cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kosmos-140
Nolaišanās laikā karstuma vairogā bija izdedzis caurums. Tas bija radies tāpēc, ka, uzstādot tehnoloģisko aizbāzni, tika bojāta siltumizolācija
Ikars
Ikars (gr, Íkaros) ir tēls sengrieķu mitoloģijā. Viņa māte bija verdzene, bet tēvs Daidals bija leģendārs celtnieks, arhitekts un tēlnieks, kas sev un dēlam izgatavoja spārnus, sastiprinot spalvas ar vasku. Lidodams uz Sicīliju, Ikars pacēlās pārāk tuvu Saulei, vasks izkusa un Ikars iekrita jūrā un noslīka.
Škierbinīki
Škierbinīki ir ciems Vērēmu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 245 km attālumā no Rīgas.
1003. gads
1003. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Staiceles pamatskola
Staiceles pamatskola ir vispārējās izglītības iestāde Staicelē, Limbažu novadā.
Vēsture
1904. gadā skolotāja Veronika Zenka nodibināja latviešu privātskolu Staiceles papīrfabrikas strādnieku bērniem. 1910. gadā skolas vadību pārņēma Staiceles fabrikas valde un to nosauca par Staiceles fabrikas skolu. Fabrikas valde noteica, ka skolu var apmeklēt tikai fabrikas strādnieku bērni, kas noveda pie tā, ka 1915. gadā skolu savā pārvaldībā pārņēma Rozēnu pagasts, pārsaucot to par Rozēnu pagasta Staiceles I pakāpes pamatskolu. Lai gan skolas apgāde pārgāja pagasta rokās, fabrikas valde turpināja palīdzē un skolā uzturēja divas klases. Fabrikas valde atteicās no skolas apgādes, 1923. gadā, pēc nesaskaņām ar pašvaldību, kas lika meklēt līdzekļus jaunas skolas ēkas celtniecībai. Pēc gadā pašvaldība saņēma no valsts pabalstu un vēl pēc gada tika uzsākta jaunās skolas celtniecība, ko pabeidza 1928. gada vasarā. 1926. gadā saistībā ar skolas paplašināšanos to pārsauca par Rozēnu pagasta Staiceles sešklašu pamatskolu.
Alkuvilja de Aveljaneda
Alkuvilja de Aveljaneda ir pašvaldība Spānijā, Kastīlijas un Leonas autonomajā reģionā, Sorijas provincē. 2015. gadā tajā dzīvoja 130 cilvēku. Pašvaldības lielākais ciems Alkuvilja de Aveljaneda atrodas 80,4 km attālumā no Sorijas pilsētas. Bez Alkuviljas de Aveljanedas pašvaldībā atrodas arī Alkovas de la Torres (Alcoba de la Torre) un Sajasas de Baskonesas (Zayas de Báscones) ciemi.
Staiceles pamatskola
Vēsture
1966. gadā skola vēlreiz pārcēlās uz jaunu ēku. 2002. gadā skolai tika piebūvēta bibliotēka un divas mācību telpas. No 2006./2007. mācību gada Staiceles pamatskola kļūst par Staiceles vidusskolu ar 10. klasi.
No 2018./2019. mācību gada skola reorganizēta par pamatskolu.
Anže Lanišeks
Anže Lanišeks (sl; dzimis Ļubļanā) ir Slovēnijas tramplīnlēcējs, pasaules čempionātu medaļnieks.
Karjera
Piedalījās 2012. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēlēs Insbrukā. Izcīnīja zelta medaļu individuālajās sacensībās un sudrabu komandu sacensībās. Pasaules kausa sacensībās debitēja Planīcā ar 34. vietu.
Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2017. gadā Lahti. Individuāli startēja tikai uz lielā tramplīna un ieņēma 36. vietu. Vīriešu komandu sacensībās bija 5. vietā, bet jaukto komandu sacensībās 4. vietā. Pirmo reizi vietu uz goda pjedestāla Pasaules kausa individuālajās sacensībās ieguva Vislā, ieņemot otro vietu. 2021. gada Pasaules čempionātā Oberstdorfā izcīnīja bronzas medaļu sacensībās uz parastā tramplīna.
Rukā izcīnīja savu pirmo uzvaru Pasaules kausa posmā. Pekinā ieņēma 13. vietu individuālajās sacensībās uz parastā tramplīna. 2022. gada Pasaules čempionātā lidojumos ar spēlēm izcīnīja zeltu komandu sacensībās. 2022.—2023. gada Četru tramplīnu turnejā ieņēma trešo vietu kopvērtējumā. 2023. gada Pasaules čempionātā Planīcā ieguva zelta medaļu vīriešu komandu sacensībās un bronzu jaukto komandu sacensībās.
Hloja Žao
Žao Tina (dzimusi ), plašāk zināma kā Hloja Žao (en), ir ķīniešu kinorežisore un filmu veidotāja.
Pazīstama ar savām ASV neatkarīgā kino filmām. Viņas debijas filma Songs My Brothers Taught Me (2015), kuras pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā, saņēma pozitīvas atsauksmes, kā arī tika nominēta Neatkarīgā gara balvai kategorijā "Labākā pirmā spēlfilma". Viņas otro spēlfilmu The Rider (2017) slavēja kritiķi un filma saņēma nominācijas Neatkarīgā gara balvai kategorijās "Labākā filma" un "Labākais režisors".
Žao turpmākos panākumus guva ar filmu "Klejotāju zeme" (2020), kas izpelnījās starptautisku atzinību un ieguva daudzas balvas, tostarp divas Amerikas Kinoakadēmijas balvas kategorijā "Labākais režisors" un kā viena no producentēm kategorijā "Labākā filma", kā arī bija nominēta vēl divas kategorijās — "Labākais adaptētais scenārijs" un "Labākā montāža". Viņa ir otrā sieviete, kas saņēmusi Kinoakadēmijas balvu kā labākā režisore pēc Ketrinas Bigelovas 2010. gadā, un pirmā Āzijas izcelsmes sieviete, kas saņēmusi balvu šaja kategorijā. Režisores izteikumi un filmas tiek cenzētas vai aizliegtas Ķīnā, jo tajās tiek kritizēta valsts vadība, tādēļ arī viņas uzvara šajā Kinoakadēmijas kategorijā Ķīnas plašsaziņas līdzekļos tika cenzēta. Žao par filmu "Klejotāju zeme" saņēmusi arī Zelta globusa balvu, Amerikas režisoru ģildes balvu un divas BAFTA kino balvas, tādējādi Žao kļuva par otro sievieti un pirmo Āzijas izcelsmes sievieti, kas saņēmusi balvu šajā kategorijā. Vēl viņa par šo filmu saņēmusi Venēcijas kinofestivāla balvu Zelta lauvu un Toronto Starptautiskā kinofestivāla skatītāju balvu.
Tāpat Žao ir Marvel Cinematic Universe supervaroņu filmas "Mūžīgie" režisore, kuras pirmizrāde notika.
Jeremija Gothelfs
Jeremija Gothelfs (de, īstajā vārdā Alberts Biciuss (de); dzimis, miris ) bija 19. gadsimta vācšveiciešu mācītājs un rakstnieks. Savos romānos, novelēs un stāstos cildināja Bernes reģiona laukus un ļaudis, aizstāvēja baznīcu un tradicionālo lauku dzīvi.
Vārpa (ciems)
Vārpa ir latviešu baptistu ieceļotāju 1922. gadā Brazīlijas Sanpaulu pavalstī dibināts ciems. Mūsdienās ietilpst Tupanas (pt) pašvaldībā. Ciemā dzīvo ap 400 iedzīvotāju, no kuriem ap 40% ir latviešu izcelsmes.
Zmijski sala
Zmijski sala (bg — 'čūsku sala') jeb Svētā Toma sala (bg) ir 0,012 km2 liela Bulgārijas sala Melnajā jūrā pie Sozopoles.
