cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harijs Lī
Harijs Glovers Lī (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu vieglatlēts, 1900. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks.
Sambira
Sambira (uk) ir apgabala nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Ļvivas apgabalā pie Dņestras upes. Dzelzceļa mezgls. Vietējā baznīcā atrodas Svētā Valentīna relikvijas.
Harijs Lī
Lī 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs startēja 400 metru skriešamas disciplīnā. Kvalifikācijas kārtas prieksskrējienā viņš ieguva otro vietu un kvalificējās turpmākajai cīņai, taču fināla skrējienā viņš nestartēja.
Sambira
Sambira ir vieglatlēta Valērija Borzova (Валерій Пилипович Борзов, 1949) dzimtā pilsēta.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1241. gadā. Pilsēta pašreizējā vietā radās pēc mēra epidēmijas 1542. gadā. Vecā Sambiras pilsēta augšup pa Dņestru arī saglabājās un mūsdienas ir Starijsambiras pilsēta. Ietilpa Žečpospolitā. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā pilsētā atradās Brusilova armijas štābs. Pēc Pirmā pasaules kara Sambira bija cīņas arēna starp Rietumukrainas Tautas republiku un Poliju, un tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, Sambirā iegāja PSRS spēki. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Sambiru ieņēma vācieši. Pilsēta tika iekļauta Ģenerālgubernatūras sastāvā.
Pēc Otrā pasaules kara lielākā daļa atlikušie poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika padzīti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Pēc kara līdz 1991. gadam Sambira bija Ukrainas PSR sastāvā.
1779. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1779. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme atradās Krievijas Impērijas Rīgas guberņas Rīgas un Cēsu apriņķu sastāvā. Latgales vēsturiskā zeme atradās Polockas vietniecības Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu sastāvā.
Amsterdamas aizsardzības līnija
Amsterdamas aizsardzības līnija ir militāro būvju komplekss ap Nīderlandes galvaspilsētu Amsterdamu. 19. gadsimta otrajā pusē - 20. gadsimta sākumā celtā sistēma sastāv no aizsardzības līnijas 135 kilometru garumā ap pilsētu, kurā ietilpst 42 forti un baterijas, kā arī grāvji un slūžas, ļaujot ienaidnieka uzbrukuma gadījumā applūdināt apkārtējās teritorijas. Līdz ar aviācijas attīstību aizsardzības būves zaudēja militāro jēgu. Mūsdienās Amsterdamas aizsardzības līnija ietilpst UNESCO Pasaules mantojuma objekta Nīderlandes ūdens aizsardzības līnija sastāvā.
Joannis Antoniu
Joannis Antoniu (gr; dzimis ) ir Grieķijas kalnu slēpotājs.
Pārstāvējis savu valsti 2018. gada un 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Augstāko vietu ieguvis slaloma sacensībās 2022. gada olimpiādē Pekinā, kur palika 29. vietā.
Savčenko
Savčenko (uk) ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Liuzi
Liuzi ir ciems Rikavas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 223 km attālumā no Rīgas.
1. tramvaju maršruts (Liepāja)
1. tramvaju maršruts ir Liepājas sabiedriskā transporta tramvaju maršruts, kas kursē no Brīvības ielas Jaunliepājā līdz Mirdzas Ķempes ielai Ezerkrasta apkaimē. Tas ir vienīgais Liepājas tramvaja maršruts.
1. tramvaju maršruta kopējais garums ir 14,8 km. Virziena Brīvības iela—Mirdzas Ķempes iela kopējais garums ir 7,4 km, tāpat arī virziena Mirdzas Ķempes iela—Brīvības iela kopējais garums ir 7,4 km.
Darbdienās pa 1. tramvaju maršrutu kursē 10 tramvaji, kuri pavisam veic 138 reisus, bet brīvdienās — 8 tramvaji, kuri pavisam veic 116 reisus. Vidējais intervāls starp tramvajiem darbdienās ir 6 līdz 7 minūtes, bet brīvdienās — 7 līdz 8 minūtes.
1. tramvaju maršrutu apkalpo SIA "Liepājas tramvajs" tramvaju depo. Maršrutā kursē 14 jaunie zemās grīdas tramvaja vagoni (no Nr. 250 līdz Nr. 263).
COVID-19 pandēmijas laikā ieviestajā komandantstundā pēdējie tramvaju reisi pirms komandantstundas iestāšanās virzienā no Brīvības ielas galapunkta kursēja pa maršrutu Brīvības iela — Stacija — Depo, bet komandantstundas laikā tramvaji nekursēja. Attiecīgi saīsinātie tramvaja reisi nākamajā rītā kursēja maršrutā Depo — 5. vidusskola — Mirdzas Ķempes iela. Daži tramvaja reisi neveica reisu no Depo uz Brīvības ielas galapunkta maršruta loku, jo tramvaji iepriekšējā vakarā bija iebraukuši atmuguriskā virzienā.
2021. gada 18. februārī uzsākti jauno tramvaju testa braucieni.
2021. gada 18. martā plkst. 6:11 (3. tūre) no "Brīvības ielas" galapunkta tika uzsākts pirmais zemās grīdas tramvaja reiss Nr. 252.
Maršruts
Virzienā Brīvības iela—Mirdzas Ķempes iela tramvajs brauc pa šādām ielām: Brīvības iela, Dzelzceļnieku iela, Rīgas iela, Tramvaju tilts, Lielā iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Klaipēdas iela, Tukuma iela, Ventas iela un Mirdzas Ķempes iela.
Virzienā Mirdzas Ķempes iela—Brīvības iela tramvajs brauc pa šādām ielām: Mirdzas Ķempes iela, Ventas iela, Tukuma iela, Klaipēdas iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Lielā iela, Tramvaja tilts, Rīgas iela, Dzelzceļnieku iela un Brīvības iela.
Pieturvietas
1. tramvaju maršrutā pavisam kopā ir 34 pieturas (kopā ar galapunktiem). Virzienā Brīvības iela—Mirdzas Ķempes iela ir 17 pieturas, tāpat arī virzienā Mirdzas Ķempes iela—Brīvības iela ir 18 pieturas.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā Mirdzas Ķempes iela—Depo (Rīgas ielā) tramvaji brauc pa šādām ielām: Mirdzas Ķempes iela, Ventas iela, Tukuma iela, Klaipēdas iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Lielā iela, Tramvaju tilts, Rīgas iela.
Maršruts ar mainītu virzienu pieturvietas
Virzienā Mirdzas Ķempes iela—Depo (Rīgas ielā) ir 15 pieturas.
Virzienā no Rīgas ielas depo uz Brīvības ielas galapunktu tramvaji veic maršrutu bez pasažieru uzņemšanas. No Brīvības ielas uz Mirdzas Ķempes ielas galapunktu maršrutu veic pēc standarta.
Lūsija
AL 288-1, pazīstama arī kā Lūsija, ir vairāki simti kaulu fragmentu, kas ir apmēram 40% no sieviešu dzimuma Afāras australopiteka (Australopithecus afarensis) skeleta. Kauli tika atklāti Avašas ielejā, Etiopijā. Tiek uzskatīts, ka Lūsija dzīvojusi pirms apmēram 3,2 miljoniem gadu, viņa tiek klasificēta kā hominīds.
Kaulus atrada amerikāņu paleoantropologs Donalds Džohansons (Donald Johanson) un viņa kolēģi. Viņi atradumam deva vārdu Lūsija, jo, svinot atradumu, vairākas reizes tika atskaņota The Beatles dziesma Lucy in the Sky with Diamonds. Šī senā cilvēkveidīgā būtne jau bija pārvietojusies stāvus, visticamāk, viegli ieliektiem ceļgaliem. Lūsijai bija nelielas smadzenes, zema piere un spēcīgi žokļi. Ar stiprajiem žokļiem viņa varēja sakošļāt daudzveidīgu augu barību. Iespējams, ka barības ieguvei izmantoja akmeņus vai nūjas.
