cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čukču jūra
Robežas
Ziemeļos, pie polārās ledus cepures robežas, robežojas ar Ziemeļu Ledus okeānu, rietumos robežojas ar Boforta jūru — robežlīnija tiek vilkta no Barova raga Aļaskā. Dienvidaustrumos Čukču jūra apskalo Aļaskas krastu, dienvidos atrodas Beringa šaurums, kas savieno ar Kluso okeānu. Dienvidrietumos apskalo Čukču pussalu, rietumos atrodas Vrangeļa sala un Austrumsibīrijas jūra.
Apraksts
Kuģot jūrā iespējams četrus mēnešus gadā, ledus klāj jūru no oktobra—novembra līdz maijam—jūnijam. Atrodas uz kontinentālā šelfa, 56% jūras platības ir seklāka par 50 metriem. Vidējais dziļums ir 71 metrs.
Šķērsām pāri Čukču jūrai iet datumu maiņas līnija. Lielākā osta ir Ueļena Krievijā.
Benuā Mandelbrots
Benuā Mandelbrots (fr; dzimis, miris ) bija Polijā dzimis ebreju izcelsmes franču/amerikāņu matemātiķis. Pazīstams kā fraktāļu ģeometrijas tēvs.
Dzīvesgājums
Dzimis Varšavā Lietuvas izcelsmes ebreju tirgotāja ģimenē. Viņa tēvocis bija franču matemātiķis Šolems Mandelbrots. 11 gadu vecumā ģimene pārcēlās uz Parīzi. Otrā pasaules kara gadus pavadīja Francijā. Pēc kara studēja Politehniskajā skolā (École Polytechnique), Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā aeronautiku, bet Sorbonnā 1952. gadā ieguva doktora grādu matemātikā. 1958. gadā ar ģimeni pārcēlās uz ASV, kur Mandelbrots 32 gadus nostrādāja kompānijā IBM.
1975. gadā matemātikā ieviesa jēdzienu fraktālis. Devis ieguldījumu informācijas teorijā, ekonomikā, hidrogāzdinamikā un kosmoloģijā.
Miris no vēža Kembridžā, Masačūsetsas štatā.
Zaļā dobziede
Zaļā dobziede (Coeloglossum viride (L.) Hartm., sin. Platanthera viridis (L.) Lindl., Dactylorhiza viridis (L.) R.M. Bateman, Pridgeon & M.W. Chase) ir orhideju dzimtas suga. Tā ir ļoti reta un ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.
Apraksts
Daudzgadīgs, 10-30 cm augsts lakstaugs. Gumi pirkstaini. Stublājs stāvs, diezgan spēks, dzelteni zaļs. Stublāja apakšdaļā lapas lielas, makštveidas un eliptiskas. Augšdaļā mazākas lancetiskas lapas. Pieziedlapas īsas, īlenveida. Ziedkopa skraja. Zieda krāsa variē no zaļgandzeltenas līdz sārti brūnai. Lūpa vesela, garāka nekā citas apziedņa daļas, galā trīsdaivaina. Piesis iss. Auglis - stāva, eliptiska pogaļa. Latvijā zied jūnijā.
Biotopi
Aug gan sausās gan mitrās, ekstensīvi izmantojamās pļavās, retāk skrajos mežos. Augsnēs parasti sastopama neliela grupe vai atsevišķi eksemplāri. Sugu apdraud augsnes rekultivēšana, mēslošana un atradņu aizaugšana ar krūmiem vai kokiem.
Pelargonskābe
Pelargonskābe (n-nonānskābe, oktānkarbonskābe, С8Н17СООН) pieder pie piesātinātajām karbonskābēm. Pelargonskābe ir bezkrāsains eļļains šķidrums ar nepatīkamu smaku. Vēsumā viegli kristalizējas. Ūdenī gandrīz nešķīst. Pelargonskābes sāļus un esterus sauc par pelargonātiem vai nonanoātiem.
Atrašanās dabā
Atrodama dažās sīveļļās un ģerāniju (Pelargonium roseum) ēteriskajā eļļā. No tā arī cēlies pelargonskābes nosaukums ( - ģerānija). Nelielā daudzumā pelargonskābe atrodas stipri bojātos taukos kā oleīnskābes oksidēšanās produkts.
Iegūšana
Iegūst oleīnskābes ozonolīzes ceļā, oksidējot iegūto produktu ar gaisa skābekli. Tāpat pelargonskābe veidojas, oksidējot oleīnskābi vai stearīnskābi ar slāpekļskābi.
Var iegūt arī, sakausējot undecilēnskābi ar kālija hidroksīdu nelielā daudzumā ūdens:
Iegūto pelargonskābes sāli sadala ar sālsskābi.
Pelargonskābe veidojas, pārziepojot atbilstošo nitrilu (oktilcianīdu C8H17CN).
Izmantošana
Metilnonanoātu (pelargonskābes metilesteri) lieto kā smaržvielu. Etilpelargonātam ir rožu smarža. Pelargonskābi lieto plastifikatoru un laku iegūšanai. Pelargonskābes morfolīdu (4-nonanilmorfolīnu) lieto kā lakrimatoru (piparu gāzes baloniņos).
Vecpiebalga
Vecpiebalga ir ciems Vidzemē, Cēsu novadā, Vecpiebalgas pagasta centrs. Izvietojusies vēsturiskajā Piebalgas novadā starp Alauksta un Ineša ezeriem autoceļu P30 un P33 krustojumā. Attālums līdz Madonai — 37 km, līdz Cēsīm — 49 km, līdz Rīgai — 128 km. Vecpiebalgā atrodas pagasta administrācija, vidusskola, kultūras nams (celts kā Labdarības biedrības nams 1887. gadā), bibliotēka, aptieka, luterāņu baznīca, A. Austriņa memoriālais muzejs, tūrisma informācijas centrs.
Ģeogrāfiski Vecpiebalga atrodas Vidzemes augstienes centrālajā daļā, Piebalgas paugurainē. Gleznainās Vecpiebalgas apkārtnes ainavas kopš 1987. gada ir iekļautas aizsargājamā dabas teritorijā Vecpiebalgas aizsargājamo ainavu apvidū.
Vēsture
Veidojusies senā Piebalgas (Grišku, Balgas, Veļķu) pilskalna tuvumā. Netālu no pilskalna 14. gadsimta sākumā uzcelta Rīgas arhibīskapa Piebalgas pils. Pils pirmoreiz tika sagrauta Livonijas karā 1577. gadā, vēlāk atjaunota, bet jau 18. gadsimtā no pils bija palikušas tikai drupas. Tās atrodas dažus simtus metru uz dienvidiem no Cēsu-Madonas ceļa un baznīcas. Pakalna virsotnē starp Alaukstu un Taunu (apmēram 3 km no pils) izveidojās senākās Vecpiebalgas muižas (Alt-Pebalg) centrs. 1933. gadā Vecpiebalgai tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss.
Vecpiebalgas evaņģēliski luteriskās baznīcas ēku neogotikas stilā uzcēla no 1839. līdz 1845. gadam, viens no būvuzņēmējiem bijis Mārcis Sārums. Otrā pasaules kara laikā 1944. gada 20. septembrī Sarkanās armijas uzbrukuma laikā vācu karavīri uzspridzināja baznīcas torni, pēc kara baznīca tika pamesta sagrūšanai. Baznīcu atjaunoja no 1995. līdz 1997. gadam pēc arhitektes Ausmas Skujiņas projekta.
Vecpiebalgas draudzes skolu uzcēla 1860.—1864. gadā, tās ēku daļēji sagrāva soda ekspedīcijas karavīri 1905. gada revolūcijas apspiešanas laikā. Pēc 1920. gada agrārās reformas skolu pārcēla uz nacionalizēto Vecpiebalgas muižas kungu māju un bijušo miertiesneša māju. Skolas ēku atjaunoja 1931.—1940. gadā.
