cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šahs briljantu karalienei
"Šahs briljantu karalienei" ir 1973. gada latviešu padomju aktierfilma. Filmas režisors ir Aloizs Brenčs un tā uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc tāda paša nosaukuma Miermīļa Steigas un Lazara Volfa romāna motīviem.
Sižets
Kādā Rīgas dzīvoklī atrod nogalinātu sievieti. Slepkavības lietu izmeklē prokuratūras izmeklētāja Dolmane un milicijas darbinieks kapteinis Sokolovskis. Aizdomas krīt uz jaunu sievieti Zentu Lazdu, kuras advokāts, pārsniedzot savas pilnvaras, pats mēģina atrast vainīgo, traucējot strādāt izmeklētājiem. Tomēr kapteiņa Sokolovska neatlaidība un drosme palīdz atklāt kādu rūdītu noziedznieci — "briljantu karalieni" un viņas līdzzinātājus.
Egidijs Bauba
Egidijs Bauba (lt, dzimis 1977. gada 25. martā) ir bijušais lietuviešu hokejists, malējais uzbrucējs, Lietuvas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā septiņas sezonas aizvadījis Elektrēnu "Energija" sastāvā, savukārt vēl piecas — DHK Latgale rindās. 2000. gadā kļuvis par Baltkrievijas čempionu, savukārt 2010. gadā bija Latvijas čempionāta rezultatīvākais spēlētājs. Lietuvas izlases rindās spēlējis 18 pasaules čempionātos
Spēlētāja karjera
No 1996. līdz 1998. gadam spēlēja Čehijas Ekstralīgas klubā HC Slezanas "Opava". Lielu daļu karjeras Bauba aizvadījis Elektrēnos bāzētajā SC Energija, savukārt no 2006. līdz 2010. gadam uzbrucējs spēlējis Latvijas hokeja līgas kluba DHK Latgale sastāvā.
Tika atzīts par 2001.—02. sezonas labāko Austrumeiropas hokeja līgas uzbrucēju B divīzijā. Bija rezultatīvākais spēlētājs 1995. gada Eiropas junioru čempionāta C divīzijā. Labākais vārtu guvējs 1995. gada Pasaules junioru čempionāta B divīzijā, kā arī 2002. gada Pasaules čempionāta hokejā B divīzijā rezultatīvākais spēlētājs.
Mazais Virānes ezers
Mazais Virānes ezers atrodas Madonas novada Cesvaines pagastā pie robežas ar Gulbenes novada Tirzas pagastu. Ezerā ietek daudz sīku grāvīšu, no tā iztek strauts (Virāne) uz Lielo Virānes ezeru. Ezera dibens - duļķains, ar lieliem akmeņiem. Krasti zemi. Ūdens līmenis pēc Virānes upes regulēšanas ap 1963. gadu pazeminājies.
Matemātika
Matemātika ( — ‘mācība’, ‘zinība’) ir zinātne par reālās pasaules skaitliskajām attiecībām un telpiskajām formām. Cilvēkus, kuru mērķis ir izprast un veicināt tālāku matemātikas attīstību, sauc par matemātiķiem.
Matemātikā pētāmo objektu un procesu idealizētās īpašības ir noformulētas aksiomu veidā, kuras tiek postulētas par patiesām. No tām ar loģisku spriedumu palīdzību tiek iegūti citi patiesi apgalvojumi, kurus parasti sauc par lemmām vai teorēmām, bet pašu spriedumu virkni — par pierādījumu. Matemātikā jauni jēdzieni tiek ieviesti ar definīciju palīdzību. Ja šādi iegūtā teorija apraksta kādu dabā sastopamu objektu vai procesu, tad to sauc par pētāmā objekta vai procesa matemātisko modeli.
Vēsture
Līdz 17. gadsimta vidum matemātika pētīja galvenokārt skaitļus un ģeometriskas figūras. 17. gadsimtā sākās strauja matemātikas attīstība, izmantojot mainīgā lieluma un funkcijas jēdzienus. Par atsevišķām matemātikas nozarēm izveidojās variāciju rēķini, diferenciālģeometrija, varbūtību teorija, skaitļu teorija, kombinatorika. Matemātikas attīstības mūsdienu posms sākās 19. gadsimtā, kad izveidojās kompleksā analīze, grupu teorija, neeiklīda ģeometrija, matemātiskā loģika, topoloģija, kopu teorija, funkcionālanalīze. 20. gadsimtā paplašinājās matemātikas lietojuma forma, ciešāki kļuva tās sakari ar citām zinātnēm. Mūsdienās ir daudzi matemātikas profesori un universitāšu pasniedzēji, kas uzskata, ka matemātika nav zinātne. Tas ir tāpēc, ka matemātikas pētāmie objekti nav atrodami realitātē. Visām citām zinātnēm pētāmie objekti ir arī realitātē.
Nozares
Nozīmīgākās matemātikas nozares ir algebra, skaitļu teorija, ģeometrija, algebriskā ģeometrija, matemātiskā analīze, loģika, kombinatorika, teorētiskā datorzinātne, varbūtību teorija un matemātiskā fizika.
Algebra
Algebra ir viena no matemātikas pamatnozarēm. Dažreiz saka, ka algebra ir "aritmētika ar burtiem". Atšķirībā no aritmētikas, kur darbības tiek veiktas ar konkrētiem skaitļiem, algebrā lielums var būt mainīgs. Būtībā algebra ir zinātne par kopām ar operācijām, kas zināmā mērā analogas darbībām ar skaitļiem. Algebrisku sistēmu piemēri ir grupas, lauki, vektoru telpas, gredzeni, struktūras.
Ģeometrija
Ģeometrija ir matemātikas nozare, kurā tiek pētītas telpas īpašības, kā arī ģeometrisku figūru izmēri, formas un savstarpējais novietojums telpā vai plaknē.
Kārzdabas ezers
Kārzdabas ezers atrodas Madonas novada Cesvaines pagastā, netālu no Kārzdabas.
Platība - 12,3 ha. Kārzdabas ezera vidējais dziļums ir 1,2 m, bet ezera dibenu klāj vairāk nekā 3,5 m biezs dūņu slānis. 1970. gadā ūdens līmenis pazemināts par 1 metru. Krasti lēzeni, austrumos un dienvidos slīpi. Avotains.
Ezerā sastopamās zivis: karūsa, līnis, līdaka. Ezerā aug: platlapu vilkvālītes, ežgalvītes, meldri, kosas, velnarutki, cirvenes, cūkauši, grīšļi, niedres (maz), sīkās lēpes (daudz), lēpes, ūdensrozes, mazlēpes, spirodellas, glīvenes (skaujošās, plakanās, spožās), hāras.
Bērzkalnes pagasts
Bērzkalnes pagasts ir viena no Balvu novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. Robežojas ar sava novada Balvu, Kubulu, Vīksnas, Lazdulejas, Vectilžas, Kupravas, Susāju, Medņevas un Rugāju pagastiem.
Ūdenstilpes
Pērkonu ezers.
Purvi
Klēģera pūrs, Lielais pūrs, Mūravas pūrs, Ploskīnes pūrs
Dabas aizsardzība
Pagasta teritorijā atrodas daļa no dabas lieguma Stompaku purvi.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Bērzkalne (pagasta centrs), Aizpurve, Auzāji, Brieževa, Brūklāji, Burčeva, Dubļava, Elkšņeva, Lazdukalns, Lielmežnieki, Moziņki, Mūrava, Ploskena, Rubeņi, Silakrogs, Vistusala.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Mūzikas instruments
Mūzikas instruments ir priekšmets, kas radīts vai pielāgots, lai veidotu mūzikā izmantojamas skaņas — ritmiski organizētas, augstuma ziņā noteiktas, aptuvenas vai nenoteiktas. Būtībā jebkuru priekšmetu, kuru izmanto muzikālu skaņu iegūšanā, var uzskatīt par mūzikas instrumentu. Mūzikas instrumentu rašanās tiek saistīta ar cilvēces kultūras pirmsākumu. Mūzikas instrumentu attīstība ir saistīta ar mainīgu mūzikas izpildījumu un mūzikas veidiem.
