cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1991. gada 3. marta aptauja
Priekšvēsture
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 5. augustā PSRS ar speciālu likumu iekļāva Latvijas teritoriju savā sastāvā kā administratīvu vienību ar nosaukumu Latvijas PSR, kuru daļa valstu tā arī nekad neatzina par valsti un starptautisko tiesību subjektu. Teherānas konferences laikā 1943. gada 1. decembrī ASV prezidents Franklins Rūzvelts ierosināja veikt plebiscītu, lai noskaidrotu Baltijas valstu tautu gribu par pievienošanos PSRS. Lai arī Staļins piekrita nobalsošanas rīkošanai nenoteiktā nākotnē, tomēr Aukstā kara apstākļos šāda veida referendums netika izdarīts. Pēteris Laķis par referenduma iespējamību Padomju Savienībā rakstīja: "Komunistiskā ideoloģija principā izslēdz demokrātisku vēlēšanu iespējamību. Šī politiskā sistēma atļauj īstenot vien pseidovēlēšanas, kad jau iepriekš ir droši zināmi to rezultāti. Tā bija arī šajā gadījumā. Rezultātiem katrā atsevišķā republikā nebūtu nekādu "tiesiski politisku" seku. Konsultējošu nozīmi varēja iegūt vien visas impērijas sabiedrības viedoklis — sniegt vai ne “brīvlaišanas atļauju” Baltijas valstīm. Tādēļ arī tik droši varēja organizēt referendumu." Tomēr jau 1990. gada aprīlī tika pieņemts PSRS likums, kas paredzēja republikām iespēju izstāties no Savienības, rīkojot divus secīgus referendumus tikai izejošajā republikā, un tajā pašā gadā komunistiskās partijas vadošā loma bija izslēgta no PSRS konstitūcijas.
Tautas nobalsošanas iemesls
No 1991. gada 13. līdz 27. janvārim Rīgā un citās Latvijas pilsētās pret PSRS bruņotajiem spēkiem tika organizēti aizsardzības pasākumi ar plašu civiliedzīvotāju iesaistīšanos, kas pazīstama kā Barikāžu laiks. Kā atbildes reakcija uz šiem uz citiem līdzīgiem notikumiem bija PSRS valdības 1991. gada janvārī pieņemtais lēmums rīkot referendumu par PSRS saglabāšanu, plašāk pazīstamu kā 1991. gada 17. marta referendumu. Baltijas republiku valdības, kas 1990. gada sākumā bija deklarējušas savu valstu suverenitāti, izšķīrās par neatkarīgu tautas aptauju rīkošanu, tādējādi apsteidzot šo pasākumu. Lai arī LPSR AP vēlēšanu rezultāti un socioloģiski pētījumi liecināja, ka LTF nostāju atbalsta arī liela mazākumtautību pārstāvju daļa, tai nācās grūti izšķirties par šo soli, kurā visādā ziņā bija jāgūst uzvara. Aptaujai tika piedāvāti dažādi jautājuma formulējumi, taču galu galā tas tika pieņemts šādā redakcijā: “Vai jūs esat par demokrātisku un neatkarīgu Latviju?”
Rezultātu interpretācija
1992. - 1994. gados no Latvijas izvesto PSRS militārpersonu un to ģimenes locekļu (karaspēka daļās pierakstītie pastāvīgie civiliedzīvotāji, kam bija tiesības balsot šajā aptaujā) kopējais skaits bija ap 90 tūkst. No tiem militārpersonas sastādīja apmēram 50 tūkst.
3. marta aptaujas rezultāti liecināja par latviešu sabiedrības un Latvijas demokrātisko aprindu saliedēšanos ap latviešiem ceļā uz nacionālo neatkarību. Tā laika politiskie lozungi bija "Latvieši un krievi – vienā pusē!", "Visi kopā – pret militārismu!", "Latvijas ļaudis – pret Maskavas mēģinājumiem iejaukties Latvijas lietās!" Pēteris Laķis vēlāk rakstīja: “Etniski tik daudzveidīgā sabiedrība bija apliecinājusi pietiekami pārliecinošu lojalitāti Latvijas leģitīmās varas ceļam. Ne tikai neatkarībai, bet arī demokrātijai. Atbalstu Latvijas neatkarībai galvenokārt izteica tie citu tautību cilvēki, kuri bija Latvijas Republikas pilsoņi vai viņu pēcnācēji, vai arī bija saglabājuši savu etnisko pašapziņu, neskatoties uz sovjetisma centieniem iznīcināt nacionālo pašidentifikāciju".
Mazāks neatkarības atbalstītāju īpatsvars starp mazākumtautību pārstāvjiem bija viens no daudziem iemesliem, kādēļ LTF un citas vēlākās Latvijas politiskās partijas ieņēma stingrāku nostāju attiecībā uz Latvijas pilsonības piešķiršanu un citām padomju okupācijas sekām saistītiem jautājumiem, nekā tas bija pirms aptaujas rīkošanas. Rezultātā pēc Latvijas neatkarības atgūšanas automātiski pilsonība netika dota lielākai daļai no mazākumtautību pārstāvjiem, arī tiem, kas balsoja "par" Latvijas neatkarību.
Ārstniecības kumelīte
Ārstniecības kumelīte (Matricaria recutita, Matricaria chamomilla) ir kurvjziežu jeb asteru dzimtas kumelīšu ģints augs, ko plaši izmanto ārstniecībā un skaistumkopšanā. Augs neliels, no 10cm līdz 40cm. Tās sinonīmi ir: Chamomilla chamomilla, Chamomilla recutita, Matricaria chamomilla, un Matricaria suaveolens.
Citas kumelīšu ģints sugas:
Izplatība un biotipi
Ārstniecības kumelīte sastopama viscaur Eiropā un dažviet Āzijā. Parasti — tuvu cilvēku iekoptām vietām, ceļmalās, pie atkritumu izgāztuvēm un apstrādātos laukos kā nezāle. Arī Latvijā kumelīte ir plaši sastopama.
Ārstnieciskās īpašības
Ārstniecības kumelīte tiek izmantota medicīnā kā pretsāpju līdzeklis un kā viegli nomierinošs līdzeklis pret bezmiegu. Kumelīšu tēja būs nomierinoša un nogurumu mazinoša, komprese (piemēram, uz sāpošām locītavām vai pie muskuļu sastiepumiem) — sāpes atvieglojoša.
Sen zināmas kumelītes dezinficējošās un dziedējošās īpašības. No auga gatavotas kompreses palīdzēs pret dažādām ādas kaitēm — brūcēm un iekaisumiem, izsitumiem un uztūkumiem.
Kumelīti izmanto arī kā dezinficējošu līdzekli mutes gļotādas skalošanai. No kumelītes iegūst eļļu, kuras galvenā aktīvā sastāvdaļa ir bisabolols un kurai piemīt pretiekaisuma, pretalerģiska un nomierinoša iedarbība. Kumelītes eļļu plaši izmanto arī aromterapijā.
Ārstniecisko preparātu pagatavošana
Visplašāk pazīstama ārstnieciskās kumelītes zāļu tēja. Tās pagatavošanai iesaka izmantot 2 tējkarotes kumelīšu drogu uz krūzi karsta ūdens. Pie hroniskām vēdersāpēm šādu tēju iesaka dzert katru rītu tukšā dūšā 2—3 mēnešus.
No kumelītes var gatavot novārījumus un kompreses, un rūpnieciski — arī eļļu.
Izmantošana skaistumkopšanā
Kumelīte mīkstina un nomierina ādu, tādēļ no tās gatavotus kosmētiskos līdzekļus izmanto raupjas un sakairinātas ādas kopšanā. Pusaudžiem ar problemātisku sejas ādu iesaka to mazgāt ar atdzesētu kumelīšu novārījumu, jo kumelīte arī attīra ādu un mazina izsitumus.
Kumelīšu novārījumu izmanto arī blondu matu skalošanai.
