cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klods Žirū
Spēlētāja karjera
Spēlējis Kvebekas junioru hokeja līgā, kur pārstāvēja Gatinjo "Olympiques" komandu, ar kuru 2008. gadā izcīnīja Prezidenta kausu. 2006. gada NHL draftā viņu Filadelfijas "Flyers" izraudzījās ar kopējo 22. kārtas numuru pirmajā kārtā. NHL debitējis 2007.—2008. gada sezonā, taču "Flyers" sastāvā regulāri sācis spēlēt vienīgi ar nākamo sezonu. Piedalījies septiņās NHL Visu zvaigžņu spēlēs.
Kanādas hokeja izlasē piedalījies 2013., 2015., 2016. un 2017. gada Pasaules čempionātos, kā arī 2016. gada Pasaules kausā hokejā.
Bekija Hemmona
Rebeka Linna "Bekija" Hemmona (en, dzimusi Rapidsitijā, ASV) ir bijusī amerikāņu basketboliste, basketbola trenere. Spēlētājas karjerā pārstāvējusi gan ASV, gan Krievijas basketbola izlasi. Pašlaik (2022) ir Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) kluba Sanantonio "Spurs" galvenā trenera asistente, bet noslēgtais līgums paredz, ka pēc šīs sezonas viņa kļūs par Sieviešu Nacionālās basketbola asociācijas (WNBA) kluba Lasvegas "Aces" galveno treneri.
Spēlētājas karjera
Spēlējusi arī Spānijas un Krievijas klubos.
Nacionālā izlase
1998. gadā spēlējusi turnīrā ASV basketbola izlases sastāvā.
Kopš 2008. gada starptautiskās sacensībās pārstāvēja Krieviju. Krievijas basketbola izlases sastāvā piedalījusies divās Olimpiskajās spēlēs, 2008. gadā Pekinā izcīnot bronzas medaļu. Pārstāvēja Krievijas izlasi 2009. gada Eiropas čempionātā, kas notika Latvijā, tās sastāvā izcīnot sudraba medaļu.
Trenera karjera
2021. gada decembrī B. Hemmona noslēdza līgumu ar Sieviešu Nacionālās basketbola asociācijas (WNBA) klubu Lasvegas "Aces", kļūstot par tā galveno treneri. Līgums paredz, ka viņa kļūs par vislabāk apmaksāto WNBA treneri, kā arī nodrošina sezonas pabeigšanu "Spurs" treneru komandā.
Šakālis
Par šakāļiem tiek sauktas trīs suņu dzimtas (Canidae) sugas. Tās visas mājo Āfrikā, bet zeltainais šakālis (Canis aureus) sastopams arī Āzijā un Eiropas dienvidaustrumos. Šakālis ieņem tādu pašu ekoloģisko nišu kā koijots Ziemeļamerikā. Koijotu reizēm sauc par Amerikas šakāli.
Īpašības
Salīdzinot ar citām plēsēju sugām, šakālis ir vidēja vai neliela auguma gaļēdājs, kas barojas ar neliela izmēra medījumu (nelieliem zīdītājiem, putniem un rāpuļiem), lielo plēsēju medību atliekām un maitu. Tam ir proporcionāli garas kājas, un tas spēj ilgstoši skriet ar ātrumu 16 km/h. Šakālis visaktīvākais ir vakarā un no rīta. Visas šakāļu sugas veido monogāmus pārus, kas kopīgi aizsargā savu teritoriju no citiem pāriem. Teritorija var būt samērā liela. Jaunie šakāļi dzīvo kopā ar vecākiem, kamēr sasniedz dzimumbriedumu un nostiprina savu teritoriju. Lai arī reizēm pie lielākām maitām sapulcējas šakāļu bars, tomēr pamatā šakāļi medī pa vienam vai pa pāriem.
Cool
"Cool" ir amerikāņu dziedātājas Gvenas Stefani singls no viņas debijas albuma Love. Angel. Music. Baby., kas tika izdots ASV sadarbībā ar Interscope Records.
Jāzeps Grosvalds
Jāzeps Grosvalds (dzimis 1891. gada 24. aprīlī Rīgā, miris 1920. gada 1. februārī Parīzē) bija latviešu mākslinieks, strēlnieks, viens no modernisma aizsācējiem latviešu glezniecībā. Darbojās mākslinieku pulciņā "Zaļā puķe" un Rīgas mākslinieku grupā, pārsvarā gleznoja portretus. Pirmā pasaules kara gados kā viens no pirmajiem pievērsās latviešu bēgļu un strēlnieku tematikai. Radījis tematisku gleznu ciklus "Bēgļi" (1915 - 1917), "Latviešu strēlnieki" (1916 - 1917) un "Austrumu ciklu" (1918 - 1919).
Ceļojumu laiks
Vecāki Jāzepam piešķīra līdzekļus un atļāva 1909. gada oktobrī doties uz Berlīni, kur viņu sagaidīja vecākais brālis Oļģerts Grosvalds, kas tur studēja filoloģiju. Berlīnē Jāzepam bija iespēja apmeklēt vācu mākslas vēsturnieku, grafikas speciālistu Kurtu Glāzeru, kura dzīvoklī viņš redzēja van Goga darbu oriģinālus, Manē ofortus un “pirmklasīgus Tulūz-Lotrekus”. 1909.-1910. gadā viņš mācījās gleznošanu Minhenē pie Š. Holloši. 1910. gadā Grosvaldu pirmo reizi pieminēja "Rīgas avīžu" recenzijās par 1. latviešu mākslas izstādi. Kritika bija visai labvēlīga, kaut arī tajā laikā bija pieņemts recenzijās aplūkot pazīstamo, apritē esošo mākslinieku darbus, nevis debitantus. 1911. gadā viņam bija jāveic obligātais dienests ķeizara Aleksandra III 3. Smoļenskas ulānu pulkā, kas bāzējās Vilkavišķos Lietuvā.
Pēc tam Grosvalds līdz 1914. gadam mācījās Parīzē privātajās akadēmijās pie K.van Dongena, Š.Gerēna u.c., kubistu skolā La Palette. Parīze viņam šķita lieliska, izsmalcināta un reizē ļoti cilvēciska, publika uz ielām un kafejnīcās — daudzveidīga un interesanta, sievietes — apburošas. 1913. gada pavasarī viņš apmeklēja t.s. Parīzes latviešu pulciņu, taču tās bija tikai epizodes. Tautieši, kas pulcējās šajos saietos, Jāzepam šķita sveši: “Kad tīri atklāti sevi aplūkoju, tad nejūtu nekādas īsti tautiskas sajūtas un nekā kopēja ar šiem ļaudīm. Vai tā varbūt tikai jaunības parādība?” Kādā vēstulē brālim Jāzeps konstatēja: “Kas attiecas uz mūsu tautiešiem, tad tie ir un paliek visur tie paši, t.i. cilvēki ar slinku inteliģenci un neveiklām formām, kas nemāk būt laipni, pat ja viņi to grib”. Aprīļa beigās Jāzeps pameta Parīzi, uz brīdi iegriezās Rīgā, uz kuru vairs neraudzījās kā uz miegainu provinces mazpilsētiņu, bet sajūsminājās par krasajām pārmaiņām pilsētas veidolā un aizvien straujāko sociālo dzīvi, taču jau augusta beigās kopā ar brāli Oļģertu devās ceļojumā pa Spāniju. 1914. gada pavasarī aknu iekaisuma dēļ Jāzepam nācās pamest Parīzi un doties ārstēties uz Karlsbādi, īsi pirms Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gada jūnijā viņš atgriezās Rīgā.
Izstādes Rīgā
Jau 1913. gada sākumā 2. latviešu mākslas izstādē Jaunsudrabiņš, vērtējot Grosvalda ainavas, sprieda, ka autors “atrodas zem stipra franču modernistu iespaida”, bet Jūlijs Madernieks savā recenzijā saistībā ar Grosvalda darbiem min Andrē Derēnu. Kļaviņš norāda, ka “no mūsdienu viedokļa šādi raksturojumi ir apšaubāmi, jo izstādē bija skatāmas Grosvalda 1911. gada Dienvidfrancijas ainavas, kurās, spriežot pēc zināmām, viņš vēl nepārkāpj postimpresionistiskās mākslas robežas; tomēr jāpieņem, ka ap viņu jau toreiz it kā vēdīja modernisma gaisotne, jo jebkuras atšķirības no Rīgas izstāžu glezniecības tika traktētas kā “Parīzes novatoriskie ieguvumi”.
Rīgā Grosvalds iestājās "Latviešu mākslas veicināšanas biedrībā", izstādīja savus darbus 4. latviešu mākslas izstādē un palīdzēja iekārtot Voldemāra Matveja piemiņas izstādi. Paša Jāzepa darbi guva ievērību un izraisīja interesi. No minētajai izstādei piedāvātajām gleznām 3 netika pieņemtas. Palīdzot T.Zaļkalnam iekārtot V.Matveja izstādi, viņš iepazinās vēl ar dažiem citiem palīgiem: jaunajiem māksliniekiem Konrādu Ubānu, Valdemāru Toni un Kārli Johansonu. Tā radās jauno modernistu kopa, kuru latviešu mākslas vēsturē pazīst kā “Zaļo puķi”.
Pirmais pasaules karš
Pirmais pasaules karš pārtrauca Grosvalda aktīvu piedalīšanos mākslas dzīvē. 1915. gadā viņš kā kavalērijas virsnieks tika mobilizēts Krievijas Impērijas armijā, iestājās 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulkā, kur komandēja jātnieku izlūku nodaļu. Šajā laikā viņš gleznoja skatus no bēgļu un strēlnieku dzīves. 1917. gadā viņu nosūtīja palīgā frančiem uz Rietumu fronti un tai pašā gadā iestājās Britu impērijas armijā. 1918. gadā leitnants, vēlāk virsleitnants un politiskais adjutants Grosvalds piedalījās angļu ekspedīcijas karagājienā cauri Arābijai uz Persiju un Kaukāzu. Par nopelniem Pirmajā pasaules karā tika apbalvots ar Krievijas ordeņiem un Britu impērijas Military Cross.
1918.-1919. gadā Grosvalds uzgleznoja vairākus simtus Mezopotāmijas un Persijas (tagad - Irāka un Irāna) skatu.
1919. gada vasarā Jāzeps Grosvalds demobilizējās un aizstāja savu vecāko brāli Oļģertu Grosvaldu kā Latvijas delegācijas sekretārs Parīzes miera konferencē. No 1919. gada decembra viņš turpināja strādāt Latvijas diplomātiskajā pārstāvniecībā Parīzē. Miris no Spāņu gripas 1920. gada 1. februārī Parīzē, kur urna ar viņa pelniem glabājās Perlašēza kapsētas kolumbārijā. 1925. gadā pārapbedīts Rīgas Lielajos kapos.
Personības raksturojums
1912. gadā, rezumējot dienestā piedzīvoto Lietuvas laukos, viņš atzīmēja: “nemaz nemīlu lauku dzīvi un esmu īsts pilsētnieks”. Jau izgājiens pastaigā pa Maskavas forštati bija piedzīvojums, nemaz nerunājot par Jāņu svinēšanu brīvā dabā vai izbraucieniem uz Edinburgu (Dzintariem). Līdz ar to atšķirībā no Purvīša-Rozentāla-Madernieka paaudzes, Grosvaldam nevajadzēja ne pūlēties kādam pierādot ar savu izturēšanos, manierēm un vērtībām, ka ir līdzvērtīgs pilsētas buržuā slānim, nedz arī tērēt laiku izmisīgi meklējot pašidentifikācijas pieturas punktus idealizētajā zemniecībā un lauku ainavā. Viņš jau no paša sākuma orientējās uz kultūru kā tādu, un ja nu kas pusaudža gados viņu uztrauca, tad tikai tas, ka jutās tomēr vēl par seklu, par prastu — tomēr tikai trešā paaudze pilsētā. Par savu draugu Ludvigu Kerkoviusu, kurš nāca no senas Rīgas patriciešu dzimtas, Grosvalds izsacījās: “šādiem cilvēkiem kultūra gadsimtiem jau ir asinīs. Man, advokāta dēlam, tā ir pietiekami smagi jāizcīna. … Mans ciltskoks ved mani caur vecvectēvu, kādu vagaru, uz smacīgu zemnieku būdu, kur labajiem senčiem nebija īpaši izcila kultūra.”
Darbi
Grosvalda darbi publicēti žurnālos "Jugend", "L'Esprit", viņš ilustrējis vairākas latviešu grāmatas. Viņa darbi piedalījās mākslas izstādēs:
2005. gadā Latvijas Nacionālajā muzejā tika izveidota Jāzepa Grosvalda memoriālā kolekcija. Šobrīd kolekcijā ir 2483 vienības.
Kentaurs
Kentaurs (, Kéntauros) ir mežu un kalnu dēmons sengrieķu mitoloģijā. Mežonīga būtne, kam raksturīga trauksmaina daba un nesavaldība. Viņš ir pa pusei cilvēks un pa pusei — zirgs. Viņa galva, rokas un torss ir kā cilvēkam, bet kājas kā zirgam.
Endrū Podnieks
Endrū Podnieks (Andrew Podnieks; dzimis ) ir latviešu izcelsmes Kanādas rakstnieks un hokeja vēsturnieks.
Džordžs Bernards Šovs
Džordžs Bernards Šovs (, dzimis, miris ) bija īru rakstnieks, dramaturgs, kritiķis un politiskais darbinieks. 1925. gadā viņš saņēma Nobela prēmiju literatūrā.
Viņš ir pazīstams ar savām lugām, no kurām daudzas ir izmantotas filmu scenārijiem. Populārākās Šova lugas ir "Velna māceklis" (1897) un "Pigmalions" (1914).
Šovs ir vienīgais cilvēks, kas saņēmis gan Nobela prēmiju literatūrā, gan Amerikas Kinoakadēmijas balvu par labāko adaptēto scenāriju.
Šovs ir viens no Londonas Ekonomikas un politikas zinātnes skolas (London School of Economics and Political Science) dibinātājiem 1895. gadā.
Biogrāfija
Šovs piedzima 1856. gada 26. jūlijā Dublinā, Īrijā. Viņa tēvs Džordžs Kers Šovs bija graudu tirgotājs, vēlāk civildienesta ierēdnis. Māte Lūsinda Elizabete Šova (dzimusi Garlija) bija profesionāla dziedātāja. Šovam bija divas māsas. Šovs mācījās dažādās skolās, kur viņš iemantoja naidu pret tā laika izglītības sistēmu. Vēlāk Šovs aprakstīja skolas kā cietumiem līdzīgas iestādes, kur bērnus ievieto, lai viņi netraucētu saviem vecākiem.
Kad Šovam bija 16 gadi, māte devās uz Londonu kopā ar savu dziedāšanas skolotāju un savām meitām. Šovs palika Dublinā pie tēva, mācījās, vēlāk strādāja nekustamā īpašuma birojā. 1876. gadā Šovs pārcēlās pie mātes uz Londonu.
Dzīvojot Londonā, Šovs izmantoja iespēju lasīt un mācīties bibliotēkās, kā arī sāka rakstīt romānus (kas gan parasti tika noraidīti). Lai nopelnītu nedaudz naudas, Šovs rakstīja mūzikas kritikas slejas izdevumam Hornet. Šovs aizrāvās ar sociālisma idejām. 1884. gadā viņš iestājās Fabiāna biedrībā (Fabian Society), kas pulcēja vidusšķiras pārstāvjus un popularizēja sociālismu, uzskatot, ka to var panākt reformu ceļā. Piedaloties biedrības aktivitātēs, Šovs iepazinās ar savu nākamo sievu Šarloti Peinu-Taunshendu (Charlotte Payne-Townshend). Viņi apprecējās 1898. gadā. 1906. gadā Šovu ģimene apmetās uz dzīvi nelielā ciematā Ayot St Lawrence, Hārtfordšīrā. Māja, kas nosaukta par "Šova stūri" (Shaw's Corner), bija Šova galvenā ārpilsētas rezidence līdz pat viņa nāvei.
Karjera
Šovs laikā no 1879. līdz 1883. gadam sarakstīja piecus romānus, bet tie neguva atzinību.
No 1885. gada Šovs sāka strādāt par mākslas kritiķi izdevumā Pall Mall Gazette, kas deva viņam iespēju sevi uzturēt.
1885. gadā Šovs kopā ar kritiķi Viljamu Ārčeru sāka rakstīt lugu Widowers' Houses, bet sadarbība nebija veiksmīga, un šis projekts palika nerealizēts. Tomēr 1892. gadā Šovs viens pats atsāka rakstīt šo lugu, un tā tika uzvesta teātrī London's Royalty Theatre. Kaut arī vēlāk Šovs izteicās, ka tā ir viņa sliktākā luga, tomēr viņš bija atradis savu literatūras žanru un turpināja rakstīt lugas. Pirmos finansiālos panākumus viņš guva ar lugu "Velna māceklis" (The Devil's Disciple, 1897).
Pavisam savas dzīves laikā Šovs sarakstīja 63 lugas, kā arī daudzas literatūras un mūzikas kritikas. Šovs rakstīja esejas un pamfletus, regulāri sarakstījās ar daudziem saviem draugiem un paziņām. Daudzas no vēstulēm ir apkopotas un publicētas. Tiek uzskatīts, ka Šovs uzrakstījis ap 250 000 vēstuļu.
Apbalvojumi
Šovs nevēlējās sev nekādus apbalvojumus. Kad viņam piešķīra Nobela prēmiju literatūrā (1925), viņš gribēja no tās atteikties. Tomēr Šova sievai izdevās viņu pārliecināt, ka prēmiju var uzskatīt par pagodinājumu Īrijai. Šovs pieņēma apbalvojumu, bet atteicās no naudas, lūdzot to izmantot zviedru dramaturga Augusta Strindberga darbu tulkošanai no zviedru valodas uz angļu.
Pēc Šova lugas "Pigmalions" motīviem tika uzņemtas divas filmas. 1938. gadā uzņemtās filmas "Pigmalions" scenārija autori (ieskaitot Šovu) ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu par labāko adaptēto scenāriju. Šovs par balvu nebūt nebija iepriecināts. Viņš izteicās, ka tas ir aizvainojoši balvas piešķīrējiem piedāvāt viņam jebkādu pagodinājumu, it kā tie nekad iepriekš nebūtu par viņu nekā dzirdējuši, kas droši vien tā arī ir.
Vēlāk pēc Šova lugas "Pigmalions" tika izveidots mūzikls "Mana skaistā lēdija" (My Fair Lady). 1964. gada filma "Mana skaistā lēdija", kas bija balstīta uz šo mūziklu, saņēma 8 Amerikas Kinoakadēmijas balvas.
Māris Verpakovskis
Māris Verpakovskis (dzimis Liepājā) ir latviešu futbolists, kas spēlē uzbrucēja pozīcijā, bijušais Latvijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2016) ir FK Liepāja prezidents.
Viņš Latvijas izlasē ir aizvadījis 104 spēles, kurās guvis 29 vārtus, un ir visu laiku rezultatīvākais Latvijas izlases spēlētājs. M. Verpakovskis īpašu ievērību guva 2003. gadā, kad 2004. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrā desmit spēlēs guva sešus vārtus, tostarp izšķirošos spēlēs pret Ungārijas, Zviedrijas un Turcijas izlasēm. Latvijas izlase pirmo reizi iekļuva Eiropas čempionāta finālturnīrā, kur M. Verpakovskis guva komandai vienīgos vārtus turnīrā, izceļoties spēlē pret Čehiju.
Karjera
M. Verpakovska tēvs Ilmārs Verpakovskis arī bija pazīstams futbolists. Sācis trenēties dzimtajā Liepājā, 1996. gadā jau 16 gadu vecumā debitēja Latvijas čempionātā Liepājas "Baltika" sastāvā, kas 1997. kļuva par Liepājas "Metalurgu". Tieši spēlējot "Metalurga" sastāvā, viņu pamanīja arī Latvijas futbola izlases treneri. Izlasē M. Verpakovskis debitēja 1999. gada jūnijā 2000. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīra spēlē Atēnās pret Grieķijas izlasi, kad izlases treneris Revazs Dzodzuašvili iekļāva viņu sākumsastāvā. Jau savā pirmajā spēlē izlases rindās Māris izcēlās ar vārtu guvumu.
2001. gadā Verpakovskis pārgāja uz Latvijas čempionvienību Skonto FC, kļūstot par līderi gan klubā, gan izlasē. Skonto FC sastāvā Verpakovskis kļuva par trīskārtēju Latvijas čempionu. 2003. gada rudenī guva vairākus svarīgus vārtus izlases rindās, palīdzot Latvijas izlasei iekļūt 2004. gada Eiropas čempionātā.
2006. gada novembrī izplatījās baumas par Māra Verpakovska pāriešanu uz Horvātijas futbola klubu Zagrebas "Dinamo". Vēl par viņu interesi izrādīja cits Ukrainas futbola klubs Dņepropetrovskas "Dnipro". Galu galā Māris tika izīrēts Spānijas augstākās līgas klubam Getafe CF.
Pēc pussezonas Spānijā 2007. gada vasarā Verpakovskis tika izīrēts Horvātijas komandai Splitas "Hajduk". Kijivas "Dinamo" sastāvā Verpakovskis gatavojās 2008./2009. gada sezonai, bet augustā tika izīrēts Spānijas pēc spēka otrās stiprākās līgas komandai Vigo "Celta". Pēc neveiksmīgas sezonas Spānijā viņš tika izīrēts Iraklijas "Ergotelis" komandai. 2011. gada jūnija beigās viņš parakstīja līgumu ar Latvijas izlases galvenā trenera A. Starkova trenēto Azerbaidžānas klubu FK Baku. 2013. gada janvāra beigās pārgāja uz Grieķijas līgas klubu Iraklijas "Ergotelis".
2014. gada janvārī Verpakovskis beidza karjeru, lai kļūtu jaunizveidotā kluba FK Liepāja prezidentu. Vēlāk gan Verpakovskis tika pieteikts Virslīgai kā futbolists, debitējot šajā komandā ar 1:0 uzvaru pret FK Daugava Rīga.
Klubu statistika
141||50|||||||||||||||| 49||11|||||||||||||||| 13||1|||||||||||||||| 15||5|||||||||||||||| 218||67||||||||||||||||
Kristīne (Tallina)
Kristīne atrodas 3,5 km uz dievidrietumiem no Tallinas pilsētas centra un robežojas ar sekojošām Tallinas pilsētas daļām: Ziemeļtallinu, Centru, Nemmi, Mustamē un Hābersti.
Līdz 1920. gadam Tallinas pilsētas administratīvajās robežās atradās Kristīnentāles apkaime. 17. gadsimtā apkaime tika nosaukta par godu Zviedrijas karalienei Kristīnei (1626—1689), kas Kristīnentāles teritorijas bija uzdāvinājusi Tallinas pilsētai.
Kā pilsētas daļa Kristīne pirmoreiz tika izveidota 1993. gadā.
Kristīne ir viena no zaļākajām Tallinas pilsētas daļām. Tās apbūvi lielākoties veido privātmājas ar piemājas zemesgabaliem. Kristīne ir pazīstama ar saviem vēsturiskajiem parkiem: Lēvenrū, Duntenes, Cederhilmas, kā arī Šarlotentāles parkiem.
Apkaimes
Kristīne pilsētas daļā ir trīs municipālās apkaimes: Jerve, Tondi un Lillekila, kā arī apkaimēs ietilpstošie industriālie rajoni: Marja, Līmi un Laki.
Sabiedriskais transports
Kristīnes pilsētas daļas apkaimes nodrošinātas ar daudzveidīgu sabiedriskā transporta veidu un maršrutu klāstu. Kristīni šķērso visi Tallinas trolejbusu maršruti, daudzi autobusu maršruti, bet pilsētas daļas austrumos atrodas trīs dzelzceļa pieturas punkti: Lillekila, Tondi un Jerve, nodrošinot dzelzceļa pasažieru satiksmi ar Harju apriņķa rietumu pagastiem, t.sk. Keilas un Paldisku pilsētām.
Gramzdas pagasts
Gramzdas pagasts ir viena no Dienvidkurzemes novada administratīvajām teritorijām, Lietuvas pierobežā. Robežojas ar sava novada Kalētu, Virgas, Priekules, Vaiņodes pagastiem, kā arī Lietuvas Klaipēdas apriņķa Skodas rajona Skodas un Aleksandrijas seņūnijām.
Upes
Sārte
Vēsture
Zināms, ka pēc hercoga Gotharda 1567. gada pavēles Gramzdas muižas dzimtkungs Gerhards Nolde uzcēla Gramzdas draudzes novada baznīcu. 1920. gada Latvijas zemes reformas gaitā Dižgramzdas muiža (Groß-Gramsden) ar Lauku un Smikšu pusmuižām tika sadalīta 87 vienībās 1485 ha kopplatībā, Mazgramzdas muiža (Klein-Gramsden) 52 vienībās 978 ha kopplatībā (kungu mājā ierīkoja Priekules virsmežniecību), Trekņu muižu (Trekken) ar Jauno un Maztrekņu pusmuižām 52 vienībās 715 ha kopplatībā, Gaļķintu muiža (Galkiten) 3 vienībās 99 ha kopplatībā.
1935. gadā Liepājas apriņķa Gramzdas pagasta platība bija 67,9 km² un tajā dzīvoja 1380 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Gramzdas un Mazgramzdas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Gramzdas ciems ietilpis Priekules (1949—1959) un Liepājas (1959—2009) rajonos. Gramzdas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Mazgramzdas ciemu, 1961. gadā — likvidēto Aizvīķu ciemu, 1975. gadā daļa teritorijas pievienota Priekules ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Gramzdas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Priekules novadā. 2021. gadā Priekules novadu iekļāva Dienvidkurzemes novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākas apdzīvotās vietas ir Gramzda (pagasta centrs), Aizvīķi, Ozolbunči, Laukmuiža, Mazdāma.
Karalis (šahs)
Karalis ir galvenā (bet ne spēcīgākā) figūra šaha spēlē. Sākot partiju, katram spēlētājam ir viens karalis, kurš atrodas aiz bandiniekiem uz lauciņa e1 (baltajiem) vai e8 (melnajiem). Šaha partijas mērķis ir pieteikt pretinieka karalim matu.
Karaļa gājieni
Karalis pārvietojas (un ņem pretinieka figūras) par vienu lauciņu pa vertikālēm, horizontālēm un diagonālēm uz visām pusēm. Tas nedrīkst iet uz lauciņiem, kurus apdraud pretinieka figūras. Vienu reizi partijas laikā, kopā ar torni, karalis var izdarīt specifisku gājienu, ko sauc par rokādi. Izdarot rokādi, sākuma pozīcijā stāvošu karali pārvietoto divus lauciņus pa labi vai kreisi, bet pārvietošanās virzienā stāvošais tornis tiek pārcelts tam pāri un nostājas blakus karalim pretējā pusē.
Karaļa vērtība
Karaļa vērtība netiek salīdzināta ar pārējo figūru vērtību. Pēc spēka tas ir nedaudz spēcīgāks par vieglo figūru.
Karaļa raksturojums
Atklātnē un vidusspēlē karalis, visbiežāk, aktīvi nepiedalās, jo liels uz galdiņa esošu figūru skaits palielina risku saņemt matu. Galotnē, kur karaļa aktivitātes nav tik riskantas, tas var atbalstīt savu bandinieku virzīšanos, kā arī piedalīties pretinieka karaļa matošanā.
Kioto
Kioto (, Kyōto) ir pilsēta Japānā. Izvietojusies valsts ziemeļos uz Honsju salas, Kansai reģionā, Kioto prefektūrā. Kioto atrodas 364 kilometru attālumā no Japānas galvaspilsētas Tokijas un 55 kilometru attālumā no Japānas trešās lielākās pilsētas Osakas. Kioto prefektūras administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Pilsētas kopējā platība ir 827,90 km², pēc 2014. gada datiem pilsētā dzīvo 1 469 604 iedzīvotāji. Tā ir septītā lielākā Japānas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita.
Karalis (šahs)
Notācija
Algebriskajā šaha notācijā karali apzīmē ar lielo K burtu.
Kioto
Kioto ir viens no Japānas kultūras, izglītības un tehnoloģijas centriem. Kioto universitāte ir otra vecākā universitāte Japānā. Pilsēta saukta arī par Tūkstoš tempļu pilsētu, jo pilsētas teritorijā atrodas daudz un dažādu tempļu. Saukta arī par Japānas otro galvaspilsētu, jo no 794. līdz 1180. gadam un no 1180. līdz 1868. gadam Kioto bija Japānas galvaspilsēta. Tajā laikā Japānas imperatori dzīvoja šajā pilsētā.
Karačaja-Čerkesija
Karačajas-Čerkesijas Republika (ru, krc, kbd, abq, nog) ir viena no Krievijas Federācijas republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojas ar Krasnodaras novadu ziemeļrietumos, Stavropoles novadu ziemeļaustrumos, Kabardu-Balkāriju dienvidaustrumos, kā arī Gruziju dienvidrietumos.
Vēsture
Karačaju un čerkesu priekšteču apdzīvoto teritoriju pakļāva Zelta Orda (1242-1295), pēc tam Gruzija (1295-1505), Persija (1502-1516) un Osmaņu impērija (1516-1557).
1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu APSR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus). 1922. gada 12. janvārī no Kalniešu APSR izdalīja Karačajiešu-Čerkesu autonomo apgabalu Krievijas PFSR sastāvā. 1926. gada 26. aprīlī to sadalīja Karačajiešu autonomajā apgabalā un Čerkesu nacionālajā apvidū, ko 1928. gada 30. aprīlī pārdēvēja par Čerkesu autonomo apgabalu.
Otrā pasaules kara laikā 1943. gadā, kad visus karačajiešus apvainoja sadarbībā ar Vāciju un deportēja uz Kazahstānu un Uzbekistānu, Karačajiešu autonomais apgabals tika likvidēts, pēc destaļinizācijas 1957. gadā atkal atjaunoja Karačajiešu-Čerkesu autonomo apgabalu. 1991. gada 3. jūlijā nodibināja Karačajiešu-Čerkesu APSR, ko 1992. gada 9. decembrī pārdēvēja par Karačajas-Čerkesijas Republiku.
Seksisms
Seksisms (no la – "dzimums") sevī ietver dažādus aizspriedumus un apzinātu diskrimināciju pret kādu no dzimumiem, ar ko visbiežāk sastopas tieši sievietes. Šī iemesla dēļ to nereti mēdz saukt arī par dzimumdiskrimināciju, kur vainīgā persona tiek apzīmēta par seksistu.
Kopsavilkums
Seksisms sevī ietver dažādus aizspriedumus un apzinātu diskrimināciju pret kādu no dzimumiem. Savā galējā formā tas var ietvert seksuālo uzmākšanos vai arī gluži pretēji — naida izrādīšanu pret sievietēm (misogīnija) vai vīriešiem (misandrija).
Seksismu var demonstrēt dažādi — tie var būt žesti, verbāli izteikumi gan rakstveidā, gan mutvārdos, video, attēli, kā arī specifiska attiecīgās personas rīcība. Seksistiski izteicieni ir problemātiski, jo tie sevī ietver neveselīgu vēstījumu izplatīšanu, kuru mērķis ir vai nu apklusināt, vai aizskart kāda dzimuma cieņu un vietu sabiedrībā.
Vēsture
Vēsturiski seksisms mūsdienu izpratnē ir pastāvējis gandrīz katrā sabiedrībā kopš agrārās revolūcijas sākuma, kad, attīstoties lauksaimniecībai un izveidojoties pirmajām civilizācijām, vīriešu kārtas pārstāvji pakāpeniski ieguva lielākas priekšrocības attiecībā pret sievietēm. Tā, piemēram, daudzās seno laiku sabiedrībās sievietes bija pielīdzināmas vīrieša īpašumam, kuru dzīvi lielākoties noteica tēvs, vīrs vai brālis.
Hammurapi likumi, kas tika izstrādāti ap 18. gadsimtu p.m.ē, parāda dzimumu nevienlīdzības ainu, kāda no tiesiskā aspekta pastāvēja Senajā Divupē, kur par vienkāršas sievietes slepkavību varmākai bija jāsamaksā 30 sudraba šekeļi, kamēr par vīrieša slepkavību — 60 sudraba šekeļi.
Senajā Grieķijā 5. gadsimtā p.m.ē., nostiprinoties tiešās demokrātijas principiem, sievietes turpināja izjust diskrimināciju — tās nevarēja piedalīties tautas sapulcēs, vēlēt vai kļūt par tiesnesi, tām bija liegta pienācīga izglītība, kā arī nebija tiesību tirgoties un piedalīties filozofiskos disputos.
Arī Senajā Romā attieksme pret sievietēm bija līdzīga — tās galvenokārt atradās tēva vai vīra aizgādībā, nedrīkstēja ieņemt lielāko daļu valsts amatu un piedalīties vēlēšanās. Tiesa, sākot ar vēlo republikas posmu, sievietes ieguva plašākas tiesības veidot savu biznesu un rūpēties par savu finansiālo stāvokli.
Pasaulē
Seksisms spēlē būtisku lomu mūsdienu sabiedrībā, kur tas ir novērojams gandrīz katrā valstī. Tā, piemēram, 2021. gada martā britu laikraksts The Guardian ziņoja, ka tūkstošiem britu studentu un skolēnu bija iesnieguši sūdzības par piedzīvotu seksistisku attieksmi skolās un univeristātēs, kur galvenie upuri bija tieši nepilngadīgas meitenes, jaunas sievietes un skolotājas. Ziņojumā bija norādīts, ka meitenes regulāri sastopas ar pēkšņu svārku pacelšanu no puišu puses, tiek prasītas kailfotogrāfijas, kā arī piedāvātas nepamatotas dzimumattiecības dažādos ārpusstundu pasākumos. Tāpat starp cietējām bija arī atsevišķas skolotājas, kuras bija saskārušās ar seksuālo uzmākšanos no vīriešu kārtas audzēkņu puses.
Saskaņā ar atsevišķu feministu pausto viedokli The Moscow Times tīmekļa vietnē, Krievijā vēl joprojām pastāv pilnīgi patriarhāla sabiedrība, kurā sievietēm ir otršķirīga loma. Feministes uzsver, ka Krievijā ir salīdzinoši augsti vardarbības rādītāji pret sievietēm, kas no varasiestāžu puses netiek pilnvērtīgi rīsināti, jo sabiedrībā ir iesakņojušies dažādi aizspriedumi par to kādai būtu jābūt sievietes lomai ikdienas dzīvē.
Latvijā
Seksisms ir novērojams arī Latvijas sabiedrībā, kur no tā visbiežāk cieš tieši sievietes. Saskaņā ar Latvijas Cilvēktiesību centra publicēto informāciju ar seksismu un naida runu galvenokārt nākas saskarties sievietēm, kas atrodas politikā, žurnālistikā, nodarbojas ar aktīvismu, vai ir vecumā no 15 līdz 29 gadiem. Latvijā ir zināmi gadījumi, kad žurnālistes un redzamas aktīvistes vērsušās policijā par naida runu uz dzimumu pamata, bet līdz šim neviens kriminālprocess nav ierosināts.
Viena no aktīvākajām organizācijām, kas Latvijā seko līdzi seksisma pārkāpumiem, ir biedrība "Centrs MARTA". Tā, piemēram, 2017. gada maijā biedrība nosūtīja publisku vēstuli uzņēmumam AS "Cēsu alus", kurā tika uzsvērts, ka atsevišķu pudeļu korķīšu dizains mārketinga nolūkos izcēlās ar izteiktiem seksisma elementiem, attēlojot atkailinātas sievietes ķermeņa daļas. Tāpat 2019. gada vasarā rezonansi guva arī notikumi Grīziņkalnā, Rīgā, kad Ghetto Games ietvaros "Centrs MARTA" ziņoja par seksistiski orientētiem plakātiem, kas spēļu laikā attēloja sievietes kā pasīvus seksualizētus objektus dažādās ainās, kā arī atspoguļoja meitenes iesaistītas kautiņā.
Duckershof
Duckershof ir bijušās muižas nosaukums, kas var attiekties uz:
Kanavana slimība
Kanavana slimība - deģeneratīva smadzeņu saslimšana, ar kuru pārsvarā slimo bērni no aškenazi ebreju ģimenēm, kuru priekšteči nāk no Centrāleiropas un Austrumeiropas. Simptomi parādās vecumā no 3 mēnešiem līdz 6 gadiem: slimnieki nevar paiet un patstāvīgi ēst. Lielākā daļa mirst 10-15 gadu vecumā. 1998. gadā tika fiksēts slimību izraisošais gēns, Amerikas ginekologu asociācija rekomendēja aškenazi sievietēm pirms lēmuma par grūtniecību veikt gēna testu Kanavana slimības fondā (kas apvieno slimnieku ģimenes un vāc līdzekļus slimības izpētei un ārstēšanai). 2000. gadā ASV bija aptuveni 200 pacientu ar Kanavana slimību.
Frīdrihs Vilhelms I Hoencollerns
Frīdrihs Vilhelms I (de saukts arī par Zaldātu ķēniņu (der Soldatenkönig); dzimis, miris ) bija Hoencollernu dinastijas Prūsijas karalis un Brandenburgas kūrfirsts no 1713. gada līdz savai nāvei 1740. gadā. Frīdrihs Vilhelms I izveidoja Prūsijas armiju par vienu no visefektīvākajām tā laika armijām. Eiropā plaši pazīstami bija t.s. Potsdamas milži (Potsdamer Riesengarde, tautā Lange Kerls) — karaspēka daļa, kurā bija atlasīti gara auguma kareivji.
Dzīvesgājums
Dzimis Berlīnē, pirmā Prūsijas karaļa Frīdriha I ģimenē. Savas vadīšanas laikā veica reformas valsts pārvaldē, aizstādams obligāto muižniecības karadienestu ar nodokli un optimizēdams, dažkārt visai drastiski, valsts pārvaldes izdevumus. Veicināja Austrumprūsijas kolonizēšanu, lai likvidētu mēra epidēmijas sekas. Kaut arī Prūsijas armijai viņš līdzekļus netaupīja, ārpolitiski ieturēja visumā miermīlīgu politiku. Tikai 1713. gadā, kad krievi nodeva prūšiem zviedriem atņemto Štetīnas cietoksni, Frīdrihs Vilhelms I iesaistījās Lielajā Ziemeļu karā.
Lai arī ārpolitiski miermīlīgs, ģimenē Frīdrihs Vilhelms I bija visai despotisks. Sevišķi stingri viņš audzināja savu vecāko dēlu Frīdrihu (nākamo Prūsijas karali Frīdrihu Lielo) jau no mazotnes audzinādams to militāristiskā garā. Kad 18 gadu vecumā Frīdrihs neveiksmīgi mēģināja kopā ar savu draugu Hansu fon Kati aizbēgt uz Angliju, Frīdrihs Vilhelms I lika fon Kati sodīt ar nāvi, bet Frīdriham noskatīties nāvessoda izpildē.
Bija precējies ar Lielbritānijas un Īrijas karaļa Džordža I meitu Sofiju Doroteju fon Hanoveri, no kuras piedzima 4 dēli un 6 meitas.
Spa
Spa var būt:
Salmela
Salmela ir somu uzvārds. Salmela var būt:
Rencēni
Rencēni ir apdzīvota vieta Valmieras novada Rencēnu pagastā, pagasta centrs. Izvietojušies pie autoceļa P17 Timbas upītes krastos 24 km no novada centra Valmieras un 129 km no Rīgas.
Herkuless (zvaigznājs)
Herkuless ir zvaigznājs, kas nosaukts romiešu mitoloģijas varoņa Herkulesa vārdā (pārņemts no sengrieķu varoņa Hērakla, kurš paveica 12 varoņdarbus). Herkulesu kā vienu no 48 zvaigznājiem 2. gadsimtā savā astronomijas traktātā bija atzīmējis Ptolemajs. Tas ir piektais lielākais no 88 mūsdienu zvaigznājiem.
Zvaigznājs robežojas ar Pūķa, Vēršu Dzinēja, Ziemeļu Vainaga, Čūskas, Čūskneša, Ērgļa, Bultas, Lapsiņas un Liras zvaigznāju.
Herkulesa zvaigznājā atrodas apekss — punkts, kura virzienā riņķojot ap galaktiku, telpā pārvietojas Saules sistēma.
The Null Corporation
The Null Corporation ir neatkarīga ierakstu kompānija, kas izdod grupu Nine Inch Nails un How to Destroy Angels mūziku. Divi pēdējie Nine Inch Nails albumi ir izlaisti ar The Null Corporation zīmolu. Ierakstu kompānijas nosaukums arī parādās saistībā ar abu grupu ciparu lejupielādēm.
Mērķi Jautājumi Metrikas
Viktors Basili ir izveidojis Mērķu Jautājumu Metriku (MJM) (en) kvalitātes noteikšanas metodi.
MJM definē mērījumu modeļus trīs līmeņos:
MJM var iedalīt sešu soļu procesos, kur pirmie trīs soļi — izmantojot biznesa mērķus nonākt pie pareizām metrikām — un pēdējie trīs — apkopot mērījumu datus un efektīvi izmantot to rezultātus, lai veiktu secinājumus un uzlabojumus. Basili sešus soļus apraksta šādi:
Ārējās saites
V. Basili, G. Caldiera, and H.D. Rombach, The Goal Question Metric Approach, Encyclopedia of Software Engineering, pp. 528-532, John Wiley & Sons, Inc., 1994.
Orsē muzejs
Orsē muzejs ir mākslas muzejs Francijas galvaspilsētā Parīzē, kas atrodas Sēnas upes krastā. 2009. gadā muzeju apmeklēja vairāk kā 3 miljoni tūristu. Pēc apmeklētāju skaita, tas ir trešais apmeklētākais muzejs Francijā un desmitais pasaulē. Tas vēstures piemineklis un viens Francijas simboliem. Muzeja kopējā platība ir 57 400 m². Tas tika atklāts 1986. gadā un tā atklāšanā piedalījās Francijas prezidents Fransuā Miterāns.
Muzeja kolekcija galvenokārt sastāv no franču mākslas darbiem, kas ir veidoti no 1848. līdz 1915. gadam. Kolekcijā ir atrodamas gleznas, skulptūras, mēbeles un fotogrāfijas. Muzejā ir atrodami Kloda Monē, Eduāra Manē, Edgara Degā, Pjēra Ogista Renuāra, Pola Sezana, Žorža Serā, Pola Gogēna un Vinsenta van Goga darbi.
Vēsture
Ēka tika pabeigta 1900. gadā uz EXPO izstādi. Ēka ir celta Beaux-Arts stilā. Agrāk muzeja ēkā atradās bijušā Gare d'Orsay dzelzceļa stacija un viesnīcas ēka. 1981. gadā ēku sāka pārprojektēt muzeja vajadzībām. 1986. gadā tika pabeigta tā rekonstrukcija, bet muzeja iekārtošana aizņēma gandrīz pusgadu. 2018. gadā Orsē muzejā no 9. aprīļa līdz 15. jūlijam apskatāma Baltijas valstu simbolisma izstāde "Nepieradinātās dvēseles. Simbolisms Baltijas valstīs", kurā apskatāmi 167 darbi. Izstāde ir viens no Baltijas valstu simtgades pasākumiem ārvalstīs.
Koijots
Koijots (Canis latrans) ir vidēji liels suņu dzimtas (Canidae) plēsējs. To sauc arī par prēriju vilku. Koijots dzīvo Ziemeļamerikas un Centrālamerikas prērijās; Panamā, Meksikā, ASV un Kanādā. To var sastapt arī Aļaskā. Atšķirībā no brālēna pelēkā vilka, kas ir cēlies Eirāzijā, koijota dzimtene tāpat kā briesmīgajam vilkam ir Amerikas kontinents. Salīdzinot abus plēsējus, koijots ātrāk nekā vilks piemērojas jauniem dzīves apstākļiem.
Vārds "koijots" ir cēlies no Meksikas spāņu valodas. Latīniskais nosaukums Canis latrans nozīmē "rejošais suns".
Izskats
Koijota vidējais ķermeņa garums ir 75–78 cm, augums skaustā apmēram 50 cm, svars 7–21 kg. Ziemeļu reģiona koijoti ir lielāki, nekā dienvidu reģionā. Ziemeļos tie pat var svērt virs 30 kg. Koijotam ir 42 vai 44 zobi. Zinātnieki ir novērojuši, ka mājas suņa galvaskauss pēc formas ir līdzīgāks koijotam nekā vilkam. Vēl viena īpašība koijotam ir kopīga ar suni, bet kura nav vilkam - koijotam un sunim karstumā svīst ķepas, vilkam nesvīst. Koijots var skriet ar ātrumu līdz 69 km/h un tas var pārlekt 4 metru šķērsli.
Koijota kažoka krāsa variē no pelēkbrūnas līdz dzeltenpelēkai uz muguras, ar gandrīz baltu kaklu un vēderu. Priekškājas, galvas sāni, purns un ķepas ir rudi brūnas. Kažoks ir dubults, ar biezu smilšu krāsas pavilnu un garāku akotspalvu. Astes gals ir melns. Reizi gadā koijots maina spalvu, nomainot biezo ziemas kažoku pret plānāko vasaras apspalvojumu. Ausis ir palielas, salīdzinot ar galvas izmēru, toties pēdas mazas. Kalnos dzīvojošie koijoti ir tumšāk brūni, bet prēriju un tuksnešu koijoti ir dzeltenīgāki.
Ieradumi
Lai gan bieži var novērot koijotus ceļojam grupās, tomēr tie vislabprātāk medī pāros. Bars parasti sastāv no 6 tuvi radniecīgiem pieaugušiem dzīvniekiem, viengadniekiem un kucēniem. Koijotu bari parasti ir mazāki par vilku bariem un bara attiecības nav tik ciešas. Tas ir saistīts ar to, ka koijoti diezgan ātri nobriest - jau gada vecumā tie ir pieauguši, vilki tikai divu gadu vecumā kļūst patstāvīgi. Visbiežāk koijoti medī naktī, bet reizēm arī dienā. Kādreiz koijots mēdza medīt jebkurā dienakts laikā, bet sakarā ar cilvēku pretdarbību pret koijotiem, tie ir kļuvuši par izteiktiem nakts medniekiem.
Koijoti rok sev alas, lai gan mēdz ieņemt arī āpša vai bebra alu. Koijotiem ir fiksētas teritorijas, kas parasti ir apmēram 19 km rādiusā ap tā alu. Teritorijas, no kurām tiek aizdzīti vilki, uzreiz ieņem koijoti. Koijoti labāk par vilkiem māk piemēroties kaimiņattiecībām ar cilvēkiem. Tā mūža garums ir apmēram 10 gadi savvaļā, bet nebrīvē tas var nodzīvot līdz 18 gadiem.
Koijoti mēdz veidot monogāmus pārus uz vairākiem gadiem. Koijotu mātītei grūsnība ilgst 60—63 dienas un vienā metienā piedzimst 1-19 mazuļi, vidēji pieci. Koijotiem 50—70% kucēnu neizdzīvo līdz gada vecumam, tādēļ tas tiek kompensēts ar lieliem metieniem. Kucēni piedzimst akli un kurli. Koijoti diezgan ātri aug, acis un ausis atveras desmitajā dienā un, sasniedzot 21—28 dienu vecumu, kucēni sāk nākt laukā no alas. Mātīte mazuļus baro ar pienu apmēram 35 dienas. Pēc tam vecāki baro savus kucēnus, atvemjot barību. Jaunie tēviņi pamet alu 6-9 mēnešu vecumā, mātītes bieži paliek kopā ar ģimeni uz mūžu. Atšķirībā no vilkiem vecākā mātīte pieļauj savā tuvumā citas barojošas mātītes. Koijoti ir pieauguši apmēram 12 mēnešu vecumā.
Medījums
Koijoti ir gaļēdāji, kas medī pamatā zīdītājus. 90% medījuma ir siltasiņu dzīvnieki. Koijoti parasti medī nelielus dzīvniekus: peles, lemingus, vāveres, putnus, čūskas, ķirzakas, briežus un mājdzīvniekus. Koijoti medī arī lielos kukaiņus. Tie labprātāk ēd svaigu medījumu, bet neatsakās no maitas. Koijots viegli piemērojas jaunai diētai, tas bez bailēm apmeklē cilvēku ēdienu izgāztuves. Rudenī un ziemā koijoti ēd arī augļus un dārzeņus.
Koijotu medību paņēmieni mainās atkarībā no tā, ko tas vēlas nomedīt. Ja koijots medī mazu dzīvnieciņu, tas lēni pārvietojas pa lauku un rūpīgi ošņā pēdas. Ja upuris ir ievērots, tas sastingst, un medījums tiek nomedīts līdzīgi tam, kā to dara kaķi. Lielākus dzīvniekus, piemēram, briedi koijoti medī grupās. Tas tiek vajāts līdz pagurumam. Pie labas izdevības briedim uzbrūk, tam tiek iekosts kaklā, cenšoties dzīvnieku nogāzt zemē. Koijoti ir ļoti izturīgi un neatlaidīgi mednieki. Tie var medīt no 14 minūtēm līdz 21 stundai. Neveiksmīgās medībās koijots var atlaist upuri gan pēc 2 minūtēm, gan tikai pēc 8 stundām. Piemēram, sniegs var traucēt veiksmīgām medībām. Koijotu bars ir ļoti neatlaidīgs un izveicīgs, un var nomedīt pat pieaugušu alni, kas var būt smagāks par 250 kg.
Ienaidnieki
Vislielākais koijota ienaidnieks ir pelēkais vilks. Teritorijās, kurās vairs nav vilku, dramatiski pieaug koijotu skaits. Jelovstounas nacionālais parks, lai ierobežotu koijotu populāciju, parka teritorijā mērķtiecīgi atgrieza vilkus. Kopš parkā ir vilki, neiejaucoties cilvēkam, koijotu skaits ir nostabilizējies, un tas nevairojas. Pirmajos divos gados pēc vilku populācijas atjaunošanas, koijotu skaits samazinājās uz pusi, par 50%. Lai aizbaidītu kojotu barus, ap ganībām mēdz izlaistīt vilku urīnu.
Koijotus dažreiz medī arī pumas, no kurām koijoti izvairās. Cilvēki, lai aizbaidītu no kādas teritorijas koijotus, lieto pumas rēcienu atskaņošanu. Reizēm lācis nogalina koijotus, vairāk gan kā sāncensi uz medību teritoriju, nevis kā medījumu.
Rudās lapsas un koijoti cenšas dzīvot katrs savā teritorijā. Lai gan koijoti biežāk uzbrūk lapsām nekā lapsa koijotam, tomēr arī lapsa sargās savu alu un bērnus. Reizēm ir redzēts, ka koijoti un lapsas mierīgi pastāv līdzās un medī vienotā teritorijā. Koijoti labprāt sadzīvo ar āpšiem. Koijots nav veikls alu racējs, tādēļ sīkos grauzējus parasti neizrok no alām. Tas parasti medī grauzējus, kamēr tie skrien pa zemes virsu. Āpsis nav ātrs skrējējs, bet tas labi rok alas. Tādēļ bieži mēdz abi medīt kopā.
Koijots un cilvēks
Šobrīd koijoti ir visnegantākie uzbrucēji mājdzīvniekiem: aitām, kazām un liellopiem. Mājdzīvniekus koijoti medī tikai barā. Parasti tiek iekosts kaklā uzreiz aiz žokļa, un medījums turēts, kamēr noasiņo. Mazos jērus un kazlēnus, koijoti nomedī, pārkožot galvaskausu. Koijoti parasti savu medījumu apēd, atšķirībā no klejojošiem suņiem, tiem pāri paliek tikai lielie kauli un kažoka spalvas.
Lai arī koijoti tiek nežēlīgi medīti, to skaits nemazinās, bet tieši otrādi - pieaug. Koijots viegli piemērojas jauniem apstākļiem un cilvēku rīcībai. Tas ātri ieņem teritorijas, kurās vairs nedzīvo vilki. Koijoti parasti neuzbrūk cilvēkiem, tomēr no koijotu bara ir jāuzmanās. Līdz šim ir zināms tikai viens letāls notikums, kad koijoti nokoda cilvēku.
Sistemātika
Koijotiem ir zināmas 19 pasugas:
Islāmābāda
Islāmābāda (ur, ) ir Pakistānas galvaspilsēta. Pilsēta tika uzbūvēta 20. gadsimta sešdesmitajos gados, lai aizvietotu Karāči kā valsts galvaspilsētu. Pilsēta ir sadalīta astoņās zonās: diplomātiskajā, komerciālajā, augstskolu, rūpnieciskajā un citās. Katrā zonā ir pieejamas iepirkšanās un atpūtas zonas.
Dāmokla zobens
Dāmokla zobens (la) ir tēlains izteiciens, ko saprot kā nemitīgu apdraudējumu, kas seko cilvēkam, neskatoties uz tā labo stāvokli, ietekmi un/vai bagātību.
Izteiciens radies no kādas Sicīlijas anekdotes, kuru vēlāk Cicerons atstāstījis savā darbā Tusculan Disputations. Darbā vēstīts par Sirakūzu valdnieku Dionīsiju II (405 — 308 p.m.ē.), kurš savu troni uz vienu dienu nodevis galminiekam Dāmoklam, jo viņš Dionīsiju bija nosaucis par laimīgāko cilvēku pasaulē. Taču drīz vien Dāmoklam šī laimes sajūta izgaisa, jo, sēžot pie dzīru galda, viņš ieraudzīja virs savas galvas zirga astrā iesietu kailu zobenu. Tā valdnieks parādīja, ka viņa dzīve nebūt nav apskaužama, jo dzīvība ir nemitīgi apdraudēta.
Phonak (komanda)
Phonak (UCI komandas kods: PHO) bija profesionāla Šveices Swiss riteņbraukšanas komanda, kura pastāvēja laika posmā no 2000. līdz 2006. gadam. Komanda bija viena no 20 komandām, kuras piedalījās pirmajā UCI ProTour sezonā 2005. gadā. Tā uzvarēja vienās no sacensībām, kad Santjago Botero uzvarēja Tour de Romandie un ierindojās otrajā vietā 2005. gada sezonas ProTour kopvērtējumā.
2004. gadā Phonak koncentrējās uz atbalstu Taileram Hamiltonam Tour de France. Viņš krita un izstājās un vēlāk tika diskvalificēts par asins dopinga izmantošanu. Hamiltons nebija pēdējais diskvalificētais komandas sportists, kā rezultātā Phonak beidza komandas sponsorēšanu pēc 2006. gada sezonas.
2004. gadā dopinga lietošanā tika apsūdzēti Hamiltons, Santjago Peress, Oskars Kamencinds, Fabricio Guidi (attaisnots) un Saša Urveiders.
2006. gada 5. augustā komanda atlaida Floidu Lendisu pēc tam, kad apstiprinājās, ka viņa urīna paraugos pēc 2006. gada Tour de France 17. posma bija divreiz konstatētas pozitīvas sintētiskā testosterona analīzes, kā arī testosterona attiecība pret epitestosteronu bija gandrīz trīs reizes augstāka kā WADA noteikumos atļauts. 2007. gada 20. septembrī UCI atņēm viņa izcīnīto Tour de France uzvaru.
2006. gada jūnijā tika parakstīts trīs gadu līgums ar jaunu sponoru, iShares (Barclays Global Investors apakšuzņēmums). No nākamās sezonas komandas nosaukums bija paredzēts iShares. Andi Rihss, Phonak Hearing Systems īpašnieks 2006. gada 15. augustā paziņoja, ka darījums ir atcelts pēc tam, kad komandas līderis Floids Lendiss analīzēs uzrādīja pārmērīgi augstus testosterona rādītājus, un komanda 2006. gada beigās tika likvidēta.
2014. gada FIBA Pasaules kauss
2014. gada FIBA Pasaules kauss bija 17. Pasaules čempionāts basketbolā, taču pirmais ar FIBA Pasaules kausa nosaukumu. Turnīrs notika no līdz  sešās Spānijas pilsētās: Madridē, Barselonā, Seviljā, Barakalda, Granadā un Laspalmasā. To organizēja Starptautiskā Basketbola federācija, Spānijas Basketbola federācija un turnīra organizācijas komiteja.
Par pasaules čempioniem piekto reizi čempionāta vēsturē kļuva ASV izlase, kas finālā uzvarēja Serbijas izlasi. Trešo vietu izcīnīja Francijas basketbolisti, kas spēlē par trešo vietu uzvarēja Lietuvas izlasi. Par turnīra vērtīgāko spēlētāju tika atzīts ASV izlases dalībnieks Kairijs Ērvings, taču turnīra rezultatīvākais spēlētājs bija Puertoriko pārstāvošais Hosē Huans Barea.
Ceturto reizi kopš 1986. gada Pasaules čempionāta turnīrā piedalās 24 valstsvienības.
Gacho
Gacho (īstajā vārdā Gatis Irbe, dzimis 1983. gada 19. oktobrī Rīgā) ir mūzikas izpildītājs.
Radošā darbība
1999. gadā skolā sapazīstas ar Domino (Rolandu Sīpolu), kas piedāvā Gacho nākt uz viņa tā brīža hip hop projektu "Full Clipp" par dīdžeju. Projektā kopumā piedalās kādi astoņi cilvēki, no kuriem lielākoties figurēja tieši četri – Domino, GACHO, Rezidents un Dii. Drīz vien, pēc dīdžeja tehnikas iepirkšanas un padomiem pie DJ Krii, GACHO saprata, ka tomēr negrib būt dīdžejs, bet grib izteikt sevi repojot. Tā, ar Domino palīdzību, GACHO uzraksta savu pirmo tekstu dziesmai "Weed".
2001. gadā, klubā Jim Bim sapazīstas ar tā laika hip hop kultūras Latvijā vienu no pamanāmākajām personībām — Ozols. Neilgi pēc tam Ozols arī piedāvā piedalīties viņa formētajā hip hop projektā "Riga Records", kur GACHO arī iesaistas.
2002. gadā piedalās "Riga Records" izlases tapšanā un pēc dažiem mēnešiem GACHO nolemj izmēģināt savu roku, darbojoties kā solo izpildītājs. Seko GACHO pirmais radio singls "Attiecības", kam tiek arī uzfilmēts videoklips. Drīz pēc tā GACHO izdod tāda paša nosaukuma maksisinglu.
2003. gadā sarakstās ar zviedru hip hop apvienību "The Narcissists" un kopā ieraksta dziesmu. Dziesmu bieži spēlē Latvijas klubos, bet dziesmai izrādās nav nosaukuma. Vēlāk GACHO vairākas reizes brauc uz Stokholmu, kur filmē šai dziesmai videoklipu, tomēr rezultātā uzfilmēto materiālu tā arī neizmanto un klipu neizdod.
Paralēli piedalās kopā ar Domino arī Austrumbloka tapšanā, kur Domino veido lielāko daļu bītu, bet GACHO kopā ar Āķi izlasē iekļauti ar kopīgu dziesmu "Pasaules Acīs".
"Austrumbloka" prezentācija notiek pie tā brīža valsts prezidentes V.V.Freibergas Rīgas pilī.
Šajā laikā GACHO izdod vēl vienu radio singlu "Vēstules ar Atskaņām" jeb tautā sauktu par "Sprīdīti", kas netiek iekļauts nevienā albumā, tomēr tas ļoti ātri kļūst populārs tieši starp ārzemju latviešiem, jo dziesmas stāsts ir tieši par to.
Vēlāk strādā pie sava pirmā albuma "Privātais Radio", iesākumā kopā ar Domino, bet pēc viņa prombraukšanas, darbu gandrīz pabeidz kopīgi ar Emīlu Zantu. Albums diemžēl no studijas, kurā rakstīts, nepabeigtā formā tiek izzagts un ievietots internetā, līdz ar ko GACHO ar producentu Emīlu Zantu pieņem lēmumu disku tā arī neizdot. Viņu kopīgais dziesmai "Mūsu" tiek uzfilmēts videoklips. 2004. gadā GACHO kopā ar Āķi un savu tā laika menedžeri Aivaru Apriķi (Dj Ai-Va) metas iekšā kopīgā projektā un dibina Baltijas valstīs pirmo privāto mūzikas skolu "Ritma Institūts", kurā notiek apmācības jauniešiem ielu kultūras mūzikas žanros – dīdžejingā, mūzikas producēšanā, MC, u.c. Divatā ar Āķi izstrādā MC un hip hop kultūras nodarbību ciklu un to arī pasniedz."Ritma Institūts", paralēli apmācībai, veido arī dažādus ar urbāno kultūru saistītus pasākumus, un sakarā ar vienu no tiem GACHO sakonektējas ar senu draugu Bucc no apvienības "The Narcissists", kas aizsācis jaunu hip hop leibla projektu "Respect My Hustle". Tā nu uz šo pasākumu uz Latviju atbrauc Adam Tensta, kur kopīgi uzstājas un tajās dienās, kad zviedri ir Latvijā, kopīgi ar Āķi un Adam Tensta, GACHO ieraksta dziesmu "Dillī Dallī Minku Parkā".
2006. gadā abi no skolas atvadās un seko neliela pauze.
2009. gadā GACHO, piedaloties tādiem viesmāksliniekiem kā Adam Tensta (Zviedrija), Jānis Stībelis, u.c,. izdod savu otro studijas albumu "Gatis Irbe" un 2010. gada februārī dodas savā pirmajā koncerttūrē apkārt pa Latviju "Es Mīlu Tevi". Pēc tūres aizsāk Latvijā jauna žanra – electrohipa – kultivēšanu un izdod pirmo singlu ar šim žanram raksturīgu skanējumu "Mans Lielais Singls". "Manam Lielam Singlam" uzfilmē video, kas tiek nosaukts par "Mans Lielais Klips". Klipā paralēli GACHO otru galveno lomu spēlē latviešu topmodele Luīze Salmgrieze.