cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas Romas katoļu baznīcas vēsture
Romas katoļu baznīcas atjaunošana
Pēc tam, kad beidzās Livonijas karš un tika nodibināta Pārdaugavas Livonijas hercogiste, Polijas karalis Stefans Batorijs 1582. gada 4. decembrī izdeva konstitūciju un īpašu aktu par katoliskas Livonijas bīskapijas atjaunošanu ar Cēsīm kā bīskapa sēdekli un pretreformācijas centru. Par pirmo Cēsu bīskapu iecēla J. Nidecki, ko 1583. gadā pāvests apstiprināja amatā. Poļu - zviedru kara dēļ 1610. gadā Cēsu bīskaps Šenkings bija spiests atstāt Cēsis. 1643. gadā Livonijas bīskapiju atjaunoja Inflantijas vaivadijas robežās.
Krievijas Impērijas laikā
Polijas pirmās dalīšanas laikā 1772. gadā Latgali pievienoja Krievijas Impērijai. Tika izdots likums par kapsētu ierīkošanu ārpus baznīcām.
Vidusjūra
Vidusjūra ir starpkontinentu iekšējā jūra, Atlantijas okeāna daļa, ko praktiski no visām pusēm ietver sauszeme: ziemeļos — Eiropa, dienvidos — Āfrika, austrumos — Āzija. Tās platība ir 2,5 miljoni km², bet tās savienojums ar Atlantijas okeānu Gibraltāra šaurums ir tikai 14 km plats.
Senajos laikos Vidusjūra bija ļoti nozīmīgs transporta mezgls, kas atļāva tirdzniecību un kultūras apmaiņu starp reģiona tautām — mezopotāmiešiem, ēģiptiešiem, arābiem, persiešiem, feniķiešiem, kartāgiešiem, grieķiem un romiešiem. Vidusjūras reģions ir Rietumu civilizācijas šūpulis.
Nosaukums
Daudzās pasaules valodās lietotais jūras nosaukums cēlies no latīņu valodas vārda mediterraneus — ‘iekšzemes’, ‘starpzemju’. Senajiem romiešiem Vidusjūra bija viņiem zināmās Zemes centrs.
Vēstures gaitā dažādas tautas jūrai devušas dažādus nosaukumus. Romieši to nereti sauca Mare Nostrum (Mūsu jūra) un Mare Internum (Iekšējā jūra). Senie grieķi to sauca Mesogios — ‘zeme starp sauszemi’.
Vecajā Derībā, kuras notikumi norisinājās Vidusjūras austrumu piekrastē, tā dēvēta par «Aizmugures jūru», nereti to tulkojot kā «Rietumu jūra»; arī par «Filistiešu jūru» — filistieši apdzīvoja plašus piekrastes apgabalus. Taču biežāk tā tika dēvēta par «Lielo jūru» vai vienkārši par «Jūru».
Vidusjūras nosaukums tās piekrasti apdzīvojošo tautu valodās (nosaukumi, kas tulkojumā atšķiras no ‘Starpzemju jūra’, paskaidroti atsevišķi):
Ģeogrāfija
Ar Atlantijas okeānu savieno 14 kilometrus platais Gibraltāra šaurums. Savukārt ziemeļaustrumos Dardaneļu šaurums savieno ar Marmora jūru, kas tālāk savienota ar Melno jūru. Marmora jūru nereti uzskata par Vidusjūras sastāvdaļu. Cilvēka veidotais Suecas kanāls dienvidaustrumos savieno ar Indijas okeānam piederīgo Sarkano jūru.
Vidējais dziļums — 1 500 metri, dziļākā vieta (Kalipso ieplaka — 5 267 metri) atrodas Jonijas jūrā. Krasta līnijas garums — 46 000 km.
Sekla zemūdens grēda starp Sicīlijas salu un Tunisiju sadala Vidusjūru divās daļās — Rietumu Vidusjūrā (850 000 km²) un Austrumu Vidusjūrā (1 650 000 km²).
Iedalījums mazākās jūrās
Vidusjūru iedala smalkāk, atsevišķās daļas arī dēvējot par jūrām. Virzienā no rietumiem uz austrumiem izdala šādas jūras:
Nereti Vidusjūrai pieskaita arī Marmora jūru.
Ģeoloģiskā uzbūve
Vidusjūras ģeoloģiskā uzbūve ir ļoti sarežģīta — tā veidojusies, sadaloties un pēc tam atkal saduroties Āfrikas plātnei un Eirāzijas plātnei. Vēlajā miocēnā Vidusjūra pat izžuva.
Agrāk uzskatīja, ka Vidusjūra ir agrākā Tētisas okeāna atlieka. Taču pašlaik uzskata, ka tas ir strukturāli jauns okeāniskais baseins, ko nereti dēvē par Neotētisu. Neotētisa veidojusies triasa beigu posmā un juras sākumā.
Pēdējo gadsimtu laikā aizvien nozīmīgāka ietekme uz Vidusjūras ģeoloģiskajiem procesiem ir cilvēkam. Liela daļa krasta līnijas ir mākslīgi pārveidota, apbūvēta, izmainot dabiskos krastu procesus.
Hidroloģija
Tā kā Vidusjūra ir gandrīz pilnībā noslēgta no pārējā Pasaules okeāna, plūdmaiņas tajā ir vāji izteiktas. Vidusjūrai raksturīga neparasti koša, tumši zila krāsa — jo sevišķi pie Grieķijai piederošajām salām.
Iztvaikošana no Vidusjūras virsmas ir ievērojami lielāka nekā upju pieplūde un nokrišņi. Sevišķi liela iztvaikošana notiek jūras austrumu pusē — tāpēc šeit jūras līmenis ir zemāks un ūdens sāļāks. Šī iemesla dēļ no Atlantijas okeāna caur Gibraltāra šaurumu ieplūst relatīvi vēsāks un mazāk sāļš ūdens. Virzoties uz austrumiem ūdens iesilst un kļūst sāļāks. Pie austrumu krasta ūdens grimst dziļāk un tuvāk Āfrikas krastam virzās atpakaļ uz Gibraltāra pusi. Sāļais Vidusjūras ūdens nokļūst pie Gibraltāra šauruma gultnes un līst atpakaļ Atlantijas okeānā. Šis ķīmiski atšķirīgais ūdens lēni sajaucas ar pārējo Atlantijas okeāna ūdeni un nereti saglabājas vēl tūkstošiem kilometru tālu no Gibraltāra.
Klimats
Vidusjūras ziemeļu piekrastē ir ļoti siltas, pārsvarā sausas vasaras un nokrišņiem bagātas, maigas ziemas. Vidējā gaisa temperatūra vasarā — no 23 °C rietumu daļā līdz 26 °C austrumu daļā. Ziemā vidējā temperatūra no 10 °C rietumos līdz 16 °C austrumos. Nokrišņu daudzums rietumos lielāks kā austrumos.
Ekoloģija
Vidusjūrā sastopamās dzīvības formas galvenokārt ienākušas no Atlantijas okeāna pēc pilnīgas jūras izžūšanas miocēnā, pirms aptuveni pieciem miljoniem gadu. Vidusjūrā sastopamajām sugām pēdējo piecu miljonu gadu laikā pielāgoties salīdzinoši siltākam un ar barības vielām nabagākam ūdenim salīdzinājumā ar Ziemeļatlantijas ūdeni.
Suecas kanāla atklāšana 1869. gadā radīja pirmo sālsūdens apmaiņas kanālu starp Sarkano jūru un Vidusjūru. Sarkanās jūras līmenis ir augstāks nekā Vidusjūras austrumu daļā — tāpēc ūdens kanālā plūst uz Vidusjūru. Rezultātā no Sarkanās jūras Vidusjūrā izplatās turienes sugas. Tā kā ūdens Sarkanajā jūrā ir vēl siltāks un ar barības vielām vēl nabagāks, sugu konkurences cīņā Sarkanās jūras sugas uzvar Vidusjūras sugas. Kopš Asuānas HES uzbūvēšanas 1960. gados Vidusjūras austrumu daļā ieplūst vēl mazāk saldūdens un barības vielu. Barības vielu trūkumu ietekmē arī Gibraltāra šauruma nepietiekamais dziļums, jo liels to daudzums atrodas dzīlēs, bet Atlantijas okeāna dziļdaļa apmaiņā gandrīz nepiedalās, kamēr no salīdzinoši seklākās Vidusjūras dzīlēm ievērojama daļa barības vielu aizskalojas uz okeānu. Tomēr vienlaikus Vidusjūrā ir ļoti maza šelfa josla (seklāka par 200 m), kurā attīstās vairums jūras organismu. Tādēļ Vidusjūra ir salīdzinoši nabadzīga ar zivīm.
Vēsture
Vidusjūras reģiona vēsture aizņem lielu daļu no vēstures grāmatu satura — šajā reģionā jau tūkstošiem gadu notiek un turpinās pasaulei nozīmīgu kultūru un civilizāciju mijiedarbība.
1908. gada vasaras olimpiskās spēles
1908. gada vasaras olimpiskās spēles bija ceturtās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika Lielbritānijas galvaspilsētā Londonā. Spēles atklāja Lielbritānijas un Īrijas karalis Eduards VII. Šīs bija pirmās olimpiskās spēles, kuras notika Londonā, uz kuru tās pārcēla Vezuva izvirduma dēļ, jo sākotnēji tās bija plānotas Itālijā.
Vidusjūra
Pirmās civilizācijas
Vidusjūras reģionā aizsākās divas no pirmajām pasaules civilizācijām. 4. gadu tūkstotī p. m.ē. ar Šumeras civilizāciju aizsākās Mezopotāmijas civilizāciju veidošanās. Neilgi pēc tam, arī 4. gadu tūkstotī p. m.ē. Nīlas ielejā izveidojās Senās Ēģiptes civilizācija. Abas salīdzinoši netālu novietotās civilizācijas aktīvi mijiedarbojās un Vidusjūras austrumu krastu (Levante — tagadējās Sīrijas, Libānas un Izraēlas teritorijas) dēvē par civilizācijas šūpuli. Šajā reģionā bija līdzīgi klimatiskie un ģeogrāfiskie apstākļi, kuriem civilizācijas arī pielāgojās. Civilizācijas tālākā izplatīšanās prasīja pielāgošanos atšķirīgiem dabas apstākļiem, kas prasīja laiku.
Nākamās civilizācijas Vidusjūras reģionā attīstījās tagadējās Turcijas teritorijā (18. gadsimts p. m.ē.). Šajā laikā intensīvi sāka attīstīties kuģošanas tehnika, kas ļāva šķērsot atklātu jūru. Civilizācija sasniedza Kipru un citas Vidusjūras austrumu daļas salas. Krētas salā uzplauka Mīnojas civilizācija — pirmā Eiropas civilizācija (2 700 — 1 450 p. m.ē.).
Raksturīgi, ka upju ieleju civilizācijām bija lielāks iedzīvotāju skaits, savukārt jūras piekrastē iedzīvotāju skaits bija mazāks, taču piekrastes kopienas bija turīgākas un ieguva lielāku ietekmi.
Antīkais periods
Antīkajā periodā lielu ietekmi ieguva divas piekrastes civilizācijas — Senā Grieķija un Feniķija. Grieķi ieguva kontroli pār Vidusjūras austrumu piekrasti, kā arī Melnās jūras piekrasti un Sarkanās jūras ziemeļu daļu. Savukārt feniķieši ieguva kontroli pār Vidusjūras rietumu piekrasti — Ziemeļāfriku un Ibērijas pussalu. Feniķiešu izcelsmes zemi Levantē savukārt kontrolēja citas varas.
Straujš un īslaicīgs hellēņu kultūras uzplaukums bija vērojams Maķedonijas Aleksandra laikā (356 — 323 p.m.ē.), kad maķedonieši ieņēma visas Vidusjūras austrumu piekrastes zemes kā arī zemes tālāk austrumos. Maķedonijas Aleksandra impērijai bija īss mūžs, taču tā atstāja ilgstošu kultūras ietekmi uz Levanti, Ēģipti un citām zemēm.
Aptuveni 4. gadsimtā p. m.ē. lielu ietekmi Vidusjūras rietumu daļā ieguva Kartāga — kādreizējā feniķiešu kolonija mūsdienu Tunisijas teritorijā.
Šajā laikā aizvien lielāku ietekmi ieguva arī Romas pilsēta, kas strauji izvērsa savu ietekmi visā Vidusjūras baseinā. Roma pārspēja Kartāgu pēc vairākiem Pūniešu kariem. Romieši izplatīja savu kontroli arī austrumu virzienā, iekarojot arī Grieķiju un pārņemot grieķu kultūras sasniegumus. Šajā laikā piekrastes tirdzniecība jau bija ieguvusi pilnīgu pārsvaru pār upju ieleju kultūrām. Arī Ēģiptē (kas arī bija kļuvusi par Romas impērijas daļu) kultūras un politikas dominante pārvietojās no Nīlas ielejas uz piekrasti — uz Aleksandriju un citām pilsētām.
Vairākus gadsimtus Vidusjūra bija Romas impērijas "iekšējā jūra" — romiešiem bija izdevies iekarot zemes visapkārt Vidusjūrai. Daļā no impērijas — Jūdejā Vidusjūras austrumu piekrastē — sāka veidoties jauna reliģija — kristietība, kas kļuva par Romas impērijas valdošo reliģiju. Mūsu ēras piektajā gadsimtā Romas impērija sabruka. Tās austrumu daļa vēl ilgāku laiku saglabājās kā centralizēta impērija — Bizantijas impērija. Savukārt rietumu daļā valdīja nomadi, kas šeit ieceļoja no Eirāzijas stepēm. Iebrucēji mainīja savu dzīvesveidu, izveidoja pastāvīgas apmetnes un pārņēma vietējo iedzīvotāju paradumus, izveidoja daudz nelielas, savstarpēji naidīgas valstis.
Viduslaiki
Šajā laikā Vidusjūras austrumu daļā attīstījās jauna, ietekmīga reliģija — islāms. Bizantijas un Persijas impērijas bija novājinātas pēc gadsimtiem ilgas karadarbības. Neilgā laikā islāma ticības motivētiem arābu karotājiem izdevās iekarot lielāko daļu Tuvo Austrumu. Anatolijas pussalā arābu karotājus apturēja novājinātā bet joprojām spēcīgā Bizantijas impērija. Savukārt Vidusjūras dienvidu piekrastē arābi ieņēma visu Ziemeļāfriku un Ibērijas pussalu, līdz tos Francijas dienvidos apturēja franki. Ibērija (Al Andalus) drīz kļuva politiski neatkarīga un strauji izveidojās par augsti attīstītu valsti.
Vēlajos viduslaikos notika Eiropas atdzimšana — šeit izveidojās vairākas spēcīgas valstis, kuras motivēja kristietība. Eiropas karaļi organizēja vairākus krusta karus, kuru mērķis bija iegūt kontroli pār Vidusjūras austrumu piekrasti. Krusta kari šo mērķi nesasniedza, taču tie novājināja Bizantijas impēriju, kuras vietā varu Anatolijas pussalā ieguva Osmaņu impērija. Krusta kari lielāku politisko ietekmi reģionā ļāva iegūt arī Ēģiptei.
Tālāks Eiropas uzplaukums notika līdz ar Renesansi Ziemeļitālijā. Islāma valstīm nekad nebija spēcīgas jūras kara flotes, kas sākotnēji itāliešiem un vēlāk arī citiem eiropiešiem ļāva attīstīt spēcīgus tirdzniecības sakarus Vidusjūras reģionā. Īpaši lielu ietekmi ieguva Venēcijas republika.
Turpinājās Osmaņu impērijas varas pieaugums — 1453. gadā līdz ar Konstantinopoles ieņemšanu krita Bizantijas impērija. Turki šajā laikā jau kontrolēja Grieķiju un lielāko daļu Balkānu pussalas, kā arī izplatīja savu ietekmi Ziemeļāfrikā.
Kristieši uzsāka Ibērijas pussalas atkarošanu, atkarotā Portugāle attīstīja tirdzniecības sakarus ar Rietumāfriku un paplašināja to līdz Indijas okeānam un vēlāk — arī līdz Indonēzijai. Šajā laikā tika izveidots jauns kuģu tips — karavella — kas ļāva veikt ilgstošus kuģojumus pat vētrainā jūrā. Kuģošana gar Āfrikas krastiem samazināja Sahāras tuksneša karavānu tirdzniecības ceļu ienesību, ekonomiski un politiski novājinot Ziemeļāfrikas zemes.
Jaunie laiki
1571. gadā Lepanto kaujā kristieši sakāva turku floti, ievērojami palēninot tālāko Osmaņu impērijas izplešanos. Tai pašā 1571. gadā turki ieņēma Kipru. Vēl 1669. gadā turki no Krētas salas izspieda venēciešus. Šajā periodā Vidusjūrā izveidojās spēku balanss starp Osmaņu impēriju austrumos un Spāniju rietumos, samazinot Itālijas tirdzniecības un kara flotes ietekmi.
Šajā laikā Vidusjūras attīstību ietekmēja arī straujā okeānu kuģniecības attīstība. Ja līdz šim visa tirdzniecība starp Eiropu un Austrumiem notika caur Vidusjūru, okeānu kuģniecība pavēra Ziemeļeiropas un Rietumeiropas valstīm pieeju Āfrikai, Āzijai un jaunatklātajai Amerikai pāri okeānam, apejot Vidusjūru. Šajā periodā aizvien lielāku ietekmi ieguva Ziemeļrietumu Eiropas valstis — Francija, Britu impērija, Nīderlande, savukārt strauji savu ietekmi zaudēja Itālija un nedaudz vēlāk — arī Spānija. Samazinājās arī Osmaņu impērijas ietekme uz Ziemeļāfriku, tās īpašumus Eiropā aizvien vairāk apdraudēja Krievija un Austrija.
19. gadsimtā Ziemeļeiropas valstis bija ieguvušas lielu spēka pārsvaru un sāka kolonizēt Ziemeļāfriku. 1830. gadā Francija iekaroja Alžīriju. 1882. gadā Lielbritānija ieņēma Ēģipti.
20. gadsimta sākumā, Pirmā pasaules kara laikā sabruka Osmaņu impērija, tās agrākās teritorijas savā starpā sadalīja Lielbritānija un Francija, savukārt Turcija kļuva par neatkarīgu valsti.
Valstis Vidusjūras krastā
Vidusjūra apskalo trīs pasaules daļas — Eiropu, Āziju un Āfriku. Tā apskalo 20 valstis un 2 teritorijas:
Pie Vidusjūras neatrodas Andora, Portugāle, Sanmarīno, Vatikāns, taču šīs valstis to klimata, dabas un kultūras radniecības dēļ bieži pieskaita Vidusjūras reģionam.
Pilsētas
Lielākās un nozīmīgākās pilsētas Vidusjūras krastos, sākot no ziemeļiem pulksteņa rādītāja virzienā:
Salas
Vidusjūra ir bagāta ar lielākām un mazākām salām, kurām raksturīgs bagātīgs un ļoti daudzveidīgs kultūras mantojums. Lielākās Vidusjūras salas ir:
Upes
Par spīti Vidusjūras lielajam izmēram tajā ieplūst maz upju. Lielākās ir:
Dobelis
Dobelis (sieviešu dzimtē Dobele) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ārons
Ārons (, Ahărōn) Ābramiskajās reliģijās bija vecākais Mozus brālis un Dieva pravietis. Savā ciltī viņš pildīja priestera funkcijas un vēlāk kļuva par pirmo izraelītu augstāko priesteri. Ārons pieprasīja, lai Ēģiptes faraons atbrīvo izraēliešus no verdzības. Ārona vecāki bija Amrāms un Johebeda. Viņš 123 gadu vecumā nomira Arābijā, tika apbedīts Hora kalnā. Viņš tiek attēlots kā vecs ebreju priesteris, valkā drēbes, kas dekorētas ar zvaniņiem un turbānu.
Irlavas pagasts
Vēsture
Mūsdienu Irlavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Akmeņmuiža (Gut Steinhof, Sāti), Irlavas muiža (Gut Irmlau, Vaski), Ķūķu muiža (Gut Abaushof), Pētertāles muiža (Gut Petertal, Pētertāle), Snapju muiža (Gut Friedrichsberg, Snapji).
Rakstu avotos Irlava pirmoreiz minēta 1453. vai 1454. gadā kā Livonijas ordeņa lēnis Irmlow. Pagasta pašpārvalde izveidota 19. gadsimta 60. gados. 1861. gadā Irlavas pagastam pievienoja Degoles un Ķūku muižu pagastus, 1924. gadā - Pētertāles pagastu. 1935. gadā Irlavas pagasta platība bija 106,5 km² un tajā dzīvoja 2132 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Irlavas un Degoles ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1965. gadā Irlavas ciemam pievienoja Abavas ciema kolhoza «Druva» teritoriju. 1961. gadā daļu Irlavas ciema iekļāva Tumes ciemā, bet 1975. un 1977. gadā - Degoles ciemā, savukārt 1979. gadā daļu Degoles ciema pievienoja Irlavas ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Irlavas pagasts kā administratīvā teritorija tika iekļauts Tukuma novadā.
Slavskas rajons
Slavskas rajons ir Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabala administratīvais rajons. Rajons robežojas ar Kaļiņingradas apgabala Ņemanas, Čerņahovskas un Poļeskas rajoniem, kā arī Sovetsku, Lietuvu un Kuršu jomu.
Irlavas pagasts
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Irlava (pagasta centrs), Vaski, Sāti, Snapji, Pētertāle.
Lejassilēzijas vojevodiste
Administratīvais iedalījums
Vojevodiste iedalās 29 apriņķos (powiat) - no tiem 3 ir pilsētas ar apriņķa tiesībām (miasto na prawach powiatu) un 26 lauku apriņķi (powiat ziemski). Visā vojevodistē ir 169 gminas (gmina), kuru skaitā ietilpst 88 pilsētas.
Apriņķi:
Pilsētas
Vojevodistē ir 91 pilsēta (trekninātas pilsētas ar apriņķa tiesībām):
Ļipeckas apgabals
Ļipeckas apgabals ir viens no Krievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Orlas apgabalu rietumos, Tulas apgabalu ziemeļrietumos, Rjazaņas apgabalu ziemeļaustrumos, Tambovas apgabalu austrumos, Voroņežas apgabalu dienvidos un Kurskas apgabalu dienvidrietumos.
