cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romas akvedukti
Akvedukts Marcia
Aqua Marica akvedukts bija visgarākais no visiem 11 akveduktiem, kas apgādāja Romu ar ūdeni. Tas funkcionē vēl šodien kā viens no galvenajiem ūdens avotiem modernajā Romā. Aqua Marica cēla no 144. līdz 140.g.p.Kr. un to būvēja pretors Quintus Marcius Rex, kura vārdā arī nosaukts pats akvedukts. Tas gāja pa pēdām via Tiburtina līdz pat Romai, šķērsoja pilsētas robežu no austrumiem, pie Aurelian Wall) sienas Porta Tiburtina. Akvedukts bija ievērojams ar tā auksto un tīro ūdeni. Aqua Marica akveduktu cēla pēc senāta pavēles; doma par jauna akvedukta celtniecību jau bija radusies sen, jo piegādātais ūdens no Aqua Vetus bija tik netīrs, ka tas bija gandrīz nederīgs dzeršanai. Senais akvedukta ūdens avots atradās blakus modernajām pilsētām Arsoli un Agosta. Šis ūdens avots tika izmantots arī citiem akveduktiem, piem. Anio Ventus, Anio Novus un Aqua Claudia. Patiesībā tas pats ūdens avots tie izmatots šodien modernajiem akveduktiem. Akveduktu 33.g.p.Kr. laboja Marcus Agrippa, vēlāk Augustus, balstoties uz ierakstu akvedukta arkā, kura tika vēlāk uzcelta Porta Tiburtina. Augustus palielināja akvedukta ūdens piegādi, pievienojot tam vēl papildus ūdens avotu- Aqua Augustus, dubultojot caurplūdumu. Aqua Marica akvedukts bija otrs lielākais, ūdens piegādes daudzuma ziņā, akvedukts Romā, tas dienā pilsētai piegādāja ap 187,600 kubikmetru ūdens. Taču lielu daļa no akvedukta nestā ūdens jau ceļā uz Romu parastie iedzīvotāji novadīja uz savām mājām viņu pašu vajadzībām, tādēļ akvedukta galapunktā nonāca tikai maza ūdens strūkliņa. Ūdens piegādes daudzumu palielināja nākamie imperatori. Pēc daudzām restaurācijām, to lietoja vēl 10.gs.
Akvedukts Tepula
Pirmie trīs akvedukti, Aqua Appia, Anio Vetus, un Marcia, visi tika celti no cieta, blīva akmens - no kalta akmens, vulkāniskais tufs kopā ar bazaltu un kaļķakmeni, parastais tufs, šie akvedukti arī ir visvairāk pieminētie un aprunātie. Akveduktiem, kas tika celti vēlāk bija kodoli no betona, izklāti ar kaltu akmeni vai ķieģeli un visbiežāk tie bija ļoti trūcīgi un pieticīgi celts. Aqua Tepula 11.-4.g.p.Kr. atjaunoja Augustus, kļūdaini bieži tiek pieminēts, ka tas ir bijis Q. Marcius Rex.
Akvedukts Julia
33.g.p.Kr. sākās jauna akvedukta celtniecība un visu veco akveduktu restaurācija. Šī akvedukta rekonstrukcija notika 11.-4.g.p.Kr., to vadīja Augustus. Aqua Julia dienā pilsētai piegādāja ap 50,043 kubikmetru ūdens. No Aqua Julia ūdenskrātuves ūdens tika novadīts uz pilsētu pa diviem dažādiem kanāliem, kas atradās uz vienas pamatatstruktūras (domājams, ka oriģināli, tā bija Aqua Tepula pamatstruktūra). Zemāko kanālu sauca par Aqua Tepula, bet augšējo Aqua Julia; un vēl šis dubultais akvedukts bija savienots ar Aqua Marcia. Vietā, kur visi trīs akvedukti satiekas, ir ieraksts, kas attiecināms uz Caracalla rekonstrukcijām. Viss ceļš, ko veic Aqua Julia ir daļēji pazemē, daļēji uz masīvām konstrukcijām un daļēji uz arkām. Mūsdienās ūdens no Aqua Julias ūdens avota, tiek novadīts Romā pa kanālu, kas saucās Marrana Mariana (cēlis 1122.gadā, Calixtus II), tomēr šis ūdens vienmēr galvenokārt ir izmantots lauksaimniecībā vai apūdeņošanā, bet ne dzeršanai.
Akvedukts Virgo
Viens no 11 akveduktiem, kas apgādāja Seno Romu ar ūdeni. Akvedukts kļuva nelietojams līdz ar Romas impērijas sabrukumu, bet tika pilnībā atjaunots gandrīz veselu gadu tūkstoti vēlāk- renesanses laikā. Tad tas ieņēma savu tagadējo veidolu un sāka tiks saukts par Aqua Vergine. Aqua Virgo celtniecību pabeidza 19.g.p.Kr. Marcus Agrippa vadībā, imperatora Augustus valdīšanas laikā. To uzbūvēja, lai varētu apgādāt Campus Martius pirtis, as atradās blakus Panteonam, ar ūdeni. Akvedukta ūdenskrātuve atrodas apmēram 3 km attālumā no Via Praenestina. Kā leģenda vēsta- izslāpušie romiešu karavīri kādai jaunai meitenei prasījuši pēc ūdens. Meitene viņiem norādījusi uz avotiem, kas vēlāk kļuva par šī akvedukta ūdensieguves vietu. Tādēļ arī šis akvedukts nosaukts par godu jaunajai meitenei, Aqua Virgo. Virgo akvedukts, pilsētā ienāca no ziemeļiem, ne tā kā visi iepriekšējie- no austrumiem caur Porta Maggiore. Lai arī akvedukts ir vairāk kā 20 km garš, tas savu augstumu no sākumpunkta līdz galapunktam samazina tikai par 4 m. Dienā šis akvedukts varēja pilsētai piegādāt līdz pat 104,000 kubikmetriem ūdens dienā. Interesants fakts, ka 537.gadā goti mēģināja izmantot šo pazemes kanālu, lai iebruktu Romā. Bet šodien čuguna cauruļvads, kas atrodas precīzi Aqua Virgo izrakto tuneļu vietā, ir vēl joprojām lietošanā.
Akvedukts Alsietina
2.g.p.Kr. Augustus uzcēla pazemes akveduktu, kas tika nosaukts Aqua Alsientina. Akvedukts ienāca Romā no ziemeļpuses. Šī akvedukta ūdens nebija lietojams dzeršanai, tādēļ zinātnieki vēl īsti nav noskaidrojuši kādēļ vispār šis akvedukts tika uzbūvēts. Daži saka, ka tā uzdevums bija pagādāt ūdeni imperatora Augusta mākslīgi izveidotam dīķim, ko sauca par Naumahijai (Naumachia), šeit tika rādītas parodētas jūras kaujas. Daži pierādījumi turpretī liecina, ka šo ūdeni izmantoja arī dārzu laistīšanai un turīgo cilvēku villu vajadzībām. Turklāt, šī akvedukta sliktās kvalitātes ūdens tomēr tika lietots dzeršanai, kad Vigro un Marcia cauruļvadi tika rekonstruēti un nedarbojās. Šis akvedukts piegādāja tikai 16,228 kubikmetrus ūdens dienā.
Akvedukts Aqua Claudia
Šo akveduktu tāpat kā Anio Novus 38.g. iesāka būvēt pēc Kaligulas pavēles, bet pabeidza tikai 52.g. imperatora Klaudius (Claudius) laikā. Akveduktu Claudia un Anio Novus celtniecība bija viens kopīgs projekts. Kopā šie divi akvedukti pilsētai piegādāja 387,817 kubikmetrus ūdens ikdienu uz visiem Romas 14 apgabaliem. Aqua Claudia piegādāja ūdeni no diviem ārkārtīgi ražīgiem un tīriem avotiem- Caerulus un Curtius. Vēlāk šiem diviem avotiem vēl tika pievienots trešais- Albudinus. Šī akvedukta ūdens tika uzskatīts par viskvalitatīvāko uzreiz pēc Aqua Marcia. Pēc 10 gadu izmantošanas, akvedukta ūdens piegāde pasliktinājās, un tika pārtraukta pavisam 9 gadus vēlāk, līdz 71.g. Vespasiāns (Vespasian) to atrestaurēja un 10 gadus vēlāk to vēlreiz restaurēja Titus. Aqua Claudia, avotu visražīgākajā laikā, varēja piegādāt līdz pat 191,000 kubikmetru ūdens dienā.