1780. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1780. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme atradās Krievijas Impērijas Rīgas guberņas Rīgas un Cēsu apriņķu sastāvā. Latgales vēsturiskā zeme atradās Polockas vietniecības Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu sastāvā.
Čiekurkalna 7. šķērslīnija
'''Čiekurkalna 7. šķērslīnija''' ir iela Rīgā, Ziemeļu rajona Čiekurkalnā apkaimē. Tā sākas pie krustojuma ar Čiekurkalna 1. līniju un beidzas krustojumā pie Stienes ielu. Ielas garums ir 381 metri.
Ielu savienojumi
Čiekurkalna 7. šķērslīnija krustojas ar:
Durbes draudzes novads
Durbes draudzes novads bija administratīva vienība Kurzemes hercogistē, pēc 1818. gada Kurzemes guberņas Aizputes virspilskunga iecirknī, vēlāk Grobiņas apriņķī.
Vēsture
Pēc Livonijas konfederācijas sabrukuma Grobiņas fogteja ilgu laiku atradās Prūsijas hercogistes pārvaldījumā (1530-1650). 1650. gadā to ieguva hercogs Jēkabs, bet Otrā Ziemeļu kara laikā to 1659.-1660. gadā okupēja Zviedrija. Durbes draudzes novada galvenā baznīca bija Durbes luterāņu baznīca.
Pēc 1819. gada administratīvās reformas bijušās Kurzemes un Zemgales hercogistes Grobiņas pilskunga tiesu apvienoja ar Piltenes apgabala dienvidu daļu un izveidoja Aizputes virspilskunga tiesu. 1864. gadā Aizputes virspilskunga tiesu likvidēja, sadalot to Aizputes un Grobiņas apriņķos.
Mūsdienās Durbes draudzes novada teritorija pamatā iekļauta Dienvidkurzemes novada teritorijā.
Muižas Durbes draudzes novadā (1841)
{| table width=99%
Gundars Grasbergs
Gundars Grasbergs (dzimis 1977. gada 5. martā) ir latviešu aktieris.
Zibergovas ezers
Zibergovas ezers (arī Borkovas ezers, Zvirbuļu ezers) ir noteces ezers Preiļu novada Vārkavas pagasta ziemeļu daļā.
Gundars Grasbergs
Kopš 2006. gada ir Latvijas Nacionālā teātra aktieris.
Zibergovas ezers
Dibens - dūņains. Krasti - pieejami. Iztek - strauts uz Ūdzeņu. Ezerā dzīvo karūsas, līdakas, asari un līņi.
Uz ziemeļrietumiem no ezera atrodas autoceļš V751 (Vecvārkava–Ančkini–Pieniņi–Kauša). Ezera krastos atrodas Zibergovas ciems un bijušās Borkovas muižas apbūve.
Gundars Grasbergs
2006. gadā ieguvis “Spēlmaņu nakts” balvu nominācijā "Gada jaunais skatuves mākslinieks" par Rogožina lomu Valmieras Drāmas teātra izrādē "Idiots”.“Spēlmaņu nakts 2015./2016." nominācija "Gada aktieris" otrā plāna lomā - Kangars izrādē "Uguns un nakts" un Grēgerss Verles izrādē "Mežapīle".Gan 2015., gan 2016. gadā nominēts balvai "Gada aktieris otrā plāna lomā". 2015. gadā arī nominēts balvai "Gada aktieris" par Kreona lomu izrādē "Antigone". 2020. gadā saņēma Harija Liepiņa balvu par spožu aktierdarbu iepriekšējo sezonu laikā.
Lomas seriālos
"Nemīlētie" (2020 - pašlaik) - Lorenss
"Viņas melo labāk" (2019/2020) - Krusts
"Māja pie ezera" (2015) - Matīss Putniņš
"Ēnu spēles" (2014)- Rihards (1.epizode)
"Eņģeļu māja" (2012/2013) - Marks
Kurskas kauja
Kurskas kauja, pazīstama arī kā operācija "Citadele" (vācu: Unternehmen Zitadelle), bija ievērojama Otrā pasaules kara kauja 1943. gada jūlijā un augustā starp Trešo reihu un PSRS, kas norisinājās Austrumu frontē, netālu no Kurskas. Tās laikā no 1943. gada 5. līdz 12. jūlijam Vērmahts veica ofensīvu, kas pazīstama kā operācija "Citadele", savukārt no 1943. gada 12. jūlija līdz 23. augustam Sarkanā armija veica pretuzbrukumu — operācijas "Kutuzovs" un "Rumjancevs", gūstot uzvaru kaujā. Šī kauja bija pēdējā reize, kad Vērmahts veica stratēģisku ofensīvu pret Sarkano armiju. Turpmāk iniciatīva šajā frontē piederēja PSRS.
Historiogrāfijā Kurskas kauja ir vairāk pazīstama arī kā lielākā tanku kauja cilvēces vēsturē, kur abu karojošo pušu kopējais tanku apjoms bija mērāms ap 10 000 vienībām.
Kaujas priekšvakarā
PSRS, realizējot operāciju "Urāns", 1942. gada novembrī bija ielenkusi vāciešu 6. armiju, ievadot Staļingradas kaujas epilogu. Izmantojot vāciešu novājināto stāvokli, decembrī tika uzsākta operācija "Mazais Saturns". Tās rezultātā vācieši Austrumu frontes dienviddaļā tika atsviesti no Kaukāza un daļēji no Austrumukrainas — 1943. gada 8. februārī krita Kurska, 14. februārī Rostova, ofensīva beidzās 18. februārī sarkanarmiešiem ienākot Harkivā. Tobrīd Sarkanā armija gatavoja ielenkt vācu spēkus pie Azova jūras, tomēr 1943. gada 19. februārī Vērmahts pārgāja pretuzbrukumā. Līdz 15. martam Harkivas kaujā vācu II SS tanku korpuss iznīcināja uzbrūkošo padomju 6. armiju, tādējādi vāciešiem izdevās atgūt kontroli pār Harkivu un Belgorodu. Līdz ar pavasara iestāšanos un laikapstākļu pasliktināšanos frontē no 1943. gada aprīļa līdz jūnijam iestājās operatīvā pauze, gatavojoties vasaras kampaņai.
Pušu plāni
Iepriekš minēto kauju rezultātā ap Kursku bija izveidojies 200 km plats loks, kas ietiecās vācu kontrolētajā teritorijā līdz pat 150 km. Bija paredzams, ka PSRS izmantos šo vietu kā placdarmu jaunai ofensīvai. Lai arī pēc sakāves Staļingradas kaujā vāciešu spēki bija novājināti, Vērmahta rīcībā Austrumu frontē vēl bija pietiekošs spēku daudzums ofensīvas realizācijai. Vācu ģeneralitāte lielākoties uzskatīja, ka vispirms nepieciešams veikt spēku pārgrupēšanu, atjaunojot zaudēto vienību kaujaspējas. Savukārt Ādolfs Hitlers un viņam lojālā Vērmahta virspavēlniecība uzskatīja, ka ir nepieciešams apsteidzošs uzbrukums, ielencot spēkus Kurskas lokā, lai nepieļautu iniciatīvas pāriešanu padomju rokās. Tā rezultātā 1943. gada aprīlī tika izstrādāts plāns "Citadele", kura realizāciju Hitlers galīgi apstiprināja 1. jūlijā. Kā vācu uzbrukuma datums tika noteikts 1943. gada 5. jūlijs.
Kaujas darbība
Vērmahts uzbrukumam koncentrēja trīs armijas, kurās kopumā bija 778 907 karavīri, no kuriem 438 271 bija paredzēts iesaistīt tiešā kaujas darbībā. Tanku vienības tika pastiprinātas ar vairākiem simtiem tanku, tajā skaitā modernajiem Panther un Tiger tankiem, kā arī smagajiem tanku iznīcinātājiem Elefant, kuriem šī kauja bija pirmās ugunskristības. Savukārt PSRS, piesaistot vairāk kā 300 000 civilo strādnieku, izbūvēja 8 nocietinātas aizsardzības līnijas un joslas, kuru kopējais aizsardzības dziļums bija 250 — 300 km. Sarkanās armijas trijās frontēs bija 1 910 361 karavīru, no kuriem 1 426 352 bija jāpiedalās kaujās.
Pirmās kaujas, lai izietu uz noteiktajiem uzbrukuma sākumpunktiem, sākās 1943. gada 4. jūlija vakarā, kad vācu karaspēka kājnieki Kurskas loka dienvidu daļā (no Belgorodas virzienā uz Kursku) iebrukuma rezultātā ieņēma vairākus placdarmus gar pirmo padomju aizsardzības līniju. 5. jūlijā agrā rīta stundā sākās uzbrukums loka ziemeļu daļā (no Orlas virzienā uz Kursku), kur vāciešiem arī izdevās izpildīt noteikto uzdevumu. Pirmajā kaujas dienā — 5. jūlijā vāciešiem izdevās abos virzienos šķērsot pirmo padomju aizsardzības līniju un dažviet izveidot pārrāvumus otrajā līnijā. Vāciešu straujā virzīšanās lika padomju pavēlniecībai piesaistīt papildus spēkus no stratēģiskās rezerves, lai nostiprinātu otro aizsardzības līniju.
Vācu uzbrukums turpinājās līdz 1943. gada 12. jūlijam. Neskatoties uz manīgajām sekmēm, vāciešiem savus trieciena ķīļus Kurskas virzienā gan ziemeļos, gan arī dienvidos neizdevās izvirzīt tālāk par 10 — 15 km, kas atbilda tikai trešdaļai no ceļa. Vistālāk, ievirzoties padomju aizsardzības līnijās apmēram 35 km dziļumā, vāciešiem izdevās attīstīt uzbrukumu Prohorovkas virzienā. Šeit 1943. gada 12. jūlijā norisinājās Prohorovkas kauja, kurā piedalījās 290 vācu un 850 padomju tanki, kā arī ievērojams skaits bruņutehnikas vienību, kas to padarīja par vienu no lielākajām tanku kaujām pasaules vēsturē. Faktiski padomju puse, zaudējot vairāk kā 50% no kaujā iesaistītās bruņutehnikas, taktiskā līmenī bija zaudējusi, tomēr vācu uzbrukuma ķīļa apturēšana noveda pie operacionālas uzvaras, vāciešu uzbrukums tika apturēts.
1943. gada 9. jūlijā sabiedrotie izsēdās Sicīlijā. Tomēr Hitlers apspriedē 12. jūlijā piekrita uzbrukuma turpināšanai Kurskas loka dienvidu daļā, pārvirzot daļu tanku spēkus no ziemeļu daļas. Neskatoties uz minēto, 1943. gada 12. jūlijā Sarkanā armija uzsāka pretuzbrukumu, ziemeļos — operācija "Kutuzovs", dienvidos — "Rumjancevs". Kurskas loka dienvidu daļā 3. augustā sarkanarmieši atsvieda vāciešus uz to sākotnējām pozīcijām, paralēli jūlija vidū sākās uzbrukums pret vāciešiem ziemeļu daļā. Neilgi pēc padomju ofensīvas sākuma vācu pavēlniecība izlēma pārmest daļu no tanku spēkiem uz Itāliju, tādējādi atsakoties no operācijas "Citadele" turpināšanas. Līdz 23. augustam Sarkanajai armijai izdevās atgūt kontroli pār Harkivu dienvidos, savukārt ziemeļos fronte tika izlīdzināta līdz Brjanskai, līdz ar to tika likvidēts Kurskas loks.
Nobeigums
Vāciešu zaudējumi (nogalināti, pazuduši un gūstā, ievainoti) uzbrukuma gaitā bija 54 tūkstoši vīru, aizsardzības kaujā — ap 198 tūkstošiem, kamēr PSRS kaujas pirmajā posmā zaudēja ap 178 tūkstošus karavīru, savukārt otrajā — 863 tūkstošus. Kurskas kaujā vāciešu stratēģiskā ofensīva pirmo reizi tika apturēta pirms tās spēki bija izlauzušies cauri pretinieka aizsardzībai, turpretī Sarkanajai armijai šī bija pirmā veiksmīgā ofensīva, kas tika realizēta vasaras periodā. Kopumā vāciešus sakāve Staļingradas un vēlāk Kurskas kaujā iezīmēja absolūtu iniciatīvas pāreju padomju PSRS rokās, turpmāk vācieši Austrumu frontē vairs nerealizēja stratēģiska rakstura ofensīvas, pārejot aizsardzībā.
Jurijs Šabanovs
Jurijs Šabanovs (ru;, Habarovska - , Maskava) bija Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (2003). Divkārtējais pasaules senioru šaha čempionāta uzvarētājs: Bad Cvišenana (2003) un Halle (2004). Trīskārtējais Eiropas čempions Krievijas senioru komandas rindās (2001., 2003. un 2006. gads). Trīskārtējais Maskavas senioru šaha čempionāta uzvarētājs (2005., 2006. un 2007.gg). Krievijas senioru šaha čempionāta uzvarētājs (1999.g.) Tālo Austrumu čempionāta uzvarētājs (1961.) Vairākkārtējais Magadanas un Tālo Ziemeļu apgabala čempions (1961. – 1980.).
Biogrāfija
Jurijs Fedorovičs Šabanovs piedzima 1937. gadā Tālo austrumu izdevniecības nama galvenā redaktora ģimenē. Viņš izauga praktiski bez tēva, no tā brīža, kad viņa tēvs nomira Otrā pasaules kara laikā. Viņa ģimene pārvācās no Habarovskas pēc kara beigām. Sākumā viņi pārvācās uz Nižneudinsku, Irkutskas apgabalā, vēlāk viņi pārvācās uz Ļvivu. Šabanovs sāka mācīties spēlēt šahu 1951. gadā.
1954. gadā jaunais pirmās klases spēlētais beidzot piedalījās Visas Savienības Olimpiskajās spēlēs Kijivā, Ukrainas komandas sastāvā. Viņš ieguva 7 punktus no 9 un ieguva otro vietu pusfināla spēlēs. Viņš ieguva 8.5 punktus no 12 un ieguva trešo vietu fināla spēlēs.
Tajā pašā gadā viņš piedalījās Visas Savienības Čempionātā, kas norisinājās Ļeņingradā. Jurijs spēlēja kā Ukrainas trešās kārtas komandas dalībnieks. Viņa komanda dalīja 4. un 5. vietu ar Ļeņingradas komandu. Šajā čempionātā piedalījās tādi spēlētāji kā Boriss Spasski, Mihails Tāls, Edvards Gufelds un citi, taču Jurijs Šabanovs viņus nesasniedza.
Vēlāk viņš kļuva par uzvarētāju reģionālajā šaha turnīrā Habarovskas pilsētā. 1955. gadā Habarovskā pirmo reizi notika bērnu šaha turnīrs, kurā Jurijs ieguva 9 punktus no 10 un ieguva pirmo vietu. 1957. gadā Blagovešenskas pilsētā norisinājās reģionālās sacensības starp šaha meistariem no Primorskas teritorijas, Amūras, Sahalīna un citiem apgabaliem. Šajā laikā Jurijs Šabanovs bija Magadanas kalnrūpniecības tehnikuma students un kļuva par PSRS Sporta meistaru pēc 12 punktu sasniegšanas no 17 iespējamiem, ar ko pietika lai iegūtu pirmo vietu. Pēc tam viņš saņēma atļauju piedalīties RSFSR 17. čempionātā, kas norisinājās Čeļabinskas pilsētā. Jurijs ieguva 10.5 punktus no 19 un ierindojās 6-9 vietā.
Šabanovs atkārtoti uzvarēja Tālo austrumu apgabala RSFSR čempionāta pusfinālā un piedalījās Krievijas čempionātā. Viņš kļuva par vairākkārtējo Magadanas apgabala čempionu no 1960. gada. Jurijs ieguva diplomu ģeoloģijā un strādāja savā specialitātē, tāpēc viņam trūka laika lai spēlētu šahu. Tikai pēc 1964. gada Trud čempionāta, kurā Jurijs ieguva pirmo vietu un saņēma PSRS Sporta Meistara titulu, šahs viņa dzīvē ieņēma vadošo lomu.
Jurija Šabanova spēles māksla stiprinājās. Viņš bija viens no spēcīgākajiem šaha meistariem 70jos gados. Viņš vinnēja Trud Čempionāta finālus atkārtoti 1978. gadā. Jurijs regulāri piedalījās PSRS pusfinālos, bet katru reizi viņam kaut kā trūka izšķirošajā momentā. Tikai pēc tam, kad viņš pārcēlās uz Jaroslavļu un sāka strādāt par Bērnu un Jauniešu Sporta Skolas instruktoru, Jurijs Fedorovičs beidzot piepildīja savu sapni un ienāca Padomju Čempionāta Pirmajā līgā, kur viņš ieguva pirmo vietu 80jos.
Šabanovs kļuva par starptautisko meistaru 90jos gados. Viņš pievienojās ļoti stiprai Krievijas šaha senioru kustībai un dzīvo Maskavā no 2000. gada. Viņš piedalījās Maskavas komandu čempionātos no 2004. līdz 2008. gadiem. Viņš piedalījās sešos Eiropas čempionātos kā Krievijas šaha senioru komandas dalībnieks 2001., 2002., 2004., 2006., 2007. un 2008. gados. Viņš piedalījās Krievijas senioru čempionātos no 1999. līdz 2007. gadam. Ka arī viņš piedalījās Maskavas šaha senioru čempionātā no 2003. līdz 2009. gadam. Jurijs Fedorovičš piedalījās tradicionālajāssībās starp Maskavu un St.Pēterburgu kā Maskavas komandas dalībnieks 2002. un 2005. gados.
Jurijs Fedorovičs saņēma starptautiskā lielmeistara titulu par uzvaru 13. Pasaules šaha senioru čempionātā 2003. gadā. Jurijs Šabanovs atkārtoja savu uzvaru un kļuva par divkārtējo šaha senioru čempionu 14. Pasaules šaha senioru čempionātā 2004. gadā.
Viņš pārstāja piedalīties lielajos šaha čempionātos sakarā ar nopietniem veselības traucējumiem sākot ar 2008. gadu.
Jurija Fedoroviča Šabanova tuvinieki un labi draugi raksturo viņu kā ārkārtīgi pieticīgs, nekonfliktu, erudītu un principiālu cilvēku. Viņa lielākā dzīves mīlestība bija šahs, kurai viņš veltīja 60 gadus savas dzīves.
"Es nevaru pateikt, ka viņa vārds bija plaši pazīstams plašsaziņas līdzekļos un sabiedrībā. To var saistīt ar viņa ārkārtējo pieticību, vēlēšanos palikt ēnā un absolūtu izvairīšanos no jebkādiem konfliktiem. Tikmēr, Jurijs Fedorovičš ir divkārtējs pasaules čempions starp senioriem, vairākkārtējs Eiropas čempions nacionālās Krievijas senioru komandas sastāvā, Krievijas čempions starp senioriem un viens no spēcīgākajiem šaha meistariem visa RSFSR septiņdesmitajos gados, kad viņš dzīvoja tālajā Magadanā. Mēs jau sen pazīstam Juriju Fedoroviču, bet senioru šaha nodarbības saveda mūs kopā. Mēs kļuvām par draugiem, dzīvojām kopā viesnīcās, analizējām, komunicējām un jūtām līdzi. Viņš bija izglītots, erudīts un principiāls, viņš pašaizliedzīgi mīlēja šahu." - Oļegs Černikovs
Jurijs Šabanovs nomira 2010. gada 30. martā.
Dejo ar zvaigzni! 2
"Dejo ar Zvaigzni! 2" ir televīzijas šova "Dejo ar zvaigzni" otrā sezona. Šis šovs tika pārraidīts televīzijas kanālā TV3 Latvija no 2008. gada 17. februāra. Šo raidījumu vadīja Valters Krauze un Iveta Feldmane.
Alberts Holanders
Alberts Voldemārs Holanders (Albert Woldemar Hollander, 1796—1868) bija vācbaltiešu pedagogs. Bērzaines ģimnāzijas dibinātājs un pirmais vadītājs (1826—1861). Jēnas Universitātes goda doktors (1850).
Dzīvesgājums
Dzimis 1796. gada 22. septembrī bagātu Rīgas patriciešu Holanderu ģimenē. Mācījās Berlīnes Pelēkā klostera ģimnāzijā (Gymnasium zum Grauen Kloster), atgriezās Rīgā un pabeidza Vidzemes guberņas ģimnāziju. Studēja teoloģiju un filoloģiju Tērbatas, Jēnas un Berlīnes Universitātē (1815—1819). Stipri ietekmējās no Šveices pedagoga Johana Heinriha Pestaloci institūta apmeklējuma Iverdonas pilī (Yverdon-les-Bains).
Pēc atgriešanās dzimtenē Holanders 1825. gadā Vecbrenguļos nodibināja savu privāto skolu. 1826. gadā viņš nopirka Bērzaines muižu pie Cēsīm un skolu pārcēla uz turieni. 1837. gadā skolā atvēra visas ģimnāzijas klases un tā ieguva Bērzaines ģimnāzijas nosaukumu. Mācību valoda bija vācu valoda, un tā tika uzskatīta par vienu no labākajām Baltijas ģimnāzijām. 1861. gadā nodeva ģimnāzijas vadīšanu savam sekotājam Martinam Lofleram.
Miris 1868. gada 18. martā Bērzainē pie Cēsīm, pēc tam, kad bija saaukstējies, ziemā glābjot kāda zemnieka sievu.
Peloponēsas karš
Peloponēsas karš (el) bija karš Senajā Grieķijā starp Atēnu vadīto Dēlas savienību un Peloponēsas līgu, ko vadīja Sparta. Tas notika no 431. gada p.m.ē. līdz 404. gada p.m.ē. 25. aprīlim. Vēsturnieki tradicionāli šo karu iedala trijos posmos.
Pirmais posms (Arhidāma karš) ilga no 431. līdz 421. gadam, tas noslēdzās ar miera līgumu starp Atēnām un Spartu uz 50 gadiem, tomēr tas drīz vien tika pārkāpts, atsākot karadarbību. Otrais posms (ceturtā Sicīlijas ekspedīcija) ilga no 415. līdz 413. gadam, un tas noslēdzās ar atēniešu flotes iznīcināšanu. Trešais posms (Dekelejas karš) ilga no 413. līdz 404. gadam. 405. gadā spartieši uzvarēja kaujā pie Aigospotamas, 404. gadā Atēnas padevās.
Sekas
Vienotības trūkums, biežā sabiedroto maiņa, savstarpējie brāļu kari novājināja Grieķijas valstis, un tās nonāca Maķedonijas ķēniņa Filipa II varā.
Liuzinīki (Lendžu pagasts)
Liuzinīki ir ciems Lendžu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 251 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Virvuļs.
Londonas Tūkstošgades tilts
Londonas Tūkstošgades tilts ir gājēju piekartilts Londonā, Lielbritānijā, kas šķērso Temzas upi. Tas savieno Svētā Pāvila katedrāli Temzas ziemeļu krastā ar Teita modernās mākslas muzeju upes dienvidu krastā.
Tilts balstās uz trim balstiem, tā kopējais garums ir 325 metri, bet platums ir četri metri. Tilta konstrukcijas ir izgatavotas no alumīnija.
Tilta projektēšana ilga vairāk nekā divus gadus, bet celtniecība ilga vairāk kā vienu gadu. Tilta kopējās izmaksas ir £ 18,2 miljoni, kas ir par £ 2,2 miljoniem vairāk nekā bija sākumā plānots.
Preiļu konceptuālisti
Preiļu konceptuālisti ir Latvijas dzejnieku grupējums, kas pastāv no 2016. gada un nodarbojas ar laikmetīgo dzeju.
Vēsture
Interese par konceptuālo dzeju latviešu laikmetīgajā dzejā parādījās ap 21. gadsimta otrās desmitgades vidu. Šajā laikā parādījās atsevišķu krievu konceptuālisma dzejas pārstāvju darbu atdzejojumi (Ļevs Rubinšteins, Dmitrijs Prigovs); portāla "Satori" vasaras nometnēs notika konceptuālajai dzejai veltītas meistardarbnīcas, kurās tapušie teksti tika publicēti "Satori" izdevumos.
Šajā laikā izdoti vairāki dzejoļu krājumi, kas bija pilnīgi vai daļēji veltīti konceptuālajai dzejai: E. Pelša "Mīļākais tētis pasaulē" (2016), "Demon. Condom" (2017), "Rembo 2016" (2018), "Digi dīgi", "Janka" un "Gramota" (2020), A. Auziņas "Annas pūra govs" (2017), A. Madra "Zonas" (2019), R. Ķirķa "Kartes" (2019), E. Blomas "Izdzēstie attēli" (2020), K. Vērdiņa "Gatavā dzeja" (2020).
2019. gada 4. janvārī Rīgā, Raiņa un Aspazijas mājā notika konceptuālās dzejas lasījumi "Preiļu konceptuālisma dzejas prezentācija".
2020. gada 4. maijā deviņi autori parakstīja Preiļu konceptuālisma manifestu, kas tapis, iedvesmojoties no kultūras projektu valodas un publicēts antoloģijā "Manifests. No futūrisma līdz mūsdienām" (2021).
Tomijs Hilfigers
Tomass Džeikobs Hilfigers (en; dzimis Ņujorkā, ASV), plašākai publikai zināms kā Tomijs Hilfigers (Tommy Hilfiger) ir amerikāņu modes dizaineris, kas plašāk pazīstams kā modes uzņēmuma Tommy Hilfiger dibinātājs. Divas reizes precējies un ir pieci bērni.
2006. gadā Tomijs Hilfigers par 1,6 miljardiem ASV dolāru pārdeva savu uzņēmumu Apax Partners, bet 2010. gada maijā to par 3 miljardiem ASV dolāru pārpirka PVH Corp. Šobrīd viņš darbojas kā Tommy Hilfiger galvenais dizaineris un pārvalda uzņēmuma radošos procesus. 1995. gadā nodibināja labdarības organizāciju The Tommy Hilfiger Corporate Foundation, kas fokusējas uz palīdzības sniegšanu problemātskiem amerikāņu bērniem.
Preiļu konceptuālisti
Vēsture
2021. gadā iznāca vēl divu autoru konceptuālās dzejas grāmatas: Krišjāņa Zeļģa "Pieaugušie" un Žebera "Ceļš pie patērētāja". Lai arī šie autori nav saistīti ar Preiļu grupējuma aktivitātēm, šajās grāmatās izmantoti līdzīgi mākslinieciskās izteiksmes līdzekļi, piemēram, ready-made tehnika un parafrāzes par jau eksistējošiem tekstiem.
Žils Verbeks
Žils Verbeks (fr; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija franču peldētājs un ūdenspolo spēlētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kur peldēšanas sacensībās izcīnīja sudraba medaļu.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja gan peldēšanas, gan ūdenspolo sacensībās. Kopumā peldēšanā viņš startēja trijās disciplīnās, no kurām sudraba medaļu viņš izcīnīja peldēšanas 200 metru komandu sacensībās. Viņš šajā disciplīnā startēja kopā ar Morisu Ošpjē, Viktoru Ošpjē, Žozefu Bertrānu un Viktoru Kadē un kopā ieguva 51 punktu, un piekāpās tikai Vācijas komandai. 1000 metros brīvajā stilā ar rezultātu 17:13.8, viņš ieguva 8 vietu, bet 200 metru šķēršļu peldējumā viņš ieņēma 8. vietu ar rezultātu 3:08.4. Ūdenspolo turnīrā viņš bija komandas Tritons Lillois biedrs. Komanda pirmās kārtas mačā zaudēja Lielbritānijas komandai — Osbornas peldēšanas klubam.
NordLink
NordLink ir zemūdens kabelis caur Ziemeļjūru, kas savieno Norvēģijas un Vācijas elektrotīklus un tādējādi dod iespēju apmainīties ar elektrību. Projektu vada Norvēģijas tīkla operators Statnett un Vācijas tīkla operators TenneT un valsts attīstības banka KfW. Izmaksas ir aptuveni 2 miljardi eiro, kas tiks vienlīdzīgi sadalīti starp Norvēģijas un Vācijas partneriem.
NordLink sāka regulāras komercdarbības 2021. gada 27. aprīlī. 2021. gada 1. maijā NordLink atklāja federālā kanclere Angela Merkele, Norvēģijas premjerministre Erna Solberga un Šlēsvigas-Holšteinas premjerministrs Daniels Ginters. COVID-19 pandēmijas dēļ atklāšana notika digitāli.
Čiekurkalna 8. šķērslīnija
'''Čiekurkalna 8. šķērslīnija''' ir iela Rīgā, Ziemeļu rajonā, Čiekurkalna apkaimē. Tā sākas pie krustojuma ar Čiekurkalna 1. līniju un beidzas krustojumā ar Stienes ielu. Ielas garums ir 421 metrs.
NordLink
Mērķis
Mērķis ir savienot Norvēģijas un Vācijas elektroapgādes tīklus un tādējādi arī saistīt elektroenerģijas tirgus un atrisināt zaļās energijas pārpalikuma problēmas uz komerciāla pamata. Savienojums galvenokārt ir paredzēts, lai mazinātu vēja enerģijas elektrības ražošanas svārstības Vācijas ziemeļos. Elektroenerģijas pārpalikums no vēja enerģijas jānodod Norvēģijai un jāizmanto tieši tur, savukārt Norvēģijas hidroelektrostacijas tiek īslaicīgi slēgtas, lai ietaupītais ūdens būtu pieejams vēlākai pārvēršanai elektroenerģijā. Savukārt, ja nepieciešams, elektrību no Norvēģijas hidroelektrostacijām var pārsūtīt uz Vāciju. Norvēģijas uzglabāšanas ezeri varētu kalpot par tā saukto "virtuālo krātuvi" saistībā ar parastajām hidroelektrostacijām.
Čiekurkalna 8. šķērslīnija
Ielu savienojumi
Čiekurkalna 8. šķērslīnija krustojas ar:
NordLink
Operators
Nordlink vada konsorcijs, kas sastāv no Norvēģijas tīkla operatora Statnett un Vācijas uzņēmuma DC Nordseekabel GmbH & Co. KG (NOKA) — kurā vienlīdzīgi ir iesaistīts tīkla operators TenneT un valsts attīstības banka KfW. NordLink Eiropas Komisija ir norādījusi kā kopējas ieinteresētības projektus ar 1.8. Numuru Eiropas Savienības PCI sarakstā.
Liuzinīki (Sutru pagasts)
Liuzinīki ir ciems Sutru pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 188 km attālumā no Rīgas.
NordLink
Tehnoloģija
Maksimālā iespējamā nododamā jauda ir 1,4 GW un pēc izvēles var tikt pārraidīts vienā no diviem iespējamajiem virzieniem. HVDC darbojās ar bipolāru darba spriegumu ±450 kV līdz ±525 kV. Bipolārās konstrukcijas dēļ tiek novērsti aizmugurējā elektroda trūkumi ar zemējumu jūrā, kā rezultātā rodas nevēlama hlora savienojumu rašanās un anoda metāla korozija. Lai to izdarītu, ir jāuzliek vismaz divi augstsprieguma kabeļi.
Tā kā elektroenerģijas padeve Vācijā un Norvēģijā balstās uz trīsfāzu maiņstrāvu, abās valstīs jābūvē pārveidotāju stacijas, kas izlīdzina trīsfāžu strāvu un pārveido to par līdzstrāvu, kas tiek pārraidīta caur kabeli. Katrai pārveidotāja stacijai ir nepieciešams laukums aptuveni 25 ha.
Atrašanās vieta
Zemūdens kabelis nonāk krastā Šlēsvigas-Holšteinas Ziemeļjūras piekrastē netālu no Būzumas. No turienes tas kā pazemes kabelis iet uz Wilster apakšstaciju Nortorfā. Vilsterā tika uzbūvēta pārveidotāja stacija, lai to varētu savienot ar Vācijas īpašu augstsprieguma tīklu, cita starpā kā sākuma punktu SuedLink. Norvēģijā kabelis nonāk Feda apgabalā. No līnijas pārējais lai Tonstad pašvaldībā Sirdal ir 53 km gara gaisvadu līnija realizēta. Tajā tika uzbūvēta pārveidotāja stacija savienošanai ar Norvēģijas pārvades tīklu.
Zemūdens kabelis atrodas Norvēģijas, Dānijas un Vācijas kontinentālajā šelfā Ziemeļjūras austrumos. Pieteikums kabeļa izbūvei un ekspluatācijai Vācijas ekskluzīvās ekonomiskās zonas (EEZ) teritorijā tika apstiprināts 2011. gada 11. maijā Nordhekekabel GmbH & Co. KG no Arnhemas iesniedza atbildīgajai Federālajai Jūrniecības un hidrogrāfijas aģentūrai (BSH). 2014. gada jūlijā tika pieņemts plānošanas apstiprināšanas lēmums posmam no Vilstera Šlēsvigā-Holšteinā līdz Vācijas teritoriālo ūdeņu robežai.
Celtniecības vēsture
Apstiprinājumu pārvietošanai ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā BSH piešķīra 2014. gada 2. oktobrī. Arī Norvēģijas licencētāja iestāde licenci izsniedza 2014. gada oktobrī.
Investīciju lēmums tika pieņemts 2015. gada 10. februārī, pēc tam sekoja ABB (precīzāk: Hitachi un ABB dibinātais kopuzņēmums ar nosaukumu Power Grids) ar pārveidotāju staciju būvniecību un kabeļu uzlikšanu Vācijas nozarē un Nexans Norway ar kabeli dēj Norvēģijas un Dānijas apgabalos. Būvniecībā bija iesaistīta arī NKT Holding.
Oficiālais kabeļa būvniecības sākums ir 2016. gada septembris.
2017. gada augustā portāls Offshore-Windindustrie.de ziņoja, ka Norvēģijas dienvidos ir uzlikti pirmie zemūdens kabeļa kilometri. Tādējādi darbs noritētu pēc grafika. Vest-Agder reģionā bija sākta līdzstrāvas savienojuma izbūve. Pirmie kabeļa kilometri tika uzklāti jūras gultnē Vollesfjord.
2017. gada oktobrī pārveidotāju stacijā Vācijas pusē Vilsterā tika svinēta papildināšanas ceremonija. Šeit pārvades līnijas tiešā strāva tiek pārveidota par trīsfāzu barošanas tīkla maiņstrāvu (vai otrādi).
2017. gada 19. decembrī ALE Heavylift ziņoja par septiņu transformatoru uzstādīšanu Tonstadā, katrs no kuriem sverot 225 t.
Zemūdens kabeļa ierīkošana Vācijas Ziemeļjūras daļā sākās 2018. gada septembrī. 2019. gada jūnijā kabelis sasniedza Vācijas nosēšanās punktu Büsum. Aptuveni gadu vēlāk, 2020. gada septembra sākumā, sistēmas testu ietvaros pirmo reizi pa kabeli tika pārraidīta 70 MW jauda. Vienā no šiem testiem 2020. gada 10. septembra rītā — iespējams, programmatūras kļūdas dēļ pārveidotāja vadībā — pārraides jauda no DE uz NO pieauga līdz 1400 MW, tāpēc frekvence Skandināvijas sinhronajā zonā palielinājās par 0,5 Hz, kam bija ietekme uz aizsargierīcēm. Incidents ilga mazāk nekā minūti. Spēkstacija Somijā uz īsu laiku pārtrauca ražošanu, jo palielinājās frekvence.
Izmēģinājuma darbība sākās 2020. gada decembrī. NordLink sāka regulāras komercdarbības 2021. gada aprīlī. Oficiālā inaugurācija notika kā digitālas svinības 2021. gada 27. maijā. Runātāju vidū bija Vācijas kanclere Angela Merkele, viņas norvēģu kolēģe Erna Solberga un federālais ekonomikas ministrs Pīters Altmeiers.
Ieklāšanas metode
Zemūdens kabeli jūras dzelmē ieklāja īpašs kabeļu likšanas kuģis. Hidrauliskais arkls jūras gultnē izraka tranšeju, kurā kabelis tika aprakts un pārklāts ar izrakto materiālu. Teritorijās ar akmens jūras dibenu kabeli var aizsargāt ar grimstošiem akmeņiem. Precīzu kabeļu maršrutu noteica, plaši kartējot jūras dibenu pa iespējamo kabeļu trasi. Kabelis tika novietots pazemē 54 kilometru garajā posmā starp Būzumu un Vilsteru. Šim nolūkam tika izrakta 1,6 līdz 1,8 metrus dziļa tranšeja, kurā pēc tam tika ielikti abi kabeļu pavedieni. Viena viela sver 48 kg / metrs, tāpēc kabelis tika ievilkts tranšejā uz veltņiem. Pazemes kabeļu klāšana rada īpašas problēmas loģistikā, jo atšķirībā no gaisvadu kabeļiem nav iespējams pārvadāt pārāk garus kabeļu posmus. Šajā gadījumā kabeļu sekciju maksimālais garums bija 1200 metri, kad tie tika satīti uz kabeļu spoles transportēšanai. Ar kabeļiem piekrauta smagā kravas transportlīdzekļa kopējā masa bija 130 tonnas. Pēc tam atsevišķās kabeļu sekcijas tika elektriski savienotas un aizsargātas ar uzmavām. Kad tranšeja beidzot tika aizpildīta, zemē tika ievietotas kabeļu aizsargplāksnes un brīdinājuma lentes, lai aizsargātu kabeli no nejaušiem bojājumiem inženiertehnisko darbu laikā.
Vide
Iepriekšējie Swepol zemūdens kabeļa pētījumi parādīja, ka pareizi novietoti HVDC zemūdens kabeļi, kas iestrādāti jūras gultnē, gandrīz neietekmē jūras dzīvniekus. Pārveidotāju stacijas rajonā līdzstrāva tiek pārveidota atpakaļ maiņstrāvā, kas pēc tam pa gaisvadu tiek nodota tuvākajai apakšstacijai. Transformatoru stacijām uz sauszemes ir nepieciešama telpa, un tie rada trokšņus, kas ir līdzīgi apakšstacijas un apakšstacijas ar līdzīgu jaudu trokšņiem — tomēr pārveidotāja transformatoros trokšņa piesārņojums ir lielāks, pateicoties invertora laikā radītajām harmonikām. Šeit ir izkārtojums ar 80-95 dB (A), ārpusē ar 45 sagaidāms dB (A). Tas bija svarīgi, izvēloties staciju celtniecības vietu.
Jaunā ūdens aizsardzības līnija
Jaunā ūdens aizsardzības līnija ir militāro būvju komplekss Nīderlandes centrālajā daļā. Stiepjas ziemeļu dienvidu virzienā 85 kilometru garumā ar Utrehtas pilsētu centrā. 19. gadsimtā - 20. gadsimta pirmajā pusē celtā sistēma sastāv no aizsardzības līnijas, kurā ietilpst 46 forti, kā arī grāvji un slūžas, ļaujot ienaidnieka uzbrukuma gadījumā applūdināt apkārtējās teritorijas. Līdz ar aviācijas attīstību aizsardzības būves zaudēja militāro jēgu. Mūsdienās Jaunā ūdens aizsardzības līnija ietilpst UNESCO Pasaules mantojuma objekta Nīderlandes ūdens aizsardzības līnija sastāvā.
1782. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1782. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme atradās Krievijas Impērijas Rīgas guberņas Rīgas un Cēsu apriņķu sastāvā. Latgales vēsturiskā zeme atradās Polockas vietniecības Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu sastāvā.
Manuels Ārons
Manuels Ārons (en; dzimis Taungu) ir Indijas starptautiskais meistars šahā (1961).
Biogrāfija
No 1950. gadu beigām līdz 1980. gadu sākumam bijis viens no vadošajiem Indijas šahistiem. Deviņas reizes uzvarējis Indijas šaha čempionātos (1959, 1961, 1969, 1971, 1972, 1973, 1974, 1976, 1981). No 1957. līdz 1982. gadam vienpadsmit reizes uzvarējis Indijas štata Tamilnādas šaha čempionātos.
1961. gadā Pasaules šaha čempiona izcīņas nosaukuma Āzijas zonas turnīra finālā uzvarējis Sesilu Purdi ar 3:0 un ieguvis tiesības piedalīties starpzonu turnīrā. 1961. gadā starptautiskajā šaha turnīrā Ašhabadā dalījis 5.-6. vietu (uzvarējis Ratmirs Holmovs). 1962. gadā Stokholmas starpzonu turnīrā palicis pēdējā vietā, lai gan savstarpējās partijās uzvarējis lielmeistarus Lajošu Portišu un Volfgangu Ūlmanu. 1984. gadā Honkongā ieņēmis 4. vietu Nāciju Sadraudzības valstu šaha čempionātā.
Pārstāvējis Indijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Mārcis Lācis
Mārcis Lācis (dzimis ) ir latviešu aktieris un režisors.
1996. gadā beidzis Alojas Ausekļa vidusskolu, bet 2001. gadā — Valmieras arodģimnāziju. 2005. gadā absolvējis Latvijas Kultūras akadēmiju un ieguvis bakalaura grādu dramatiskā un leļļu teātra aktiera specialitātē. 2010. gadā Kultūras akadēmijā ieguvis maģistra grādu režijā.
Režisējis izrādes Jaunajā Rīgas teātrī, Ģertrūdes ielas teātrī, Liepājas teātrī, Nacionālajā teātrī, Dirty Deal Teatro, kā arī radošajai apvienībai UMKA.LV. Piedalījies izrādēs Nacionālajā teātrī, teātrī TT, Jaunajā Rīgas teātrī, Valmieras teātrī un teātrī "Skatuve".
notika pirmizrāde Mārča Lāča pirmajai pilnmetrāžas spēlfilmai "Revolūcija" ar Ivaru Krastu un Armandu Berģi galvenajās lomās.
Eritropoēze
Eritropoēze ir sarkano asins šūnu veidošanās process, kas ir attīstība no eritropoētiskās cilmes šūnām līdz nobriedušām sarkanajām asins šūnām. To stimulē samazināts O₂ cirkulācijā, ko nosaka nieres, kas pēc tam izdala hormonu eritropoetīnu.
Maksvels Longs
Maksvels Vorbērns Longs (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu vieglatlēts, olimpiskais čempions 400 metru skriešanas disciplīnā 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Longs bija ASV čempions 110 metru skriešanā 1900. gadā, 200 metru skriešānā 1899. gadā un 400 metru skriešānā no 1898. līdz 1900. gadam.
Juris Rijnieks
Juris Rijnieks (dzimis ) ir latviešu aktieris un režisors.
Maksvels Longs
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja zelta medaļu 400 metru skriešanā ar rezultātu 49.4 sekundes. Viņš divas reizes laboja olimpisko rekordu šajā disciplīnā olimpiskajās spēlēs.
Juris Rijnieks
1982. gadā absolvējis J. Vītola Latvijas Valsts konservatoriju. 1990. gadā Maskavā beidzis Lunačarska Valsts Teātra institūta Dramatiskā teātra režijas fakultāti.
Pašlaik ir Liepājas teātra režisors. Ir piedalījies Liepājas teātra izrādēs arī kā aktieris.
Vagavagas lidosta
Vagavagas lidosta (en) ir lidosta Austrālijā, 10,7 km attālumā no Vagavagas pilsētas. Pie lidostas atrodas Austālijas Karalisko gaisa spēku (RAAF) bāze. Lidostā atrodas aviokompānijas Regional Express tehniskās apkopes centrs un galvenā mītne. No šejienes tā apkalpo lidojumus uz Melburnu un Sidneju, kur uz Sidneju regulāri lido arī QantasLink. Lidosta ir uzcelta 1937. gadā. Vagavagas lidosta ir strādājoša bāze, bet 1992. gada 28. janvārī Vagavagas pilsētas dome ieguva 30 gadu nomas līgumu ar Austrālijas Drošības departamentu, vienlaikus dome ieguva divus miljonus dolāru skrejceļu pilnveidei, lai lidostā spētu piezemēties Boeing 737. Lidostu joprojām izmanto militārais transports.
Ināra Eglīte
Biogrāfija
I. Eglīte uzaugusi Rīgā, beigusi Rīgas 50. vidusskolu. Studējusi filoloģiju Latvijas Valsts Universitātē. Beigusi Latvijas Kristīgo akadēmiju.
Vagavagas lidosta
2009. gadā Regional Express paziņoja, ka Austrālijas lidsabiedrību pilotu akadēmiju (en) pārcels no Mangalūras lidostas (en) Viktorijā uz Vagavagas lidostu. 2010. gada 27. maijā tā tika atklāta, Vaga Aviācijas un izglītības centrs maksāja aptuveni 25 miljonus dolāru.
Ināra Eglīte
Biogrāfija
Dzejas publikācijas no 1967. gada. Guvusi ievērību ar dzejoli "Debesis bez tukšuma" (1967, žurnālā "Liesma", Nr. 12). Piedalījusies Jauno autoru seminārā. No 1967. līdz 1975. gadam publicējusi dzejoļus izdevumos "Literatūra un Māksla", "Liesma", "Padomju Students" un citos. Nozīmīgākā tā laika publikācija ir dzejoļu kopa jauno dzejnieku kopkrājumā "Acis" (1973). Šajā laikā iesaistījusies jauno mākslinieku un rakstnieku bohēmā, kuras centrs bija tā sauktā kafejnīca "Kaza" Vecrīgā. 70.-80. gados piedalījusies mākslinieka Andra Grīnberga veidotajās akcijās un performancēs, kas dokumentētas fotogrāfiju ciklos (akcijas "Jēzus Kristus kāzas", 1972; "Sarkanais tuksnesis – veltījums Antonioni", 1974). I. Eglītes dzeja skan A. Grīnberga filmās "Pašportrets" (1972) un "Pašportrets. Testaments" (2003).
Vagavagas lidosta
Lidostā Regional Express uztur savu pasažieru Saab 340 un kravas floti.
Ināra Eglīte
Biogrāfija
90. gados periodiski rakstījusi preses izdevumiem, pievērsusies tulkošanai: Barbaras Kārtlendas "Skaistule grāfa skavās" (1997), Agatas Kristi "Nāves suns" (1998), Airisas Mērdokas "Melnais princis" (2000), Džoannas Harisas "Šokolāde" (2002), Loida Aleksandera "Triju sirdis: Praidenas hronikas" (2004), Megijas O’Farelas "Mana mīlnieka mīļotā" (2006), Maikla Skota "Alķīmiķis" un "Mags" (2009), Ričarda Rora "Lūgšanas spēks" (2016) u.c.
Vagavagas lidosta
Regulārie lidojumi:
France Prešerens
France Prešerens (sl; dzimis, miris ) bija romantisma slovēņu dzejnieks. Viens no mūsdienu slovēņu literatūras pamatlicējiem, Slovēnijas himnas vārdu Zdravljica ("Tosts") autors.
Lenons—Makartnijs
Lenons—Makartnijs (en) bija grupas The Beatles mūziķu Džona Lenona (1940—1980) un Pola Makartnija (dzimis 1942. gadā) dziesmu rakstīšanas duets. Laikā no 1962. līdz 1969. gadam tika publicētas apmēram 180 viņu kopīgi sarakstītas dziesmas, no kurām lielāko daļu ierakstīja The Beatles. Pārdoto ierakstu skaita ziņā šī ir viena no veiksmīgākajām partnerībām mūzikas vēsturē — līdz 2004. gadam The Beatles pārdeva vairāk nekā 600 miljonus ierakstu.
Pretstatā daudziem duetiem, kur viens no autoriem raksta mūziku un otrs raksta vārdus, gan Lenons, gan Makartnijs rakstīja gan vārdus, gan mūziku. Dažkārt, jo īpaši sadarbības sākumā, viņi sadarbojās dziesmu rakstīšanā. Vēlāk dziesmu parasti uzrakstīja viens no viņiem, ar minimālu partnera iesaisti. Pirms The Beatles kļuva slaveni, Lenons un Makartnijs vienojās, ka abi tiks norādīti kā autori dziesmām, ko saraksta viens vai abi no viņiem.
Lenona—Makartnija dziesmām ir veidotas daudzas kaverversijas. Pēc Guinness World Records datiem, dziesmai Yesterday ir vairāk kaverversiju nekā jebkurai citai dziesmai.
Padekalē (departaments)
Padekalē (fr) ir departaments Francijas ziemeļos, viens no diviem Noras-Padekalē reģiona departamentiem. Tas ir viens no pirmajiem 83 departamentiem, kas tika izveidoti franču revolūcijas laikā 1790. gada 4. martā. Departamenta nosaukums ir cēlies no pie departamenta esošā Padekalē šauruma nosaukuma.
Liuzinīki (Malnavas pagasts)
Liuzinīki ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 284 km attālumā no Rīgas.
Anthracaris
Anthracaris ir Pygocephalomorpha kārtas un Pygocephalidae dzimtas izmirušu augstāko vēžu ģints. Šo ģinti 1962. gadā aprakstīja Harolds Kellijs Bruks, pamatojoties uz Fildinga Mīka un Amosa Vortena aprakstīto sugu Anthrapalaemon gracilis no Ilinoisas (ASV) karbona nogulumiem. Tās ir sīku vēžveidīgo formas, kas dzīvoja paleozojā, karbona perioda otrajā pusē, Ziemeļamerikā. Anthracaris ir monotipiska ģints, kuru pārstāv tikai viena suga Anthracaris gracilis.
Apraksts
Anthracaris, domājams, vairāk dzīvoja saldūdens fācijā, atšķirībā no Mamayocaris, kas vairāk apdzīvoja jūras fāciju.
Bellocaris
Bellocaris ir Pygocephalomorpha kārtas un Pygocephalidae dzimtas izmirušu augstāko vēžu ģints. Šo ģinti 1972. gadā aprakstīja Kristofers Fongs, izmantojot paraugus no Ņūfaundlendas (Kanāda) karbona nogulumiem. Tās ir sīku vēžveidīgo formas, kas dzīvoja paleozojā, karbona periodā, Ziemeļamerikā. Bellocaris ir monotipiska ģints, kuru pārstāv tikai viena suga Bellocaris newfoundlandensis.
Apraksts
Karapakss ir ar dubultiem kuņģa dzelkšņiem. Aknu dzelkšņi, ja tie ir, tad tikai aizmetņu veidā. Kakla rieva ir labi attīstīta un iet virzienā uz muguras viduslīniju. Rostrums samērā garš, izliekts, garumā 2/3 no karapaksa. Sānu ķīļi uz karapaksa ir izvietoti zemu un iet gandrīz līdz aizmugurējai malai. Uz branhiostegītu malām zobojuma nav, bet karapaksa malas priekšējā daļa ir laterāli izliektu plauktiņu veidā. Priekšējie sānu dzelkšņi ir labi attīstīti.
Dūkuri
Dūkuri (Podiceps) ir viena no dūkuru dzimtas (Podicipedidae) ģintīm, kas apvieno 9 sugas, no kurām viena — Kolumbijas dūkuris (Podiceps andinus) ir izmirusi 20. gadsimta beigās. Pēdējais novērojums šai sugai bijis 1977. gadā. Dūkuri ir izplatīti visā pasaulē, izņemot Antarktīdu. Tie ligzdo Eiropā, Āzijā, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā. Lielākā daļa ziemeļos dzīvojošās populācijas ir gājputni. Tikai divas sugas — ragainais dūkuris un pelēkvaigu dūkuris ligzdo uz ziemeļiem aiz polārā loka.
Latvijā
Latvijā ligzdo 4 dūkuru ģints sugas: cekuldūkuris (Podiceps cristatus), melnkakla dūkuris (Podiceps nigricollis), pelēkvaigu dūkuris (Podiceps grisegena) un ragainais dūkuris (Podiceps auritus). Divas no četrām Latvijā sastopamajām dūkuru sugām ir aizsargājamas un reti sastopamas: melnkakla dūkuris un ragainais dūkuris. Visbiežāk Latvijas ezeros un upēs novērojams cekuldūkuris, kurš ligzdo gandrīz visos lielākajos ūdensbaseinos, kā arī parasts ligzdotājs ir pelēkvaigu dūkuris.
Izskats un īpašības
Dūkuriem abi dzimumi izskatās vienādi. Riesta laikā to apspalvojums ir košs un krāsains, bet ziemā tas kļūst pelēcīgs un gaišs. Mazuļu dūnas ir svītrotas, ar izcilām kamuflāžas īpašībām. Knābji ir taisni, nedaudz saspiesti un smaili, nāsis novietotas tuvu pie knābja pamatnes. Astes spalvas ir īsas un dūnām līdzīgas, tās reizēm ir grūti pamanīt kopējā apspalvojumā. Ķermenim raksturīga vārpstveida, saplacināta forma.