Ievērojamas personības
Vecpiebalgā dzimuši vai dzīvojuši:
21. novembris
Vārda dienas
Andis, Zeltīte
Debesbraukšanas sala
Salu atklāja portugāļu jūrasbraucējs Žuau da Nova 1501. gadā, bet netika sniedzis informāciju par savu atklājumu. Atkārtoti salu 1503. gadā Debesbraukšanas dienā atklāja cits portugāļu jūrasbraucējs Alfonss d'Albukerke, kurš salu nosauca par godu atklāšanas dienai. Sala bija neapdzīvota un ar minimālu augāju. Vienīgie salas iemītnieki bija jūras putni un bruņurupuči. Portugāļi salā nometināja kazas.
Salu sāka apdzīvot 1815. gadā, kad šeit tika nomitināts britu garnizons, kam vajadzēja nodrošināt Napoleona I izsūtījuma vietas Svētās Helēnas salā drošību pret iebrukumu.
2. Pasaules kara laikā ASV salā uzbūvēja lidlauku. 1960. gadā lidlauks kosmosa programmas ietvaros tika paplašināts, lai varētu nodrošināt Space Shuttle ārkārtas nosēšanos. Salā vienīgā saimnieciskā darbība notiek ap lidlauku un ar to saistītajām komunikācijām.
Seara
Seara (pt) ir štats Brazīlijas ziemeļaustrumos. Administratīvais centrs — Fortaleza.
Austrumsibīrijas jūra
Austrumsibīrijas jūra (ru) ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga malas jūra.
Robežas
Ziemeļos plešas Ziemeļu Ledus okeāns (pastāvīgās ledus segas dienvidu robeža), austrumos — Vrangeļa sala un Čukču jūra, dienvidos atrodas Austrumsibīrija — Čukotkas autonomais apvidus un Jakutija, rietumos — Jaunsibīrijas salas, Ļahova salas un Laptevu jūra.
Vispārējs apraksts
Lielāko daļu gada klāj ledus. Jūra atrodas virs kontinentālā šelfa, 70% jūras ir seklāka par 50 metriem, vidējais dziļums — 66 metri, dziļākā dzelme — 358 metrus dziļa. Rietumu daļā Sibīrijas piekraste ir līdzena — jūra apskalo Janas—Indigirkas zemieni un Kolimas zemieni. Rietumu daļā jūrā ieplūst lielas upes — Indigirka un Kolima, kā arī nedaudz mazākās Alazeja, Raučua u.c. Austrumu daļā piekraste kalnaina. Atmosfēras temperatūra vasarā 0 °C līdz 2 °C (4 °C dienvidu daļā), ziemā — līdz -30 °C.
Ūdens virsējā slāņa sāļums no 5 ‰ pie upju ietekām līdz 30 ‰ ziemeļu daļā, temperatūra ziemā -1,8 °C līdz -1,2 °C, vasarā -1 °C līdz 0 °C.
Lielākie līči ir Kolimas līcis pie Kolimas ietekas un Čaunas līcis austrumu daļā. Pie Čaunas līča ieejas atrodas Ajonas sala.
Lielākā osta jūras krastā ir Peveka jūras austrumu piekrastē pie Čaunas līča. Jūrā notiek zveja, roņu medības.
Vēsture
Krievu jūrasbraucēji jūru sasniedza 17. gadsimtā, braucot no vienas upes ietekas līdz citai. 1648. gadā Semjons Dežņovs un Fedots Aleksejevs šķērsoja jūru no Kolimas ietekas, šķērsojot arī Čukču jūru, Beringa šaurumu un sasniedzot Anadiras ieteku.
Alēns Delons
Alēns Fabiens Moriss Marsels Delons (fr; dzimis ) ir franču aktieris un uzņēmējs. Kopš 1999. gada Delonam ir dubultpilsonība — Francijas un Šveices. 20. gadsimta 60. gados Delons kļuva par vienu no Eiropas izcilākajiem aktieriem.
Delons ir spēlējis lomas vairākās plaši pazīstamās filmās: "Spožajā saulē" (Plein soleil, 1960), "Roko un viņa brāļi" (Rocco et ses frères, 1960), "Aptumsums" (1962), "Melodija no pagraba" (Mélodie en sous-sol, 1963), "Gepards" (Il Gattopardo, 1963), "Samurajs" (1967), "Baseins" (La Piscine, 1969), "Sarkanais aplis" (1970), Borsalino (1970), "Zorro" (1975), Monsieur Klein (1976), Mort d'un pourri (1977), Trois hommes à abattre (1980), Notre histoire (1984). Delons filmējies nozīmīgās lomās pie tādiem pazīstamiem režisoriem kā Lukīno Viskonti, Žans Liks Godārs, Žans Pjērs Melvils, Mikelandželo Antonioni, Luijs Mals.
Par lomu filmā "Gepards" Delons tika nominēts Zelta globusa balvai. Divas reizes nominēts Cēzara balvai — par lomām filmās Monsieur Klein un Mort d'un pourri, bet par lomu filmā Notre histoire Delonam Cēzara balvu piešķīra. 1995. gadā Delons ieguva Berlīnes starptautiskais kinofestivāla goda balvu "Zelta lācis" par mūža ieguldījumu. 2019. gadā saņēma Kannu kinofestivāla balvu "Zelta goda palma".
9814072356
9814072356 ir 87. un lielākais kāda skaitļa kvadrāts, kurā visi cipari, arī nulle, tiek izmantoti 1 reizi un bez atkārtošanās. Tā kvadrātsakne ir 99066. Šī skaitļa pieraksts heksadecimālajā skaitīšanas sistēmā ir 248F6DC24.
Hābsburgi
Hābsburgi jeb Habsburgi (de) ir viena no senākajām un plašākajām Eiropas karaliskajām dinastijām, kuru cilme meklējama Hābsburgas pilī tagadējās Šveices teritorijā. Gadsimtu gaitā dinastijas pārstāvji bijuši daudzu valstu valdnieki. Līdz 16. gadsimtam Hābsburgu dzimtai piederēja Tirole, Švābija, Elzasa, Nīderlande, Austrija, Štīrija, Karintija, Kraina, Čehija un daļa no Ungārijas, vēlāk tās varā nokļuva arī Spānija, Portugāle, Volīnija, Galīcija, Transilvānija, Toskāna, Parma un Modēna. No 1273. līdz 1806. gadam ar pārtraukumiem Hābsburgu dinastijas pārstāvji bija Svētās Romas impērijas imperatori. Vairāk nekā 1000 gadus Hābsburgi ietekmēja Eiropas vēsturi. Hābsburgu īpašumi bija tik plaši, ka 1556. gadā Kārlis V Hābsburgs sadalīja zemi savu dēlu starpā. Vienu daļu pārvaldīja viņa dēls Spānijas karalis Felipe II, bet otru — viņa brālis, vēlākais Svētās Romas impērijas imperators Ferdinands I.
Node
Node (no en "mezgls") var būt:
142857 (skaitlis)
142857 ir kārtas skaitlis starp skaitļiem 142856 un 142858. Interesanti, ka ja kādu skaitli dala ar 7, tad dalījumā atkārtojas šis skaitlis 142857, piemēram,
999 ÷ 7 = 142.7 142857 142857 142857 14... 99 ÷ 7 = 14. 142857 142857 142857... 27 ÷ 7 = 3.857 142857 142857 142857... 715 ÷ 7 = 102. 142857 142857 142857... 2240 ÷ 49 = 45.7 142857 142857 142857... 900 ÷ 7 = 128.57 142857 142857 142857... 22.4 ÷ 49 = 0.457 142857 142857 142857...
