cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ernests Gulbis (tenisists)
Karjeras noslēgums
2022. gada septembrī E. Gulbis tika izraudzīts par Latvijas Tenisa savienības prezidentu (amatā nomainīja Juri Savicki), vēl turpinot, tomēr pamazām noslēdzot savu ilggadīgo spēlētāja karjeru. E. Gulbis bija Latvijas labākais tenisists vairāk nekā 15 gadu garumā, līdz 2023. gada jūnijā, pēc vairāku mēnešu nespēlēšanas turnīros, atdeva Latvijas pirmās raketes godu Robertam Štrombaham.
Sabiedriskā darbība
2022. gada septembrī, vēl turpinot aktīvas profesionāļa gaitas, ievēlēts par Latvijas Tenisa savienības prezidentu.
Uzņēmējdarbība
Līdz 2016. gadam, pirms uzņēmums tika pārdots kazino ķēdei "Olympic Casino Latvia", E. Gulbim piederēja 5% kapitāldaļu, bet viņa tēvam Aināram Gulbim — 81% kapitāldaļu Kiprā reģistrētajā uzņēmumā 4SG Limited, kam savukārt piederēja Latvijas uzņēmums SIA "Garkalns", kas Latvijā izveidoja spēļu automātu zāļu ķēdi Vulkan ar 20 zālēm un 432 spēļu automātiem.
Latvijas valsts atzīšana de iure
Latvijas atzīšana de iure bija pilna diplomātiskā atzīšana, kas garantēja Latvijas valsts kļūšanu par pilntiesīgu starptautisko tiesību subjektu. Latvijas Republikas de iure atzīšanas process sākās pēc Baltās kustības sagrāves Krievijas Pilsoņu karā un Antantes Augstākās padomes vienbalsīga lēmuma Parīzē 1921. gada 26. janvārī atzīt Latviju un Igauniju par starptautisko tiesību subjektiem.
Latvijas centieni Parīzes miera konferencē (1919)
Latvijas delegācija Parīzes miera konferencē par savu galveno uzdevumu uzskatīja panākt no Sabiedrotajām lielvalstīm Latvijas valsts neatkarības de iure atzīšanu. Ievērojot to, ka Latvijas delegācija tieši piedalīties Miera konferencē nevarēja, galvenais tās darbības veids bija iesniegumu piesūtīšana konferences komisijām un kontaktu uzturēšana ar konferences vadītājiem un dalībvalstu pārstāvjiem. Versaļas konferences studiju komitejas uzdevumā franču vēsturnieks Šarls Seņoboss (Charles Seignobos) izstrādāja plašāku ziņojumu La Nation Lettonne, kas bija sadalīts četrās daļās: 1. iedzīvotāji, 2. tagadējās iekārtas vēsturiskā izcelšanās, 3. latviešu tautiskā atdzimšana, 4. latviešu nacionālā programma.
Lai gan sākotnējie panākumi Latvijas de facto atzīšanā viesa cerības, ka Antantes lielvalstis drīzumā varētu atzīt Latviju de iure, taču Sabiedroto pārstāvji, kuri padomju varu Krievijā uztvēra kā pagaidu parādību, nebija gatavi ignorēt Baltijas valstu agrāko piederību Krievijas Impērijai un gribēja Baltijas valstu nākotnes noteikšanu atstāt izlemšanai nākamajai Krievijas Satversmes sapulcei. Miera konferencē 1919. gada 6. maijā izveidotās speciālās Baltijas komisijas vadītājs Esmē Hauards maija beigās sarunā ar Zigfrīdu Meierovicu, lika viņam saprast, ka Latvijas valdībai būs jāsamierinās ar Anglijas valdības jau doto “pagaidu atzīšanu”, jo krievu pretlielinieciskās aprindas “stingri uzstājoties pret Latvijas neatkarību”. E. Hauards gan neizslēdza iespēju, ka nākotnē situācija varētu manīties un Latvija varētu tikt atzīta de iure.
Visas savas darbības laikā (23.01.1919.—15.12.1919.) Latvijas delegācija Antantes valstu valdībām un Miera konferencei iesniedza 34 dažādus iesniegumus. Taču, saskaņā ar Latvijas diplomāta Oļģerta Grosvalda liecībām, nekādas atbildes uz tiem faktiski nesaņēma. Visas savas darbības laikā Latvijas delegācijai tā arī neizdevās panāk pozitīvu de iure atzīšanas jautājuma risinājumu. To nosacīja kā Sabiedroto neviennozīmīgā attieksme pret Krievijas nākotni, tā sarežģītā iekšpolitiskā situācija Latvijā 1919. gadā.
Antantes lielvalstu nostāja (1920)
Tomēr Brīvības cīņu noslēgums un miera sarunu sākums ar Krieviju 1920. gada 16. aprīlī ievadīja jaunu posmu Latvijas cīņā par starptautisko atzīšanu. Pēc Lielbritānijas ārlietu ministra Džordža Kerzona (George Nathaniel Curzon) ierosinājuma, 1920. gada 10. jūnijā Antantes lielvalstis atkārtoti apsprieda Baltijas valstu jautājumu. Lielbritānijas nostāja bija divējāda: kamēr Ārlietu ministrija Dž. Belfūra vadībā iestājās par Baltijas valstu atzīšanu, tikmēr Kara ministrija un it īpaši tās vadītājs V. Čērčils bija kategoriski pret to. Itālija un Japāna izteicās par Baltijas valstu de iure atzīšanu, Francija ieņēma izvairīgu nostāju, bet ASV kategoriski iebilda. ASV šaubījās, vai Latvija, Lietuva un Igaunija spēs ilgstoši pastāvēt kā neatkarīgas valstis, kā arī nevēlējās radīt precedentu, kas varētu dot iespēju Japānai, kuras nostiprināšanās neietilpa ASV interesēs, pretendēt uz Krievijas Impērijas mantojumu Tālajos Austrumos.
Nepamatotas izrādījās arī cerības panākt de iure atzīšanu no Polijas un Somijas, kuras nevēlējās aizsteigties priekšā Antantes lielvalstīm. Polija, bez tam, joprojām centās uzturēt Latgales jautājumu, kas pēc de iure atzīšanas viennozīmīgi būtu izšķirts par labu Latvijai.
Tomēr 1920. gada pirmajā pusē Latvijas panākumi starptautiskās atzīšanas jomā bija ievērojami — Rīgā atradās 16 valstu dažāda veida pārstāvniecības (Lielbritānijas politiskā un militārā misija; Francijas militārā misija un konsulāts; Itālijas sūtniecība, ASV pārstāvniecība un konsulāts; Igaunijas sūtniecība, militārā misija un konsulāts; Lietuvas sūtniecība un konsulāts; Polijas sūtniecība, militārā misija un konsulāts; Zviedrijas, Norvēģijas, Dānijas, Šveices un Holandes konsulāti). Savukārt Latvijas pārstāvniecības atradās 17 valstīs.
Miera sarunas ar Krieviju un Vāciju
1920. gada pavasarī Latvija uzsāka miera sarunas ar Krieviju un Vāciju. Vācija jau pirmajā sarunu raundā piekrita atzīt Latviju de iure pēc tam, kad to izdarīs viena no Versaļas miera līgumu parakstījušajām Antantes lielvalstīm. Šī atzīšanas formula arī tika ietverta 1920. gada 15. jūlijā parakstītajā Pagaidu līgumā par sakaru atjaunošanu starp Latviju un Vāciju.
