cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pilsēta
Urbanizācijas cikls
Urbanizācijas process strauji norisinās, kad notiek pāreja no agrārās uz industriālo sabiedrību. Sākuma fāzē urbanizāciju veicina iedzīvotāju pieplūdums no laukiem uz pilsētu, labāku dzīves un darba vietu meklējumos. Tālāk seko mērenas urbanizācijas fāze, kad aptuveni 60% valsts iedzīvotāju apmetušies uz dzīvi pilsētās. Sasniedzot 80% robežu, iestājas līdzsvara stāvoklis starp pilsētu un lauku iedzīvotāju skaitu. Šo procesu ietvaros var izdalīt urbanizācijas ciklu.
Pētot iedzīvotāju skaitu pilsētas, noskaidrojās, ka starp 1965. un 1990. gadu attīstītajās valstīs lielo pilsētu augšanas tempi samazinājās, bet palielinājās nelielu pilsētu augšanas tempi, kam par iemeslu bija iedzīvotāju skaita samazināšanās lielajās pilsētās. Pamatojoties uz šiem pētījumiem tika izveidota teorija par to kā lielās, vidējās un mazās pilsētas iziet sukcesijas fāzes ar cikliskām iedzīvotāju skaita augšanas un dilšanas tempu svārstībām.
Primārā pilsētas fāze
Augošais iedzīvotāju skaits un saimnieciskā darbība valstī ļauj izaugt ierobežotam skaitam primāro pilsētu, primāro pilsētu attīstība tiek iedalīta trīs posmos:
Vidējā pilsētas fāze
Primāro pilsētu pieauguma tempu kritums un iedzīvotāju telpiskā dekoncentrācija saistīta ar vidēja lieluma centru augšanu, netālu no primārās pilsētas. Šāda depolarizācija novērota Francijā, ASV, Lielbritānijā, Brazīlijā, šī fāze iedalās divos posmos:
Mazo pilsētu fāze
Tā raksturo iepriekšējo procesu turpinājumu. Dekoncentrācija notiek no primārajām uz mazākām pilsētām un mazākiem pilsētveida centriem, kuru augšanas tempi var apsteigt primāro un vidējo pilsētu augšanu. Šīs fāzes beigās urbānā sistēma ir sasniegusi savu piesātinājuma punktu, jo lauku iedzīvotāju skaits vairāk nevar sarukt uz izceļotāju rēķina. Tā kā urbanizācijas cikla beigu posmā dabiskais pieaugums mazs, pilsētu iedzīvotāju skaits dabiskā pieauguma dēļ arī nevar pieaugt.
Starptautiskā hokeja līga (1992—1996)
Starptautiskā hokeja līga (, dažkārt dēvēta arī par NVS hokeja līgu) bija Krievijas un kaimiņvalstu spēcīgākā hokeja līga, kas pēc PSRS sabrukuma apvienoja līgā bijušo padomju republiku spēcīgākās komandas. Līga pastāvēja no 1992. līdz 1996. gadam, kad tika izveidota Krievijas Superlīga. Starptautiskās hokeja līgas čempione ieguva arī Krievijas čempiones titulu.
36. autobusu maršruts (Rīga)
36. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Imantas līdz Vakarbuļļiem. Atsevišķos reisos autobuss veic saīsinātus maršrutus: "Imanta - Daugavgrīva", "Daugavgrīva - Imanta", "Imanta - Attīrīšanas iekārtas".
36. autobusu maršruta kopējais garums ir 49,742 km. Maršruta Imanta 5 — Vakarbuļļi kopējais garums ir 24,990 km, bet maršruta Vakarbuļļi — Imanta 5 kopējais garums ir 24,752 km.
Darbdienās pa 36. autobusu maršrutu kursē 6 autobusi, tāpat arī brīvdienās — 6 autobusi. 36. autobusu maršrutu apkalpo 6. autobusu parks.
Maršruts
Imanta 5 — Vakarbuļļi kursē pa šādām ielām: Airītes iela, Kurzemes prospekts, Jūrmalas gatve, Anniņmuižas bulvāris, Bebru iela, Kurzemes prospekts, Kleistu iela, Lielā iela, Silikātu iela, Gaigalas iela, Stūrmaņu iela, Gobas iela, Kapteiņu iela, Flotes iela, Parādes iela, Dzintara iela, Ilmeņa iela un ceļš bez nosaukuma.
Vakarbuļļi — Imanta 5 kursē pa šādām ielām: ceļš bez nosaukuma, Ilmeņa iela, Dzintara iela, Parādes iela, Flotes iela, Kapteiņu iela, Gobas iela, Stūrmaņu iela, Gaigalas iela, Silikātu iela, Lielā iela, Kleistu iela, Kurzemes prospekts, Bebru iela, Anniņmuižas bulvāris, Jūrmalas gatve un Kurzemes prospekts.
Pieturvietas
36. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 80 pieturas. Maršrutā Imanta — Vakarbuļļi ir 41 pietura, bet maršrutā Vakarbuļļi — Imanta 5 ir 38 pieturas.
Maršruts ar mainītu virzienu
Imanta 5 — Bolderāja kursē pa šādām ielām: Airītes iela, Kurzemes prospekts, Jūrmalas gatve, Anniņmuižas bulvāris, Bebru iela, Kurzemes prospekts, Kleistu iela, Lielā iela, Silikātu iela, Gaigalas iela, Stūrmaņu iela, Gobas iela, Kapteiņu iela, Flotes iela un Parādes iela.
Bolderāja — Imanta 5 kursē pa šādām ielām: Parādes iela, Flotes iela, Kapteiņu iela, Gobas iela, Stūrmaņu iela, Gaigalas iela, Silikātu iela, Lielā iela, Kleistu iela, Kurzemes prospekts, Bebru iela, Anniņmuižas bulvāris, Jūrmalas gatve un Kurzemes prospekts.
Maršruts ar mainītu virzienu pieturvietas
36. autobusu maršruta maršrutā ar mainītu virzienu pavisam kopā ir 63 pieturas. Maršrutā Imanta 5 — Daugavgrīva ir 33 pieturas, bet maršrutā Daugavgrīva — Imanta 5 ir 30 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
D/P  Imanta-5  (pārdēvēta par  Imantas D/P  )
Poliklīnika (pārdēvēta par Anniņmuižas parks )
Radiorūpnīca (pārdēvēta par Progresa iela )
Tirzniecības centrs (pārdēvēta par Sudrabkalniņš )
Bāze (pārdēvēta par Mellužu iela )
Autobusu parks (pārdēvēta par 6.autobusu parks )
2014.—2015. gada NBA sezona
2014.—2015. gada NBA sezona bija 69. Nacionālās basketbola asociācijas sezona. Regulārā sezona ilga no līdz. Šajā sezonā piedalījās 30 komandas (29 no ASV un 1 no Kanādas).
36. autobusu maršruts (Rīga)
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
DUS (pārdēvēta par Kleistu iela 37 )
2014.—2015. gada NBA sezona
Par NBA čempioniem ceturto reizi kluba vēsturē kļuva Goldensteitas "Warriors", kas ar 4—2 finālsērijā uzvarēja Klīvlendas "Cavaliers". Par finālsērijas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts "Warriors" spēlētājs Andrē Igudala. Rasels Vestbruks (Oklahomasitijas "Thunder") ar vidēji spēlē gūtu 28,1 punktu bija sezonas rezultatīvākais spēlētājs, par sezonas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts "Warriors" spēlētājs Stefens Karijs.