Vārpa (ciems)
Priekšvēsture
1890. gada Baltijas Vēstnesī minēts, ka divi latvieši — teologs un luterāņu mācītājs Kārlis Balodis un filozofijas doktors Pēteris Zālītis — apceļojuši Brazīliju, kur atraduši labvēlīgus apstākļus zemes iegūšanai un apstrādāšanai, kā arī pretimnākošu attieksmi no Brazīlijas valdības iespējamo ieceļotāju uzņemšanā. Neilgi pēc tam Rīgā latviski tika izdota grāmatiņa „Brazīlija”, kas guva zināmu atzinību, jo īpaši vienkāršo strādnieku vidū.
Nelielas latviešu kolonijas Brazīlijas Santakatarinas, Riugrandi du Sulas un Sanpaulu pavalstīs sāka veidoties jau ap 1890. gadu, Latvijai vēl atrodoties Krievijas Impērijas sastāvā, un ilga līdz Pirmā pasaules kara sākumam 1914. gadā, kad uz turieni lielākoties izceļoja cara apspiestie un vajātie latviešu baptisti.
Zmijski sala
Saliņa ir viena no retajām vietām Bulgārijā, kur brīvdabā aug kaktusi. Tie tika iestādīti 1933. gadā un kopš tā laika pārņēmuši salu.
Vārpa (ciems)
Priekšvēsture
1897. gadā Rīgas misiones biedrība uz Brazīliju apmeklēt iepriekš minētās latviešu koloniju baptistu draudzes nosūtīja tolaik 26 gadu veco baptistu mācītāju Jāni Iņķi, kurš vēlāk kļuva par vienu no 1922. gada Latvijā baptistu izceļošanas kustības vadītājiem.
Vēsture
1922. gada 1. novembrī Brazīlijā ierodas pirmās latviešu baptistu misionāru ģimenes, kuras ar vilcienu dodas līdz tagadējai Sapezāles dzelzceļa stacijai, no kuras mēro 35 kilometru garu ceļu caur mežu līdz vietai, kurā apmetas un kurā mūsdienās atrodas latviešu kopienas ciems „Vārpa”. Pirmajos gados dzīves un darbi apstākļi ir smagi, par ko liecina apbedījumi ciemata senākajā kapsētā, kuros apbedīti 150 no slimībām un nepiemērotajiem dzīves apstākļiem bojā gājušie bērni.
Ar laiku atmežotā zeme sākusi nest lielāku ražu un ieceļotāji kļuvuši arvien turīgāki. Ģimenes sāk atdalīties no sākotnējās kopienas, no Brazīlijas valdības iegādājoties jaunus zemes gabalus.
Rakstnieks Jūlijs Lācis romānu „Mūža meža maldi” (1936—1937) balstījis liecībās par „Vārpas” izveidošanu un pirmajiem pastāvēšanas gadiem.
1938. gada maijā, notika Brazīlijas fašistu pučs, kuru izdevās apspiest, bet Otrā pasaules kara laikā Brazīlijā tika aizliegts lietot un mācīt svešvalodas, kas sāk samazināt latviešu valodas lietojumu ieceļotāju vidū. Ar laiku daudzi cilvēki, jo īpaši gados jaunākie ciema iedzīvotāji, labākas dzīves un izglītības meklējumos sāka pārvākties uz Sanpaulu un citām Brazīlijas lielākajām pilsētām.
Mūsdienās
Sanpaulu Tupanas pilsētas (apriņķa centra) tīmekļa vietnē 2018. gadā publicēta informācija, ka Vārpā dzīvo ap 400 iedzīvotāju, no kuriem ap 40% ir latviešu izcelsmes, bet tuvākajā teritorijā — vēl 382 cilvēki. Viņu galvenā nodarbošanās ir tūrisms, mājsaimniecība (galvenokārt rokdarbi) un lauksaimniecība (biškopība, augļkopība, gaļas pārstrāde).
Tā kā Brazīlijā iedzīvotāju tautība dokumentos netiek uzrādīta un par nosacītu etnisko piederību var spriest tikai pēc uzvārda, kas ir ļoti nenoteikts rādītājs, tad latviešu skaits Vārpā ir grūti nosakāms. Kādreizējie Vārpas iedzīvotāji Eunise un Fernando Apses, kas tur dzimuši un auguši, apzināja, ka 2011. gadā no Vārpā pavisam dzīvojušajiem 842 cilvēkiem 89 bijuši latvieši.
Latviešu valoda
Pirmās iebraucēju paaudzes centās saglabāt savu valodu ikdienā un lietoja to lielā mērā līdz Otrajam pasaules karam.
1938. gadā Brazīlijā notika pučs, ko valdībai izdevās apspiest. Taču pēc valdība sāka ierobežot Brazīlijā dzīvojošos vāciešus un itāļus, pēc tam arī citus, kas runā svešā valodā.
Brazīlijā nonākušajiem latviešiem sava valoda samērā ilgi bija galvenā, kas tika izmantota savstarpējai saziņai. Taču bija izvēle attiecībā uz bērniem. Vieglāk un ērtāk bija pāriet uz portugāļu valodu, kas varētu palīdzēt tiem gūt labāku izglītību, vai grūtāk, bet saglabājot dzimto latviešu valodu.
Mūsdienās Vārpā joprojām daži cilvēki lieto latviešu valodu, taču tās gramatika ir mainījusies (piemēram, uzraksts, kas aicina apmeklēt Vārpu pirms iebraukšanas, skan šādi: "Esat laipni saņemti"). Latvisko vārdu secība ir mainījusies līdzīgāk portugāļu valodai.
Džeimss Meisons (šahists)
Džeimss Meisons (en; Kilkeni —  Ročforda) bija Īrijā dzimis ASV un Lielbritānijas šahists.
Biogrāfija
Piedzimis Īrijā un agrā bērnībā ticis adoptēts. 1861. gadā emigrējis uz ASV, kur sekmīgi piedalījies vairākos šaha turnīros. 1876. gadā Filadelfijā uzvarējis 4. ASV šaha kongresā. Tajā pašā gadā uzvarējis Ņujorkas šaha turnīrā, apsteidzot Jūdžīnu Delmaru, un mačā pieveicis angļu šaha meistaru Henriju Bērdu (+11, -4, =4). Bijis laikraksta Wilkes' Spirit of the Times šaha nodaļas redaktors. 1878. gadā atgriezies Anglijā. 1879. gadā nospēlējis neizšķirti maču ar Viljamu Norvūdu Poteru (+5, -5, =11). 1882. gadā starptautiskajā šaha turnīrā Vīnē ieņēmis 3. vietu aiz abiem uzvarētājiem Vilhelma Steinica un Šimona Vinavera. 1883. gadā Nirnbergā bijis 3. vietā 4. Vācijas šaha kongresā aiz Šimona Vinavera un Džozefa Blekbērna. 1889. gadā Amsterdamas šaha turnīrā atkal bijis trešais (uzvarējuši Eimoss Bērns un Emanuels Laskers). 1900. gadā Londonas šaha turnīrā dalījis 2.—3. vietu ar Izidoru Gunsbergu (uzvarējis Rihards Teihmans).
Sarakstījis arī vairākas šaham veltītas grāmatas: "Šaha principi teorijā un praksē" (en, 1894), "Šaha māksla" (en, 1895), "Šaha atklātnes" (en, 1897), un "Sociālais šahs" (en, 1900).
1903. gadā nopietni saslimis un bijis spiests pārtraukt visas šaha aktivitātes līdz sava mūža beigām.
Brandenburga pie Hāfeles
Brandenburga pie Hāfeles (de) ir pilsēta ar apriņķa tiesībām Vācijā, Brandenburgā pie Hāfeles upes. Brandenburgas pilsēta devusi vārdu gan Brandenburgas federālajai zemei, gan vēsturiskajai Brandenburgas markgrāfistei.
Vēsture
Brandenburgas pilsēta ir Brandenburgas bīskapijas un Brandenburgas markgrāfistes centrs līdz 1417. gadā par markgrāfistes galvaspilsētu kļuva Berlīne.
Brandenburgas slāvu hevelu pili 929. gadā ieņēma Vācijas karalis Heinrihs I Putnuķērājs. 983. gadā notika liela slāvu sacelšanās un vācieši tika no pils padzīti, līdz 12. gadsimta vidū par pirmo Brandenburgas markgrāfu kļuva Albrehts Lācis, bet Brandenburga pie Hāfeles - par Albrehta rezidences pilsētu.
Viduslaikos Branenburga pie Hāfeles attīstījās kā trīs atsevišķas pilsētas - Jaunā pilsēta, Vecā pilsēta un Brandenburgas katedrāles rajons. 1314./15. gadā Jaunā un Vecā pilsēta iestājās Hanzā. Pilsēta tika nopostīta Trīsdesmitgadu kara laikā, bet galms pārcēlās uz Potsdamu.
19. gadsimtā Brandenburga pie Hāfeles kļuva par ievērojamu rūpniecības centru un lielu dzelzceļa mezglu. Rūpniecība balstījās uz metālapstrādi.
Tā kā pie Brandenburgas Otrā pasaules kara laikā atradās Arado Flugzeugwerke aviācijas un Opel kravas mašīnu rūpnīcas, tā smagi cieta sabiedroto bombardēšanā. Tūlīt pēc kara Brandenburgas Opel rūpnīcas iekārtas tika izvestas uz PSRS, kur lika pamatus zīmola "Moskvič" ražošanai. Pēc Otrā pasaules kara līdz 1991. gadam pilsēta atradās VDR sastāvā. Pēc Vācijas apvienošanās tā ir zaudējusi ceturto daļu tās iedzīvotāju.
Cilvēki
Brandenburga pie Hāfeles ir futbolista Luca Eigendorfa (Lutz Eigendorf, 1956 – 1983), airētājas Birgitas Fišeres (Birgit Fischer, 1962), futbolista Štefena Freinda (Steffen Freund, 1970), karavīra Paula Hausera (Paul Hausser, 1880 – 1972), komedianta Lorio (Loriot, 1923 — 2011), zoologa Paula Mačī (Paul Matschie, 1861 – 7 March 1926), rakstnieka Frīdrihs de la Motfukē (Friedrich de la Motte Fouqué, 1777 – 1843), politiķa Gustava Noskes (Gustav Noske, 1868 — 1946), politiķa Kurta fon Šleihera (Kurt von Schleicher, 1882 — 1934) un airētājas Katrīnas Vāgneres-Augistīnas (Katrin Wagner-Augustin, 1977) dzimtā pilsēta.
Olafs Stumbrs
Olafs Stumbrs (dzimis 1931. gada 26. februārī Rīgā, miris 1996. gada 18. martā Losandželosā, ASV) bija latviešu dzejnieks, kas lielāko dzīves daļu pavadīja trimdā ASV.
Biogrāfija
Mācījies Rīgas 45. pamatskolā. 1944. gadā kopā ar ģimeni emigrējis uz Vāciju, tur mācījies Lībekas latviešu nometnes un Neištates bēgļu nometnes ģimnāzijās. 1950. gadā izceļojis uz ASV. Studējis Losandželosas pilsētas koledžā, Kalifornijas Universitātē studējis socioloģiju. Strādājis galvenokārt par ierēdni.
Pirmās dzejas publikācijas 50. gadu sākumā jauniešu žurnālos „Neiemītā Taka” un „Raksti”. Pirmo dzejoļu krājumu "Etīdes" atzinīgi vērtēja gan kritika, gan lasītāji, tas piedzīvoja papildmetienus, kā arī 1961. gadā tika apbalvots ar Zinaīdas Lazdas balvu. Pēc grāmatas iznākšanas O. Stumbrs kļuva mazražīgs līdz 1968. gadam, kad Latvijas apciemojuma iespaidā tapa nākamie divi dzejoļu krājumi. O. Stumbrs ir viens no pirmajiem trimdas rakstniekiem, kas apmeklēja okupēto Latviju un sadarbojās ar Latvijas rakstniekiem.
ASV latviešu teātrī iestudēti O. Stumbra komiski viencēlieni „Svētku uvertīra” (1982) un „Dubultnumurs” (1983). Kopā ar sievu Dairu sarakstījis libretu un dziesmu tekstus dziesmuspēlei „A Brush with Magic” („Burvju ota”, 1981, pēc Anšlava Eglīša romāna „Homo novus”). 50.-60. gados aktīvi piedalījies trimdas teātra izrādēs. Darbojies trimdas latviešu skolās. Latvijas Rakstnieku savienības biedrs (1990).
Dienvidstacija
Pie apdzīvotās vietas atradās slēgtās dzelzceļa līnijas Liepāja—Ventspils stacija — Alsungas Dienvidu stacija.
Herberts Baumanis
Herberts Baumanis (dzimis, miršanas dati nav zināmi) bija Latvijas vieglatlēts.
Dzīvesgājums
Dzimis 1889. gada 5. janvārī Rīgā tirgotāja Heinriha Baumaņa un viņa sievas Emīlijas, dzimušas Pīkas (Pieck), ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas klasiskajā ģimnāzijā, Prūsijas karaliskajā ķermeņa kultūras augstskolā.
1909. gadā uzstādīja Krievijas rekordu 800 m distancē (2:14,6 min). 1909. un 1910. gadā izcīnījis 2. vietu Krievijas čempionātā 400 m distancē. Piedalījās Stokholmā, savā priekšskrējienā 200 m distancē ieņēma 4. vietu (rezultāts nav fiksēts), bet nākamajai kārtai nekvalificējās.
Baumanis bija viens no futbola, bendija un ātrslidošanas aizsācējiem Latvijā. Piedalījās Latvijas Futbola savienības dibināšanā 1921. gadā.
Emīnes rags
Emīnes rags (bg) ir Melnās jūras zemesrags Bulgārijā.
Rags ir Stara Planinas galējais austrumu punkts, nosacīti sadala Bulgārijas Melnās jūras piekrasti ziemeļu un dienvidu daļā. Tā ir stāva 60 metrus augsta klints, kuras virsotnē uzbūvēta bāka.
Škinči (Lendžu pagasts)
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes: Leidaceits, Micānu ezers.
2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle
2020. gada vasaras olimpisko spēļu un 2020. gada vasaras Paraolimpisko spēļu norises vietas izvēli organizēja Starptautiskā Olimpiskā komiteja (SOK). Galīgajā balsojumā 2013. gada 7. septembrī Buenosairesā, kur notika 125. Starptautiskās olimpiskās komitejas sesija uzvarēja Japānas galvaspilsēta Tokija. Balsošanai tika izvirzītas 5 pilsētas: Stambula, Tokija, Baku, Doha un Madride.
Izvēles process
Olimpisko spēļu norises vietas izvēles process sākas ar pilsētas pieteikuma iesniegšanu Starptautiskajai Olimpiskajai komitejai (SOK), ko iesniedz tās Nacionālā Olimpiskā komiteja (NOK), un beidzas ar SOK locekļu ievēlēšanu olimpisko spēļu rīkotājpilsētā ierastās sesijas laikā. To nosaka Olimpiskās hartas 5. nodaļas 34. punktā.