Akvedukts Anio Novus
Nosaukums akveduktam radies no ūdenskrātuves — Anio upes, bet vārds Novus (tulk.- jauns) vajadzīgs, lai šo akveduktu varētu atšķirt no akvedukta Anio Vetus, kas tia uzbūvēts jau 3.gs.p.m.ē. Visgarākais un visaugstākais akvedukts, tā garums bija gandrīz 95 km, un dažas no tā arkām pat līdz 33m augstas. Tuvā pilsētai Aqua Claudius un Aqua ANio Novus bija savienoti, Claudia apakšā un Anio Novus pa augšu. Interesants piemineklis, kas savienots ar šiem akveduktiem ir vārti, kas tagad saukti par Porta Maggiore, kas sākotnēji bija grandioza dubultā arka, kura nodrošināja akveduktu pārlaišanu pāri Via Labicana un Via Praenestina. Gan Aqua Claudius, gan Aqua Anio Novus sekoja Anio upes tecējumam un gāja paralēli Aqua Marica.
Akvedukts Trajana
Īsti precīzs nav neviens skaitlis, kas saistīts ar šo akveduktu, jo nav saglabājušās nevienas drošas liecības. Akveduktu cēla imperators Trajāns, viņa vārdā arī nosaukts pats akvedukts, kas piegādāja ezeru ūdeni no šī reģiona). Pēc tam, kad šo akveduktu 537.g. salauza goti, to laboja neskaitāmas reizes. 1610.g. Paola akvedukts tika uzbūvēts pa to pašu maršrutu, pa kuru Aqua Trajana, pat izmantojot dažus materiālus no šī akvedukta drupām. Aqua Trajana padeva Romai ūdeni no kalna avotiem ziemeļos no Romas (ne tā kā Alaietina akvedukts).
Akvedukts Alexandrina
Alexandrina akveduktu uzbūvēja Aleksandrs Severus. Pēc viņa vārda arī radies akvedukta nosaukums. Šis akvedukts nesa ūdeni uz Romas austrumu daļu, tas apgādāja ar ūdeni Aleksandra termas, kas bija pārbūvētas Nerona pirtis blakus Panteonam. Akvedukts pilsētai spēja piegādāt 21,633 kubikmetru ūdens dienā. Dažas no pēdējām akvedukta arkām bija līdz pat 20 m augstas. Šis bija pats pēdējais akvedukts, ko uzbūvēja Romā.
Romiešu akveduktu sistēma
Pašā augstākajā akveduktu celtniecības punktā, Romas 11 akvedukti kopā veidoja 502 km garu ūdensvadu sistēmu, kur 421 km bija pazemes tuneļi un pārējie km tika izveidoti uz speciālām velvētām konstrukcijām. Kopā šie akvedukti Romai piegādāja vairāk kā 1 miljonu kubikmetru ūdens katru dienu; lai varētu salīdzināt, der zināt, ka šodien Kolumbijas apgabals ir gandrīz tikpat liels, kāda bija Roma 300.g.p.Kr., bet dienā cilvēkam tā piegādā tikai 67 galonus ūdens, salīdzinājumā ar Romu, kur tas bija ap 200 galonu uz cilvēku dienā. Liela daļa no šī ūdens tika izmantots publiskajām strūklakām un pirtīm. Šie skaitļi ir pārsteidzoši un atspoguļo romiešu akveduktu teicamo kvalitāti.
Romiešu akveduktu celtniecība
Lai saglabātu akvedukta vajadzīgo slīpumu upes vai aizas šķērsojuma vietās, tika celtas iespaidīgas velvētas tiltu konstrukcijas, kas tika sauktas par viaduktiem, kas turpināja ūdens cauruļvadu ceļu, tur, kur pazemes tuneļi nebija iespējami. Bija vajadzīgi daudzi gadi un milzīgs darbaspēks, lai uzceltu akveduktu ar visiem vajadzīgajiem, daudzajiem pazemes tuneļiem un lielajām velvētajām struktūrām. Darbaspēks sastāvēja no vergiem un kara gūstekņiem. Projekta uzraugs atklāja, ka labāka izturēšanās pret padotajiem, nodrošināja labākus rezultātus; pret vergiem tiešām izturējās ļoti labi un daudzi no tiem beigās kļuva par Romas pilsoņiem.
Kad akvedukts tika izrakts mīkstā zemē, to izklāja ar ķieģeļiem, bet ja to izcirta cietā klintī, to neizklāja vispār. Pirmās virszemes arkas tika būvētas viscaur no akmens, bet vēlāk būvētajos akveduktos galvenās daļas tika būvētas no nelīdzena betona un apšūts ar akmeni. Pie katra akvedukta ūdenstilpnes bija cisterna, kur ūdens nogulsnējās, lai pasargātu netīrumu un gružu iekļūšanu ūdens tuneļos, tas aizkavēja tuneļu aizdambēšanos vai piedūņošanos. Pilsētā katrs akvedukts beidzās akā vai speciālā baseinā. Šiem baseiniem bija 3 notekas- zemākā noteka apgādāja pirtis, mākslīgos avotus, publiskos namus, augstākās notekas apgādāja ļaudis, kas bija speciāli sev iegādājušies šādu noteku. Ūdens, kas pārplūda pāri baseinam, tika izmantots, lai aizskalotu kanalizāciju vai grieztu ūdensratus.
Viljams Vailers
Viljams Vailers (en; dzimis Vilhelms Veilers, miris ) bija Vācijas ebreju izcelsmes amerikāņu kinorežisors, producents un scenārists.
Ir režisējis dažāda žanra filmas, tai skaitā vesternus, drāmas, melodrāmas, trillerus, komēdijas, romantiskās filmas, teātra izrāžu ekranizācijas. Citas populāras viņa uzņemtas filmas ir Funny Girl (1968), "Kā nozagt miljonu" (1966), The Children's Hour (1961), The Big Country (1958), Roman Holiday (1953), The Heiress (1949), The Letter (1940), The Westerner (1940), Wuthering Heights (1939), Jezebel (1938), Dodsworth (1936) un Hell's Heroes (1930).
Mazais Ludzas ezers
Mazais Ludzas ezers ir publisks caurteces ezers Ludzas pilsētā. Garenu austrumu - rietumu virzienā izstiepts ezers, krasti pārsvarā stāvi, galos zemi, kūdraini. Ietek Plītnīca no Zvirgzdenes ezera, notece pa kanālu uz Lielo Ludzas ezeru. Uz kanāla izbūvēts koka slieksnis. Makrofīti: niedres, elši, kalmes, meldri, glīvenes, lēpes. Ezera rietumu gals strauji aizaug, kopējais aizaugums ~75%. Mīt rauda, līdaka, asaris, plaudis, līnis.
Krastā laivu piestātne, peldvietas.
Tomass Mors
Tomass Mors (en, —) bija angļu valsts darbinieks, rakstnieks, filozofs un pazīstams renesanses humānists. Romas Katoļu baznīcas un Anglikāņu baznīcas svētais. Mors bija reformācijas pretinieks.
Biogrāfija
Dzimis Londonā tiesneša Džona Mora ģimenē. Pirmo izglītību viņš ieguva Svētā Antonija skolā. Divpadsmit gadu vecumā Mora tēvs viņu nodeva pāža dienestā galmā pie Kenterberijas kardināla, kurš bija humānisma atbalstītājs un atstāja lielu ietekmi uz Moru. Redzot Mora potenciālu, kardināls rekomendēja Tomasu studijām Kenterberijas koledžā Oksfordas Universitātē. Šeit viņš sākotnēji apguva filozofiju, bet vēlāk studēja jurisprudenci. 1494. gadā Mors atstāja Oksfordu, lai uzsāktu advokāta gaitas Londonā.
