cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Drošais velosipēds
Vēsture
Pirmo "drošo" velosipēdu 1876. gadā izstrādāja angļu inženieris Harijs Džons Losons (Henrijs Losons), lai gan arī iepriekš tika rādīti citi terminam atbilstoši velosipēdi, piemēram 1868. gadā tādu radīja Tomass Hambers. Atšķirībā no augstrata velosipēdiem, braucēja kājas varēja sasniegt zemi, atvieglojot apstāšanos. Pedāļi darbināja aizmugurējo riteni, noturot braucēja kājas drošā attālumā no priekšējā riteņa. Oriģinālajā velosipēda modelī jaudas pārnešanai uz aizmugurējo riteni tika izmantotas paminas, savukārt vēlākajā 1879. gada modelī tika izmantota ķēdes piedziņa, būtiska jauna tehnoloģija, kas iepriekš tika izmantota tikai trīsriteņiem. Losona drošais velosipēds nekļuva populārs, iespējams, izmaksu, svara un sarežģītības dēļ, salīdzinot ar augstrata velosipēdiem. Vēl viena variācija, kas parādījās aptuveni tajā pašā laikā bija pundurvelosipēdi, kam, salīdzinājumā ar augstrata velosipēdiem bija mazāka izmēra riteņi, un tika izmantota ķēdes piedziņa.
1885. gada Henrija Stērmeja drošo velosipēdu rokasgrāmatā Indispensable Handbook to the Safety Bicycle bija iekļauti septiņi velosipēdi ar paminu darbināmu priekšējo ratu, 44 ar priekšējo piedziņu un pārnesumu un tikai deviņi ar aizmugures ķēdes piedziņu. Tajā pašā gadā Džons Kemps Stārlijs nāca klajā ar pirmo komerciāli veiksmīgo drošo velosipēdu, ko viņš nosauca par Rover. Pirmais modernais velosipēds bija smagāks un dārgāks par augstrata velosipēdiem, bet vieglāks un lētāks nekā tā laika trīsriteņi. Sākotnējā formā tas izmantoja netiešo stūrēšanu; vēlāk tika izmantota tiešā stūrēšana, un velosipēds kļuva populārs. Uzņēmums Overman Wheel Company, kas dibināts 1882. gadā, bija pirmais drošo velosipēdu ražotājs Amerikas Savienotajās Valstīs. Tam bija sava rūpnīca Čikopī, Masačūsetsā. Pēc to parādīšanās Anglijā Overman jau 1887. gada beigās uzsāka drošo velosipēdu ražošanu. Overman bija pazīstams ar to, ka ražoja tērauda velosipēdus bez lieta metāla daļām. Tika uzsvērts, ka Overman Victor velosipēds ir kvalitatīvāks un vieglāks kā citi tā laika velosipēdi. Līdz 1893. gadam Overman rūpnīcā ražoja visas velosipēda detaļas, ieskaitot riepas, sēdekļus, aploces utt.
Drošais velosipēds bija liels uzlabojums salīdzinājumā ar augstrata dizainu, kuru tas aizstāja. Ķēdes piedziņa, savienojot lielu priekšējo ar mazu aizmugurējo zobratu, lai reizinātu pedāļu apgriezienus, ļāva izmantot daudz mazākus ratus un aizstāja nepieciešamību pēc liela, tieši darbināta priekšējā rata. Mazāku ratu izmantošana gan braukšanu padarīja skarbāku. Kad tika izstrādātas pneimatiskās riepas, kas aizstāja iepriekš lietotās cietās riepas, šis trūkums vairs nebija problēma.
Tā kā masas centrs atrodas zemu un starp riteņiem, nevis augstu un virs priekšējās rumbas, drošais velosipēds ievērojami samazināja kritiena pāri stūrei risku. Tas padarīja bremzēšanu efektīvāku un riteņbraukšana, kas iepriekš bija pārdrošu jaunu vīriešu nodarbe, kļuva drošāka un līdz ar to daudz populārāka, īpaši sieviešu vidū.
Salīdzinājumā ar tā laika trīsriteņiem, kurus bija iecienījuši braucēji, kuri nevēlējās riskēt, drošie velosipēdi bija vieglāki, mehāniski vienkāršāki un lētāki.
Tie drīz vien kļuva populārāki par augstrata velosipēdiem un trīsriteņiem kopā ņemtiem un 1890. gados. izraisīja velosipēdu bumu.
Raksturlielumi
Drošos velosipēdus raksturo divi vienāda vai gandrīz vienāda izmēra riteņi un ar ķēdes piedziņu darbinātais aizmugurējais rats. Vispopulārākā drošā velosipēda rāmja forma sastāv no diviem trijstūriem. Nedaudz atšķirīgs rāmis ir tā sauktais "sieviešu rāmis", kam augšējā caurule sēdekļa caurulei ir pievienota krietni zemāk (vai nepastāv vispār), padarot uzkāpšanu velosipēdam daudz ērtāku.
Neskatoties uz milzīgo mūsdienu velosipēdu daudzveidību, guļamie velosipēdi ir vienīgais nozīmīgais velosipēdu paveids, kam nav izmantots tas pats pamata dizains.
Aldons Vrubļevskis
Aldons Vrubļevskis (dzimis Zaļeniekos) ir latviešu advokāts un sporta organizators. Bijušais Latvijas Olimpiskās komitejas prezidents (2004—2020) un ģenerālsekretārs (1988—2004).
Biogrāfija
Izglītību ieguvis Smiltenes 2. astoņgadīgajā skolā, Smiltenes vidusskolā un Latvijas Valsts Universitātes Juridiskajā fakultātē (absolvējis 1980. gadā).
Laikā no 1980. līdz 1982. gadam viņš bija Latvijas Tiesu ekspertīžu un kriminoloģijas Zinātniskās pētniecības laboratorijas zinātniskais līdzstrādnieks, pēc tam (līdz 1984. gadam) A. Vrubļevskis strādāja Latvijas PSR Augstākajā tiesā par priekšsēdētāja palīgu, 1980. gadu vidū bija Rīgas pilsētas Proletāriešu rajona tiesas tiesnesis, no 1987. līdz 1989. gadam — Rīgas rajona tiesas priekšsēdētājs. 1994. gadā A. Vrubļevskis kļuva par zvērinātu advokātu. Laikā no 1995. līdz 1999. gadam viņš darbojās Eiropas Olimpisko komiteju asociācijas Juridiskajā komisijā, savukārt 1995. gadā viņš kļuva par Lozannā esošās Starptautiskās sporta arbitrāžas tiesas tiesnesi un pilda šos pienākumus arī 2021. gadā. Kopš 2013. gada pilda arī EOC Auditoru komisijas locekļa pienākumus un iekļauts ANOC Juridiskās komisijas sastāvā.
Laika posmā no 1988. līdz 2004. gadam A. Vrubļevskis bija Latvijas Olimpiskās komitejas ģenerālsekretārs. No 2001. līdz 2004. gadam bijis Latvijas Riteņbraukšanas federācijas viceprezidents. No 1989. līdz 2005. gadam bijis Latvijas BMX federācijas prezidents. viņš tika ievēlēts par LOK prezidentu. 2008. un 2012. gadā viņš tika pārvēlēts šajā amatā. 2020. gada februārī paziņojis, ka nekandidēs gaidāmajās LOK prezidenta vēlēšanās. Kopš 2016. gada sadarbībā ar Olimpisko vēsturnieku Genādiju Maričevu izdod OLYMPIC ENCYCLOPEDIA, kas atspoguļo Starptautisko Olimpisko kustību no 1894. gada līdz 2018. gadam (līdz 2021. gadam izdoti jau 10 sējumi); ar izdevumu iespējams iepazīties arī LNB. Bijis viens no Latvijas Gada balvas sportā iniciatoriem.
