cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pelēkā vārna
Izskats un īpašības
Izņemot galvas, pakakles, spārnu, astes un cisku apspalvojumu, kas ir melns, pārējais apspalvojums ir pelnu pelēks. Melnajām spalvām ir raksturīgs metālisks spīdums. Knābis un kājas ir melnas, acis tumši brūnas. Jaunie putni ir tumšāki kā vecākie, to apspalvojumam arī trūkst spīduma. To acis ir pelēkas vai zilas. Rudenī pelēkā vārna maina apspalvojumu. Aste ir taisna ar noapaļotu formu. Rīkles apspalvojums īss un kompakts.
Tēviņi ir lielāki nekā mātītes, bet to apspalvojums ir vienāds. Ķermenis vārnai ir drukns un spēcīgs, tā garums 48—54 cm, spārnu plētums 84—100 cm, bet svars apmēram 396—602 g. Vizuāli pelēko vārnu nevar sajaukt ne arvienu citu vārnu ģints sugu, bet tās ķērkšana nav atšķirama no melnās vārnas ķērkšanas.
Uzvedība
Pelēkā vārna lido lēni un smagnēji, parasti tās lidojums ir taisns. Visbiežāk pelēkās vārnas ziemo ligzdošanas areālā, taču tās mēdz arī migrēt, sasniedzot Francijas rietumus. Izplatības areāla ziemeļu daļas putni ir pilnībā migrējoši.
Pelēkā vārna ir diezgan veikla kāpelētāja pa koku zariem. Lai arī putns ir liels, smagnējs un masīvs, tas spēj karāties zaros ar galvu uz leju. Vārnas šādi ne tikai izlasa sēklas no kukurūzas vālītēm, bet arī spēlējas viena ar otru. Šādā veidā karājoties lampā ar galvu uz leju virs zivju dīķa, kāda vārna iedrupināja ūdenī maizes gabaliņu, pēc tam slapjās drupačas izēda. Pēc brīža vārna atgriezās ar nākamo maizes gabaliņu, un atkal sadrupināja to ūdenī. Otrajā reizē tai izdevās noķert zivi, kas ieradās uzēst maizi. Šis ir viens no daudzajiem piemēriem, kas liecina par vārnu augsto intelektu.
Vairošanās
Pelēkā vārna ligzdo gan skuju, gan lapu kokos, pat atsevišķos kokos lauku vidū vai uz klinšu, ēku dzegām. Ļoti reti ligzda tiek iekārtota tuvu zemei. Tai patīk ligzdai vietu piemeklēt nelielā mežā, parkā vai dārzā. Aukstākajos reģionos pelēkā vārna ligzdo no maija vidus līdz jūnija vidum, Latvijā no aprīļa beigām līdz maija beigām. Ligzda ir masīva, vīta no paresniem koku zariem, reizēm ligzdā tiek ievīti dzīvnieku kauli un stieples.
Dējumā ir 1—6 olas. Lai arī pelēkajām vārnām gadā ir tikai viens perējums, pēc ligzdas izpostīšanas tās perē atkārtoti. Olas ir gaiši zilas ar brūniem raibumiņiem, to izmērs 4,3 x 3,0 cm, svars 19,8 g. Perē tikai mātīte, inkubācijas periods ilgst 17—19 dienas, šajā laikā tēviņš baro mātīti. Putnēniem izaug apspalvojums pēc 32—36 dienām.
Nav zināms pelēkās vārnas vidējais mūža garums. Tiek pieņemts, ka tas ir līdzīgs melnajai vārnai, kas vidēji dzīvo 4 gadus, bet ir datēta arī 16 gadus veca pelēkā vārna. Pelēko vārnu perējumam lielākais apdraudējums ir ligzdošanas parazīts lielā cekuldzeguze (Clamator glandarius), kas priekšroku gan dod žagatu ligzdām. Tomēr Izraēlā un Ēģiptē, kur žagatas nedzīvo, pelēko vārnu ligzdas ir nākamās iecienītākās.
Klasifikācija
Pelēkajai vārnai ir 4 pasugas:
Toljati
Toljati ir pilsēta Krievijas Eiropas daļā, Volgas kreisajā krastā uz ziemeļrietumiem no Samaras. Rajona centrs un liels autobūves (AutoVAZ) centrs.
Vēsture
Dibināta kā cietoksnis Volgas krastā 1737. gadā. Par pilsētas dibinātāju tiek uzskatīts Krievijas valstsvīrs un vēsturnieks Vasilijs Tatiščevs (1686-1750). Pilsētas pirmais nosaukums bija Stavropole pie Volgas (Ставрополь-на-Волге). Šeit bija paredzēts nometināt kalmikus, lai iznīcinātu viņu klejojošo dzīvesveidu.
1967.-71. gadā, sadarbībā ar FIAT, tika uzcelta gigantiska AutoVAZ rūpnīca, kā ražotās automašīnas Žiguļi bija masveidīgākais auto zīmols PSRS.
Sports
Toljati bāzēts Krievijas Augstākās līgas hokejā klubs Toljati "Lada".
Bostona
Bostona (en, izrunā: ) ir pilsēta ASV, Masačūsetsas štata lielākā pilsēta, kā arī šī štata administratīvais centrs. Šī ostas pilsēta atrodas pie Masačūsetsas līča, Safolkas apgabalā, Amerikas Savienoto Valstu ziemeļaustrumos. 1630. gadā šajā vietā apmetās uz dzīvi angļu puritāņi no Masačūsetsas līča kompānijas (Massachusetts Bay Company). Bostona Džona Vintropa (John Winthrop) vadībā kļuva par pašpārvaldošās Masačūsetsas līča kolonijas (Massachusetts Bay Colony) centru.
Sports
Bostonā atrodas visu četru lielāko profesionālo Ziemeļamerikas sporta līgu komandas. Pilsētā bāzēta MLB spēlējošā Bostonas "Red Sox", NFL spēlējošā Bostonas "Patriots", NHL spēlējošā Bostonas "Bruins", kā arī NBA klubs Bostonas "Celtics". Gan "Bruins", gan "Celtics" savas mājas spēles aizvada 1995. gadā atklātajā TD Garden. Pilsētā norisinās arī vecākais ikgadējais maratons pasaulē — Bostonas maratons.
Turku pagasts
Turku pagasts ir viena no Līvānu novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļrietumos Daugavas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Līvānu pilsētu un Rožupes, Rudzātu un Jersikas pagastiem, kā arī Jēkabpils novada Atašienes, Mežāres un Vīpes pagastiem un pa Daugavu ar Ābeļu un Dignājas pagastiem.
Hidrogrāfija
Upes: Gūbeņu upīte, Nīdrupeite, Ņotrupe, Rūzeite, Silupeite, Zilupeite.
Vēsture
Līdz 1920. gada zemes reformai pagasta teritorija piederēja Dubnas muižai (Dubna) un Jaunajai muižai (Neuhof). 1945. gadā Daugavpils apriņķa Līvānu pagastā izveidoja Turku ciema padomi. Turku ciems ietilpis Līvānu (1949-1959), Krustpils (1959-1962), Jēkabpils (1962. gada aprīlis - decembris) un Preiļu (pēc 1962. gada) rajonos. Turku ciemam 1954. gadā pievienoja Zepu ciema kolhoza «Brīvais zemnieks» teritoriju. 1962. gadā Turku ciema kolhoza «Zelta vārpa» teritoriju pievienoja Līvānu lauku teritorijai, ko gan 1968. gadā pievienoja atpakaļ. 1975. gadā daļu kolhoza «Nereta» teritorijas pievienoja Rudzētu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1999. gadā Turku pagasts iekļāvās jaunveidotajā Līvānu novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Rāmājana
Indiešu kultūrā Rāma ir ideāla dēla, vīra un valdnieka tēls, savukārt viņa sieva Sīta ir ideālas sievas tēls. Daudziem hinduistiem Rāma ir cilvēkdievs, augstākā dievība, kas iemiesojusies cilvēkā patiesības un tikumības dēļ. “Rāmājanai” bija milzīga ietekme uz Indijas un Āzijas valstu kultūru. Eposa senās versijas ir atrodamas arī Mjanmā, Vjetnamā, Indonēzijā, Kambodžā, Laosā, Malaizijā, Taizemē, Filipīnās, kā arī Ķīnā, Tibetā un Mongolijā. “Rāmājanas” sižets ir atspoguļots arī arhitektūras pieminekļos, piemēram, Ankorvatā. Eiropieši eposu “Rāmājana” sāka pētīt 18. gadsimta beigās.
Rāmājanas sižets
Eposu “Rāmājana” veido septiņas kāndas jeb nodaļas. Tās ir Bala, Ayodhya, Aranya, Kishkindha, Sundara, Yuddha un Uttara. Katrā no nodaļām ir stāstīts par noteiktu posmu Rāmas dzīve.
Šajā darbā stāstīts par to, kā Rāma, septītā dieva Višnu avatāra, ir dzimis uz Zemes, lai iznīcinātu milžu karali Rāvanu. Sava tēva jaunākās sievas intrigu dēļ kopā ar brāli Lakšmanu un savu sievu Sītu 14 gadus ir spiests atrasties trimdā. Sītu nolaupa Rāvana un aizved uz savu zemi Lankas salā. Rāma dodas savas sievas meklējumos, kā rezultātā izveido savienību ar Hanumānu, kurš zina Sītas atrašanās vietu. Rāma ar Hanumānu un citiem pērtiķiem nonāk Lankas salā, kur cīnās ar Rāvanu un nogalina to. Viņš atgūst savu sievu Sītu un atgriežas Aiodhjā, sava tēva zemē, un pārņem varu pār to.
Einšteinijs
Vēsture
Einšteinijs un nākamais elements periodiskajā tabulā fermijs iegūts Losalamosas nacionālajā laboratorijā no radioaktīvajiem putekļiem, kas iegūti no notikušā ūdeņraža bumbas Ivy Mike izmēģinājuma Enivetokas atolā, Klusā okeāna dienvidos. Uz atola koraļļiem tika konstatēts lielāks einšteinija daudzums. Militārās slepenības dēļ sākotnēji informācija netika publicēta.
Ķīmiskais elements nosaukts par godu Albertam Einšteinam, lai gan viņam nav saistība ar elementa atklāšanu vai tā pētīšanu.
Džodijs Šekters
Džodijs Deivids Šekters (en; dzimis, Īstlondonā, Dienvidāfrikā) ir bijušais Dienvidāfrikas sacīkšu pilots, zināms kā Formula 1 ekspilots. Viņš. gadā kļuva par F1 pasaules čempionu.
Šekters debitēja. gada pēdējā sacīkstē ar McLaren un kādu brīdi bija trešajā vietā, tomēr sacīkstes finišā viņš bija devītais. Tas joprojām bija atzīstams sniegums debitantam, tādēļ lielās komandas sāka viņu novērot. Pēc. gada, kad pilots aizvadīja vien dažas sacīkstes, Šekters guva iespēju braukt spēcīgajā Tyrrell komandā. Sezonas gaitā dienvidāfrikānis vairākas reizes uzvarēja un čempionāta kopvērtējumā zaudēja tikai Emersonam Fitipaldi un Klejam Regaconi. Tyrrell nolēma pagarināt līgumu un arī nākamajās divās sezonās Dienvidāfrikas pilots pārstāvēja šo komandu. Panākumi vairs nebija tik labi, tādēļ pilots devās uz Wolf komandu un jau savā pirmajā sacīkstē izcīnīja uzvaru. Ja ne daudzās izstāšanās sezonas gaitā, iespējams par čempionu nebūtu kļuvis Nikijs Lauda, bet gan Šekters. Pēc salīdzinoši neveiksmīgas nākamās sezonas dienvidāfrikānis kļuva par Ferrari pilotu. Par nieka četriem punktiem apsteidzot Vilnēvu, Džodijs izcīnīja savu pirmo un vienīgo pasaules čempiona titulu Formulā 1. Nākamajā sezonā viņš izcīnīja tikai divus punktus un beidza savu sacīkšu karjeru.
Pilota dēls, Tomass, savulaik testēja Jaguar formulas, taču pēc incidentiem ārpus trases tika atlaists.
Džordžs V
Džordžs V var būt:
Orion (uzņēmums)
Orion Oyj ir Somijas farmācijas uzņēmums. Tas nodarbojas ar cilvēku un veterināro zāļu, aktīvo farmaceitisko vielu izstrādi, ražošanu un pārdošanu.
Orion Oyj akcijas tiek kotētas Nasdaq Helsinki biržā un ietilpst OMX Helsinki 25 indeksā.
Vēsture
1950. gados Orion veica ražošanas mehanizāciju, lai uzlabotu efektivitāti. Somijas tirgū bija liela konkurence, ienākot ārzemju uzņēmumiem. 1954. gadā Orion atdalīja visu tās nefarmācijas biznesu uzņēmumā Regulus Oy un izveidoja pārvaldītājsabiedrību. 1955. gadā tika nopirkts konfekšu un dzērienu ražotājs Chymos. 1950. gadu beigās Orion ieguldīja resursus pētnieciskajā darbā. 1960. gadā tika iegūts farmaceitiskais ražotājs ''Lääketehdas Alb. Koponen''.
1962. gadā Mankā, Espo tika uzcelta jauna farmaceitiska rūpnīca. 1966. gadā Mankā tika uzcelts sintētisko farmaceitisko sastāvdaļu cehs. 1960. gadu beigās Orion sāka zāļu eksportu uz ārzemēm. 1970. gadā Orion kopā ar Rikkihappo Oy (tagad Kemira) izveidoja kopuzņēmumu Fermion pussintētisko antibiotiku ražošanai.
1970. gados visas Orion nodaļas tika apvienotas vienā mātes uzņēmumā Orion-yhtymä Oy. Uzņēmums pieņēma jaunu biznesa koncepciju, meklējot jaunas nozares, kur varētu gūt peļņu. 1971. gadā tika iegādāts mehāniskās inženierijas uzņēmums Peltosalmen Konepaja, kas nākamos 30 gadus bija Normet nodaļa. 1972. gadā tika dibināts uzņēmums Eurocell, kas ražoja griestu un bloku elementus celtniecībai, bet drīz tas tika likvidēts naftas krīzes dēļ. 1974. gadā uzņēmums izveidoja diagnostikas produkcijas nodaļu Orion Diagnostica, un 1975. gadā Mankā tika uzcelts jauns diagnostikas cehs. 1977. gadā Šveicē tika izveidots meitas uzņēmums Interorion AG un Dānijā iegādāts Ercopharm, kas darbojās arī Norvēģijā un Zviedrijā. Eksporta operācijām tika izveidots uzņēmums Orion Pharma International.
1984. gadā uzņēmuma vadība no Helsinkiem pārcēlās uz Espo. 1988. gadā Orion ieguva vairākumu Turku bāzētajā diagnostikas produkcijas uzņēmumā Farmos-Yhtymä; tas tika apvienots ar Orion 1990. gadā.
1990. gados Orion atteicās no diversificētā biznesa, pilnībā koncentrējoties uz veselības aizsardzības produktiem. Normet tika pārdots 1999. gadā, bet Noiro — 2003. gadā.
2002. gadā Orion ieguva Zviedrijas vairumtirgotāja Kronans Droghandel (KD) vairākuma kapitāldaļu.
2006. gadā Orion tika sadalīts divos uzņēmumos. Vecais uzņēmums tika likvidēts 2006. gada 30. jūnijā, bet jaunie reģistrēti 1. jūlijā. Jaunais Orion Oyj pārņēma farmaceitisko un diagnostikas biznesu, bet Oriola-KD — farmaceitisko vairumtirgošanu.
2018. gada 21. aprīlī tika paziņots, ka Orion pārdos diagnostikas biznesa nodaļu Orion Diagnostica Oy invstīciju fondam, ko pārvaldīja Axcel Management; darījums tika pabeigts 30. aprīlī.
Orion Latvijā
1994. gadā Latvijā dibināts zāļu un medicīnisko preču vairumtirdzniecības uzņēmums SIA Oriola Rīga. Darbu tas uzsāka 1995. gada oktobrī. Pēc Orion grupas sadalīšanās 2006. gadā Oriola Rīga kļuva par daļu no Oriola-KD.
29. jūlijs
29. jūlijs ir gada 210. diena (211. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 155 dienas.
Vārda dienas
Edmunds, Edžus, Vidmants
1894. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1894. gada notikumi Latvijas vēsturē. Vidzemes, Latgales, Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas sastāvā (Kurzemes, Vidzemes un Vitebskas guberņā).
Afganistāna
Afganistānā mīt ap 29,1 miljons cilvēku, tomēr tas ir tikai aptuveni lēsts, jo oficiāla tautas skaitīšana pēdējo reizi notika 1979. gadā. Aptuveni 40% no iedzīvotājiem ir puštuni (afgāņi). Citas lielākās etniskās grupas ir tadžiki, hazareji un uzbeki. Oficiālā valsts reliģija ir islāms.
Afganistānā saskārās daudzas Eirāzijas civilizācijas, krustojās tirdzniecības un kara ceļi. Līdz ar to reģions ir piedzīvojis daudz tautu staigāšanu, tajā bijušas āriešu, mīdiešu, persiešu, sengrieķu, maurju, Kušānu, arābu, tjurku, mongoļu, britu, PSRS un NATO valstu armijas.
Vēsture
Pirmie valstiskie veidojumi Afganistānas teritorijā zināmi kopš 2200.—1700. gada p.m.ē., kad Amudarjas (Oksas) augštecē pastāvēja bronzas laikmeta kultūra, ko arheologs Viktors Sarianidi 1976. gadā nosauca par Baktrijas—Margiānas arheoloģisko kompleksu (BMAC).
2. gadu tūkstoša p.m.ē. beigās to pakļāva mīdieši, bet aptuveni 550. gadā p.m.ē. Kīrs Lielais, iekļaujot Ahemenīdu impērijas sastāvā, 336. gadam p.m.ē. to iekaroja Maķedonijas Aleksandrs Lielais.
Pēc viņa nāves Afganistāna bija helēniskās kultūras ietekmē, no 312. gada p.m.ē. Afganistānas teritorija bija Seleikīdu impērijas, no 247. līdz 224. gadam tās rietumu daļa bija Partas valsts, bet austrumu daļa Maurju impērijas sastāvā, bet vēlāk visa Afganistāna bija Grieķu Baktrijas valsts sastāvā, kas pastāvēja līdz 125. gadam p.m.ē.
135. gadā p.m.ē. mūsdienu Afganistānas ziemeļus ieņēma kušānu ciltis, bet nākamajā gadsimtā viņi nodibināja Kušānu valsti. Par valsts galvaspilsētām kalpoja Kapisa (pie mūsdienu Kabulas) un Pušklavati (pie mūsdienu Pešāvaras). Paši kušāni savas valodas pierakstam pieņēma grieķu alfabētu un sāka kalt grieķu parauga monētas. Vairums kušānu bija zoroastrieši, tomēr laika gaitā pamazām pieņēma budismu.
No 180. gada p.m.ē. līdz 10. gadam m.ē. mūsdienu Afganistānas un Pakistānas teritorijā valdīja Indo-grieķu valsts valdnieki, vēlāk līdz pat 651. gadam Sasanīdu impērijas valdnieki.
Pēc islāma ieviešanas Afganistāna bija Umajādu kalifāta (661—750), vēlāk Abāsīdu kalifāta sastāvā. No 977. līdz 1186. gadam Gaznī bija Gaznevīdu impērijas galvaspilsēta.
16. un 17. gadsimtā pastāvēja Hatasku, Pešāvaras, Heratas, Gilzaju, Kandahāras, Kabulas, Abdaliju hanistes, kas visas bija Sefevīdu šahu vasaļvalstis. 18. gadsimta sākumā gilzaji gan sarāva vasaļattiecības un sāka ekspansiju, ieņemot Isfahānu, kur 1722. gadā Mirs Mahmuds pasludināja sevi par šahanšahu, taču ar to pašu dumpi tika apspiests un afgāņu ciltis atkal nonāca atkarībā no Persijas.
Duranī lielvalsts
Tagadējās Afganistānas valstiskuma vēsture sākas 1747. gadā, kad Persijas karaspēka afgāņu vienību komandieris, abdaliju cilts hans Ahmads sasauca pirmo puštunu vistautas sapulci — Lojadžirgu (loya jirga — lielā padome), — Kandahārā, kurā ievēlēja par visu puštunu hanu, pieņēma titulu "šahs" un vārdu Duranī — "Persijas pērle" — sākot dēvēties par šahu Duranī (valdīja 1747-1772). Ahmadšahs, būdams talantīgs karavadonis un politiķis, gan ar spēku, gan diplomātiskā ceļā pakļāva un apvienoja visas afgāņu ciltis, izveidojot t.s. Duranī lielvalsti. Sava lielākā uzplaukuma laikā Duranī lielvalsts bez tradicionālajām puštunu apdzīvotajām teritorijām aptvēra arī visu mūsdienu Afganistānas teritoriju, daļu Mešhedas Persijā, kā arī visu mūsdienu Pakistānu un Kašmīru. Ahmadšaha pēcnācēju laikā valsts ieslīga nebeidzamos konfliktos ar Persiju un sikhiem, kas stipri samazināja tās teritoriju, bet pati valsts sadrumstalojās.
Pēc šaha Timura nāves 1793. valstī sākās haoss, jo nebija leģitīma troņmantnieka un uz troni pretendēja visi nelaiķa dēli, kas katrs pārvaldīja savu provinci un karoja savā starpā.
Afganistānas emirāts
1826. gadā Kabulu ieņēma Dosts Muhammeds, barakzaju klana vadonis, pieņemot emīra titulu un proklamējot Afganistānas emirātu. Taču tas bija laiks, kad šī zeme bija nonākusi Krievijas Impērijas un Lielbritānijas savstarpējās sāncensības par dominanti Āzijā krustpunktā (skat Lielā spēle).
1839. gadā zemē iebruka Britu impērijas ekspedīcijas korpuss un sākās t.s. Pirmais angļu-afgāņu karš, kas ilga līdz 1842. gadam. Puštunu teritoriju sadalīja ar Durandas līniju daļā, ko Britu impērija pilnībā pakļāva (mūsdienu Pakistānā), un nepakļautajā daļā (kas kļuva par iemeslu saspīlētajām attiecībām starp Britu Indiju, kā arī vēlāk ar Pakistānas valsti — šī problēma šodien ir zināma kā "Puštunistānas jautājums").
1878. gadā briti atkal iebruka Afganistānā, sākot Otro angļu-afgāņu karu un uzspiežot Afganistānai Gandamakas miera līgumu. Afganistānas emirāts kļuva par Britu impērijas vasaļvalsti ar lemšanas tiesībām tikai iekšpolitikā.
Taču 1919. gadā, nākot pie varas emīram Amanulaham, Afganistāna pasludināja neatkarību, ko Londona negribēja pieļaut un sākās t.s. Trešais angļu-afgāņu karš, kas beidzās ar Rāvalpindi miera līgumu, ar kuru Lielbritānija atzina Afganistānas neatkarību.
Afganistānas karaliste
1929. gadā emīrs Mohammads Nadīrhans pasludināja par valsts nosaukuma maiņu, pieņemot titulu "šahs" un tā Eiropas ekvivalentu "karalis" — valsti pārdēvēja par "Afganistānas karalisti".
Radikālā organizācija "Afgāņu jaunatne" 1933. gadā atentātā nogalināja karali Nadīrhanu. Viņa dēls Zahīršahs tobrīd bija 19 gadus vecs — pārāk jauns, lai valdītu musulmaņu izpratnē, tāpēc 20 gadus viņa vietā to darīja trīs viņa tēvoči. Nākamos 20 gadus valdīja pats Zahīršahs, un tieši viņa laikā — 20 gadsimta 60. gados Afganistānā izveidojās to politisko kustību aizmetņi, kas vēlāk vistiešākajā veidā ietekmēja valsts vēsturi.
Afganistānas Republika
Izmantodams valdnieka prombūtni, Afganistānas monarha Zahīršaha brāļadēls hans un ģenerālis Sardars Mohammads Dauds 1973. gada 18. jūlijā sagrāba varu un pasludināja Afganistānu par republiku. Zahīršahs vairs neatgriezās valstī un turpmāk lielākoties uzturējās Francijā.
Monarhijas gāšanu islāmiskie spēki uztver par signālu cīņas sākumam. Viņu mērķis ir nodibināt Afganistānā teokrātisku islāma valsti, atjaunojot ticības un morāles tīrību. Daudzi emigrēja uz Pakistānu, kur uzsāk bruņotu grupu veidošanu. Pagrīdes organizācijas "Musulmaņu jaunatne" rindās bija Kabulas Universitātes Inženieru fakultātes students Gulbedins Hekmatjars (nākamais Afganistānas Islāma partijas vadītājs), teoloģijas profesori Rabani (nākamais Afganistānas Islāma biedrības dibinātājs un valsts prezidents) un Saijafs (nākamais Afganistānas atbrīvošanas islāmiskās savienības dibinātājs).
Afganistānas Demokrātiskā Republika
1978. gada vasarā uzsāktā agrārā reforma izpaudās plānveida izbraukumos uz laukiem, kur sapulcināto vietējo iedzīvotāju acu priekšā nošāva lielāko zemes gabalu īpašniekus, turpat aprokot tos un steigā sadalot zemi visiem klātesošajiem. Cilšu elitē, kas pārvaldīja zemes platības, tas izsauca sašutumu, kas pārauga par bruņotu pretošanos. Nestabila bija arī pati valsts vadība. Jau augustā pulkvedi Kadiru pasludināja par "kontrrevolucionāru elementu" un arestēja. Deviņu mēnešu laikā tiek arestēti divi tūkstoši TDP biedru, 500 no viņiem — nošauti. No politiskās skatuves uz laiku pazuda Babraks Karmals — Tarakī vietnieks partijā. 1979. gada septembrī, atgriezies no vizītes Havanā un Maskavā, Tarakī uzzināja, ka viņa vadītās partijas ārkārtas plēnums izskatījis un akceptējis Tarakī lūgumu veselības stāvokļa dēļ atbrīvot viņu no visiem partijas un valsts amatiem. Par premjeru iecēla Hafizullu Aminu. Divdesmit dienas vēlāk Tarakī mira "no ilgstošas un nopietnas slimības", bet viņa sērojošos ģimenes locekļus ieslodzīja cietumā.
1979. gada 14. septembrī Amins pasludināja sevi par valsts galvu, izsludināja vispārēju amnestiju, represiju galu, patiesas tautas demokrātijas uzvaru un darbaļaužu tiesību un brīvību neaizskaramību. Amnestija tomēr neattiecās uz tiem "revolucionārajiem darboņiem", kas savulaik veidoja pirmo revolucionāro valdību pēc Aprīļa revolūcijas. Septembra notikumi nopietni satrauca Padomju Savienību.
Lai nepieļautu ASV nostiprināšanos reģionā, 1979. gada 24. decembrī PSRS ieveda savu karaspēku Afganistānā (to pamatoja ar Afganistānas un PSRS 1978. gadā parakstīto "Draudzības, sadarbības un labu kaimiņattiecību" līgumu). Sākās t.s. Afganistānas karš. 27. decembrī padomju specvienība straujā triecienā ieņēma Amina rezidenci un nogalināja Afganistānas vadītāju. ASV, lai nepieļautu PSRS nostiprināšanos reģionā, uzsāka slepenu (caur Pakistānas drošības dienestiem) atbalstu opozīcijas vadoņiem: apmācot un apbruņojot tos cīņai pret marksistisko Afganistānas valdību. Kā rezultāts padomju okupācijai bija masveida afgāņu izceļošana uz bēgļu nometnēm kaimiņos esošajās Pakistānā un Irānā. Pakistānā vien patvērumu meklēja vairāk nekā 3 miljoni afgāņu. Pēc desmit gadiem, saskaroties ar arvien pieaugošo starptautisko spiedienu un ar aptuveni 15 000 padomju karavīru bojāeju karā ar modžahediem, PSRS izveda savu karaspēku no Afganistānas.
PSRS aiziešana no Afganistānas uzskatāma par ASV ideoloģisku uzvaru. ASV atbalstīja modžahedus kā pretspēku PSRS ietekmei reģionā, kurš atrodas netālu no naftas bagātā Persijas līča. Pēc PSRS aiziešanas, ASV un tās sabiedrotie zaudēja interesi par Afganistānu un maz darīja lai palīdzētu atjaunot kara izpostīto zemi. Aizejot padomju karaspēkam režīms zaudēja spēju pretoties labi apbruņotajiem cilšu karotājiem — kaut arī PSRS turpināja atbalstīt Nadžibullas vadīto Afganistānas valdību, tā krita 1992. gadā.
Pilsoņu karš
Jau 1991. gada beigās izveidoja "Afganistānas glābšanas apvienoto islāmisko fronti" (Jabha-yi Muttahid-i Islami-yi Milli bara-yi Nijat-i Afghanistan), vēlāk zināma kā "Ziemeļu alianse", kurā apvienojās praktiski visi nepuštunu modžahedi.
1992. gada martā, sagraujot valdības spēku paliekas, Ziemeļu alianses spēki ieņēma Kabulu, pirms tajā bija ielauzušās puštunu vienības. Izveidotā valdība, kurā bija pārstāvētas visas lielākās partijas un grupējumi, visai drīz ieslīga iekšējos ķīviņos un tās darbība praktiski bija paralizēta. Sākās cīņa par varu starp dažādām modžahedu frakcijām — centrālajai valdībai nebija reālas varas ārpus galvaspilsētas un dažiem lielākajiem centriem, — teritoriju savā starpā sadalīja dažādu modžahedu grupējumu vadoņi.
Afganistānas Islāma Emirāts
Pēc 11. septembra terora akta ASV sākās ASV un tās sabiedroto, kopā ar Ziemeļu alianses spēkiem, uzbrukums Talibanam, kas beidzās ar Taliban valdības gāšanu. Dzīvi palikušie valdības locekļi glābās bēgot uz Pakistānas kalniem. Savukārt sakautie Taliban spēki atkāpās uz apvidiem kuros tiem bija lielāks civiliedzīvotāju atbalsts — galvenokārt dienvidu un dienvidaustrumu provincēs, un uzsāka tur partizānu karu, kas turpinās arī mūsu dienās.
Afganistānas Islāma Republika
2001. gada beigās Bonnā tikās Rietumu valstu diplomāti ar afgāņu cilšu vadoņiem un diasporas politiskajiem līderiem, vienojoties par jaunas valdības izveidošanu (par pagaidu vadītāju koalīcijas spēku valstis 2001. gada decembrī iecēla Hāmidu Karzaju) — vistautas Lojadžirgā 2002. gadā Karzaju oficiāli ievēlēja par Afganistānas prezidentu.
Lai nepieļautu jaunās valdības gāšanu, nodrošinātu valstī kārtību, un palīdzētu tai atjaunoties, Afganistānā līdz 2014. gada beigām atradās ISAF koalīcijas spēki (t.sk. arī Latvijas NBS kontingents).
Valsts pārvalde
Prezidentāla republika, ko pārvalda prezidents, valdība, Nacionālā asambleja un pašvaldību padomes.
Konstitūcija pieņemta 2004. gada janvārī.
Parlaments
Divpalātu parlaments — Nacionālā asambleja — uzsāka darbu 2005. gada 19. decembrī pēc 2005. gada 18. septembrī notikušajām vēlēšanām. Vēlēšanu kandidātes sievietes bija apmēram 10% no kopējā kandidātu skaita un pateicoties kārtībai rezervēt vietas sievietēm deputātēm, sievietes ieguva 27,3% vietu apakšpalātā un gandrīz 30% vietu pašvaldību padomē. Vēlēšanu laikā nogalināja astoņus kandidātus un vairākus darbiniekus, kas iesaistīti vēlēšanu darbā. ES Vēlēšanu Novērošanas Misija ziņoja par pārkāpumiem un krāpšanu vairākās provincēs.
Ārpolitika
Afganistāna nesen ir pievienojusies Dienvidāzijas reģionālās sadarbības asociācijai (SAARC). Attiecības ar ES balstās uz partnerattiecību nolīgumu "Ieguldot jaunā ES — Afganistānas partnerībā", ko parakstīja 2005. gada 16. novembrī Strasbūrā.
Ģeogrāfija
Kaut arī Afganistāna pamatā tiek uzskatīta par Centrālāzijas valsti, dažreiz to pieskaita Dienvidāzijas vai Tuvo Austrumu reģioniem, jo tai ir ciešas kultūras, etnolingvistiskas un ģeogrāfiskas saites ar vairumu no tās kaimiņiem.
Afganistāna no visām pusēm robežojas ar citām valstīm; tai nav izejas uz atklātu jūru. Arābijas jūra ir tuvākā jūra; tā atrodas aptuveni 500 km uz dienvidiem no Afganistānas. Afganistāna joprojām ir viena no vissliktāk kartētajām valstīm pasaulē, jo gan tās izolācijas, gan nestabilās politiskās iekārtas dēļ nav izdevies to pilnvērtīgi izpētīt. Dienvidos un austrumos Afganistāna robežojas ar Pakistānu (ieskaitot Kašmīras reģionu, kuru pārvalda Pakistāna, bet teritoriālas pretenzijas ir arī Indijai). Rietumos robežojas ar Irānu, bet ziemeļos ar Centrālāzijas valstīm Turkmenistānu, Uzbekistānu un Tadžikistānu. Salīdzinoši, ļoti īsa robeža Afganistānai ir arī ar Ķīnas autonomu rajonu Siņdzjanu. Afganistānas platība ir 647 500 km² (aptuveni 10 reizes lielāka par Latviju).
Administratīvais iedalījums
Valsts teritorija administratīvi sadalīta 34 vilajetos.
Lielākās pilsētas: Kabula — 2 000 000, Džalālābāda — 59 000, Kandahāra — 226 000, Kondūza — 57 000, Herāta — 177 000, Baglāna — 41 000, Mazārešarīfa — 103 000, Gardeza — 50 000 iedzīvotāju.
Afganistāna sastāv no 34 vijaletiem.
Iedzīvotāji
Afganistānā dzīvo vairāk nekā 20 tautu — puštuni (38% no valsts iedzīvotāju skaita), tadžiki (25%), hazareji (19%), uzbeki (6%), citas tautas (12%) — turkmēņi, kirgīzi, kazahi, beludži, čaraimeki, nuristāņi u.c. Vidējais apdzīvotības blīvums ir 31 cilv./km2, toties auglīgās ielejās un oāzēs tas pārsniedz 100 cilv./km2. Kalnu rajoni un tuksneši maz apdzīvoti.
Kara darbības dēļ daudzi iedzīvotāji devušies bēgļu gaitās. Pakistānā uzturas ap 3 miljoni afgāņu bēgļu, bet Irānā ap 1,3 miljoni.
Valstī ir 48,5% sieviešu un 51,5% vīriešu (100 sievietes uz 106 vīriešiem). Iedzīvotāju dabiskais pieaugums 3,48% gadā (2001). Vienai sievietei dzīves laikā dzimst vidēji 6 bērni. 60% Afganistānas iedzīvotāju ir analfabēti, īpaši izplatīts analfabētisms sieviešu vidū — tikai 15% sieviešu prot lasīt un rakstīt.
Mūža vidējais ilgums vīriešiem ir 47 gadi, sievietēm 45,5 gadi (2001). Pilsētās dzīvo 21% Afganistānas iedzīvotāju. Darbaspēka resursus veido 10 miljoni iedzīvotāju (37% no iedz. skaita). 70% darbaspējīgo nodarbināti lauksaimniecībā, 15% rūpniecībā, 15% pakalpojumu sfērā. Gandrīz 3 miljoni iedzīvotāju ir klejotāji un pusklejotāji.
Reliģija
Valdošā reliģija ir islāms (sunnīti — 84%, šiīti — 15%), citas ticības 1% (jūdaisti, hinduisti).
Saimniecība
Afganistānas izolācija un vairāk nekā 20 gadus ilgušais pilsoņu karš pilnībā izpostījis valsts saimniecību un infrastruktūru. Elektroenerģija pieejama tikai 6% iedzīvotāju. Tikai 10% iedzīvotāju pieejams tīrs dzeramais ūdens. Nauda nepieciešama izpostītās saimniecības atjaunošanai, kājnieku mīnu savākšanai, infrastruktūras attīstībai, izglītībai un veselības aprūpei, tīra dzeramā ūdens nodrošināšanai, kā arī enerģētikai un komunikācijām.
Valsts saimniecības pamats ir apūdeņojamā zemkopība un ganību lopkopība. Aramzeme aizņem 12% teritorijas, ganības 46%, meži un krūmāji 3%. Valstī apūdeņo 30000 km2 (5% teritorijas). Lauksaimniecību būtiski ietekmē krasi kontinentālais klimats: aukstas ziemas, karstas un sausas vasaras. Sevišķi liels sausums bija 2001. gadā, kura dēļ bada nāve draud 7 miljoniem iedzīvotāju.
Imports un eksports
Eksportē dabasgāzi, augļus, paklājus, vilnu, riekstus, karakulādas, importē pārtiku, plaša patēriņa preces, degvielu.
Lauksaimniecība
Valstī pārsvarā naturālā lauksaimniecība un klejotāju lopkopība (aitas, kazas, kamieļi, ēzeļi, zirgi).
Zemkopības galvenās kultūras: kvieši, rīsi, kukurūza, mieži, kokvilna, lini, sezams, cukurbietes, cukurniedres. Audzē citrusus (aprikozes, persikus), cidonijas, vīnogulājus, dižlazdas, olīvkokus, dārzeņus.
Plaši izplatīta ir opija magoņu audzēšana. Afganistānā tiek iegūti 95% pasaulē patērētā heroīna. Kopš 2001. gada heroīna iegūšana ir dubultojusies.
Dabas resursi
Valsts ir bagāta ar dabas resursiem: nafta, dabasgāze, akmeņogles, varš, cinks, svins, dzelzsrūda, hromīti, vizla, barīti, sērs, vārāmā sāls, dārgakmeņi un pusdārgakmeņi.
Ar pus amatnieciskām metodēm iegūst akmeņogles, akmeņsāli, lazurītu, beriliju, dzelzsrūdu, būvmateriālu izejvielas.
Transports
Kalnainais reljefs kavē transporta tīkla attīstību. Dzelzceļu kopgarums ir 24,6 km, autoceļu — 21 000 km, no tiem ar cieto (asfalta) segumu 2793 km, pārējie 18207 km ir zemes ceļi.
Preču transportā izmanto autotransportu, kā arī vilcējdzīvniekus: kamieļus, ēzeļus, zirgus.
Kultūra
Afganistānai ir bagāts kultūras mantojums, kas aptver vairāk nekā 5000 gadus ilgu laiku posmu. Tajā ir atrodami dažādu kultūru elementi, no kurām īpaši jāizceļ Senās Persijas un Indijas kultūras. No Hellēnisma laikmeta ir saglabājušies arī seno grieķu kultūras elementi. Šis kultūru sajaukums vairākas reizes Afganistānas vēsturē piedzīvoja ziedu laikus, īpaši Mogulu impērijas laikā, kad Kabula un Herāta kļuva par nozīmīgiem mākslas un izglītības centriem. Laika periodā no 16. līdz 20. gadsimtam literatūra, māksla un arhitektūra bija panīkusi, kas izskaidrojams ar to, ka valsts bija izolēta no ārpasaules un lielākā daļa no iedzīvotājiem dzīvoja ārpus pilsētām, kur dominējošā tomēr bija zemnieku "kultūra". Sociālās dzīves pamatā bija patriarhāts.
Sports
Afganistānā populāri ir individuālie sporta veidi, kas saistīti ar cīņas mākslu. Viens no populārākajiem sporta veidiem ir buzkašī, kur par uzvarētāju kļūst tas, kas pirmais, jājot uz zirga, nogalina aplokā ielaistu kazu vai aitu.
Rietumu pasaules tradicionālie komandu sporta veidi, kā futbols, basketbols, volejbols, nekad nav ieguvuši vispārēju popularitāti. Olimpiskajās spēlēs Afganistānas sportisti pirmo reizi piedalījās 1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Pagaidām vienīgā Olimpiskā medaļa ir izcīnīta tekvondo (līdz 58 kg) — 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs bronzas medaļu ieguva Rohulla Nikpajs. Afganistāna pagaidām vēl ne reizi nav aizsūtījusi savus sportistus uz ziemas olimpiskajām spēlēm.
Nosaukums
Burtiski nosaukums Afganistāna nozīmē "afgāņu zeme" — acīmredzot cēlies no vārda afgānis. Domājams, ka puštuni sāka izmantot vārdu afgānis kā pašnosaukumu, kopš islāma perioda sākuma. Saskaņā ar dažu zinātnieku viedokli, vārds afgānis pirmo reizi vēsturē parādījās nezināma autora, desmitā gadsimta ģeogrāfiskā grāmatā ar arābu nosaukumu ‘Hudud-al-Alam’, 982. gadā (pilnajā nosaukumā „Hudud ul-'alam min al-mashriq ila al-maghrib„ — „Pasaules robeža no austrumiem līdz rietumiem”).
Ir vairāki viedokļi attiecībā par vārda ‘afgānis’ izcelšanos, no kuriem vairums ir tīri spekulatīvi:
Pirms Afganistāna ieguva savu pašreizējo nosaukumu, šis reģions, savā vairāk nekā 5000 gadu ilgajā vēsturē, ir izgājis cauri vairākām nosaukuma maiņām. Viens no vissenākajiem nosaukumiem, saskaņā ar vēsturnieku un zinātnieku viedokli, bija Ariāna — kā grieķiski tiek izrunāts senajā valodā avestā lietotais antīkais nosaukums — Aryanam Vaeja, jeb sanskritā — Aryavarta(t.i. ariāņu zeme). Mūsdienās šī senpersiešu un avestas izruna ir aizstāta ar vārdu Irāna, kas ir pieminēts Afganistānas nacionālās aviosabiedrības nosaukumā — "Ariana Airlines".
Daudzus gadsimtus vēlāk, Afganistāna bija daļa no Lielās Horasānas un kopš tā laika ir atpazīstama arī ar nosaukumu Horasāna.
1499. gads
1499. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Āne
Āne ir apdzīvota vieta Jelgavas novadā Zemgalē. Ciems atrodas Lielupes krastā aptuveni 38 km no Rīgas un 7 km no Jelgavas.
Ciems veidojies ap Ānes muižu (Aahof). Vēlāk izveidojies par vienu no Latvijas ķieģeļrūpniecības centriem. 1963. gadā atsevišķu ķieģeļnīcu vietā izveidoja būvkeramikas rūpnīcu “Spartaks” ar centru Ānē un cehiem Tetelē un Brankās. Šobrīd kieģeļrūpniecība turpina strādāt, bet mazākajos apjomos un bez darbiem blakus karjeros. Kā arī ciemā ir ļoti izplatīta mājsaimniecība dažādos izmēros, kur arī ir komerciālas saimniecības lielos izmēros.
Iedzīvotāji
Cilvēku samazinājums šajā apdzīvotā vietā pārsvarā ir saistīts ar darba vietu trūkumu. Ciemā palika daudz pensionāru, bet darbaspējīgā vecumā cilvēki brauc prom.
Reljefs
Āne atrodas Zemgales līdzenumā, Viduslatvijas ziemienes dienvidu daļā. Visā Zemgales teritorija ir līdzīgs reljefs, līdzenums, kas arī pieder pie viendabīgākajiem Latvijas fiziski ģeogrāfiskiem rajoniem. Visā līdzenumā valda ģeogrāfiskās ainavas tips, ko sauc par karbonātiska mālaina materiāla sausieņu līdzenumiem. Augsnes veidošanās apstākļu ziņā Zemgales līdzenumā sevišķa nozīme ir tam, ka augsnes cilmiežos ir daudz karbonātu. Ar karbonātiem bagāti ir limnoglaciālie nogulumi un arī morēnas smilšmāls, kas izplatīts līdzenuma nomalēs. Tāpēc Zemgales līdzenumā pārsvarā ir velēnu karbonātu augsnes, vietām sastopamas arī velēnu vāji podzolētās augsnes. Mazāk drenētu ūdensšķirtņu posmos augsnes ir glejotas.
Augstums Jelgavas apkārtnē - apmēram 20 m vjl. Atbilstoši šādam virsas reljefam Zemgales līdzenumā izveidojies radiāls upju tīkls. Galvenā ūdenstilpe Ānē ir upe – Lielupe,  lielāka upe Zemgalē, un otra lielaka Latvijā. Ciemā pie Lielupes krasta atrodas ķieģeļrupniecība, tāpēc iedzīvotāji neizmanto upes krastus kā atpūšanas vietu. Bet Ānē ir arī citas ūdens tilpes: Senču, Ānes un Jāņa dīķi, Sudrablīcis un Viesturu dīķis pie Teteles.
Klimatiskie apstākļi
Zemgales līdzenuma klimats atšķiras no pārējo Latvijas rajonu klimata galvenokārt ar nelielo nokrišņu daudzumu un lielām temperatūras summām veģetācijas periodā. Tā kā līdzenums atrodas zemes virsas pazeminājumā, kuru no jūras puses nožogo Kurzemes augstieņu grēdas, tas pieder pie nokrišņiem nabadzīgākajiem rajoniem Latvijā (nokrišņu summa gadā - ap 550 mm, siltajā gadalaikā - mazāk par 400 mm). Rajonam raksturīga plāna sniega sega (lielākais sniega segas biezums sniega bagātās ziemās apmēram 20 cm) un valstī vismazākie ūdens krājumi pavasarī (apmēram 40 mm). Šo iemeslu dēļ Zemgales līdzenumā ir vismazākā notece Latvijā (gada noteces slāņa biezums apmēram 200 mm). Zemgales līdzenuma novietojums Latvijas dienviddaļā nodrošina lauksaimniecības kultūrām labvēlīgus siltuma apstākļus: tāpat kā visā pārējā Viduslatvijas un Austrumbaltijas dienviddaļā, tur ir siltas vasaras (gaisa vidējā temperatūra jūlijā 17 - 17,5°). Aktīvo temperatūru (augstāka par 10°) summa veģetācijas periodā ir viena no lielākajām visā Latvijā (tā pārsniedz 2000°).
Augi un dzīvnieki
Ozolnieku novadā reģistrēti 415 uzņēmumi, kas galvenokārt nodarbojas ar tirdzniecību, dažāda veida rūpniecisko ražošanu un pakalpojumu sniegšanu, kā arī lauksaimniecību. Ciemā ir ļoti izplatītā mājsaimniecība. Gandrīz katram ciema iedzīvotajam ir piešķirta teritorija, kurā var veikt saimniecības darbības. Visizplatītākais ir kartupeļu, gurķu un tomātu audzēšana. Dzīvnieki ciema mājsaimniecībās arī ir, bet šobrīd jau daudz mazākos skaitļos nekā agrāk. Piemēram, tagad staigājot var ieraudzīt mājas ar vistu un zosu saimniecību, bet ap 10 gadiem atpakaļ bija arī daudz tītaru, cūku, trušu u.c. Agrāk bija arī daudz liellopu saimniecības. Kas arī tika izmantots komerciālos darbībās. Apkārt ciemam bija daudz meža, tagad palika tikai izcirtumi. Bet pirms dažiem gadiem bija liels mežs ar lielu bioloģisko daudzveidību. Šāda veida ainavā, it īpaši, ja ir izdevīgs klimats, dabiskos apstākļos raksturīgi mitrāja tipa platlapju meži, kas ūdensšķirtņu apvidos daļēji pārpurvoti. Mežā ari bija nedaudz mazu ezeru. No augiem bija sastopami egles un priedes, daudz sēnes un papardes. Tagad dominē berzs un daudz krūmu. No dzīvniekiem, neskaitot zivs ūdenstilpēs, ir daudz lapsu, kuras traucē mājsaimniecības saimniekiem, daudz putnu, trušu u.c. Ānes dabiskas robežas ir pārsvarā mežs vai ūdenstilpe. No katra ciema puses ir kāds dīķis vai karjers, vai upe. Daudz no tam nav piemēroti peldēšanai vai citai antropogēnai darbībai.
Vietas vēsturiskā un kultūrvēsturiskā attīstība
Ānes ciemā ir bibliotēka, kas atrodas Ānes kultūras namā. Bibliotēkā ir pieejams liels grāmatu klāsts, kā arī pieejamība datoriem. Ānes bibliotēkā bieži notiek dažādas bezmaksas nodarbības un pulciņi jauniešiem un pensionāriem, kā ir arī pasākumi visa ciema iedzīvotājiem. Katru sezonu šajā ēkā ir fotoizstāde, bieži notiek jauniešu amatierteātru izstādes un dejotāju koncerti, leļļu teātris mazākajiem ciema iedzīvotājiem. Tādi pasākumi bieži notiek arī izglītības iestādes Ānē un Tetelē. Šajā rajonā ir viena pirmsskolas iestāde, kura atrodas Ānē, un viena pamatskola, kura atrodās Tetelē.
Ānē ir sporta centrs “Mālzeme”, kurā notiek dažādā veida un līmeņa treniņi, bezmaksas un maksas.
Sociālekonomiskais raksturojums
Ānē dominē privātmājas mājokļu tips, bet ir arī 13 daudzdzīvokļu māju. Arī šodien cilvēki turpina celt privātmājas ciema teritorijā. Jo salīdzinoši ar pilsētas teritorijas cenām, Ānē ir daudz lētāk un izdevīgāk. Apdzīvota teritorija ir ļoti attīstītā. 2017. gadā Ānē bija ceļa rekonstrukcijas darbi ar visu blakusceļu teritorijas uzlabošanu, tagad ceļi ir labi apgaismoti. 2019. gadā vasarā ir pabeigti ceļu darbi uz P93 trases, kur arī ir uzlabotas sabiedriska transporta pieturas. Šajā apdzīvotā teritorijā ir ļoti nozīmīga mājsaimniecība, šobrīd tas ir ievērojami mazāk attīstīts nekā agrāk, bet citi saimniecības sektori arī nepalielinās. Primārais sektors ir arī tagad, sekundārais sektors bija, kad kieģieļrupniecība strādāja vairākos apjomos. Terciārais un kvartārais sektors vēl nav tik attīstīts šajā teritorijā, jo piemēram no pakalpojumiem te var minēt tikai 3 produktus veikalus, kultūras un sporta centru un pirmsskolas izglītības iestādi un 1 ģimenes ārstu kopā ar aptieku.
Transports, komunikācijas
Ciems nav tālu no Jelgavas, bet ceļš nav piemērots tam (gāju ceļa trūkums), toties ir 3 pilsētas un starppilsētu maršrutu autobusi. Ikkatru stundu ir iespēja aizbraukt ar autobusu un Jelgavu, netālu atrodas Cukurfabrikas stacija no kuras var tikt uz Rīgu. Un autobusu maršruti ir izveidoti tā, kā tev nav jāgaida autobusu lai tikt uz vilcienu vai no vilciena mājās. Komunikācijas Ānē arī ir laba līmenī, ūdens, elektrība, internets, agrāk bija pieejama kopēja veļas tīrītava un dušas, kur bija iespēja nomazgāties ar karsto ūdens tiem, kam tas nav pieejams mājās.
Džordžs
Džordžs var būt:
Georg
Latvijas PSR mazā enciklopēdija
"Latvijas PSR mazā enciklopēdija" ir reģionāla enciklopēdija, kas iznāca trīs sējumos no 1967. līdz 1970. gadam, vēl 1972. gadā iznāca "Personu un priekšmetu alfabētiskais rādītājs". Enciklopēdijas kopējais metiens bija 50 tūkstoši eksemplāru. Izdeva izdevniecība "Zinātne".
Enciklopēdijas saturu ietekmēja padomju ideoloģija.
Trolejbusu satiksme Rīgā
Trolejbusu satiksme Rīgā ir viens no sabiedriskā transporta veidiem Latvijas galvaspilsētā, kas nodrošina pasažieru pārvadāšanu Rīgas pilsētas robežās. Kopš 2005. gada 1. janvāra, reorganizējot "Tramvaju un trolejbusu pārvaldi", pārvadājumus ar trolejbusiem veic pašvaldības uzņēmums "Rīgas Satiksme". 2017. gadā ar trolejbusiem tika pārvadāti 42 528 273 pasažieri. Patlaban pasažieru pārvadājumi tiek veikti 19 trolejbusu maršrutos, kuru kopējais garums sasniedz 323 km. Uz 2012. gada 1. jūniju "Rīgas Satiksmes" trolejbusu parks sastāvēja no 302 transporta vienībām. Rīgā atrodas 2 trolejbusu parki, viens — Sarkandaugavā, otrs — Torņakalnā. 2016. gada nogalē visi transportlīdzekļi aprīkoti ar novērošanas kamerām un monitoriem reklāmu un pieturvietu demonstrēšanai, kopš tā laika daži nedarbojās kā parasti, vai nav korekti jaunos trolejbusus.
Vēsture
Ideja par trolejbusu satiksmi Rīgā parādījās 1935. gadā. Pirmo līniju plānoja uzbūvēt no Sarkandaugavas līdz Mīlgrāvim ar iespēju vēlāk pagarināt to līdz Vecāķiem. 1939. gadā, izstrādājot satiksmes plānu sešiem gadiem tika paredzēts, ka pirmo trolejbusu līniju atklās 1943. gadā un tā vedīs no Pontonu tilta pa Jelgavas ielu un Vienības gatvi līdz Bišumuižai. Šie plāni netika realizēti Otrā pasaules kara dēļ.
Pēc kara ideja atklāt trolejbusu satiksmi Rīgā tika aktualizēta vēlreiz. Jau 1947. gada sākumā tika pieņemts lēmums par trolejbusu satiksmes izveidošanu. Tā paša gada februārī tika atklāts pirmais mācību trolejbusu maršruts no Brasas dzelzceļa stacijas līdz Gaisa tiltam. Tā kopējais garums bija aptuveni kilometrs, kustību tajā nodrošināja divi lietoti Jaroslavļas Autobusu rūpnīcā būvēti JaTB trolejbusi.
Pirmais regulārais trolejbusu maršruts tika atklāts 1947. gada 4. novembrī, pulksten 16.30, Gorkija ielas un Komunāru bulvāra krustojumā. Trolejbusi jaunizveidotajā maršrutā kursēja no Viestura dārza līdz Valmieras ielai. 1947. gada nogalē ekspluatācijā atradās trīs trolejbusi: divi JaTb tipa transportlīdzekļi un viens Maskavas Aviācijas rūpnīcā būvēts MTB-82 tipa trolejbuss. Sākotnēji transportlīdzekļi bāzējās 1. tramvaju depo (tagadējais 5. tramvaju depo) teritorijā Brīvības ielā. Vēlāk, pārveidojot 2. tramvaju depo par trolejbusu parku, tie tika pārvietoti uz Ganību dambi 32. 1947. gadā ar trolejbusiem tika pārvadāti nedaudz vairāk kā 169 tūkstoši pasažieru.
1948. gadā tika atklāta trolejbusu līnija no Centrāltirgus uz Sarkandaugavu, ko drīz pēc tam pagarināja līdz Mežaparkam. Piecdesmitajos gados trolejbusu parks tika papildināts ar Engelsā ražotajiem trolejbusiem.
Pirmie Čehijā ražotie Škoda markas trolejbusi, kas bija tehniski pārāki par Krievijā ražotajiem trolejbusiem, Rīgā sāka kursēt 1961. gadā, bet pilnībā tika noņemti no ekspluatācijas 2001. gadā. Kopumā tika izmantotas 10 šī modeļa trolejbusu versijas. Pirmie bija Škoda 12Tr14 trolejbusi, kas tika saņemti 1969. gadā un pirmie tika norakstīti jau 1984. gadā un beidzot ar Škoda 12TrH29 trolejbusiem, kurus sāka saņemt 1981. gadā un pēdējais tika norakstīts 2001. gadā.
Pirmos nākamās paaudzes Škodas trolejbusus Škoda 14Tr01 Rīgas pilsēta sāka saņemt 1982. gadā un ekspluatācijā pirmie jaunā tipa trolejbusi tika nodoti 1983. gada 21. februārī. Nākamās modifikācijas Škoda 14Tr02 trolejbusi parādījās sākot no 1984. gada un tika iepirkti līdz pat 1989. gadam. Savukārt no 1989. gada līdz 1991. gadam tika iepirkti posmainie trolejbusi Škoda 15Tr.
90. gadu beigās tika uzsākta trolejbusu parka atjaunošana, tika iepirktas trolejbusu Škoda 14Tr un Škoda 15Tr uzlabotās versijas, attiecīgi - Škoda 14TrM un Škoda 15TrM. Bet 1999. gadā eksperimenta kārtā tika iepirkts viens rūpnīcas "Belkomunmaš" ražotais trolejbuss AKSM-333, 2001. gadā tika saņemti vēl 10 šādi trolejbusi, pēdējie tika norakstīti 2015. gadā.
Laikā no 2001. gada līdz 2007. gadam tika iepirkti 52 Solaris Trollino 18 trolejbusi. 2007.—2009. gadā tika iepirkti 150 firmas "Škoda" trolejbusi Škoda 24Tr Irisbus, no kuriem lielākā daļa ir aprīkota ar dīzeļģeneratoru, pēc šo trolejbusu piegādes liela daļa Škoda 14Tr trolejbusu tika norakstīta.
No 2014. gada oktobra tiek piegādāti Škoda 27Tr Solaris trolejbusi, pavisam plānots piegādāt 125 posmainus trolejbusus ar dīzeļģeneratoru.
No 2022. gada 22 jūnijā no ekspluatācijas tika izņemti visi 2. paaudzes Solaris Trollino 18 Ganz (izņemot mācību trolejbusu ar borta numuru 16164), no 2. uz 1. parku tika nosūtīta daļa no 3. paaudzes Trollino 18 III trolejbusiem. Lielākoties tie kursē pa 15. maršrutu.
Ekspluatācijā esošie trolejbusu modeļi
Ekspluatācijā esošie trolejbusu modeļi. 1. un 2. trolejbusu parkā.
Esošie
Kopš 2022. gada 1. septembra pasažieru pārvadājumi Rīgā tiek nodrošināti 21 trolejbusu maršrutos.
Bijušie
1970. gados (apmēram no 1971. līdz 1973. gadam?) eksperimenta veidā parādījās maršruts A un B. A kursēja no Šmerļa pa Brīvības, Raiņa, Marijas/Čaka, Stabu, Avotu, A.Deglava, Nīcgales, Dzelzavas, Vaidavas, Ūnijas, Kastrānes, Tālivalža, Aizkraukles, Lielvārdes, Brīvības līdz Šmerlim. B maršruts kusēja pa šo pašu ceļu pretējā virzienā. Pēc pāris gadiem A/B maršrutu slēdza un tā vietā parādījās 16.maršruts 'Šmerlis - Universitāte' (apkārt pa Lielvārdes, Tālivalža, Kastrānes, u.c. ielām).
No 1983. līdz 1984. gadam periodiski kursēja 13A maršruta trolejbusi no Centrālā kolhozu tirgus līdz 1905. gada parkam.
Markuss Vinkelhoks
Markuss Vinkelhoks (dzimis, Štutgartē, Vācijā) ir DTM pilots. Viņš ir Manfrēda Vinkelhoka dēls un Joahima Vinkelhoka brāļadēls.
2000. gadā Markuss bija Vācijas Formula 3 sacīkšu viens no labākajiem pilotiem, bet 2004. gadā piedalījās DTM sacīkstēs. 2005. gadā Vinkelhoks bija World Series by Renault braucējs, bet pēc gada kļuva par Midland F1 projekta testpilotu. 2007. gadā tās pēctece — Spyker F1 pagarināja līgumu ar vācieti un pēc Kristiana Albērsa atlaišanas Vinkelhoks kļuva par komandas otro pilotu. Viņš izpelnījās ievērību jau savā pirmajās sacīkstēs, kad, pateicoties labai riepu izvēlei, sacīkstes sākumā pat spēja izvirzīties vadībā. Sacīkstes vidū viņš izstājās. Tā izrādījās viņa pagaidām pēdējās sacīkstes, jo jau no nākamās sacīkstes šo vietu ieņēma Sakons Jamamoto. 26. jūlijā tika paziņots par viņa pāreju uz DTM.
Panzerkampfwagen I
Panzerkampfwagen I (PzKpfw I, no ) ir vācu vieglais tanks, kas tika ražots 20. gadsimta 30. gados. Rietumos izplatīts apzīmējums šiem tankiem ir Panzer I, bet krievu literatūrā nereti tos dēvē par T-1. Vācijas resorsu sistēma tai piešķīra kara tehnikas apzīmējumu Sd.Kfz.101. Šī bija pirmā Vācijas tanku sērija pēc Pirmā pasaules kara beigām. Panzer I prototipus no 1930. līdz 1934. gadam ražoja uzņēmumi "Krupp" un "Daimler-Benz". Tikai no 1934. gada tika uzsākta masveida Panzer I ražošana un līdz 1943. gadam tika izlaisti 1574 šāda tipa tanki.
Šis modelis kalpoja par bāzi komandiera tankam KIPzBfWg, pašgājēj prettanku lielgabalam ar čehu 47 mm lielgabalu '4.7-cm PaK(t) Sfl auf PzKpfw I Ausf В, tilta licējam Bruckenleger auf PzKpfw IA, munīcijas transportierim Munitionschlepper I (SdKfz 111) un citiem.
Izveidošanas un ražošanas vēsture
Pēc Versaļas līguma nosacījumiem Vācijai pēc Pirmā pasaules kara nedrīkstēja būt bruņutehnika, izņemot nenozīmīgu daudzumu bruņautomobiļu, kas bija nepieciešamas policijas vajadzībām. Praktiski Vācija 20. gados nebija spējīga ražot bruņutehniku arī tāpēc, ka Vācijas ekonomika un rūpniecība atradās sliktā stāvoklī — to bija izpostījis un novājinājis karš, kā arī pēckara reparācijas, kas Vācijai bija regulāri jānomaksā. Tomēr jau 1925. gadā Reihsvērs slepus uzsāka darbu pie jaunu tanku izveidošanas.