cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tamga
Pats apzīmējums "tamga" ir tjurku-mongoļu izcelsmes, un burtiski nozīmē "zīme", "zīmogs". Viduslaikos Mongoļu impērijā, pēc tam Juaņu impērijā (un tās vasaļzemēs) ar šo jēdzienu apzīmēja arī "dokumentu ar hana zīmogu" (t.i. caurlaides, pilnvaras, statusa diplomus utt.).
Līdzība ar citām zīmēm
Vizuāli un pēc lietojuma tamgas ir līdzīgas arī latviešu piederības zīmēm.
Portluī
Portluī (, izrunā: ; ) ir Maurīcijas galvaspilsēta un nozīmīga ostas pilsēta Indijas okeāna rietumos. Tā ir izvietojusies starp kalnaino apvidu salas iekšzemē un okeānu.
Portluī 1735. gadā dibināja franči. Tā kļuva par vienu no francūžu pieturvietām jūrasbraucienos apkārt Āfrikai uz Indiju. 1800. gados kontroli pār Mauritāniju un līdz ar to arī pār Portluī pārņēma briti. Portluī ostas nozīme stipri samazinājās 1869. gadā, kad tika izbūvēts Suecas kanāls, kas samazināja kuģu ceļa garumu uz Indiju. 1968. gadā, kad Mauritānija kļuva par neatkarīgu valsti, Portluī kļuva par tās galvaspilsētu.
Asinssārtā dzegužpirkstīte
Asinssārtā dzegužpirkstīte (Dactylorhiza cruenta (O.F.Mill) Soó, arī Dactylorhiza incarnata ssp. cruenta) ir orhideju dzimtas suga. Latvijā reta suga un ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā komerciāli apdraudēto sugu kategorijā
Apraksts
Daudzgadīgs, aptuveni 15-40 cm neliels lakstaugs. Gumi "pirkstaini" (gr. dactylos 'pirksts', rhiza 'sakne'), saknes īsas. Stublājs stāvs ar cauru vidu un augšup vērstām lapām. Lapas lancetiskas, abās pusēs blīvi ar lieliem, violetiem vai melniem plankumiem, kas vietām saplūduši. Ziedi sakārtoti blīvā ziedkopā. Pieziedlapas lancetiskas, tumšas. Ziedi sarkani vai violeti. Uz visām apziedņa lapām violetu vai tumši sarkanu svītru un punktu zīmējums. Latvijā zied no maija beigām līdz jūlijam, suga ir pirmā no dzegužpirkstītēm, kas sāk ziedēt.
Izplatība
Aug Austrum- un Ziemeļeiropā, arī Alpos.
Biotopi
Aug kaļķainās pļavās un pārejas purvos. Sugu apdraud meliorācija un augsnes rekultivēšana kā arī pļavu aizaugšana ar krūmiem un kokiem.
Nacionālā Svētās Sirds bazilika
Nacionālā Svētās Sirds bazilika (fr, nl) pieder Romas Katoļu Baznīcai un tā ir viens no Briseles ievērojamiem tūrisma objektiem kā lielākā Art Deco stila celtne pasaulē. Tā atrodas Briseles priekšpilsētā Kukelberhā.
Vēsture
Jau 1904. gadā karalis Leopolds II pavēlēja sākt dievnama celtniecību, lai arī baznīcas būve tika nobeigta tikai 1970. gadā. Iecere būvēt baznīcu karalim radās jau 1880. gadā. Bazilikas būvniecība bija iecerēta kā veltījums visiem cilvēkiem, kuri atdevuši savas dzīvības par Beļģiju, īpaši pieminot beļģu kareivjus, kuri krita kaujās tālu no savas dzimtenes un neatgriezās no abiem pasaules kariem, kā arī pieminot Beļģijas neatkarības 50. gadskārtu. Taču šis projekts nerealizējās tautas mazieinteresētības dēļ.
20. gadsimta sākumā iedzīvotāju skaits Briselē strauji pieauga, tāpēc karalis Leopolds II nolēma celt jaunu svētceļotāju baznīcu, nacionālo svētnīcu Jēzus Sirds godam, kas spētu uzņemt daudz dievlūdzēju, ietekmējoties no Parīzes Jēzus Sirds baznīcas apmeklējuma 1902. gadā. Bazilikas pamatakmens tika iesvētīts 1905. gada 12. oktobrī Beļģijas Neatkarības 75. gadadienas svinību laikā, piedaloties karalim Leopoldam II. Sākotnēji arhitekts bija Pjērs Lanžroks, kas bija iecerējis būvēt neogotisku baznīcas celtni,taču radās finansiālas grūtības un līdz Pirmā pasaules kara sākumam tika uzbūvēti tikai baznīcas pamati. 1919. gada 29. jūnijā karalis Alberts I nolēma turpināt baznīcas celtniecību, taču finansiālu apsvērumu dēļ nebija iespējams turpināt sākotnējās ieceres, tāpēc tika pieņemts arhitekta Alberta van Hifeļa projekts, izmantojot lētākas terakotas un smilšakmens konstrukcijas un būvējot baznīcu Art deko stilā. Šis projekts 1925. gadā Parīzes Vispasaules izstādē ieguva lielo arhitektūras balvu. Baznīcas celtniecība tika atjaunota 1935. gada 14. oktobrī pēc tās iesāktās celtnes iesvētīšanas, ko veica kardināls Juzefs Ernests van Rojs, saņemot atļauju un svētību no pāvesta Pija XI. Pēdējo uzbūvēja kupolu 1969. gadā un 1970. gada 11. novembrī kardināls Leo Sueness ziņoja Vatikānam par bazilikas celtniecības beigām.
Ēka
Bazilika ieņem nozīmīgu vietu Briseles ainavā. Tā ir lielākā Art Deko celtne pasaulē, bazilikas garums ir 164.5 metri, platums tās platākajā vietā ir 107 metri, bet augstums — 89 metri. Kupolā, kura diametrs ir 33 metri, atrodas platforma, kas tiek izmantota pilsētas panorāmas apskatei. Ēkas celtniecībai tika izmantots smilšakmens, terakota, ķieģeļi un betons. Bazilika spēj uzņemt līdz 2000 dievlūdzēju. Raksturīgākā bazilikas iezīme ir augstais zaļais vara kupols, kuru var redzēt no daudzām pilsētas vietām. Bez liturģiskām telpām bazilikā atrodas arī katoļu radiostacija, teātris, divi muzeji un restorāns, kā arī tā ir alpīnistu treniņu vieta.
Fabians Kančellāra
Fabians Kančellāra (it, dzimis, Volenē pie Bernes, Šveicē) ir šveiciešu šosejas riteņbraucējs, kurš kopš 2011. gada brauc  komandā. Īpaši specializējies pavasara klasikām un individuālajam braucienam, kurā bijis divkārtējs olimpiskais čempions un četrkārtējs Pasaules čempions.
2008. gada olimpiskajās spēlēs Pekinā F. Kančellāra izcīnīja bronzas medaļu grupas braucienā, kā arī kļuva par olimpisko čempionu individuālajā braucienā. Vēlāk pēc Davides Rebellina diskvalifikācijas dopinga lietošanas dēļ grupas braucienā viņam piešķīra sudraba medaļu. Viņš piedalījās arī 2004. gada olimpiskajās spēlēs Atēnās, kur nefinišēja grupas braucienā, bet individuālajā braucienā izcīnīja 10. vietu.