1 + 142856 = 142857
116 + 428455 = 428571
342 + 999657 = 999999
Cēzara balva
Cēzara balva (fr) ir Francijas nacionālais apbalvojums kinematogrāfijā. Balva pirmoreiz tika pasniegta 1976. gadā. Tai nominētās filmas un cilvēkus izraugās Francijas Kinoakadēmijas pārstāvji.
Cēzara balva ir nosaukta franču tēlnieka Cēzara Baldačīni vārdā, un pasniegtās statuetes ir šī tēlnieka miniatūras veida skulptūras.
Nominācijas
Speciālās balvas:
Makedonska Broda
Makedonska Broda jeb Maķedoniešu Broda (mk) (tulkojumā no maķedoniešu valodas - Maķedoniešu brasls) ir pilsēta Ziemeļmaķedonijā, valsts centrālajā daļā.
Ģeogrāfija
Pilsēta atrodas dienvidaustrumos no Suva Gora, rietumos no Karadžica un dienvidrietumos no Dautica kalniem. Cauri pilsētai tek Treskas upe.
Iedzīvotāji
Makedonska Broda ir izteikti viennacionāla pilsēta. No 3740 iedzīvotājiem 2002 gadā 3725 (99,6%) bija maķedoniešu tautības.
Žiljeta Binoša
Žiljeta Binoša (fr; dzimusi ) ir franču aktrise.
Viņa ir spēlējusi lomas vairākās plaši pazīstamās filmās: "Sliktās asinis" (Mauvais Sang, 1986), Les Amants du Pont-Neuf (1991), "Trīs krāsas: zilā" (1993), "Angļu pacients" (1996), Les Enfants du Siècle (1999), "Šokolāde" (2000), Dan in Real Life (2007), "Apstiprinātā kopija" (Copie conforme, 2010), "Kosmopolise" (2012), "Mīlestība vārdos un bildēs" (Words and Pictures, 2013), "Zils-Marijas mākoņi" (2014), "Godzilla" (2014), "Rēgs bruņās" (2017), "Augstākā sabiedrība" (2018), "Patiesība" (La vérité, 2019), "Kā būt labai sievai" (La bonne épouse, 2020).
Binoša savas karjeras laikā ir ieguvusi arī vairākus nozīmīgus apbalvojumus, to vidū, Cēzara balvu, Eiropas Kino balvu un balvas Venēcijas kinofestivālā, Berlīnes kinofestivālā, Kannu kinofestivālā. Par lomu filmā "Angļu pacients" ieguvusi Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā aktrise otrā plāna lomā un BAFTA kino balvu. Šīm divām balvām vēlreiz tikusi nominēta par galveno lomu filmā "Šokolāde".
Boforta jūra
Boforta jūra (en) ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga malas jūra, apskalo Aļaskas un Kanādas Ziemeļrietumu teritoriju krastus. Nosaukta britu hidrogrāfa Frensisa Boforta (1774-1857) vārdā.
Robežas
Par ziemeļu robežu uzskata pastāvīgās ledus segas dienvidu malu, rietumu robežu — Kanādas Arktiskais arhipelāgs (Benksa sala), dienvidos jūra apskalo Kanādas Ziemeļrietumu teritorija un Aļaska, bet rietumos sastopas ar Čukču jūru. Galējais dienvidrietumu punkts ir Barova rags.
Vispārējs apraksts
Lielāko daļu gada jūra aizsalusi. Virsējā ūdens slāņa temperatūra vasarā -1,5 °C, ziemā -1,8 °C, sāļums 27—32 ‰.
Jūrā ietek lielā Makenzi upe un citas mazākas upes. Jūra ir nozīmīga dzīvotne vaļiem un jūras putniem, relatīvi maz skarta un dabiska.
Jūras robeža starp Kanādu un ASV joprojām nav nosprausta — pastāv viedoklis, ka zem jūras ir nozīmīgi naftas un dabasgāzes krājumi, jau ir atklātas atradnes pie Makenzi ietekas. Naftas resursu izpēte Boforta jūrā uzsākta 1960. gadā, 1986. gadā sāka darboties pirmā naftas platforma (Amaugilakas projekts).
Eiropas Savienības paplašināšanās
Eiropas Savienības paplašināšanās ir notikusi septiņas reizes. Sākotnēji Eiropas Savienībā bija 6 dalībvalstis, bet 2013. gadā to skaits palielinājās līdz 28 dalībvalstīm.
Vislielākā paplašināšanās notika, kad Eiropas Savienībai pievienojās 10 jaunas dalībvalstis, tai skaitā arī Latvija. Eiropas Savienība paplašinājās sesto reizi, kad tajā iestājās Rumānija un Bulgārija, bet Horvātija.
Pašlaik notiek sarunas par iestāšanos Eiropas Savienībā ar Albānijas, Melnkalnes, Serbijas, Turcijas un Ziemeļmaķedonijas valdībām. 2022. gada 23. jūnijā ES dalībvalstu līderi Briselē vienojās par kandidātvalsts statusa piešķiršanu Ukrainai un Moldovai. 13. decembrī Eiropas Savienības dalībvalstis vienojās piešķirt arī Bosnijai un Hercegovinai bloka kandidātvalsts statusu.
Kā potenciālās kandidātvalstis, kurām ir solīts uzsākt sarunas par iestāšanos pēc zināmu nosacījumu izpildes, ir Kosova un Gruzija.
ES paplašināšanās vēsture
Pirmā paplašināšanās notika 1973. gadā, kad Eiropas Savienībai pievienojās Apvienotā Karaliste, Īrija un Dānija. Apvienotā Karaliste iestājās galvenokārt politisku apsvērumu vadīta, savukārt Īrija un Dānija tamdēļ, ka tās bija ekonomiski atkarīgas no Apvienotās Karalistes. Otrā paplašināšanās notika 1981. gadā, kad Eiropas Savienībā iestājās Grieķija. Šī iestāšanās bija īpaša ar to, ka starp Grieķiju un pārējām dalībvalstīm bija būtiskas ekonomiskās atšķirības.
Trešā paplašināšanās notika 1986. gadā, kad Eiropas Savienībā iestājās Spānija un Portugāle. Šīs paplašināšanās dēļ Eiropas Savienība pieņēma lēmumu sniegt ievērojamu atbalstu sociāli un ekonomiski atpalikušajiem reģioniem. Ceturtā paplašināšanās notika 1995. gadā, kad Eiropas Savienībā iestājās Zviedrija, Somija un Austrija. Šīs valstis jau bija cieši integrējušās Eiropas Savienības tirgū, tamdēļ tas lielas problēmas nesagādāja.
[[Attēls:EU-candidate countries map.svg|300px|thumb| {{legend|#3F48CC|Dalībvalstis (2022)}}
{{legend|#00BFFF|Kandidātvalstis: Albānija, Bosnija un Hercegovina, Melnkalne, Moldova, Serbija, Turcija, Ukraina, Ziemeļmaķedonija}} {{legend|#86FDF1|Pieteikumu iesniegušās potenciālās dalībvalstis: Kosova, Gruzija}}
Turpmākās perspektīvas
Kopš 2012. gada notiek iestāšanās sarunas ar Melnkalnes, kopš 2014. gada ar Serbijas valdību, 2022. gada jūlijā ES sāka iestāšanās sarunas ar Albānijas un Ziemeļmaķedonijas valdībām.
2016. gadā Bosnijas un Hercegovinas valdība iesniedza pieteikumu dalībai ES, bet Serbu Republikas pretestības dēļ tai nepiešķīra kandidātvalsts statusu līdz 2022. gada decembrim.
2022. gadā arī Ukrainas, Moldovas, Gruzijas un Kosovas valdības iesniedza pieteikumu dalībai ES. 17. jūnijā Eiropas Komisija nolēma ieteikt piešķirt Eiropas Savienības kandidātvalsts statusu Ukrainai un Moldovai, bet 13. decembrī Bosnijai un Hercegovinai.
Gruzija, tāpat kā Kosova tiek uzskatītas par potenciālām ES kandidātvalstīm.
Pārtrauktās iestāšanās sarunas
2013. gadā pārtrauca iestāšanās sarunas ar Islandes valdību. 2022. gadā atlika 2005. gadā sāktās iestāšanās sarunas ar Turcijas valdību.
Baija
Vēsture
Portugāļu jūrasbraucējs Pedru Alvarišs Kabrals bija pirmais eiropietis, kas 1500. gada 22. augustā piestāja Brazīlijas piekrastē mūsdienu Baijas štatā. 1547. gadā tika nodibināta Salvadoras pilsēta, un līdz 1763. gadam tā bija Brazīlijas kolonijas galvaspilsēta. No 1624. gada maija līdz 1625. gada aprīlim Baija atradās Nīderlandes okupācijā. Štats bija pēdējais, kurš palika uzticīgs Portugālei, - tikai divus gadus pēc Brazīlijas neatkarības iegūšanas štats pievienojās Brazīlijas federācijai. No 16. līdz 18. gadsimtam Baija bija liels cukura ražošanas centrs. Parasti tieši uz Baiju no Āfrikas tika ievesti vergi, lai nodrošinātu cukurniedru plantāciju darbu, pēc tam tos nogādājot citur Brazīlijā.
Saimniecība
Mūsdienās štats ir lielākais kakao ražotājs Brazīlijā (95% ražas). Štats izceļas ar vislielāko afrikāniskās kultūras ietekmi uz vietējām tradīcijām. Iegūst naftu, dimantus, dažādu metālu rūdas.
Matoņi
Matoņi ir bezmugurkaulnieku dzīvnieku tips, kuru kāpuri ir dzīvnieku parazīti. Fosilā veidā matoņi ir pazīstami no eocēna.
Morfoloģija
Matoņi pēc daudzām pazīmēm ir līdzīgi nematodēm. Tiem ir līdzīga ķermeņa forma, pseidocels, muskuļu šķiedras tikai gareniskās, kutikulas apvalks un segmentācijas trūkums. Abiem ir līdzīga reproduktīvā un nervu sistēmas, kā arī dzīvesveids. Viņu ķermenis ir cilindrisks (matveidīgs), ļoti tievs un garumā 30-40 cm, bet var sasniegt pat 2 metrus (tropos dzīvojošais Gordius fulgur). Krāsojums bālgans līdz tumši brūns. Tēviņiem ķermenis ir nedaudz īsāks, kā mātītēm, bet aizmugurējais gals saliekts vai savīts spirālē. Kutikula ļoti bieza. Pieaugušie īpatņi nebarojas; barības sistēma reducējas tik ļoti, ka tārps vairs nespēj norīt barību. Aizmugurējā daļā atrodas kloāka, pa kuru tiek izvadīti barības atkritumi un dzimumprodukti. Nervu sistēma ar galvas gangliju, rīkles gredzenu un vēdera stumbru; visas tā daļas ir savienotas ar epidermu. Cilindriskās gonadas stiepjas gandrīz cauri visam ķermenim.
Vairošanās un attīstība
Matoņi ir dažādu posmkāju, galvenokārt kukaiņu, it īpaši dažu taisnspārņu, skrejvaboļu un kapračvaboļu parazīti. Pieaugušie matoņi, sasniedzot galīgos izmērus, izkļūst no saimnieka ķermeņa un kādu laiku brīvi dzīvo ūdenī. Tas notiek tad, kad saimnieks nonācis ūdens tuvumā vai nejauši tajā iekritis. Ūdenī matoņi sasniedz dzimumgatavību un pārojas (visas matoņu sugas ir šķirtdzimumu dzīvnieki). Apaugļošanās iekšēja. Apaugļotās mātītes iznērš līdz miljonam oliņu baltu, garu pavedienu veidā, kurus piestiprina pie ūdensaugiem. No oliņām pēc 15-80 dienām izšķiļas kāpuri, kuri kādu laiku dzīvo ūdenī vai mitrā augsnē. Šajā laikā tie uzmeklē piemērotu saimnieku, lielākoties ūdenī dzīvojošus viendienīšu, spāru vai citu kukaiņu kāpurus. Šie kāpuri kalpo kā starpsaimnieki, kuros matoņi iecistojas, un cistā var nodzīvot līdz pat gadam. Savukārt sauszemes kukaiņi invadējas, apēdot šādus kāpurus, tādā veidā kļūstot par gala saimniekiem. Šeit matoņi izlien no cistām un attīstās līdz dzimumgatavībai (4-20 nedēļas). Tad tie izurbjas cauri saimnieka apvalkam un nokļūst ūdenī (saimnieks parasti aiziet bojā). Pilns matoņu attīstības cikls ilgst ap 18 mēnešiem. Pretēji izplatītam uzskatam, cilvēkā un mājdzīvniekos matoņi neparazitē.
Sistemātika
Pasaulē ir zināmas ap 320 sugām. Pazīstamākā un Latvijā vienīgā zināmā suga ir matonis Gordius aquaticus — 10 līdz 15 cm garš tārps, tautā saukts par "zirga matu". Latvijā sugu sastāvs pilnībā nav noskaidrots.
Treska
Treska (mk) ir upe Ziemeļmaķedonijas Republikā, Vardaras labā krasta pieteka.
Uz upes Matkas kanjonā 1937. gadā ir uzbūvēta hidroelektrostacija, izveidoto ūdenstilpi sauc par Matkas ezeru.
NPD (nozīmju atdalīšana)
NPD var būt:
Federālais distrikts
Federālais distrikts (pt) ir īpaša Brazīlijas administratīvā iedalījuma vienība, kurā ietverta valsts galvaspilsēta Brazilja.
Artis Pabriks
Artis Pabriks (dzimis Jūrmalā) ir latviešu politiķis, politologs, politikas zinātnes doktors, zemessargs, Rīgas Starptautiskās ekonomikas un biznesa administrācijas augstskolas docents. Bijis piecu Saeimas sasaukumu deputāts, kā arī Latvijas ārlietu ministrs (2004—2007), aizsardzības ministrs (2010—2014 un 2019—2022), Ministru prezidenta biedrs, Eiropas Parlamenta deputāts (2014—2018). Pārstāv apvienību "Attīstībai/Par!" un partiju "Latvijas attīstībai" (ir tās līdzpriekšsēdētājs; iepriekš bijis vairāku citu partiju biedrs). Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis.
Biogrāfija
Mācījās Jūrmalas 1. vidusskolā, studēja Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē vēstures specialitātē un piecus gadus Orhūsas Universitātē.
Pēc tā saņēmis stipendiju, lai papildinātu zināšanas Ņujorkā, kur pavadīja vienu gadu kopā ar jauno sievu, vācieti Undīni.
Politikas zinātnes doktora grādu ieguvis 1996. gadā. Pēc augstskolas beigšanas pievērsies akadēmiskai darbībai, bija Vidzemes augstskolas pirmais rektors (1996—1997), profesors (kopš 2006).
Politiskā darbība
1998. gadā A. Pabriks piedalījās Andra Šķēles veidotās Tautas partijas dibināšanā. Pēc tam vairākus gadus uz vēlētiem amatiem valsts pārvaldē nav pretendējis, līdz 2002. gada rudenī piedalījās 8. Saeimas vēlēšanās, sākotnēji netika ievēlēts, bet 2004. gadā kļuva par 8. Saeimas deputātu uz laiku, kamēr partijas biedrs Atis Slakteris strādāja valdībā. pēc Riharda Pīka ievēlēšanas Eiropas Parlamentā A. Pabriks kļuva par ārlietu ministru Induļa Emša valdībā. Pēc valdības krišanas A. Pabriks palika savā amatā arī Aigara Kalvīša ministru kabinetā.