2022. gadā darbojās biedrībā „Olimpiskais centrs "Kleisti"“ un nodibinājumā "Sporta Apgāda fonds". Šai pašā gadā prokuratūra pret viņu un viņa pilnvaroto personu vērsa apsūdzības par iespējamu krāpniecisku naudas piesavināšanos kāda uzņēmuma maksātnespējas administrēšanas laikā.
Sieva - tiesnese Zaiga Vrubļevska (dz. 1958. g.).
Lielais darbs
Lielais darbs (la) alķīmijā ir apzīmējums filozofu akmens iegūšanai no pirmmatērijas (prima materia). Tā sauca arī apziņas skaidrības sasniegšanu, kā arī gara un matērijas saplūšanu. Lielais darbs sastāvēja no dažādām operācijām (kristalizācijas, ietvaicēšanas, sublimēšanas u.c.), un alķīmiķuprāt ietvēra četrus posmus, kas nosaukti pēc komponentu krāsu izmaiņām — "melnais" (nigredo), "baltais" (albedo), "dzeltenais" (citrinitas) un "sarkanais" (rubedo) posms.
Nikaragvas kanāls
Ieceres par kanāla būvniecību cauri Nikaragvai, lai savienotu abus okeānus ir jau vismaz kopš 19. gadsimta.
Nikaragvas kanāla būvniecība tika uzsākta 2014. gada nogalē, 100 gadus pēc Panamas kanāla būvniecības. Tas savulaik kļuva par vienu no lielākajiem un sarežģītākajiem būvniecības projektiem, ko jebkad ir veicis cilvēks. Panamas kanālam ir liela nozīme kuģniecības un ekonomikas attīstībā Rietumu puslodē un visā pasaulē. Nikaragvas kanāls plānots kā alternatīva Panamas kanālam.
Nikaragvas kanāla izveidi kritizē vides aizsardzības organizācijas un zinātnieki.
Granzē
Granzē (de) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Oberhāfeles apriņķa centrs, atrodas 55 kilometrus uz ziemeļrietumiem no Berlīnes. Granzē apkaimē atrodas Mēzebergas pils (Schloss Meseberg) — Vācijas kanclera viesu oficiālā rezidence.
Cilvēki
Granzē ir Brazīlijas bioloģes Emīlijas Šnetlāges (Emilie Snethlage, 1868-1929) dzimtā pilsēta.
Ādolfs Taimi
Ādolfs Taimi (fi, līdz 1907. gadam Ādolfs Vastens; dzimis, miris 1955. gadā) bija somu revolucionārs, militārais darbinieks Sarkanajā Somijā 1918. gadā un vēlāk Padomju Krievijā. Ārī Ādolfs brālis Aleksandrs Vastens bija revolucionārs.
Dzīvesgājums
Ādolfs Vastens bērnību pavadīja Sanktpēterburgā. 1902. gadā viņš iestājās Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā. Piedalījās 1905. gada revolūcijā. 1906. gadā viņš tika arestēts un izsūtīts uz Ņikoļskas pilsētiņu Vologdas guberņā. No turienes 1907. gada maijā Ādolfs aizbēga un apmetās Helsinkos, kur saņēma pasi ar uzvārdu Taimi.
1912. gadā Ādolfs Taimi kā viens no bruņotas sacelšanās gatavotājiem tika arestēts un izsūtīts uz Sibīriju. 1915. gadā viņš atgriezās Petrogradā. 1917. gadā piedalījās Februāra revolūcijā. Iesaistījās somu strādnieku aģitēšanas darbā.
Somijas pilsoņu kara laikā 1918. gadā Ādolfs Taimi bija Somijas tautas pilnvaroto padomes iekšlietu un kara nodaļas pilnvarotais. Pēc tam, kad kaujā par Tamperi no Sarkanās gvardes virspavēlnieka amata alkoholisma dēl tika atcelts Ēro Hāpalainens, viņa vietā 20. martā iecelta trijotne: Ādolfs Taimi, Eino Rahja un Everts Eloranta. Kad karš bija zaudēts, Ādolfs Taimi aizbēga uz Padomju Krieviju. 1918. gada septembrī viņš bija viens no Somijas komunistiskās partijas (SKP) dibinātājiem.
No 1922. līdz 1923. gadam un no 1927. līdz 1928. gadam slepeni ieradās Somijā un darbojās pagrīdē. 1928. gadā tika arestēts un notiesāts uz 15 gadiem cietumā. Pēc PSRS pieprasījuma atbrīvots no ieslodzījuma kopā ar Toivo Antikainenu 1940. gadā pēc Ziemas kara beigām.
Vēlāk Ādolfs Taimi bija Karēļu-somu PSR Ministru Padomes priekšsēdētāja vietnieks, pēc tam Karēļu-somu PSR Augstākās Padomes prezidija priekšsēdētājs. Bijis PSRS Augstākās Padomes deputāts.
Igaunijas valdība trimdā
Igaunijas valdība trimdā, arī Igaunijas trimdas valdība bija trimdā formāli pasludināta Igaunijas Republikas valdība, kas pastāvēja no 1944. gada līdz Igaunijas suverenitātes atjaunošanai Igaunijas teritorijā 1991.—1992. gadā. Tās leģitimitāte, pielietojot konstitucionālo pēctecību, sekoja pēdējai Igaunijas valdībai, kas bija pie varas pirms padomju iebrukuma 1940. gadā. Savas pastāvēšanas laikā tā bija starptautiski daļas valstu atzīta Igaunijas valdība.
Priekšvēsture
PSRS okupēja Igauniju 1940. gada 14. jūnijā. Padomju varas iestādes arestēja prezidentu Konstantīnu Petsu un izsūtīja viņu uz PSRS, kur viņš 1956. gadā cietumā nomira. Daudzi esošās un iepriekšējo valdību locekļi tika izsūtīti vai nonāvēti, ieskaitot astoņus bijušos valsts vadītājus un 38 ministrus. Tie, kas izvairījās no represijām, slēpās pagrīdē.
Petss bija spiests atkāpties, pēc dažādiem avotiem, 21. vai 22. jūlijā. Saskaņā ar Igaunijas konstitūcijas 46. pantu Johanness Varess, kurš bija jūnijā ieceltās marionešu valdības premjerministrs, ar to pārņēma prezidenta pilnvaras ar nosaukumu "Premjerministrs, izpildošs prezidenta pienākumus", un vadīja padomju varas pārņemšanas pēdējos posmus, līdz 9. augustā Igaunija tika oficiāli iekļauta Padomju Savienībā.
Tomēr Jiri Uluotss, pēdējais konstitucionālais premjerministrs uz padomju okupācijas laika sākumu, apgalvoja, ka Varesa iecelšana premjerministra amatā bija nelikumīga, un tāpēc viņš, Uluotss, bijis likumīgais prezidenta pienākumu izpildītājs, Petsam atkāpjoties. Uluotss mēģināja izveidot jaunu Igaunijas valdību 1941. gada jūlijā, vācu okupācijas sākumā, taču Vācijas varas iestādes atteicās atzīt Igauniju par suverēnu valsti.
Nacionālā komiteja Vācijas okupācijas laikā
Igaunijas Republikas Nacionālā komiteja tika izveidota 1944. gadā no personām, kas Igaunijas vācu okupācijas laikā iesaistījās Uluotsa Igaunijas valdībā. Sākotnēji no 1944. gada 23. marta komiteju vadīja Kārels Līdaks, bet pēc tam no 15. vai 16. augusta Oto Tīfs. Komiteja deklarēja sevi par Igaunijas Republikas augstāko varu 1944. gada 1. augustā.
Neveiksme neatkarības atjaunošanā
1942. gada jūnijā Igaunijas politiskie līderi, kuri bija pārdzīvojuši padomju represijas, sarīkoja no okupācijas varas slēptu sanāksmi, kurā tika apspriesta Igaunijas pagrīdes valdības veidošana un republikas nepārtrauktības saglabāšanas iespējas. 1943. gada 6. janvārī Stokholmā notika vēl viena tikšanās. Lai saglabātu Igaunijas Republikas tiesisko turpinājumu, tika nolemts, ka Jiri Uluotsam ir jāturpina pildīt premjerministra pienākumus, jo viņš bija pēdējā likumīgā amatpersona saskaņā ar konstitūciju. 1944. gada 20. aprīlī Igaunijas Republikas Vēlēšanu komiteja (Vabariigi Presidendi Asetäitja Valimiskogu, Konstitūcijā noteiktā institūcija Republikas prezidenta vietas izpildītāja ievēlēšanai) sarīkoja slepenu sanāksmi Tallinā. Dalībnieku vidū bija:
Komiteja paziņoja, ka Petsa izdarītā Varesa iecelšana premjerministra amatā ir bijis nelikumīga un ka Uluotss ir uzņēmies prezidenta pienākumus no 1940. gada 21. jūnija un turpmāk. 1944. gada 21. jūnijā, būdams premjerministrs, kas pilda prezidenta pienākumus, Uluotss iecēla Oto Tīfu par premjerministra vietnieku. 1944. gada 18. septembrī Uluotss, slimodams ar vēzi, iecēla Oto Tīfu par premjerministra pienākumu izpildītāju un iecēla valdību, kurā bija 11 locekļi. 1944. gada 20. septembrī Uluotss veselības stāvokļa dēļ devās uz Zviedriju. Tīfs stājās amatā saskaņā ar konstitūciju un, aizbraucot vāciešiem, izmantoja iespēju 21. septembrī pasludināt Igaunijas likumīgās valdības atjaunošanu. Lielākā daļa šīs valdības locekļu devās prom no Tallinas jau 21. septembrī un Tīfs 22. septembrī. 21. septembrī igauņu spēki sagrāba valdības ēkas Tallinas Domkalnā un pavēlēja vācu spēkiem doties prom. Garā Hermaņa karoga tornī Vācijas karogs tika aizstāts ar Igaunijas trikoloru. Tīfa valdībai tomēr neizdevās noturēt varu, jo Johana Pitkas vadītās Igaunijas militārās vienības izrādījās pret abām karojošām pusēm. 22. septembrī padomju armija pārņēma kontroli pār Tallinu un noņēma Igaunijas karogu.
Bēgšana no padomju spēkiem
Tīfa valdība aizbēga no Tallinas. Pēdējā tās sanāksme notika Pegari ciematā 22. septembrī. Tomēr laivai, kurai bija jāierodas, lai evakuētu viņus pār Baltijas jūru, radās motora problēma un tā nespēja laicīgi ierasties. Lielāko daļu valdības locekļu un amatpersonu, ieskaitot Tīfu, lielinieki noķēra un ieslodzīja cietumā, izsūtīja vai nonāvēja. Tīfam izdevās izdzīvot desmit gadus Sibīrijā, un viņš 1976. gadā nomira Igaunijā. Lauksaimniecības ministrs Kārels Līdaks nomira slēpjoties 1945. gada 16. janvārī.
Oficiālā deklarācija
Pēc Uluotsa nāves 1945. gada 9. janvārī Augusts Reijs kā vecākais izdzīvojušais valdības loceklis uzņēmās valsts vadītāja pienākumu izpildi. Reiju atbalstīja Zviedrijā dzīvojušie Tīfa valdības locekļi. Reijs bija pēdējais Igaunijas sūtnis Maskavā pirms padomju okupācijas un 1940. gada jūnijā viņam bija izdevies aizbēgt no Maskavas caur Rīgu uz Stokholmu.
Reijs 1953. gada 12. janvārī Oslo, Norvēģijā, trimdā deklarēja oficiālu Igaunijas valdību. (Oslo, nevis Stokholma tika izvēlēta tāpēc, ka Norvēģijā nebija aizliegumu šādai politiskai darbībai, kamēr Zviedrijā tādi bija.)
Tomēr cita Igaunijas politiķu grupa uzskatīja, ka prezidents būtu jāievēl ar kādas pārstāvniecības struktūras starpniecību. Šo grupu vadīja Alfrēds Maurers, kurš pirms 1940. gada bija Igaunijas Nacionālās padomes priekšsēdētāja otrais vietnieks. Maurers tika izraudzīts par Republikas prezidenta pienākumu izpildītāju (Vabariigi Presidendi Asetäitja) trimdā 1953. gada 3. martā Augustdorfā, Vācijā. Kaut arī Maurera viedoklis sākotnēji bija vairāk atbalstīts trimdas kopienas vidū, viņš nekad neiecēla jaunu valdību (norādot, ka Tīfa valdība joprojām likumīgi darbojas un tātad nav vajadzīga cita valdība), un šī pozīcija izzuda pēc Maurera nāves pusotru gadu vēlāk, 1954. gada 20. septembrī. Tas atstāja Reija valdību kā vienīgo likumīgo pretendentu.
Valdības vadītāja vietas izpildītāja amatu turpināja ieņemt pēcteči pēc Reija nāves 1963. gadā. No 1953. līdz 1992. gadam tika izveidotas piecas trimdas valdības.
Diplomātija
No trim Baltijas valstīm tikai Igaunija trimdā izveidoja oficiālu valdību. Latvijas un Lietuvas lietās suverēnā vara bija uzticēta viņu diplomātiskajām pārstāvniecībām. Pat attiecībā uz Igauniju likumdošana bija galvenais instruments diplomātijas vadīšanai un ikdienas valsts lietu administrēšanai (piemēram, pasu izsniegšanai). Galvenā Igaunijas pārstāvniecība bija konsulāts Ņujorkā.
Saskaņā ar Amerikas Savienoto Valstu Stimsona doktrīnu padomju okupācijas Baltijas valstīs likumība nekad netika atzīta. Tā kā galvenās diplomātiskās pilnvaras īstenoja Igaunijas konsulāts Ņujorkā, trimdas valdībai Oslo piederošā vara galvenokārt bija simboliska. Igaunijas konsulāts Īrijā veda tiesvedību. PSRS valdība Igaunijas kuģiem uzdeva doties uz padomju ostām. Trīs igauņu kuģi (Otto, Piret un Mall) un divi latviešu ("Rāmava" un "Everoja") tā vietā izvēlējās neitrālu ostu Īrijā. Padomju Savienības vēstnieks Apvienotajā Karalistē Ivans Maiskis vērsās Dublinas Augstajā tiesā par kuģu atdošanu. Ar viņu īpašniekiem nevarēja sazināties. Džons Makevojs, Igaunijas goda konsuls, veiksmīgi apstrīdēja šo prasību.
Daļa emigrantu organizāciju, īpaši Ziemeļamerikā, neatzina Igaunijas trimdas valdību, lai tā juridiski neapdraudētu Igaunijas vēstniecību darbību. Tika apspriesta arī juridiskā atšķirība starp jēdzieniem "Igaunijas valdība trimdā" un "Igaunijas trimdas valdība", jo pēdējais parasti apzīmē trimdas organizācijas, kamēr šī valdība pretendēja būt vienīgā likumīgā Igaunijā.