2006. gadā F. Kančellāra uzvarēja klasiskajā viendienas velobraucienā Parīze-Rubē, kas bija viņa pirmais ievērojamais starptautiskais panākums. 2006. un 2007. gadā viņš kļuva par Pasaules čempionu individuālajā braucienā ar atsevišķu startu. 2007. gada Tour de France viņš uzvarēja prologā, tāpēc bija kopvērtējuma līderis pirmajos astoņos posmos. Kopumā 8 reizes uzvarējis Tour de France posmos, tostarp piecas reizes velobraucienu ievadošos prologus. 2010. gadā viņš jau ceturto reizi uzvarēja Pasaules čempionātā individuālajā braucienā.
Personīgā dzīve
Kančellāras vecāki ir no Dienviditālijas, viņa dzimšanas brīdī dzīvoja Šveicē, Volenē pie Bernes. Pirmais Fabiana sporta veids bija distanču slēpošana, bet vēlāk viņš pievērsās riteņbraukšanai. 2006. gadā apprecējies ar Stefāniju, vēlāk tajā pašā gadā piedzima meita, ko nosauca par Džuliānu. Otrā meita Elīna piedzima 2012. gada 13. jūlijā. Ģimene šobrīd dzīvo Šveicē, Bernē. Kančellāra brīvi runā angļu, itāļu, franču un vācu valodā.
Klasikas pieminekļu rezultāti
Avots:
DNF = Nefinišēja — = Nepiedalījās
Eiropas Kosmosa aģentūra
Eiropas Kosmosa aģentūra (EKA; en — ESA, fr — ASE) ir 1975. gadā dibināta starptautiska organizācija, kuras mērķis ir apvienot Eiropas valstu pūliņus kosmosa apgūšanā. EKA galvenā mītne atrodas Parīzē, Francijā.
Dalībvalstis
Pašlaik (2015) EKA ir 22 pastāvīgās dalībvalstis:
Kopš 1979. gada Kanāda sadarbojas ar EKA īpašā statusā. EKA cieši sadarbojas arī ar Krieviju un Ķīnu.
Vairākas jaunās Eiropas Savienības valstis gatavojas kļūt par ESA loceklēm.
Latvijas dalība
Latvija izteica gatavību uzsākt sadarbību ar Eiropas Kosmosa aģentūru 2009. gadā. Ministru kabinets Latvijas sadarbību ar Eiropas Kosmosa aģentūru atbalstīja 2009. gada 5. maija sēdē, pilnvarojot izglītības un zinātnes ministri Tatjanu Koķi parakstīt Sadarbības līgumu. Pirmais posms — Sadarbības līgums (en) tika noslēgts 2009. gada 23. jūlijā. Dalība Eiropas Kosmosa aģentūras projektos paredz sadarbību materiālzinātnes, satelītbūves, elektronikas un citās inženierzinātņu jomās. Otrais posms sākās 2013. gada 19. martā, kad Latvija parakstīja Eiropas Sadarbības valsts līgumu (European Cooperating State Agreement) un kļuva par vienu no EKA Sadarbības valstīm, tādējādi nodrošinot ciešāku iesaistīšanos EKA starptautiskajos projektos. 2015. gada 30. janvārī Latvija parakstīja EKA Eiropas Sadarbības valsts plāna hartu (ESVP harta, PECS Charter). Tā paredzēta piecu gadu periodam, pēc kura valsts vai nu kļūst par EKA dalībvalsti, vai asociatīvo valsti, vai noslēdz jaunu ESVP hartu.
Modems
Modems (saīsinājums no modulators-demodulators) ir speciāla ierīce, kas pārveido datorā ciparsignālu formā uzglabāto informāciju analogsignālos, kā arī saņemtos analogsignālus - ciparsignālos, kas piemēroti apstrādei datorā. Modemu galvenais raksturojošais lielums ir datu apjoms, ko tie spēj pārraidīt noteiktā laika periodā, ko parasti mēra bitos sekundē (bps). Modemus iedala sinhronajos un asinhronajos. Sinhronie ir sarežģītāki, dārgāki, bet nodrošina lielāku datu pārraides ātrumu pie tās pašas fizikālā slāņa caurlaidības, jo nav nepieciešamības rezervēt speciālus baita sākuma un beigu simbolus.
Visplašāk pazīstami ir modemi, kas pārvērš datora ciparsignāla vieniniekus un nulles audiosignālā, kuru var pārraidīt pa parastajām telefona līnijām. Mūsdienās platjoslas Interneta pieejai tiek plaši izmantoti arī divi citi modemu veidi - ADSL modemi un kabeļmodemi.
Darbība
Modemi modulē analogo signālu, lai tajā iekodētu digitālo informāciju. Telefonu līniju modemiem nesējfrekvence parasti ir 2400 Hz. Tur lieto sarežģītas fāzes un amplitūdas modulācijas kombinācijas. Ar šo nesējfrekvenci iespējams sasniegt datu pārraides ātrumu līdz 33600 bitiem sekundē (b/s) abos virzienos. Lai sasniegtu lielākus ātrumus, nepieciešams, lai saņēmēja galā digitālā līnija būtu līdz pašam galam (pa vidu nenotiktu vairāk kā viena pārveidošana no analogā uz digitālo signālu). Šādā veidā V90 standarts nodrošina lejupielādes ātrumu līdz 56000 (64000) b/s. (Šī starpība ir tādēļ, ka Amerikā telefonu līniju caurlaidība (ciparanalogu un analogciparu pārveidotāji centrālēs) analogo signālu samplē ar ātrumu 56kb/s (7biti * 8 kHz), bet Eiropā, tai skaitā arī Latvijā — ar 64kb/s (8biti * 8 kHz)). V90 standartā augšupielādes ātrums saglabājās 33600 b/s. Vēlāk tika ieviests pēdējais telefonu modemu standarts - V92, kur augšupielādes kanāls lietoja to pašu tehnoloģiju un maksimālais augšupielādes ātrums bija 48000 b/s. Abos šajos gadījumos ātrumus virs 33600 panāk, lietojot PCM. Vēsturiski ir tikuši lietoti arī standarti, kas lieto frekvences modulāciju, bet ar tiem maksimālais ātrums ir bijis tikai 1200 b/s.
Datori modemus parasti kontrolē, lietojot Hayes (pēc izgudrotājkompānijas) jeb AT (jo visas komandas sākas ar at) komandas.
Uzbūve
Mūsdienu telefonu modemi sastāv no analogās daļas (galvenokārt transformators), kas divu vadu, divvirzienu līniju pārveido par divām vienvirziena līnijām, kuras attiecīgi beidzas ar analogciparu pārveidotāju un ciparanalogu pārveidotāju. Analogajā daļā ir arī komponenti, kas apstādā ienākošos zvanus un nosaka klausules stāvokli (no centrāles skatupunkta, jo pašam modemam nekādas klausules nav) (mainot ieejas pretetību). Aiz ciparanalogu pārveidotājiem (ACP un CAP) var būt sarežģīts ciparsignālu procesors (parasts hardware modems), vienkāršots signālu procesors (winmodema paveids) vai vienkāršs PCI vai ISA maģistrāles interfeisa modulis (primitīvs winmodems).
Vēsturiski katrai modulācijas metodei bija nepieciešama atsevišķa, diezgan sarežģīta shēma un tai nebija iespējams pielikt jaunākus standartus. 20. gadsimta 90. gados sāka lietot ciparanalogu pārveidotāju kombināciju ar signālu procesoru un modulācijas metodes implementēja kā signālu procesora programmas. Vēl vēlāk ieviesa vēl primitīvākus modemus (winmodemus), kur iztika bez signālu procesora, tā darbu liekot veikt datora centrālajam procesoram. Šādi modemi ir lētāki, jo tiem nevajag signālu procesoru un dažas citas detaļas. Taču to parādīšanās laikā datoru centrālie procesori nebija visai jaudīgi un šādu modemu lietošana radīja ievērojamu procesora noslodzi. Mūsdienās tā vairs nav būtiska problēma. Šeit modulācijas metodes ir daļa no modema draivera funkcijām. Hardware modems darbojas ar jebkuru datoru, jebkuru operētājsistēmu (vai pat dažreiz bez operētājsistēmas (remote boot console)), taču daudziem winmodemiem ir pieejami draiveri tikai noteiktām Windows versijām un citās operētājsistēmās tie nedarbojas.
