cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dienas žurnāli
Vēsture
2003. gadā izdevniecība radīja Latvijas tirgum tobrīd unikālu produktu - žurnālu "XPiedzīvojumi", kas bija orientēts uz ekstrēmā dzīvesstila, ekstrēmo sporta veidu un dažādu neparastu izklaižu cienītājiem. Žurnālā pirmās gaitas žurnālistikā izgāja vēlākais žurnāla "Dari Pats" galvenais redaktors Mārtiņš Šmits un Juris Šleijers. Žurnāla "XPiedzīvojumi" galvenā redaktora pienākumus sākumā pildīja žurnāliste Daina Dzene, bet pēc pāris mēnešiem žurnālu pārņēma Juris Šleijers. Vēlāk, uzkrājis pieredzi žurnālistikā, viņš kļuva par vīriešu dzīvesstila žurnāla "Klubs" galveno redaktoru. Pēc pirmā pusgada finansiālajiem rezultātiem žurnālu "XPiedzīvojumi" nācās slēgt.
2006. gadā nogalē izdevniecība sāka izdot savu pirmo žurnālu krievu valodā - "Delaj Sam", kas bija žurnāla latviešu valodā "Dari Pats" līdzinieks, taču drīz vien žurnāls tika slēgts. 2007. gada vidū Mediju grupa "Tops" izveidoja Latvijas tirgū nebijušu nišas izdevumu par leģendārām, spilgtām personībām un notikumiem - "Leģendas". 2008. gadā izdevniecība laida klajā žurnālu "Ilustrētā Pasaules Vēsture", kas tika veidots uz Bonier franšīzes pamata. Tas kļuva par uzņēmuma finansiāli veiksmīgāko projektu.
iznāca žurnāla "Ilustrētā Junioriem" pirmais numurs. Atšķirībā no līdzšinējās bērnu preses, šis bija Latvijas vēsturē pirmais bērniem un jaunatnei veltītais populārzinātniskais izdevums bez klaču vai dzīvesstila elementiem. Tā pirmā redaktore bija žurnāliste Sanda Krasta. Pirms tam 2009. gada vasarā tika izdoti signāleksemplāri, kas bija veidoti kā žurnālu "Ilustrētā Zinātne" un "Ilustrētā Pasaules Vēsture" vienreizēji pielikumi. 2010. gada vasaras beigās sāk iznākt divnedēļu žurnāli "Citādā Pasaule" un "Dienas Ēdieni". 2010. gada oktobrī iznāca vīriešu žurnāla Playboy Latvijas izdevuma pirmais numurs.
uzņēmumus SIA "Izdevniecība Dienas Žurnāli" un SIA "Dienas Bizness" no AS Diena iegādājās Jānim Maršānam un Jānim Svārpstonam vienādās daļās piederošā SIA "SM Investīcijas". Savukārt nedēļas žurnālu "Sestdiena", ko piecus gadus kā neatkarīgu nedēļas žurnālu izdeva "Dienas Žurnāli", 2015. gada 27. novembri pārņēma SIA "Dienas Mediji" īpašnieks Edgars Kots, atgriežot žurnālu "Sestdiena" laikraksta "Diena" nedēļas nogales pielikuma statusā.
2016. gada sākumā, pēc sarunām ar jaunajiem izdevniecības īpašniekiem, atšķirīga skatījuma dēļ uz izdevniecības turpmāko attīstību, SIA "Izdevniecība Dienas Žurnāli" atstāja ilggadējā vadības grupa: valdes priekšsēdētāja un galvenā redaktore Inga Gorbunova, finanšu direktors Ivars Priede un ražošanas direktors Roberts Griškevičs. Jaunie uzņēmuma īpašnieki vadības grupas funkcijas uzticēja mediju speciālistei Gunai Spuravai.
2017. gada sākumā kļuva zināms, ka pēc vadības nomaiņas uzņēmuma iepriekšējā gada finanšu rezultāts ir krasi pasliktinājies, zaudējumiem sasniedzot. 2019. gadā uzņēmuma apgrozījums bija 2,25 miljoni EUR un zaudējumi 217,36 tūkstoši EUR.
2020. gada 21. augustā tika paziņots, ka SIA Izdevniecība "Dienas mediji" īpašnieks Edgars Kots nolēmis no SIA "SM Investīcijas" iegādāties SIA Izdevniecība "Dienas žurnāli". Iegāde pabeigta 27. augustā.
Daiļlēkšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 10 metru tornis sinhroni vīriešiem
2008. gada vasaras olimpiskajās spēlē sinhronajā daiļlēkšanā no 10 metru torņa vīriešiem uzvaru izcīnija Ķīnas sportisti Ju Lins un Lians Huo. Sacīkstes tika aizvadītas 11. augustā. Sacīkstēs piedalījās 8 sportistu pāri. Katrs pāris veica 6 mēģinājumus.
Euskadi Ta Askatasuna
Euskadi Ta Askatasuna (saīsināti ETA, no ) ir aizliegta bruņota nacionālistiska basku separātistu organizācija, kas darbojas Spānijā un Francijā. Tās mērķis ir neatkarīgas basku valsts izveide visā basku apdzīvotajā teritorijā.
ETA tika nodibināta 1959. gadā ar mērķi cīnīties pret Fransisko Franko režīmu un iegūt neatkarību basku apdzīvotajām teritorijām. Franko valdīšanas laikā basku apdzīvotājām provincēm (Alavai, Biskajai un Gipuskojai) tika atņemta autonomija, kuru tās bija ieguvušas 1936. gadā. Reizē ar to notika basku valodas aizvietošana ar spāņu valodu. Tas izpaudās gan izglītībā, gan lietvedībā, plašsaziņas līdzekļos un citur.
Sešdesmito gadu beigās organizācija paziņoja par to, ka cīnīsies ar "revolucionārā" terora metodēm. Tas nozīmēja to, ka organizācija rīkoja terora aktus, kuros līdz pat 2007. gadam ir cietuši vairāki simti cilvēku. Pēc Franko nāves, 1979. gadā, Basku Zeme ieguva autonomiju, tomēr ETA palika pie savām prasībām par neatkarīgas valsts izveidi visā basku apdzīvotajā teritorijā. Kopš astoņdesmito gadu beigām organizācija vairākas reizes ir paziņojusi par pamieru, kurš gan vēlāk tika pārtraukts. 2010. gada 5. septembrī tika izziņots pamiers, kurš joprojām ir spēkā.
Organizācijai izveidojās arī politiskais spārns, kuru pārstāvēja legālas partijas, kuras gan vairākkārt tika aizliegtas vai slēgtas. Vairākkārt ir notikušās oficiālas sarunas ar organizācijas pārstāvjiem par konflikta atrisināšanu, tomēr vēl neviens no šādu sarunu gadījumiem nav beidzies ar vienošanos.
Ernsts Tēlmanis
Ernsts Tēlmanis (, — ) bija Vācijas Komunistiskās partijas līderis Veimāras republikā.
Biogrāfija
Dzimis Hamburgā. 1903. gadā iestājies Vācijas Sociāldemokrātiskajā partijā (VSPD). Laika posmā no 1904. līdz 1913. gadam Tēlmanis pelnījis iztiku, strādājot par kurinātāju uz preču kuģa. 1915. gadā iesaukts karadienestā, piedalījies Pirmajā pasaules karā. Dienot nodarbojies ar politisko aģitāciju. 1917. gadā Tēlmanis pievienojās Vācijas Neatkarīgajai sociāldemokrātiskajai partijai (VNSDP). Dienu pirms Novembra revolūcijas dezertējis no armijas.