2006. gada oktobrī A. Pabriks tika ievēlēts 9. Saeimā, saglabājot ārlietu ministra amatu arī otrajā A. Kalvīša valdībā. 2007. gada pavasarī viņš tika izvirzīts kā viens no Tautas partijas pretendentiem uz Valsts prezidenta amatu, taču valdošās partijas vienojās par bezpartijiska kandidāta Valda Zatlera virzīšanu vēlēšanām Saeimā. , nepiekrītot valdības lēmumam par KNAB vadītāja Alekseja Loskutova atstādināšanu, viņš atkāpās no amata, atgriežoties Saeimā. A. Pabriks apturēja savu dalību Tautas partijā, piebilstot, ka, ja tas nav iespējams, viņš no tās izstāsies. Drīz pēc tam kopā ar citu Tautas partiju pametušo politiķi Aigaru Štokenbergu iesaistījās sabiedriskās organizācijas "Sabiedrība citai politikai tiesiskā valstī” veidošanā, kas nākamajā gadā pārtapa partijā.
ievēlēts par jaundibinātās partijas "Sabiedrība citai politikai" līdzpriekšsēdētāju. Partija iesaistījās apvienībā "Vienotība", no kuras A. Pabriku ievēlēja 10. Saeimā.
2009. gada 13. janvārī A. Pabriks kopā ar A. Štokenbergu bija mītiņa Doma laukumā organizators. Pēc mītiņa cilvēku pūlis neizklīda, daži dauzīja parlamenta logus, daži demolēja veikalu, vēl daži gāza policijas mašīnas. Valsts prezidents Valdis Zatlers uzskata, ka mītiņa prasījuma apmierināšana, Saeimas atlaišana, bija neiespējama, jo krīzes laikā tas būtu valsts bankrots.
2013. gada beigās, pēc tam, kad V. Dombrovskis atkāpās no Ministru prezidenta amata, uzņemoties politisku atbildību par Zolitūdes traģēdiju, "Vienotība" izvirzīja A. Pabriku kā savu nākamo pretendentu uz valdības vadītāja vietu. Tomēr Valsts prezidents Andris Bērziņš, minot maz pārliecinošus argumentus, noraidīja izvirzīto kandidātu un aicināja partijām atrast citu, piemērotāku Ministru prezidenta amata pretendentu.
2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās ievēlēts Eiropas Parlamentā no partijas "Vienotība" saraksta. 2018. gada jūnijā paziņoja par izstāšanos no partijas "Vienotība" un pievienošanos apvienībai "Attīstībai/Par!", nebūdams to veidojošo partiju biedrs. No tās saraksta kandidēja Saeimas vēlēšanās un tika ievēlēts 13. Saeimā. 2019. gada janvārī, kad apstiprināja Krišjāņa Kariņa valdību, A. Pabriks atkārtoti kļuva par Latvijas Republikas aizsardzības ministru, kā arī Ministru prezidenta biedru. 2019. gada oktobrī iestājās partijā "Latvijas attīstībai". 2020. gada 12. novembrī, pēc Jura Pūces atkāpšanās, A. Pabriks uz laiku kļuva par Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministra amata pienākumu izpildītāju, bet 2021. gada 7. janvāri, pēc Ilzes Viņķeles demisijas, uz dažām stundām kļuva par Veselības ministra amata pienākumu pildītāju. Savukārt 2022. gada 16. maijā, pēc Marijas Golubevas atkāpšanās, īslaicīgi kļuva par Iekšlietu ministra amata pienākumu pildītāju.
14. Saeimas vēlēšanās apvienības "Attīstībai/Par!" saraksts nepārvarēja 5% barjeru, bet viens no tās Ministru prezidenta amata kandidātiem A. Pabriks, uzņemoties atbildību par slikto rezultātu, paziņoja par aktīvās politikas pamešanu. Tomēr jau 2022. gada decembrī ievēlēts par vienu no partijas "Latvijas attīstībai" līdzpriekšsēdētājiem.
Pabriks par leģionāriem
2019. gada 27. septembrī, piedaloties Mores kauju 75. gadadienas atceres pasākumos A. Pabriks nosauca latviešu leģionārus par "latviešu tautas un valsts lepnumu", kā arī izteica frāzi, ka "mūsu pienākums ir šos Latvijas patriotus godāt no visiem dvēseles dziļumiem". Šie ministra izteikumi izraisīja vēsturnieku diskusiju.
Kazdangas pilskalns
Kazdangas pilskalns (arī Valātas pilskalns) atrodas Kurzemē, Dienvidkurzemes novadā, Kazdangas pagastā 3 km attālumā no Kazdangas.
15 m augstais pilskalns ir viens no lielākajiem un vizuāli iespaidīgākajiem Kuršu nocietinājumiem. Stāvo pilskalnu apskalo Alokstes upīte.
Pilskalna kultūrslānis ir vidēji 1 metru biezs. Tas stipri postīts apsaimniekojot pilskalnu. Plašāki arheoloģiski pētījumi pilskalnā nav veikti. Ernests Brastiņš 1922. gadā, savas Kurzemes pilskalnu apzināšanas ekspedīcijas laikā, pētījis un uzmērījis Kazdangas pilskalnu, kā arī veicis tur nelielus pārbaudes izrakumus. Tieši Brastiņš pirmais izvirzījis apgalvojumu, ka Kazdangas pilskalnā būtu meklējama kuršu Lažas pilsvieta.
Vēsture
1263. gadā vienā gājienā ordeņa karaspēks nodedzina Lažas (Lasen), Markaišu (Merkes) un Grobiņas (Grubin) pilis. Lažas aizstāvētāji sirdīgi turējušies pretī, bet ordeņa karaspēks ar joni ieņem pils grāvi, sakur tur uguni un Kuršu pils nodeg. No kuršiem maz kas izbēdzis, bet vācieši saņēmuši daudz laupījumus, sievas un bērnus. Atskaņu hronika par pilskalnu raksta: ''Tad kuldīdznieki pie šiem (t.i. rīdziniekiem) stājas, tos labprāt līdzi aicināja uz kādu pili Lažu, kas vēl Kurzemē atradās. Tur brāļiem labi padevās, jo kuršu pils drīz aizdegās un tā kā salmi uzliesmoja. Tā ieņēma šo pili Lažu. No kuršiem nosita tur dažu, tik retam aizbēgt izdevās. Neviens vairs pilī nepalika, jo sievas un bērni aizdzīti tika. Daudz mantu karaspēks tur guva, bet pils tā nodedzināta kļuva''.
Divmāju augi
Divmāju augi ir augi, kuriem putekšņlapas un augļlapas veidojas uz dažādiem īpatņiem. Tādējādi tiek kavēta pašappute, tomēr puse īpatņu šādā gadījumā nedod sēklas.
Aleksandra Čaka iela
Aleksandra Čaka iela var būt:
Ciānūdeņradis
Ciānūdeņradis (HCN) tīrā veidā ir bezkrāsains, ļoti viegli gaistošs, toksisks šķidrums, kas labi šķīst ūdenī. Ciānūdeņradis raksturīgi smaržo pēc rūgtajām mandelēm. Tā ūdens šķīdumu sauc par ciānūdeņražskābi jeb zilskābi, kas ir vāja skābe (vājāka pat par ogļskābi), tāpēc tās sāļi (cianīdi) gaisā ir nestabili. HCN reaģē ar aldehīdiem un ketoniem, veidojot ciānhidrīnus (sk. acetonciānhidrīns). Tos lieto par aminoskābju un polimēru izejvielām. HCN reaģē ar alkēniem, veidojot nitrilus, ko lieto galvenokārt par monomēriem.
Iegūšana
No metāna un amonjaka gaisa skābekļa klātienē, ar Pt katalizatoru paaugstinātā temperatūrā:
Vēlāk tika atklāta efektīvāka metode, kur nav nepieciešams gaisa skābeklis:
Ciānūdeņradi var iegūt arī, sadalot cianīdus ar skābi. Dabā zilskābe ir sastopama ķiršu, plūmju un citu rožu dzimtas augļu kauliņos kā amigdalīna sadalīšanās produkts. Ciānūdeņradis veidojas, degot dažiem polimēriem (poliuretāniem).
Izmantošana
Ciānūdeņradi galvenokārt lieto par ķīmisko izejvielu. Tā kā ciānūdeņradis ir visai toksisks, to dažreiz lieto ķīmiskajiem ieročiem. HCN lieto arī metalurģijā, tērauda virsmas piesātināšanai ar oglekli.
Vladimirs Tarasenko
Vladimirs Tarasenko (dzimis 1991. gada 13. decembrī Jaroslavļā) ir krievu hokejists, centra uzbrucējs. Pašlaik (2023) spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Otavas "Senators" sastāvā.
Viņa tēvs Andrejs Tarasenko arī bija hokejists, pēc tam treneris.
Spēlētāja karjera
Tarasenko savu karjeru uzsāka 2007. gadā, spēlējot Novosibirskas "Sibirj" otrajā komandā, kas tobrīd bija Krievijas Pirmās līgas dalībniece. Jau nākamajā sezonā Tarasenko nostiprinājās "Sibirj" pirmajā komandā, aizvadot 38 KHL spēles. 2010. gada NHL draftā Tarasenko ar augsto 16. numuru izvēlējās Sentluisas "Blues" vienība, taču 2010.—11. sezonā Vladimirs palika Novosibirskā.
2012. gada 13. janvārī Tarasenko tika aizmainīts uz Sanktpēterburgas SKA, tās rindās spēlējot līdz pat 2012.—13. gada NHL sezonas lokauta beigām, kad uzbrucējs pievienojās Sentluisas "Blues" rindām. Savā debijas spēlē NHL Tarasenko guva uzreiz divus vārtus. 2014.—15. un 2015.—16. gada sezonas Tarasenko noslēdza kā "Blues" rezultatīvākais spēlētājs, abas sezonas tiekot iekļauts arī NHL otrajā simboliskajā izlasē. 2019. gadā kopā ar Sentluisas "Blues" izcīnīja Stenlija kausu.
Tarasenko kopā ar aizsargu Niko Mikolu 2023. gada 9. februārī tika aizmainīts uz Ņujorkas Rangers.
Atstājot "Rangers" kā brīvais aģents pēc sezonas beigām, Tarasenko 2023. gada 27. jūlijā parakstīja līgumu uz vienu gadu par 5 miljoniem ASV dolāru ar Otavas Senators.
Krievijas hokeja izlases rindās spēlējis 2010. un 2011. gada Pasaules čempionātos junioriem, 2011. gadā turnīru noslēdzot kā viens no rezultatīvākajiem spēlētājiem un izcīnot zelta medaļas. Vladimirs spēlējis arī 2009. gada Pasaules U18 čempionātā, tajā izcīnot bronzas medaļas.
Bezklases starpdomēnu maršrutēšana
CIDR izmanto mainīga garuma apakštīklu masku (Variable Length Subnet Masks, VLSM) tehnoloģiju. VLSM atļauj elastīgu un līdz ar to ekonomisku dalīšana apakštīklos (subnetting), kā arī prefiksu apkopošanu (prefix aggregation).
IPv6 protokols ir veidots bezklašu maršrutēšanai un izmanto CIDR tehnoloģiju.
CIDR aprakstīts un.
VLSM
Klasiskajā IPv4 tīkla masku (prefiksa garumu) noteica adreses klase, līdz ar to bija iespējami tīkli ar prefiksu garumiem /8, /16 un /24.
VLSM atļauj pēc vajadzības izmantot brīvi izraudzītu prefiksa garumu 0 — 32 bitus (0 — 128 bitus IPv6 gadījumā). Prefiksa garums VLSM ir visām apakštīkla adresēm kopīgo vecāko bitu skaits.
Dalīšana apakštīklos
Tā kā VLSM dod iespēju izmantot jebkādu prefiksa garumu, IP adrešu apgabalus iespējas sadalīt apakštīklos, kuru lielums ir iespējami tuvs nepieciešamajam adrešu skaitam tīklā. Piemēram, /24 adrešu apgabalu var sadalīt četros /26 apakštīklos ar 64 IP adresēm katrā.
VLSM pieļauj arī apakštīklu tālāku sadalīšanu (sub-subnetting). Ja nepieciešami trīs apakštīkli pa 64 adresēm katrs, viens 32 adrešu apakštīkls un divi 16 adrešu tīkli, vienu no iepriekšējā piemērā minētajiem /26 apakštīkliem var sadalīt divos /27 apakštīklos un vienu no tiem — divos /28 apakštīklos. Viens no iespējamiem šādiem sadalījumiem ir sekojošs: 192.168.16.0/26; 192.168.16.64/27; 192.168.16.96/28; 192.168.16.112/28; 192.168.16.128/26; 192.168.16.192/26.
Dalīšana apakštīklos ar VLSM dod iespēju efektīvāk izmantot adrešu apgabalus tādējādi taupot IP adreses.
Prefiksu apkopošana
Cita CIDR iespēja ir, pretēji apakštīklu dalījumam, apkopot prefiksus. To sauc arī par maršrutu apkopošanu (route summarization vai supernetting). Piemēram, četrus blakusesošus /24 prefiksus ar kopīgiem 22 vecākajiem bitiem adresē var apvienot un izmantot interneta maršrutēšanai kā vienu /22 prefiksu. Šīs tehnoloģijas izmantošana ļauj ievērojami samazināt interneta maršrutēšanas tabulas.
CIDR un maršrutēšanas protokoli
Lai realizētu CIDR maršrutēšanas protokolā jābūt iespējai kopā ar prefiksu norādīt arī prefiksa garumu.
Vecākiem maršrutēšanas protokoliem (RIP, IGRP) šādas iespējas nav. Šos protokolus sauc par classful maršrutēšanas protokoliem.
Jaunākie maršrutēšanas protokoli (RIPv2, EIGRP, IS-IS, OSPF, BGP-4) atbalsta VLSM un tos sauc par classless maršrutēšanas protokoliem.
Latvijas Universitātes Filozofijas un socioloģijas institūts
Filozofijas un socioloģijas institūts ir Latvijas universitātes zinātniska institūcija, kas pēta filozofisko domu, kultūru un sabiedrību. Institūta darbinieki raksta un publicē grāmatas un rakstus, izdod zinātniskus žurnālus, piedalās un organizē konferences, seminārus, uzstājas dažādos sabiedriskajos pasākumos un debatēs (tai skaitā TV, radio u.c.), izstrādā zinātniskos projektus, veic socioloģiskos pētījumus. Studentu apmācība institūtā nav paredzēta, jo tā galvenā ievirze ir zinātniskā pētniecība.
