cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Livonija
Kristīgās Livonijas izveidošanās
Nepiepildījās bīskapa Alberta iecere iekarotajās teritorijās izveidot vienotu bīskapa valsti, kas atrastos Svētās Romas impērijas sastāvā. Lai arī 1207. gadā bīskaps Alberts kļuva par impērijas firstu, teritorijas saikne ar impēriju bija tikai formāla. Arī pāvests nevis iecēla Albertu par arhibīskapu, bet atbalstīja vairāku bīskapiju izveidošanos. Bīskapa Alberta sapnis piepildījās tikai pēc viņa nāves 1245. gadā, kad Romas pāvests par arhibīskapa sēdekli izvēlējās Rīgu, kas kļuva par Livonijas centru. No šī brīža Livonijas bīskapijas oficiālais nosaukums bija Rīgas arhibīskapija, un tai pakļāvās ne tikai Livonijas bīskapi, bet arī trīs Prūsijas bīskapijas. 1255. gadā Albertu II iecēla par Livonijas un Prūsijas arhibīskapu.
Par Livoniju kā politisku vienību (t.s. Livonijas Konfederācija) var runāt kopš 1243. gada 1. oktobra, kad Livonijas zemes kungi, Rīgas, Tērbatas un Sāmsalas bīskapi, kā arī Vācu ordeņa vicemestrs, Rīgā noslēdza valstu sadarbības līgumu. Līdz 1255. gadam Livonijas jēdziens nostabilizējās kā piecu valstu - Livonijas ordeņa, Rīgas arhibīskapijas, kā arī Kurzemes, Tērbatas un Sāmsalas-Vīkas bīskapiju savienības nosaukums.
Cīņa par varu Livonijā
Nesaskaņas dažādu Livonijas politisko spēku (bīskapiju, ordeņa un pilsētu) starpā sākās jau Livonijas krusta karu laikā 13. gadsimtā. Bīskapa vadītu apvienotu valsti izveidot traucē Ordeņa tiekšanās pēc iekaroto zemju kontroles.
Livonijas ordeņa brāļi, Prūsijas ordeņbrāļu iedvesmoti, uzsāka cīņu par visas Livonijas zemes pakļaušanu savai varai. Cīņa par hegemoniju Livonijā nebija tikai iekšēja, izolēta parādība. To iespaidoja tuvāku un tālāku kaimiņvalstu savstarpējās attiecības un pret Livoniju vērstā politika. Livonijas iekšpolitiku ietekmēja Vācu ordenis, Lietuvas dižkunigaitija, Polijas karaliste, Dānija, Novgorodas republika un Pleskavas republika, bet kopš 15. gadsimta - Maskavija un Zviedrija. Zināma loma Livonijas valstiņu attiecībās bija Hanzas pilsētām un Eiropas lielvarām - katoļu pāvestiem un Sv. Romas impērijas imperatoriem. Livonijas valdnieki tāpēc savos konfliktos bieži meklēja ārēju politisku un militāru atbalstu, tādējādi Livonijas ķildās iesaistot ne tikai kaimiņvalstis, bet arī pāvestus un imperatorus. Par regulāru parādību kļuva Ordeņa un Rīgas bīskapu savstarpējā sūdzēšanās pāvesta kūrijā un pāvestu uzpirkšana.
Strīdi starp arhibīskapu un Ordeni atklātā konfliktā izlauzās 1269. gadā, kad Ordenis uz diviem gadiem sagūstīja arhibīskapu Albertu II. Arī nākamie arhibīskapi Johans I, Johans II un Johans III tika sagūstīti, lai piespiestu tos Ordenim nodot izdevīgus tirdzniecības punktus – Ikšķili, Lielvārdi, Koknesi. Redzot saspīlēto situāciju Livonijā, nākamie arhibīskapi Izarnus Takons un Jenss Grands vispār atsacījās no amata. 1304. pāvests Klements V par arhibīskapu iecēla Frīdrihu fon Pernšteinu, kurš jau 1307. gadā bēga no Rīgas un līdz 1341. gadam dzīvoja pāvesta galmā Aviņonā. Arī nākamie divi Rīgas arhibīskapi neieradās Rīgā.
Par šādu nepaklausību, 1311. un 1325. gadā Ordeni ekskomunicēja, taču ar dažādiem kukuļiem un soda naudu nomaksām šo konfliktu atrisināja. 1393. gadā pāvests paziņoja, ka visi Ordeņa pārkāpumi ir piedoti. 1397. gadā noteica, ka par Rīgas arhibīskapiem var kļūt tikai Ordeņa brāļi. Ordeņa pilnīgās varas laiks beidzās 1418. gadā, kad pāvests Martins V par arhibīskapu iecēla Johanu IV Ambundi. 1423. gadā pāvests atcēla prasību, ka Rīgas domkapitula biedriem jābūt Ordeņa brāļiem. Atsākās nepārtraukti konflikti starp arhibīskapu un Ordeni, kas finansiāli, politiski un militāri novājināja visas konfliktējošās puses un pēc Krievijas caristes uzbrukuma Livonijas kara sākumā noveda pie Livonijas Konfederācijas pastāvēšanas beigām 1561. gadā.
Pēc 1561. gada Viļņas ūnijas un 1566. gada Grodņas ūnijas noslēgšanas Livonijas ordeņa un Rīgas arhibīskapijas zemes iekļāvās Livonijas un Lietuvas reālūnijā. Sāmsalas-Vīkas bīskapija un Kurzemes bīskapija nonāca Dānijas īpašumā, ziemeļos izveidojās Zviedru Igaunija, bet Tērbatas bīskapiju līdz 1582. gadam okupēja Krievija. No 1561. līdz 1582. gadam pastāvēja Rīgas brīvpilsēta.
Kari ar kaimiņiem
Pie austrumu robežām sākotnējās sadursmes notika ar Novgorodas un Pleskavas kņaziem. 1448. gadā Livonija uz 25. gadiem noslēdza mieru ar Novgorodu. Tomēr laikā no 1461. līdz 1464. gadam pleskavieši iekaroja vēlāko Abrenes teritoriju. Nākamajās desmitgadēs Livonijas robežas sasniedza Maskavija. 1481. gadā notika asiņains Maskavijas iebrukums Livonijā, kas beidzās ar miera noslēgšanu uz 10 gadiem. 1493. gadā miera līgumu pagarināja uz vēl 10 gadiem.
Lietuvas dižkunigaitija pakļāva Polocku un mēģināja iegūt varu arī pār Pleskavu un Novgorodu. Pleskavas kņazs Daumants 1268. gadā bija viens no Rakveres kaujas karavadoņiem. 1297. gadā dižkunigaitis Vītenis noslēdza savienību ar Rīgas pilsētu pret ordeni un iebruka Livonijas ziemeļos, igauņu novados. Turpmākajos gados Rīgu militāri atbalstīja arī dižkunigaitis Ģedimins, līdz 1330. gadā Rīga noslēdza mieru ar Ordeni. Lietuvas un Ordeņa spēki nepārtraukti iebruka viens otra teritorijās visu 14. gadsimtu. 1410. gadā notika Žalgiras kauja, kurā Prūsijas Vācu ordeņa spēki cieta sakāvi. Vēl 1433. gadā Livonijas ordenis iebruka Lietuvā, bet 1435. gadā tika sakauts kaujā pie Sventājas. Šajā kaujā krita mestrs Franke Kerskorfs, ordeņa landmaršals un vairāki citi ordeņa vadītāji.
Livonijas zemnieku tiesiskais stāvoklis 13.—16.gs.
Līdz 16. gadsimtam Baltijas tautas saglabāja savu iekšējo tiesu iekārtu. Tiesas tika spriestas pēc seno cilšu jeb zemnieku paražu tiesībām. Zemes kungu, bet sevišķi viņu vasaļu apmešanās uz dzīvi laukos izraisīja pārmaiņas zemnieku tiesiskajā un ekonomiskajā stāvoklī. Desmitā tiesa lielākajā daļā bija atjaunota un ar laiku tā pieauga līdz 1/4 zemnieku ienākumu. 14. gadsimtā zemnieki arvien biežāk nokļuva parādos. Stāvokli veicināja biežie kari un epidēmijas. Trūkumā nonākušos zemniekus no pilnīgas izputināšanas centās glābt paši muižnieki, izsniedzot mājlopus un sēklas "pagaidus". Tomēr ne visi zemnieki parādus spēja atdot. Nenomaksāto parādu nasta iekrājās un tie tika ierakstīti tā sauktajās vaku jeb zemes grāmatās. 14. gadsimta 2. pusē zemnieku parādi bija kļuvuši par ikdienišķu parādību. Daudzi nonāca parādu verdzībā un kļuva par dreļļiem. 15. gadsimtā bez desmitās, citur — ceturtās tiesas vai kunga tiesas, zemniekiem bija jādod arī tā sauktie sieciņi baznīckungam (labībā), kara nodokļi un citas nodevas. Līdz ar klaušu muižu veidošanos 15. gadsimta 2. pusē palielinājās arī muižas klaušu apjoms. Parādījās arī tā sauktie kordu (igauņu kord reize) jeb kārtnieku darbi. Šīs klaušas pildīja pagasta ļaudis kolektīvi. Atsevišķi ciemi uz muižu sūtīja ganus, lauksargus un citus vīrus muižu apsardzei. Zemnieku parādu un atkarības palielināšanās izraisīja zemnieku bēgšanu. Savukārt zemes kungi un muižnieki bija ieinteresēti zemniekus piesaistīt dzīvesvietai, liedzot viņam brīvas pārvietošanās tiesības, lai tādējādi tiktu nodrošināti maksājumi un klaušas. 15. gadsimtā muižnieki sava lēņa zemniekus sāka uzskatīt par saviem privātiem pavalstniekiem, ko varēja pirkt, pārdot un mantot kopā ar zemi (dzimtbūšana).
Reformācija Livonijā
Livonijā reformācijas ideju pirmie sludinātāji (no 1521.) bija A. Knopkens, S. Tegetmeijers un rātes sekretārs J. Lomillers, kas dažādās sanāksmēs, (īpaši Livonijas landtāgos) cīnījās par Lutera mācības atzīšanu. Darbojās arī radikālāku virzienu sludinātāji (M. Hofmanis). Rīga bija pirmā pilsēta ārpus Vācijas, kur izplatījās Lutera mācība. A. Knopkens 1522. gadā Rīgas Sv. Pētera baznīcā sarīkoja atklātu disputu ar franciskāņu mūkiem par grēku atlaidēm, svēto kultu un svēto relikviju pielūgšanu. Ignorējot domkapitula tiesības, Rīgas rāte A. Knopkenu iecēla par Sv. Pētera baznīcas arhidiakonu, bet nedaudz vēlāk S. Tegetmeijeru par Sv. Jēkaba baznīcas mācītāju. Ietekmīgas sabiedrības grupas Livonijā, sevišķi pilsētās, ar reformāciju ieguva tik lielas priekšrocības, ka kustību nebija iespējams vairs apturēt. Par labu luterismam nosvērās arī muižniecība.
1524. agdā Rēvelē Livonijas laicīgo bruņinieku un pilsētnieku kārtu kopīgajā sanāksmē Rīgas birģermeistars paziņoja, ka Rīga "ir apguvusi svēto evaņģēliju un to nepametīs, bet aizstāvēs ar dzīvību un mantu". Uz J. Lomillera 1522. gadā nosūtīto vēstuli M. Luteram, kurā bija teikts, ka Rīga kļuvusi par evaņģēlisku (luterisku) pilsētu, kā atbildi M. Luters atsūtīja Rīgas, Rēveles un Tērbatas rātei speciālu vēstījumu, bet vēlāk arī vairākas vēstules ar saviem norādījumiem un ieteikumiem.
1524. gadā Rīgas katoļu baznīcās notika svētbilžu grautiņi. Smags trieciens katoļiem bija baznīcas dārglietu konfiskācija pilsētas labā, hospitāļu, domkapitula īpašumu pārņemšana un domkungu, katoļu garīdznieku, mūku un mūķeņu padzīšana no Rīgas. Pret reformāciju aktīvi vērsās Rīgas arhibīskaps un Tērbatas bīskaps. Viņš padzina luterisma sludinātājus no Limbažiem un Kokneses, bet, kad to pašu mēģināja izdarīt Tērbatā, pilsēta lūdza militāru palīdzību Rīgas rātei. Šādos apstākļos Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs Rīgā pasludināja ticības brīvību, atcēla Salaspils līguma noteikumus un piekrita arhibīskapa un domkapitula īpašumu konfiskācijai. 1539. gadā, kad par Rīgas arhibīskapu kļuva protestantiski noskaņotais Brandenburgas Vilhelms, viņš sāka gatavoties savu valdījumu pārvēršanai par laicīgu valsti.
Lai arī katolicisms turpināja pastāvēt, ap 1550. gadu luterisms Livonijā bija kļuvis par valdošo konfesiju. Luterisma uzvaru apstiprināja 1554. gada Valmieras landtāgā pieņemtais lēmums par ticības brīvību Livonijā. Luterisma idejas pilsētās atbalstīja arī latvieši, kas savus dievkalpojumus sāka noturēt latviešu valodā. Radās nepieciešamība pēc mācītājiem no latviešu vidus, kas zinātu šo valodu.
16. gadsimta vidū gandrīz visi Livonijas iedzīvotāji bija pārgājuši luterticībā. Katoliski palika vienīgi Livonijas ordenis un bīskapi. Pēc Livonijas kara, kad lielākā daļa Latvijas teritorijas tika pakļauta Žečpospolitai, Pārdaugavas hercogistē sākās kontrreformācija un katolicisms tur tika atjaunots. Pēc Polijas—Zviedrijas kara un Altmarkas pamiera (1629) noslēgšanas Zviedrijai pakļautās Latvijas daļas muižnieki pārgāja luterticībā un, neprasot viņu piekrišanu, ieskaitīja tur arī savus zemniekus.
Reformācijas ietekmē aizsākās latviešu pareizrakstības un garīgās literatūras mēģinājumi. Domājams, ka jau 1525. gadā pastāvējusi latviešu valodā iespiesta luteriska rokasgrāmata. Pirmā latviešu grāmata, kas saglabājusies līdz mūsu dienām, ir katoļu katehisms (P.Kanīzija tulkojumā), ko sakarā ar kontrreformāciju izdeva Viļņā (1585; tās vienīgais zināmais eksemplārs glabājas Upsalā, kur nonācis kā zviedru kara laupījums). Kurzemes luterāņu garīdzniecība ar hercoga un muižniecības atbalstu izveidoja komisiju, kam uzdeva pārtulkot latviski M. Lutera katehismu, psalmus un dziesmas, kā arī atsevišķus evaņģēlija tekstus. Tā saucamo "Enhiridionu" (1586), "Nevācu psalmus" (1587) un "Evaņģēlijus un epistulas" (Bībeles fragmentus, 1587) iespieda Kēnigsbergā uz hercoga rēķina. Ar reformāciju saistāma arī pirmo latviešu skolu izveidošana. Tomēr zemniecībai atšķirībā no pilsētu iedzīvotājiem reformācijas idejas palika svešas un nesaprotamas, tāpat kā līdz tam katolicisms. Viņu pasaules uztvere lielā mērā bija palikusi pagāniska.
Ģeogrāfija (1225)
Kā Livonijas kaimiņzemes, kuru sūtņi vai valdnieki ieradās pie Romas pāvesta legāta, 1225. gadā minētas Novgoroda, Viestarda pārvaldītā Zemgale, Visvalža pārvaldītā Jersika, dāņu bīskapu pārvaldītā Rēvele, pagaidām vēl patstāvīgā Sāmsala.
Pirmo Livonijas karti sastādīja Antverpenes astronoms un matemātiķis Jans Portancijs ap 1570. gadu un tā publicēta Ortēlija un Merkatora atlantos. Pirmo Rīgas aprakstu sniedza Sebastians Minsters savā enciklopēdiskajā darbā "Kosmogrāfija" (Bāzele, 1544., 1550.).
Rīgas arhibīskapija
Aizņēma apmēram 18 000 km2 lielu teritoriju, kas dalījās divās daļās – Līvu galā un Latgaļu galā. Sīkāk dalījās draudzes novados, kas bija vismaz 23, Līvu galā 9 un Latgaļu galā 14. 15. gadsimta laikā Līvu galā minēti Ķibzeles, Ēdurgas, Liepupes, Limbažu, Rubenes, Salacas, Straupes, Turaidas un Umurgas draudžu novadi. Latgaļu galā – Bērzaune, Cesvaine, Dzērbene, Gulbene, Ikšķile, Koknese, Krustpils, Lielvārde, Ļaudona, Madliena, Piebalga, Rauna, Smiltene, Suntaži. Arhibīskaps savā teritorijā valdīja kā laicīgais valdnieks, uzliekot nodokļus, nosakot zemes izmantošanas tiesības, kaļot naudu un organizējot karaspēku. Lai iegūtu papildus ienākumus, plaši bija izplatīta lēņa tiesību pārdošana vai zemju ieķīlāšana. Arhibīskapa rezidences atradās Kokneses, Limbažu un Raunas pilīs. Miesti veidojās pie Cesvaines, Gulbenes, Raunas, Salacas un Smiltenes pilīm. Vasaļiem no Rozenu dzimtas bija nodota Straupe un Rubene, Tīzenhauzeniem Ērgļi, Ungerniem Madliena.
Asi konflikti Rīgas arhibīskapam notika par Dundagas novadu. 1318. gadā un 1359. gadā Dundagas pili iekaro ordenis, bet 1383. gadā Kurzemes bīskaps. 1434. gada vienošanās beidzot paredz, ka Dundagas pilsnovads tiek pārdots Kurzemes bīskapijai.
Kurzemes bīskapija
Aizņēma ap 4500 kv.km lielu teritoriju un bija sašķelta trīs daļās. Dīvainais teritorijas dalījums radās 1253. gadā, kad iekarotā Kursas zemes novadi izlozes kārtībā tika sadalīti starp baznīcu un ordeni. 1/3 zemju lozes kārtībā ieguva baznīca, bet 2/3 ordenis. Bīskapa sēdeklis atradās Piltenē, bet bīskapijas domkapituls Aizputē.
Bīskapijas ziemeļu daļā atradās Ārlavas, Dundagas, Ēdoles, Piltenes un Puzes draudžu novadi. Rietumu daļā atradās Cīravas un Sakas draudžu novadi. Dienvidu daļā atradās Aizputes, Embūtes un Valtaiķu draudžu novadi. Bīskapijas pārvaldībā atradās arī Roņu sala. Bīskapu un ordeņa starpā notika nepārtraukti konflikti par zemju robežām, kas pierima ap 1434. gadu, kad bīskapijai pievienoja iepriekš Rīgas domkapitulam piederējušos Dundagas un Tārgales draudžu novadus. Kurzemes bīskapija atradās spēcīgā ordeņa ietekmē. Tās teritorijās vēlāk izveidojās Piltenes apgabals.
Saglabājušās ziņas par deviņām Kurzemes bīskapijas pilīm – Aizputes, Ārlavas, Dundagas, Dzintares, Embūtes, Ēdoles, Piltenes, Sakas un Valtaiķu. Aizputi Tebras upe dalīja divās daļās, viena no kurām atradās ordeņa, bet otra – bīskapa pārvaldībā.
Bīskapijas Igaunijā
Mūsdienu Igaunijas teritorijā atradās divas bīskapijas. Tērbatas bīskapija, kuras lielākā daļa atradās senās Ugaunijas zemes teritorijā. Sāmsalas-Lēnas bīskapija, kas aptvēra vairākas nesaistītas teritorijas – daļu no Sāmsalas, Hijumā un Vormsi salām, kā arī lielākā daļa Lēnas zemes. Abas šīs bīskapijas atradās spēcīgā ordeņa ietekmē.
Livonijas ordeņa valsts
Lielākais valstiskais veidojums Livonijā bija Livonijas ordeņa valsts, kas aizņēma aptuveni 67 000 km2 lielu teritoriju, no kuras apmēram 43 000 kv.km. atradās mūsdienu Latvijas teritorijā. Atšķirībā no bīskapijām, ordeņa valsts veidoja vienu teritoriālo veselumu, un bija savienota ar Vācu ordeņa zemēm Prūsijā. Ordeņa valsti vadīja ordeņa mestrs, kuru apstiprināja Vācu ordeņa lielmestrs.
Teritorija bija sadalīta militārās administrācijas apgabalos – komturejās un fogtejās, kas sīkāk dalījās draudžu novados un pilsnovados, kas parasti teritoriāli pārklājās, jo draudzes novada vadītājs nodarbojās ar garīgām, bet pilsnovada vadītājs ar ikdienas administrācijas un pārvaldes jautājumiem. Gadsimtu gaitā ordeņa mestra sēdeklis parasti atradās Rīgā vai Cēsīs. Otrs ietekmīgākais ordeņa vadītājs bija ordeņa landmaršals, kas galvenokārt bija atbildīgs par militārajiem jautājumiem. Landmaršala rezidence pēc 1432. gada atradās Siguldas pilī.
15. gadsimta vidū tagadējās Latvijas robežās atradās:
Neskatoties uz ievērojamu iekaroto teritoriju, 13. gadsimtā Livonijas ordenī bija ap 400-500 brāļu, kas 14. gadsimta beigās samazinājās līdz aptuveni 300 vīriem. 1451. gadā Livonijā bija 201 bruņinieks, 48 ordeņa priesteri un 27 pusbrāļi. Tādējādi lielāka daļa ordeņa piļu bija nelielas, mazapdzīvotas, vai kalpoja kā noliktavas. Tagadējās Latvijas teritorijā ordenis bija uzcēlis 44 nocietinātas pilis, no kurām līdz mūsdienām labi saglabājušās Rīgas pils, Ventspils pils un Aizputes pils, pārējās atrodas dažādās sabrukuma un konservācijas stadijās. Pie daudzām no šīm pilīm jau sākot ar 13. gadsimtu sāka veidoties nelielas apdzīvotās apmetnes, pilsētu priekšteces – Cēsis, Kuldīga, Valmiera, Ventspils, Aizpute. Cēsis pilsētas tiesības ieguva jau 1224. gadā. Vēlākajos gados dažāda lieluma miesti izveidojas Aizkrauklē, Dobelē, Durbē, Grobiņā, Jelgavā, Rēzeknē, Rūjienā, Sabilē, Saldū, Siguldā, Talsos, Tukumā un Valkā.
Pastāvēšanas beigas un pārveidošanās
Livonijas kara gaitā Livoniju sadala Lietuva, Zviedrija un Dānija. Uz šī dalījuma pamata izveidojas igauņu un latviešu zemju iedalījums, ko vēlāk pārņem arī Krievijas Impērija (izveidojot Igaunijas, Livonijas un Kurzemes guberņas, ar Latgali, kā atsevišķu teritoriju). Izveidojoties Kurzemes un Zemgales hercogistei, Livonijas nosaukumu turpmāk attiecina uz tagadējās Latgales, Vidzemes un Igaunijas zemēm. Sāremā sala līdz 1645. gadam pieder Dānijai.
Sigismunds II iejaucās protestantu un katoļu konfliktā Livonijā, 1557. gadā noslēdzot Pasvales līgumu, ar kuru Livonijas Konfederācijā tiek atjaunots miers, un izveidota militāra alianse, ar kuru Livonijas Konfederācija nonāk Polijas-Lietuvas aizsardzībā. Reaģējot uz to, Ivans IV sāk Livonijas karu. Līdz ar Krievijas uzbrukumu Livonijai, sekojot Pasvales līguma noteikumiem, karā bija jāiesaistās arī Sigismundam II.
Livonijas ordeņa un Rīgas arhibīskapijas vadītāji šajā laikā cenšas sekot Vācu ordeņa Prūsijas atzaram, kur Ordeņa pēdējam mestram izdodas veikt protestantu reformāciju, sekularizēt savu varu un kļūt par Polijas pakļautas Prūsijas hercogistes valdnieku. Lietuvas augstmaņi vēlējās Livonijas pievienošanu Lietuvas lielkņazistei, jo tas tiem nodrošinātu tirdzniecību caur Rīgas ostu. Polijas augstmaņi nevēlējās iesaistīties Livonijas konfliktā, kas nozīmēja karu ar Krieviju. Polijas muižniecība pieprasīja Livonijas jautājuma izlemšanai sasaukt Sejmu. Pēc ilgstošām sarunām, daļēju risinājumu deva Viļņas ūnija, ar kuru Livonija pakļaujas personīgi Sigismundam II. Livonijas kontroles jautājums arī ietekmēja Polijas un Lietuvas sarunas, kas beidzās ar 1569. gada Ļubļinas ūnijas noslēgšanu. Gothardam Ketleram, kā pirmajam Livonijas vietvaldim neizdevās atjaunot savu varu visā Livonijā un atrisināt konfliktus ar Rīgu. 1566. gadā par Livonijas vietvaldi ieceļ Janu Hodkeviču, kam ar Grodņas ūnijas noslēgšanu izdodas panākt Livonijas un Lietuvas reālūnijas izveidošanu. Tiek likvidētas iepriekš pastāvējušās robežas starp Rīgas arhibīskapijas un Livonijas ordeņa zemēm. Pārdaugavas Livonijas hercogisti administratīvi sadala četros apgabalos ar centriem Rīgā, Turaidā, Cēsīs un Daugavpilī.
Livonijas karš, Ļubļinas ūnijas sarunas, Livonijas karalistes izveidošanas mēģinājums, karaļa vēlēšanas Polijas-Lietuvas ūnijā nozīmēja nestabilitātes turpināšanos bijušās Livonijas zemēs. Jaunais karalis Stefans Batorijs savienībā ar Zviedrijas Juhanu III no 1579. līdz 1582. gadam padzen Krieviju no Livonijas zemēm. Stefanam Batorijam nācās piekrist Zviedru Igaunijas palikšanai sava zviedru sabiedrotā pakļautībā. Pēc Livonijas kara beigām, Livonijas stāvoklis bija neskaidrs. Stefans Batorijs plānoja nojaukt lielāko daļu Ordeņa celto cietokšņu, lai nedotu iespēju Krievijai tos atkal ieņemt un nostiprināties. 25 kara gadu laikā iznīcināto iedzīvotāju vietā plānoja iesūtīt kolonistus no citām Polijas-Lietuvas provincēm. 1583. gadā Livonijas landtāgs apstiprina Livonijas konstitūciju (Constitutiones Livoniae), kas Pārdaugavas hercogistes teritoriju sadala Cēsu, Pērnavas un Tērbatas apgabalos.
Livonijas reģioni pēc tās sadalīšanas (1561)
Pēc Livonijas Konfederācijas patstāvības beigām Livonijas kara rezultātā, 16. gadsimta beigās sadalītās Livonijas teritorijā izveidojās vairākas provinces, kas atradās Lietuvas, Polijas, Dānijas un Zviedrijas kontrolē:
Voyager 1
Voyager 1 ir kosmiskais aparāts, kurš paredzēts Saules sistēmas ārējo planētu un starpplanētu vides pētīšanai, viens no Voyager programmas aparātiem. Tas tika palaists un joprojām darbojas. Voyager 1 pārlidoja Jupiteru un Saturnu un bija pirmais aparāts, kurš ieguva detalizētus šo planētu pavadoņu attēlus.
2020. gada novembrī kosmiskais aparāts atradās vairāk kā 151 AU attālumā no Zemes. Ik gadu tas attālinās par 539 miljoniem km.
Misijas apraksts
Voyager 1 sākotnēji tika plānots kā Mariner 12 un ietilpa Mariner programmā. Aparāts tika palaists pēc Voyager 2 (Mariner 11). Voyager 1 tika veidots tā, lai varētu izmantot tolaik jauno metodi — gravitācijas manevru. Veiksmīgas apstākļu sakritības dēļ Voyager aparāti tika radīti laikā, kad lielās planētas: Jupiters, Saturns, Urāns un Neptūns, atradās pozīcijās, lai sekmīgi veiktu gravitācijas manevrus. Lai gan teorētiski bija iespējams viena lidojuma laikā apmeklēt visas četras planētas, finansējums tolaik tika piešķirts tikai divu planētu (Jupitera un Saturna) izpētei. Veiksmīgais planētu izvietojums ļāva tās sasniegt tikai 12 gados, nevis 30, kā tas būtu parastos apstākļos.
Voyager 1 palaida no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas, izmantojot Titan IIIE Centaur nesējraķeti. Pirms tam, bija jau palaists Voyager 2. Neskatoties uz to, ka Voyager 1 palaida vēlāk, kā Voyager 2, tas tomēr atradās uz „ātrākas” orbītas un sasniedza planētas pirms Voyager 2.
Jupitera izpēte
Voyager 1 sāka Jupitera fotografēšanu 1979. gada janvārī. Vistuvāk Jupiteram aparāts atradās, tikai 349 000 km no planētas centra. 48 stundu laikā, kamēr aparāts atradās vistuvāk planētai, tika iegūti visaugstākās izšķirtspējas attēli. Fotografēšana tika pārtraukta aprīlī.
Ar abiem Voyager aparātiem tika izdarīti nozīmīgi atklājumi par Jupiteru un tā pavadoņiem. Pārsteidzošākais no tiem bija vulkāniskās aktivitātes atklāšana uz Jo, kura līdz tam nebija novērota ne no Zemes, ne ar kosmiskajiem aparātiem Pioneer 10 un Pioneer 11.
Saturna izpēte
Pēc gravitācijas manevra veikšanas pie Jupitera Voyager 1 devās uz Saturnu. 1980. gada novembrī aparāts pārlidoja Saturnu, atrodoties tikai 124 000 km attālumā no planētas mākoņu virsmas. Aparāts noteica Saturna gredzenu sarežģīto struktūru un pētīja Saturna un Titāna atmosfēras. Tā kā jau agrāk uz Titāna bija atklāta bieza atmosfēra, Voyager kontrolieri Reaktīvās kustības laboratorijā nolēma pārtraukt Voyager 1 lidojumu uz pārējām planētām un nosūtīja to pētīt Titānu. Pietuvošanās Titānam radīja vēl lielāku novirzi no agrākā kursa. Nolidojot gar Titānu, Reju un Mimasu, Voyager 1 devās tālāk, prom no Saules sistēmas.
Starpzvaigžņu misija
Tiek uzskatīts, ka Voyager aparātiem pietiks enerģijas vismaz līdz 2025. gadam. Voyager aparātus darbina radioizotopu termoelektriskie ģeneratori, kuri izmanto plutoniju. Ģeneratoru jauda lēnām sarūk, jo plutonijs sadalās. Sākotnējā jauda bija 420 W, bet 2008. gada sākumā tā bija sarukusi līdz 285 W.
Voyager 1 virzoties uz starpzvaigžņu telpu, aparāts turpina pētīt Saules sistēmu.
tas atradās 123,684 AU attālumā. 2013. gada 12. septembrī paziņots, ka heliopauze tika sasniegta 2012. gada 25. augustā, kad tika novērotas ievērojama enerģētisko daļiņu blīvuma izmaiņas.
Voyager 1 nelido nevienas konkrētas zvaigznes virzienā, taču pēc apmēram 40 000 gadiem tas atradīsies tikai 1,6 gaismas gadu attālumā no AC+79 3888. Tā ir zvaigzne Žirafes zvaigznājā. Voyager aparātos atrodas arī vēstījums citplanētiešiem. Katrā aparātā atrodas zelta plate ar fonogrāfiski ierakstītiem attēliem un skaņu, kuri izvēlēti tā, lai attēlotu dzīvības un kultūras dažādību uz Zemes.
Tomass Monsons
Tomass Spensers Monsons (dzimis, miris ) bija Pēdējo dienu svēto Jēzus Kristus baznīcas (dēvētas par mormoņiem) prezidents, no baznīcas adeptu viedokļa - atklājējs un pravietis. Kā PDS baznīcas prezidents viņš tika ordinēts iepriekšējā baznīcas prezidenta,  mirušā Gordona Hinklija vietā.
Oto fon Hūns
Oto fon Hūns (Otto von Huhn, dzimis, miris ) bija vācbaltiešu ārsts un vēsturnieks, pirmais aizsācis baku vakcināciju Latvijā un Krievijas impērijā, garīgi slimo aprūpes iestādes "Aleksandra Augstumu iestāde" dibinātājs un pirmais direktors. Oto Hūns veica plašus pētījumus Vidzemes un Rīgas iedzīvotāju veselības aprūpes uzlabošanā, epidēmiju ierobežošanā, demogrāfijā un topogrāfijā.
Vaļi un nīlzirgi
Vaļi un nīlzirgi (Whippomorpha) ir pārnadžu kārtas (Artiodactyla) apakškārta, kas pieder vaļu un atgremotāju kladai (Cetruminantia). Tā apvieno visas mūsdienās dzīvojošās vaļveidīgo (Cetacea) dzimtas un nīlzirgu dzimtu (Hippopotamidae).
DNS pētījumi nenoliedzami pierāda, ka vaļveidīgie ir atdalījušies un attīstījušies no senajiem pārnadžiem. Kā arī fosilijas pierāda, ka nīlzirgi un vaļveidīgie ir attīstījušies viens otram paralēli. Viena grupa kļuva par ūdens dzīvniekiem, bet otra par daļējiem ūdens dzīvniekiem. Zinātnieki nevar pateikt precīzi, cik sen nīlzirgiem un vaļveidīgajiem bija kopīgs priekštecis, bet apmēram tas ir zināms. Nīlzirgi no vaļveidīgajiem atdalījās pirms apmēram 55 miljoniem gadu. Toties nīlzirgu un vaļveidīgo kopējais priekštecis no pārējiem pārnadžiem atdalījās apmēram pirms 60 miljoniem gadu.
Oto fon Hūns
Dzīvesgājums
1789. gadā kļuva par Rīgas Kara hospitāļa (dibināts 1754. gadā) otro ārstu, bet drīz vien pievērsās privātpraksei, īsā laikā kļūdams par populāru un iecienītu ārstu Rīgā. 1795. gadā Rīgā izdeva "Rīgas pilsētas topogrāfisko aprakstu ar ārsta novērojumu pielikumu".
1800. gada 27. novembrī Oto Hūns paveica pirmo baku vakcināciju Rīgā, izmantojot angļu ārsta Edvarda Dženera pirms dažiem gadiem (1796) atklāto vakcinācijas metodi. 1803. gadā nodibināja Rīgas baku potēšanas iestādi, Rūjienas iedzīvotāju vakcinēšanu veica mācītājs Gustavs fon Bergmanis.
No 1809. gada līdz 1811. gadam, Napoleona karu laikā pēc kņaza Repņina uzaicinājuma kļuva par krievu vēstniecības ārstu Kaselē un Parīzē. No 1811. gada līdz 1813. gadam strādāja par ārstu Pēterpilī. 1813. gadā O. Hūns atgriezās Rīgā, darbojās kā ārsts, zinātnieks, vēsturnieks un kultūras darbinieks. 1824. gadā kļuva par garīgi slimo un veneroloģisko slimnieku aprūpes iestādes "Aleksandra Augstumu iestāde" pirmo direktoru.
1832. gada 20. martā miris pēc ilgstošas slimošanas ar bronhiālo astmu. Apglabāts Rīgas Lielajos kapos blakus Johanam Kristofam Brocem (1742-1823). Viņš bija divas reizes precējies un no abām laulībām viņam bija 12 bērnu, no tiem 8 pārdzīvoja savu tēvu.
Niķelis
Niķelis ir ķīmiskais elements ar simbolu Ni un atomskaitli 28. Tas ir sudrabbalts mirdzošs metāls ar nelielu zeltainu nokrāsu. Niķelis pieder pie pārejas metāliem, tas ir ciets un elastīgi. Dabā niķelis galvenokārt ir sastopams kā piemaisījums dzelzsrūdām. Niķelis ir korozijas izturīgs metāls, kuru lieto pārklājumiem (lai aizsargātu pret koroziju) un dzelzs sakausējumos (nerūsošais tērauds). Niķeļa savienojumi parasti ir gaiši zaļi. Savienojumos niķelim parasti oksidēšanas pakāpe ir +2.
Niķelis ir atrodams daudzos meteorītos. Dzelzs meteorītos niķeļa koncentrācija sasniedz no 5 līdz 20%.
Izotopi
Ir zināmi pieci stabili niķeļa izotopi, kā arī deviņi nestabili izotopi. Niķelis-58 veido 68,077% no visa kopējā dabā sastopamā niķeļa daudzuma. Atlikušo izotopu sadalījums ir šāds: niķelis-60 (26,223%), niķelis-61 (1,140%), niķelis-62 (3,634%) un niķelis-64 (0,926%).
Izmantošana
Niķelis galvenokārt tiek izmantots dažādu sakausējumu izgatavošanā. Niķeļa sakausējumiem ir raksturīga izturība, elastīgums, kā arī pretestība pret koroziju un karstumu. Aptuveni 65% no kopējā niķeļa daudzuma Rietumu pasaulē tiek patērēta nerūsošā tērauda izgatavošanā, kura pamatelements ir dzelzs ar aptuveni 18% hroma un 8% niķeļa piekausējuma. Ap 12% tiek patērēti karstumizturīgiem sakausējumiem. Atlikušie 23% no niķeļa tiek izmantoti tērauda sakausējumos, uzlādējamās baterijās, katalizatoros un citās ķīmiskās vielās, kā arī monētu kalšanā, metālliešanas produktos un apšuvumos.
Iegūšana
Aptuveni 30% no visas pasaules niķeļa tiek iegūts Ontārio provincē, Kanādā, galvenokārt no pentlandīta ((Fe,Ni)9S8). Lielā daudzuma niķelis tiek iegūts arī Jaunkaledonijā, Austrālijā, Kubā, Indonēzijā un citur.
Tele2 Baltic Beach Party
Tele2 Baltic Beach Party bija viens no lielākajiem izklaides pasākumiem Latvijā. Kopš 2001. gada, tas reizi gadā norisinājās Baltijas jūras krastā, Liepājā. No 2001. līdz 2004. gadam pasākuma nosaukums bija Caines Beach Party. Katru gadu tas notika Liepājas pludmalē. Pasākuma galvenie organizatori bija brāļi Mediņi. 2007. gadā festivālu apmeklēja aptuveni 60 000 cilvēku, kas radīja pilsētas veikalu, ēdināšanas uzņēmumu un viesnīcu pārslodzi. 2008. gadā festivāls norisinājās 25. un 26. jūlijā ar pašā jūras krastā uzstādītām divām estrādēm, atrakciju karuseļiem, daudzām āra kafejnīcām un citu dažādu izklaides pasākumu teltīm.
2010. gadā festivāla desmitajā gadadienā brāļi Mediņi paziņoja par Tele2 Baltic Beach Party aiziešanu no Liepājas. Viņi pārtrauca festivāla organizēšanu Liepājas pašvaldības dēļ, kas nedeva pietiekami lielu atbalstu festivāla organizēšanai. Gadu vēlāk Baltic Beach Party vietā stājās festivāls Summer Sound.
Māris Jass
Māris Jass (dzimis 1985. gada 18. janvārī) ir latviešu hokejists, aizsargs, agrākais Latvijas hokeja izlases spēlētājs. Pašlaik (2022) spēlē Latvijas čempionāta vienībā Rīgas "Dinamo".
Māra brālēns Koba Jass un tēva brālis Mareks Jass arī ir profesionāli hokejisti, savukārt tēvs Ilgvars Jass ir bijis bokseris, bet māsa Vanesa Jasa — profesionāla basketboliste.
Spēlētāja karjera
Dzimis Daugavpilī, Māris 2000. gadā tur arī uzsāka savas profesionālā spēlētāja gaitas, 2000.—01. sezonu aizvadot Daugavpils "Stalkers-Juniors" rindās, taču pēc sezonas beigām devās uz Krieviju, kur Maskavas "Dinamo" kluba sistēmā divas sezonas aizvadīja Krievijas Pirmajā līgā (pēc spēka — trešā). No 2003. līdz 2006. gadam Jass spēlēja Liepājas "Metalurga" rindās.
2006. gadā, Pjotram Vorobjovam stājoties Latvijas izlases galvenā trenera amatā, viņš Jasu uzaicināja pievienoties sevis trenētajai Toljati "Lada" vienībai. 2006.—07. sezonā Jass spēlēja Čehijas Ekstralīgas klubā Prāgas "Slavia", taču jau nākamo sezonu viņš aizvadīja Slovākijas Ekstralīgas klubā HK Nitra. 2008.—09. sezonā viņš spēlēja Liepājā, bet 2009.—10. sezonā atgriezās Nitrā. 2010.—11. sezonu Jass uzsāka citā Slovākijas vienībā — HK Skalica, taču novembrī viņš pievienojās Kontinentālās hokeja līgas klubam Ņižņekamskas "Ņeftehimik".
2011.—12. sezonā, spēlējot Slovākijas Ekstralīgas klubā Bratislavas "Slovan", Jass izcīnīja Slovākijas čempiona titulu. 2015. gada vasarā uz pārbaudes laiku pievienojās Rīgas "Dinamo", taču klubs līgumu ar spēlētāju nenoslēdza. Oktobra vidū, vairākiem "Dinamo" aizsargiem esot traumētiem, komanda ar Jasu noslēdza viena gada līgumu, un viņš tās sastāvā aizvadīja 26 spēles. Turpmākajās sezonās spēlēja dažādās Eiropas līgās.
Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlējis piecos pasaules čempionātos.
Kozeglovi
Kozeglovi ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz austrumiem no Vozņikiem.
Valstiski organizēta sabiedrība
Valstiski organizēta sabiedrība ir jau attīstīta sabiedrības pakāpe, kur ir izkristalizējusies šķiru struktūra un sabiedrības hierarhija, kas atgādina piramīdu. Pašā virsotnē atrodas šaurs militāri politiskas un reliģiskas elites slānis. Tālāk nāk dižciltīgi aristokrāti, priesteri, birokrātija, tirgoņi, mākslinieki, zinātnieki un skaitliski lielākais slānis — tauta. Centralizētas valstis parasti balstījās uz lielām pilsētām, kuru iedzīvotāju skaits parasti bija vismaz 4-6 tūkstoši un vairāk.
Valstiski organizētas sabiedrības kritēriji
Valstiski organizētam sabiedrībām evolūcijas procesā sāka veidoties sekundāras (sociālas un politiskas) kopīgas iezīmes. Šīm iezīmēm attīstoties un pilnveidojoties tās kļuva par svarīgākajiem jebkuras sabiedrības kritērijiem.
Māņzirnekļi
Māņzirnekļi, neīstie zirnekļi (Opiliones) ir zirnekļveidīgo helicerātu kārta. Tie ir nelieli, dažus milimetrus gari, īsi un plati zirnekļveidīgie, ar nepilnīgu vēdera segmentāciju (tergīti 9, sternītu mazāk), ar neparasti garām kājām un nelielām pedipalpām. Heliceras spīļveida. Māņzirnekļi ir plēsēji, barojas ar kailgliemežiem, kukaiņu kāpuriem, daudzkājiem, ērcēm un jauniem zirnekļiem, var uzņemt arī augu barību. Elpo ar trahejām. Māņzirnekļi ir ļoti plaši izplatīti un sastopami uz koku stumbriem, uz nokritušiem zariem, zem akmeņiem, zem lapām. Bieži sastop Phalangium ģints pārstāvjus.
Valstiski organizēta sabiedrība
Valstiski organizētas sabiedrības kritēriji
Otrkārt, sabiedrību ekonomiskā mehānisma galvenais elements bija centralizēta kapitāla uzkrāšana, kas tika īstenota ar nodokļu un nodevu palīdzību. Zīmīgi piemēram, ka šumeru valdnieki bija monopolizējuši tirdzniecību Mezopotāmijā nevis savā, bet gan valsts vārdā. Šāda ekonomiskā organizācija nodrošina valstī iespēju uzturēt simtiem un pat tūkstošiem cilvēku, kas nenodarbojas ar pārtikas ražošanu vai pat ražojošu darbību vispār — birokrātiju, priesterus, armiju u.c. Neatņemamas civilizāciju ekonomiskās organizācijas iezīmes ir tirdzniecība lielos attālumos, darba dalīšana un amatnieku specializācija.
Treškārt, visām pirmajām valstiski organizētām sabiedrībām bija raksturīgi vairāk vai mazāk attīstīta rakstība, zinātne, materiālo vērtību uzskaite.
Māņzirnekļi
Sistemātika
Pasaulē ir zināmas ap 6300 sugām, kas iedalās 4 apakškārtās. Latvijā ir zināmas 14 sugas. Latvijā tos ir pētījis V. Tumšs.
Valstiski organizēta sabiedrība
Valstiski organizētas sabiedrības kritēriji
Ceturtkārt, sabiedrību veidošanās pamatā bija pilsētas vai plašākas teritorijas ar sarežģītu sociāli politisko organizāciju. Dažos gadījumos pilsētas baudīja lielu politisko neatkarību un tās būtībā bija pilsētas — valstis, piemēram, Grieķijas pilsētas — polises. Šādas pilsētas varēja apvienoties arī mazāk stabilos veidojumos — līgās, ūnijās, asociācijās u.c. Pilsētās pastāvēja dažādas sabiedriskās celtnes un būves, sākot no pilsētu aizsardzības sienām, līdz tempļiem un Ēģiptes piramīdām.
Piektkārt, tika piekopta tāda vai citāda valsts reliģija, kas parasti bija cieši saistīta ar varu, to attaisnoja un pamatoja. Tipisks piemērs ir Ēģiptes faraons, kurš tika uzskatīts par uz zemes dzīvojošu dievu.
Māņzirnekļi
Sistemātika
Kārta
Valstiski organizēta sabiedrība
Pirmās valstiski organizētās sabiedrības
Pirmās lielākās valstiski organizētās sabiedrības bija trīs upju civilizācijas - Mezopotāmija, kā arī Nīlas un Indas upju ielejas. Ķīnā valstiskas sabiedrības uzbūves elementus var vērot jau ap 5000. g. p.m.ē., bet Mezopotāmijā un Ēģiptē — ap 3100. g. p.m.ē. un dažus gadsimtus vēlāk arī Indas upes ielejā. Šīm sabiedrībām piemita virkne būtisku kopīgu iezīmju, kas gan mazināja vai pat zaudēja savu izšķirošo nozīmi vēlākā civilizācijas attīstības gaitā. Tā bija bagātīga ūdensapgāde no lielām upēm, ne tikai lietošanai mājsaimniecībā, bet arī lauksaimniecībai (irigācijai), kā arī satiksmei. Tās baudīja siltu, subtropisku klimatu.
Valstiski organizētas sabiedrības ekonomiskā struktūra
Valstiski organizētas valstis evolucionē arī ekonomiskā ziņā. Pēc šī kritērija var izšķirt pirmsindustriālas (agrāras), agrāri industriālas, industriālas un pēcindustriālas (zināšanu) valsts formas.
Pirmsindustriāla valsts
Liels daudzums upju duļķu un sanesu, kas plūdu periodos dabīgā veidā regulāri bagātināja lauksaimniecībā izmantojamo augsni, kā arī kalpoja par izejvielu celtniecības materiālu (saulē kaltētu ķieģeļu) izgatavošanai. Upju ielejas aptvēra kalni, kuru zālainās nogāzes bija labi piemērotas ganībām.
Rokfellera plato
Rokfellera plato ir daļa no Rietumantarktīdas ledus plakankalne Mērijas Bērdas Zemē. Atrodas starp Širases un Saipla krastiem pie Rosa šelfa ledāja rietumos un Holika-Kenjona plato austrumos. Plato augstums ir no 1000 līdz 1500 m vjl. Atklājis amerikāņu polārpētnieks Ričards Bērds 1934. gadā un nosaucis ekspedīcijas patrona Džona Rokfellera jaunākā (John D. Rockefeller, Jr.) vārdā.
Kopš 1999. gada plato darbojas amerikāņu vasaras polārstacija Bērdkampa.
Skubijs Dū 2: Briesmoņi savā vaļā
"Skubijs Dū 2: Briesmoņi savā vaļā" (en) ir 2004. gada ASV un Kanādas kopražojuma piedzīvojumu filma, kuras režisors ir Radža Gosnels. Tā ir turpinājums filmai "Skubijs Dū" (2002).
Jods
Jods var būt:
Marti Ahtisāri
Marti Oiva Kalevi Ahtisāri (fi, izrunā: ; dzimis Vīpuri, Somijā) ir somu politiķis, bijušais Somijas prezidents (1994—2000), Nobela miera prēmijas laureāts, ANO diplomāts, viņš tiek atzīmēts par savu ieguldījumu miera veicināšanā pasaulē.
Dzīvesgājums
Izglītību ieguvis Oulu licejā (Oulun Lyseo, šo skolu ir beiguši vēl divi Somijas prezidenti: Karlo Juho Stolbergs un Kiosti Kallio), to absolvēja 1952. gadā, kā arī absolvēja Oulu Universitāti. Vairākus gadus viņš darbojās kā diplomātiskais pārstāvis no Somijas. Laika posmā no 1977. līdz 1981. gadam viņš bija ANO Namībijas komisārs, strādājot pie Namībijas neatkarības nosargāšanas no Dienvidāfrikas Republikas.
1993. gadā M. Ahtisāri paziņoja par savu kandidatūru Somijas prezidenta amatam. Viņa politiskā reputācija bija nozīmīgs faktors Somijas prezidenta vēlēšanās. Viņš bija Somijas prezidents laika posmā no līdz. Viņa prezidentūras laikā Somija iestājās Eiropas Savienībā. Tāpat viņa prezidentūras laikā Helsinkus apmeklēja Bills Klintons un Boriss Jeļcins. 2000. gadā viņu prezidenta amatā nomainīja pirmā sieviete Somijas prezidente Tarja Halonena.
M. Ahtisāri tika nosaukts kā 2008. gada Nobela miera prēmijas laureāts, Oslo viņš saņēma Nobela miera prēmiju par centieniem risināt starptautiskus konfliktus vairāk nekā trīs dekādes. Oficiālajā paziņojumā bija teikts, ka Ahtisāri ir nozīmīga loma vairāku konfliktu risināšanā Namībijā, Indonēzijā, Kosovā, Irākā un vairākos citos reģionos.
Sinonīms
Sinonīms (el, synōnymos — ‘ar vienādu nosaukumu, ar vienādu vārdu’) ir vārds vai arī cita valodas vienība, kas pilnīgi (vai arī daļēji) sakrīt ar kādu citu vārdu vai citu valodas vienību nozīmes ziņā. Sinonīmi ir, piemēram, vārdi māja un nams.
Vienas rindas sinonīmi var atšķirties ar jēdzieniskām niansēm, piemēram, sens un vecs vai stilistisku nokrāsu, piemēram, runāt un muldēt. Pastāv arī absolūtie sinonīmi, kas ir bez atšķirībām nozīmē, piemēram, telefons un tālrunis, sacīt un teikt. Par sinonīmiskām var arī tikt uzskatītas morfoloģiskas formas, piemēram, celieties! un celties! un sintaktiskas konstrukcijas, piemēram, darbs jādara un darbs darāms.
Stende (nozīmju atdalīšana)
Stende var būt:
Kuldīgas Svētās Annas evaņģēliski luteriskā baznīca
Kuldīgas Svētās Annas evaņģēliski luteriskā baznīca ir 1904. gadā celts luterāņu draudzes dievnams, kas atrodas Dzirnavu ielā 14, Kuldīgā.
Vēsture
Svētās Annas baznīcu ir cēlusi Kuldīgas latviešu luterāņu draudze, kas dibināta jau 1560. gadā, tomēr nopietna līdzekļu vākšana baznīcas būvei sākās tikai 1866. gadā. Baznīcas projektu izstrādāja arhitekts Vilhelms Neimanis, baznīcas pamatakmeni svinīgā dievkalpojumā 1899. gada 3. oktobrī ielika latviešu luterāņu draudzes mācītājs Frīdrihs Freibergs (1833-1918), būvdarbus pabeidza 1904. gadā.
1922. gadā dibināja Svētdienas skolu bērniem, kas darbojās līdz 1940. gadam, šai pašā laikā dibināts arī draudzes koris. 1939. gadā baznīca ieguva pašreizējo interjeru (mākslinieks J. Audriņš) ar gleznām un J. Šķērstena darinātām vitrāžām. Ērģeles būvējis igauņu ērģeļbūvētājs A. Terkmanis. 1953. gada 3. novembrī draudzes koris piedalījās pirmajos baznīcas koru Dziesmu svētkos. Atmodas laikā baznīcā plaši apmeklētus dievkalpojumus noturēja Kuldīgas iecirkņa prāvests Modris Plāte. Kuldīgas baznīcas dievkalpojumi vairākkārt pārraidīti Latvijas radiofonā.
Valmieras Drāmas teātris
Valmieras Drāmas teātris ir vienīgais profesionālais teātris Valmierā un Vidzemē. 1923. gads tiek uzskatīts par teātra dibināšanas gadu, kad sākās regulāras profesionāla teātra izrādes, teātri atbalstīja Valmieras pilsētas valde.
Pēc Otrā pasaules kara teātri nosauca par Leona Paegles Valsts Valmieras drāmas teātri un to vadīja Pēteris Lūcis. Nozīmīgas izrādes Valmieras teātrī iestudējuši režisori Oļģerts Kroders, Māra Ķimele, Valentīns Maculēvičs.
Kopš 1999. gada teātrī notiek Rūdolfa Blaumaņa teātra festivāls, ko rīko reizi trijos līdz piecos gados. Šobrīd festivāls ir pāraudzis jaunā kvalitātē, mainīts nosaukums "Valmieras vasaras teātra festivāls", festivālu atbalsta Valmieras pašvaldība.