Tradicionāli modemus pie datora pieslēdz caur virknes portu izmantojot RS232 interfeisu. Šādā veidā ir iespējams pieslēgt tikai īstus hardware modemus. Winmodemiem ir nepieciešama lielāka datu caurlaidība, jo tur lielu daļu datu apstrādā datora centrālais procesors. Vēl eksistē modemi, kurus datoram pievieno caur ISA, PCI vai PCMCIA slotiem (iekšējie modemi) vai USB portu (ārējie modemi). Tie var būt kā hardware modemi, tā winmodemi. Visiem iekšējiem modemiem barošanu nodrošina dators caur attiecīgo slotu. USB winmodemiem arī nav nepieciešama papildu barošana. Pārējiem ārējiem modemiem ir nepieciešams atsevišķs barošanas bloks.
Rubene
Vēsture
13. gadsimta sākumā Rubenē atradās pirmā latviešu kristīgā baznīca, kas pieminēta Indriķa hronikā sakarā ar Imeras zemes kristīšanu 1208. gadā. Rubenes draudzē par priesteri no 1208. gada līdz pat savai nāvei kalpoja hronists Latviešu Indriķis.
Rubenes baznīca sākotnēji bijusi koka ēka, tagadējo izskatu ieguvusi 1739. gadā. Rubenes baznīcas grīdas atjaunošanas laikā 2000. gadā tika atrastas senas kapenes, kas ir visticamākā Latviešu Indriķa apglabāšanas vieta.
Salicilskābe
Salicilskābes molekula satur divas reaģētspējīgas funkcionālās grupas - hidroksilgrupu un karboksilgrupu, tās abas var veidot esterus. Pazīstamākais ir esteris, kur etiķskābe ir reaģējusi ar hidroksilgrupu - acetilsalicilskābe jeb aspirīns.
Atrašanās dabā
Salicilskābi satur vītolu miza, no tā arī cēlies vielas nosaukums ( - vītols, kārkls). Salicilskābe pieder pie augu hormoniem.
Iegūšana
Iegūstot salicilskābi pēc Kolbes - Šmita metodes, autoklāvā sārmainā vidē ogļskābās gāzes atmosfērā no fenola iegūst nātrija salicilātu, ko pēc tam hidrolizē līdz salicilskābei.
Īpašības
Ar dzelzs hlorīdu salicilskābe dod violetu krāsojumu.
Reducējot no salicilskābes rodas pimelīnskābe (notiek cikla atvēršanās).
Izmantošana
Salicilskābei un tās atvasinājumiem piemīt antiseptiskas īpašības. Lieto medicīnā kā dezinficējošu līdzekli (iekšķīgi - pret locītavu reimatismu) un pārtikas rūpniecībā kā konservantu. Izmanto arī krāsvielu sintēzē.
Denmena glečers
Denmena glečers (en) ir ap 180 km garš un 11-16 km plats šļūdonis Austrumantarktīdā. Sākas Polārajā plato 2200 m augstumā un noplūst uz piekrasti starp Stretkonas un Sendova kalniem. Ieplūst Šekltona šelfa ledājā Karalienes Mērijas krastā. No Denmena glečera nodalītie lielie galdveida aisbergi periodiski veido Pobedas ledus salu.
Glečeri 1912. gada novembrī atklāja Daglasa Mosona ekspedīcija un nosauca ekspedīcijas patrona, tā laika Austrālijas ģenerālgubernatora, lorda Denmena (Thomas Denman) vārdā.
Vormsas konkordāts
Vormsas konkordāts ( jeb Pax Wormatiensis) bija 1122. gada 23. septebrī Vormsas brīvpilsētā noslēgtā vienošanās starp Svētās Romas impērijas ķeizaru Heinrihu V un pāvestu Kalikstu II, pieliekot punktu investitūras strīdam.
2009. gada Bauskas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Bauskas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Bauskas novada domē tika ievēlēti 17 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 8 kandidātu saraksti, kas veidoti no 147 kandidātiem. Bauskas novads tika izveidots 2009. gada administratīvi teritoriālajā reformā, tāpēc šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Bauskas novadā vēlēšanas notika 11 iecirkņos.
Sudzuki
Sudzuki (ja) ir izplatīts japāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
2009. gada Bauskas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Jaunais laiks (19,87%), bet kopā novada domē iekļuva 6 no 8 sarakstiem. Bauskas novada domes vēlēšanās piedalījās 8 949 vēlētāji jeb 44,55% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 8 916, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 8 770 vēlētāji.
Vormsas konkordāts
Saturs
Ķeizars atteicās no bīskapu investitūras – iecelšanas amatā – un piekrita bīskapu un citu garīdznieku kanoniskajai ievēlēšanai, bet saglabāja tiesības piešķirt garīdzniekiem lēņus, saņemot pretī vasaļu uzticības zvērestu un apņemšanos pildīt pienākumus pret impēriju un imperatoru. Savukārt pāvests piekrita prelātu ievēlēšanai ķeizara klātbūtnē, izslēdzot simoniju un vardarbību.
T.i. tika fiksēta atšķirība starp garīgo konsekrāciju jeb iesvētīšanu, ko veic pāvests, un labumu (priekšrocību) piešķiršanu, ko izdara laicīgā vara: imperators atteicās no pretenzijām uz investitūras garīgo daļu, saglabājot tiesības piedalīties kanoniskajās bīskapu un abatu vēlēšanās savās zemēs. Ievēlētajam amata kandidātam pāvests vai tā legāts pasniedza gredzenu un spieķi (garīgās varas simbolus), bet ķeizars - scepteri kā laicīgās varas simbolu. Baznīcas laicīgās tiesības un īpašumus, kas tai bija dāvāti jau no 8. gs. otrās puses, sāka uzskatīt par regālijām.
Baznīca panāca savu suverenitāti attiecībā pret laicīgo varu un šis baznīcas tiesiskais stāvoklis bija par pamatu katoļu baznīcas kanonisko tiesību suverēnajam raksturam. Vienošanās stājās spēkā 1123. gadā, kad to apstiprināja Pirmais Laterānas koncils.
Rūsiņš Mārtiņš Freivalds
Rūsiņš Mārtiņš Freivalds ( — ) bija latviešu datorzinātnieks, matemātiķis un ilggadējs Latvijas Universitātes profesors. Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis (1992). Latvijas kvantu skaitļošanas zinātniskās skolas pamatlicējs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1942. gadā Cesvainē. 1965. gadā absolvēja Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultāti un 1971. gadā ieguva zinātņu kandidāta grādu matemātikā Novosibirskas Valsts Universitātē profesora Borisa Trahtenbrota vadībā. 1985. gadā M. Lomonosova Maskavas Valsts universitātē Freivalds ieguva fizikas un matemātikas zinātņu doktora (tagad — habilitēta doktora) grādu.
No 1970. gada R. Freivalds strādāja LU Matemātikas un informātikas institūtā, bija ilggadējs LU Datorikas fakultātes (agrāk Fizikas un matemātikas fakultātes Datorikas nodaļas) pasniedzējs.
Freivalda zinātnisko interešu lokā ietilpa induktīvais izvedums, varbūtiski algoritmi, datorzinātnes matemātiskie pamati, algoritmu teorija un kvantu skaitļošana.