Revolūcijas laikā Tēlmanis bija Strādnieku un kareivju padomes loceklis. No 1919. gada viņš vadīja VNSDP Hamburgas nodaļu. 1920. gadā Tēlmaņa vadībā daļa no Hamburgas VNSDP nodaļas biedriem iestājās Vācijas Komunistiskajā partijā (VKP). Tajā pašā gadā viņš kļuva par VKP Hamburgas organizācijas vadītāju, bet no 1923. gadā Tēlmanis iekļāvās VKP Centrālkomitejā. 1923. gadā viņš vadīja neilgo Hamburgas sacelšanos. Nākamajā gadā viņš tika ievēlēts Vācijas parlamentā — Reihstāgā, kur viņš atradās līdz pat 1933. gadam, kad pie varas valstī nāca nacisti.
Kopš 1925. gada Tēlmanis bija VKP Centrālkomitejas priekšsēdētājs (partijas vadītājs). Šajā pašā gadā viņu ievēlēja par VKP paramilitārās organizācijas Rotfrontkämpferbund priekšsēdētāju. 1928. gadā Tēlmani ievēlēja Kominternes Izpildkomitejā. 1925. gadā un 1932. gadā Tēlmanis neveiksmīgi kandidēja Veimāras republikas prezidenta vēlēšanās. Vairākkārt viesojies Padomju Savienībā. Pēc nacistu nākšanas pie varas centās pret to cīnīties un aicināja uz vardarbīgu cīņu, tomēr neguva pietiekamu atbalstu. Pēc Reihstāga ugunsgrēka, kas kļuva par pamatu aizliegt VKP, Tēlmanis neilgu laiku darbojās pagrīdē, tomēr jau 1933. gada 3. martā viņu apcietināja.
Līdz pat 1944. gadam Tēlmanis atradās ieslodzījumā (Berlīnē, Hannoverē, Baucenē). 1944. gada augustā viņu pārveda uz Būhenvaldes koncentrācijas nometni, kur 18. augustā Tēlmanis tika slepeni nošauts.
Altmarkas pamiers
Altmarkas pamiers bija 1629. gada 25. septembrī noslēgts līgums, kas izbeidza Poļu-zviedru karu, kas ilga no 1600. līdz 1629. gadiem. Tas tika noslēgts Altmarkas ciemā netālu no Marienburgas Prūsijā (tagad Staritargas ciems Štumas apriņķī Polijā). Līguma rezultātā Zviedrija ieguva no Polijas-Lietuvas daļu Livonijas hercogistes (mūsdienu Vidzemi un Dienvidigauniju), kā arī tiesības vākt nodevas no poļu tirgotājiem Gdaņskā.
1635. gadā to apstiprināja Štūmsdorfas miera līgumā. Ar šo līgumu Pārdaugavas Livonijas hercogiste tika sadalīta divās daļās - Zviedru Vidzemē un Poļu Vidzemē jeb Inflantijā (Latgalē).
12. Saeimas vēlēšanas
12. Saeimas vēlēšanas Latvijā notika. Tās norisinājās piecos vēlēšanu apgabalos — Rīgā, Vidzemē, Latgalē, Zemgalē un Kurzemē. Kopumā vēlēšanās startēja 13 partijas (kopumā 1156 deputātu kandidāti).
Kopējais balsstiesīgo skaits bija 1 552 235 cilvēki. Balsošana notika 953 vēlēšanu iecirkņos Latvijā un 98 vēlēšanu iecirkņos 41 citā valstī. Trīs dienas pirms vēlēšanām bija iespējams nodod balsi glabāšanā. Tas bija iespējams 61 iecirknī 38 pašvaldībās. Šo iespēju bija izmantojuši 30 371 jeb aptuveni 2% balsstiesīgo.
Vislielāko balsu skaitu ieguva partija "Saskaņa" (209 885 balsis), iegūstot 24 mandātus Saeimā. Tika ievēlēti vēl pieci saraksti — "Vienotība" (23 vietas), Zaļo un zemnieku savienība (21 vieta), Nacionālā apvienība "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" (17 vietas), Latvijas Reģionu apvienība (8 vietas) un "No sirds Latvijai" (7 vietas).
Balsošanas sistēma
Latvijas Republikas Satversme nosaka, ka Saeimu ievēl vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās, brīvās un proporcionālās vēlēšanās, piešķirot vietas partijām, kuras iegūst vismaz 5% balsu pēc Vebstera/Senlagē metodes. Vēlēšanas parasti notiek reizi četros gados, oktobra pirmajā sestdienā, bet Latvijas Valsts prezidentam ir tiesības rīkot ārkārtas vēlēšanas. Tiesības vēlēt ir pilntiesīgiem Latvijas pilsoņiem, kuri vēlēšanu dienā ir sasnieguši astoņpadsmit gadu vecumu. Saeimā var ievēlēt jebkuru pilntiesīgu Latvijas pilsoni, kurš vēlēšanu pirmajā dienā ir vecāks par divdesmit vienu gadu.
Vēlēšanu apgabali
Latvijā ir pieci Saeimas vēlēšanu apgabali — Kurzeme, Vidzeme, Latgale, Zemgale un Rīga. No katra vēlēšanu apgabala tiek ievēlēts konkrēts skaits deputātu proporcionāli iedzīvotāju skaitam apgabalā. Katram vēlēšanu apgabalam ir savi kandidātu saraksti. Ārzemēs dzīvojošie Latvijas pilsoņi tiek pieskaitīti pie Rīgas vēlēšanu apgabala.
Reģistrācija
Vēlēšanām kandidātu sarakstus varēja iesniegt no līdz.
Priekšvēlēšanu aptaujas
2014. gada septembra vidū "Latvijas Fakti" veiktās aptaujas rezultāti liecināja, ka par "Saskaņu" balsotu 21,8%, "Vienotību" — 11,8%, Zaļo un zemnieku savienību (ZZS) — 7,6 %, "No sirds Latvijai" — 7,3%, Nacionālo apvienību — 6,9% aptaujāto balsstiesīgo. "Latvijas Fakti" septembra beigās veiktās aptaujas datiem par "Saskaņu" balsotu 17,4%, "Vienotību" — 13,0%, ZZS — 10,5%, "No sirds Latvijai" — 9,9%, NA — 8,3% aptaujāto balsstiesīgo. Nebija izlēmuši 20,3% aptaujāto, bet 11,2% paziņoja, ka nepiedalīsies Saeimas vēlēšanās.
Savukārt pēc pētījumu kompānijas SKDS oktobra sākumā veiktās aptaujas datiem par "Saskaņu" balsotu 18,4%, par "Vienotību" 11,9%, par ZZS 11,3%, par Nacionālo apvienību 9,3%, par partiju "No sirds Latvijai" 9,1%, par Latvijas Reģionu apvienību 3,6%, par "Latvijas Attīstībai" 1,7%, par Latvijas Krievu savienību 1,6%, par partiju "Vienoti Latvijai" 1%, par Jauno konservatīvo partiju 0,8%, par partiju "Brīvība. Brīvs no bailēm, naida un dusmām", par partiju "Suverenitāte" 0,1%, bet par partiju "Izaugsme" 0,1% respondentu. 17,7% norādīja, ka vēl nav izlēmuši, par ko balsos, bet 12,7% atzina, ka balsot neies vispār.
Toties vēlēšanu dienā LETA, "Latvijas Neatkarīgās televīzijas", Rīgas Stradiņa universitātes un SKDS veiktā vēlētāju aptauju pie vēlēšanu iecirkņiem pārsteidzošā veidā norādīja, ka 23,8% aptaujāto bija balsojuši par "Vienotību", 21,6% par "Saskaņu", 19,4% par ZZS, 18,5% par Nacionālo apvienību, 6% par Latvijas Reģionu apvienību un tikai 5,4% par partiju "No sirds Latvijai".
F1 punktu skaitīšanas sistēmu saraksts
Kā citās autosporta sacīkstēs, F1 arī tiek izmantotas punktu skaitīšanas sistēmas, kuras ir mainījušās gadu gaitā.
Ģeostacionārā orbīta
Ar šīs orbītas specifisko īpašību, ka pavadonis visu laiku atrodas vienā punktā, skatoties no zemes, ir saistīts tas, ka ģeostacionārajā orbītā visbiežāk tiek izvietoti sakaru pavadoņi, meteoroloģiskie pavadoņi.
Orbītas augstuma aprēķināšana
Saskaņā ar šādas orbītas mērķi, pavadonim jāgriežas sinhroni ar Zemi, t. i. jāizdara viens pilns apgrieziens ap Zemes centru diennaktī. Viens apgrieziens atbilst leņķim 2 \pi. Diennakts ilgst 23 stundas 56 minūtes un 04,1 sekundes (= 86 164,1 s). No tā izriet šāds leņķiskais ātrums:
Šādam leņķiskajam ātrumam atbilst šāds centrtieces paātrinājums:
Vienīgais spēks, kas iedarbojas uz pavadoni ar izslēgtu dzinēju, ir gravitācijas spēks, galvenokārt no Zemes. Tāpēc centrtieces paātrinājums ir tieši šī spēka izraisīts paātrinājums:
Novienādojot divas iepriekšējās paātrinājuma izteiksmes:
Izdalot r:
Lai uzzinātu orbītas augstumu, t. i. attālumu no Zemes virsmas, no orbītas rādiusa ir jāatņem Zemes ekvatoriālais rādiuss:
Ārējās saites
Geosynchrone Umlaufbahn
Bors
Īpašības
Reducējot bora savienojumus, parasti iegūst amorfo boru. Kristāliskajam boram ir iespējamas vairākas kristāliskās formas. Izplatītākās ir alfa un beta trigonālās formas, un tetragonālā forma.
Kristāliskais bors laiž cauri infrasarkano starojumu. Kristāliskajam boram zemās temperatūrās ir diezgan maza elektrovadītspēja, bet tā palielinās, paaugstinot temparatūru.
Bors ir elektrofils, jo tam ir daudz neaizpildītu orbitāļu. Daudzi bora savienojumi ir Lūisa skābes, tie iesaistās reakcijās ar savienojumiem, kas satur daudz elektronu (nukleofiliem). Šādas reakcijas ir raksturīgas organiskajiem savienojumiem. Bors ir arī nemetāls ar vismazāko elektronegativitāti, tāpēc reakcijās tas parasti oksidējas (zaudē elektronus). Bors, tāpat kā ogleklis, spēj veidot stabilas kovalentās saites. Ogļūdeņražiem analogie borūdeņraži (borāni) gan ir mazāk stabili. Tos dažreiz lieto raķešdegvielām.
Savienojumi
Nozīmīgākie bora savienojumi ir:
Boru un tā savienojumus lieto arī pirotehnikā, jo bors iekrāso liesmu zaļā krāsā; koksnes konservantiem, jo tie ir mazāk toksiski kā hroma savienojumi un ogļu darva; par leģējošo elementu pusvadītāju ražošanā (p tipa pusvadītājiem); izotopu 10B lieto, lai strauji apturētu kodolreaktorus avārijas situācijās, jo šis izotops labi absorbē neitronus un nobremzē kodolreakcijas.
Ļaundaris
Ļaundaris ir ļauns tēls dažādos stāstos, vēsturiskos stāstījumos, daiļliteratūras darbos un kinofilmās. Literatūrā un kino šī persona parasti ir negatīvs tēls, kurš cīnās pret pozitīvajiem tēliem. Ļaundaris ir tāda persona, kura dara otram ko sliktu, naidīgu. Sievietes tiek sauktas par ļaundarēm.
Etimoloģija
Vārds "ļaundaris" ir cēlies no divu vārdu savienojuma: "ļauns" un "darīt". Dažreiz ļaundarus sauc arī par neliešiem, neģēļiem, zemiskiem cilvēkiem. Attiecinot uz maziem bērniem, tos sauc arī par resgaļiem.
Sakāmvārdi
Latviešu tautai laika gaitā ir radušies dažādi sakāmvārdi par ļaundariem. Piemēram daži sakāmvārdi ir šādi :
Hanss Baldungs Grīns
Hanss Baldungs Grīns jeb Hanss Baldungs (Hans Baldung Grien vai Hans Baldung Grün; pavārdu Grien viņš ieguva mācekļa gados, un tā viņu turpināja saukt visu atlikušo dzīvi; dzimis apm. 1480. gadā Švābišgmindē (Schwäbisch Gmünd), miris 1545. gadā Strasbūrā) bija renesanses laika vācu mākslinieks. Nereti Baldungu uzskata par talantīgāko Albrehta Dīrera skolnieku. Starp slavenākajiem Baldunga darbiem jāmin "Trīs paaudzes un nāve" (apm. 1540), "Trīs grācijas" (apm. 1541) un Mater Dolorosa (apm. 1516).
Baldungs piedzima Švābijā jurista ģimenē. 1492. gadā ģimene pārcēlās uz Strasbūru. Baldungs bija vienīgais vīriešu kārtas ģimenes loceklis, kurš neapmeklēja universitāti. 1503. gadā viņš uzsāka darbu Dīrera Nirnbergas darbnīcā, kur darbojās līdz 1507. gadam. Iespējams, darbnīcā bijuši trīs Hansi, tāpēc viņš ieguvis pavārdu Grien ("zaļš"); vēlāk viņš pavārdu iekļāva arī savā monogrammā.
1509. gadā Baldungs pārcēlās uz Strasbūru, kur 1510. gadā kā meistars tika uzņemts Sv. Lūkas gleznotāju ģildē un dzīvoja līdz 1513. gadam. Pēc tam viņš devās uz Freiburgu, kur uzgleznoja lielu altārgleznu Freiburgas katerālei (1516). Pēc pasūtījuma izpildes Baldungs atgriezās Strasbūrā, kur vēlāk kļuva par pilsētas domes locekli un 1545. gadā nomira.
Baldungs bija nozīmīgs grafiķis. Lai arī viņa grafikās jaušama Dīrera ietekme, tās tomēr ir mākslinieciski patstāvīgas. Lai arī Baldungs pamatā darbojās kokgriezuma tehnikā, viņam ir arī sešas gravīras.
Tāpat Baldungs bija arī slavens portretists. Viņš portretējis imperatorus Kārli V un Maksimilianu I, kā arī, būdams kaislīgs reformācijas piekritējs, veidojis Lutera portretu kokgriezuma tehnikā (Luters darbā attēlots kopā ar Svēto Garu).
1553. gads
1553. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Lubes pagasts
Lubes pagasts ir viena no Talsu novada administratīvajām teritorijām Rojas upes abos krastos. Robežojas ar sava novada Īves, Ārlavas, Dundagas un Rojas pagastiem.
Upes
Amulupīte, Dižvalks, Knātervalks, Lībvalks, Mazroja, Vēruma grāvis, Zušvalks.
Vēsture
Līdz 1920. gada agrārajai reformai Lubes pagasta teritorijā atradās Lubes (Lubbesemmen), Popervāles (Pappe Arwalen, vēlāk — Popsch Erwalen), Ošu (Ossen), Lībes, Sārkastes, Griķlībes (Krickeliben), un Mūkalpu muižas. Lubes, Popervāles un Ošu muižas pirmoreiz minētas 1582. gadā bīskapijas nodevu sarakstos, Sārkastes muiža — 1781. gadā. Jau 16. gadsimtā beigās darbojušās Lubes ūdensdzirnavas, 1861. gadā Lubes muižā bijis spirta brūzis, 1869. gadā Popervāles muižā tika iegādāta tvaika kuļmašīna.
Irmino
Irmino ir pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā, pakļauta Stahanovas pilsētas padomei. Izvietojusies apgabala rietumdaļā Luhaņas upes krastos 75 km no apgabala centra Luhanskas, ietilpst Alčevskas-Stahanovas aglomerācijā (kopā 513 000 iedzīvotāju (2001) ).
Basku zeme (reģions)
Basku zeme ir vēsturiski basku apdzīvotā teritorija Spānijā un Francijā - tajā ietilpst Basku Zeme un Navarra Spānijā, kā arī Ziemeļu basku zeme Francijā.
Lubes pagasts
Vēsture
1945. gadā Ārlavas pagastā izveidoja Lubes ciema padomi. 1954. gadā Lubes ciemam pievienoja daļu Lubezeres ciema. 1965. gadā daļu Lubes ciema teritorijas iekļāva Valdemārpils lauku teritorijā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Talsu novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Anuži (pagasta centrs), Lube, Sārkaste, Lubeskrogs, Popervāle.
Irmino
Vēsture
Apdzīvoto vietu kā Petrivkas ciemu 1808. gadā dibināja Poltavas guberņas izbēgušie dzimtļaudis. Ap 1900. gadu pārdēvēta par Irmino. 1910. gadā atvērta pirmā lielā šahta Tsentralna-Irmine (Центральна-Ірміне), kurā 1935. gada 31. augustā Aleksejs Stahanovs ar palīgiem darba organizācijas uzlabojumu rezultātā vienas maiņas laikā 14 reizes pārpildīja tā laika izstrādes normu un kurā vēlāk aizsākās tā dēvētā «stahanoviešu kustība». 1936. gadā Irmino piešķirts pilsētas statuss, bet 1962. gadā iekļauta Kadijivkas pilsētā. 1977. gadā pilsētas statuss atjaunots, bet jau ar Teplohirskas nosaukumu. 2010. gadā pēc pilsētas iedzīvotāju referenduma atjaunots vēsturiskais nosaukums.
Bernārs Zerfiss
Bernārs Zerfiss studēja arhitektūru Parīzes Mākslas akadēmijā (École des Beaux-Arts), un 1939. gadā ieguva Romas Grand Prix. No 1943. gada līdz 1948. gadam viņš bija galvenais valsts arhitekts Tunisijā (kur projektēja skolas, slimnīcas, universitātes u.tml.). Parīzē viens no viņa zināmākajiem darbiem ir UNESCO ēka (1958), ko viņš projektēja kopā ar Marselu Broieru (Marcel Breuer) un Pjēru Luidži Nervi (Pier Luigi Nervi).
Andrejs Krustiņš
Andrejs Krustiņš (dzimis  — miris ) bija Latvijas armijas ģenerālis. Latviešu strēlnieku virsnieks, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris. Pēc Latvijas okupācijas izvests uz PSRS un nošauts par “dzimtenes nodevību“.
Jaunība un pirmās dienesta gaitas
Andrejs Krustiņš dzimis Ungurmuižas pagasta "Vesetnieku" mājās. Mācījās Ungurmuižas pagasta skolā un Jēkabpils pilsētas skolā. Panevēžas realskolā nokārtoja savvaļnieku eksāmenu. 1905.—1908. gadā mācījās Čugujevas karaskolā, 1908.—1910. gadā dienēja 178. Cēsu kājnieku pulkā Liepājā, 1910.—1915. gadā Penzā.
Pirmais pasaules karš un Krievijas Pilsoņu karš
1916. gada janvārī pēc paša vēlēšanās pārnāca uz 6. Tukuma latviešu strēlnieku bataljonu. Piedalījās kaujās pie Frančiem un Ķekavā, pēc kā paaugstināts par kapteini. Ziemassvētku kauju laikā cīnījās Tīreļpurvā pie Mangaļiem, Skangaļiem un Ložmetējkalna, pēc kā paaugstināts par pulkvežleitnantu. Saņēma Jura krustu ar lauriem. Rīgas operācijas laikā 1917. gada septembrī komandēja 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulku kaujās pie Ikšķiles un Mazās Juglas. Pēc 1917. gada novembra nonāca konfliktā ar lieliniekiem un bija spiests pulku atstāt un devās uz Vitebsku, kur vadīja pulkveža Frīdriha Brieža organizācijas nodaļu. 1918. gada aprīlī-augustā viņš uzturējās Vācijas okupētajā Latvijā un ievāca slepenu informāciju.
Latvijas brīvības cīņas
Pēc Sarkanās armijas iebrukuma Latvijā 1918. gada decembrī Krustiņš iestājās LSPR armijas 3. latviešu strēlnieku brigādē, kur tika iecelts par štāba priekšnieku. Pēc armijas sakāvēm 1919. gada maijā Valmierā viņu apcietināja un tiesāja Veļikije Luki kara tribunāls. 1919. gada 14. septembrī Krustiņam izdevās pāri frontei aizbēgt uz Latviju, kur viņš iestājās Latvijas armijā un uzņēmās komandēt 8. Daugavpils kājnieku pulku. Piedalījās brīvības cīņās pret Bermonta armiju no Rīgas līdz pat Lietuvas robežai. 1919. gada 21. novembrī viņu paaugstināja par pulkvedi. 1920. gada sākumā ar savu pulku veica sekmīgus uzbrukumus Viļakas, Kupravas un Katlešu virzienā.
Paukošana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Paukošanā 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs tiek sadalīti 10 medaļu komplekti. Sacensības notiek no 9. un 17. augustam pagaidu paukošanās zālē Pekinā.
Elejas pagasts
Elejas pagasts ir viena no Jelgavas novada administratīvajām teritorijām tā dienvidos. Robežojas ar Lietuvu, kā arī Vilces, Lielplatones, Platones un Sesavas pagastiem. Pagasta padome atrodas Elejā.
Hidrogrāfija
Upes: Audruve, Eleja, Sidrabe, Vircava.
Haralds Marvē
Haralds Aleksandrs Marvē (dzimis (pēc vecā stila — ), miris ) bija Latvijas armijas un Vērmahta virsnieks, vieglatlēts un šāvējs. Trīs reizes kļuva par Latvijas meistaru šaušanā ar automātisko pistoli (1932, 1937, 1938).
Piedalījās Berlīnē, kur bija arī Latvijas karognesējs atklāšanas ceremonijā.
Elejas pagasts
Vēsture
1866. gada pagastu pašvaldību reformas laikā 1867. gadā izveidoja Elejas pagastu. Pēc 1920. gada zemes reformas Elejas muižu sadalīja 150 vienībās, Bērzvircavas muižu 20 vienībās, Audruves muižu 16 vienībās, Briežu muižu 18 vienībās, Sesavas mācītājmuižu 22 vienībās.
Haralds Marvē
Dzīvesgājums
Dzimis 1900. gadā Nītaures mežsarga Artura Otto Eduarda Marvē un Leontīnes, dzimušas Vītolas, ģimenē. Mācījās Kuldīgas ģimnāzijā, Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada janvārī pieteicās Latvijas zemessardzē, 1920. gada martā ieskaitīts 13. Tukuma kājnieku pulkā. Latvijas Kara skolas Kājnieku nodaļas kadets (1922-1924), pēc mācībām Liepājas kājnieku pulka leitnants, vada komandieris (1926), piekomandēts Igaunijas armijas II pulkam (1926–1927). 1928. gadā kļuva par pulka fiziskās audzināšanas instruktoru un beidza Sapieru virsnieku kursus, paaugstināts virsleitnanta pakāpē. Trenējās sporta klubā ASK, uzvarēja Latvijas meistarsacīkstēs vieglatlētikā 1929. gadā 800 m distancē, 1932. gadā — 400 m/b un 4×400 m stafetē. Bija sporta dzīves organizētājs Valkā un Liepājā. Piekomandēts Kurzemes divīzijai (1928–1930), bija Liepājas pilsētas komandanta adjutants. 1934. gadā paaugstināts par Daugavpils kājnieku pulka vada komandieris kapteiņleitnanta apkāpē.
Alans Grīnspens
Alans Grīnspens (en; dzimis ) ir amerikāņu ekonomists un finansists. Ilggadīgais (no 1987. līdz 2006. gadam, pie četriem ASV prezidentiem) ASV Federālās rezervju sistēmas (ASV Centrālā banka) priekšsēdētājs. Pašlaik (2008. gadā) — finanšu konsultants.
Dzimis Ņujorkā Ungārijas ebreju izcelsmes ģimenē. Studēja Ņujorkas un Kolumbijas Universitātēs. XX gadsimta piecdesmitajos gados ietilpa rakstnieces un filozofes Ainas Rendas domubiedru grupā. Konsultējis ASV prezidentus Džeraldu Fordu un Ričardu Niksonu, kā arī darbojās vairākās lielās ASV korporācijās un nevalstiskajās organizācijās.
1987. gada 2. jūnijā ASV prezidents Ronalds Reigans nominēja Grīnspenu par Federālo rezervju sistēmas vadītāju un ASV Senāts to apstiprināja 22. augustā. 2006. gada 31. janvārī, kad Grīnspens bija nostrādājis četrus termiņus amatā, viņu nomainīja Bens Bernanke. Alanam Grīnspenam amatā esot, tika piedzīvota gan Melnā pirmdiena, kad DJIA indekss nokrita par 22,6 %, gan dot-com burbuļa plīšana.
Haralds Marvē
Dzīvesgājums
1935. gadā Marvē piedalījies pasaules meistarsacīkstēs šaušanā Helsinkos. viņš ieguva 8. vietu 25 m ātršaušanā ar pistoli. Piedalījās vairākās pasaules meistarsacīkstēs, 1939. gadā izcīnīja 5. vietu ātršaušanā ar pistoli.
Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gada XI 17. novembrī Marvē atvaļinājās no Latvijas bruņotajiem spēkiem, repatriējās uz Vāciju, kur no 1942. gada dienēja Vācijas armijā majora pakāpē. Pēc kara beigām līdz 1956. gadam bija PSRS gūstekņu nometnēs. Miris 1983. gada 12. oktobrī Hannoverē.
Elejas pagasts
Vēsture
1935. gadā pagasta platība bija 78,9 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Elejas un Meitenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1950. gadā Eleja ieguva strādnieku ciemata statusu. 1954. gadā Meitenes ciemu pievienoja Elejas ciemam, bet daļu Elejas ciema pievienoja Lielplatones ciemam. 1957. gadā Elejas ciemu pievieno Elejai kā strādnieku ciemata lauku teritoriju, kurai 1963. gadā pievienota Lielplatones ciema kolhoza "Gaisma" teritorija. 1977. gadā daļa teritorijas pievienota Sesavas ciemam. 1990. gadā Eleja zaudēja pilsētciemata statusu un kopā ar lauku teritoriju tika reorganizēta par pagastu. 2009. gadā pagasts kā administratīvā teritorija tika iekļauts Jelgavas novadā.
Iedzīvotāju skaita dinamika
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Apdzīvotās vietas: Daumanti, Eleja, Jauneleja, Birzītes, Ozolmuiža, Zizma.
Izglītība un kultūra
Elejas pagastā darbojas šādi amatiermākslas kolektīvi:
Eirozona
Eirozona (en) ir 20 Eiropas Savienības (ES) Eiropas Ekonomikas un monetārā savienības dalībvalstis, kuras pēc noteiktu kritēriju izpildīšanas ir pieņēmušas eiro kā vienīgo likumīgo maksāšanas līdzekli savas valsts teritorijā.
Monetārā politika
Par eirozonas monetāro politiku ir atbildīga Eiropas Centrālā banka, kuras viens no galvenajiem uzdevumiem ir uzturēt cenu stabilitāti eirozonā, lai inflācija neradītu riskus, kas varētu novest pie eiro pirktspējas krituma. Šī uzdevuma izpildīšanai Eiropas Centrālā banka kontrolē naudas piedāvājumu un uzrauga cenu tendences. Lai arī Eiropas Centrālā banka nevar tieši regulēt, piemēram, dalībvalstu fiskālo politiku, tomēr, cieši sadarbojoties ar Eiro grupu, kurā ietilpst eirozonas finanšu ministri, banka var ietekmēt arī šos politiskos procesus.
Eiropas Centrālā banka nav institūcija, kura aizvietotu dalībvalstu centrālās bankas, jo tās darbā piedalās arī katras eirozonas valsts pārstāvji, piemēram, Eiropas Centrālās bankas padomē, kuras galvenais uzdevums ir noteikt eirozonas monetāro politiku, kā arī noteikt procentu likmes, ar kurām komercbankas var iegūt naudu no centrālās bankas, darbojas visu eirozonas valstu centrālo banku prezidenti.
Citas valstis, kas izmanto eiro
Eiropas mikrovalstis Andora, Monako, Vatikāns un Sanmarīno ir noslēgušas vienošanos ar Eiropas Savienību, ar kuru eiro šajās valstīs ir kļuvusi par vienīgo maksāšanas līdzekli. Šī vienošanās ļauj attiecīgajām valstīm arī kalt savas eiro monētas. Tomēr noslēgtā vienošanās nenozīmē to, ka attiecīgās valstis ir daļa no Eirozonas.
Pēc atdalīšanās no Serbijas arī Melnkalne un Kosova par vienīgo maksāšanas līdzekli izvēlējās lietot eiro, tomēr arī šīs valstis nav Eirozonas dalībnieces.
Skābeklis
Skābeklis ir ķīmiskais elements ar simbolu O un atomskaitli 8. Skābeklis periodiskajā tabulā ir pieskaitāms 2. perioda elementiem, kā arī pie halkogēniem, tomēr šo grupu bieži vien neizdala atsevišķi. Skābeklis ir tipisks nemetāls. Normālos apstākļos skābeklis veido vienkāršo vielu, kam ir divatomu molekulas ar ķīmisko formulu O2. Molekulārajam skābeklim nav ne krāsas, ne smaržas, ne garšas. Brīvā veidā skābeklis ir sastopams gaisa sastāvā. Dabā skābeklis ir sastopams kā visu skābekļa savienojumu komponents (lielākajā daļā sāļu un visos oksīdos - ūdenī, silīcija dioksīdā (kvarca smiltīs), karbonātos). Bināros skābekļa savienojumus ar citiem elementiem sauc par oksīdiem. Savienojumos skābeklis parasti ir divvērtīgs, ar oksidēšanas pakāpi −2 (savienojumos ar fluoru ir iespējama oksidēšanas pakāpe +1 un +2). Dažreiz uzskata, ka ozona molekulā un ozonīda jonā centrālā skābekļa atoma oksidēšanas pakāpe ir +4. Visumā tas ir trešais visbiežāk sastopamais elements (vēl izplatītāki ir tikai ūdeņradis un hēlijs) un viens no izplatītākajiem Zemes garozā.
Var uzskatīt, ka skābeklim ir trīs alotropiskie veidi - skābeklis O2, ozons O3 un atomārais skābeklis O, ko arī dažkārt uzskata par alotropisko veidu. Dabā sastopams skābeklis O2 un ozons O3. Ozons veidojas negaisa laikā zibens iedarbības rezultātā. Tam ir neatsverama nozīme Zemes atmosfēras ārējo apvalku funkcijās. Atmosfēras gaisa sastāvā pēc tilpuma ir aptuveni 20,95% skābekļa.
Skābekļa ķīmiskās īpašības
Augstās temperatūrās skābeklis ir ļoti aktīvs nemetāls. Tas tieši savienojas ar visām vienkāršām vielām, izņemot halogēnus, cēlmetālus un cēlgāzes. Daudzas vielas gaisā un tīrā skābeklī lēnām oksidējas. Oksidēšanās notiek arī dzīvajos organismos - to ir vienkārši pierādīt, jo, piemēram, izelpotajā gaisā vienmēr ir mazāk skābekļa nekā ieelpojamā.
LCROSS
LCROSS jeb Lunar CRater Observation and Sensing Satellite (en "Mēness krātera novērošanas un uztveršanas pavadonis"), ir NASA zonde Mēness izpētei. Tā tika palaista kopā ar Lunar Reconnaissance Orbiter (LRO).
LCROSS tika izstrādāta, lai novērotu nesējraķetes pēdējās pakāpes Centaur ietriekšanos Kebeus (Cabeus) krāterī, netālu no Mēness dienvidpola, kurā pētnieki cerēja ieraudzīt ūdens pazīmes. Arī pati zonde pēc tam ietriecās Mēnesī, pirms tam paspējot uz Zemi noraidīt novērošanas datus. Ietriekšanās notika 11:31 UTC.
Uzbūve
ESPA ārpusē tika pievienoti seši paneļi, kuros atradās zinātniskās ierīces, vadības un kontroles sistēmas, sakaru ierīces, akumulatori un saules baterijas. Gredzena iekšpusē atradās neliels vienkomponenta degvielas raķešdzinējs. Sakarus nodrošināja divas S joslas visvirzienu antenas un divas vidēja pastiprinājuma antenas.
Jānis Vagris
Dzīvesgājums
Dzimis 1930. gada 17. oktobrī Naudītes pagastā. 1955. gadā pabeidzis Latvijas Valsts Universitātes Mehānikas fakultāti un vēlāk arī PSKP CK Augstāko partijas skolu.
Pēc tam trīs gadus J. Vagris strādāja Jelgavas mašīnbūves rūpnīcā par vecāko inženieri-tehnologu un instrumentu un ierīču biroja priekšnieku. Trīs gadus bija Jelgavas pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks.
1958. gadā iestājies PSKP. No 1966. līdz 1973. gadam Liepājā ieņēmis pilsētas komitejas pirmā un otrā sekretāra amatus. 1973. gadā iekļauts LKP Centrālajā komitejā.
1978. gadā Jānis Vagris tika iecelts par Rīgas pilsētas komitejas 1. sekretāru. kļuvis par LPSR AP Prezidija priekšsēdētāju.
tika paaugstināts amatā par LKP CK Pirmo sekretāru, stājoties Borisa Pugo vietā, kurš pārcēlās uz Maskavu.Trīs dienas vēlāk, pirms Latvijas Tautas Frontes 1. kongresa, uzstājies tautas manifestācijā Mežaparka estrādē, sakot, ka "latviešu tautai pāri nav darījis". 1989. gadā J. Vagris kandidēja PSRS Tautas deputātu padomes vēlēšanās un tika ievēlēts. LKP CK pirmā sekretāra amatā viņu nomainīja Alfrēds Rubiks. Vēlākos izvērtējumos J. Vagra lomu Atmodas laikā vērtē neviennozīmīgi.
Apbalvojumi
Apbalvots arī ar Oktobra revolūcijas ordeni, diviem Darba Sarkanā Karoga ordeņiem, medaļām. Saņēmis arī Latvijas PSR Nopelniem bagātā rūpniecības darbinieka goda titulu.
Šiva
Šiva (sanskrits: शिव — 'žēlīgais') ir viena no svarīgākajām hinduisma dievībām, kas iznīcina un pārvērš visu esošo jaunās formās. Veido trīsvienību ar diviem citiem dieviem, kas simbolizē radīšanas spēku — Brahma un uzturēšanas spēku — Višnu. Šivaisma novirziena sekotājiem Šiva ir Augstākās Būtnes visnozīmīgākā izpausme.
Citi apzīmējumi
Šiva ir pazīstams ar ļoti daudziem vārdiem, piemēram, svētajos rakstos jeb purānās minēti 1008 dažādi Šivas apzīmējumi, kas katrs simbolizē kādu tā īpašību. Visbiežāk lietoti vārdi Mahadeva ("Lieldievs"), Nataradža ("Dejotāju ķēniņš"), Bairava ("Briesmīgais"), Maheša ("Augstākais kungs"), Nilakanta ("Zilkakls"), Pašupati ("Visu būtņu kungs"), Rudra ("sirdīgais"), Šankara ("svētīgais") un Višvanat ("Visuma valdnieks").
Simboliskie attēli
Šivu parasti mēdz attēlot kā askētu ar baltu vai pelnu pelēku ādas krāsu, trim acīm un četrām rokām, kas tur trejžuburi, šaujamo loku, virvi, bungas. Šivas mistiskais simbols ir vīriešu dzimumloceklis lingam.
Šivas mitoloģiskais dzīvnieks ir vērsis Nandi, uz kura viņš pārvietojas.
Emīls Dārziņš
Emīls Dārziņš (dzimis, miris ) bija latviešu komponists un mūzikas kritiķis. Viens no latviešu kora un solo dziesmas klasiķiem. Sarakstījis arī vairākus skaņdarbus orķestrim, no kuriem ir saglabājies vienīgi "Melanholiskais valsis".
Elodejas
Elodejas ir ūdens augu ģints, kas cēlusies no Ziemeļamerikas. Tās bieži izmanto akvāriju dekorēšanai. Latvijā izplatīta ir Kanādas elodeja, kas pirmoreiz atrasta 1872. gadā pie Rīgas.
Emīls Dārziņš
Agrīnā dzīve
Dzimis 1875. gada 3. novembrī Jaunpiebalgas Jāņa skolā, kur viņa tēvs Andžs Dārziņš bija skolotājs. Emīla māte Marija Laimiņa nāca no pārtikušas, samērā izglītotas ģimenes. Divi Marijas brāļi — Antons un Jānis Laimiņi — arī strādāja par skolotājiem. Jāņa skolā Emīls auga lielākoties savdabā. Agrā bērnība iemācījās lasīt un nebija atturams no grāmatām. Drīz viņš uz visu mūžu palika vājredzīgs. Agri sāka izpausties viņa muzikālās spējas. Zēnam bija absolūtā muzikālā dzirde, taču nopietnāku muzikālo izglītību viņam neizdevās iegūt. Tēvs pasniedza skolā arī dziedāšanu, vadīja skolēnu kori, taču par klavierspēli ne viņam, nedz mātei dziļāku priekšstatu nebija, un viņi apdāvinātajam dēlēnam spēja dot tikai pašas elementārākās iemaņas. Virzīties uz priekšu palīdzēja izcilā muzikalitāte un lielā vēlēšanās muzicēt.
Šiva
Sievišķā izpausme
Šivas vara šakti izpaužas arī caur sievišķo dievību Pārvatī jeb Durgu, kas ir dzīvības radītāja un iznīcinātāja, apvienojot sevī daudzas senākas mātišķās dievības jeb mātes. Dievietes Kālī kults ir bijis asiņains un saistīts ar orģijām, kuru laikā ziedoti arī cilvēki.
Emīls Dārziņš
Agrīnā dzīve
Arī Dārziņa vispārējā izglītošanās sākās turpat Jāņa skolā, bet astoņu gadus vecumā viņu atdeva mācīties Rupsalas skolā, kuru toreiz vadīja mātes brālis Antons Laimiņš. Te viņš mācījās arī klavierspēli, iespējams, guva arī zināmu priekšstatu par ērģelēm, jo šajā skolā bija savs instruments. Pēc diviem Rupsalā pavadītiem gadiem Emīls nokļuva Vecpiebalgas draudzes skolā. Mūziku mācījās pie skolotāja Sliedes — Kronvaldu Ata meitas vīra. Te notika arī divu nākamo komponistu — Dārziņa un Melngaiļa iepazīšanās. Taču vājās veselības dēļ viņam Piebalgas skola bija drīz jāatstāj. Kādu laiku Emīls apmeklēja Jaunpiebalgas skolu, kur mācījās arī mūziku pie Cimzes semināru beigušā vietējās mūzikas dzīves vadītāja Ulpes.
Tālāk Dārziņš apguva visu pašmācības ceļā. Viņš patstāvīgi jau bija apguvis krievu, vācu un franču valodas. Klavierspēlē Emīls bija tiktāl progresējis, ka varēja nospēlēt Mocarta sonāti. Saskare ar šo daiļradi palika viņam dzīvā atmiņā un ietekmēja viņa muzikālo gaumi uz visu mūžu.
Pārcelšanās uz Rīgu
1891. gadā Dārziņš pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Viņš apmetās pie sava mātes brāļa Antona Laimiņa, kādreizējā Rupsalas skolas vadītāja. Rīgā viņš mācījās arī mūziku pie vācu kapelmeistara Fēliksa Jēgera. Par šī mūziķa — diriģenta un komponista — uzturēšanos Rīgā ir pretrunīgas ziņas, pat tādas, it kā viņš 1889. gadā būtu aizceļojis uz ASV. Taču Dārziņa māte un Alfrēds Kalniņš pastāv uz to, ka Emīls tomēr izglītojies pie F. Jēgera. Pilnīgi droši noskaidrot šo jautājumu nav izdevies, taču ir skaidrs, ka Dārziņš Rīgā visai cītīgi mācījies mūzikas teoriju, turklāt vācu valodā.
1893. gadā viņš uzraksta vīru koru dziesmu Jūs kalni un jūs lejas, kura ar Jāzepa Vītola atbalstu iespiesta žurnālā Austrums.
Ap 1896. gadu Dārziņš bija izlēmis kļūt par profesionālu mūziķi. Taču viņa iecerei pretī stājās dzīves nelabvēlīgie apstākļi. Tēvs vājās krievu valodas prasmes dēļ bija spiests atstāt kopš 1861. gada piekopto skolotāja amatu. Viņš gribēja, lai Emīls nokārto nepieciešamos eksāmenus un kļūst par skolotāju Jāņa skolā. Taču dēls pret to kategoriski iebilda. Dārziņa ģimene bija spiesta kļūt par krodziniekiem tuvējā Zelta krogā, kuru līdz tam apsaimniekoja Marijas brālis Jānis Laimiņš. Viņš savukārt pārcēlās uz Rīgu un Daugavmalas tirgū atvēra gaļas tirgotavu. Dārziņš pie viņa apmetās uz dzīvi un dažkārt arī piepalīdzēja veikalā.
Studijas Pēterburgā
Ar lielām grūtībām pārvarējis vecāku, it sevišķi tēva pretestību, saņēmis materiālu atbalstu no Jāņa Laimiņa, Dārziņš 1898. gada janvārī devās uz Pēterburgu, lai mēģinātu iestāties konservatorijā. Izrādījās, ka viņš bija pietiekami labi sagatavojies, lai izturētu pārbaudes eksāmenus šajā mūzikas augstskolā. 1899. gadā viņš tika uzņemts Nikolaja Rimska-Korsakova kompozīcijas klasē. Mūzikas dzīve bija plaša, bagāta un viegli pieejama, kas Dārziņam lieti noderēja vēlāk, vērtējot Rīgas mūzikas dzīvi.
Pazīšanās ar latviešu studējošiem māksliniekiem viņu kopā ar Alfrēdu Kalniņu ieveda pulciņa Rūķis sanāksmēs, kur notika diskusijas par dažādām mākslas problēmām. Daudz tika skarti arī filozofijas virzieni un atsevišķi filozofu darbi. Daudz laika Dārziņš pavadīja publiskās bibliotēkas lasītavā, iepazīstoties ar visdažādāko literatūru. Vēlāk Dārziņš literāro erudīciju un arī savas radošās spējas šajā jomā nereti apliecinājis saskarsmē ar tekstu izvēli un pārveidošanu savās solo un kora dziesmās, kā arī operā Rožainās dienas.
Sekmes viņam bija pārsvarā labas, taču viņa veselības stāvoklis turpmākajos gados traucēja pilnvērtīgas studijas. Emīls Dārziņš vājās veselības un liela trūkuma dēļ bija spiests bieži kavēt stundas. Bet tas stingro N. Rimski-Korsakovu nevarēja apmierināt. Pamazām veidojās plaisa starp profesoru un audzēkni, kurš nespēja veikt lielo uzdevumu slodzi N. Rimska-Korsakova klasē.
Aktīva komponēšanas darbība un atgriešanās Rīgā
1901. gadā Dārziņš uzsāka ļoti raženu darbības desmitgadi, kas bija ļoti svarīga latviešu mūzikas attīstībā.
Emīls Dārziņš atgriezās Rīgā ar kora dziesmām, ko bija sarakstījis Pēterburgā. Jau 1898. gadā viņš bija komponējis dziesmu vīru korim Pie tēvu zemes dārgās, tekstu aizgūdams no F. Šillera drāmas Vilhelms Tells vārsmām Ausekļa tulkojumā. Līdzās šai dziesmai radusies Lai vētra krāc ar Lasmaņu Pāvila vārdiem. Par spīti grūtajiem dzīves apstākļiem Pēterburgā, šo abu dziesmu mūzika pauž enerģiju un optimismu. Konservatorijas pēdējā gadā, kad Emīls Dārziņš sevišķi sūdzējās par nervu depresijām, radušās dziesmas jauktajam korim Minjona ar V. Gētes vārdiem un Mēness starus stīgo ar Aspazijas vārdiem.
Dārziņa darbība Rīgas mūzikas dzīvē iesākās diezgan aktīvi. Viņš sāka strādāt par klavierskolotāju, uzsāka darbību kā kordiriģents igauņu biedrībā Imanta. 1901. gadā parādījās viņa pirmās recenzijas ar parakstu Emīls. Bijis arī 1900. gadā dibinātās latviešu studentu korporācijas "Talavija" biedrs. Spēlējis ērģeles Straupes baznīcā. Mūzikas kritiķa darbs Emīlam Dārziņam izvirzījās par iedarbīgāko līdzekli tautas estētiskajā audzināšanā. Viņa recenzijas tika drīz ievērotas un guva piekrišanu. Jau pirmajos rakstos Pēterburgas Avīzēs 1901. un 1902. gadā E. Dārziņš galveno uzmanību pievērsa latviešu mūzikas daiļrades jautājumiem, pravietiski izceļot Emiļa Melngaiļa un Alfrēda Kalniņa darbību. Viņš atbalstīja pirmos latviešu simfoniskos koncertus, operas izrādes latviešu valodā, gan norādīdams uz to diletantisko izpildīšanas līmeni. E. Dārziņš nepalaida garām nevienu nozīmīgu mūzikas dzīves notikumu, dziļi to nepārspriedis, neizcēlis tajā svarīgāko un atbalstāmo.
1902. gadā rodas solodziesmas Kā zagšus (R. Blaumaņa vārdi) un Tevi atstāju (E. Gruzītes vārdi), bet 1903. gadā — Mana laime (Helgi vārdi), Tev nosarkst vaigi (J. Poruka vārdi) un Mātes gars (Helgi vārdi). Pēdējās trīs dāvātas nākamajai dzīvesbiedrei Marijai Deiderei, ar kuru E. Dārziņš apprecējās 1903. gada rudenī. 1904. gadā visa E. Dārziņa uzmanība koncentrējās uz muzikālo daiļradi. Šajā gadā nav uzrakstīta neviena recenzija, toties skaņdarbu ir vairāk nekā jebkurā citā gadā. To skaitā solo dziesmas Sāpju spītēs un Kaut reizi vien (abām J. Poruka vārdi), orķestra darbi Melanholiskais valsis un simfoniskā glezna Vientuļā priede, kā arī kora dziesmas Sapņu tālumā (Aspazijas vārdi), Senatne un Lauztās priedes (abām Raiņa vārdi). No 1903. līdz 1904. gadam Dārziņš strādāja par dziedāšanas skolotāju Natālijas Draudziņas ģimnāzijā un Annas Ķeniņas meiteņu ģimnāzijā.
1905. gada revolūcija
Emīls Dārziņš aktīvi atbalstīja 1905. gada revolūcijas brīvības idejas, un viņš pievienojās Raiņa domām un uzskatiem. Lauztās priedes visdaiļrunīgāk liecina par Emīla Dārziņa idejisko nostāju 1905. gada notikumos. Šī dziesma ir spilgts atainojums tā laikmeta notikumiem latviešu mūzikā.
Pēcrevolūcijas reakcijas periodā, kad Latvijā plosījās soda ekspedīcijas un imperiālā vara izrēķinājās ar tautu, Emīla Dārziņa darbībā pieklusa sabiedriskais asums. To diktēja konkrētā situācija. Viņa tuvākie domu biedri Rainis un Aspazija emigrēja uz ārzemēm, daudzi paziņas un draugi bija represēti, mūzikas dzīve saārdīta. Nebija nedz īstu domu biedru, nedz draugu. Jurjānu Andrejs strādāja Harkivā, Jāzeps Vītols Pēterburgā, Emilis Melngailis Taškentā, Alfrēds Kalniņš — Igaunijā.
Taču arī šādos apstākļos viņš saglabāja gara možumu. Radās dziesmas: Aizver actiņas un smaidi, Teici to stundu (abām J. Poruka vārdi), Spāniešu romance (A. Puškina vārdi) u. c. Dārziņa attieksmi raksturo 1905. gadā radītā kora dziesma Ciānas bērni ar Aspazijas vārdiem, un komponists šīs dziesmas tekstu raksturo kā dziļi traģisku.
Sākot ar 1906. gadu, E. Dārziņš sevišķi aktīvs kļuva kā kritiķis, rakstot recenzijas laikrakstos Baltijas Vēstnesis, Balss, žurnālos Mūzikas Druva un Zalktis, vēlāk Dzimtenes Vēstnesī un Latvijā, kā arī pasniedzot privātstundas. Līdzās daudzajām recenzijām radās monogrāfiski apcerējumi par Jurjānu Andreju, Alfrēdu Kalniņu, Jāzepu Vītolu, kā arī plašs darbs par operas žanra vēsturi. Visi tie bija pirmreizīgi darbi latviešu muzikoloģijā. E. Dārziņš daudz rakstīja par ievērojamu mākslinieku koncertiem Rīgā un par viņu interpretācijas meistarību, nekad nevairījās no kora mākslas problēmu iztirzāšanas, uzskatīdams, ka šis mākslas veids ir jo svarīgs latviešu mūzikas kopējā bilancē, vienmēr atsaucīgi iestājās par latviešu solistiem, par simfonisko koncertu nepieciešamību. 1906. gadā komponistam piedzima dēls Volfgangs, 1908. gadā meita Laima-Tatjana.
Apsūdzības plaģiātismā un pēdējie dzīves gadi
E. Dārziņš bija pārliecināts savos uzskatos, un nevairījās saukt vainīgos īstajā vārdā. Tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc 1908. gada janvārī viņš reakcionārajās Rīgas Avīzēs tika nepatiesi apvainots plaģiātismā. Šajā laikā pasliktinājās viņa attiecības ar dažiem latviešu mūziķiem, īpaši ar kādreizējo domubiedru Pāvulu Jurjānu, kurš arī apvainoja Dārziņu. Dārziņu aizstāvēja krievu komponists Aleksandrs Glazunovs, bet negatīvu atsauksmi par viņa orķestra mūziku atsūtīja somu komponists Žans Sibēliuss. Šis uzbrukums ārkārtīgi sāpīgi atsaucās uz Dārziņu un tuvināja komponista dzīves traģisko izskaņu.
Gandrīz veselu gadu pieklusa Emīla Dārziņa muzikālā daiļrade. Klusībā viņš komponēja Rožainās dienas, kas 1910. gada vasarā tika pabeigta klavierizvilkumā. Spriežot pēc fragmentiem, kas paglābti no bojāejas, tā būtu bijusi ievērības cienīga pirmā latviešu liriski psiholoģiska drāma ar zīmīgi iekonturētiem raksturiem un dramatiskajiem samezglojumiem, ar izvērstiem solodziedājumiem un atjautīgiem situāciju tēlojumiem. Operas žanrā komponistam bija tālejoši nodomi. Pēc Rožainajām dienām viņš bija domājis pievērsties vai nu Blaumaņa Skroderdienām Silmačos, Poruka Pērļu zvejniekam, vai arī Čehova Ivanovam.
Pēdējos divos dzīves gados atplauka E. Dārziņa aktivitāte. Viņa daiļrades mūžu noslēdza tādas vīru kora dziesmas kā Mūžam zili ar K.Skalbes vārdiem, Mirdzi kā zvaigzne ar K. Jēkabsona vārdiem un Nāc man līdz ar J. Poruka vārdiem. Mūžam zili atsauc atmiņā 1905. gada notikumus, savukārt Mirdzi kā zvaigzne vēsta par dzimtenes mīlestību.
Naktī no 17. uz 18. augustu ( pēc jaunā stila) Emīlu Dārziņu Zasulauka stacijā notrieca vilciens. E. Dārziņš tika apglabāts Āgenskalna Mārtiņa kapos. Komponista bojāeja satrauca visu Latviju un bēres apliecināja dziļu cieņu komponistam — pavadīt pēdējā gaitā viņu bija ieradušies tūkstošiem cilvēku.
Emīla Dārziņa vārdā nosaukta Emīla Dārziņa mūzikas skola, kas atrodas Āgenskalnā netālu no Mārtiņa kapiem.
Muzikālās daiļrades raksturojums
Emīla Dārziņa mantojums ir samērā pieticīgs — 41 skaņdarbs. Tajā skaitā ietilpst opera Rožainās dienas, 4 simfoniski skaņdarbi, 17 kora dziesmas un 19 solo dziesmas. Savu daiļradi E. Dārziņš veltīja galvenokārt diviem žanriem: kora dziesmai un solodziesmai. Viņa paši pirmie darbi bija kora dziesmas žanrā (Jūs kalni un jūs lejas, 1893. g.; Pie tēvu zemes dārgās, 1898. g.). Tomēr īsti aktīva E. Dārziņa daiļrade sākās ar 1900.—1901. gadu. No 1900. līdz 1907. gadam uzrakstīta E. Dārziņa skaņdarbu lielākā daļa, tai skaitā visas viņa solodziesmas. Dzīves pēdējos gados (1909—1910) viņš uzrakstīja 6 kora dziesmas un strādāja pie operas Rožainās dienas, kas palika nepabeigta. No šīs operas saglabājušies tikai Mātes dziesma un klavierizvilkuma fragments — 23 lappuses, bet bez teksta, viss pārējais gājis bojā Pirmā pasaules kara gados.
Skaņdarbu iznīcināšana
Pēc skandalozā apvainojuma plaģiātā 1908. gada janvārī komponists iznīcināja visus savus simfoniskos darbus (simfonisko tēlojumu Vientuļā priede, Lirisko fantāziju, Mazo svītu, kas komponista dzīves laikā tika atskaņoti). Melanholiskā valša orķestra balsis bija paglābis diriģents A. Bobkovics, kurš no tām restaurēja partitūru. Vēlāk Jāzeps Vītols no partitūras izveidoja klavierizvilkumu. Paškritisko apsvērumu rezultātā komponists iznīcinājis arī divas solo dziesmas — Suleika (V. Damberga vārdi) un Rožu pārdevēja (J. Poruka vārdi). Tādējādi līdz mūsdienām saglabājusies tikai daļa E. Dārziņa skaņdarbu. Bet arī šie samērā nedaudzie darbi padarījuši viņu par vienu no visiemīļotākajiem latviešu komponistiem, un viņš ir iekļauts Latvijas kultūras kanonā.