Trimdas Igaunijas valdība pastāvēja, lai uzturētu Igaunijas valsts nepārtrauktību. Pēdējais prezidenta pienākumu izpildītājs Heinrihs Marks nobeidza trimdas valdības darbu, 1992. gada 8. oktobrī nododot pilnvaras nākamajam prezidentam Lennartam Meri, Meri nāca klajā ar paziņojumu, kurā pateicās trimdas Igaunijas valdībai par to, ka tā bijusi Igaunijas valsts tiesiskās nepārtrauktības sargātāja.
Otrā trimdas valdība
Daži trimdas valdības locekļi 1992. gadā nepiekrita tās pilnvaru nodošanai "nelikumīgai" Igaunijas valdībai, kas nebūtu tieša 1938. gada konstitūcijas pēctece, un ievēlēta apstākļos, kad valstī vēl atrodas padomju vai Krievijas karaspēks, un Tallinas Nemmes rajonā Mihkela Matīsena vadībā paziņoja par trimdas valdības darba turpināšanu, lai saglabātu likumīgo pēctecību. Pēdējos gados šo Nemmes valdību vadīja Ahti Mends, kurš prognozēja šīs valdības tiesību atjaunošanu pēc viņa gaidītā ES sabrukuma. 2019. gadā viņu nomainīja Edgars Salins, taču tās darbība ir "uz laiku apturēta" un nekādas ietekmes uz valsts politiku tai nav.
Ministru prezidentu pienākumu izpildītāju saraksts
Šie cilvēki bija Igaunijas trimdas valdības premjerministra vietas izpildītāji (peaministri asetäitjad):
Roberts Bērziņš
Roberts Bērziņš (dzimis ) ir latviešu basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga pozīcijā. 2023. gadā pārstāv Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubu Rīgas VEF. Iepriekš divas sezonas spēlējis BK Liepāja sastāvā.
Karjera
Bērnībā nodarbojies ar džudo, basketbolam pievērsies salīdzinoši vēlu. Jaunatnes vecumā trenējies un spēlējis LJBL Basketbola skolas "Rīga" Daugavas sporta nama (DSN) sistēmā, kur viņa komandas biedrs bija cits VEF basketbolists Emīls Krūmiņš, bet treneris Raivo Otersons.
Pēc vienas sezonas Spānijas jaunatnes basketbolā Badalonas "Joventut" sistēmā, 2020. gadā R. Bērziņš atgriezās Latvijā un noslēdza līgumu ar Latvijas Basketbola līgas klubu BK Liepāja. Liepājā aizvadīja divas sezonas, kļūstot par vienu no komandas līderiem (otrajā sezonā Latvijas-Igaunijas līgā guva 12,8 punktus, 3,5 atlēkušās bumbas un 3,6 rezultatīvas piespēles vidēji spēlē). 2022. gada vasarā noslēdza trīs gadu līgumu ar vadošo Latvijas basketbola klubu Rīgas VEF.
R. Bērziņš ir pārstāvējis Latvijas U-16 izlasi divos Eiropas čempionātos. 2022. gadā piedalījies Latvijas pieaugušo izlases treniņos, taču oficiālās spēlēs izlasi nav pārstāvējis.
Līpūri
Līpūri ir ciems Audriņu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 248 km attālumā no Rīgas.
Aklās vistiņas
"Aklās vistiņas" (ru) ir 2005. gada Krievijas kriminālā kinokomēdija, kuras režisors un viens no scenārija autoriem ir Aleksejs Balabanovs. Galvenās lomas tajā atveido Aleksejs Paņins (Sergejs), Dmitrijs Djuževs (Saimons) un Ņikita Mihalkovs (Mihaličs).
Čau, Rasma!
"Čau, Rasma!" ir 2015. gadā izdota Latvijas filma. Filmas režisore ir Laila Pakalniņa.
Sižets
Latviešiem dažreiz ir aktuāls jautājums - kāpēc igauņi dzīvo tik labi? Tāpat latviešus interesē, no kurienes igauņiem, piemēram, velosipēdi vai šujmašīnas. Vai gadījumā šīm mantām nav saistība ar latviešu kuģi "Rasma", kas nogrima pie Igaunijas?
Oklendas salas
Oklendas salas vai Motumaha (mi) ir Jaunzēlandei piederošs neapdzīvotu vulkānisku salu arhipelāgs Klusā okeāna dienvidos Subantarktikā, administratīvi daļa no Jaunzēlandes Ārējām salām. Izvietojies ap 460 km uz dienvidiem no Jaunzēlandes Dienvidsalas. Arhipelāgu veido divas galvenās salas — Oklenda sala un Edamsa sala, kā arī vairākas sīkas saliņas un klintis. Kopš 1998. gada kopā ar pārējām Jaunzēlandes Subantarktikas salām pasludinātas par UNESCO Pasaules mantojuma vietu.
Pēc salu atklāšanas līdz 1812. gadam tur notika intensīvas roņu medības. 1840. gadā salas apmeklēja francūža Žila Dimona d'Irvila un brita Džeimsa Rosa ekspedīcijas. 1841. gadā salā apmetās vairākas maoru ģimenes ar morioru vergiem. 1849. gadā salās tika nodibināta lauksaimnieku un vaļu mednieku kolonija Hārdvika (Hardwicke), bet nelabvēlīgo klimatisko apstākļu dēļ kolonizācijas mēģinājums bija neveiksmīgs un pēc 2 gadiem un 9 mēnešiem salas tika pamestas.
Jaunzēlande 2014. gadā plāno salās izbūvēt jaunu Bleikas pētniecības staciju, kas varēs uzņemt līdz 14 līdzstrādnieku un kuras galvenās pētniecības jomas būs klimata izmaiņas un Dienvidu okeāna faunas izpēte.
Hanna Sola
Hanna Sola (be; dzimusi ) ir baltkrievu biatloniste, 2021. gada Pasaules čempionāta bronzas medaļas ieguvēja sprintā.
Karjera
2013. gada novembrī debitēja IBU kausa sacensībās. 2015. gada Pasaules čempionātā jauniešiem Raubičos Baltkrievijas komandas sastāvā kopā ar Dzinaru Alimbekavu un Darju Blaško uzvarēja 3x6 km stafetē. Pasaules kausa sacensībās debitēja Estešundā ar 37. vietu sprintā. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2016. gadā, startējot tikai sprintā, kur ieguva 77. vietu.
2019. gada Eiropas čempionātā Raubičos izcīnīja bronzas medaļu jauktajā stafetē. Pasaules kausa posmā Oberhofā ieguva otro vietu stafetē. 2021. gada Pasaules čempionātā Pokļukā izcīnīja bronzu sprintā.
Hohfilcenē sprinta sacensībās izcīnīja savu pirmo uzvaru PK posmos. labāko rezultātu sasniedza iedzīšanā, finišējot 4. vietā.
Danaja (glezna)
Danaja ir nīderlandiešu gleznotāja Rembranta glezna no Pjēra Krozā kolekcijas, kas kopš 18. gadsimta atrodas Ermitāžas muzejā Sanktpēterburgā, Krievijā. Tā ir sengrieķu mitoloģijas tēla Danajas, Perseja mātes, attēlojums reālā mērogā. Pieņemts, ka viņa attēlota, sagaidot Zevu, kurš viņu apaugļoja zelta lietus veidā. Lai arī tā ir viena no Rembranta izcilākajām gleznām, to varēja būt grūti pārdot tās ievērojamo izmēru dēļ. Lai arī Danajas sākotnējā modele bija gleznotāja sieva Saskija, Rembrants vēlāk mainīja uzgleznoto seju, lai tā attēlotu viņa mīļāko Gērtji Dirksu.
Vandalisms
1985. gada 15. jūnijā Rembranta gleznai uzbruka lietuvietis Broņus Maigis — viņš veica divus griezumus ar nazi un uzlēja gleznai sērskābi. Visa kompozīcijas centrālā daļa tika pārvērsta par plankumiem un nopilējušas krāsas apgabaliem. Visvairāk cieta Danajas seja un mati, viņas labā roka un kājas. Tiesa B. Maigi vēlāk atzina par nepieskaitāmu un viņš ilgus gadus pavadīja psihiatriskajā slimnīcā. 2006. gadā viņš publicēja grāmatu, kurā skaidroja savus motīvus, ko saistīja ar savu tēvu, kurš cīnījās par Lietuvas brīvību, un paveikto nenožēloja. 2015. gadā Lietuvas mākslinieks Daiņus Liškevičs par šo notikumu radīja instalāciju, kura bija iekļauta arī Lietuvas ekspozīcijā Venēcijas biennālē.
Gleznas restaurācija notika no 1985. līdz 1997. gadam un to veica Valsts Ermitāžas restaurācijas laboratorijas eksperti: J. Gerasimovs (grupas vadītājs), A. Rahmans un G. Širokovs, zinātniskās metodoloģijas jautājumos piedaloties T. Aļošinai.
Marija Kārkla
Marija Kārkla, arī Marija Kadakovska (dzimusi Laucienas ciemā) ir latviešu skolotāja un sabiedriskā darbiniece, bijusī Latvijas Augstākās Padomes deputāte.
Dzīvesgājums
Dzimusi Laucienas ciemā. Mācījās Vītolu pamatskolā un Kārsavas vidusskolā. Studēja Liepājas Pedagoģiskajā institūtā, pēc kura absolvēšanas strādāja par latviešu valodas un literatūras pasniedzēju Ludzas 1. vidusskolā un citās Latvijas skolās.
Atmodas kustības laikā M. Kārkla bija Latvijas Tautas frontes Ludzas nodaļas aktīviste. Piedalījusies "Baltijas ceļā". 1990. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Augstākās Padomes deputāti no 149. Kārsavas vēlēšanu apgabala, apsteidzot lauksaimnieku Boļeslavu Laganovski. 1990. gada 4. maijā M. Kārkla nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu, darbojās AP Tautas izglītības, zinātnes un kultūras komisijā. 1992. gada 28. aprīlī viņa priekšlaicīgi pārtrauca savu darbību LR Augstākajā padomē, to pamatojot ar veselības pasliktināšanos.
Pēc deputātes pilnvaru beigām M. Kārkla bija Ciblas vidusskolas direktore (1995—2015)/
Saturday Night Live
Saturday Night Live ir ASV vakara tiešraides televīzijas skeču šovs, ASV kopš tas tiek pārraidīts NBC televīzijas kanālā. Raidījuma autors ir Lorns Maikls, taču to tālāk attīstīja Diks Ebersols. Saturday Night Live skečos tiek parodēta ASV kultūra un politika, to dara plašs aktieru sastāvs. Katru sēriju vada īpaša slavenība, kas parasti arī piedalās skečos ar šova aktieriem. Parasti raidījums sākas ar skeču, kura beigās tiek pateikti ievadvārdi Live from New York, it's Saturday Night!, pēc kuriem sākas īstais raidījums. Šī ir viena no visilgāk pārraidītajām televīzijas programmām ASV vēsturē. Tāpat Saturday Night Live ir saņēmis vairākus apbalvojumus, tai skaitā 36 Primetime Emmy balvas (kopumā tas ir ticis nominēts 156 Emmy balvām, kas ir lielākais skaits televīzijas vēsturē).
Viktors Kokorišs
Viktors Kokorišs (dzimis 1952. gadā Krāslavas rajonā) ir elektrosakaru inženieris un sabiedriskais darbinieks, bijušais Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (1990—1993), ievēlēts no 135. Krāslavas vēlēšanu apgabala. Bija starp tiem AP deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju, tomēr neiesaistījās frakcijā "Līdztiesība" un darbojās kā neatkarīgais deputāts.
Līdz 1994. gadam V. Kokorišs bija Krāslavas rajona Tautas deputātu padomes priekšsēdētājs, vēlāk Aglonas bazilikas lietu pārvaldnieks.
Marians Studeničs
Marians Studeničs (sk, dzimis ) ir Slovākijas hokejists, spēlē labās malas uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2020. gada Studeničs pārstāv NHL komandu Ņūdžersijas "Devils". 2017. gada NHL draftā Studeniču ar kopējo 143. numuru piektajā kārtā izvēlējās Ņūdžersijas "Devils".
2015. gadā debitējis Slovākijas Ekstralīgas komandā HK 36 Skalica. No 2016. līdz 2018. gadam aizvadījis divas sezonas Ontārio hokeja līgas komandā Hamiltonas "Bulldogs". 2020–21. gada sezonu iesācis īrē Slovākijas komandā Bratislavas "Slovan", bet sezonas izskaņā debitējis NHL komandā Ņūdžersijas "Devils".
Slovākijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2019. un 2021. gada Pasaules čempionātā.
Leopolds II
Leopolds II var būt:
Nedzirdams
"Nedzirdams" ir 2015. gadā izdota Latvijas animācijas filma. Filmas režisors ir Gints Zilbalodis.
Sižets
Kāds trompetists reiz kļuvis kurls un vairs nav spējīgs samierināties ar dzīvi pēc šī notikuma.
Hanss Aniols
Hanss Aniols (de; dzimis, miris ) bija vācu peldētājs un ūdenspolo spēlētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja gan peldēšanas, gan ūdenspolo sacensībās. Ūdenspolo turnīrā viņš bija komandas Berlīniešu peldēšanas klubs biedrs. Komanda pirmās kārtas mačā zaudēja Francijas komandai — Pupilles de Neptune de Lille #2. Savukārt peldēšanā viņš startēja zemūdens peldēšanas disciplīnā, kur izcīnīja 6. vietu.
Eduarda Bērziņa velosipēdu darbnīca
Eduarda Bērziņa velosipēdu darbnīca bija velosipēdu ražotājs, kas darbojās no 1907. līdz 1915. gadam Rīgā, Latvijā un izgatavoja velosipēdus „Baltija”.
Vēsture
Dibināta 1907. gadā Rīgā, Ģertrūdes ielā 54. Darbnīcā izgatavotie velosipēdi „Baltija” drīz vien ieguva izturīgu un glītu, kā arī vieglu divriteņu slavu. To kvalitāti atzinīgi novērtēja vairākās izstādēs Latvijā, un tos apbalvoja ar Grand Prix un Zelta medaļu izstādē Romā 1912. gadā.
Ar velosipēdu „Baltija” Stokholmas olimpiskajās spēlēs 1912. gadā un Viskrievijas olimpiādē Kijivā 1913. gadā izcilus rezultātus sasniedza viens no pazīstamākajiem tā laika latviešu riteņbraucējiem Andrejs Apsītis.
E. Bērziņa velosipēdu būvētava darbojās daudzpusīgi - E. Bērziņš bija noslēdzis līgumu ar angļu motociklu fabrikām „Triumph” un „Douglas” par to ražojumu pārstāvniecību Baltijā. 20. gadsimta sākumā E. Bērziņa darbnīcā izgatavoja arī dažus motociklus ar 2,75 ZS „Douglas” divcilindru dzinējiem.
Bērziņa uzņēmumā savas gaitas uzsāka Gustavs Ērenpreiss — vēlāk viens no ievērojamākajiem Latvijas velosipēdu rūpniekiem. Kaut arī G. Ērenpreiss bija ļoti jauns, Eduards Bērziņš viņam uzticēja darbnīcas vadību. Kad 1915. gada jūnijā Pirmā pasaules kara laikā darbnīcu izveda uz Harkivu, to uzticēja veikt Gustavam Ērenpreisam, jo uzņēmuma īpašnieks Bērziņš 1914. gadā jau bija miris.
Arturs Balklavs
Arturs Balklavs-Grīnhofs (līdz 1993. gadam Arturs Balklavs; dzimis, miris ) bija latviešu radioastronoms, zinātnes popularizētājs, LZA Radioastrofizikas observatorijas otrais (1969—1997) un LU Astronomijas institūta pirmais (1997—2005) direktors, populārzinātniskā gadalaiku izdevuma "Zvaigžņotā Debess" otrais (1969—2005) atbildīgais redaktors.
Biogrāfija
Arturs Balklavs dzimis Rīgā 1933. gadā. Pēc Auces vidusskolas beigšanas (1951) studējis fiziku (1951—1956) Latvijas Valsts universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē. 1958. gada decembrī iestājies aspirantūrā PSRS Zinātņu Akadēmijas Pulkovas observatorijā, kur 1963. gadā aizstāvējis disertāciju Восстановление распределения яркости радиоизлучения протяженных источников ("Laukumveida objektu radiospožuma sadalījumu redukcija") un ieguvis fizikas un matemātikas zinātņu kandidāta grādu (zinātniskais vadītājs N. Kaidanovskis), kļūdams par pirmo radioastronomijas speciālistu Baltijā. 1965. gadā piešķirts vecākā zinātniskā līdzstrādnieka nosaukums radioastronomijas specialitātē.
Pēc LZA Radioastrofizikas observatorijas pirmā direktora Jāņa Ikaunieka nāves, Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas Prezidijs no 1969. gada aprīļa uzdeva Balklavam pildīt observatorijas direktora pienākumus. 1989. gadā ievēlēts konkursa kārtībā, 1994. gadā pārvēlēts uz jaunu termiņu. Saskaņā ar Latvijas "Likumu par zinātnisko darbību", 1993. gada aprīlī atklātā konkursā LZA Radioastrofizikas observatorijas Zinātniskās padomes sēdē Balklavs tika ievēlēts par profesoru radioastronomijas specialitātē un viņam piešķirts profesora nosaukums.
1994. gada 25. novembrī Balklavs tika ievēlēts par Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli (astronomija). No 1997. gada 1. jūlija Balklavs bija LU Astronomijas institūta direktora vietas izpildītājs. 1997. gada 5. novembrī atklātā konkursā LU Astronomijas institūta Domes sēdē ievēlēts par jaundibinātā LU Astronomijas institūta direktoru. Šos pienākumus pildīja līdz mūža beigām.
Zinātniskās intereses
1957. gada sākumā Balklavs strādāja LZA Fizikas institūta Radioizotopu laboratorijā par inženieri-konstruktoru, kad tā paša institūta Astronomijas sektora (no 1958. gada 1. janvāra patstāvīga ZA struktūrvienība – Astrofizikas laboratorija ) vadītājs Jānis Ikaunieks viņu ieinteresēja par astronomijas jomu. Ikauniekam bija nodoms Baldones pagasta Riekstukalnā izbūvēt modernu radiointerferometru starpzvaigžņu vidē izkliedētās matērijas studijām, lai risinātu fundamentālus, ar zvaigžņu rašanos un evolūciju saistītos jautājumus.
Zinātniskā grāda iegūšanai Balklavs izstrādāja radiointerferometrisko novērojumu optimizācijas metodiku un matemātisko risinājumu radiointerferometriskajos novērojumos iegūto datu apstrādei, kas nepieciešams laukumveida kosmiskā objekta divdimensionālas struktūras jeb radioattēla sintēzei. Zinātniskās darbības sākumā viņa pētījumi saistījās galvenokārt arr radioastronomiju: kosmiskā starojuma avotu attēlu iegūšanu radioviļņu diapazonā, radiointerferometru teoriju. Vēlāk Balklavs pētīja arī Saules aktivitātes parādības radiodiapazonā, sevišķi tā dēvētos mikrouzliesmojumus, balstoties uz novērojumiem ar LZA Radioastrofizikas observatorijas radioteleskopu RT-10. Sākot ar 1997. gadu Balklava intereses saistījās ar astrofiziku, arī dabas filozofiju.
Pēc astronomisko zinātnisko pētījumu sašaurināšanās Latvijā vadīja pētījumus par pekulāra ķīmiska sastāva zvaigznēm, īpaši par oglekļa zvaigznēm, lai noskaidrotu zvaigžņu evolūcijas vēlīno stadiju īpatnības un likumsakarības. LZP fundamentālo pētījumu projektu vadītājs (1991-2005):
Zinātniski organizatoriskā un sabiedriskā darbība
Balklavs bija tematiskā zinātnisko rakstu krājuma "Saules un sarkano zvaigžņu pētījumi" (ISSN 0135-1303, Исследование Солнца и красных звёзд / Investigations of the Sun and Red Stars) izdošanas iniciators un atbildīgais redaktors; šo krājumu divreiz gadā sagatavoja (1974-1993) LZA Radioastrofizikas observatorija (izdevniecība Zinātne).
Balklavs uzturēja kontaktus ar PSRS ZA Astronomijas padomi un PSRS ZA Radioastronomijas padomi, gādāja, lai Latvijas Valsts universitāti beigušie Radioastrofizikas observatorijas jaunie speciālisti stažētos vadošajās PSRS astronomiskajās iestādēs: Krimā (I.Eglītis), Maskavā (Dz.Blūms), Pulkovā (I.Platais), Ļeņingradā (J.Freimanis), Zelenčukā (L.Začs). Latvijā tika rīkotas svarīgas Vissavienības astronomu vadības izbraukuma sēdes un konferences.
Balklavs bija Latvijas laika joslas atjaunošanas Valsts komisijas priekšsēdētājs (1988—1989). Šī Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas komisija izskatīja jautājumu par Latvijas ģeogrāfiskajam stāvoklim atbilstoša joslas laika noteikšanas lietderību. Komisija tika izveidota saskaņā ar Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija 1988. gada 27. oktobra lēmumu.
Balklavs-Grīnhofs (Balklava uzvārds no 1993. gada) bija atbildīgais par Latvijas Zinātnes padomes centralizētās finansēšanas līdzekļu izlietošanu (1993—2005) Baldones Astrofizikas observatorijai Riekstukalnā un populārzinātniskajam izdevumam "Zvaigžņotā Debess".
Balklavam-Grīnhofam bija nozīmīga loma Ventspils Starptautiskā radioastronomijas centra nodibināšanā, kā arī Latvijas Universitātes Astronomijas institūta izveidošanā. Tika panākts, ka Latvijas zinātnieki ieguva augstas precizitātes klases paraboliskās antenas 16 un 32 m diametrā, kas līdz 1994. gadam atradās Krievijas karaspēka daļas Звёздочка pārziņā. Latvijas Zinātņu akadēmijas vadība bija Balklavu-Grīnhofu pilnvarojusi vest sarunas un parakstīt vienošanos Karaliskajā Zviedrijas Zinātņu akadēmijā (Stokholmā, 1996. gada 12. februārī) par Latvijas, Zviedrijas un Krievijas Federācijas sadarbību radioastronomisko pētījumu attīstīšanā uz tobrīd vēl topošā Ventspils Starptautiskā radioastronomijas centra bāzes.
No 1996. gada 1. jūnija līdz 1997. gada 1. jūlijam Balklavs-Grīnhofs vadīja LR Izglītības un zinātnes ministrijas integrācijas projektu LZA Radioastrofizikas observatorijas un LU Astronomiskās observatorijas apvienošanai un LU Astronomijas institūta izveidošanai. Balklavs-Grīnhofs kļuva par institūta pirmo direktoru (1997—2005).
2004. gada pēdējos četros mēnešos saspringtos termiņos bija veicama ERAF (Eiropas Reģionālās attīstības fonds) līdzekļu apgūšana. LU Astronomijas institūta infrastruktūras projektā tika paredzēta Riekstukalna Šmidta teleskopa modernizācija, kas cita starpā iekļāva CCD attēlu kameras iegādi zvaigžņu starojuma reģistrēšanai ar lādiņsaites matricām un teleskopa spoguļa pāraluminizāciju, kas ievērojami paaugstinātu šī instrumenta precizitāti un iespējas, lai ar mūsdienām nepieciešamo precizitāti turpinātu veikt vēlo spektra klašu un it īpaši oglekļa zvaigžņu pētījumus, kas ir viena daļa no oglekļa zvaigžņu ģenerālkataloga pilnveidošanas darbiem, ko Astrofizikas observatorijas kolektīvam uzticēja Starptautiskā Astronomu savienība. Balklavs-Grīnhofs organizēja sagatavošanās darbus Šmidta sistēmas teleskopa spoguļa (1,2 m) nosūtīšanai pāraluminizēšanai Jēnā, Vācijā. Būdams jau stipri nevesels, īsi pirms došanās uz slimnīcu vēl 2005. gada janvāra sākumā viņš personīgi piedalījās teleskopa spoguļa demontāžas sagatavošanas darbos Riekstukalnā, lai izpildītu vācu inženieru prasības. 2005. gada 27. janvārī Šmidta teleskopa spogulis tika nomontēts. Pēc trim mēnešiem 28. aprīlī Vācijā atjaunotais spogulis tika iemontēts atpakaļ savā vietā teleskopa tubusā, bet institūta direktors to vairs nepiedzīvoja. Balklavs-Grīnhofs nomira 2005. gada 13. aprīlī. Izvadīšanas ceremonija notika Rīgas Jaunajā Svētās Ģertrūdes baznīcā, apglabāts Rīgas Matīsa kapos.
Zinātnes popularizēšana
Balklavs devis ievērojamu ieguldījumu zinātnes popularizēšanā: kopš 1969. gada līdz mūža beigām bija gadalaiku izdevuma "Zvaigžņotā Debess" (ISSN 0135-129X) – Latvijā vecākā (1958) populārzinātniskā žurnāla – atbildīgais redaktors, nodrošinādams tā izdošanu akadēmiskā līmenī.
Ap 600 populārzinātnisko un publicistisko rakstu autors/līdzautors, sarakstījis trīs populārzinātniskas brošūras - palīgmateriālus lektoriem: Rentgena un gamma staru astronomija (1970, 27 lpp.), Kolapsāri – masīvo zvaigžņu evolūcijas pēdējā stadija (1974, 23 lpp.), Latvijas PSR ZA Radioastrofizikas observatorija (1978, 31 lpp.). Starp pēdējo gadu populārzinātniskām publikācijām ir:
Aktīvi iestājies pret astroloģijas un citu pseidozinātņu izplatīšanos Latvijā.
Populārzinātnisku rakstu krājuma "Mūsdienu zinātne un Dievs" (LU Akadēmiskais apgāds, 2008, 144 lpp., pielikumā CD) autors.
2006. gadā Latvijas Zinātņu akadēmija iedibinājusi Artura Balklava vārdā nosauktu balvu par izciliem sasniegumiem zinātnes popularizēšanā.
Bibliogrāfija
Daļa no zinātniskajām publikācijām: * ) Darbi ar uzvārdu Balklavs-Grīnhofs.
Piemiņa
2017. gadā Artura Balklava vārdā nosauca Baldones observatorijā 2009. gadā atklāto asteroīdu 457743 Balklavs.
Artūrs Paulausks
Artūrs Paulausks (lt; dzimis Viļņā) ir Lietuvas politiķis. no 2000. līdz 2006. gadam viņš bija Seima, Lietuvas parlamenta, spīkeris, bet no 2004. gada 6. aprīļa līdz 12. jūlijam bija Lietuvas prezidenta pienākumu izpildītājs pēc Rolanda Paksa atstādināšanas. Ieņēmis arī Lietuvas vides ministra amatu.
Politiskā karjera
Artūrs Paulausks politikā iesaistījās kandidējot Lietuvas prezidenta amatam 1997.—1998. gada vēlēšanās. Viņu atbalstīja tābrīža prezidents Aļģirds Brazausks, bet vēlēšanās ar nelielu pārsvaru uzvarēja Valds Adamkus, Paulauskam iegūstot 49,6% balsu, bet Adamkum 50,4%. Paulausks pēc tam izveidoja partiju «Jaunā savienība» un 1998. gada 25. aprīlī kļuva par tās priekšsēdētāju. Šī partija 2000. gada Seima vēlēšanās ieguva 19,6% balsu. Pēc vēlēšanām viņš 2000. gada 19. oktobrī kļuva par Seima spīkeru.
Pēc prezidenta Rolanda Paksa atstādināšanas 2004. gada 6. aprīlī Paulausks kļuva par prezidenta pienākumu izpildītāju līdz nākamā prezidenta Valda Adamkus ievēlēšanai 2004. gada 12. jūlijā.
2006. gada 11. aprīlī Paulausku atcēla no Seima spīkera amata ar 94 balsīm par (un tikai 11 pret). Viņa partija «Jaunā savienība» vēlēšanās nepiedalījās. Paulausku amatā nomainīja Viktors Muntians.
2008. gada 30. janvārī premjerministrs Ģedimins Ķirķils nominēja Paulausku Vides ministra amatam. Kā ministrs Paulausks 2008. gada maijā ANO Ilgtspējīgas attīstības komisijai paziņoja par Lietuvas atbalstu atjaunojamā enerģijas resursu izmatošanai.
2015. gadā plašsaziņas līdzekļos parādījās informācija, ka Paulausks ir iekļauts Krievijas melnajā sarakstā ar pazīstamiem cilvēkiem no Eiropas Savienības, kam liegta iebraukšana valstī.
Simons Špilaks
Simons Špilaks (sl; dzimis Tišinā) ir bijušais profesionāls Slovēnijas šosejas riteņbraucējs.
Profesionāļa karjera
Špilaks plašāk zināms kā 2010. gada Tour de Romandie uzvarētājs, par ko viņš tika pasludināts pēc tam, kad sākotnējais uzvarētājs Alehandro Valverde tika diskvalificēts par dopinga pārkāpumiem. Špilaks šajās sacensībās divreiz izcīnījis otro vietu (2013. un 2014. gadā), abas reizes aiz 2013. gada Tour de France uzvarētāja Krisa Frūma. 2013. gadā viņš uzvarēja GP Miguel Indurain un Eschborn-Frankfurt City Loop, kas tajā sezonā bija vienīgās uzvaras. 2015. gadā viņš uzvarēja Tour de Suisse kopvērtējumā ar tikai piecu sekunžu pārsvaru pār Geraintu Tomasu. Uzvara izšķīrās noslēdzošās dienas individuālajā braucienā.
2012. gadā pievienojās UCI ProTeam komandai , kurā 2019. gadā noslēdza savu karjeru.
2017. gadā Špilaks otro reizi karjerā uzvarēja Tour de Suisse kopvērtējumā, uzvarot arī 7. posmā.
Lītaunieki
Lītaunieki (ltg; agrāk Litvini) ir apdzīvota vieta Krāslavas novada Andrupenes pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļrietumu daļā 3 km no pagasta centra Andrupenes, 44 km no novada centra Krāslavas un 249 km no Rīgas.
Skrajciems atrodas Baldas upes labā krastā un gar to iet autoceļš P57.
Leopolds II (Beļģija)
Leopolds II (fr) jeb Leopolds Luijs Filips Marī Viktors (fr; dzimis, miris ) bija Beļģijas karalis no 1865. gada līdz savai nāvei 1909. gadā.
Vēsturē iegājis kā Kongo brīvvalsts (mūsdienu Kongo Demokrātiskā Republika) nodibinātājs un īpašnieks. 1884. gada starptautiskajā Berlīnes konferencē Beļģijas karalim tika piešķirta Kongo brīvvalsts kā privātīpašums. Leopolda vadībā no teritorijas tika izvests ziloņkauls un jēlgumija, brutāli ekspluatējot vietējos iedzīvotājus. Piemēram, par normu neizpildīšanu jēlgumijas ieguvē, darbiniekiem (arī bērniem) tika amputēti locekļi. Tiek lēsts, ka ekspluatācijas rezultātā gāja bojā no 2 līdz 15 miljoni Kongo iedzīvotāju. Iegūtā nauda tika izlietota greznu objektu celtniecībai Beļģijā. Kad 20. gadsimta sākumā informācija par apstākļiem Kongo nāca gaismā Eiropas sabiedrībai, izcēlās skandāls, un 1908. gadā Kongo brīvvalsti no karaļa pārņēma Beļģijas valdība.
Supernova 2016
Supernova 2016 bija 61. starptautiskā Eirovīzijas dziesmu konkursa Latvijas nacionālā atlase.
Līdz notika dziesmu iesniegšanas process. Tika iesūtītas 120 dziesmas.
Kvalificējušās dziesmas
Tabulā uzskaitītas visas "Supernova 2016" kvalificējušās dziesmas un izpildītāji.
Žūrija
"Supernova 2016" atlases žūrijas sastāvā bija:
Pirmais ceturtdaļfināls
Pirmajā un otrajā ceturtdaļfinālā uz pusfinālu tika 4 izpildītāji. No pirmā ceturtdaļfināla tālāk tika Justs, Catalepsia, Ivo Grīsniņš-Grīslis un Marta Grigale. Pirmais ceturtdaļfināls norisinājās 7. februārī.
Otrais ceturtdaļfināls
Otrais ceturtdaļfināls norisinājās 14. februārī. No otrās atlases tālāk tika Markus Riva, MyRadiantU, Marta Ritova un Samanta Tīna.
Pusfināls
Pusfināls norisinājās 21. februārī. Šajā pusfinālā oficiāli no dalības tālāk atteicās Samanta Tīna. Viens no žūrijas pārstāvjiem bija DJ Rudd, kas aizvietoja Guntaru Raču. Uz finālu tika Justs, Catalepsia, Marta Ritova un MyRadiantU.
Fināls
Fināls norisinājās 28. februārī. Šova uzvarētājam bija iespēja pārstāvēt Latviju 2016. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā. Par uzvarētāju kļuva Justs ar dziesmu "Heartbeat"
Kamberlenda līcis
Kamberlenda līcis (en) vai Kaniktualuks (iu, Kangiqtualuk) ir plašs līcis Kanādas Arktikā. Izvietojies Bafina salas dienvidaustrumu galā. Ziemeļaustrumos to norobežo Kamberlenda pussala, dienvidrietumos — Hola pussala. Krasti stipri izroboti, daudz līču, pussalu un salu. Krasti mazapdzīvoti, vienīgā pastāvīgi apdzīvotā vieta ir Pannirtuna ziemeļaustrumu krastā.
Pirmais no eiropiešiem līci 1585. gadā atklāja britu jūrasbraucējs Džons Deiviss Ziemeļrietumu jūrasceļa meklējumos. 1840. gadā līci apmeklēja skotu vaļu mednieks Viljams Penijs, kas tajā atklāja ievērojamu polāro vaļu daudzumu un jau 1850. gados Kekertenas un Bleklīda salās tika ierīkotas vaļu mednieku stacijas. 1920. gados vaļu krājumi izsīka, un stacijas tika pamestas.
1882.—1883. gadā Pirmā Starptautiskā polārā gada programmas ietvaros līča ziemeļu galā darbojās Vācijas Kinguafjordas polārstacija.
Adrijas līga
Adrijas līga ir reģionāla basketbola līga, kurā sacenšas klubi no Balkānu valstīm un tuvējām kaimiņvalstīm: Bosnijas un Hercegovinas, Horvātijas, Ziemeļmaķedonijas, Melnkalnes, Serbijas, Slovēnijas un Ungārijas, dažkārt piedalījušies arī citu valstu klubi (piemēram, Izraēlas, Čehijas).
Lietaunieki
Lietaunieki ir ciems Rožupes pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 174 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Jaudzemu karjers, viesu māja.
Scala
Scala ir objektfunkcionāla programmēšanas un skriptu valoda vispārīgām lietojumprogrammām, statiski tipizēta, izstrādāta, lai lakoniski izteiktu risinājumus elegantā, tipu drošā un vieglā veidā. Scala iekļauj pilnu atbalstu funkcionālai programmēšanai. Tajā tiek novērstas problēmas, kuras bieži tiek uzskatītas par neveiksmīgiem projektēšanas lēmumiem Java un pievienotas vairākas citas iespējas, kuras paredzētas, lai pieļautu tīrāku, kodolīgāku un izteiksmīgāku kodu.
Vanda Albrehtiene
Vanda Albrehtiene (lt, dzimusi Didžulīte (lt), mirusi ) bija lietuviešu rakstniece, tulkotāja un publiciste, lietuviešu komunistu līdera Vinca Mickeviča-Kapsuka pirmā sieva, Jelgavas meiteņu ģimnāzijas absolvente.
Dzimusi grāmatneša un rakstnieces ģimenē. No 1896. gada dzīvoja pie mātes Jelgavā, 1901. gadā beidza Jelgavas meiteņu ģimnāziju. No 1902. gada darbojās Tilzītes lietuviešu avīzē Darbininkų balsas. No 1903. gada sāka filoloģijas studijas Bernes universitatē, bet apprecoties ar Vincu Mickeviču-Kapsuku, ar kuru iepazinās jau dzīvojot Jelgavā, atgriezās Lietuvā. Līdz Pirmajam pasaules karam darbojās dažādos lietuviešu preses izdevumos. Pēc tam, kad 1913. gadā no tuberkulozes mira pāra 1905. gadā dzimusī meita Vanda, izšķīrās no Vinca Mickeviča un apprecējās ar Jurģi Albrehtu. Pirmā pasaules kara gadus pavadīja Krimā. 1933. gadā atgriezās Lietuvā, kur Panevēžā strādāja par stomatoloģi. Nogalināta, vācu karaspēkam ienākot Lietuvā Otrā pasaules kara laikā.
Rūdolfs Bultmanis
Rūdolfs Kārlis Bultmanis (de, dzimis, miris ) bija vācu luterisma teologs. Viens no ietekmīgākajiem 20. gadsimta teologiem. Trīsdesmit gadus bija teoloģijas pasniedzējs Marburgas Universitātē. Definējis gandrīz pilnīgu vēstures faktu un ticības nošķirtību, ko pats definēja par demitoloģizāciju (Entmythologisierung), apgalvodams, ka kristietības eksistencei nepieciešams tikai pats fakts, ka Kristus ir miris pie krusta, un nekas vairāk.
Dzimis mācītāja ģimenē. Beidzis vidusskolu Oldenburgā. Studēja teoloģiju Tībingenē, Berlīnē un Marburgā. Pēc habilitācijas strādāja par Jaunās derības pasniedzēju Marburgā. Neilgi pastrādādams Gīsenē un Breslavā, 1921. gadā atgriezās Marburgā un pasniedza līdz došanās pensijā 1954. gadā. Nacistu laikā atbalstīja Apliecinošo baznīcu (Bekennende Kirche), kas bija opozīcijā varai.