Apbalvojumi
Rūsiņš ir LZA Eižena Āriņa balvas laureāts datorzinātnēs 2000. gadā par darbu ciklu "Efektīvi varbūtiski algoritmi". 2003. gadā Freivaldam tika piešķirta Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielā medaļa par izciliem darbiem varbūtisko algoritmu un kvantu automātu teorijā un par zinātniskas skolas izveidošanu Latvijā.
Rūsiņa Mārtiņa Freivalda doktoranti
Doktora zinātnisko grādu Rūsiņa Mārtiņa Freivalda vadībā ieguvuši:
Tukuma Ernesta Birznieka-Upīša 1. pamatskola
'''Tukuma Ernesta Birznieka-Upīša 1. pamatskola''' ir viena no pamatizglītības iestādēm Tukumā. Šobrīd skolā mācās vairāk nekā 400 bērnu gadā, tajā darbojas vairāki pulciņi. Skola sadraudzējas ar Bēkes skolu Šēselē (Scheeßel), Vācijā, mācoties vācu valodu, skolēni var piedalīties projektā.
Vēsture
1806. gada 30. maijā dibināta Tukuma apriņķa zēnu skola, kurai blakus darbojās arī zēnu elementārskola. Līdz Pirmā pasaules kara sākumam tika uzceltas vairākas jaunas mūra ēkas un skola ieguva krietni plašākas telpas, pirms kara sākuma šajās ēkās sāka darboties arī Tukuma augstākā tautskola. Kara laikā skolas ēkās neilgi tika izmitinātas Vācijas impērijas karaspēka vienības, kas gan drīz vien nodeva telpas Tukuma vācu vidusskolai.
Pēc Pirmā pasaules kara skolā mācības atkal notika latviešu valodā. 1920. gados tika veikti vērienīgi būvniecības darbi Tukuma vidusskolas paplašināšanai. No 1926. gada blakus vidusskolai izveidojas arī Tukuma valsts komercskola (no 1935. gada Tukuma Zigfrīda Meierovica valsts komercskola). No 1928. gada Tukuma vidusskola pārtapa par Tukuma ģimnāziju un vēlāk par valsts ģimnāziju.
Pēc Otrā pasaules kara skola atkal kļuva par Tukuma vidusskolu, bet vēlāk par pamatskolu. 1961. gadā tā tika nosaukta rakstnieka Ernesta Birznieka-Upīša vārdā, kurš savulaik mācījies šai skolā.
Ievērojami skolēni
Skolā mācījušies valodnieks Kārlis Mīlenbahs, gleznotāji Ansis Artums, Emīls Braunbergs, Artūrs Lapiņš un Kārlis Neilis, aktieri Žanis Katlaps un Jānis Zenne, rakstnieki Jānis Plaudis un Arvis Grods, dramaturgs Harijs Gulbis, dzejnieki Imants Ziedonis un Jānis Baltvilks, literāts Krišjānis Bērziņš, politiķis Zigfrīds Anna Meirovics, diplomāts un medicīnas zinātņu doktors Georgs Andrejevs, profesore Līna Birziņa, vēstures zinātņu habilitētais doktors Ojārs Niedre, lauksaimniecības zinātņu doktors Visvaldis Pirksts, akadēmiķis Eduards Liepiņš, lidotājs Romāns Lagzdiņš un citi pazīstami cilvēki.
Zarīns
Zarīns ((CH3)2CHOPF(O)CH3 vai GB) ir fluoru saturošs fosfororganiskais savienojums. Tas sava toksiskuma (nervu paralītiska inde) dēļ sākotnēji tika sintezēts ķīmiskajiem ieročiem. Istabas temperatūrā zarīns ir bezkrāsains šķidrums ar relatīvi lielu tvaika spiedienu.
Zarīnu var lietot arī binārajiem ķīmiskajiem ieročiem, tā komponenti ir metilfosfonildifluorīds un izopropanola un izopropilamīna maisījums. Zarīns veidojas reakcijā starp metilfosfonildifluorīdu un izopropanolu, šajā reakcijā kā blakusprodukts veidojas fluorūdeņradis, kuru saista ar izopropilamīnu.
un attiecīgi
Zarīns pirmo reizi tika sintezēts 1938. gadā Vācijā, un to bija paredzēts lietot karā, taču tas netika darīts. Zarīnu lietoja Irānas—Irākas karā 20. gadsimta 80. gados.
Tetrahidrofurāns
Tetrahidrofurāns (THF, C4H8O) ir heterociklisks organisks savienojums, kas pieskaitāms cikliskajiem ēteriem. Tas ir viens no vispolārākajiem ēteriem. Tetrahidrofurāns ir bezkrāsains, mazviskozs šķidrums ar specifisku ētera smaržu. THF labi šķīst ūdenī.
Iegūšana
THF var iegūt, katalītiski hidrogenējot furānu. Rūpnieciski iegūst, dehidratējot butān-1,4-diolu.
Izmantošana
THF ir nozīmīgs aprotonais šķīdinātājs organisko vielu sintēzēm. Tetrahidrofurāna kopolimerizācijas produkti ir uretāna kaučuku izejvielas. THF lieto par piedevu aviācijas un raķešu degvielām.
Moldovas administratīvais iedalījums
Moldovas administratīvo iedalījumu veido 32 rajoni (moldāvu: raioane), 1 autonomā teritorija (moldāvu: unitate teritorială autonomă), 1 vienotā teritorija (moldāvu: unitatea teritorială) un 3 pašvaldības (moldāvu: municipiu).
Polockas kņazi
Polockas kņazs bija valdnieka tituls Polockas kņazistē. Polockas kņazi ir cēlušies no varjagiem, kas 9.-10. gadsimtā valdīja pilskalnos, kas bija izvietoti gar svarīgākajiem upju ceļiem no "varjagiem uz grieķiem" (Ceļš no varjagiem uz grieķiem). 12. gadsimta beigās Polockas kņazu tronī nonāca arī baltu izcelsmes kņazi, kas ieguva arvien lielāku ietekmi, kas beidzās ar Polockas valsts pievienošanu Lietuvas dižkunga valstij.
Alīses iela
Alīses iela ir iela Āgenskalnā, Rīgas Kurzemes rajonā. Alīses iela sākas krustojumā ar Kalnciema ielu un beidzas krustojumā ar Āgenskalna ielu. Kopējais ielas garums ir 456 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām. Alīses iela visā garumā klāta ar asfalta segumu.
Vēsture
Ielu kā privātu ielu ierīkoja Švarcmuižas īpašnieks, viņš to nosauca par Luīzes ielu, bet pilsētas valde ielu ar šādu nosaukumu neieskaitīja Rīgas komunālo ielu sarakstā. Pilsētas valde atļāva pielikt ielai nosaukuma plāksni ar noteikumu, ka iela tiks pārdēvēta un pirms ielas nosaukuma būs rakstīts "privāts ceļš". 1901. gadā ielai piešķirts nosaukums Alīses iela (de, ru). Sākotnēji ierīkots un apbūvēts tikai ielas posms starp Kalnciema un Kristapa ielām, tālāk iela turpinājās kā ceļš caur Švarcmuižas mežu. Pārējā ielas daļa apbūvēta pēc 2. pasaules kara.
Rīgas Danču klubs
Rīgas Danču klubs ir tautas deju klubs, kurā tiek dejotas horeogrāfiski neapdarinātas tautas dejas jeb danči, un tas darbojas Rīgā kopš 1988. gada
Alīses iela
Vēsture
Alīses ielā 1990. gados atradās patversme bērniem no nelabvēlīgām ģimenēm, par kuriem Normunds Beļskis uzrakstīja dzejoļu ciklu “Savādā pasaule”. Dziesma “Alises iela” 2018. gadā ieguva 92. vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā.
Rīgas Danču klubs
Vēsture
Par Rīgas Danču kluba aizsākumu var uzskatīt 1988. gadu, kad folkloras draugu kopa Savieši katru otro nedēļu vienu no saviem mēģinājumiem atvēlēja dančiem ar plašākas publikas iesaistīšanu.
Alīses iela
Ielas raksturojums
Alīses iela ir 460 metrus gara asfaltēta iela Āgenskalna apkaimē, Āgenskalna priedēs. Tā sākas krustojumā ar Kalnciema ielu un iet ziemeļu—ziemeļrietumu virzienā. krustojumā ar Kristapa ielu pie Āgenskalna ūdenstorņa Alīses iela tālāk taisni vairs neturpinās. Iela atsākas ar nobīdi, aptuveni 40 metrus tuvāk Baložu ielai (varētu teikt, ka šos 40 metrus iela pāriet Kristapa ielā). Ielai virzoties tālāk, tā krustojas ar Mārtiņa ielu. Alīses iela beidzas krustojumā ar Āgenskalna ielu.
Alīses ielā ir pārsvarā daudzstāvu dzīvojamo namu apbūve, arī atsevišķas privātmājas un sabiedriskās celtnes.
Ielu savienojumi
Alīses iela ir savienota ar šādām ielām:
Rīgas Danču klubs
Darbība
Rīgas Danču klubs darbojas gan kā klubs, regulāri organizējot tradicionālo deju vakarus, brīvi pieejamus ikvienam interesentam, gan arī kā deju kopa, kas piedalās festivālos, pasākumos, izbraucienos, dejodami paši un māca dančus arī citiem.
Klubs nodarbojas arī ar deju izpēti, rekonstrukciju un deju mācību materiālu izdošanu. Vasarās tiek organizētas deju nometnes. Kopš 1996. gada Rīgas Danču klubu vada Valdis Putniņš.
Kopš 2006. gada bez tradicionālajiem Rīgas Danču kluba pasākumiem notiek arī 3x3 danču vakari, kuros dančus spēlē grupas Iļģi mūziķe Ilga Reizniece un Andris Davidons.
Dalībnieki
Rīgas Danču kluba kodolu veido ar folkloras kustību saistīti cilvēki, kas interesējas par Latvijas kultūru un vēsturi. Kluba pasākumus regulāri apmeklē vairāki simti cilvēku. Rīgas Danču klubs, tāpat kā citi danču klubi Latvijā un citās zemēs, ir atvērtas organizācijas un jebkurš interesants var nākt un piedalīties.
Muzikanti
Rīgas Danču klubā tiek spēlēta dzīvā mūzika izmantojot tradicionālos tautas instrumentus. Izņemot 3x3 danču vakarus, muzikanti danču klubā spēlē balstoties uz brīvprātības principa, nesaņemot par to atlīdzību, bet spēlējot sava prieka pēc. Līdz ar to netiek veidota barjera starp muzikantu un dejotāju, jebkurš spēlēt gribošs dejotājs var pievienoties muzikantu rindām un arī muzikanti var iet padejot, ja atrodas kāds cits, kas spēlē.
Citi Latvijas danču klubi
Rīgas Danču kluba popularitātei augot, arī citās Latvijas pilsētās ir izveidojušies danču klubi. Kopš 2006. gada aktīvi darbojas Cēsu danču klubs, 2007. gadā darbību uzsāka Jelgavas danču klubs, bet kopš 2008. gada pastāv Ventspils danču klubs.
Suns Funs un vējš
"Suns Funs un vējš" ir režisores Rozes Stiebras 1978. gadā uzņemta animācijas filma pēc Imanta Ziedoņa "Krāsaino pasaku" motīviem. Animācijas filmā skan komponista I.Zemzara mūzika, lomas ierunājis Edgars Liepiņš.
Citāti
"Pēc suņa."
Jons Kazlausks
Jons Kazlausks (lt; dzimis Panevēžā, Lietuvas PSR, PSRS) ir bijušais lietuviešu basketbolists, pašlaik strādā par basketbola treneri. Savas profesionāļa karjeras laikā ir spēlējis Viļņas "Statyba". Ir izcīnījis PSRS čempionāta bronzas medaļu 1979. gadā.
Pēc basketbolista karjeras beigām sāka strādāt par basketbola treneri. Ir bijis abu Lietuvas spēcīgāko klubu — Kauņas "Žalgiris" un Viļņas "Lietuvos Rytas" galvenais treneris. Tāpat ir bijis Lietuvas, Ķīnas un Grieķijas valstsvienību galvenais treneris. Kopā ar klubiem ir izcīnījis Eirolīgas čempiontitutulu, vairākkārt ir uzvarējis Lietuvas čempionātā. Kopā ar izlasēm ir izcīnījis vairākas dažāda mēroga sacensību medaļas, tai skaitā 2000. gada Vasaras Olimpisko spēļu bronzu kopā ar Lietuvas valstsvienību.
The Need for Speed
The Need for Speed, zināma arī kā Road & Track Presents: The Need For Speed, ir 1994. gada braukšanas datorspēle, kuru izstrādāja Electronic Arts Canada un publicēja Electronic Arts. Tā ir pirmā spēle no Need For Speed sērijas, kurā ir vairāk kā 15 spēļu. Spēlē var braukt sacensībās ar sporta mašīnām, eksotiskiem modeļiem un japāņu konceptauto. Electronic Arts apvienojās ar auto žurnālu Road & Track, lai mašīnu vadība un uzvedība uz ceļa būtu pēc iespējas tuvāka istenībai. Kad apskata mašīnas, spēlētājam ir iespēja par mašīnu noklausīties īsu aprakstu.
Mašīnas
Spēlē ir astoņas mašīnas no Japānas, Eiropas un ASV. Mašīnas sadalītas trīs klasēs, tās sakārtotas pēc to ātrumiem, lai katrā klasē būtu apmēram vienāda ātruma mašīnas. Spēlē ir šādas mašīnas:
Lauka sīksamtenis
Lauka sīksamtenis (Coenonympha arcania) ir raibeņu dzimtas (Nymphalidae) suga, kas pieder pie samteņu cilts (Satyrini). Lauka sīksamtenis mājo lielākajā daļā Eiropas un Āzijas rietumu daļā. Eiropā tas nav sastopams Britu salās, Spānijas dienvidos un Skandināvijas ziemeļos. Latvijā lauka sīksamtenis sastopams samērā bieži visā teritorijā.
Morfoloģija
Lauka sīksamtenis ir košākais Latvijā dzīvojošais sīksamtenis. Tas ir neliels dienas tauriņš, kura spārnu plētums ir 28—34 mm. No virspuses priekšējie spārni ir koši oranži ar tumšākiem galiem. Aizmugurējie spārni ir tumšāki par priekšējiem un to tumši brūnais tonis kontrastē ar gaišākajiem priekšspārniem.
Lidojumā, kad brīžiem redz spārnu virspusi, bet brīžiem apakšpusi, tauriņš izskatās ļoti spilgts, salīdzinot ar citiem sīksamteņiem.
Ekoloģija
Lauka sīksamtenis sastopams sausos biotopos, vietās, kur bagātīgi aug graudzāles: mežmalās, izcirtumos, norās, pļavās un skrajos mežos līdz 1800 metriem virs jūras līmeņa. Pieaugušos tauriņus lidojam Latvijā var novērot no jūnija sākuma, kad tie izšķiļas, un līdz jūlija vidum vai beigām, kad beidzas vairošanās sezona. Gadā lauka sīksamtenim attīstās viena jaunā paaudze. Kāpurs uz dažadām graudzālēm novērojami no augusta līdz rudenim un pavasarī pēc pārziemošanas līdz maijam, kad tie iekūņojas. Lauka sīksamtenim pārziemo tikai kāpuri.
Kāpuri barojas ar dažādām graudzālēm, piemēram, nokarenajām pumpursmilgām, skarenēm, meduszālēm un citiem augiem. Pieaugušie tauriņi barojas ar dažādu ziedu nektāru, ziedošus krūmus ieskaitot.
Sērogleklis
Sērogleklis jeb oglekļa disulfīds (CS2) ir bezkrāsains, viegli gaistošs šķidrums. Tā molekula ir lineāra un izoelektroniska oglekļa dioksīda molekulai.
Andris Ambainis
Andris Ambainis (dzimis Daugavpilī) ir latviešu matemātiķis, kurš aktīvi darbojas datorzinātnēs. LU profesors Datorikas fakultātē, Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis, Vaterlo Universitātes Kvantu skaitļošanas institūta profesors. Pētījumu lokā ir kvantu skaitļošana, kvantu kriptogrāfija, algoritmu teorija.
Sasniegumi
Andris Ambainis 1991. gadā PSRS komandas sastāvā Starptautiskajā matemātikas olimpiādē izcīnīja zelta medaļu ar maksimālo rezultātu.
2012. gadā saņēmis Latvijas Zinātņu akadēmijas Eižena Āriņa balvu, 2013. gadā Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu.
2016. gadā saņēmis apbalvojumu "Eiropas Gada cilvēks Latvijā".
Politiskā darbība
2017. gadā iestājies jaundibinātajā politiskajā partijā Kustība Par!
Sērogleklis
Īpašības
Sērogleklis viegli oksidējas un gaisā uzliesmo, pat nedaudz karsējot:
Sērogleklis ir ūdenī nešķīstošs, bet 150 °C temperatūrā hidrolizējas par CO2 un H2S:
Izmantošana
Sēroglekli lieto par šķīdinātāju (tajā labi šķīst daudzas organiskas vielas, fosfors, sērs, jods). Sēroglekli izmanto arī lauksaimniecībā cīņai pret kaitēkļiem. Lielos daudzumos to lieto viskozes zīda ražošanā.
Brends
Brends var būt:
Konstantins Ostrožskis
Konstantīns Ostrožskis (ukr. Острозький Костянтин Іoнович,, 1460.-1530.) bija kņazs, Braclavas un Vinnicas stārasts, Traķu vojevoda, Lietuvas lielkņazistes lielhetmanis no 1497. gada.
Pateicoties laulībām ar Tatjanu Golšansku (1509.), viņš pēc diviem gadiem mantoja Viļņas kastelāna amatu - pareizticīgais magnāts, kas radā sēdēja pirmajā rindā. Viņš atklāti un bez ierobežojumiem atbalstīja pareizticīgo Baznīcu visā lielkņazistē. Slavens mecenāts. Pēc vienām ziņām (kr. vēst. М. Максимович) cēlies no Turovas-Pinskas kņaziem, kuru rezidence kopš XIV gs. atradās Ostrogā (Острог). Pēc citām ziņām (kr. vēst. Г. Власьев) - no Volīnijas Rjurikovičiem, no kņaza Romāna (Роман Данилович). Apglabāts Kijivas Pečoru klosterī (Киево-Печерская лавра), Uspenskas katedrālē (Успенский собор). Par lielhetmani kļuva 37 gadu vecumā, 1497. gadā, pateicoties panākumiem karos ar Krimas hanisti.
Volejbols 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — pludmales volejbols sievietēm
Sieviešu olimpiskais pludmales volejbola turnīrs 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā norisinājās no 2008. gada 9. augusta līdz 21. augustam.
Konstantins Ostrožskis
1500. gadā Smoļenskas aizstāvēšanas kampaņā 14. jūlijā viņš ar 40 000 vīru lielu karaspēku stājās pretīm 40 000 lielajam Maskavijas karaspēkam, ko vadīja vojevoda Ščenijs - kaujā pie Vedrošas upes Lietuvas lielkņazistes karaspēks tika pilnībā sakauts (8000 kritušo), bet pats Ostrožskis krita gūstā. Viņu kopā ar Navahrudakas vietvaldi Hrebtoviču aizveda uz Maskavu. Lielhetmani izsūtīja uz Vologdu un lika rakstiski zvērēt uzticību Maskavas lielkņazam. Pie pirmās izdevības Ostrožskis aizbēga no Maskavijas un atguva savus īpašumus un titulus (viņa valdījumos bija Breslavas stārastija, lielkņazs viņu iecēla par Luckas stārastu un Volīnijas maršalu). Ostrožskis uzreiz uzņēmās lielkņazistes armijas vadību un straujā kampaņā atguva Turovu un Moziru. 1508. gadā viņš sakāva sadumpojušos Mihailu Gļinski. Tad Ostrožskis straujā pārgājienā, ar pāris tūkstošiem jātnieku, smagi sakāva tatāru karaspēku, un atsvieda tos atpakaļ. Lielkņazs tam dāvāja zemes Volīnijā, Gļinska-Turovā u.c..
Karavadoņa talants
Ostrožski lieliski raksturo Oršas kauja 1514. gada 8. septembrī, kurā viņš novatoriski saskaņoja kavalērijas, artilērijas un kājnieku uzbrukumu, gustot spožu uzvaru. Lielhetmanis vadīja 25 000 - 35 000 (dažādos avotos skaitļi dažādi) lielu apvienoto Lietuvas lielkņazistes un poļu algotņu armiju. Izšķirošā kauja ar Maskavijas 40 000 - 70 000 (dažādos avotos skaitļi dažādi) vīru lielo karaspēku, ko vadīja Pleskavas vojevoda Ivans Čeļadins (Челяднин, Иван Андреевич), notika netālu no Oršas, pie Krapivno upes. Ostrožskis novietoja pretīm maskaviešu un livoniešu algotņu armijai savus jātniekus divās rindās, bet labajā spārnā slēpnī izvietoja daļu lielgabalu. Lielhetmaņa kavalērija veica strauju uzbrukumu un tad atkāpās slēpņa virzienā, kur artilērija pabeidza šo operāciju. Negaidītais pavērsiens izjauca maskaviešu karaspēka izvietojumu un noveda pie tā sagrāves. Hronikas min 30-40000 kritušos, 1500 sagūstītus muižniekus, 48 gūstā kritušus maskaviešu karaspēka komandierus. Lielkņazs Sigismunds Vecais kā balvu piešķīra Ostrožskim tiesības uzcelt Viļņā sv. Trīsvienības un sv. Nikolaja pareizticīgo baznīcas.
2019. gads
2019. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās otrdienā. Tas ir 19. gads mūsu ēras 3. tūkstošgadē, kā arī 19. gads 21. gadsimtā. Tāpat tas ir 10. un pēdējais gads 2010. gadu desmitgadē.
Loceklis (anatomija)
Loceklis jeb ekstremitāte (no la — 'robeža, gals') anatomijā ir ķermeņa ārējā daļa vai dabīgs tā pagarinājums, kas izvirzās ārā no organisma ķermeņa, piemēram, mugurkaulnieka roka vai aste. Pie locekļiem tiek pieskaitīti kukaiņu taustekļi, mutes daļas (apakšžoklis, augšžoklis), spārni, žaunas, kājas, dzimumorgāni, aste un citas homoloģiskas no ķermeņa segmenta izvirzītas daļas.
2012. gada Itālijas Grand Prix
2012. gada Itālijas Grand Prix (oficiālais nosaukums: Formula 1 Gran Premio Santander d'Italia 2012 ) bija Formula 1 pasaules čempionāta. gada sezonas trīspadsmitais posms, kas norisinājās 9. septembrī Itālijā, Moncas trasē.
No pirmās rindas startēja abi McLaren piloti, Luiss Hamiltons un Džensons Batons, kas bija 62. reize, kad abi McLaren komandas piloti startējuši no pirmās starta rindas, līdz ar to McLaren pārspēja iepriekš Williams komandas uzstādīto rekordu. Luiss Hamiltons arī guva uzvaru šajās sacīkstēs, Serhio Peress (Sauber) ieņēma otro vietu, Fernando Alonso (Ferrari) bija trešais.
Sacīkstēs nepiedalījās Lotus braucējs Romēns Grožāns, kurš bija saņēmis aizliegumu piedalīties vienās nākamajās sacensībās pēc sadursmes izraisīšanas iepriekšējā, Beļģijas Grand Prix. Viņa vietā startēja komandas testpilots Žeroms d'Ambrosio.
2009. gada Dobeles novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Dobeles novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Dobeles novada domē tika ievēlēti 17 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 7 kandidātu saraksti, kas veidoti no 125 kandidātiem. Dobeles novads tika izveidots administratīvi teritoriālajā reformā, tāpēc šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Dobeles novadā vēlēšanas notika 14 iecirkņos.
2012. gada Itālijas Grand Prix
Ma Kinhua kļuva par pirmo ķīniešu autosportistu, kas piedalījies F1 Grand Prix treniņbraucienos, pirmajos brīvajos treniņbraucienos aizstājot Narainu Kartikejanu (HRT).
2009. gada Dobeles novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Zaļo un Zemnieku savienība (28,36%), bet kopā novada domē iekļuva 6 no 7 sarakstiem. Dobeles novada domes vēlēšanās piedalījās 7699 vēlētāji jeb 46,53% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 7680, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 7489 vēlētāji.
2012. gada Itālijas Grand Prix
Kvalifikācija
Piezīmes:
.li
.li ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistībā ar Lihtenšteinu. Tas tika izveidots 1993. gadā. Domēna sponsors ir Hochschule Liechtenstein, bet reģistrāciju nodrošina SWITCH Teleinformatics Services, kas nodarbojās arī ar Šveices domēnu .ch reģistrēšanu. Reģistrācija ir iespējama tikai otrajā līmenī.
Ārējās saites
Toppdomän
Šūna
Šūna (la) ir dzīvo organismu pamatvienība, kas funkcionē patstāvīgi un iekļaujas organisma kopējā darbībā. Visi organismi sastāv no vienas vai vairākām šūnām. Pēc šūnas uzbūves organismus iedala eikariotos (vienšūņi, dzīvnieki, augi, aļģes un sēnes) un prokariotos (baktērijas, arheji). Jaunas šūnas rodas, daloties vecajām šūnām. Daudzšūnu organismos līdzīgas uzbūves šūnas veido audus. Visas šūnas sastāv no membrānas, citoplazmas un organoīdiem. Lielākā daļa augu un dzīvnieku šūnu ir saskatāmas tikai ar mikroskopu, to izmēri ir starp 1 un 100 μm.
Cilvēks pirmo reizi novēroja un līdz ar to arī atklāja šūnas 17. gadsimtā, kad tika izgudrots mikroskops. Pētot korķa uzbūvi, tās saskatīja angļu biologs Roberts Huks (Robert Hooke). 1665. gadā tika izdota viņa grāmata Mikrogrāfija (Micrographia), kurā pirmo reizi lietots termins šūna. Apkopojot vairāku zinātnieku pētījumus un it īpaši balstoties uz botāniķa Matiasa J. Šleidena (Matthias Jakob Schleiden) darbiem, vācu zoologs Teodors Švanns (Teodor Schwann) pierādīja, ka augu un dzīvnieku šūnas ir līdzīgas. 1839. gadā viņš formulēja šūnu teoriju, kurā teikts, ka visi organismi sastāv no vienas vai vairākām šūnām un šūna ir struktūru un funkciju pamatvienība visos dzīvajos organismos. 1855. gadā Rūdolfs Virhovs (Rudolf Virchow) teoriju papildināja ar vēl vienu tēzi, ka jaunas šūnas rodas no iepriekš eksistējušām šūnām un ka tās satur iedzimtības informāciju, kas nepieciešama, lai regulētu šūnas funkcijas un nodotu informāciju nākamo paaudžu šūnām. Uz Zemes šūnas parādījās vismaz pirms 3,5 miljardiem gadu.
Šūnu organizācijas tipi
Ir divu veidu šūnas: eikariotu, kas satur kodolu, un prokariotu, kam nav kodola un citu ar membrānām norobežotu organoīdu. Prokarioti ir vienšūnas organismi, bet eikarioti var būt gan vienšūnas, gan daudzšūnu organismi.
Prokariota un eikariota šūnas salīdzinājums
Prokariota šūna
Prokariotu šūnas bija pirmās dzīvības formas uz Zemes, kurām ir raksturīgi būtiski bioloģiski procesi — signālu pārnese starp šūnām un spēja būt pašpietiekamām, nodrošināt visas dzīvības norises. Tās ir vienkāršākas un mazākas par eikariotu šūnām. Prokarioti ietilpst divos domēnos: baktēriju un arheju. Šūnu DNS sastāv no vienas hromosomas, kas ir tiešā kontaktā ar citoplazmu. Neregulāras formas rajonu, kur koncentrējas lielākā daļa ģenētiskā materiāla, sauc par nukleoīdu. Vairums prokariotu ir vismazākie dzīvie organismi 0,5—2,0 µm diametrā.
Prokariotu šūnai ir trīs uzbūves elementi:
Eikariota šūna
Augi, dzīvnieki, sēnes, vienšūņi un aļģes (izņemot zilaļģes) pieder pie eikariotiem. To šūnas ir aptuveni desmit reizes lielākas nekā prokariotiem, bet tilpums var būt pat tūkstoš reižu lielāks. Galvenā eikariotu šūnu pazīme ir ar membrānu norobežoti organoīdi. Tādējādi šūnā izveidojas vairāki noslēgti nodalījumi, kuros norisinās specifiski vielmaiņas procesi. Vissvarīgākais ir kodols — organoīds, kas satur šūnas DNS. Citas eikariotu šūnas atšķirības ir šādas:
Eikariotu šūnu rašanās pirms 1,2 miljardiem gadu bija svarīgs pagrieziena punkts turpmākajā dzīvības evolucijā. Kaut arī eikariotu šūnās tiek izmantots tāds pats ģenētiskais kods un vielmaiņas procesi kā prokariotiem, to augstāks uzbūves sarežģītības līmenis ļāva attīstīties daudzšūnu organismiem.
Šūnas sastāvdaļas
Visas dzīvās šūnas sedz plazmatiskā membrāna, kas regulē vielu caurlaidību un uztur šūnas elektrisko potenciālu. Membrānas iekšpusē atrodas citoplazma, kas sastāv no šķidrās daļas jeb citosola un dažādiem organoīdiem. Augu šūnām virs membrānas ir mehāniski izturīgs šūnapvalks, kas satur celulozi, sēņu šūnapvalkus veido hitīns, bet baktēriju ― peptidoglikāns, lipoproteīdi un lipopolisaharīdi. Visām šūnām (izņemot nobriedušus zīdītāju eritrocītus un augu vadaudus, kuriem nav kodola) ir DNS. Tāpat tām ir RNS, kas satur nepieciešamo informāciju, lai veidotu dažādas olbaltumvielas un enzīmus šūnu darbības nodrošināšanai.
