cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tālava
Krusta kari Tālavā
1214. gadā, redzēdami Pleskavas kņaza varas vājumu, jaunuzceltajā Turaidas baznīcā ieradās valdnieka Tālivalža dēli — Rameka un viņa brāļi, lai noslēgtu savienību ar bīskapu Albertu un kļūtu par viņa vasaļiem, apsolīdami no Pleskavas saņemto kristīgo ticību apmainīt pret latīņu rituālu un no katriem diviem zirgiem ik gadu maksāt mēru labības, lai „...bīskaps viņus allaž, kā miera, tā kara laikā, sargātu un viņi ar vāciešiem būtu viena sirds un viena dvēsele, un aizvien saņemtu to aizstāvību pret igauņiem un lietuvjiem”. Un bīskaps viņus ar prieku pieņēma un deva viņiem līdzi savu priesteri, kas bija netālu no Imeras, lai tas viņiem pildītu ticības sakramentus un viņus ievadītu kristīgajā mācībā. Var uzskatīt, ka no šī brīža Tālavas zemes valdnieku dzimta brīvprātīgi kļuva par vācu sabiedrotajiem. 1215. gadā sakalieši un ugauņi Trikātas pilī sagūstīja veco valdnieku Tālivaldi un nežēlīgi dedzināja viņu dzīvu uz uguns, lai viņš uzrādītu visu savu naudu. Un viņš tiem sacīja: „Kaut arī es jums parādītu visu savu un arī savu dēlu naudu, jūs tomēr mani nededzinātu mazāk.” Tāpēc viņi to atkal pielika pie uguns un cepināja kā zivi, kamēr tas izlaida garu un nomira. Valdnieka Tālivalža dēli Rameka un Drivinalds (Druvvaldis) atriebjoties kopā ar krustnešiem izsiroja igauņu zemes, kā rezultātā igauņi piekrita kristīties katoļu ticībā. Tālavas karapulki bija tā izpostijuši Ugauniju un Sakalu, ka „tur neauga zāle...” 1216. gadā Pleskavas krievu valdniekiem beidzās nauda un tie izdomāja iemeslu meslu pieprasīšanai no ugauņiem par to, ka tie, nonievādami viņu kristību, bija pieņēmuši latīņu kristību un piedraudēja tiem ar karu. Bīskaps Alberts un Zobenbrāļu ordenis apsolīja kopā ar ugauņiem dzīvot un mirt, un apstiprināja, ka viņi esot neatkarīgi no krieviem, tāpat kā allaž bijuši neatkarīgi pirms kristības. Tad krievi, lai it kā ievāktu nodevas, kā parasti iebruka Tālavas zemē, un to izlaupījuši, nodedzināja arī Beverīnas pili. Tālavas karapulki bieži piedalijās atbildes karagājienos uz krievu zemēm, vēlāk arī kopā ar krustnešiem.
1224. gadā tika noslēgts Tālavas dalīšanas līgums starp zobenbrāļiem un bīskapu. Pēc Tālavas un Igaunijas sadalīšanas arī Novgorodas un Pleskavas krievi norīkoja sūtņus uz Rīgu un lūdza mieru. Rīdzinieki viņus pieņēma, salīga mieru un atjaunoja viņiem meslus, ko krievi bija laiku pa laikam saņēmuši Tālavā. 1225. gadā pāvesta legāts Vilhelms no Modenas ieradās valdnieku mītnē Trikātā, kur sapulcējās latgaļi no visas provinces, ko par Tālavu sauc (provincia, que Tolowa vocatur), un viņš tiem ar prieku sludināja Dieva vārdu un rūpīgi izklāstīja visus ticības sakramentus.
Davids Silva
Davids Hosē Himeness Silva (es; dzimis ) ir Spānijas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Spānijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv La Liga klubu Sansevastjanas "Real Sociedad". Pirms tam visu karjeru aizvadījis Spānijā.
Spānijas izlases sastāvā kļuvis par divkārtēju Eiropas čempionu (2008, 2012), kā arī izcīnījis uzvaru 2010. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Valencia
Manchester City
Spānija
Peski 2
Peski 2 (arī Otrie Peski, Peski II) ir ciems Augšdaugavas novada Laucesas pagastā. Izvietojies pagasta rietumdaļā abpus Daugavpils—Demenes autoceļam 7 km no pagasta centra Mirnija, 6 km no novada domes Daugavpilī un 223 km no Rīgas. Ciemā atrodas Laucesas katoļu baznīca un kapsēta.
Viktors Troickis
Viktors Troickis (sr, Viktor Troicki; dzimis Belgradā, Dienvidslāvijā) ir profesionāls serbu tenisists. Profesionāļa karjeru uzsāka 2000. gadā. V. Troicka labākais sasniegums ATP tūres rangā ir sasniegtā 15. vieta, dubultspēlēs — 49. vieta. Viņa treneris ir Jans de Vits (Jan de Witt).
Karjerā V. Troickis ir uzvarējis vienā ATP vienspēļu turnīrā, viņš ir sasniedzis visu četru Grand Slam turnīru trešo kārtu (2011. gada Austrālijas čempionāts, 2010. gada Francijas čempionāts, 2009. gada Vimbldona, 2008. gada ASV čempionāts). Viņa lielākais panākums ir uzvara 2010. gada Deivisa kausa Pasaules grupas fināla piektajā spēlē pret Francijas tenisistu Mihaelu Lodrā.
5. autobusu maršruts (Jēkabpils)
5. autobusu maršruts ir Jēkabpils sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no poliklīnikas līdz stacijai (Krustpils dzelzceļa stacijai). 5. autobusu maršrutu apkalpo SIA "Jēkabpils autobusu parks".
Pieturvietas
5. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 40 pieturas. Virzienā Poliklīnika — Stacija ir 20 pieturas, tāpat arī virzienā Stacija — Poliklīnika ir 20 pieturas.
Bretaņa
Bretaņa ir reģions Francijas ziemeļrietumos. Izvietojies Bretaņas pussalā, ko dienvidos apskalo Biskajas līcis, ziemeļos — Lamanšs un Senmalo līcis, bet rietumos — Ķeltu jūra un Iruāza jūra. Reģionā ietilpst četri no pieciem vēsturiskās Bretaņas departamentiem: Finistēra, Ila un Vilēna, Kotdarmora un Morbiāna. Atlantijas Luāras departaments ar vēsturisko Bretaņas galvaspilsētu Nanti iekļauts Luāras reģionā. Reģiona centrs ir Renna, citas lielākās pilsētas ir Bresta, Kempēra, Lorjāna, Vāna, Senbrijē un Senmalo. Iedzīvotāju lielākā daļa ir bretoņi un franči. Bretoņu valodai reģionā ir reģionālas valodas statuss.
2009. gada Garkalnes novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Garkalnes novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Garkalnes novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 10 kandidātu saraksti, kas veidoti no 128 kandidātiem. Garkalnes novadā vēlēšanas notika 1 iecirknī.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Saskaņas centrs (27,37%), bet kopā novada domē iekļuva 6 no 10 sarakstiem. Garkalnes novada domes vēlēšanās piedalījās 2633 vēlētāji jeb 58,96% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 2616, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 2579 vēlētāji.
Juris Radzevičs
Juris Radzevičs (dzimis Rīgā) ir Latvijas jurists un politiķis. Bijis Latvijas izglītības un zinātnes ministrs, kā arī ilggadējs Rīgas pilsētas izpilddirektors, laikā, kad pašvaldību vadīja partija "Saskaņa".
Biogrāfija
J. Radzevičs nāk no Dunalkas. Viņa tēvs Andrejs Radzevičs ilgstoši bijis vietējās pašvaldības vadītājs, savukārt brālis Andrejs Radzevičs bijis gan Saeimas deputāts un ministrs, gan vairākkārt arī pašvaldības (Durbes novada) domes priekšsēdētājs.
