cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iļja Vestermans
Iļja Vestermans (dzimis 1915. gadā Rīgā, miris 2005. gadā Floridā, ASV) bija ebreju izcelsmes Latvijas futbolists - uzbrucējs. Latvijas futbola izlases rindās Vestermans aizvadīja 23 spēles, kurās guva 13 vārtus. Izlasē viņš debitēja 1935. gadā spēlē pret Lietuvu un jau savā pirmajā spēlē guva divus vārtus. Vestermans spēlēja Rīgas ebreju futbola klubā Hakoah. Otrā pasaules kara laikā viņš emigrēja no Latvijas, vēlāk dzīvoja ASV, kur nomira 2005. gadā 90 gadu vecumā.
Kipras prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Kipras prezidenti, kopš 1960. gada, kad tā ieguva neatkarību no Apvienotās Karalistes.
Francijas prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Francijas prezidenti. Prezidenta amats tika izveidots 1848. gadā Francijas Otrās republikas laikā.
Flag of France (1794-1815).svg Francijas Otrā Republika (1848–1852) Great Seal of France.svg
{{legend| green | Bonapartisti |border=1px solid #AAAAAA}}
Flag of France.svg Francijas Trešā Republika (1870–1940)
{{legend| #DDDDDD | Bez partijas/ Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #ADC1FD | Mērenie Monarhisti |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FF4040 | Republikāņi - oportūnisti |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FFBF00 | Demokrātisko republikāņu partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #E0B0FF | Radikālsociālistu partija |border=1px solid #AAAAAA}}
''No 1940. līdz 1947. gadam Francijā nepastāvēja prezident amats''
Flag of France.svg Višī Francija (Francijas valsts) (1940–1944) Informal emblem of the French State (1940–1944).svg
{{legend| #DDDDDD | Bez partijas/ Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Flag of Free France (1940-1944).svg Brīvā Francija (1940–1944)
{{legend| #DDDDDD | Bez partijas/ Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Flag of France.svg Francijas Pagaidu valdība (1944–1946)
{{legend| #DDDDDD | Bez partijas/ Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| red | Strādnieku Internacionāles franču sekcija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #00CCCC | Tautas republikāņu kustība |border=1px solid #AAAAAA}}
Flag of France (1794-1815).svg Francijas Ceturtā Republika (1946–1958) Coat of arms of the French Republic.svg
{{legend| red | Strādnieku Internacionāles franču sekcija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #26C4EC | Nacionālais neatkarīgo un zemnieku centrs |border=1px solid #AAAAAA}}
Flag of France.svg Francijas Piektā Republika (1958 — mūsdienas) Armoiries république française.svg
{{legend| #0000C8 | Jaunās republikas savienība; Demokrātu savienība Republikai; Republikāņu Savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| Lightblue | Demokrātiskais centrs |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #00CCCC | Neatkarīgie Republikāņi; Republikāņu partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #0066CC | Tautas kustības savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FF3366 | Sociālistiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FFE25A | En Marche! |border=1px solid #AAAAAA}}
Jegeva (stacija)
Jegeva (et) ir stacija Tapas—Tartu dzelzceļa līnijā Igaunijā, Jegevas apriņķa Jegevas pilsētā, tā atrodas 47,5 km attālumā no Tartu, 65 km attālumā no Tapas un 142,6 km attālumā no Tallinas. Jegevā pietur visi Tapas (Tallinas) un Tartu (Koidulas un Valgas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni.
Stacijas ēka
Jegevas pirmā stacija celta līdz ar dzelzceļa līnijas Tapa--Tartu izbūvi 1876. gadā. Tā bija vairāku apjomu koka stāvbūve (1-2 stāviem). Gājusi bojā 2. pasaules kara laikā. No pirmā perioda saglabājusies dzīvojamā ēka, kurā 2006. gadā ierīkots igauņu dzejnieces Beti Alveres memoriālais muzejs.
Jegevas otrā stacija celta 1949. gadā, tā ir tipisks staļinisma arhitektūras paraugs. Tā ir monolīta vienstāva celtne ar fasādē simetriski izvietotām logailēm un pilastriem, ko noslēdz atika un masīva jumta dzega. Abos ēkas galos zemākas piebūves daļas. Fasādes svinīgumu pasvītro centrālais frontons, kā arī sandriki virs katras galvenā būvapjoma logailes. Pašlaik stacijas ēkā izvietotas tirdzniecības telpas.
Jegevas trešā stacija celta 1998. gadā, tā ir funkcionāla vienstāva celtne ar metāla konstrukcijas nojumi pasažieru platformu pusē.
Baltkrievijas Valsts informātikas un radioelektronikas universitāte
Baltkrievijas Valsts informātikas un radioelektronikas universitāte ir augstskola Baltkrievijā. Universitātē ir 10 fakultātes. Rektors kopš 2000. gada ir Mihails Batura.
1481. gads
1481. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Pundurnīlzirgs
Pundurnīlzirgs jeb Libērijas pundurnīlzirgs (Choeropsis liberiensis) ir liels zīdītājs, kurš dzīvo Rietumāfrikas lietus mežos un purvos. Tas ir viens no diviem mūsdienās dzīvojošajiem nīlzirgu dzimtas (Hippopotamidae) dzīvniekiem, kas pieder pundurnīlzirgu ģintij (Choeropsis). Tā ir vienīgā suga šajā ģintī. Otra nīlzirgu dzimtas suga ir nīlzirgs (Hippopotamus amphibius), kas ir daudz lielāks par pundurnīlzirgu.
Pundurnīlzirgs ir daļēji ūdenī dzīvojošs dzīvnieks, kas barojas uz sauszemes, bet atpūšas un dzesējas ūdenī. Pundurnīlzirgs ūdenī arī pārojas, un mazuļi var dzimt gan zem ūdens, gan uz sauszemes. Tā kā pundurnīlzirgs krastā izkāpj tikai naktī, tad to savvaļā ir grūti novērot. Par sugu pasaule uzzināja tikai 19. gadsimtā, un pirmie pundurnīlzirgi zoodārzos nokļuva 20. gadsimta sākumā. Pundurnīlzirgi labi adaptējas pie nebrīves apstākļiem, un tie ir novēroti un pētīti galvenokārt zoodārzos. Savvaļā mūsdienās dzīvo apmēram 3000 pundurnīlzirgu. To skaits joprojām samazinās, jo attīstoties cilvēku saimnieciskajai darbībai, kā lauksaimniecībai un mežu izciršanai, samazinās pundurnīlzirgu apdzīvotās teritorijas. Tos arī medī gaļas ieguvei.
Sistemātikas diskusijas
Pundurnīlzirgs ir nīlzirgu dzimtas dzīvnieks un gadu gaitā ir ticis sistematizēts dažādās ģintīs. Pirmajos gados, kad dzīvnieks tika atklāts, tas tika klasificēts nīlzirgu ģintī (Hippopotamus), nosaucot to par Hippopotamus minor. Diezgan drīz zinātnieki saprata, ka abas nīlzirgu sugas ir samērā atšķirīgas, un pundurnīlzirgi tika izdalīti atsevišķā ģintī Choeropsis. 1977. gadā tika izvirzīta hipotēze, ka pundurnīlzirgi ir tuvu radniecīgi aizvēsturiskajai Āzijas nīlzirgu ģintij Hexaprotodon, kas tulkojumā nozīmē seši priekšzobi. Šī hipotēze ieguva plašu atbalstu, un pundurnīlzirgus sāka sistematizēt Hexaprotodon ģintī. Tomēr 2005. gadā, veicot nopietnus ģenētiskos pētījumus, noskaidrojās, ka pundurnīlzirgs nav piederīgs Hexaprotodon ģintij un ka pundurnīlzirgi ir atsevišķa ģints, līdz ar to tos atkal sāka sistematizēt Choeropsis ģintī. Mūsdienās zinātnieki ir vienisprātis, ka pundurnīlzirgs (Choeropsis liberiensis) ir vienīgā mūsdienās dzīvojošā suga pundurnīlzirgu ģintī.
Pēdējos gados zinātnieki izvirza hipotēzi, ka izmirušais Madagaskaras nīlzirgs (Hexaprotodon madagascariensis jeb Hippopotamus madagascariensis), iespējams, ir pundurnīlzirgu ģintij piederīgs. Tas bija maza auguma, ārēji līdzīgs pundurnīlzirgam, kā arī tā dzīves veids bija līdzīgs pundurnīlzirga dzīves veidam. Tas mājoja Madagaskaras mežos nevis atklātu ainavu upēs. Zīnātnieki uzskata, ka Madagaskaras nīlzirgs ir izmiris pēdējo 500 gadu laikā.
Izskats un īpašības
Pundurnīlzirga auguma proporcijas ir līdzīgas nīlzirgam, tikai pundurnīlzirgs ir daudz mazāks par savu radinieku. Tam ir mucveidīga ķermeņa forma ar īsām, masīvām kājām. Katrai pēdai ir 4 pirksti, un pundurnīlzirgs tāpat kā nīlzirgs atbalstās uz visiem četriem pirkstiem. Pundurnīlzirga pēdas forma, salīdzinot ar nīlzirgu, ir šaurāka. Pirksti izvērstāki un peldplēve mazāk attīstīta, kas ļauj pundurnīlzirgam veiklāk pārvietoties pa sauszemi. Tā augstums skaustā ir 75—83 cm, ķermeņa garums 150—177 cm un svars 180—275 kg. Pundurnīlzirga dzīves ilgums nebrīvē ir 30—55 gadi, bet par mūža ilgumu savvaļā trūkst datu.
Pundurnīlzirga biezā, gludā āda ir zaļganmelna vai brūna, gaišākās vietas pavēderē pelēkas. Ārējais slānis ir ļoti plāns, tādēļ āda karstumā ātri izžūst un plaisā. Lai pasargātu ādas izžūšanu, pundurnīlzirgi mērcējas ūdenī. Pundurnīlzirga nāsis un acis nav tik spēcīgi izvirzītas uz āru kā nīlzirgam. To skaidro ar faktu, ka pundurnīlzirgs ūdenī pavada daudz mazāk laika nekā nīlzirgs. Ienirstot tā ausis un nāsis noslēdzas. Tāpat kā nīlzirgs, arī pundurnīlzirgs izdala ādas sekrētu ar sarkanu un oranžu pigmentu, kam piemīt antiseptiskas īpašības, turklāt tas absorbē saules ultravioleto starojumu, pasargājot ādu no apdegumiem.
Uzvedība un barība
Pundurnīlzirga uzvedība ir diezgan atšķirīga no nīlzirga uzvedības, bet tam ir daudz līdzību ar tapīra uzvedību. Pundurnīlzirgs nekad neveido lielus barus. Tas dzīvo viens vai nelielos ģimenes baros, kas sastāv no pāra un viņu mazuļiem vai tikai no mātes ar mazuļiem. Kad satiekas divi pundurnīlzirgi, tie drīzāk viens otram nepievērš uzmanību, nekā cīnās. Tēviņa teritorija ir apmēram 1,85 km² liela, bet mātītes teritorija 0,4 - 0,6 km². Pa dienu pundurnīlzirgi uzturas noslēpušies kādā ūdensbaseinā. Visbiežāk tie vienā vietā uzturas vairākas dienas no vietas, pirms uzmeklē sev jaunu atpūtas vietu. Ir novērots, ka daži pundurnīlzirgi slēpjas alās un iedobumos upju krastos. Nav zināms, vai alas izveido paši pundurnīlzirgi, kā arī nav zināms, cik regulāri alas tiek izmantotas. Līdz šim neviens pundurnīlzirgs rokam alas nav novērots.
Tāpat kā nīlzirgi, pundurnīlzirgi ūdenstilpi pamet krēslā. Tie dodas barības meklējumos pa biezo lietus meža pamežu. Pundurnīlzirgs iezīmē savu ceļu ar fekālijām, turklāt enerģiski šūpodams asti uz abām pusēm, lai izsvaidītu fekālijas pēc iespējas plašāk. Krastā tie pavada apmēram 6 stundas. Pundurnīlzirgi barojas tikai uz sauszemes, ūdensaugus tie neēd. Arī zāli tie ēd maz, jo biezā mežā tās nav daudz. Pamatā tie barojas ar papardēm, dažādiem platlapju augiem un augļiem, bet kopumā pundurnīlzirgs apēdīs jebkuru ēdamu sauszemes augu, ko atradīs.
Reprodukcija
Pundurnīlzirgu vairošanās savvaļā nekad nav tikusi novērota. To uzvedība zoodārzos var atšķirties no uzvedības savvaļā. Dzimumbriedumu pundurnīlzirgi zoodārzos sasniedz 3—5 gadu vecumā. Zoodārzos pundurnīlzirgi veido monogāmus pārus. Pārošanās var notikt gan uz sauszemes, gan ūdenī. Grūsnības periods ilgst 190—210 dienas. Parasti piedzimst viens mazulis, bet retos gadījumos piedzimst dvīņi. Arī dzemdības var notikt gan uz sauszemes, gan ūdenī. Salīdzinot ar nīlzirgu, tas pārojas un dzemdē tikai ūdenī. Tikko dzimis mazulis sver 4,5—6,2 kg. Mazie tēviņi jau piedzimstot sver vairāk kā mātītes. Atšķirība ir apmēram 250 g. Māte tos zīda ar pienu 6—8 mēnešus. Kamēr mazulis tiek zīdīts, tas neseko mātei līdzi uz krastu, bet gaida to, noslēpies ūdenī, atgriežamies pēc barošanās. Māte apmeklē mazuli apmēram 3 reizes dienā, izsaucot to krastā, jo mazulis pienu zīž uz sauszemes.
Klasifikācija
Abu pasugu izplatības areālus atdala 1800 km un savannas Dahomejas koridors, kas sadala Rietumāfrikas lietus mežus divās daļās.
Omānas karogs
Omānas karoga ir viens no Omānas valsts nacionālajiem simboliem. Tā trīs krāsas simbolizē: baltā - mieru un uzplaukumu, sarkanā - cīņu pret svešzemniekiem, zaļā - auglību. Karoga augšējā stūrī novietots Omānas ģerbonis.
Karogs oficiāli apstiprināts 1995.gada 23.aprīlī ar sultāna rīkojumu. Karogā tika nomainītas malu attiecības no 2:3 uz 1:2, neizmainot neko citu. Pirms 1970. gada valsts nosaukums bija "Maskatas sultanāts" un karogs bija sarkanā krāsā.
Budisms
Budisms ir reliģija un filozofija, kas izveidojās 5. gadsimtā p.m.ē. Indijā un ir balstīta uz Sidhārtas Gautamas (Budas) mācību. Vēlāk tas izplatījās arī Centrālāzijā, Eiropā, Šrilankā, kā arī Ķīnā, Korejā, Japānā un Tibetā.
Mācība
Budas mācības (dharmas) pamatā ir "Četras cildenās patiesības":
Budisma svētie raksti
Pierakstītā versijā mācība parādījās tikai mūsu ēras pirmajā gadsimtā Šrilankā. Šo pirmo budistu svēto rakstu apkopojumu dēvē par "Pali kanonu", jo tas sarakstīts pali valodā (Tipitaka, jeb "Trīs grozi"). Šim kanonam ir trīs daļas:
Budisma attīstībā nozīmīgākās sanāksmes
1. padome (3 mēn. pēc Gautamas nāves). Tajā postulēja, ka viss, ko mācījis Gautama, ir absolūts, nemaināms un nepaplašināms. Tika sadalīta Budas mācība, un dažādas mūku grupas to iemācījās no galvas.
2. padome (aptuveni 100 gadus pēc Gautamas nāves). Tajā neapsprieda darmu, bet gan mūku uzvedības principus; vieni uzskatīja, ka pirmie pienācīgi nepilda budisma rituālus, bet otri — ka Buda nav paredzējis burtisku nosacījumu izpildi. Sākotnējās budistu skolas bieži strīdējās par doktrīnu, taču dalījās tikai tad, ja atšķīrās prakse. Šajā laikā sāka pierakstīt doktrīnu.
3. padome (III gs. pr. Kr.). To organizēja imperators Ašoka, izveidojot oficiālu ortodoksiju, pēc tam to padarīja par savas impērijas oficiālo reliģiju.
4. padome (I gs.). To organizēja imperators Kaniška, to saista ar mahājānas budisma parādīšanos. Teravādas budisms to neatzīst un dažkārt sauc par “ķecerīgo mūku padomi”.
Budisma attīstība un virzieni
Pirmie Budas skolnieki bija pieci tā bijušie biedri jeb meža askēti, tad pievienojās gan cilvēki, kuri neatteicās no pienākumiem pret sabiedrību, gan tādi, kuri vēlējās atteikties no laicīgās pasaules, lai visu savu dzīvi veltītu apskaidrības sasniegšanai. Tā radās budistu "sangha" (burt. sapulce; sākotnēji tā sauca visus Budas skolniekus, vēlāk - tikai mūku kopienu). Pašā sanghā sākās iekšējas nesaskaņas, kuras bija izpaudušās jau Budas dzīves laikā, bet pēc tā nāves strīdi par viņa vārdu interpretāciju sašķēla kopienu. Vēlāk sākās arī kustība pret elites pārākuma izpausmēm (pret arhatu jeb klosteru vecāko laicīgo varu), par ārpus klostera dzīvojošo laicīgo budistu tiesībām utt. Galu galā tas noveda pie budisma sašķelšanās trīs pamatvirzienos (mahājānas, hinajānas un vadžrajana) un t.s. "astoņpadsmit skolās" (to skaits īstenībā bija daudz lielāks). Līdz ar to pat grūti runāt par "budismu" kā ko vienotu, kā par islāmu, kristietību, jo bieži vienīgais, kas šiem budisma virzieniem kopīgs, ir mīts par Budu kā pamatlicēju un 4 Budas definētās patiesības.
Hinajānas budisms tiek saukts par "Mazajiem ratiem", bet mahājānas budisms - "Lielajiem ratiem". Teravādas budisms ir konservatīvākais virziens, savukārt mahājānas budismā ir sarežģītāki rituāli, raksti un nosacītu svēto (bodisatvu) sistēma.
Daudzus gadsimtus budismam Indijā nebija visai liela ietekme, jo tas, kaut arī atsaucās uz tradīciju, bija visai svešs brahmanisma pasaules skatījumam. Taču apmēram m.e. III gs. sākās tā uzplaukums. Tika radīts milzums svēto rakstu un to komentāru. Laicīgie atbalstītāji ar saviem ziedojumiem ļāva izveidot plašu klosteru tīklu, kuros koncentrējās tā laika zinātniskā doma. Mācības izklāsts tika piemērots ļaužu izpratnei (bet ļaudīm, kā zināms, nepieciešams ko pielūgt, kam veltīt lūgšanas). Tika radīta kosmogonija, krāšņs debesu būtņu panteons un briesmīga elle, kas gaida grēciniekus. Pašu Budu sāka uztvert nevis kā vienkāršu cilvēku, kurš atradis sevis harmonizēšanas ceļu, bet gan kā pārpasaulīga principa iemiesojumu un simbolu, dievību.
Otrā mācības spektra galā parādījās garīgi izsmalcinātai publikai domāti visai ezoteriski virzieni un filozofijas skolas. Viens no lielākajiem budisma reformatoriem bija Nāgārdžuna (II gs.), kurš sistematizēja visai izplūdušo pradžņaparamitas mācību, ieviesa kritisko metodi, kuru pareizi piemērojot, varēja "izdzēst" visus uzskatus un viedokļus, jo tika pierādīta to bezjēdzība, liekot prātam atgriezties tam dabiskajā esības veidā, atbrīvoties no duālisma domāšanā. Nāgārdžuna savā "Mulamadhyamaka" izsakās: "Es godbijīgi slīgstu ceļos Budas priekšā, jo viņš, līdzjūtības vadīts, ir nesis patieso mācību atteikties no visiem uzskatiem". Būtībā madhjamakas skolā tika pārtraukta jebkura prātuļošana un pārdomas vai, citiem vārdiem sakot, pārbauda galējās robežas tam, ko vispār var jēgpilni izdomāt vai izteikt. Nāgārdžuna tāpat arī saskatīja līdzību starp šuņjatu (tukšumu, jeb drīzāk esības neesamību) un pratītju samutpādu (savstarpēji atkarīgo rašanos). Viņš uzskatīja, ka pratītja samutpāda norāda, cik ierastajā pasaulē viss savstarpēji saistīts un atkarīgs cits no cita. Kā izraujot vienu tilta balstu, sabruks viss tilts. Šādi izprast atkarību un relativitāti nozīmē saskatīt šuņjatu un tapt atbrīvotam. Atbrīvošanās, apskaidrība tātad ir atkarīga tikai no izmaiņām uztverē un zināšanām. Pati pasaule nebūt nepārtop citā pasaulē.
Jogačaras skola mācīja, ka visi filozofiskie paņēmieni ir tikai upaja - prasmīga līdzekļu izmantošana, - kas palīdz norādīt mācības piekritējam ceļu uz dziļāku izpratni, kura iegūstama tikai praksē. Tā ir t.s. "pārmainīšanās pašos pamatos" (ašrajaparavrti), kad cilvēks pēkšņi saskata, ka ārējie priekšmeti ir tikai viņa paša prāta projekcijas, viņš saprot, ka nav priekšmetu ko satvert, nav personas, kura varētu to izdarīt.
Saprotams, ka šādas teorijas nebija saprotamas lielākajai ļaužu daļai. M.ē. VII gs. Indijā sākās budisma noriets. Taču tajā laikā budisms jau bija izgājis ārpus Indostānas pussalas robežām. Uz dienvidaustrumiem izplatījās konservatīvais teravādas virziens - Ceilonā (kur XIX gs. gan tas bija izzudis, bet tagad mākslīgi atjaunots), Birmā, Taizemē, Laosā, Vjetnamā, Kambodžā. Virzienā uz ziemeļiem izplatījās mahajanas budisms - caur Afganistānu nonāca Turkestānā, Mongolijā, Ķīnā, Korejā, Japānā. Ap 11.-12. gadsimtu budisms beidzot nostiprinājās Tibetā, kur budisma skolotāji nāca mācīt gan no Indijas, gan no Ķīnas, līdz beidzot sākot dominēt teravādas skola ar lielu bon reliģijas piejaukumu, radot autonomu Tibetas budisma virzienu — lamaismu (5 sektas). Dažkārt blakus min arī tantrisko budismu, kas postulē, ka apskaidrību var sasniegt ļoti īsā — vienas dzīves vai pat tikai triju gadu — laikā ar īpašu rituālu palīdzību. To praktizē, piemēram, Tibetā.
Katrā šajā reģionā budisms elastīgi pieņēma specifisku vietējo nokrāsu, līdz ar to vērotājam no malas pat varētu likties, ka nav tāda vienota budisma, bet ir daudzi reģionāli budismi. Zināmā mērā tās tas ir - misticismu noliedzošā dzenbudisma sekotājam pilnīgi nesaprotami un murgaini liekas lamaisma krāšņie, karnevāliskie rituāli, dievību un dēmonu panteons, bet konservatīvam teravādistam no Taizemes šermuļus uzdzen Himalaju tantrista spriešana par seksuālās enerģijas izmantošanu apskaidrības sasniegšanai. Pilnīgs pretstats madhjamakas un jogačaras skolu adeptu intelektuālajām spēlēm, kuras robežojas jau ar spekulatīvo filozofiju, ir dzen cēlais klusums - zināt visu par budismu un dzīvot saskaņā ar to ir divas gluži dažādas lietas. Taču visus šos budisma virzienus vieno Budas četras patiesības un cēlais astoņposmu ceļš to realizācijai.
Mūsdienās budismam ir aptuveni 350 miljoni sekotāju.
Morāle
Kā jau visās klasiskajās mācībās, arī budismā ir sava morāle, kas gan īpaši neatšķiras no citās ētiski reliģiozajās mācībās sastopamajām morāles normām: nedari neko tādu, kas citam varētu sagādāt ciešanas. Iztiku pelni tādā veidā, kas citiem cilvēkiem nenodara ļaunumu, citus neaplaupi un neizmanto, ne cilvēkus, ne dzīvniekus, ne vidi.
Tāpat ir virzieni, kuri uzskata par dzīvu visu floru, un nesaskata, ar ko, piemēram, zirņu ēšana būtu ētiskāka par steika ēšanu. Šādā skatījumā dvēseles esamība tiek pasludināta par svarīgāku nekā spēja just sāpes, kāda raksturīga cilvēkiem un pārējiem dzīvniekiem. Jau agrīnajā budismā mūki bez mazākajiem aizspriedumiem ēda gaļu, atsakoties no tās tikai tad, ja dzīvnieks nokauts tieši viņu vajadzībām. (Dažos tantristu rituālos gaļa parādās kā sakraments.) Budisma pamatnostādnēs veģetārisms drīzāk tiek atbalstīts tāpēc, ka gaļa ir smaga barība, kas bremzē apziņas skaidrību. Gluži kā alkohols un narkotikas nav ieteicami tāpēc, ka tas viss traucē apziņu un deformē personību, uzliekot ļaunākās no apziņas važām: atkarību no savām kaislībām.
Arī seksuālās attiecības budismā netiek uztvertas negatīvi, lai gan daudzi budisma skolotāji brīdina no bezatbildīgas dzimumdzīves (proti, tādas, kas var sāpināt otru cilvēku) un no pārliekas pieķeršanās šai baudai, jo tas budistu atrauj no garīgās prakses un var iedzīt atkarībā no šīs kaislības. (Dažos budisma virzienos vērojama diezgan spēcīga seksualitātes noliegšana, kas, liekas, ir ietekme no citām ētiski reliģiozajām mācībām.) Līdz ar to, kaut arī celibāts ir visai apsveicams, taču jāuzmanās no vēlmju apspiešanas, proti, no libido noliegšanas un iedzīšanas zemapziņā. Visumā budisma nostāju varētu raksturot šādi: ja gribas nopietni pievērsties garīgai attīstībai, nemēģiniet noliegt un apspiest savu seksualitāti, bet gan necentieties par to īpaši uztraukties, ļaujot tai transcendēties. Izņēmums šai ziņā ir tantrisms, kurš ieņem sev raksturīgo pretējo nostāju un tiecas integrēt seksualitāti, pat izmantot seksuālo enerģiju apskaidrības sasniegšanai.
Buda negribēja, lai cilvēkus māktu vainas apziņa vai lai tie pārvērstos sausos fundamentālistos, kuri rīkojas tikai pēc priekšrakstiem. Stingri un nelokāmi turoties pie principiem, iespējams radīt daudz disharmonijas un ciešanu, bet nedaudz labdabīga elastīguma var ienest daudz vairāk harmonijas un novērst sarežģījumus. Ja neizdodas ievērot kādu no pamācībās dotajiem padomiem, nevajag sevi šaustīt. Labāk mācīties no savām kļūdām un būt labākam. Cilvēks ir tikai cilvēks. Viņš var tiekties uz morālu pilnību, taču nevar no sevis prasīt, lai to sasniegtu nekavējoties. Tāpat liela kļūda ir morāli izmantot, lai kritizētu citus. Ja mēs kaut nedaudz pazīstam sevi, saprotam savus trūkumus, tad nesteigsimies spriest par citiem. Tieksmē citus nosodīt izpaužas mūsu pašu negācijas. Citu trūkumus mēs saskatām visskaidrāk tad, kad tie piemīt mums pašiem, tikai mēs nevēlamies to atzīt. Budists vairāk pievērsīsies saviem trūkumiem, un neaizrausies ar citu nosodīšanu.
Pirmais praktiskais solis budismā ir sakārtot savu dzīvi. Jau to vien izdarījuši, mēs jutīsimies labāk gan attiecībā uz sevi, gan visu pasauli. Kļūstot mierīgāki, pašpaļāvīgāki, secinām, ka ap mums aizvien vairāk notiek labas lietas.Tas ir atgriezenisks process. Tāpēc Buda mācīja nevis kalpot uz sevi centrētam "es", nevis attīstīt to, bet gan noskaldīt no sevis nosacījumu un konvenciju čaulu, atrodot sevī sevi pašu.
Tomēr galvenā problēma, ar ko sastopas neofits, ir nevis informācijas trūkums, bet gan apjukums, ko rada lielā izvēle strāvojumos un literatūrā par budismu.
2010. gada Pasaules čempionāts hokejā — A grupa
2010. gada Pasaules čempionāta hokejā spēles A grupā norisinājās no 9. līdz 13. maijam. Grupas komandas spēles aizvadīja "Lanxess Arena", Ķelnē.
Spēles
Pēc vietējā laika (UTC+1).
Ziemeļeiropas basketbola līga
Ar laiku turnīrs sāka zaudēt savu reģionālo ierobežotību, iesaistot klubus arī no centrālās (Polija, Čehija), rietumu (Dānija, Vācija, Beļģija, Nīderlande, Apvienotā Karaliste) un austrumu Eiropas (Krievija, Ukraina, Baltkrievija), vēlāk arī dienvideiropas (Bulgārija, Maķedonija, Rumānija, Serbija) un pat Izraēla un Turcija. 2001./2002. gada turnīrā piedalījās 31 komanda no 19 valstīm. NEBL Final Four vienmēr tika izspēlēts Viļņā.
2002./2003. gadā grupu turnīrs nenotika - četras labākās komandas no FIBA Čempionu kausa Ziemeļu divīzijas izspēlēja pēdējo NEBL kausu četru komandu turnīrā.
NEBL vēlāk tika pārveidots par šodienas Baltijas Basketbola līgu ar labākajām komandām no Lietuvas, Latvijas un Igaunijas.
Kristietība
Kristietība (el, Khristos) ir monoteiska reliģija, kas balstās uz Jēzus Kristus dzīvi un mācību, kāda tā aprakstīta Jaunajā Derībā. Saskaņā ar to Jēzus ir Mesija, kā pravietots Vecajā Derībā. Kristietība ir pasaulē visizplatītākā reliģija. Tiek uzskatīts, ka visā pasaulē ir no 1,5 līdz 2,2 miljardiem  reliģijas sekotāju.
Trīs lielākie kristietības novirzieni ir katolicisms, pareizticība un dažādas protestantu konfesijas. Katoļu un pareizticīgo baznīcu šķelšanās notika 1054. gadā, bet protestantisms radās 16. gadsimtā reformācijā.
Kristietības svētie raksti ir Bībele. Kristietības izcelsme saistīta ar jūdaismu, ar kuru tai ir kopīga daļa svēto rakstu, kā arī agrīnā vēsture. Kristiešu rakstos vārds "kristieši" pirmoreiz parādās Apustuļu darbos 11:26.
Kristietība, tāpat kā jūdaismā, ir savu vērtību sistēma, taču atšķirībā no jūdaisma, kristietības centrālais tēls nav pats Dievs, bet gan Jēzus Kristus — Dieva dēls un tā iemiesojums Zemes virsū. Tāpat kristietības pamatā ir nevis Dieva atklāsme cilvēkiem (praviešiem) kā jūdaismā, bet gan sekošana Jēzus piemēram — viņa rīcībai, uzvedības normām, attieksmei pret lietām un cilvēkiem. Lai gan neticīgajiem šīs atšķirības varētu nelikties nozīmīgas, jūdaisma sludinātājiem un teorētiķiem tās šķita krasā pretrunā ar konsekvento monoteismu un tādēļ kļuva par vienu no galvenajiem iemesliem, kādēļ kristietība kļuva par patstāvīgu reliģiju.
Ticības
Kristieši tic Trīsvienībai, kas ir doktrīna par Dievu kā vienotu būtni, kuru veido trīs personas — Dievs Tēvs, Dievs Dēls un Dievs Svētais Gars. Ticība parasti ir noformulēta ticības apliecībās, no kurām izplatītākā ir Apustuļu ticības apliecība.
Svarīgu lomu kristietībā ieņem desmit baušļi, kuros noformulēti pamatprincipi cilvēka un Dieva attiecībām, un attiecībām cilvēku starpā.
Paradumi
Kristiešu dzīvē no visām lietām vissvarīgākā ir mīlestība pret Dievu. Kristietība arī liek cilvēkiem vienam otru mīlēt. Cilvēki arīdzan tiek aicināti piedot viens otram, būt pazemīgiem, laipniem un pacietīgiem.
Kristieši visu cauru gadu dažādos veidos pauž savu ticību. Daudzi kristieši regulāri apmeklē dievkalpojumus, kas parasti notiek svētdienās. Dievkalpojumi parasti ietver dziedāšanu, Bībeles lasījumus un sprediķi vai mācību, bet citas sīkākas detaļas un procesa ilgums atšķiras dažādās pareizticīgo, protestantu un Romas katoļu tradīcijās.
Daudzās kristīgajās baznīcās notiek arī kristības un svētā vakarēdiena ceremonijas. Kristības ir rituāls, ar kuru cilvēks tiek uzņemts kristīgajā kopienā. Savukārt vakarēdiens ir sakraments, kura mērķis ir atcerēties Jēzu. Atceroties Pēdējo vakarēdienu — Jēzus pēdējo maltīti ar viņa mācekļiem, daudzos dievkalpojumos baznīcēni ēd maizi un dzer vīnu.
Kristieši svin divus nozīmīgus notikumus no Jēzus Kristus dzīves. Šie svētki ir Ziemassvētki un Lieldienas. Ziemassvētkos tiek svinēta Jēzus dzimšana. Patiesībā Jēzus dzimšanas datums ir nezināms, tāpēc dažādas konfesijas Ziemassvētkus svin atšķirīgos datumos. Daļa no kristiešu baznīcām tos svin 25. decembrī, bet citi svin 6. janvārī. Mūsdienās lielākā daļa baznīcu Ziemassvētkus svin divas dienas. Pavasarī tiek svinētas Lieldienas, kas īpaši nozīmīgas kristiešiem ir tāpēc, ka šajā laikā Jēzus Kristus tika piesists krustā, bet pēc tam augšāmcēlās no mirušajiem. Katru gadu Lieldienu svinēšanas datums mainās.
Pamatvirzieni
Gadsimtu gaitā reliģisko pārliecību un tradīciju atšķirību dēļ kristieši ir sadalījušies vairākās grupās. Mūsdienās galvenie kristietības pamatvirzieni ir katolicisms (ietilpst Romas katoļu baznīca), protestantisms un pareizticība. Šie trīs virzieni atzīst Nīkajas ticības apliecību. 1054. gadā notika nozīmīgākā kristietības sadalīšanās, kuru sauc par Lielo Shizmu. Tajā baznīcas Rietumeiropā atdalījās no baznīcām Bizantijas impērijā austrumos. Līdz ar to izveidojās Romas katoļu baznīca un pareizticīgo baznīca.
Viena no nozīmīgākajām katolicisma atšķirībām starp citiem kristietības virzieniem ir Romas pāvests, kas tiek uzskatīts par baznīcas augstāko autoritāti. Pareizticīgo baznīcas neuzskata pāvestu par savu augstāko vadītāju. Tā vietā pareizticīgo baznīcā ir vairākas neatkarīgas, pašpārvaldošas baznīcas, kur katrai augstākā amatpersona ir bīskaps. Pie šīm baznīcām pieder, piemēram, Krievijas Pareizticīgā baznīca, Koptu Pareizticīgā baznīca, Grieķijas Pareizticīgā baznīca.
16. gadsimtā radās sākumā reformācijas kustība, kuras mērķis bija reformēt Romas katoļu baznīcu, bet kuras dēļ notika baznīcas šķelšanās un izveidojās dažādas protestantu konfesijas. Šīs baznīcas noraidīja vairākas Romas katoļu baznīcas pārliecības, tajā skaitā arī pāvesta autoritāti un dažādas mācības par paradīzi, šķīstītavu, taisnošanu u.c. Termins "protestantisms" ļoti bieži tiek attiecināts uz visām kristiešu konfesijām, kas nav Romas katoļi vai pareizticīgie. Pie protestantiem tiek pieskaitīti luterāņi, baptisti, Reformātu draudzes, Vasarsvētku draudzes, metodisti, kvēkeri, mennonīti un daudzi citi.
Protestantisms
Šis kristietības virziens radies 16. gadsimta reformācijā.
Austrumu Baznīcas
Šīs baznīcas atzīst pirmos trīs ekumeniskos koncilus — Nīkajas, Konstantinopoles un Efesas, bet noraida Halkēdonas koncilā pieņemto dogmatisko formulējumu par Jēzus divām dabām — dievišķo un cilvēcīgo.
Eklektiskās konfesijas
Šie virzieni radušies galvenokārt 19. gadsimta sākumā ASV un ievērojami atšķiras no tradicionālajām konfesijām.
Jēzus un sākotnējie sekotāji
Kristietības aizsākumi ir meklējami Tuvo Austrumu zemēs. Tā ir attīstījusies no ebreju reliģijas jūdaisma. Ebreji uzskatīja sevi par Dieva izvēlētu tautu. Viņi gaidīja Mesiju, kas nestu Dieva ziņu un palīdzētu ebrejiem tikt vaļā no saviem ienaidniekiem. Ap 27.—29. gadu mūsu ērā Jēzus sāka sludināt Galilejā. Daudziem cilvēkiem Jēzus patika viņa dziedināšanas spēju dēļ, kā arī tāpēc, ka viņš spēja sludināt reliģiju, izmantojot stāstus, kuros vilka paralēles ar reālo dzīvi. Daudzi uzskatīja, ka Jēzus ir solītais Mesija, taču citi, īpaši ebreju priesteri, vēlējās viņu apcietināt. Viens no Jēzus mācekļiem — Jūda nodeva viņu un izstāstīja varasiestādēm Jēzus atrašanās vietu. Jēzus tika apcietināts un notiesāts uz nāvi. Bībelē tiek stāstīts, ka Jēzus trīs dienas pēc nāves augšāmcēlās un vēl 40 dienas pavadīja uz Zemes. Pēc tam viņš uzkāpa debesīs un sēž pie Dieva labās rokas.
Kristietības izplatīšanās
Kristietība izplatījās pa visu Romas impēriju un arī ārpus tās, par spīti tam, ka vairākus gadsimtus Romas impērijā tā bija aizliegta un notika kristiešu vajāšanas, līdz 313. gadā Milānas edikts atļāva reliģijas brīvību Romas impērijā. Baznīca Romas impērijā bija sadalīta diecēzēs, no kurām augstākās bija Romas, Aleksandrijas, Antiohijas, Jeruzalemes un vēlāk arī Konstantinopoles. No šīm vienīgi Roma atradās impērijas rietumu daļā, tādēļ par rietumu baznīcas galvu izvirzījās Romas bīskaps (pāvests), tomēr bija arī draudzes, kas neatzina Romas autoritāti. Jau pirmajos gadsimtos, agrīnajā Baznīcā izveidojās hierarhiskās struktūras iezīmes — bīskapi, priesteri un diakoni.
7. gadsimta beigās lielas bijušās Romas impērijas teritorijas iekaroja Islāma kalifāts, tomēr Eiropa, izņemot Ibērijas pussalas dienvidu daļu, palika neieņemta. 15. gadsimtā kristīgo baznīcu Dienvidaustrumeiropā apdraudēja augošā Osmaņu impērija (Konstantinopoles krišana 1453. gadā). 16. gadsimta sākumā Rietumeiropā sākās reformācijas kustība, kuras mērķis bija tuvināt kristīgo baznīcu tās pirmsākumiem. Reformācijā no katoļu baznīcas, atdalījās vairākas konfesijas — luterāņi, kalvinisti, anglikāņi u.c. Šajā laikā notika arī lielie ģeogrāfiskie atklājumi, kuri veicināja kristietības izplatīšanos citos kontinentos, un mūsdienās kristietība ir lielākā reliģija pasaulē.
Mājas cūka
Mājas cūka jeb vienkārši cūka (Sus scrofa domestica) ir viena no meža cūkas (Sus scrofa) pasugām, lai gan daži sistemātiķi mājas cūku izdala kā atsevišķu sugu, saucot to par Sus domesticus. Meža cūka sākusi dzīvot kopā ar cilvēkiem jau 13 000.—12 700. gadā pirms mūsu ēras. Mūsdienās ir gadījumi, kad izbēgušas mājas cūkas kļūst par savvaļas cūkām, piemēram, Jaunzēlandē šīs savvaļas mājas cūkas rada būtiskus apkārtējās vides postījumus.
Lielākajai daļai mājas cūku matojums ir reti sari, caur kuriem var redzēt ādu, tomēr ir sastopamas arī spalvainas mājas cūku šķirnes. Cūkām mūsdienās ir daudzas un dažādas šķirnes, tās tiek vērtētas un salīdzinātas cūku izstādēs. Izstādēs cūkas vērtē pēc diviem dažādiem principiem: vairoties spējīgos dzīvniekus, izceļot katras šķirnes labākos eksemplārus, un šķirni kopumā, vērtējot izaudzētās gaļas daudzumu un tās kvalitāti. Mūsdienās daudzas kādreiz populāras cūku šķirnes ir kļuvušas ļoti retas, un tām draud izmiršana.
Cūkas pieradināšana
Seno kaulu un zobu DNS izpēte liecina, ka pirmās neolīta mājas cūkas Eiropā ir ievestas no Tuvajiem Austrumiem. Tas stimulēja arī vietējo meža cūku pieradināšanu, veidojot trešo domestikācijas grupu, kurai ir piejaukti Tuvo Austrumu mājas cūku gēni. Mūsdienu mājas cūku DNS liecina par Eiropas un seno Tuvo Austrumu cūku gēniem. Vēsturiskie pieraksti liecina, ka 18. gadsimtā un 19. gadsimta sākumā Eiropā tika ievestas arī Āzijas mājas cūkas.
Meža cūkas viegli piemērojas jauniem apstākļiem, kā arī to visēdājas raksturs ļāva senajiem cilvēkiem tās pieradināt ļoti ātri. Cūkas agrākajos laikos, tāpat kā mūsdienās, pamatā lietoja pārtikai, bet cūkas āda tika izmantota, lai apvilktu, piemēram, kaujas vairogus, tās kaulus lietoja, lai pagatavotu dažādus priekšmetus, darbarīkus un ieročus, bet sarus izmantoja matu suku pagatavošanai. Ziemeļamerikā cūkas ieveda spāņu konkistadori no Eiropas. Izbēgušās cūkas iedzīvojās Ziemeļamerikas dabā, kļuva atkal mežonīgas un izplatījās pa visu kontinentu, kļūstot par nozīmīgu medījumu vietējiem indiāņiem, kuriem nebija savu mājas cūku.
Cūku audzēšana
Cūkas tradicionāli tiek audzētas kūtīs, bet vasaras periodā tās ganās āra aplokos. Ir valstis, kur cūkas ganās plašā teritorijā, ietverot mežus un laukus, tad cūkas uzmana cūkgani. Industriālās valstīs cūku audzēšana ir kļuvusi daudz nepiemērotāka pašām cūkām. Kūtis ir slēgta tipa, bez aplokiem, katrs kvadrātmetrs tiek izmantots intensīvai ražošanai. Tas, protams, noved pie zemākām cūkgaļas pašizmaksām. Mūsdienās daudzi cūku audzētāji, arī tie, kas nodarbojas ar industriālu gaļas ieguvi, cenšas maksimāli uzlabot cūkas dzīves apstākļus, izprotot atbildību pret dzīvību.
Cūkgaļas izmantošana
Mājas cūkas tika pieradinātas, lai iegūtu gaļu. Cūkgaļa ir ļoti populāra, un tā tiek pagatavota dažādos veidos. Bez svaigas gaļas ir nopērkami arī dažādi gatavi cūkgaļas izstrādājumi: desas, bekons, šķiņķis, pastētes, asinsdesas un citi izstrādājumi. Ir tautas, kuru reliģijas, piemēram, jūdaisms un islams, aizliedz pārtikā patērēt cūkgaļu.
Trifeļu cūka
Eiropā un Ziemeļamerikā, bet visbiežāk Francijā mājas cūkas tiek izmantotas trifeļu meklēšanai. Cūkām ir ļoti laba oža un tās, barību meklējot, rok zemi. Trifeļu meklētāji apmāca cūkas iet pie pavadas un klausīt komandām.
Pastāv uzskats, ka cūkas trifeļu meklēšanai tika izmantotas jau Senajā Romā, bet senākā dokumentētā liecība par cūku izmantošanu trifeļu meklēšanai ir Bartolemeo Platīna (Bartolomeo Platina) apraksts 15. gadsimtā. Nākamais ir Džona Reja (John Ray) apraksts 17. gadsimtā.
Trifeļu cūka 1875. gadā maksāja amēram 200 ASV dolārus. Labi apmācīta trifeļu cūka diezgan ātri atpelnīja tās pirkšanas izdevumus, jo trifeles vienmēr ir maksājušas dārgi. Mūsdienās trifeļu meklēšanai izmanto arī suņus, jo cūka var apēst diezgan daudz trifeles pati. Tomēr tradicionālie trifeļu meklētāji izmanto tikai cūkas, jo uzskata, ka cūkai ir labāka oža, un, tā kā tai trifeles ļoti garšo, tā spēj atrast daudz bagātākas trifeļu audzes.
Cūkas kā mājas mīluļi
Cūkas ir inteliģenti dzīvnieki un tās var apmācīt līdzīgi suņiem. Ļoti populāras 20. gadsimta otrajā pusē turēšanai mājas apstākļos ASV ir kļuvušas Vjetnamas cūkas. Reizēm kā mājas mīluļus tur parastās mājas cūkas, tomēr tām pieaugot, tās turēt mājās vairs nav iespējams, jo ir pārāk lielas un mēdz ieviest pārāk lielu nekārtību. Lielākajai daļai cūku ir paniskas bailes no pacelšanas gaisā, bet, noliktas zemē, tās uzreiz nomierinās. Cūkas ļoti reti izmanto darbam, izņēmums ir trifeļu cūkas.
Pēdējos gados ir izveidota jauna mājas mīluļu cūku šķirne - minicūciņa. Šī šķirne ir izveidota Vācijā, sakrustojot Vjetnamas cūku un mežacūku. Kad tika veikti selekcijas darbi, neviens nedomāja, ka tiks izveidota šķirne turēšanai mājās. Zinātnieku mērķis bija laboratorijas dzīvnieku radīšana medicīnas eksperimentiem un donoru orgānu iegūšanai, jo cūka pēc saviem fizioloģiskajiem radītājiem ir ļoti tuva cilvēkam. Minicūciņa ir gudra, tā ilgi dzīvo (15—20 gadus), pareizi aprūpējot, tai ir labāka veselība, nekā pārējiem četrkājainiem draugiem, kā arī tā neizraisa alerģijas. Neskatoties uz stereotipu, minicūciņas ir tīrīgas un tām nav nepatīkama smaka.
Eksistē aptuveni 30 dekoratīvo cūciņu šķirnes, kas atšķiras ar svaru — apmēram no 10 līdz 60 kg, un augumu — no kaķa izmēriem līdz labradoram. Krāsas var būt ļoti dažādas: melnā, baltā, pelēka, sudrabainā, brūnā, salmu dzeltenā, tās var būt vienkrāsainas, strīpainas vai plankumainas. Jo cūciņa ir mazāka, jo tā ir dārgāka. Slavenākie minicūciņu saimnieki ir Arnolds Švarcenegers un Džordžs Klūnijs.
Migla
Ja redzamība ir mazāka par 1 kilometru, tad uzskata, ka ir migla. Ja redzamība ir no viena līdz četriem kilometriem, tad ir dūmaka. Nevajadzētu jaukt šīs dabas parādības ar smogu. Ja dienas laikā ir vismaz vienu reizi konstatēta migla, tad meteoroloģijā to sauc par miglas dienu. Miglas laikā ir apgrūtināta visu veidu transporta kustība.
Miglas veidošanās
Migla rodas stabilās gaisa masās, ūdens tvaikiem pārejot no gāzveida stāvokļa mazos ūdens pilienos jeb kondensējoties. Citiem vārdiem sakot, gaisa temperatūra sasniedz rasas punktu. Migla veidojas, ja starpība starp gaisa temperatūru un rasas punktu nav lielāka par 3 °C. Gadījumi, kad šie lielumi (gaisa temperatūra un rasas punkts) kļūst līdzīgi, ir dažādi, piemēram, aukstās gaisa masas ieplūst noteiktā teritorijā vai strauji pieaug gaisa mitrums.
Migla biežāk rodas virs pilsētām nekā laukos. Tas ir tāpēc, ka pilsētas gaisā ir vairāk higroskopisku produktu, kas veicina ūdens kondensēšanos, piemēram, automobiļu izplūdes gāzes. Migla bieži novērojama arī mežu ielokos vai reljefa pazeminājumos, kur augsne ir mitrāka vai purvaināka.
Miglas veidi pēc veidošanās
Izšķir radiācijas miglu un advektīvo miglu.
Radiācijas migla parasti veidojas skaidrās bezvēja naktīs, atdziestot zemes virsai. Gaisā esošie ūdens tvaiki sāk kondensēties un veidot ūdens pilienus. Šo miglu visbiežāk novēro pavasara un rudens periodos zemās vietās, purvos un pļavās.
Advektīvā migla veidojas, siltām un mitrām gaisa masām uzplūstot un atdziestot virs vēsākas zemes virsas vai gaisa. Migla var rasties, arī ūdenim iztvaikojot. Šo miglu parasti novēro rudenī un ziemā, kad aukstais gaiss uzplūst siltākai ūdens virsmai. Migla reizēm veidojas arī siltā gadalaika vakaros pēc stipra lietus.
Temperatūrā zem −20 °C var veidoties ledus migla, kas izskatās līdzīga izkliedētiem dūmiem vai dūmakai.
Miglas veidi pēc redzamības
Atkarībā no redzamības miglu iedala trīs kategorijās:
Ja redzamība ir no viena līdz četriem kilometriem, to sauc par dūmaku, kuru rada ne tikai ūdens tvaiki, bet arī putekļi, dūmi un tamlīdzīgi piejaukumi. No putekļiem, izplūdes gāzēm vai dūmiem veidojas arī smogs, kas ir miglai līdzīga rakstura parādība.
Ciems
Ciems jeb ciemats ir pastāvīgi apdzīvota vieta ar koncentrētu apbūvi, kas lielāka par viensētu, bet mazāka par pilsētu. Lai arī pārsvarā ar šo terminu tiek apzīmētas lauku apdzīvotās vietas, daudzos gadījumos šajā kategorijā tiek iekļautas arī piepilsētas un pilsētu dzīvojamie rajoni.
Raksturojums
Ar jēdzienu "ciems" visbiežāk ir saprotama relatīvi neliela un pastāvīgi apdzīvota vieta lauku apvidū ārpus pilsētas robežām, kur iedzīvotāju skaits nav lielāks par 2500 iemītniekiem (lai gan ne vienmēr un ne visur tiek ievērots šāds apzīmējums).
Liela daļa ciemu ir strukturēti ap kādu centrālo objektu — baznīcu, tirgus laukumu vai cita veida nozīmīgu sabiedrisko būvi. Plaši izplatīti arī lineāri ciemati, kas stiepjas garumā gar jūras vai upes piekrasti (zvejnieku ciemati), kā arī transporta tīklu (lielceļu vai dzelzceļu).
Vēsturiski ciemi bieži veidojušies un nodarbojās ar kādu specifisku nozari, ko galvenokārt noteica to apkārtējā ģeogrāfija — lauksaimniecību, zvejniecību piekrastē vai kalnrūpniecību kalnu reģionā. Daudziem ciematiem bija iespēja attīstīties arī par nozīmīgiem tirdzniecības punktiem savā apkārtnē.
Vēsture
Pirmie pastāvīgie ciemati parādījās jau aizvēsturē, kad neolīta revolūcijas rezultātā ap 9000. gadu p.m.ē. cilvēki Tuvajos Austrumos pakāpeniski iemācījās apgūt zemkopību un lopkopību un tādējādi ilgstoši vai pastāvīgi apmetās uz dzīvi vienā vietā. Pāreja no klejotāju (nomadu) jeb mednieku-vācēju sabiedrības uz lauksaimniecību pieprasīja izveidot pastāvīgas un koncentrētas apdzīvotas vietas, kas tādējādi ļāva parocīgāk apstrādāt apkārtējo zemi, kā arī deva labāku aizsardzību no plēsīgiem dzīvniekiem, cilvēkiem, lietus un aukstuma.
Arheoloģiskie pētījumi norāda, ka ap 8500. gadu p.m.ē. Tuvajos Austrumos bija novērojami jau neskaitāmi ciemati, to skaitā, piemēram, Jērikas apmetne mūsdienu Palestīnas teritorijā, kuras iedzīvotāji galvenokārt nodarbojās ar dažādu kultūraugu kultivēšanu.
Ciemi Latvijā
Latvijā saskaņā ar "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" ciems ir viens no trim apdzīvoto vietu veidiem (līdzās pilsētai un viensētai). Ciema statusu var piešķirt un atcelt attiecīgā pašvaldība (novada dome), pamatojoties uz teritorijas plānojumu, kurā nosaka ciema robežas un pamato ciema izveides nepieciešamību. Ciema statusu var piešķirt tādai teritorijai, kurā ir (vai tiek plānota) koncentrēta apbūve, pastāvīgi dzīvo cilvēki un ir izveidota attiecīga infrastruktūra.
Marijas iela
Marijas iela var būt Marijas vārdā nosaukta iela dažādās apdzīvotās vietās:
F1 pilotu rekordu saraksts
Šis ir F1 pilotu rekordu saraksts. Tas ir atjaunināts pēc. gada.
Jaunākie Pole Position izcīnītāji
(tikai katra pilota pirmā Pole Position tiek pieminēta)
Vecākie Pole Position izcīnītāji
Piezīme: Mihaels Šūmahers bija 43 gadus un 144 dienas vecs, kad uzstādīja ātrāko laiku kvalifikācijā, tomēr 5 starta vietu soda, ko ieguva iepriekšējā sacīkstē, dēļ viņš nesāka sacīksti no Pole Position.
Jaunākie piloti, kuri ir startējuši no pirmās starta rindas
(tikai pirmais starts no pirmās starta rindas tiek pieminēts)
Jaunākais pilots, kurš ir uzstādījis ātrāko apli
(tikai pirmā reize katram pilotam tiek ieskaitīta)
Jaunākie piloti, kuri ir kāpuši uz goda pjedestāla
(tikai katra pilota pirmais pjedestāls ir pieminēts)
Punkti
Pasaules čempionāta vēsturē ir mainījušās gan pozīcijas, par kurām piešķir punktus, gan arī piešķiramo punktu skaits - skat. punktu skaitīšanas sistēmu sarakstu, lai uzzinātu vairāk.
Visvairāk punktu sezonā
† Pēdējā sacīkstē piešķirts dubultots punktu skaits.
Jaunākie piloti, kuri ir izcīnījuši punktus
(tikai pirmie punkti katram pilotam tiek pieminēti)
Jaunākie piloti, kuri ir bijuši vadībā vismaz vienu apli
(tikai katra pilota pirmā reize ir pieminēta)
Hettriks (Pole Position, uzvara un ātrākais aplis vienā sacīkstē)
Zināma arī kā "ideālā sacīkste".
Grand Chelem* (visu sacīksti bijis vadībā, startējis no Pole Position un uzstādījis ātrāko apli)
(*fr)
Patruļkuģis
Patruļkuģis ir neliels karakuģis, kas tiek izmantots krasta apsardzes mērķiem. Tas var būt valsts kara flotes, krasta apsardzes vai pat policijas spēku sastāvā. Tos izmanto robežapsardzības mērķiem, lai cīnītos pret nelegālajiem imigrantiem, kontrabandu, u.c. Tāpat tos mēdz izmantot glābšanas operācijās.
Patruļkuģi parasti ir aptuveni 30 metru gari un to bruņojumā parasti ir viens lielgabals, kas var tikt papildināts ar vairākiem ložmetējiem. Parasti tos darbina dīzeļmotors, lai gan ir arī patruļkuģi, kurus darbina gāzes turbīnas.
Latvijas Jūras spēku Patruļkuģu eskadras sastāvā ir četri patruļkuģi.
Barta
Barta ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā uz rietumiem no Štrālzundes pie Bartas lagūnas. Āmtes centrs. Barta ir viena no vietām, kur, pēc zinātnieku aplēsēm, varētu bijusi atrasties leģendārā pilsēta Vineta. Viduslaikos Pomerānijas-Bartas hercogistes centrs. 1588. gadā Bartā tika iespiesta "Bartas bībele" - Bībeles tulkojums viduslejasvācu valodā. Otrā pasaules kara laikā pie Bartas atradās V-1 ražotne un sagūstīto Sabiedroto aviatoru karagūstekņu nometne Stalag Luft I. Nometnes klātbūtne pie pilsētas, pasargāja to no sabiedroto aviācijas uzlidojumiem pilsētai.
Strūves ģeodēziskais loks
Strūves ģeodēziskais loks ir triangulācijas uzmērīšanas ķēde. Strūves ģeodēziskais loks ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Nozīme Pasaules industriālās vēstures mantojumā
Ģeodēziskais loks ir līnija, kas vērsta ziemeļu—dienvidu virzienā. Ģeodēziskā loka mērījumi ir definēti kā viena no metodēm Zemes izmēru un formas noteikšanai, izmērot triangulācijas loku garumu un meridiāna loka gala punktu astronomiskās koordinātas.
Tērbatas Universitātes astronoms Frīdrihs Georgs Vilhelms Strūve uzsāka vēlāk savā vārdā nosauktā meridiāna loka mērīšanu, lai pārbaudītu, vai platuma grādi ir nemainīgi un tiem ir tāda pati vērtība kā pie ekvatora, tā pie Zemes poliem.
Ģeodēziskais loks sastāvēja no 258 galvenajiem triangulācijas trīsstūriem ar 165 galvenajiem un 60 palīgpunktiem. Mūsdienu ģeogrāfiskā kartē Strūves ģeodēziskais loks šķērso 10 valstis: Norvēģiju, Zviedriju, Somiju, Krieviju, Igauniju, Latviju, Lietuvu, Baltkrieviju, Moldovu un Ukrainu.
Latvijā esošie Strūves ģeodēziskā loka punkti
Ideja bija tieši saistīta ar Vidzemes trigonometriskās uzmērīšanas darbiem, kas tika veikti laika posmā no 1816. līdz 1819. gadam. Vidzemes trigonometriskā tīkla veidošanu astronoms uzsāka no Tērbatas observatorijas pamatpunkta, kuram jau bija noteiktas ģeogrāfiskās koordinātas. No pamatpunkta triangulācijas trijstūru tīkls stiepās virzienā uz dienvidiem pāri Vidzemes centrālajai augstienei līdz Krustpilij. Tālāk tas turpinājās līdz Rīgai gar Daugavas labo krastu, tad gar jūras līča malu virzienā uz Pērnavu un noslēdzās pie Tērbatas observatorijas pamatpunkta.
Vēsturiski Latvijā atradās 16 Strūves ģeodēziskā loka punkti:
UNESCO Pasaules mantojumā iekļautie punkti
No Latvijā kādreiz uzmērītajiem 16 punktiem UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļauti divi — "Jēkabpils" un "Sestukalns". Atzīmējot Strūves ģeodēziskā loka iekļaušanu UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, 2006. gada 17. jūnijā Jēkabpilī Strūves parkā un Madonas rajona Ziestu kalnā svinīgi tika atklātas informatīvās plāksnes pie ģeodēziskajiem punktiem.
Ģeodēzisko uzmērījumu punkts "Sestukalns" (N565024, E253812) atrodas Madonas novadā, Sausnējas pagasta Ziestu kalnā. Mūsdienās Strūves ģeodēziskā loka punkts "Sestukalns" ir Latvijas Republikas horizontālā ģeodēziskā atbalsttīkla 1. klases triangulācijas punkts.
Valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā iekļautie punkti
Kā valsts nozīmes industriālie pieminekļi šajā sarakstā ir iekļauti septiņi Strūves ģeodēziskie punkti, jo tajos saglabājušies novērošanas punktu apzīmējumi (Strūves vai Tenera laika), proti, punkta atzīme ar svina lējuma centru vai akmenī iekaltu apzīmējumu un novērojumu vajadzībām ierīkoto konstrukciju paliekas vai arī 20. gs. sākuma ģeodēziskā punkta apzīmējums: