cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pēteris I
Reliģija
1705. gadā Pēteris īstenoja “baznīcas tīrīšanu”, iesaucot armijā un svītrojot no baznīcai piederīgo saraksta lielu dauzumu sīko garīdznieku, mūku, kalpotāju un to ģimenes locekļus. Aizliedza celt jaunas baznīcas un klosterus. Tika reglamentēts garīdznieku un mūku skaits baznīcās un klosteros, ko nedrīkstēja pārsniegt. Klosteriem uzdeva iekārtot amatnieku darbnīcas, kurās mūkiem jāražo “armijai derīgas lietas”. Tad Pēteris I aizliedza mūkiem turēt cellēs rakstāmpiederumus un papīrus, un ko rakstīt, mazliet vēlāk aizliegums rakstīt tika izplatīts uz visiem pavalstniekiem: “…jāziņo par tiem, kuri spītīgi raksta, izņemot baznīcas skolotājus, un jāsoda tos, kuri zināja kuri raksta, bet par to neziņoja”. Mūkiem un mūķenēm tika aizliegts ilgāk par trim stundām atstāt klosteru teritoriju bez klostera vadības izsniegtas un apzīmogotas atļaujas.
1721. gadā tika nodibināta Svētā sinode — laicīgi ierēdnieciska, birokrātiska struktūra. To vadīja laicīgais ierēdnis, oberprokurors, “valdnieka acs”, kurš visai drīz kļuva par diktatoru, kura vara pārspēja jebkura patriarha varu. Tāpat kā Senāta oberprokuroram bija pakļauts fiskalu dienests, Sinodes oberprokurors izveidoja adekvātu departamentu, inkvizitorus, kurus vadīja tikai viņam pakļauts protoinkvizitors.
Sofijas savulaik iecerētā Slāvu-grieķu-latīņu akadēmija, ar Pētera I gādību pārtapa par garīgās cenzūras centru, kam bija jācīnās gan ar no aizrobežu nākošajām “citām domām”, gan Nikona baznīcas reformu neatzīstošajiem vecticībniekiem. Akadēmijai tika piešķirtas monopoltiesības svešvalodu mācīšanā. Bez tās atļaujas katram, kurš uzdrošinātos nolīgt latīņu, grieķu vai poļu valodas privātskolotāju, draudēja mantas konfiskācija. Tikai akadēmijas absolventiem tika ļauts turēt mājās grāmatas svešvalodās, spriest par reliģiju, savukārt cilvēkam, kurš nebija absolvējis akadēmiju, bija aizliegts pat ar mājiniekiem runāt par reliģijas tēmu. Akadēmija rūpīgi uzraudzīja un kontrolēja visus nedaudzos “ārzemniekus — brīvo zinātņu zinātājus”, kuriem tā izsniedza iebraukšanas atļaujas Krievijā. Akadēmijas uzraudzībā atradās arī visi pareizticībā pārgājušie ārzemnieki — par mazāko “šaubīšanos ticībā” draudēja izsūtījums, bet par atgriešanos “iepriekšējā ticībā” sodīja ar sadedzināšanu. Bez tam, ar sadedzināšanu sodīja visus, pie kuriem atrada “burvestību, zintniecības, zīlēšanas un baznīcai netīkamas grāmatas”, tos kuri liecinieku klātbūtnē kritiski izteicās par pareizticīgo baznīcu, kuri nicīgi izteicās par svēto relikvijām, ikonām, svētajiem. Visu Pētera I valdīšanas laiku, visā Krievijā dedzināja vecticībniekus, brīvdomātājus, visus uzskaitīto noteikumu pārkāpējus. Īpaši nežēlīgi Pēteris I vajāja baznīcas reformas neatzinējus, t.s. vecticībniekus. Tie tika pakļauti divkāršiem nodokļiem. Par atļauju neskūt bārdu vecticībnieks maksāja valsts kasē 450 rubļus (pēc 1913. g. kursa), tam nācās uz krūtīm nēsāt to apliecinošu metāla birku, bet uz muguras uz apģērba vajadzēja šūt dzeltenu uzšuvi.
1935. gadā, Parīzē, franču valodā, Miļukova redakcijā izdotajā “Krievijas vēsturē”, nodaļā, kas attiecas uz Pēteri I, skan visai viennozīmīgi: “Reformu rezultāti: haoss”.
Ķīpsala
Ķīpsala (agrāk saukta par Žagaru salu) ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, vidēji liela sala Daugavas lejteces kreisajā krastā, Kurzemes rajonā. Ķīpsala ir arī kā atsevišķa apkaime. Ķīpsalu no kreisā krasta atdala Zunds, jeb Zundas kanāls un salas DR daļā Āzene. Salas garums ir aptuveni 2,7 km, bet platums aptuveni 500 metri — platība aptuveni 1 km². Vidējais salas augstums ir aptuveni 3—5 metri virs Daugavas ūdens līmeņa. Salas augstākā daļa ir Balasta dambja pusē, bet zemākā salas vieta ir Ķīpsalas Z daļa un josla gar Zundu, bet paaugstināta uzskalojot smiltis.
Ķīpsalu galvenokārt veido 8—15 metrus biezs aluviālo smilšu nogulumu slānis ar dūņainu smilšu starpkārtām. Apakšdaļā grants, bet gar Zundu dūņaina smilts, bet pamatu veido devona dolomīts. Galvenās Ķīpsalas ielas ir Krišjāņa Valdemāra, Āzenes, Ķīpsalas, Zvejnieku, Matrožu, Ogļu ielas, kā arī Balasta dambis.
Salas veidošanās un apbūve
Līdz 17. gadsimta otrajai pusei Ķīpsalu dēvēja par Žagarsalu — kāda uz salas dzīvojoša zvejnieka vārdā, kuram pie Daugavas atradusies zvejas vieta. Taču pamazām Žagarsalas vārds izgāja no aprites un sala tika pārsaukta par Ķīpsalu. 17. gadsimta beigās uz salas atradās nedaudz vairāk kā desmit zvejnieku sētu, tostarp arī Pētera Ķīpja sēta, no kuras cēlies salas tagadējais nosaukums. Izcelsme skaidrota arī ar veclejasvācu "kip" — ķīpa, ādu sainis, saistīts ar salas kādreizējo izmantošanu.
Tagadējo konfigurāciju Ķīpsala ieguvusi, saplūstot vairākām mazām salām. 17. gadsimtā Ķīpsalas teritorija bija daudz mazāka nekā šobrīd, bet 18. gadsimtā līdz ar inženiera G. E. fon Veismaņa projektēto dambi, kas savienoja Ķīpsalu ar Mazo Klīversalu un Burkānu salu, kura atradās iepretim Āgenskalna līcim, Daugavas straume mainījās un ap Ķīpsalu radās smilšu sēkļi, veicinot Ķīpsalas teritorijas paplašināšanos, kā rezultātā tā saplūda ar Mazo Klīversalu un Burkānu salu. 18. gadsimtā Ķīpsalai konfigurāciju izmainīja arī blakus esošā no Daugavas sanesumiem izaugusī Darvas sala, kur bijušas pilsētas darvas noliktavas, pievienojoties salu grupai. Pilnībā Ķīpsalas teritorija nostiprinājās 20. gadsimta sākumā, kad aizbēra agrāko atteku paliekas starp Burkānu salu un Mazo Klīversalu, lai gan "līdz pat Otrajam pasaules karam par Ķīpsalu dēvēja tikai salas rietumu galu, bet pārējās daļas — atbilstoši vēsturiskajiem nosaukumiem".
Salas iedzīvotāju nodarbošanās pamatā bija saistīta ar jūru un Daugavas ūdeņiem — salu apdzīvoja zvejnieki, jūrnieki, loči, enkurnieki, pārcēlēji, tādēļ arī liela daļa ielu iemantojušas ar atbilstošus nosaukumus — Matrožu, Tīklu, Enkuru, Kaiju, Zvejnieku, Loču, Ogļu.
Salas ielu tīkls nostabilizējies 19. un 20. gadsimta mijā, un ar šajā pašā laikā iegūtajiem ielu nosaukumiem palicis nemainīgs kopš 20. gadsimta sākuma, kad salā bija 13 ielas. Satiksmi ar Pārdaugavu nodrošināja pārceltuve cilvēkiem un pajūgiem, kas savienoja Ķīpsalas vidusdaļu ar Iļģuciemu. Rīdzinieki, izmantojot šo pārceltuvi, ērti varēja sasniegt Slokas, Buļļu un Daugavgrīvas ceļu. Attīstīta bija arī ūdens satiksme ar citām Rīgas daļām, jo līdz Otrajam pasaules karam no Ķīpsalas uz citām pilsētas daļām regulāri kursēja tvaikonītis, kam Daugavmalā, Enkura ielas galā atradās speciāli izbūvēta piestātne — 1891. gadā izbūvētais FG dambis — laukakmeņiem pildīta koka pāļu rinda, kas ir būtisks 19. gadsimta hidrotehnisko būvju piemērs.
18. gadsimtā Rīgā ienākošajiem kuģiem bija nepieciešama vieta lielā balasta izkraušanai, un šim nolūkam Rīgas rāte ierādīja teritoriju Ķīpsalā, kur no gadsimtu gaitā izkrautā balasta materiāla izveidojies Balasta dambis — Ķīpsalas lielākā un arī arhitektoniski bagātākā iela. 18. gadsimtā notika dambja celtniecības darbi pēc G. E. Veismaņa projekta, gadsimtu vēlāk norisa atjaunošanas darbi. Ilgus gadus Balasta dambis bija vienīgā bruģētā iela Ķīpsalā. Dzīvojamā apbūve izvietojusies ielas vienā pusē, jo pretējo malu apskalo Daugava. Lai nostiprinātu krastu gar ielu, 1885. gadā tika uzbūvēta laukakmeņu nostiprinājumu konstrukcija. Daugavas krastā pie Balasta dambja 20. gadsimta 1930. gados bija ierīkota pilsētas peldētava.
20. gadsimts
20. gadsimta 1920. un 1930. gados Ķīpsala bija pamesta un nekopta vieta pašā Rīgas centra pievārtē, daļēji klāta ar privātu apbūvi un noliktavām, taču lielākā platība bija neizmantoti smilšu klajumi. 1925. gadā arhitekts Arnolds Lamze izstrādāja Rīgas ģenerālplānu, kas paredzēja Ķīpsalā būvēt valdības centru un sabiedriskās ēkas, iecerot salas savienošanai ar Rīgas centru celt tiltu. Tā kā plāns netika īstenots, Ķīpsalas attīstība līdz pat sešdesmitajiem gadiem palika iekonservēta, līdz padomju varas gados tika izstrādāts Ķīpsalas detālplānojums, paredzot dzīvojamo apbūvi ar piecstāvu ēkām tipiskā sociālistiskā garā, taču šis projekts tika noraidīts, līdz septiņdesmitajos gados izlēma Ķīpsalā būvēt Rīgas Tehniskās universitātes (toreiz — Rīgas Politehniskā institūta) studentu pilsētiņu (arhitekti D.Danneberga, K. Alksnis, Z. Lazdiņš u.c.). Lai gan iecerēts bija visu salas teritoriju pārvērst par studentu pilsētiņu, ierobežoto materiālo iespēju dēļ mācību korpusi un dienesta viesnīcas aizņem tikai agrāk neapdzīvoto salas daļu. Līdz ar Preses nama ēkas uzcelšanu (arh. J. Vilciņš) 1978. gadā Ķīpsala arvien straujāk attīstījās kā sabiedrisks centrs, līdz ar to loģiska kļuva arī tilta izbūve, lai savienotu salu ar pilsētas centru. Ķīpsalas teritoriālo vienotību un telpiski vizuālo struktūru izmainīja 1981. gadā atklātais Vanšu tilts pār Daugavu, vizuāli un funkcionāli atšķeļot dienvidu galu no pārējās salas teritorijas.
Salas apbūve
Lai gan "17. gadsimtā tā sauktie kāpostu dārzi aizņēma lielāko daļu no zemes gabalu platības Ķīpsalā", uz salas atradās arī noliktavas un sala tika pakāpeniski apbūvēta ar nelielām viensētas dzīvojamajām ēkām. "Mājiņas bija mazas, celtas pēc senas tradīcijas, segtas ar lubu jumtiem". Pieaugot turībai, kādreizējās zvejnieku sīkās guļbūvītes nomainīja nelieli divstāvu koka īres nami un pat lepnas savrupmājas, pēc tā laika modes celtas vai nu eklektisma vai jūgenda garā. Gandrīz visos šo namu pagalmos bija ledus pagrabi zivju glabāšanai un no vecu burinieku apšuvuma plankām celtas saimniecības ēkas, daudziem piederēja arī lielākas vai mazākas zivju kūpinātavas. 19. un 20. gadsimta mijā salas ziemeļu daļā izveidojusies mazstāvu dzīvojamā apbūve, kas šobrīd ir valsts nozīmes pilsētbūvniecības piemineklis, turklāt Ķīpsalas teritorija ietilpst UNESCO Pasaules Kultūras un dabas mantojuma vietas — Rīgas vēsturiskā centra — aizsargjoslā.
Ķīpsalas dienvidu galā pie Āgenskalna līča atrodas 1878. gadā dibinātā Rīgas jahtkluba ēka, kas celta tā dēvētajā vasarnīcu stilā pēc arhitekta Vilhelma Neimaņa projekta 1898. gadā. Arī 1895. gadā dibinātais Vidzemes jahtklubs par savu bāzes vietu izvēlējās Ķīpsalu, ceļot klasicisma stila koka namu pēc E. Fon Trompovska projekta Balasta dambī 20/22.
Būtisku attīstību Ķīpsalas koka arhitektūras mantojuma saglabāšanā devusi arhitekte Zaiga Gaile, pēc kuras iniciatīvas tika restaurētas četras vēsturiskas ēkas — "Ķīpsalas kolekcija". To veido 19. gadsimta vidus klasicisma stila ēka, kas pārcelta no Baznīcas ielas un šobrīd atrodas Balasta dambī Nr. 60a, 19. gadsimtā celtais nams Balasta dambī 60, barokālā stila dzīvojamā māja Ogļu ielā 6, kas pārvietota no A. Briāna ielas. Kolekcijā restaurēts arī jūgendstila un tautiskā romantisma sintēzē pēc arhitekta Eižena Laubes projekta 1909. gadā celtais īres nams Zvejnieku ielā 5a, kam raksturīgs īpaši krāšņs eksterjers bagātināts ar konsolēm, stilizēta pildrežģa formām un citām dekoratīvām detaļām, mūra cokola stāvs atvēlēts veikaliem. Balasta dambī 68b atrodas vēl kāds Z. Gailes restaurēts nams — bijusī zivju žāvētava.
Zundas grāvis
Zunda grāvis (Zundas kanāls jeb Zunds) ir Daugavas atteka, kas Ķīpsalu atdalīja no sauszemes, bija praktiska strūgu piestātnes vieta, pateicoties aizvējam un upes rimtajam plūdumam. Liela daļa Rīgā iebraukušo strūgu tika izjaukta un lietotas kā celtniecības materiāls, līdz ar to "Ķīpsalā vēl joprojām atrodas vismaz trīs no strūgu plankām celtas saimniecības ēkas".
Procesora kešatmiņa
Procesora kešatmiņa ir atmiņas veids, ko izmanto datora procesors, lai samazinātu vidējo piekļūšanas laiku operatīvajai atmiņai (RAM). Kešatmiņa jeb kešs ir maza, ātra atmiņa, kas glabā tās datu atmiņu kopijas no galvenās atmiņas, kuras datorprogrammas izmanto visbiežāk. Kamēr vien lielākā daļa piekļuves notiks kešam, nevis galvenajai atmiņai, atmiņas piekļūšanas vidējais latentums (latency) būs tuvāks keša latentumam, nevis galvenās atmiņas latentumam, kas vairumā gadījumu nodrošina būtisku aparatūras darbības paātrināšanos.
Kad procesors vēlas nolasīt vai ierakstīt galvenajā atmiņā, tas vispirms pārbauda, vai šī atmiņas kopija jau neatrodas kešā. To panāk, salīdzinot atmiņas atrašanās adresi ar visiem tagiem kešā, kas varētu saturēt šo adresi. Ja procesors atrod, ka atmiņas kopija ir kešā, saka, ka ir noticis keša trāpījums (cache hit). Gadījumā, ja noticis keša trāpījums, procesors nekavējoties izlasa vai ieraksta datus keša rindā. Proporciju, kas parāda piekļuves, kuru rezultāti ir keša hiti, sauc par trāpījumu biežumu (hit rate), kas ir keša efektivitātes rādītājs.
Write-back algoritms
Write-back (ieraksts atpakaļ) algoritms darbojas pēc principa, ka datus ieraksta kešā, bet ierakstīšanu galvenajā atmiņā (RAM) izdara tikai, ja keša rindas saturs ir jāmaina. Write-back algoritma priekšrocība ir lielāks datu ierakstīšanas ātrums, jo galvenā atmiņa ir daudz lēnāka nekā keša atmiņa. Algoritmam ir koherences problēmas, jo keša satura izmaiņu gadījumā ir jāgaida ilgāk.
Marija Hefla-Rīša
Marija Hefla-Rīša (de; dzimusi Marija Rīša (de) Garmišā-Partenkirhenē, Bavārijā, Vācijā) ir vācu kalnu slēpotāja. Viņa ir 2010. gada Vankūveras Olimpisko spēļu čempione kombinācijā un slalomā, kā arī izcīnījusi zelta medaļu slalomā Pasaules čempionātā un ieguvusi 1 Lielo Kristāla globusu (2011) un 4 Mazos Kristāla globusus par uzvarām Pasaules kausa kopvērtējumā atsevišķās disciplīnās.
Karjera
Pasaules kausa posmos piedalās kopš 2002. gada. Divus gadus pēc kārtas (2009. un 2010. gadā) ieņēmusi otro vietu Pasaules kausa kopvērtējumā, 2011. gadā M. Hefla-Rīša pirmo reizi kļuva par uzvarētāju un ieguva Lielo Kristāla globusu, kopvērtējumā par tikai trīs punktiem apsteidzot savu galveno konkurenti un draudzeni Linsiju Vonu. Nākamajā sezonā viņa iegūto līderes pozīciju zaudēja, Pasaules kausa kopvērtējumā paliekot trešā.
Privātā dzīve
M. Hefla-Rīša atzīstamā līmenī nodarbojas arī ar tenisu un riteņbraukšanu. 2011. gada aprīlī viņa apprecējās ar savu menedžeri Markusu Heflu. M. Heflas-Rīšas jaunākā māsa Suzanna Rīša arī ir kalnu slēpotāja un Vācijas izlases sastāvā piedalījās Vankūveras Olimpiskajās spēlēs.
Ižoru valoda
Ižoru valoda ir somugru valodu saimes Baltijas jūras atzara valoda. Rakstības pamatā latīņu alfabēts. Ižoru (kuri pārsvarā ir pareizticīgie) valodu nedrīkst jaukt ar somu valodas dienvidaustrumu dialektiem, kas kļuva par galveno saziņas līdzekli Ingrijā kopš 17. gadsimta līdz ar luterticīgo somu (kurus sauc par Ingrijas somiem vai bieži arī par ingriem) ienākšanu zemē.
Radkova
Radkova (pl, vēsturiski arī Vinšelburga ) - pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz rietumiem no Klodzko, pie pašas Čehijas robežas.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Malārija
Malārija (viduslaiku — ‘slikts gaiss’), agrāk zināma kā purva drudzis, ir dzīvībai bīstama infekcijas slimība, ar kuru parasti slimo tropu un subtropu reģionos. Tā ir endēmiska vairāk nekā 100 valstīs. Ar šo slimību saslimst, kad protozoju parazīti plazmodiji (Plasmodium) nokļūst asinīs. Šo protozoju pārnēsātāji ir malārijas odi (Anopheles). Slimībai raksturīgās pazīmes ir periodiskas drudža lēkmes, drebuļi, splenomegālija (liesas palielināšanās), hepatomegālija (aknu palielināšanās) un anēmija. Slimības inkubācijas periods ir septiņas un vairāk dienas.
Slimības izplatība
Malārijas odi, slimības pārnēsātāji, dzīvo lielākajā daļā pasaules, izņemot arktiskās un subarktiskās zonas, kā arī tuksnešus un augstu kalnu apvidus. Parasti ar malāriju nevar saslimt augstāk par 1500 metriem virs jūras līmeņa, bet labvēlīgos apstākļos šī robeža var sasniegt pat 3000 m virs jūras līmeņa. Taču, lai tie pārnēsātu slimības izraisītājus plazmodijus, ir nepieciešami daži apstākļi, kas nav visā pasaulē vienlīdzīgi. Augsts risks saslimt ar šo slimību ir tropu un subtropu reģionos, kur notiek strauja odu vairošanās un ir pielāgota vide malārijas izraisītāju plazmodiju izplatībai. Šie nosacījumi izpildās purvainās, siltās vietas, kur ir daudz nokrišņu. Malārijas odi aktīvi ir galvenokārt naktīs.
Dodoties ceļojumā uz valstīm vai zemēm, kur ir augsts risks saslimt ar malāriju, ir nepieciešams veikt profilaktiskus pasākumus.
Etioloģija
Malāriju izraisošie parazīti ir plazmodiji (Plasmodium). Cilvēkiem patogēnās sugas ir P. falciparum (80–90% gadījumos), P. vivax, P. ovale un P. malariae. Pēdējos gados ir konstatēts, ka Dienvidaustrumāzijā malāriju izraisa arī P. knowlesi.
Plazmodijs P. falciparum izraisa smagāko no malārijas formām, tā saukto, tropisko malāriju.
Racibožas apriņķis
Racibožas apriņķis ir apriņķis Polijā, Silēzijas vojevodistē. Robežojas ar Silēzijas vojevodistes Glivices, Ribņikas un Vodzislavas apriņķiem, Ribņiku, Opoles vojevodistes Glubčices un Keņdzežinas-Kozles apriņķiem, kā arī Čehiju.
Dmitrijs Rodionovs
Dmitrijs Rodionovs (dzimis ) ir latviešu inženieris un politiķis. Bijis Saeimas un Daugavpils domes deputāts, pārstāvot partiju "Saskaņa" un apvienību "Saskaņas Centrs".
Dzīvesgājums
D. Rodionovs ir precējies, ģimenē aug divi dēli.
Politiskā darbība
2010. gadā tika ievēlēts 10. Saeimā no "Saskaņas Centra" saraksta. 2011. gadā kļuva par partijas "Saskaņa" valdes locekli un ārkārtas vēlēšanās tika ievēlēts arī 11. Saeimā. 2013. gada pašvaldību vēlēšanās tika ievēlēts Daugavpils domē, tāpēc nolika Saeimas deputāta mandātu.
Pirmajā Daugavpils domes sēdē D. Rodionovs tika ievēlēts par domes priekšsēdētāja Jāņa Lāčplēša vietnieku. Šajā amatā atradās līdz 2015. gadam.
Kalnu degunlācītis
Kalnu degunlācītis dzīvo Andu kalnos Kolumbijā, Venecuēlas rietumos un Ekvadorā. To var sastapt kalnu mežos 1800—4260 metrus virs jūras līmeņa. Suga ir reta un nav bieži novērojama. Diemžēl sakarā ar mežu izciršanu un lauksaimniecības zemju paplašināšanu kalnu degunlācīšu populācija kļūst arvien mazāka.
Izskats un īpašības
Tāpat kā lācis degunlācītis ir pēdminis, kas nozīmē, ka tas iet uz pilnas pēdas. Kā piederīgs suņveidīgo apakškārtai tas nagus neievelk. Nagi ir gari un spēcīgi. Kažoka krāsa variē, tā var būt brūna vai brūnpelēka, ruda vai zaļpelēka. Kolumbijā un Venecuēlā dzīvojošiem degunlācīšiem matojuma apakšējā daļa ir gandrīz melna, toties Ekvadorā dzīvojošiem degunlācīšiem apakšējā daļa ir gaiša, gandrīz balta. Matojums biezs un raupjš.
Uzvedība
Kalnu degunlācīšu tēviņi ir vientuļnieki, bet mātītes veido klanus ar mazuļiem un jaunākiem, pieaugušiem pēcnācējiem. Raksturīgais dzīvnieka siluets - kamēr degunlācītis ar savu jutīgo purnu pārmeklē zemi, tā gredzenotā aste stāv augstu izslieta gaisā. Degunlācīši ir aktīvi dienas laikā, un tie ir teritoriāli dzīvnieki. Lai arī tos bieži var novērot uz zemes, migas tie iekārto kokā, lai izvairītos no lielajiem, plēsīgajiem dzīvniekiem. Dzīvnieki sevi drosmīgi aizstāv un var sakost arī cilvēkus, ja tie pietuvosies pārāk tuvu. Kokā degunlācītis jūtas brīvi, jo tas izmanto līdssvaram savu asti un spēcīgās kājas ar kustīgajām plaukstām. No koka tas var nokāpt ar galvu uz leju.
Starp degunlācīšiem ir izkopta vokalizācija, kas tiek izmantota teritorijas atzīmēšanai un lai mātītes klana locekļi savā starpā sazinātos. Briesmu gadījumā vecākā mātīte brīdina savu klanu un cenšas sev pievērst plēsēja uzmanību, lai mazākie un jaunākie dzīvnieki varētu noslēpties.
Kalnu degunlācīša dabiskie ienaidnieki ir puma, jaguārs un lielie plēsīgie putni.
Vairošanās
Dzimumbriedumu mātītes sasniedz 2 gadu vecumā, tēviņi 3 gadu vecumā. Mātīte meklējas vienu reizi gadā. Riesta laikā tēviņi pievienojas mātītes klanam. Tie klanu apsargā no citiem tēviņiem, izmantojot arī agresiju. Tēviņš sapārojas ar vairākām klana mātītēm. Kad pārošanās ir beigusies, tēviņš klanu pamet. Grūsnās mātītes īsi pirms dzemdēšanas pamet klanu un atrod klusu,noamaļu vietu, kur ierīko mazuļu migu. Grūsnība ilgst 74—77 dienas. Februārī, martā piedzimst 2—5 kaili, kurli un akli mazuļi. Pēc 4 dienām atveras ausis, bet pēc 11 dienām acis. Pirmās 3—4 nedēļas mazuļi pavada migā kopā ar savu māti. Piektajā nedēļā māte ar mazuļiem atgriežas klanā. Ar pienu mazuļus zīda 4—5 mēnešus, bet mātes tuvumā mazuļi uzturas līdz nākamā gada metienam.
Šķeltkājvēži
Šķeltkājvēži, šķeltkāji, mizīdas (Mysida) ir augstāko vēžu kārta. Tie ir sīki, 0,3-2,5 cm gari (dziļūdens formas reizēm līdz 35 cm), pārsvarā jūras planktonā dzīvojoši vēzīši, kas ārīgi nedaudz atgādina garneles. Bet starp šķeltkājiem ir arī saldūdens formas.
Morfoloģija
Žokļkrūtis (atšķirībā no citiem augstākajiem vēžiem) sastāv no galvas žokļu nodalījuma un trijiem brīvajiem krūšu segmentiem. Žokļkrūšu cilindrveida karapakss pārsedz aizmugurējos brīvos krūšu segmentus. Visas krūšu kājas ir divzarainas un labi attīstītas. Kā žokļkājas var funkcionēt tikai pirmais krūšu kāju pāris. Pārējās ir pielāgotas peldēšanai. Vēdera kājas ir vāji attīstītas. Acis tiem ir periskopiskas. Šķeltkājiem ir sastopami hromatofori, bet uz sestā vēdera kāju pāra endopodīta līdzsvara orgāni (statocisti).
Attīstība
Šķeltkāji attīstās bez pārvēršanās perējamā kamerā, kuru veido divu pēdējo krūšu kāju pāru četri plātnīšveida izaugumi — epipodīti. Kopulācija parasti notiek naktī. Tēviņš ievada spermu mātītes perējamajā kamerā. Pēc tam mātīte iedēj tur olas. Olu skaits (apm. 10-150) ir atkarīgs no mātītes vecuma un citiem faktoriem. Olas attīstās perējamajā kamerā, turklāt kameras epipodīti kustās tā, ka kamerā pastāvīgi pieplūst svaigs ūdens. Izšķīlušies mazuļi vēl kādu laiku paliek mātītes perējamajā kamerā, kamēr paaugās un kļūst patstāvīgi. Olu un embriju iznēsāšanas laiks dažādām sugām ir ļoti atšķirīgs: no 4 dienām tropiskajās jūrās, līdz 6-7 mēnešiem arktiskajās jūrās. Arī mazuļu augšanas ātrums ir atkarīgs no ūdens temperatūras. Dzīves ilgums ir no 10 mēnešiem siltajās jūrās līdz 3 gadiem arktiskajās jūrās.
Ekoloģija
Šķeltkāji apdzīvo atklātas jūras, kur tos sastop kā virsējā slānī, tā arī dziļumā (līdz pat 7 kilometriem). Vesela virkne dzimtas sugu pārceļo no jūrām uz upēm. Šķeltkāju sugas, kas sastopamas Kaspijas jūrā, iepeld arī tajā ieplūstošajās upēs — Volgā, Urālā, Embā, šo upju pietekās un ūdenskrātuvēs. No turienes šķeltkāji tika introducēti arī Latvijas saldūdeņos. Starp šķeltkājiem ir arī tipiski saldūdens pārstāvji. Piemēram, Eiropas un Ziemeļamerikas lielo ziemeļu ezeru apdzīvotāja, mīt arī dažos Latvijas ezeros. Šī suga pie mums ir saglabājusies no ledus laikmeta. Vēl ir atsevišķas specifiskas sugas, kuras tika atklātas pazemes ūdeņos (piem. ) Vetreņicas alā, Hercegovinā).
Šķeltkājiem ir raksturīgas dažāda veida migrācijas. Rīgas līcī ziemā tie koncentrējas dziļumā, bet pavasarī pāriet uz dzīvi seklumā. Turklāt siltummīlošā dzīvo dziļumā līdz 15 metriem, dziļumā no 15 līdz 25 metriem pārsvarā ir, bet dziļāk mājo aukstummīlošā Mysis relicta). Migrējošās sugas var veidot lielus barus līdz 1 kilometram garumā un vairākiem metriem platumā. Šķeltkājiem ir raksturīgas arī vertikālās migrācijas. Daudzas sugas dienā dzīvo uz grunts, bet naktī tie paceļas augšējos ūdens slāņos. Kaspijas jūras mizīdas dienā dzīvo 600-750m. dziļumā, bet naktī pazeļas uz 50m. dziļumu.
Šķeltkāji pārtiek no mikroorganismu (kramaļģu un citu aļģu) paliekām dūņās, kā arī no sīkiem vēžveidīgajiem (Copepoda u.c.). Paši tie kalpo par nozīmīgu zivju barību.
Sistemātika
Pasaulē ir zināmas ap 500 šķeltkāvēžu sugu. Latvijā ir 5 vietējās un 3 introducetās sugas.
Kārta
Bols
Bols var būt:
Svežava
Svežava (pl, vēsturiski arī Šēnava pie Kacbahas ) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidiem no Zlotorijas.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā. Pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Zaļā savvaļas vista
Zaļā savvaļas vista jeb zaļā džungļu vista, arī Javas džungļu vista jeb zaļā Javas džungļu vista (Gallus varius) ir fazānu dzimtas (Phasianidae) vistveidīgais (Galliformes) putns, kas pieder vistu ģintij (Gallus).
Zaļās savvaļas vistas izplatības areāls aptver Javas, Bali, Lombokas, Komodo, Floresas un Palues salas, kā arī pārējās mazās Indonēzijas saliņas, kas atrodas reģionā starp Javu un Floresu. Zaļā savvaļas vista ir tikusi introducēta arī Kokosu Salās, kurās šobrīd dzīvo neliela populācija. Atšķirībā no citiem vistu ģints putniem tā spēj lidot garākas distances un var pārlidot no salas uz salu. To visbiežāk var sastapt piekrastē, kur tas barojas purvainajās mangrovu audzēs. Tās tuvākā radiniece ir Šrilankas savvaļas vista (Gallus lafayetii).
Izskats un īpašības
Zaļā savvaļas vista ir liels putns. Kā visiem fazānu dzimtas putniem tam piemīt dzimumu dimorfisms: ir ļoti viegli atšķirt tēviņu no mātītes. Gaiļi ir lieli, muskuļoti, to ķermeņa garums ir 65 - 75 cm, svars 600 - 1200 g. To apspalvojums ir tumšs un pa gabalu izskatās gandrīz melns. Tomēr tā apspalvojums ir zaigojoši zaļi-zili-violets, un dažādās gaismās tas var izskatīties dažādi, tāpat kā briļļainais tītars (Meleagris ocellata) un zaļais pāvs (Pavo muticus). Katra spalvas pamatkrāsa ir koši zila ar zeltainu un zaļu metālisku spīdumu. Kakla spalvas ir tik spožas, ka atstaro gaismu un izskatās violetas ēnā, bet debess zilas gaismā. Pleci zaļajam savvaļas vistas gailim ir segti ar spalvām, kuras ir oranžsarkanas ar bronzīgi melniem centriem. Muguras spalvas ir gaišā smilšu krāsā. Tāpat kā sarkanajam savvaļas vistas gailim krūtis un vēders ir melns, apspalvojums ir tik melns, ka absorbē gaismu. Uz sejas gailim nav apspalvojuma un āda ir sarkana, asi kontrastējot ar tumšajām kakla spalvām. Tā sekste ir gaiši zila kā ledus, gar ārējo malu tā kļūst violeta vai sarkana. Bārda ir tādā pašā krāsā kā sejas āda, bārdas lapiņu maliņas ir zilas, bet tuvāk pie rīkles dzeltenas. Aste zaļajam savvaļas vistas gailim, salīdzinot ar pārējiem vistu ģints gaiļiem, nestāv tik augstu izcelta, tā ir zemāka, bet spalvas ir garas un plīvojošas.
Mātītes jeb vistas ir brūnas, starp brūno apspalvojumu ir kāda reta zaļa spalva. Kopumā katra spalviņa ir gaišāk brūna ar tumšāk brūnu maliņu, krāsojumam piemīt izcils kamuflāžas efekts. Aste un spārni ir vienkrāsaini brūni. Vistām nav nedz sekstes, nedz bārdas. Tās ir mazākas par gaiļiem, un to ķermeņa garums ir apmēram 42 - 46 cm, svars 600 - 1000 g.
Uzvedība
Zaļās savvaļas vistas veido nelielus ģimenes barus, kas sastāv no dominantā gaiļa, dominantās vistas un tekošā gada bērniem. Pārim ir ļoti ciešas attiecības, pamatā tās ir uz mūžu. Zaļās savvaļas vistas ir ļoti sociāli putni. Tām ir labi attīstīta komunikācija. Riesta laikā dominantais gailis ir spiests cīnīties ar vientuļajiem gaiļiem un pierādīt savas tiesības uz savu vistu. Gaiļi sit spārnus, skaļi dzied un cīnās ar piešiem.
Gailis ir bara vadonis, tas izvēlas ceļu, ejot padzerties un baroties, un brīdi, kad bars dodas atpakaļ meža patvērumā. Nakts laikā bars salaižas 15 - 20 metru augstumā bambusa kokos, lai gulētu.
Ligzdošana
Dējumā ir 5 - 10 olas. Zaļās savvaļas vistas olas ir bāli dzelganas vai pelēkas. Inkubācijas periods ilgst 21 - 24 dienas. Cālēnus audzina abi vecāki. Cāļu diēta ir savādāka kā pieaugušiem putniem. Tiem augot ir nepieciešami dažādi īpaši minerāli un vitamīni.
Zaļās savvaļas vistas un cilvēki
Tā kā zaļo savvaļas vistu populācija samazinās, tās tiek audzētas nebrīvē, lai nosargātu ģenētisko materiālu. Populācija dilst tādēļ, ka vietējie iedzīvotāji bieži savvaļas vistas krusto ar mājas vistām, iegūstot hibrīdu, kuru sauc par bekisāra vistu. Bekisāra vistas ir ļoti populāras Javā, un tās ir kļuvušas par javiešu talismaniem.
Nebrīvē zaļajām savvaļas vistām ir nepieciešama saudzīga aprūpe, jo putni ir kautrīgi. Tos baro ar sēklām un graudiem, kā arī ar augļiem un kukaiņiem. Savvaļas vistas tiek turētas nebrīvē arī dēļ sava dekoratīvā izskata un īpašā dziedāšanas veida.
Zaverces apriņķis
Zaverces apriņķis ir apriņķis Polijā, Silēzijas vojevodistē. Tas robežojas ar Silēzijas vojevodistes Beņdzinas, Miškovas, Čenstohovas apriņķiem un Dombrovas Gurņičas pilsētu, Sventokšiskas vojevodistes Vloščovas un Jendžejovas apriņķiem, kā arī Mazpolijas vojevodistes Mehovas un Olkušas apriņķiem.
Sagans
Sagans var būt:
Rucavas novads
Rucavas novads bija 2009. gada teritoriālajā reformā izveidots novads Kurzemes dienvidrietumos, kurā apvienoti bijušā Liepājas rajona Dunikas un Rucavas pagasti. Robežojās ar Nīcas, Grobiņas un Priekules novadiem, kā arī Lietuvas Klaipēdas apriņķa Skodas rajonu un Palangas pilsētu. Novada centrs bija Rucava.
2021. gadā Rucavas novadu pievienoja Dienvidkurzemes novadam.
Teritoriālais iedalījums
Novadā bija apvienoti bijušā Liepājas rajona Dunikas un Rucavas pagasti.
Teritorijas struktūra
Nozīmīgu īpatsvaru aizņem īpaši aizsargājamas dabas teritorijas un objekti (aptuveni 12000 ha, t.i. 26% teritorijas), t.sk. piecas Natura 2000 Eiropas nozīmes aizsargājamās dabas teritorijas (dabas liegums Sventājas upes ieleja, dabas liegums Ķirbas purvs, dabas liegums Pape, dabas liegums Nīcas īvju audze un aizsargājamā jūras teritorija Nida-Pērkone), viens ģeomorfoloģiskais dabas piemineklis, 61 dižkoks, septiņi mikroliegumi.
Rucavas novada platība bija 449 km² — pēc teritorijas platības vidēja lieluma novads Latvijas mērogā (53. lielākais novads valstī).
Teritorija
Rucavas novada teritorija atrodas divos Latvijas fizioģeogrāfiskajos rajonos: lielākā teritorijas daļa Piejūras zemienes Bārtavas līdzenumā un dienvidaustrumu daļa Rietumkursas augstienes Vārtājas viļņotajā līdzenumā.
Rucavas novada rietumu daļa izvietojas Bārtavas līdzenumā, kas aizņem vairāk nekā 70km garu un 5–20km platu Baltijas jūras piekrastes joslu Latvijas dienvidrietumos. Tas ziemeļos robežojas ar Piemares līdzenumu austrumos, ar Rietumkursas augstienes Vārtājas viļņoto līdzenumu, iet gar Baltijas ledus ezera stāvkrastu pie Medzes un Kapsēdes, gar Grobiņu, Bārtas un Dunikas pacēluma rietumu malu un tālāk gar Rucavu līdz Latvijas robežai ar Lietuvu.
Novada teritorijā ir izplatīti karbona, triasa un juras karbonātieži, smilts, smilšakmeņi, aleirolīti un māls. Pamatiežu virsma Bārtavas līdzenumā atrodas galvenokārt zem jūras līmeņa. Triasa māli ir izmantojami ķieģeļu ražošanā, sadzīves un rūpniecisko notekūdeņu attīrīšanā, kā arī augu eļļas dzidrināšanā. Gaišās juras vecuma smiltis izmantojamas stiklrūpniecībā, bet tumšie māli kā ugunsizturīgs materiāls.
Pamatiežus klāj aptuveni 30m bieza kvartāra nogulumu sega — glacigēnie un interglaciālie smilšainie un aleirītiskie nogulumi. Līdzenuma lielākajā daļā tos sedz dažādo Baltijas jūras attīstības stadiju baseinu glaciolimniskie nogulumi (smiltis, smalka grants un aleirīti, kā arī sapropelis (gitija), oļi un laukakmeņi), kuru vienlaidu izplatību pārtrauc upju ielejas ar aluviālajiem nogulumiem. Gar Litorīnas jūras krasta līniju sastopami laukakmeņu krāvumi. Baltijas jūras piekrastē izplatīti eolie nogulumi, reljefa pazeminājumos – purvu nogulumi.
Rucavas novada austrumu daļu fizioģeogrāfiski raksturo Vārtājas viļņotā līdzenuma apvidus dienvidu daļa. Apvidus ziemeļu daļa atrodas uz pamatiežu Dienvidkurzemes pacēluma rietumu nogāzes, dienvidu daļa iesniedzas Baltijas depresijā, kur pamatiežu virsa ir zemāka par jūras līmenis. Līdzenuma pamatiežu virsu saposmo vairākas apraktās ielejas, kuras daļēji sakrīt ar Bārtas, Vārtājas, Birztalas un Ālandes ielejām un kuru dziļums ir 70–101 m v.j.l.
Pamatiežu virsā Vārtājas līdzenumā ir liela iežu dažādība. Apvidus dienvidu daļā, kur atrodas Rucavas novads 15–20km platā joslā pamatiežu virsu veido apakšējā karbona smilšakmeņi un smilts. Tie atrodas zem kvartāra nogulumiem arī apraktajās ielejās. Teritorijā dominē apakšējā triasa sarkanbrūnie, violetie un zaļganpelēkie māli, bet dienvidrietumu galā – augšējā juras tumšpelēkie un melnie smilšakmeņi, smilts, vizloti aleirīti un māli. Juras iežu vienlaidu izplatību pārtrauc ielejveida iegrauzums, kur sastopami perma un triasa ieži. Pamatiežus pārsedz 20-40 līdz 100–130 m (ielejveida iegrauzumos) biezs kvartāra nogulumu slānis. To veido galvenokārt Kurzemes (priekšpēdējā) apledojuma morēnas zilganpelēkais vai zaļganpelēkais smilšmāls, ledāja kušanas ūdeņu nogulumi un Latvijas (pēdējā) apledojuma sarkanbrūnā morēna. Vēl vecāki kvartāra nogulumi sastopami ielejās. Pēdējā apledojuma morēna veido vairāk nekā pusi līdzenuma cilmiežu, it īpaši tā ziemeļu daļā - Bārtas, Kalētu un Dunikas pacēlumā. Pazeminājumos glacigēnos nogulumus pārsedz Bārtas pieledāja baseina smilšainie nogulumi, lokālo iekšledāja baseinu aleirīti un māli, abpus Bārtas ielejai arī Baltijas ledus ezera smilšaini grantainie nogulumi. Vājāk drenētajos pazeminājumos ir ezeru un purvu nogulumi, purvu un upju ielejās – alūvijs.
Novada piekrastes joslai raksturīgi atšķirīgi mūsdienu ģeoloģiskie procesi un dinamika. Tajā no Lietuvas robežas līdz Papes ciemam dominē dinamiskā līdzsvara procesi, ar tendenci uz krasta noskalošanos iepretim Nidas purvam (krasta atkāpšanās 1992. – 2007. g. ir mazāka par 10 metriem). Nelielā posmā sanešu materiāla akumulācija vērojama pie Papes ciema (akumulācija 6 – 15 m3/m 1992. – 2007. g.). Sākot ar Papes ciemu līdz pat novada ziemeļu robežai piekrastē dominē krasta noskalošanās procesi (krasta atkāpšanās 1992. – 2007. g. 11 – 20 m). Izvērtējot novada jūras krastu pēc noteicošajiem lokālajiem apstākļiem, tā erozijas riska pakāpe kopumā ir novērtēta kā augsta.
Klimats
Rucavas novada rietumu daļas klimats vērtējams kā mēreni silts un vidēji mitrs ar izteiktu jūras ietekmi, ko nosaka valdošie R un DR vēji (it īpaši līdz 6km platā piekrastes joslā). Ziemas ir vēsas, mākoņainas, ar atkušņiem. Novada piekrastē ļoti bieži novērojama migla. Gada vidējā temperatūra šajā novada daļā ir 6,75oC, janvāra vidējā temperatūra -3,0oC, bet jūlijā +16,5oC. Aktīvo temperatūru summa izsakāma kā 1850-2000°C. Novērojams visgarākais bezsala periods Latvijā — 173 dienas. Vidējā nokrišņu summa 700-800 mm. Sniega sega vērtējama kā nepastāvīga, veidojas decembra beigās vai janvāra sākumā un saglabājas līdz marta vidum. Tās vidējais biezums 10—20cm. Dažos gados stabila sniega sega Rucavas novada Baltijas jūras piekrastes zonā vispār var neveidoties.
Hidrogrāfija
Novada hidrogrāfisko tīklu veido Baltijas jūras mazo upju sateces baseina upes Sventāja un Bārta, šo upju pietekas, Papes ezers ar tā sateces baseina upes un kanāli, kā arī meliorācijas sistēma, kas nodrošina virszemes ūdeņu noteci.
Vēsture
Rucava ir sens Kursas novads. Veiktie arheoloģiskie izrakumi Rucavā liecina, ka tā ir bijusi kuršu apdzīvota vieta jau 1. gadu tūkstoša beigās p.m.ē. Agrā dzelzs laikmeta (2. - 4. gadsimts) Mazkatužu kapu lauka izrakumi apstiprina liecības par kuršiem kā jūras braucējiem, karotājiem un amatniekiem.
Par nosaukumu „Rucava” izcelsmi un nozīmi ir izteiktas vairākas versijas. Par tā senāko formu valodnieki uzskata Rukiava, taču šā vārda skaidrojumam, kā norāda vēsturnieks Muntis Auns, īpaša uzmanība nav pievērsta. Pēc Latvijas vēstures institūta valodnieka Ojāra Buša un M. Auna domām, visticamāk ir divas versijas: vārda nozīme ir saistāma vai nu ar miglu (lt), vai, vēl ticamāk, ar jēdzienu „aizaugt” (rukt, sarukt).
Šajā un 1253. gada 20. jūlija dokumentā vietas apzīmējums Rutzowe ir identisks gan vācu, gan latīņu valodā rakstītajos tekstos. Saskaņā ar 1253. gada līgumu, Pape un Rucava tika atstātas Livonijas ordeņa pakļautībā. Gandrīz visā pastāvēšanas laikā Livonijas ordenis ļoti rūpējās par Livonijas – Prūsijas tirdzniecības un kara ceļa nostiprināšanu un drošību. Šis ceļš no Rīgas cauri Tukumam, Kandavai veda uz Kuldīgu, tad caur Aizputi, Durbi, Grobiņu un Rucavu, tālāk uz Klaipēdu un Prūsiju. Šim ceļam bija būtiska nozīme Rucavas novada ekonomiskajās norisēs un tas sekmēja amatnieku un tirgotāju brīvciema – Paurupes (tagadējais Rucavas centrs) izveidošanos.
Livonijas kara laikā toreizējo Grobiņas apgabalu, kurā ietilpa arī bijušās Duvzares teritorija šaipus Sventājas upei, ordeņa mestrs Gothards Ketlers 1560. gada pavasarī ieķīlāja Prūsijas hercogam. 17. gadsimta sākumā Gotharda Ketlera jaunākais dēls Vilhelms Ketlers, apprecēdams Prūsijas hercoga meitu, pūrā ieguva Grobiņas apgabalu un pievienoja to Kurzemes hercogistei. Gandrīz pusgadsimtu Rucavas novads atradās Prūsijas hercogu pārvaldīšanā un aizsardzībā. Vēsturiskās liecības liecina par daudzpusīgiem sakariem ar Prūsijas hercogistes pilsētām; vācu tautības amatnieku un tirgotāju ierašanos Paurupes brīvciemā un vācu draudzes nodibināšanos.
Pēc Kurzemes atkalapvienošanās, Grobiņas apgabalu pārveidoja par apriņķi un sadalīja iecirkņos. Katra apriņķa teritorijā zināma daļa bija t.s. domēnes – hercoga rīcībā esošais nekustamais īpašums, no kura apsaimniekošanas un citiem ienākumiem hercogs sedzis valsts un galma izdevumus. Par šādu hercoga kroņa muižu kļuva arī Rucava, kas 17. gadsimta sākumā jau bija ievērojama apdzīvota vieta pēc tā laika mērogiem, fiksēta 1607. gadā Amsterdamā izdotajā ģeogrāfisko karšu atlanta kartē „ Livonia, siveLiefland”. Hercoga Jēkaba valdīšanas gados Rucava un tās apkārtne ir piedzīvojusi savu pirmo lielāko uzplaukumu. Paurupes brīvciema attīstībā ir atzīmēta mežniecība un krogi, tirgotāji un amatnieki, Papes mazosta.
Antonio Vivaldi
Antonio Lučo Vivaldi (, ; dzimis, miris ) bija itāļu baroka mūzikas komponists, katoļu priesteris un vijoļvirtuozs. Antonio Vivaldi bija viens no pirmajiem lielajiem koncertu komponistiem. Viņa slavenākais darbs ir koncertu kopa "Četri gadalaiki".
Rucavas novads
Vēsture
Rucavas nozīmīgumu pastiprināja hercogistes pasta ceļš jeb Jelgavas – Klaipēdas lielceļš, kas, sasniedzot Skrundu, tālāk virzījās caur Priekuli, Bārtu, Rucavu, Sventāju un Palangu. Rucavas novadu šķērsoja arī ceļš uz Liepāju gar jūru, no Sventājas caur Papi un tālāk uz Bernātiem. Hercoga Jēkaba laikā Rucavā, Paurupes ciemu ieskaitot, darbojās vadmalas austuve un veltuve, linu austuve, salpetra vārītava, krāsotava, dzintara virpotava, dažos avotos ir arī norādes, ka darbojusies arī zvanu lietuve un šauteņu darbnīca. Rucavas vadmalas austuve (pavisam hercogistē bija 10) darbojās apmēram no 1661. gada līdz 18. gadsimtam. Austuvei bija liela nozīme visā apgabalā. Tur flāmu meistaru uzraudzībā auda audumus, lai ar tiem aizvietotu no Flandrijas (tolaik Nīderlandes daļas) ievestās t.s. "flāmšu drānas".
Antonio Vivaldi
Biogrāfija
Antonio Vivaldi dzimis Venēcijā 1678. gadā. Uzskata, ka tieši viņa tēvs Džovanni, kas pēc profesijas bija bārddzinis, iemācīja 10 gadus vecajam Antonio Vivaldi spēlēt vijoli. Venēcijā arī sākusies viņa mākslinieciskā darbība — nākamais komponists bija slavens vijoļvirtuozs un diriģents. 1703. gadā Vivaldi kļuva par katoļu priesteri. Tā paša gada septembrī oficiāli kļuva par vijoļmeistaru un sāka mācīt vijoļspēli arī citiem. Pēc tam viņš kļuva par orķestra vadītāju.
Kaut arī 18. gadsimta pirmajā trešdaļā Antonio Vivaldi slava bija aizskanējusi līdz Parīzei, Austrijai un Vācijai, komponists palika uzticīgs dzimtajai pilsētai (tikai dažus gadus viņš darbojās Mantujā, 1718–1722). Antonio Vivaldi bija temperamentīgs, ļoti dzīvs un kustīgs cilvēks ar lielu organizatora prasmi un lietišķu ķērienu. Galu galā šī komponista rosīgā un praktiskā darbība tomēr nevarēja neiespaidot viņa attiecības ar baznīcu, kuras ietekme Venēcijā joprojām bija milzīga, tādēļ mūža nogali, sākot ar 1730. gadu beigām, viņš pavadīja Vīnē. 1740. gadā viņš devās darba meklējumos uz Drēzdeni, bet, darbu neatradis, atgriezās Vīnē. 1741. gada 28. jūlijā Vivaldi nomira no iekšēja iekaisuma.
Rucavas novads
Vēsture
Krievijas ķeizarienes Katrīnas Lielās laikā 1795. gadā Kurzemes hercogiste tika pievienota Krievijas Impērijai. Šai laikā ap lielo Rucavas muižu atradās arī Kāķišķu, Meirišķu, Papes un Nidas muižas.
Antonio Vivaldi
Darbi
Antonio Vivaldi visslavenākais darbs ir 1723. gadā tapušā koncertu kopa "Četri gadalaiki", kas sastāv no četriem vijoļkoncertiem: "Pavasaris", "Vasara", "Rudens" un "Ziema". Viņš ir uzrakstījis vēl vairāk nekā 500 citus koncertus, no kuriem aptuveni 230 ir paredzēti izpildīt ar vijoli. Ir zināmas gandrīz 50 Vivaldi operas, lai gan pieļauj, ka kopējais viņa sacerēto operu skaits varētu būt tuvu simtam. Vēl viņš ir sacerējis simfonijas, aptuveni 90 sonātes un kamermūziku. Slavens vijoļvirtuozs un diriģents. Ar to slavens visā Eiropā.
Rucavas novads
Vēsture
Pirmā pasaules kara laikā Vācijas okupācijas iestādes izbūvēja Liepājas–Rucavas (Paurupes) šaursliežu dzelzceļu (600 mm), lai nodrošinātu Bārtas un Rucavas mežu kokmateriālu ērtu pārvešanu uz Vāciju. Pēc tā pārbūves 1930. gadu sākumā (700mm) un ritošā sastāva modernizācijas tam bija liela nozīme pasažieru un kravas pārvadāšanā.
Latvijas valsts neatkarības periodā Rucava tika uzskatīta par vienu no pārtikušākajiem reģioniem Baltijā. Pape ar vairāk nekā 100 mājām bija lielākais zvejniekciems Kurzemes jūrmalā aiz Pāvilostas. Rucavas saimniecisko un sabiedrisko darbību tolaik sekmēja patērētāju kooperatīvs „Pašpalīdzība” (dibināts 1920) un vēl 16 biedrību un organizāciju darbība.
Otrā pasaules kara gados novads tika stipri izpostīts Kurzemes cietokšņa kauju laikā. Daudzi novada iedzīvotāji smagi cieta arī pēckara represijās, daļa pārcēlās uz dzīvi pilsētās. Rucavas pagasts ieguva pierobežas teritorijas statusu, līdz ar to iznīkstot vienam no galvenajiem vietējo iedzīvotāju nodarbošanās veidiem — zvejniecībai, ierastajai lauksaimnieciskai darbībai. Pēc Otrā pasaules kara likvidēja Liepājas-Rucavas dzelzceļu. Iedzīvotāju pārvietošana tālāk no militārajiem objektiem, brīvas sazināšanās un saiknes ar pārējo latviešu sabiedrību ierobežojumi (t.sk. iebraukšana teritorijā) veicināja pašreizējo Rucavas pagasta teritorijas reto apdzīvojumu, t.sk. piekrastes ciematu situāciju.
Salīdzinoši par Dunikas pagasta teritorijas vēsturisko attīstību publiski ir pieejami mazāk faktu. Teritoriju ir skārušas vairākkārtīgas administratīvo robežu izmaiņas. Sākotnēji Dunikas pagasts ir izveidots 1919. gadā. 1935. gadā Liepājas apriņķa Dunikas pagasta teritorija ir bijusi 174,6km² un tajā dzīvojuši 2550 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidotas Dunikas un Sikšņu ciema padomes. 1949.—1959. gados Sikšņu ciems ietilpa Priekules rajonā, bet no 1959. gada — Liepājas rajonā. 1954. gadā Sikšņu ciemam pievienoja Ķāķišķes ciemu (daļu teritorijas, ne visu), 1968. gadā — Bārtas ciema kolhoza „Nākotne” teritoriju, bet Sikšņu ciema kolhoza „Padomju Latvija” teritoriju pievienoja Rucavas ciemam. 1989. gadā Sikšņu ciemu pārdēvēja par Dunikas ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. Kopš 2009. gada administratīvi teritoriālās reformas Dunikas pagasts bija iekļauts Rucavas novadā.
2021. gadā Rucavas novada teritoriju iekļāva Dienvidkurzemes novadā.
Iedzīvotāji
Uz 2013. gada 1. janvāri Rucavas novadā bija deklarēti 1911 iedzīvotāji:
Lielākais iedzīvotāju skaits ir koncentrēts Rucavas (700), Sikšņu (180) un Ķāķišķes (80) ciemos. Piekrastes vēsturiskie ciemi — Pape, Papes Ķoņu ciems, Priediengals un Nida — raksturīgi ar sezonāli krasi atšķirīgu apdzīvojumu. Sezonāls apdzīvojums raksturo arī vasarnīcu (mazdārziņu) ciemus Ječi (1200 mazdārziņi) un Peši (50). Lielākās vēsturiskās skrajciema tipa apdzīvotās vietas — Dunika, Šuķene, Palaipe — ar iedzīvotāju skaitu mazāku par 50 iedzīvotājiem. Vēsturiskās apdzīvotās vietas ar atsevišķām viensētām vai viensētu grupām — Ģeistauti, Rucavas muiža, Bajāriņciems, Lankuti, Laņgeris, Lukne, Sedviņi, Slamstu ciems, Sudargu ciems, Jūči, Katuži, Kliņķi, Līkuma ciems, Pirkuļi, Priediengals, Sviļi, Ģigu ciems un Liepieni.
Ievērojami novadnieki
Rucavas novada Nidā dzimuši mākslinieks Miķelis Golts (1922-2007) un mūzikas pedagogs Ilmārs Sležis (1935-1997). Ķāķišķē dzimis kultūras darbinieks Aleksandrs Vēbers (1848-1910). Dunikas pagastā dzimis karavīrs Jānis Piķelis (1915-?).
Saimniecība
Pakalpojumu nodrošinājumu novadā raksturo divas pamatskolas, pirmsskolas izglītības iestāde un Sikšņu pamatskolas pirmsskolas izglītības grupa, divas bibliotēkas, tautas nams un kultūras nams, sporta un atpūtas centrs, sociālais dienests un bāriņtiesa, ambulance, divas ģimenes ārstu prakses, vetārsta pakalpojumu pieejamība un divi pašvaldības policisti. Individuālo komersantu skaits un komercsabiedrību skaits uz 1000 iedzīvotājiem 2010. gadā bija 13,6, kas ir salīdzinoši zemāks rādītājs kā vidēji Kurzemes reģionā (21,9) un Latvijā (32).
Lielākie uzņēmumi pēc nodarbināto skaita ir kokapstrādes uzņēmums SIA „G.M.KOKS” (30 darba vietas) un kūdras ieguves uzņēmums SIA „COMPAQPEAT” (24 darba vietas). Kopējā ekonomiski aktīvo tirgus sektora statistikas vienību skaitā Rucavas novadā lielāko īpatsvaru sastāda pašnodarbinātas personas (110) un zemnieku saimniecības (57). Rucavas novada attīstības indekss 2011. gadā bija — 1,211, Latvijas pašvaldību attīstības rangā ieņemot 98 vietu starp 110 novadiem Latvijā.
Ievērojamas vietas
Rucavas novadā ir 30 valsts aizsargājami kultūras pieminekļi, no tiem lielākais īpatsvars ir valsts nozīmes pieminekļi. Pēc pieminekļa veida 19 ir arheoloģijas pieminekļi (senkapi un kulta vietas), 11 arhitektūras pieminekļi, tostarp 19. gadsimta zemnieku/zvejnieku sētas piekrastes ciemos, industriālais mantojums — Papes bāka.
Sports
Slavens sportists no Rucavas novada ir Kārlis Roga, dzimis Liepājā bet dzīvo Papē. Kārlis Roga iesaukā "Roga" ir basketbolists, Liepājas basketbola komandā.
Perikls
Perikls (, dzimis ap 495. gadu p.m.ē., miris 429. gadā p.m.ē.) bija izcils un ietekmīgs Atēnu valstsvīrs, orators un karavadonis pilsētas "Zelta laikmetā", īpaši, laikā starp Grieķu-persiešu un Peloponēsas kariem. Viņš pa mātes līniju ir cēlies no varenās un vēsturiski ietekmīgās Alcmaeonidae dzimtas. Periklam bija tik liela ietekme uz Atēnu sabiedrību, ka Tukidīds, vēsturnieks, Perikla laikabiedrs, viņu nosauca par "Atēnas pirmo iedzīvotāju".
Putniņš
Putniņš (sieviešu dzimtē Putniņa) ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no vārda „putns” pamazināmās formas. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Maksims Čudovs
Maksims Čudovs (ru; dzimis Mihailovkā, Baškīrijā, Krievijā) ir krievu biatlonists. Pasaules kausa posmos startē kopš 2004.—2005. gada sezonas. Ir startējis 2006. un 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs, izcīnījis bronzas medaļu 2010. gadā Vankūverā 4 x 7,5 km stafetē. Startējis 5 Pasaules čempionātos laika posmā no 2005. līdz 2009. gadam. Pasaules čempionātos ir izcīnījis 3 uzvaras (sprints 2008. gadā, stafete 2008. gadā un stafete 2007. gadā), trīs sudraba medaļas (iedzīšana 2009., 2008. un 2007. gadā) un 2008. gada čempionāta masu startā izcīnīja bronzas medaļu.
Vaļu līcis
Vaļu līcis, arī Veilsa līcis, ir dabīgs ledus līcis, ledus osta pie Rosa šelfa ledāja uz ziemeļiem no Rūzvelta salas. Veidojas Rūzvelta salu apliecošo divu ledus straumju sadures vietā. Līča konfigurācija nepārtraukti mainās.
Līci apklāja britu polārpētnieka Ernesta Šekltona ekspedīcija 1908. gada 24. janvārī un nodēvēja par Vaļu līci, jo apvidū tika novērots liels daudzums šo dzīvnieku.
Vaļu līcis dēļ ērtās piestāšanas vietas ir kalpojis par atbalsta punktu daudzām 20. gadsimta pirmās puses polārajām ekspedīcijām. 1911. - 1912. gadā šajā vietā tika ierīkota Roalda Amundsena ekspedīcijas bāzes nometne Framheima. No 1928. līdz 1957. gadam amerikāņu polārpētnieks Ričards Bērds šeit ierīkoja četras no piecām Litlamerikas stacijām.
Litlamerika
Litlamerika (en — 'mazā Amerika') bija ASV vasaras polārstaciju sērija Antarktīdā uz Rosa šelfa ledāja pie Vaļu līča.
Stacija Litlamerika I tika ierīkota 1929. gada janvārī un darbojās 14 mēnešus. Stacija tika ierīkota kā amerikāņu polārpētnieka Ričarda Bērda ekspedīcijas bāzes nometne. Tika veiktas vairākas ekspedīcijas ar lidmašīnām, suņu pajūgiem un sniegamobiļiem. No Litlamerika I stacijas 1929. gada 29. novembrī tika veikts pirmais lidojums uz Dienvidpolu.