Vēsture
Tagadējās Ļipeckas apgabala zemes līdz 17. gadsimtam atradās pie Krievijas caristes robežas ar Mazo Nogaju ordu. 1708. gadā šeit izveidojās Azovas guberņa, ko 1725. gadā pārveidoja par Voroņežas guberņu. 1709. gadā nodibināja Ļipskas dzelzs rūpnīcas (Ли́пские желе́зные заво́ды). No 1779. gadā ietilpa Tambovas vietniecības, no 1796. gada Tambovas guberņas sastāvā. 1959. gadā nodibināja Ļipeckas apgabalu.
Jaunpils pagasts
Jaunpils pagasts ir viena no Tukuma novada administratīvajām teritorijām tā dienvidos. Robežojas ar sava novada Viesatu, Irlavas, Džūkstes un Lestenes pagastiem, Dobeles novada Bikstu un Annenieku pagastiem un Saldus novada Remtes pagastu. Pagasta centrs ir Jaunpils.
Daba
Jaunpils pagastā arī ir pilskalns - Kartavkalni, kur var pavadīt laiku svaigā gaisā, apskatīt priežu aleju un izstaigāt vairākus taku lokus.
Kā arī Kartavkalnos katru gadu norisinās skriešanas sancensības vārdā - Kartavkalnu apļi, kuri parasti norisinās no pavasara vidus līdz septembra beigām.
Vēsture
Mūsdienu Jaunpils pagasta teritorijā vēsturiski atradās Jaunpils muiža (Gut Neuenburg, Jaunpils), Jurģu muiža (Gut Georgenhof, Jurģi), Lauku muiža (Gut Feldhof, Veclauki), Mariņmuiža (Gut Marienhof), Pļavnieku muiža (Gut Plaueneck), Struteles muiža (Gut Strutteln), Spriņģu muiža (Gut Springen, Josti).
Jaunpils pagasta teritorija izveidojās 17.-18. gadsimtā ap Jaunpils muižu. 1935. gadā pagasta platība bija 127 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Jaunpils un Jurģu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1965. gadā Jaunpils ciemam pievienoja Jurģu ciemu. 1979. gadā Jaunpils ciemā iekļāva daļu Degoles ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Jaunpils pagastu kopā ar Viesatu pagastu apvienoja Jaunpils novadā. 2021. gadā Jaunpils novadu iekļāva Tukuma novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Jaunpils, Leveste, Jurģi, Strutele, Struteles muiža, Veclauki, Saule, Brandavas, Jaunsēži.
Mihails Kaļiņins
Mihails Kaļiņins (dzimis, miris ) bija boļševiks, Padomju Krievijas un PSRS valsts darbinieks. No 1919. līdz 1946. gadam bija nomināls Krievijas, vēlāk PSRS, valsts galva. Lai arī no 1926. gada bija arī VK(b)P CK Politbiroja loceklis un bija Staļina tuvāko līdzgaitnieku lokā, Kaļiņina ietekme uz nopietnu lēmumu pieņemšanu bija neliela. Atšķirībā no daudziem līdzgaitniekiem un paša sievas, necieta Lielā terora laikā. Jau dzīves laikā, bet sevišķi pēc Kaļiņina nāves, viņa vārdā tika nosaukti daudzi PSRS ģeogrāfiskie un saimnieciskie objekti, to skaitā vairākas pilsētas - Tvera (no 1931. līdz 1990. gadam - Kaļiņina), Koroļova (no 1938. līdz 1996. gadam - Kaļiņingrada), kā arī Kaļiņingrada pie Baltijas jūras (līdz 1946. gadam Kēnigsberga).
Dzimis Tveras guberņā, zemnieku ģimenē. No 14 gadu vecuma strādājis Sanktpēterburgā, iesākumā kā sulainis, vēlāk - virpotājs. 1898. gadā iestājās KSDSP. Vairākas reizes arestēts. 1899. gadā izsūtīts uz Tiflisu, kur iepazinās ar Staļinu. Vēlāk darbojās Rēvelē un Maskavā. 1906. gadā apprecējās ar igaunieti Katrīnu Lorbergu. Pēdējo reizi arestēts 1916. gadā, atbrīvots pēc Februāra revolūcijas.
Slavska
Slavska (, līdz 1946. gadam — Heinrihsvalde ) ir pilsēta un rajona centrs Kaļiņingradas apgabala ziemeļos.
Līdz 1945. gadam Slavskas (Heinrihsvaldes) vēsture ir Austrumprūsijas (Vācijas) vēstures sastāvdaļa. Dibināta 1292. gadā. Pilsētas tiesības no 1339. gada. Kopš 19. gadsimta beigām pilsēta attīstījās kā minerālūdens kūrorts. Apbūve salīdzinoši maz cieta Otrā pasaules kara laikā. Pēc Austrumprūsijas piešķiršanas PSRS, 1946. gadā Heinrihsvalde tika pārdēvēta par Slavsku.
Magadanas apgabals
Magadanas apgabals ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem. Tas robežojas ar Klusā okeāna Ohotskas jūru austrumos, Habarovskas novadu dienvidos, Sahas Republiku rietumos, Čukotkas autonomo apvidu ziemeļos un Kamčatkas novadu ziemeļaustrumos.
Uzticamais draugs Sančo
"Uzticamais draugs Sančo" ir 1974. gada Latvijas PSR bērnu filma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā. Filmas režisors ir Jānis Streičs.
Sižets
Rodrigesu ģimene no kādas Latīņamerikas valsts pārbrauc dzīvot uz Padomju Savienību. Viņu dēls Sančo dodas mācīties ceturtajā klasē vienkāršā skolā.
Sabiedriskais un ņiprais puisēns ātri sadraudzējas ar klasesbiedriem. Viņam, kurš nekad nebija redzējis ziemu, ir ļoti interesanti pastaigāties pa piesnigušo pilsētu un spēlēt viņam nezināmas spēles.
Bet drīzumā bērniem ir jāšķiras. Sančo dzimtenē noticis valsts apvērsums. Pie varas nācis karaspēks. Zēna vecāki stingri nolemj atgriezties dzimtenē. Sančo atvadās no saviem jaunajiem draugiem un aizved sev līdzi solidaritātes simbolu - sarkanu pionieru kaklautu.
Lomās
Epizodēs: Maskavas muzikāli-dramatiskā teātra "Romen" aktieri un čigānu tabors "Kirtimai" no Viļņas
Suharto
Suharto ( — ) bija otrais Indonēzijas prezidents. Šajā amatā viņš pavadīja 31 gadu no iepriekšējā valsts vadītāja Sukarno gāšanas 1967. gadā līdz atkāpšanās brīdim 1998. gadā. Indonēziešu literatūrā viņš dažreiz tiek minēts kā Pak Harto.
Biogrāfija
Suharto piedzima mazā ciemā netālu no Jogjakartas Javas salā holandiešu koloniālās ēras laikā. Viņa vecāki bija zemnieki, viņi izšķīrās neilgi pēc Suharto dzimšanas. Japānas okupācijas laikā viņš bija Japānas organizētās indonēziešu aizsardzības dienesta darbinieks. Pēc Indonēzijas nacionālās revolūcijas viņš pievienojās tikko izveidotajai Indonēzijas armijai. Laika gaitā viņš kļuva par armijas ģenerāli. 1968. gadā viņš kļuva par otro Indonēzijas prezidentu, lai arī jau gadu iepriekš kļuva par pagaidu prezidentu. Viņš guva valsts atbalstu laika posmā no 1970. gadiem līdz 1990. gadu vidum, taču pēc tam valstī izcēlās masu nemieri pēc 1997.—1998. gada Āzijas finanšu krīzes un 1998. gada maijā Suharto atkāpās no amata. 2008. gadā viņš nomira. Suharto vadīšanas laiks ir ticis asi kritizēts par cilvēktiesību pārkāpumiem, piemēram, masu slaktiņiem, represijām pret politiskajiem pretiniekiem. Tajā pat laikā viņš modernizēja valsts ekonomiku ar reformu palīdzību. Tāpat viņa vadīšanas laikā Indonēzija piedzīvoja industralizāciju, uzlabojās veselības aprūpe, izglītības un dzīves standarti.
Skroderdienas Silmačos
"Skroderdienas Silmačos" ir Rūdolfa Blaumaņa luga. Luga ir uzrakstīta 1901. gadā, bet tās pirmizrāde notika 1902. gada 30. janvārī Rīgas Latviešu teātrī. Daudzas teātra trupas iestudē šo lugu katru gadu ap Jāņu laiku un tā ir kļuvusi par neatņemamu svētku sastāvdaļu.
Tēli
Lugas "Skroderdienas Silmačos" tēli:
Sižets
Silmaču saimniece Antonija Jāņos gatavojas precēt Aleksi. Nedēļu pirms kāzām mājās ir liela rosība. Lai sagatavotu kāzu tērpus, ierodas skroderis Dūdars ar savu mācekli Rūdi un šuvēja Zāra. Viņiem seko arī tirgotāji Ābrams un viņa dēls Joske. Palīgos salīgta arī Bebene. Turklāt kalpiem Pičukam un Aucei piedzimis dēls, kuru aprūpē dziedniece Tomuļu māte.
Notikumu gaitā atklājas, ka Antonijai bijušas attiecības ar Dūdaru. Pirms astoņiem gadiem Dūdars sakropļojis kāju un Antonija, mātes pierunāta, viņu pametusi, lai apprecētu veco Silmaču saimnieku. Pēc vīra nāves iepriekšējā gadā viņa satuvinājusies ar Aleksi, kurš ar viņu saderinās pēc iedzeršanas miestiņā, kaut patiesībā mīl Elīnu. Kamēr mājās baumo, ka Aleksis taisās saimnieci precēt mantas dēļ, viņš mokās, nespēdams pārtraukt attiecības. Bet Dūdars, negribēdams, ka mīļotā sieviete ir nelaimīga, cenšas Antoniju pārliecināt, ka Aleksis viņu nemīl. Tikmēr Joske slēpj no tēva savas attiecības ar Zāru, jo Ābrams iebilst pret dēla laulībām ar nabadzīgo sievieti. Apstākļu sakritībā Ābrams cieš sprādzienā, kurā viņš vaino Joski un Zāru.
Dūdaram izdodas pārliecināt Ābramu, ka viņa aizdomas ir nepamatotas. Jāņu dienas rītā arī Antonija panāk, ka Ābrams atzīst Joskes un Zāras attiecības. Bet Aleksis, redzēdams, cik laimīgi kopā ir Pičuks un Auce, beidzot atceļ kāzas. Dūdars piedāvā precēt izmisušo Antoniju. Tādējādi vienu kāzu vietā gaidāmas trīs — Antonijai ar Dūdaru, Aleksim ar Elīnu un Joskem ar Zāru.
Oktoberfest
Oktoberfest (de — ‘Oktobra svētki’) ir 16 dienu ilgs ikgadējs festivāls Minhenē, Bavārijā, Vācijā. Festivāls ilgst no septembra beigām līdz oktobra sākumam. Tas ir viens no populārākajiem svētkiem Vācijā un visapmeklētākais pasākums pasaulē, to ik gadu apmeklē ap 6 miljoni cilvēku. Oktoberfest ir svarīga Bavārijas kultūras dzīves sastāvdaļa. Pilsētās citur pasaulē tiek rīkoti Oktoberfest svinēšanas pasākumi, kas tiek organizēti pēc Minhenē notiekošajiem svētkiem. Pirmoreiz Oktoberfest notika 1810. gadā par godu Bavārijas prinča Ludviga I un kāzām ar Saksijas-Hildburghauzenes Terēzi.
Ņujorkas "Rangers"
Ņujorkas "Rangers" (en) ir profesionāls ASV hokeja klubs, kas ir bāzēts Manhatanā, Ņujorkā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās hokeja līgas Austrumu konferences Metropolitēna divīzijā. Šis ir viens no diviem NHL klubiem, kas ir bāzēti Ņujorkā, otrs klubs ir Ņujorkas "Islanders". Tas tika dibināts 1926. gadā un kopš dibināšanas brīža spēlē NHL.
Savas pastāvēšanas vēsturē "Rangers" ir 4 reizes uzvarējis NHL, 1 reizi ir kļuvis par konferences uzvarētāju un 5 reizes — divīzijas čempionu. Mājas spēles komanda aizvada Madison Square Garden hallē.
Spēlētāji
Komandā ilgus gadus pavadījuši tādi Hokeja slavas zālē uzņemti spēlētāji kā Braiens Līčs, Marks Mesjē, Žans Ratels, Harijs Hovels, Braiens Hekstals, Rods Žilbērs, Frenks Bušē un Fils Espozito. Komandu pārstāvējuši arī tādi spēlētāji kā Maiks Rihters, Endijs Batgeits, Valts Tkačuks.
2005.—06. un 2006.—07. gada sezonās komandas sastāvā spēlējis arī latviešu aizsargs Sandis Ozoliņš.
Šobrīdējais sastāvs
''Pēdējoreiz atjaunots 2022. gada 8. oktobrī''
25. autobusu maršruts (Rīga)
25. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Abrenes ielas līdz Mārupei, kas atrodas Mārupes novadā.
25. autobusu maršruta kopējais garums ir 21,695 km. Maršruta Abrenes iela — Mārupe kopējais garums ir 10,709 km, bet maršruta Mārupe — Abrenes iela kopējais garums ir 10,986 km.
Darbdienās pa 25. autobusu maršrutu kursē 8 autobusi, bet brīvdienās — tikai 2 autobusi.
25. autobusu maršrutu apkalpo 7. autobusu parks.
No 2015. gada 21. decembra atsevišķi 25. maršruta reisi kursē līdz Tīrainei pa Vecozolu ielu. Šiem reisiem ir 3 papildu pieturas: "Bērnudārzs „Zeltrīti”", "Veczariņu iela" un galapunkts "Tīraine".
No 2022. gada 6. jūnija līdz 20. jūnijam sakarā ar Dzirnavu ielas pārvada slēgšanu Rail Baltic būvdarbu dēļ maršruts virzienā uz Mārupi / Tīraini tika novirzīts pa Gogoļa ielu.
Maršruts
Abrenes iela — Mārupe kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Mārupes iela, Liepājas iela, Mazā Nometņu iela, O. Vācieša iela, Ārlavas iela, Tēriņu iela, Daugavas iela (Mārupe) un Mārupītes gatve (Mārupe).
Mārupe — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Mārupītes gatve (Mārupe), Daugavas iela (Mārupe), Tēriņu iela, Ārlavas iela, O. Vācieša iela, Mazā Nometņu iela, Liepājas iela, Mārupes iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Gogoļa iela, Turgeņeva iela un Abrenes iela.
Pieturvietas
25. autobusu maršrutā (izņemot līdz Tīrainei pagarinātos reisus) pavisam kopā ir 41 pieturas. Maršrutā Abrenes iela — Mārupe ir 20 pieturas, bet maršrutā Mārupe — Abrenes iela ir 21 pietura.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Pasts (pārdēvēta par Elizabetes iela )
Centrālais Tirgus (pārdēvēta par Centrāltirgus )
Stockmann centrs (pārdēvēta par Autoosta )
Kuģu iela (pārdēvēta par Nacionālā bibliotēka )
Aurora (pārdēvēta par Kokles iela )
Mārupes pagasta valde (pārdēvēta par Mārupes novada dome )
Upeslīči (pārdēvēta par Svētes iela )
Vējotnes iela (pārdēvēta par Bērnudārzs Lienīte )
Rolands Broks
Rolands Broks (dzimis Rīgā ) ir latviešu jurists (advokāts) un politiķis, bijušais Latvijas izglītības un zinātnes ministrs. Pārstāv partiju Latvijas Zemnieku savienība.
Izglītība
No 1976. līdz 1987. gadam R. Broks mācījās Anrī Barbisa Rīgas 11. vidusskolā. Tad no 1987. līdz 1992. gadam studējis Latvijas Universitātē, ieguvis augstāko izglītību tiesību zinātņu specialitātē. 1994. gada decembrī R. Broks stažējās Francijas advokātu birojos starptautisko komerctiesību un apdrošināšanas tiesību jomā.
Politiskā karjera
R. Broks kandidēja 2009. gada Rīgas domes vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības (ZZS) saraksta, taču saraksts neieguva nepieciešamos 5% balsu un netika ievēlēts. R. Broks kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās no ZZS saraksta, taču netika ievēlēts. 10. Saeima apstiprināja Valda Dombrovska otro valdību, kurā R. Broks kļuva par izglītības un zinātnes ministru. Paralēli tam ticis iecelts par Latvijas Nacionālās sporta padomes priekšsēdētāju, Ministru kabineta Apbalvošanas padomes locekli, kā arī UNESCO Latvijas Nacionālās komisijas viceprezidentu. Neilgi pēc kļūšanas par ministru kā savu prioritāti izvirzīja augstākās izglītības sakārtošanu.
Pēc ministra pilnvaru beigām kandidējis vēl vairākās vēlēšanās, taču vienmēr neveiksmīgi: 2011. gadā 11. Saeimas vēlēšanās, 2013. gadā Rīgas domes vēlēšanās un 2020. gadā ārkārtas Rīgas domes vēlēšanās. Tāpat ievēlēšanai pietiekošu vēlētāju atbalstu R. Broks neguva 14. Saeimas vēlēšanās 2022. gadā, kur tāpat pārstāvēja Zaļo un Zemnieku savienību.
Privātā dzīve
Precējies, ģimenē ir divi bērni. Bez dzimtās latviešu valodas spēj sazināties arī krieviski un franciski. Brīvajā laikā aizraujas ar literatūras lasīšanu, vēstures izzināšanu un medībām.
Ļeņingradas apgabals
Apgabals ietilpst Krievijas Ziemeļrietumu federālajā apgabalā, kur tas robežojas ar Karēliju ziemeļaustrumos, Vologdas apgabalu austrumos, Novgorodas apgabalu dienvidos un Pleskavas apgabalu dienvidrietumos. Ļeņingradas apgabala centrs ir Sanktpēterburga, kas nav šī apgabala daļa.
Apgabala iedzīvotāji pēc etniskās piederības lielākoties ir krievi (92,7 %). Apgabala austrumu daļā saglabājušies daži tūkstoši Ingrijas pamatiedzīvotāju vepsu. Pēc reliģiskās pārliecības — pareizticīgie (55,1%), reliģiozi, bet nepieder kādai reliģijai (20%), ateisti (8%).
Vēsture
Caur apgabala teritoriju vēsturiski gāja ceļš no varjagiem uz grieķiem, un Vecā Ladoga bija pirmā Rurika rezidences pilsēta. Vēlākos gadsimtos par šo somu, karēļu, ižoru, votu, vepsu un krievu apdzīvoto teritoriju cīnījās Zviedrijas un Krievijas valstis, līdz Lielā Ziemeļu kara laikā 1710. gadā Pēteris I šeit nodibināja Krievijas caristes jauno galvaspilsētu Sanktpēterburgu.
Apgabals izvietojās Pēterburgas guberņas teritorijā, bet tā ziemeļu rajoni un Viborgas pilsēta vēsturiski ietilpa Somijas lielhercogistes teritorijā. Šīs teritorijas Somija zaudēja Ziemas kara rezultātā. Ivangorodas apkārtne līdz 1945. gadam ietilpa Igaunijā. Pēc PSRS sabrukuma apgabals saglabāja Ļeņingradas apgabala nosaukumu.
Administratīvais iedalījums
Administratīvi Ļeņingradas apgabals ir sadalīts 1 pilsētas rajonā (городской округ) un 17 rajonos (муниципальный район).
Pilsētas
Ļeņingradas apgabalā ir 31 pilsēta:
Love Story
"Love Story" ir amerikāņu dziedātājas Teilores Sviftas singls no viņas studijas albuma Fearless. Tas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Big Machine Records, tas tika izdots kā Fearless albuma vadošais singls. Dziesmas vārdu dēļ tā tika salīdzināta ar angļu dramaturga Viljama Šekspīra 1597. gada lugu "Romeo un Džuljeta".
Dziesma saņēma pozitīvus kritiķu vērtējumus, viņi novērtēja autores labo dziesmu rakstīšanas prasmi un dziesmas sižetisko līniju. Dziesma sasniedza labus komerciālos panākumus. "Love Story" singls tika pārdots vairāk nekā 6,5 miljonos kopiju, kas to padara par vienu no visu laiku vislabāk pādrotākajiem singliem. Pēc RIAA sistēmas dziesma tika sertificēta ar pieckāršo platīna disku.
Eduards Kalniņš (ministrs)
Eduards Kalniņš ( — ) bija latviešu artilērijas ģenerālis. Piedalījies Krievijas—Japānas karā un Latvijas brīvības cīņās. Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris. Divreiz bijis Latvijas kara ministrs (1926. gada maijs—decembris, 1928. gada janvāris—novembris). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem. Pēc Otrā pasaules kara devies bēgļu gaitā, dzīvojis trimdā.
Biogrāfija
Dzimis Plāteres pagasta "Plaužos" (tagad Ķeipenes pagastā) lauksaimnieka ģimenē. Dienesta gaitas Krievijas Impērijas armijā uzsācis 1894. gadā. Mācījies Pirotehniskajā artilērijas skolā Sanktpēterburgā. Pēc Mihaila artilērijas skolas (Pēterburgā) pabeigšanas ieguvis podporučika dienesta pakāpi. Vēlāk apmeklējis Nikolaja Ģenerālštāba akadēmiju. No 1901. gada virsnieks.
Piedalījies Krievijas—Japānas karā, kur ņēmis dalību arī Portartūras aizstāvībā. Kaujās ievainots abās kājās un kontuzēts, pēc kā kritis gūstā. Par izrādīto drosmi apbalvots ar Sv. Jura ordeni. Pēc atgriešanās no gūsta Kalniņu uz īsu periodu nosūtīja uz Vladivostokas cietoksni. Atlikušo dienesta laiku cariskās Krievijas armijā nodienējis Sveaborgas cietoksnī Helsinkos. 1913. gadā paaugstināts par kapteini. 1916. gadā — apakšpulkvedis.
1919. gada sākumā Kalniņš no Somijas ieradās Ziemeļvidzemē, kur tika iecelts par latviešu vienību artilērijas vienību priekšnieku. No 1. aprīļa Ziemeļlatvijas brigādes komandiera palīgu. Piedalījies Cēsu kaujās. Pēc Latvijas armijas izveides 1919. gada vasarā nodarbojies ar tās organizēšanu un apmācību. Bermontiādes laikā viņš pildīja virspavēlnieka štāba priekšnieka pienākumus. 1919. gada novembrī viņu iecēla par Latvijas pārstāvi sarunās ar Baltijas reģiona sabiedroto komisijas locekļiem 28. novembrī, kas notika dzelzceļa vagonā starp Jānišķu un Meitenes stacijām, kopā ar viņu sarunās piedalījās arī Ārlietu ministrijas juriskonsults Hermanis Albāts un Dienvidu frontes pavēlnieks ģenerālis Peniķis. Sarunu gaitā ģenerāļa Nisela vadītajai komisijai neizdevās panākt pamieru starp Latvijas un Vācijas valdībām un novērst pilnīgu vācu armijas evakuāciju no Latvijas.
Otrā pasaules kara nobeigumā devies bēgļu gaitās uz Zviedriju, kur Kalniņš dzīvoja līdz 1954. gadam, kad izbrauca no Zviedrijas, lai apmestos uz dzīvi Amerikas Savienotajās Valstīs. Trimdā publicējis atmiņu fragmentus. Miris 1964. gadā Losandželosā.
Siltumkustība
Siltumkustība ir vielas atomu un molekulu patstāvīga haotiska kustība. Nekad nevar paredzēt, kur un ar kādu ātrumu pēc mirkļa pārvietosies kāda molekula. Atomi un molekulas vielā nav nekustīgi, tie vienmēr kustas. Tie pārvietojas no vienas vietas uz citu, no vienas savstarpējas sadursmes līdz nākamajai sadursmei, gan arī svārstas šurpu turpu ap savām līdzsvara vietām.
Vielas daļiņu kustība visu laiku nav vienāda. Tā kļūst ātrāka, ja viela sasilst. Tāpēc šo kustību sauc par siltumkustību. Siltumkustība ir atkarīga no temperatūras.
Siltumkustība un mehāniskā kustība
Siltumkustība kvalitatīvi atšķiras no ķermeņu mehāniskas pārvietošanās. Tas ir tāpēc, ka siltumkustībā piedalās milzīgs skaits molekulu, kuras veido ķermeņus. Siltumkustības jēdzienu nevar piemērot sistēmām, kuras sastāv tikai no dažām molekulām.
Siltumkustība un ķermeņa īpašības
Siltumkustība nosaka ķermeņu iekšējās īpašības, un tās pētīšana palīdz izprast daudzus fizikālus procesus, kuri norisinās ķermeņos.
Ieva Kubliņa
Ieva Kubliņa (dzimusi Rīgā) ir bijusī latviešu basketboliste, spēlēja spēka uzbrucējas pozīcijā, Latvijas sieviešu basketbola izlases dalībniece.
Viņas māte Ingrīda Kubliņa spēlējusi Rīgas TTT, arī tēvs Indulis Kubliņš spēlējis basketbolu. Basketbolā sākusi trenēties sešu gadu vecumā. Izglītību ieguvusi Virdžīnijas Tehniskajā universitātē ASV.
Karjera
Karjeru sākusi Latvijā TTT Rapa sastāvā, 1999. gadā kļuvusi par Latvijas čempioni. 1999. gadā startējusi ASV vidusskolu čempionātā Trinity Episcopal School skolas sastāvā. Laikā no 2000. līdz 2004. gadam pārstāvējusi Virdžīnijas Tehniskās universitātes basketbola komandu Virginia Tech Hokies NCAA, pēdējā gadā tika iekļūts arī izslēgšanas spēlēs. 2014. gada septembrī tika paziņots, ka basketboliste tiks uzņemta universitātes slavas zālē. 2004. gadā Kubliņa kļuva pirmo latvieti, kas tikusi izraudzīta WNBA draftā — viņu Indiānas "Fever" izvēlējās ar kopējo 31. kārtas numuru. 2004.—2005. gada sezonā sākusi profesionāles karjeru, sezonas pirmajā pusē spēlējusi Ungārijas līgas klubā Miškolcas DKSK, sezonas vidū pārgāja uz Lietuvas Viļņas "Lietuvos Telekomas" klubu. "Lietuvos Telekomas" sastāvā šajā sezonā izcīnīja 3. vietu Eirolīgā, kā arī Lietuvas čempiones titulu. 2005.—2006. gada sezonā kluba sastāvā tika izcīnīta uzvara Lietuvas un Baltijas čempionātā, kā arī 4. vieta Eirolīgā.
2006.—2007. gada sezonā Kubliņa pārstāvēja Francijas līgas klubu Mondevilas USO, ar ko tika sasniegts astotdaļfināls Eirolīgā un pusfināls Francijas čempionātā. Nākamo sezonu aizvadīja Krievijas čempionāta klubā Maskavas "Dinamo", tā sastāvā tika izcīnīta 9. vieta Krievijas čempionātā un sasniegts ceturtdaļfināls Eirolīgā. 2008.—2009. gada sezonu uzsāka Rīgas TTT, kur bija komandas kapteine, tomēr sezonas vidū pārgāja uz Čehijas klubu Prāgas USK. Tā sastāvā 2009. gadā kļuva par Čehijas čempioni, 2010. gadā tika izcīnīts Čehijas kauss. 2010.—2011. gada sezonā spēlēja Ungārijas klubā SEAT Lami-Véd Győr.
2011. gada jūlijā parakstīja līgumu ar Francijas līgas klubu CJM Bourges Basket. Tā sastāvā kļuva par 2011.—2012. gada sezonas Francijas līgas čempioni, kā arī sasniedza Francijas kausa finālu. Pēc 2011.—2012. gada sezonas beigām pārgāja uz Ungārijas līgas klubu Ģēras "Uni Seat", kuru finansiālu problēmu dēļ pameta 2013. gada janvārī. Pēc tam viņa pievienojās Turcijas līgas klubam Stambulas "Fenerbahçe". 2013. gada janvārī kļuva par pirmo Latvijas basketbolisti, kas 21. gadsimtā Eirolīgā aizvadījusi vismaz 100 spēles (starp vīriešiem un sievietēm). "Fenerbahçe" sastāvā 2012.—2013. gada sezonā tika sasniegts fināls Eirolīgā, kurā tika zaudēts Anetes Jēkabsones-Žogotas pārstāvētajam Krievijas Superlīgas klubam Jekaterinburgas UGMK. Tāpat tika izcīnīta uzvara Turcijas čempionātā. 2014. gada janvārī pievienojās Ungārijas klubam Pēčas PEAC, kura sastāvā izcīnīja Ungārijas čempionāta sudraba medaļu.
2014. gada decembrī paziņojusi par karjeras beigšanu.
Latvijas izlase
Latvijas izlasē debitējusi. Kopā ar Latvijas sieviešu izlasi ir izcīnījusi 6. vietu 2005. gada Eiropas čempionātā Turcijā, 4. vietu 2007. gada Eiropas čempionātā Itālijā, 8. vietu 2011. gada Eiropas čempionātā Polijā un dalītu 9.—12. vietu 2008. gada Pekinas Olimpiskajās spēlēs. Pēc starta 2011. gada Eiropas čempionātā viņa paziņoja par karjeras beigšanu izlasē.
1968. gada vasaras olimpiskās spēles
1968. gada vasaras olimpiskās spēles bija deviņpadsmitās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika Meksikas galvaspilsētā Mehiko. Oficiāli spēles atklāja Meksikas prezidents Gustavo Diezs Ordazs. Šīs bija pirmās olimpiskās spēles, kuras notiek spāņvalodīgā valstī un Latīņamerikā. Tāpat šī bija trešā vasaras olimpiāde, kas notiek rudenī, un otrās olimpiskās spēles, kas nenotika Eiropā, ASV vai Austrālijā. Mehiko olimpiskās spēles bija pirmās, kurās atsevišķi startēja Austrumvācija un Rietumvācija.
1969.—1970. gada NBA sezona
1969.—1970. gada Nacionālās basketbola asociācijas sezona bija 24. NBA sezona. Šajā sezonā piedalījās 14 komandas (visas no ASV).
1968. gada vasaras olimpiskās spēles
Mehiko olimpiskajās spēlēs piedalījās 112 valstis, kuras pārstāvēja 5530 sportisti. Kopumā tika sadalīti 172 medaļu komplekti 20 sporta veidos.
1969.—1970. gada NBA sezona
Par NBA čempioniem kļuva Ņujorkas "Knicks" spēlētāji, kas septiņu spēļu finālsērijā pieveica Losandželosas "Lakers" ar 4–3. Finālsērija ilga no līdz. Par regulārās sezonas un finālsērijas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Viliss Rīds ("Knicks"), savukārt Džerijs Vests ("Lakers") bija sezonas rezultatīvākais spēlētājs.
1968. gada vasaras olimpiskās spēles
Vieglatlētikas 200 metru distances apbalvošanas ceremonijā ASV sportisti Tomijs Smits (zelts) un Džons Karloss (bronza) pacēla melnā cimdā ietērptu dūri, tā paužot savu atbalstu cīņai par melnādaino cilvēktiesībām.
1969.—1970. gada NBA sezona
1969. gada NBA drafts notika (pirmās divas kārtas; pārējās kārtas notika ), tajā Milvoki "Bucks" ar pirmo numuru izvēlējās Lūisu Alsindoru. 20. NBA Visu zvaigžņu spēle notika The Spectrum arēnā Filadelfijā. Tajā Austrumu komanda uzvarēja Rietumus ar 142–135. Par spēles vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Ņujorkas "Knicks" spēlētājs Viliss Rīds.
1968. gada vasaras olimpiskās spēles
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Mehiko par 19. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Bādenbādenē, Vācijā. Mehiko par spēļu rīkošanas tiesībām apsteidza Lionu, Buenosairesu un Detroitu.
Svārstības
Svārstību veidi
Svārstības var iedalīt, izmantojot dažādas pazīmes. Pēc fizikālās dabas izšķir šādas svārstības:
Pēc novirzes maiņas rakstura (pēc svārstību grafika formas) var tikt izšķirtas gadījuma, rimstošas, augošas, pēc amplitūdas modulētas, pēc frekvences modulētas un citas svārstības.
Mehāniskās svārstības
Mehāniskās svārstības ir kustība, kad ķermenis periodiski novirzās gan uz vienu, gan uz otru pusi. Ir divu pamatveidu mehāniskās svārstības: brīvās svārstības un uzspiestās svārstības. Kā atsevišķu gadījumu izdala harmoniskās svārstības, kas var būt kā brīvas, tā arī uzspiestas. Tāpat pēc tā, vai svārstošais ķermenis atrodas virzes vai griezes kustībā, var izšķirt virzes un griezes svārstības.
Mehānisko svārstību piemēri ir šūpoles, stīgu instrumenti un kamertonis, atsperes svārsts, Vilberforsa svārsts, Fuko svārsts, dubultais svārsts, Helmholca rezonators, zemestrīces, zvaigžņu svārstības (helioseismoloģija, astroseismoloģija, griezes vibrācija, svārsta pulkstenis.
Brīvās svārstības
Brīvās svārstības ir svārstības, kuras sistēmā rodas iekšējo spēku iedarbībā pēc tam, kad tā tiek izvirzīta no līdzsvara stāvokļa. Brīvo svārstību atsevišķi gadījumi:
Lai sistēmā varētu izraisīties brīvās svārstības, nepieciešami divi nosacījumi:
Brīvo svārstību piemēri: a) pie atsperes piestiprināta ķermeņa svārstības (atsperes svārsts) b) diegā iekārta ķermeņa (svārsta) svārstības.
Svārstību kustības dinamika
Ķermeņa kustības vienādojums, ja ķermenis svārstās elastības spēka ietekmē
Ķermeņa paātrinājuma projekcija a ir tieši proporcionāla tā koordinātai x, kas ņemta ar pretēju zīmi.
,
Matemātiskā svārsta kustības vienādojums
Matemātiskais svārsts ir idealizēts svārsts, kuru veido neizstiepjamā bezmasas diegā iekārts materiāls punkts. Šāda svārsta gadījumā
kur g — brīvās krišanas paātrinājums; l — diega garums; s — loka garums.
Svārstību periods T šādam svārstam:
. Fiziskā svārsta kustības vienādojums
kur J ir inerces moments, m ir masa, R ir masas centra attālums līdz rotācijas asij. Izmantojot fiziskā svārsta nosacīto garumu, fiziskā svārsta perioda izteiksmi var uzrakstīt līdzīgi kā matemātiskajam svārstam:
.
Rimstošas svārstības
Rimstošas svārstības ir svārstības ar berzi. Berzes (pretestības) spēka F_b dēļ svārstību amplitūda pakāpeniski samazinās. Rimstošo svārstību sistēma ir lineārs oscilators ar berzi. Parasti uzskata, ka berzes spēks ir proporcionāls ātrumam (F_b\sim v), tad svārstību amplitūda samazinās eksponenciāli un svārstību formula ir
,
kur \gamma ir rimšanas koeficients. Lēni rimstošām svārstībām, kur. Neievērojot pretestības spēkus,.
Laiku, kurā svārstību amplitūda samazinās e (naturāllogaritma bāze) reizes, sauc par oscilatora laika konstanti. No svārstību sākšanās momenta t_0 līdz momentam t=\tau rimstošo svārstību sistēma izdara pilnas svārstības. Skaitli Q=2\pi N sauc par oscilatora labumu, kurš skaitliski vienāds ar oscilatorā uzkrātās pilnās enerģijas attiecību pret enerģiju, ko tas zaudē viena svārstību perioda laikā, tādējādi Q raksturo svārstību sistēmas spēju saglabāt tajā uzkrāto enerģiju.
Ik pēc perioda svārstību amplitūda samazinās reizes, naturālo logaritmu no šī skaitļa sauc par logaritmisko dekrementu.
Uzspiestās svārstības
Uzspiestās svārstības ir svārstības, ko ķermeņi veic ārējo spēku iedarbībā (tie var būt periodiski mainīgi). Šīs svārstības nenorimst, kamēr darbojas ārējais spēks, piemēram, šūpoļu iešūpināšana ar periodiskiem grūdieniem.
Uzspiesto svārstību amplitūda atkarīga no tā, kā kāda ir uzspiedējspēka frekvence \omega salīdzinājumā ar brīva bezberzes oscilatora pašsvārstību frekvenci \omega_0. Svārstību amplitūdu nosaka komplicētas likumsakarības, tačū, ja oscilatora berze ir maza, uzspiesto svārstību amplitūda savu vislielāko vērtību sasniedz tad, kad. Tā ir amplitūdas rezonanse — stacionārs svārstību režīms, kad uzspiedējspēka darbu katrā periodā kompensē berzes izraisītie zudumi.
Harmoniskās svārstības
Svārstību diferenciālvienādojums
,
kur ir brīvo svārstību cikliskā frekvence, pēc kā iegūstams svārstību periods
Harmoniskās svārstības ir fizikāla lieluma periodiskas maiņas atkarība no laika, kuras norisinās pēc sinusa vai kosinusa likuma:
vai ,