Pirmsākumi
Profesionāla teātra veidošanās meklējama 1885. gadā. Tā pirmsākumi meklējami Valmieras Latviešu biedrības nama teātra izrādēs 19. gadsimta beigās.
Tagadējā Valmieras Drāmas teātra ēka celta kā Latviešu biedrības nams blakus Sv. Sīmaņa baznīcai. 1885. gadā tam uzcēla piebūvi ar skatuvi un zāli, kurā 1905. gadā uzveda Rūdolfa Blaumaņa lugas "Indrāni" un "Ugunī". Izrādēs autors pats spēlējis galvenās lomas.
Latvijas SPR laikā likvidētajā Latviešu biedrības namā Valmieras apriņķa Izglītības nodaļa režisora Jāņa Zariņa vadībā ierīkoja strādnieku teātri, kura atklāšanā 1919. gada 29. martā tika izrādīta Emīla Verhārena aģitējošā drāma “Ausmā”. Pēc lielinieku padzīšanas 1919. gada 22. maijā teātris savu darbību pārtrauca.
Profesionālā teātra izveide
1923. gadā sāka darboties pirmais profesionālais Valmieras teātris. Aktieris, režisors un teātra kritiķis Frīdrihs Dombrovskis-Dumbrājs paralēli darbam kultūras namā "Ziemeļblāzma" izveidoja pirmo aktieru trupu Valmierā.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Ziemeļlatvijas teātri likvidēja un izveidoja Strādnieku arodbiedrības pašdarbības teātri. Vācu okupācijas laikā 1941.-1944. gadā to pārdēvēja par Valmieras teātri. 1943. gadā pirmo lugu Valmieras teātrī iestudēja Pēteris Lūcis (1907—1991).
Valsts Valmieras drāmas teātris
Pēc Otrā pasaules kara Valmieras vecpilsētā bija saglabājusies vien slimnīcas ēka, viesnīca un teātris, kurā 1944. gadā ar Raiņa izrādi "Pūt' vējiņi" darbu sāka LPSR Valsts Valmieras drāmas teātris. Galvenais režisors bija Žanis Vīnkalns. 1948. gadā apvienoja Valsts Latgales drāmas teātri un Valsts Valmieras drāmas teātri, par galveno režisori iecēla Annu Lāci. Līdz 1953. gadam teātris bija padots LPSR MP Mākslas lietu pārvaldei. 1953. gadā apvienoja Jelgavas un Valmieras Valsts drāmas teātrus, izveidojot Leona Paegles Valsts drāmas teātri LPSR Kultūras ministrijas pārraudzībā. 1957. gadā to nosauca par Leona Paegles Valsts Valmieras drāmas teātri, par teātra režisoru iecēla Pēteri Lūci. Teātra trupai 1961. gadā pievienojās aktieri no Daugavpils teātra, un 1964. gadā teātrī ieradās režisors Oļģerts Kroders no Liepājas teātra.
Pēc 1969. gada, kad teātrī kā režisore sāka strādāt Annas Lācis mazmeita Māra Ķimele, Valmieras teātris kļuva par nozīmīgu latviešu modernās režijas centru. 1972. gadā teātrī O. Kroders iestudēja Šekspīra traģēdiju "Hamlets". 1974. gadā Valmierā pēc Maskavas teātra institūta beigšanas ieradās Valentīns Maculēvičs. 1975. gadā M. Ķimeles režijā iestudēja sengrieķu traģēdiju "Mēdeja", ko izrādīja Sv. Sīmaņa baznīcas telpās.
1985. gadā par teātra direktoru kļuva Pēteris Sūcis, kura vadībā uzsāka teātra ēkas pārbūvi, 1987. gadā nojauca veco teātra ēku, izrāžu mēģinājumi notika Vaidavas Kultūras namā, bet izrādes uz dažādām skatuvēm.
Kšanovice
Kšanovice (, vēsturiski arī Krānovica ) ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz dienvidrietumiem no Racibožas, pāris kilometru no Čehijas robežas. Līdz 1945. gadam atradās Vācijas teritorijā, bet pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, tā tika piešķirta Polijai.
Valmieras Drāmas teātris
Valsts Valmieras drāmas teātris
1988. gadā Valentīna Maculeviča vadībā iestudēja Raiņa lugu "Daugava", kuras laikā pirmo reizi skanēja Mārtiņa Brauna dziesma "Saule, Pērkons, Daugava". 1990. gadā no teātra aizgāja Māra Ķimele un Valentīns Maculevičs.
Valmieras Drāmas teātris
1991. gada 8. martā teātris ieguva Valmieras Drāmas teātra nosaukumu. Teātrī sāka darboties režisori Felikss Deičs un Varis Brasla.
1994. gadā teātris atsāka darbu pārbūvētajās telpās. Pēc F. Deiča iestudējuma Čehova darbam "Ivanovs" teātrī atgriezās klasiskā dramaturģija. 1996. gada nogalē notika pirmā izrāde Lielajā zālē, tomēr 1997. gadā jaunās teātra ēkas būvdarbus apstādināja.
Kopš 1999. gada reizi trijos līdz piecos gados teātrī notika Rūdolfa Blaumaņa teātra mākslas festivāls, kas ir veltīts Blaumaņa un viņa laikabiedru, 20. gadsimta sākuma dramaturgu daiļrades aktualizēšanai.
2002. gadā teātrī atgriezās režisors Oļģerts Kroders un iestudēja savas klasiskās izrādes, piemēram, "Marija Sjuarte", "Hamlets", "Idiots", "Karalis Līrs".
2015. gadā Valmieras teātrī darbojās 30 štata un 15 ārštata aktieri un dažādu paaudžu režisori — Felikss Deičs, Varis Brasla, Mārtiņš Eihe, Indra Roga, Reinis Suhanovs, Jānis Znotiņš, Inese Mičule, Viesturs Meikšāns, Elmārs Seņkovs u.c. Teātris regulāri saņēma nominācijas un laureātu titulus Latvijas teātru Gada balvas ceremonijā Spēlmaņu nakts un atzinību starptautiskos festivālos.
No 2017. gada līdz 2019. gadam teātra mākslinieciskā vadītāja bija Indra Roga.
Pilica (pilsēta)
Pilica ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz austrumiem no Ogrodzenecas pie Pilicas upes.
Ganas futbola izlase 2010. gada Pasaules kausa finālturnīrā
Treneris: Milovans Rajevacs
Uzi
Uzi (he) ir Izraēlas mašīnpistoļu saime.
UZI bija ne tikai viegli pārvietojams, bet arī tāda tipa ierocim ļoti precīzs. 1960. gados oriģinālās koka detaļas aizstāja ar metāla detaļām. Drīz UZI ražošanu uzsāka Beļģijas ieroču kompānijā FN Herstal.
Izraēlas kompānija Israel Military Industries (IMI) turpināja pilnveidot šo ieroci, izlaižot dažādas tā modifikācijas. Tika izveidota mazāka UZI versija ar nosaukumu "mini UZI", tā izmērs bija gandrīz tikpat liels kā rokas ierocim; vēlāk arī vēl mazāks modelis "mikro UZI". Viena no versijām ir "UZI pistole", tā ir pusautomātiska, "mikro UZI" pistoles variants.
UZI ieguva popularitāti pasaulē gan kā kaujas ierocis, gan kā specvienību un apsardzes ierocis. UZI izmantots daudzās Holivudas filmās.
Latvijas Muzikālā līga 2008
Latvijas Muzikālā līga 2008 ir Latvijas Mūzikas kanāla, LNT un Radio SWH kopīgi rīkots Latvijas mūzikas izpildītāju dziesmu konkurss, kuras mērķis ir noteikt 2008. gada populārāko popmūzikas/rokmūzikas dziesmu Latvijā. Šī ir otrā Latvijas Muzikālās līgas sezona.