Katram mūzikas instrumentam ir savs tembrs, dinamiskās iespējas un skaņu diapazons. Atkarībā no izmantojuma mūzikas instrumentus iedala tautas un profesionālajos mūzikas instrumentos. Pēc to īpašībām mūzikas instrumentus iedala pašskaņos, plēvskaņos (sitaminstrumenti), gaisskaņos (pūšaminstrumenti) un stīgskaņos (stīgu instrumenti). Šīs instrumentu grupas ir simfoniskā orķestra pamatā. Klasiskajā orķestra sastāvā neietilpst taustiņinstrumenti (klavesīns, ērģeles, klavieres). Jaunākā kategorija ir skaņas elektroniskie sintezatori.
Mūzikas instrumentu klasifikācija
Vēstures gaitā ir bijuši dažādi mūzikas instrumentu klasifikācijas veidi. Ir daudz dažādu mūzikas instrumentu klasifikācijas metožu. Dažādās metodēs tiek klasificēti pēc tādiem parametriem kā instrumenta fiziskās īpašības (materiāls, krāsa, forma un tā tālāk), instrumenta izmantošana, līdzekļi, ar kādiem mūzika tiek veidota, instrumenta diapazons un instrumenta vieta orķestrī vai citā ansamblī. Viens no izplatītākajiem mūzikas instrumentu iedalījumiem ir tos iedalīt sitamajos instrumentos, pūšamajos instrumentos, stīgu instrumentos un taustiņinstrumentos.
1914. gadā austriešu un vācu muzikologi Erihs fon Hornbostels (Erich von Hornbostel) un Kurts Zakss (Curt Sachs) piedāvāja mūzikas instrumentus dalīt pašskaņos (idiofoni), plēvskaņos (membranofoni, sitaminstrumenti), gaisskaņos (aerofoni, pūšaminstrumenti) un stīgskaņos (hordofoni, stīgu instrumenti). Vēlāk šajā klasifikācijā tika iekļauta atsevišķa grupa — elektriskie mūzikas instrumenti (elektrofoni).
Pēc mūzikas diapazona instrumentus iedala soprāna instrumentos, alta instrumentos, tenora instrumentos, baritona instrumentos un basa instrumentos.
We Are the World
We Are the World (lv) ir dziesma un labdarības singls, ko ierakstīja speciāli šī singla ierakstam izveidotā grupa USA for Africa. Dziesmu sacerēja Maikls Džeksons un Laionels Ričijs. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Columbia Records. Dziesma ir saņēmusi vairākus apbalvojumus, tai skaitā trīs Grammy balvas, dziesma tika sertificēta ar 4 platīna diskiem pēc RIAA sistēmas. Visi iegūtie līdzekļi, kas tika gūti, pārdodot šo singlu, tika veltīti labdarībai.
tika ierakstīta jauna dziesmas versija We Are the World 25 for Haiti pēc 2010. gada Haiti zemestrīces.
1883. gads
1883. bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās pirmdienā.
Valdorfpedagoģija
Valdorfa pedagoģija ir īpaša uz antropozofijas mācības pamata izveidota alternatīva apmācības sistēma.
Vēsture
Pirmā Valdorfa skola (de) radās Štutgartē, kad tabakas fabrikas „Waldorf Astoria” pārvaldnieks Emīls Molts (1876—1936), noklausījies Rūdolfa Šteinera lekciju Dornahā, uzaicināja to nodibināt skolu rūpnīcas strādnieku bērniem skolu, kura balstītos uz jauno mācību — antropozofiju. Rūdolfs Šteiners antropozofiju definēja kā “gara zinātni” ar ezoteriskajām zināšanām (zināšanām par garīgo spēku cilvēkā uz Zemes un kosmosā, un viens no mērķiem ir zinātnes, mākslas un reliģijas apvienošana, kas izpaužoties jaunajā Valdorfpedagoģijā. 1919. gadā tika izveidota jaunā skola ar jaunu apmācības sistēmu. Drīz vien šāda tipa skolas parādījās arī citās Vācijas vietās un šobrīd Vācijā ir ap 150 Valdorfskolām, bet visā pasaulē — vairāk nekā 600.
Latvijā darbojas divas skolas, kurās skolēni mācību vielu apgūst pēc Valdorfpedagoģijas principiem. Rīgas Valdorfskola ir pašvaldības finasēta pirmskolas mācību iestāde un pamatskola, bet Ādažu Brīvā Valdorfa skola ir privāta vidusskola.
Valdorfskolu mācību priekšmetus pedagogi ir izstrādājuši saskaņā ar Pasaules Valdorfpedagoģijas mācību plānu. Mācību pirmsskolas, pamatskolas un vispārējās vidējās izglītības programmas licencējusi Latvijas Republikas Izglītības un zinātnes ministrija. Skolēni saņem Izglītības un Zinātnes ministrijas apstiprinātas liecības, kā arī valstī noteiktas apliecības par pamatizglītības ieguvi un atestātu par vidējās izglītības ieguvi.
Koncepcija
Pēc Šteinera teorijas bērns tiek salīdzināts ar mazu sēkliņu, kuru iesēj, lai izaugtu koks. Visam jānotiek tieši tāpat kā dabā — tieši tad, kad cilvēks ir tam gatavs. Sistēmas pamatā ir ideja par cilvēka attīstības septiņgadu cikliem. Topošā cilvēka dzīvi iedala septiņgadu posmos, balstoties uz fizioloģiskajām pārvērtībām attīstībā: Pirmajā fāzē, t. i., no dzimšanas līdz zobu maiņai visiem orgāniem ir intensīvs veidošanās posms, bet dvēseles spēja veidot priekšstatus vēl ir ļoti vāja. Bērna vadošais noskaņojums šajā fāzē — "pasaule ir laba", valda pilnīga uzticēšanās cilvēkiem, pasaulei. Bērns šajā laikā ir atdarinātājs. Galvenais uzdevums šajā laika posmā, balstoties uz bērna gribu, attīstīt pēc iespējas visas maņās. Šajā fāzē bērniem vadošā ir jutekliskā atmiņa. Otrajā fāzē t. i., no 7 līdz 14 gadu vecumam, bērns ir mākslinieks savā dvēselē. Viņa radošais noskaņojums — "pasaule ir skaista". Šajā fāzē audzinātāja uzdevums ir attīstīt mīlestības spēku uz šo pasauli, jo mīlestība ir pārveidošanas spēks, spēja, kas dod iespēju attīstīties. Vēl neder teorētiska mācīšana ar abstraktu jēdzienu palīdzību, jo bērns tos vēl neizprot. Šajā posmā skolotājs veido tēlus, jo vadošais atmiņas tips ir tēlainā atmiņa. Sākot no 13 gadu vecuma, bērns sāk uztvert skolotāja domu, jēdzienus brīvi, neatkarīgi no jutekliskā, Trešajā bērna attīstības fāzē skolotājam uzdevuma ir veidot skolēna spriešanas spējas. Autoritātes loma mazinās, pieaug skolotāja lietišķās kompetences loma. Vadoties no šāda skatījuma uz bērna attīstību, valdorfa pedagoģijā attiecīgi tiek sakārtota un pasniegta mācāmā viela, t. i., indivīda attīstība diktē mācību saturu un metodes.
Valdorfa skolās nav klasiskās hierarhijas un direktora, bet ir skolotāju kolēģija, kurā ietilpst visi skolotāji un katrs par kaut ko atbild. Ir ievēlēts skolotāju kolēģijas vadītājs. Nav mācību grāmatu.
