cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Redemptoristu kongregācija
Redemptoristu kongregācija, arī Redemptoristu ordenis, jeb Pestītāja ordenis, pareizāk: Svētās Pestīšanas Kongregācija (no lat. Redemptor - pestītājs; Congregatio Sanctissimi Redemptoris; saīsinājums: CSSR vai C.Ss.R.). Romas Katoļu Baznīcas misionāru kongregācija, kuru 1732. gadā dibinātājis Sv. Alfonss Ligori - Saint Alphonsus Liguori).
Pasaule ir skaista
"Pasaule ir skaista" ir Lienes Šomases un Jāņa Moiseja pirmais kopīgais albums, kas tika izdots 2007.gadā.
Albumā ir iekļautas tādas kompozīcija kā "Neskaties pulkstenī" kurai ir uzfilmēts arī videoklips. Par dziesmu "Neskaties pulkstenī" Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvā 2007 tika pasniegta balva kā labakā Šlāgeris vai kantrī dziesma. Albumā ir iekļautas 14 kompozīcijas.
Albums ir ieguvis Zelta diska statusu, jo tika pārdots vairāk nekā 5000 kopijās.
Sudrabainie mākoņi
Sudrabainie mākoņi (pazīstami arī kā mezosfēras mākoņi) ir reti atmosfēras mākoņi, kurus var redzēt tikai krēslas laikā un tikai mērenajos un polārajos platumos. Labāk tie ir redzami vasarā starp 50° un 60° platumiem gan ziemeļu, gan dienvidu puslodē.
Sudrabainie mākoņi pilnībā nav izpētīti. Cik zināms, sudrabainos mākoņus 1885. gadā pirmoreiz novēroja britu astronoms T.V.Bekhauss, un iespējams, ka tie agrāk nav pastāvējuši. Divus gadus iepriekš — 1883. gadā — Indonēzijā notika Krakatau vulkāna izvirdums, un tā pelni tika izsviesti augstu atmosfērā. Daudzas daļiņas nenonāca atpakaļ uz zemes un no tām veidojās sudrabainie mākoņi. Tie atmosfērā saglabājās arī turpmāk, turklāt tiek uzskatīts, ka sudrabaino mākoņu veidošanās saistīta ar metānu, kurš izdalījies atmosfērā kopš rūpnieciskās revolūcijas laikiem. Atmosfēras augšslāņos metāns pārvēršas ūdens tvaikā, kas kalpo par mākoņu saistvielu. Turklāt šķiet, ka tie sākuši izplesties. Bekhausa laikā sudrabainie mākoņi bija redzami tikai uz ziemeļiem no 50. platuma grāda, bet mūsdienās tie novēroti pat pie 40. ziemeļu platuma grāda. 1978. gadā bija arī izteikts viedoklis, ka sudrabainie mākoņi ir tikai optiskais efekts, kurš līdzinās mirāžai. Bieži mākoņus saista ar Tunguskas meteorīta katastrofu. Pēdējie pētījumi rāda, ka iespējamais mākoņu veidošanās iemesls varētu būt kosmiskie putekļi un meteorīti, kuri tiek iznīcināti tieši šajā augstumā. Tomēr visi mēģinājumi izskaidrot mākoņu ģeogrāfisko izplatību un novērošanas laiku ir bijuši neveiksmīgi.
Sudrabainie mākoņi kalpo arī kā viens no galvenajiem informācijas avotiem par gaisa masu kustību atmosfēras augšējos slāņos.
Andrea Moda Formula
Andrea Moda – bijusī Formula 1 komanda, kuru dibināja itālis Andrea Saseti, apavu uzņēmuma īpašnieks. 1991. gada septembrī viņš nopirka Coloni F1 komandas šasijas, pēc tam kad šī komanda nebija kvalificējusies nevienai tā sezonas sacīkstei.
Vēsture
Jaunveidotā komanda noalgoja daļu no bijušās Coloni F1 komandas personāla un noslēdza sadarbības līgumu ar Simtek par šasiju izmantošanu. Simtek bija sagatavojusi šasijas priekš BMW, kas 1990. gadā grasījās piedalīties F1 sacīkstēs, taču mainīja savus plānus.
Par komandas pirmajiem pilotiem kļuva Robertu Morenu un Perijs Makārtijs. Komandas debija notika 1992. gada sezonas trešajā posmā – Brazīlijas Grand Prix. 9 sacensību laikā, tikai 1 sacensībās komandai izdevās kvalificēties un to paveica Robertu Morenu. Četrus posmus pirms sezonas beigām komanda pameta sacīkstes, jo komandai radās finansiālas grūtības un Itālijas Grand Prix laikā, par dokumentu viltošanu tika arestēts komandas vadītājs Andrea Saseti.
Tabula
Tabula ir veids, kā vizuāli attēlot un vienlaicīgi arī sakārtot vai organizēt datus. Tabula nav vienīgais veids datu sakārtošanai, taču tā ir valdošā metode komunikācijā, pētījumos un datu analīzē. Šāds datu organizēšanas veids ir sastopams presē, ar roku rakstītās piezīmēs, datoru programmatūrā, arhitektūrā, ceļa zīmēs un vairākās citās vietās. Tabulas var ievērojami atšķirties savā daudzpusībā, struktūrā, elastīgumā, attēlojumā un lietojumā. Grāmatās un tehniskajos rakstos tabulas parasti atdala no galvenā teksta numurētos un izceltos blokos.
Pamata apraksts
Tabula sastāv no sakārtotām rindām un kolonnām. Šis ir vienkāršots parastas tabulas apraksts. No šī apraksta seko noteikti apsvērumi:
Tabulas elementi var tikt grupēti, segmentēti vai sakārtoti daudzos dažādos veidos. Tabula var saturēt arī anotācijas, galvenes, kājenes vai citas papildus iezīmes.
Tabulu pielietojums
Ir vairākas nozares, kurās tabulas parasti izmanto kā ierastas lietas pēc to lietošanas ērtuma.
Matemātika
Dabaszinātnes
Mihails Eizenšteins
Mihails (Moše) Eizenšteins (1867—1921) bija Krievijas impērijas ierēdnis un būvinženieris, kurš kopš 1897. gada darbojās Rīgas pilsētbūvē. Viņa dēls ir padomju kinorežisors Sergejs Eizenšteins.
Tabula
Tabulu pielietojums
Lietojumprogrammas atbalsta tabulas un tās arī izmanto programmatūras izstrādē.
Mihails Eizenšteins
Dzīvesgājums
Dzimis 1867. gadā Bila Cerkvā, Ukrainas ebreju tirgotāja Joša (Josifa) Aizenšteina un viņa sievas Dinas-Civjas ģimenē, lai gan atrodami atšķirīgi viedokļi par viņa izcelsmi. Pats sevi identificēja kā vācbaltieti.
Tabula
Tabulu pielietojums
Programmatūru lietojumprogrammas
Modernās lietojumprogrammas sniedz lietotājiem iespēju, veidot, mainīt un rediģēt tabulas un tabulu datus, piemēram:
Mihails Eizenšteins
Dzīvesgājums
1887. gadā viņš pabeidza mācības Kijivas reālskolā un sāka studijas Pēterburgas Civilinženieru institūtā, kuras absolvēja 1893. gadā un tika norīkots darbā Baltijas valsts īpašuma pārvaldē Rīgā. 1897. gadā viņš apprecējās ar Jūliju Koņecku un pārgāja pareizticībā, 1898. gadā viņiem piedzima dēls Sergejs. No 1901. līdz 1911. gadam pēc viņa projektiem Rīgas Jaunajā pilsētā un Maskavas forštatē uzcēla vairākus jūgendstila namus.