Laika posmā no 1499. līdz 1504. gadam Mors sāka pastiprināti interesēties par teoloģiju un domāja par atteikšanos no jurista karjeras par labu garīdzniecībai. Ilgāku laiku viņš dzīvoja kopā ar mūkiem un nodevās garīgajiem vingrinājumiem kopā ar viņiem. Pēc ilgākas svārstīšanās viņš tomēr izvēlējās valsts darbinieka karjeru un 1504. gadā ievēlēts parlamentā. Visu atlikušo mūžu viņš turpināja ievērot mūkiem atbilstošu askētisku dzīvesveidu un daudz laika veltīja lūgšanām.
Literārā darbība un uzskati
1516. gadā iznāca Mora traktāts "Utopija", kas iznāca reizē ar Erasma darbu "Institutio principis christiani", kas, tāpat kā Mora traktāts, bija veltīts valsts teorijai un polemiski vērsts pret Nikolo Makjavelli uzskatiem par valsti.
Grāmatas pirmā nodaļa veltīta tā laika Anglijas valsts un sabiedrības asai kritikai. Tālāk viņš apraksta ideālas valsts modeli, kurā ir likvidēts privātīpašums, visiem obligāti jāstrādā, bet brīvo laiku var veltīt zinību apguvei; reliģijā valda tolerance. Liela nozīme atvēlēta ģimenes autonomijai. Apdāvināti cilvēki jau no agra vecuma varētu tikt atsvabināti no fiziska darba, lai pilnībā nodotos intensīvām studijām. Šie cilvēki vēlāk veidotu garīgo aristokrātiju. Reizē Mors pieļāva arī vergu darba izmantošanu un teritoriālo ekspansiju, ja tas ir nepieciešams valstij. Pateicoties šim darbam, Mors tiek uzskatīts par utopiskā sociālisma pamatlicēju.
Mors piedalījās polemikā arī pret vairākiem reformācijas pārstāvjiem, nodarbojies ar tulkošanu no latīņu un grieķu valodas, kā arī ar rakstniecību (vairāku poēmu autors).
Kari Lehtonens
Kari Lehtonens (dzimis 1983. gada 16. novembrī) ir somu hokejists, vārtsargs, Somijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2014) Lehtonens spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Dalasas "Stars" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Lehtonens uzsāka 2000.—01. gada sezonā, kad debitēja SM līgas kluba Helsinku "Jokerit" rindās. 2002.—03. gada sezonā Lehtonens bija komandas pamatvārtsargs, taču vasarā pārcēlās uz Ziemeļameriku.
2003.—04. gada sezonā Lehtonens aizvadīja četras spēles NHL vienības Atlantas "Thrashers" sastāvā, pārējo sezonu aizvadot AHL komandā Čikāgas "Wolves". "Wolves" sastāvā Lehtonens spēlēja arī 2004.—05. gada sezonā, taču 2005.—06. gada sezonā Kari bija kļuvis jau par komandas pamatvārtsargu.
Laika posmā no 2005. līdz 2009. gadam Lehtonens gan diezgan lielu skaitu spēļu izlaida dažādu savainojumu dēļ. 2008.—09. gada sezonas otrajā pusē Lehtonens tika aizmainīts uz Dalasas "Stars" vienību.
Somijas hokeja izlases sastāvā izcīnījis bronzas medaļas 2014. gada olimpiskajās spēlēs, spēlējis arī četros Pasaules čempionātos, 2007. gadā kopā ar izlasi izcīnot sudraba medaļas.
Eiropas Padome
Eiropas Padome ir desmit Rietumeiropas valstu 1949. gadā dibinātā starpvalstu organizācija, kuras statūtos noteiktais mērķis ir "panākt lielāku vienotību starp tās locekļiem to ideālu un principu nodrošināšanai un īstenošanai, kuri veido šo valstu kopējo mantojumu un veicina to ekonomisko un sociālo progresu". Oficiālās valodas — angļu un franču. Eiropas Padomes iestādes rezidē Strasbūrā.
Dalībvalstis
2022. gada sākumā Eiropas Padomē bija 47 dalībvalstis (dalībvalstis nebija Baltkrievija, Kosova un Vatikāns).
Krievijas izstāšanās
2022. gada 25. februārī pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā Eiropas Padome nolēma sākt procedūru, lai Krievija vairs nebūtu EP dalībvalsts, jo tā pārkāpusi EP 3. paragrāfu, kurā cita starpā norādīts, ka katrai EP dalībvalstij ir jāakceptē principi, kuri nodrošina tiesiskumu un visu cilvēku iespējas pilnā mērā baudīt cilvēka tiesības un pamatbrīvības un ka EP valstīm godprātīgi un efektīvi jāsadarbojas, īstenojot EP mērķus panākt lielāku vienotību starp dalībvalstīm, nodrošinot ideālus un principus, kuri veido dalībvalstu kopējo mantojumu un veicina ekonomisko un sociālo progresu. 10. martā Krievijas Ārlietu ministrija paziņoja, ka Krievijas Federācija vairs nepiedalīsies Eiropas Padomes darbā, jo Krievijai nedraudzīgās NATO un Eiropas Savienības valstis izmanto Eiropas Padomi, lai paštīksminātos un slavētu Rietumu pārākumu.
Nacionālo putnu uzskaitījums
Šis ir valstu nacionālo putnu saraksts. Lielākā daļa ir oficiāli apstiprināti nacionālie putni, bet daļa ir arī neoficiāli pieņemtie.
Powiat nowodworski
Par Novi Dvoras apriņķi (powiat nowodworski) sauc divus apriņķus Polijā
Uzbrucējs (futbols)
Uzbrucējs (en) futbolā ir spēlētājs, kura tiešais uzdevums ir gūt vārtus, kuri atnestu komandai uzvaru.
Fodboldpositioner
Atklātne (šahs)
Atklātne ir šaha spēles sākuma stadija (pirmie 15—20 gājieni), kurā tiek mobilizēti spēlētāju spēki.
Atklātnes stratēģija
Atklātnes galvenie principi:
Atklātņu nosaukumi
Atklātņu nosaukumu veidošanā tiek lietoti šādi termini: biežāk lietotie ir atklātne, aizsardzība, gambīts, variants, retāk lietotie − kontrgambīts, sistēma, uzbrukums, pretuzbrukums.
Atklātne
Bieži lietots termins. To lieto atklātņu nosaukumos tajos gadījumos, kad balto gājiens ir pēdējais, kas nošķir šo atklātni no pārējām. Piemēram, Spāņu atklātne (1. e4 e5 2. Zf3 Zc6 3. Lb5).
Aizsardzība
Bieži lietots termins. To lieto atklātņu nosaukumos tajos gadījumos, kad melno gājiens ir pēdējais, kas nošķir šo atklātni no pārējām. Piemēram, Franču aizsardzība (1. e4 e6). Nosaukums ietilpstošais vārds "aizsardzība" gan nenozīmē, ka šī atklātne orientēta uz aizsardzību, tā var būs arī agresīva atklātne, kuras varianti saistīti pat ar kādu upuri. Piemēram, divzirdziņu aizsardzība.
Gambīts
Par gambītu (no itāļu val. "dare il gambetto" — aizlikt priekšā kāju, paklupināt) sauc atklātni, kurā, upurējot vienu vai vairākus bandiniekus vai figūru, kāda no pusēm cenšas pārņemt iniciatīvu. Piemēram, dāmas gambīts (upuri piedāvā baltie), latviešu gambīts (upuri piedāvā melnie).
Kontrgambīts
Par kontrgambītu (pretgambītu) sauc atklātni, kurā, uz vienas puses piedāvāto upuri, otra puse atbild arī piedāvājot upuri. Piemēram, Falkbēra kontrgambīts.
