cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vācija
Klimats
Gada vidējā temperatūra ir 9 °C, un krasas temperatūras maiņas ir retas. Protams, dažādos gadalaikos temperatūra ir atšķirīga. Ziemā vidējā gaisa temperatūra zemienēs ir 1,5 °C, savukārt kalnu rajonos tā nokrītas līdz –6 °C. Vācijas austrumu daļai raksturīgs vairāk kontinentālais klimats, kad ziemas ir diezgan aukstas, bet vasaras — karstas, nereti, ar ilgstošiem sausuma periodiem. Siltākajā gada mēnesī jūlijā temperatūra zemienēs ir 18 °C, bet no vējiem pasargātajās ielejās valsts dienvidos tā vidēji ir pat 20 °C. Nereti gadās arī karstuma periodi, kad temperatūra vairākas dienas pārsniedz 30 °C. Vācijas dienvidu apgabalā Bavārijā pa Alpu ziemeļu nogāzēm lejup plūst silts gaiss — pūš kalnu vējš fēns, kurš var izraisīt strauju sniega kušanu. Vācijā ir garš veģetācijas periods bez sala, un galējā gaisa temperatūra ir novērojama reti.
Bioloģiskā daudzveidība
Augi un dzīvnieki ir tādi paši, kādi ir raksturīgi visā Centrāleiropā. Dižskābarži, ozoli un citi lapu koki veido vienu trešdaļu no visiem mežiem; mežu atjaunošanas procesā palielinās arī skujkoku daudzums. Kalnos vairāk aug egles, savukārt smilšainākā augsnē vairāk aug priedes un lapegles. Vācijā aug arī daudz dažādu paparžu, puķu, sēņu un sūnu sugas. Upēs un Ziemeļjūrā ir liels skaits zivju. Mežos dzīvo brieži, meža cūkas, lapsas, āpši, zaķi un arī nelielā skaitā bebri. Pavasaros un rudeņos Vācijas teritoriju šķērso liels skaits dažādu gājputnu.
Vācijā ir vairāki nacionālie parki: Vatu jūras nacionālie parki, Priekšpomerānijas lagūnu ainavas nacionālais parks, Mīrica nacionālais parks, Lejasoderas ielejas nacionālais parks, Harca nacionālais parks, Saksijas Šveices nacionālais parks, Bavārijas Meža nacionālais parks un citi.
Vācija ir zināma arī kā daudzu zooloģisko dārzu, savvaļas dabas parku, akvāriju un putnu parku zeme. Vācijā darbojas vairāk nekā 400 zooloģiskie dārzi un dzīvnieku parki, kas, visticamāk, ir vislielākais skaits vienas valsts teritorijā. Berlīnes zooloģiskais dārzs ir vecākais zooloģiskais dārzs Vācijā, un tajā ir vislielākā dzīvnieku sugu daudzveidība pasaulē.
Vide
Vācija ir labi zināma ar savu apzinīgumu attiecībā pret vidi. Daudzi vācieši atzīst, ka nozīmīgs iemesls globālajai sasilšanai ir tieši cilvēciskais faktors. Valsts ir pievienojusies Kioto protokolam un citiem līgumiem, kas atbalsta bioloģisko daudzveidību, zema piesārņojuma standartus, atkritumu pārstrādi, atjaunojamās enerģijas izmantošanu un ilgspējīgu attīstību pasaules mērogā.
Pēc Vācijas valdības ierosinātajām plaša mēroga aktivitātēm ar mērķi samazināt piesārņojumu valsts kopējais piesārņojums samazinājās. Tomēr oglekļa dioksīda piesārņojums Vācijā uz vienu cilvēku ir viens no augstākajiem ES, lai gan tas ir krietni zemāks nekā Austrālijā, Kanādā, Saūda Arābijā vai Savienotajās Valstīs.
Gaisa piesārņojumu veicina akmeņogļu degšanas un rūpnieciskais piesārņojums. Skābie lieti, kas rodas sēra dioksīda piesārņojuma dēļ, rada bojājumus mežos. Ir ticis samazināts Baltijas jūras piesārņojums ar notekūdeņiem un rūpnieciskajām notekām no upēm bijušajā Austrumvācijā. Kanclera Gerharda Šrēdera vadītā valdība paziņoja par nolūkiem izbeigt ražot elektrību ar kodolenerģiju. Vācija strādā, lai atbilstu ES saistībām, nosakot dabas aizsardzības apgabalus saskaņā ar ES Floras, Faunas un Dabiskās vides direktīvām. Vācijas pēdējie šļūdoņi Alpu reģionā piedzīvo kušanu. Dabiskie apdraudējumi ir upju pārplūšana pavasaros un stiprie vēji, kas gadās visos Vācijas apgabalos.
Valdība
Vācija ir pārstāvnieciski demokrātiska federāla, parlamentāra republika. Vācijas politiskā sistēma darbojas 1949. gadā izdotā konstitucionālā dokumenta, kas pazīstams kā Grundgesetz (Pamatlikums), ietvaros. Nosaucot dokumentu par Grundgesetz, nevis par Verfassung (konstitūciju), tā autori pauda vēlmi, tā nomaiņai ar piemērotu konstitūciju tad, kad Vācija tiks apvienota vienā valstī. Lai izdarītu labojumus Grundgesetz, parasti ir nepieciešams divu trešdaļu balsu vairākums abās parlamenta palātās; bez ierobežojumiem spēkā esošas ir sadaļas, kas garantē pamattiesības, varas sadali, federālo struktūru un tiesības novērst konstitūcijas gāšanu, un tās nevar tikt labotas. Pretēji sākotnējam nolūkam Grundgesetz palika spēkā arī pēc Vācijas atkalapvienošanās 1991. gadā. Tika izdarīti tikai nelieli labojumi. Bundeskanclers (Federālais kanclers) — šobrīd Olafs Šolcs — ir valdības galva un realizē izpildvaru, tāpat kā premjerministrs citās parlamentārajās demokrātijās. Federālās likumdošanas vara ir piešķirta Vācijas parlamentam, kas sastāv no Bundestāga (Federālā parlamenta) un Bundesrāta (Federālās padomes), kas kopīgi veido unikālu likumdošanas struktūras veidu. Bundestāgs tiek ievēlēts tiešās vēlēšanās, ievērojot mažoritāro principu. Bundesrāta dalībnieki pārstāv sešpadsmit federālo zemju valdības un ir federālo zemju kabinetu locekļi. Attiecīgo zemju valdības ir tiesīgas nozīmēt un atsaukt savus sūtņus jebkurā laikā.
Bundesprezidents (Federālais prezidents) — šobrīd Franks Valters Šteinmeiers — ir valsts galva, kura pienākumi un tiesības galvenokārt ir reprezentatīvas. Viņu ievēlē Bundessapulce (Federālā sanāksme) — institūcija, kurā ietilpst Bundestāga locekļi un tāds pats skaits zemju delegātu. Otrā augstākā Vācijas amatpersona ir Bundestāga prezidents, ko ievēl Bundestāgs un kas ir atbildīgs par institūcijas ikdienas sēdēm. Trešā augstākā amatpersona un valdības galva ir kanclers, ko nominē Bundesprezidents pēc tam, kad to ir ievēlējis Bundestāgs. Kancleru var atsaukt ar Bundestāga neuzticības balsojumu, paredzot, ka Bundestāgs vienlaicīgi ievēl pēcteci.
Kopš 1949. gada partiju sistēmā vadošās ir bijušas Kristīgo demokrātu savienība un Sociāldemokrātiskā partija; visi kancleri līdz šim ir bijuši biedri kādai no šīm partijām. Tomēr mazākās Brīvā Demokrātiskā partija (kurai kopš 1949. gada ir pārstāvji Bundestāgā) un Apvienība 90./Zaļie (Bündnis 90/Die Grünen, kam ir sēdvietas parlamentā kopš 1983. gada), arī spēlē nozīmīgu lomu, jo tās regulāri ir koalīcijas valdības mazākais partneris. 21. gadsimtā svarīga kļuvusi arī galēji labējā Alternatīva Vācijai, kura 2023. gadā kļuva par otro populārāko valstī, apsteidzot sociāldemokrātus un "zaļos", pateicoties jaunam imigrantu pieplūdumam un "zaļās enerģētikas" neveiksmēm.
Bez vienotās sistēmas katrai federālajai zemei ir arī sava konstitūcija, parlaments un valdība. Šeit likumdošanas varu veic ievēlēti landtāgi.
Tieslietas
Vācijas tiesu iekārta ir neatkarīga no izpildvaras un likumdevēju varas. Vācijā ir civilo vai parlamentāro likumu sistēma, kas ir balstīta uz romiešu tiesībām ar dažām atsaucēm uz Vācijas likumiem. Vācijas Konstitucionālā tiesa (Bundesverfassungsgericht), kas atrodas Karlsrūē, ir Vācijas Augstākā tiesa, kas izskata konstitucionālus jautājumus ar tiesībām uz juridisku izskatīšanu. Tā darbojas kā augstākais likumdošanas varas orgāns un nodrošina, ka likumdošanas un juridiskā prakse atbilst Vācijas Federatīvās republikas Pamatlikumam. Tā darbojas neatkarīgi no citām valsts institūcijām, bet nevar darboties pati savās interesēs.
Likumdošana
Likumdevēja tiesības ir sadalītas federatīvajā un valsts līmenī. Pamatlikumā pieņemts, ka visas likumdevēja tiesības paliek valsts līmenī, ja vien pašā Pamatlikumā nav noteikts citādi. Slavens piemērs ir Hesenes noteikumi nāvessodam, kas ir pretrunā ar maksimālo sodu saskaņā ar Pamatlikumu, padarot Hesenes noteikumus par spēkā neesošiem.
Bundesrāts ir federālā iestāde, ar kuras palīdzību zemes piedalās nacionālajā likumdošanā. Zemju piedalīšanās federālajā likumdošanā ir nepieciešama, ja likums vienlaicīgi skar konkurējošas likumdošanas tiesību sfēras, tam nepieciešams formulēt federālos nolikumus izpildei vai tā ir noteikts Pamatlikumā. Katrai zemei ir sava konstitucionālā tiesa. Resoru tiesas (Amtsgerichte), Zemes tiesas (Landgerichte) un Augstākās zemes tiesas (Oberlandesgerichte) ir zemju tiesas ar vispārējo jurisdikciju. Tās ir kompetentas, ja tiesas process atbilst federālajiem vai zemes likumiem.
Daudzi no fundamentālajiem administratīvās likumdošanas jautājumiem paliek zemju jurisdikcijā, lai gan vairums zemju savus likumus šajā jomā balsta uz 1976. gada Administratīvās tiesvedības likumu (Verwaltungsverfahrensgesetz), kas ietver svarīgus administratīvās likumdošanas jautājumus. Augstākās zemes tiesas ir administratīvās jurisdikcijas augstākais līmenis attiecībā uz zemju pārvaldi, ja vien likuma jautājums attiecas uz federālo likumu vai zemes likumu, kas identisks ar federālo likumu. Šādos gadījumos ir iespējama galējā apelācija Federālajā Administratīvajā tiesā.
Ārpolitika
Aukstā kara laikā Vācijas sadalīšana ar Dzelzs priekškaru padarīja to par Austrumu — Rietumu saspīlējuma simbolu un par Eiropas kaujas lauku. Tomēr 70. gados Villija Branda Austrumu politika bija pamatfaktors saspīlējuma samazināšanai. 1999. gadā kanclera Gerharda Šrēdera valdība definēja jaunus Vācijas ārpolitikas pamatus, pilnvērtīgi piedaloties lēmumu pieņemšanā par NATO karu pret Dienvidslāviju un nosūtot Vācijas karaspēku karot pirmo reizi kopš Otrā pasaules kara.
Vācija ir tuvs sabiedrotais Savienotajām Valstīm. Spēcīgo saiti starp abām valstīm nostiprināja ASV atbalsta 1948. gada Māršala plāns (JCS 1067) atjaunošanas procesā pēc Otrā pasaules kara, kā arī kara bērnu brālība un ciešās kulturālās saiknes, lai gan Šrēdera ļoti daiļrunīgie iebildumi pret karu Irākā liecināja par atlanticisma beigām un relatīvi atvēsināja Vācijas — Amerikas attiecības. Šīs divas valstis ir arī savstarpēji atkarīgas ekonomiskā ziņā — 8,8% no Vācijas eksporta ir saistīti ar Savienotajām Valstīm un 6,6% importēto preču Vācijā ir ASV izcelsme. Savukārt 8,8% ASV eksporta nokļūst Vācijā, un 9,8% no ASV importa tiek ievests no Vācijas. Ciešo saistību iezīmē arī vācu izcelsmes amerikāņu kā lielākās ASV etniskās grupas statuss un Ramšteinas Gaisa bāze (Kaizerslauternes tuvumā) kā lielākā ASV militārā bāze ārpus ASV.
Palīdzība attīstībai
Vācijas Federatīvās republikas attīstības politika ir neatkarīga joma Vācijas ārpolitikā. To ir formulējusi Ekonomiskās sadarbības un attīstības federālā ministrija (BMZ), un to realizē īstenošanas organizācijas. Vācijas valdība uzskata attīstības politiku par starptautiskās sabiedrības kopējo pienākumu.
2007. gadā Vācijas oficiālā palīdzība attīstībai un humānā palīdzība bija 8,96 miljardi eiro (12,26 miljardi dolāru), palielinoties par 5,9 procentiem salīdzinājumā ar 2006. gadu. Tā kļuva par pasaulē otru lielāko palīdzības ziedotāju pēc Savienotajām Valstīm. Vācija attīstībai tērē 0,37 procentus no sava iekšzemes kopprodukta (IKP), kas ir zem valdības nospraustajiem 0,51 procenta no IKP 2010. gadam. Arī starptautiskais plāns par 0,7% no IKP varētu netikt izpildīts.
Bruņotie spēki
Vācijas armija, Bundesvērs (Bundeswehr), ir aizsardzības spēki, kuros ietilpst sauszemes (Heer), jūras (Marine), gaisa (Luftwaffe) karaspēks, Centrālais medicīnas dienests (Zentraler Sanitätsdienst) un Kopējā atbalsta dienests (Streitkräftebasis). Militārais dienests ir obligāts vīriešiem vecumā no 18 gadiem, un iesaucamie dien deviņus mēnešus. Tie, kam ir iebildumi, obligātā militārā dienesta vietā var izvēlēties tāda paša ilguma civildienestu (Zivildienst aptuvens tulkojums) vai sešu gadu saistības (brīvprātīgas) ar palīdzības dienestiem, piemēram, ugunsdzēsības departamentu, Sarkano Krustu vai tehniskās palīdzības dienestu (THW). 2003. gadā militārie izdevumi veidoja 1,5% no valsts IKP. Miera laikā Bundesvēru komandē Aizsardzības ministrs — šobrīd Jozefs Jungs. Ja Vācija iesaistās karā, kas saskaņā ar konstitūciju ir pieļaujams tikai aizsardzības nolūkos, par Bundesvēra vadītāju kļūst kanclers.
No 2006. gada oktobra Vācijas armijā ir gandrīz 9000 karavīru, kas izvietoti citās valstīs kā daļa no starptautiskajiem miera uzturēšanas spēkiem, tajos ietilpst 1180 karavīri Bosnijā–Hercegovinā, 2844 Bundesvēra karavīri Kosovā, 750 kareivji, kas izvietoti kā EUFOR daļa Kongo Demokrātiskajā Republikā un 2800 Vācijas karavīri NATO vadītajos ISAF bruņotajos spēkos Afganistānā. No 2007. gada februāra Vācijai ir apmēram 3000 ISAF karavīru Afganistānā un tas ir trešais lielākais kontingents pēc ASV (14000) un Lielbritānijas (5200). Vācijai ir kopēji kodolieroči ar NATO, tos veido ASV atomieroči, kas izvietoti Bīhelas (Büchel) gaisa spēku bāzē.
Demogrāfija
Vācijā dzīvo 82 miljoni iedzīvotāju. Līdz ar to tā ir lielākā Eiropas Savienības valsts pēc iedzīvotāju skaita. Tomēr bērnu skaits uz vienu sievieti ir viens no mazākajiem pasaulē, tādēļ pēc aplēsēm līdz 2050. gadam iedzīvotāju skaits Vācijā samazināsies līdz 69-74 miljoniem. Vācijā ir vairākas lielas pilsētas: Berlīne, Hamburga, Minhene, Ķelne, Frankfurte pie Mainas, Štutgarte, kā arī Reina-Rūras reģions, kurā ir apvienotas vairākas lielpilsētas.
Reliģija
Kristietība ir izplatītākā reliģija Vācijā pēc tās sekotāju skaita. Kopumā tai ir pievērsušies aptuveni 45,8 miljoni Vācijas iedzīvotāju (55,1%). Otra izplatītākā reliģija ir islāms, kurai ir 4,3 miljoni sekotāju (5,2%). Tām seko budisms un jūdaisms (katrai pa 200 000 sekotāju). Hinduismam ir pievērsušies 90 000 cilvēku, bet pārējām reliģijām ir tikai 50 000 sekotāju. Aptuveni 32,3 miljoniem Vācijas iedzīvotāju (38,8%) nav noteiktas reliģiskās piederības.
Valsts ziemeļos un austrumos ir izplatīts protestantisms, savukārt valsts dienvidos un rietumos vairāk izplatīta ir katoļticība. Pašreizējais Romas pāvests Benedikts XVI ir dzimis Bavārijā. Cilvēki, kuriem nav noteiktas reliģiskās piederības, dzīvo galvenokārt bijušās Austrumvācijas teritorijā un lielajās pilsētās.
No 4,3 miljoniem musulmaņu lielākā daļa ir sunnīti un alevi no Turcijas. Ir arī nelielas šiītu kopienas. 1,7% no visas valsts iedzīvotājiem ir pareizticīgie, no kuriem lielākā daļa ir Vācijā dzīvojošie serbi un grieķi. Vācijā ir Rietumeiropā trešā lielākā ebreju populācija, kuri ir jūdaisma sekotāji. 2004. gadā ebreju skaits valstī bija vairāk nekā 200 000. Salīdzinoši pirms Vācijas atkalapvienošanas šeit dzīvoja tikai 30 000 ebreju. Tie šeit ieradās no bijušajām Padomju Savienības republikām. Nozīmīgas ebreju kopienas ir Berlīnē, Minhenē, Frankfurtē pie Mainas. Vairāk nekā 200 000 ir budisma sekotāji, no kuriem aptuveni puse ir imigranti no Āzijas.
Valodas
Dominējošā un oficiālā valoda valstī ir vācu valoda. Līdz ar to tā ir viena no 23 Eiropas Savienības oficiālajām valodām un viena no trim Eiropas Komisijas darba valodām (atlikušās ir angļu un franču valoda). Vācijā ir ievērojamas kopienas, kurās runā dāņu, sorbu, čigānu un frīzu valodās. Tās oficiāli pēc Eiropas reģionālo vai mazākumtautību valodu hartas ir aizsargātas. Imigranti galvenokārt runā turku, poļu, krievu un daudzās Balkānu valodās.
Klasiskā vācu valoda ir rietumģermāņu valoda. Tā ir radniecīga angļu, nīderlandiešu un frīzu valodām.
Tautsaimniecība
Vācijai ir lielākā valsts saimniecība Eiropā ar ceturto lielāko nominālo IKP pasaulē, un tā ierindojas piektajā vietā pēc 2008. gada pirktspējas paritātes. Kopš industrializācijas laikiem valsts ir vadījusi, jauninājusi un guvusi labumu no arvien vairāk globalizētās ekonomikas. Vācija ir pasaulē lielākais eksportētājs ar 1,133 triljoniem eksporta 2006. gadā (ieskaitot Eiropas valstis) un rada tirdzniecības atlikumu 165 miljardus eiro apmērā. Pakalpojumu sektors dod ieguldījumu apmēram 70% apmērā no kopējā IKP, rūpniecība — 29,1% un lauksaimniecība — 0,9%. Vairums no valsts ražojumiem ir inženierijā, sevišķi automobiļi, iekārtas, metāli un ķīmiskās preces. Vācija ir vadošais vēja turbīnu un saules enerģijas tehnoloģiju ražotājs pasaulē. Lielākās ikgadējās tirdzniecības izstādes un kongresi notiek vairākās Vācijas pilsētās, tādās kā Hannoverē, Frankfurtē un Berlīnē.
No 500 lielākajiem pasaules biržas uzņēmumiem pēc ienākumu lieluma Fortune Global 500 sarakstā 37 uzņēmumu galvenās mītnes atrodas Vācijā. 2007. gadā desmit lielākie bija Daimler, Volkswagen, Allianz (vispelnošākais uzņēmums), Siemens, Deutsche Bank (otrs pelnošākais uzņēmums), E.ON, Deutsche Post, Deutsche Telekom, Metro AG un BASF. Starp lielākajiem darba devējiem bija arī Deutsche Post, Robert Bosch GmbH un Edeka. Labi zināmas pasaulē ir Mercedes-Benz, SAP, BMW, Adidas, Audi, Porsche, Volkswagen un Nivea preču zīmes.
Vācija ir stingra Eiropas ciešākas saimnieciskās un politiskās integrācijas aizstāve, un tās tirdzniecības politiku aizvien vairāk nosaka vienošanās starp Eiropas Savienības (ES) dalībvalstīm un ES vienotā tirgus likumdošana. Vācija izmanto kopējo Eiropas valūtu eiro, un tās monetāro politiku nosaka Eiropas Centrālā banka Frankfurtē. Pat pēc Vācijas atkalapvienošanās 1990. gadā bijušajās Rietumvācijas zemēs dzīves līmenis un ikgadējie ienākumi palika ievērojami augstāki. Austrumvācijas saimniecības modernizācija un integrācija turpinās kā ilgtermiņa process, kas plānots līdz 2019. gadam ar ikgadējo rietumu pārskaitījumu austrumiem apmēram 80 miljardu dolāru apmērā. Kopējais bezdarba līmenis kopš 2005. gada konsekventi krītas, un viszemākais 15 gadu laikā bija 2008. gada jūnijā — 7,5%. Procentuāli no 6,2% bijušajā Rietumvācijā līdz 12,7% bijušajā Austrumvācijā. Kanclera Gerharda Šrēdera bijusī valdība uzsāka visaptverošu darba tirgus un ar labklājību saistīto institūciju reformu kompleksu, turpretim esošā valdība ietur ierobežojošu fiskālo politiku un samazina darbavietas publiskajā sektorā.
Vācijā ir viena no pasaules desmit lielākajām labības audzētājvalstīm, jo īpaši daudz tajā tiek audzēti mieži. Tomēr mazāk nekā 3% valsts iedzīvotāji ir nodarbināti zemkopībā. Vācija ir arī liela kartupeļu un sakņaugu audzētāja.
Infrastruktūra
Ar savu atrašanās vietu Eiropas centrā Vācija ir svarīgs transporta mezgls. Tas atspoguļojas tās blīvajā un mūsdienīgajā transportēšanas tīklā. Iespējams, visslavenākais ir plašais autostrāžu (Autobahn) tīkls, kas ierindojas trešajā vietā pasaulē kopējā garuma ziņā, un vairumam no tā ceļiem ir raksturīgi posmi bez ātruma ierobežojuma.
Vācija ir izveidojusi policentrisku ātrvilcienu tīklu. InterCityExpress jeb ICE ir visprogresīvākā Deutsche Bahn pakalpojumu kategorija un apkalpo nozīmīgākās Vācijas pilsētas, kā arī ceļa mērķus kaimiņvalstīs. Vilciena maksimālais ātrums ir starp 160 km/h un 300 km/h. Saskaņojumi tiek piedāvāti ar 30 minūšu, stundas vai divu stundu intervāliem.
Vācija ir pasaulē piektā lielākā enerģijas patērētāja, un divas trešdaļas no tās svarīgākās enerģijas 2002. gadā tika importētas. Tajā pašā gadā Vācija bija Eiropas lielākā elektrības patērētāja ar 512,9 teravatstundu kopējo apjomu. Valdības politika sekmē enerģijas uzglabāšanu un atjaunojamo enerģijas avotu, tādu kā saules, vēja, biomasas, hidroelektriskie un ģeotermālie, izstrādi un attīstību. Pateicoties enerģijas taupīšanas pasākumiem, kopš 1970. gadu sākuma ir uzlabojies enerģijas lietderības koeficients. Valdība ir uzstādījusi mērķi 2050. gadā ar atjaunojamajiem avotiem nodrošināt pusi no valstij nepieciešamās enerģijas.
2000. gadā valdība un Vācijas atomenerģijas nozare vienojās līdz 2021. gadam pakāpeniski izbeigt visu atomelektrostaciju darbību. Tomēr atjaunojamā enerģija joprojām ieņem pārāk pieticīgu vietu enerģijas patēriņā. 2006. gadā enerģijas patēriņu apmierināja šādi avoti: nafta (35,7%), akmeņogles, ieskaitot brūnogles (23,9%), dabasgāze (22,8%), kodolenerģija (12,6%), hidro un vēja enerģija (1,3%) un citi (3,7%).
Zinātne
Vācija ir bijusi dzimtā vieta dažiem no visizcilākajiem pētniekiem dažādās zinātnes jomās. Nobela prēmiju ir saņēmuši 102 Vācijas laureāti. Alberta Einšteina un Maksa Planka darbs bija izšķirošs kvantu fizikas pamatu likšanā, ko tālāk attīstīja Verners Heizenbergs un Makss Borns. Viņu priekšgājēji bija fiziķi Hermanis fon Helmholcs, Jozefs fon Fraunhofers un Gabriels Daniels Fārenheits. Vilhelms Konrāds Rentgens atklāja rentgenstarus, ko daudzās valstīs, ieskaitot Vāciju, tā arī sauc viņa vārdā. Šis sasniegums viņam atnesa pirmo Nobela prēmiju fizikā 1901. gadā.
Kosmosa inženieris Verners fon Brauns izstrādāja pirmo kosmosa raķeti un vēlāk bija pazīstams NASA dalībnieks un izstrādāja mēness raķeti Saturn V, kas bruģēja ASV Apollo ceļu uz panākumiem. Heinriha Rudolfa Herca darbs elektromagnētiskā starojuma jomā bija galvenais moderno telesakaru izstrādē. Vilhelmam Vundam ar viņa pirmās laboratorijas nodibināšanu Leipcigas Universitātē 1879. gadā tiek piedēvēta psiholoģijas kā neatkarīgas empīriskās zinātnes izveidošana. Aleksandra fon Humbolta dabas zinātnieka un pētnieka darbs bija bioģeogrāfijas pamatā.
Vācijā ir dzimuši daudzi nozīmīgi matemātiķi: Kārlis Frīdrihs Gauss, Dāvids Hilberts, Bernhards Rīmanis, Gotfrīds Leibnics, Kārlis Veierštrāss un Hermans Veils. Vācija ir bijusi dzimtā vieta daudziem slaveniem izgudrotājiem un inženieriem: Johanam Gūtenbergam, kam tiek piedēvēta pārvietojamās drukātavas izgudrošana Eiropā, Hanss Geigers, Geigera skaitītāja radītājs un Konrāds Cūze, kas uzbūvēja pirmo pilnībā automatizēto digitālo elektronisko skaitļošanas mašīnu. Vācu izgudrotāji, inženieri un rūpnieki, tādi kā grāfs Ferdinands fon Cepelīns, Oto Līlentāls, Gotlībs Daimlers, Rūdolfs Dīzels, Hugo Junkerss un Kārlis Bencs, palīdzēja veidot modernas automobiļu un gaisa transportēšanas tehnoloģijas.
Svarīgas pētniecības organizācijas Vācijā ir Maksa Planka biedrība, Helmholza apvienība (Helmholtz-Gemeinschaft) un Fraunhofera biedrība. Tās ir neatkarīgas vai ārēji saistītas ar universitāšu sistēmu un veicina ievērojamu apjomu zinātniskās izstrādes. Prestižo Gotfrīda Vilhelma Leibnica balvu katru gadu pasniedz desmit zinātniekiem un akadēmiķiem. Ar saviem 2,5 miljoniem eiro tā ir viena no lielākajām par izpēti piešķiramajām balvām pasaulē.
Kultūra
Vācija bieži vien tiek saukta par das Land der Dichter und Denker (dzejnieku un domātāju zeme). Vācijas kultūras pirmsākumi ir meklējami ilgi pirms tās kā vienotas valsts izveidošanās. Vācu kultūra ir saistīta ne tikai ar pašu Vācijas nacionālo valsti, bet arī ar vāciski runājošo pasauli.
Vācu literatūras pirmsākumi ir meklējami viduslaikos. Šī perioda sākumā nozīmīgi vācu rakstnieki bija Valters fon der Fogelveide un Volframs fon Ešenbahs. Nozīmīgs vācu eposs ir "Nībelungu dziesma", kura autori nav zināmi. Vāciešiem ir arī ievērojama sāga Thidrekssaga. Visā pasaulē pazīstami ir arī vācu pasaku vācēji brāļi Grimmi. Bībeli vācu valodā iztulkoja teologs Mārtiņš Luters. Viņš tādā veidā lika pamatu mūsdienu "augšvācu" valodai. Vēl starp visvairāk apbrīnotākajiem vācu dzejniekiem un rakstniekiem ir Gotholds Efraims Lesings, Johans Volfgangs fon Gēte, Frīdrihs Šillers, Heinrihs fon Kleists, E. T. A. Hofmanis, Bertolts Brehts un Arno Šmits. 20. gadsimtā Nobela prēmiju literatūrā saņēma tādi vācu rakstnieki kā Tomass Manns, Hermanis Hese, Heinrihs Bells un Ginters Grass.
Vācijas filozofiem vēsturiski ir bijusi liela ietekme filozofijas attīstībā, piemēram, vairāki nozīmīgi vācu filozofi jau viduslaiku sākumā ir devuši savu artavu rietumu filozofijas attīstībā. 17. gadsimtā Gotfrīds Leibnics un Imanuels Kants bija centrālās personas filozofijas vēsturē. Kantianisms spēcīgi iespaidoja arī Artūra Šopenhauera darbus, kā arī vācu ideālisma aizstāvjus Johanu Fihti un Georgu Hēgeli. 19. gadsimta otrajā pusē Kārlis Markss un Frīdrihs Engelss attīstīja komunistu teoriju, bet 20. gadsimtā vācu filozofijas tradīcijas īstenoja Frīdrihs Nīče, Martīns Heidegers un Hanss Georgs Gādamers.
Sports
Sportiskā forma ir neatņemama vāciešu dzīves daļa. 27 miljoni vācieši ir sporta klubu biedri un vēl papildus 12 miljoni ar sportu nodarbojas individuāli. Futbols ir vispopulārākais sporta veids. Ar 6,3 miljoniem oficiāliem biedriem Vācijas Futbola asociācija (Deutscher Fußball-Bund) ir lielākā šī sporta veida organizācija pasaulē. Vācijas futbola Bundeslīga (Fußball-Bundesliga) piesaista otro lielāko vidējo apmeklētību no visu sporta veidu līgām pasaulē. Vācijas futbola izlase ir uzvarējusi FIFA Pasaules kausā četras reizes (1954, 1974, 1990 un 2014). Arī Eiropas čempionātā tā ir uzvarējusi trīs reizes (1972, 1980 un 1996). 1974. un 2006. gadā Vācijā notika Pasaules kauss, savukārt Eiropas čempionāts ir rīkots tikai 1988. gadā. Vieni no veiksmīgākajiem un slavenākajiem futbolistiem ir Francs Bekenbauers, Gerds Millers, Jirgens Klinsmans, Lotārs Mateuss un Olivers Kāns. Citi populāri sporta veidi ir rokasbumba, volejbols, basketbols, hokejs un teniss.
Vācija ir viena no vadošajām valstīm motoru sportā. Daudzu sacīkšu uzvarētāju mašīnas, komandas un braucēji nāk no Vācijas. Viens no veikmīgākajiem Formula 1 braucējiem Mihaels Šūmahers savas karjeras laikā ir uzstādījis vairākus nozīmīgus rekordus. Nozīmīgākie no tiem ir visvairāk čempionu tituli, kā arī visvairāk uzvarēto sacīkšu. Viņš ir arī viens no apmaksātākajiem sportistiem vēsturē un ir kļuvis par miljardieri. Tādi konstruktori kā BMW un Mercedes ir starp vadošajām komandām motosporta sponsorēšanā. Porsche ir 16 reizes uzvarējis Lemānas 24 stundu sacīkstēs, prestižās sacīkstēs, kas katru gadu norisinās Francijā. Deutsche Tourenwagen Masters ir populāra salonautomobiļu sacīkšu mašīna.
Vācijas sportisti ir arī vieni no veiksmīgākajiem olimpisko spēļu dalībniekiem. Viņi ir trešie labākie pasaulē pēc iegūto olimpisko medaļu skaita (ieskaitot arī gan Rietumvācijas, gan Austrumvācijas sportistu medaļas). 2008. gada vasaras olimpiskājās spēlēs Vācija bija piektā labākā pēc iegūto medaļu skaita, toties 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs viņiem bija visvairāk medaļu. Vasaras olimpiskās spēles Vācijā ir notikušas divreiz: 1936. gadā Berlīnē un 1972. gadā Minhenē. Ziemas olimpiskās spēles ir notikušas tikai vienu reizi — 1936. gadā tās norisinājās Bavārijas pilsētiņā Garmišā-Partenkirhenē.
Kihnu
Kihnu (et) vai Ķīļu sala ir sala Rīgas līcī, septītā lielākā Igaunijas sala. Izvietojusies līča ziemeļrietumos, 12 km platais Kihnu šaurums to atdala no Igaunijas kontinentālās daļas krasta pie ieejas Pērnavas līcī. Sala pieder Pērnavas apriņķim, uz tās ir četri nelieli ciemi. Uz salu var nokļūt ar lidmašīnu vai prāmi no Pērnavas vai arī pa ledu ziemā. Ap salu ir 56 mazākas saliņas.
Vēsture un kultūra
Pirmoreiz kā Kīne (Kyne) minēta 1386. gadā, taču arheoloģiskie pētījumi norāda, ka cilvēki salā dzīvoja jau pirms 3000 gadiem. No 13. gadsimta līdz Livonijas karam sala ietilpa Sāmsalas-Vīkas bīskapijas sastāvā. Livonijas kara laikā to pārmaiņus pakļāva Dānijas (1562—1565), Lietuvas (1562-1569), Polijas-Lietuvas (1569—1575) un Krievijas (1575—1582) varai. 1582.—1600. gados tā bija Polijas - Lietuvas kopvalsts Pārdaugavas Livonijas hercogistes Pērnavas prezidija, no 1598. gada Pērnavas vaivadijas sastāvā. 1600.—1710. gados sala piederēja Zviedrijai — šajā laikā katolicismu salā aizstāja luterānisms. 18. gadsimta sākumā kopā ar pārējo Zviedru Vidzemes teritoriju sala tika pievienota Krievijas impērijai un līdz 1918. gadam atradās Vidzemes guberņas sastāvā. 18. gadsimta sākumā salā dzīvoja ap 400 cilvēku. 1710.—1711. gados uz salas bija Lielais mēris, pēc mēra palika dzīvi 50—60 iedzīvotāji.
1846.—1847. gados vairums salinieku pievērsās pareizticībai cerībā, ka Krievijas cars viņiem piešķirs lauksaimniecībā apstrādājamu zemi — taču tas nenotika.
Tā kā Kihnu sala ir nabaga ar resursiem, salinieki bija lielā mērā atkarīgi no tirdzniecības. 19. gadsimta beigās lielu nozīmi ieguva tirdzniecība ar Rīgu — uz Rīgu tika vestas roņādas, roņu tauki, cūkas un zosis, akmeņi. Pirms pirmā pasaules kara Kihnu salā bija 60 kuģi (burinieki), ja neskaita mazākas laivas.
Kihnu salas iedzīvotājiem raksturīga kultūras savdabība un tradīcija vienmēr atgriezties uz savas salas, pie kam bieži līdzi ņemot citur noraudzītu līgavu vai līgavaini. Uz salas vislielākais skaits iedzīvotāju bija 1930. gados, kad uz salas dzīvoja vairāk kā 1200 cilvēku. Salā izveidojies īpatnējs vietējais dialekts.
Otrā pasaules kara laikā salā karadarbība nenotika, taču karš saliniekus stipri ietekmēja. 378 cilvēki bēga uz Rietumiem, vēl 22 cilvēki uz Roņu salu. Palika tikai ap 600 cilvēku.
Pēc kara tika nodibināts zvejnieku kolhozs, uz salas tika pārstrādātas zivis un salinieki dzīvoja salīdzinoši turīgi. 1950.—1960. gadi iezīmējās ar to, ka pārticība ļāva atdzimt salas tradīcijām, tai skaitā plašiem un rūpīgi organizētiem svētkiem. 1973. gadā, kad salinieku kolhozs tika apvienots ar citu kolhozu, Kihnu salas iedzīvotāji lielā mērā zaudēja noteikšanu pār saimnieciskām aktivitātēm, ap salu notika pārzvejošana. Kihnu salas ekonomiskais un demogrāfiskais stāvoklis pasliktinājās, aizvien vairāk jaunatnes pārcēlās dzīvot citur. 1970. gadu sākumā salā ikdienā (skolā, darba vietās) tika aizliegts nēsāt tradicionālos tautas tērpus.
1991. gadā, atjaunojoties Igaunijas neatkarībai, Kihnu salā atkal tika izveidota atsevišķa pašvaldība. Līdz mūsdienām salā saglabājušās savdabīgas, unikālas tradīcijas, salinieki bieži nēsā tautas tērpus, veido raksturīgus amatniecības izstrādājumus, ēdienus.
2003. gadā Kihnu salas kultūras telpa tika iekļauta UNESCO pasaules nemateriālā un verbālā kultūras mantojuma sarakstā.
Igors Semjonovs
Igors Semjonovs (dzimis ) ir Latvijas futbolists, pussargs, šobrīd spēlē Jūrmala-VV sastāvā.
No 2002. līdz 2009. gadam viņš spēlēja Skonto FC sastāvā, savukārt Latvijas izlasē Semjonovs debitēja 2003. gada jūnijā 17 gadu vecumā.
Silva Bendrāte
Silva Bendrāte (agrāk Silva Ērmane; dzimusi Kuldīgā) ir latviešu radio žurnāliste un politiķe. Bijusi trīs Saeimu deputāte, pārstāv partiju "Vienotība" (agrāk "Jaunais laiks").
Biogrāfija
1974. gadā beigusi Kuldīgas 1. vidusskolu, bet 1979. gadā absolvējusi Latvijas Valsts universitāti žurnālistikas specialitātē. 2008. gadā Latvijas Universitātes Ekonomikas un vadības fakultātē ar izcilību ieguva sociālo zinātņu maģistra grādu.
S. Bendrātei ir divi bērni.
Darba gaitas
Viņas pirmā darba vieta bija Latvijas Radio. 1997. gadā izveidojusi Kurzemes Radio — pirmo novada radiostaciju Latvijā. Līdz ievēlēšanai Saeimā S. Bendrāte bija tā radošā direktore.
S. Bendrāte bijusi arī laikraksta "Dziednieks" galvenā redaktore, grāmatu sērijas "Saulesjosta" literārā redaktore, savulaik publicējusies laikrakstos "Lauku Avīze" un "Kurzemes Ekspresis".
Addicted
Addicted ir kanādiešu poproka grupas Simple Plan otrais singls no viņu studijas albuma No Pads, No Helmets...Just Balls. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Atlantic Records.
Dziesmu saraksts
CD One:
Silva Bendrāte
Darba gaitas
portāls pietiek.com publicēja trasta līguma kopiju starp S. Bendrāti (tolaik Ērmane) un Ventspils mēru Aivaru Lembergu par "Kurzemes radio" kapitāla daļu iegādi. Saskaņā ar līgumu 1997. gadā S. Bendrāte kapitāla daļas iepriekšminētajā uzņēmumā iegādājusies par A. Lemberga naudu un bijusi viņa pilnvarniece bez tiesībām pati izlemt par radio attīstību. Kopumā S. Bendrāte no A. Lemberga kapitāla daļu iegādei saņēma 2250 latu. S. Bendrāte norādīja, ka līgums vairs nav spēkā saskaņā ar mutisku vienošanos. Naudu no A. Lemberga viņa tolaik pieņēmusi, jo bijuši "pilnīgi citi laiki – pār Lemberga galvu nekādi mākoņi pat nebija savilkušies" un tā bijusi A. Lemberga "vēlēšanās palīdzēt", tāpat arī A. Lembergs neesot izmantojis trasta līgumā minētās tiesības, kā arī neesot ietekmējis saturu. Portāls pietiek.com vērsās Ģenerālprokuratūrā un Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojā ar iesniegumu izvērtēt noslēgto trasta līgumu.
Politiskā darbība
Politikā iesaistījusies 2002. gadā, kad iestājusies partijā "Jaunais laiks" un ievēlēta 8. Saeimā. 2006. gadā ievēlēta 9. Saeimā, bet 2009. gadā nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
9. Saeimā viņa bija Sociālo un darba lietu komisijas locekle, kā arī Eiropas lietu komisijas locekle, vadīja Saeimas deputātu grupu Tibetas atbalstam. . Kopš bija "Jaunā laika" Saeimas frakcijas priekšsēdētāja vietniece.
Stirna
Stirna jeb Eiropas stirna (Capreolus capreolus) ir vidēja auguma stirnu ģints (Capreolus) dzīvnieks, kas pieder pārnadžu kārtas (Ruminantia) briežu dzimtai (Cervidae).
Izskats
Stirna ir viena no mazākajiem briežu dzimtas dzīvniekiem, tās ķermenis ir slaids, ar garām kājām. Galva neliela, ķīļveida, tās ausis ir samērā lielas. Tai ir laba dzirde un oža. Apmatojums parupjš, vasarā tas ir sarkanbrūns bez pavilnas, bet seja pelēkbrūna. Ziemā kažoks kļūst pelēks vai brūnganpelēks, reizēm pat gandrīz melns, tam izaug arī bieza pavilna. Ķermeņa svars ir 20—30 kg, garums 90—135 cm, augstums skaustā 65—75 cm. Stirnu buki ir nedaudz lielāki par mātītēm. Ap ļoti īso asti (2—3 cm) tai ir balts laukums, tā saucamais „spogulis”, ko stirnas izmanto briesmu brīžos signalizācijai. Pēc astes spoguļa var noteikt stirnas dzimumu: mātītēm tas ir sirdsveida, bet tēviņiem nierveida.
Ragi ir tikai stirnu tēviņiem - bukiem. Tie ir salīdzinoši īsi un stāvi. Pirmajos 2 gados ragiem nav žuburojuma un tie ir tikai 5—12 cm gari, tikai vecākiem bukiem attīstās sānu zari, un ragu garums sasniedz 20—25 cm. Ragiem izveidojas 2—3 zari, ļoti reti četri. Kamēr ragi aug, tie ir mīksti, labi apasiņoti un klāti ar samtainu ādiņu, kas tos pasargā no ārējiem apstākļiem. Pirms riesta ragi nocietē, apkaļķojas un stirnu buks pret koku norīvē samtaino ragu ādu. Pēc riesta ragi tiek nomesti, bet atšķirībā no pārējiem briežu dzimtas tēviņiem stirnu bukam ragi sāk ataugt uzreiz.
Uzvedība
Stirna ir aktīva krēslas stundās, vakaros un no rīta. Tā ir ātra un gracioza. Tā mājo mežos un mežamalās pļavu un lauču tuvumā. Ja stirnu izbiedē, tā rej kā suns un augstu lec, mētādama savu balto dibenu. Riesta laikā tēviņi sauc mātītes, to balss atgādina vilka sasaukšanos. Visu gadu pieauguši tēviņi ir vientuļnieki un tikai riesta laikā tie meklē sev pāri. Starp bukiem risinās riesta cīņas un spēcīgākam tēviņam var būt vairākas mātītes. Ziemā mātītes veido ģimeņu barus, kuros var būt apvienotas vairākas ģimenes. Baru vada vecākā mātīte.
Katram tēviņam ir sava teritorija, kuru tas iezīmē ar sekrētu no pieres dziedzeriem, kas atrodas starp pieres kaula izaugumiem. Kad pavasarī buks gar krūmu zariem un nelielu kociņu stumbriem notīra ādu no cietējošiem ragiem, tas vienlaikus iezīmē teritoriju, iesmaržinot ar dziedzera sekrētu. Iesmaržināt teritoriju tas turpina arī, kad ragi ir sacietējuši. Bieži koku stumbri tiek noberzēti līdz kambijam. Traumētie kociņi tad aiziet bojā. Priekšroka ragu berzēšanai tiek dota ar miecvielām bagātiem kokiem, kā kadiķiem, ozoliņiem, eglītēm un priedītēm. Smaržojošu sekrētu izdaloši dziedzeri stirnu tēviņiem ir arī starp priekškāju pirkstiem. Tādēļ tie ar priekškājām kārpa zāli un sūnas, atkasa augsni, visbiežāk ragu berzēšanās kociņa tuvumā. Pēc smaržas tēviņi spēj viens otru novērtēt. Jaunie buki izvairās no vecāku tēviņu teritorijām, īpaši riesta laikā. Arī mātītes pirms riesta nostirpina savu teritoriju. Tā gan ir mazāka kā tēviņiem, un jaunām mātītēm mazāka kā vecākām mātītēm.
Barība
Stirna ir zālēdājs. Vasarā stirna ganībām izmanto pļavas, izcirtumus, mežam pieguļošus tīrumus. Rudenī barību tā meklē mežos, kur bagātīgi pieejami sīkkrūmi jeb mētras. Ja sniega sega pārsniedz 30 cm un mētras vairs nav sasniedzamas, tā pārvietojas uz mežiem ar bagātīgu krūmu pamežu. Stirnas barībā reģistrētas vairāk nekā 250 augu sugas. Barības izvēle ir atkarīga no sezonas. Tā pārtiek no zālaugiem, mētrām, koku un krūmu zariem un lapām. Atšķirībā no staltbrieža un aļņa, koku mizu parasti negrauž. Diennaktī tā patērē 2—3 kg barības. Tā pamatā barojas ar sulīgiem augiem, jaunu zāli, lapām un ogām. Tai ļoti patīk jaunie dzinumi. Stirna priekšroku dod mīkstiem, sulīgiem ar ūdeni bagātiem augiem. Tā parasti neganās liellopu izēstās ganībās.
Reprodukcija
Dzimumbriedumu mātītes sasniedz gada vecumā, bet tēviņi 2 gados. Riests stirnām ir jūlijā — augustā. Grūsnības periods ilgst 9—10 mēnešus, ieskaitot ilgu latento periodu, novēlojot apaugļotās olšūnas implantēšanos dzemdē. Dažas mātītes sapārojas tikai ziemas sākumā, tad grūsnība ilgst apmēram 5,5 mēnešus, izpaliekot latentajam periodam. Parasti piedzimst 2 mazuļi, kas visbiežāk ir pretēja dzimuma. Reizēm piedzimst 3 mazuļi. Tiem ir rudi kažociņi ar gaišiem lāsumiem, kas tiem palīdz noslēpties no plēsējiem. Pēc 4 mēnešiem lāsumi izzūd. Pirmās dienas mazuļi tiek noslēpti garā zālē, bet māte pie tiem ierodas vairākas reizes dienā, lai pazīdītu. Kad mazuļi nedaudz paaugušies, apmēram pēc 6 nedēļām māte ar tiem pievienojas ģimenes baram. Mazuļiem sekot mātei palīdz astes baltais spogulis. Briesmu gadījumā māte astes spoguli izvērš, savelkot īpašus zemādas muskuļus astes apvidū. Mazuļi tiek baroti ar pienu apmēram 3—5 mēnešus. Jau viena mēneša vecumā mazuļi sāk baroties arī ar augiem. Kopā ar māti tie paliek līdz nākamā gada pavasarim. Ja mazuļi ož pēc cilvēka, stirnu māte var atteikties no tiem un pārtraukt zīdīt.
Dzīves ilgums stirnām savvaļā ir 12—15 gadu.
Addicted
Dziesmu saraksts
CD Two:
Astronomische Nachrichten
"Astronomische Nachrichten" ir viens no pirmajiem starptautiskajiem žurnāliem, kas veltīts astronomijai. To 1821. gadā izveidoja vācu astronoms Heinrihs Kristians Šumahers (Heinrich Christian Schumacher). Šis žurnāls tiek izvirzīts vecākā astronomijas žurnāla, kurš vēl joprojām tiek izdots, titulam.
Henrijs Mūrs
Henrijs S. Mūrs (en, dzimis, miris ) bija angļu mākslinieks un tēlnieks. Viņš piedzima Kāstlfordā, Jorkšīrā un bija raktuvju inženiera dēls. Mūrs kļuva slavens ar saviem lielizmēra mākslas darbiem, kurus viņš atlēja bronzā vai izkala marmorā.
Over My Head (Better Off Dead)
"Over My Head (Better Off Dead)" ir kanādiešu pankgrupas Sum 41 singls no viņu studijas albuma Does This Look Infected?, kas tika izdots sadarbībā ar Island Records.
Kārlis Šadurskis
Kārlis Šadurskis (dzimis Rīgā) ir latviešu matemātiķis, profesors un politiķis. Bijis piecu Saeimas sasaukumu un Rīgas domes, kā arī Eiropas Parlamenta deputāts, divas reizes ieņēmis izglītības un zinātnes ministra amatu (2002—2004, 2016—2018).
Biogrāfija
Dzimis 1959. gadā Rīgā. Mācījās Rīgas 1. vidusskolā, kur viņa matemātikas skolotāja bija Ella Detlova.
Piedalījies daudzās starptautiskās konferencēs un kongresos, ir vairāku sabiedrisko organizāciju — Eiropas Inženierizglītības asociācijas (SEFI) Matemātikas darba grupas (MWG), Latvijas matemātikas biedrības, Latvijas Zinātnieku savienības — biedrs, Latvijas Statistiķu asociācijas loceklis.
Politiskā darbība
Atmodas laikā darbojās Vides aizsardzības klubā, LNNK, Latvijas Tautas frontē, bija LTF Rīgas Tehniskās universitātes nodaļas vadībā. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas pievērsās akadēmiskam darbam savā specialitātē.
2002. gadā no jauna iesaistījās politikā, bija viens no partijas "Jaunais laiks" dibinātājiem, vairāku partijas valžu loceklis. Ievēlēts 8. Saeimā. 2002. gada 7. novembrī Saeimas balsojumā tika apstiprināts par izglītības un zinātnes ministru Einara Repšes valdībā, vadīja ministriju līdz 2004. gada 9. martam. Būdams ministra amatā, strādāja pie paredzētās pārejas uz plašāku latviešu valodas izmantojumu mazākumtautību skolās, tomēr šī iecere sadūrās ar plašiem Krievu skolas aizstāvības štāba protestiem. Pēc valdības demisijas atjaunoja Saeimas deputāta mandātu, no 2004. gada decembra līdz 8. Saeimas pilnvaru beigām bija "Jaunā laika" frakcijas vadītājs parlamentā.
2006. gadā ievēlēts 9. Saeimā, kur darbojās kā "Jaunā laika" frakcijas vadītāja vietnieks. 2008. gadā kopā ar deputātu grupu izstājās no "Jaunā laika" un bija jaunas partijas Pilsoniskā savienība dibinātāju skaitā. 2009. gadā kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās, paliekot tūlīt nākamais pēc parlamentā ievēlētajiem kandidātiem, tāpēc pēc Lisabonas līguma pilnīgas spēkā stāšanās Kārlim Šadurskim pienācās Latvijai papildus piešķirtā deputāta vieta.
2010. gadā ievēlēts 10. Saeimā no apvienības "Vienotība" saraksta, ievēlēts par Saeimas sekretāru. Nekandidēja ārkārtas 11. Saeimas vēlēšanās, jo 2011. gada 1. decembrī saņēma Eiropas Parlamenta deputāta mandātu.
2014. gadā nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās, toties tika ievēlēts 12. Saeimā. Kārlis Šadurskis bija otrais visvairāk svītrotais deputāta kandidāts 12. Saeimas vēlēšanās. Demisionējot Laimdotas Straujumas vadītajai valdībai, 2016. gada janvārī tika virzīts premjerministra amatam. Kārļa Šadurska oponenti atkal sāka izmantot krievu skolu protestu laikā tapušo iesauku "Melnais Kārlis".
Kad 2016. gada 11. februārī Saeima apstiprināja Māra Kučinska Ministru kabinetu, Kārlis Šadurskis atkārtoti kļuva par izglītības un zinātnes ministru. Esot ministra amatā, viņš panāca atbalstu pakāpeniskai pārejai uz vidējo izglītību tikai latviešu valodā. Tomēr, Kārlim Šadurskim nav izdevies panākt Saeimas atbalstu izglītības reformai, kura modernizētu izglītības saturu jau no 2019. gada. Tiek solīts šo reformu ieviest 2020. gadā. Tāpat nav realizēta plānotā vidējās izglītības iestāžu reorganizācija atbilstoši veiktajam optimālā izglītības iestāžu tīkla pētījumam. Citi ievērības cienīgi Kārļa Šadurska politikas punkti, darbojoties ministra amatā, bija plānotā augstskolu un koledžu skaita samazināšana (tika reorganizēta tikai viena augstskola — RPIVA), kā arī ierobežojumi augstskolām pieņemt darbā starptautiskus pasniedzējus, kuri nav apguvuši latviešu valodu.
2018. gada rudenī K. Šadurskis kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta, taču netika ievēlēts. 2018. gada 27. novembrī atstājis ministra amatu un 28. novembrī devies strādāt uz Eiropas Parlamentu, 13. Saeimā ievēlētā Arta Pabrika vietā (nākamais rindā pēc 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanām uz šo amatu bija "Jaunās Vienotības" politiķis Ojārs Ēriks Kalniņš, tomēr viņš atteicās ieņemt šo amatu, jo arī tika ievēlēts 13. Saeimā). Par izglītības un zinātnes ministra pienākumu izpildītāju tika iecelts labklājības ministrs Jānis Reirs. Kārlis Šadurskis kandidēja 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču netika ievēlēts.
2020. gada ārkārtas Rīgas domes vēlēšanās tika ievēlēts pašvaldībā no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta, kļuva par apvienības Rīgas domes frakcijas vadītāju. 2021. gada oktobrī Kārlis Šadurskis kļuva par 13. Saeimas deputātu, ieņemot Ojāra Ērika Kalniņa vietu. 2022. gada rudenī Kārlis Šadurskis kandidēja 14. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta, taču netika ievēlēts. Viņš vēlēšanu biļetenos tika svītrots visvairāk no visiem kandidātiem (9229), bet saņēma arī 7525 plusus.
Līdz ar Krišjāņa Kariņa Ministru kabineta apstirpināšanu K. Šadurskis kļuva par jaunās Klimata un enerģētikas ministrijas parlamentāro sekretāru.
2004. gada skolu reforma
Sakarā ar skolu reformu 2000. gadu sākumā Tautas saskaņas partijas deputāti apstrīdēja Satversmes tiesā likuma ierobežojumus par mācību satura apguvi valsts valodā ne mazāk kā trijās piektdaļās no kopējās mācību stundu slodzes mācību gadā, ieskaitot svešvalodas. Spriedums lietā Nr. 2004-18-0106 tika pieņemts 2005. gada 13. maijā. Satversmes tiesa nosprieda, ka tiesiskās vienlīdzības princips (Satversmes 91. pants) liek vienādi izturēties tikai pret personām, kas ir vienādos un salīdzināmos apstākļos. Šis princips pieļauj un pat prasa atšķirīgu attieksmi pret personām, kas atrodas atšķirīgos apstākļos. Satversmes tiesa atzīmē, ka pie mazākumtautības piederoša persona neatrodas vienādos apstākļos ar personu, kura pieder pie pamatnācijas. Starp kritērijiem, kas nosaka šādu atšķirību, var minēt valodu un etnisko piederību (sprieduma 13. punkts). Atzīstot, ka apstrīdētai normai ir leģitīmi mērķi — valsts valodas lietojuma stiprināšana un citu personu tiesību aizsardzība (sprieduma 16. punkts), Satversmes tiesa tomēr norādīja: "20.2.3. Lai gan šobrīd nav pierādāma apstrīdētās normas ietekme uz izglītības un izglītošanas procesa kvalitāti, ir jābūt tādam mehānismam, ar kura palīdzību turpmāk varētu konstatēt kvalitātes izmaiņas. It īpaši tas attiecas uz izglītošanas procesa kvalitāti. Tās izmaiņas šobrīd ne tikai var kontrolēt, bet pat ir aktīvi jākontrolē. To pieprasa Satversmes 112. panta pirmajā teikumā ietvertās tiesības uz izglītību. Bez tam no šā teikuma izriet, ka kvalitātes kontroles mehānismam jābūt objektīvam, vispusīgam, profesionālam, regulāram, kā arī uz zinātniskām atziņām un metodēm balstītam. Valstij ir pienākums nodrošināt tādu datu ieguvi, kurus analizējot varētu pieņemt izsvērtus lēmumus, kā arī sabiedrībai, izglītojamiem un viņu vecākiem sniegt informāciju par izglītības kvalitātes izmaiņām un izglītošanas procesa norisi."
Pedagogu algas noteikšana
2018. gada 21. februārī Izglītības un zinātnes ministrija zaudēja tiesvedību Satversmes tiesā pret 21 Saeimas deputātu, kas apstrīdēja ministrijas izstrādātos Ministru kabineta 2014. gada 17. jūnija noteikumu Nr. 350 „Pedagogu profesionālās darbības kvalitātes novērtēšanas kārtība” 91. punktu un Ministru kabineta 2016. gada 5. jūlija noteikumu Nr. 445 „Pedagogu darba samaksas noteikumi” 27. punktu lietā Nr. 2017-11-03, atzīstot tos par neatbilstošiem Latvijas Republikas Satversmes 1. un 64. pantiem un spēkā neesošiem no to pieņemšanas brīža.
Satversmes tiesa secināja, ka likumdevējs Izglītības likumā nav noteicis specifisku pedagogu iedalījumu, citstarp arī atkarībā no amata vai specializācijas, bet Ministru kabinets, izdodot Noteikumu attiecīgos punktus, ir paredzējis likumos nenoteiktus kritērijus — pedagogu iedalījumu atkarībā no ieņemamā amata un specializācijas. Tātad Ministru kabinets ir darbojies pretēji Satversmes 1. panta tvērumā ietilpstošajam varas dalīšanas principam, pārkāpis likumdevēja piešķirto pilnvarojumu un rīkojies ultra vires, kas neatbilst Satversmes 1. un 64. pantiem.
Ārpus likuma
"Ārpus likuma" (Down by Law) ir Džima Džārmuša 1986. gada kinofilma. Galvenās lomas "Ārpus likuma" tēlo Toms Veitss (Tom Waits), Roberto Beninji un Džons Lurijs (John Lurie), kurš ir arī filmas mūzikas autors.
"Ārpus likuma" ir film noir elementi, kā arī Džārmuša filmām raksturīgā noskaņa. Darbības centrā ir suteners Džeks (Lurijs), diskžokejs Zeks (Veitss) un itālis Roberto (Beninji), kurš neprot angļu valodu. Filmas darbību virza personāžu savstarpējā nesaderība.
Grāveru ciems
Grāveru ciems var būt:
Džozefs Sardžents
Džozefs Sardžents (Joseph Sargent; īstajā vārdā: Džuzepe Daniēls Soržente; dzimis, miris ) bija ASV kinorežisors un daudzu televīzijas filmu režisors. Pazīstamākās filmas ir "White Lightning", "MacArthur", "Nightmares" un "Žokļi: Atriebība". Pati populārākā režisora filma ir "Vilciena 1 2 3 nolaupīšana". Sardžents ir ieguvis četras Emmy balvas.
Biogrāfija
Sardžents ir dzimis Džersijā, Ņūdžersijas štatā, ASV. Marijas un Domenika dēls. Savu karjeru viņš uzsāka ka aktieris, bet 50. gadu vidū viņš sāka strādāt par režisors. Džozefa pirmie darbi bija dažas epizodes televīzijas seriāliem "Lesija", "The Invaders" un "The Man from U.N.C.L.E.".
1969. gadā Sardžents uzņēma savu pirmo mākslas filmu "Colossus: The Forbin Project", un 1972. gadā uzņemtā strīdīgo politisko drāmu "The Man", kura galveno lomu atveidoja Džeimss Ērls Džounss.
1980. gados Sardžents režisēja miniseriālu "Manions of America", kur galvenajā lomā filmējās Pīrss Brosnans.
1987. gadā viņš režisēja filmu "Žokļi: Atriebība", trešo sikvelu Stīvena Spīlberga 1975. gada filmai "Žokļi. Filma saņēma daudz negatīvas kritikas un viņš tika nominēts kā "Sliktākais režisors" 1987. gada "Zelta avenes balvai" Kopš šīs neveiksmes Sardžents pievērsās televīzijas seriāliem.
Veckalsnava
Veckalsnava ir ciems Madonas novada Kalsnavas pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļaustrumos Kalsnavas ezera krastā pie autoceļa P37 7,5 km no pagasta centra Jaunkalsnavas, 19 km no novada centra Madonas un 150 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap kādreizējo Rīgas arhibīskapa vasaļa pili (Calcenoide) un vēlāk — Veckalsnavas muižas (Alt-Kalzenau) centru.