cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ķengaraga dīķis
Daba
Līdz 2005. gada decembrim dīķim bija dabas pamatnes statuss. Dīķa teritoriju apmeklē dažādi ūdensputni (gulbji, pīles, lauči u.c.). Ap 2000. gadu dīķa teritorijā ieviesās bebri. Neskatoties uz mazo dīķa teritoriju un apdzīvotību, lauči dīķī arī ligzdo. Dīķī dzīvo arī zaļās vardes. Dīķis ir iecienīta vietējo iedzīvotāju zvejas vieta (līņi, karūsas u.c.). Bet vēl vairāk pārsteidz dīķa bezmugurkaulnieku daudzveidība. Te ir visdažādākie vēžveidīgie, ūdens kukaiņi, gliemji, tārpveidīgie, hidras, vienšūņi u.c. organismi. Diemžēl šī fauna nav pietiekoši pētīta.
Tēsejs
Kad Tēsejs pieauga, Aitra viņu nosūtīja uz Atēnām pie sava tēva Egeja. Ceļojums ne pa vieglāko ceļu viņam bija piedzīvojumu pilns. Tēsejs nogalināja vairākus ceļā sastaptos laupītājus un citas personas. Ar laiku pēc nokļūšanas Atēnās viņš iemantoja slavu un apliecināja, ka ir atēniešu valdnieka dēls un mantinieks.
Krētā nogalinājis Mīnotauru, kam Mīnojs ik pēc deviņiem gadiem izbaroja septiņus jaunekļus un septiņas jaunavas. Izbarotie cilvēki bija izpirkuma maksa par Mīnoja dēla Androgeja nāvi, kurā esot vainojams Egejs. Uz Krētu bija devies ar kuģi, kam bijušas melnas buras. Atgriezties pēc uzvaras viņam vajadzēja ar baltām burām, tomēr atpakaļceļā viņš aizmirsa tās nomainīt. Egejs ielēca jūrā, ieraudzīdams melnās buras un nodomādams, ka dēls ir miris.
Kanādas administratīvais iedalījums
Kanādas administratīvais iedalījums ir Kanādas valsts administratīvi teritoriālais iedalījums no viena (Jukona) līdz pat četriem līmeņiem. Augstāko jeb pirmā līmeņa administratīvo iedalījumu veido Kanādas provinces un teritorijas. Kopā ir 10 provinces un 3 teritorijas, kas visas kopā veido pasaules otru lielāko valsti. Galvenā atšķirība starp Kanādas provincēm un teritorijām ir šāda: provinces saņem tiešas pilnvaras no monarhijas, kamēr teritoriju pilnvaras izdod Kanādas federālā valdība. Līdz ar to provincēm ir lielākas politiskās pilnvaras. Provinces un teritorijas sīkāk iedalās 3642 Kanādas pašvaldībās, kas ir otrā līmeņa administratīvais iedalījums.
Pēc platības lielākā Kanādas administratīvā iedalījuma vienība ir Nunavuta (2 093 190 km²), bet mazākā — Prinča Edvarda Sala (5 660 km²). Pēc iedzīvotāju skaita visvairāk dzīvo Ontārio (13 678 700 iedzivotāji), bet vismazāk — Jukona (33 897 iedzivotāji).
Iedalījuma vēsturiskā attīstība
Hudzona līča kompānija līdz 1870. gadam pārvaldīja lielas platības Kanādas rietumos, līdz tā nodeva šīs zemes Kanādas valdībai. Mūsdienās tā ir daļa no Ziemeļrietumu teritorijām. 1905. gada 1. septembrī Ziemeļrietumu teritoriju daļa dienvidos no 60° paralēles kļuva par Albertas un Saskačevanas provincēm.1869. gadā vēlēšanās tika izlemts, ka Ņūfaundlenda joprojām būs britu teritorija, jo vietējie iedzīvotāji baidījās no pārmērīgas Kanādas dominances.
Nikaragvas ezers
<mapframe text="Nikaragvas ezers" width=290 height=290 zoom=8 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q173862" } Nikaragvas ezers (es), arī Kosivolkas ezers (Lago Cocibolca) vai Granadas ezers (Lago de Granada), ir liels tektoniskas izcelsmes saldūdens ezers Nikaragvā. Ezers ir viens no 40 lielākajiem pasaulē un otrais vai trešais lielākais Latīņamerikā. Ar otru lielo Nikaragvas ezeru — Managvas ezeru to savieno Tipitapas upe.
Ezeru ar Karību jūru savieno kuģojamā Sanhuanas upe. Tādējādi ezera krastā esošā Granadas pilsēta ir uzskatāma par Atlantijas okeāna ostu, kaut gan tā atrodas tuvu Klusajam okeānam. Kluso okeānu var pat redzēt no ezerā esošās Ometepes salas.
Bataanas Nāves maršs
Bataanas Nāves Maršs bija kara noziegums Otrā pasaules kara laikā, ko pastrādāja Japānas armija 1942.gadā Filipīnās. Tā bija vardarbīga karagūstekņu pārvietošana, kā laikā tie tika visādos veidos pazemoti un spīdzināti, tā dēļ lielākā daļa no viņiem gāja bojā.
Vēsture
1941. gada beigās Japāna vienlaicīgi iebruka vairākās Dienvidaustrumāzijas valstīs, arī Filipīnās. Lielākā daļa no Filipīnu un ASV spēkiem bija spiesti atkāpties. Ievērojama daļa šo spēku palika Bataanas pussalā.
Apmēram 70 000 filipīniešu un ASV kareivju ģenerāļa Edvarda Kinga jaunākā (Edward P. King) vadībā 1942. gada 9. aprīlī padevās japāņiem, kurus komandēja ģenerālis Masaharu Homma. Tā kā nebija pietiekami daudz kravas auto, lai pārvestu karagūstekņus, tie nākamajā dienā tika konvojēti pārgājienā uz 100 km attālo O`Donela karagūstekņu nometni.
Gūstekņi tika sisti, tiem tika liegts ēdiens un ūdens vairākas dienas. Tos, kuri pakrita un atpalika no pārējiem, nonāvēja dažādos veidos: nošaujot, nocērtot galvas vai nodurot. Tika pielietota arī tā saucamā japāņu saules procedūra — gūstekņus turēja aprīļa saulē bez ūdens un bez galvassegas.
Tas pats turpinājās O`Donela nometnē. Aptuveni 10 000 karagūstekņu gāja bojā, tomēr dažiem izdevās aizbēgt. Nometni sasniedza apmēram 54 000 vīru. 1942. gada 6. jūnijā filipīniešu karavīrus amnestēja un tie tika atlaisti, turpretī amerikāņu gūstekņus pārvietoja uz nometni Kabanatuanā.
Katru gadu sagūstītie karavīri tiek godināti Bataanas dienā (9.aprīlī). Batanā ir memoriāls par godu bojāgājušo piemiņai.
Alberts I
Alberts I var būt:
Mičigans
Mičigans (en) ir viens no pieciem Lielajiem ezeriem un vienīgais, kas pilnībā atrodas ASV teritorijā (Indiānas, Ilinoisas, Viskonsinas un Mičiganas štati). Ezera nosaukums cēlies no odžibvu indiāņu vārda mishigami — ‘lielais ūdens’. Piektais lielākais ezers pasaulē. Krasta līnijas garums ir 2633 km. Ezers atrodas vienā līmenī ar Hūronu, ar kuru tas ir savienots. Ģeoloģiski un hidroloģiski Hūrons un Mičigans ir viens ezers, būtībā — pasaulē lielākais ezers. Tomēr abi ezeri ir ģeogrāfiski nošķirti.
Mičigana krastos dzīvo ap 12 miljoni cilvēku. Mičiganas štata ziemeļu daļā gar ezera krastu izvietotas daudzas atpūtas un tūristu pilsētas. Kopumā ezera krastā atrodas 18 pilsētas, kurās iedzīvotāju skaits pārsniedz 30 000.
Ļoti populāras ir Mičigana pludmales, jo sevišķi Mičiganas štatā un Indiānas ziemeļu daļā. Šī iemesla dēļ Mičiganu nereti dēvē par "trešo krastu" - pirmie divi ir Atlantijas un Klusā okeāna krasti. Ūdens temperatūra tūrisma sezonas laikā ir 13—21 °C; pludmales ir no skaistām kvarca smiltīm. Čikāgas pilsēta ik gadus ieved jaunas smiltis pilsētas pludmalēm.
Mičigana krastā atrodas viens no pasaules iespaidīgākajiem pilsētu siluetiem - Čikāgas debesskrāpju rajons. No lielākās daļas ezera krastu otru krastu nevar redzēt.
Mūzikas stilu uzskaitījums
Mūzikas stilu uzskaitījums ir uzskaitījums, kurā ir uzskaitīti mūzikas stili alfabētiskā secībā.
Lielais Sālsezers
Lielais Sālsezers (en) ir hipersāļs ezers, kas atrodas ASV, Jūtas štata ziemeļu daļā. Lielākais sālsezers Rietumu puslodē, 33. lielākais pasaules ezers. Ezers vidēji ir ap 4400 km² liels taču tā kā ezers ir ļoti sekls, tas strauji maina izmēru dažādos klimatiskajos apstākļos. 1963. gadā ezers samazinājās līdz 1529 km² platībai, 1987. gadā tas sasniedza 5311 km².
Lielais Sālsezers ir lielākais no agrāk eksistējušā Bonnevilas ezera atlikušajiem ezeriem. Ezeram nav iztekas, tas tikai iztvaiko. Rezultātā Lielajam Sālsezeram raksturīgs ļoti augsts sāļums, kas ievērojami pārsniedz jūras ūdens sāļumu — ezera ūdens satur 5—27% sāls. Vairums cilvēku ezerā tā ūdens augstā blīvuma dēļ var brīvi peldēt, īpaši nekustoties. Sāļu saturs ir ļoti līdzīgs jūras ūdens sāls saturam. Īpaši sāļš ir ezera ziemeļu daļas (Ganisona līcis) ūdens. Ezers ir nozīmīga putnu barošanās un uzturēšanās vieta. Sāļā ūdens dēļ ezerā nav nevienas zivs, taču dzīvo viena nelielu garneļu suga (Artemia franciscana).
Ezera dienvidaustrumu un austrumu daļā atrodas Soltleiksitija un tās piepilsētas, savukārt ziemeļu un rietumu krasti ir praktiski neapdzīvoti. Pāri ezera ziemeļu daļai pa uzbērumu iet dzelzceļš, kas atšķeļ no galvenās ezera daļas divus līčus.
Siltais Lielā Sālsezera ūdens izraisa īpašus laika apstākļus. Vēlos rudeņos, ziemas sākumā un pavasarī ezera krastos bieži spēcīgi snieg, jo virs ezera sasilušās gaisa masas krastā strauji atdziest un rada spēcīgus sniega nokrišņus.
Ezera krastos tiek iegūta vārāmā sāls.
Salas
Mainīgā ūdens līmeņa un neskaidro kritēriju dēļ nav noteicams precīzs salu skaits ezerā. Saskaņā ar ASV Ģeoloģijas dienestu ezerā ir astoņas salas ar saviem nosaukumiem, taču tās visas pie zema ūdens līmeņa ir savienotas ar krastu. Ezerā ir arī citi sēkļi un saliņas, kas visas pie augstāka ūdens līmeņa pazūd.
Vairākas no šīm salām ir ļoti nozīmīgas putnu ligzdošanas un barošanās vietas un vairākās no tām dabas aizsardzības nolūkos pieeja ir liegta.
Anna Ahmatova
Anna Ahmatova (ru), īstajā vārdā Anna Gorenko (ru; dzimusi pie Odesas, mirusi  Domodedovā pie Maskavas, apglabāta Komarovā pie Pēterburgas), bija krievu dzejniece. Lielā mērā personificēja Sanktpēterburgas — Krievijas Impērijas galvaspilsētas — likteni 20. gadsimtā un bija vienojošais posms starp Sudraba laikmeta un 20. gadsimta otrās puses krievu dzejniekiem. Ahmatovas daiļradē izcila lirika mijas ar sociālu parādību vērtējumu. Dzejā izsekojama uzticība esības tikumiskajiem pamatiem, sievišķība, kā arī 20. gadsimta krievu tautas traģēdiju izpratne, ko caurstrāvo personiskie pārdzīvojumi. Dzejošanas manierē jūtama nosliece uz klasisko stilu.
Biogrāfija
Dzimusi 1889. gada 23. jūnijā netālu no Odesas kara flotes inženiera Andreja Gorenko ģimenē, kas 1890. gadā pārcēlās uz dzīvi Carskoje Selo pie Pēterburgas. Mācījās Carskoje Selo sieviešu ģimnāzijā, studēja Kijivas augstāko sieviešu kursu juridiskajā nodaļā (1908—1910). 1910. gadā viņa apprecējās ar dzejnieku, akmeisma ideologu Nikolaju Gumiļevu un nomainīja uzvārdu uz Gorenko-Gumiļeva. Tajā laikā viņa pievienojās akmeistu kustībai. Tajā pašā gadā viņa iestājās Augstākajos vēstures-literatūras kursos. Viņas pirmā publikācija ar Ahmatovas vārdu parādījās 1911. gadā, kā pseidonīmu, vēlāk kā savu uzvārdu viņa pieņēma savas vecvecmātes Praskovjas Ahmatovas vārdu, kura it kā esot bijusi tatāru Lielās Ordas hana Ahmata pēctece. 1912. gadā viņa kopā ar vīru apceļoja Itāliju, viņiem piedzima dēls Ļevs. Tajā pašā gadā iznāca viņas pirmais dzejas krājums Вечер ("Vakars"), turpmākajos gados Ahmatovas dzeju labprāt publicēja dažādos žurnālos. Dzejoļu krājumi Чётки ("Rožu kronis", 1914) un Белая стая ("Baltais bars", 1917) pieder pie mīlas lirikas klasikas. Šiem dzejoļiem piemīt īpatnēja lakoniska forma un muzikalitāte. 1918. gadā šķīrās no Nikolaja Gumiļeva un apprecējās ar orientālistu un dzejnieku Vladimiru Šileiko, nomainot uzvārdu uz Ahmatova-Šileiko.
Līdz 1924. gadam viņai iznāca divi dzejas krājumi, bet pēc tam līdz pat 1940. gadam Ahmatovas darbus nepublicēja. Ahmatova strādāja Agronomijas institūta bibliotēkā, pētīja seno Pēterburgas arhitektūru un Puškina dzīvi un daiļradi. Ahmatovai bija ļoti tuva Puškina dzeja un viņa sarakstīja vairākus rakstus par izcilo dzejnieku. 1934. gadā, Ahmatovai klātesot, arestēja viņas draugu un domubiedru Osipu Mandelštamu, 1935. gadā pirmoreiz, bet 1938. gadā otrreiz arestēja Ahmatovas dēlu Ļevu Gumiļevu.
Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1940. gadā Ahmatovai atļāva publicēties un publiski uzstāties. Dzejniece evakuējās uz Maskavu, vēlāk uz Taškentu, bet Ļeņingradā viņa atgriezās 1944. gadā.
1946. gada PSKP CK lēmumā par žurnāliem "Zvezda" un "Ļeņingrad" bija kritizēti Ahmatova un Mihails Zoščenko. Nostāsti vēsta, ka Staļins bijis nikns par to, ka 1945. gada beigās un 1946. gada sākumā Ahmatova divreiz tikusies ar Lielbritānijas vēstniecības darbinieku Jesaju Berlinu, kā arī par to, ka kādā uzstāšanās reizē zāle bija veselas 15 minūtes stāvus aplaudējusi Ahmatovai (tā drīkstēja būt tikai Staļinam). 1949. gadā trešoreiz arestēja viņas dēlu Ļevu, kuru atbrīvoja tikai pēc Staļina nāves 1956. gadā.
1964. gadā Ahmatova apmeklēja Itāliju, kur viņai pasniedza literāro prēmiju "Etna-toarmino", bet 1965. gadā viņu ievēlēja par Oksfordas Universitātes goda doktori. Mirusi 1966. gada 5. martā 77 gadu vecumā.
Ludvigs Jānis Čiško
Ludvigs Jānis Čiško; dzimis, miris ) bija latviešu luterāņu mācītājs. Kalpoja Matīšu draudzē.
No 1873. līdz 1880. gadam mācījās Jelgavas guberņas ģimnāzijā. No 1881. līdz 1890. gadam studēja Tērbatas universitātē. Ordinēts 1893. gadā. Kalpojis draudzēs Pleskavā, tai skaitā Lavru kolonijā. Strādājis arī par ģimnāzijas skolotāju. No 1909. gada darbojies Sarkandaugavas draudzē. 1918. gadā komunistu arestēts, deportēts un nošauts. Apglabāts Matīšu kapos.
Augšezers
Augšezers (fr, en) ir lielākais no pieciem Lielajiem ezeriem, pēc virsmas platības lielākais saldūdens ezers pasaulē. Augšezerā pēc tilpuma ietilptu visi pārējie Lielie ezeri. Pēc ūdens tilpuma to pārspēj Baikāls un Tangaņikas ezers. Odžibvu indiāņi ezeru sauc par Gičigami (Gichigami) — ‘lielais ūdens’. Ezera mūsdienu nosaukumi devuši franču ceļotāji 17. gadsimtā, ceļojot uz augšu pa Otavas upi un Hūrona ezeru, atskaitēs to nosaucot par le lac supérieur — ‘ezers augšpus [Hūrona] ’.
Ezerā ietek vairāk kā 200 upes. Augstumu starpība ar Hūronu ir 7,6 m. Abus ezerus savienojošajā Sentmēri upē ir izbūvētas slūžas. Lielā tilpuma dēļ ūdens apmaiņas periods ezerā ir 191 gads. Ailrojālas sala ir piektā lielākā ezeru sala pasaulē (541 km²). Sentigneisa sala (274 km²) ir divpadsmitā lielākā ezeru sala pasaulē.
Ap ezeru atrodas samērā daudz rūdu raktuves un ezers kalpo par lētu transporta ceļu rūdu pārvadāšanai. Relatīvi maz apdzīvotais un maz pārveidotais ezera krasts ir pievilcīgs un ainavisks un ezera krastos atrodas daudz ar tūrismu saistītu uzņēmumu.
Ezera dziļāko punktu 406 m dziļumā cilvēks pirmoreiz sasniedza 1985. gadā.
Riviera
Riviera var būt:
Osama bin Ladens
Osama bin Muhameds bin Avads bin Ladens (ar, Usāmah bin Muhammad bin Awad bin Lādin; dzimis Rijādā, Saūda Arābijā, miris ) bija teroristu organizācijas Al-Qaida līderis. Viņš bija iekļauts FIB 10 vismeklētāko noziedznieku sarakstā un par viņa notveršanu bija izsludināta 25 000 000 ASV dolāru liela atlīdzība.
Dzīvesgājums
Dzimis 1957. gadā Rijādā jemeniešu celtniecības uzņēmēja Mohammada bin Ladena (1908—1967) un viņa 11. sievas sīrietes Hamidas al-Atas ģimenē kā septiņpadsmitais bērns (no 52). Drīz pēc viņa piedzimšanas viņa māti izdeva pie cita vīra un bērnību Osama pavadīja patēva ģimenē Hidžazā.
Bija 194 cm garš un izteikti reliģiozs cilvēks, dienēja šariata policijā, kuras uzdevums ir uzraudzīt, cik cītīgi Saūda Arābijas iedzīvotāji ievēro reliģijas noteiktās uzvedības normas. Pēc tēva nāves aviokatastrofā 1967. gadā Osama mantoja vairāk nekā 250 miljonus ASV dolāru lielu kapitālu un ieņēma vadošus amatus ģimenes uzņēmumā. Jau 16 gadu vecumā viņš sāka simpatizēt Saūda Arābijas reliģiski-politiskajai opozīcijai.
1984. gadā bija viens no brīvprātīgo modžahedu no citām islāma valstīm vervēšanas biroja Maktab al-hidamat izveidotājiem, kur viņa organizatoriskie talanti varēja labāk izpausties, organizējot rekrutēšanu un ierašanos Pakistānā, pārvietošanās ceļus, kaujinieku treniņu nometnes. Tā kā šis process norisa aukstajā karā Pakistānas teritorijā, biroja darbība norisa ciešā sadarbībā ar Pakistānas un ASV specdienestiem, kuri piedalījās Osamas un tā līdzgaitnieku apmācībā un sagatavošanā. 1988. gadā birojs kļuva vairāk pazīstams kā Al-Qaida.
Kopš 1989. gada izveidoja vairāk nekā 60 uzņēmumu, daudziem centrālie biroji atradās Rietumos. Terorisma eksperta un rakstnieka Rolāna Žakāra grāmatā "Osamas bin Ladena vārdā" minēts, ka Osama bin Ladens investējis simtiem miljonu dolāru Zviedrijā un Norvēģijā, kur viņu interesējušas ar zemkopību un piena produktu ražošanu saistītie uzņēmumi. 1991. gadā Osamu bin Ladenu par opozīcijas atbalstīšanu izraidīja no Saūda Arābijas un viņš pārcēlās uz dzīvi Sudānā. Nodarbojās ar celtniecību un ceļu būvi (viņa uzņēmumi izbūvēja aptuveni 1200 km cietā seguma ceļu), Hartūmā uzcēla farmācijas rūpnīcu un pētniecības centru.
1996. gada augustā Osama bin Ladens izsludināja reliģisko karu un pēc izraidīšanas no Sudānas viņš pārcēlās uz dzīvi Afganistānas Islāma Emirātā. 1998. gada 7. augustā bin Ladena vadībā tika sarīkoti sprādzieni pie ASV vēstniecībām Kenijā un Tanzānijā, kur terora aktos gāja bojā 224 cilvēki. 20. augustā ASV kara aviācija uzlidojumā sagrāva bin Ladena rūpnīcu Sudānā, vainojot viņu ķīmisko ieroču ražošanā.
ASV notika terora aktu kopums, kurā gāja bojā 2976 cilvēki, no kuriem lielākā daļa bija civiliedzīvotāji. Jau 13. septembrī ASV valsts sekretārs Kolins Pauels par šī terora aktu organizēšanu apsūdzēja Al-Qaida un tās līderi bin Ladenu. 28. septembrī FIB nāca klajā ar paziņojumu, ka vismaz trijiem no teroristiem esot bijusi saistība ar Al-Qaida. ASV valdība pieprasīja Afganistānai izdot Osamu, un 7. oktobrī iebruka šajā valstī, taču bin Ladenu notvert neizdevās.
Nāve
Osamu bin Ladenu nogalināja atentātā 2011. gadā naktī uz 2. maiju, ko veica ASV Īpašo spēku vienība uzbrukumā kādai privātmājai Abotābādas priekšpilsētā Bilalā (50 kilometrus uz ziemeļiem no Pakistānas galvaspilsētas Islāmābādas). Ēkā nogalināja arī trīs vīriešus un vienu sievieti, viens no nogalinātajiem vīriešiem bija bin Ladena dēls. Operācija ilgusi mazāk nekā 40 minūtes. ASV spēki tās gaitā zaudēja helikopteru mehāniskas kļūmes dēļ un paši iznīcināja šo lidaparātu. Bin Ladena līķi nogādāja uz ASV lidmašīnu bāzes kuģa Carl Vinson Arābijas jūrā.
Koldinga
Koldinga ir pilsēta Dānijā, Jitlandes pussalas austrumkrastā, jūras osta. Pilsētā atrodas 11. gadsimta pils - Koldinghus. Augstākā dizaina skola - Designskolen Kolding. Ar 57 540 iedzīvotājiem tā ir septītā lielākā Dānijā.
Vēsturiski pazīstama kā divu kauju vieta - 1658. gadā starp zviedru un apvienotajiem poļu-dāņu spēkiem un 1849. gadā starp dāņu un vācu spēkiem Pirmā Šlēzvigas kara laikā.
Allods
Allods (vāciski: Allod, mittellateinisch Allodium) bija privāts nekustamais īpašums viduslaiku Vācijā, arī Livonijā.
Termins pirmoreiz sastopams Lex Salica 6. gadsimtā un ar to apzīmēja kustamu mantu. Bet jau franki par allodu sāka saukt gan kustamu, gan nekustamu privātīpašumu. Vēlāk jēdziens sašaurinājās jau līdz nekustamam privātīpašumam. Karolingu laikā, nodibinoties lēņu kārtībai, allodu kā neierobežotu dzimtīpašumu nostāda pretī benificijam un lēnim, uz ko leimanim bija tikai nosacītas, nepilnīgas mantošanas tiesības. Blakus šai vispārīgai alloda nozīmei (kā lēņa pretstatam) dažos Vācijas novados 12. - 15. gs. par allodu sauc muižu, tās ēkas un muižkunga apsaimniekošanā esošos muižas laukus. Latvijas 13. un 14. gadsimta raksti jēdzienu lieto tikai šai pēdējā nozīmē, apzīmējot muižu kā kunga novada atsevišķu saimniecības vienību.
Alnpeke Dītlebs
Alnpeke Dītlebs bija Atskaņu hronikas viltus autors.
Alnpeke Dītlebs bija viltus autora vārds, ko Ļvivas (Lembergas) birģermeistars Johans Alnpehs ap 1625. gadu, godkārības dzīts, uzrakstīja uz Livonijas atskaņu (rīmju) hronikas vecākā manuskripta. Patiesībā šo hroniku ap 1290. gadu sacerējis kāds nezināms Vācu ordeņa brālis.
Semjuels Kolts
Semjuels Kolts (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu uzņēmējs un izgudrotājs, kas popularizēja revolveri. Dibinājis uzņēmumu, kas mūsdienās pazīstams kā Colt's Manufacturing Company, kas masveidā ražoja revolverus.
Izveidojis no koka revolvera modeli, pēc vairākiem gadiem strādājošu uzlaboto versiju patentēja Anglijā un Francijā 1835. gadā un nākamajā gadā — ASV. Sākotnēji Kolta ražotie revolveri neguva atsaucību, un ražošana 1842. gadā tika apturēta. Tā kā militārās vienības atzina Kolta šaujamieročus par efektīviem cīņā pret indiāņiem, Florida un Teksasa pasūtīja 1000 revolverus Meksikas kara laikā, 1847. gadā Kolts atsāka ražošanas procesu. 1855. gadā tika uzcelta pasaulē lielākā ieroču noliktava. Izgudrojums viņu padarīja par bagātu cilvēku, viņa uzņēmuma ražotās pistoles bija visvairāk izmantotās Amerikas pilsoņu karā, ieroči tika piegādāti gan ziemeļiem, gan dienvidiem. Kolts nomira 1862. gadā, būdams viens no bagātākajiem cilvēkiem ASV.
Libereca
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1348. gadā. 1622. gadā Albrehts fon Valenšteins ieguva to īpašumā. Kopš 1579. gada pilsētā attīstījās tekstilrūpniecība. XIX gadsimta beigās Libereca sāka ļoti strauji attīstīties kā kūrortpilsēta.
XX gadsimta 30. gados kļuva par Sudetu vāciešu politisko centru. Pēc 1938. gada Minhenes vienošanās Libereca (toreiz Reihenberga) kļuva par Trešā Reiha Sudetu apgabala (Sudetengau) centru. Pēc kara, pamatojoties uz Beneša dekrētiem, visi pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti un pilsētā ieceļoja čehi.
Cilvēki
Liberecā dzimuši:
Alberts no Štādes
Alberts no Štādes (miris ap 1264. gadu; de) bija vācu hronists, Pasaules hronikas autors.
Viņš bija priors, no 1232. gada abats Svētā Benedikta ordeņa klosterī Štādē (pilsēta netālu no Brēmenes, Lejassaksijā). 1240. gadā iestājās franciskāņu klosterī, sāka rakstīt Pasaules hroniku, kurā aprakstīja periodu no pasaules radīšanas līdz 1256. gadam, papildinot to vēl 1260. gadā. Pirmajā daļā Alberts izmantojis dažādas pasaules hronikas, Brēmenes Ādama, Helmonda, Sakšu spoguļa u.c. darbu izvilkumus. Par laiku no 1152. gada lietojis arī Brēmenes sholastiķa Indriķa ziņojumus, bet par vēlākiem laikiem arī paša savāktās ziņas. Hronikā ir plašas ziņas par Livoniju no 1195. līdz 1238. gadam, kaut gan nav pierādāms, ka viņš pats kādu laiku būtu uzturējies Livonijā. Patstāvīgs ir viņa Saules kaujas (1236) apraksts. Diemžēl, līdz mūsdienām nav saglabājusies pati hronika, pieejama tikai tās saīsinātā versija. Nav pieejama, piemēram, ziņa par Brēmenes zemnieku Otbertu, kas 1238. gadā uzstājies kā brīnumdaris, pēc tam aizbēdzis uz Lībeku, no turienes uz Rīgu, kur miris.
Rivjēra
Rivjēra (franču un it; no itāļu riva vai franču rive — ‘krasts’) ir Ligūrijas jūras piekrastes rajons Francijas dienvidaustrumos un Itālijas ziemeļrietumos. Tradicionāli iedalās Azūra krastā (vai Franču Rivjērā) Francijā un Itālijas Rivjērā (Rivjēra di Ponente un Rivjēra de Levante).
Apvidum raksturīgs tipisks tā sauktais «Vidusjūras klimats» ar temperatūru ziemā no +9 līdz +12°С, bet vasarā — no +22 līdz +25 °C. Daudz saulainu dienu (270—300 gadā), nokrišņu daudzums lietus veidā 500–700 mm gadā. Līdz Pirmajam pasaules karam Rivjēra bija viens no tuberkulozes ārstniecības centriem, vēlāk kļuva par ļoti populāru kūrortu ar vienām no pasaules augstākajām nekustamo īpašumu cenām.
Tradicionāli par «Rivjērām» dēvē arī citas kūrvietas pasaulē ar tipisku Vidusjūras klimatu: Adrijas Rivjēra Adrijas jūras krastā, Turcijas Rivjēra Antaljas apkārtnē, Amerikas Rivjēra Santabarbaras apvidū, Kaukāza Rivjēra Krievijas Melnās jūras piekrastē un Abhāzijā u.c.
Dombes putnu parks
Dombes putnu parks (Parc des oiseaux) ir zoodārzs, kas atrodas Villarsledombas komūnā, Ēnas (Rona-Alpi) departamentā, Francijā. Parka teritorija ir 35 ha, un tajā mīt ap 400 sugas, kas pārstāv visus Zemeslodes kontinentus un klimatiskās zonas.
Ekspozīcijas
Zoodārzā izvietotas aptuveni divdesmit ekspozīcijas. Parka centrā plešas ezers, kuru apdzīvo dažādas ūdensputnu sugas. Arī nelielāki dīķi un ūdensteces caurvij lielu daļu parka teritorijas. Zoodārza tālākajā daļā izvietots atsevišķs nostūris "Mazā Dombe" (La petite Dombes) ar apvidum raksturīgo floru, plašu dīķi un aprakstiem, kas iepazīstina ar vietējo augu un dzīvnieku valsti.
Ekspozīciju "Austrālijas krūmājs" (Le bush Australien) ietver plašs brīvdabas iežogojums, kurā mitinās emu, melnie gulbji un citi ūdensputni un ķenguri, kā arī aviārijs ar mazākiem putnu pasaules pārstāvjiem.
Arī brīvdabas novietnes un aviārijus raksturo to spilgtie epiteti — "Kubas līcis"(La baie de Cuba), "Tropu mežs" (La fôret tropicale), "Kondoru voljērs"(La voliére condors), "Nandu pampa" (La pampa nandous), "Stārķu lauks" (Le champ cigognes), "Āfrikas savanna" (La plaine Africaine), "Āfrikas degunragputnu zeme", (Les terres de calaos Africains), "Āfrikas voljērs" (La voliére Africaine), "Āzijas degunragputnu zeme" (Les terres de calaos Asiatiques), "Pelikānu dīķis" (L'etang des pélicans), "Dzērvju sala" (L'île aux échassiers), "(Bambusu) labirints" (Le labyrinthe), "Pingvīnu ielīcis" (La crique manchots),
Ezera malā iekārtota skatuve, kur noteiktā laikā tiek demonstrēti ibisu, papagaiļu, pelikānu, vainagdzērvju un citu putnu lidojumi.
Vasilijs III
Vasilijs III Ivanovičs (ru; dzimis, miris ) bija Vladimiras un Maskavas lielkņazs no 1505. gada līdz savai nāvei 1533. gadā. Ivana III dēls un Ivana IV tēvs. 1514. gadā līgumā ar ķeizaru Maksimiliānu I nodēvēts par caru, kas pirms tam bija Zelta Ordas hanu tituls.
Dzīvesgājums
Dzimis Maskavas lielkņaza Ivana III un Sofijas Paleologas ģimenē. 1502. gadā tēvs viņu iecēla par līdzvaldnieku, pēc Ivana III nāves 1505. gadā Vasilijs kļuva par pilntiesīgu valdnieku. 1505. gadā Vasilijs pēc līgavu skates apprecējās ar Solomoniju Saburovu. Tā kā laulībā nedzima bērni, 1525. gadā Vasilijs panāca laulības šķiršanu. Saburovu aizsūtīja uz klosteri, un Vasilijs III apprecējās ar Jeļenu Gļinsku, kura dzemdēja divus dēlus, arī nākamo valdnieku Ivanu IV. Miris 54 gadu vecumā, kad vecākajam dēlam bija 3 gadi.
Iekšpolitikā ar baznīcas atbalstu aktīvi izrēķinājās ar bajāru opozīciju. Valsts piedzīvoja celtniecības bumu. Vasilijs III realizēja aktīvu ārpolitiku. 1510. gadā likvidēja Pleskavas republikas neatkarību, vēlāk pakļāva arī Rjazaņas, Starodubas un Novhorodas-Siverskas kņazistes. Vasilijs III karoja ar Kazaņas hanisti, Lietuvas lielkņazisti. 1514. gadā ieņēma Smoļensku. 1521. gadā Krimas un Kazaņas apvienotais karaspēks nopostīja Maskavas apkārtni.
Kosmos-21
Kosmos-21 jeb 3MV-1 № 1 bija PSRS starpplanētu zonde, kuras sākotnējais uzdevums bija Veneras pārlidojums un kapsulas nolaišanās uz planētas virsmas. Nesējraķetes kļūmes dēļ kosmiskais aparāts palika Zemes orbītā, bet pēc dažām dienām sadega atmosfērā.
Šis bija pirmais Marsa un Veneras izpētei paredzeto zonžu 3MV eksemplārs. Ar to bija paredzēts izmēģinājumu nolūkos nofotografēt Mēness otro pusi no pārlidojuma trajektorijas. Kosmiskajā aparātā bija uzstādīta fototelevīzijas kamera. Nolaižamajā aparātā ievietots vimpelis ar PSRS ģerboni.
14. novembrī Kosmos-21 sadega Zemes atmosfērā. Pēc citiem datiem tas notika 16. novembrī.
3MV-1 № 2
3MV-1 № 2 tika palaista 05:47:40  UTC ar nesējraķeti Molnija no Baikonuras kosmodroma. Šis bija pirmais raķetes modifikācijas 8K78M starts. Trešās pakāpes (Blok I) kļūmes dēļ raķete ar zondi uzsprāga.
Bosnijas un Hercegovinas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas Bosnijas un Hercegovinas pilsētas.
Valsts lielākā pilsēta ir galvaspilsēta Sarajeva. Tajā 2013. gadā dzīvoja 369 534 iedzīvotāji.
Augšzeme
Augšzeme var būt:
Hologrāfija
Hologrāfija (no el (hòlòs) — ‘viss, vesels’; γραφή (grafè) — ‘rakstīšana’) ir zinātne par hologrammu izgatavošanu. Plašākā nozīmē hologrāfija ir viļņu frontes interferometrisks pieraksts un tās reproducēšana. Hologramma ir fotogrāfiju veids, kur attēlu var apskatīt trīs dimensijās. Hologrāfijas tehniku izmanto arī, lai optiski varētu uzkrāt, atjaunot un uzkrāt informāciju. Šo tehniku plaši izmanto, lai radītu telpiskus attēlus ar hologrammu palīdzību, īpaši zinātniskās fantastikas daiļradē, piemēram, filmās "Zvaigžņu ceļš", "Zvaigžņu kari", "Sarkanais punduris", Quantum Leap u.c.
Izgudrošana
Hologrāfiju 1947. gadā izgudroja ungāru fiziķis Deniss Gabors (1900—1979). Par šo darbu viņš 1971. gadā saņēma Nobela prēmiju fizikā. Atklājums bija negaidīts pētījuma rezultāts, uzlabojot elektronmikroskopus Anglijas pilsētiņā Ragbi British Thomson-Houston kompānijā. British Thompson-Houston iesniedza patentu 1947. gada 17. decembrī (un saņēma patentu GB685286), bet šī nozare reāli neattīstījās līdz 1960. gadam, kad tika izgatavots pirmais lāzers.
Kapteinis (hokejs)
Katrā hokeja komandā ir kapteinis. Uz to norāda burts C (vai K) uz viņa spēlētāja krekla. Pēc IIHF un NHL noteikumiem kapteinis ir vienīgais spēlētājs, kurš drīkst runāt ar tiesnešiem. Ja viņa nav uz laukuma, to var darīt arī kāds no kapteiņa palīgiem. Jau ilgāku laiku pastāv noteikums, ka kapteiņa pienākumus nevar pildīt vārtsargs, jo, lai viņam būtu iespēja aprunāties ar tiesnešiem, ir vajadzīgs daudz laika. Pēdējas vārtsargs - komandas kapteinis bija Bils Dērnans, kurš Monreālas "Canadiens" kapteinis 1947.-1948. sezonā.
Komandas kapteini parasti izvēlas komandas vadība, bet daudzās komandās par to notiek spēlētāju balsošana. Kapteiņa pienākumos ietilpst arī komandas morālā sagatavošana spēlei, viņam ir arī jāpiedalās lielākajā daļā komandas publisko pasākumu.
Nipigona ezers
Nipigona ezers (en, fr) ir lielākais Ontārio provincē Kanādā pilnībā esošais ezers. Ezera izteka — Nipigonas upe — ietek Augšezerā. Šī upe ir lielākā Augšezerā ietekošā upe.
Kapteinis (hokejs)
2007. gadā par visu laiku jaunāko kapteini NHL vēsturē kļuva Sidnijs Krosbijs. Tobrīd viņam bija tikai 19 gadu. Parasti par kapteiņiem izvēlas veterānus, kam ir salīdzinoši liela pieredze.
Nipigona ezers
Nipigonas ezeru raksturo skaistie, iespaidīgie krasti — varenas klintis un neparastas pludmales ar zaļgani melnām smiltīm, kuras veido piroksēnu minerāli.
Ezera krastā dzīvo odžibvu cilts indiāņi. Netālu no ezera ziemeļu krasta iet galvenais Kanādas rietumu—austrumu dzelzceļš.
Kapteinis (hokejs)
Visilgāk NHL vēsturē kapteiņa pienākumus ir pildījis Stīvs Aizermens. Viņš bija Detroitas "Red Wings" kapteinis 20 sezonas - no 1986. līdz 2006. gadam.
Nikoličs
Nikoličs (sh; sieviešu dzimtē Nikoliča) ir serbhorvātu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Mistasini ezers
Mistasini ezers (fr) ir pēc platības lielākais dabiskais ezers Kvebekas provincē Kanādā. Atklāts 1672. gadā. Ap ezeru atrodas plaši egļu, bērzu, priežu un baltegļu meži, šeit darbojas mežrūpniecības industrija. Ap ezeru atrodas Kanādā lielākās melleņu plantācijas. Ezera dienvidu galā atrodas krī indiāņu pilsētiņa Mistisini.
Ezera nosaukums cēlies no krī valodas apzīmējuma mista assini — ‘liels akmens’, kas attiecas uz 3 m augstu ledāja atstātu akmeni pie ezera iztekas Rupertas upes sākuma.
Salu virkne ezeru gandrīz pārdala divās daļās. Ezerā manīti saldūdens Ungavas roņi, tas ir bagāts ar zivīm.
Vāgners
Vāgners (de, no Waganari — 'ratnieks'; sieviešu dzimtē Vāgnere) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Azūra krasts
Azūra krasts (fr — ‘Zilais krasts’) jeb Franču Rivjēra ir Ligūrijas jūras piekrastes rajons un populārs kūrorts Francijas dienvidaustrumos. Daļa no Rivjēras; stiepjas no Tulonas rietumos līdz Itālijas robežai austrumos un iekļauj arī Monako firstistes teritoriju. Nosaukumu izdomāja franču rakstnieks Stefans Ležārs (Stéphen Liégeard) 1870. gadā kā nosaukumu savam romānam, iedvesmojoties no Jēras piekrastes ainavas.
Apvidum raksturīgs tipisks tā sauktais «Vidusjūras klimats» ar maigu ziemu un mēreni siltu vasaru; temperatūra ziemā no +9 līdz +12°С, bet vasarā — no +22 līdz +25 °C. Daudz saulainu dienu (270—300 gadā), nokrišņu daudzums lietus veidā 500–700 mm gadā. Līdz Pirmajam pasaules karam Rivjēra bija viens no tuberkulozes ārstniecības centriem, vēlāk kļuva par ļoti populāru kūrortu ar vienām no pasaules augstākajām nekustamo īpašumu cenām.
Zināmākie kūrorti Azūra krastā ir Nica, Sentropēza, Kannas, Antiba, Montekarlo. Jēru salās krasta rietumdaļā izveidots Porkro nacionālais parks.
Ēri ezers
Ēri ezers (en; nosaukts ēri cilts vārdā - šie indiāņi dzīvoja ezera dienvidu krastā) ir 11. lielākais pasaules ezers un ceturtais lielākais no Lielajiem ezeriem. Ēri ezeru eiropieši sasniedza pēdējo, 1669. gadā, pēc pārējo Lielo ezeru atklāšanas. Salīdzinājumā ar pārējiem Lielajiem ezeriem Ēri ezers ir vistālāk dienvidos, seklākais un pēc tilpuma mazākais. Ziemeļos no ezera atrodas Kanādas province - Ontārio, bet dienvidos - ASV štati Mičigana, Ņujorka, Ohaio, Pensilvānija. Ezera krastā atrodas Kanādas tālākais dienvidu punkts - šeit atrodas Pointpelē nacionālais parks.
Saimniecība un vides problēmas
Ēri ezers rada labvēlīgus apstākļus lauksaimniecībai tam pieguļošajās zemēs - ezera ziemeļu krasts apgādā Kanādu ar augļiem un dārzeņiem, te atrodas arī vīna dārzi. Ezers ir bagāts ar daudzām zivju sugām un piemērots zvejai - Ēri ezerā joprojām ir pasaulē lielākā saldūdens zivju nozveja. Jau 1960. gados ezerā tika atklāts piesārņojums un vēl joprojām norisinās debates par to, vai vajadzētu nozveju turpināt. Šis ir visvairāk piesārņotais no Lielajiem ezeriem. 1969. gadā Ēri ezerā ietekošā Kujahogas upe bija tik ļoti piesārņota ar naftas produktiem, ka upē notika postošs ugunsgrēks. Ezerā jau kopš 1960. gadiem izpaužas eitrofikācijas process ar aļģu masveida "ziedēšanu". Mūsdienās piesārņojums ir samazinājies, taču ezera centrālajā daļā joprojām saglabājusies mirusī zona. Ezerā ievazātas daudzas tam svešas sugas.
Ģeogrāfija, klimata īpatnības
Ezera rietumu daļa ir salīdzinoši seklāka - vidējais dziļums ir 13 m un maksimālais dziļums - 19 m. No Lielajiem ezeriem Ēri ezers visātrāk un visbiežāk aizsalst. Ūdens apmaiņa ezerā notiek salīdzinoši ātri - 2,6 gados. Ezera seklums rada salīdzinoši lielākus draudus krastā esošajām pilsētām - spēcīgu vētru laikā ūdens tiek sadzīts vēja virzienā. 2003. gada novembra vētras laikā Bufalo pilsētā ūdens vidējais līmenis cēlās par 2,1 metru, viļņu augstums sasniedza 4,5 metrus.
Hārūns ar Rašīds
Hārūns ar Rašīds (ar) jeb Hārūns Taisnais (763—809) bija piektais un visslavenākais Abāsīdu dinastijas kalifs. Hārūns bija Bagdādes kalifs no 786. līdz 809. gadam. Viņa laikā uzplauka zinātne un māksla; Hārūns atbalsīja zinātni un mākslu un bija tautā iemīļots, tāpēc pasakās (sevišķi “Tūkstoš un vienas nakts pasakās”), dziesmās un stāstos cildināts kā ļoti gudrs un taisnīgs. Literatūrā viņš nereti attēlots klīstam pa Bagdādi, pārģērbies vienkāršās drānās.
Ēri ezers
Ģeogrāfija, klimata īpatnības
Galvenā ieteka ezerā ir Detroitas upe, kas no Hūrona nes trīs Lielo ezeru ūdeni. Izteka - Niagāras upe. Tā kā uz Niagāras atrodas Niagāras ūdenskritums, Ēri ezeru ar Ontārio ezeru savieno Vellendas kanāls.
Colin McRae: DiRT
Colin McRae: DiRT ir datorspēle par rallija sacīkstēm. Tā ir viena no Kolina Makreja rallija spēļu sērijas spēlēm. To izveidoja un izdeva Codemasters. PC un Xbox 360 versijas Eiropā tika izlaistas pārdošanā, bet ASV -. PS3 versija Eiropā tika izlaista, bet Austrālijā -. Dažas dienas iepriekš,, Kolins Makrejs gāja bojā helikoptera avārijā. ASV spēle tika pārdota ar nosaukumu DiRT.
Pirmās nedēļas laikā tika pārdotas 500 000 spēles kopijas. Spēļu apskatnieki šo spēli arī novērtēja pozitīvi. Spēlē ir trīs veidi - karjera, čempionāts un rallija pasaule. Karjerā ir jāpiedalās sacīkstēs un līdz ar to jākāpj pa nosacītu piramīdu, kurai ir 11 stāvu. Piramīdas augšgalā ir "čempionu čempions". Čempionātā ir jāpiedalās vairākās sacīkstēs, kuru kopējais laiks izšķir čempionu. Vairākspēlētāju režīmā internetā ir iespējams spēlēt līdz pat 99 cilvēkiem.
Ziemeļmaķedonijas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas visas Ziemeļmaķedonijas pilsētas. Pašlaik Ziemeļmaķedonijā ir 34 pilsētas, no kurām 5 pilsētas ir ar iedzīvotāju skaitu virs 50 000 un 12 pilsētas aiz iedzīvotāju skaitu zem 10 000. Valsts galvaspilsētā Skopjē dzīvo apmēram 25% no visiem valsts iedzīvotājiem. Kopš 2002. gada 55% valsts iedzīvotāju dzīvo pilsētās.
1938.—1939. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
'''Latvijas futbola Virslīgas 1938—39. gada sezona''' bija 12. Virslīgas sezona. Čempionāts norisinājās pēc sistēmas rudens—pavasaris un sākās 1938. gadā. Par čempioniem kļuva Liepājas Olimpija.
Čempioni — Olimpija 1938—39
Harijs Lazdiņš, Fricis Laumanis, Kārlis Tīls, Voldemārs Ziņģis, Harijs Lēvenšteins, Voldemārs Jēgers, Voldemārs Apsēns, Ernests Ziņģis, Žanis Krišjānovs, Bērziņš, Voldemārs Dzērvēns, Eduards Freimanis, Roberts Heiblihs, Pēteris Jurčenko, P.Krūmiņš, Voldemārs Lakucis, Voldemārs Lagzdenbergs
Latviešu valoda
Dialekti
Latviešu valodai ir trīs pamatdialekti, ko var sīkāk iedalīt atsevišķās izloksnēs. Lībiskais (tāmnieku) dialekts iedalās Kurzemes un Vidzemes izloksnēs. Vidus dialekts iedalās kursiskajās, zemgaliskajās un Vidzemes izloksnēs. Augšzemnieku dialekts iedalās sēliskajās un nesēliskajās izloksnēs. Latviešu literārās valodas pamatā ir vidus dialekts, bet latgaliešu rakstu valodas — Latgales dienvidos runātās nesēliskās izloksnes.
Lībiskais dialekts
Lībiskais dialekts ir viens no trim latviešu valodas dialektiem. Lībiešu valodai bija lielāka ietekme uz latviešu valodas lībisko jeb tāmnieku dialekta substrātu nekā uz pārējiem latviešu valodas dialektiem Latvijā. Kurzemē vārdu beigās tiek atmesti īsie patskaņi, bet garie patskaņi tiek saīsināti. Visos skaitļos un dzimtēs tiek izmantoti vienas formas darbības vārdi. Cilvēku vārdi abām dzimtēm tiek atvasināti ar galotnēm -els, -ans. Dialekts radies no līviem, kas pēc pārtautošanās sāka runāt latviešu valodā un iekļāva tajā arī līvu valodas elementus.
Vidus dialekts
Vidus dialekts ir viens no trim latviešu valodas dialektiem. Tas ir arī latviešu literārās valodas pamatā. Šajā dialektā runā Vidzemes vidienē no ziemeļrietumiem (Mazsalaca) līdz ziemeļaustrumiem (Valka), tad pāri Smiltenei, Valmierai un Cēsīm virzienā uz Rīgu. Vidus dialektā runā arī Zemgales līdzenumā un Kurzemē uz dienvidiem no Kuldīgas. Dialekts iedalās trīs izloksnēs — Vidzemes, zemgaliskajā un kursiskajā.
Augšzemnieku dialekts
Augšzemnieku dialekts ir viens no trim latviešu valodas dialektiem. Izplatīts Latgalē, Sēlijā un Austrumvidzemē. Iedalās divās izloksnēs — latgaļu un sēļu. Ziemeļaustrumu Vidzemē un Latgalē runāto izlokšņu pamatā ir seno latgaļu valoda. Pārējās daļās to ir ietekmējusi senā sēļu valoda. 18. gadsimtā uz šī dialekta Dienvidlatgales izlokšņu pamata izveidojās latgaliešu rakstu valoda.
Vēsture
Latviešu valoda pieder pie indoeiropiešu valodu saimes baltu valodu grupas.
Pirmsākumi
Uzskata, ka baltu valoda no indoeiropiešu pirmvalodas atdalījusies pēc 2000. gada p.m.ē., bet baltu sentautas bija sadalījušās jau mūsu ēras sākumā (pēc Tacita). Kā nacionāla valoda latviešu valoda izveidojās vairākus gadsimtus ilgā procesā no četrām baltu cilšu — kuršu, zemgaļu, latgaļu un sēļu — valodām, šīm sentautām zaudējot cilts raksturlielumus un to locekļiem pārtopot par zemnieku kārtu, pamazām zūdot lielākajām atšķirībām starp to valodām. Konsolidēšanās process sākās 13. gadsimtā, Senlatvijas maztautām pieņemot katoļu ticību un nonākot vienotā politiskā, ekonomiskā un reliģiskā telpā — Livonijā. Process paātrinājās 16. gadsimtā līdz ar rakstu valodas pamatu izveidošanos un izplatīšanos, un ieilga līdz 19. gadsimta sākumam (kursenieki savu valodu saglabāja līdz pat 20. gadsimta otrajai pusei), kad pēc dzimtbūšanas atcelšanas izveidojās mūsdienu latviešu nācija.
Rakstu valodas aizsākumi
Alus nesēji bija viens no četriem senākajiem amatiem Rīgas pilsētā. Šī ģilde pastāvēja no 1396. gada līdz pat 1870. gadam. Tajā lielākoties bija latvieši, bet no 1517. gada arī amata vecākie šajā brālībā bija latvieši. Ierakstus biedrības grāmatās parasti veica priesteri. Tieši tajās atrodami vecākie ieraksti latviešu valodā — jau no 15. gadsimta. Arī citu Rīgas amatnieku lietvedības dokumentos ir atrodams pa kādam ierakstam latviešu valodā, piemēram, Andrewes Bolman, musseneke dels (1522); Pawel Pissick, yauns bralis tapis (1565), kuru valoda ir tuvākā vidus dialektam.
Pirmais zināmais latviešu valodā sarakstītais teksts ir kādā katoļu agendā, kas iespiesta Leipcigā 1507. gadā. Tajā ir ar roku rakstīti latviešu tēvreizes fragmenti, kam latviešu valodas vēsturē dots Gisberta tēvreizes nosaukums. 1522. — Sv. Jēkaba baznīcā latviski sāk sludināt Silvestrs Tegetmeijers un parādās vajadzība pēc baznīcas literatūras latviešu valodā. Lībekas Doma baznīcas dekāna J. Branda pierakstos ir norāde, ka 1525. gadā Lībekā aizturēja kādu tirgotāju ar mucu, kura ir bijusi pilna ar grāmatām, arī latviski tulkotais katķisms. Grāmatas bija paredzētas Lutera mācības izplatīšanai Livonijā, bet katoliskā Lībekas rāte nolēmusi grāmatas sadedzināt.
Latviešu rakstu valodas veidotāji 16.—18. gadsimtā bija vācbaltiešu garīdznieki, kurus vadīja tīri praktiska vēlme — Reformācijas laikmetā padarīt latīniski rakstītās reliģiska satura grāmatas pieejamas un saprotamas arī latviešu draudžu locekļiem. Līdzīgi apsvērumi vadīja arī jezuītus, kas kopš 1582. gada darbojās arī Latvijā.
1584. gadā parādījās pirmais latvju dainu pieraksts, bet ar notīm tās pirmo reizi publicētas 1632. gadā. Pirmā saglabājusies grāmata ir 1585. gadā jezuītu priestera Ertmaņa Tolgsdorfa tulkotais un Viļņā izdotais katoļu katķisms ar nosaukumu ''Kriscige pammacischen no thems Papreksche Galwe gabblems Christites macibes. Prexskan thems nemacigems vud iounems bernems'' (Kristīgā pamācīšana no tiem papriekš galvas gabaliem Kristītās mācības. Priekš tiem nemācītiem un jauniem bērniem). 1588. gadā Nikolajs Mollīns atvēra pirmo Rīgas grāmatu spiestuvi, kurā latviski izdeva luterāņu katķisma otro izdevumu.
Literārās valodas veidošanās
Georgs Elgers uzskatīja, ka lejasvācu ortogrāfija ir pilnīgi nepieņemama latviešu valodas sistēmai un 1621. gadā izdeva „Garīgas katoļu dziesmas”. Luterāņu mācītājs Georgs Mancelis izveidoja vidus dialekta ortogrāfijas pamatus un 1638. gadā izdeva vācu-latviešu vārdnīcu „Lettus”, kuru izplatīja visā Livonijas latviešu daļā, zemniekiem savu valodu piemērojot šīs vārdnīcas materiālam, kas aizsāka strauju kurzemnieku, zemgaliešu un vidzemnieku dialektu atšķirību samazināšanos. Šo procesu pastiprināja Kristofora Fīrekera vācu-latviešu vārdnīcas materiāli un Johana Georga Rehehūzena 1644. gadā latīniski iespiestā latviešu gramatikas rokasgrāmata Manuductio ad linguam lettonicam facilis & certa/monstrata a Joanne Georgo Rehehusen” (Johana Georga Rehehūzena viegls un drošs vadonis latviešu valodā). Manceļa devums latviešu valodā ir arī tādu jaunvārdu darināšana kā cepurnieks, mūrnieks, parādnieks, skolasbērns, durvjusargs, kā arī mūsdienu valodas arhaismi — brālnieki (brāļa bērni), dedzīklis (šķiltavas), precenieks (tirgotājs), blaka (tinte), tūba (lietus mētelis). Šajā laikā ar vācu valodas starpniecību valodā ienāca arī pirmie internacionālismi: buldrijānis, vīģes, piperes, suckurs, pulvers, papiers, telte, keizers. 1649. gadā tika iespiesta Historia Lettica. 1683. gadā Georgs Elgers Viļņā izdeva Poļu-latīņu-latviešu vārdnīcu (la). Tāpat 1683. gadā iespiestā ābece uzskatāma par vecāko atrasto latviešu ābeci. Tā atbilst 1660. gadā Zviedrijā izdotajai ābecei.
Lielā Ziemeļu kara laikā 1705. gadā Rīgas patricietis Liborijs Depkins izdeva „Vācu, zviedru, poļu un latviešu vārdnīciņu” (de), kas balstījās uz 1688. gadā izdoto vācu, latīņu, poļu un latviešu vārdnīcu (Vocabularium wie etzliche gebräuchliche Sachen auff Teutsch, Lateinisch, Polnisch und Lettisch auszusprechen seynd). 1685. gadā izdota Heinriha Ādolfija latviešu valodas gramatika „Pirmais īsas latviešu valodas mācības mēģinājums”. Tomēr vislielāko ietekmi uz latviešu valodas attīstību atstāja Alūksnes mācītāja Ernsta Glika „Jaunās derības” (1685) un „Vecās derības” (1691) tulkojumi vidus dialektā, ko izplatīja visā Vidzemes latviešu daļā, šo valodu par savu pieņemot arī Zemgalē un Kurzemē. Savukārt jezuītu priesteris Jans Karigers ap 1764. gadu uzrakstīja latviešu-poļu valodas vārdnīcu Lexicon Lottavicum.
Apgaismības laikmets
Apgaismības laikmetā Sunākstes luterāņu mācītājs Gothards Frīdrihs Stenders rakstīja grāmatas, no kurām Kurzemes un Vidzemes zemnieki apguva dzimtās valodas rakstību: „Bildu ābece” (1787), „Gramatika un vārdnīca” (1789), „Jaukas pasakas un stāsti” (1774), „Ziņģu lustes" (1774), „Augstas gudrības grāmata no pasaules un dabas” (1774) u.c. 18. gadsimta vidū parādījās arī pirmie periodiskie izdevumi — kalendāri —, kuros bija lasāmas arī dzejoļi, fabulas un īsi stāstiņi. Daudzus gadus latviešu zemniekiem kalendāri bija vienīgā laicīgā satura literatūra. 1768. gadā iznāca pirmais žurnāls latviešu valodā — „Latviešu ārste”, bet 1797. gadā reizi ceturksnī iznāca žurnāls „Latviska Gada Grāmata”, kurā līdzās populārzinātniskiem rakstiem un dabas apcerējumiem bija ievietoti arī dzejoļi. Pirmo lugu latviešu valodā „Žūpu Bērtulis” lokalizēja Aleksandrs Johans Stenders, Vecā Stendera dēls. Lugas sižeta pamatā ir klasiskais motīvs par nejaušu atšķirīgiem sabiedrības slāņiem piederīgu cilvēku samainīšanos vietām. Pirmo oriģināllugu „Tā dzimšanas diena” 1804. gadā sacerēja mācītājs un rakstnieks Kārlis Gothards Elferfelds. Luga bija veltīta tolaik aktuālai problēmai — baku potēšanas propagandai.
19. gadsimtā vācbaltiešu valodnieki veidoja latviešu literārās valodas gramatiku. Kristofs Harders izdeva piezīmes un papildinājumus pie Stendera gramatikas (1790); Heinrihs Heselbergs 1841. gadā laida klajā Latviešu literārās biedrības godalgotu mācību grāmatu (Lettische Sprachlehre); Oto Rozenbergers, latviešu valodas lektors Tērbatas Universitātē sarakstīja latviešu valodas mācību, izlietodams valodniecības jaunākos panākumus (Formenlehre der lettischen Sprache, 1848, Sintakse, 1852); Augusts Bīlenšteins (1826—1907), iesākumā Jaunauces, tad Dobeles vācu draudzes mācītājs, ilggadējais (1864—1895) Latviešu literārās biedrības vadītājs, sarakstīja „lielo” latviešu gramatiku (Die lettische Sprache, 1863. un 1864. gadā), tā saukto „vidējo” (Lettische Grammatik, 1863. gadā) un „mazo” (Elemente der lettischen Sprache, 1866. gadā) latviešu valodas mācības monogrāfiju.
19.—20. gadsimts
19. gadsimta sākumā līdz ar dzimtļaužu brīvlaišanu parādās pirmie rakstošie no zemnieku vidus: Ansis Leitāns (1815—1874), Ansis Līventāls (1803—1878) u.c. 1822. gadā, Jelgavā sāka iespiest „Latviešu Avīzes”. Liela nozīme bija arī Jaunlatviešu darbībai, tās dalībniekiem bagātinot valodas izteiksmes līdzekļus, darinot latviskus jaunvārdus, kas aizstāja ģermānismus (piemēram, beķeris — «maiznieks», duršlags — «caurduris», trekteris — «piltuve»). 19. gadsimta vidū viens no aktīvākajiem jaunlatviešiem Juris Alunāns ierosināja veikt rakstības reformu, atsakoties no vāciskajiem fraktūras burtiem. 1857. gadā „Mājas Viesa” 20. numurā publicēts Alunāna raksts „Īsa pamācīšana, kā tautu vārdi pa latviski jāraksta”, kurā viņš latviskoja zemju un tautu nosaukumus. iesakot piemēram, angļus, armēniešus, austriešus, beļģiešus, francūžus, grieķus, holandiešus, spāniešus, iepriekšējo eņlenderu, armenjeru, eistreiķeru, belgeru, spranču, grieķeru, ollenderu un spānjeru vietā. 1865. gadā stājas spēkā pilnīgs latīņu drukas aizliegums Latgalē.
Pareizrakstības komisija
1876. gadā Rīgas Latviešu biedrība izveidoja pareizrakstības komisiju, kas beidzot izveidoja vienotus latviešu valodas pareizrakstības principu pamatus, ieviesa virkni jaunvārdu, lai pārvarētu lielākās dialektu atšķirības. 1908. gadā Rīgas Latviešu biedrībā izveidoja otru latviešu valodas pareizrakstības komisiju, kuru vadīja Kārlis Mīlenbahs, kuras darbā piedalījās Jānis Endzelīns un citi valodnieki. Šī komisija pieņēma latviešu pareizrakstības noteikumus, sakārtoja vārdu krājumu un izstrādāja ortogrāfijas reformu un pāreju no gotu rakstības uz latīņu rakstību. 1909. gadā šo standartu sāka ieviest skolās. 1910. gadā iznāca pirmā divu sējumu latviešu enciklopēdija ar latīņu burtiem.
Pirmo "Pareizrakstības vārdnīcu" 1915. gadā izdeva latviešu skolotājs, enciklopēdists Jēkabs Dravnieks.
1922. gada 24. maijā valdība izdeva likumu par jauno ortogrāfiju, kuras mācīšana no 23. augusta kļuva obligāta visās skolās.
Terminoloģijas izveidošana
Latviešu valodas terminoloģiskās leksikas apkopošana sākas ar pirmo terminu vārdnīcu izveidošanu — K. Valdemāra „Jūrniecības terminu vārdnīca” 11 valodās (1881) un J. Ilstera „Botānikas vārdnīca” (1884).