Vēsture
Filozofijas un socioloģijas institūts Latvijas Zinātņu akadēmijas (LZA) sistēmā dibināts 1981. gadā. Daļa pētnieku filozofijas jomā jau strādāja LZA Vēstures institūtā un līdz ar dibināšanu veidoja jaunā institūta pamatsastāvu. Institūta izveidotājs un pirmais direktors bija LZA akadēmiķis Valentīns Šteinbergs. Neraugoties uz padomju laiku ideoloģisko bardzību, institūtā iezīmējās tam laikam tālredzīgi pavērsieni: Maskavas disidentiski noskaņoto profesoru vadībā un aizsardzībā tika studēta Rietumu filozofija, tika izstrādātas daudzas nozīmīgas filozofijas vēstures, ideju vēstures, fenomenoloģijas, hermeneitikas, ētikas un estētikas tēmas. 1980. gados izveidojās socioloģisko pētījumu nodaļa Maijas Ašmanes vadībā, kas savās iespēju robežās parādīja sociālistiskās sistēmas konfliktus, savukārt tiesību nodaļa Ērikas Stumbiņas vadībā atklāja recidīvistu lielo īpatsvaru krimināli sodīto personu vidū. Jāmin arī interese par ekoloģiju, filozofiskās antropoloģijas nodaļas dibināšana un darbs kopā ar Smadzeņu funkcionālās asimetrijas pētniecības laboratoriju, ko vadīja Dr. Arnolds Krauklis. 1991. gadā institūts tika pārdēvēts par LZA Filozofijas un socioloģijas institūtu. 1998. gadā institūts tika integrēts Latvijas Universitātē kā patstāvīga juridiska persona, kuras zinātnisko darbību pārrauga Latvijas Universitāte, 2006. gadā Filozofijas un socioloģijas institūts tika pārveidots par LU aģentūru "LU Filozofijas un socioloģijas institūts". Institūta direktore ir LU profesore, LZA akadēmiķe, Eiropas Zinātņu un mākslu akadēmijas īstenā locekle Maija Kūle. Darbinieku skaits vidēji PLE 30—35, filozofijas, socioloģijas, vēstures zinātņu doktoru skaits vidēji 25—30, jauno zinātnieku proporcionālais sastāvs — 40% no institūta darbiniekiem. Institūta darbinieki saņēmuši LR valsts apbalvojumus, LZA vārdbalvas zinātnē, Spīdolas balvas, Eiropas Zinātņu un mākslu akadēmijas balvas, IZM, LZA un LU Atzinības rakstus.
Latvijas filozofiskās domas un ideju vēstures pētījumi
Vadošie pētnieki (ces): Dr. Ella Buceniece, Dr. Maija Kūle, Dr. Aija Priedīte-Kleinhofa, Dr. Vilnis Zariņš, Dr. Svetlana Kovaļčuka.
Rietumu mūsdienu filozofijas virzienu pētījumi, klasisko darbu tulkošana
Vadošie pētnieki (ces): Dr. Maija Kūle, Dr. Igors Šuvajevs, Dr. Rihards Kūlis, Dr. Jānis Vējš, Dr. Ella Buceniece, Dr. Māra Rubene, Dr. Elga Freiberga, Dr. Raivis Bičevskis, Dr. Žanete Narkeviča, Dr. Velga Vēvere.
Etnopolitika, etniskās attiecības un sabiedrības integrācija
Vadošie pētnieki (ces): Dr. Leo Dribins, Dr. Inese Runce, Dr. Ilga Apine, Dr. Nadežda Pazuhina, Dr. Vladislavs Volkovs
Jaunatnes un izglītības, sociālās atstumtības un deviantās uzvedības pētniecība
Vadošie pētnieki (ces): Dr. Ritma Rungule, Dr. Ilze Koroļeva, Mg. Ilze Trapenciere, Dr. Inta Mieriņa, Dr. Ieva Kārkliņa.
Migrācijas starpdisciplināra pētniecība
Pētnieki: Dr. Inta Mieriņa, Dr. Laura Sūna, Dr. Mārtiņš Kaprāns, Dr, Ilze Koroļeva, Dr. Rita Kaša, Dr. Inese Šūpule, Dr. Evija Kļave.
Mutvārdu vēsture, tās resursu izmantošana mūsdienu kultūras sociālo un identitātes procesu analīzē
Vadošie pētnieki (ces): Dr. Baiba Bela, Dr. Dagmāra Beitnere, Māra Zirnīte.
Starptautiski socioloģiski salīdzinoši pētījumi
Institūts vidēji katru gadu publicē 6—10 monogrāfijas, rakstu krājumus, izdod 3 regulārus žurnāla tipa izdevumus "Filosofija", "Reliģiski filozofiski raksti", "Ethnicity" (kopā ar Daugavpils universitāti), tematiskos numurus žurnālā "Humanities and social sciences. Latvia", sagatavošanā — "Phenomenologica Baltica".
Institūts piedalās vidēji 10 Latvijas mēroga zinātniskos projektos, valsts pētījumu programmās, ERAF projektos, ieguvis konkursa kārtībā iespēju veidot izcilības centru un apgūt ES līdzekļus infrastruktūras attīstībai. Izglītības un zinātnes ministrijas sistēmiskajā izvērtējumā par zinātnisko attīstību iegūst rādītājus augsta novērtējuma grupā no 1,1 līdz 1,25 (maksimālais Latvijā 1,5).
Aigars Štokenbergs
Aigars Štokenbergs (dzimis Rīgā) ir latviešu jurists, ekonomists, uzņēmējs un politiķis, bijušais Latvijas ekonomikas, reģionālās attīstības un pašvaldības lietu un tieslietu ministrs. Bijis 9. un 10. Saeimas deputāts. A. Štokenbergs ir bijis Tautas partijas biedrs, viens no "Sabiedrība citai politikai" dibinātājiem, tagad partijas "Vienotība" biedrs.
Dzīves gājums
A. Štokenbergs 1981. gadā absolvējis Rīgas 25. vidusskolu, 1986. gadā — Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti. Pēc augstskolas beigām divus gadus strādājis Latvijas PSR Rīgas rajona prokuratūrā par izmeklētāju, bet no 1988. gada maija — agrofirmā "Tērvete" par priekšsēdētāja palīgu. Latvijas PSR Augstākā Padome pēc tieslietu ministra Viktora Skudras priekšlikuma A. Štokenbergu iecēla par LPSR tautas tiesnesi.
Latvijas Universitātes Filozofijas un socioloģijas institūts
Nozīmīgas publikācijas
Pārtulkoti I. Kanta, E. Huserla, M. Heidegera, M. Vēbera, R. Rortija, E. Kaneti, H. G. Gādamera, Z. Freida, K. G. Junga, M. Šēlera, M. Būbera u.c. klasiķu darbi. Ar detalizētāku publikāciju sarakstu iespējams iepazīties oficiālajā mājaslapā.
Aigars Štokenbergs
Dzīves gājums
1999. gadā A. Štokenbergs absolvējis Latvijas Banku koledžu ar kvalifikāciju uzņēmējdarbības pārvaldes jomā, 2001. gadā — Latvijas Banku augstskolu, iegūstot ekonomista kvalifikāciju.
Darbojies nekustamo īpašumu biznesā. 2008. gada augustā "Baltic Screen" ierindojis A. Štokenbergu Latvijas ietekmīgāko miljonāru saraksta 21. vietā.
Politiskā darbība
Politikā iesaistījies kā Andra Šķēles izveidotās Tautas partijas biedrs, 2004. gadā kandidējot Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Tā paša gada nogalē viņš kļuva par Ministru prezidenta Aigara Kalvīša padomnieku ekonomikas jautājumos, bet 2006. gada aprīlī, pēc "Jaunā laika" aiziešanas no valdības, ieņēma Ekonomikas ministra amatu Aigara Kalvīša valdībā.
2006. gada oktobrī A. Štokenbergs no Tautas partijas saraksta tika ievēlēts 9. Saeimā, kā arī no jauna sastādītajā A. Kalvīša valdībā kļuva par Reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministru. , valdības krīzes (tā sauktās Lietussargu revolūcijas) laikā, viņš par valdības un savas partijas kritiku tika izslēgts no Tautas partijas un zaudēja ministra posteni. atjaunoja darbību Saeimā kā pie frakcijām nepiederošs deputāts, darbojas Saeimas Juridiskajā komisijā un tās apakškomisijā Latvijas Republikas Satversmes grozījumu izstrādei.
2010. gada oktobrī A. Štokenbergs tika ievēlēts 10. Saeimā, kas uz pirmo sēdi sanāca. tika apstiprināts Valda Dombrovska 2. Ministru kabinets, kurā A. Štokenbergam tika atvēlēts tieslietu ministra amats, sakarā ar ministra pienākumu uzņemšanos, viņš uz laiku nolika deputāta mandātu.
Kandidējot ārkārtas 11. Saeimas vēlēšanās no "Vienotības" saraksta Zemgales apgabalā, A. Štokenbergs saņēma visvairāk (6212) svītrojumu, un, lai arī sarakstā bija iekļauts ar pirmo numuru, palika pēdējais un netika ievēlēts.
Pēc aktīvas politiskās darbības beigām A. Štokenbergs atkal ir pievērsies uzņēmējdarbībai. 2012. gada maijā satiksmes ministrs Aivis Ronis iecēla A. Štokenbergu par AS "Pasažieru vilciens" valdes locekli.
44. autobusu maršruts (Rīga)
44. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Zolitūdes līdz Ziepniekkalnam.
Ozijs Smits
Osborns Ērls Ozijs Smits (en; dzimis Mobailā, Alabamas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu beisbolists, spēlējis shortstop pozīcijā.
44. autobusu maršruts (Rīga)
44. autobusu maršruta kopējais garums ir 29,329 km. Maršruta Zolitūde — Ziepniekkalns  kopējais garums ir 14,687 km, bet maršruta Ziepniekkalns  — Zolitūde kopējais garums ir 14,642 km.
Darbdienās pa 44. autobusu maršrutu kursē 4 autobusi, bet brīvdienās — tikai 2 autobusi.
Ozijs Smits
Karjeras laikā pārstāvējis divus MLB klubus: Sandjego "Padres" un Sentluisas "Cardinals". Līgā debitēja "Padres" sastāvā, taču jua  parakstīja līgumu ar "Cardinals". Tā sastāvā viņš kļuva par Pasaules sērijas čempionu 1982. gadā.
44. autobusu maršruts (Rīga)
Maršruts
Zolitūde — Ziepniekkalns kursē pa šādām ielām: Rostokas iela, Zolitūdes iela, Gramzdas iela, Anniņmuižas iela, Apuzes iela, Šampētera iela, Rucavas iela, Kalnciema iela, Ventspils iela, Krūzes iela, Liepājas iela, Mazā Nometņu iela, O. Vācieša iela, Torņakalna iela, Vienības gatve, Ģimnastikas iela, Tadaiķu iela, Valdeķu iela un Ozolciema iela.
Ozijs Smits
Beisbolists pēdējo spēli aizvadīja. Viņa spēlētāja numurs tika iemūžināts, kā arī 2002. gadā O. Smits tika uzņemts Beisbola slavas zālē.
44. autobusu maršruts (Rīga)
Maršruts
Ziepniekkalns — Zolitūde kursē pa šādām ielām: Ozolciema iela, Valdeķu iela, Tadaiķu iela, Ģimnastikas iela, Vienības gatve, Torņakalna iela, O. Vācieša iela, Mazā Nometņu iela, Liepājas iela, Krūzes iela, Ventspils iela, Kalnciema iela, Rucavas iela, Šampētera iela, Apuzes iela, Anniņmuižas iela, Gramzdas iela, Zolitūdes iela un Rostokas iela.
Ozijs Smits
Pēc karjeras beigām laika posmā no 1997. līdz 1999. gadam viņš vadīja raidījumu This Week in Baseball.
44. autobusu maršruts (Rīga)
Pieturvietas
44. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 58 pieturas. Maršrutā Zolitūde — Ziepniekkalns ir 29 pieturas, tāpat arī maršrutā Ziepniekkalns — Zolitūde ir 29 pieturas.
Svinoujsce
Svinoujsce (pl) ir pilsēta Polijas galējos ziemeļrietumos Rietumpomožes vojevodistē. Atrodas uz Ūzedomas, Volinas un vairākām mazākām salām. Osta pie Baltijas jūras un Ščecinas līča. Atsevišķas pilsētas daļas savieno divas prāmja līnijas.
Vēsturiskais pilsētas vācu nosaukums — Svineminde (de). Pilsētas tiesības 1765. gadā piešķīra Prūsijas karalis Frīdrihs II Lielais. Svinemindes osta bija spēcīgi nocietināta. Pēc Otrā pasaules kara pilsēta tika piešķirta Polijai, vācu iedzīvotāji padzīti, bet pilsētā apmetās iedzīvotāji no Polijas austrumu apgabaliem, ko ieņēma PSRS. Līdz 1990. gadiem pilsētā bija PSRS Baltijas kara flotes kara bāze.
Valsts apvērsums
Valsts apvērsums jeb pučs ir pēkšņa valdības, varas maiņa valstī, kas nav savienojama ar demokrātisku pārvaldes sistēmu.
Parasti valsts apvērsums ir vardarbīgs, tomēr tas var notikt arī bez atklātas vardarbības un bruņotas cīņas, kad valdošais spēks bez īpašas pretošanās piekāpjas pretējās puses pārspēka priekšā. Apvērsuma organizētāji parasti ir neliela, labi organizēta sazvērnieku grupa, kurā darbojas opozicionāri valsts politiskie vai militārie līderi. Lai apvērsums būtu veiksmīgs, ir nepieciešams, lai policija un armija pildītu jaunās valdības vai valsts varas pavēles. Tāpēc starp organizētājiem nereti ir atrodami valstī populāri, augstu stāvoši armijas un policijas virsnieki. Lielākoties apvērsums sākas ar stratēģiski svarīgo iestāžu, piemēram, pasta, telegrāfa, dzelzceļa ieņemšanu, ko pavada valsts vadītāju un politisko oponentu aresti. Apvērsums atšķiras no revolūcijas ar to, ka tā rezultātā pārmaiņas var skart tikai šauru ļaužu slāni, bet revolūcijas laikā notiek krietni plašākas sabiedriskās, sociālās un politiskās izmaiņas valstī. Latvijā valsts apvērsums ir noticis 1934. gada 15. maijā, kad valsts varu Latvijā sagrāba Kārlis Ulmanis.
Sony Music Entertainment
Sony Music Entertainment (arī zināma kā Sony Music vai pēc saīsinājuma SME) ir amerikāņu mūzikas kompānija, ko vada un pārvalda Sony Corporation of America (SCA). Tā ir otra lielākā mūzikas ierakstu kompānija pasaulē aiz Universal Music Group. Dibināta 1987. gadā, kaut arī tā ir pastāvējusi arī agrāk, tikai ar citu nosaukumu.
Vēsture
1987. gada 17. novembrī SCA savā īpašumā ieguva CBS Records, kas sadarbojās ar vairākām slavenībām. CBS paturēja tiesības uz CBS mūzikas ierakstiem, bet nodrošināja Sony pagaidu licenci CBS vārda izmantošanai. 1991. gada 1. janvārī Sony pārsauca CBS par Sony Music Entertainment (SME).
Espiritu Santu
Espiritu Santu vai Espīritu Santu (pt-br) ir viens no Brazīlijas divdesmit sešiem štatiem, kas atrodas valsts dienvidaustrumu daļā. Tas ietilpst Brazīlijas Dienvidaustrumu reģionā. Tas robežojas ar Minasžeraisu rietumos, ar Riodežaneiro štatu dienvidos un ar Baiju ziemeļos. To austrumos apskalo Atlantijas okeāns. Štata administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Vitorija.