Galvenie mācību priekšmeti — tur neietilpst mākslu priekšmeti, svešvaloda un sports — ir sadalīti periodos. Apmēram mēnesi ilgst periods, kur galvenajā stundā (2 akadēmiskās stundas), bērns mācās tikai šo mācību priekšmetu. Tālāk ar to viņš saskaras tikai integrēti, šī priekšmeta konkrētajām zināšanām tiek likts miers. Pamatojoties uz savām idejām, Šteiners izveidoja speciālu mācību priekšmetu — eiritmiju: kur apvienota deja, pantomīma, vingrošana, mūzika un vārdi, kas arī Latvijas valdorfa skolās mācību plānā ieņem nozīmīgu vietu. Valdorfa pedagoģijā ir uzskats, ka “skola kā izteiktas konkurences vieta ir viena no mūsdienu sabiedrības netaisnības izpausmēm”. Tāpēc netiek liktas zināšanu vērtējuma atzīmes. Nav labo un slikto — visi ir vienādi. Strādājot bezatzīmju sistēmā, bērns nevar tikt atstāts otru gadu tajā pašā klasē, vienaudžu vidū viņš neizceļas ar sliktajām atzīmēm, netiek apsmiets un pazemots. Liecības (līdzīgas valsts skolā esošajām aprakstošajām) tiek izdotas tikai mācību gada baigās.
Mācības
Valdorfa skolā pamatskolas izglītību var sākties, kad bērns ir gandrīz septiņu gadu vecumā. Pamatskolā mācību priekšmeti galvenokārt balstās uz daudznozaru mākslas mācību programmu, kas ietver vizuālo mākslu, teātri, mākslas kustības (eiritmija), vokāls, instrumentālā mūzika un amatniecība. Tiek apgūtas arī divas svešvalodas (angļvalodīgajās valstīs bieži vien vācu un/vai spāņu vai franču). Pamatmācību priekšmeti (ķīmija, fizika, matemātika) ir obligāti. Viens no galvenajiem priekšnoteikumiem, lai rastos vēlme mācīties, ir raisīt interesi ne tikai par katru konkrētu mācību priekšmetu, bet par pasauli un tās norisēm kopumā.
Viena no atšķirībām, valdorfa skolu salīdzinot ar klasiskajām skolām, ir galvenā stunda (cikla stunda jeb "epohālā stunda"), ar kuru sākas katra diena. Katru rītu apmēram mēnesi galvenās stundas ietvaros tiek apgūts viens mācību priekšmets. Šajā laikā skolēni paspēj gan iedziļināties mācību vielas saturā, gan patstāvīgi pētīt un izstrādāt dažādus projektus. Šādu mācību priekšmetu apguvi valdorfa skolā sauc par "cikliem". Mācību procesā tiek izmantota metodika, kura skolēnos rada pastiprinātu interesi un rosina izmantot nevis vienu mācību grāmatu, bet meklēt materiālu enciklopēdijās, populārzinātniskajā literatūrā, daiļliteratūrā, publicistikā, internetā un veidot pašiem savu mācību grāmatu. Visas pamatskolas gados pirmo reizi jēdziens apgūst, izmantojot stāstus un attēlus, kas akadēmiskās mācības ir integrēta ar redzes un plastiskās mākslas, mūzikas un kustību palīdzību. Valdorfa skolas izglītība gandrīz nemaz nebalstās uz standarta mācību grāmatām. Tā vietā, katrs bērns rada ilustrētu kopsavilkumu par noteiktu mācību kursu, grāmatu formātā. Viena no atšķirībām, valdorfskolu salīdzinot ar citām skolām ir galvenā stunda (cikla stunda, epohālā stunda), ar kuru sākas katra diena. Tās garums ir 120 minūtes. Pārējo mācību stundu garums ir 40 minūtes. Tā parasti sākas ar ievadu, kurā var iekļaut dziedāšanu, instrumentālo mūziku.
Atbilstoši koncepcijai, katrai audzināmo klasei jābūt vienam skolotājam klasei visus pamatskolas gados, mācot vismaz galvenās stundas.
Nozīmīgi ir vidusskolas laikā ļaut skolēniem saprast, kā viņi savas gaitas turpinās — mācīsies vai strādās un kura būs viņam interesējošā un spējām atbilstošā joma. Šo sevis izzināšanas procesu veicina prakses un gadadarba izstrādāšana.
Skolas bērnudārzs
Bērnudārzu var apmeklēt bērni vecumā no 3 līdz 6 gadu vecumā. Apgūst ne tikai pirmās iemaņas latviešu valodā, aritmētikā, dabaszinībās, bet arī glezno, zīmē, veido, mīca mīkliņu un cep maizīti, palīdz brokastu un launaga tapšanā, galda klāšanā un daudzu citu praktisku un ikdienā tik nepieciešamu darbu veikšanā. Kā visās pirmsskolas mācību iestādēs, Pedagogi rūpējas, lai caur dažādām spēlēm, dziesmām, rotaļām, dzejoļiem, dejām bērnos veicinātu fantāzijas un elastīgas domāšanas spējas. Katru dienu bērni dodas pastaigās, rotaļās svaigā gaisā, veido pīnītes no dzijas, zīmē un spēlējas, kā arī skatās un klausās pasaku pirms gulētiešanas, kuru pavada darbojošās personas leļļu teātra veidā. Bērni kopā ar vecākiem mēdz doties piknikos dabā. Bērnudārzā arī īpaši atzīmē katra bērna jubileju.
Sprukts
Sprukts var būt:
Rots
Rots var būt:
Atmodas iela
Atmodas iela var būt:
Pauls Šīmanis
Pauls Šīmanis (de; dzimis Jelgavā, miris  Rīgā) bija vācbaltiešu politiķis.
Dzīvesgājums
Pauls Šīmanis dzimis 1876. gada 17. (29.) martā Jelgavā jurista ģimenē, viņa tēvocis bija vēsturnieks Teodors Šīmanis. Mācības viņš uzsāka Jelgavas ģimnāzijā, bet vēlāk tēvs viņu nosūtīja uz Vāciju mācības pabeigt Elberfeldē. Pēc ģimnāzijas beigšanas viņš studēja tiesības, vēsturi un literatūru Berlīnes, Marburgas, Kēnigsbergas un Bonnas universitātēs. Studijas viņam nācās pārtraukt sakarā ar iesaukšanu uz vienu gadu Krievijas impērijas armijā. Dienestu Šīmanis pavadīja Kaukāzā un vēlāk virsnieku kursos Lietuvā.
1901. gadā viņš nokārtoja eksāmenus Ķelnes universitātē, bet 1902. gadā Greifsvaldes Universitātē ar diplomdarbu "Atklāto banku tiesiskais stāvoklis" ieguva Dr. iur. grādu. Šīmanim kā ārvalstniekam jurista karjera Vācijā bija liegta, tāpēc viņš pievērsās žurnālistikai. Īsu laiku uzturējies Tērbatā, 1903. gadā viņš Tallinā sāka strādāt par Revalsche Zeitung redaktoru. Šīmanis bija arī Igaunijas Konstitucionālās partijas un Vācu apvienības (Deutscher Verein) līdzdibinātājs. 1907. gadā Šīmanis kļuva par Rigasche Rundschau redaktoru. Līdz 1914. gadam viņš šajā laikrakstā publicēja vairāk nekā 600 ievadrakstu. Viņš iesaistījās asās diskusijās ar vācbaltiešu konservatīvajām aprindām, iegūstot atklātus pretiniekus muižniecības un lieltirgotāju aprindās.
Sākoties pirmajam pasaules karam, Šīmani mobilizēja Krievijas impērijas armijā. Pēc revolūcijas Krievijā, lai izsargātos no aresta, Šīmanis armiju atstāja. Savukārt, sakarā ar Šīmaņa attieksmi pret bruņniecību, viņu izraidīja no vācu armijas ieņemtās Rīgas. Šīmanis devās uz Berlīni, kur 1918.—1919. gadā darbojās kā teātra kritiķis un feļetonists, izdevumu Frankfurter Zeitung un Preussische Jahrbücher līdzstrādnieks. Viņš publicēja arī vairākus pretlielinieciskus rakstus un bija arī Antiboļševistiskās līgas līdzdibinātājs.
1919. gadā Šīmanis atgriezās Rīgā. Viņš iesaistījās atjaunotās Vācbaltiešu demokrātiskās partijas (Deutsch-Baltische Demokratische Partei) darbībā, kļūdams par tās līderi, un atsāka darbu kā Rigasche Rundschau redaktors. Šīmanis kļuva arī par Tautas padomes locekli.
Šīmanis bija Satversmes sapulces, kā arī I, II, III un IV Saeimas deputāts, bet no 1920. līdz 1925. gadam arī Rīgas domes deputāts. No 1920. gada viņš vadīja Saeimas frakciju — Vācbaltiešu partiju komiteju (Ausschuß der deutschbaltischen Parteien), kas apvienoja piecas vācbaltiešu partijas.
No 1925. gada Šīmanis pārstāvēja vācbaltiešu intereses Eiropas nacionalitāšu kongresa (Europäischer Nationalitäten kongreß) valdē, kā arī bija kongresa viceprezidents. Viņš bija arī viens no Vācu tautas grupu savienības (Verband der deutschen Volksgruppen Europas) dibinātājiem.
1927. gada decembrī Šīmanim uzticēja sastādīt Latvijas valdību, taču viņš no šī piedāvājuma atteicās. 1929. gadā viņš bija Latvijas pārstāvis Tautu Savienībā. 1930. gada rudenī Šīmanis bija spiests doties ārstēties uz ārzemēm, viņš nolika Saeimas deputāta mandātu, lai izšķirošajā balsojumā par Rīgas Doma baznīcas atsavināšanu vācu draudzei viņa balss neietu zudumā. Ārstēšanās laiku Šīmanis izmantoja vairāku plašu rakstu sarakstīšanai, kuros asi vērsās pret nacionālsociālismu.
1933. gada 30. jūnijā Šīmani atstādināja no nacionālsociālistu ietekmē nonākušā laikraksta Rigasche Rundschau redaktora amata. 20. oktobrī viņš veselības stāvokļa dēļ atstāja arī darbu Saeimā.
No 1933. gada Šīmanis uzturējās Vīnē. 1935. gadā nacionālsociālistu spiediena rezultātā XI Eiropas tautību kongresā Šīmanis vairs netika ievēlēts kongresa prezidijā. Līdz ar to viņš savu darbību kongresā viņš pārtrauca. 1937. gada janvārī viņš nodibināja Eiropas nacionālā izlīguma apvienību (Verband zur nationalen Befriedung Europas), cenšoties apvienot tās vācu minoritāšu grupas, kas nebija nonākušas nacionālsociālistu ietekmē. Uzturoties Vīnē, Šīmanis daudz laika veltīja arī publicistiskai darbībai. Liela daļa viņa rakstu tika publicēti Polijā iznākošajā laikrakstā Der Deutsche in Polen. Viņš publicējās arī lielajos Austrijas preses izdevumos — laikrakstā Neues Wiener Tagblatt un žurnālā Der christliche Ständesstaat.
Koks (nozīmju atdalīšana)
Koks var būt:
Pauls Šīmanis
Dzīvesgājums
Pēc Austrijas anšlusa Šīmanis atgriezās Rīgā. 1939. gadā viņš atteicās pievienoties vācbaltiešu izceļošanai uz Vāciju.
Vācu okupācijas laikā Šīmanis atradās mājas arestā un tikai sava sliktā veselības stāvokļa dēļ netika arestēts. Neskatoties uz to, viņš savā dzīvoklī deva patvērumu vairākiem ebrejiem, tai skaitā vēlākajai kinokritiķei Valentīnai Freimanei.
Šīmanis ir apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni.
2000. gadā Izraēlas institūts Yad Vashem viņam pēc nāves piešķīra "Taisnīgie starp tautām" titulu.
Logaritmiskais lineāls
Logaritmisko lineālu 17. gadsimtā izstrādāja angļu matemātiķis Viljams Outreds, pamatojoties uz Džona Nepera darbu logaritmu tēmā. Pirms kabatas kalkulatoru rašanās tas bija zinātnieku un inženieru biežāk izmantotais aprēķinu rīks. Lineālu turpināja pielietot arī 1950. un 1960. gados — laikā, kad pamazām tika ieviesti pirmie elektroniskie skaitļotāji. Ap 1974. gadu, kad radās elektroniskais zinātniskais kalkulators, lineāli beidzot tika atzīti par novecojušiem   un vairums ražotāju pārtrauca tos izgatavot.
Gerijs Čīverss
Gerijs Čīverss (dzimis ) ir bijušais kanādiešu hokejists, vārtsargs, vēlāk arī treneris un skauts. Karjeras laikā aizvadījis 12 sezonas Nacionālās hokeja līgas klubā Bostonas "Bruins", 1970. un 1972. gadā tā rindās izcīnot Stenlija kausu.
Spēlētāja karjera
No 1961. līdz 1965. gadam Čīverss spēlēja Amerikas hokeja līgas kluba Ročesteras "Americans" rindās. 1961.—62. gada sezonā Čīverss aizvadīja divas spēles arī NHL kluba Toronto "Maple Leafs" sastāvā. 1965. gadā kopā ar "Americans" Čīverss izcīnīja Kaldera kausu, taču tad pievienojās Bostonas "Bruins" sastāvam. Par "Bruins" pamatvārtsargu gan Čīverss kļuva vien 1967.—68. gada sezonā. 1970. un 1972. gadā komandas rindās izcīnīja Stenlija kausu. 1972. gadā Čīverss izcīnīja uzvaras 32 spēlēs pēc kārtas, kas aizvien ir nepārspēts NHL rekords.
1972.—73. gada sezonu Čīverss uzsāka WHA vienībā Klīvlendas "Crusaders". Tās sastāvā vārtsargs aizvadīja trīsarpus sezonas, taču tad atgriezās Bostonas "Bruins" sastāvā. Pēc 1979.—80. gada sezonas beidza spēlētāja karjeru, piecus gadus vēlāk tiekot iekļauts Hokeja slavas zālē.
Trenera karjera
1980.—81. gada sezonā Čīverss kļuva par "Bruins" galveno treneri. Čīverss galvenā trenera amatā aizvadīja vairākas sezonas, līdz 1984.—85. gada sezonas vidū no amata tika atbrīvots, viņa vietu ieņemot Harijam Sindenam. Deviņdesmitajos gados Čīverss ilgāku laiku strādāja kā "Bruins" skauts, epizodiski pildot arī komandas vārtsargu trenera pienākumus.
Manna-Vitneja U kritērijs
Manna-Vitneja U kritērijs ir analogs t_kritērijam neparametriskajā statistikā.
Tas tiek uzskatīts par drošāko neparametrisko kritēriju. U aprēķinos tiek izmantoti pazīmes vērtību rangi, un ar tā palīdzību iespējams noteikt, vai divām neatkarīgi veidotām izlasēm ir vienādi sadalījumi.
Upeslejas
Upeslejas ir ciems Ropažu novada Stopiņu pagastā. Izvietojies Mazās Juglas krastos ziemeļos no tagad slēgtās Rīgas—Ērgļu dzelzceļa līnijas 7 km no novada un pagasta centra Ulbrokas un 19 km no Rīgas centra.
Upeslejās kopš 1976. gada atradās Juglas sanatorijas internātpamatskola, vēlāk — Upesleju sākumskola ar pirmsskolu, kā arī Upesleju doktorāts, Tuberkulozes un plaušu slimību centrs, pasta nodaļa, veikali un piemineklis Zahārijam Stopijam pie tuberkulozes slimnīcas.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Akajaure
Akajaure (sv), arī Ahkājavre ir ūdenskrātuve Zviedrijas ziemeļu daļā, Norbotenas lēnē. Austrumu daļa atrodas Stūrašēfalleta nacionālajā parkā.
Ilze Ose-Hlebovicka
Ilze Ose-Hlebovicka (dzimusi Rīgā) ir bijusī latviešu basketboliste, aizsardze, Latvijas sieviešu basketbola valstsvienības bijusī spēlētāja. Pēc spēlētājas karjeras beigām — trenere.
Spēlētājas karjera
Valstsvienībā spēlēja laikposmā no 1994. līdz 2007. gadam, kopā piedaloties 103 spēlēs. Kopā ar Latvijas sieviešu izlasi ir izcīnījusi 9. vietu 1999. gada Eiropas čempionātā Polijā un 4. vietu 2007. gada Eiropas čempionātā Itālijā.
2003. gada Polijas sieviešu basketbola līgas čempione Gdiņas "Lotos VBW Clima" sastāvā, bijusi arī Latvijas čempione. Karjeras laikā spēlējusi Latvijas, Polijas, Spānijas, Itālijas, Vācijas un Somijas klubu sastāvos.
Treneres karjera
Pēc spēlētājas karjeras beigām kļuvusi par treneri. Trenējusi Latvijas sieviešu basketbola valstsvienību. Kopā ar SK Cēsis kļuvusi par Latvijas Sieviešu basketbola līgas čempioni.
2016. gada februārī Ilze Ose-Hlebovicka kļuva par pirmo sievieti Latvijas Basketbola līgas (vīriešu) kluba treneri, uzsākot trenēt BK Latvijas Universitāte komandu. Paralēli turpināja vadīt arī BK Latvijas Universitāte Latvijas Sieviešu basketbola līgas komandu.
Ilze Ose-Hlebovicka pašlaik trenē 2002./2003. gadā dzimušās meitenes Igora Miglinieka sporta skolā Ikšķilē un Salaspilī.
Privātā dzīve
I. Oses māte Ingrīda Ose ir bijusī basketboliste, spēlējusi Rīgas TTT.
I. Ose-Hlebovicka ir precējusies ar bijušo Polijas basketbolistu Mihalu Hlebovicki, kas ir spēlējis arī Polijas izlasē un dažādos Latvijas klubos. Viņu dēls Oskars Hlebovickis arī ir basketbolists, tāpat jaunākais dēls Luka arī trenējas basketbolā.
1889. gads
1889. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
1944. gada ziemas olimpiskās spēles
1944. gada ziemas olimpiskās spēles bija ieplānotas kā piektās ziemas olimpiskās spēles (1940. gada ziemas olimpisko spēļu atcelšanas dēļ), tomēr tās nenotika Otrā pasaules kara dēļ. Olimpiskajām spēlēm vajadzēja notikt 1944. gada februārī. Tām vajadzēja notikt Itālijas pilsētā Kortīnā d'Ampeco. SOK Kortīnu d'Ampeco par spēļu rīkotājpilsētu noteica 1939. gada jūnijā, taču kara dēļ tās 1941. gadā tika atceltas.
Īstās V ziemas olimpiskās spēles notika Sanktmoricā, Šveicē 1948. gadā pēc Otrā pasaules kara beigām.
Rozula
Rozula (agrāk arī Rozbeķi, Rozbeķu muiža, Vienotnes) ir apdzīvota vieta Cēsu novada Stalbes pagastā. Izvietojusies ziemeļos no autoceļa P14 Divupes krastos 6 km no novada centra Stalbes un 78 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušo Rozbeķu muižas (Rosenbeck) centru. Līdz 1949. gadam Rozulas pagasta centrs. Rozulā atrodas tautas nams, Rozbeķu pilsdrupas.
Latvijas novadu karogi
Latvijas novadu karogi tika izstrādāti jaunajiem novadiem pēc 2009. gadā pabeigtās administratīvi teritoriālās reformas. Tāpat kā novadu ģerboņi, pēc 2021. gada reformas jaunajiem novadiem ir jāizstrādā jauni karogi, ja novada robežas ir mainījušās.
Karogu uzskaitījums
Slīprakstā - novadi, kuri pastāvēja līdz 2021. gadam.
Atmodas iela (Rēzekne)
Atmodas iela ir 0,5 km gara iela ar asfalta segumu Rēzeknes Ziemeļu rajonā. Tā sākas krustojumā ar Kosmonautu ielu un beidzas krustojumā ar Metālistu ielu. Atmodas ielas kreisajā pusē atrodas skvērs, kur Otrā pasaules kara laikā atradās nacistu karagūstekņu nometne "Štalag-340" (de).
Vēsture
Atmodas iela ir viena no jaunākajām ielām Rēzeknē, tā tika izveidota 1980. gados. Sākumā ielu nosauca Lidijas Samuilovas vārdā, tomēr trešās atmodas laikā to pārsauca.
Atmodas ielas labajā pusē tika uzceltas trīs deviņstāvu mājas. Bija plānot uzcelt vēl dažas tādas pašas mājas, tomēr PSRS sabrukuma dēļ projekts nebija īstenots. 2010. gadā Romas Katoļu baznīca uz ceturtās deviņstāvu mājas pamatiem sāka būvēt baznīcu.
Mažors
Mažors (dur) ir viena no mūzikas skaņkārtām, iespējams, vispopulārākā. Mažora skaņkārta parasti mūzikai piešķir „gaišu” un „saulainu” skanējumu. Tās pamatā ir lielais (mažora) trijskanis. Mažora gammā ietilpst septiņas notis ar raksturīgu intervālu attiecību: tonis tonis pustonis tonis tonis tonis pustonis (1 1 1/2 1 1 1 1/2). Mažora tonalitātes parasti pieraksta ar lielo sākumburtu (piemēram, "La mažors"), atšķirībā no minora tonalitātēm, kuras pieņemts pierakstīt ar mazo sākumburtu (piemēram, "la minors"). Mūsdienās daļa avotu latviski vairs tonikām nelieto lielos un mazos burtus un tonalitāšu nosaukumus raksta vienā vārdā (lamažors, laminors).
Ladižina
Ladižina ir pilsēta Ukrainā, Vinnicas apgabala Hajsinas rajonā. Izvietojusies apgabala austrumdaļā Dienvidbugas krastā 114 km no apgabala centra Vinnicas. Pilsētas padomei pakļauti Hubnikas, Lukašivkas un Ružickes ciemi.
Vēsture
Sena slāvu apdzīvota vieta, pieminēta vēsturnieka Nikolaja Karamzina darbos kā 1240. gadā Batija uzbrukumu atvairījusi pilsēta. Nākamo reizi vēstures avotos minēta 17. gadsimtā kā cietoksnis Braclavas vojevodistē. Pilsētas strauja izaugsme sākas 1968. gadā sakarā ar reģionālās termoelektrostacijas būvniecību, kas nodota ekspluatācijā 1972. gadā. 1973. gadā Ladižinai piešķirtas pilsētas tiesības.
Kokle
Kokle (ltg) jeb vēsturiski kokles  (kūkles) ir latviešu strinkšķināmais stīgu instruments, kas kopā ar lietuviešu kanklēm, lībiešu kāndlu, igauņu kanneli, somu un karēļu kanteli, kā arī ziemeļrietumu krievu spārnveida gusļiem (крыловидные гусли) ietilpst Baltijas dienvidaustrumu apvidum raksturīgu un radniecīgu mūzikas instrumentu saimē — tā saucamajā Baltijas psaltērijā. Pirmais iespējamais ar koklēm līdzīgu instrumentu saistīts arheoloģiskais atradums Latvijā ir no 13. gadsimta, savukārt senākās drošās rakstveida ziņas par koklēšanu saglabājušās no 17. gadsimta sākuma. Pirmā zināmā kokļu melodija pierakstīta 1891. gadā, bet pirmie kokļu ieskaņojumu skaņuplatēs un kinofilmās veikti 20. gadsimta 30. gados. Kokles un koklēšana kā tradicionāla kultūras vērtība iekļauta Latvijas kultūras kanonā.
Nosaukums
Daudzskaitlinieks „kokles” lietots Ernesta Glika Bībeles tulkojumā, 17. un 18. gadsimta vārdnīcās un folkloras tekstos, tostarp 95% gadījumu „Latvju dainās”. Līdzīgi ir Latgalē, kur folkloras tekstos atrodams gandrīz tikai un vienīgi daudzskaitlinieks „kūkles” vai tā formas „kūkļes”, „kūkļas”, „kūklis” un „kūkļis”. Daudzskaitlinieks „kuhkles” minēts vēl Eduarda Voltera 1892. gada rakstā „DIenas Lapās” un „kokles” kā instrumenta pamatnosaukums norādīts arī Valda Multupāvela 2017. gada grāmatā „Tautas mūzikas instrumenti Latvijā”.
Vienskaitlinieks „kokle” (ltg) savukārt parādās 19. gadsimta otrajā pusē Augusta Bīlenšteina darbā kā die Kōkle, Jurjānu Andreja 1879. gada rakstā par latviešu tautas mūziku un turpmāk lietots gandrīz visos rakstos, enciklopēdijas un vārdnīcās, tostarp Kārļa Mīlenbaha un Jāņa Endzelīna „Latviešu valodas vārdnīcā” un Konstantīna Karuļa „Latviešu etimoloģijas vārdnīcā”.
Cilme
Par instrumenta nosaukuma iespējamo cilmi ir vairāki viedokļi. Somu valodnieks Eino Nieminens (Eino Nieminen) uzskata, ka tas veidojies no pirmbaltu formas *kantlīs/kantlēs, kas pēc tam 1 gadu tūkstoša p.m.ē. sākumā aizgūta Baltijas somu valodās. Vārds sākotnēji varēja nozīmēt „dziedošais koks”. Daudzās indoeiropiešu valodās ar vārdsakni 'kan-' saglabājušies dažādi ar dziedāšanu saistīti vārdi, piemēram, latīņu canere — 'dziedāt, skanēt, atskaņot', cantus — 'dziesma', senīru canim — '(es) dziedu', bretoņu kentel — 'dziedāšana', gotu hana un vācu Hahn — 'gailis ('dziedātājs')', sanskrita kankanah — 'zvārgulīši' un grieķu καναχε (kanache) — 'skaņa, troksnis'. Savukārt priekšstats par koka „dziedāšanu” varētu būt saistīts ar latviešiem un daudzām citām tautām sastopamo „dziedošo kaulu” motīvu, saskaņā ar kuru kokos iemiesojas mirušo cilvēku dvēseles.
Iespējams, nosaukums varēja būt arī onomatopoētisms, kura vārdsakne kan(t)- bija instrumenta stīgu skanējuma atveidojums. Lietuviešu etnologs Romualds Apanavičs (Romualdas Apanavičius) izsaka viedokli, ka instrumenta baltiskais nosaukums varētu būt attīstījies no pirmindoeiropiešu vārdsaknes *gan(dh)-, ar kuru apzīmē ietilpīgu laivu vai trauku, saistot to ar bedību rituālu, kur cilvēku apglabāja laivveida šķirstā, kurā instruments varēja kalpot kā tā rituālais aizvietotājs.
Uzbūve un izgatavošana
Kokļu pamatā ir no izkaltēta vienkoča izgrebts silītes formas ķermenis, kura iedobumam virsū piestiprināts ar dažādiem griezumiem rotāts plāns skaņgaldiņš, ko visbiežāk gatavo no egles. Lai arī tautasdziesmās atrodamas norādes par kokļu gatavošanu tikai no liepas vai ozola, valsts muzeju fondos atrodamas arī 18.—20. gadsimta kokles no bērza, apses, oša, priedes, alkšņa un vītola. Kokļu meistars Nikolajs Heņķis par kokļu ķermenim vispiemērotāko koku atzinis tieši liepu, bet skaņgaldiņam — egli. Dažādu koku īpašības, ietekmi uz kokļu tembru un piemērotību atsevišķu instrumenta daļu izgatavošanai, konsultējoties arī ar pašu Heņķi, izpētījis un apkopojis inženieris Konstantīns Dravnieks:
Tradicionāli koklēm bijušas 6—9 stīgas, vēlāk arī vairāk par 10. Kā stīgas izmantotas misiņa vai tērauda stieples 0,3—0,6 mm diametrā. Novgorodā arheoloģiskajos izrakumos atrasti 12. gadsimta gusļi ar bronzas stīgām, tāpēc nav izslēgts, ka šī metāla stīgas varēja izmantot arī koklēm Latvijas teritorijā.
Kokles ar nazi un dažādiem grebjamajiem rīkiem lielākoties gatavoja paši koklētāji un kokamatnieki. Vienas kokles izgatavošana atkarībā no izmēra, stīgu skaita, rotājumu daudzuma u.c. var ilgt no aptuveni 60 līdz 70 stundām. Kokļu izgatavošanas aprakstu kopā ar zīmējumiem 1939. gada 15. janvārī izdotajā „Mazpulks” 1. numura rakstā „Gatavosim mūsu tautas nacionālo mūzikas instrumentu — kokli” sniedza mazpulku amatniecības instruktors Jānis Ādamsons :
Cilme
Lietuviešu muzikologs Arvīds Karaška (Arvydas Karaška) par kokļu grupas instrumentu prototipu uzskata piecstīgu kankles, kas nākušas no Lietuvas ziemeļaustrumu Biržu—Kupišķu apkaimes. To viņš pamato ar piecstīgu kankļu sevišķo izplatību šajā apgabalā, kā arī reģiona kankļu instrumentālo skaņdarbu — sutartiņu — lielo daudzumu un noturīgajām instrumentālajām muzicēšanas tradīcijām.
Senākās liecības
Vissenākie ar Baltijas psaltēriju saistītie arheoloģiskie atradumi ir no 11. un 12. gadsimta. Trīs, četru un piecu stīgu instrumentu paraugi atklāti mūsdienu ziemeļrietumu Krievijā, Novgorodas apvidū, ko pēc krievu arheologa Valentīna Sedova pētījumiem tolaik apdzīvojuši diezgan daudz Baltijas somu. Vēl ap to laiku datēti arī līdzīgi atradumi mūsdienu Polijā, Opoles un Gdaņskas apkārtnē, kur tolaik dzīvojušas senprūšu ciltis. Senākā iespējamā arheoloģiskā kokļu liecība Latvijā ir Tērvetes pilskalna 13. gadsimta kultūrslānī ēkas drupās atrasts apdedzis, ar sīkiem kokgriezumiem rotāts bērza galdiņš, kas, pēc izrakumu veicējas Emīlijas Brīvkalnes domām, varētu būt kokles fragments.
Pirmās rakstiskās liecības
Pirmā drošā rakstiskā liecība par koklēm Latvijā ir 1613. gada ieraksts jezuītu kolēģijas annālēs par 1612. gada Ziemassvētkos Rīgas Doma katedrālē notikušu raganu saietu, kur „visāda veida harmonijas, ērģeles un psaltēriji atskanējuši, izņemot vienīgi latviešu kokli ar 5 stīgām, ko par Dieva kokli vienkāršie ļaudis sauc — šīs vienīgās nebij'” (excepta cochlea lotavica quinque chordis gaudens, quam Dei cochlea simplices vocant; haec sola abfuit—).
Kokles pieminētas arī agrīnajos latviešu valodas rakstu pieminekļos — Georga Manceļa 1631. gadā latviski publicētajā darbā „Latviešu ceļvedis” (la) un 1638. gadā vācu-latviešu vārdnīcā Lettus kā latviskā atbilsme arfai (de). Tad kokles parādās Georga Elgera 1640. gada garīgo tekstu un dziesmu tulkojumos Evangelien und Episteln, kur rakstīts „ne talie no to nammu byj dzirdaeiu winss tÿs kokles” (ne tāli no to namu bij' dzirdēju viņš tās kokles). Citā viņa darbā savukārt parādās izteiciens „Dzedin dzeda bes mittessan, ar koklems und gigams, ar stabulem un strumpems, ar wyssadams spaelems” (Dziedin dzied bez mitēšanas, ar koklēm un ģīgām, ar stabulēm un strumpēm, ar visādām spēlēm). Arī Kristofora Fīrekera (1615—1684/1685) veidotajā, taču tolaik nepublicētajā latviešu-vācu vārdnīcā minēta kokle, ko viņš aprakstījis kā „zemnieku arfu” (de).
1777. gadā savos etnogrāfiskajos aprakstos līdztekus citiem instrumentiem kokli minējis Augusts Vilhelms Hūpels, to gan nievājoši nodēvējot par „nožēlojamu guļus arfu” (elende liegende Harfe), savukārt Johans Georgs Kols savā 1841. gada grāmatā „Vācu—krievu Baltijas province” (Die deutsch—russischen Ostseeprovinzen) par kokļu skanējumu rakstīja, ka „stundām ilgi ļaudis var klusu sēdēt un šais skaņās klausīties”.
Pēdējie koklētāji
Vēl būdams Pēterburgas konservatorijas students, Jurjānu Andrejs uzsāka tautas mūzikas materiālu vākšanu un pētīšanu un 1879. gadā publicēja apcerējumu „Latviešu tautas mūzika”, kurā pieminētas arī kokles. Par latviešu mūzikas instrumentu, tostarp kokļu, vispārējo stāvokli viņš rakstīja: „šie instrumenti dienu no dienas vairāk izzūd, tā ka no dažiem tikai nosaukums vien atlicis.” No 1891. līdz 1892. gadam viņš dodas plašos folkloras materiālu vākšanas ceļojumos pa Kurzemi un Vidzemi, pēc kuriem 1892. gadā publicē plašu apcerējumu „Ievērojumi, latvju tautas mūzikas materiālus krājot”, kur citā starpā aprakstīja arī kokļu uzbūvi, skaņošanu un koklēšanas veidu. Tajā viņš arī rakstīja par sastapšanos ar vēl dzīvo koklēšanas tradīciju suitu novadā: „Tumsai iestājoties, ieradās it prāvs skaits abu dzimumu vecu un jaunu dziedātāju līdz ar kokļu sitēju. (..) Laba daļa dziesmu tika dziedāta ar kokles pavadījumu.” Alsungā Jurjāns pierakstījis divas kokļu melodijas, kas uzskatāmas par vienas deju melodijas divām daļām (nr. 78 a, b). Tās viņš kopā ar Sēlpilī pierakstītu kokļu melodiju (nr. 77), ko viņam nodziedājis kāds Aizupa kungs, publicēja savu „Latvju tautas mūzikas materiālu” 4. burtnīcā.
Simple Plan diskogrāfija
Šī ir Kanādas poppanka grupas Simple Plan diskogrāfija.
Kokle
Pēdējie koklētāji
No 1896. gada 1. augustam līdz 15. septembrim Rīgā notika X Viskrievijas arheoloģiskais kongress, kura laikā sarīkota Latviešu etnogrāfiskā izstāde, kuras Viļa Plutes sastādītajā katalogā līdzās citiem latviešu tautas mūzikas instrumentiem uzskaitītas arī 5 kokles (ar 5, 6, 9, 10 un 12 stīgām).
Pirmie atjaunošanas mēģinājumi
Pirmie īstie koklēšanas atjaunošanas un modernizēšanas centieni veikti 1930. gadu beigās, par ko Jūlijs Sproģis rakstīja: „Koklēt iemācījās arī viens otrs no mūsu pazīstamajiem mūziķiem. Radās pat koklētāju ansambļi, sevišķi jaunatnes vidū. (..) Visu pēdējo minēto seno mūzikas instrumentu izgatavošana šodien tomēr mazāk modernizēta nekā kokles izgatavošana.” 1937. gada decembrī R. Akera vadītajā 487. Saulsānu mazpulkā nodibināja kokļu orķestri. Sākotnēji tajā darbojās septiņi 8—11 gadus veci Saulsānu mazpulka zēni, taču drīz vien orķestrim pievienojās vēl četri zēni un meitenes no citiem mazpulkiem. Tajā bija piecas divpadsmitstīgu pirmās balss, trīs astoņstīgu otrās balss un divas astoņstīgu basa kokles, no kurām divas mazpulcēni izgatavoja paši, bet pārējās kopīgi gatavoja Rīgas pils amatniecības skolas darbnīcā. Ar kokļu izmēriem un stīgu sakārtojumu mazpulcēniem palīdzēja komponists Jānis Norvilis, kurš tos apmācīja arī koklēšanā un sarakstīja orķestrim kokļu skaņdarbus „Suitu spēlmanīši” un „Par tēvu zemi”, „Ļautiņi, par ļaunu neņemiet”, „Zintēšanas dziesmas”, kā arī koklēm pielāgoja „Tūdaliņ, tagadīņ”. 1938. gadā kokļu gatavošanas darbnīca notikusi un kokļu orķestris izveidots 42. Kalētu mazpulkā, bet 1939. gadā — arī 433. Grīvas mazpulkā. No 1939. gada 27. līdz 29. novembrim mazpulku amatniecības instruktora Jāņa Adamsona vadībā Daugavpilī notika trīs dienu ilga kokļu darbnīca, kurā Daugavpils mazpulku dalībnieki izgatavoja 72 kokles.
Līdztekus mazpulku orķestriem parādījās arī vēl daži jaunās paaudzes koklētāji — Andris Dardedzis ar sievu, Marta Ruble, Tomāriņš un citi, kas mēdza pulcēties kopā un koklēt dziesmu un tautas deju ansambļiem, jo īpaši Jēkaba Stumbra vadītajai deju kopai Rīgā. Tomēr, atskaitot šos atsevišķos gadījumos, plašāka sabiedrība par koklēm varēja galvenokārt lasīt vien dzejā un redzēt tikai Dziesmu svētku plakātos.
O. Rēziņš „Daugavas Vēstneša” 1940. gada 11. maija 107. numura rakstā „Bērzgaliešu koklētāji” apraksta vispārējo koklēšanas stāvokli Latvijā:
Andrēass Engkvists
Andrēass Engkvists (dzimis 1987. gada 23. decembrī) ir bijušais zviedru hokejists, centra uzbrucējs, Zviedrijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 15 spēles Nacionālajā hokeja līgā, karjeras lielāko daļu aizvadījis Zviedrijas hokeja līgas komandā Djurgårdens IF.
Kokle
Pirmie atjaunošanas mēģinājumi
Rēzeknes apkaimē kā viena no senākajām un koklēšanas tradīcijām bagātākajām minēta Bērzgales pagasta Meirānos dzīvojošā Zlidņu dzimta — Alberts, Pēteris un Vaclavs Zlidņi. Alberts kopā ar dēlu Pēteri un radinieku Vaclavu Zlidni uzstājās dažādos sarīkojumos un tautas dziesmu vakaros. Alberta un Pētera Zlidņu koklēšana arī kā pirmā ierakstīta 1940. gada 8. maijā uz Taudejāņu 6. klašu pamatskolas atbraukušā Latvijas radiofona informācijas un reportāžas daļas pārstāvja skaņuplatēs, viņiem izpildot dančus „Klibais”, „Veclaiku polka” un „Dampolka”. Etnogrāfs Jūlijs Sproģis pieminēja vēl citus savu ekspedīciju laikā dzirdētos un sastaptos latgaliešu koklētājus:
Andrēass Engkvists
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Engkvists uzsāka 2005.—06. sezonā, kad aizvadīja savu debijas spēli Zviedrijas Elitsērijas kluba Djurgårdens IF rindās. Nākamajā sezonā kluba sastāvā uzbrucējs aizvadīja jau 43 spēles, pamazām nostiprinoties komandas rindās. Djurgårdens IF hokejists spēlēja līdz 2010. gada vasarai, kad pārcēlās uz Ziemeļameriku.
Kokle
Pirmie atjaunošanas mēģinājumi
No dzirdētā Sproģis Nautrēnu koklētāju Tolča un Mačāna četras melodijas iekļāva savā nepublicētajā darbā „Senie mūzikas instrumenti un darba un godu dziesmu melodijas Latvijā”.
Andrēass Engkvists
Spēlētāja karjera
2010.—11. gada sezonu Engkvists pamatā aizvadīja AHL kluba Hamiltonas "Bulldogs" sastāvā, taču sezonas gaitā debitēja arī NHL, aizvadot trīs spēles Monreālas "Canadiens" rindās. Nākamajā sezonā Engkvists "Canadiens" sastāvā laukumā izgāja 12 spēlēs.
Kokle
Pirmie atjaunošanas mēģinājumi
Savukārt no tālaika suitu koklētājiem un kokļu gatavotājiem zināmi Nikolajs Heņķis (1864—1933), Pēteris Korāts (1871—1978), Jānis Cērps, Jānis Poriķis (1909—1992), Jēkabs Kripa (1911—?), Antonts Upenieks (1911—?) un Jēkabs Upenieks (1913—?).
1986. gadā režisore Maruta Jurjāne uzņēma 18 ar pusi minūtes garu filmu „Kokle”, kurā redzama kokļu meistara Jāņa Poriķa kokles gatavošana un stāstījums par koklēm, kā arī viņa paša, Skandinieku, koklētāju ansambļa „Spārīte” un muzikanta Mārtiņa Baumaņa koklēšana.
Andrēass Engkvists
Spēlētāja karjera
2012. gada vasarā hokejists pievienojās KHL vienībai Mitišču "Atlant", tās rindās spēlējot līdz 2014. gada decembrim, kad tika aizmainīts uz Maskavas CSKA. 2015. gada vasarā noslēdza divu gadu līgumu ar Ufas "Salavat Julajev", savukārt 2017. gadā pievienojās Zviedrijas hokeja līgas vienībai Djurgårdens IF. 2019.—20. gada sezonu uzsāka kā komandas kapteinis, taču vien pēc divām aizvadītām spēlēm Engkvists paziņoja par karjeras beigšanu, lēmumu saistot ar nespēju atgūties pēc vairākiem karjeras laikā gūtiem smadzeņu satricinājumiem.
Kokle
„Kokļu renesanse” trimdā
Par trimdas latviešu kokļu kustības aizsācējiem var uzskatīt grafiķi Otto Kampi un mākslinieku Leonīdu Linautu. Kampe, vēl dzīvodams Latvijā, uzmērīja kokles no 22 dažādiem novadiem un pamatīgi izpētīja Latvijas Valsts Vēsturiskā muzeja kokļu krājumu, bet pats ar deviņstīgu kokļu izgatavošanu sāka nodarboties vien pēc došanās trimdā, sākumā Vācijā, bet pēc tam Austrālijā. Savukārt Linauts pirms Otrā pasaules kara muzeja uzdevumā bija apzinājis visus Latvijas kokļu gatavotājus un vēl pirms došanās trimdā izgatavojis vairāk nekā 10 kokles.
Andrēass Engkvists
Spēlētāja karjera
Zviedrijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2010. gada Pasaules čempionātā, tajā kopā ar izlasi izcīnot bronzas medaļas.
Kokle
„Kokļu renesanse” trimdā
No Linauta par koklēm ieinteresējās inženieris Konstantīns Dravnieks. Neatrazdams nevienu, pie kura pasūtīt kokli, Dravieks ar Linauta palīdzību kokļu izgatavošanai pievērsās pats, veicot arī pētījumus un dažādus eksperimentus, piemēram, kā temperatūras un mitruma maiņa ietekmē dažādu koku kokļu skaņojuma stabilitāti. Viņa kokļu vēstures rakstu un precīzo zīmējumu fotokopijas ātri vien izplatījās citu trimdas kokļu gatavotāju vidū.
1963. gadā vienu no Dravnieka koklēm iegādājās obojists Andrejs Jansons. Jansons 1964. gadā pārcēlās uz Ņujorku, kur iepazinās ar koklētajām Ilgu Upmani, Birutu Sūrmani, Mirdzu Balodi un Aldu Tālbergu, ar kurām izveidoja Ņujorkas kokļu un dziedātāju ansambli The Latvian Folk Ensemble of New York. 1965. gada 11. un 12. septembrī Filadelfijā notika pirmie „Kokļu svētki”, kurā piedalījās ap 200 dalībnieku — koklētāju, dejotāju un citu mūziķu, tostarp arī tikko izveidotais Ņujorkas kokļu un dziedātāju ansamblis —, bet ieradās ap 400 klausītāju. Pirmajā dienā notika dalībnieku priekšnesumi, ko noslēdza vakarēšana, bet svētku otrajā dienā ar priekšlasījumiem uzstājās dažādi kokļu pētnieki.
1966. gadā bija apzināti ap 100 koklētāju, bet 6 gadus vēlāk, 1972. gadā, to jau bija ap 500. 1970. gadu ārpus Latvijas bija apzināti jau 33 kokļu gatavotāji — 20 ASV, 7 Kanādā, 3 Anglijā un pa vienam Austrālijā, Vācijā un Zviedrijā.
Anglijas latviešu kopienā kokļu kustība sākās 1968. gadā, kad Anglijā ar vieskoncertiem viesojās Andreja Jansona vadītais ASV latviešu Ņujorkas koklētāju orķestris, kas pievērsties kokļu gatavošanai iedvesmoja Leonu Bodnieku. Tajā pašā gadā neatkarīgi kokles gatavot atsāka arī Rūdolfs Priede.
1975. gadā 10. kokļu dienās Toronto izrādīta režisora Roberta Freimuta jaunuzņemtā skaņu filma „Kokle”, ko ierunājusi Sarma Zubāne un kas papildināta ar Ritas Kopas un Konstantīna Dravnieka grafiku. 15 minūšu garajā filmā iemūžināta kokļu gatavošana Ošavā pie kokļu meistara Kārļa Staško, kā arī Noras Gubiņas, V. Freimaņa, A. Liepiņas un I. Bērziņas koklēšana.
1980. gada 19. un 20. jūlijā Daugavas Vanagu Fonda „Straumēnos” notika pirmās Anglijas kokļu dienas, kurās piedalījās 9 koklētāju ansambļi no visas Anglijas.
Mūsdienas
2002. gadā mūzikas izdevniecība „Upe” latviešu tautas mūzikas kolekcijas ietvaros laida klajā Valda Muktupāvela dubultalbumu „Kokles”, kura pirmajā kompaktdiskā „Muktukokles”, piedaloties Sergejam Ancupovam (sarods), Rūtai Muktupāvelai (balss) un Ilgai Reizniecei (vijole), ierakstīti Muktupāvela kokles jaundarbi, bet otrajā diskā „Tradicionālās kokles” — Kurzemes un Latgales tradicionālās kokļu melodijas.
2010. gadā kultūras menedžmenta centrs „Lauska” izdeva Valda Muktupāvela divvalodīgu grāmatu (latviešu un angļu valodā) „Kokle un koklēšana Latvijā” (en), kuras atvēršana un ieskandināšana notika 2010. gada 4. februārī Latvijas Universitātes Mazajā aulā. Grāmatā vispārīgi aprakstītas kokles un koklēšana, to vēsture, uzbūve, paveidi un tradīcijas Latvijā, kā arī koklēšanas apguves metodika, skaņojumi, akordi, vingrinājumi un dažādas tradicionālās melodijas. Izdevumā iekļauts arī audiopielikums „Koklētprieks — skaņojumi, vingrinājumi, repertuārs”, kas paredzēts kā papildinājums grāmatas metodikas daļai. 2013. gadā nāk klajā grāmatas otrais, papildinātais izdevums.