Savukārt no atdzesētas kumelītes tējas vai novārījuma pagatavotas kompreses palīdzēs atpūsties nogurušām acīm un mazinās pietūkumu ap tām. Tējas kompresei var izmantot arī tējas maisiņu.
Liroepika
Liroepika ir daiļliteratūras veids, dzejas formā sarakstīti darbi, kuros apvienojas epikas jeb prozas un lirikas jeb dzejas, un dažreiz arī dramaturģijas, iezīmes: tā rakstīta saistītā valodā un ir vēstījoša, sižetiska.
Liroepikas žanri ir eposs, sāga, balāde, poēma, fabula.
Latviešu literatūrā liroepikas veidam ir pieskaitāmi daudzi no dzejnieka Viļa Plūdoņa (Atraitnes dēls, Tīreļa noslēpums, Salgales Mada loms, Zagnicas kalējs), Rūdolfa Blaumaņa (Tālavas taurētājs), Imanta Ziedoņa (Poēma par pienu) darbiem.
Pasaules lielāko ezeru saraksts
Sarakstā apkopoti 100 pasaules lielākie ezeri pēc platības. Pasaulē lielākais ezers ir Kaspijas jūra (371 000 km²). Šajā sarakstā nav iekļauti rezervuāri un lagūnas. Dažu ezeru platība var ievērojami mainīties laika gaitā, sezonāli vai nu no gada uz gadu. Tas jo īpaši attiecas uz sāls ezeriem neauglīgajos klimatos.
100 lielākie ezeri
Uzskaitījumā iekļauti tikai saldūdens ezeri.
Emma Votsone
Emma Šarlote Duere Votsone (en; dzimusi Parīzē, Francijā) ir angļu aktrise, kura populāra kļuva, atveidojot Hermioni Grendžeri filmu sērijā par Hariju Poteru. Viņa Hermiones lomu pirmo reizi spēlēja deviņu gadu vecumā, līdz tam viņa bija piedalījusies vienīgi skolas ludziņās. No 2001. līdz 2011. gadam viņa ir filmējusies visās astoņās filmās par Hariju Poteru ar Denjelu Redklifu un Rūpertu Grintu. E. Votsone ir ieguvusi vairākus apbalvojumus par Hermiones Grendžeres lomu un ir nopelnījusi vairāk nekā 10 miljonus sterliņu mārciņu.
Emma Votsone piedzima Francijā, bet pēc 5 gadiem sāka dzīvot Lielbritānijā. Emma tika nosaukta savas vecmāmiņas vārdā. Emma šobrīd dzīvo Oksfordā kopā ar savu māti Žaklīnu. Viņas vecāki ir šķīrušies. Viņai ir jaunāks brālis Alekss.
Biogrāfija
Emma piedzima angļu advokātu ģimenē. Piecos gados viņa pārvācās ar māti un brāli no Parīzes uz Angliju, grāfistē Oksfordšīrā. Savu vārdu Emma saņēma par godu vecmāmiņai. Viņas vecāki, Žaklīna (dz. 1949. gadā) un Kriss Votsons (dz. 1948. gadā), izšķīrās, un viņa sāka dzīvot ar māti un jaunāko brāli Aleksu. Mācījās Dreigonas pamatskolā, Oksfordā. Skolā viņa spēlēja galvenās lomas izrādēs "Artūrs: Jauni gadi", "Laimīgais princis" un pavāri "Alise Brīnumzemē". Septiņos gados Emma ieguva pirmo vietu skolas daiļlasītāju konkursā. Desmit gadu vecumā skolotājs Emmai piedāvāja piedalīties kastingā uz Hermiones lomu filmā "Harijs Poters un Filozofu akmens", kas notika skolā. Emma ieguva lomu.
2002. gadā viņa tika nominēta "Saturna" balvu nominācijā "Labākā loma jaunajai aktrisei" ("Harijs Poters un Filozofu akmens") un AOL balva kā "Labākā otrā plāna aktrise" par filmu "Harijs Poters un Noslēpumu kambaris".
Līdz 2008. gadam viņa mācījās Hidingtonas skolā. 2014. gadā viņa pabeidza Brauna universitāti Rodailendā angļu literatūras specialitātē.
Personīgā dzīve
Katram no šķirtajiem Emmas vecākiem ir jauna ģimene un savi bērni. Tēvam — dvīņi Nina un Lūsija un četrgadīgs dēls Tobijs. Mātei — divi dēli (Emmas pusbrāļi), kuri "pastāvīgi atrodas viņas klātbūtnē". Emmas brālis Aleksandrs ir uzņemts divās filmās par Hariju Poteru, bet pusmāsas (Nina un Lūsija) kopā ar Emmu uzņemtas filmā "Baleta kurpes", kuru rādīja 2008. gadā kanālā BBC.
Uzņemtā filma par Hariju Poteru atnesa Emmai vairāk nekā 10 miljonus dolāru. Emma saprot un atzīst, ka šīs naudas pietiek, lai nekad vairs nestrādātu. Tomēr, viņa nav pieņēmusi piedāvājumu aiziet no skolas, lai veltītu visu savu laiku filmēšanai.
Emma draudzējas ar tādām Harija Potera filmas zvaigznēm kā Denjels Redklifs un Rūperts Grints. Viņa sauc to par "aizsardzības sistēmu" no stresiem pirms filmēšanās.
Emma interesējas par dejām, dziedāšanu, lauku hokeju, tenisu, mākslu, patīk staigāt pa veikaliem, klausīties mūziku, priekšroku dodot popmūzikas virzienam (Dido, Samanta Mamba), kaķi (Emmai ir divi kaķi — Bābels un Domino) un skola. Par sevi Emma saka, ka viņa ir "maza feministe". Jūsmo par tādiem aktieriem kā Džonijs Deps un Džūlija Robertsa.
Klients-serveris
Klienta-servera tīkla arhitektūra ir savā ziņā pretstats vienādranga tīkla arhitektūrai jeb P2P. Šādai arhitektūrai raksturīgs viens vai vairāki serveri, kuriem katram pieslēdzas salīdzinoši liels daudzums klientu. Šis ir tradicionāli lietotais variants daudzlietotāju sistēmās, un uz šo principu balstās vairums klasisko interneta protokolu, piemēram, FTP, HTTP, IRC, SMTP un citi. Tajā ir salīdzinoši viegli iespējams nodrošināt lietotāju autentifikāciju. Savukārt, ja klientu skaits palielinās ļoti strauji, palielinās slodze uz serveriem un tīkls zaudē efektivitāti, P2P šī problēma tik ļoti neskar.
Resursu koplietošana
Serveri veido tādā veidā, lai dotu pieejas iespējas failiem un printeriem, nodrošinot augstu veiktspēju un aizsardzību. Datu pieejas vadība un administrēšana tiek veikta centralizēti. Resursi arī tiek izvietoti centralizēti, lai atvieglotu to meklēšanu un apkalpošanu.
Galvenais arguments, kas nosaka šāda tīkla izvēli, parasti ir datu drošība. Windows NT tīklos ar drošības problēmām var nodarboties viens administrators - veido vienotu drošības politiku un to pielieto attiecībā uz katru tīkla lietotāju.
Priekšrocības:
Trūkumi:
Vairāklīmeņu klients-serveris arhitektūra
Vairāklīmeņu klients-serveris arhitektūra – ir arhitektūras klients-serveris paveids, kurā informācijas un datu apstrādes funkcijas veic viens, vai vairāki atsevišķi serveri. Šāda arhitektūra ļauj sadalīt uzglabāšanas, apstrādes un datu paziņošanas funkcijas labākai un efektīvākai serveru un klientu iespēju un resursu izmantošanai. Biežāk izmantotā vairāklīmeņu arhitektūra ir trīs līmeņu arhitektūra.
Veclāra
Veclāra ir sena pilsēta Vācijas rietumos pie Lānas upes. Pazīstama kā leģendārā fotoaparāta Leica dzimtene.
Pirmoreiz rakstos minēta 897. gadā, kad šeit cēla baznīcu. No 1197. gada līdz 1803. gadam Veclāra bija Impērijas brīvpilsēta (Freie Reichsstadt). Šeit atradās Svētās Romas impērijas Impērijas Augstākā tiesa (Reichskammergericht). 1803. gadā pilsēta nokļuva Napoleona sabiedrotā, Svētās Romas impērijas kanclera Karla fon Dālberga īpašumā. Pēc Napoleona sakāvas pilsēta tika iekļauta Prūsijā. Pēc Otrā pasaules kara - Hesenē. 1977. gadā Veclāru apvienoja ar blakusesošo Gīseni (Gießen), izveidojot jaunu pilsētu Lāni, bet šis lēmums bija tik nepopulārs, ka to 1979. gadā atcēla.
Nāvessods
[[Attēls:Death Penalty World Map.svg|thumb|350px|Nāvessods pasaulē
<dl> <dt>Krāsu atšifrējums:</dt> <dd> <ul> <li> zila krāsa : nāvessods atcelts,</li> <li> zaļa krāsa : nāvessods atcelts visiem noziegumiem, kas nav izdarīti īpašos apstākļos (piemēram, kara laikā izdarītiem noziegumiem),</li> <li> oranža krāsa : praksē nāvessods tiek pielietots ļoti reti,</li> <li> sarkana krāsa : nāvessods ir likumīga soda forma.</li> </ul> </dd> </dl>]]
Nāvessods ir tiesiski pamatota ieslodzītā nogalināšana kā sods par nopietnu noziegumu — pamatā par slepkavību vai valsts nodevību. Latvijā nāvessods nav piemērojams.
Vēsturiskā Eiropa
Viduslaikos Eiropā nāvessoda veids bija atkarīgs no notiesātā sociālās šķiras. Augstmaņus sodīja pēc iespējas nesāpīgākā un ātrākā veidā — parasti nocērtot galvu; bet zemākās šķiras parasti sodīja publiski, demonstrējot apkārtējiem viņu ciešanas, parasti pakarot. Noteiktiem noziegumiem bija īpaši soda veidi — burvestības un ķecerību mēdza sodīt, sadedzinot uz sārta, un valdnieka gāšanas vai nogalināšanas mēģinājumi tika sodīti ar īpaši lēniem un mokošiem nāvessodiem.
Šādus sodus un šķiru atšķirības noliedza franču revolūcija, kas ieviesa giljotīnu kā ātru un nesāpīgu metodi priekš visiem.
PSRS kāda nebūt likumu ievērošana sākās tikai pēc 1922. gada — Kriminālkodeksa pantu apjoms, saskaņā ar kuriem piesprieda nāvessodu, bija visai plašs, minimālais vecums šī soda piemērošanai bija 18 gadi. 1935. gada reforma pazemināja vecuma slieksni, un nu nāvessodu varēja piespriest jau no 12 gadu vecuma. 1947. gadā PSRS nāvessodu miera laikā atcēla, taču jau 1950. gadā atjaunoja politiski apsūdzētajiem — spiegiem un diversantiem, — bet 1954. gadā arī kriminālnoziedzniekiem. 1960. gada Kriminālkodekss noteica, ka nāvessodu var piemērot tikai vīriešiem vecumā no 16 līdz 65 gadiem. Kopš 1996. gada nāvessodus Krievijā vairs neīsteno, aizstājot ar mūža ieslodzījumu.
Argumenti par un pret nāvessodu
Viedokļi par nāvessodu dažādās valstīs ļoti atšķiras, un demokrātiskās valstīs tas ir jūtīgs politisks jautājums.
Ibadana
Ibadana (en, yo) ir pilsēta Nigērijā, trežā lielākā pilsēta valstī pēc iedzīvotāju skaita, bet pēc teritorijas lielākā pilsēta Āfrikas kontinentā. Atrodas apmēram 100 kilometrus uz ziemeļiem no Lagosas un ir svarīgs transporta mezgls. Ojo štata galvaspilsēta. Iedzīvotāju vairums - jorubi.
Svarīgs kakao tirdzniecības centrs. Liels izglītības centrs (šeit atrodas viena no labākajām universitātēm un pētniecības centriem Āfrikā).
Cilvēki
Ibadanā dzimuši:
Septiņavotu ūdenskritumi
Septiņavotu ūdenskritumi ir vairāki ūdenskritumi Kazu gravas apkārtnē, Priekuļu pagastā. Lielākais no tiem, Septiņavotu jeb Inkuļu Lielais ūdenskritums, ir viens no iespaidīgākajiem Latvijas ūdenskritumiem. Šis ūdenskritums nav uzskatāms par pilnīgi dabisku, jo tas izveidojies vietā, kur kādreiz bijis Lībānu—Jaunzemju avotkaļķu karjers. Septiņavoti vairāku gadu tūkstošu laikā ir izgulsnējuši 11 — 13 m biezu avotkaļķu kārtu, kas vēlāk tika izmantota kā šūnakmens atradne no 19. gadsimta nogales līdz 20. gadsimta 60. gadiem, tad tā tika pamesta. Lielais ūdenskritums sākas no pamestā karjera stāvās malas. Šis daļēji mākslīgais ūdenskritums ir 7,5 metrus augsts un 1—3 metrus plats. Pārējie ūdenskritumi ir salīdzinoši mazi — to augstums svārstās no 1,2 līdz 0,3 metriem. Kazu gravā atrodas vairāki sezonāli ūdenskritumi, kas ziemā veido vairākus leduskritumus.
Čitagonga
Sena pilsēta. Bijusi budistu valsts Tripuras sastāvā, vēlāk Arakānas valstī (hinduisms), līdz tā kļuva par Mogolu impērijas (islāms) pilsētu. 16. gadsimtā to sagrāba portugāļi, bet 1760. gadā — briti.
Cilvēki
Čitagongā dzimuši:
Templiešu ordenis
Templiešu ordenis jeb templiešu bruņinieki ir viens no pazīstamākajiem kristiešu militārajiem ordeņiem. Organizācija viduslaikos pastāvēja aptuveni divus gadsimtus. Ordeni izveidoja ap 1119. gadu, taču Romas katoļu baznīca to oficiāli atzina ap 1128. gadu. Ordeņa izveidošanas galvenais uzdevums bija aizstāvēt Svēto zemi, gādāt par Eiropas svētceļnieku drošību ceļā uz Jeruzalemi. Ordenis ātri ieguva atbalstu kristiešu zemēs, tādā veidā strauji kļūstot lielāks gan pēc biedru skaita, gan ietekmes. Templiešu bruņinieki, kam bija raksturīgas baltas mantijas ar sarkanu krustu uz tās, bija paši prasmīgākie kaujas laukā no visiem krustnešiem, to var uzskatīt par sava laika elitāro karaspēku. Tie ordeņa biedri, kuri nepiedalījās cīņās, pārvaldīja lielo ordenim piederošo ekonomisko infrastruktūru kristiešu zemēs, ieviešot jaunas finansiālās metodes, kas bija sava veida banku aizsākums. Ar viņu gādību tika uzbūvēti arī vairāki nocietinājumi gan visā Eiropā, gan Svētajā zemē.
Templiešu ordeņa darbības principi bija visai līdzīgi citiem viduslaiku reliģiski militāriem bruņinieku formējumiem, piemēram, Cisterciešu ordenim, no kura Templiešu ordenis bija patapinājis savu sākotnējo iekšējo kārtības rulli (noteikumus). Interesanti, ka Templiešu ordeņa kārtības rullis 1202. gadā tika dots arī Livonijas Zobenbrāļu ordenim.