Homērs Simpsons
Homērs Džejs Simpsons (Homer Jay Simpson) ir izdomāts centrālais tēls animētā televīzijas seriālā "Simpsoni", kā arī Simpsonu ģimenes galva. Homērs strādā par drošības inspektoru Springfīldas atomelektrostacijā, 7G sektorā (saņem 25 000$ gadā), bet izmanto katru iespēju, lai aizietu no darba, lai iedzertu alu Mo tavernā. Viņam ir problēmas ar lieko svaru. Pēc rakstura Homērs Simpsons ir nedaudz lempīgs, savā rīcībā ļoti spontāns, bieži maina darba vietas, bet vienmēr beigās atgriežas pie darba Springfīldas atomreaktorā. Mīl sievu un bērnus, kaut arī bieži vien aizmirst ne tikai svarīgus datumus un notikumus, bet arī savas jaunākās meitas vārdu. Homērs ir 183 centimetrus garš. Horoskopa zīme — vērsis. Nav kreilis, tas ir parādīts sērijā I Married Marge.
Inčhona
Inčhona (인천; Inch'ŏn/Incheon) ir pilsēta Dienvidkorejas ziemeļos Dzeltenās jūras krastā, netālu no Seulas un kalpo kā tās galvenā osta. Inčhonas Starptautiskā lidosta ir lielākā valstī un apkalpo arī Seulu.
Latvijas valsts atzīšana de iure
Miera sarunas ar Krieviju un Vāciju
1920. gada 11. augustā Latvija parakstīja miera līgumu ar Krieviju, kura otrajā pantā bija norādīts, ka “Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi kā uz bijušās valsts tiesiskās iekārtas, tā arī uz starptautisko līgumu pamata, kuri še aprādītā nozīmē zaudē savu spēku uz nākamiem laikiem”. Šis līgums ne vien atzina Latviju de iure, bet arī, ievērojot to, ka Krievija pati atteicās no pretenzijām uz Latvijas teritoriju, novērsa nopietnu šķērsli vispārējai starptautiskai juridiskai atzīšanai.
Homērs Simpsons
Homēra ģērbšanās stils ir diezgan vienkāršs — parasti viņš ir ietērpts baltā kreklā un zilās biksēs, darbā uzģērbj kaklasaiti, dažreiz vakaros staigā pa māju uzvilcis oranžu halātu un čības, kas izskatās pēc lāča ķepām, bet uz nakti parasti uzvelk zilu pidžamu. Sērijā She of Little Faith parādīts, ka Homērs lieto kontaktlēcas.
Inčhona
Vēsture
Kaut arī pilsētas vieta ir apdzīvota no neolīta un šeit atradās pilsēta Čemulpo (Chemulpo), pilsēta ieguva nozīmību 1883. gadā, kad šeit uzcēla ostu Seulas vajadzībām.
Latvijas valsts atzīšana de iure
Sarunas par iestāšanos Tautu Savienībā
Pēc Z.Meierovica atkārtotās vēršanās pie Sabiedroto Augstākās padomes ar lūgumu atzīt Latviju de iure 1920. gada 21. janvārī, kurš nedeva nekādus rezultātus, Latvija izdarīja mēģinājumu starptautisko atzīšanu panākt, iestājoties Tautu Savienībā. 14. maijā Latvijas valdība Tautu Savienībai iesniedza iestāšanās lūgumu. 1920. gada 13. novembrī Latvijas delegācija ar Z.Meierovicu priekšgalā ieradās Ženēvā. Tautu Savienība 15. novembrī Latvijas uzņemšanas lūgumu nodeva V komisijas 1. apakškomisijai, kas 25. novembrī uzklausīja Z.Meierovicu. Minētā apakškomisija izvirzīja šādus iebildumus pret Baltijas valstu uzņemšanu:
Sakarā ar otro iebildumu Tautu Savienības juristi tā arī nespēja vienoties vai valsts uzņemšana Tautu Savienībā nozīmē tās atzīšanu de iure, vai nē, un šis jautājums tā arī palika atklāts.
Tautu Savienības asambleja Baltijas valstu uzņemšanu apsprieda 16. decembrī. Par Latvijas uzņemšanu balsoja piecas valstis (Itālija, Kolumbija, Paragvaja, Persija un Portugāle), pret — 24, bet 13 atturējās.
Izmaiņas Antantes lielvalstu pozīcijā
Parīzē Z.Meierovics ieradās 1920. gada 24. decembrī. Lai gan Francijas parlamentā joprojām bija spēcīga opozīcija pret Baltijas valstu atzīšanu, viņam izdevās panākt Francijas prezidenta A.Miljerāna (Millerand) solījumu atbalstīt Latvijas valstiskuma starptautisko atzīšanu. 29. decembrī Francijas valdība izsūtīja citām lielvalstīm notas ar ierosinājumu atzīt Baltijas valstis de iure.
No Parīzes Z.Meierovics devās uz Londonu, kur uzturējās no 1921. gada 1. līdz. 23. janvārim. Londonā Z.Meierovicam neizdevās iegūt drošu pārliecību, ka Lielbritānija atbalstīs Latvijas prasību. Pret to asi iebilda ārlietu ministrs Dž.Kerzons. Savukārt, Lielbritānijas premjerministrs Deivids Loids Džordžs (Lloyd George) ieņēma svārstīgu nostāju.
Antantes Augstākās padomes lēmums
1921. gada 24. janvārī Parīzē bija paredzēts sanākt Sabiedroto Augstākajai padomei, piedaloties Lielbritānijas, Francijas, Itālijas, Japānas un Beļģijas pārstāvjiem. 21. janvārī Latvijas sūtnis Francijā ne tikai minēto piecu, bet arī citu Parīzē rezidējošo valstu pārstāvjiem iesniedza rakstu ar lūgumu atzīt Latviju de iure. 23. janvārī Parīzē ieradās Z.Meierovics. Augstākās padomes sēde, kā paredzēts, sākās 24. janvārī. Baltijas valstu jautājuma izskatīšana divreiz tika atlikta, līdz beidzot 26. janvārī tas tika izskatīts. Kā referents uzstājās Francijas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs Bertelo. Lai gan kopējais noskaņojums bija Baltijas valstīm labvēlīgs, līdz pat pēdējam lēmuma pieņemšanas brīdim situācija saglabājās neskaidra. Tomēr Francijas ārlietu ministra Briāna (Briand) un Itālijas ārlietu ministra grāfa Sforcas uzstāšanās un Loida Džordža, kurš nostājās pret savu ārlietu ministru Kerzonu, atbalsts svaru kausus nosvēra Latvijai par labu. 26. janvārī Antantes Augstākā padome vienbalsīgi nolēma atzīt Latviju un Igauniju de iure, un Latvijas puse saņēma šo faktu apliecinošu oficiālu rakstu. Piecas valstis — Lielbritānija, Francija, Japāna, Beļģija un Itālija — bija atzinušas Latvijas neatkarību bez jebkādiem ierobežojumiem. Šajā sakarā Z.Meierovics 18. februārī, uzstājoties Satversmes sapulces sēdē, norādīja: “Mēs esam panākuši de iure atzīšanu bez kaut kādām klauzulām un varam tagad savu nākamību veidot kā pilntiesīga valsts, kā mūsu intereses to vislabāk prasa.”.
Pēc Antantes lielvalstu 26. janvāra lēmuma sākās vispārēja Latvijas de iure atzīšana. Kā pirmās to ar atpakaļejošu datumu izdarīja Polija (atzīšanas raksts datēts ar 1920. gada 31. decembri) un Somija (atzīšanas raksts datēts ar 1921. gada 26. janvāri). 1. februārī sekoja atzīšana no Vācijas, 5. februārī — Norvēģijas un Zviedrijas, 7. februārī — Dānijas, 10. februārī — Persijas, 17. februārī — Austrijas, 19. februārī — Portugāles, 26. februārī — Rumānijas. 8. martā atsevišķu atzīšanas rakstu piesūtīja Japāna, lai gan tā bija pārstāvēta Sabiedroto Augstākajā padomē.
Līdz 1922. gada beigām Latviju de iure bija atzinušas 28 valstis, bet visā starpkaru periodā — 42 valstis (šajā periodā kopā bija 56 Tautu Savienības valstis).
Latvijas okupācijas neatzīšanas politika (1940-1990)
1940. gadā pēc okupācijas un tai sekojošās aneksijas no PSRS puses Latvija de facto zaudēja savu neatkarību, taču no starptautisko tiesību viedokļa Latvija joprojām de iure pastāvēja kā starptautisko tiesību subjekts, ko atzina vairāk nekā 50 pasaules valstis. Vairākuma demokrātisko valstu piekoptā tā sauktā Baltijas valstu inkorporācijas neatzīšanas politika, kalpoja par tiesisko pamatu Latvijas neatkarības atjaunošanai 1990./1991. gadā.
Homērs Simpsons
Šo tēlu ir ierunājis Dens Kastellaneta, pirmoreiz Homērs Simpsons televīzijā parādījās "Treisijas Ulmenas šova" (The Tracey Ullman Show) īsfilmiņā Good Night ("Ar labu nakti"). Homēru izveidoja un tālāk attīstīja karikatūrists Mets Greinings. Viņš pirmoreiz Homēru uzzīmēja Džeimsa L. Brūksa ofisa foajē, kamēr gaidīja savu pieņemšanu. Greinings tika izsaukts pie viņa tādēļ, lai parunātu par viņa veidoto īsfilmiņu sēriju Life in Hell ("Dzīve ellē"), jo tai vajadzēja pēc viņu domām pievienot jaunus tēlus. Greinings vienu no šiem jaunajiem tēliem nosauca sava tēva, Homēra Greininga, vārdā, multiplikators īpaši izceļ to, ka izņemot vārdu, viņiem nekas nav kopīgs. Pēc diviem gadiem "Treisijas Ulmenas šovā",, "Simpsoni" ar Homēru Simpsonu priekšgalā debitēja telekanālā Fox Broadcasting Company, kur tika rādītas sērijas par viņiem pašiem.
Homērs Simpsons padarīja plaši atpazīstamu izsaucienu "D'oh!" (autors Dens Kastellaneta), kas 2001. gadā iekļauts Oksfordas angļu valodas vārdnīcā.
Kā teicis pats Simpsonu radītājs, Mets Greinings, Homēra analogs ir personāžs no seriāla "Futurāma" Benders. Aprakstot viņu līdzību, Greinings sacīja: "Viņi abi ir pilnīgi nevainīgi. Abi grib to, kas viņiem trūkst."
Bērnība
Homērs piedzima Springfīldā Monas un Ābrahama Simpsonu ģimenē, apmēram maija sākumā, pēc zodiaka zīmes — vērsis (tas pieminēts sērijā Treehouse of Horror XI). Sērijā Simpson and Delilah kā savu dzimšanas datumu viņš min 1955. gada 10. maiju, bet sērijā Duffless — 1956. gada 12. maiju. Par Homēra tēvu varēja būt arī Meisons Feirbenks, viņa mātes mīļākais, bet vēlāk veicot DNA testu, tika apstiprināts, ka tēvs ir Eibs (par to sīki ir izklāstīts sērijā Homer's Paternity Coot). Sērijā Guess Who's Coming to Criticize Dinner teikts, ka dienā, kad viņš piedzima, avīzē rakstīja, ka sievietei piedzimis sivēns. Viņš auga ģimenes fermā, piepilsētā. 1969. gadā kopā ar vecākiem Homērs pabija Vudstokas festivālā. 1960. gadu beigās viņa māte likumpārkāpumu dēļ devās bēgļu gaitās, un tēvs audzināja Homēru viens pats, nepievēršot dēlam pietiekami lielu uzmanību. Var teikt, ka puiša audzinātājs bija televizors. Tēvs deva viņam alu līdz dienai, kad viņš ar spēļu automašīnu ietriecās kokā, pēc kā Homērs un viņa draugs Bārnijs Gambls viens otram apsolīja vairāk nedzert.
Bērnībā spēlējoties, Homērs iesūca sev degunā krāsainos zīmuļus, un viens zīmulis iesprūda viņa smadzenēs, kas padarīja Homēru tādu dumju (HOMR).
Tāpat jāatzīmē, ka Homēram ir uzlikts "Simpsonu lāsts", vai "neveiksminieka gēns", kura dēļ visi Simpsonu dzimtas vīrieši noteiktā vecumā piedzīvo morālo, fizisko un dažreiz arī garīgo degradāciju. Homēra gadījumā tas notika vecumā no 12 līdz 15 gadiem. Spriežot pēc atzīmēm skolā, Bārtam tas jau ir sācies.
Homērs jau no agras bērnības draudzējas ar Karlu Karlsonu, Leniju Leonardu, Bārniju Gamblu un Mo Sizlaku. Viņš mācījās Springfīldas sākumskolā, kur visi smējās par viņa sapni kļūt par bagātnieku.
12 gadu vecumā Homērs pārdzīvoja smagu traumu, ūdenskrātuvē nejauši uzejot līķi. Šo atgadījumu viņš atcerējās tikai pēc daudziem gadiem, pēc hipnozes seansa (šim atgadījumam veltīta sērija The Blunder Years).
Jaunība
Vissvarīgākais notikums Homēra dzīvē bija atkārtotā satikšanās vecākajās klasēs ar Mārdžu (The Way We Was); viņi neatpazina viens otru, jo nometnē Mārdžas mati no ziliem bija pārtapuši brūni. Līdz tam viņš savu dzīvi pavadīja neko nedarot un piedzeroties, bet satiekot Mārdžu sodu istabā, mēģināja atstāt iespaidu uz Mārdžu. Viņš viņu nokaitināja, par to ka palūdza palīdzēt viņam Franču valodas stundās, kuras patiesībā viņam nebija vajadzīgas, un meitene veltīgi iztērēja laiku.
Vecākajās skolas klasēs Homērs nodarbojās ar vingrošanu. Viņš piedalījās sacensībās, bet nevarēja uzvarēt, jo neguva morālo atbalstu no tēva puses.
Pēc skolas Homērs izmēģināja vairākas nodarbes: viņš pārdeva kūtsmēslus, bija grandža grupas līderis, kuru pats bija izveidojis, strādāja pie sava tēva par uzraugu Lāzerteka zālē, zīmēja karikatūras uz nomirušiem cilvēkiem un televīzijas raidījumos no skatītāju zāles uzdeva jautājumus. Vēlāk viņš strādāja golfa laukumā (grieza dzirnavu spārnus, caur kuriem vajadzēja izsist bumbiņu, un darīja to pārāk ātri). Uz šī paša laukuma viņš kopā ar Mārdžu ieņēma savu pirmo bērnu, Bārtu. Viņi apprecējās nelielā kapelā pie kazino uz štata robežas, kāzas svinēja divatā tukšā kravas automašīnu stāvlaukumā, bet atlikušo nakti pavadīja dažādos dīvānos Mārdžas vecāku mājās (tas parādīts sērijā I Married Marge). Līdz Bārta piedzimšanai Homērs saprata, ka nespēs apgādāt ģimeni, un, piekusis no pastāvīgiem Petijas un Selmas, Mārdžas māsu, uzbrukumiem, aizgāja no mājām darba meklējumos. Pēc neveiksmīga mēģinājuma iekārtoties darbā Springfīldas AES, viņš strādāja meksikāņu ātro uzkodu ēstuvē, bet Mārdža skuma pēc viņa. Beigu beigās viņam sanāca atrast darbu, bet viņš tomēr dabūja pieticīgu amatu atomelektrostacijā.
Pēc kāzām
Kad Mārdža bija stāvoklī un gaidīja Lisu, par sava tēva naudu Homērs nopirka māju mūžzaļajā alejā. Pēc kāda laika viņam izdevās iekrāt pietiekoši daudz naudas, lai aizietu no AES un iekārtoties darbā boulingā, bet piedzima Megija, un lai varētu apgādāt ģimeni, Homērs atgriezās vecajā darba vietā. Sērijā Homer's Odyssey viņu paaugstina amatā, Homērs kļūst par drošības inspektoru.
1985.—1986. gados viņš izveidoja kvartetu The Be Sharps, kas ar daudz ko līdzinājās grupai "The Beatles" (Homer's Barbershop Quartet). Homērs bija solists un dziesmu autors, bez viņa grupā piedalījās Apū, Bārnijs un direktors Skiners. Grupa kļuva ļoti populāra un pat ieguva Grammy apbalvojumu.
Pašreizējais Homēra vecums atšķiras, atkarībā no sērijas: kā minēts septītās un astotās sezonas komentāros, iesākumā seriāla veidotāji Homeru padarīja 34 gadus vecu, bet kļūstot vecāki, saprata, ka arī Homērs viņiem liekas vecāks. Tādā veidā, viņš sērijā Lisa the Beauty Queen ir 36 gadus vecs, sērijā The Homer They Fall 38 gadus vecs, bet sērijā Mypods and Boomsticks viņš to atklāti paziņoja, 39 gadi sērijā The Wizard of Evergreen Terrace un 40 gadi sērijā Springfield Up. 24 gadu vecumā Homēram ir kupli kastaņkrāsas mati, 30 gados viņam sāk iezīmēties plikpaurība, bet 32 gadu vecumā, viņam uz galvas palikuši tikai daži mati. Ka parādīts sērijā And Maggie Makes Three, Homērs sev izrāva daļu savus matus, kad uzzināja, ka Mārdža gaida kārtējo bērnu, un tādā veidā kļuva par plikpauri. Vēl viens Homēra plikpaurības iemesls varētu būt kara eksperiments, kuram viņš piekrita, lai vakars nebūtu jāpavada kopā ar Mārdžas māsām — Petiju un Selmu. Tad ārsts Homēru uzreiz brīdināja par trim iespējamiem līdzekļa blaknēm: plānprātību, plikpaurību un neauglību.
Ģimene
Pēc desmit gadiem jūs būsiet resni, plikpauraini un ļauni, ar darbu bez izaugsmes iespējām un trim bērniem, kuri pārvērtīs jūsu dzīvi par elli zemes virsū... Bet tik un tā tas ir to vērts! — tā Homērs izsakās par ģimeni. Sērijā Springfield Up 24 gadus jaunais Homērs saka, ka nevēlās bērnus; katra nākamā Mārdžas grūtniecība kļūst viņam par pamatīgu pārbaudījumu, un kad, viņiem jau ir trīs bērni, Mārdžai atgriežoties no ārsta un paziņojot, ka viņa nav stāvoklī, Homērs no sirds priecājās. Neskatoties uz to, ģimene un bērni viņam ir ļoti svarīgi, un viņš bieži upurē savas intereses, lai padarītu savus tuviniekus laimīgus.
Mārdža Simpsone
Mārdža — Homēra "radnieciskā dvēsele" (El Viaje Misterioso de Nuestro Jomer (The Mysterious Voyage of Homer)); kaut arī viņi bieži strīdas, viņiem izdodas saglabāt laulību (pārsvarā pateicoties Mārdžas pacietībai).
Homērs slepeni izšķīrās ar Mārdžu sērijā A Milhouse Divided un atkārtoti apprecējās ar viņu, lai sāktu visu no sākuma, jo pirmajā reizē kāzas bija lētas un bez svinībām.
Amerikāņu ģimeņu pāriem ir "savas dziesmas" izvēles tradīcija, piemēram, dziesma, kuras laikā viņi pirmo reizi skūpstījušies. Šis termins bieži tiek izmantots amerikāņu mākslas filmās. Homēra un Mārdžas "sava dziesma" ir "The Carpenters" — Close to you.
Bārts Simpsons
Bārta žņaugšanas skats ar izsaucienu: "Ak tu, mazais!" ir seriālam raksturīgais joks. Bārts bieži izjoko tēvu, kas parasti Homēru ļoti sadusmo. Vēl, Bārts tikpat kā nekad viņu nesauc par tēvu, vēršoties pie viņa, dažreiz pat ironiski, "Homēr!", kas arī izraisa viņa dusmas.
Lisa Simpsone
Homērs bieži neizprot vecāko meitu un neatbalsta viņas aizraušanos un pārliecību, bet ļoti cenšas būt labs tēvs. Lai iekarotu meitas mīlestību, viņš nopirka viņai poniju (no kura viņa atteicās, kad uzzināja, ka Homērs pārguris strādā divos darbos, lai apmaksātu visus izdevumus), kā arī tēloja skolas propagandas Salamandras Drošības lomu un kandidēja uz Springfīldas mēra amatu. Vēl viņš nolīga privātdetektīvu, lai viņš izsekotu Lisu un sastādītu sarakstu ar visām Lisas brīvā laika interesēm. Beigās viņam nācās aizmukt, jo viņš nevarēja apmaksāt 1000$ rēķinu par privātdetektīva pakalpojumiem.
Megija Simpsone
Homērs visu laiku aizmirst, ka viņam ir trīs bērni, tāpat kā, viņš aizmirst jaunākās meitas vārdu. Tomēr sērijā And Maggie Makes Three parādīts, ka Homērs savā darba vietā izvietojis vairākas Megijas fotogrāfijas, lai atcerētos, kādēļ viņš tā cenšas. No trim Homēra bērniem tikai Megijai pirmais pateiktais vārds bija "tētis".
Megija četras reizes ir glābusi tēva dzīvību: sērijā Hello Gutter, Hello Fadder viņa neļāva viņam noslīgt, Papa's Got a Brand New Badge ievainoja Springfildas mafijas biedrus, iztraucējot nošaut Homēru, vienā no 19. sezonas sērijām, Megija atbrīvoja tēvu no gūsta, kurā viņš nokļuva par autoevakuatora apkalpošanas robežu pārkāpšanu, kā arī viņa izglāba visu Simpsonu ģimeni no liela cilvēka modeļa sērijā Smart And Smarter.
Citi ģimenes locekļi
Viņa ģimenē ir arī suns vārdā Ziemassvētku vecīša mazais palīgs un kaķis Sniedziņš.
Inčhona
Vēsture
Korejas kara laikā 1950. gada 15. - 28. septembrī šeit notika Inčonas kauja.
Nameisis
Nameisis (Nameise, Nameyxe), pazīstams arī kā Namejs, Nameitis, bija Tērvetes zemgaļu vecākais, vēlāk visas Zemgales ķēniņš un brīvības cīņu vadonis. Viņš valdīja visā Zemgalē, izņemot vācu okupēto Mežotnes pilsnovadu. Pieminēts Vecākajā Livonijas atskaņu hronikā un Moliānas Franciska izmeklēšanas protokolā (1312), kur dēvēts par Zemgales ķēniņu (senvācu: kunic, la). Kritis krusta karos ar Vācu ordeni Lietuvā vai Prūsijā pēc 1281. gada.
Dzīves gājums
1272. gada 6. jūnijā Nameisis bija zemgaļu dižciltīgais un viens no tiem „zemes vecajiem”, kas Zemgales vārdā noslēdza mieru ar Livonijas ordeni un Rīgas arhibīskapu. Saskaņā ar līgumu, vācu soģi trīs reizes gadā ieradās Zemgalē, lai ievāktu nodokļus. Nameisim kā zemgaļu karalim ordeņa brāļi rādīja „daudz goda un cienības”.
1279. gadā Nameisis pēc ordeņa sakāves Aizkraukles kaujā noslēdza līgumu ar lietuvju valdnieku Traidenu un maijā zemgaļi ieņēma vācu okupēto Tērvetes pilsētu, bet pēc dažu dienu cīņām arī pili. Sagūstītos vācu bruņiniekus aizsūtīja uz Lietuvu, bet vācu soģi sodīja ar nāvi. Īsā laikā krustneši tika izdzīti arī no citiem zemgaļu pilsnovadiem, izņemot Mežotni.
1279. gada vasarā ordenis atriebjoties veica sirojumus Tērvetes un Dobeles pilsnovados. Rudenī karalis Nameisis ar negaidītu uzbrukumu mēģināja ieņemt Rīgu, bet spiegu informētie krustnešu spēki sagaidīja zemgaļus pie Lielupes. Nameisis guva uzvaru šajā kaujā un sagūstīja ordeņa maršalu.
1281. gadā krustneši no jauna uzbruka Dobelei, taču ar lietuviešu palīdzību tika sakauti. Augustā apvienotais krustnešu karaspēks (14 000 vīru) ar kara mašīnām uzbruka Tērvetei. Nameisis nespēja pretoties pārspēkam un ar Rīgas prāvesta starpniecību tika noslēgts jauns miera līgums ar vāciešiem. Līgums noteica, ka zemgaļi paturēja savas pilis, bet maksāja nodokļus (kunga tiesu) un pieņēma vācu soģus. Ordenis nebija pilnībā apmierināts ar šādiem līguma nosacījumiem un ar viltu, ielūdzot uz dzīrēm, nogalināja zemgaļu vecākos.
1281. gadā Zemgales karalis Nameisis devās uz Lietuvu, lai kopā ar Traidenu cīnītos pret Vācu ordeni Prūsijā pie Kristburgas. Par karaļa Nameiša tālākajām gaitām ziņu nav, domājams, ka viņš gājis bojā cīņās Prūsijā.
Nameisis latviešu kultūrā
Arheoloģiskajos izrakumos Daugmales pilskalnā atrastais vītais sudraba gredzens tiek dēvēts par Nameja gredzenu. Nameisis kā zemgaļu brīvības cīnītājs attēlots Edvarta Virzas poēmā „Karalis Nameitis” (1925), Aleksandra Grīna romānā „Nameja gredzens” (1931) un Laimoņa Pura tetraloģijā „Degošais pilskalns”.
Nameiša tēls un viņa cīņas pret krustnešiem izmantotas 2018. gada spēlfilmā "Nameja gredzens".
Sapņu vārdnīca
"Sapņu vārdnīca" (en) ir 2003. gada ASV romantiska drāma, kuras režisors un scenārija autors ir Gajs Dženkins. Galvenās lomas atveido Džesika Alba, Hjū Dansijs, Brenda Bletina, Emīlija Mortimera un Bobs Hoskinss. Filmas pirmizrāde notika Meksikā.
Filma ir par jaunu britu vīrieti Džonu Tuskotu, kurš 20. gadsimta 30. gados tiek aizsūtīts uz Saravaku, lai kļūtu par britu koloniālās valdības locekli. Tur viņš saskaras ar neparastām vietējām tradīcijām, kā arī ar smagiem lēmumiem, kas rodas saistībā ar skaistu vietējo sievieti, kura lēnām iekaro Džona uzmanību.
Omdurmāna
Omdurmāna (arābu - أم درمان/Umm Durmān) - pilsēta Sudānas vidienē pie Nīlas, iepretim valsts galvaspilsētai Hartūmai. Lielākā valsts pilsēta.
Vēsture
Pilsēta radusies 1884. gadā, kad to par savu bāzi izvēlējās sevi par Mahdi pasludinājušais Muhameds Ahmeds (Muhammad Ahmad). Kad 1885. gadā Mahdi sekotāji ieņēma britu aizstāvēto Hartūmu, Mehdi sekotājs Abdalahi ibn Muhameds (Abdallahi ibn Muhammad) pasludināja Omdurmānu par valsts galvaspilsētu.
Cilvēki
Omdurmānā dzimuši:
Homērs Simpsons
Kaimiņi
Homērs Simpsons ir ļoti kašķīgs kaimiņš, viņš saviem kaimiņiem, īpaši Flandersiem, parasti sagādā daudz neērtības ar savu uzvedību: skaļi klausās mūziku, kails iziet no mājas, rada materiālos zaudējumus.
Vinfīldu māja
Seriāla pirmajās sērijās Simpsoniem kaimiņos dzīvoja Vinfīldu ģimene. Silvija Vinfīlde vairākas reizes sūdzējās Homēram par Ziemassvētku vecīša mazo palīgu, kurš peldējās viņas baseinā un skraidīja pa viņas pagalmu; viņa pārmeta Homēram, ka viņš nepieskata savu suni (Bart's Dog Gets an F). Sērijā New Kid on the Block Vinfīldu ģimene šausmīgās Homēra uzvedības dēļ nolemj pārcelties; kad viņi palūdz viņam uzvesties pieklājīgi, vismaz, kamēr māja tiks izrādīta iespējamiem pircējiem, viņš tīši atbaida dažus pircējus. Vēlāk Vinfīldu mājā ievācās Rūta Pauversa ar meitu Loru, ar viņām Homēram neradās domstarpības. Pēc Pauversu ģimenes pārcelšanās neviena ģimene ilgi neuzturas šajā mājā, tā visu laiku tiek tirgota.
Māja iepretim
Pāri ceļam, pretī Simpsonu mājai ar numuru 742, atrodas liels un skaists mājoklis. Sērijā Two Bad Neighbors tur ievācās bijušais ASV prezidents Džordžs Bušs vecākais ar sievu Barbaru. Homēram viņš neiepatikās, jo Bušs piesaistīja sev visas Springfīldas iedzīvotāju uzmanību, un attiecības starp kaimiņiem saasinājās pat līdz kautiņiem un huligānismam. Pēc tam, kad Bušs aizbrauca no pilsētas, mājā ievācās Džeralds Fords, ar kuru Homēram izveidojās draudzīgas attiecības.
Sievietes
Neskatoties uz to, ka Homērs ārēji nav īpaši pievilcīgs, viņš patīk daudzām sievietēm: viņā ir iemīlējušās Lerlina Lempkina, Mindija Simonsa un Džūlija (sērijā Midnight Towboy); Lindsija Neigla un Kukija Kvana ir mēģinājušas pievērst sev Homēra uzmanību, universitātes skaistuma karaliene Debija Pinsena aicināja Homēru uz randiņu. Neskatoties uz visu to viņš ir uzticīgs savai sievai Mārdžai, ar kuru viņi iepazinās skolas pēcstundās. Mārdžu pirmo reizi atstāja pēc stundām par feministisku uzstāšanos un krūštura sadedzināšanu skolas priekšā. Homērs pastāvīgi tika atstāts pēc stundām, šoreiz par smēķēšanu tualetē kopā ar Bārniju Gamblu.
Homēra draugi
Viņa labākie draugi meklējami Mo tavernā un arī viņam pašam ir problēmas ar alkoholismu. Labākie draugi ir Lenijs, Karls, Bārnijs un Mo, kurus jau pazīst kopš skolas laikiem, ar diviem no viņiem, Leniju un Karlu, strādā kopā vienā darba vietā. Homēru vispārīgi var uzskatīt par draudzīgu un runātīgu cilvēku, kurš dažkārt sava naivuma dēļ iegūst ienaidniekus.
Citi Springfīlda iedzīvotāji
Kā parādīts sērijā The Great Louse Detective, Homēram ir diezgan daudz ienaidnieku. Ļoti lielu naidu pret viņu izjuta viņa kolēģis Frenks Graimss, kurš ieradās atomreaktorā kā jauns strādnieks, un Homēra lempīguma dēļ sajuka prātā un beigās gāja bojā nonākot kontaktā ar augstsprieguma vadiem. Frenks uzskatīja, ka Homērs nav pelnījis visu to, kas viņam ir, un Homēra nekompetenci var minēt kā Graimsa tiešo nāves cēloni. Viņā dēls, Frenks Graimss jaunākais, ir dažas reizes mēģinājis atriebt tēva nāvi, bet visas reizes viņš ir cietis neveiksmi.
Nozīmīgi notikumi un sasniegumi
Homērs divreiz ir pabijis kosmosā (Deep Space Homerу un Homerazzi). Viņš ir Pulicera balvas laureāts, saņēmis "Grammy" balvu un speciālo Montgomerija Bērnsa prēmiju "par sasniegumiem pilnības jomā". Vēl viņš uzvarēja AES atraugāšanās sacīkstēs, armreslinga čempionātā un cīnījās par boksa čempiona nosaukumu ar Drederiku Tatumu. Kad Homērs strādāja pie Skorpio kunga, viņš kļuva par Džeimsa Bonda nogalināšanas iemeslu, jo neļāva viņam aizmukt. Divreiz mēģinājis veikt pašnāvību: sērijā Homer's Odyssey viņš taisījās nolekt no tilta, bet Hello Gutter, Hello Fadder noleca no debesskrāpja, bet viņu izglāba Oto, kas nodarbojās ar gumijlēkšanu no šīs ēkas.
Citi svarīgi notikumi Homēra dzīvē:
Balss
Homēra tēlu ierunājis itāļu izcelsmes amerikāņu aktieris Dens Kastellaneta, kurš ierunā arī citus Simpsonu seriāla tēlus, piemēram, vectēvu, Bārniju, klaunu Krastiju, mēru Kvimbiju, pārdevēju Gilu un citus tēlus. Kastellaneta bija "Treisijas Ulmenas šova" dalībnieks un jau iepriekš ierunāja dažādus tēlus kopā ar savu sievu Debu Lekastu. Balsis bija nepieciešamas Simpsonu seriālam, tādēļ veidotāji ekonomijas nolūkos lūdza Kastellanetam un Džūlijai Kevnerei ierunāt ne tikai Homēra un Mārdžas balsis, bet arī citu tēlus.
Vitantonio Liuci
Vitantonio "Tonio" Liuci (dzimis Lokorotondo, Itālijā) ir itāļu sacīkšu braucējs, pazīstams pateicoties savai Formula 1 karjerai. Kopš. gada pārstāv Force India komandu.
Red Bull un Toro Rosso
Savu Formula 1 pilota karjeru viņš uzsāka. gadā dalot otrā pilota vietu Red Bull Racing ar Kristianu Klīnu. Liuci sezonā nobrauca 4 sacīkstes, bet Klīns — 15. Pēc gada, kad tika izveidota Red Bull satelītkomanda Toro Rosso, pilotiem vairs nebija jādala vieta. Klīns palika RBR, bet Liuci devās uz jauno komandu. Vitantonio izcīnīja pirmos punktus itāļu komandai. gada. . gadā, kad tika prezentēta jaunā komandas formula, tika apstiprināts tas, ka Liuci būs komandā vēl uz vienu sezonu. Tā paša gada vidū noskaidrojās, ka Liuci karjera Toro Rosso vienībā beigsies līdz ar sezonas pēdējo sacīksti, jo līgums netiks pagarināts.
Force India
. gadā Liuci bija kandidāts uz vietu Force India. Lai arī vietām komandā tika izvēlēti Džankarlo Fizikella un Adrians Sutils, ar Liuci tika noslēgts testu un rezerves pilota līgums. Pēc gada tas tika pagarināts. Kad Fizikella. gada sezonas gaitā pameta Force India un kļuva par Ferrari pilotu, Liuci paaugstināja par pamatsastāva pilotu līdz sezonas beigām. Vēlāk tika parakstīts līgums par vietu komandā. gadā.
Aleksandrs Golovins (futbolists)
Aleksandrs Golovins (ru; dzimis ) ir Krievijas futbolists, pussargs, Krievijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2018. gada spēlē Francijas futbola 1. līgas kluba AS Monaco sastāvā.
Sasniegumi
CSKA Moscow
Kureļa grupa
Izveidošanās
1944. gada jūlija otrajā pusē Rīgas apriņķa priekšnieks un 5. Rīgas aizsargu pulka komandieris Veide, izpildot vācu rīkojumu — noorganizēt no vēl atlikušajiem Rīgas apriņķa aizsargiem pa vienam bataljonam Rīgā, Skrīveros un Slokā, pilnvaroja ģenerāli Jāni Kureli apvienot militārā vienībā 3. un 4. iecirkņa aizsargus, nosaucot šo vienību par "Rīgas aizsargu pulka ģenerāļa Kureļa grupu". Ģenerālim Kurelim tika uzdots:
Veides rīkojumu apstiprināja aizsargu priekšnieks pulkvežleitnants Dzenītis.
Ģenerālis Kurelis bija Latvijas Centrālās Padomes (turpmāk LCP) Militārās komisijas vadītājs, taču faktiskā komisijas vadība atradās kapteiņa Kriša Upelnieka rokās, kurš nodibinoties Kureļa grupai kļuva par Kureļa štāba priekšnieku un tādējādi arī par faktisko vienības vadītāju.
1944. gada 22. jūlijā Ventspils apriņķa Tārgales pagasta Dzelmēs Upelnieks tikās ar LCP pārstāvi Leonīdu Siliņu, kurš kopā ar LCP locekļiem Rihardu Zandi un Pēteri Klibiķi 12. jūlijā bija nelegāli ieradies no Zviedrijas. Upelniekam jau bija zināms par Kureļa grupas paredzamo dibināšanu. Tika apspriests jautājums par radiosakaru nodibināšanu ar Zviedriju. Pēc apspriedes Zande un Klibiķis devās uz Rīgu, kur vēlāk abi tika ieskaitīti Kureļa grupā. Zandes rīcībā nonāca divas rācijas - viena no Zviedrijas atvestā, otra no Upelnieka.
Jūlija beigās ģenerālis Kurelis, kapteinis Upelnieks, virsleitnants Jānis Gregors, seržants Vilnis Pāvulāns, kā arī Zande un Klibiķis devās uz Skrīveru pagasta Robežu mājām, kur 1944. gada 28. jūlijā tika uzsākta Kureļa grupas formēšana. Pēc plāna līdz 12. augustam bija paredzēts nokomplektēt 1200 vīru vienību — 12 rotas, tās apvienojot četros bataljonos, un nepieciešamības gadījumā ieņemt fronti no Pļaviņām līdz Lielvārdei. Tika izsūtīti uzsaukumi 26 pagastu valdēm, uzaicinot sapulcināt visus cīnīties spējīgos vīrus. Tomēr cerētās atsaucības nebija. Augusta vidū bija saformēts tikai tā sauktais Skrīveru bataljons, ko komandēja pulkvežleitnants J.Graudiņš, riteņbraucēju vads pie Kureļa štāba un saimniecības komanda V. Pāvulāna vadībā. Leitnanta Roberta Rubeņa atsevišķā rota Bebru pagastā, kurā bija iekļauti aizsargi, kas līdz tam nebija piederējuši pie Kureļa grupas, pievienojās Kureļa grupai tikai atkāpjoties no Skrīveru pagasta. Kopumā Skrīveru periodā Kureļa grupā slēgtās vienībās bija 400-600 vīru, bet pasīvā grupā (tādi, kas dzīvoja savās mājās, ne grupas novietnē) — 800-1200 vīru.
Grupas apbruņojuma pamatā bija ieroči, kas saņemti no Rīgas aizsargu pulka — krievu un franču šautenes, un aptuveni divi automātiskie ieroči katrai rotai. Grupas ietērps bija raibs, bet to centās pielāgot Latvijas armijas un Aizsargu uniformas paraugiem.
Grupas formēšanu traucēja arī apstāklis, ka ik dienas pēc vācu komandanta norīkojuma ierakumu darbiem bija jānozīmē 50-100 vīri, kā arī 20-30 vīri policijas un vācu drošības dienesta atbalsta punktiem. Bez tam aptuveni 15% no slēgto vienību sastāva atradās atvaļinājumos sakarā ar ražas novākšanas darbiem. Grupai nepietika arī virsnieku. Atsevišķas rotas veidoja tikai instruktori.
Darbība
Jūlija beigās Zandem izdevās nodibināt radiosakarus ar Zviedrijas militārās izlūkošanas dienestu. Kureļa grupas uzņemtie radiosakari ar Zviedriju kalpoja par tiešas sazināšanās iespēju ar ārvalstīm arī LCP (līdz šim sakari tika uzturēti tikai ar kurjeru starpniecību). Pēc krievu izlaušanās līdz Tukumam Zande pārcēlās uz Rīgu, no kurienes sakarus ar Zviedriju viņam neizdevās atjaunot. Vācu spēkiem atjaunojot koridoru uz Kurzemi, viņš pārcēlās uz Ventspili, tādējādi patstāvīgus radiosakarus ar Zviedriju Kureļa grupa zaudēja.
Augusta otrajā pusē pie ģenerāļa Kureļa ieradās vācu 16. armijas izlūkošanas vienības (Frontaufklärungs-Kommando 204 bei AOK 16) pārstāvis Šūberts (Schubert) un vienojās par sadarbību, kas izpaustos ziņu vākšanā, aizsargu nosūtīšanā sevišķiem uzdevumiem ienaidnieka aizmugurē, kā arī partizānu grupu organizēšanā, kuras atstājamas aiz frontes līnijas atkāpšanās gadījumā. Šūberts no savas puses solīja bruņojumu. Saskaņā ar šo vienošanos augustā ienaidnieka aizmugurē tika iesūtīta septiņu cilvēku liela grupa, kura vēlāk netraucēti atgriezās un atkal pievienojās Kureļa grupai.
Partizānu grupu organizēšanas plāns tika iesniegts 16. armijas izlūkošanas vienības komandierim leitnantam Haselmanim (Hasselmann), kurš vēlāk šim nolūkam piešķīra vienu autokravu apbruņojuma. Ar šiem ieročiem tika apbruņota aptuveni 150 vīru liela vienība, kura, Kureļa grupai atkāpjoties, palika ienaidnieka aizmugurē.
Septembra otrajā pusē, vācu spēkiem uzsākot atkāpšanos, Kureļa grupai bija jāizšķiras, vai iesaistīties aktīvā kaujas darbībā. Ievērojot to, ka nekādi rīkojumi no Rīgas apriņķa priekšnieka Veides netika saņemti, 18. septembrī grupas štāba un virsnieku apspriedē nolēma frontes cīņās neiesaistīties un uzsākt atkāpšanos. 19. septembrī tika uzsākta mantu un ieroču krājumu pārvešana, bet naktī no 22. uz 23. septembri visas grupas atiešana caur Rīgu uz Kurzemi.
29. septembrī Kureļa grupa nonāca Talsu apriņķa Strazdes muižas rajonā. Ierodoties Kurzemē, Skrīveru bataljona un Kureļa grupas štāba vienībās bija atlikuši tikai 274 vīri, neskaitot leitnanta Rubeņa rotu, kas izvietojās Ugāles pagasta “Ilziķu“ māju rajonā.
Pēc ierašanās Kurzemē Kureļa grupa atjaunoja sakarus ar LCP vadību Ventspilī. Ar LCP starpniecību tika nodibināti arī sakari ar Latvijas sūtni Stokholmā Sēju. Lai gan Kureļa grupas rīcībā bija no LCP saņemta rācija, nedz tās izvietojums Strazdes rajonā, nedz vēlākā novietne Annahitē to attāluma dēļ no jūras piekrastes nedeva iespēju uzturēt radiosakarus ar Zviedriju. Radiosakari ar Gotlandi tika uzturēti caur četrām LCP radiostacijām Kurzemē. Ģenerālis Kurelis mēģināja saistīties ar starptautisko Sarkanā Krusta organizāciju, lai iegūtu no tās proviantu un medikamentus, taču zviedru Sarkanais Krusts atbalstu tomēr nesniedza. Zviedru izlūkdienests pieprasīja informāciju par vācu un krievu armiju izvietojumu un darbību, Gestapo veiktajiem arestiem, civiliedzīvotāju izvešanu uz Vāciju, kā arī cita veida ziņas par stāvokli Latvijā. Šāda rakstura informāciju kurelieši nosūtīja ar LCP organizētajām laivām. Vēlāk kureliešu sašutumu izraisīja ziņas, ka, saskaņā ar PSRS un ASV 1943. gadā noslēgto līgumu par savstarpēju slepenās informācijas apmaiņu, Latvijas nacionālās pretestības kustības dalībnieku savākto informāciju no ASV, Lielbritānijas un Zviedrijas izlūkdienestiem saņem arī PSRS.
1944. gada nogalē vācu drošības dienesti arvien lielāku uzmanību sāka pievērst tā sauktajiem "Zviedrijas braucējiem", tāpēc LCP pārstāvji lūdza Kureļa grupu sniegt bruņotu atbalstu piekrastes apsardzes nodrošināšanai. Kureļa grupa LCP rīcībā minētā uzdevuma veikšanai nodeva piecus bruņotus vīrus.
Kureļa grupa atjaunoja arī sakarus ar vācu 212. izlūkošanas vienību. No tās komandiera grupa saņēma rīkojumu uzsākt partizānu vienību formēšanu. Tika saformētas 17-18 šādas grupas, katrā no tām 10-40 vīru.
Kureļa grupas skaitliskais sastāvs, piesakoties bēgļiem, aizsargiem un atstāto apriņķu policistiem, sāka strauji pieaugt, un tās skaits sasniedza aptuveni 3000 vīru. Grupa ieguva arī piecus kravas un četrus vieglos automobiļus, kā arī trīs motociklus.
Oktobrī izvirzījās jautājums par karavīriem, kas bija atstājuši savas vienības un vēlējās pievienoties Kureļa grupai. Tika pieprasīts 212. izlūkošanas vienības komandiera leitnanta Haselmana viedoklis, kurš partizānu grupu formēšanai atļāva piesaistīt arī karavīrus, kuru vienības vairs nebija Latvijā. Ievērojot Haselmana dotos norādījumus, dezertējušie leģionāri turpmāk tika nosūtīti uz 19. divīziju, izsniedzot tiem attiecīgus pavaddokumentus ceļam. Tiesa gan, lielākā daļa šo leģionāru nenonāca norīkojuma vietā un, visticamāk, tika represēti. Kad ziņas par leģionāru nosūtīšanu uz 19. divīziju plaši izplatījās, dezertieri sāka pieteikties leitnanta Rubeņa vienībā.
Novembrī Rubeņa rota tikka pārveidota par Kureļa grupas 2. bataljonu, kas sastāvēja no divām smagajām rotām, vienas ložmetēju rotas, vienas strēlnieku rotas, ambulances, saimniecības vada un mīnmetēju vada — kopā aptuveni 450 vīru. Rubeņa bataljons bija izvietojies nepilnu 3 km rādiusā Ugāles pagasta Ilziķos, Trebiņos un Vanagos. Tika izbūvēti bunkuri un aizsardzības līnijas.
Oktobra beigās Kureļa grupas štābs pārgāja uz Annahites stikla fabrikas telpām Puzes pagasta Stiklos, 12 km no Usmas dzelzceļa stacijas.
30. oktobrī Kurelis saņēma uzaicinājumu ierasties Talsos pie SS un policijas augstākā vadītāja Ostlandē obergrupenfīrera Frīdriha Jekelna uz pārrunām. 2. novembrī pulksten 15:00 Talsos sākās apspriede, kurā piedalījās Jekelns, viņa štāba priekšnieks SS obergrupenfīrers Jungklaus (Jungklau) un Ostlandes SD komandieris SS oberfīrers Fuhss, ģenerālis Kurelis un kapteinis Upelnieks. Pēc apspriedes Jekelns izdeva rakstisku pavēli, kurā uzdeva:
Jekelns arī uzaicināja Kureli publicēt uzsaukumu dezertieriem pieteikties attiecīgajās iestādēs, piesolot pēc kara Latvijas valsts atjaunošanu. Uz Kureļa norādījumu, ka viņš šādu uzsaukumu varētu parakstīt pēc tam, kad Jekelns solījumu par Latvijas valsts atjaunošanu būtu publicējis, Jekelns neatbildēja.
5. novembrī Upelnieks iesniedza informāciju par grupas slēgto vienību sastāvu (500 personām), apzināti neminot pārējos grupai pievienojušos vīrus.
Atbruņošanas akcija
14. novembrī vācu spēki uzsāka Kureļa grupas atbruņošanas akciju. Pulksten 8:00 Kureļa štābā ieradās Jungkalus un nodeva Ziemeļu frontes virspavēlnieka pavēli, kurā bija teikts, ka nav atzīstams par iespējamu, ka frontes aizmugurē bez armijas vienībām atrodas vēl citas speciālas daļas, un tāpēc viņš ir spiests likvidēt Kureļa vienību, paredzot šādu rīcību attiecībā pret tās personālsastāvu:
Nolasījis pavēli, Jungklaus jautāja, vai Kurelis tai piekrītot, uz ko Kurelis atbildēja apstiprinoši, bet izteica iebildumus dezertieru jautājumā.
Sarunas laikā izraisījās īsa apšaude, kuras rezultātā tika ievainoti 3 kurelieši un nogalinātas divas civilistes.
Pēc sarunas Jungklaus paziņoja, ka visi virsnieki ir arestēti, bet Kurelis esot brīvs un varot doties pie savas ģimenes.
Tajā laikā bija ieradies pats Jekelns. Visas rotas pēc atbruņošanas (30 vīri no Kureļa grupas nepakļāvās virsnieku aicinājumam un ieročus nenolika) tika nostādītas pagalma vidū. Jekelns atbruņotajiem noturēja īsu uzrunu, kurā paziņoja, ka visus virsniekus iznīcināšot, bet pret pārējiem izturēšoties kā pret karagūstekņiem.
Pēc četrām dienām Kureli izsauca uz Talsiem, kur viņu atbruņoja un atsavināja dokumentus. Pēc tam Jekelns Kurelim paziņoja, ka viņš tiks nosūtīts uz Dancigu ģenerāļa Bangerska rīcībā. 20. novembra vakarā Kurelis ar kuģi devās uz Vāciju.
14. novembrī arestētie Kureļa grupas virsnieki — kapteinis Upelnieks, pulkvedis Liepiņš, pulkvežleitnants Graudiņš, kapteinis Mucenieks, virsleitnanti Gregors, Rasa un Prikulis, leitnants Ankravs, kā arī darbvedis Valters un grupas saimniecības priekšnieks Pāvulāns tika aizvesti uz Talsiem, bet no turienes pēc nopratināšanas viņus 19. novembrī pārveda uz Liepāju. Tajā pašā dienā notika vācu kara tiesas, kurā arestētajiem inkriminēja sakaru uzturēšanu ar angļiem un sacelšanās gatavošanu. Visiem apsūdzētajiem piesprieda nāves sodu. Pēc kara tiesas sprieduma pulkvedi Pēteri Liepiņu, kapteini Kristapu Upelnieku, kapteini Jūliju Mucenieku, virsleitnantus Jāni Gregoru, Rasu, Prikuli un Filipsonu (no Rubeņa bataljona), kā arī darbvedi Valteru 19./20. novembra naktī nošāva. Pulkvežleitnantu Graudiņu, leitnantu Ankravu un Pāvulānu apžēloja un nosūtīja uz Štuthovas koncentrācijas nometni.
Ziņa par Kureļa grupas virsnieku nošaušanu, pateicoties LCP, sasniedza arī ārvalstis. Laikrakstā The Times par to bija publicēta tā Stokholmas speciālkorespondenta ziņa.
Saskaņā ar Latviešu leģiona ģenerālinspektora R. Bangerska 1944. gada 22. novembra rakstu SS galvenās pārvaldes priekšniekam Bergeram, kas sastādīts, atsaucoties uz Jekelna rakstu Štuthofas koncentrācijas nometnes pārvaldei, 454 Kureļa grupas vīri tika nosūtīti uz Štuthovas nometni (daļa kureliešu bija izmukuši no Talsu cietuma). Jekelns norādījis, ka 356 no apcietināmajiem kā dezertieri kādu laiku paturami koncentrācijas nometnē, bet atlikušie 98, kas piederējuši policijas vienībām un gaisa izpalīgiem, nosūtāmi uz Konicu Latviešu leģiona 15. divīzijas papildināšanai. Bangerskis, atsaucoties uz apstākli, ka Kureļa grupa izveidota pēc vācu ierosmes, lūdza atbrīvot arī minētos 356 vīrus. SS un policijas vadītājs SS grupenfīrers Kacmans komisijai, kas sastāvēja no trim SS tiesnešiem un diviem leģiona ģenerālinspektora nozīmētiem Latviešu leģiona tiesnešiem (leģiona sevišķās karatiesas priekšsēdētājs standartenfīrers Jānis Palkavnieks un oberšturmbanfīrers Gailītis), uzdeva veikt pārbaudi. Komisija darbojās Štuthofā no 1944. gada 27. līdz 30. novembrim un atzina, ka uz leģionu nosūtāmi 244, uz darba vienībām — 87, bet paturami koncentrācijas nometnēs 34 vīri. Vairums no tiem, kurus neatbrīvoja, vēlāk gāja bojā koncentrācijas nometnēs.
Dokumentos ir minēts, ka uz Štuthofu ir nosūtīta vēl otra kureliešu grupa 298 cilvēku sastāvā, no kuriem 270 vēlāk nosūtīti uz leģionu, bet pārējie 28 uz bēgļu nometni.
Rubeņa bataljona pretošanās
Pulksten 18 Rubenis ar vienības komandieriem nolēma atiet uz drošākām pozīcijām un vienība līdz ar vezumiem (kopā aptuveni 650 vīri) devās gar Usmas ezera krastu dienvidu virzienā.
17. novembrī kāds vācu pulkvedis izkārtoja Rubenim un virsnieka vietniekam Šulcam tikšanos ar Jekelnu, kura štābs tai laikā bija Lejasmeķos. Jekelns pieprasīja tūlītēju padošanos, pretējā gadījumā solot bataljona iznīcināšanu. Bataljons jau bija ielenkts no trim pusēm.
Pēc atgriešanās nometnē Rubenis vienībai uzdeva izšķirties par padošanos vai pretošanās turpināšanu. Bataljona karavīri vienprātīgi nolēma cīnīties. Bataljons bija izvietots trijstūrī Pērkoņi-Mežzīles-Slujas ezers netālu no Lielrendas.
Pirmā kauja ar vāciešiem notika 18. novembrī. Pretuzbrukumā Rubeņa vīriem izdevās ieņemt vācu štābu un atņemt vāciešiem divus mīnmetējus, divus ložmetējus, lauka virtuvi un lielu daudzumu citu kara materiālu. Abās pusēs bija kritušie un ievainotie. Smagi ievainots tika arī bataljona komandieris leitnants Rubenis, kurš no ievainojumiem vēlāk mira. Pēc leitnanta Rubeņa nāves vienības komandēšanu uzņēmās virsnieka vietnieks Druviņš, kurš 19. novembrī tos, kas vēlējās, atlaida mājās. Pārējie nolēma turpināt cīņu. 20. novembrī bataljons atkāpās uz Dižķīru mājām netālu no Abavas ietekas Ventā, kur bez starpgadījumiem uzturējās līdz 5. decembrim. 50 rubenieši izsita kādu vācu vienību no Cirkales mājām.