Darba gaitas sācis 1991. gadā kā jurists Latvijas arodu savienībā "Enerģija" (kopš 1995. gada tās priekšsēdētāja vietnieks). No 1993. gada uzsācis arī zvērināta advokāta praksi, kurā darbojies līdz 2003. gadam.
1998. gadā J. Radzevičs kļuva par Latvijas Brīvo arodbiedrību savienības priekšsēdētāju (amatā līdz 2002. gadam). Pēc tam bijis BOVAS "Nodarbinātības valsts dienests valsts pilnvarnieks (1999—2002), Rīgas domes pašvaldības īpašumu privatizācijas komisijas loceklis (2001—2003), Valsts aģentūras "Maksātnespējas administrācija" konsultatīvās padomes loceklis (2002—2003), BOVAS "Valsts sociālās apdrošināšanas aģentūra" padomes loceklis (2003—2004). 2003. un 2004. gadā darbojies VAS "Latvenergo" padomē, bijis padomes priekšsēdētāja vietnieks. 2005. gadā bija arī akciju sabiedrības "Rīgas slimokase" padomes loceklis.
Politiskā darbība
2002. gadā J. Radzevičs kļuva par Ministru prezidenta biedra Aināra Šlesera biroja vadītāju. 2004. gadā apstiprināts par izglītības un zinātnes ministru Induļa Emša valdībā.
2005. gadā J. Radzevičs nesekmīgi kandidēja Rīgas domes vēlēšanās no Latvijas Pirmās partijas, taču kļuva par iekšlietu ministra Ērika Jēkabsona padomnieku. Šo pašu padomnieka amatu saglabāja 2006. gadā, kad ministra amatu ieņēma Ivars Godmanis, bet 2007. gadā sekoja I. Godmanim jaunajā amatā, kļūstot par Ministru prezidenta biroja vadītāju.
2009. gadā J. Radzevičs nesekmīgi kandidēja Rīgas domes vēlēšanās no LPP/LC saraksta, taču kļuva par Rīgas pilsētas izpilddirektoru, pašvaldībā varu pārņemot Nilam Ušakovam no partijas "Saskaņa" un A. Šleseram no LPP/LC. Šajā laikā J. Radzevičs bija arī partijas LPP/LC valdē.
2012. gadā J. Radzevičs bija partijas "Gods kalpot Rīgai!" dibinātāju skaitā. 2017. gadā ievēlēts Rīgas domē no "Saskaņas Centra" un "Gods kalpot Rīgai!" apvienības, taču turpinājis darboties kā pilsētas izpilddirektors. 2020. gadā Rīgas pagaidu administrācija atstādināja J. Radzeviču no Rīgas pilsētas izpilddirektora amata. Ārkārtas pašvaldības vēlēšanās ievēlēts Rīgas domē.
Bioma
Bioma jeb bioms (no el — 'dzīve, dzīvība') ir ģeogrāfiskās joslas daļa (saukta arī par dabas zonu) ar līdzīgiem klimatiskajiem apstākļiem, kā arī šajā reģionā sastopamo dzīvo organismu kopums. Dabas veidojumi un dabas īpašības, kurus cilvēki izmanto savām vajadzībām. Tā ir teritorija, kur nokrišņu daudzums un režīms, temperatūra, augājs un augsnes, kā arī fauna un citi vides komponenti ir līdzīgi. Biomas likumsakarīgi mainās virzienā no poliem uz ekvatoru, no okeāniem virzienā uz kontinentu iekšieni, palielinoties augstumam virs jūras līmeņa. Biomas var mainīties arī cilvēku darbības ietekmē. Uz sauszemes biomas ir izteiktākas nekā okeānā. Biomas tiek nosauktas atkarībā no tām raksturīgā augāja un citām ģeogrāfiskajām īpatnībām.
Glasnostj
"Glasnostj" ( — 'atklātība') bija viens no perestroikas reformu pamatelementiem ("glasnostj — perestroika — uskorenije"), kas paredzēja cenzūras vājināšanu un dažādu informācijas barjeru izbeigšanu Padomju Savienībā. Sabiedrībā tika atļauts brīvs dialogs un pat Padomju Savienības politikas kritika. Šī reforma tika realizēta 20. gadsimta astoņdesmitajos gados (1987—1991), kad Padomju Savienību vadīja Mihails Gorbačovs.
Vulfstans no Hedebijas
Vulfstans no Hedebijas bija viduslaiku anglosakšu ceļotājs un tirgotājs, kura stāstījums ietverts angļu karaļa Alfrēda Lielā (849-899) Eiropas ģeogrāfijas aprakstā, kas ir 5. gadsimta autora Paula Orozija (Paulus Orosius) darba adaptācija un ar 9. gadsimta zināšanām papildināts teksts.
Glasnostj
Sākotnēji "glasnostj" 1986. gadā tika minēta Padomju Savienības komunistiskās partijas kongresā kā iespēja norādīt uz problēmām valsts tautsaimniecībā, kas ļautu tās operatīvi novērst, tomēr jau drīz šī politika pārkāpa sākotnējo ietvaru. Jau 1987. gadā atklātībā parādās temati, kas iepriekš Padomju Savienībā bija tabu, piemēram, Staļina laikmets, kompartijas nomenklatūras privilēģijas, sekss, valsts aparāta birokratizācija, ekoloģiskās problēmas u.c. No ieslodzījuma tika atbrīvoti disidenti, kas bija ieslodzīti par "samizdat" literatūras turēšanu, izplatīšanu. 1987. gadā no speciālajām glabātavām, kas nebija pieejamas visiem, grāmatas, kas bija aizliegtas, tika atgrieztas atkal bibliotēkās.
Vulfstans no Hedebijas
Vēsturiskā nozīme
Vulfstana stāstā, kas tapis ap 880. gadu, pirmo reizi precīzi aprakstīta Baltijas jūras dienvidu krasta ģeogrāfiju un pieminētas uz austrumiem dzīvojušās baltu ciltis, kas tradicionāli sauktas par aistiem jeb "austrumniekiem", viņu zeme par "Austrumu zemi" (Eastland) un viņu galvenā osta par Truso. Vēlākajos gadsimtos par aistiem sāka saukt dāņu iekarotās Igaunijas ziemeļu daļas iedzīvotājus, kuri paši sevi par "eesti" sākuši dēvēt tikai 19. gadsimta sākumā. Iespējams, ka arī ģermāņu valodās lietotais Baltijas jūras nosaukums "Ostsee", (Alfrēda Lielā Eiropas aprakstā "Ost Sea") ir etimoloģiski veidojies arī kā "Aistu jūra", vecākos tekstos "Sarmatu jūra" vai "Sarmatu okeāns". Vulfstana aprakstā pirmo reizi pieminēta arī Dānijas ķēniņa valsts un vendu cilšu apdzīvotā zeme (Weonodland).
Glasnostj
"Glasnostj" periods mainīja sabiedrības uzskatus, kas nosvēra to par labu demokrātijai un rietumnieciskām vērtībām. Kompartijas opozīcija un reformu atbalstītāji pašā kompartijā ieguva atklātu sabiedrības atbalstu. Baltijas valstīs un citās Padomju Savienības republikās šī kustība atbalstīja lielāku suverenitāti iekšējo jautājumu lemšanā, kas vēlāk izvērtās par šo republiku pilnīgu atdalīšanos no Padomju Savienības. Tādējādi "glasnostj" bija viens no elementiem, kas noveda pie Padomju Savienības sabrukuma.
Astronoms
Astronoms ir zinātnieks, kas specializējies astronomijā. Astronomu galvenais darba instruments ir teleskops. Lielākoties novērojumos viņi iegūst informāciju par zvaigznēm, planētām, galaktikām un citiem debess ķermeņiem. Astronomus mēdz iedalīt amatieros un profesionāļos. Amatieri pārsvarā novēro debess ķermeņus sava vaļasprieka dēļ, bet profesionāļiem ir nepieciešama atbilstoša augstākā izglītība. Vairums profesionālu astronomu strādā observatorijās, kā arī pētniecības centros un universitātēs.
Kazaņa
Kazaņa (ru, tt) ir pilsēta Krievijas Federācijā, Volgas vidustecē, kreisajā krastā pie Kazansu upes (tt) ietekas. Tatarstānas Republikas galvaspilsēta. Sena universitātes pilsēta. Galvenais tatāru kultūras centrs. Kazaņas kremlis iekļauts UNESCO Pasaules Mantojuma sarakstā. Kazaņā atrodas lielākā mošeja Krievijas Federācijā, kā arī viena no pareizticīgo un arī katoļu vispielūgtākajām svētbildēm — Kazaņas Dievmātes svētbilde.
Vēsture
Ir dažādi viedokļi par to, kad dibināta Kazaņa. Izplatītākā versija ir, ka pilsētu dibinājuši Volgas bulgāri 1177. gadā kā Volgas Bulgārijas robežcietoksni.
13.-14. gs. Kazaņa bija Zelta Ordas sastāvā. Pēc Zelta Ordas sabrukuma 1438. gadā Kazaņa kļuva par neatkarīgās Kazaņas hanistes galvaspilsētu. Maskavijas-Kazaņas karu laikā 1469. gadā pilsētu aplenca lielkņaza Ivana III sūtītais karaspēks un piespieda hanam Ibrahimam parakstīt miera līgumu, 1487. gadā krievi ieņēma Kazaņu un aizveda trimdā hanu Ilhamu, viņa vietā nometinot savu vasali hanu Muhamedu Aminu. 1505. gadā hans Muhameds Amins pārtrauca vasaļattiecības ar Maskaviju un uzbruka Ņižņijnovgorodas kremlim. Pēc ilgstošiem krievu-tatāru kariem Krievijas cars Ivans IV Kazaņu 1552. gadā pilnīgi nopostīja un Kazaņas hanisti pievienoja Krievijai.
Krievijas valdība izraidīja islāmticīgos Kazaņas iedzīvotājus un to vietā nometināja krievus un citu tautību pareizticīgos ieceļotājus. Līdz pat Krievijas impērijas teritoriāli administratīvajai reformai tika lietots jēdziens Kazaņas cariste (Казанское царство).
No 1708. gada Kazaņa bija Kazaņas guberņas centrs. 1774. gadā pilsētu nodedzināja Jemeļjana Pugačova karaspēks. 1804. gadā nodibināja Kazaņas Universitāti.
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada septembrī Kazaņu ieņēma Sarkanās armijas vienības Pētera Slavena un Jāņa Judiņa vadībā. No 1920. līdz 1990. gadam Kazaņa bija Tatārijas APSR galvaspilsēta. Otrā pasaules kara laikā Kazaņā izvietoja daudzus rūpniecības uzņēmumus no PSRS rietumu apgabaliem.
Kopš 1990. gada Kazaņa ir Tatarstānas galvaspilsēta.
Sports
Kazaņā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Kazaņas "Ak Bars". Klubs divreiz izcīnījis Gagarina kausu. "Ak Bars" vienība spēlē TatNeft Arena hallē. Pilsētā bāzēts arī "Ak Bars" jauniešu klubs Kazaņas "Bars", kurš spēlē Jaunatnes hokeja līgā.
Cilvēki
Kazaņā vai tās apkārtnē dzimuši:
Alītas apriņķis
Alītas apriņķis (lt) ir vistālāk dienvidos novietotais Lietuvas apriņķis. Tas aizņem lielāko Dzūkijas novada daļu: Alītas, Lazdiju un Varēnas rajonu, Alītas pilsētas un Druskininku pašvaldību teritorijas. Kopš 2010. gada 1. jūlija, kad tika atceltas apriņķu administrācijas, apriņķiem ir tikai teritoriālas un statistiskas funkcijas. Platība — 5425 km2. Robežojas ar Lietuvas Marijampoles, Kauņas un Viļņas apriņķiem, kā arī Baltkrieviju un Poliju.
Apriņķī ietilpst 5 pašvaldības: Alītas pilsētas pašvaldība, Alītas rajona pašvaldība, Druskininku pašvaldība, Lazdiju rajona pašvaldība un Varēnas rajona pašvaldība.
Apriņķa teritorijā ir daudz mežu — tie aizņem 247,2 tūkstošus ha (44%), bet upes un ezeri aizņem 24,3 tūkstošus ha (4,3%) no visas teritorijas. Cauri apriņķim tek lielākā upe valstī — Nemuna un viena no lielākajām Lietuvas upēm — Merķe. Daudz ezeru, vislielākie: Dusas ezers (2334 ha), Metelis (1290 ha), Žuvints (991,8 ha), Didžulis (912,7 ha), Obelija (572,5 ha), Simnas ezers (245 ha), Giluitis (235 ha).
Apriņķa meži bagāti ar sēnēm, savdabīga un unikāla arhitektūra ar autentiskām tautas mākslas tradīcijām. Novads slavens ar lieliski saglabāto ekoloģisku līdzsvaru, tradicionālās saimniecības attīstību, labiem nosacījumiem kājāmgājēju, ūdens un divriteņu tūrismam. Apriņķa teritorijā atrodas pazīstama kūrortpilsēta Druskininki.
Pilsētas
Apriņķī atrodas 7 pilsētas:
Apriņķī atrodas arī 15 pilsētciemati un 1129 ciemi.
Jelgavas Valsts ģimnāzija
Jelgavas Valsts ģimnāzija ir 1922. gadā dibināta valsts ģimnāzija, kas atrodas Jelgavā. 2020. gadā piedāvāja 2 pamatizglītības un 4 vidējās (1 humanitāro un 3 dabaszinību virziena) izglītības programmas.
Vēsture
Jelgavas Valsts ģimnāzija dibināta kā Jelgavas II valsts vidusskola (vēlāk — Jelgavas II valsts ģimnāzija). Skolas rīcībā nodeva bijušo Kurzemes Bruņniecības namu Upes ielā 13, ēku Pasta ielā 22 un Valdekas pili, kurā tika iekārtota skolas palīgsaimniecība un internāts.
Galvenais uzsvars tika likts uz mācību vielas saistību ar reālo dzīvi. Mācības notika atbilstoši vairākiem mācību profiliem: reālģimnāzijas, humanitārās ģimnāzijas, praktiskās ģimnāzijas un reālklases. Katram mācību priekšmetam bija labi iekārtots kabinets. Lai skolēnus labāk sagatavotu praktiskajai dzīvei, tika izveidotas kokapstrādes un metālapstrādes darbnīcas, mājturības kabinets, palīgsaimniecība, kur skolēni tika apmācīti dzīvei noderīgām lietām.
Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā skolas direktors Ģederts Odiņš, inspektors Pauls Lode un skolotājs Jūlijs Flūgins tika atlaisti no darba, bet Aleksandrs Birzvalks pārcelts darbā uz Jelgavas 1. ģimnāziju. Skolu pārdēvēja par Jelgavas Valsts ģimnāziju, par tās direktoru iecēla Kārli Līkumu, par inspektoru Frici Dravnieku. Sākot ar 1937./38. mācību gadu skolā uzņēma tikai meitenes. 1939. gadā skolas ēku Driksas krastā (bijušo Kurzemes Bruņniecības namu) pēc Ulmaņa valdības rīkojuma nojauca, un tā vietā sāka būvēt viesnīcu "Jelgava".
1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā kopā ar vecākiem uz Krasnojarskas novadu tika izsūtītas ģimnāzistes Velta Gūtmane, Anna Kauliņa (8.kl.), Liesma Krūmiņa (10.kl.), Astrīda Kuikulīte (8.kl.), Mirdza Ozolāja (11.kl.), Skaidrīte Staļģe (10.kl.), Merija Upeniece (7.kl.), Velta Veisberga (8.kl.), Ruta Ziediņa (8.kl.). Izsūtīto vidū bija arī daudz skolas absolventu un militārās mācības skolotājs Ludvigs Jeremovics. Otrā pasaules kara laikā ebreju holokaustā gāja bojā skolas skolēni un absolventi Frīdrihs Jofis, Mozus Hazāns, Marjaša Šapiro u.c. Tika apcietināts bijušais skolas latviešu valodas skolotājs, vēlākais Jelgavas Skolotāju institūta direktors Jūlijs Flūgins, kas kara gadus pavadīja ieslodzījumā Jelgavas cietumā.
1944. gada jūlija kauju rezultātā tika sagrautas skolas ēkas un 1944. gada 10. oktobrī skola atsāka darbību kā '''Jelgavas 2. (sieviešu) vidusskola''' bijušajā Kurlmēmo skolas ēkā Filozofu ielā. 1948. gadā skolu pārcēla uz atjaunotajām, 1938. gadā būvētās, bijušās 15. maija skolas telpām Mātera ielā 44, kur jau atradās Jelgavas 3. septiņgadīgā skola (bijusī 15. maija pamatskola). 1951. gadā abas skolas tika apvienotas.
Laikā no 1945. līdz 1960. gadam notika nepārtrauktas direktoru maiņas. No 1960. gada līdz 1979. gadam par skolas direktori strādāja Zenta Oga (1943. gada absolvente), 1971./1972. mācību gadā skolā bija vislielākais skolēnu skaits — 1696, strādāja 78 skolotāji. 1980. gadā par skolas direktoru kļuva Rolands Kronbergs, viņa vadībā veica lielus pārbūves un labiekārtošanas darbus. Par aktīvo dalību skolas un pilsētas kultūras dzīves veidošanā viņam piešķīra LPSR Nopelniem bagātā kultūras darbinieku nosaukumu.
1991. gadā no skolas atdalīja 1. — 4. sākumskolas klases un izveidoja Jelgavas 4. pamatskolu. 1996. gada 15. septembrī skolai piešķīra kultūras pieminekļa statusu. 1997. gadā skola atguva '''Jelgavas 2. ģimnāzijas''' nosaukumu un kopš 1999. gada skolā mācās vienīgi 7. — 12. klases skolēni.
2003./2004. mācību gadu skola tika pārdēvēta par Jelgavas Valsts ģimnāziju.
2017. gadā tika parakstīta vienošanās par Jelgavas Valsts ģimnāzijas rekonstrukciju, ko paredzēts pabeigt līdz 2018. gada beigām. Tiks saglabāta un atjaunota 1939. gadā pēc arhitekta Valda Zebauera projekta celtā ēka, kā arī piebūvēta četru stāvu piebūve. Papildus ēkām tiks pārbūvēts arī stadions un sakārtota meliorācija, lai novērstu skolas applūšanu plūdu laikā.
Skolotāji
Skolā strādāja daudz izcilu pedagogu. Viņu vidū Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri Jānis Greste (Pēterburgas skolotāju institūta absolvents; ķīmija un tehnoloģijas), Aleksandrs Strekāvins (gleznotāja Jāņa Valtera skolnieks; zīmēšana), Jūlijs Gobziņš (vācu valoda), Ādolfs Lauks (Tērbatas Universitātes absolvents; tiesību zinības). Bez tam — Jūlijs Flūgins (Latvijas Universitātes, Gīsenes un Hamburgas Universitāres absolvents; latviešu valoda, literatūra), Jānis Lauks (Grenobles Universitātes absolvents; franču valoda), Aleksandrs Birzvalks (Latvijas Universitātes absolvents; matemātika), Jānis Indāns (Rīgas Ķeizariskās mūzikas skolas absolvents; dziedāšana), Marija Akermane (vēsture), Fricis Dravnieks (ģeogrāfija), Jānis Bunduls (Alfrēda Adlera skolnieks; psiholoģija), Pauls Lode (skolas inspektors) u.c.
Livermorijs
Vēsture
Saskaņā ar Dmitrija Mendeļejeva izstrādāto paredzamo elementu nosaukšanas sistēmu, sākotnēji periodiskajā tabulā šo elementu paredzēja ar nosaukumu ekapolonijs. 1979. gadā IUPAC ieteica to nosaukt par ununheksiju (ķīmiskais simbols: Uuh). Ununheksijs pirmo reizi tika sintezēts 2000. gada 19. jūlijā. 2011. gadā tika nolemts, ka elementam tiks piešķirts nosaukums. Dubnas zinātnieki, kuri to sintezēja, gribēja ķīmisko elementu nosaukt par moskoviju, par godu Maskavas apgabalam. Tomēr 2012. gada 23. maijā tika pieņemts, ka šo elementu nosauks par livermoriju, par godu Livermoras nacionālajai laboratorijai, kas atrodas ASV Kalifornijas štatā.
Prognozētās īpašības
Nav noteiktas livermorija vai tā savienojumu īpašības, kas galvenokārt skaidrojams ar to, ka tā iegūšana ir ārkārtīgi ierobežota un dārga. Livermorija īpašības pagaidām ir tikai kā prognozes.
Periodiskajā tabulā livermorijs ir halkogēns jeb 16. grupas elements, tas ir, atrodas zem skābekļa, sēra, selēna, telūra un polonija. Visiem halkogēniem ir 6 vērtības (valences) elektroni, veidojot konfirgurāciju ns2np4, kas liek domāt, ka arī livermorijam tā ir. Livermorija elektronu konfigurācija tiek prognozēta kā 7s27p4.
Barbora Špotākova
Barbora Špotākova (dzimusi ) ir čehu vieglatlēte, startē šķēpa mešanas sacensībās.
Piedalījusies piecās olimpiskajās spēlēs. 2008. un 2012. gadā izcīnījusi zelta medaļu, 2016. gadā bronzas medaļu. Viņa ir trīskārtēja pasaules čempione (2007, 2011, 2017), kā arī 2014. gada Eiropas čempione un vairākkārtēja Eiropas čempionātu medaļniece. Ar rezultātu 72,28 metri, kas sasniegts 2008. gadā, ir pašreizējā pasaules rekordiste šķēpa mešanā.
Karjeras sākumā Špotākova piedalījās septiņcīņas sacensībās. 2000. gada Pasaules čempionātā junioriem viņa pat izcīnīja 4. vietu.
Sērijveida slepkava
Sērijveida slepkava ir persona, kas ir noslepkavojusi trīs vai vairāk cilvēku viena mēneša laikā ar noteiktu laika etapu starp slepkavībām un kam slepkavību mērķis ir galvenokārt psiholoģiskais apmierinājums. Iespējami ir arī citi definējumi, ko var uzskatīt par sērijveida slepkavu.
Sērijveida slepkavas pazīmes
Pēc ASV noziedzības izmeklēšanas dienestu datiem visbiežāk seriālveida slepkava ir vīrietis, ar baltu ādas krāsu, nāk no sabiedrības zemākā vai vidējā slāņa un ir vecumā ap 30 gadiem.
Citas tipiskas sērijveida slepkavas pazīmes.
Rumānijas sieviešu basketbola izlase
Rumānijas sieviešu basketbola izlase ir nacionālā basketbola sieviešu komanda, kas pārstāv Rumānijas Republiku starptautiskās basketbola sacensībās, tādās kā Eiropas čempionāts, Pasaules čempionāts, Olimpiskās spēles. Pašlaik Rumānijas izlase FIBA Pasaules izlašu rangā ieņem 45. vietu. Rumānijas izlases labākais panākums ir 6. vieta 1959. gada Pasaules čempionātā.
Viruzeme
Viruzeme, Virija jeb Virumā, agrāk - Vironija (vikingu tekstos: uirlant, ) bija seno igauņu zeme līdz 13. gadsimta Livonijas krusta kariem Igaunijas ziemeļaustrumos (tagadējie Rietumviru apriņķis un Austrumviru apriņķis). Galvenie pilskalni atradās Tarvanpē (tagad - Rakvere) un Agelindē (tagad - Punamägi pakalns Äntu ciemā).
Virijas bīskapija
Līdz 1274. gadam Viruzemes teritorijā pastāvēja Virijas bīskapija, ko pievienoja Tallinas bīskapijai.
Iedalījums
Viruzeme bija sadalīta piecos novados jeb kiligundās, ko vadīja vecākie:
Nosaukuma cilme
Viruzemes nosaukums izcelsme nav skaidra. Tas varētu būt cēlies no baltu valodām aizvēsturiskos laikos un apzīmējis "vīru zemi". Pēc citas hipotēzes nosaukumam ir saistība ar somu vārdu vireä - "dzīvelīgs", somu valodā visa Igaunija tiek dēvēta par Viro.
Vēsture
Indriķa hronika pirmo reizi piemin Viruzemi sakarā ar 1195./1196. gadā zviedru jarla Birgera Brūsas vadīto krusta karagājienu pret kuršiem, bet vētras dēļ krustneši nokļuva Viruzemē, trīs dienas postīja un pēc nodevu saņemšanas atstāja to.
1219. gadā Zobenbrāļu ordenis Cēsu mestra Rūdolfa vadībā pakļāva Viruzemi un Rīgā kristīja Pudiviru novada vecāko Tabelīnu (Tabelinus), Kirjavānu (Kyriavanus) un citus. 1230. gadā Romas pāvesta vicelegāts Alnas Balduīns mēģināja Ziemeļigaunijā, tāpat kā Kurzemē, nodibināt tieši pāvestam pakļautu katolisku valsti - Vironijas bīskapiju, bet tas neizdevās Zobenbrāļu ordeņa bruņotas pretestības un apsūdzību dēļ. 1238. gadā Zobenbrāļu ordenis atteicās no Viruzemes par labu Dānijai, kuras igauņu vasalis Dītrihs Kīvels sāka celt mūra cietoksni Narvas pilskalnā.
1268. gadā Rakveres kaujā apvienotais Livonijas un Dāņu Igaunijas karaspēks apturēja Novgorodas organizētā krievu kņazu karaspēka iebrukumu Dāņu Igaunijā. 1346. gadā Livonijas ordenis nopirka Viruzemi līdz ar citām Ziemeļigaunijas zemēm no Dānijas karaļa Valdemāra IV. Livonijas ordenis jauniegūtajās zemēs izveidoja Rakveres, Tolses, Narvas un Vasknarvas fogtejas.
Pēc Livonijas kara Viruzeme nokļuva Zviedru Igaunijas sastāvā, tolaik ta bija sadalīta Viruzemes un Alentakas apriņķos.
Pēc Lielā Ziemeļu kara Viruzeme bija Krievijas impērijas pakļautībā. No 1918. gada tā ir Igaunijas Republikas sastāvdaļa.
Adrians Sutils
Adrians Sutils (dzimis Štārnbergā, VFR) ir urugvajiešu izcelsmes vācu autosportists, pazīstams pateicoties savai Formula 1 karjerai. F1 sacīkstēs debitējis. gada sezonā Spyker komandā, un pārstāv šo komandu arī pēc tās pārdēvēšanas par Force India.
Karjera
2002. gadā Sutils uzsāka savu formulu sacensību karjeru Šveices "Formula Ford 1800" klasē. Visu sezonu viņš dominēja un jau pēc gada viņš brauca ADAC Formula BMW čempionātā. 2004. un 2005. gadā Adrians Sutils brauca F3 Eirosērijā. Viens no viņa komandas biedriem bija vēlākais Formula 1 čempions Luiss Hamiltons. Pēdējās divās 2005. gada sacīkstēs Adrians nepiedalījās, jo pārstāvēja Vāciju jaunajā A1 Grand Prix sacīkšu sērijā. 2006. gadā viņš pārvācās uz Japānas F3 un tur kļuva par čempionu. Kādā intervijā viņš paziņoja, ka pēdējās sacīkstes finiša līnijā viņš "jau zināja, ka brauks F1".
Viņš debitēja Formula 1. gadā, braucot ar Spyker formulu. Pirmajās sacīkstēs Sutils ir iesaistījās vairākos negadījumos, par kuriem viņš tika kritizēts. Ar laiku viņš sāka braukt aizvien stabilāk un vairākkārt pietuvojās punktu izcīnīšanai (pirmoreiz to paveicot ). Vācietis palika komandā arī pēc tās pārdošanas un nosaukuma maiņas uz Force India. . gada sezonas nogalē, Sutils finišēja ceturtais un uzstādīja ātrāko apli, aizvadot savu veiksmīgāko sacīksti karjerā.
. gadā Sutils turpināja braukt Force India komandā, kā arī viņa komandas biedrs palika Vitantonio Liuci.
Arī. gada sezonā viņš palika Force India komandā, startējot kopā ar britu pilotu Paulu di Resta. Pēc kādā Šanhajas naktsklubā starp Sutilu un Renault F1 komandas (tag. Lotus) vadītāju Ēriku Luksu izcēlās konflikts, kā rezultātā Lukss tika savainots. Sutils vēlāk atvainojās par šo incidentu, tomēr tiesa Vācijā piesprieda viņam 200 000 eiro naudas sodu un 18 mēnešu nosacītu cietumsodu. Sezonas beigās komanda nepagarināja līgumu ar viņu, un. gada sezonā Force India sastāvā Sutilu aizstāja Niko Hilkenbergs.
Pēc. gada sezonas Hilkenbergs pārgāja uz Sauber, un Sutils atgriezās Force India, lai gan uz šo vietu pretendēja arī jaunais franču pilots Žils Bjanki.
Tracktor Bowling
Tracktor Bowling ir Krievijas ņūmetāla grupa, kas dibināta 1996. gadā.
Dzīvnieku tiesības
Par dzīvnieku tiesībām sauc pieeju dzīvnieku aizstāvības ētikā, kuras pamatā ir uzskats, ka dzīvnieku pamatintereses būtu jāuztver tikpat nopietni kā līdzīgas cilvēku intereses. Dzīvnieku tiesību aizstāvji pārstāv atškirīgas filosofiskas pieejas, taču tos vieno uzskats, ka justspējīgas būtnes nedrīkst uztvert kā īpašumu - izmantot pārtikā, apģērbam, kā izklaides vai eksperimentu objektus u.tml., lai cik humāni tas nenotiktu - dzīvniekus būtu jāuztver kā personas. Parasti to pamato, norādot uz dzīvnieku izziņas spēju, emociju un savstarpējo attiecību daudzveidību, kā arī spēju piedzīvot fizisku vai emocionālu labpatiku un ciešanas.
Tāpēc tiek norādīts, ka pārējo sugu diskriminācija jeb sudzisms ir netaisnīgs un nav nošķirams no citām diskriminācijas formām - rasisma, seksisma un homofobijas.
Sabiedrībā dzīvnieku tiesību ideju mēdz pārprast - daļa cilvēku uzskata, ka dzīvnieku tiesību aizstāvji grib, lai dzīvniekiem būtu visas uz cilvēkiem attiecinātās tiesības. Taču neviens no pazīstākajiem dzīvnieku tiesību teorētiķiem neuzskata, ka dzīvniekiem būtu jāpiešķir, piemēram, vēlēšanu tiesības. Pēc viņu domām, dzīvniekiem jāpiešķir pamattiesības - tiesības dzīvību, brīvību un tiesības nebūt par kāda īpašumu.
Dzīvnieku tiesību teoriju atbalsta tādi jurisprudences akadēmiķi kā Alans Deršovics (Alan Dershowitz) un Lorenss Traibs (Lawrence Tribe) no Hārvarda Universitātes un Gerijs Frensione (Gary Francione) no Ratgersa Universitātes.
Teorijas kritiķi norāda, ka dzīvnieki nespēj iesaistīties sabiedriskā līguma veidošanā, cīnīties par savām tiesībām vai veikt morālas izvēles un tāpēc tiem nevar būt tiesību. Piemēram, Rodžers Skrūtons (Roger Scruton) raksta, ka tikai cilvēkiem var būt pienākumi un tiesības. Citu pret tiesību teoriju vērstu uzskatu pauž dzīvnieku labturības atbalstītāji: dzīvnieku izmantošana pati par sevi ir pieņemama - jārūpējas tikai par to, lai tie neciestu bez vajadzības.
Pazīstamākās pieejas
Abu pieeju atšķirības atspoguļo nošķīrumu filosofijā starp divu tipu ētikas teorijām - kas kādas rīcības pieņemamību vērtē pēc rīcības sekām (konsekvenciālisms jeb seku ētika, utilitārisms, ko pārstāv Singers) un teorijām, kas rīcības pieņemamību vērtē pašu par sevi (deontoloģiskā ētika, ko pārstāv Rīgens un Frensione). Piemēram, seku ētikas piekritējs varētu norādīt, ka melošana nav pieļaujama, ja tā kādam kaitē, savukārt deontoloģiskās ētikas piekritējs norādītu, ka melošana ir neētiska jebkurā gadījumā.
Utilitārisma pieeja: Pīters Singers
Singers kā utilitārists neatbalsta "dabisko tiesību" ideju un tāpēc arī nenorāda, ka dzīvniekiem tādas būtu. Taču viņš uzskata, ka tad, kad apsveram kādas rīcības sekas, lai izlemtu, vai rīcība ir atbalstāma vai nē, dzīvnieku intereses (it īpaši intereses izvairīties no ciešanām) būtu jāuztver tikpat nopietni kā tādas pašas cilvēku intereses. Viņaprāt, vienlīdzības principu ir jāattiecina ne vien uz cilvēkiem, bet arī uz pārējo sugu dzīvniekiem. Ja viena indivīda ciešanas ir tikpat lielas kā cita indivīda, neskatoties, vai tas ir cilvēks vai citas sugas dzīvnieks, nav morāli pamatota iemesla uzskatīt viena intereses par svarīgākām nekā otra. Ja šāda vienlīdzība netiek īstenota, var runāt par sudzismu - diskrimināciju sugu atšķirības dēļ.
Pēc Singera domām, nav būtiski, cik attīstītas ir kādas būtnes prāta spējas, lai uz to attiecinātu vienlīdzības pincipu. Lai ilustrētu šādu vēlamo vienlīdzību, Singers citē Tomasu Džefersonu: "Kaut arī sers Īzaks Ņūtons savā saprašanā bija pārāks par citiem, tāpēc vien viņš nebija visu pārējo kungs un saimnieks".
Lindenberg
Lindenberg var būt:
Dzīvnieku tiesības
Tiesību pieeja: Toms Rīgens
Viņš norāda, ka tā kā cilvēku morālās tiesības ir balstītas tiem piemītošajās izziņas spējās un tā kā šādas spējas ir vismaz daļai citu sugu dzīvnieku, tad šiem dzīvniekiem būtu jābūt tādām pašām morālajām tiesībām kā cilvēkiem. Kaut arī tikai cilvēki spēj rīkoties morāli (apzināties savas rīcības sekas un uzņemties atbildību) daļa cilvēku, piemēram, zīdaiņi tomēr to nespēj. Tomēr zīdaiņu intereses tāpēc vien nekļūst morāli mazāk nozīmīgas. Tad kāpēc to neattiecināt dzīvniekiem?
Pēc Rīgena domām, dzīvniekiem kā dzīves subjektiem piemīt pašvērtība (inherent value), tāpēc tos nedrīkstam izmantot kā līdzekļus cilvēku interešu apmierināšanai. Viņaprāt, tiesību teorija nav attiecināma uz visiem dzīvniekiem, bet tikai uz tiem, kas uzskatāmi par dzīves subjektiem. Par tādiem uzskatāmi vismaz visi normāli attīstīti zīdītāji, kas sasnieguši viena gada vecumu.
Atšķirībā no Singera, kurš par būtiskāko uzskata izturēšanās pret dzīvniekiem uzlabošanu un pieļauj, ka dzīvnieku izmantošana atsevišķos gadījumos var būt attaisnojama, pēc Rīgena domām, pret dzīvniekiem jāizturas kā pret personām. Viņš attiecina uz dzīvniekiem kantisko ideālu (ko Kants pats attiecināja tikai uz cilvēkiem) - ka pret tiem nekādā gadījumā nedrīkstam izturēties kā pret līdzekļiem kādu mērķu īstenošanai.
Rīgens uzskata, ka "dzīvnieku tiesību aizsardzības kustība ietilpst cilvēku tiesību aizsardzības kustībā" - viņš raksta, ka tās esot "austa[s] no tās pašas morāles dzīpariem".
Abolicionisma pieeja: Gerijs Frensione
Frensiones piedāvātā abolicionisma pieeja uzsver nepieciešamību pārtraukt jebkāda veida dzīvnieku ekspluatāciju. Tā lielā mērā līdzinās Rīgena tiesību teorijai, tomēr nav tik komplicēta. Tāpat kā Singers arī Frensione īpašu uzmanību pievērš dzīvnieku spējai just. Viņaprāt, justspēja ir vienīgais, kas dzīvniekam nepieciešams, lai mums būtu pienākums uzskatīt tā intereses par morāli nozīmīgām.
Pēc Frensiones domām, dzīvnieku tiesības ievērot mums liedz fakts, ka dzīvnieki ir cilvēku īpašums. Tā kā īpašnieka tiesības gandrīz vienmēr tiek uzskatītas par svarīgākām nekā īpašuma intereses, tad dzīvnieku interešu ievērošana praktiski nav iespējama, kamēr tie ir cilvēku īpašums. Viņaprāt, lai dzīvnieku intereses tiktu ievērotas, tiem jāpiešķir tikai vienas pamattiesības - tiesības nebūt par kāda īpašumu.
Pašreizējo cilvēku attieksmi pret dzīvniekiem Frensione dēvē par "morālo šizofrēniju". Viņš norāda, ka šajā attieksmē pastāv dubultstandarts - daļu dzīvnieku (piemēram, kaķus un suņus) mēs mēdzam uzskatīt par saviem draugiem un respektējam tos kā personības, savukārt citus (piemēram, cūkas un vistas) bez sirdsapziņas pārmetumiem nogalinām un to ķermeņus lietojam pārtikā. Viņaprāt, šāda divdaļīga attieksme ir neloģiska.
Karls Koens
Kritiķi, piemēram, Mičiganas Universitātes filosofijas profesors Karls Koens (Carl Cohen) neatbalsta ideju, ka dzīvniekus būtu jāuzskata par personām. Viņš norāda, ka, lai kādam būtu tiesības, tiem jāspēj saprast savas intereses un jāapzinās tiesību nozīmi. "Tiesību turētājiem jāspēj izprast pienākumus, kas attiecas uz visiem, arī viņiem pašiem. Pielietojot šos noteikumus, tiem jāspēj saskatīt iespējamos konfliktus starp pašu interesēm un taisnīgu rīcību. Tikai sabiedrībā, kuras locekļi spēj pakļaut sevi morāles spriedumiem, tiesības var tikt jēgpilni piesauktas."
Koens noraida Singera uzskatu, ka tā kā daļa cilvēku nespēj veikt morāles spriedumus, tad, spēja veikt šādus spriedumus nevar būt par iemeslu tam, ka dzīvniekiem tiesības nepiešķiram. Koens raksta, ka šādas spriest spējas pārbaude "nav pārbaude, ko būtu jāveic ar katru cilvēku atsevišķi", bet gan ir attiecināma uz sugas pārstāvjiem kopumā.
Posnera / Singera debate
Šajā debatē Ričards Posners norāda, ka viņa morālā intuīcija vispirms liek domāt, ka cilvēkiem ir dodama priekšroka nevis, ka sāpes uz visiem dzīvniekiem attiecas vienlīdzīgi. Ja suns apdraudētu zīdaini un, lai to apturētu, nāktos sunim nodarīt lielāku kaitējumu, nekā tas varētu nodarīt zīdainim, tad mēs dotu prieksroku bērnam. Singers kritizē šo atsaukšanos uz morālo intuīciju, norādot, ka reiz ar tādu pašu intuitīvu spriedumu palīdzību notika centieni saglabāt nevienlīdzīgas tiesības homoseksuāļiem, sievietēm un citu rasu pārstāvjiem. Posners atbild, ka civiltiesībās vienlīdzība netika ieviesta ētisku apsvērumu dēļ, bet gan tāpēc, ka fakti liecināja, ka starp cilvēkiem nav morāli nozīmīgu atšķirību rases, dzimuma vai seksuālās orientācijas dēļ, kas pamatotu nevienlīdzību.
Ja vai kad atklāsies līdzīgi fakti vai to trūkums par atšķirībām starp cilvēkiem un dzīvniekiem, tad arī izzudīs atšķirības starp tiesībām. Viņš norāda, ka tikai fakti var liecināt par vienlīdzību nevis ētiski argumenti, kas ir pretrunā instinktam.
Rodžers Skrūtons
Britu filosofs Rodžers Skrūtons (Roger Scruton) uzskata, ka tiesības ir nenošķiramas no pienākumiem. Ikviena juridiska privilēģija uzliek pienākumu citiem to ievērot. Tāpēc Skrūtons dzīvnieku tiesību kustības parādīšanos uztver kā "dīvaināko kultūras pavērsienu liberālajā pasaulskatā", jo ideja par tiesībām un pienākumiem ir specifiski raksturīga cilvēku savstarpējām attiecībām un, viņaprāt, nav saprātīgi attiecināt to uz citām sugām.
Viņš apsūdz dzīvnieku tiesību aizstāvjus nezinātniskumā un antropomorfismā, jo tie attiecina uz dzīvniekiem, pēc viņa domām, tikai cilvēkiem raksturīgas īpašības. Dzīvniekiem neesot raksturīga morāles spriedumu izdarīšana - suņi parasti izrāda pieķeršanos, pat tad, ja tiem nodarīts pāri un kaķi izliekas uzticīgi, kaut patiesībā tiem rūp tikai viņi paši. Viņaprāt, tā ir fantāzija, izvairīšanās no realitātes.
Cilvēkveidīgie pērtiķi
Cilvēku un citu hominīdu ģenētiskā materiāla līdzības dēļ daļa dzīvnieku tiesību aizstāvju uzsver nepieciešamību piešķirt cilvēkveidīgajiem pērtiķiem daļu no cilvēku pamattiesībām. Reaģējot uz to, 2006. gadā Spānijas parlamentā tika iesniegts likumprojekts, kas paredz piešķirt pamattiesības četrām pērtiķu sugām - bonobo, gorillām, orangutaniem un šimpanzēm. 2008. gada jūnijā Spānijas parlaments "apliecināja atbalstu lielo pērtiķu tiesībām uz dzīvību un brīvību, un šī acīmredzot būs pirmā reize, kad kādas valsts likumdošana aicina piešķirt šādas tiesības būtnēm, kuras nav cilvēki". Ierosinātais likums aizliegs nogalināt šos pērtiķus izņemot nogalināšanu pašaizsardzības nolūkos, kā arī spīdzināšanu - tostarp izmantošanu medicīniskos eksperimentos, patvaļīgu ieslodzīšanu kā arī izmantošanu cirkā un filmās.
Turpmākai lasīšanai
Angliski
Alberto Akvilani
Alberto Akvilani (dzimis Romā, Itālijā) ir itāļu futbolists, pussargs. Pašlaik (2017) pārstāv Itālijas Serie A klubu "U.S. Sassuolo Calcio".
AS Roma
2001. gadā, kad Akvilani bija 16 gadu vecs, viņam līgumus piedāvāja Premjerlīgas klubi Londonas "Chelsea" un Londonas "Arsenal". Tos gan viņš noraidīja, turpinot spēlēt AS Roma jauniešu komandā. A sērijā Akvilani debitēja astoņpadsmit gadu vecumā,, trenera Fabio Kapello vadībā mačā pret "Torino". 2003./2004. gada sezonā viņš tika izīrēts B sērijas klubam Triestina pieredzes uzkrāšanai.
Atgriežoties Romas klubā, Akvilani visai ātri ieguva vietu komandas sākumsastāvā. 2005./2006. gada sezonā viņš guva komandas otros vārtus Romas derbijā pret "Lazio", ko "AS Roma" uzvarēja, tādējādi iegūstot A Sērijas rekordu visvairāk uzvarētajos mačos pēc kārtas.
Nākamā sezonā Akvilani nebija veiksmīga, jo savainojuma dēļ nācās izlaist vairākus mēnešus. Viņš sastāvā atgriezās vien 2007. gada maijā, kad piedalījās trīs mačos sezonas noslēgumā. Ar traumām Akvilani mocījās arī nākamos divus gadus. pussargs pagarināja līgumu ar "AS Roma" līdz 2013. gadam.
Liverpool
"Liverpool" paziņoja, ka ir vienojušies ar "AS Roma" par Akvilani pāreju uz angļu klubu. Viņš parakstīja piecu gadu līgumu ar Liverpūles komandu. "Liverpool" par spēlētāja iegādi samaksāja 20 miljonus eiro.
Akvilani pirmā spēle "Liverpool" sastāvā bija pret "Arsenal" Karlinga kausa ceturtajā kārtā, ko liverpūlieši uzvarēja ar 2:1. Viņš uz laukuma izgāja 77. minūtē, nomainot Damjēnu Plesī. Komandas pamatsastāvā itāļu futbolists debitēja Čempionu līgas mačā pret "Fiorentina", kurā "Liverpool" zaudēja ar 1:2. Premjerlīgā kluba pamatsastāvā Akvilani debitēja tā paša gada 26. decembrī pret Vulverhemptonas "Wanderers".
C4H6O2
Summārajai formulai C4H6O2 atbilst vairāki savienojumi:
Lelde Stumbre
Lelde Stumbre (dzimusi ) ir latviešu dramaturģe, vairāk nekā 50 lugu autore. 2014. gadā bijusi 11. Saeimas deputāte.
Biogrāfija
Lelde Stumbre dzimusi 1952. gadā žurnālista Ērika Stumbra un muzikoloģes Silvijas Stumbres ģimenē. 1970. gadā beigusi Rīgas 5. vidusskolu. 1969. gadā uzsākusi literāro darbību, sākumā rakstījusi dzeju. Pirmā publikācija 1973. gadā bija dzejoļi jauno dzejnieku krājumā "Acis". Vēlāk pievērsusies dramaturģijai. Pazīstamākās Leldes Stumbres lugas ir “Andersons”, “Zīmējumi smiltīs”, “Tā, lai var redzēt ceļu”, “Sarkanmatainais kalps”, “Jānis”, “Ipolits”.
Stumbre 1983. gadā beigusi kursus Maksima Gorkija Literatūras institūtā. 1983. gadā kļuva par Rakstnieku savienības biedri. Kopš 1999. gada ir Dramaturgu ģildē.