Ordeņa izveidošanās
Pirmā krusta kara rezultātā krustneši 1099. gadā atkaroja Jeruzalemi no musulmaņiem. Tas deva iespēju Eiropas kristiešiem atsākt svētceļojumus uz svētajām vietām. Taču tie bija ļoti ilgi un bīstami: gan ceļā no Eiropas uz Svēto zemi, gan tur svētceļnieki bija apdraudēti. Tādēļ 1119. gadā divi bruņinieki — francūzis Hugo de Peins un flāms Godfrīds de Sen-Omērs (Godfrey de Saint-Omer) — ierosināja svētceļnieku aizsardzībai izveidot reliģisku (mūku) ordeni.
Jeruzalemes karalis Baldvins II šim ierosinājumam piekrita un piešķīra ordenim mājvietu Aksas mošejā, kas atradās Tempļa kalnā. Tempļa kalnu apvija dažādas leģendas; uzskatīja, ka musulmaņi Aksas mošeju 710. gadā uzbūvējuši uz sagrautā Zālamana tempļa drupām. Savukārt ordenis, iegūstot šo mājvietu, sāka saukties par Nabadzīgajiem Kristus un Zālamana tempļa bruņiniekiem jeb vienkārši par Tempļa bruņiniekiem (ordeni). Dibināšanas brīdī ordenī tiešām bija tikai deviņi bruņinieki, kuru vienīgais iztikas avots bija ziedojumi. Lai uzsvērtu savu nabadzību, Templiešu ordeņa emblēma atainoja divus bruņiniekus jāšus uz viena zirga.
Ordeņa uzplaukums
Ordeņa nabadzība neturpinājās ilgi. Pēc atzīšanas 1128. gadā Romas Katoļu baznīca 1129. gadā Templiešu ordeni oficiāli apstiprināja kā labdarības organizāciju. Līdz ar to ordenim daudzviet Eiropā tika piešķirta nauda, zeme un citi nekustamie īpašumi. Tā autoritāte pieauga, daudzas redzamāko Eiropas augstmaņu ģimeņu atvases kļūšanu par Templiešu ordeņa bruņinieku uzskatīja par godu.
Ordeņa labklājība un ietekme nostiprinājās vēl vairāk, kad Romas pāvests Inocents II 1139. gadā pasludināja Templiešu ordeni brīvu no pakļaušanās jebkādiem vietējiem likumiem, izņemot paša pāvesta rīkojumus. Līdz ar to ordeņa bruņinieki ieguva tiesības šķērsot jebkuras valstu robežas, nemaksāt nekādus nodokļus, tie nebija pakļauti karaļiem, nemaz nerunājot par to vasaļiem.
Krusta karos ordeņa bruņinieku vienības bija arī vienas no profesionālākajām un karotspējīgākajām. To parādīšanās vien baltajos apmetņos ar sarkanu krustu nereti izraisīja paniku ienaidnieka rindās.
Bruņinieku skaits, kas regulāri piedalījās kaujās, veidoja samērā nelielu ordeņa daļu. Skaitliski lielākas bija nemilitārās ordeņa vienības. Visā kristiešu ietekmes sfērā tās bija izveidojušas sazarotu saimniecisku infrastruktūru, kurā veidojās pirmie vēlākās Eiropas tirdzniecības un banku sistēmas aizmetņi. To aizsākums bija bruņinieku naudas un dārglietu noguldījumi ordeņa glabātuvēs, tiem dodoties kārtējā karagājienā. Drīz vien to sāka izmantot arī svētceļnieki un tirgotāji. Pirms došanās ceļojumā tie noguldīja naudu ordeņa glabātuvē, pretī saņemot noguldījumu apliecinošus dokumentus. Kad svētceļnieks bija nonācis galamērķī, tas, uzrādot šo dokumentu, varēja naudu atkal saņemt. Tādējādi būtiski samazinājās ceļotāju risks tikt ceļā aplaupītiem, bet ordeņa rīcībā un pārvaldībā esošie līdzekļi vairojās. Savukārt izsniedzamie noguldījumus apliecinošie dokumenti kļuva par vēlākajām kredītvēstulēm un norēķinu čekiem.
Taču finanšu operācijas nebija plašākā ordeņa darbības joma. Šī bruņinieku brālība bija ieguvusi plašus zemes īpašumus daudzviet Eiropā un Tuvajos Austrumos, tai piederēja pilis, muižas, baznīcas, vīnogu lauki, vīna darītavas, dzirnavas, tai bija pat sava jūras flote. Kādu brīdi tai piederēja arī Kipras sala.
Ordeņa noriets
Krusta kariem beidzoties, bruņinieku nozīme mazinājās. Arī Templiešu ordeņa vara un ietekme pakāpeniski kritās. Turklāt ietekmīgāko bruņinieku formējumu starpā, it īpaši starp Templiešu, Hospitāļu un Teitoņu ordeņiem, sākās nesaskaņas. Tas sakrita arī ar Bizantijas norietu. Savukārt musulmaņu spēki, pateicoties talantīgiem vadoņiem, kā Saladīnam, konsolidējās. Krustneši, tai skaitā arī Templiešu ordenis, arvien biežāk kaujās ar musulmaņiem cieta sakāvi. Sevišķi smaga tā bija 1187. gadā kaujā pie Hatinas (Hatinas "ragiem"), kur musulmaņi iznīcināja lielāko daļu bruņinieku vienību. Līdz ar to kristiešu pretošanās musulmaņu spēkiem bija salauzta, bet Jeruzaleme un citas kristiešu līdz šim kontrolētās teritorijas drīz vien nonāca to rokās. Rezultātā Eiropas militārā, ekonomiskā un politiskā ietekme Tuvajos Austrumos pakāpeniski izzuda.
Templiešu ordenis savu galveno mītni no musulmaņu rokās nonākušās Jeruzalemes sākumā pārcēla uz Akru Sīrijā, tad uz Kipras salu, bet 14. gadsimta sākumā pameta Tuvos Austrumus.
Eiropa, zaudējusi ietekmi Tuvajos Austrumos, zaudēja arī interesi par bruņiniekiem, ja neskaita tos, kas vēl piedalījās cīņās pret musulmaņiem Spānijā un Portugālē (Rekonkista) un Livonijas krusta karos pret Baltijas tautām. 1202. gadā pēc Templiešu ordeņa parauga tika izveidots Zobenbrāļu ordenis, kas tika pilnīgi sagrauts Saules kaujā 1236. gadā un kļuva par Vācu ordeņa autonomu sastāvdaļu. Zināms arī, ka 1241. gada 9. aprīlī apvienotā kristiešu karaspēka kaujā pret mongoļiem pie Legņicas Silēzijā ("Legņicas kauja") kopīgi piedalījās Vācu ordeņa un Templiešu ordeņa bruņinieki.
Taču krusta karu laikā ordenis bija uzkrājis lielas bagātības. Tas saglabāja lielāko daļu savas saimnieciskās infrastruktūras, aizdeva naudu pat Eiropas valdniekiem. Piemēram, par vienu no lielākajiem ordeņa parādniekiem bija kļuvis Francijas karalis Filips IV (1268—1314). Lai atbrīvotos no ordeņa un līdz ar to arī no sava parāda, viņš izdarīja spiedienu uz Romas pāvestu Klementu V, kurš 1312. gadā ordeni pasludināja par likvidētu. Pēc Filipa IV pavēles liela daļa Templiešu ordeņa bruņinieku Francijā tika apsūdzēti ķecerībā, arestēti un spīdzināti. Daļēji tam par pamatu kalpoja jaunu bruņinieku uzņemšanas rituāls ordenī, kas noritēja apslēpti no svešām acīm, plašākā sabiedrībā radot dažādus nostāstus un leģendas. To nereti izmantoja, lai no arestētajiem bruņiniekiem izspiestu nepatiesas liecības par noziegumiem, kurus tie nebija izdarījuši. Daudzi no tiem tika sadedzināti uz sārta, tai skaitā arī ordeņa lielmestrs Žaks de Molē.