36. autobusu maršruts (Rīga)
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Dārziņi (pārdēvēta par Spilves pļavas )
Meža (pārdēvēta par Bumbu kalniņš )
Jaunie kapi (pārdēvēta par Jaunie Bolderājas kapi )
Institūts (pārdēvēta par Lielā iela )
Eksperimentālā mehāniskā rūpnīca (pārdēvēta par Buļļupe )
Tirzniecības centrs (pārdēvēta par Stūrmaņu iela )
Skoa (pārdēvēta par Bolderājas Jaunā pamatskola )
Poliklīnika (pārdēveta par Bolderājas tilts )
Klubs (pārdēvēta par Daugavgrīvas cietoksnis )
Birzes iela (pārdēvēta par Valentīna Pikuļa aleja )
Valentīna Pikuļa aleja (pārdēvēta par Birutas Baumanes aleja )
Dārziņi (pārdēvēta par Memmes pļava )
2014.—2015. gada NBA sezona
2014. gada NBA drafts notika Barclays Center Bruklinā, Ņujorkā. Ar pirmo numuru Klīvlendas "Cavaliers" izraudzījās Endrū Viginsu. 64. NBA Visu zvaigžņu spēle notika Madison Square Garden arēnā Ņujorkā, kurā Rietumu komanda uzvarēja Austrumu komandu ar 163—158.
Belinshauzena jūra
Belinshauzena jūra ir Dienvidu okeānam piederīga malas jūra Antarktīdas piekrastē.
Plešas aptuveni starp 70 un 100°R garuma grādiem, no Antarktīdas pussalas, Aleksandra I salas līdz Tērstona salai. Ziemeļos atrodas no Antarktīdas krastiem attālā Pētera I sala. Tālāk ziemeļos plešas Klusais okeāns, tieši uz ziemeļiem braucot, būtu sasniedzama Dienvidamerikas piekraste.
Antarktīdas piekrastē no austrumiem uz rietumiem virzties atrodas Pālmera Zeme, Ronnes līcis, Ingliša krasts, Elsvērta Zeme, Eitsa krasts.
2014.—2015. gada NBA sezona
Pa konferencēm
Piezīmes
Belinshauzena jūra
Ūdens sāļums ir ap 33‰. Jūras nogulumi ģeologiem sniedz vērtīgu informāciju par Zemes klimata vēsturi, jo atkarībā no klimatiskajiem apstākļiem jūru te klāja ledus sega, te tās nebija. Pēdējā laikā ledus segas platība jūrā samazinās vidēji par 8% desmitgadē, kamēr Rosa jūrā ledus platība vidēji palielinās par 7% dekādē.
Antarktīdas pussalā dzīvo viena no lielākajām Adeles pingvīnu populācijām.
Nosaukta admirāļa Fabiāna Gotlība fon Belinshauzena vārdā, kurš šo reģionu pirmais sasniedza un pētīja 1819. vai 1821. gadā.
Rietumos atrodas Amundsena jūra, austrumos — Antarktīdas pussala.
Dienvidslāvijas valsts vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Dienvidslāvijas valsts vadītāji, kopš 1918. gada, kad tika izveidota Serbu, horvātu un slovēņu karaliste līdz 1992. gadam, kad beidz pastāvēt Dienvidslāvijas Sociālistiskā Federatīvā Republika.
Flag of Yugoslavia (1918–1943).svg Dienvidslāvijas karaliste (1929 — 1945) Coat of arms of the Kingdom of Yugoslavia.svg
=== Dienvidslāvijas Demokrātiskā Federācija (1945 — 1946)  === {{legend| red | Dienvislāvijas Komunistu līga |border=1px solid #AAAAAA}}
=== Dienvidslāvijas Federatīvā Tautas Republika (1946 — 1963)  === {{legend| red | Dienvislāvijas Komunistu līga |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Dienvidslāvijas Sociālistiskā Federatīvā Republika (1963 — 1991) 30px
{{legend| red | Dienvislāvijas Komunistu līga |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| brown | Serbijas Sociālistiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| blue | Horvātijas Demokrātiskā savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| orange | Melnkalnes Sociāldemokrātiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Barbara Maklintoka
Barbara Maklintoka (en, dzimusi, mirusi ) bija amerikāņu zinātniece un viena no ievērojamākajām citoģenētiķēm. Viņa 1983. gadā saņēma Nobela prēmiju medicīnā un fizioloģijā.
Koherence
Koherence ( - saķeršanās, sasaistīšanās ) ir vairāku viļņu vai svārstību procesu saskaņotība laikā un/vai telpā. Par koherenci var runāt tikai vairāku viļņu gadījumā (viens vilnis pats par sevi nav ne koherents, ne nekoherents), t.i. koherence izpaužas divu vai vairāku viļņu mijiedarbībā. Svārstības ir koherentas, ja to fāžu starpība nemainās laikā (vai arī svārstību (viļņu) fāzes ir vienādas). Līdz ar to koherentiem viļņiem jābūt monohromatiskiem (to viļņa garumiem jābūt vienādiem). Koherenti elektromagnētiskie viļņi ir arī vienādi polarizēti. Bez koherences nav iespējama viļņu interferences parādība.
Vienkāršākais koherentu svārstību piemērs ir divas vienādas frekvences sinusoidālas svārstības.
Koherentu viļņu avoti
Koherentus viļņus optikā iegūst, sadalot vienu gaismas kūli vairākos kūļos ar spoguļu vai lēcu palīdzību. Koherentus elektromagnētiskos viļņus izstaro lāzeri un māzeri. Parasto gaismas avotu (kvēlspuldžu, luminiscences lampu) izstarotā gaisma nav koherenta.
1360. gads
1360. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Marinebrigade Ehrhardt
Marinebrigade Ehrhardt (arī II Marine Brigade vai Ehrhardt Brigade) bija pēc Pirmā pasaules kara izveidots vācu brīvkorpuss, kurā dienēja apmēram 6000 karavīri, korveten-kapteiņa (de) Hermaņa Ērharta vadībā. Brigāde piedalījās cīņās Vācijas centrālajā daļā un ziemeļrietumu ostās. Marinebrigade Ehrhardt brīvkorpuss piedalījās arī Kapa pučā.
Brigāde tika saformēta no bijušajiem Vācijas impērijas flotes jūrniekiem Generalkommando des Garde-Korps (Berlīne) apriņķī. Vienības komandieris bija konservatīvs nacionālists Hermanis Ērharts. Kopā ar Marinebrigade Ehrhardt brīvkorpusu cīnījās Freiw.Landesschützenkorps, kuru komandēja ģenerālis fon Rēders, cīņās par ostu atgūšanu Vācijas ziemeļrietumos 1919. gada sākumā. Pēc revolucionāro spēku sakaušanas Vācijas ziemeļrietumos Marinebrigade Ehrhardt brīvkorpuss devās uz valsts industriālajiem centriem Vācijas centrālajā daļā (kopā ar Freiw.Landesjägerkorps, I Marine Brigade, Freikorps Hülsen, Freikorps Görlitz un Freikorps von Oven brīvkorpusiem), lai apspiestu vietējās komunistu sacelšanās.
Pēc dumpju apspiešanas brīvkorpuss tika nosūtīts cīnīties pret Bavārijas sociālistisko republiku 1919. gada pavasarī. Šis brīvkorpuss sastādija tikai nelielu daļu no visiem brīvkorpusiem, kuri piedalījās komunistu apspiešanā. Kopumā Bavārijā cīnījās ap 30 000 karavīri dažādos brīvkorpusos. Aprīļa beigās brīvkorpuss ielenca Minheni. Sarkangvardi sāka arestēt "kontrevolucionārus" un 29. aprīlī 9 cilvēkus nogalināja kā labējo spēku spiegus. 3. maijā brīvkopusi uzbruka pēdējiem nemiernieku spēkiem, kurus veiksmīgi sakāva. Ielu kaujās vairāk kā 1 000 komunisti gāja bojā, bet vairāki simti tika vēlāk arestēti un nogalināti. 1919. gada augustā Marinebrigade Ehrhardt tika nosūtīta uz Augšsilēziju, kur piedalījās poļu nacionālistu apspiešanā.
Pēc Versaļas miera līguma parakstīšanas jaunajai Veimāras republikai nebija atbalstītāju ne brīvkorpusos, ne arī vecajā Vācijas impērijas armijā, kas lika uzplaukt vairākām sazvērestībām. Marinebrigade Ehrhardt piedalījās vienā no tām, proti, Kapa pučā. 1920. gada martā tika pieprasīts izformēt Marinebrigade Ehrhardt brīvkorpusu. Vienības komandieris iesniedza apelāciju ģenerālim Valteram fon Litvicam, kurš tobrīd bija Reihsvēra Berlīnes apriņķa komandieris, cerot uz viņa atbalstu. Litvics, kurš bija viens no pirmajiem brīvkorpusu organizētājiem un reizē dedzīgs monarhists, reaģējot uz Ērharta apelāciju, 10. martā pievilka dumpinieciski noskaņoto brīvkorpusu Berlīnes tuvumā un iesniedza prezidentam Frīdriham Ebertam un kara ministram Gustavam Noskem ultimātu, kurā pieprasīja apturēt bruņoto spēku samazināšanas programmu, Nacionālās sapulces atlaišanu, atkārtotas prezidenta vēlēšanas, Versaļas miera līguma noteikumu pārskatīšanu. Kad Eberts noraidīja prasību, Litvics pavēlēja Marinebrigade Ehrhardt brīvkorpusam doties maršā uz Berlīni. 13. martā Berlīne tika pilnībā okupēta. Tika izveidota nemiernieku valdība. Faktiski Litvics bija puča vadītājs, tomēr par nominālo līderi tika iecelts Volfgangs Kaps, 62 gadus vecs Austrumprūsijas ierēdnis un dedzīgs nacionālists.
Reihsvērs, kuru komandēja ģenerālis Hans fon Sekts, atteicās apspiest nemierniekus. Nemiernieki saņēma atbalstu no dažām mazām citu brīvkorpusu grupām. Tikai III Marine Brigade brīvkorpuss aktīvi darbojās Augšsilēzijā, kur ieņēma Breslavu, reģiona centru. Valdība tikmēr izdeva proklamācijas, kurās aicināja arodbiedrības un apvērsuma pretiniekus uz vispārēju streiku. Streiks guva lielu atsaucību tautā, kas noveda pie apvērsuma beigām 1919. gada 18. martā.
Caurule
Caurule ir cilindrisks materiāls ar cauru vidu, kura garums ir lielāks par diametru. Caurules visbiežāk izmanto šķidrumu vai gāzu pārvietošanai, arī kā strukturālie elementi. Tieši materiālu transportēšanai šādas caurules sauc arī par cauruļvadiem. Atkarībā no pielietojamā standarta, pēc kura caurules izgatavotas, tās raksturo ar iekšējo diametru un sienas biezumu, nominālo diametru un sienas biezumu vai ārējo diametru un sienas biezumu.
Caurules, atkarībā no pielietojuma, izgatavo no dažādiem materiāliem: metāla, plastmasas, kompozītmateriāliem, betona, keramikas un citiem.
Kosmonautu jūra
Kosmonautu jūra ir Dienvidu okeānam piederīga malas jūra Antarktīdas piekrastē. Plešas aptuveni no 33 līdz 55° austrumu garuma grādiem. Rietumos atrodas Rīsera-Larsena jūra, ko atdala Gunnerusa grēda, austrumos — Sadraudzības jūra.
Jūru pastāvīgi klāj dreifējošs ledus, daudz aisbergu. Antarktīdas piekrastē atrodas šādi ģeogrāfiskie objekti - virzienā no rietumiem uz austrumiem:
Jūras krastos darbojas japāņu polārstacija Šova. Uz bijušās Krievijas stacijas Molodjožnajas bāzes savu zinātnisko programmu plāno atklāt Baltkrievija.
Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation
Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation (RSSSF) ir starptautiska organizācija, kas nodarbojas ar futbola statistikas apkopošanu. Fonda mērķis ir plaša arhīva izveide par ar futbolu saistītu informāciju no visas pasaules.
Pēc organizācijas radītāju teiktā tā radās 1994. gada janvārī, kad to izveidoja trīs USENET vēstkopas rec.sport.soccer (RSS) regulārie lietotāji: Larss Ārhuss, Kents Hedlunds un Karels Stokermanss. Sākotnēji tā tika saukta par North European Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, bet ģeogrāfiskā atsauce tika atmesta, palielinoties biedru skaitam no citiem reģioniem.
Eitsa krasts
Eitsa krasts ir Elsvērta Zemes piekrastes daļa Rietumantarktīdā starp Veita ragu Kinga pussalā un Pfrognera ragu Flečera pussalā. Austrumos robežojas ar Braiena krastu, dienvidrietumos — ar Volgrīna krastu. Ziemeļos Eitsa krasta piekrastes daļu aizņem Ebota šelfa ledājs, kas to atdala no Tērstona, Fārvela un citām mazākām salām. Iekšzemē paceļas Džonsa kalni ar augstāko virsotni Andersona kupolu (1475 m). Krasta kopējais garums ir ap 480 km un tas stiepjas no 103°24'W līdz 89°35'W.
Krastu pirmoreiz ieraudzīja un izpētīja amerikāņu polārās ekspedīcijas 20. gadsimta 60. gados. Krasts nosaukts par godu amerikāņu ģeologam Džeimsam Eitsam (James Eights), kas 1830. gadā kā pirmais pētījis Dienvidšetlendu salu ģeoloģiju un atklājis tur fosilas koksnes atliekas.
Zodiaks
Zodiaks (el, zōidiakòs (kýklos) — 'zvēriņu (rats)') ir 12 zvaigznāju kopums, kas atrodas 16° platā debesu sfēras joslā, kuras centrs ir ekliptika — līnija, kas iezīmē Saules gada laikā veikto redzamo apriņķojumu. Ekliptika iet arī caur Čūskneša zvaigznāju, ko vēsturiski nepieskaita pie zodiaka zvaigznājiem.
Pirms aptuveni 2000 gadu, neņemot vērā atšķirīgo zvaigznāju platumus un Čūskneša zvaigznāju, zodiaka zīmes apmēram sakrita ar to zvaigznājiem, taču Zemes ass nobīdes (precesijas) dēļ tie laika gaitā viens no otra arvien vairāk attālinās. Mūsdienās šī nobīde jau ir aptuveni mēnesis.
Zodiaka zvaigznāji
Zodiaka zvaigznāji ir:
Ģenētika
Ģenētika (el (genētikos) — 'uz dzimšanu vai izcelšanos attiecīgs') ir zinātne par gēniem, iedzimtību un organismu dažādību. Vārds "ģenētika" pirmo reizi tika lietots, lai aprakstītu iedzimtības studēšanu un variāciju zinātni. Terminu piedāvāja izcilais britu zinātnieks Viljams Betsons (William Bateson), pirmoreiz to lietojot personiskā vēstulē ģeologam Ādamam Sedžvikam (Adam Sedgwick) 1905. gada 18. aprīlī. Betsons terminu "ģenētika" publiski pirmoreiz lietoja Trešajā Starptautiskajā ģenētikas konferencē Londonā 1906. gadā.
Zināšanas par ģenētiku cilvēki izmantoja jau aizvēsturē, veicot augu un dzīvnieku selekciju un pavairošanu. Mūsdienu pētījumos ģenētika strauji attīstās un nodarbojas, piemēram, ar specifisku gēnu funkciju izpēti, gēnu mijiedarbības analīzi. Organismos ģenētiskā informācija galvenokārt tiek pārnēsāta hromosomās, kur tā ir iekļauta dezoksiribonukleīnskābes (DNS) molekulu ķīmiskajā struktūrā (ir arī mitohondriālā DNS, kas atrodas mitohondrijos, nevis šūnas kodolā).
Gēni kodē informāciju, kas nepieciešama olbaltumvielu sintezēšanai no aminoskābēm. Olbaltumvielas savukārt nosaka organisma uzbūvi un izskatu.
Gēns satur instrukcijas par to, kā uzbūvēt noteiktu olbaltumvielu, tādējādi gēns ir kodējums olbaltumvielai. Princips "viens gēns, viens olbaltumviela" ir uzskatāms par vienkāršojumu, jo viens gēns var ražot vairākus produktus, atkarībā no tā, kā tā ieraksts tiek regulēts.
Pamatojoties uz DNS gēnu kodu (nukleotīdu sekvenci), ar īpašu fermentu — RNS polimerāžu — palīdzību tiek sintezētas ribonukleīnskābes (RNS). Šo procesu sauc par transkripciju. Lai sintezētu olbaltumvielas, nepieciešamas dažādu veidu RNS. Informatīvā RNS (iRNS) tieši kodē olbaltumvielu aminoskābju secību. Olbaltumvielu sintēzi uz iRNS ribosomās sauc par translāciju. Ribosomu RNS jeb rRNS ir ribosomu uzbūves pamats, bet transporta RNS (tRNS) kalpo aminoskābju nogādāšanai uz ribosomām.
Ģenētika nosaka daudz (bet ne visu) par organisma, ieskaitot cilvēkus, izskatu un, iespējams, arī to, kā viņi uzvedas. Apkārtējās vides atšķirības un nejauši faktori arī to iespaido. Identiskajiem dvīņiem, kloniem, kas rodas, embrijam pārdaloties agrā attīstības stadijā, ir vienāda DNS, bet dažādas personības un pirkstu nospiedumi. Ģenētiski identiski augi, kas aug aukstākā klimatā, mēdz būt īsāki un mazāk sulīgi.
Vēsture
Par mūsdienu ģenētikas pamatlicēju uzskata Gregoru Mendeli, kurš pētīja īpašību pārmantojamību augos. Savā rakstā "Versuche über Pflanzenhybriden" ("Eksperimenti augu hibridizācijā"), kas tika prezentēts 1865. gadā Brno Dabas Vēstures Biedrībai, Gregors Mendelis izsekoja noteiktu īpašību iedzimtības modeļus zirņos un parādīja, ka tie var tikt izteikti matemātiski. Lai gan ne visās iezīmēs parādās šie Mendeļa iedzimtības modeļi, viņa darbā tika ieteikts iedzimtības studēšanai izmantot statistiskus datus. Kopš tā laika atklātas vairākas daudz sarežģītākas iedzimtības formas.
Mūsdienās ir zināms, ka dažāda mantojama informācija tiek pārnēsāta DNS, izņēmums ir vīrusi, kas pārnēsā informāciju RNS. Manipulējot ar DNS, var pārveidot iedzimtības iezīmes un organismu variāciju.
Čehova
Čehova ir pilsēta Maskavas apgabalā, Krievijā. Izvietojusies apgabala dienvidos Lopasņas krastos 52 km no Maskavas. Līdz 1954. gadam pilsēta bija pazīstama kā Lopasņa (Лопасня), taču tad tā tika pārsaukta Antona Čehova vārdā.
Sports
Pilsētā bāzēts jauniešu hokeja klubs Čehovas "Ruskije Vitjazi", kas spēlē Jaunatnes hokeja līgā. Komanda savas mājas spēles aizvada Čehovas ledus hallē.
No 2004. līdz 2013. gadam Čehovā bāzēts bija arī Kontinentālās hokeja līgas klubs Čehovas "Vitjaz", taču tad Čehovas ledus halles neatbilstības līgas reglamentam dēļ komanda atgriezās Podoļskā, kur bija bāzēta pirms 2004. gada.
Pjotrs Krasnovs
Pjotrs Krasnovs (ru; —) bija Krievijas Impērijas armijas ģenerālis, Krievijas pilsoņu kara dalībnieks. Politiskais un sabiedriskais darbinieks, antikomunists. Otrajā pasaules kara laikā piedalījās kazaku vienību formēšanā cīņai pret PSRS.
Biogrāfija
Dzimis Sanktpēterburgā. 1888. gadā pabeidza Pirmo Pavlovskas kara skolu. Pēc tam dienēja leibgvardu pulkā. No 1891. gada rakstīja prozu un dzeju, kā arī rakstus publicistikai par militāriem jautājumiem. No 1897. gada strādāja Abesīnijas diplomātiskajā misijā. Bija kara korespondents Bokseru sacelšanās un Krievijas—Japānas kara laikā. Pēc 1905. gada revolūcijas vadījis kazaku soda ekspedīciju Alūksnē un tās apkārtnē. Publicējās vairākos pazīstamos militārajos periodiskajos izdevumos. 1909. gadā pabeidza kavalērijas virsnieku skolu. 1910. gadā tika paaugstināts par pulkvedi. Pēc skolas beigšanas tika iecelts par pulka, kurš bija dislocēts pie Pamira, komandieri.
No 1913. gada bija 10. Donas kazaku pulka komandieris. Ar to piedalījās no sākuma Pirmajā pasaules karā. Paaugstināts par ģenerālmajoru. Pēc tam iecelts par 1. Donas kazaku divīzijas 1. brigādes komandieri. Vēlāk bija komandieris vēl citām kazaku divīzijām.
Pēc Februāra revolūcijas Krasnovs politikā neiesaistījās un turpināja dienestu armijā. Tika paaugstināts par ģenerālleitnantu. Oktobra revolūcijas laikā Kerenskis deva viņam pavēli ar 700 vīriem doties uz Petrogradu. Viņš ieņēma Carskoje Selo, bet, tā kā viņš nesaņēma papildspēkus, tad padevās boļševikiem. Pret solījumu, ka viņš necīnīsies pret boļševikiem, tika atlaists uz Donas apgabalu.
1918. gada martā Krasnovs vadīja kazaku sacelšanos, kuras rezultātā maijā tika ieņemts jau viss Donas kazaku apdzīvotais apgabals, atbrīvojot to no boļševikiem. 16. maijā viņu ievēlēja par Donas kazaku atamanu. Drīz vien šajā apgabalā ienāca Vācijas impērijas armija, kas gan Krasnovam nebija naidīga. 1919. gada janvārī Krasnova Donas kazaku armija iekļāvās Krievijas dienvidu bruņotajos spēkos. Pats Krasnovs pēc Deņikina spiediena 15. februārī izbrauca uz Igauniju, kur iestājās ģenerāļa Judeņiča armijā. Pēc balto spēku sakāves pie Petrogradas 1920. gadā emigrēja no Igaunijas uz Vāciju, kur apmetās Minhenē, bet 1923. gada novembrī izbrauca uz Franciju. Emigrācijā darbojās krievu emigrantu politiskajās organizācijās. Pārstāvēja radikāli monarhistiskus un antikomunistiskus uzskatus. Nodarbojās ar rakstniecību. Kopā sarakstīja vairāk nekā 20 grāmatas, kas iznāca krievu, franču, vācu un citās valodās. Vairākas grāmatas iznāca arī latviešu valodā.
1936. gadā atkal pārcēlās uz Vāciju. Otrā pasaules kara laikā sadarbojās ar vāciešiem karā pret PSRS. 1943. gadā viņu iecēla par Galvenās kazaku karaspēka pārvaldes priekšnieku. Piedalījās kazaku vienību formēšanā Vērmahtam. 1945. gadā padevās gūstā Apvienotās Karalistes karavīriem tagadējās Austrijas teritorijā.
1945. gada 28. maijā kopā ar vairāk nekā 2000 citiem kazaku virsniekiem tika izdots PSRS. No okupētās Vācijas tika etapēts uz Maskavu, kur tika turēts apcietinājumā Butirku cietumā. PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija viņam un citiem kazaku līderiem piesprieda nāvessodu. 1947. gada 16. janvārī viņš tika publiski pakārts.
Jau pēc PSRS sabrukuma vairākkārt ir bijuši centieni panākt viņa reabilitāciju, bet neveiksmīgi.
Marmaraja
Marmaraja (turku: Marmaray) ir zemūdens dzelzceļa tuneļa projekts un ar to zem Bosfora tiek savienota Stambulas (Turcija) Eiropas un Āzijas daļas. Nosaukumu veido turku vārdi Marmara (Marmora jūra) un Ray (sliedes) salikums.
Projekts
Projekta gaitā tiek izbūvēts Bosforu šķērsojošais tunelis 13,6 km garumā, kā arī tiek veikta 63 km gara piepilsētas vilcienu dzelzceļa līnijas rekonstrukcija, rezultātā izveidojot 76,3 km ātrgaitas līniju starp Gebzi un Halkali. Bosfora šaurumā ir iegremdēts 1,4 km garš tunelis, kas ir izturīgs pret zemestrīci un sastāv no 11 sekcijām. Katra sekcija ir 13,5 m gara un sver 18 tonnas. Tuneli iegremdē 56 metrus zem jūras līmeņa: 54 m zem ūdens un 2 m zem zemes. Nogremdēto tuneli ar virszemi savieno zemē izurbti tuneļi no Kaziličešmes Stambulas Eiropas pusē un no Ajrilikčešmes Āzijā. Jenikapi, Sirkedži un Īskīdaras mikrorajonos tiek būvētas jaunas pazemes dzelzceļa stacijas un virs zemes - 37 stacijas tiek remontētas vai uzceltas no jauna. Visa rekonstruētā dzelzceļa garumā papildus divām esošajām sliedēm tiek būvētas trešās, lai nodrošinātu 75 tūkstošu pasažieru pārvadāšanu vienā stundā abos virzienos. Lai nodrošinātu intervālu 2 minūtes starp vilcieniem, tiek pārveidota arī komunikāciju sistēma. Ceļš no Gebzes līdz Halkali ilgs 104 minūtes.
Eļļas glezniecība
Eļļas glezniecība ir glezniecības tehnika, kurā par krāsu pigmentu saistvielu izmanto linu, riekstu, magoņu un citu eļļu. Glezno uz gruntēta audekla, kartona, papīra, pergamenta vai vara plāksnes. Eiropā eļļas glezniecību sāka plaši izmantot no 15. gadsimta pirmās puses.
Atteikšanās no līmes krāsu un temperas tehnikām par labu eļļas glezniecībai notika vienlaikus ar pāreju no koka dēļa uz audeklu. Flandrijas mākslinieki brāļi Jans un Huberts van Eiki, vēl gleznojot uz koka pamatnes, 15. gadsimta 30. gados pilnveidoja ātri žūstošās eļļas saistvielas lietošanu, kas pavēra lielas iespējas. Brāļu van Eiku gleznošanas veids, par pigmentu saistvielu izmantojot eļļu, kurai tika pievienota arī kāda ēteriskā eļļa vai sveķi, ļāva izstrādāt smalkas detaļas, ko krāsu masas blīvums līdz tam bija liedzis.
Eļļas saistvielas izmantošana dod iespēju krāsu klāt vairākos slāņos, noslēpt vai mainīt jau uzklātās krāsas. Izmantojot eļļas saistvielu, iegūstami izsmalcināti toņi, kurus var jaukt tieši uz paletes. Ļoti plānas, caurspīdīgas krāsas kārtiņa tiek saukta par lazējumu. Ar lazējumu iespējams izmainīt krāsas toni, tas ļauj atveidot miesas krāsas nianses vai klusināt fonu. Pat ja glezna nav pārklāta ar laku, pigmentam pievienotā eļļa darba virsmu padara spīdīgu, ar ko tas atšķiras no līmes krāsām darinātām gleznām. Šīs īpašības raksturīgas Van Eiku laikmeta eļļas darbiem, kuri vēl tika gleznoti uz koka.
Pārejot uz audeklu, radās iespējas panākt citus efektus, ko izmēģināja Venēcijas gleznotāji Ticiāns un it sevišķi Tintoreto savas darbības pēdējos gados. Gleznojot ar maz atšķaidītām eļļas krāsām, tās aizķeras aiz pamatnes negludumiem. Atkarībā no tā, cik daudz krāsas gleznotājs klāj uz audekla, tiek iegūti lielāki vai mazāki krāsu masas izciļņi un iedobumi, kas veido gaismēnu spēli. Pīters Pauls Rubenss un Rembrants 17. gadsimtā labprāt klāja biezus krāsu slāņus, bet Vermēns un Pusēns palika uzticīgi izteikti plānam gleznojumam. 19. gadsimtā leknus krāsu slāņus un triepienus veidoja Kurbē un impresionisti, 20. gadsimtā Francijas gleznotāji Olivjē Debrē, Žans Dibifē, Žans Fortjē, un Ežēns Leruā, Villems de Kūnings no ASV. Kā Latvijas gleznotāji minami Jānis Pauļuks, Indulis Zariņš, kuri gleznoja ļoti pastozi, respektīvi, biezi klājot krāsas. Maija Tabaka arī glezno ļoti pastozi, dažos viņas darbos ir ļoti izteikts reljefs. Gleznotājs Eduards Grūbe 1970. gados gleznoja pat tieši ar špakteļlāpstiņu.
Pigmenti
Glezniecībā jāņem vērā gleznā izmantoto pigmentu sastāvs, neatkarīgi no tehnikas. Pirmsākumos krāsa tika pagatavota no dabīgām vielām, tās žāvējot vai apdedzinot un parasti saberžot. 14. gadsimta beigās Itālijas gleznotājs Čennīno Čennīni grāmatā par mākslu (Illibro dell’arte) ir nosaucis divdesmit krāsas, tātad krāsu skaits bija neliels, taču, laikam ritot, šis skaitlis pamazām pieauga, līdz 19. gadsimta 50. gadu vidū, pateicoties organiskās ķīmijas sasniegumiem, mākslinieku rīcībā bija nonākusi bagātīga mākslīgu pigmentu gamma.
Gatavu krāsu iepakojums alvas tūbiņās, pirmās no kurām tika izgatavotas Lielbritānijā 1840. gadā, bija ļoti nozīmīgs apvērsums, jo zuda nepieciešamība jau gatavu krāsu transportēšanu neparocīgos pūšļos un atbrīvoja māksliniekus no pigmentu sagatavošanas to izmantošanas brīdī, bez tam tūbiņas ļāva gleznotājam doties studijās ārpus darbnīcas. Pēc tūbiņu izgudrošanas gleznotāji var nodoties motīva vērojumam un uzgleznot darbu pilnībā uz vietas, līdzi paņemot nelielu kasti ar visu nepieciešamo, nevis kā iepriekš, kad nācās samierināties ar zīmētām skicēm vai akvareļiem, pēc kuriem vēlāk bija jāglezno darbnīcā. No šī aspekta raugoties, impresionistu glezniecība ir pilnībā atkarīga no rūpnieciski izgatavotām krāsu tūbiņām.
Menorka
Menorka ir viena no Baleāru salām, kas atrodas Vidusjūrā. Tās platība ir 701,80 km2, un tā ir otra lielāka Baleāru sala aiz Maļorkas. 2012. gadā salā dzīvoja 94,9 tūkstoši cilvēku. Lielākā pilsēta ir Mao, kur 2012. gadā dzīvoja 29,3 tūkstoši cilvēku. Vēl lielākās apdzīvotās vietas ir Sjutadeļa de Menorka un Alajora.
Augšstilba kauls
Augšstilba kauls jeb ciskas kauls ir garais kauls, kas veido augšstilba skeletu. Tas ir pats garākais, lielākais un izturīgākais cilvēka cauruļveida kauls. Vidusmēra cilvēka augšstilba kauls ir 48 centimetrus garš, tā diametrs ir 2,4 centimetri un tas var izturēt līdz 30 reizēm lielāku pieauguša cilvēka svaru. Kauls piedalās gūžas un ceļa locītavu veidošanā. Šim kaulam ir 3 daļas:
Proksimālais gals
Kaula proksimālajā galā (epiphysis proximalis) atrodas mediāli vērsta lodveida augšstilba kaula galva (caput femoris), uz tās atrodas augšstilba kaula galvas bedrīte (fovea capitis femoris). Kaula galva pāriet augšstilba kaula kakliņā (collum femoris) kas ar kaula ķermeni veido aptuveni 125o leņķi. Šo leņki sauc par gūžas kakliņa leņki, vīriešiem un sievietēm tas var atšķirties. Vietā, kur kakliņš pāriet par kaula ķermeni, ir divi grozītāji. Lielais grozītājs (trochanter major) atrodas laterālajā pusē, tā iekšējā virsmā atrodas lielā grozītāja bedrīte (fossa trochanterica). Mazais grozītājs (trochanter minor) atrodas zemāk par lielo, novietots mugurpusē un mediāli. Priekšpusē starp abiem grozītājiem ir grozītāju starplīnija (linea intertrochanterica), bet starp grozītājiem mugurpusē ir grozītāju starpšķautne (crista intertrochanterica). Reizēm zem mazā grozītāja atrodas arī trešais grozītājs (trochanter tertius).
Kaula ķermenis
Kaula ķermenim (diaphysis s. corpus femoris) ir gandrīz regulāra cilindra forma, tas nedaudz izliekts uz priekšu. Mugurējā virsmā atrodas nelīdzena grubuļainā līnija (linea aspera), kurai izšķir mediālo un laterālo lūpu (labium mediale et labium laterale), pie kurām piestiprinās muskuļi. Ķermeņa augšdaļā zem lielā grozītāja atrodas gūžas nelīdzenums (tuberositas glutea), bet zem mazā grozītāja — šķieta līnija (linea pectinea) - šeit arī stiprinās muskuļi. Ķermeņa apakšējā trešdaļā grubuļainās līnijas lūpas attālinās viena no otras un norobežo paceles virsmu (facies poplitea).
Distālais gals
Augšstilba kaula distālais gals (epiphysis distalis) ir masīvāks par augšējo un stipri paresnināts. Galviņas mugurpusē un uz sāniem atrodas divi locītavas pauguri jeb kondiļi - mediālais un laterālais (condylus medialis et condylus lateralis). Uz katra locītavas paugura ir locītavas virsma (facies articularis condyli medialis et condyli lateralis). Locītavas virsma atrodas uz apakšējās un mugurējās šo pauguru virsmas, mugurpusē tā veido divus izliekumus, bet priekšpusē locītavas virsma ir rievas veidā (facies patellaris) un uz tās novietojas ceļa kauls (patella). Starp pauguriem atrodas locītavas pauguru starpbedrīte (fossa intercondylaris), kur piestiprinās krusteniskās saites. Locītavas pauguru sānos ir virslocītavas pauguri jeb epikondiļi (epicondylus medialis et lateralis), kur piestiprinās saites. Uz kaula mugurējās virsmas, tā lejasdaļā atrodas lēzena, trīsstūraina paceles virsma (facies poplitea).
Jānis Dukšinskis
Jānis Dukšinskis (dzimis Daugavpilī) ir latviešu pedagogs un politiķis, bijis partiju "Latvijas Ceļš", LPP/LC un Attīstības partijas biedrs, bijis 9. Saeimas deputāts. Šobrīd pārstāv Latgales partiju un ir Daugavpils pilsētas domes deputāts.
Biogrāfija
J. Dukšinskis dzimis Daugavpilī. 1986. gadā beidzis Daugavpils Pedagoģisko institūtu matemātikas un fizikas specialitātē. Pēc augstskolas beigām strādājis par skolotāju Lauberes pamatskolā. 1988. gadā atgriezies Daugavpilī, kur strādājis pilsētas 16. vidusskolā. Pēc tam bijis logopēdiskās internātpamatskolas direktors, no kurienes pārcēlies strādāt uz Daugavpils pilsētas izglītības pārvaldi.
Kopš 2011. gada atkal darbojas Daugavpils pašvaldībā, ir Daugavpils cietokšņa pārvaldnieks.
Precējies ar Olgu Dukšinsku, ir divas meitas.
Politiskā darbība
Pirms 2017. gada pašvaldību vēlēšanām J. Dukšinskis iesaistījās Latgales partijā, no tās saraksta ievēlēts Daugavpils pilsētas domē un ievēlēts arī par tās priekšsēdētāja vietnieku. No amata atbrīvots 2018. gada pašās beigās ieilgušās pašvaldības vadības krīzes laikā.
Lielās mammas māja
"Lielās mammas māja" (en) ir 2000. gada ASV kinokomēdija. Filmas režisors ir Radža Gosnels, scenārija autori ir Derils Kverlss un Dons Raimers. Galvenajā lomā ir Mārtins Lorenss, kas atveido FBI aģentu, kuram ir jāizseko izbēdzis noziedznieks ar laupījumu, tādēļ viņš pārģērbjas par noziedznieka bijušās draudzenes vecomāti. Pārējās lomās filmējas Nia Longa, Pols Džamati un Terenss Hauards.
Filma "Lielās mammas māja" pārsvarā saņēma negatīvas kritiķu atsauksmes, bet neskatoties uz to filma bija finansiāli veiksmīga visā pasaulē nopelnot vairāk nekā 117 miljonus ASV dolāru. Filmai ir divi turpinājumi - "Lielās mammas māja 2" (2006) un "Lielās mammas: Kāds tēvs, tāds dēls" (Big Mommas: Like Father, Like Son, 2011).
Vlads Mikens
Vlads Mikens (lt; dzimis Tallinā, Krievijas impērijā, tagad Igaunija, miris  Viļņā, Lietuvā) bija vadošais Lietuvas šahists, starptautiskais meistars (1950) un starptautiskais lielmeistars šahā (1987).
Jaunība Igaunijā
Mikena ģimene dzīvoja Tallinā, kur Vladas mācījās krievu ģimnāzijā, bet pēc tam Tallinas tehniskajā institūtā. Šeit arī sākās viņa aizraušanās ar šahu. Jau 1930. gadā Mikens guva savu pirmo panākumu šahā, uzvarot Igaunijas šaha čempionātā.
Lietuvas spēcīgākais pirmskara šahists
No 1931. gada Mikens pārceļas uz dzīvi Lietuvā, kur ātri izvirzās par Lietuvas spēcīgāko šahistu. Viņš ir neapstrīdams Lietuvas izlases līderis Pasaules šaha olimpiādēs no 1931. līdz 1939. gadam. Mikens piedalās daudzos starptautiskajos turnīros, tajā skaitā arī abos Ķemeru turnīros - 1937. gadā un 1939. gadā. Mikens tolaik bija viens no retajiem šahistiem, kuram bija neizšķirts rezultāts ar pasaules čempionu Aleksandru Aļehinu 2,5:2,5 (+1, =3, -1).
Dzīve Padomju Lietuvā
Pēc Lietuvas iekļaušanas PSRS sastāvā Mikens piedalās 10 PSRS šaha čempionātu finālos, 4 reizes (1945., 1947., 1948. un 1964. gados ) kļūst par Lietuvas čempionu šahā, 2 reizes uzvar Baltijas republiku šaha čempionātos (1945. un 1965. gados ). 1959. gadā Rīgas starptautiskajā turnīrā Mikena izcīna otro vietu, aiz nākamā pasaules čempiona Borisa Spaska, bet apsteidzot citu nākamo pasaules čempionu - Mihailu Tālu.
No 1956. līdz 1963. gadam Mikena ir igauņu lielmeistara Paula Keresa sekundants. Šajā laikā Keress trīs reizes pēc kārtas ieņem otro vietu pasaules čempionāta izcīņas pretendentu turnīros, un praktiski ir trešais spēcīgākais šahists pasaulē.
1950. gadā kā vienam no pirmajiem starptautiskā šaha federācija FIDE piešķir Mikenam starptautiskā meistara nosaukumu. 1968. gadā Mikenas kļūst arī par starptautiskās kategorijas šaha arbitru. 1985. gadā viņš ir Anatolija Karpova un Garija Kasparova pasaules čempiona nosaukuma mača galvenais tiesnesis. 1987. gadā starptautiskā šaha federācija FIDE apbalvo Mikenu ar starptautiskā lielmeistara goda nosaukumu. Mikena bijis arī šaha žurnālists, daudzu šaha grāmatu autors, kas izdotas lietuviešu valodā.
Ceļa kauls
Ceļa kauls ir pats lielākais papildkauls cilvēka skeletā.
Anatomija
Kaulam ir trīsstūra forma - augšējā mala ir noapaļota un veido ceļa kaula pamatni (basis patellae), bet apakšpusē veidojas virsotne (apex patellae), kas vērsta uz leju. Kaulam ir divas virsmas - priekšējā virsma (facies anterior), kas ir nelīdzena, bet mugurējā virsma veido locītavas virsmu (facies articularis).
Funkcijas
Ceļa kauls ir iestiprināts augšstilba četrgalvainā muskuļa (m. quadriceps femoris) cīpslā, kura piestiprinās pie lielā lielakaula (tibia) nelīdzenuma (tuberositas tibiae). Tas piedalās ceļa ekstenzijas veikšanā. Kauls palielina sviru starp cīsplu un augšstilba kaulu, kā rezultātā cīpsla var iedarboties ar lielāku spēku. Kaulam ir arī aizsargfunkcija - tas palīdz aizsargāt cīpslu un ceļa locītavu no traumatizācijas.
Deivisa jūra
Deivisa jūra ir Dienvidu okeānam piederīga malas jūra Antarktīdas piekrastē. Atrodas aptuveni starp 87° un 98° austrumu garuma grādiem, starp Sadraudzības jūru rietumos un Mosona jūru austrumos. Tuvākā sauszeme ziemeļos no Deivisa jūras ir Indijas austrumu piekraste. Deivisa jūras piekrastē atrodas tādi ģeogrāfiski objekti (no rietumiem uz austrumiem) kā:
Jūras centrālajā daļā, atstatu no Antarktīdas krasta atrodas Drigalska sala, tās platība 204 km².
Visu gadu klāj ledus. Ūdens virsējā slāņa sāļums ir 33,0—33,5‰
Jūru 1912. gadā atklāja Austrālijas Antarktiskā ekspedīcija (1911—1914). Ekspedīcijas vadītājs sers Daglass Mosons nosauca ekspedīcijas kuģa Aurora kapteiņa, otrā ekspedīcijas vadītāja Džona Kinga Deivisa vārdā.
Krastā atrodas Krievijas polārā zinātniskā stacija Mirnija, kas šeit darbojas kopš 1956. gada 13. februāra.
Krievijas Impērija
Krievijas Impērija (ru) bija valsts, kas pastāvēja no 1721. gada 2. novembra līdz februāra revolūcijai un Krievijas Republikas proklamēšanai 1917. gada septembrī.
Impērijas sastāvā ietilpa bijušās Krievijas caristes teritorija un 18.-19. gadsimtā iekarotās Baltijas provinces, Krimas haniste, Polijas—Lietuvas ūnijas zemes (Ukraina, Baltkrievija, Lietuva, Polija), Somijas lielhercogiste, Besarābija, kā arī Kaukāza, Krievijas Turkestānas, Tālo Austrumu un Krievijas Amerikas (1799–1867) zemes.
19. gadsimta beigās impērijā dzīvoja 128,2 miljoni cilvēku no vairāk nekā simts tautām. Impērijā valdīja Romanovu, no 1761. gada Holšteinas-Gotorpas-Romanovu dinastijas valdnieki. Iedzīvotāji bija sadalīti četrās pamatkārtās: muižniecībā, garīdzniecībā, pilsētniekos un zemniekos. Impērijas pamatteritorijā zemniekiem dzimtbūšanu atcēla 1861. gadā. Lielākā sabiedrības daļa palika neizglītota, labākajā gadījumā lasīt un rakstītprasmes pamatus apgūstot pie vietējā ciema priestera, vai apmeklējot dažas klases pamatskolā.
Ieilgušais Pirmais pasaules karš un Nikolaja II nepopulārā valdīšana 1917. gada februārī izraisīja Februāra revolūciju. Brūkošās impērijas vietā izveidojās nestabila Krievijas Republika, kuras vietā pēc Oktobra revolūcijas boļševiki izveidoja Krievijas Padomju Federatīvo Sociālistisko Republiku.
Varas sistēma
1711. gadā Pēteris I nodibināja Senātu, kura funkcijas laika gaitā mainījās. Sākotnēji tas kontrolēja valsts administrāciju un tiesas. Aleksandra I laikā šīs divas funkcijas skaidrāk nodalīja vienu no otras. Nikolaja I laikā Senāts saglabāja tikai augstākās tiesas funkcijas.
Imperators iecēla nozaru ministrus, taču tie nestrādāja kopā un nenoturēja kopīgas sēdes. Nepastāvēja premjera postenis, jo ministru darbu vadīja imperators personīgi. Tas bieži radīja situācijas, kad ministri darbojās nesaskaņoti, pieņemot savstarpēji traucējošus lēmumus. 1810. gadā Aleksandrs I nodibināja Valsts Padomi, kurai bija jāsagatavo un jāizsaka savs viedoklis par likumprojektiem. Padomes locekļus iecēla imperators, un to skaits svārstījās no 35 līdz 60. Imperatoriem nebija pienākuma ņemt vērā Padomes viedokli, un to bieži ignorēja.
Tiešā imperatora padotībā darbojās viņa personīgā kanceleja, kas bija sadalīta vairākās sekcijās. Pirmā sekcija nodarbojās ar cara personīgajiem dokumentiem. Otrā sekcija nodarbojās ar likumu kodifikāciju. 1826. gadā izveidotā Trešā sekcija kontrolēja politisko policiju un žandarmēriju. Trešo sekciju Aleksandra II varas beigās pievienoja policijas departamentam. Trešajā sekcijā 1826. gadā strādāja 16 cilvēki. 1873. gadā 58, un tās likvidēšanas brīdī, 1880. gada 6. augustā — 72 cilvēki. Tikmēr žandarmu skaits 1826. gadā bija ap 4200, bet 1914. gadā ap 15 000.
Politiski neuzticamos arestēja, vai izsūtīja administratīvajā trimdā. Trimdiniekiem bija aizliegts pamest izsūtījuma reģionu, bet citādi viņu privātās un ekonomiskās brīvības netika ierobežotas. Trimdas režīms bija tik maigs, ka politieslodzītie regulāri bēga uz ārzemēm, un pat pēc atkārtotiem arestiem, atkal bēga.
Pretēji vēlākajam uzskatam par asiņaino cara režīmu, nāvessodus impērijā līdz pat 20.gs. sākuma revolucionārajiem nemieriem piesprieda reti. Elizabetes laikā, no 1742. līdz 1754. gadam, nāvessods bija atcelts. Katrīna pirmos nāvessodus apstiprināja 1776. gadā, kad tika sodīti seši Pugačova sacelšanās vadoņi. Nākamo reizi nāvessodus piesprieda 1826. gadā, kad sodīja piecus dekabristu vadoņus. 1812. gadā Aleksandrs I nolēma, ka nāvessods piespriežams tikai par militārās disciplīnas pārkāpumiem, bet nav attiecināms uz civilajiem noziegumiem, pat slepkavību un izvarošanu gadījumos. Aprēķināts, ka Aleksandra I varas laikā nāvessodu izpildīja 24 reizes, Nikolaja I laikā 41 reizi, Aleksandra II laikā 31 reizi, Aleksandra III laikā 33 reizes (no kuriem 14 bija politiskie teroristi). Ārpus šiem skaitļiem paliek vismaz 1500 nāvessodi, kurus izpildīja Polijā, apspiežot dumpiniekus.
18. gadsimts
Annas I varas laikā Krievija iesaistījās Polijas mantojuma karā (1733—1735) un karā pret Osmaņu impēriju. Polijas mantojuma karu izraisīja Francijas, Zviedrijas un Osmaņu impērijas atbalstītā Staņislava Leščiņska vēlme atgūt varu Polijas-Lietuvas ūnijā. Savienībā ar Austriju Krievija panāca, ka troni ieguva mirušā karaļa dēls, Saksijas kūrfirsts Frīdrihs Augusts II. 1741. gadā sākās karš ar Zviedriju, kas beidzās 1743. gadā ar Krievijas uzvaru un Somijas sadalīšanu. Galvenā Krievijas sabiedrotā Eiropā bija Austrijas erchercogiste, tādēļ 1745. gadā Krievija atbalstīja Austriju karā par Austrijas mantojumu ar Prūsijas Karalisti, tad koalīcijā ar Austriju un Franciju iesaistījās Septiņgadu karā pret Prūsiju. Krievijas Impērijas karaspēks okupēja Kēnigsbergu un anektēja Austrumprūsijas teritoriju, kā arī uz dažām dienām iegāja Prūsijas galvaspilsētā Berlīnē. Elizabete I mira pirms miera noslēgšanas un viņas mantinieks Pēteris III atteicās no šiem Krievijas iekarojumiem.
Katrīnas II valdīšanas laikā Krievijas Impērija ieguva vēl nebijušu starptautisko autoritāti un ietekmi. Impērija paplašināja savas teritorijas, ietverot Azovas jūras reģionu, Ukrainu uz rietumiem no Dņepras un Krimu. Krievu-turku kara beigās 1774. gadā tā guva svarīgas uzvaras pār osmaņu karaspēku, kas ļāva krievu flotei brīvi kuģot Melnajā un Vidusjūrā. Krievijas Impērija līdz ar Prūsiju un Austriju piedalījās trīs Polijas dalīšanās, pēc kurām Kurzemes hercogiste, Lietuva un Polija vairāk kā gadsimtu pārstāja eksistēt kā patstāvīgas valstis.
Pāvils I iesaistījās karā pret Francijas republiku, nosūtot uz Vidusjūru admirāļa Ušakova karafloti. Krievu armija kopā ar britiem iebruka Holandē, bet Suvorova komandētais karaspēks karoja Itālijas ziemeļos un Šveicē.
Troņa mantošanas problēmas
Maskavas caristē pastāvēja tradicionālā kārtība, troni mantojot kādam no valdnieka dēliem. 17. gadsimta beigās par troni sāka cīnīties Nariškinu un Miloslavsku dzimtu pārstāvji. Pa Miloslavsku līniju tronī kāpa Fjodors III, Ivans V, Anna I, Ivans VI. Pa Nariškinu līniju Pēteris I, Pēteris II, Pēteris III, Pāvils I. Cariem Mihailam, Aleksejam un Pēterim I sievas (visiem tās bija vairākas) nāca no šīm ietekmīgajām dzimtām. Pēc otrā Romanovu dinastijas cara Alekseja nāves troni mantoja viņa dēls no Miloslavsku dzimtas, Fjodors III. Pēc viņa nāves 1682. gadā, nespējot vienoties par vienu kandidātu, par līdzvaldniekiem iecēla pusbrāļus Ivanu V (no Miloslavsku dzimtas sievas) un Pēteri I (no Nariškinu dzimtas sievas), par reģenti ieceļot Sofiju Romanovu, cara Alekseja meitu no laulības ar Mariju Miloslavsku. 1689. gadā Sofiju padzina no varas, 1694. gadā mira Ivans V.
1718. gadā Pēterim I radās konflikts ar troņmantinieku Alekseju (dēlu no pirmās laulības), kuru slepeni notiesāja un nogalināja. Radās jautājums par Pētera I mantinieku. 1722. gada 5. februārī Pēteris I izdeva likumu par troņa mantošanu, ar kuru noteica, ka valdnieks pēc savas izvēles par troņmantinieku var iecelt jebkuru cilvēku, tā izbeidzot dinastiskās mantošanas principu. Taču šis modelis nedarbojās. Varu parasti ieguva galma apvērsumu rezultātā.
Katrīna II 1766., 1785. un 1787. gados pievērsās troņa mantošanas problēmai, personīgi sagatavojot likumu uzmetumus. Tajos viņa plānoja atjaunot troņa mantošanu pa vecākā dēlu līniju. Gadījumā, ja vīriešu līnija izmirtu, troni mantotu vecākā meita. Likumprojektos bija paredzēts, ka troni nevar ieņemt cilvēki, kas nepieder pareizticībai, kas jau ir kādas citas valsts valdnieki, ir precēti ar kādu, kas nepieder pareizticībai. 1780. gadā pēdējos Miloslavsku pārstāvjus, Ivana VI brāļus Alekseju, Pēteri un māsu Karīnu pēc ilgstoša ieslodzījuma nosūtīta uz Dāniju pie radiniekiem. Katrīna II viņiem piešķīra mūža pensiju.
Katrīna II esot apsvērusi iespēju troni nodot nevis dēlam Pāvilam, ar kuru viņi bija sliktas attiecības, bet mazdēlam Aleksandram I. 1797. gada 5. aprīlī Pāvils I izdeva jaunu troņa mantošanas likumu, kas noteica dinastisku troņa mantošanas kārtību. Likums arī regulēja situācijas, kad izmirstot vīriešu kārtas pēcnācējam, varu var mantot arī sieviete. Tika noteikta reģentūras kārtība un valdnieka pilngadības vecums. Šis likums saglabāja spēku līdz impērijas beigām.