Tabula
Tabula (datu bāze)
Relāciju datu bāzēm un parastajām datu bāzēm tabula ir datu elementu kopums (vērtības), kas tiek organizēta, izmantojot vertikālu kolonnu modeli un horizontālu rindu kopu. Tabulā ir noteikts kolonnu skaits, taču rindu skaits nav ierobežots. Katra rinda ir apzīmētas ar vērtībām, kas parādītas īpašā apakškopu kolonnā, sauktā par kandidātatslēgu.
Mihails Eizenšteins
Dzīvesgājums
1912. gadā viņš izšķīra laulību un Pirmā pasaules kara laikā pārcēlās uz Tērbatu, kur darbojās kā pilsētas arhitekts. 1916. gadā Mihails Eizenšteins uzrakstīja savas dzimtas vēsturi, pēc paaugstināšanas par īsteno valsts padomnieku 1917. gada februārī saņēma muižnieka titulu un ģerboni.
Tabula
Tabula (datu bāze)
Tabula ir līdzvērtīgs termins relācijai, lai gan pastāv atšķirība. Tabula parasti ir rindu multi-komplekts, turpretī relācija ir komplekts, kas nepieļauj dublikātus. Bez faktiskajām datu rindām, tabulas parasti satur arī metadatus, kas tās saista, piemēram, tabulu un kolonnu vērtību ierobežojumi.
Mihails Eizenšteins
Dzīvesgājums
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gadā bija Balto armijas inženieris, 1920. gadā apprecējās ar Elizabeti Mihelsoni, emigrēja uz Berlīni, kur mira 1920. gada 1. jūlijā.
Projektētie nami
Slavens ar saviem jūgendstilā projektētajiem namiem. Viņa projektiem raksturīga dekorativitāte, neparastas logu ailu formas, lieli sieviešu galvu apveidi, spilgtu glazētu ķieģeļu vai keramikas plākšņu ielaidumi, stikla un metāla plāksnītes, lieki augšējie stāvi u.tml. Rīgā Eizenšteins daudz darbojies Alberta, Strēlnieku un Elizabetes ielu namu projektēšanā.
Tabula
Salīdzinājums ar citām datu struktūrām
Atšķirībā no izklājlapām, lauku datu tips parasti tiek definēts tabulu aprakstošā shēmā. Dažas relāciju sistēmas ir mazāk stingras pret lauku datu tipa definēšanu.
Putnu gripa
Putnu gripa ir slimība, kuru izraisa A tipa gripas vīrusi un ar to parasti slimo putni. 1997. gadā pirmo reizi tika konstatēts fakts, ka ar to saslima arī cilvēks. Tas notika Honkongā. 2003. gadā putnu gripas epidēmija skāra Dienvidaustrumāziju un līdz 2006. gada sākumam izplatījās arī uz citām pasaules daļām. Ar šo slimību saslimst, ēdot termiski neapstrādātu putnu gaļu vai savādākā saskarsmes ceļā ar putniem. Tā nepāriet no cilvēka uz cilvēku.
Kanādā no putnu gripas miris ceļotājs, kurš nesen atgriezies no Ķīnas. Tas ir pirmais Amerikā reģistrētais šīs slimības gadījums.
1964. gada vasaras olimpiskās spēles
1964. gada vasaras olimpiskās spēles bija astoņpadsmitās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika Japānas galvaspilsētā Tokijā. Oficiāli spēles atklāja Japānas imperators Šova. Šīs bija pirmās olimpiskās spēles, kuras notika Āzijā. Tokijai bija jāorganizē jau 1940. gada vasaras olimpiskās spēles, taču tiesības uz spēļu rīkošanu atdeva Helsinkiem, jo Japāna iebruka Ķīnā, taču 1940. gada spēlēs nenotika vispār, jo sākās Otrais pasaules karš.
Tokijas olimpiskajās spēlēs piedalījās 93 valstis, kuras pārstāvēja 5151 sportists. Kopā tika sadalīti 163 medaļu komplekti 19 sporta veidos. Pirmoreiz olimpisko spēļu vēsturē programmā tika iekļauts volejbols un džudo.
Šīs bija pirmās olimpiskās spēles, kuras tika translētas televīzijā visā pasaulē. Uz ASV spēles retranslēja ar Syncom 3, kas bija pirmais ģeostacionārais sakaru pavadonis, bet Eiropā spēles varēja vērot ar Relay 1 palīdzību.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Tokija par 18. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Minhenē, Vācijā. Tokija par spēļu rīkošanas tiesībām apsteidza Detroitu, Vīni un Briseli.
Lopkopība
Lopkopība ir lauksaimniecības nozare, kurā nodarbojas ar mājdzīvnieku audzēšanu, lai iegūtu dzīvnieku izcelsmes produktus, piemēram, gaļu (piemēram, no cūkām), pienu (no govīm), vilnu (no aitām) utt.
Lopkopība attīstījās reizē ar zemkopību, un tas nodrošināja cilvēkiem iztiku. Rezultātā ciltis pārstāja klejot un apmetās uz dzīvi vienuviet. Lopkopība arī samazināja patērēto laiku un enerģiju barības iegūšanai. Pirms tam mednieki patērēja daudz laika medībās.
Latvijā lopkopība piedzīvojusi plašu attīstību un tai ir bagāta vēsture. Galvenā lopkopības nozare Latvijā pašlaik ir piena lopkopība.
Mūsdienās lopkopībā daudzviet ir pārņemtas industriālās ražošanas metodes (masveida dzīvnieku audzēšana fermās), ir attīstījusies tā sauktā rūpnieciskā lopkopība. Tomēr tai ir arī negatīvas ekoloģiskas blaknes, un tā ne visur ir iespējama. Tāpēc apmēram 1/4 sauszemes platības joprojām tiek izmantotas Ekstensīvajā lopkopībā.
Krišna
Krišna (sa, kṛṣṇa, ) ir viena no centrālajām dievībām hinduismā un tradicionāli tiek uzskatīts par indiešu poēmas “Bhagavadgīta” autoru. Viņu uzskata arī par Višnu astoto avatāru. Mitoloģija saistībā ar Krišnu ir ļoti dažāda, tur ir sasaistījušās gan vēsturisku, gan mitoloģisku tēlu iezīmes. Vienā no nozīmīgākajiem hindu rakstiem eposā “Mahābhārata” ir teikts, ka Krišna bija Jadavas cilts princis, Pandavas prinču draugs un karavadonis. Krišna tiek uzskatīts par glābēju un palīgu, tajā pašā laikā tiek sasaistīts arī ar tumšajiem un dēmoniskajiem spēkiem. Krišna ir govju, Indijas svēto dzīvnieku, ganītājs un aizstāvis. Ikonogrāfijas pētnieki uzskata, ka Krišnas tēls ir radies Dienvidindijā, par to liecinot melnās krāsas saistība ar Krišnu.
Burtiskā tulkojumā no sanskrita, vārds kṛṣṇa (कृष्ण) nozīmē ‘melns’, ‘tumšs’, ‘tumši zils’.
Dzīve un leģendas
Biogrāfija par Krišnu ir aprakstīta indiešu poēmā “Bhagavadgīta”. Tur teikts, ka Krišna ir dzimis Mathurā, kur valdījis ļauns valdnieks Kansa. Krišna ir nācis kā Višnu avatāra, lai atbrīvotu ļaudis no šī valdnieka. Kansa, uzzinot pareģojumu, ka viņš ies bojā no māsīcas Dēvakas astotā dēla rokas, liek nogalināt visus jaundzimušos. Tomēr Krišna brīnumainā kārtā izdzīvo un nonāk otrpus Jamunas upei, kur dzīvoja Nandas un viņa sievas Jašodas ģimenē. Kansa uzzināja par Krišnas izglābšanos, tādēļ pavēl nogalināt bērnus arī otrpus upei. Arī šoreiz Krišna izdzīvo.
Pienāca laiks un Krišna nogalināja ļauno valdnieku Kansu. Ar to beidzās Krišnas jaunība. Pēc tam Krišna kļuva par karotāju un politiķi, sargāja Mathuras iedzīvotājus no turpmākām nelaimēm.
Ietekme
Krišnas pielūgšana ir daļa no višnuisma (Višnu pielūgšanas). Indijā ir plaši izplatīti stāsti, kuros Krišna ir atainots kā mīlas dievs. Pastāv leģenda, ka viņš esot varējis vienlaicīgi būt kopā ar visām savām sešpadsmit tūkstoš sievām.
Atsevišķi pētnieki uzskata, ka Krišna nav autentisks indiešu dievs, bet gan radies kā Jēzus Kristus attēlojums, pateicoties dažādu ceļotāju nostāstiem no rietumu zemēm. Par to it kā liecinot Krišnas un Kristus sakritības viņu dzīves stāstos, kā arī līdzīgie vārdi. Šie uzskati parasti tiek noraidīti kā nezinātniski.
Ārpus Āzijas viena no lielākajām reliģiskajām organizācijām saistībā ar Krišnu ir Amerikas Savienotajās Valstīs reģistrētā Starptautiskā Krišnas apziņas biedrība (ISKCON).
Bjala Piska
Bjala Piska ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz austrumiem no Pišas. Līdz 1938. gadam Bjalla (Bialla), bet no 1938. līdz 1945. gadam Gēlenburga (Gehlenburg) Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā.
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Bjala Piska iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Viļņu optika
Viļņu optika jeb fizikālā optika ir optikas nozare, kas apraksta gaismas izplatīšanos, ņemot vērā tās viļņu dabu. Tā pēta fenomenus, ko nespēj izskaidrot ģeometriskā optika.
Dispersija
Dispersija - dažādu starojumu viļņu laušanas koeficienta vai izplatīšanās ātruma atkarība no svārstību frekvences (vai viļņa garuma). Dabā šī parādība izpaužas varavīksnes veidā. Varavīksnē dispersija rodas, baltajai gaismai tiekot lauztai lietus pilienos. Vēl dispersija rodas, gaismas staru kūlim tiekot lauztam stikla prizmā. Šo parādību var iegūt ar stikla prizmu, uz kuru virzot šauru baltas gaismas kūli, ekrānā parādās spektrs (varavīksnes krāsas). Dispersijas parādību pēta ar spektroskopiem, spektrogrāfiem. Izmanto (krāsu jaukšanu) fotogrāfijās, TV, poligrāfiskajā tehnikā, tekstilrūpniecībā, apgaismošanā. Gaismas staru kūlim tiekot lauztam prizmā, visvairāk tiek lauzti viļņi ar lielāko laušanas koeficientu jeb īsākie viļņi (visvairāk lauž violetu gaismu).
Interference
Interference - divu vai vairāku koherentu viļņu (svārstību ar vienādām fāzēm) pārklāšanās. Parādība izpaužas varavīkšņainās krāsās kondensātā uz loga, uz CD, ziepju burbulī vai izlietā eļļā uz mitra asfalta. Interferences aina rodas, gaismai atstarojoties no vielas kārtiņas augšējās un apakšējās virsmas. Jāņem par piemēru divus viļņus, kas sakrīt fāzēs, tad vietās, kur tie krustojas, ir novērojams interferences maksimums. Šo parādību pielieto hologrammās, dzidrinātajā optikā (pārklātā ar plānām kārtiņām, lai novērstu gaismas zudumus vai optiskajos instrumentos, lai vājinātu zaļo gaismu, kas ir acij visspēcīgākā), maksimāli atstarojošajos spoguļos.
Difrakcija
Difrakcija - dažāda garuma viļņu apliekšanās ap šķēršļiem, kuri ierobežo viļņu kustību. Difrakcijas aina novērojama, ja gaisma krīt uz ekrāna, kurā ir mazs atvērums. Aiz ekrāna parādās difrakcijas maksimumi un minimumi. Šo parādību iegūst, gaismas avotam priekšā novietojot difrakcijas režģi. Dabā šī parādība izpaužas uz kukaiņu mugurām, spārniem, gaismai spīdot caur koku lapotni, gaismai izplatoties ūdenī, zvaigžņu mirguļošanā, ledus kristālos. Šī parādība rodas, ja gaismas ceļā novieto jebkādu šķērsli, kas ir mazāks par viļņa garumu. Izmanto astronomijā (attāluma noteikšanā). Visvairāk tiek lauzta sarkanā gaisma.
Polarizācija
Polarizācija - fizikālas parādības izpausme noteiktā virzienā. Gaismas polarizācija ir elementārdaļiņu spinu jeb viļņu svārstību plaknes orientācija noteiktā virzienā. Parādība izpaužas, fotografējot caur atspīdošu stiklu. Rodas, dabiskajai gaismai atstarojoties vai lūstot. Izmanto gaismas intensitātes mainīšanai (pulksteņos, termometros, kalkulatoros, polarizācijas mikroskopos, fotoaparātos, LCD monitoros).
Jānis Akuraters
Jānis Akuraters (dzimis, miris ) bija latviešu dzejnieks, rakstnieks un politiķis. Viens no neatkarīgās Latvijas dibināšanas iniciatoriem, Tautas padomes dibināšanas sēdes 1918. gada 17. novembrī un Latvijas valsts dibināšanas akta 1918. gada 18. novembrī dalībniekiem. Kļuvis par pirmo Tēvzemes balvas literatūrā saņēmēju (1937. gadā), 1926. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni.
Biogrāfija
Dzimis Dignājas pagasta "Jaunzemjos" (tagad Ābeļu pagastā), mežsarga ģimenē. Akurateru dzimtas aizsācējs esot bijis kāds Napoleona armijas karavīrs, kas 1812. gada kara laikā dezertējis un palicis dzīvot Salas muižā pie Jēkabpils. Mācījās Biržu pamatskolā, pēc tam Jēkabmiesta pilsētas skolā. Nokārtoja skolotāja eksāmenus un strādāja par skolotāju Elkšņos (1898), Iršos (1898), Jumurdā (1899 - 1901) un Rīgā Iļģuciemā. 1903. gadā devās uz Maskavu studēt, bijis brīvklausītājs juridiskajā fakultātē. Studiju laikā apmeklēja Maskavas bibliotēkas, muzejus. 1904. gadā atgriezās Latvijā. Piektā gada revolūcijas traģiskajiem notikumiem veltījis savu pazīstamāko dzejoli "Ar kaujas saucieniem uz lūpām". Jānis Akuraters tika apcietināts trīs reizes. 1905. gadā viņš apcietinājumā pavadīja laiku no janvāra līdz jūnijam. 1906. gada janvārī viņu apcietināja otro reizi un ieslodzīja cietumā līdz jūnija beigām. Trešo reizi Akurateru apcietināja 1906. gada septembrī Zemgaliešu Birutas dzīvoklī, kur slepenpolicija bija ierīkojusi "slazdu". Apcietinājumā Akuraters atradās līdz 1907. gada jūnija sākumam, kad viņu izsūtīja uz Pleskavas apgabalu. No turienes viņš bēga uz Somiju, bet 1907. gada nogalē caur Zviedriju uz Norvēģiju. Oslo uzrakstīja bērnības atmiņu grāmatu "Kalpa zēna vasara".
1908. gadā atgriezās Latvijā. Pirmajā pasaules karā dienēja latviešu strēlnieku pulkos, piedalījās Ziemassvētku kaujās. 1917. gada novembrī viņu Valkā ievēlēja par Latviešu Nacionālās Padomes valdes locekli. 1918. gadā ievēlēts Tautas padomē. Ar Jāņa Akuratera kā Latvijas izglītības ministrijas rakstniecības un teātra nodaļas vadītāja rīkojumu 1919. gada 23. septembrī dibināts Latvijas Nacionālais teātris. Vēlāk bija Mākslas departamenta direktors, Radiofona direktors.
Literārā darbība
Pirmā publikācija - dzejolis "Ziema" 1895. gadā žurnālā "Austrums". Darbojies dzejā, prozā, dramaturģijā, publicistikā, nodarbojies ar tulkošanu. Dzejā dominē romantisms, pielieto brīvās panta formas.
Stāsti un tēlojumi
Stāstu krājumi
Romāni
Žozefs Furjē
Biogrāfija
1798. gadā Furjē kopā ar citiem zinātniekiem piedalījās Napoleona ekspedīcijā uz Ēģipti. Pēc tam, kad franču floti sakāva angļu flote admirāļa Nelsona vadībā, Žozefs Furjē atgriezās Francijā. No 1802. līdz 1815. gadam viņš bija Izēras departamenta prefekts. 1808. gadā Furjē tika iecelts barona kārtā un apbalvots ar Goda Leģiona ordeni.
1816. gadā Žozefs Furjē tika ievēlēts par Francijas Zinātņu akadēmijas locekli, bet karalis Ludvigs XVIII atcēla šo ievēlēšanu. Vēlāk tajā pašā gadā akadēmija vēlreiz viņu ievēlēja, un šoreiz viņu apstiprināja. 1822. gadā Furjē tika ievēlēts par Zinātņu akadēmijas sekretāru uz mūžu Žana Dalambēra vietā. Šajā gadā iznāca viņa grāmata "Siltuma analītiskā teorija" (Théorie analytique de la chaleur), kuru var uzskatīt par pirmo grāmatu matemātiskajā fizikā.
Marina Rebeka
Marina Rebeka (1980) ir latviešu operdziedātāja, soprāns. Pasaules slavu ieguvusi ar Violetas lomu Verdi operā "Traviata" Berlīnes Vācu operā un donnas Annas lomu Mocarta operā „Dons Žuans" Ņujorkas Metropoles operā. Vairāku starptautisku vokālistu konkursu uzvarētāja.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1980. gadā Rīgā. Mācījās mūzikas skolā "Rīdze" un Jāzepa Mediņa Rīgas mūzikas vidusskolā pie Natālijas Kozlovas (1998—2002).
2002. gadā uzsāka mūzikas studijas Parmas Arrigo Boito konservatorijā, 2006. gadā absolvēja Romas Starptautisko Mākslas akadēmiju (Accademia Internazionale delle Arti) un 2007. gadā Sv. Cecīlijas konservatoriju (Conservatorio di Santa Cecilia). Papildinājusies arī Zalcburgas Mocarteuma universitātes vasaras akadēmijā (Internationale Sommerakademie Universität Mozarteum) pie Greisas Bambrijas un Pezaro Rosīni akadēmijā (Accademia Rossiniana di Pesaro) pie Alberto Dzedas.
Noliktavu iela (Rēzekne)
Noliktavu iela ir 1,4 km gara iela Rēzeknes Ziemeļu rajonā un Ratinīkos. Noliktavu iela ir Maskavas ielas turpinājums, kura iet līdz komercfirmai "NOOK, LTD".
Marina Rebeka
Dzīvesgājums
2007. gadā Marina Rebeka ieguva pirmo vietu Gīterslo 12. starptautiskajā vokālistu konkursā Neue Stimmen ("Jaunās balsis"), dziedāja Violetas lomu Verdi operā "Traviata" Vīnes Tautas operā, Erfurtes teātrī un Latvijas Nacionālajā operā. Viņa dziedāja arī Annas lomā Rossini operā "Mehmeds II", Elektras lomu Mocarta operā "Idomenejs" Nansī operā un Adīnas lomu Doniceti operas "Mīlas dzēriens" iestudējumā Latvijas Nacionālajā operā 2009. gada februārī. Kopš debijas Zalcburgas festivālā 2009. gadā ar Anaisas lomu Rosīni operā "Mozus un faraons", Marina Rebeka uzstājās Metropoles operā un Karnegi zālē Ņujorkā, La Scala operteātrī Milānā, Koventgārdena operā Londonā, Bavārijas Valsts operā Minhenē, Cīrihes Operteātrī, Vīnes Valsts operā un citur.
Noliktavu iela (Rēzekne)
Ielu savienojumi
Noliktavu iela ir savienota ar šādām ielām:
Marina Rebeka
Dziedātājas karjera
Marina Rebeka sadarbojusies ar tādiem diriģentiem kā Rikardo Mutī, Zubins Mehta, Antonio Papāno, Janiks Nezet-Segins, Fabio Luīzi, Marko Armiljato, Mikele Marioti, Tomass Hengelbroks, Paolo Karinjāni, Stafans Denēvs, Ivs Abels, Ottavio Dantone u.c. Viņas plašais repertuārs sniedzas no baroka operām (Hendelis), bel canto (Doniceti, Bellīni, Rosīni) un Verdi, līdz pat Čaikovska, Pučīnī un Britena darbiem.
Viņa ir uzstājusies koncertos un solokoncertos Rosīni operas festivālā Pezaro, Rudolfinum koncertzālē Prāgā, Rosenblatt solokoncertu sērijā Londonā, uz La Scala operas skatuves Milānā, Festspielhaus Zalcburgā un sadarbojusies ar Karalisko Skotijas nacionālo orķestri, Karalisko Liverpūles Nacionālo orķestri, Latvijas Nacionālo Simfonisko orķestri, Boloņas Teatro Comunale orķestri, Vīnes Filharmonisko orķestri, La Scala Filharmonisko orkestri, Eiropas Kamerorķestri (Chamber Orchestra of Europe) u.c.
Marina spoži debitēja Taīsas lomā Žila Masnē operā "Thaīsa" Zalcburgas festivālā kopā ar Plasido Domingo, Normas lomā Triestes operteātrī, Mimi lomā Manheimas operā. Viņa uzstājās Bavārijas Valsts Operā Fiordilidži lomā Mocarta Operā "Tā dara visas", Cīrihes Operteātrī Leilas lomā Bizē "Pērļu zvejniekos". Viņa atveidoja Violetas Valerī lomu Verdi operā "Traviata" gandrīz visos pasaules visprestižākajos operteātros (Koventgārdenā, Ņujorkas Metropoles operā, Čikāgas operā, Vīnes Valsts operā, Bavārijas Valsts operā, Cīrihes operā, Florences Maija festivālā, Valensijas Palau les Arts Reina Sofia operteātrī un daudzos citos)
Marina Rebeka nominēta par 2017./2018. gada sezonas galveno viesmākslinieci Minhenes Radio un televīzijas orķestrī (Münchner Rundfunkorchester). Dziedājusi Normas lomu jauniestudējumā Ņujorkas Metropoles operā, Luīzes Milleres lomu Verdī operā "Luīza Millere" Minhenes Prinzregenten teātrī ar CD ierakstu, Leilas lomu Bizē "Pērļu zvejniekos" Čikāgas operā, Traviatas lomu Parīzes operā Bastile, Margarētas lomu Bizē operā "Fausts" Montekarlo operteātrī, Amelijas Grimaldi lomu Verdī operā "Simons Bokanegra" Vīnes Valsts operā, Žannas d'Arkas lomu Verdī operā "Žanna d'Arka" Dortmundes festivālā kā arī vairākus solokoncertus Barselonā, Maskavā un Minhenē.
2020. gadā ieguva Starptautisko klasiskās mūzikas balvu (International Classical Music Awards) kā "Gada mūziķe".
Jānis Ilsters
Jānis Ilsters (dzimis, miris ) bija latviešu skolotājs, botāniķis, daiļdārznieks, novadpētnieks, un dzejnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1851. gada 14. maijā Vestienas pagasta Gretēs kā otrais bērns saimnieka Viļuma Ilstera un viņa sievas Līzes, dzimušas Bračas, astoņu bērnu ģimenē. Viņam bija četras māsas — Anna, Līze, Ede un Karlīne, un trīs brāļi - Viļums, Otto un Kārlis. Vēl divi brāļi un divas māsas mira zīdaiņa vecumā.
Mācījās Vestienas draudzes skolā, tad Ērgļu draudzes skolā (1864—1868) pie skolotāja A. Terauda, ar kuru sadarbojās arī vēlākajā dzīvē. Trīs gadus strādāja Iršu vācu kolonijā par mājskolotāju, 1871. gadā pie Cēsu apriņķa skolu pārvaldes J. Ilsters ieguva pagastskolotāja tiesības un strādāja Latviešu literārā biedrības dibinātajā Ozolaines (Eihenheimas) bērnu patversmē Sarkandaugavā (1875—1876), tad Liezeres draudzes skolā (1876—1877), tad atkal Ozolaines patversmē 1878—1882). Strādājot Ozolainē, Ilsters iestājās Rīgas Dabaspētnieku biedrībā, viņam radās iespēja piekļūt biedrības fondiem un bibliotēkai.
Pēc 1882. gada skolotājs Ilsters strādāja Vestienas draudzes skolā, no 1885. līdz 1888. gadam viņš bija korespondents un grāmatvedis Stukmaņos.
1889. gadā Ilsters sirdskaites dēļ atgriezās dzimtajās Gretēs, kur mira 5. maijā. Apglabāts Vestienas vecajā kapsētā.
Botānika
J. Ilsters vāca augu (arī dzīvnieku, it īpaši putnu) latviskos nosaukumus. Viņa savāktie augu latviskie nosaukumi apkopoti un iespiesti Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas rakstu krājumos 1884. un 1885. gadā. No terminiem, ko te min J. Ilsters, daudzi saglabājušies līdz pat mūsu dienām, piemēram, “suga” un “valsts”. J. Ilsters ļoti priecājies kad, kādiem augiem, kuriem nav bijis zināms īsti latvisks nosaukums, tāds ir atradies, piemēram, vijolītēm — zilactiņu nosaukums. Liezerē pļavas dedestiņas sauktas par virklītēm, rūgtās ziepenītes par zīlītēm, bet pļavas spulgnaglenes par zīdenēm.
Par dažādiem botānikas un ar to saistītiem jautājumiem J. Ilsters rakstīja tā laika laikrakstos un žurnālos: “Darbā”, “Baltijas Vēstnesī”, “Baltijas Zemkopī”, “Balsī”, “Rotā”, “Dienas Lapā”, “Austrumā”. Tie ir raksti “Kārklu rīkstīšu audzināšana”, “Veco latviešu puķu dārziņš”, “Ap Jāņu laiku”, “Daži dārz- un zemkopības jautājumi”, “Par dabas vēsturi mūsu tautas — skolās” u.c.. Daļa šo rakstu publicēta tikai pēc to autora nāves. J. Ilsters plānojis izdot arī savu zemkopības laikrakstu “Latvijas Zemkopis”.
Dzīvodams un strādādams Pļaviņās un Vestienā, viņš savācis plašu un vērtīgu herbāriju (18 sējumos), kas glabājas LU Muzeja Latvijas floras herbārijā (RIG) (apm 1300 lapas) un Latvijas Nacionālā dabas muzeja fondos. Tas ir mūsu herbārija zelta fonds, kuru arī mūsdienās botāniķi izmanto, veicot dažādus pētījumus. J. Ilsters sadarbojies arī ar citiem Baltijas botāniķiem. Tā augu fenoloģiskos novērojumus viņš sūtījis pazīstamajam Tērbatas botāniķim Johanam Kristofam Klingem, bet Latvijā sadarbojās ar botāniķi Eduardu Lēmani — "Latgales flora" (Flora von Polnisch-Livland, 1895) autoru.
Dzīvodams un strādādams Pļaviņās, J. Ilsters sīki iepazinās ne tikai ar šī Daugavas ielejas posma floru, bet arī ar vēsturi un ievērojamām vietām. Kopā ar A. Štrenku viņš sarakstīja ceļvedi Daugavas ielejas Kokneses — Pļaviņu posmam (publicēts 1887. gadā). Rīgas Dabaspētnieku biedrības rakstos pēc Ilstera nāves 1893. gadā tika publicēts viņa raksts par Vestienas draudzes novada un apkārtnes floru.
Āronu Matīss, rakstot par J. Ilsteru, norāda, ka viņš savas dzīves laikā sakrājis bagātu bibliotēku, kurā bijuši ne tikai vispārēja rakstura darbi par botāniku, ģeoloģiju, kultūraugiem, augu kultivēšanu u.c. jautājumiem, bet arī visi ievērojamākie darbi par šiem jautājumiem, kas attiecās uz Baltiju.
Darbi
"Zooloģija" un "Praktiskās botānikas sistemātiskais kurss" palikuši nepublicētos manuskriptos. <blockquote class="toccolours" style="text-align:left; width:30%; float:left; padding: 10px 15px 10px 15px; display:table;">""Iepazīšanās ar dabas ķermeņiem ir visai vajadzīga, ja gribam, lai viņu labās īpašības mums nāk par svētību un viņu ļaunās lai mums paliek nekaitīgas. Pie tam arī mūsu prāts top gaišāks un gars daiļāks""
- Jānis Ilsters
Pedagoga gaitas
<blockquote class="toccolours" style="text-align:left; width:30%; float:left; padding: 10px 15px 10px 15px; display:table;">""Cilvēks sastāv no miesas un gara, un abi cieši savienoti. Kad viens cieš, tad arī otrs cieš, kad viens jūsmu jūt, tad arī otrs to jūt, jeb, kad miesa nīkst, tad arī gars nīkst""
Literārā darbība
1878. gadā “Baltijas Vēstnesis” iespieda Ilstera dzejoli "Gaisziņu kalns". Āronu Matīsa sagatavotais Ilstera dzeju krājums “Sīkrozītes, magonītes, dzeju ziediņi” iznāca pēc autora nāves 1889. gadā. Tās ir dzejas, kas veltītas dabai, mīlestībai, gada laikiem. Starp publicētajiem 40 dzejoļiem ir arī 12 atdzejojumi — Gētes, Ūlanda, Rikerta u.c. autoru darbi.
J. Ilsters “Latvju Dainām” iesūtījis 865 tautasdziesmas no Vestienas, vācis teikas un pasakas A. Lerha — Puškaiša grāmatai.
Ap 40 Ilstera savākto ticējumu Pēteris Šmits iekļāvis "Latviešu tautas ticējumos", kā, piemēram:
Piemiņa
J. Ilstera vārds iemūžināts pasaules augu sistemātikā. Latvijas aļģu pētnieks Heinrihs Skuja atrada līdz tam nepazīstamu un nezināmu aļģi. Viņš to aprakstīja kā jaunu aļģu ģinti, dodot tai pirmā latviešu botāniķa vārdu Ilsteria ar sugu Ilsteria quadrijuncta. Latvijā šī mikroskopiskā aļģe sastopama ezeru krastos. Interesanti atzīmēt, ka Rietumeiropā atrastas un aprakstītas vēl divas šīs ģints aļģu sugas. Divas aļģu sugas no citām ģintīm H. Skuja nosauca Ilstera vārdā: Oedogonium ilsteri — Ilstera edogonija un Tetrarcus ilsteri — Ilstera tetrarka.
Pieminot Jāni Ilsteru, Vestienas pagasta ģerbonī ir iekļauts pirmais augs no viņa botānikas grāmatas — zilais vizbulis, kura krāsa simbolizē pagasta daudzos ezerus.
J. Ilstera piemiņas dienā 1973. gada 27. maijā viņa dzimtajās mājās Gretēs atklāja piemiņas stabu. Katru pavasari tur pulcējas talcinieki, lai sakoptu Jāņa Ilstera piemiņas vietu.
Neišateles ezers
Neišateles ezers (fr) ir ezers Šveices frančvalodīgajā rietumu daļā. Lielākais Šveices teritorijā pilnībā esošais ezers.
Uz Bīles ezeru iztek Tīles kanāls. Ūdens apmaiņas periods — 8,2 gadi. Ap ezeru populārs tūrisma objekts — vīna ceļi, Klendī megalīti, aizvēsturiska pāļu ciemata atliekas (La Tenē kultūra).
Makašēnu ciems
Makašēnu ciems bija Rēzeknes rajona administratīvi teritoriāla vienība tā ziemeļrietumos. 1945. gada 2. novembrī Rēzeknes apriņķa Makašēnu pagastā izveidoja Makašēnu ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī, pēc pagasta likvidēšanas, ciemu iekļāva Rēzeknes rajonā.
Ciemu likvidēja 1962. gada 5. jūnijā, tā teritoriju pievienojot Puderu ciemam.
Noliktavu iela
Noliktavu iela var būt:
Jānis Pāvils II
Pāvests Jānis Pāvils II (la, īstajā vārdā Karols Juzefs Vojtila, pl; dzimis, miris ) bija Romas pāvests, Romas bīskaps un Romas Katoļu baznīcas galva. Viņš bija arī Vatikāna pilsētvalsts valdnieks. 2011. gada 1. maijā tika beatificēts un pasludināts par svētīgo. 2014. gada 27. aprīlī pāvests Francisks viņu pasludināja par svēto.
Jānis Pāvils II par pāvestu kļuva, 455 gadus pēc iepriekšējās reizes, kad pāvests nebija itāļu izcelsmes. Viņš bija arī pirmais slāvu izcelsmes pāvests. Vārdu Jānis Pāvils II viņš pieņēma, pieminot savu priekšteci pāvestu Jāni Pāvilu I, kurš nomira, pavadījis šajā amatā tikai 33 dienas.
Biogrāfija
Karols Juzefs Vojtila (Karol Józef Wojtyła) piedzima atvaļināta Hābsburgu armijas virsnieka ģimenē Vadovicē Polijas dienvidos. Karols Juzefs jaunībā daudz kontaktējās ar tolaik plaukstošo Krakovas ebreju kopienu un piedzīvoja nacistu okupāciju. Tās laikā viņš strādāja akmeņlauztuvēs un ķīmijas rūpnīcā. Jaunībā viņš bija sportists, aktieris, dramaturgs un izcils valodnieks (tiek lēsts, ka viņš runāja vienpadsmit valodās, tekoši – astoņās: poļu, krievu, itāļu, franču, spāņu, portugāļu, vācu un angļu valodā). Viņš pārzināja arī latīņu valodu, kas ir katoļu baznīcas tradicionāli lietotā valoda.
Karols Vojtila par priesteri kļuva. Viņš pasniedza ētiku Jagaiļa Universitātē Krakovā un vēlāk Ļubļinas Katoļu universitātē. 1958. gadā viņš kļuva par Krakovas bīskapa palīgu un pēc četriem gadiem uzņēmās bīskapijas vadību ar titulu Vicar Capitular. 1963. gada 30. decembrī pāvests Pāvils VI iecēla viņu par Krakovas arhibīskapu. Kā bīskaps un arhibīskaps Karols Vojtila līdzdarbojās Vatikāna 2. koncilā, sniedzot savu ieguldījumu dokumentos, kas vēlāk ieguva nosaukumus "Dekrēts par reliģisko brīvību" (Dignitatis humanae) un "Baznīcas pastorālā konstitūcija modernajā pasaulē" (Gaudium et spes), kas ir vieni no koncila vēsturiskākajiem un ietekmīgākajiem devumiem.
1967. gadā pāvests Pāvils VI iecēla viņu par kardinālu. Pēc Pāvila VI nāves 1978. gada augustā Karols Vojtila līdzdarbojās Pāvesta konklāvā, kas ievēlēja kardinālu Albīno Lučāni, Venēcijas patriarhu, par pāvestu Jāni Pāvilu I. Kā pāvests Lučāni bija samērā jauns, lai gan viņam bija 65 gadi. Kaut arī bija paredzams, ka Vojtila, kuram tolaik bija 58 gadi, piedalīsies vēl kādā pāvesta konklāvā pirms astoņdesmit gadu sasniegšanas (tas ir maksimālais vecums kardināliem, kas ir elektori), viņa otrais konklāvs pienāca negaidīti drīz, 1978. gada 28. septembrī, kad, pavadījis savā amatā tikai 33 dienas, pāvests Jānis Pāvils I nomira. Vojtila atgriezās Vatikānā 1978. gada oktobrī, lai piedalītos savā otrajā konklāvā.
Karols Voitila kļuva par pāvestu Jāni Pāvilu II.
Savas darbības laikā viņš cīnījās pret komunismu, neierobežotu kapitālismu un politisko apspiestību. Viņš bija kategoriski pret abortiem un aizstāvēja baznīcas tradicionālos uzskatus par cilvēka seksualitāti. Kā pāvests viņš devās vairāk nekā 100 ārzemju vizītēs, kas vienmēr piesaistīja ārkārtīgi daudz uzmanības, un kopumā ceļoja vairāk nekā visi iepriekšējie pāvesti kopā. Šie ceļojumi ir uzskatāmi par centieniem tuvināt pasaules tautas un reliģijas, un šis mērķis vienmēr bija viņa pontifikāta uzmanības centrā.
Pāvests Jānis Pāvils II svētīja un kanonizēja vairāk nekā jebkurš iepriekšējais pāvests. Līdz 2004. gada oktobrim viņš bija svētījis 1340 cilvēkus.
Pēc ilgas slimības Jānis Pāvils II nomira.
Noliktavas iela
Noliktavas iela var būt:
Hmiļnika
Hmiļnika ir apgabala pakļautības kūrortpilsēta Ukrainā, Vinnicas apgabalā. Izvietojusies apgabala ziemeļos Dienvidbugas krastā 63 km no apgabala centra Vinnicas. Hmiļnikas rajona centrs.
Akords
Akords (fr, it, la ) ir triju vai vairāku skaņu kopskaņa.
Viduslaiku Eiropā mūzika pamatā balstījās uz intervāliem — kvartām, kvintām un oktāvām. 15. un 16. gadsimtā arvien populārāki kļuva mažora un minora trijskaņi. Četru skaņu salikumus jeb septakordus sāka plašāk lietot 17. gadsimtā. Līdz pat mūsdienām Eiropas mūzika pamatā balstās uz trijskaņiem un septakordiem. Izņēmumi ir modernais džezs (it īpaši kopš 1960. gadiem), kur plaši tiek lietoti akordi, kas sastāv no vismaz piecām notīm, kā arī atonālā modernā klasiskā mūzika, kuras akordi ir vēl sarežģītāki.
Katram akordam ir vairākas raksturīgas pazīmes:
Murtenes ezers
Murtenes ezers (de), arī Morā ezers (fr), ir ezers Šveices rietumu daļā. Mazākais no trim lielajiem Juras lielajiem ezeriem — pārējie ir Neišateles ezers un Bīles ezers. Iztek Bruā kanāls uz Neišateles ezeru. Ūdens apmaiņas periods — 1,6 gadi.
Kopīgi ar Neišateles ezeru Murtenes ezers kalpo kā aizsargsistēma, kas spēcīgu lietusgāžu laikā pasargā blīvāk apdzīvotos Šveices reģionus, tai skaitā Berni, no applūšanas. Populārs ūdenssporta centrs.
Jūras vārti (filma)
"Jūras vārti" ir 1974. gadā Latvijas PSR uzņemta divsēriju televīzijas spēlfilma. Filmas režisors ir Sergejs Tarasovs. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc Dagnijas Zigmontes romāna "Jūras vārti" motīviem.
Sižets
Ansim un Kristīnei Dziesmām ir divas pieaugušas meitas - Aina un Ieva. Dēls Kristaps ir aizgājis no mājām, lai pretēji tēva gribai izvēlētos mūziķa karjeru. Abas meitas ir skolotājas, bet Ansis, tāpat kā meitas Ainas vīrs Edgars, ir zvejas kuģa kapteinis.
Jaunākā meita Ieva un kapteinis Jorens mīl viens otru, kaut gan Jorenam ir ģimene.
Spalvu gubumākoņi
Spalvu gubumākoņi Cirrocumulus (Cc) ir plāni mākoņi, kuri sastāv no maziem viļņiem, pārslām vai kaudzītēm.
Atrodas 5—6 km augstumā, ir 200—400 m biezi, redzamība mākoņu iekšpusē ir 150—500 m. Šiem mākoņiem nav raksturīgas ēnas. Veidojas viļņveida augšupejošu gaisa plūsmu rezultātā un sastāv no ledus kristāliņiem. Cc mākoņos var būt novērojams halo. Nokrišņi no šiem mākoņiem neizkrīt.
Eksistē četri spalvu gubumākoņu veidi. Slāņveidīgie (stratiformis) sastāv ne tikai no kaudzītēm, bet no vesela mākoņu slāņa. Lentikurārie (lenticularis) — saistīti kopā viens ar otru, tiem ir noapaļota forma. Katrs torņveidīgais (castellanus) mākonis izskatās kā vertikāls tornis ar stingru pamatu. Pārslveidīgie (floccus) mākoņi izskatās līdzīgi gubumākoņiem, bet tie ir ar pārslveida, neskaidru pamatu.
Vēl pastāv spalvu viļņotie gubumākoņi (undalatus), kuri izskatās līdzīgi viļņiem, līdzīgi zivju zvīņām. Caurumainie (lacunosus) pārklāti ar līdzīgiem caurumiem, tāpēc šie mākoņi izskatās kā siets vai reste.
Dens Sjaopins
Dens Sjaopins (zh, Dèng Xiǎopíng; dzimis, miris ) bija Ķīnas Tautas republikas politiķis un reformētājs. Lai arī neieņēma Ķīnas Komunistiskās partijas vadītāja posteni, tomēr ilgstoši bija ietekmīgākā figūra Ķīnas politikā — sākot no 1978. gada līdz aiziešanai no politiskiem amatiem 1989. gadā. Dena Sjaopina līdera ietekme Ķīnā saglabājās līdz pat 1992. gadam, kad viņš pensionējās no politiskās darbības pavisam.
Bērnība
Dzimis 1904. gada 22. augustā Guaņjanas apriņķī Sičuaņas provincē, laikā, kad valdīja Cjinu dinastija. Viņš cēlies no bagātas ģimenes, taču jau jaunībā sarāva visas saites ar savām aprindām. Sešpadsmit gadu vecumā viņš aizbrauca uz Franciju, kur strādāja un mācījās. 1922. gadā Dens iestājās komjaunatnē un divdesmit gadu vecumā — Ķīnas Komunistiskajā partijā.
Sākotnējā karjera
1926. gadā Dens Sjaopins ieradās PSRS, lai turpinātu mācības. Sākumā viņš bija Austrumu darbaļaužu komunistiskās universitātes students, pēc tam pārgāja mācīties uz Suņa Jatsena Ķīnas darbaļaužu universitāti. 1927. gada pavasarī viņš atgriezās Ķīnā un iesaistījās partijas darbā, pildot dažādus uzdevumus. 1929. un 1930. gadā viņš bija viens no sacelšanās vadītājiem Bpaisekā un Lunčžovā, pēc tam tika nosūtīts uz Ķīnas sarkano armiju.
Vairāk nekā 20 gadus Dens Sjaopins nostiprināja ķīniešu kareivju revolucionāro garu un piedalījās arī karadarbībā. Karā ar Japānu viņš bija politiskais komisārs kādā no 8. armijas divīzijām un vadīja kaujas operācijas. 1945. gadā Denu Sjaopinu iecēla par Ķīnas tautas atbrīvošanas armijas 2. armijas komisāru. Tajā laikā viņš jau ieņēma augstu posteni partijā, kļuva par tās Centrālkomitejas locekli un aktīvi piedalījās 1949. gada revolūcijas sagatavošanā.
Kultūras revolūcija
Kad sākās kultūras revolūcija, Denu Sjaopinu atbrīvoja no visiem amatiem un nosūtīja uz traktoru rūpnīcu. 1973. gadā ar Džou Eņlaja gādību viņu reabilitēja un atkal iecēla vadošā amatā partijā. Pēc Džou Eņlaja nāves viņu atkal atbrīvoja no visiem amatiem, un atjaunoja tikai 1977. gadā pēc Mao Dzeduna nāves un "četru grupas" sagrāves.
Politiskā darbība
Pēc diviem gadiem Dens Sjaopins kļuva par visietekmīgāko politisko darbinieku Ķīnā. Viņš izmantoja savu autoritāti, lai sāktu ekonomiskas reformas un paaugstinātu tautas dzīves līmeni. 1978. gada decembrī Ķīnas Komunistiskās partijas centrālkomitejas trešajā plēnumā pēc viņa iniciatīvas tika nosprausts kurss uz ekonomiskām reformām un sociālisma celtniecību "Ķīnas variantā". No tā laika sākās lauksaimniecības un rūpniecības uzplaukums, fabrikās sāka ražot tautas patēriņa preces, apģērbu, šujmašīnas, divriteņus un televizorus. Dens Sjaopins atbalstīja privātuzņēmēju darbību un atcēla līdz tam valdījušo stingro cenzūru televīzijā un radio. Viņš piedāvāja partijas biedriem izteikt nosodījumu kultūras revolūcijai un Mao Dzeduna kļūdām. 1980. gadu sākumā viņš izvirzīja ideju par Ķīnas un Taivānas mierīgu apvienošanu pēc principa "viena valsts — divas iekārtas". Reformas Ķīnā pilnīgi mainīja cilvēku dzīvi — izveidojās brīvās ekonomiskās zonas, kļuva ciešākas saimnieciskās saites ar citām valstīm.
Aiziešana no posteņa
Izlēmis, ka viņš savu darbu ir paveicis, Dens Sjaopins 1987. gadā 84 gadu vecumā izstājās no Komunistiskās partijas centrālkomitejas sastāva, bet 1989. gada novembrī atkāpās no Komunistiskās partijas CK Centrālās kara padomes priekšsēdētāja amata, kurā bija atradies no 1981. gada jūnija, taču viņa ietekme uz Ķīnas politiku nemazinājās. Līdz pat viņa nāvei Denu Sjaopinu uzskatīja par vienu no nozīmīgākajiem cilvēkiem Ķīnas Tautas Republikā. Dzīves nogalē Dens Sjaopins cieta no Pārkinsona slimības. Viņš nomira no plaušu infekcijas komplikācijām 1997. gada 19. februārī, 92 gadu vecumā.
USA-231
USA-231, zināms arī kā ORS-1 (Operationally Responsive Space 1), ir ASV izlūkpavadonis. Tas tika palaists. Tas ir pirmais Operationally Responsive Space programmas pavadonis. Projektu īsteno Aizsardzības departamenta Operacionālās atbildes kosmiskais birojs (Operationally Responsive Space Office).
ORS sistēma paredzēta nodrošināt zemes spēku komandierus ar izvēlēto reģionu krāsainiem attēliem.
Pavadonis tika palaists 03:09 UTC ar nesējraķeti Minotaur I no Vidusatlantiskā reģionālā kosmoporta Vollopsas salā Virdžīnijas Atlantijas okeāna piekrastē.
Goodrich Corporation ir ORS-1 misijas primārais kontraktors, un tas izgatavo arī kosmiskā aparāta instrumentus. Pavadonis būvēts uz ORS/JWS platformas, kuru izgatavojusi Alliant Techsystems. ORS-1 primārais instruments ir multispektrālā kamera Senior Year Electro-optical Reconnaissance System 2 (SYERS-2). SYERS agrāk izmantoja izlūklidmašīnās Lockheed U-2. ORS-1 izmantotās tehnoloģijas vispirms izmēģināja pavadonī TacSat-3, kas tika palaists 2009. gadā, kā arī citās TacSat misijās.
Ansis Epners
Ansis Epners (dzimis Rīgā, miris  Rīgā) bija latviešu kinorežisors. A. Epners ir mākslas zinātņu maģistrs, Nopelniem bagātais mākslas darbinieks, Latvijas Kultūras akadēmijas pasniedzējs. Viņam pieder ideja 1977. gadā dibinātā kinofestivāla balvu nosaukt aizbildņa un pārcēlāja Lielā Kristapa vārdā.
Biogrāfija
Epners ir dzimis Rīgā, Latvijas armijas virsnieka ģimenē. Anša tēvs miris izsūtījumā Noriļskā. 1957. gadā beidzis Mazsalacas vidusskolu, 1962. gadā absolvējis Latvijas Valsts Universitātes Vēstures un filozofijas fakultāti, tāpat 1971. gadā beidzis Augstākos režisoru kursus Maskavā. 1962. gadā A. Epners kļuva par Latvijas Televīzijas redaktoru, līdz 1968. gadā pameta šo posteni. Pēc tam kļuva par Rīgas Kinostudijas režisoru (līdz 1991. gadam). 1991. gadā režisors kļuva par kino un video studijas AVE vadītāju. Laikā no 1993. līdz 1997. gadam viņš bija Latvijas Kinoproducentu asociācijas prezidents.
Visvairāk režisējis dokumentālās filmas, tai skaitā par vairākiem sportistiem, piemēram, Artūru Irbi ("Irbe: cilvēks un maska" — 1996), Mihailu Tālu ("Mihails Tāls. Pēc divdesmit gadiem" — 1980). Uzņēma kinožurnālus "Latvijas hronika", "Māksla", "Sporta apskats", "Padomju Latvija". Atveidoja nelielas lomas filmās "Pēdējā reportāža" (Dzidra Ritenberga, 1986), "Piejūras klimats" (Rolands Kalniņš, 1974), "Pieskāriens" (Rostislavs Gorjajevs, 1973).
Lielā Kristapa balvu ir saņēmušas vairākas A. Epnera režisētās filmas: "Četri meklē miljonu" kā labākā dokumentālā filma 1979. gadā, kinohroniku balva un diploms par filmu "Labas gribas spēles" 1986. gadā, dokumentālfilma "Es esmu latvietis " atzīta par labāko 1990. gadā, mākslas filma "Būris" - Alberta Bela psiholoģiskā romāna ekranizācija, ir saņēmusi labākās filmas balvu 1993. gadā, labākais dokumentālā kino operatora darbs ar filmu "No Everesta līdz paradīzei" 2000. gadā.
2002. gadā ticis apbalvots ar ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2003. gadā tika izdota viņa sarakstītā «Anša ceļa grāmata» ar ceļojumu stāstiem, dzeju un dažādiem foto materiāliem. Mākslinieks ir apbedīts otrajos Lielajos Meža kapos.
Karlskrūna
Karlskrūna ir pilsēta Zviedrijas dienvidos, Blēkinges lēnes administratīvais centrs. 2010. gadā pilsētā dzīvoja 35,2 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas uz aptuveni 30 salām Blēkinges arhipelāga austrumos.
1984. gada vasaras olimpiskās spēles
1984. gada vasaras olimpiskās spēles bija divdesmittrešās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika ASV pilsētā Losandželosā. Oficiāli spēles atklāja ASV prezidents Ronalds Reigans. Pēc ASV vadītā 1980. gada vasaras olimpisko spēļu vadītā boikota, 14 Austrumu bloka valstis boikotēja Losandželosas olimpiādi. 1984. gada olimpiāde ir uzskatāma par vienu no finansiāli veiksmīgākajām mūsdienu olimpiskajām spēlēm.
Losandželosas Olimpiskajās spēlēs piedalījās 140 valstis, kuras pārstāvēja 6829 sportisti. Kopumā tika sadalīts 221 medaļu komplekts 23 sporta veidos.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Losandželosa par 23. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Atēnās, Grieķijā bez balsojuma veikšanas, jo nebija citu kandidātu.
Milzu īssejas lācis
Milzu īssejas lācis (Arctodus simus) ir lāču dzimtas (Ursidae) īssejas lāču ģints (Arctodus) izmirusi suga, kas bija sastopama tikai Ziemeļamerikā, tas dzīvoja gan Aļaskā, gan Kanādā ziemeļos līdz Meksikai un Kalifornijai dienvidos. Īpaši izplatīts tas ir bijis Kalifornijā.
Milzu īssejas lācis ir lielākais lācis lāču dzimtā un kopumā lielākais zīdītājs plēsējs, kāds jebkad ir dzīvojis pēdējos 20 000 gados uz sauszemes. Tas dzīvoja pleistocēna laikā pirms 800 000 gadiem un izmira pirms 12 500 gadiem. Pieaudzis tēviņš sasniedza 1,8 m skaustā stāvot uz četrām kājām, bet paceļoties pakaļkājās tas bija 4 m augsts, un tas svēra apmēram 900 kg. Salīdzinot ar grizli lāci, milzu īssejas lācis par to bija divas reizes lielāks.
Milzu īssejas lācis pieder lāču Tremarctinae apakšdzimtai, kurus mēdz saukt par skrienošiem lāčiem. Vissenākā skrienošo lāču ģints bija Plionarctos, kas dzīvoja Teksasā pirms 2—5 miljoniem gadu. Šo ģinti uzskata par īssejas lāču ģints (Arctodus) priekštečiem, kā arī par mūsdienās dzīvojošā briļļainā lāča (Tremarctos ornatus) priekšteci.
Ieradumi
Izpētot milzu īssejas lāča fosilos kaulus, ir konstatēts, ka tajos ir augsta slāpekļa-15 koncentrācija, kas liecina, ka lācis ir bijis izteikts gaļēdājs un uzturā nav lietojis neko veģetāru. Tas katru dienu ir apēdis apmēram 35 kg gaļas.
Valda uzskats, ka milzu īssejas lācis, pateicoties savam lielajam augumam un spēkam, ir bijis plēsēju valdnieks pleistocēna mežos. Tomēr šim apgalvojumam varētu arī iebilst, jo lāča kaulu uzbūve ir salīdzinoši viegla un gracioza. Lai valdītu pār pārējiem plēsoņām, skeleta uzbūvei būtu bijis jābūt smagākai un spēcīgākai. Garās lāča kājas ļāva tam ātri skriet, un ir daļa zinātnieku, kas uzskata, ka milzu īssejas lācis tāpat kā mūsdienās gepards spēja noskriet pleistocēna mazā auguma zirgus un antilopes. Tomēr pie tik lieliem ātrumiem lāča lielā masa varētu būt traucējošs faktors. Skeleta uzbūve norāda uz to, ka lācis nespēja veikt veiklus un asus manevrus skriešanas brīdī, kas ir svarīga spēja plēsējiem, kas savu medījumu nogalina skrienot. Zinātnieks Pauls Metjus (Paul Matheus) no Aļaskas universitātes norāda, ka īssejas lācis ir skrējis aida solī līdzīgi tam, kā mūsdienās skrien kamielis un daži zirgi, šāds solis ir piemērots ilgai skriešanai nevis ātrai skriešanai. Tādēļ ir zinātnieki, kas uzskata, ka milzu īssejas lācis drīzāk nevis medīja pats, bet, izmantojot savu lielo augumu, atņēma medījumu pleistocēna briesmīgajam vilkam, pumām un citiem Amerikas senajiem plēsējiem. Paši tie medīja tikai lēnos medījumus, tādus kā "lielos zvērus" (Megatherium), kurš, lai arī bija veģetārietis, sava lielā auguma dēļ bija milzu īssejas lāča lielākais un spēcīgākais pretinieks.