlas mašīna" 1974.g. (The Sacred and Profane Love Machine)
"Vārds bērns" 1975.g. (A Word Child)
"Jūra, jūra" 1978.g. (The Sea, the Sea) romānam piešķirta Bukera balva, latviski izdots 1996.g. izdevniecībā "Rija", Tulkojusi Dagnija Dreika
"Mūķenes un karavīri" 1980.g. (Nuns and Soldiers)
"Filozofa skolnieks" 1983.g. (The Philosopher's Pupil)
"Labais māceklis" 1985.g. (The Good Apprentice), latviski izdots 2008.g. izdevniecībā "Zvaigzne ABC", tulkojusi Silvija Brice
"Grāmata un brālība" 1987.g. (The Book and the Brotherhood)
"Vēstījums planētai" 1989.g. (The Message to the Planet)
"Zaļais bruņinieks" 1993.g. (The Green Knight), latviski izdots 2002.g. izdevniecībā "Kabinets", tulkojuši K.Tillberga un N.Pukjans
"Džeksona dilemma" 1995.g. (Jackson's Dilemma)
Filozofija:
"Sartrs:romantiskais racionālists" 1957.g. (Sartre:Romantic Rationalist)
"Labā suverenitāte" 1970.g. (The Sovereignty of Good)
"Uguns un saule" 1977.g. (The Fire and the Sun)
"Metafizika kā ceļvedis uz morāli" 1992.g. (Metaphysic as a Guide to Morals)
"Eksistenciālisti un mistiķi" 1997.g. (Existentialists and Mystics)
Lugas:
"Nocirstā galva" 1964.g. (A Severed Head)
"Itāļu meitene" 1969.g. (The Italian Girl)
"Trīs bultas & kalpotāji un sniegs" 1973.g. (The Three Arrows & The Servants and the Snow)
"Akasts:Divi Platona dialogi" 1986.g. (Acastos: Two Platonic Dialogues)
"Melnais princis" 1987.g. (The Black Prince)
"Putnu gads" 1978.g. (A Year of Birds)
"Airisas Merdokas dzeja" 1997.g. (Poems by Iris Murdoch)
Ārējie avoti
Bayley, John. Elegy for Iris, 1999
Bayley, John. Iris: A Memoir of Iris Murdoch, 1998
Bayley, John. Iris and Her Friends, 1999
Conradi, P.J. Iris Murdoch: A Life, 2001
Wilson, A.N. Iris Murdoch as I Knew Her, 2003
Trollīši Mumini
Trollīši Mumini (fi; sv) ir pasaulē pazīstamākie somu bērnu grāmatu varoņi. Tos radījusi rakstniece Tūve Jānsone (Tove Jansson). Oriģinālvaloda ir zviedru. Izdotas vairākas grāmatas, komiksi un multiplikācijas filmiņas. Mumini ir skandināvu troļļu ģimene, balti, apaļīgi un ar lielu purnu, kas rada līdzību ar nīlzirgiem. Viņiem ir daudz draugu, ar kuriem notiek dažādi atgadījumi un piedzīvojumi.
Mumini ir ļoti iecienīti Somijā, Igaunijā, Latvijā, Dānijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Polijā, Krievijā, Japānā, Izraēlā un Lielbritānijā un ir bijuši par pamatu neskaitāmām animācijas sērijām, filmām, dažādām rotaļlietām, suvenīriem un pat īpašam Trollīšu Muminu parkam (Muumimaailma). Vācu valodā ir virtuālais muminu pētniecības centrs.
Grāmatas
Kopumā izdotas 9 grāmatas par trollīšu Muminu piedzīvojumiem, kuras visas ir tulkotas arī latviešu valodā.
Visās grāmatas no zviedru valodas uz latviešu valodu tulkojusi Mudīte Treimane, izņemot "Komēta nāk" un "Neredzamais bērns", ko tulkojusi Elija Kliene.
Papildus ir Muminu bilžu grāmatas:
2012. gadā latviešu valodā iznāca aforismu grāmatiņa ar muminu atziņām un izteicieniem "Viss, kas ir patīkams, ir labs vēderam. Domātais un pateiktais Muminielejā".
Krievupe (stacija)
Krievupe ir dzelzceļa stacija Ropažu novada Garkalnes pagastā. Tā atrodas netālu no Vidzemes šosejas posma Rīga—Sigulda. Krievupes stacijā pietur dīzeļvilcieni, kas kursē līnijā Rīga—Sigulda, un viens reiss līnijā Rīga—Valmiera, bet nepietur vilcieni, kas kursē līnijā Rīga—Valga. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Krievupes izmaiņas punkts uzbūvēts 2. pasaules kara laikā. 1959. gadā uz toreizējo Dzelzsbetona konstrukciju rūpnīcu Vangažos (Garkalnē) uzbūvēts dzelzceļa atzars 3 kilometru garumā. Atzars daļēji nojaukts 2013. gadā, pilnībā demontēts 2017. gadā.
Ragana (ciems)
Ragana ir apdzīvota vieta Siguldas novada Krimuldas pagastā, pagasta centrs. Apdzīvotā vieta veidojusies pie vēsturiskās Raganas pasta stacijas un atrodas autoceļa A3 krustojumā ar reģionālajiem ceļiem P6, P7 un P9.
Ciemā atrodas pagasta pārvalde un citas administratīvās iestādes, pasta nodaļa, Krimuldas vidusskola, kultūras nams, doktorāts. Ciemā var saņemt zobārsta un frizieres pakalpojumus, atrodas četri veikali. Dienvidos no Raganas atrodas Inčukalna gāzes krātuve.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Parastais sīksamtenis
Parastais sīksamtenis jeb samtenītis (Coenonympha pamphilus) ir raibeņu dzimtas (Nymphalidae) Latvijā dzīvojoša tauriņu suga, kas pieder pie samteņu cilts (Satyrini). Šai sugai ir plašs izplatības areāls, tā sastopama Eirāzijā līdz Mongolijai austrumos un Ziemeļāfrikā. Salīdzinot ar citām sīksamteņu sugām, parastais sīksamtenis mājo sausākos biotopos: sausās pļavās un stepē, kā arī kalnu pļavās līdz 2000 metriem virs jūras līmeņa. Latvijā tas ir visbiežāk sastopamais sīksamtenis un to var novērot visā teritorijā.
Morfoloģija
Parastais sīksamtenis ir neliels dienas tauriņš. Tā spārnu plētums 25—36 mm, ķermeņa garums apmēram 10 mm. Spārni no virspuses ir vienkrāsaini — oranždzeltenā krāsā, tikai uz priekšējiem spārniem galos ir neliels melns punktiņš. Parastais sīksamtenis lidojumā ir visgaišākais no Latvijas sīksamteņiem. No apakšpuses priekšspārni ir oranži ar pelēku galu, bet aizmugurējie spārni pelēki, samtaini ar blāvu, viļņainu šķērsjoslu spārna centrālajā daļā. Tā galvenā pazīme ir dekoratīva melni-balta "actiņa" uz priekšējā spārna gala. Šī iezīme uzreiz atšķir parasto sīksamteni, jo visām pārējām sugām košāki un dekoratīvāki ir aizmugurējie spārni.
Mayday
Mayday ir starptautisks briesmu signāls, kas radiotelefonijā nozīmē to pašu, ko SOS signāls radiotelegrāfijā. Kaut arī signāla nosaukums angļu valodā nozīmē "maija diena", tas cēlies, angliski transkribējot franču valodas vārdu m`aidez, kas ir saīsināta frāze venez m'aider (tulkojumā — "nāciet man palīgā", "palīdziet man").
Mayday signālu lieto situācijās, kad cilvēku dzīvībām draud tiešas briesmas, piemēram, lidmašīnu un jūras kuģu katastrofu gadījumos. Signālu raida trīs reizes pēc kārtas — «Mayday, Mayday, Mayday», lai nesajauktu ar kādu līdzīgi skanošu frāzi, kā arī, lai varētu atšķirt pašu briesmu signālu no paziņojuma par to.
Nepabeigtās vakariņas
"Nepabeigtās vakariņas" ir 1979. gada latviešu padomju televīzijas spēlfilma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā. Filmas režisors ir Jānis Streičs. Filma uzņemta pēc Pēra Valē un Maijas Šēvales detektīvromāna "Policija, policija, kartupeļu biezputra!".
Sižets
Vienā no prestižiem restorāniem banketa laikā nogalināts liela koncerna direktors Viktors Palmgrēns. Lietas izmeklēšana nodota kriminālpolicijas inspektoram Pēram Monsonam un viņa palīgiem. Tā kā lieta skar valdības "augstākos ešelonus" izmeklēšanas paātrināšanai no galvaspilsētas ierodas slavenais komisārs Martins Beks. Aizdomās turamo ir daudz, bet vainīgais beigās izrādās bezdarbnieks Svensons, kurš atlaists no Palmgrēna fabrikas.
Kurušs
Kurušs (turku: Kuruş, osmaņu turku: غروش gurûş) līdz 2005. gadam bija sīknauda (1/100 no zelta Turku liras) Turcijā un, līdz 1922. gadam — Osmaņu impērijā. Sākotnēji kurušs bija liela sudraba monēta, bet vēlāk, zūdot tā vērtībai, tas tika izgatavots no misiņa. Osmaņu impērijā viens kurušs bija 40 paras.
Ilglaicīgas augstās inflācijas dēļ kurušs zaudēja savu vērtību jau 1970. gados un praktiski vairs netika lietots. 2005. gada 1. janvārī, līdz ar naudas reformu tika ieviesti jaunie kuruši (turku: Yeni Kuruş) un viens jaunais kurušs kļuva par vienu simtdaļu no jaunās Turcijas liras.
Basku valoda
Basku valoda (euskara) ir izolēta valoda, kurā galvenokārt runā aptuveni ceturtā daļa basku, kas apdzīvo Basku zemes reģionu, kas atrodas uz Spānijas—Francijas robežas Pireneju pussalas ziemeļos. Kopējais valodas pratēju skaits tiek lēsts mazliet vairāk par 1 miljonu, no tiem aptuveni 65% dzīvo Spānijā, 25% — Francijā, bet atlikušie 10% citās pasaules valstīs.
Spānijas autonomajās komūnās Basku Zemē un Navarrā basku valoda ir oficiālā valoda. Veicot basku valodas pētīšanu, nav atrasta saistība ar kādu citu valodu. Tā ir izolēta valoda un nepieder ne pie indoeiropiešu, ne pie urāliešu, ne pie tjurku, ne pie semītu valodu saimēm, pie kurām pieder pārējās valodas, kurās runā eiropieši.
Uzskata, ka basku valoda ir viena no nedaudzajām valodām, kas ir radusies no Eiropas senāko iedzīvotāju valodām jeb priekšindoeiropiešu valodām, pie kurām piederējušas arī etrusku un mīnojiešu valodas.
Basku alfabēts
Basku alfabēts ir veidots no spāņu alfabēta atmetot nevajadzīgos burtus C, Q, V, W un Y
Krišs Ķūķis
Krišs Ķūķis (dzimis 1874. gadā Kuldīgas apriņķa Padures pagastā (tagadējā Kuldīgas novadā), miris 1945. gadā turpat) bija virsnieks Krievijas impērijas armijā Pirmajā pasaules karā, vēlāk Latvijas Bruņoto spēku virsnieks Latvijas brīvības cīņās. Miris mocekļa nāvē "Sarkanās bultas" padomju partizānu vienības rokās 1945. gada februārī.
Dzīvesgājums
Dzimis 1874. gadā Kuldīgas apriņķa Padures pagastā kalpa ģimenē. Pirmo izglītību ieguva Padures pagastskolā, kuru beidza kā labākais skolnieks, taču tālāku izglītību neturpināja līdzekļu trūkuma dēļ. 1900. gadā Ķūķis iestājās Odesas junkuru skolā, kuru beidza vecākā junkura pakāpē.
Pirmais pasaules karš
Pirmajā pasaules karā Ķūķis parādīja izcilu varonību neilgi pēc kara sākuma 1914. gada 15. augusta kaujā pie Satšovas. Par spīti smagam ievainojumam Ķūķis turpināja vadīt uzbrukumu, saņemot ievērojamu skaitu gūstekņu, 20 ienaidnieka ložmetējus un iegūstot divus trofeju karogus. Par izrādīto drosmi viņu apbalvoja ar Svētā Jura oficiera krustu (IV šķiras), Svētā Vladimira krustu (III šķiras) un paaugstināja pulkveža pakāpē. 1916. gadā Ķūķi trešo reizi smagi ievainoja un viņš nonāca vācu gūstā.
Vēlākā dzīve
Pēc demobilizācijas Ķūķis nodarbojās ar zirgkopību lauku saimniecībā Padures pagasta "Vindulās", pie mājas viņš iedēstīja ozolu aleju. Ķūķis darbojās Nacionālajā apvienībā, bija Nacionālā kluba prezidents. No Nacionālās apvienības ievēlēts 2. Saeimā, taču pēc pusgada Saeimu pameta partejisko konfliktu dēļ.
Nāve
Otrā pasaules kara laikā 1945. gadā 18. februāra vakarā Ķūķa mājās iebruka "Sarkanās bultas" padomju partizāni, viņa mirstīgās atliekas ar nežēlīgas spīdzināšanas pazīmēm atrada 1945. gada aprīlī netālajā egļu audzē. Ložu pēdas netiek atrastas, no kā secināms, ka nāve iestājusies spīdzināšanas rezultātā. Atmodas gados tur uzstādīts piemiņas akmens.
Apbalvojumi
Sv. Jura ordenis (IV šķira), Sv. Annas ordenis (IV šķira), Sv. Staņislava ordenis (III šķira ar šķēpiem), Sv. Annas ordenis (III šķira ar šķēpiem), Sv. Staņislava ordenis (II šķira ar šķēpiem), Sv. Annas ordenis (II šķira ar šķēpiem), Sv. Vladislava ordenis (IV šķira ar šķēpiem).
1930. gada 8. maijā, 12. Bauskas kājnieku pulka 10 gadu jubilejā, viņu apbalvoja ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
SPARC
SPARC (no angļu Scalable Processor ARChitecture) ir RISC instrukciju kopas mikroprocesoru arhitektūra, ko sākotnēji izstrādāja Sun Microsystems 1985. gadā. SPARC ir 1989. gadā arhitektūras popularizēšanai dibinātā uzņēmuma SPARC International, Inc. tirdzniecības zīme. Laika gaitā SPARC arhitektūra ir gan licencēta citiem ražotājiem, tādiem kā Texas Instruments, Cypress Semiconductor un Fujitsu, gan tagad arī pilnībā atvērta.
Šobrīd ir divas atvērtā pirmkoda SPARC implementācijas:
SPARC arhitektūras procesori sākumā tika ražoti izmantošanai darbstacijās, bet vēlāk arī lielos Sun Microsystems, Fujitsu un citu ražotāju SMP serveros. SPARC mašīnas parasti darbojas zem Sun Solaris operētājsistēmas, taču arhitektūrai ir pielāgotas arī citas OS, piemēram, NEXTSTEP, RTEMS, FreeBSD, OpenBSD, NetBSD un Linux.
Laika gaitā ir izlaistas vairākas arhitektūras revīzijas. Par standarta 32 bitu SPARC procesoru arhitektūru tiek uzskatīta 1989. gadā izlaistā SPARC 8. versija. 1994. gadā iznāca SPARC 9. versija, kas jau bija 64 bitu. 2006. gada sākumā Sun izlaida arhitektūras paplašinājumus zem nosaukuma UltraSPARC Architecture 2005.
Ivoņičzdroja
Ivoņičzdroja (pl) ir pilsēta Polijā, Piekarpatu vojevodistē, uz dienvidiem no Krosno, Zemajos Beskidos. Viena no senākajām kūrortpilsētām Polijā. Pazīstama kopš 1578. gada. Minerālūdens un dūņu terapija.
Ahunds Dadulla
Ahunds Dadulla jeb mulla Dadulla (, dzimis, miris ), dēvēts arī par "Horasanas lauvu", ir viens no hierarhijā augstākajiem Afganistānas Taleban kustības līderiem, modžaheds, Taleban bruņoto spēku virspavēlnieks.
Biogrāfija
Dzimis ap 1966. gadu Afganistānā, Kandahāras provincē, Kalaikakaranas ciemā - puštuns no kakaru cilts.
Kā modžahedu komandieris karojis pret PSRS armiju XX gs. 80. gados. Talantīgs stratēģis un taktiķis. Zaudējis kāju pilsoņu kara laikā 1994. gadā, drīz pēc tam, kad bija pievienojies Taleban kustībai. Ārstējies Vācijā, kur ieguvis arī protēzi. Izcēlās kā talantīgs komandieris kaujās pret Ziemeļu aliansi, kad cīņu biedri to sāka dēvēt par "Horasanas lauvu". Izcēlās ar savu nežēlību kara laukā un pret gūstekņiem - 1998. gadā, apspiežot hazareju (šiīti) sacelšanos Bamianā, lika nogalināt simtiem karagūstekņu un civiliedzīvotāju, nogalināja pat savus padotos, ja tie izrādīja nepaklausību (kas šķita par traku par mullam Omāram, kurš to uz laiku atstādināja no komandiera posteņa). Mullas Dadullas reputācija bija tik baisa, ka talibi bieži vien pa radio ziņoja par viņa ierašanos kādā frontes iecirknī, lai iedzītu pretiniekus panikā, pat ja viņš tur tuvumā pat nebija. Bēdīgu slavu pasaulē viņš ieguva pēc tam, kad pavēlēja un vadīja unikāla kultūrvēsturiska pieminekļa - Budas statujas Bamianā, - saspridzināšanu.
Pēc Taleban valdības krišanas 2001. gadā bēga uz Pakistānu, kur līdzdarbojās kustības spēku atjaunošanā. 2006. gadā tika iecelts par visu Taleban bruņoto spēku virspavēlnieku karā ar ASV vadīto koalīciju. Viņa štābs atradās Helmandas provincē, mainot dislokācijas vietu katru dienu, lai to neatrastu NATO spēki (štāba koordinācijas centrs, ko vada Dadullas vietnieks Hafezs Ihsanulla, atrodas Pakistānā, nodarbojoties ar administratīvo darbu). Atšķirībā no citiem Taleban līderiem, labprāt komunicēja ar medijiem, sniedza intervijas, uzstājās ar runām.
2006. gada februārī piesolīja 100 kilogramu zelta (100 kg zelta vērtība ir gandrīz 2 000 000 USD) tam, kurš nogalinās pravieša Muhameda karikatūru autoru, dāņu mākslinieku. Pieci kilogrami zelta solīti ikvienam, kurš Afganistānā nogalinās Dānijas, Norvēģijas vai Vācijas karavīrus.
Nogalināts 2007. gada 12. maijā speciālā NATO spēku operācijā (viņa nāvi apstiprināja Taleban vadība, tai skaitā nogalinātā brālis mulla Hadži Mansurs Dadulla). Kā izteicās Kandahāras provinces gubernators Asadulla Halīds, “mulla Dadulla bija Taleban mugurkauls, brutāls un nežēlīgs komandieris, kurš nogalināja un grieza galvas afgāņu civiliedzīvotājiem”.
Runtiņš
Runtiņš, saukts arī par Runtiņupīti, ir Gaujas labā krasta pieteka Siguldas novadā. Iztek no mežaina apvidus austrumos no Raganas. Augštece līdz autoceļam P7 regulēta. Lejpus Krimuldas baznīcas tek pa izteiktu ieleju. Krastā atrodas Kubeseles pilskalns, Kubeseles ala (Runtiņala) un Saulstaru klintis un ala.
Jedliče
Jedliče ir pilsēta Polijā, Piekarpatu vojevodistē, uz rietumiem no Krosno. Pilsētā atrodas naftas produktu pārstrādes rūpnīca.
Nībelungu dziesma
"Nībelungu dziesma" jeb "Dziesma par Nībelungiem" (vācu Nibelungenlied) ir anonīma episka vācu poēma. Tā sastāv no 2300 atskaņu vārsmām un ir uzrakstīta 13. gadsimta sākumā Austrijā vidusaugšvācu valodā. Poēmā atspoguļojas skandināvu un ģermāņu mīti, kā arī vēsturiski notikumi, kas saistīti ar Burgundijas karaļvalsti. "Nībelungu dziesmai" līdzinās īslandiešu 13. gadsimta Volsunga sāgai (teiksma par Volsungiem). Abu versiju elementus savā operu tetraloģijā "Nībelunga gredzens" (Der Ring des Nibelungen: Das Rheingold, Die Walküre, Siegfried, Götterdämmerung) izmantojis komponists Rihards Vāgners. Visu poēmu par Nībelungiem caurauž dziļš traģisms.
Saturs
Poēmas galvenais varonis ir varonīgs ģermāņu karavīrs Zigfrīds. Viņš nogalina divus burgundu augstmaņus no Nībelungu dzimtas un paņem viņu zobenu, kas ir apburts, burvju kapuci, kuru uzliekot galvā cilvēks kļūst neredzams, kā arī viņu zeltu, kuru Nībelungi mirstot nolād. Zigfrīds ar Nībelungiem atņemtajām mantām dodas uz Burgundijas galvaspilsētu Vormsu, kur viņš ierauga skaisto Burgundijas karaļa Guntera māsu Krimhildi. Zigfrīds iedegas mīlestībā pret Krimhildi un vēlas viņu apprecēt. Gunteram ir viltīgs un nodevīgs padomdevējs Hāgens, kas uzzina par Zigfrīda rīcībā esošo Nībelungu zeltu un nolemj iegūt to. Lai to panāktu, viņš izstāsta Gunteram un viņa brāļiem par to, kā Zigfrīds nogalinājis dižciltīgus burgundu vīrus un tādēļ viņš ir bīstams. Tomēr Zigfrīdam izdodas iegūt Guntera uzticību, palīdzot burgundiem karā ar sakšiem. Gunters piekrīt Zigfrīda un Krimhildes precībām, bet ar nosacījumu, ka Zigfrīds vispirms palīdzēs Gunteram uzvarēt Brunhildi - Īslandes karalieni, kura ir slavena ar savu fantastisko spēku. Brunhilde apsolījusi savu roku tam, kurš spēs viņu uzveikt cīņā. Zigfrīds un Gunters dodas uz Īslandi. Tur Zigfrīds, izmantojot apburto kapuci, izliekas par Gunteru un cīņā uzveic Brunhildi. Brunhilde nepamana apmānu un piekrīt precēties ar Gunteru. Savukārt Zigfrīds apprec Krimhildi.
Hāgens tomēr nav atmetis savus mantkārīgos nodomus. Viņam izdodas pārliecināt Gunteru, ka lai gan Zigfrīds it kā ir Guntera vasalis, patiesībā visi apkārtējie Zigfrīdu uzskata kā pārāku par Gunteru. Gunteram dzimst naids pret Zigfrīdu, jo Brunhilde ir atklājusi apmānu, kura rezultātā Gunters ieguva viņas roku. Hāgena plānam tiek dota piekrišana un viņš medību laikā Zigfrīdu nodevīgi nogalina. Krimhilde zvēr atriebt Zigfrīda nāvi. Bet viņa ir nespēcīga, jo Hāgens ir piesavinājies Zigfrīda bagātību un nogremdējis to Reinā tikai viņam vien zināmā vietā.
Būdama bezizejas situācijā, Krimhilde pēc trīspadsmit gadiem apprecas ar huņņu karali Atilu un pārceļas dzīvot viņa galmā. Vēl pēc dažiem gadiem viņa ievilina Hāgenu, Gunteru un citus viņu sekotājus Atilas galmā un visus nogalina. Tomēr arī Kimhilde krīt no vācu bruņinieka Hildebranda zobena, kurš atriebj burgundu augstmaņu nāvi. Nībelungu bagātības paliek guļam Reinas dibenā, to atrašanās vieta mirusi līdz ar Hāgenu.
Fakti
Šī poēma nav pretrunā ar plašāku vēsturisko kontekstu. Huņņi Atilas vadībā kopā ar romiešiem 436. gadā iekaroja Burgundiju un sagrāva tās galvaspilsētu Vormsu. 534. gadā burgundiem uzkundzējās franku merovingu dinastija, bet karolingi Burgundiju pilnībā iekļāva savā impērijā.
Veiktspēja (datorika)
Veiktspēja datorikā sevī iekļauj tādu darbību kopumu, kas ļauj dažādos aspektos mērīt datora efektivitāti patērētā laika un resursu griezumā.
Atkarībā no specifikas, par veiktspējas rādītājiem uzskata:
Microsoft Windows
perlbench
Linux
perlbench
Mac OS X
Haxial Benchmark perlbench
Linux
dbench iozone3
Microsoft Windows
3dMark
Linux
glxgears Gtkperf Unigine Sanctuary
netperf
Silciems (stacija)
Silciems ir neizmantots pieturas punkts līnijā Rīga—Lugaži. Tas atradās Siguldas novada Inčukalna pagastā, pie Allažu pagasta un Siguldas pagasta robežas. Pieturas punkts atradās netālu no Vidzemes šosejas posma Rīga—Sigulda. 2018. gadā Silciema pieturā darbadienās pieturēja 9 dīzeļvilcienu pāri, bet brīvdienās — 8 pāri.
No 2019. gada decembra Silciema pieturā vilcieni vairs neapstājas. 2022. gadā pieturas nojume bija izdemolēta,tajā nav biļešu kases.
X86
x86 jeb 80x86 ir mikroprocesoru arhitektūra, ko sākotnēji izstrādāja un tās procesorus ražoja Intel. X86 arhitektūra dominē galddatoru, klēpjdatoru un serveru tirgū kopš 1980. gadu sākuma, kad iznāca pirmie IBM PC modeļi. Uz x86 arhitektūru balstītos datorus parasti darbina Microsoft Windows vai kāda no Unix-tipa operētājsistēmām. Lai ar daudz mūsdienīgākas arhitektūras, piemēram, PowerPC, ir mēģinājušas aizstāt x86 daudzās nišās, nevienai no tām nav izdevies iekarot x86 pamattirgu.
Arhitektūru sauc par x86 jo pirmo šīs arhitektūras procesoru nosaukumi bija skatiļi, kas beidzās ar kombināciju "86", piemēram, 8086, 80186, 80286, 80386 un 80486. Tā kā skaitļus nevar reģistrēt kā tirdzniecības zīmes, vēlākiem modeļiem Intel sāka dot ar burtiem rakstāmus nosaukumus, piemēram, Pentium.
Sākotnēji x86 bija 16 bitu arhitektūra, taču Intel ir to divreiz papildinājusi, lai atbalstītu lielāku vārda izmēru. 1985. gadā Intel izlaida 32 bitu 80386, kas aizstāja 16 bitu 80286. 32 bitu arhitektūru nosauca par i386, bet tagad to mēdz saukt arī par x86-32 un IA32. 2003. gadā AMD izlaida Athlon 64, kas paplašināja arhitektūru līdz 64 bitiem. Arī Intel izlaida ar Athlon 64 savietojamus procesorus. 64 bitu arhitektūras variāciju sauc par x86-64, AMD64 (AMD nosaukums), Intel 64 (Intel nosaukums, pirms tam EM64T un IA-32e) un x64 (Microsoft un Sun Microsystems lietoti nosaukumi). Intel 64 nav tas pats, kas IA-64, tā ir pavisam cita arhitektūra.
Teritorija (nozīmju atdalīšana)
Teritorija (la no terra — zeme) var būt:
Desmitcīņa
Desmitcīņa ir vieglatlētikas disciplīna, kas sastāv no desmit vieglatlētikas disciplīnām. Sacensības notiek divas dienas pēc kārtas un uzvarētājus nosaka, vērtējot sniegumu visās desmit disciplīnās. Sniegumu vērtē pēc punktu sistēmas katrā disciplīnā, nevis ieņemtās vietas. Desmitcīņā parasti piedalās tikai vīrieši, bet sievietes sacenšas septiņcīņā.
Tradicionāli par "Pasaules spēcīgāko atlētu" tiek atzīts desmitcīņas uzvarētājs olimpiskajās spēlēs. Tas iesakās, kad Zviedrijas karalis Gustavs V teica Džimam Torpam pēc uzvaras 1912. gada Olimpiskajās spēlēs, "Jūs, ser, esat pasaules spēcīgākais atlēts". Šībrīža titula īpašnieks ir Kanādas sportists Demjens Vorners.
Disciplīnas
Modernajā sacensību formātā ir iekļautas vieglatlētikas disciplīnas, kas pārbauda dalībnieku spēku, ātrumu un izturību. Katrā no divām sacensību dienām paredzētas 2 disciplīnas. Pirmajā dienā uzsvars ir uz ātrumu, eksplozīvo spēku un lēkšanu, otrajā dienā uzsvars ir uz tehniku un izturību.
• ; 1. diena
• 100 metri
• Tāllēkšana
• Lodes grūšana
• Augstlēkšana
• 400 metri
• ; 2. diena
• Diska mešana
• Kārtslēkšana
• Šķēpa mešana
• 1500 metri
Rīgas Doma skola
Rīgas Doma skola bija vecākā mācību iestāde Livonijas teritorijā. Tika izveidota kā Rīgas domkapitula klostera skola pie Rīgas Doma katedrāles. Atradās tagadējā Palasta un Mazās skolas ielas stūrī. Dibināta 1211. gadā, līdz ar pašu katedrāli un klosteri, vēlāk pārveidota par Rīgas rātes Domskolu, akadēmisko ģimnāziju, beidzot par apriņķa skolu. Rīgas Valsts 1. ģimnāzija uzskata sevi par šīs skolas pēcteci, izsekojot visām tās nosaukuma maiņām un atrašanās vietām.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2009
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas 2009 vērtēšana noslēdzās 20. decembra vakarā. Pāc tam žūrija 50 dalībnieku sastāvā izteica savu viedokli un auditorkompānija BDO veica balsu apkopošanu. 2010. gada 23. februārī Latvijas Nacionālajā operā tika paziņoti balvu ieguvēji.
Rīgas Doma skola
Vēsture
1524. gadā luterāņu sarīkotajos baznīcu grautiņos katedrāli ievērojami izdemolēja un kopā ar klosteri un skolu slēdza, lai 1528. gadā atkal atvērtu nu jau kā luterāņu baznīcu. Rīgas Doma skola pārgāja pilsētas pārziņā un tika pārvērsta par protestantu skolu. Lai uzlabotu mācību kvalitāti, Rīgas rāte Domskolā no luterāņu mācītāju vidus nozīmēja inspektoru. 1589. gadā par Domskolas inspektoru kļuva bijušais Halles ģimnāzijas rektors Johans Rīvijs, kurš 1594. gadā ieviesa jaunu Domskolas ("latīņu skolas") programmu, kurā līdz ar latīņu un grieķu valodu tika mācīti Svētie raksti, Melanhtona retorika un dialektika, Erasma un Kamerārija darbi, aritmētika ar sfēriku un astronomiju. Vēlāk sāka mācīt arī fiziku, ģeogrāfiju un vēsturi, zemākajā klasē mācības notika vācu valodā.
Zviedru Vidzemes laikā 1631. gadā Doma skolā tika izveidota Rīgas akadēmiskās ģimnāzijas klase, kuras pirmais rektors un teoloģijas profesors bija Vidzemes superintendents Hermanis Samsons. 1643. gadā par dzejas un retorikas, vēlāk par teoloģijas profesoru kļuva Johans Brēfers, kurš 1655. gadā izdeva iespiestu ģimnāzijas programmu un disputu sakopojumu, bet 1690. gadā viņu ievēlēja par Vidzemes superintendentu.
Lielā Ziemeļu kara laikā Krievijas karaspēks ieņēma Rīgu un akadēmiskā ģimnāzija beidza pastāvēt 1710. gadā, pēc kara beigām to atjaunoja kā Rīgas Domskolu, kas gatavoja studijām Vācijas un Nīderlandes universitātēs. Mācību programma ietvēra latīņu un grieķu valodas, vēsturi, ģeogrāfiju, dabaszinātnes un fiziku. Tās rektori un skolotāji bija izcili Apgaismības laikmeta sabiedriskie darbinieki, tomēr izglītības kvalitātes ziņā to apsteidza Rīgas licejs.
Veicot 1802. gada Krievijas Impērijas izglītības reformu, Domskolas statusu 1806. gadā pazemināja līdz Rīgas 1. apriņķa skolai, toties Rīgas licejs Pils laukumā kļuva par Vidzemes guberņas ģimnāziju. 1859. gadā Domskola kļuva par reālskolu, bet 1873. gadā par klasisko ģimnāziju (Rīgas pilsētas ģimnāziju). Kopš 1868. gada skola darbojās Troņmantnieka (tagad — Raiņa) bulvārī 8.
Para (nauda)
1922. un 1923. gadā tika izgatavotas alumīnija un bronzas sakausējuma 100 paru monētas. Pēdējās paru monētas tika izgatavotas 1940. un 1942. gadā un tās bija 10 paru monētas no alumīnija un bronzas sakausējuma.
Francijas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas visas Francijas pilsētas, kurās iedzīvotāju skaits 2010.g. bija lielāks par 20 000 iedzīvotājiem. Uzskaitījumā iekļautās arī aizjūras teritorijas pilsētas. Saskaņā ar oficiālajiem 2010.g. Francijas Tautas skaitīšanas datiem šādas apdzīvotās vietas ar iedzīvotāju skaitu virs 20 000 bija 442 pilsētas.
Francijas galvaspilsēta — Parīze — ir vienīgā valsts pilsēta ar iedzīvotāju skaitu virs 1 000 000.
Takelāža
Takelāža (de) — kuģu (parasti buru kuģu) trošu, virvju, ķēžu, bloku un citu ierīču kopums. Takelāžu izmanto rangouta (virsklāja konstrukciju, piemēram, mastu) nostiprināšanai, buru pacelšanai, nolaišanai un vadīšanai; dažādu kravu celšanai un citiem nolūkiem.
Par takelāžu sauc arī celtniecības un citos montāžas darbos izmantojamās celšanas ierīču troses, tauvas un ķēdes.
Aeronautikā ar takelāžu saprot piederumus, kas saista gaisa kuģa aerostata daļu ar gondolu.
Stāvošā takelāža
Par stāvošo takelāžu sauc saites, kuras paredzētas rangouta daļu stiprināšanai un noturēšanai. Tās izgatavo no tērauda troses. Pie stāvošās takelāžas pieskaita sekojošas saistes:
Skrejošā takelāža
Par skrejošo takelāžu sauc pārvietojamas saites, kuras paredzētas buru, rāju, gafeļu pacelšanai un nolaišanai, kā arī buru pagriešanai. Skrejošo takelāžu bieži izgatavo no augu trosēm. Pie skrejošās takelāžas pieskaita sekojošas saites:
Ernsts Abe
Ernsts Karls Abe (de, — ) bija vācu fiziķis, optikas zinātnieks, uzņēmējs un sociālais reformators. Galvenokārt nodarbojies ar pētījumiem optikā. Kopā ar Oto Šotu un Karlu Ceisu viņš izstrādāja daudzus optiskos instrumentus. Viņš bija arī vācu zinātnisko mikroskopu, astronomisko teleskopu, planetāriju un citu modernu optisko sistēmu ražotāja Carl Zeiss AG līdzīpašnieks.
Personīgā dzīve
Abe dzimis 1840. gada 23. janvārī Eizenahā, Saksen-Veimār-Eizenahā, Georga Ādama Abes un Elzabetes Kristīnas Bārfeldes dzimtā. Viņš nāca no pazemīgām mājām - viņa tēvs bija brigadieris spiningnīcā. Tēva darba devēja atbalstīts, Abe varēja apmeklēt vidusskolu un ar diezgan labām atzīmēm iegūt vispārējo kvalifikāciju uzņemšanai augstskolā, Eizenahas ģimnāzijā, kuru absolvēja 1857. gadā. Brīdī, kad viņš absolvēja skolu, viņa zinātniskais talants un spēcīgā griba jau bija kļuvusi acīmredzama. Tādējādi, neraugoties uz saspringto ģimenes finansiālo stāvokli, viņa tēvs nolēma atbalstīt Abes studijas Jēnas (1857—1859) un Getingenes Universitātē (1859—1861). Studentu laikā Abe sniedza privātstundas, lai uzlabotu savus ienākumus. Tēva darba devējs turpināja viņu finansēt. Abe saņēma doktora grādu filazofijā Getingenē 1861. gada 23. martā. Mācoties skolā, viņu ietekmēja Bernhards Rīmanis un Vilhelms Eduards Vēbers, kuri arī bija vieni no Getingenes septiņniekiem. 1863. gada 8. augustā viņš ieguva Jēnas Universitātes lektora kvalifikāciju. No 1866. gada Abe bija Karla Ceisa smalkmehānikas darbnīcas, kas vēlāk pārtapa par Ceisa optisko instrumentu rūpnīcu, līdzīpašnieks un zinātniskais vadītājs. Kopā ar vācu ķīmiķi Oto Šotu izveidojis stikla rūpnīcu Jēnā. 1870. gadā viņš pieņēma eksperimentālās fizikas, mehānikas un matemātikas asociētā profesora līgumu Jēnā. 1871. gadā viņš apprecējās ar vienu no Abes skolotāja, matemātiķa un fiziķa Kārļa Snela meitu Elizu Snelu, ar kuru viņam bija divas meitas. Pilnīgu profesora statusu viņš ieguva 1879. gadā. Viņš kļuva par Jēnas astronomijas un meteoroloģijas observatorijas direktoru 1878. gadā. 1889. gadā viņš kļuva par Bavārijas Zinātņu un humanitāro zinātņu akadēmijas locekli. Viņš bija arī Saksijas Zinātņu akadēmijas loceklis. Viņš tika atbrīvots no pasniedzēja pienākumiem Jēnas Universitātē 1891. gadā. Abe nomira 1905. gada 14. janvārī Jēnā. Viņš bija ateists.
Zinātniskajā darbībā galvenokārt nodarbojās ar pētījumiem optikā. 1873. gadā Abe izstrādāja teoriju par attēlu veidošanos mikroskopā un 1878. gadā viņš izveidoja pirmo moderno optisko mikroskopu. Vairāku optisko instrumentu, piemēram, Abes refraktometra, ahromata, Abes kondensora izgudrotājs.
Olimpiskais stadions
Olimpiska stadiona nosaukums tiek dots norises vietai, kuru uzskata par olimpisko spēļu galveno stadionu vai norises vietu. Olimpiskais stadions tradicionāli ir spēļu atklāšanas un noslēguma ceremonijas vietas, taču pastāv arī dažādi izņēmumi. Daudzu stadionu, lai gan ne visu, šo vietu nosaukumos faktiski ir ietverti vārdi Olimpiskais stadions, piemēram, Amsterdamas, Berlīnes, Helsinku un citu. Olimpisko stadionu var nosaukt arī par daudzfunkcionālu stadionu, kurā notiek olimpiskie sporta veidi.
Vasaras olimpisko spēļu gadījumā vieglatlētikas sacensības un futbola fināls tradicionāli notiek Olimpiskajā stadionā. Izņēmumi ir bijuši 1900. gada, 1996. gada un 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kā arī 2010. gada un 2018. gada vasaras jaunatnes olimpiskajās spēlēs.
Agrīnās ziemas olimpiskajās spēlēs daiļslidošanas vietas bieži izmantoja kā galvenos punktus. Tie bieži tika apzīmēti kā "Olimpiskais stadions", kur parasti notika atklāšanas un noslēguma ceremonijas.
Lielākajā daļā no stadioniem ir notikušas gan olimpiskās, gan paraolimpiskās spēles.
Vairākos no stadioniem ir bijuši citu olimpisko sporta veidu norises vietas, kad šajās pilsētās atkārtoti ir norisinājušās olimpiskās spēles. Vensēnas velodroms bija 1900. gada vasaras olimpisko spēļu olimpiskais stadions, bet 1924. gadā tajā tika aizvadītas riteņbraukšanas sacensības. 1948. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Londonā olimpiskais stadions bija Vemblija stadions, lai gan uz 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēm stadions tika pilnībā renovēts. 2012. gadā jaunajā Vemblija stadionā tika aizvadītas olimpiskās futbola sacensības, bet kā olimpisko spēļu stadions kalpoja Londonas stadions Stratfordā. Līdzīga situācija bija ar Melburnas kriketa laukumu, kas bija 1956. gada olimpisko spēļu centrālais stadions, bet 2000. gadā šajā stadionā tika rīkotas futbola spēles. 1932. gada Leikplesidas ziemas olimpisko spēļu centrālais stadions bija Leikplesidas ātrslidošanas ovāls, bet 1980. gada ziemas olimpiskajās spēlēs šajā stadionā tika rīkotas ātrslidošanas sacensības. Insbrukas olimpiskajā hallē 2012. gada ziemas jaunatnes olimpisko spēļu laikā tika aizvadītas daiļslidošanas un šorttreka sacensības. Stokholmas olimpiskais stadions kā centrālais stadions kalpoja 1912. gadā, taču 1956. gadā tajā tika aizvadītas jāšanas sacensības, lai arī olimpiskās spēles tika rīkotas Melburnā, Austrālijā. Šāda situācija izveidojās, jo karantīnas ierobežojumu dēļ Austrālijā nebija iespējams sarīkot jāšanas sacensības.
Saskaņā ar pašreizējo SOK politiku spēļu norises laikā spēļu norises vietās ir aizliegtas nesponsorētu korporatīvo nosaukumu tiesības.
67. Kinoakadēmijas balva
67. Kinoakadēmijas balvas tika pasniegtas "Shrine Auditorium", Losandželosā, ASV. Balvu pasniegšanu vadīja komediants un sarunu šovu vadītājs Deivids Letermans.
Latvijas nacionālie partizāni
Latvijas nacionālie partizāni bija cīnītāji, kas ar partizānu kara metodēm cīnījās pret padomju okupācijas varu pēc Otrā pasaules kara. Partizāni tiek saukti arī par mežabrāļiem, jo viņu apmešanās vietas bija galvenokārt mežos. Pamatojumu nacionālo partizānu kustībai deva «Deklarācija par Latvijas valsts atjaunošanu» kuru 1944. gada 8. septembrī Rīgā pieņēma Latvijas Centrālā Padome.
67. Kinoakadēmijas balva
Visvairāk balvu (sešas) saņēma filma "Forests Gamps"
== Galvenās balvas == Uzvarētājs atzīmēts treknrakstā.
Latvijas nacionālie partizāni
Pirmās vienības Latgalē un Sēlijā
Pirmās partizānu vienības izveidojās Latgalē 1944. gada rudenī pēc Sarkanās Armijas iebrukuma. Visvairāk partizānu grupu 1944. gada nogalē bija Abrenes, Daugavpils un Ilūkstes apriņķos. Par partizāniem sākotnēji kļuva vācu un Sarkanās armijas dezertieri un bēguļojošie no iesaukšanas abās armijās. Vēlāk partizānus papildināja čekas terora upuri, arestēšanai un izsūtīšanai paredzētie un no izsūtīšanām izbēgušie, sevišķi 1949. gada pavasarī. Liela daļa partizānu kustības dalībnieku pēckara mēnešos bija nelegāļi — personas, kurām dažādu iemeslu dēļ nebija iespējas vai vēlēšanās dzīvot legāli padomju okupācijas apstākļos. 1945. un vēlākajos gados nelegālisti arvien vairāk iestājās organizētās partizānu vienībās. Pēc partizānu vienību sakāvēm daļa partizānu atkal kļuva par nelegāļiem. Sākotnēji partizānu grupas bija lielas- 100 un vairāk cilvēku. Tomēr ar NKVD karaspēka un regulārās armijas veiktajām akcijām diezgan drīz lielās vienības izdevās likvidēt un izkliedēt, tāpēc dzīvotspējīgākas izrādījās nelielas partizānu grupas, kas sastāvēja no 5—10 cilvēkiem.
LNPA
Jau 1944. gada 10. decembrī Viļakas pagastā tika nodibināta Latvijas Nacionālo partizānu apvienība (LNPA), kura vēlāk apvienoja Latgales un Vidzemes partizānus un darbojās līdz pat 1953. gadam. 1945. gada beigās apvienības darbība aptvēra lielāko daļu Abrenes, Valkas, Cēsu un Madonas apriņķu teritorijas. Tajā pašā laikā tika nodibināti sakari arī ar katoļu priestera Antona Juhņeviča vadīto Tēvzemes Sargu (partizānu) apvienību (LTS(p)A), kas darbojās Latgalē un Sēlijā, kur Ilūkstes partizānu pulka komandieris bija Staņislavs Urbāns. LNPA cīnītāju vislielākā kauja ar NKVD karaspēku notika 1945. gada 2. martā Stompaku purvā Abrenes apriņķī, kad NKVD pulks aplenca partizānu nometni, kurā bija vairāk nekā 20 bunkuru. Stompaku kaujā krita un vēlāk no ievainojumiem mira 28 partizāni (arī LNPA komandiera vietnieks Staņislavs Ločmelis), bet NKVD karaspēka kritušo karavīru skaits sasniedza 46 cilvēkus. 1946. gada 10. februārī apvienība veica LPSR Augstākās Padomes vēlēšanu boikotu. Tika veikta plaša aģitācija, izdots ap 1000 eksemplāru dažādu uzsaukumu, uzspridzināti vairāki tilti, saspridzināti ceļi, visā apvienības darbības teritorijā traucēti telefonsakari, pārraujot telefona un telegrāfa sakaru vadus. Dažās vietās notika uzbrukumi vēlēšanu iecirkņiem. LNPA komandieri Pēteri Supi ("Cinīti") un viņa vietnieku Henriku Kuzmanu ("Ausekli") 1946. gada 1. aprīlī Jaungulbenes pagastā nogalināja NKVD savervēts provokators.
Kurzemē
Kurzemē partizānu cīņas sākās pēc Vācijas kapitulācijas 1945. gada maijā, kad mežos iegāja ap 4000 Latviešu leģiona 19. divīzijas leģionāru u.c. latviešu karavīru. 1945. gada jūlijā tika izveidota Latvijas Nacionālo partizānu organizācija (LNPO), kas aptvēra Kuldīgas, Ventspils, daļēji arī Aizputes un Talsu apriņķus. 1945. gada 9. septembrī Ventspils apriņķa Zlēku pagastā notika Kurzemes nacionālo partizānu grupu vadītāju sanāksme, kurā piedalījās LNPO grupu pārstāvji un dažu citu grupu dalībnieki. Šajā sanāksmē nodibināja Ziemeļkurzemes partizānu organizāciju (ZPO), kuru vadīja Miervaldis Ziedainis. Tika nolemts meklēt sakarus ar Vidzemes un Latgales partizāniem, taču šos nodomus neizdevās realizēt, jo par ZPO dibināšanu uzzināja LPSR valsts drošības iestādes un visi vadošie ZPO dalībnieki tika arestēti.
1946. gada 9. maijā nodibināja Latviešu nacionālo partizānu (LNP) vienību "Kurzeme", kurā piedalījās 21 pārstāvis no septiņām mežabrāļu grupām. 16 partizānu grupu 60 pārstāvji apspriedē pie Usmas ezera 6.–7. septembrī nolēma apvienot vienības LNP "Kurzeme" un "Latviešu nacionālo partizānu organizācija" vienā struktūrā ar nosaukumu Latviešu nacionālo partizānu apvienība "Kurzeme", par kuras vadītāju ievēlēja Kabiles grupas vadītāju Ēvaldu Pakuli.
Cīņu noslēgums
Turpmākajos gados partizāni arvien vairāk saskārās ar ieroču un munīcijas sagādes problēmām. Sāka trūkt munīcijas vācu ieročiem, bet krievu ieroči bija grūti iegūstami. Viens no izplatītākajiem ieroču sagādes veidiem bija to atņemšana iznīcinātājiem, kuri parasti nedzīvoja kazarmu režīmā, bet gan savās mājās, līdz ar to tiem bija vieglāk uzbrukt. Pamazām padomju represīvajām iestēdēm izdevās iznīcināt vai sagūstīt lielu daļu partizānu un viņu atbalstītāju. VDK (VDM) centās iefiltrēt partizānu vidū savus ziņotājus, NKVD iznīcināja partizānus aplenkuma uzbrukumos partizānu mītnēm un apšāva no slēpņiem meža ceļu malās.
Mežeckis
Mežeckis ir slāvu cilmes uzvārds. Personas ar šādu uzvārdu:
Latvijas nacionālie partizāni
Cīņu noslēgums
1949. gada 17. martā 760 vīru liela Valsts drošības ministrijas karaspēka vienība uzbruka Kārļa Kraujas (Visvalža Brizgas segvārds) partizānu nodaļas bunkuram Īles pagastā, kas atradās 300 metrus uz ziemeļiem no Priedaišu viensētas. Kaujas operācijas laikā nogalināja 15 partizānus un deviņus sagūstīja. Daudzus atbalstītājus partizāni zaudēja 1949. gada marta deportācijā. Pēc NKVD datiem 1953. gada nogalē Latvijā darbojās vairs tikai 62 partizāni, 1954. gada vidū vairs tikai 27 (citā čekas atskaitē tomēr teikts, ka no 1954. gada aprīļa līdz 1956. gada oktobrim krituši 11 partizāni, arestēti 49, bet padevušies 39, tātad kopā 99). 1956. gada oktobrī, pēc VDK priekšsēdētājs Jāņa Vēvera īpaša aicinājuma ar solījumu nesodīt, padevās pēdējā partizānu grupa trīs vīru sastāvā Staņislava Zavadska vadībā. 1959. gada 31. decembrī viens no pēdējiem partizāniem, kurš iznāca no meža un nolika ieročus, bija Arnolds Spārns.
Pēdējais Otrā pasaules kara mežabrālis no mežiem iznāca tikai 1995. gada 9. maijā. Septiņdesmit gadu vecumā Jānis Pīnups vērsās Pelēču pagasta padomē ar lūgumu atjaunot personas dokumentus un pavēstīja, ka viņš piecdesmit gadus ir slēpies vietējos mežos no okupācijas varas iestādēm. Legalizēties nolēma tikai pēc Krievijas karaspēka izvešanas no Latvijas, kas notika 1994. gada 31. augustā.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 13 nacionālie partizāni ir apbalvoti ar Viestura ordeni, bet 4 — ar Triju Zvaigžņu ordeni.
Partizānu mītnes un darbība
Partizāni mitinājās galvenokārt mežu bunkuros, telšu nometnēs vai lauku mājās. Bunkuri bieži atradās viensētu tuvumā vai pat pašās viensētās, katrā ziņā saistīti ar viensētām kā apgādes un informācijas bāzi. Kā atzina pat čeka, visas partizānu vienības, sākot ar mazākajām (3 - 5 cilvēki), bija organizētas pēc militāra parauga.