Daļa Templiešu ordeņa bruņinieku, kuriem izdevās paglābties no nāves, pievienojās citiem bruņinieku ordeņiem, piemēram, Hospitāļu ordenim, citi beidza savu bruņinieka misiju un izklīda pa Eiropu, vēl citi devās uz teritorijām, kuras bija ārpus pāvesta kontroles, piemēram, Skotiju, bet templiešu struktūrvienība Portugālē nosaukumu Templiešu ordenis nomainīja pret nosaukumu Portugāles Kristus ordenis. Gadsimtu gaitā vairākkārtīgi reformēts un reorganizēts, šis ordenis pastāv arī mūsdienās.
Vatikāna slepenajos arhīvos (la) 2001. gadā tika atrasts dokuments, kurš ieguvis nosaukumu "Šinonas pergaments", datēts ar 1308. gada 17.—20. augustu. No tā nepārprotami izriet, ka pāvests Klements V atzinis visas inkvizīcijas apsūdzības pret Templiešu ordeni, tā lielmestru Žaku de Molē un pārējiem bruņiniekiem par nepamatotām. To vienīgais pamats bijis politiskais skandāls (mākslīgi radīts) un Francijas karaļa Filipa IV politiskais spiediens. Līdz ar to 700 gadus vecie notikumi būtu jāpārskata citā gaismā.
Mantojums
Līdz mūsdienām dažādās vietās Eiropā saglabājies ne mazums Templiešu ordeņa darbības pēdu. Tā kā ordenis savas pastāvēšanas laikā veica plašu būvniecību, daudzas uzceltās ēkas skatāmas arī mūsdienās. Tāda, piemēram, ir Tempļa baznīca Londonā.
Taču Templiešu ordeņa pēdas ir ne tikai saglabājušās, bet arī dažādos veidos attīstījušās Eiropas vēsturiskajā atmiņā līdz pat mūsdienu sabiedrībai, it īpaši brālībās, kā, piemēram, brīvmūrniecībā. Tas izskaidrojams, ar brīvmūrniecības idejisko tuvību Templiešu ordeņa principiem, kā arī tā plašajām būvniecības aktivitātēm viduslaikos, ar ko simboliski sevi saista arī brīvmūrniecība. Brīvmūrniecību ar Templiešu ordeni simboliski vieno arī Zālamana templis, uz kura drupām (iespējams) uzbūvētajā mošejā atradās vēsturiskā Templiešu ordeņa sākotnējā galvenā mājvieta. Savukārt brīvmūrniecība ar Zālamana templi saista savas kustības sākotnējos iedīgļus.
Lai gan nekādu dokumentālu apstiprinājumu nav, var pieņemt, ka baznīcu, katedrāļu un citu būvju celtniecības gaitā viduslaikos, Tempļa ordeņa un augstāko mūrniecības meistaru, kuri parasti bija brīvi cilvēki, apvienoti īpašās, nereti slepenās ģildēs, ceļi daudzkārt krustojošies, ne tikai simboliskā nozīmē, bet ikdienas praksē. Pakāpeniski ordenis un brīvmūrnieku ģildes sākušas veidot kopīgas ložas, lai gan atšķirības statusā turpina atspoguļoties šo ložu dalībnieku (brāļu) dažādajās pakāpēs arī mūsdienās. Lai gan arī tie ir brīvmūrnieku vidū izplatīti, bet neapstiprināti minējumi, tiem ir loģisks izskaidrojums — Templiešu ordeņa un brīvmūrnieku saistība viduslaikos tika rūpīgi maskēta, lai izvairītos no atkārtotas vajāšanas. Ja tā tiešām būtu patiesība, tad tas nozīmētu, ka brīvmūrniecība ir vairāk vai mazāk tieša Templiešu ordeņa ideju un tradīciju mantotāja. Savukārt kopš 1760. gadiem vācu brīvmūrnieki nāca klajā ar paziņojumu par viņu īpašo saistību ar Templiešiem, pastāvot uz to, ka ordenis, uzturoties Zālamana templī, esot iemantojis slepenu gudrību un burvju spējas, kuras Žaks de Molē pirms nāves soda izpildes esot nodevis savam pēctecim, un 18. gadsimta brīvmūrnieki esot tā tiešie mantinieki.
Templiešu ordeņa ideju un rituālu atjaunošana (vai varbūt daļēja legalizācija) brīvmūrniecībā aizsākās apmēram 18. gadsimta vidū un turpina pilnveidoties arī mūsdienās. Tā, Jorkas rituālā ir atdzīvināta virkne Templiešu ordeņa rituālu un brīvmūrniecības pakāpju elementu atsevišķās brīvmūrnieku ložās, it īpaši ASV. Arī dažas brīvmūrnieku ložas Eiropā un ASV saucas par Templiešu ordeņiem, lai gan parasti tās neuzstāj uz tiešām saitēm ar viduslaiku Templiešu ordeni. Vēsturisko templiešu pakāpju un rituālu ietekme (vai mantojums) jūtama arī Skotu rituālā. Pagaidām atklāts paliek jautājums, vai skaidri manāmās atšķirības starp pirmajām trīs (māceklis, zellis un meistars) un pārējām, no ceturtās līdz trīsdesmit trešajai (bruņinieku) pakāpēm Skotu rituālā, būtu pamatoti interpretēt, kā vēsturiskās atšķirības starp kādreizējiem brīvmūrniekiem — Eiropas katedrāļu būvētājiem no vienas puses un ordeņa bruņiniekiem (brāļiem) no otras.
Baltā Nīla
Baltā Nīla (en, ar) ir Nīlas augšteces nosaukums pirms tās satekas ar Zilo Nīlu. Lai arī par Balto Nīlu bieži sauc visu Nīlas augšteci no Viktorijas ezera, faktiski Baltā Nīla sākas no No ezera ziemeļos no Suda purvu masīva, kur Nīlai pietek Bahrelgazāla. Vēl nedaudz lejpus labajam krastam pietekošā Sobāta ar ūdenī esošo lielo daudzumu māla daļiņu piešķir upes ūdenim tai nosaukumu devušo balto nokrāsu. Upes garums no Viktorijas ezera līdz sateces vietai ar Zilo Nīlu ir ap 2860 km, bet no Bahrelgazālas pietekas — 957 km.
Templiešu ordenis
Mantojums
Arī norvēģu terorists un masu slepkava Annešs Bērings Breivīks savā 1518 lappuses garajā manifestā "A European Declaration of Independence" lieto Templiešu simboliku. Viņš arī pastāv uz to, ka gatavoties uzbrukumiem viņam palīdzējuši Templiešu ordeņa brāļi no divām ordeņa pirmorganizācijām. Lai gan Breivīks ir arī paziņojis, ka pieder pie Templiešu organizācijas PCCTS, policija šādu organizāciju uzskata par Breivika iztēles augli.
Baltā Nīla
Ģeogrāfija
Par Baltās Nīlas sākumu visbiežāk tiek uzskatīts Viktorijas ezers pie Ģinģas pilsētas Ugandā. Tālāk upe tek cauri Kjogas ezeram un līdz Alberta ezeram tiek dēvēta par Viktorijas Nīlu (en). Pēc Alberta ezera Ugandas teritorijā tā tiek dēvēta par Alberta Nīlu (en). Uz Ugandas un Dienvidsudānas robežas tā šķērso Imatongu kalnu grēdu un tālāk zināma kā Kalnu Nīla (en) vai Bahreldžebela (ar — ‘Kalnu upe’). Tekot uz ziemeļiem, upe šķērso purvaino Suda zemieni, kur sadalās vairākās attekās, lielākā no kurām ir Zerāfa. Lejpus Suda Nīlai pietek tās lielākā kreisā krasta pieteka Bahrelgazāla un tikai tur tā pārtop par Balto Nīlu vai Bahrelabjādu (ar — ‘Baltā upe’).
Meško II Lamberts
Meško II Lamberts (dzimis 990. gadā, miris ) bija Polijas karalis un kņazs. Pjastu dinastijas pārstāvis. Valdīja no 1025. līdz 1034. gadam ar pārtraukumu no 1031. līdz 1032. gadam, kad valdnieks bija viņa brālis Bezprims (Bezprym).
Kronējās 1025. gada 25. decembrī Gņezno.
Dzīvesgājums
Meško II bija Polijas karaļa Boļeslava I dēls no laulības ar Lužicas kņaza meitu Enmildu. Bija precējies ar Riksu no Lotringas, no kuras Meško II bija meita Ģertrūde, kura apprecēja Kijevas Krievzemes kņazu Izjaslavu.
Meško II bija tiem laikiem labi izglītots - prata lasīt un rakstīt, kā arī latīņu un grieķu valodu. Pirms kļūšanas par karali 1025. gadā, Meško II visticamāk bija Krakovas vietvaldis un esot šeit uzcēlis daudzas baznīcas.
No 1028. gada viņš kopā ar ungāriem veiksmīgi cīnījās pret Svētās Romas impēriju. Tomēr vēlāk valstī sākās jukas. Meško II nebija vecākais dēls ģimenē. Boļeslava I vecākais dēls bija Bezprims no ungāru princeses, tomēr tronis tika Meško I. Abi Meško brāļi aizbēga uz ārzemēm - Otons uz impēriju, bet Bezprims uz Kijevas Krievzemi. Drīz pēc tam Svētās Romas impērijas ķeizars Konrāds II un Kijevas Kriezemes lielkņazs Jaroslavs Gudrais vienlaicīgi iebruka Polijā, un Meško I bēga uz Bohēmiju. Polijā sāka valdīt Bezprims, kurš gandrīz tūlīt aizsūtīja karaļa kroni un regālijas uz Vāciju.
Meško drīz atgriezās, bet bija spiests kļūt par ķeizara sabiedroto un sadalīt valsti starp saviem radiniekiem. Tālākie notikumi ir ļoti neskaidri. Vēsturnieki uzskata, ka 1034. gadā Meško II tika nogalināts augstmaņu sazvērestībā.
Pēc Meško nāves līdz 1039. gadam Polijā valdnieka nebija, jo valstī izcēlās jukas un pagānisma atdzimšana. Nākamais kņazs, mazgadīgais Kazimirs I bija spiests doties trimdā. Augstmaņi, mūki un priesteri tika nogalināti, daudzas pilsētas, baznīcas un klosteri nodedzināti. Haosu pastiprināja čehu iebrukums no dienvidiem. Katrā apgabalā valdīja vietējie valdnieki. Lielpolija ar senajiem Polijas centriem - Poznaņu un Gņezno bija tik izpostīti, ka Polijas valsts centrs pārvietojās uz Mazpolijas pilsētu Krakovu.
Ariane 5
Nesējraķeti izgatavo EADS SPACE Transportation Eiropas Kosmosa aģentūras pārraudzībā. Raķeti apkalpo un pārdod tās starta pakalpojumus kompānija Arianespace. Ariane 5 tiek palaistas no Gviānas kosmiskā centra Kurū, Franču Gviānā, no starta kompleksa ELA3.
Zemgales bīskapija
Zemgales bīskapija (la vai Semigallorum, 1226—1251) bija 13. gadsimtā īslaicīgi izveidota bīskapija tiešā Romas pāvesta pakļautībā, kurā bija paredzēts iekļaut ne tikai visas zemgaļu, bet arī sēļu un žemaišu apdzīvotās zemes mūsdienu Latvijas un Lietuvas teritorijās. Tā kā šo zemju pakļaušana un kristīšana nevedās kā plānots, bīskapa un viņa domkapitula pakļautībā atradās tikai neliela teritorija Upmales zemē ap Mežotnes pilskalnu.
Pēc krustnešu karagājiena uz Zemgali (1250) un vienošanās par Lietuvas dižkunigaiša Mindauga kristīšanu 1251. gadā Zemgales bīskapija tika likvidēta un sadalīta starp Rīgas bīskapu (2/3) un Livonijas ordeni (1/3). 1417. gadā jau pēc žemaišu kristīšanas Zemgales bīskapija formāli atjaunota tikai tai sākotnēji paredzētās teritorijas dienvidu daļā kā Žemaitijas bīskapija.
Izveidošana
1218. gadā dibinātās Sēlijas bīskapijas sēdekli pēc tās pirmā bīskapa Bernharda no Lipes nāves 1225. gadā pārcēla uz Mežotni. Romas pāvesta kūrijas oficiāli lietotais tituls tomēr bija "Sēlijas bīskaps" (episcopus Seloniensis). Ievērojot to, ka diecēzes svarīgākā daļa atradās Zemgalē, Sēlijas bīskapu Indriķa hronikā dēvēja par Zemgales bīskapu (episcopus Semigallie vai Semigallorum). 1226. gada 21. martā Rīgas bīskaps Alberts saziņā ar pāvesta legātu Modenas Vilhelmu (Wilhelm von Modena) lēma par Sēlijas bīskapijas likvidēšanu un Zemgales bīskapijas nodibināšanu. Sēlijas otrais bīskaps Lamberts atsacījās no Sēlijas zemēm un titula par labu Rīgas baznīcas apgabalam (diacēzei), pagaidām saglabājot Sēlijas ienākumus. Kā kompensāciju viņš saņēma Zemgales rietumu zemes un Zemgales bīskapa titulu. Pagaidām netika noteiktas jaunās bīskapijas robežas, jo krustnešu plānos bija visu zemgaļu apdzīvoto zemju iekarošana un kristīšana.
Pirmais sadalīšanas mēģinājums (1231)
1231. gada 9. augustā pēc zemgaļu ķēniņa Viestarda pretuzbrukuma pie Aizkraukles Rīgas bīskaps Nikolajs (Nikolaus von Nauen) veica Zemgales zemju pārdali, Mežotnes un Upmales teritoriju pievienojot Rīgas diacēzei, bet pārējo Zemgales daļu nododot Rīgai un ordenim, tādējādi, de facto likvidējot Zemgales bīskapiju.
Alnas Balduīna pārvaldē (1232-1234)
1232. janvārī pāvesta vicelegāts Balduīns no Alnas (Balduin von Alna, bei Thuin), kura mērķos ietilpa pāvesta valsts izveide Livonijas zemēs, panāca, ka pāvests Gregorijs IX viņu iecēla par Zemgales bīskapu. Ievērojot to, ka Alberts, ieceļot Lambertu par otro Sēlijas bīskapu, bija pārkāpis savas tiesības, kas paredzēja, ka viņa varā ir tikai pirmā bīskapa iecelšana, pāvests Gregorijs IX uzskatīja, ka Lamberta amatam nav likumīga pamata. Ieceļot par bīskapu Balduīnu, tika atcelti visi Lamberta rīkojumi. Ar 1232. gada 3. februāra rakstu pāvests uzdeva Rīgas bīskapam, domkapitulam, ordenim un Rīgas pilsētai nodot Alnas Balduīnam iepriekšējā gadā pārdalītās Zemgales bīskapijas, kā arī Kursas zemes. 1232. gada 29. janvārī pāvests izteica atzinību Alnas Balduīnam par sekmīgo darbību līdzšinējā vicelegāta amatā, kad viņš devies pāri jūrām, lai līdzīgi balodim ar zaļu olīvkoka zaru nestu barbaru tautām atpestīšanu, piegriezdams vairākas Kursas provinces kristīgai ticībai un iecēla arī par savu legātu Livonijā, Gotlandē, Somijā, Igaunijā, Zemgalē, Kursā un citās jaunkristīto un pagānu zemēs, pilnvarodams viņu sodīt garīdzniekus, iecelt un atcelt abatus un citas amata personas, iesvētīt bīskapus un savaldīt nepaklausīgos ar viesiem baznīcas sodiem.
1232. gada 30. janvārī pāvests uzdeva savam legātam, Zemgales bīskapam Balduīnam pāvesta vārdā ņemt savā valdījumā tās Livonijas un Igaunijas jaunkristīto zemes, kam nav vēl noteiktu diēcēžu robežu.
1232. gada 3. februārī pāvests aizliedza visiem kristītiem bez legāta Balduīna piekrišanas viņa legācijas apgabala robežās slēgt jebkādus līgumus ar turienes pagāniem vai krieviem par mieru un kunga tiesu. Aizrādot, ka katoļu baznīca Livonijā, Somijā, Igaunijā, Zemgalē un Kursā vēl ir jauna un nabaga, pāvests uzdeva Zemgales bīskapam Balduīnam līdz sava mūža beigām pārvaldīt arī Kursu, līdz ar to atceļot rīdzinieku noslēgtos līgumus par šīs zemes sadalīšanu savā starpā. Neņemot vērā 1231. gadā uzspiesto rīdzinieku šķīrējtiesas spriedumu, ar kuru tie Alnas Balduīnam atņēma ķīlniekus, zemes dalāmās grāmatas un citas lietas, pāvests prasīja no Rīgas bīskapa Nikolaja, domkapitula, zobenbrāļiem un Rīgas namniekiem, lai viņi atsakās Romas baznīcai par labu no kuršu, zemgaļu, sāmu un citiem ķīlniekiem, nododot tos līdz ar attiecīgām provincēm pāvesta legātam, Zemgales bīskapam Balduīnam. Pāvests uzdeva savam legātam, Zemgales bīskapam Balduīnam rūpēties arī par jaunkristīto gara barību Rēveles, Virijas un citās Livonijas, Somijas un Igaunijas bīskapijās, kamēr tās ir vakantas vai viņu bīskapi atrodas prombūtnē. Līdz ar to Zemgales bīskaps ar sēdekli Mežotnē bija kļuvis par visas Livonijas varenāko feodālo senioru.
1234. gada 9. februārī pēc savas degradēšanas (atbrīvošanas no pāvesta legāta pienākumiem, kā arī visiem citiem amatiem, izņemot Zemgales bīskapa amatu) Alnas Balduīns 1236. gadā Zemgales diacēzi nodeva atpakaļ pāvestam.
Jaunās robežas (1237)
1237. gada 17. septembrī, atsaukdamies uz pāvesta Gregorija IX 1234. gada 28. februāra bullu, kas atļauj viņa legātam, agrākam Modenas bīskapam Viļumam apvienot un sadalīt Livonijas bīskapijas, minētais legāts ar Rīgas bīskapa Nikolaja, Tērbatas bīskapa Hermaņa un vakantās Zemgales bīskapijas prāvesta Heidenreiha piekrišanu noteica trīs bīskapiju robežas zemgaļu un kuršu zemēs: 1. Rīgas diēcēzē ietilpa apgabals starp Daugavu, jūru un Ventu līdz Abavas ietekai, tālāk pa Abavu uz augšu līdz tās iztekai, bet no turienes taisnā līnijā līdz Kokneses pilij, neaizkarot Rīgas patromoniālā apgabala robežas, kā tās noteiktas 1226. gada 15. marta robežu grāmatā; 2. Kursas bīskapijā ietilpa apgabals starp Nemunu un Ventu līdz Lietuvai kā arī novadi starp Abavu, Ventu un Zemgales robežām; 3. Zemgales diēcēzē palika visa pārējā Zemgale un nekuršu novadi starp Nemunu un Daugavu šaipus Neris upei, bet no tās iztekas taisnā virzienā uz Polocku. Tātad Zemgales bīskapa valstī tika ietilpināta arī visa Žemaitija.
1237. gadā Maincas virsbīskaps ar pāvesta piekrišanu par Zemgales bīskapu iecēla Licelburgas Heinrihu (Heinrich von Lützelburg). Zemgales bīskaps turpmāk materiālā ziņā kļuva atkarīgs no Rīgas bīskapa Nikolaja. Taču reāli Heinrihs Livonijā kā Zemgales bīskaps nemaz neieradās līdz 1247. gadam.
Galīgā likvidācija (1251)
1251. gadā Zemgales bīskaps Heinrihs bija protektors jaunkristītajam Lietuvas karalim Mindaugam, bet viņš kategoriski atteicās no šīs pakļautības.
1251. gada 3. februārī trīs pāvesta kūrijas kardinālbīskapu kolēģija izskatīja Zemgales bīskapijas jautājumu un nolēma, ka tā likvidējama un tās teritorija pievienojama Rīgas bīskapijai. Pamatojums šim lēmumam bija Zemgales diēcēzes teritorijas samazinājums tādā apjomā, ka tā nespētu vairāk sevi uzturēt - bez teritorijām, ko Zemgales diēcēze bija zaudējusi 1237. gada limitācijas rezultātā, 1250. gadā, iekarojot daļu Rietumzemgales, ordenis izmantojot imperatora Frīdriha II 1245. gadā piešķirto pilnvaru, pārņēma savā virskundzībā 1/3 no jauniekarotajām zemēm.
1251. gada 27. jūlijā un 1252. gada 31. augustā Rīgas bīskaps Nikolajs Turaidas pilī apstiprināja Rīgas domkapitula prāvestam arhidiakona tiesības visā Zemgalē.
Pēdējo Zemgales bīskapu Licelburgas Heinrihu iecēla par Kurzemes bīskapu.
Atsauces
Liste der Erzbischöfe von Kaunas
Švābija
Švābija (de) ir vēsturisks reģions Vācijas dienvidrietumos, Reinas un Donavas iztekas daļā. Nosaukums cēlies no švābiem — švābu dialektā runājošajiem vāciešiem.
Šaurākā nozīmē reģionam tiek pieskaitīta Bādene-Virtemberga un Bavārijas rietumdaļa, tās ir zemes, kurās veidojās alemaņu — mūsdienu švābu senču tautas kodols.
Plašākā nozīmē Švābijai pieskaita arī citas zemes, kurās runā švābu dialektā vai kurās vēlāk ir apmetušies alemaņi. Tādējādi reģionam pieskaita arī Šveices vācvalodīgos kantonus valsts ziemeļos, kā arī Elzasu Francijā. Dažkārt Švābijai pieskaita arī zemes ap Donavu, kur dzīvo Donavas švābi — Serbiju, Slovēniju, Ungārijas dienviddaļu un Rumāniju.
Francijā, Šveicē un Balkānu valstīs nereti vārdu "švābi" lieto kā vāciešu tautas nosaukumu.
Papagaiļu virsdzimta
Kopīgās īpašības
Šīs grupas papagaiļiem ir kopīga knābja liekuma forma un kā visiem papagaiļiem plaša žokļa vertikālā amplitūda. Knābja augšējo daļu virzienā uz augšu tie spēj kustināt neatkarīgi no apakšējās knābja daļas, tā kā savstarpēji tās savienotas kraniofaciālā veidā (augšējā knābja daļa nav savienota ar galvaskausu kā citiem putniem). Tādējādi papagaiļi ar knābi spēj veikt smalkas kustības, veikli manipulēt ar priekšmetiem, palielināt sakodiena spiedienu, lai saspiestu lielākus un cietākus riekstus.
Uzvedība
Papagaiļi ir vieni no inteliģentākajiem putniem pasaulē, un tiem ir proporcionāli liels galvaskausa tilpums. Lai arī tiem nav augšējās balsenes (larynx), dažas sugas ir ļoti prasmīgas cilvēka balss imitētājas. Papagaiļu vokālais orgāns, līdzīgi kā dziedātājputniem, atrodas trahejas apakšējā daļā un to sauc par apakšējo balseni (syrinx). Papagaiļi ir labi lidotāji un prasmīgi kāpelētāji pa koku zariem, veikli izmantot gan knābi, gan kājas.
Sistemātika
Papagaiļu virsdzimta (Psittacoidea)
Sikspārņu alas
Sikspārņu alas (arī Zābaku alas) ir mākslīgi veidotas alas Kazu gravas apkārtnē. 1985. gadā šīs alas apzināja un uzmērīja alu pēnieks Guntis Eniņš. Šīs ir lielākās dolomītu alas Latvijā. Pavisam Kazu ielejas apkārtnē tika atrastas 7 alas, no kurām viena pie Ceipu mājām jau bija aizbrukusi. Vairāki ģeologi uzskata, ka alu izcelsme ir saistāma ar karsta vai sufozijas procesu, bet patiesībā laika posmā no 1905. līdz 1910. gadam šeit pazemē tika lauzts dolomīts, kuru pēc tam veda dedzināt uz tuvējiem kaļķu cepļiem, savukārt pēcāk alas veidojušās iebrūkot to griestiem. Mūsdienās ir aizliegts doties uz šīm alām, jo tajās ziemo viena no lielākajām sikspārņu kolonijām Latvijā un alas griestos atrodas bīstamas, nenoturīgas dolomīta plāksnes. Lielajā Sikspārņu alā, kuras eju kopgarums ir -64 metri un kopējais tilpums 175 m2, 1985. gadā tika apgredzenoti 246 sikspārņi, kas ir lielākais skaits sikspārņu novērošanas vēsturē Latvijā, bet pēc vairākiem tūristu grupu apmeklējumiem sikspārņi skaits alā ir ievērojami sarucis. Lielā Sikspārņu ala bija pirmā ala Latvijā, kuru uzmērot, garums pārsniedza 50 m. Reizēm šajās alās mēdz būt iežu nobrukumi, par ko liecina dolomītu atlūžņi un šķembas uz alas grīdas.
Atsauces
G.Eniņš. Latvijas dabas brīnumi 227.-223. lpp
Huskvarn
Huskvarn ir Latvijas smagā metāla mūzikas grupa no Jelgavas, izveidojusies 1989. gadā.
Biogrāfija
Grupa izveidojās 1989. gadā, apvienojoties vairākiem pagrīdes grupu Vandāls un Lucifers dalībniekiem ar ģitāristu Jāni Levitu. Sākotnējais grupas nosaukums bija Husqvarn, iespaidojoties no Zviedrijas motorzāģu ražotāja Husqvarna nosaukuma. Notiek pirmie koncerti, kā arī tiek ierakstītas divas dziesmas Blood as wine (Latvijas nacionālā teātra studijā) un Sacrifice (Latvijas radio). Pēdējā sāk regulāri skanēt Latvijas radio ēterā un tai tiek uzņemts videoklips.
1991. gadā no grupas aiziet Levits un viņa vietu ieņem Ivars Talcis "Šerifs", bijušais grupas Vandāls līderis. Jaunajā sastāvā grupa turpina koncertdarbību, kā arī sāk darbu pie pirmā albuma On the road, kurš ar lieliem panākumiem tiek prezentēts starptautiskā festivālā Metal Revolution '92. Albumā iekļautās dziesmas On the road un Dark side iegūst hita statusu un grupa tās atskaņo savos koncertos līdz pat šai dienai.
1993. gadā notiek jaunas sastāva pārmaiņas. Grupu atstāj Kaspars Žers un Māris Balcers. Budzninieka vietu ieņem Viktors Ginters. Četratā tiek ierakstītas dziesmas Pain un Bloody nightmare, pēdējā no tām ilgu laiku turas Latvijas radiostaciju "topu" augšgalā. Grupā ienāk jauns soloģitārists Andrejs Mingačovs. Turpinās aktīva koncertdarbība un iznāk video - koncertfilma 4 Years road. 1994. gada pavasarī Gintera vietā par jauno bundzinieku kļūst Juris Šenbergs. Šādā sastāvā tiek ierakstīta dziesma Follow our trail, kas gūst panākumus piedaloties Mikrofona dziesmu aptaujā un iekļūstot 1994. gada 20 populārāko dziesmu sarakstā Latvijā.
Laika gaitā grupai sāka parādīties arvien vairāk materiāla ar nāves metāla iezīmēm. Notiek kārtējās sastāva maiņas - par jauno bundzinieku kļūst Ēriks Šalapajevs, bet par basģitāristu Sergejs Karševs. 1995. gadā grupa nomaina nosaukumu uz Huskvarn, tiek ierakstīts un izdots nākamais albums Bomb Brain Melodies, kura tapšanā piedalās arī viesmūziķi - taustiņnieks Gints Žilinskis un vokālists Ikars Samaržijevs. Albumā iekļautas 13 dziesmas, tai skaitā vairāki iepriekšējo gadu hiti. Dziesmai Bloody nightmare tiek uzņemts videoklips. Seko Latvijas koncerttūre, kurā uzstāšanās lielākajās Latvijas pilsētās. 1996. gadā par basģitāristu grupā kļūst Uģis Jaunslavietis. Kopīgā koncertā ar Rūsu un Moral Free tiek atzīmēta grupas sešu gadu jubileja. Huskvarn uzstājas festivālā Rock summer '96 kopā ar ZZ Top, Satus Quo, Babylon Zoo u.c. populārām grupām. Taču pamazām grupā iestājas radošā un grupas dalībnieku savstarpējā krīze.
Huskvarn gan neizjūk un pēc kārtējām sastāva izmaiņām turpina darboties. Ģitārista vietu ieņem Agris Siksna, bet pie bungām sēžas Juris Siņicins no Monro. Tiek veidots materiāls trešajam studijas albumam, kurš tā arī neiznāk, jo traģiskā autokatastrofā iet bundzinieks Siņicins, pēc kā grupa uz laiku savu aktīvo darbību pārtrauc.
Huskvarn atgriežas 1998. gadā ar jaunu singlu I am a white man, kurā manāmas līdz šim grupai neraksturīgas industriālās mūzikas iezīmes. Tiek ierakstītas vel divas dziesmas - Save your soul un Golden bones, taču plānotais studijas albums tā arī netiek izdots.
1999. gadā grupā ienāk soloģitārists Sigvards Blažēvičs un elektroniskie eksperimenti tiek minimalizēti, atstājot vien bungmašīnu. Drīz gan grupa atkal uz brīdi savu aktīvo darbību pārtrauc.
2001. gadā Huskvarn ienāk ģitārists Ģirts Jansons. Notiek uzstāšanās LNT, kur tiek spēlēta dziesma Save you soul "smagajā" versijā. Apmēram gada garumā divi grupas dalībnieki - Orļonoks un Jansons darbojas mājas apstākļos un veido jaunu muzikālo materiālu dažādos žanros, sākot ar trešmetālu un beidzot ar eletronisko mūziku. Tiek izvēlēta dziesma One day, kas tiek ierakstīta studijā un trīs nedēļas noturās Radio SWH raidījuma Priekšnams labāko dziesmu sarakstā.
2004. gadā grupa atgriežas pie savām saknēm - tīra trešmetāla. Tiek atsākta aktīva koncertdarbība, tai skaitā sniegts koncerts iesildot Cannibal Corpse. 2006. gadā grupa ieraksta singlu Vējš, kas tiek iekļauts Latvijas smagās mūzikas izlasē Melnā piektdiena vol. 6. Tam seko minialbuma Sadistika iznākšana.
Phenjana
Phenjana  ir Ziemeļkorejas galvaspilsēta, atrodas valsts rietumdaļā pie Tedonganas (Taedong-gang) upes. Pilsēta atjaunota pēc Korejas kara un lielā mērā ir Staļina ampīra arhitektūras paraugs. Pilsētā ir metro.
Vēsture
Vēsturiski Phenjanai ir bijuši daudzi dažādi nosaukumi — Kisona (Kisŏng), Hvansona (Hwangsŏng), Sogjona (Sŏgyŏng), Heičo (Heijō) utt.. Leģenda vēsta, ka Phenjana dibināta 2333. gadā p. m. ē. pirmās korejiešu valsts Godžosonas (Gojoseon) laikā ar nosaukumu Vangomsona (Wanggŏmsŏng).