cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomass Stērnss Eliots
Biogrāfija
Eliots dzimis Sentluisā ASV, studējis Hārvarda Universitātē, tad pārcēlies uz Eiropu. Studējis matemātiku, filozofiju un dažādas Eiropas valodas Sorbonnas Universitātē, tad 1911. gadā atgriezies ASV un studējis doktorantūrā Hārvardā. 1914. gadā Eliots atkal devās uz Eiropu — vispirms uz Marburgu, tad Oksfordu. 1927. gadā viņš pieņēma Lielbritānijas pilsonību. Šajā gadā viņš kļuvis par anglikāņu baznīcas locekli.
Eliota pazīstamākie darbi ir poēmas "Alfreda Prūfroka mīlas dziesma" (The Love Song of J. Alfred Prufrock, 1917), "Nīkā zeme" (The Waste Land, 1922) un "Četri kvarteti" (Four Quartets, 1943).
Bobolice
Bobolice ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Košalinas.
Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Bublica. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Pilsētvalsts
Pilsētvalsts jeb polisa (el (polis) — 'pilsēta') ir valstiskā veidojumā apvienota pilsēta un tās tuvākās apkaimes teritorija.
Šādas pilsētvalstis pastāvēja Senajā Divupē, Senajā Grieķijā, olmeku, tolteku, maiju pilsētvalstis Vidusamerikā, viduslaiku Centrālāzijas oāzēs, Ziemeļeiropā (Jomsborga), Renesanses laika Itālijā (Dženova, Venēcija u.c.) un Krievijā (Novgorodas republika). Mūsdienās šim statusam atbilst Monako, Vatikāns, Singapūra.
Vēsture
Pilsētvalstu veidojumi radās līdz ar pirmajām pilsētām 5000—4000 gadu p.m.ē. — visbiežāk dabiski norobežotā teritorijā, ko apūdeņoja maģistrālais kanāls. Valsts centrs bija ar mūri apjozta pilsēta, kurā atradās centrālais templis un valdnieka (sākotnējā karavīru vadoņa) rezidence, ap kuru izvietotas pārtikas un ieroču noliktavas, kā arī amatnieku darbnīcas. Tās pakļautībā bija apkārtējie ciemati, kas tai maksāja nodevas.
Tāda pilsētvalsts nevarēja būt liela, piemēram, 3000—2000 gadu p.m.ē. Lagašas valsts teritorija Divupes dienvidos nepārsniedza 3000 km2, bet iedzīvotāju skaits — 150 000 cilvēku. Ebla pilsētvalstī mita ap 260 000 cilvēku, bet vairums Šumeras, Sīrijas un Palestīnas pilsētvalstu bija vēl mazākas.
Senajos Tuvajos Austrumos pilsēta bija apgabala centrs ekonomiskajā ziņā, jo tā bija starpniece apmaiņā starp amatniecību, zemkopību un dažādiem dabiskās darba dalīšanas rajoniem. Pilsēta bija apgabala centrs arī politiskā ziņā — kā vieta, kurā koncentrēts valsts varas aparāts. Tāpat pilsēta bija teritorijas ideoloģiskais centrs, jo tur atradās centrālais templis; tur svinēja kopīgus svētkus, tur atradās citadele un tempļu skolas. Visu pilsētas funkciju uzskaitījums liecina par tās izšķirošo lomu civilizācijas un tās kultūras veidošanā.
Tās ietekmes intensitāte un virzība bija atkarīga arī no pilsētas lieluma. Pastāvēja pilsētas, kuru platība bija mazāka par 3 ha un iedzīvotāju skaits mazāks par 1200 cilvēku, pilsētas 3—10 ha platībā ar 1200—1800 iedzīvotājiem un lielās pilsētas, kuru platība bija lielāka par 10 ha un iedzīvotāju skaits sniedzās vairākos desmitos tūkstošu. Taču lielo pilsētu, tādu kā Babilona 1000 gadu p.m.ē. (70 000—100 000 iedzīvotāju), Ninive tai pašā laikā (200 000—260 000 iedzīvotāju) u.c., bija maz.
Kaut arī seno pilsētu apjoza masīvs mūris, tā bija mazāk sevī noslēgta nekā citi to laiku sabiedrību kopumi, piemēram, lauku kopienas. Iespējams, ka šī pilsētas lielās «atvērtības» priekšmetiskā izpausme bija lielais, ne vienmēr ar transporta vajadzībām saistītais pilsētas vārtu daudzums. «Mūrī visapkārt bija 100 vārtu viscaur no vara,» raksta vēstures tēvs Hērodots par sava laika Babilonu, kurā mita daudz svešzemnieku.
Mazāzijas pilsētā Kanišā (20 000—19 000 p.m.ē.) atrastais arhīvs sevišķi uzskatāmi demonstrē senās pilsētas «atvērtību», kas izpaužas gan dažādu etnisku grupu pastāvīgos kontaktos pašā pilsētā, gan pilsētas sakaros ar apkārtējo pasauli. Kanišai tas, piemēram, nozīmēja pastāvīgus sakarus ar gandrīz 120 apdzīvotām vietām Ziemeļsīrijā, Divupes ziemeļos un Mazāzijas austrumdaļā aptuveni 1000 km rādiusā. Laika gaitā, attīstoties preču ražošanai un paplašinoties starptautiskajai tirdzniecībai (it sevišķi starpetnisko sakaru joslās), pilsētu "atvērtība" palielinājās. To apstiprina fakts, ka senajos Tuvajos Austrumos bija plaši izplatīta lingua franca, t.i., plašam areālam kopīga jauktvaloda, kas sākumā kalpoja kā otra valoda, bet vēlāk varēja pārvērsties arī par pamatvalodu, izspiežot vietējās valodas. Tā, piemēram, 2000 gadu p.m.ē. lingua franca bija akadiešu valoda; pat Ēģiptes faraonu, Palestīnas un Sīrijas valdnieku diplomātiskā sarakste notika akadiešu valodā, šai valodā tika rakstīti saimniecības pārskata dokumenti Ugaritas pilsētvalstī utt. Vēlāk (1000 gadu p.m.ē.) visā Persijas lielvalsts rietumdaļā gan par sarunu, gan par oficiālo valsts valodu kļuva aramiešu valoda, ko lietoja gandrīz visā seno Tuvo Austrumu teritorijā.
Jomsborga
Jomsborga bija vikingu brīvpilsēta Oderas grīvā, Baltijas jūras dienvidrietumu krastā 10. — 11. gadsimtā, kurā patvērumu rada vikingi no visas Baltijas jūras baseina (gan skandināvi, gan slāvi, gan balti un somugri). To dibinājis vai nu dāņu karalis Haralds Zilzobis (910.-985.) vai poļu kņazs Boļeslavs Drosmīgais. Mūsdienās visbiežāk Jomsborgu lokalizē Volinā, Polijā.
Par Jomsborgu stāstīts “Sāgā par jomsvikingiem” (Jómsvíkinga saga): Lai vēl vairāk nostiprinātu Jomas iedzīvotājus, Palnatoki, gudru cilvēku padomu vadīts, izdeva likumus. Nepieņemt karadraudzē vecākus par piecdesmit un jaunākus par astoņpadsmit gadu vecus. Nepaturēt komandā cilvēku, kurš kāda ieroča lietošanas prasmē būtu neprasmīgāks par otru, fiziski tikpat spēcīgu, ar tādu pašu ieroci rokās. Jaunpienācējiem jādod zvērestu, ka viņi atriebs par komandas biedru tāpat kā par brāli vai audžubrāli. Aizliegts aprunāt citus un sēt nesaskaņas komandā. Ja kāds uzzina kādus jaunumus, tad nevienam nestāsta, bet uzreiz ziņo savam vadonim — tikai tas lemj, vai pavēstīt par jaunumiem pārējiem, un tikai vadonis ir tiesīgs izziņot jaunumus. Ja kāds pārkāps kādu no [vikingu] likumiem, to uzreiz jāpadzen no karadraudzes [un Jomsborgas]. Ja jaunpienācējs izrādīsies kāda komandas locekļa brāļa, tēva vai cita tuva radinieka slepkava, tad [konfliktu] atrisina vadonis. Neviens nedrīkst nekādi aizbildinoties cietoksnī ievest sievieti. Bez vadoņa atļaujas neviens nedrīkst atstāt cietoksni ilgāk par trim naktīm. Visu laupījumu … jādala vienlīdzīgās daļās. Nekad nekādā veidā, ne ar vārdu, ne ar skaņu neizrādīt bailes, ne no kā nebaidīties un visur doties [bez baiļu]. Visas nesaskaņas un neskaidrības starp komandas biedriem tiesā vadonis. Nevienu nepieņemt komandā bez [vispārpieņemtās] pārbaudījumiem, draudzības vai radniecības dēļ. Šādi sakārtota karadraudze turējās stipri un pildīja savus likumus.
Sāga arī vēsta, ka jau visai drīz pēc Palnatoki nāves (ap 990. gadu) jomsvikingu likumu ievērošana sašķobījās: cietoksnī sāka ievest sievietes, vikingi bieži bez atļaujas devās savās gaitās, bija strīdi un slepkavības.
1043. gadā Jomsburgu ieņēma un nopostīja dāņu un norvēģu karalis Magnuss I.
Ruanda
Ruanda, oficiāli Ruandas Republika (Repubulika y'u Rwanda, République du Rwanda, Republic of Rwanda), ir valsts Austrumāfrikā. Ruanda robežojas ar Ugandu, Burundi, Kongo Demokrātisko Republiku un Tanzāniju. Lielākā daļa no Ruandas iedzīvotājiem ir hutu cilts pārstāvji. Lielākā mazākumtautība ir tutsi, bet nākamā ir tva (Twa) cilts pārstāvji. Ruandā ir trīs oficiālās valodas: kiņaruanda, franču un angļu valoda. Dominējošā reliģija ir kristietība, galvenokārt Romas katoļu baznīca. Valstī dzīvo arī liels skaits musulmaņu.
1994. gadā valstī notika pret tutsi mazākumtautību vērsts genocīds, kurā gāja bojā no 500 000 līdz miljonam cilvēku.
Vēsture
Vācijas impērija kolonizēja Ruandu 1884. gadā. Tās teritoriju padarīja par daļu no Vācu Austrumāfrikas. Kad Vācija zaudēja Pirmajā pasaules karā, Ruandas teritorija nonāca Beļģijas pārvaldījumā un tā tas saglabājās arī pēc Otrā Pasaules kara. Beļģi piešķīra dažādas privilēģijas tutsi tautai, kaut arī tā bija skaita ziņā mazāka nekā huti tauta.
1959. gadā huti gāza tutsu monarhiju, vairāki desmiti tūkstošu tutsu aizbēga uz kaimiņvalstīm, tai skaitā Ugandu. Trimdā bijušie tutsi izveidoja nemiernieku grupu Ruandas Patriotisko fronti (RPF), kas velāk iebruka Ruandā. Ruanda ieguva savu neatkarību no Belģijas 1962. gada 1. jūlijā. Par pirmo prezidentu kļuva Greguārs Kajibanda no hutu cilts. Kad Ruanda ieguva neatkarību, hutu vairākums pārņēma varu un sistemātiski apspieda tutsi cilti – gan ar diskrimināciju, gan vardarbīgiem paņēmieniem. Kajibanda tika gāzts apvērsumā 1973. gadā, kuru veica Žuvenāls Habjarimana. 55 cilvēki, kuri bija saistīti ar iepriekšējo režīmu tika nogalināti. Habjarimana tika atkārtoti ievēlēts 1978.,1983. un 1988. gadā ar vairāk nekā 98% balsu.
1990. gada 1. oktobrī Ruandas Patriotiskā fronte iebruka Ruandā uzsākot pilsoņu karu. RPF iebrukums sākumā bija veiksmīgs. Taču Ruandas bruņotie spēki saņēma palīdzību no Belģijas, Francijas un Zairas (Kongo Demokrātiskās Republikas) un mēneša laikā tos piespieda atkāpties atpakaļ uz Ugandu. Polam Kagamem tika lūgts atgriezties no miltārajām apmācībām Amerikas Savienotajās Valstīs, lai pārņemtu RPF vadību. Pēc tam RPF izmantoja partizānu uzbrukumus, iegūstot kontroli pār lielāko daļu no valsts ziemeļu daļas 1992. gadā. Galu galā sarunas starp RPF un Ruandas valdību noveda pie miera līguma parakstīšanas Arušā 1993. gadā, kas ļāva RPF dalībniekiem un citiem bēgļiem atgriezties valstī.
1994. gada 6. aprīlī tika notriekta lidmašīna, kurā bija Habjarimana un toreizējais Burundi prezidents. Abi bija no hutu cilts. Gajā bojā visi, kas tobrīd bija lidmašīnā. Hutu ekstrēmisti vainoja tutsu nemiernieku grupu un nekavējoties sāka iznīcināšanas kampaņu. Sākās Ruandas genocīds. Genocīda laikā hutu cilts pārstāvji nogalināja 500 tūkstošus līdz 1 miljonu tutsu mazākumtautības iedzīvotājus. Genocīdu pārtrauca RPF, kas ar Ugandas armijas palīdzību sagrāba arvien lielāku teritoriju, līdz 4. jūlijā tika sasniegta galvaspilsēta Kigali. Pēc tam valsti pameta ap 2 miljoniem hutu, gan civiliedzīvotāju, gan to, kas piedalījās genocīdā. Viņi pārbēga uz Kongo Demokrātisko Republiku (tobrīd — Zaira), baidoties no atriebības. ANO reakcija uz genocīdu bija ierobežota.
RPF izveidoja nacionālās vienotības valdību. Par prezidentu kļuva Pastērs Bizimungu, bet par premjerministru kļuva RPF līderis Pols Kagame. Bizimungu 2000. gada martā atkāpās no amata pēc strīda par jaunā kabineta sastāvu, un Kagame kļuva par prezidentu. Kopš 2000. gada Ruandas ekonomika, tūristu skaits un tautas attīstības indekss ir strauji palielinājušies. Starp 2006. un 2011. gadu nabadzīgo iedzīvotāju skaits samazinājās no 57% uz 45% un dzīves ilgums pieauga no 46,6 gadiem 2000. gadā līdz 59,7 gadiem 2015. gadā.
Ģeogrāfija
Ruanda ir iekšzemes valsts Austrumāfrikā. Tā ir 149. vietā pasaulē pēc platības un 4. mazākā valsts uz Āfrikas kontinenta pēc Džibutijas, Svatini un Gambijas. Valsts platība ir 26 338 km². To robežo Kongo Demokrātiskā Republika rietumos, Uganda ziemeļos, Burundi dienvidos un Tanzānija austrumos. Ruandas galvaspilsēta ir Kigali, kura atrodas gandrīz valsts centrā. Tā ir arī valsts lielākā pilsēta ar aptuveni 1 miljonu iedzīvotāju.
Zemākais punks valstī ir Ruzizi upes ieleja (950 m virs jūras līmeņa). Ruandas augstākais punkts ir Karisimbi vulkāns (4507 m), kurš atrodas pie robežas ar Kongo Demokrātiskā Republiku.
Klimats
Valstij ir divas mitrās un sausās sezonas gadā. Garākā mitrā sezona ir no marta līdz maijam, kura ir raksturīga ar smagu lietu. Pēc tam no jūnija līdz septembra vidum ir sausā sezona. No oktobra līdz novembrim ilgst īsāka mitrā sezona un tai seko sausā sezona no decembra līdz februārim.
Demogrāfija
2017. gadā valstī dzīvo aptuveni 12 352 232 iedzīvotāji. Ruanda ierindojas 77. vietā pasaulē pēc iedzīvotāju skaita. 33% iedzīvotāju dzīvo pilsētās. Iedzīvotāju vidējais vecums ir 19,6 gadi. Iedzīvotāju blīvums ir 495/km2, kas ir augstākais rādītājs starp visām Āfrikas valstīm.
Ruandu apdzīvo 3 etniskās grupas. Divas galvenās etniskās grupas veido tutsi un hutu ciltis. Trešā etniskā grupa ir tva. Huti veido 84% no populācijas, tutsi 15%, bet tva 1%. Tva tiek uzskatīti par Ruandas pirmiedzīvotājiem. 1994. gadā pret tutsi mazākumtautību tika vērsts genocīds, kurā hutu cilts pārstāvji nogalināja 500 tūkstošus līdz 1 miljonu tutsu mazākumtautības iedzīvotājus.
Reliģija
Ap 55 % iedzīvotāju ir Romas katoļi, 38 % protestanti, vairāk nekā 5 % sunnīti, līdztekus daudzi iedzīvotāji piekopj āfrikāņu reliģijas.
1782. gads
1782. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
1942. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1942. gada notikumi Latvijā, kas tolaik bija Ostlandes reihskomisariāta sastāvā kā Latvijas ģenerālapgabals.
2004. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula
Šī ir 2004. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu sadalījuma tabula. Šajās olimpiskajās spēlēs kopā startēja 10 625 sportisti, kuri pārstāvēja 201 valsti.
2004. gada olimpiskajās spēlēs vismaz 1 medaļu izcīnīja 74 valstis, 127 valstis neizcīnīja nevienu medaļu. ASV sportisti izcīnīja visvairāk zelta medaļas (35), sudraba medaļas (39) un ASV ierindojās pirmajā vietā kopējā medaļu kopvērtējumā. Krievijas sportisti izcīnīja visvairāk bronzas medaļas (38).
Vorkuta
Vorkuta (ru, kv) ir pilsēta Komi Republikas ziemeļos Krievijas Federācijā, 904 km attālumā no Siktivkaras.
Tā kā Vorkuta atrodas apmēram 150 km uz ziemeļiem no Ziemeļu polārā loka un 140 km uz dienvidiem no Ziemeļu ledus okeāna, tās klimats ir subarktisks. Gada vidējā temperatūra ir -6,6 °C. Jūlija temperatūra ir 11,7 °C (maksimums +33), bet janvāra -20,6 °C (minimums -52,4). Bezsala periods ilgst tikai kādas 70 diennaktis, arī vasarā mēdz būt salnas. Ziema ilgst 8 mēnešus.
Vēsture
Pilsētas nosaukums cēlies no Vorkutas upes, kas savukārt nācis no ņencu valodas Варкута — ‘daudz lāču’, ‘lāču nostūris’. 1932. gadā pie Vorkutas upes nodibināja gulagu PSRS ieslodzītajiem, kurus nodarbināja akmeņogļu raktuvēs un dzelzceļa būvē. 1941. gadā pabeidza Kotlasas—Vorkutas dzelzceļa līniju. 1943. gada 26. novembrī Vorkutai piešķīra pilsētas statusu un tā bija Eiropas lielākā soda nometņu kompleksa Vorkutlaga pārvaldes centrs. No 1953. gada 19. jūlija līdz 1. augustam šeit notika ieslodzīto sacelšanās, kuras apspiešanas laikā nošāva vismaz 42 ieslodzītos, arī latviešu katoļu priesteri Jāni Mendriku (1907—1953). Vorkutlags pastāvēja līdz pat Gulaga sistēmas likvidēšanai 1960. gada 25. janvārī.
Daudzšūnu dzīvnieki
Galvenās apakšvalsts īpašības ir attīstīta gastrulācija, mute un zarnu trakts, barība tiek pārstrādāta zarnu traktā, primāri ir muskulatūra un nervu sistēma. Barošanās šiem dzīvniekiem notiek gan dobuma gremošanas, gan arī fagocitozes un pinocitozes ceļā.
Krovs
Krovs (en) var būt:
Džons Faulzs
Džons Roberts Faulzs (en, dzimis, miris ) bija britu rakstnieks un esejists. Viņa slavenākie darbi ir romāni "Burvis" (The Magus, 1965), "Franču leitnanta draudzene" (The French Lieutenant's Woman, 1969), stāstu krājums "Melnkoka tornis" (The Ebony Tower, 1974; latviski tulk. Maija Andersone, 1982).
Faulzs studējis franču un vācu valodas, strādājis par skolotāju Francijā, Grieķijā, Lielbritānijā. Pēc romāna "Kolekcionārs" (The Collector, 1963) publicēšanas Faulzs pievērsās tikai literārajai darbībai.
Romāna "Franču leitnanta draudzene" ekranizācija (1981) tika nominēta piecām Kinoakadēmijas balvām.
Romāni
Džona Faulza romāni:
1781. gads
1781. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
19. janvāris
19. janvāris ir gada 19. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 346 dienas (347 garajā gadā).
Rasels Krovs
Rasels Ira Krovs (en; dzimis Velingtonā, Jaunzēlandē) ir Jaunzēlandē dzimis Austrālijas aktieris un mūziķis. Aktiera karjeru uzsāka 1980. gadu beigās ar lomām dažādos Austrālijas TV seriālos. 1990. gadu sākumā viņš kļuva populārs, pateicoties iegūtajai Australian Film Industry balvai labākā aktiera nominācijā par lomu filmā Romper Stomper. Desmitgades beigās R. Krovs sāka filmēties amerikāņu filmās. Par lomu 2000. gada filmā "Gladiators" viņš saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākais aktieris galvenajā lomā". Rasels Krovs ir Nacionālās regbija līgas kluba Dienvidsidnejas "Rabbitohs" līdzīpašnieks.
Driver: Parallel Lines
Driver: Parallel Lines ir ātrumsacīkšu un piedzīvojumu šaujamspēle, Driver sērijas ceturtā spēle. To izstrādāja Ubisoft Reflections, bet izdeva Ubisoft un Atari. Spēle paredzēta spēlētājiem no 18 gadu vecuma. Spēlē ir pieejami 14 dažādi ieroči, spēles darbība notiek Ņujorkā. Spēle ir balstīta uz misijām, kuras veicot, iespējams pelnīt naudu.
Siltuma daudzums
Siltuma daudzums (Q) ir enerģija, kuru saņem vai zaudē ķermenis siltumapmaiņas procesā. Siltuma daudzums izsaka iekšējās enerģijas izmaiņas, bet ne tās kopīgo daudzumu. Siltuma daudzumu nosaka Pirmais termodinamikas likums, kurš ir jāskata saistībā ar Otro termodinamikas likumu.
Siltuma apmaiņa
Siltuma apmaiņa (jeb siltuma izplatīšanās) ir process, kurā viens ķermenis atdod enerģiju otram. Siltuma apmaiņā uz divu ķermeņu robežvirsmas notiek mijiedarbība starp lēni kustošajām aukstā ķermeņa molekulām un daudz ātrāk kustošajām siltā ķermeņa molekulām. Tāpēc molekulu kinētiskā enerģijas izlīdzinās, aukstā ķermeņa molekulu ātrumi palielinās, bet siltā samazinās.
Siltuma apmaiņā daļa siltā ķermeņa iekšējā enerģija pāriet uz auksto ķermeni. Siltuma apmaiņā nenotiek enerģijas pārveidošanās no viena veida citā, notiek iekšējās enerģijas izmaiņas, nepastrādājot mehānisko darbu.
Siltuma daudzums
Siltuma daudzumu fizikā apzīmē ar Q \. Tā SI mērvienība ir džouls ( J ) \, mēdz izteikt arī kalorijās (cal).
Siltuma daudzumu var aprēķināt pēc formulas:
Ja ķermenis atdziest, tā beigu temperatūra t_2 \ ir zemāka par sākuma temperatūru t_1 \un siltuma daudzums, ko atdod ķermenis, ir negatīvs.
Īpatnējā siltumietilpība
Īpatnējā siltumietilpība ir siltuma daudzums, kurš jāpievada 1 kg vielas, lai tā temperatūra izmainītos par 1 K.
Īpatnējā siltumietilpība ir atkarīga ne tikai no vielas īpašībām, bet arī no tā, kādā procesā viela saņem siltumu. Ja gāzi sildīs tā, ka tās spiediens paliks konstants, tad gāze izpletīsies un veiks darbu. Lai sasildītu gāzi par 1 oC konstantā spiedienā, tai būs jāpiešķir lielāks siltuma daudzums nekā tad, ja to sildīs konstantā tilpumā.
Šķidrumi un cieti ķermeņi sasilstot izplešas maz, un to īpatnējās siltumietilpības, kuras atbilst konstantam tilpumam un konstantam spiedienam, maz atšķiras.
Īpatnējais iztvaikošanas siltums
Īpatnējais iztvaikošanas siltums ir siltuma daudzums, kas vajadzīgs, lai 1 kg šķidruma konstantā temperatūrā pārvērstu tvaikā. Tātad, lai šķidrums pārvērstos tvaikā, tam jāsaņem zināms siltuma daudzums. Šķidruma temperatūra šīs pārvēršanās laikā nemainās. Šķidruma pārvēršanās tvaikā, pastāvot konstantai temperatūrai, nepalielina molekulu kinētisko enerģiju, bet gan palielina to potenciālo enerģiju.
Īpatnējo iztvaikošanas siltumu fizikā apzīmē ar L \ (retāk ar r \). Tā mērvienība ir džouls uz kilogramu.
Lai šķidrumu, kura masa m \ pārvērstu tvaikā, vajadzīgo siltuma dadzumu aprēķina pēc šādas formulas:
Īpatnējais kušanas siltums
Īpatnējais kušanas siltums ir siltuma daudzums, kas vajadzīgs, lai 1 kg kristāliskas vielas kušanas temperatūrā pārvērstu šķidrumā ar to pašu temperatūru.
Īpatnējo kušanas siltumu apzīmē ar grieķu burtu \lambda \ ("lambda"). Tā mērvienība ir džouls uz kilogramu.
Kristalizējoties 1 kg vielas, izdalās tieši tāds pats siltuma daudzums. Ledus īpatnējais kušanas siltums ir samērā liels, tas ir,.
Lai izkausētu kristālisku vielu, kuras masa m \, vajadzīgo siltuma daudzumu aprēķina pēc šādas formulas:
.
Siltuma bilances vienādojums
Siltuma bilances vienādojums apraksta siltumapmaiņu starp ķermeņiem, kas veido izolētu sistēmu, tas ir šāds:
Vispārējā gadījumā, kad siltumapmaiņā piedalās vairāki ķermeņi, siltuma bilances vienādojums jāraksta šādi:
Siltuma bilances vienādojumu vispirms atklāja eksperimentāli, novērojot siltumapmaiņu starp ķermeņiem kalorimetrā — ierīcē, kura maksimāli izolē ķermeņus no apkārtējās vides iedarbības.
Īpatnējais sadegšanas siltums
Īpatnējais sadegšanas siltums ir siltuma daudzums, ko iegūst, pilnīgi sadedzinot 1 kg vielas.
Īpatnējo sadegšanas siltumu apzīmē ar q. Tā mērvienība ir džouls uz kilogramu.
Lai noskaidrotu, kāds siltuma daudzums tiek iegūts, sadedzinot vielu, kuras masa m \, lieto formulu:
Q=qm.
Lietderības koeficients
Lietderības koeficients ir lietderīgi izmantotā siltuma daudzuma attiecība pret visu degšanas procesā izdalīto siltuma daudzumu.
vai
\eta ir lietderības koeficients (% vai vienkārši decimāldaļa), Q_1 ir lietderīgi izmaintotā siltuma daudzums (J), Q ir degšanas procesā izdalītā siltuma daudzums (J)
Resko
Resko ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz ziemeļaustrumiem no Ščecinas pie Regas upes.
Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Rēgenvalde. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Amdāvāda
Amdāvāda (gu), arī Ahmadābāda (en, hi), ir Gudžarātas štata lielākā pilsēta un tā galvenais kultūras un saimniecības centrs. Tā ir arī viena no lielākajām Indijas pilsētām, tajā dzīvo 5,26 miljoni iedzīvotāji. Vairums iedzīvotāju ir gudžarāti. Tā atrodas pie Sabarmati upes.
No 1960. līdz 1970. gadam bija štata galvaspilsēta, kad to pārcēla uz Gāndhīnagaru. Kopš 2000. gada pilsēta strauji attīstās, tomēr attīstība radījusi spriedzi pilsētas kopienu starpā, vairojot politisko nestabilitāti un vardarbīgas sadursmes.
Ekonomikā vēsturiski pazīstama kā tekstilrūpniecības, bet mūsdienās — farmaceitiskās rūpniecības centrs.
Vēsture
1818. gadā Ahmadābādu ieņēma Britu Austrumindijas kompānija. Britu valdīšanas laikos Ahmadābāda tika saukta par "Austrumu Mančestru", jo pilsētā strauji attīstījās tekstilrūpniecība.
1915. gadā Mohandāss Karamčands Gandijs Ahmadābādā nodibināja āšramu, kurā propagandēja savas idejas. Indijas neatkarības kustības laikā Ahmadābāda bija viens no galvenajiem neatkarības kustības centriem. 1930. gadā no Ahmadābādas sākās Gandija vadītais Sāls maršs. Pēc Indijas sadalīšanas Indijas un Pakistānas valstīs, 1947. gadā pilsētas ielās notika sadursmes starp hinduistiem un musulmaņiem.
2001. gadā pilsēta smagi cieta 6,9 ballu stiprā zemestrīcē, bet 2002. gadā pilsētas dzīvi uz mēnesi paralizēja hinduistu un musulmaņu sadursmes.
Anna Aļminova
viņa tika pieķerta lietojot dopingu. Aļminova lietoja pseidoefedrīnu, kas ir iekļauts aizliegto vielu sarakstā. Krievu sportistei tika piespriesta trīs mēnešu diskvalifikācija, kas stājās spēkā.
Sedas pilsētas lauku teritorija
Sedas pilsētas lauku teritorija bija neapdzīvota Sedas pilsētai pakļauta teritoriālā iedalījuma vienība, kas beidza pastāvēt 2010. gadā. Teritorija izveidota 1987. gadā, Sedas pilsētai piešķirot daļu Strenču mežrūpniecības saimniecības zemes. Gandrīz visu šo teritoriju aizņēma Sedas tīrelis, kurā notiek intensīva kūdras ieguve. 2009. gadā, Sedu iekļaujot Strenču novadā, Sedas pilsētas lauku teritorija kļuva par vienu no novada teritoriālajām vienībām. 2010. gada sākumā to likvidēja, pievienojot Jērcēnu pagastam.
Vestfālenes miera līgums
Ar terminu Vestfālenes miera līgums saprot trīs 1648. gadā latīniski rakstītus un Vestfālenes pilsētās Osnabrikā un Minsterē noslēgtus miera līgumus, kas izbeidza Trīsdesmitgadu karu un Astoņdesmit gadu karu (Nīderlandes sacelšanos). Līguma rezultātā tika atzīta Nīderlandes un Šveice valstu suverenitāte, Zviedrija un Francija ieguva atsevišķus valdījumus vācu zemēs.
Līgumu parakstīja Svētās Romas impērijas ķeizara Ferdinanda III un Spānijas pārstāvji no vienas karojošās puses un Zviedrijas, Francijas, Nīderlandes pārstāvji no otras puses, kā arī abu pušu sabiedrotie no vairākām Svētās Romas impērijas sastāvā esošajām zemēm brīvpilsētām (freie Reichsstadt).
Līgumi
Ilgstošu diplomātisku sarunu rezultātā tika noslēgti trīs atsevišķi līgumi, ko vēlāk sāka uzskatīt par Vestfālenes miera līguma sastāvdaļām:
Nozīme
Vestfālenes miera līgumu sagatavoja starptautiskā Eiropas diplomātu kongresā un tas lika pamatus jaunai kārtībai Centrāleiropā, kas balstījās uz valstu suverenitātes principiem. Līdz pat 1806. gadam šie noteikumi bija Svētās Romas impērijas konstitucionālā likuma sastāvdaļa.
Vestfāles miera līgums pirmo reizi Eiropas vēsturē formulēja jēdzienu par kristīgās ticības zaru vienlīdzību un katras suverēnās Eiropas valsts tiesībām izvēlēties sev piemērotu konfesiju. Šis līgums ne tikai pasargāja Eiropu no turpmākā postošā katoļu un protestantu kara turpinājuma, bet faktiski likvidēja Svētās Romas impērijas ķeizara vadošo lomu, kā arī mazināja Romas pāvestu varas ietekmi.
Pozitīvisms
Pozitīvisms (fr, no la) — filozofijas virziens, kas deklarē, ka tiecas pēc īstām, pozitīvām zināšanām, kas balstītas pozitīvā pieredzē. Pozitīvisms radies 19. gadsimta pirmajā pusē kā idejisks virziens; nostiprinās 19. gadsimta otrajā pusē, tā ietvaros izveidojas sabiedrību izzinoša nozare — socioloģija.
Pozitīvisti noliedz filozofiju kā īpašu zinātni, kas pretendē uz patstāvību un lomu būt zinātņu zinātnei. Katra zinātne spējot attīstīties bezgalīgi, tāpēc filozofija nav vajadzīga. Par konkrētām zināšanām, nost ar pretenzijām atklāt lietu un parādību cēloņus un būtību, zinātnēm nav jāizskaidro, bet tikai jāapraksta lietas un parādības un jāatbild uz jautājumu, kā vēsture — fakti, parādības, process — fiksēt, aprakstīt, grupēt.
Šodien pozitīvisms ir pētniecības metode, kas atzīst faktus, aprobežojas ar to konstatējumu, aprakstu, uz prāta konstrukcijām.
Franču pozitīvisti
E.Laviss, I.Tēns, E.Lidrē, A.Furjē. Pamatlicējs ir Ogists Konts (1798—1857). Pārņem Kondorsē (1743—1794) ideju par "progresu".
Tirgo sabiedrības progresa teorija — cilvēces vēstures progresā esot 3 stadijas: Progresu saista ar ekonomikas attīstību kā prāta darbības rezultātu. O.Konts pārņēma šo 3 stadiju ideju, pārveidojot:
O.Konts ("Pozitīvās filozofijas gars", 1844.) veidoja zinātņu zinātni — socioloģiju — zinātni par cilvēku sabiedrības struktūru, cilvēku sabiedrības attīstību. Sabiedrības struktūru sociālā statika — pielieto mehāniskus jēdzienus — apskata sabiedrības uzbūvi miera stāvoklī, harmonijā, nosaka neeksistences likumu: sabiedrības dzīves dažādo pušu savstarpējo sakarību. Otra puse — sociālā dinamika — pēta sabiedrības attīstības kustību, kāda atrodas un secīgi attīstās sabiedrības parādības. Sabiedrība esot mehānisms, kur daļas ir pašas atkarīgas, lai mehānisms pozitīvi kustētos. Pozitīvajā kustībā garīgajam aizsākumam blakus var pastāvēt materiālie faktori. Gala rezultāts būs pozitīvais laikmets. Nekustīgs laikmets ar kārtību un tīrību, kas balstīsies uz pierādītiem apgalvojumiem.
Britu pozitīvisti
Britu pozitīvisti galvenokārt vadās no dabaszinātnēm, kurās ir liela nozīme novērojumiem, eksperimentiem. T.Bokls (1821—1862) ar savu 3 sējumu „Anglijas civilizācijas vēsture”, gribēja radīt pasaules civilizācijas laikmetu. Vēsture tiks nostādīta piemērotā augstumā. Vēsturē jāpēta ar dabas zinātņu metodēm, kurā dod priekšroku eksperimentam — tā vietā noliek atskaites punktu — Lielbritānijas vēsture. Atzīst progresu, to saista ar zināšanu uzkrāšanos. Materiālie faktori, loma ar laiku mainīsies un pieaugs prāta un morāles loma.
Dž.Mills (1806—1873) noraida gan materiālismu, gan ideālismu. Pārņem O.Konta 3 laikmetu koncepciju. Attīstība esot nepārtraukta, tai nav nekāda fināla, tai jābūt ārpus dogmām un reliģijas. Zinātne ir prāta darbība — tai jābūt sausai, lietišķai, balstītai uz pieredzi un novērojot jānodarbojās ar pārbaudītu faktu uzkrāšanu, kā slēdzieni un apgalvojumi. Ir fakti, faktu grupas, kas ir zināmā secībā. Jautājums par cēloni ir jāizslēdz no zinātnisko pētījumu loka. Jāmeklē vēst. fakti, notikums, tā attīstības fāzes. Par paraugu socioloģijai izvēlējās dabas zinības, bezkaislība un objektivitāte pētniecībā.
19. gadsimta otrajā pusē pozitīvisma attīstību ietekmēja dabas zinātņu attīstība. Par vienu no pamatkoncepcijām kļuva Č. Laiela un Č. Darvina atklājumi. Čārlzs Laiels izveidoja teoriju par zemes virsmas evolūciju; Čārlzs Darvins — par augu evolūciju dabā.
Britu pozitīvisti prāta kustību mēģināja likt pret sakārtotu pasaules izpratnes ainu, balstīti uz sakārtotiem faktiem. Attīstību saprata kā evolūciju, iekšējie attīstošie, noteiktie faktori; pozitīvisti pievērsās savdabībai. Pāri materiālismam un ideālismam — vēsture jāskata kā daudzfaktoru darbības loks. Piedāvāja pētīt ekonomiku, tiesības, reliģiju, morāli, politiku, kultūru.
Herberts Spensers (1820—1903) mēģināja izstrādāt visu zināšanu nozaru aptverošu filozofijas sistēmu, balstītu uz evolūciju idejām (zinātņu sīkuma jeb sintētiskā filozofijā — evolūcijas izpratnē vienpusējs — attīstībā redz lēnu, pakāpenisku kustību). Attīstības pamatā ir līdzsvars, kuram zūdot daba to atgriez iepriekšējā stāvoklī. 3 vēsturiskās attīstības periodi: Katru no stadijām salīdzināja ar dzīvo organismu evolūciju. T.s. "sabiedrības organiskā teorija". Socioloģijas tuvināšana dabai palielinās, grib panākt zinātnēs kursu, lielāku dezaktivitāti, atteikšanos no sabiedrības teoloģiskiem skaidrojumiem. Progresa pamatā esot evolūcija.
19. gadsimta beigās pozitīvisti mēģina uzlūkot vēsturi kā likumsakarīgu procesu, pētīt kompleksi sociāli ekonomiskās attiecības un kultūras parādības. Vēstures laikmeti atšķiras pēc sabiedrības psiholoģijas stadijām. Pozitīvisti nepieņēma materiālistisku vēstures izpratni. Pasludina to par vienpusēju, vairākums konfrontēja ar marksismu, daļa bija gatavi pieņemt atsevišķas tā atziņas.
Ar laiku pozitīvisms sazarojās un evolucionēja atšķirīgi — britu, vācu, franču, krievu skolas utt.
2008. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss
Par 2008. gada Eirovīzijas dziesmu konkursa uzvarētāju kļuva Krievijas pārstāvis Dima Bilans ar dziesmu "Believe". Latviju pārstāvēja grupa Pirates of the Sea ar dziesmu "Wolves of the Sea", kas ar 83 punktiem ieguva 12. vietu. Otrajā pusfinālā Pirates of the Sea ar 86 punktiem ieguva 6. vietu un tādējādi garantēja vietu finālā.
Pirmoreiz konkursā piedalījās Azerbaidžāna un Sanmarīno, bet izstājās Austrija.
Norises vieta
Serbija ieguva tiesības rīkot 2008. gada Eirovīzijas dziesmu konkursu pateicoties Marijas Šerifovičas uzvarai 2007. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Somijas pilsētā Helsinkos, kur Marija ar savu dziesmu "Molitva" jeb tulkojumā no serbu valodas "Lūgšana" ieguva 268 un 12 punktus, kas ir augstākais novērtējums, saņēma no 12 valstīm. Par norises vietu tika izvēlēta Belgradas arēna, kura ir starp lielākajām Eiropas slēgtajām arēnām, jo tājā ir sēdvietas aptuveni 20 000 cilvēku. 2007. gada 14. septembrī Helsinku pilsētas mērs nodeva "Eirovīzijas atslēgas" (bunte ar visām atslēgām, no visām Eirovīzijas norises pilsētām) Belgradas pārstāvim. Šī tradīcija, tika iedibināta tieši šajā reizē.
Sakarā ar nemieriem un grautiņiem, kas Serbijā notika pēc tam, kad Kosova pasludināja savu neatkarību no Serbijas, 2008. gada 22. februārī EBU pārstāvji noturēja telefonkonforenci ar Belgradas pārstāvjiem, lai noskaidrotu, nav radusies nepieciešamība konkursa norises vietu pārcelt uz citu valsti. Ukraina bija kā rezerves plāns, jo tieši Ukraina ieguva otro vietu 2007. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā. Helsinki bija kā otrā alternatīva, jo tur tika rīkots iepriekšējais dziesmu konkurss. Arī Grieķija piedāvāja savu kandidatūru. Tomēr beigās tika nolemts, ka dziesmu konkurss notiks Belgradā. Serbijas Radio un Televīzijas sabiedrībai tika pieprasīs nodrošināt drošu konkursa dalībnieku un skatītāju drošību un tas tika apsolīts.
Horvātijas, Izraēlas un Albānijas delegācijām tika nodrošināta īpaša aizsardzība.
Formāts
Preses konferencē 2007. gada maijā Helsinkos, tika paziņots, ka Eirovīzijas dziesmu konkurss tiks paplašināts un būs divi pusfināli 2008. vai 2009. gadā. 2007. gada 28. septembrī, tika paziņots, ka EBU ir nolēmuši rīkot divus pusfinālus viena vietā jau 2008. gada konkursā.
Pusfinālistu sadalījuma
2008. gada 24. janvārī visas 38 valstis, kas piedalījās pusfinālā, tika sadalītas sešās grupās, kas atspoguļoja šo valstu savstarpējo balsu sadalījumu iepriekšējo gadu konkursos un ģeogrāfisko novietojumu.
Ārējās saites
Comórtas Amhránaíochta na hEoraifíse
Ernsts Johans Bīrons
Ernsts Johans Bīrons (de, ru; dzimis, miris ) bija baltiešu muižnieks, grāfs, pirmais Kurzemes un Zemgales hercogs no Bīronu dinastijas un Krievijas Impērijas reģents (no līdz ).
Biogrāfija
Dzimis 1690. gada 23. novembrī Kalnciema muižā Kārļa fon Bīrena un Katrīnas Hedvigas (dzimušas fon der Rābas-Tīlenas) ģimenē.
Laikā no 1704. gada līdz aptuveni 1707. gadam mācījās Kēnigsbergas universitātē. Tā kā Ernsta vārds nav ierakstīts universitātes matrikulā, acīmredzot bijis brīvklausītājs.
Ar 1719. gadu Ernsta dzīvē saistās visai nepatīkams gadījums, par kuru labprāt vēlāk tenkoja viņa politiskie ienaidnieki. Dienesta darīšanās Bīrons devās uz Kēnigsbergu, kur iesaistījās kautiņā, kā rezultātā viens cilvēks mira, bet viņu arestēja par slepkavību un piesprieda sodu 700 reihstāleru apmērā vai 3 gadus cietumā. Lietas patiesie apstākļi nav zināmi, taču pats fakts ir neapstrīdams, par ko liecina Bīrona vēstule (1719. gada 11. oktobrī) un lūgums (1725. gadā) starpniekam palīdzēt vērsties pie Prūsijas karaļa Frīdriha I ar lūgumu anulēt piespriesto sodu.
1722. gadā viņš saderinājās ar hercogienes Annas galma dāmu Benignu Gotlībi fon Trotu-Treidenu. 1723. gada 25. februārī notika viņu laulības hercogu pilī Mītavā, bet 1724. gada 15. februārī piedzima viņu pirmais dēls Pēteris. Daudzās vēstules sievai, kuras Ernsts rakstīja no Maskavas, Pēterburgas un Rīgas liecina, ka viņš patiesi bija pieķēries savai laulātajai draudzenei: uzrunas tonis vēstulēs ir daudz maigāks, nekā prasīja tā laika pieklājības normas.
1725. gadā Bīrons ieradās uz Krievijas Impērijas ķeizarienes Katrīnas I kronēšanas ceremoniju, kura iecēla viņu par hercogienes Annas kambarkungu, bet 1727. gadā viņš kļuva par hercogienes galma virsmeistaru un neaizvietojamu palīgu.
Dzīve Krievijas Impērijā
Hercogienei Annai kāpjot Krievijas Impērijas tronī, viņš pārcēlās ar ģimeni uz dzīvi Krievijas Impērijā, kur kļuva par ķeizarienes favorītu ar milzīgu ietekmi impērijas politikā, 23. martā Bīrons kļuva par viņas kambarkungu. 9. maijā saņēma Sv. Aleksandra Ņevska ordeni, bet 10. maijā - Sv. Andreja ordeni un virskambarkunga amatu. 1730. gada 2. septembrī Ernsts Johans Bīrons saņēma no Svētās Romas impērijas ķeizara Kārļa VI Hābsburga grāfa titulu un beidzot tika ierakstīts Kurzemes bruņniecības matrikulā.
1734. gadā Bīrons nopirka arī Vartenbergas īpašumu Silēzijā. Šai pašā gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieks Augusts III slepeni piedāvāja nākotnē Kurzemes troni Ernstam Johanam, piedāvājumu atkārtoja arī 1736. gadā. 1737. gada 4. maijā Dancigā mira pēdējais Ketleru dzimtas Kurzemes un Zemgales hercogs Ferdinands. 22. jūnijā Ernsts Johans Kurzemes muižnieku konferencē tika ievēlēts par Kurzemes hercogu. 8. jūlijā Polijas-Lietuvas kopvalsts Sejms apstiprināja vēlēšanu rezultātus, bet 13. jūlijā karalis parakstīja pagaidu diplomu un mandātu pārvaldīt hercogisti no Pēterburgas.
Kopš 1736. gada Ernsts Bīrons ļoti lielu uzmanību pievērsa pils celtniecībai pie Bauskas Rundālē, kā arī Mītavas pils (no 1738. gada) celtniecībai, par ko liecina visai plašā un dažbrīd skarbā sarakste ar arhitektu Rastrelli, apspriežot piļu plānus, izskatu un celtniecības gaitu.
Troņa zaudēšana
1740. gada 17. oktobrī (pēc vecā stila) nomira imperatore Anna, pirms nāves ieceldama Ernstu Johanu par Krievijas Impērijas reģentu mazgadīgā Joana VI laikā (kas deva 600 000 rubļu ienākuma gadā). Taču jau 9. novembra (v.st.) naktī reģentu arestēja un ieslodzīja Šlisselburgas cietoksnī, visas viņa muižas tika sekvestrētas un manta konfiscēta. 1741. gada jūnijā viņam piesprieda nāvessodu, sacērtot četrās daļās, taču reģente Anna Leopoldovna šo sodu nomainīja ar izsūtījumu uz Sibīriju. 1741. gada 27. jūnijā par Kurzemes hercogu tika ievēlēts Volfenbītelas-Līneburgas princis Ludvigs Ernests. No 1741. gada novembra līdz 1742. gada martam Bīrons ar ģimeni atradās trimdā Pelimā, Toboļskas guberņā, kur viņš slimoja un ziemas salā 28. decembrī nodega viņa ģimenei uzceltā māja. Pēc ķeizarienes Elizabetes nākšanas pie varas viņš 1742. gada janvārī saņēma apžēlošanas rakstu, kas drīz vien tika nomainīts ar rīkojumu par nometināšanu Jaroslavļā, kur viņš ar sievu un bērniem pavadīja visu Elizabetes Petrovnas valdīšanas laiku no 1742. līdz 1762. gadam. 1749. gadā no Jaroslavļas uz Maskavu aizbēga viņa meita Hedviga, pārgāja pareizticībā un 1759. gadā tika izprecināta Preobraženskas pulka gvardes kapteinim Aleksandram Čerkasovam.
Līdz 1758. gada rudenim Kurzemes un Zemgales hercogisti pārvaldīja Kurzemes bruņniecības padome, izvēršot aktīvu diplomātisko cīņu ik pa laikam (1748. gadā, 1755. gadā, 1758. gadā) sūtot delegācijas uz Krievijas Impēriju un lūdzot atbrīvot savu hercogu. 1758. gada 16. novembrī Polijas-Lietuvas valdnieks Augusts III parakstīja diplomu par investūru uz Kurzemes un Zemgales hercoga troni savam dēlam, Saksijas princim Karlam Kristianam Jozefam, kas ieradās hercogistē nākamā gada 12. februārī.
Troņa atgūšana
1762. gada 25. februārī, pēc Pētera III kāpšanas Krievijas tronī, Bīronam ļāva atgriezties Pēterburgā, kur 1762. gada 16. aprīlī viņš parakstīja atteikšanos no heroga troņa par labu Holšteinas-Gottorpas hercogam Georgam Ludvigam (1719—1763). Taču 1762. gada 22. augustā Krievijas ķeizariene Katrīna II atdeva Ernstam Johanam tiesības uz viņa Kurzemes hercogisti, taču hercogam nācās apmesties uz dzīvi Rīgā, jo Mītavā priekšā bija hercogs Kārlis. Tikai pēc pusgada, 1763. gada 22. janvārī Bīrons svinīgi ieradās Mītavā. 23. aprīlī divvaldība beidzās — atvesto Krievijas kareivju bloķētajā pilī neizturējis, Saksijas Kārlis atstāja Mītavu. 22. jūnijā Kurzemes muižniecība atkal zvērēja uzticību Ernstam Johanam Bīronam.
1764. gada 31. decembrī Polijas-Lietuvas valdnieks Staņislavs Poņatovskis izlēņoja Kurzemes hercogisti Ernstam Johanam un viņa troņmantniekam princim Pēterim (1765. gada 3 janvārī saņemot diplomu par investūru). 1768. gada rudenī Ernsts Johans pārcieta infarktu, kas sagrāva viņa veselību. 8. decembrī viņš sastādīja testamentu par labu savam dēlam Pēterim, bet nākamā, t.i., 1769. gada 25. novembrī atteicās no hercogistes troņa.
1772. gada 28. decembrī Kurzemes hercogs Ernsts Johans Bīrons mira Jelgavas pilī no otra infarkta.
Ģerbonis
1731. gadā iznākušajā I. Bekenšteina darbā par heraldiku grāfa Ernsta Johana Bīrona ģerbonis aprakstīts šādi: baltā laukā uz nokaltuša koka sēž melns krauklis, pagriezis galvu atpakaļ, skatās sev aiz muguras, tam knābī zariņš ar trim ozolzīlēm, virs vairoga zils grāfa kronis, no kura izaug divas ozolzīles, starp kurām ir atkārtots melnais krauklis. Pēc tam ģerbonī tika ieviestas izmaiņas: sarkanā laukā uz zaļa pamata celms ar vienu zaru, kurš galā sadalās trijos zaļojošos zariņos ar trim ozolzīlēm; celma priekšā kā josta novietota zelta atslēga; virs kroņa divi zaļojoši zari ar trim ozolzīlēm katrā, starp kuriem melns krauklis, pagriezis galvu pa labi; rotājums - sarkans un sudrabs.
Valdnieka tituls
Kādu 1739. gada dokumentu Ernsts Johans Bīrons parakstīja ar titulu: "No Dieva žēlastības mēs, Ernsts Johans, Kurzemes un Zemgales hercogs Livonijā, Silēzijas Vartenbergas, Bralinas un Gošucas brīvkungs, utt., utt., utt. " (vāciski: Von Gottes Gnaden Wir Ernst Johann in Liefland zu Churland und Semgallen, freyer Standesherr in Schlesien zu Wartenberg, Bralin und Goschutz u.s.w., u.s.w., u.s.w.).
Amerikas bizons
Amerikas bizons (Bison bison) ir liela auguma dobradžu dzimtas (Bovidae) Ziemeļamerikā dzīvojošs savvaļas vērsis, kas pieder pie bizonu ģints (Bison). Amerikas bizonam ir 2 pasugas. No mūsdienās dzīvojošām sugām Amerikas bizonam visradniecīgākie dzīvnieki ir sumbri, kas dzīvo Eiropā.
Bizons ir viens no ASV nacionālajiem dzīvniekiem. Kādreiz Ziemeļamerikas prērijās dzīvoja milzīgi bizonu bari, bet intensīvu medību, varētu teikt, slaktiņu, rezultātā 19. gadsimtā Amerikas bizons gandrīz tika neatgriezeniski iznīcināts. Bizonus apdraudēja ne tikai mednieki, bet arī slimības, kuras kontinentā tika ievestas kopā ar liellopiem. Mūsdienās bizonu skaits ir ļoti ierobežots un lielie dzīvnieki ir sastopami tikai īpašos Nacionālajos parkos un rezervātos. To vēsturiskais izplatības reģions ziemeļos sākās pie Greitbērleika ezera Kanādas ziemeļrietumos un beidzās Meksikas Durango un Nuevoleonas štatos dienvidos. Austrumos izplatības areāls stiepās līdz Atlantijas okeāna piekrastei, no Ņujorkas līdz Džordžijas šatiem ASV, bet pēc dažiem informācijas avotiem — līdz Floridai.
Izskats
Bizoni ir lieli un masīvi pārnadži. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes, un dažos gadījumos tēviņi ir ievērojami masīvāki un smagāki. Bizona tēviņa ķermeņa garums ir 3,6—3,8 m, augstums skaustā 1,67—1,86 m. Mātītes ķermeņa garums ir 2,13—3,18 m, augstums skaustā 1,52—1,57 m. Bizona masa ir 318—1000 kg. Smagākais datētais tēviņš savvaļā ir svēris 1,27 tonnas, bet nebrīvē bizons var izaugt vēl lielāks. Lielākais bizons nebrīvē ir sasniedzis 1,724 tonnas. Aste ir vidēji gara (50—60 cm). Bizonam ir raksturīgs plecu kupris un proporcionāli milzīga galva. Līdzenuma bizons ir mazāks nekā meža bizons. Meža bizons ir ar tumšāku matojumu, un tā augstākā vieta skaustā ir nedaudz pirms priekškājām, bet līdzenuma bizonam — tieši virs priekškājām. Bizonam ziemā ir garš, biezs, savēlies, tumši brūns matojums, bet vasarā kažoks kļūst gaišāks un plānāks. Ļoti retos gadījumos ir sastopami balti bizoni, kurus indiāņu tautas uzskatīja par svētiem dzīvniekiem. Ragi ir abiem dzimumiem. Tie ir liekti un samērā īsi salīdzinājumā ar masīvo dzīvnieku, lielākie garumā sasniedz 61 cm. Ragus bizons izmanto savstarpējās cīņās un, lai sevi aizstāvētu pret ienaidniekiem.
Pirmais eiropietis, kas aprakstīja Amerikas bizonu, bija Alvars Nunjess Kavesa de Vaka, kas redzēja trīs līdz dienvidiem aizklīdušus dzīvniekus. Savā 1542. gadā izdotajā ceļojums aprakstā "Relación" (Ziņojums) viņš raksta: "Visā zemē ir ļoti daudz briežu, medījamu putnu un citu zvēru, kurus es jau iepriekš uzskaitīju. Šeit sastopamas arī govis, es tās redzēju trīsreiz un ēdu arī govs gaļu. Tās man liekas tikpat lielas kā govis Spānijā. Ragi tām ir nelieli, tādi kā mauru lopiem, to spalva ir gara, līdzīga smalkai vilnai... Dažas ir brūnas, citas melnas. No nelielām ādiņām indiāņi darina segas, no lielajām — apavus un vairogus. Šīs govis no ziemeļiem nonāk līdz Floridas piekrastei, un tās var sastapt visā zemē 400 līgu (ap 2000 km) attālumā. Cilvēki, kas dzīvo gar šo ceļu, gar ielejām, pa kurām govis ienāk, pārtiek no to gaļas".
Atšķirības no Eiropas bizona — sumbra
Lai arī Amerikas bizons un sumbrs ir ļoti līdzīgi, tomēr starp abām sugām pastāv vairākas atšķirības gan fiziskajā uzbūvē, gan uzvedībā. Amerikas bizonam ir 15 ribu pāri, bet sumbram 14. Pieaudzis Amerikas bizons vidēji ir nedaudz lielāks un smagāks nekā sumbrs, un tā kājas ir proporcionāli īsākas. Turklāt Amerikas bizons ir daudz mataināks nekā sumbrs. Amerikas bizons barībā vairāk patērē zāli nekā krūmu un koku zarus un atvases atšķirībā no sava Eiropas brālēna. Sumbra ragi ir vērsti uz priekšu, savukārt Amerikas bizonam uz sāniem, līdz ar to sumbra ragi ir daudz vairāk piemēroti cīņai. Amerikas bizonu var daudz vieglāk pieradināt nekā sumbru.
Uzvedība
Bizons ir migrējoša suga, un bara migrācijai ir konkrēts virziens. Vasarā bizonu bars, meklējot piemērotākas ganības, ik dienu pārvietojas apmēram 3,2 km. Pārvietošanās virzienu nosaka pieejamā veģetācija, ganību lielums un dzeļošo kukaiņu blīvums attiecīgajā vietā. Ietekmējošs faktors var būt arī ūdens pieejamība.
Vasarā bizoni uzturas atklātos un plašos līdzenumos, bet rudens un ziemas laikā — mežainākos apvidos. Šajā laikā bizoniem ir raksturīgs ragu trīšanas ieradums. Ragi tiek trīti pret kokiem, krūmiem un pat pret cilvēku ieraktiem stabiem. Bizoni parasti izvēlas smaržīgus kokus, piemēram, priedes un ciedrus. Ragu trīšanas ieradumu saista ar kukaiņu blīvuma pieaugumu rudens sezonā. Ciedrs un priede izdala smaržu, kas atbaida kukaiņus. Bizoni, lai pasargātu sevi no kukaiņiem, lai pakasītu sakosto ādu, lai attīrītos no citiem parazītiem un lai atvēsinātos karstā laikā, vārtās seklās iedobēs, kas var būt gan smilšu, gan dubļu iedobes. Šis ieradums arī nostiprina bara savstarpējās attiecības.
Uzbrukumi cilvēkiem
Lai arī bizons ir zālēdājs, tas ir bīstams dzīvnieks, kas no ienaidnieka nemēdz bēgt. Tas ir viens no bīstamākajiem savvaļas dzīvniekiem, kuru tūristi bieži brauc apskatīt uz Nacionālajiem parkiem. Parasti bizons cilvēkam neuzbrūk, bet, ja ziņkārīgs tūrists pārkāpj bizona personīgās telpas robežas, tas kļūst bīstams un agresīvs. Īpaši bīstamas ir mātītes ar mazuļiem. No malas skatoties, tas var šķist mierīgs un pat letarģisks dzīvnieks, bet izprovocēts tas viegli noskrien cilvēku, sasniedzot ātrumu 65 km/h.
Cilvēki parasti nav informēti, ka bizoni ir nogalinājuši daudz vairāk tūristu nekā grizli lāči un vilki. Laikā no 1980. līdz 1999. gadam bizoni savainoja trīs reizes vairāk cilvēku nekā grizli. Šajā periodā tika savainoti 79 cilvēki, kuriem bija smagi kaulu lūzumi, bet grizli šajā pašā periodā savainoja 24 tūristus. No ievainojumiem nomira 3 cilvēki (viens no bizona, divi no lāčiem).