2014. gadā Stumbre bijusi 11. Saeimas deputāte, pildot deputāta pienākumus uz laiku, kamēr ministra pienākumus pilda deputāti, kuri ievēlēti no partijas Nacionālā apvienība "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK".
Janina Lindenberga
Janina Lindenberga (de; dzimusi Berlīnē, Vācijā) ir vācu vieglatlēte, startē 400 m sprintā. Starptautiskās sacensībās lielākos panākumus guvusi Vācijas stafetes komandā. 2009. gada Eiropas U-23 čempionātā Kauņā, 2010. gada Eiropas komandu čempionātā Bergenā un 2010. gada Eiropas čempionātā Barselonā viņa izcīnīja sudraba godalgu 4 x 400 m stafetē.
Tora Braita
Dzimusi daudzbērnu ģimenē nelielā Jaundienvidvelsas pilsētiņā Kūmā pie Austrālijas Alpiem. Sākotnēji trenējusies kalnu slēpošanā, vēlāk pievērsusies snovbordam. 19 gadu vecumā pārstāvēja Austrāliju Turīnas Olimpiskajās spēlēs, kur ieņēma 5. vietu. 2007. un 2009. gadā guva uzvaras snovbordā ļoti populārajās X spēlēs.
2010. gadā Vankūveras Olimpiskajās spēlēs bija Austrālijas delegācijas karognesēja Olimpiādes atklāšanas ceremonijā. Akrobātikas sacensībās T. Braita uzvarēja ar lielu pārsvaru, aiz sevis atstājot divas ASV snovbordistes un kļuva par ceturto ziemas olimpisko spēļu čempioni Austrālijas sporta vēsturē.
Ina Druviete
Ina Druviete (dzimusi Rīgā) ir LU prorektore humanitāro un izglītības zinātņu jomā, profesore, politiķe un filoloģe. 8., 9., 10. un 11. Saeimas deputāte. Latvijas izglītības un zinātnes ministre (2004–2006, 2014). Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenā locekle.
Biogrāfija
Latvijas Republikas 8.–11. Saeimas deputāte, Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijas priekšsēdētāja, Izglītības, kultūras un zinātnes komisijas priekšsēdētāja (2002–2014). No 2004. līdz 2006. gadam un 2014. gadā Latvijas Republikas Izglītības un zinātnes ministre.
Kopš 2015. gada ir LU prorektore humanitāro un izglītības zinātņu jomā.
Žaks Kartjē
Žaks Kartjē (fr,, br; dzimis , miris ) bija bretoņu jūrasbraucējs un ceļotājs, kura pētījumi mūsdienu Kanādas austrumu piekrastē un Sentlorensa līcī deva pamatu Francijas Karalistei pieteikt pretenzijas uz zemēm Ziemeļamerikā (skatīt Jaunā Francija). Kartjē pazīstams ar savu izcilo kuģošanas prasmi. Žaks Kartjē ir saistīts ar vārda "Kanāda" izcelsmi, lai gan sākotnēji ar šo vārdu viņš apzīmēja tikai franču izveidoto apmetni, vēlāk mūsdienu Kvebeku. Ar vārdu kanata vietējie iedzīvotāji apzīmēja ciematu.
Pirmais jūras ceļojums (1534)
Pirms Ziemeļamerikas austrumu krasta pētīšanas Žaks Kartjē bija devies uz Dienvidameriku, mūsdienu Brazīlijas krastiem. 1534. gadā Francijas karalis Fransuā I nolēma sūtīt ekspedīciju uz Ziemeļameriku, lai to pētītu, cerībā iegūt zeltu, garšvielas un jūrasceļu uz Āziju. Žaks Kartjē tika izvēlēts par ekspedīcijas vadītāju. Žaks Kartjē ar diviem kuģiem un 61 vīru apkalpē devās ceļā. Pēc dažām nedēļām sasniedza Ziemeļamerikas piekrasti, viņš ceļoja gar Ņūfaundlendas rietumu krastu, atklāja Prinča Edvarda salu un pētīja Sentlorensa līci pie Antikosti salas. Gaspē pussalā sagūstīja divus vietējos iedzīvotājus un devās atpakaļ uz Franciju.
Otrais jūras ceļojums (1535–1536)
Žaka Kartjē ziņojums Francijas karalim radīja interesi, tāpēc karalis jau nākamajā gadā, nu jau trīs kuģus un 110 vīru apkalpi, sūtīja atkārtotā ekspedīcijā. Sagūstīto indiāņu vadīts šoreiz Kartjē devās dziļāk Sentlorensa līcī, sasniedzot Sentlorensas upes ieteku, kur izveidoja pirmās apmetnes — Stadakonu (Stadacona) un Ošelažu (Hochelaga). Septembrī apstājās pie Monreālas salas, kur sākās krāces, kas neļāva kuģot augšup pa upi. Viņš atgriezās pārziemot izveidotajās apmetnēs. Vietējie iedzīvotāji Žaku Kartjē uzņēma sirsnīgi, no tiem uzzināja, ka vēl uz rietumiem esot zelts, varš, sudrabs un garšvielas.
Ēdoles pils
Ēdoles pils ir viduslaiku pils Ēdolē, vienīgā Kurzemes bīskapijas pils, kas vēl ir lietošanas kārtībā. Pils celtniecība sākta 1264. gadā, lai gan dokumentāla pierādījuma šim faktam nav. Tiek pieļauts, ka celtniecība ir sākta tikai 14. gadsimta sākumā. Ēdoles pils ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Vēsture
1253. gadā Ēdoles zemes piešķirtas Kurzemes bīskapiem un tās īpašumā palika līdz 16. gadsimta vidum. Nav dokumentāra pierādījuma pils celtniecības laikam, visdrīzāk celta 14. gadsimta pirmajā trešdaļā. Tūristu ceļvežos bieži minētajiem celtniecības gadiem 13. gadsimta beigu daļā nav dokumentāra pamatojuma.
Līdz ar Livonijas Konfederācijas sabrukumu Ēdoles muižu 1561. gadā savā īpašumā ieguva bijušais Kurzemes bīskapijas doma prāvests Ulrihs fon Bērs. Bēru dzimtai pils un muiža piederēja līdz 20. gadsimta sākumam. Visdrīzāk 16. gadsimta otrajā pusē pils tika pārbūvēta, to nocietinot, tika izbūvēts apaļais tornis. Pils laika gaitā vairākkārt tikusi postīta, taču aizvien tikusi atjaunota. 17. gadsimta otrajā pusē zaudēja savu militāro nozīmi un pakāpeniski pārtapa par reprezentatīvu Ēdoles muižas kungu namu. Šajā laikā tika būvētas jaunas piebūves pils viduslaiku mūru ārpusē.
Barona Ādolfa Vernera fon Bēra laikā, 1835.-1840. gados, tika veikta pils pārbūve, nojaucot daļu no piebūvēm un pārveidojot pils fasādes neogotiskā stilā. Šī ir viena no agrīnākajām neogotiskā stila pārbūvēm mūsdienu Latvijas teritorijā un saistāma ar to, ka Ādolfs Verners fon Bērs bija britu kultūras entuziasts un pārņēma arī Britu impērijā modē nākušo jauno arhitektūras stilu. Ap pili šajā laikā tika izveidots ainavu parks, kas vēl vairāk uzsvēra pils reprezentatīvo, aristokrātisko garu.
1905. gada nemieru laikā pili nodedzināja, bet jau 1906. gadā uzsāka atjaunošanās un pārbūves darbus, kas turpinājās vēl Pirmā pasaules kara laikā. Pārbūves laikā pils arhitektūra tika vienkāršota un pārveidota, šajā pārbūvē vārtu tornis ieguva astoņstūrainu augšdaļu. Otrā pasaules kara beigās dibinātās Latvijas Nacionālās komitejas prezidents Rūdolfs Bangerskis bija nolūkojis Ēdoles pili kā savas valdības mītni.