Variants
Šo terminu lieto, lai no kādas atklātnes izdalītu tās atzarojumu. Piemēram, Rīgas variants spāņu atklātnē.
Sistēma
Šo terminu lieto, lai apzīmētu viena puses (balto vai melno) izvēlētajā atklātnē veidotu kādu konkrētu bandinieku un figūru struktūru, kas derīga spēlei pret otras puses dažādiem attīstības variantiem. Piemēram, sistēma "ezis" sicīliešu aizsardzībā.
Atklātnes pilnais nosaukums
Pilnu atklātnes nosaukumu veido, kādam no iepriekšējiem terminiem priekšā pievienojot vārdu, kas ir:
Atklātnes nosaukuma priekšā var būt prefikss "anti-", tas nozīmē, ka šis variants vērsts pret aiz šī vārda nosaukto atklātni. Piemēram, Anti-Maršals ir variants, kas kavē spēlēt Maršala gambītu.
Atklātņu iedalījums
21. gadsimtā šaha teorētiķi papildinājuši līdzšinējo šaha atklātņu iedalījumu (atklātās, pusatklātās un slēgtās atklātnes) no slēgtām atklātnēm nodalot divas jaunas grupas: pusslēgtās un flanga atklātnes. Līdz ar to pašreizējais atklātņu iedalījums ir šāds:
Pussargs (futbols)
Pussargs futbolā ir spēlētājs, kuram nākas strādāt gan aizsardzībā, gan veidot uzbrukumus. Tieši no pussargu piespēlēm ir atkarīgs, vai uzbrucējiem būs momenti gūt vārtus. Arī aizsardzībā aizsargiem ir vieglāk spēlēt, ja jau pašā uzbrukuma sākumā pussargs neļauj uzbrukt pretinieku komandai.
22. septembris
22. septembris ir gada 265. diena pēc Gregora kalendāra (266. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 100 dienas.
Vārda dienas
Maigurs, Mārica, Māris
Aizsargs (futbols)
Centra aizsargs
Centra aizsargs (en jeb centre half, jeb central defender, jeb stopper), kā norāda nosaukums, spēlē netālu no laukuma centrālās ass. Galvenais mērķis ir saglabāt savus vārtus drošībā un neļaut uzbrucējiem, parasti centra uzbrucējiem, nokļūt sitiena pozīcijā. Laukuma centrs ir ļoti nozīmīga zona; papildus centra uzbrucējiem šeit, viņiem palīgā, var atnākt malējie uzbrucēji vai pussargi. Mūsdienu futbolā komandas spēlē ar diviem, retāk ar trīs centra aizsargiem, starp kuriem ir svarīga savstarpējā saprašanās.
Ir divas galvenās aizsardzības stratēģijas: zonas aizsardzība, kad katrs no aizsargiem seko noteiktai laukuma zonai, un personālā, kad katrs aizsargs sedz uzbrucēju, kuru treneris viņam norādījis.
Parasti centra aizsargi ir fiziski spēcīgi, gari spēlētāji ar izcilu māku spēlēt ar galvu un atņemt bumbu. Vājajos klubos viņiem ir tikai aizsardzības funkcija. Tomēr nopietnam klubam ir ļoti svarīgi, lai šajā pozīcijā būtu kompetents spēlētājs, spējīgs redzēt laukumu, spējīgs atdot labu piespēli, kura var uzreiz pārnest spēli no aizsardzības uzbrukumā.
Bieži vien stūra un brīvsitienu laikā centra aizsargi dodas uz pretinieku soda laukumu, jo viņu māka spēlēt ar galvu un garais augums bieži ļauj gūt vārtus.
Šāda tipa pazīstamākie aizsargi ir Bobijs Mūrs, Paolo Maldīni, Fabio Kannavaro.
Malējais aizsargs
Malējie aizsargi darbojas pa labi un pa kreisi no centra aizsarga (-iem), atrodoties gandrīz pie laukuma sānu līnijas. Spēlējot ar 4 aizsargiem, tie savā flangā epizodiski pieslēdzas uzbrukumam. Mūsdienās tie spēlē nedaudz priekšā centrālajiem aizsargiem un apvieno malējā aizsarga un pussarga lomu, kuru angļu terminoloģijā sauc par wingback ( no en — spārns, pretstatā en — aizmugure).
Viņu pieslēgšanās uzbrukumam, ļauj izmantot visu lauka platumu, "izstiepjot" pretinieka aizsardzību. Tos bieži izmanto, lai izlauztos pa flangu, kam seko piespēle soda laukumā.
Šīs pozīcijas svarīgas īpašības ir ātrums un izturība.
Starp šāda veida aizstāvjiem ir zināmi Kafu, Roberto Karloss, Havjers Dzaneti, Džanluka Dzambrota.
Brīvais aizsargs
Brīvais aizsargs jeb libero (it — brīvs) ir centra aizsarga variants, kura galvenais uzdevums ir bumbas atņemšana un atsišana, tiklīdz uzbrucējs ar to tuvojas vārtiem. Kā izriet no nosaukuma — brīvais aizsargs, šīs pozīcijas futbolistam nav noteiktas vietas laukumā un sedzamā spēlētāja. Parasti brīvie aizsargi atrodas citu aizsargu aizmugurē. Viņi veic tīri aizsardzības funkcijas un spēlē uz bumbas atsišanu. Šajā pozīcijā ir ierasts izmantot futbolistus ar lielisku laukuma redzējumu un izkoptu priekšnojautu, jo, ja libero nevar izlabot partnera kļūdu, tad uzbrucēja priekšā paliek tikai vārtsargs.
Starp šāda veida aizstāvjiem ir zināmi Francs Bekenbauers, Franko Barezi.
Juris Šulcs
Juris Šulcs (dzimis ) ir latviešu politiķis, pašvaldību darbinieks. Bijis Tukuma novada novada domes priekšsēdētājs (1996—2004, 2005—2014), kā arī 12. Saeimas deputāts (ievēlēts no partijas "Vienotība" saraksta). Pārstāv partiju "Tukuma pilsētai un novadam".
Dzīvesgājums
Dzimis Kandavā. 1978. gadā absolvēja Rīgas Politehnisko institūtu ceļu satiksmes inženiera specialitātē. 1990. gada 20. februārī uzsāka strādāt Tukuma pašvaldībā, bija komunālās nodaļas un sociālo lietu nodaļas vadītājs, domes priekšsēdētāja vietnieks.
Politiskā darbība
1994. gadā ievēlēts Tukuma pilsētas domē un 1996. gadā ievēlēts par Tukuma pilsētas domes priekšsēdētāju. Saglabāja amatu pēc vairākām pašvaldības vēlēšanām līdz 2004. gada 16. janvārim, kad ārkārtas sēdē Tukuma domes deputāti nolēma J. Šulcu atlaist no domes priekšsēdētāja amata sistībā ar iepriekšējā gada novembrī pieņemto lēmumu par Tukuma poliklīnikas privatizāciju.
Tā paša gada 20. aprīlī J. Šulcs izveidoja partiju "Tukuma pilsētai un novadam" un kļuva par tās valdes priekšsēdētāju, izstājoties no "Latvijas Ceļa", kuras biedrs bija līdz tam.
Laikā, kad nebija Tukuma pašvaldības vadītājs, viņš bija uzņēmuma "Latvijas ceļu būvētājs" valdes priekšsēdētājs (2004—2005).
2014. gadā tika ievēlēts 12. Saeimā no partijas "Vienotība" saraksta, pārstāvot tajā partiju "Tukuma pilsētai un novadam". 2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta, taču netika ievēlēts.
Mūža ieguldījums (Lielais Kristaps)
Balva par mūža ieguldījumu kinomākslā ir balva, kas tiek piešķirta Latvijas Nacionālajā filmu festivālā "Lielais Kristaps". Balva tiek pasniegta kopš 1998. gada, kad to saņēma aktieris Eduards Pāvuls.
Skots Gomess
Skots Gomess (Scott Gomez; dzimis 1979. gada 23. decembrī) ir bijušais amerikāņu hokejists, centra uzbrucējs. Pēdējais klubs (2016) kurā Gomess spēlēja bijaNacionālās hokeja līgas klubs Otavas "Senators".
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Gomess uzsāka 1999.—2000. gada sezonā, kad, spēlējot NHL kluba Ņūdžersijas "Devils" sastāvā un gūstot 70 punktus 82 spēlēs, sezonas izskaņā kā līgas labākais debitants saņēma Kaldera balvu, kā arī kopā ar komandu izcīnot Stenlija kausu.
2007. gada vasarā Gomess kā brīvais aģents pievienojās Ņujorkas "Rangers" sastāvam, taču pēc divām "Rangers" aizvadītām sezonām uzbrucējs tika aizmainīts uz Monreālas "Canadiens" vienību.
Spēlējot "Canadiens" sastāvā, Gomesa rezultativitāte ļoti strauji kritās. Tās kulmināciju Gomess sasniedza, kad no 2011. gada 5. februāra līdz 2012. gada 9. februārim neguva nevienus pašus vārtus. 2012.—13. gada sezonā Gomess pievienojās Sanhosē "Sharks" rindām, bet 2013. gada 31. jūlijā noslēdza viena gada līgumu ar Floridas "Panthers". Gadu vēlāk Gomess atgriezās Ņūdžersijas "Devils" sastāvā.
Itālija
Itālija (it, izrunā ), oficiāli Itālijas Republika (Repubblica italiana), ir valsts Dienvideiropas centrālajā daļā. Kopš 1946. gada konstitucionālā referenduma Itālija ir republika. Lielākā daļa no valsts atrodas Apenīnu pussalā, kas tālu iestiepjas Vidusjūrā. Pēc kontūras šī pussala atgādina zābaku. Itālijai pieder arī divas lielas salas: Sardīnija un Sicīlija, un vairākas mazākas salas. Itālija robežojas ar Šveici, Austriju, Franciju, Slovēniju un divām anklāva pundurvalstīm — Vatikānu un Sanmarīno, savukārt Šveicē Itālijai pieder eksklāvs Campione d'Italia.
Skots Gomess
Spēlētāja karjera
2015.—16. gada sezonu uzsāka Sentluisas "Blues" rindās, taču sezonas gaitā tika aizmainīts uz Otavas "Senators".
ASV hokeja izlases rindās spēlējis 2006. gada olimpisko spēļu turnīrā.
Itālija
Itālijas galvaspilsēta ir Roma. Vairums iedzīvotāji ir itāļi. Oficiālā valoda ir itāļu valoda. Dominējošā reliģija ir kristietība, konkrēti, Romas Katoļu baznīca. Itālijā izmantotā valūta ir eiro.
Vēsture
Ap 8.-7. gadsimtu p.m.ē. Itālijas pussalas austrumu un dienvidu daļā, kā arī Sicīlijā lielā skaitā sāka parādīties grieķu apmetnes. Šīs grieķu apdzīvotās vietas dēvēja par Lielo Grieķiju (Magna Graecia). Pēc Romas impērijas sabrukuma Itālijas pussalā viena pēc otras iebruka dažādas klejotāju ciltis - pārsvarā ģermāņi. Līdz 19. gadsimtam Itālija bija sadalīta nelielās valstīs, no kurām lielākās bija Pāvesta valsts, Sardīnijas Karaliste, Abu Sicīliju karaliste, Venēcijas Republika un Toskānas hercogiste.
1859. gadā Sardīnijas Karaliste un Francija pieteica karu Austrijai un ieguva Lombardiju. 1860. gadā Abu Sicīliju karaliste anektēja Parmas, Modenas un Toskānas hercogistes un Pāvesta valsti, bet tā paša gada maijā itāļu brīvprātīgo armija Džuzepes Garibaldi vadībā izcēlās Sicīlijā un pievienoja to Sardīnijas Karalistei. 1861. gada 17. martā par apvienotās Itālijas karali tika kronēts Sardīnijas karalis Viktors Emanuels II.
1882. gadā Itālijas Karaliste pievienojās Trejsavienībai, taču Pirmajā pasaules karā pievienojās Sabiedrotajiem. 1935. gadā Itālija iebruka Etiopijā, par ko tā tika izslēgta no Tautu savienības. 1939. gada 22. maijā Itālija noslēdza militāru aliansi ar Vāciju un Otrā pasaules kara cīnījās pret Sabiedrotajiem. Pēc Otrā pasaules kara itāliešu neapmierinātība ar monarhiju noveda pie konstitucionālā referenduma sarīkošanas 1946. gadā, kurā tika izšķirts jautājums par monarhijas tālāko likteni. Referendumā itālieši nolēma, ka valsts turpmāk būs republika.
1949. gadā Itālija bija viena no NATO dibinātājām, bet 1958. gadā — viena no Eiropas Ekonomikas kopienas dibinātājām.
Ģeogrāfija
Itālija atrodas Dienvideiropā, tās dabiskā robeža nedaudz atgādina zābaku (Apūlijas dienvidi veido formu kā papēdim, bet Kalabrijas reģions veido purngalu). Tā robežojas ar Šveici un Austriju ziemeļos, ar Franciju ziemeļrietumos, ar Slovēniju austrumos. Itālija austrumu, dienvidu un rietumu pusē robežojas ar jūrām — ar Ligūrijas un Tirēnu jūru rietumos, Adrijas jūru austrumos, Jonijas jūru un Vidusjūru dienvidos. Itālijai pieder divas lielas salas: Sicīlija un Sardīnija, kā arī vairākas mazākas salas, no kurām lielākā ir Elba. Sicīlija un Sardīnija ir arī divas vislielākās salas Vidusjūrā.
Lielākajā daļā Itālijas teritorijas reljefs ir kalnains. Itālijas ziemeļos slejas Alpu kalni, ziemeļaustrumos atrodas Dolomītalpi. bet no ziemeļiem līdz dienvidiem Itālijas centrālajā daļā - Apenīni, kuri ir līdz 3000 metru augsti. Augstākais ir Gransaso masīvs austrumos no Romas. Itālijas dienvidi ir vulkanoloģiski aktīvs reģions. Sicīlijas austrumdaļā atrodas lielākais aktīvais vulkāns Eiropā — Etna, kas paceļas 3340 metru augstumā virs jūras līmeņa, savukārt netālu no Neapoles atrodas Vezuvs, kas savulaik nopostīja Pompeju pilsētu. Itālija savu augstāko virsotni - Monblānu (itāliski - Monte bianco) -, kas paceļas 4807 metrus virs jūras līmeņa., dala ar Franciju. Tā ir vienlaikus arī augstākā virsotne Eiropā.
Valsts ziemeļaustrumos plešas Itālijas lielākais līdzenums - Padānas jeb Lombardijas līdzenums, kuru šķērso Itālijas garākā upe Po. Gar valsts rietumu piekrasti no Dženovas ziemeļos līdz Neapolei dienvidos stiepjas zemienes, kuras citu no citas nošķir kalni, līdzenumi un atsevišķas virsotnes. Alpu dienviddaļā ir vairāki lieli ezeri, piemēram, Komo, Gardas un Madžores ezers.
Dario Koloņa
Dario Koloņa (Dario Cologna; dzimis Santamarijā Valmištairā, Graubindenes kantonā, Šveicē) ir Šveices distanču slēpotājs.
Itālija
Klimats
Itālijā valda mērens un subtropisks klimats. To lielā mērā nosaka Alpu kalnu masīvs, kas aiztur ziemeļu vējus, kā arī atrašanās pie Vidusjūras. Ja Itālijas ziemeļos klimats ir mērens ar subtropu klimata iezīmēm, tad dienvidos tas ir izteikti subtropisks. Ziemeļos vasarās pārsvarā ir karsts laiks ar jūlija vidējo temperatūra no +22 °C līdz +24 °C, bet ziemas ir mēreni aukstas ar vidējo janvāra temperatūru 0 °C. Dienviditālijai ir raksturīgs Vidusjūras klimats - karstas un sausas vasaras ar vidējo jūlija temperatūru +26 °C, bet ziemas ir daudz maigākas nekā ziemeļos, ar vidējo janvāra temperatūru +8 °C līdz +10 °C. Sniegs Itālijas dienvidos ir reta parādība, kaut arī kalnu masīvos virs 1500 metriem tas ir sastopams gada aukstajā sezonā.
Dario Koloņa
Karjera
Pasaules kausa izcīņā debitējis 2006. gadā. 2008. gadā viņš pirmo reizi kāpa uz pjedestāla, bet pirmo uzvaru izcīnīja 2009. gada janvārī. Viņam pietika ar šo un vēl vienu uzvaru, lai kļūtu par 2008.—2009. gada sezonas uzvarētāju Pasaules kausa kopvērtējumā, vēl kopvērtējumā ir uzvarējis 2011., 2012. un 2015. gadā.
Mihaels Greiss
Mihaels Greiss (de; dzimis Fisenē, Vācijā) ir vācu bijušais biatlonists, trīskārtējs olimpiskais čempions, trīskārtējs pasaules čempions, 2006.—2007. gada sezonas Pasaules kausa kopvērtējuma uzvarētājs.
Dario Koloņa
Karjera
2013. gada Pasaules čempionātā Valdifjemmē izcīnīja zelta medaļu 30 km skiatlonā un sudrabu 50 km distancē klasiskajā stilā ar kopēju startu. Sočos ieguva divas zelta medaļas: 15 km klasiskajā stilā un 30 km skiatlonā. 2015. gada Pasaules čempionātā Fālunā bija otrais 30 km skiatlonā, piekāpjoties tikai krievu slēpotājam Maksimam Viļegžaņinam. Phjončhanā izcīnīja savu ceturto olimpisko zelta medaļu, triumfējot 15 km brīvā stila distancē. 2018. gada martā pirmoreiz karjerā uzvarēja arī prestižajā Holmenkollenes 50 km distancē.
Itālija
Valsts pārvalde
Itālija ir parlamentāra republika, kuras valdības vadītāju (premjerministru) ieceļ prezidents – valsts vadītājs. Parlamentam ir divas palātas: Deputātu palāta un Republikas Senāts. Valsts ir iedalīta 20 reģionos. No tiem pieciem ir īpašs autonomijas statuss, kas tiem ļauj pieņemt regulējumu attiecībā uz dažiem vietējas nozīmes jautājumiem.
Izpildvara
Valsts vadītājs — republikas prezidents, kas tiek ievēlēts uz septiņu gadu periodu. Prezidenta vēlēšanas notiek kopīgā parlamenta un reģionu pārstāvju sēdē. Saskaņā ar konstitūciju prezidents var noteikt parlamenta ārpuskārtas vēlēšanas, atlaist tā palātas, iecelt amatos valsts amatpersonas vai tamlīdzīgi, kā arī vada Augstāko aizsardzības padomi. Prezidenta prombūtnes vai slimības laikā viņu aizvieto Senāta priekšsēdētājs; valdības vadītājs — premjerministrs (Itālijā viņu pieņemts saukt par Ministru padomes prezidentu); valdība — Ministru padome, ko ieceļ premjerministrs ar prezidenta piekrišanu.
Mihaels Greiss
Karjera
Sekmīgi startējis arī pasaules čempionātos, izcīnot trīs zelta, trīs sudraba un sešas bronzas medaļas. Pirmo Pasaules čempionāta medaļu ieguva 2004. gadā Oberhofā, kad Vācijas komandas sastāvā kopā ar Franku Luku, Riko Grosu un Svenu Fišeru uzvarēja stafetē. 2007. gadā Antholcā izcīnīja savu vienīgo individuālo zeltu pasaules čempionātos, uzvarot masu startā. 2008. gada Pasaules čempionātā ieguva zelta medaļu jauktajā stafetē.
Itālija
Likumdevēja vara
Divpalātu parlaments, kas sastāv no Senāta (Senato della Repubblica) ar 315 senatoru vietām (tiek ievēlēti uz piecu gadu termiņu, bet dažas vietas par nopelniem tiek piešķirtas senatoriem uz mūžu, arī bijušajiem republikas prezidentiem) un Deputātu palātas (Camera dei Deputati) ar 630 deputātu vietām (tiek ievēlēti uz piecu gadu termiņu).
Tiesu vara
Konstitucionālā tiesa (Corte Constituzionale), kurā ir 15 tiesneši (piecus ieceļ prezidents, piecus ievēlē parlaments, un pieci tiek ievēlēti no augstākajām administratīvajām tiesām).
Demogrāfija
Itālijā 2020. gadā dzīvoja 60,3 miljoni iedzīvotāju. Pēc šī rādītāja tā ir trešā lielākā valsts Eiropas Savienībā (aiz Vācijas un Francijas) un 23. lielākā pasaulē. Iedzīvotāju blīvums (201 cilvēks uz km²) ir piektais lielākais Eiropas Savienībā. Visvairāk cilvēku dzīvo Ziemeļitālijā, kur koncentrējas aptuveni viena trešdaļa no visiem iedzīvotājiem.Vēl 20. gadsimta vidū Itālijā bija aktīvi demogrāfiskie procesi, taču pēdējos gadu desmitos vērojama strauja dabiskā pieauguma samazināšanās, un dzimstības līmenis ir viens no zemākajiem Eiropā. Labklājības un sociālās aprūpes līmeņa kāpums nodrošina ilgu vidējo mūžu (82 gadi) un zemu bērnu mirstību.
Lisabonas stratēģija
Lisabonas stratēģija (en), pazīstama arī kā Lisabonas process (Lisbon Process) vai Lisabonas dienaskārtība (Lisbon Agenda), ir Eiropas Savienības ilgtermiņa attīstības plāns, kā arī tā īstenošanas process. Lisabonas stratēģiju pieņēma Eiropas Komisija savā sesijā Lisabonā 2000. gadā. Stratēģijas mērķis bija risināt problēmas, saistītas ar lēno Eiropas Savienības ekonomisko attīstību, atpalicību tehnoloģiju jomā, nepietiekošo darba ražīguma izaugsmi u.c. jomās, tā, lai līdz 2010. gadam Eiropas Savienība kļūtu par konkurētspējīgāko, dinamiskāko, uz zināšanām balstīto reģionu pasaulē.
Itālija
Demogrāfija
Itālijā ir lielāks lauksaimniecībā nodarbināto īpatsvars nekā vidēji Eiropā. Salīdzinoši zemais ekonomikas attīstības un labklājības līmenis līdz pat 20. gadsimta vidum daudzus itāliešus mudināja emigrēt uz ASV, Centrāleiropu, Latīņameriku darba un labāku dzīves apstākļu meklējumos. Ekonomiskais uzplaukums pēc Otrā pasaules kara šo emigrācijas plūsmu apturēja. ledzīvotāju izvietojums ir nevienmērīgs. Lielākā iedzīvotāju koncentrācija ir Kampānijas, Ligūrijas un Lombardijas līdzenumā - senajos zemkopības un spēcīgu pilsētvalstu rajonos, pirmajos rūpniecības centros. Tajos atrodas arī lielākās Itālijas pilsētas - Neapole, Milāna, Dženova, Turīna, tomēr vislielākā pilsēta ir Roma. Valsts ziemeļu daļā ir daudz mazu un vidēju pilsētu, kas izveidojušās jau viduslaikos. Sicīlijā un Apenīnu pussalas dienvidos ir pilsētas, kas radušās vēl grieķu kolonizācijas laikā pirms 3 tūkstošiem gadu.
Lisabonas stratēģija
Mērķi
Stratēģisko mērķi paredzēts sasniegt, balstoties uz trīs galvenajiem pīlāriem:
Itālija
Pilsētas
Itālijas lielākās pilsētas ir Roma, Milāna un Turīna. Ja skatās pilsētu lielumus pēc to aglomerācijās dzīvojošo skaita, tad viennozīmīgi ar 7,4 miljoniem iedzīvotāju lielākā ir Milāna. Romas aglomerācijā dzīvo salīdzinoši tikai 3,7 miljoni.
Lisabonas stratēģija
Mērķi
Pirmais — ekonomikas pīlārs — Eiropas Savienības un tās valstu ekonomiku pārveidot par dinamisku zināšanu ekonomiku, galveno uzsvaru liekot uz jaunievedumiem (tai skaitā Jozefa Šumpētera interpretācijā). Ekonomikai pastāvīgi jāmainās, pielāgojoties informācijas sabiedrībai raksturīgajām izmaiņām, kā arī zinātnes un pētījumu sasniegumiem.
Otrs — sociālais pīlārs — pilnveidot Eiropas Savienības sociālo modeli, investējot cilvēkresursos un cīnoties ar sociālo atstumtību. Dalībvalstīm jāpalielina investīcijas izglītībā un profesionālajā apmācībā, aktīvāk jāveicina nodarbinātība un iedzīvotāju piemērošanās zināšanu sabiedrības modelim.
Itālija
Tautsaimniecība
Itālijas ekonomikas svarīgākās nozares 2020. gadā bija vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība, transports, viesnīcu un ēdināšanas pakalpojumi (20,1 %), rūpniecība (19,5 %), valsts pārvalde, aizsardzība, izglītība, veselības aprūpe un sociālie pakalpojumi (17,5 %). 51 % no Itālijas eksporta nokļūst ES iekšējā tirdzniecībā (Vācijā 13 %, Francijā 10 %), bet ārpus ES galvenie eksporta partneri ir ASV (10 %) un Šveice (6 %). 58 % importa ir no ES dalībvalstīm (no Vācijas 16 %, no Francijas 8 % un no Nīderlandes 6 %), savukārt starp ārpussavienības valstīm Itālijai galvenie importa partneri ir Ķīna (9 %) un ASV (4 %).
Lisabonas stratēģija
Mērķi
Trešais — apkārtējās vides pīlārs  — ekonomiskā izaugsme nav saistāma tikai ar dabas resursu izmantošanu.
Itālija
Rūpniecība
No rūpniecības nozarēm galvenā ir mašīnbūve. Itālija ir liela vieglo automobiļu ražotāja un eksportētāja, un Stellantis koncerns, kurā ietilpst Fiat, ir pasaulē piektais lielākais automobiļu ražotājs. Itālija ir pazīstama ar luksusa klases automašīnu ražošanu, no kuriem atpazīstamākie zīmoli ir Ferrari, Lamborghini un Maserati. Ķīmiskajā rūpniecībā galvenās nozares ir naftas ķīmiskā, ķīmisko šķiedru, plastmasu un sintētisko sveķu rūpniecība, kas izmanto ievesto naftu. Attīstītas ir arī laku un krāsu, minerālmēslu, farmaceitiskā rūpniecība. Itālijai tradicionāla nozare ir esenču un ēterisko eļļu ražošana gan no dabiskajām, gan sintētiskajām izejvielām. Lielākie ķīmiskās rūpniecības centri izvietoti piekrastes rajonos..No krāsainās metalurģijas nozarēm nozīmīgākās ir alumīnija (izmanto ievestās un vietējās izejvielas), svina, cinka un dzīvsudraba rūpniecība (2. vietā pasaulē aiz Spānijas). Tekstilrūpniecība ir senākā Itālijas rūpniecības nozare. Kopš viduslaikiem Eiropā pazīst Itālijas audumus, attīstīta kokvilnas un vilnas audumu ražošana. Itālija ieņem pirmo vietu Rietumeiropā tekstilrūpniecības produkcijas izlaidē, gadā ražojot gandrīz 2,5 miljardus kvadrātmetru audumu. Kopš 20. gadsimta vidus Itālija ir apavu ražošanas līdere Eiropā. Gadā tā izgatavo 360 miljonus pāru apavu, tas ir, divas reizes vairāk nekā Francijā un piecas reizes vairāk nekā Vācijā.
Starp pārtikas rūpniecības apakšnozarēm īpaši minamas makaronu, siera, olīveļļas un vīna ražošana. Itālija ir lielākā makaronu un vīna ražotāja un eksportētāja pasaulē, kā arī liela olīveļļas, augļu un dārzeņu ražotāja.
Lisabonas stratēģija
Vidējā termiņa rezultāti
Saskaņā ar Lisabonā nolemto, stratēģijas īstenošana pārsvarā ir atkarīga no katras Eiropas Savienības valsts pūliņiem. Tādēļ, pielietojot atvērto koordinācijas metodi (AKM) (Open method of Coordination (OMC)) ir svarīgi katrai valstij izstrādāt un īstenot savu nacionālo Lisabonas stratēģiju. Eiropas Komisija šīs stratēģijas un tās īstenošanas rezultātus periodiski apkopo, analizē, izdara secinājumus un izstrādā ieteikumus tālākai rīcībai. Vidējā termiņa Lisabonas stratēģijas izvērtēšana tika veikta jau 2004. gadā. To veica īpaši izveidota darba grupa Nīderlandes politiķa un šīs valsts premjerministra (1994—2002) Vima Koka vadībā. Darba grupa konstatēja, ka AKM, pretēji cerētajam, stratēģijas mērķus padara izplūdušus un to sasniegšanas rezultātus nepārliecinošus.
Lisabonas stratēģijas uzlabotais variants
Ņemot vērā Vima Koka analītiskās darba grupas konstatētās problēmas, Eiropas Komisija izstrādāja uzlabotu Lisabonas stratēģijas variantu. Galvenais uzsvars mērķu noteikšanā tika likts uz stabilāku un ilgtspējīgāku ekonomisko attīstību, uz labāku darbavietu izveidošanu lielākā skaitā. No stratēģijas īstenošanas viedokļa tika vienkāršoti koordinācijas procesi. Stratēģijas vadlīnijās trīs gadu laika posmam (2005—2008) tika noteikta ciešāka sasaiste starp ekonomisko izaugsmi un darbavietu veidošanu no vienas puses un, makroekonomisko, kā arī mikroekonomisko politiku, no otras. Nacionālo valstu atskaitei par stratēģijas īstenošanas rezultātiem arī tika noteikts vienkāršots progresa ziņojums attiecīgajam laika posmam.
Itālija
Lauksaimniecība
Augkopības kultūru sējumi aizņem 8,6 miljoni ha, no tiem 60% - pārtikas kultūras (kvieši, rīss, dārzeņi), 25% - lopbarības kultūras un 15% - tehniskās kultūras. Salīdzinot ar pārējām Eiropas lielvalstīm, Itālija atpaliek gan lopkopības, gan svarīgākās augkopības produkcijas ražošanā. Vienīgi dārzeņi, augļi un ogas Itālijai dod eksporta ienākumus. Atšķirīga ir lauksaimniecības intensitāte un produktivitāte. Valsts ziemeļu daļā - Padānas līdzenumā augsti mehanizētā un ķimizētā lauksaimniecība dod nozares produkcijas lielāko daļu. Dienvidu rajonos raksturīga ir ekstensīva lopkopība un šauri specializēta subtropu augkopība. Galvenā pārtikas kultūra ir kvieši, kuri aizņem 1/3 no sējumu platības (Apūlijā un Sicīlijā). Ziemeļu daļā audzē kukurūzu, Alpu priekškalnēs - auzas un miežus, Padānas līdzenumā - rīsu. Itālija ir 1. vietā Eiropā pēc rīsa kopražas un vadošajā vietā pasaulē - pēc ražīguma. Izplatīti ir kartupeļu stādījumi (sevišķi Kampānijā). Lielas platības aizņem dārzeņu (sevišķi - tomātu) lauki (ievāc 13,5 miljonus tonnu gadā) un olīvkoku birzis, augļu koku un citrusu dārzi, vīnogāji (audzē ap 250 šķirņu vīnogas). Ir stādītas korķozolu birzis, lielas ēterisko augu plantācijas (ēterisko eļļu ieguvei), ēdamo kastaņu, mandeļkoku un riekstkoku audzes. Tradicionāla Itālijas lopkopības nozare ir aitkopība, pēdējos gadu desmitos strauji palielinās liellopu audzēšana (sevišķi Lombardijā). Liellopu ganāmpulks (8,9 miljoni lopu, no tiem 3,4 miljoni - slaucamas govis) ir mazāks par aitu ganāmpulku (13 miljoni). Pēckara gados palielinājās cūkkopības (9,5 miljoni cūku) un putnkopības (128 miljoni putnu) nozīme.
Derīgie izrakteņi
Itālijas zemes dzīlēs ir dažādi derīgie izrakteņi, taču to krājumi nav lieli vai arī ir izsīkuši (dzelzs rūdas ieguve notiek jau 2700 gadus). Lielākā Itālijas bagātība ir dzīvsudraba rūda Toskānā un polimetāliskās rūdas Sardīnijā un Austrumalpos. Sicīlijā ir sēra, kālija un vārāmā sāls, dabiskā asfalta iegulas, Sardīnijā - antimona rūdas, Apūlijā - boksītu, Ligūrijā - mangāna rūdas krājumi. Daudzviet izmanto Itālijas būvakmeņus - marmoru, traverunu, granītu, tufu.
Enerģētika
Lielākā Itālijas ekonomiskā problēma ir enerģētisko resursu deficīts. Valstī ir nelieli zemas kvalitātes ogļu krājumi (Sardīnijā, Toskānā, Umbrijā), nedaudz naftas (Sicīlijā un Padānas līdzenumā; gada ieguve - 4,4 miljoni tonnu) un dabasgāzes (Padānas līdzenumā, Apenīnu priekškalnēs un Sicīlijā; gada ieguve -16,6 miljardi kubikmetru). Vietējie enerģētiskie resursi apmierina apmēram 15% no nepieciešamā patēriņa. Enerģētisko bāzi papildina hidroenergoresursi (lielākās upes Po un Tibra, gadā ražo līdz 220 miljardus kWh elektroenerģijas) un no Tuvajiem Austrumiem un Ziemeļāfrikas ievestā nafta. Lielajās Itālijas ostās (Dženovā) sākas transkontinentālie naftas vadi uz Centrāleiropu.
Infrastruktūra
Salīdzinot ar citām Eiropas valstīm, Itālijai ir mazāk blīvs un nevienmērīgi izvietots ceļu tīkls. Visvairāk dzelzceļu un autoceļu ir Ziemeļitālijā; centrālajā un dienvidu daļā to ir mazāk. Galvenais šķērslis ceļu tīklu paplašināšanā ir Apenīnu kalni. Alpu kalnos satiksmes ceļi iet pāri augstkalnu pārejām, caur daudziem tuneļiem. Itālijā ir gandrīz 20 tūkstoši kilometru dzelzceļu, 303 tūkstoši kilometru autoceļu. Lielākās ostas ir Dženova (viena no Eiropā nozīmīgākajām naftas un konteineru kravas ostām), Trieste (naftas un kafijas ievedosta) un Venēcija.
Latviešu gambīts
Latviešu gambīts ir šaha atklātne (gambīts), kas sākas ar gājieniem:
'''1. e2-e4 e7-e5 2. Zg1-f3 f7-f5'''.
Tas pieder pie atklātām atklātnēm un tam ir piešķirts Šaha atklātņu enciklopēdijas kods C40.
Pirmsākums
Gambīts (1. e4 e5 2. Zf3 f5) ir bijis pazīstams no 16. gadsimta. Pirmoreiz tas ticis minēts portugāļu šahista Pedru Damianu grāmatā Questo libro e da imparare giocare a scachi et de li partiti ("Šī grāmata māca spēlēt šahu"), bet vēlāk itāļu šahista Dž. Polerio rokrakstā. Pirmā zināmā partija spēlēta 1590. gadā starp jau minēto Dž.Polerio un citu pazīstamu itāļu meistaru Dž. Leonardo. 17. gadsimta sākumā Dž. Greko publicējis vairākus manuskriptus ar savu partiju analīzēm. Starp šīm partijām ir arī vairākas, kurās spēlēts gambīts 1. e4 e5 2. Zf3 f5. No tā laika līdz 20. gadsimtam šis bandinieka upuris ticis saukts gan par "otrās rokas karaļa gambītu", gan Greko gambītu. 1766. gadā itāļu šahists Karlo Kocio publicējis grāmatu par šahu, kurā citēts arī gambīts 2. ... f5. 19. gadsimta sākums bija šaha romantisma laikmets un gambītu spēlēšana zināmā mērā bija modes lieta. 1832. gadā Londonā Džordžs Volkers savā izdevniecībā iespieda grāmatu "A new treatise on chess", kurā tika atspēkots Greko pēc 1. e4 e5 2. Zf3 f5 3. Zxe5 spēlētais gājiens 3. ... De7. Ap 1836. − 1840. gadu gambīts tika bieži spēlēts Vācijā. No 1839. gada to kopīgi analizēja un savās partijās testēja Berlīnes plejādes šahisti P. Bilguers, Tassilo fon der Laza, V. Hanšteins, K. Maiets, L. Bledovs. 1843-44. gadā tika publicēts P. Bilguera un fon der Lasas sarakstītās pazīstamās grāmatas "Šaha spēles rokasgrāmata" (Handbuch des Schachspiels) 1. izdevums, kurā bija ietvertas gambīta vairāku variantu analīzes. Tajā pat laikā franču šaha žurnālā Le Palamède gambītu analizējis Aleksandrs Dešapels, bet Pēterburgā franču valodā izdotajā darbā Kārlis Janišs. Septiņdesmito gadu pirmajā pusē (1872—1875) dāņu šahisti H. Mellers, Sērens Sērensens un skots Džordžs Freizers vienlaicīgi piedāvāja jaunu aizsardzību 3. ... Zc6 (pēc 1. e4 e5 2. Zf3 f5 3. Zxe5), kas sekmīgi tika spēlēta turpmākajos gados un tiek dēvēta par Freizera aizsardzību. 1887. gadā partijā Blekberns — Pollaks tika sekmīgi pielietots jauns balto gājiens 3. d4. Gadsimta mijā starp gambīta testētājiem bez Blekberna parādījās arī citu tā laika meistaru vārdi: Henrijs Bērds, Oldržihs Durass, Zīgberts Tarrašs un citi.
K. Bētiņa pētījumi
20. gadsimta sākumā šaha teorētiķu vidū (Z. Tarrašs) bija izveidojies uzskats, ka uz gājieniem 1. e4 e5 2. Zf3 atbildēt 2. ... Zc6 saistīts ar lielu risku, tādēļ tika meklētas citas iespējas. Tas pamudinājis K. Bētiņu pievērsties 2. ... f5 pētniecībai. Latvijas šahistu, galvenokārt Kārļa Bētiņa pētījumi bijuši par pamatu tam, ka Starptautiskā Šaha federācija oficiāli piešķīrusi šai atklātnei Latviešu gambīta nosaukumu.
Tematiskais korespondencšaha mačs Stokholma — Rīga
Pēc A. Kalniņa ierosinājuma un Zviedrijas Šaha savienības pozitīvas atbildes 1934. gadā noticis tematisks korespondencšaha mačs starp četriem dažādiem Stokholmas šaha klubiem ar pazīstamiem zviedru meistariem priekšgalā un Rīgas Senioru kluba spēles komiteju, kuras sastāvā K. Bētiņa vadībā cīnījušies prof. A. Kalniņš, arhitekts P. Dreijmanis, A. Kannenbergs un komponists E. Melngailis. Pēc savstarpējās norunas Stokholmas Šaha klubi visas partijas spēlējuši ar baltajām figūrām un atklātnē izvēlējušies dažādus Latviešu gambīta variantus. Pēc divu gadu cīņas mačs noslēdzies ar Rīgas uzvaru: rīdzinieki uzvarējuši trīs partijas, divas beigušās neizšķirti.