Kopš 1999. gada procesu veidu divi posmi. Pirmajā posmā, kas sākas tūlīt pēc piedāvājumu iesniegšanas termiņa beigām, “kandidātpilsētām” ir jāatbild uz anketas jautājumiem, kas attiecas uz tēmām, kuras ir svarīgas veiksmīgai spēļu organizācijai. Šī informācija ļauj SOK analizēt pilsētu rīkošanas iespējas un to plānu stiprās un vājās puses. Pēc detalizētas iesniegto anketu izpētes un sekojošajiem ziņojumiem SOK Izpildkomiteja izvēlas pilsētas, kuras ir kvalificētas pāriet uz nākamo posmu. Otrais posms ir patiesā kandidatūras stadija: apstiprinātajān pilsētām (turpmāk tekstā — “kandidātpilsētas”) ir jāiesniedz otrā paplašināta anketa ar detalizētāku informācijas lietu. Šos lietu rūpīgi izpēta SOK novērtēšanas komisija, grupa, kurā ir SOK locekļi, starptautisko sporta federāciju, NOK pārstāvji, sportisti, Starptautiskā Paralimpiskā komiteja un dažādu jomu starptautiski eksperti. Šo procesu vada Kreigs Rīdijs. Pēc tam vērtēšanas komisijas locekļi četru dienu pārbaudes vizītēs dodas uz katru no kandidātpilsētām, kur pārbauda piedāvātās vietas un tiek iepazīstināti ar sīkāku informāciju par tēmām, kas ietvertas kandidātūras lietā. Novērtēšanas komisija paziņo savu pārbaužu rezultātus ziņojumā, kas tiek nosūtīts SOK locekļiem vienu mēnesi pirms SOK vēlēšanas sesijas.
SOK sesija, kurā tiek ievēlēta olimpisko spēļu rīkotājpilsēta, notiek valstī, kura nav iesniegusi pieteikumu olimpisko spēļu rīkošanai. Vēlēšanas veic sapulcētie aktīvie SOK locekļi (izņemot goda locekļus), katram no tiem ir viena balss. Locekļi no valstīm, kuru pilsēta startē vēlēšanu procesā, nevar balsot. Balsošana notiek vairākās kārtās, līdz viens piedāvājums iegūst absolūto balsu vairākumu; ja tas nenotiek pirmajā kārtā, tiek izslēgta pilsēta ar vismazāko balsu daudzumu un sākas vēl viena balsošanas kārta. Ja rezultāts ir vienāds ar vismazāko balsu skaitu, tiek rīkota īpaša balsošana, uzvarētājam pārejot uz nākamo kārtu. Pēc katras kārtas tiek pasludināts izslēgtais piedāvājums. Pēc rīkotājpilsētas paziņošanas veiksmīgā konkursā, delegācija paraksta “rīkotājpilsetas līgumu” ar SOK, kas deleģē Spēļu organizācijas pienākumus pilsētai un attiecīgajai Nacionālajai olimpiskajai komitejai.
Augusts Sangs
Augusts Sangs (et, dzimis, miris ) bija igauņu dzejnieks un tulkotājs.
2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle
Izvēles process grafiks
Starptautiskās Olimpiskās komitejas (SOK) izpildvalde apstiprināja 2020. gada vasaras olimpisko un vasaras paraolimpisko spēļu rīkotājpilsētas atlases procesa grafiku šādi:
Augusts Sangs
Sāka rakstīt dzeju 8 gadu vecumā. Viņa pirmais dzejolis tika publicēts 1934. gadā, pēc diviem gadiem tika izdots pirmais dzejoļu krājums. 1932. gadā beidzis Pērnavas vīriešu ģimnāziju. No 1934. līdz 1942. gadam studēja Tērbatas Universitātes Juridiskajā fakultātē. Igaunijas okupācijas gados viņš bija Igaunijas PSR rakstnieku savienības biedrs. 1950. gadā izslēgts no savienības, bet 1956. gadā aktal iestājies tajā.
Tulkojis igauņu valodā tādus autorus kā Johans Volfgangs fon Gēte, Pēteris Veiss, E. T. A. Hofmanis, Maksims Gorkijs, Vladimirs Majakovskis, Francs Kafka, Gotfrīds Kellers, Moljērs, Mihails Ļermontovs, Nikolajs Ņekrasovs u.c. Miris 1969. gada 14. oktobrī, apbedīts Vana-Pērnavas kapsētā.
2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle
Kandidatūrpilsētu novērtējums
Attiecīgās Nacionālās Olimpiskās komitejas (NOK) sešas pilsētas bija iesniegušas, lai tās sākotnēji pieteiktos olimpisko spēļu rīkošanai, bet Roma neilgi pirms pieteikuma iesniedzēja dokumentu iesniegšanas atsauca savu piedāvājumu. Pilsētas, kas piedāvāja rīkot šīs olimpiskās spēles bija no diviem kontinentiem — Eiropas un Āzijas (tiek uzskatīts, ka Stambula atrodas uz Āzijas un Eiropas robežas). 2020. gadā būs pagājuši divpadsmit gadi, kopš kāda Āzijas pilsēta rīkoja vasaras olimpiskās spēles (Pekina 2008), un astoņi gadi kopš Eiropas pilsēta rīkoja vasaras olimpiskās spēles (Londona 2012). No sešiem pretendentiem Tokija iepriekš bija rīkojusi vasaras olimpiskās spēles 1964. gadā. Pārējie četri pretendenti jau iepriekš ir izteikuši piedāvājumus rīkot olimpiskās spēles. Šī bija pirmā reize 20 gadu laikā, kad neviena Amerikas pilsēta nebija izteikusi vēlmi organizēt olimpiskās spēles. Baku un Doha piedalījās konkursā par 2016. gada olimpisko spēļu rīkošanu, bet neizdevās kļūt par kandidātpilsētām, savukārt Tokija un Madride arī piedalījās 2016. gada spēlēs un kļuva par kandidātpilsētām.
Galīgais atlases process
Starptautiskā Olimpiskā komiteja nobalsoja par 2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēli 2013. gada 7. septembrī Starptautiskās Olimpiskās komitejas 125. sesijā Buenosairesā, Argentīnā. Tika izmantota pilnā balsošanas sistēma. Neviena pilsēta ieguva vairāk nekā 50% balsu pirmajā kārtā, un Madridei un Stambulai tika piešķirta otrā vieta. Notika balsojums starp šīm divām pilsētām, lai noteiktu, kura tiks izslēgta. Galīgajā balsojumā Tokiju un Stambulu, Tokiju tika uzvarēja ar 60 balsīm, bet Stambula ieguva 6 balsis.
Pilsētu piedāvājumi
Kandidātpilsētas 2020. gada olimpiādei bija izlozes secībā:
Neizvēlētās kandidātpilsētas
Piedāvājumu iesniegšanas termiņā 2011. gada 1. septembrī tika paziņots, ka Baku ir iesniedzis piedāvājumu rīkot 2020. gada vasaras olimpiskās spēles. Baku iesniedza savu pieteikuma lietu Starptautiskajā Olimpiskajā komitejā 2012. gada 1. februārī. Azerbaidžānas Nacionālā asambleja balsoja par piedāvājuma apstiprināšanu 2012. gada februārī. Baku tika rīkotas 2015. gada Eiropas spēles.
Doha tika organizētas 2006. gada Āzijas spēles un 2011. gada Panarābu spēles. 2010. gadā Katara tika izvēlēta 2022. gada FIFA pasaules kausa rīkošanai. Valstī tika organizēti arī 1988 un 2011. gada AFC Āzijas kauss.
Atceltie pieteikumi
Romu 2010. gada 19. maijā izvirzīja Itālijas Nacionālā Olimpiskā komiteja. Par valsts piedāvājumu 2020. gada spēlēm Itālijas galvaspilsēta tika izvēlēta pār Venēciju.
Peldētāji zēni
Gleznotāja jaunrades valoda gadsimtu mijā nobrieda impresionisma, jūgendstila un neoromantiskas noskaņu mākslas mijiedarbībā. Viņa vietu tā laika izcilāko gleznotāju trijotnē līdzās Vilhelmam Purvītim un Janim Rozentālam iezīmēja ne tikai gleznieciskā talanta apvienojums ar izkoptu muzikalitāti, kas iespaidu ņirbā vedināja meklēt ritmisku saskaņu, bet arī mākslinieciskais devums, kas līdz ar Purvīša un Rozentāla veikumu veidoja latviešu glezniecības klasikas kodolu.
2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle
Atceltie pieteikumi
Iepriekš Romā tika organizētas 1960. gada vasaras olimpiskās spēles, kā arī tā bija izvēlēta par 1908. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētu, bet 1906. gada Vezuva izvirduma dēļ tika pārcelta uz Londonu. Roma piedāvāja organizēt 2004. gada vasaras olimpiskās spēles, bet pēdējā balsošanas kārtā piekāpās Atēnām. Romā ir organizēts 2009. gada Pasaules čempionāts ūdensportā un 1990. gada Pasaules kausa fināls. Itālijā ir notikušas arī divas ziemas olimpiskās spēles 2006. gadā Turīnā un 1956. gadā Kortīnā d'Ampeco. Plānots ka Milānā un Kortīnā d'Ampeco tiks organizētas 2026. gada vasaras olimpiskās spēles.
Peldētāji zēni
Ainavisko noskaņu attēlojumi Valtera glezniecībā Jelgavas perioda sākumā atbilst viņa tolaik teiktajam: “Kur ir drusku ūdens un pļava, tur ir skaisti.” Tomēr jau 90. gadu beigās gleznotājs plenērā bieži meklēja ko vairāk par necilas vai, tieši pretēji, aristokrātiskas vides motīvu poēziju. Būdams muzikāls mākslinieks, kuru visu mūžu nodarbināja sinestētisku pārdzīvojumu izprašana un izteikšana, viņš arvien niansētāk izjuta abstraktu ritmisko struktūru, kas padziļina daudzu reālistisku vai impresionistisku gadsimta mijas gleznojumu iedarbību.
2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle
Atceltie pieteikumi
Tomēr Romas pašvaldības administrācija atsauca savu atbalstu no piedāvājuma iesniegšanas priekšvakarā, norādot, ka tā nebūs atbildīga naudas izmantošana "pašreizējā Itālijas stāvoklī".
Peldētāji zēni
“Peldētājos zēnos” redzams, kā ūdens virsmas motīvu attēlojums un atspīdumiem klātās ūdens virsmas studijas ietekmējušas mākslinieka radošo izaugsmi Jelgavas periodā. Lakoniskajiem peldētāju zēnu tēliem gleznā atbilst salīdzinājums ar “ēteriskiem gaismas koncentrācijas punktiem [..] gandrīz abstraktā plenēra fragmentā”, kā vācu mākslas vēsturnieks Rihards Hāmans rakstīja par līdzīgiem motīviem Maksa Lībermana gleznās. Līdz ar ūdens un gaismas kustībām šajos Valtera gleznojumos it kā pulsē maiga dzīvība, kam bērnu tēli piešķir siltuma sajūtu. Tādējādi šīs studijas var uzskatīt par 19.-20. gadsimta mijai raksturīgās impresionisma un bioloģiskā romantisma saplūsmes rezultātu. “Peldētāju zēnu” tēmas risinājums lielākā gleznā (ne vēlāk par 1901.), kas pazīstama pēc reprodukcijām, kļuva par autora starptautisko māksliniecisko vizītkarti, pārstāvot viņa daiļradi Berlīnes secesijas trešajā izstādē (1901) un žurnāla Мир иску́сства ceturtajā gleznu izstādē Pēterburgā (1902). Pēcāk Drēzdenē kādu no peldētāju zēnu attēlojumiem savam izcilajam impresionisma glezniecības krājumam izraudzījās slavenais kolekcionārs Ādolfs Rotermunts. Valters bija spējīgs gleznot gan grandiozus darbus, gan impresionistiskas vīzijas, un svarīgāks, kā acīmredzamais un pateiktais, bija nepateiktais, vien sajūtamais- noskaņa, krāsa un gaisma.
2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēle
Ierosinātie piedāvājumi, kas netika iesniegti
Šādas pilsētas piedāvāja organizēt olimpiskās spēles, tomēr nepieteicās un pat oficiāli nepaziņoja par nodomu organizēt.
Kornvolisa
Kornvolisa (en) ir sala Kanādas ziemeļos Karalienes Elizabetes salu arhipelāgā. 21. lielākā Kanādas sala, 96. lielākā sala pasaulē.
Ģeogrāfija
Atrodas Kanādas Arktiskā arhipelāga Karalienes Elizabetes salu Perija salu grupā. Velingtona šaurums austrumos salu atdala no Devonas salas, Makdugala šaurums rietumos — no Batērsta salas, bet Barova šaurums dienvidos atdala no Samersetas un Velsas Prinča salas. Sala trīsstūrveida formas, izstiepta ziemeļu—dienvidu virzienā 113 km garumā. Krasti stipri izroboti, daudz līču un fjordu. Piekrastē daudz salu, lielākās no kurām ir Mazā Kornvolisa, Beilija-Hamiltona sala un Grifita. Ainavā dominē zemienes, tikai dienvidaustrumu daļa pauguraina, salas augstākais punkts ir 359 m vjl. Salas teritorijā valda arktiskais tuksnesis, zemākajās un mitrākajās vietās — tundra.
Vēsture
Pirmais no eiropiešiem salu 1819. gadā atklāja Viljams Perijs; nosaukta par godu salu britu flotes admirālim Viljamam Kornvolisam (William Cornwallis). 1947. gadā salas dienvidu krastā izveidota Rezolūtas meteostacija, kas vēlāk tika paplašināta par Kanādas Gaisa spēku bāzi, bet 1953. gadā Augstās Arktikas pārvietošanas programmas ietvaros šeit tika nometināti pastāvīgie iedzīvotāji.
Junkers Ju 87
Junkers Ju 87 vai Štuka (no de — 'pikējošais bumbvedējs') bija divvietīgs (pilots un strēlnieks) vienmotora pikējošais bumbvedējs, kas vācu gaisa spēkos Luftwaffe tika plaši izmantots Otrā pasaules kara laikā.
Viens no būtiskiem jautājumiem, veicot vācu gaisa spēku pārapbruņošanu pēc nacistu nākšanas pie varas, bija bumbvedēju ražošanas un apkalpošanas salīdzinoši lielās izmaksas iepretī to efektivitātei karadarbībā — tiem bija ievērojams munīcijas patēriņš, zema precizitāte un tie galvenokārt bija efektīvi vietās, kur atrodas blīva apbūve, dzīvā spēka koncentrācija.
Kā alternatīva tam bija pikējošie bumbvedēji, kas, izmantojot pikēšanu, varēja ievērojami precīzāk izlietot munīciju situācijās, kad kaujas uzdevums paredzēja taktiskas nozīmes mērķu — dzelzceļa mezglu, mazāku kaujas vienību u.tml. — iznīcināšanu.
Ar Ernsta Udeta atbalstu vācu bruņošanās pārvalde 1934. gadā izsludināja konkursu par pikējošā bumbvedēja izstrādi Luftwaffe vajadzībām. Junkers aviobūves uzņēmumā Hermaņa Polmana vadībā tika izstrādāts Ju 87 prototips, kas pirmo reizi pacēlās gaisā 1935. gadā. Uzvarot konkursā, tika uzsākta Ju 87 sērijveida ražošana.
Viena no novitātēm, kas tika pielietota Ju 87, bija hidrauliskās gaisa bremzes. Tās darbojās automātiski pikēšanas stāvoklī, un to uzdevums bija izvest lidmašīnu no pikēšanas — pārslodzes uz pilota ķermeni bija tik lielas, ka nereti noveda pie bezsamaņas. Speciāli tērpi, kas pie ievērojamām pārslodzēm novērsa asiņu aizplūšanu no galvas, novēršot šo problēmu, parādījās tikai pēc Otrā pasaules kara. Minētā novitāte ļāva Ju 87 veikt pikēšanu, sasniedzot maksimāli lielu ātrumu, lidojot gandrīz 90 grādu leņķī pret zemi, tādējādi iegūstot maksimāli precīzu trāpījumu pa mērķi.
Cita Ju 87 īpatnība bija pie šasijām piestiprinātā gaisa sirēna (iesaukta par "Jērikas tauri"), kas, veicot pikēšanu, radīja raksturīgu kaucošu skaņu. Lai arī tās praktiskais uzdevums bija signalizēt par sasniegto pikēšanas ātrumu, Ju 87 kaucošā skaņa tika izmantota arī propagandas nolūkos, simbolizējot vācu gaisa spēku varenību.
Pirmās ugunskristības Ju 87 piedzīvojis Spānijas pilsoņu karā, piedaloties kaujās Kondora leģiona sastāvā. Visplašāk Ju 87 tika pielietots Otrā pasaules kara pirmajos gados. Kopumā tika saražotas ap 6500 šī tipa lidmašīnas.
Viljams Norvūds Poters
Viljams Norvūds Poters (en; Londona —  Londona) bija Lielbritānijas šahists, advokāts un žurnālists.
Biogrāfija
Pēc profesijas bijis advokāts. Londonas šaha turnīros pirmo reizi piedalījies 1867. gadā, bet jau 1870. gadā uzvarējis Londonas šaha kluba handikapu turnīrā, apsteidzot Džozefu Blekbērnu un Sesilu Velentainu de Vere. Pazīstams kļuvis pēc piedalīšanās korespondencšaha mačā Londona — Vīne (1872—1874). Mača gaitā gandrīz visi šahisti pametuši Londonas komandu, ļaujot Porteram kopā ar Vilhelmu Steinicu divatā turpināt pret maču, kuri viņi uzvarējuši ar 1½:½. Vēlāk Steinics uzskatījis, ka tieši ar šo korespondencšaha maču ir aizsācies darbs pie sistemātiskas moderno šaha ideju attīstības. 1875. gadā Porters zaudējis maču Johannesam Cukertortam (+2, -4, =8). 1879. gadā nospēlējis neizšķirti maču ar Džeimsu Meisonu (+5, -5, =11).
Poters bijis nozīmīgs sava laika šaha žurnālists. Vairākus gadus viņš vadījis šaha nodaļu laikrakstā Westminster Papers (1868—1879) un žurnālā Land and Water (1877—1885). No 1874. līdz 1876. gadam izdevis pats savu žurnālu City of London Chess Magazine, kurā sadarbojies ar Steinicu un Cukertortu. Bijis šaham veltīto rakstu autors britu enciklopēdijas Encyclopædia Britannica 9. izdevumā (1875—1889).
Akcjabrsku rajons
Akcjabrsku rajons ir Baltkrievijas administratīvais rajons Gomeļas apgabala ziemeļos. Tas robežojas ar Gomeļas apgabala Svjetlahorskas rajonu austrumos, Kaļinkaviču rajonu dienvidaustrumos un Pjetrikavas rajonu dienvidos, Minskas apgabala Ļubaņas rajonu rietumos, kā arī Mogiļevas apgabala Hluskas rajonu ziemeļrietumos un Babruiskas rajonu ziemeļos.
Atmežošana
Atmežošana jeb mežu izciršana ir personas darbības izraisīta meža pārveidošana citā zemes lietošanas veidā.
Meža platību atmežo, ja tas nepieciešams:
Pirms agrikultūras revolūcijas apmēram 57% no Zemes apdzīvojamās sauszemes, t.i., sauszemes, kas nav ledāji vai neauglīga zeme, piemēram, tuksneši, sāls līdzenumi vai kāpas, klāja meži. Mūsdienās mežu noklājums ir 38%; tas ir sarucis par trešo daļu. Puse no kopējā mežu zuduma notika no 8000. gada p.m.ē. līdz 1900. gadam; otra puse radās tikai pagājušajā gadsimtā. Katru gadu tiek iznīcināti 15–18 miljoni hektāru meža. Vidēji katru minūti tiek nocirsti 2400 koki. Pasaulē visvairāk mežu izciršana notiek tropu lietus mežos.
Koku izciršana bez pietiekamas mežu atjaunošanas ir izraisījusi biotopu bojājumus, bioloģiskās daudzveidības samazināšanos un sausumu. Mežu izciršana izraisa sugu izmiršanu, klimatisko apstākļu izmaiņas, pārtuksnešošanos, augsnes eroziju un populāciju pārvietošanos, kā tas ir novērots gan mūsdienās, gan vēsturē, balstoties uz fosilajiem pētījumiem. Mežu izciršana samazina arī atmosfēras oglekļa dioksīda biosekvestrāciju, palielinot negatīvās atgriezeniskās saites ciklus, kas veicina klimata pārmaiņas. Dažādi klimata pārmaiņu procesi kopumā samazina lauksaimniecībai derīgo, aramo zemi, kas rada lielāku spiedienu uz cilvēku kopienām veikt papildus mežu izciršanu lauksaimniecības vajadzībām.
Inese Andersone
Inese Andersone (dzimusi ) ir Latvijas uzņēmēja un politiķe. Kopš 2017. gada — Rīgas domes deputāte no partijas «Vienotība».
Biogrāfija
Inese Andersone ir dzimusi, uzaugusi Teikā. Mācījās Rīgas Valsts 1. ģimnāzijā, skolas laikā iesaistoties skolēnu pašpārvaldē un organizējot pasākumus. Augstākā izglītība iegūta Rīgas Ekonomikas augstskolā — ekonomikas un biznesa administrācijas bakalaura grāds. Šobrīd Andersone augstskolā darbojas kā vieslektore un mentoru kluba mentore. Pēc augstākās izglītības iegūšanas pusotru gadu dzīvoja Zviedrijā. 2015. gadā dzimst meita Ronja.
2004. gadā izveidoja uzņēmumu «GatewayBaltic» (tagad «Gateway & Partners»), kas nodarbojas ar eksporta konsultāciju sniegšanu un ir viens no vadošajiem šāda tipa uzņēmumiem Baltijā. Kopš 2009. gada strādā kā konsultante firmā Innovation Norway. 2013. gadā kopā ar domubiedriem izveidoja kustību The Red Jackets, kas apbalvo izcilākos eksporta zīmolus, tostarp izdodot divas grāmatas.
2018. gadā I. Andersone devās bērna kopšanas atvaļinājumā, bet viņas vietu Rīgas domē ieņēma Uģis Rotbergs.
Zeiderzē projekts
Zeiderzē projekts (nl) ir 20. gadsimtā izveidots hidrotehnisku būvju komplekss Nīderlandē. Darbu rezultātā no Ziemeļjūras ar dambjiem tika nodalīts Zeiderzē līcis. Ievērojama daļa no līča tika nosusināta, izveidojot polderus. Hidroloģiskie darbi tika veikti no 1920. līdz 1974. gadam.
Darbu rezultātā tika izveidota Nīderlandes Flevolandes province 1419 kvadrātkilometru platībā, kurā 2016. gadā dzīvoja 407 905 iedzīvotāji. Nenosusinātajā līča daļā atrodas Eiselmēra un Markermēra ezeri. ASV Civilinženieru biedrība Zeiderzē projektu iekļāvusi Septiņu modernās pasaules brīnumu sarakstā.
Īscaurule
Īscaurule ir caurules nogrieznis. Īscaurules ar vienu nenoslēgtu galu tiek izmantotas dažādās tvertnēs gāzes, tvaika vai šķidruma izvadīšanai vai iesūkšanai. Par īscaurulēm sauc arī relatīvi īsas caurules, kas savieno tvertnes vai citas caurules. Pārejas īscaurulei katram galam ir atšķirīga forma un izmērs. Atkarībā no savienošanas veida īscaurulei galā var būt atloks, vītne vai platgals. Īscauruli ar ārējo vītni sauc par iemavu, ar iekšējo vītni — par īscauruli ar uzgriezni.
Ziedlejas
Ziedlejas ir ciems Kuldīgas novada Alsungas pagastā, izvietojies pagasta centrālā daļā, 1,5 km no pagasta centra Alsungas, 28,5 km no novada centra Kuldīgas un 179 km no Rīgas, Kauliņas upes krastos.
Maija un Paija
Maija un Paija ir Annas Brigaderes pasaku luga. Luga uzrakstīta 1921. gadā, bet pirmo reizi iestudēta 1922. gadā. Lugā pretstatītas bārenīte Maija un viņas ļaunās pamātes īstā meita Paija. Audžumāsas nonāk veļu valstībā, kur viņām jāpārvar dažādi šķēršļi, atklājot sava rakstura labās un sliktās īpašības. Meiteņu darbus novērtē Laima.
Kārlis Širrens (mācītājs)
Kārlis Hieronīms Širrens (Carl Hieronymus Schirren, 1796-1848) bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs. Rīgas Latviešu Jāņa skolas dibinātājs (1838).
Dzīvesgājums
Dzimis 1796. gada 26. aprīlī Rīgā tirgoņa Gerharda Hieronīma Širrena (1761-1818) un viņa sievas Albertīnes Dorotejas Juliānas Rikmanes ģimenē. Viņa tēvs bija cēlies no Jaunjelgavas. Mācījās Rīgas Domskolā un Vidzemes guberņas ģimnāzijā. Studēja teoloģiju Tērbatas universitātē (1814-1817), Heidelbergas universitātē (1818-1819) un Berlīnes universitātē (1819-1820). Strādāja par privātskolotāju Rīgā (1820-1821) un mājskolotāju Iecavā.
No 1822. gada bija Rīgas Jāņa baznīcas diakons (1822-1846). Apprecējās ar Mariju Juliānu Štālu, 1826. gadā viņiem piedzima vēlākais vēsturnieks Kārlis Kristiāns Gerhards Širrens. 1838. gadā viņš nodibināja Rīgas Latviešu Jāņa skolu, 1841. gadā Rīgas Latviešu Bībeles palīgbiedrību. Sava draudzē izplatīja latviešu grāmatas: "Biblia" (1825), H. Hāgemeistera "Ziņas par Drustu draudzes baznīcu, muižām un zemniekiem" (1838), "Tā Jauna derība" (1840).
Dažus gadus pirms nāves bija Rīgas Jāņa baznīcas virsmācītājs (1846-1848). Miris 1848. gada 4. maijā Rīgā.
Nobela prēmijas laureāti fizikā
Nobela prēmijas laureāti fizikā ir zinātnieki, kas saņēmuši Nobela prēmiju fizikā (sv). Tās ir ikgadējs apbalvojums par ieguldījumu fizikā. Nobela prēmija fizikā ir viena no piecām Alfrēda Nobela dibinātajām Nobela prēmijām (izveidota saskaņā ar Nobela 1895. gadā parakstīto testamentu). Kopš 1901. gada to pasniedz Zviedrijas Karaliskā Zinātņu Akadēmija svinīgā ceremonijā Zviedrijas galvaspilsētā Stokholmā katru gadu 10. decembrī (A. Nobela nāves dienā).
Balvas piešķiršanu organizē Nobela fonds un Komiteja, kas sastāv no pieciem Zviedrijas Karaliskās Zinātņu Akadēmijas ievēlētiem locekļiem. Apbalvošana notiek Stokholmas koncertzālē. Katram fizikas Nobela prēmijas laureātam tiek pasniegta zelta medaļa, diploms un naudas balva.
Laureāti pēc valsts
Laureātiem, kam norādītas divu valstu piederības, tabulā katrai no valstīm pieskaitīta puse punkta.
07 Vestur
07 Vestur ir Fēru Salu futbola klubs no Sandavagura. Dibināts 2007. gadā, spēlē Fēru Salu futbola čempionāta Augstākajā līgā
Vēverupe
Vēverupe (arī Krožupe, Vēverupīte) ir Rīgas līcī ietekoša upe Limbažu novadā.
Tek rietumu virzienā, saniedzot autoceļu A1 (Rīga (Baltezers)—Igaunijas robeža (Ainaži)), pagriežas uz ziemeļiem, tek paralēli ceļam. Pirms autoceļš A1 šķērso Vēverupi, lejtecē atkal pagriežas uz rietumiem. Ietek Rīgas līcī uz dienvidiem no Ainažiem.
Škinčova
Škinčova ir ciems Cirmas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 259 km attālumā no Rīgas.
Gothards Velings (sindiks)
Gothards Velings (de, 1546/1548—1586) bija Rīgas rātskungs, birģermeistars un sindiks. Nogalināts Kalendāra nemieros.
Dzīvesgājums
Dzimis Minsteres bīskapijā 1546. vai 1548. gadā Filipa Velinga (Philipp Wellingk, miris 1563) un viņa sievas Margaretas ģimenē. Pēc studijām universitātē viņš ieguva tieslietu zinātņu doktora grādu un pārcēlās uz Livoniju, kur bija Livonijas vietvalža un Kurzemes hercoga Gotharda Ketlera padomnieks. 1576. gadā vinš kļuva par Rīgas birģermeistaru un sindiku.
Kā Rīgas brīvpilsētas pārstāvis viņš 1579. un 1580. gadā veda sarunas ar jezuītiem par pakļaušanos Polijas-Lietuvas kopvalsts valdniekam Stefanam Batorijam, kas noslēdzās ar Drohičinas līguma parakstīšanu 1581. gada 14. janvārī. Par to karalis viņam izlēņoja Jērkules vaku un viņa dzimtu jau 1580. gada 4. janvārī uzņēma dižciltīgo kārtā. Līgumā Rīgas pilsoņiem gan izdevās saglabāt atsevišķas privilēģijas, vēlāk sauktas par "Stefana privilēģiju kopumu", tomēr nācās piekrist atdot jezuītiem Sv. Jēkaba baznīcu. Polijas jezuītu provinciāls Džovanni Paolo Kampana tā paša gada 7. martā vērsās Rīgas rātē ar lūgumu atļaut atvērt jezuītu akadēmiju pēc Viļņas Universitātes parauga, taču Gothards Velings esot to noraidījis, jo "tirdznieciskai pilsētai nav nepieciešama universitāte".
1585. gada 11. janvāra vakarā burggrāfs Nikolajs Eke kopā ar sindiku Velingu no Viļņas atgriezās Rīgā. Nākamā dienā burggrāfs ziņoja par panākumiem Viļņā, bet pilsoņi šo ziņojumu uzņēma vēsi un aizdomīgi. Tad Eke sāka iztaujāt klātesošos, kā Domskolas rektors Melers (Möller) bija apvainojis karali (kādā rātes sēdē, oponējot virsmācītājam Neineram, rektors Melers bija izteicies par Polijas karali, ko rātskungi bija interpretējuši kā karaļa apvainošanu). Tomēr neviens neatzinās, ko dzirdējuši. Tad Eke pēc sekretāra Kannes ierosinājuma lika atvest uz rātsnamu Meleru un pavēlēja viņu arestēt. Seši namnieki ar konrektoru un juristu Mārtiņu Gīzi priekšgalā devās pie burggrāfa Ekes un pieprasīja rektora atbrīvošanu. Andrejs Knute paņēma lielās sardzes bungas un sacēla trauksmi. No visām pusēm sapulcējās bruņoti pilsētnieki un sāka demolēt rātskungu namus. Varu pilsētā pārņēma rātes pretinieki ar Mārtiņu Gīzi vadībā, Eke ar Velingu tika arestēti un katru dienu tika vesti pratināt. Pa to laiku tika sastādīts jauns līgums starp Rīgas namniekiem un rāti.
Pēc atbrīvošanas Eke un Velings uzsāka asu aģitāciju pret Rīgas namniekiem, izmantojot pazīšanos poļu valdības aprindās. Polijas karalis Stefans Batorijs pavēlēja Vidzemes pārvaldniekam Nikolajam Radvilam iznīcināt namnieku un rātes noslēgto līgumu, kā arī uzlika pilsētai naudas sodu. Rīgas namnieki 1586. gada sākumā nosūtīja savu delegāciju pie karaļa, kurš lika atjaunot rāti iepriekšējā sastāvā, taču namnieki nepakļāvās viņa pavēlei. Eke bailēs par savu drošību aizbēga uz Koknesi, bet Johanu Tastu bēgot 17. jūnijā apcietināja un pēc viņa liecībām apcietināja arī Velingu. 23. jūnijā viņam nolasīja apsūdzību nodevībā un piesprieda nāvessodu. 27. jūnijā abus atveda uz tirgus laukumu, kur Tastam nocirta galvu, bet Velingu apžēloja. Tomēr pēc pūļa prasības Velingu no jauna apcietināja un 1. jūlijā nocirta galvu. Velings un Tasts apglabāti Rīgas Domā.
Ģimene
Bija divreiz precējies, vispirms ar Vendelu Rigemani (mirusi 1585), tad 1586. gadā ar Annu Vitingu. Viņa dēls Gothards Velings (1579—1656) 1610. gadā kļuva par Rīgas rātskungu, Zviedru Vidzemes laikā 1632. gadā bija Rīgas birģermeistars, 1646. gadā virssoģis (Obervogt). Viņa mazdēli bija brāļi Oto Velinks (Otto Vellingk, 1649—1708) un Morics Velinks (Mauritz Vellingk, 1651—1727).
Imants Vovers
Imants Vovers (dzimis 1971. gada 11. augustā) ir latviešu smagā metāla bundzinieks, bijušais folkmetāla grupas Skyforger dalībnieks. Muzicējis arī grupās Suņa Stunda un Diseim. Būdams Skyforger, piedalījies albumu „Kauja pie Saules” un Semigalls' Warchant ierakstīšanā.
Usji
Usji (zh, ) ir prefektūras līmeņa municipalitāte Dzjansu provincē Ķīnas austrumos. Izvietojusies provinces dienvidos starp Jandzi upi ziemeļos un Taihu ezeru dienvidos. Robežojas rietumos ar Čandžou, ziemeļos — ar Taidžou, austrumos — ar Sudžou, bet dienvidos ar Džedzjanas provinci. Municipalitātē ietilpst trīs pilsētas ar vairāk kā miljonu iedzīvotājiem — pati Usji (3 542 319), kā arī apriņķa līmeņa pilsētas Dzjanjina (1 594 829) Jandzi krastā un Isjina (1 235 476) Taihu krastā. Sens Ķīnas kultūras un ekonomiskais centrs.
Vēsture
Pilsēta dibināta Haņu dinastijas laikā 202. gadā p.m.ē. Tās nosaukums burtiski nozīmē ‘bez alvas’, kas norāda uz kādreiz šajā apvidū plaukušo alvas ieguvi un apstrādi. Pilsētā plauka lauksaimniecība un zīda ieguve. Pēc Lielā Ķīnas kanāla atklāšanas 609. gadā Usji kļuva par nozīmīgu transporta centru un bija zināma kā viens no lielākajiem Ķīnas rīsu tirgiem. Juaņu dinastijas laikā (1206-1368) pilsēta kļuva par prefektūras centru. Cjinu dinastijas laikā pilsētā plauka kokvilnas un zīda audzēšana. 19. gadsimtā Usji kļuva par Ķīnas tekstilindustrijas centru. Pilsēta smagi cieta Taipinu sacelšanās laikā — tika nogalinātas 2/3 iedzīvotāju. Pēc 2. Pasaules kara Usji ekonomiskā nozīme mazinājās, bet tā joprojām bija nozīmīgs reģionālais centrs.
Mūsdienās nozīmīgākās jomas pilsētā ir elektrotehniskā, farmaceitiskā rūpniecība, kā arī IT industrija. Usji tradicionāli ir nozīmīgu snukera sacensību rīkošanas vieta.
Punktu klasifikācija Giro d'Italia
Punktu klasifikācija Giro d'Italia ir viena no papildus klasifikācijām Giro d'Italia sacensībās. To nosaka pēc iegūtās vietas katrā no posmiem, neatkarīgi no laika atstarpēm starp dalībniekiem. Laika posmā no 1967. līdz 1969. gadam līderis nēsāja sakranu krekliņu, bet 1970. gadā krāsa tika nomainīta uz gaišsārti violetu, sauktu par Maglia Ciclamino, alpu vijolītes krāsā. Sarkanā krāsa atkal tika ieviesta 2010. gadā. Tagad līdera krekliņu sauc par Maglia Rosso Passione.
Šībrīža noteikumi
Kopš 2009. gada katra posma uzvarētājs saņem 25 punktus, neatkarīgi no posma veida (atšķirībā no Tour de France, kur par uzvarām kalnu posmos tiek piešķirti mazāk punktu kā līdzenumu posmos). Nākamās vietas ieguvējs saņem 20 punktus, bet pārējie 16, 14, 12, 10, 9, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, līdz pat piecpadsmitās vietas ieguvējam, kurš saņem vienu punktu.
Katrā posmā, izņemot individuālo un komandas braucienu, ir sprinta starpfiniši. Pirmajam, kurš šķērso starpfiniša līniju, piešķir 8 punktus, nākamajam 6 punktus, pēc tam 4, 3, 2, līdz pat sestajam, kurš saņem vienu punktu.
Ja diviem vai vairāk sportistiem ir vienāds punktu skaits, rangu nosaka pēc uzvaru skaita posmos, pēc tam pēc starpfinišu sprintu uzvaru skaita un visbeidzot pēc mazāka kopējā laika sacensību kopvērtējumā.
Baņuta Rubess
Baņuta Rubess (dzimusi Toronto, Kanādā) ir teātra un operas režisore, starptautiska līmeņa pasniedzēja un konsultante, kā arī rakstniece. Zinātņu doktore, Dr.phil. Baņuta Rubess ir pasniedzēja Toronto Universitātē un apmācību vadītāja uzņēmumā "HUNT Communication".
1977. gadā beigusi Kvīnsas universitāti (Queen's University) Kanādā, iegūstot bakalaura grādu vēsturē un drāmā. Doktora grāds mūsdienu vēsturē Oksfordā 1981. gadā. B. Rubess ir viena no pirmajām sievietēm, kura ieguvusi Rodas stipendiju. Baņuta Rubess brīvi pārvalda latviešu, angļu, vācu un franču valodu, ir pamatzināšanas krievu valodā un hindi.
Dzīvesgājums
Baņuta Rubess ir trimdas latviešu bērns. Vecvecāki Irēna un Pēteris Broki (no mātes puses) bija skolotāji no Varakļāniem, savukārt tēvs Bruno Rubess bija rīdzinieks — vijolnieks, kurš pirms iesaukšanas latviešu leģionā spēlēja radio orķestrī. Vēlāk Bruno bija firmas "Volkswagen" Kanādas prezidents. Baņutas māsa Baiba ir uzņēmēju vadītāja, savukārt brālis Balvis ir datormākslinieks.
Baņutas pirmie astoņi dzīves gadi aizritēja Kanādā, savukārt nākamie seši — Vācijā. Viņas ģimenē tika kopts latviskums, runājot latviešu valodā un turpinot latviskās tradīcijas. Baņutas radošais potenciāls izpaudās jau skolas pirmajā klasē, kad viņa iestudēja savu pirmo izrādi "Baņutas mājdzīvnieki", vidusskolā viņa izveidoja grupu "Pēdējie āksti", kurā jaunieši veidoja izrādes ar Ziedoņa, Čaklā, Belševicas, Petera dzeju. Savā pirmajā augstskolā — Kvīnsas universitātē Kingstonā, Kanādā, Baņuta ieguva bakalaura grādu divos priekšmetos uzreiz — vēsturē un teātrī.