Membrāna
Šūnas membrāna jeb plazmatiskā membrāna ieskauj šūnas citoplazmu, bet iekšējās membrānas norobežo organoīdus no citoplazmas. Dzīvniekiem plazmatiskā membrāna ir ārējā šūnas robeža, bet augiem, sēnēm un prokariotiem uz tās parasti ir vēl šūnapvalks. Membrāna galvenokārt sastāv no fosfolipīdu dubultslāņa, kas daļēji ir hidrofobs, bet daļēji ― hidrofils. Vēl tajā atrodas glikolipīdi ar taisnām vai zarotām ogļhidrātu ķēdēm un holesterīns dzīvnieku šūnās vai tam radniecīgs steroīds augu plazmatiskajā membrānā. Lipīdu sastāvs lielā mērā ietekmē plazmatiskās membrānas īpašības. Tā izmaiņām ir svarīga loma augu pielāgošanās reakcijās, piemēram, sagatavojoties aukstuma periodam.
Starp lipīdiem ir olbaltumvielu molekulas, kas stabilizē membrānu, savieno to ar citoskeletu un ārpusšūnas struktūrām. Tās darbojas arī kā kanāliņi vai sūkņi, pa kuriem pārvietojas dažādas vielas. Membrāna ir puscaurlaidīga, jo vielu molekulas un joni var to šķērsot brīvi, ierobežoti, vai netikt cauri vispār. Uz membrānas virsmas atrodas olbaltumvielas, kas darbojas kā receptori — uztver ārējos signālus, piemēram, hormonus un citas signālmolekulas.
Abas plazmatiskās membrānas puses nav vienādas. Glikolipīdu un glikoproteīnu ogļhidrātu ķēdes atrodas membrānas ārpusē un darbojas kā šūnas "pirkstu nospiedumi", jo atšķiras ne tikai dažādām sugām, bet arī vienas sugas indivīdiem. Organisma imūnsistēma spēj pazīt svešas šūnas, jo tām ir pārējām ķermeņa šūnām neatbilstoši glikolipīdi un glikoproteīni. Tāpēc organisms bieži atgrūž pārstādītus audus.
Citoskelets
Citoskelets ir pavedienveida struktūru tīkls, kas piešķir šūnai formu un mehānisko izturību; nostiprina organoīdus konkrētā vietā, kā arī tos pārvieto; uzņem vielas un nodrošina makromolekulu pārvietošanu citoplazmā; veido dalīšanās vārpstu, kas precīzi sadala hromosomas, un piedalās citokinēzē (citoplazmas pārdalīšanās divās meitšūnās pēc kodola dalīšanās). Tā ir dinamiska sistēma, kuras elementi var sairt, pārgrupēties un atkal apvienoties. Eikariotu citoskelets sastāv no mikrofilamentiem, starpfilamentiem un mikrocaurulītēm. Pie citoskeleta pavedieniem ir piesaistītas ļoti daudzas olbaltumvielas, kas kontrolē šūnas struktūru, kustības, organoīdu pārvietošanu. Mikrofilamenti sastāv no divām spirālveidā savītām aktīna monomēru ķēdēm. Mikrocaurulītes veidotas no globulāras olbaltumvielas: tubulīna. Starpfilamenti ir ļoti daudzveidīgi gan pēc garuma, gan ķīmiskā sastāva. Tieši starpfilamenti pilda skeleta funkciju, saista dažādus citoskeleta elementus, plazmatisko membrānu un lielāko daļu organoīdu. Pēc atrašanās vietas dažādās šūnās un ķīmiskā sastāva tos iedala piecās grupās:
Prokariotu šūnās nav novērotas eikariotu citoskeletam raksturīgas olbaltumvielas, tomēr atšķirīgas uzbūves olbaltumvielas veic līdzīgu funkciju. Prokariotu citoskelets nav tik labi izpētīts, bet arī šīm šūnām tas ir iesaistīts formas uzturēšanā un citokinēzē.
Ģenētiskais materiāls
Ir divi dažādi ģenētiskā materiāla veidi: dezoksiribonukleīnskābe (DNS) un ribonukleīnskābe (RNS). Abu veidu nukleīnskābes sastāv no monomēriem ― nukleotīdiem, kuru secību polimērā sauc par nukleīnskābes sekvenci. Šūna DNS izmanto ilgtermiņa informācijas glabāšanai. Organisma bioloģiskā informācija ir iekodēta tā DNS sekvencēs. RNS tiek izmantots ģenētiskās informācijas pārnešanai no DNS uz ribosomām — mRNS kopē DNS molekulā glabāto informāciju (transkripcija), kuru pēc nonākšanas ribosomā izmanto atbilstošu olbaltumvielu sintēzei. tRNS piegādā aminoskābes uz olbaltumvielu sintēzes vietu un piedalās nukleīnskābju koda tulkošanā (translācija).
Hloroplastos kopējais DNS daudzums veido lidz 15% no augu šūnas DNS un sastāv no dažāda garuma gredzenveida vai līnijveida molekulām. Gēnu sastāvs un sakārtojums ir līdzīgs mitohondriju genomam. Tie kodē atsevišķas daļas lielos olbaltumvielu kompleksos, bet pārējās sastāvdaļas kodē kodola genoms. Līdz ar to ne mitohondriji, ne hloroplasti nevar darboties kā autonomas, no kodola neatkarīgas vienības.
Cilvēka šūnu ģenētiskais materiāls ir ietverts kodolā un mitohondrijos. Cilvēka šūnas kodola genomā ir 46 hromosomas, to skaitā 22 homologu hromosomu pāri un viens dzimumhromosomu pāris. Mitohondriju genoms ir gredzenveida DNS molekulas, kas atšķiras no kodola DNS. Kaut arī mitohondriju DNS molekulas ir ļoti mazas, salīdzinot ar kodola genomu, tās kodē olbaltumvielas, kas iesaistītas enerģijas ražošanā, un specifiskas tRNS.
Ģenētisko materiālu var ievadīt šūnā mākslīgi, izmainot tās DNS. Šo procesu sauc par DNS rekombināciju. Tas var būt pārejoši, ja svešā DNS molekula nav ievietota šūnas genomā, vai stabili, ja tā ir nonākusi genomā. Daži vīrusi savu ģenētisko materiālu ievieto citas šūnas genomā.
Organoīdi
Organoīdi ir pastāvīgi objekti ar noteiktu uzbūvi, kas atrodas citoplazmā un nodrošina specifiskas šūnas funkcijas. Tie dažreiz var būt visai lieli, piemēram, vakuolas dažu augu šūnās. Gan prokariotu, gan eikariotu šūnās ir organoīdi, tomēr prokariotu šūnās tie ir vienkāršāki un nav norobežoti ar membrānu. Ir vairāku veidu organoīdi. Daži, piemēram, kodols un Goldži komplekss, parasti ir pa vienam, bet citi, piemēram, mitohondriji, hloroplasti, peroksisomas un lizosomas, var būt ļoti daudz ― vairāki simti vai pat tūkstoši. Citosols jeb hialoplazma ir citoplazmas šķidrā daļa, kas veido šūnas iekšējo vidi, tam ir sīkgraudaina konsistence, kuras blīvums var mainīties. Tas galvenokārt sastāv no dažādu vielu šķīduma ūdenī, satur sāļus, cukurus, aminoskābes, daudz olbaltumvielu (apmēram 20—25% no visiem šūnas olbaltumiem). Citosolu kopā ar organoīdiem sauc par citoplazmu vai protoplazmu.
Eikariota šūnas organoīdi ir:
Dažās šūnās un/vai specifiskos apstākļos var būt sastopami arī citi organoīdi.
Eikariota un prokariota šūnas organoīdi:
Struktūras ārpus šūnas membrānas
Daudzas šūnas satur struktūras, kuras ir pilnīgi vai daļēji ārpus šūnas membrānas. Senāk pastāvēja uzskats, ka šūnas dzīvā daļa beidzas līdz ar plazmatisko membrānu, bet virs tās atrodas nedzīvā daļa. Daži autori lieto terminus ārpusšūnas matrikss vai šūnas sieniņa, ar kuriem apzīmē struktūras virs membrānas.
Prokariotu struktūras ārpus membrānas: