cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Džordžs Herberts Volkers Bušs
Džordžs Herberts Volkers Bušs (en, dzimis ; miris ) bija ASV politiķis, kas no 1989. līdz 1993. gadam bija ASV četrdesmit pirmais prezidents. Viens no prezidentiem ar visplašāko iepriekšējo politisko pieredzi — pirms prezidentūras bijis gan kongresmenis, gan pārstāvis ANO, gan republikāņu nacionālās komitejas priekšsēdis, gan vēstnieks Ķīnā, gan Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP) direktors. Amerikāņi bija vīlušies Buša labējā sociālajā politikā un pat uzvara Persijas līča karā nenodrošināja Bušam atkārtotu uzvaru 1992. gada vēlēšanās. Viņa dēls Džordžs V. Bušs arī bija ASV prezidents, kā arī Teksasas gubernators.
Biogrāfija
Formālo izglītību sāka apgūt Griničas apgabala dienas skolā. 1936. gadā sāka mācīties Filipa akadēmijā (Phillips Academy), Andoverā. 1941. gada decembrī pēc Pērlhārboras bombardēšanas Džordžs Bušs nolēma iestāties Jūras kara flotē. 18 gadu vecumā kļuva par jūras lidotāju. 1944. gada jūnijā piedalījās Filipīnu jūras kaujā pret Japānas impēriju. Augustā kļuva par leitnantu.
1945. gada 6. janvārī Džordžs Bušs apprecējās ar Barbaru Pīrsu (Barbara Pierce, pēc laulībām Buša). Jaunlaulātie apmetās nelielā dzīvoklī Trentonā, Mičiganas štatā. Viņiem bija seši bērni: Džordžs V. Bušs (dzimis 1946. gadā, bija ASV prezidents), Paulīne Robinsona Buša (Pauline Robinson, 1949—1953, nomira no leikēmijas), Džons Eliss Bušs (John Ellis, 1953, bija Floridas gubernators), Nīls Malons Bušs (Neil Mallon, 1955), Mārvins Pīrss Bušs (Marvin Pierce, 1956) un Dorotija Buša (Dorothy, 1959). 1945. gadā Džordžs Bušs uzsāka studijas Jeila Universitātē, kuru absolvēja 1948. gadā.
Pēc studijām Džordžs Bušs ar sievu un pirmdzimto dēlu pārcēlās uz dzīvi Teksasā. 1951. gadā Džordžs Bušs dibināja savu uzņēmumu Bush-Overbey Oil Development company, bet 1953. gadā kļuva par vienu no naftas ieguves uzņēmuma Zapata Petroleum Corporation līdzdibinātājiem. No 1954. līdz 1964. gadam Džordžs Bušs bija šī uzņēmuma prezidents. Šajā laikā viņš bija kļuvis par miljonāru.
1964. gadā Džordžs Bušs aizsāka politiķa karjeru. Viņš kļuva par republikāņu partijas Herisas apgabala (Harris County) priekšsēdētāju. 1966. gadā Džordžs Bušs tika ievēlēts Pārstāvju palātā no Teksasas štata. Viņš kļuva par pirmo republikāni, kas pārstāvēja Hjūstonu Pārstāvju palātā. 1968. gadā tika ievēlēts uz otro termiņu. 1970. gadā vēlēšanās zaudēja un netika ievēlēts uz trešo termiņu.
1971. gadā ASV prezidents Ričards Niksons izvirzīja Džordžu Bušu ASV vēstnieka amatam Apvienoto Nāciju Organizācijā. Šajā amatā viņš bija līdz 1973. gada janvārim.
Votergeitas skandāla laikā Niksons piedāvāja Bušam kļūt par Republikāniskās partijas Nacionālās komitejas priekšsēdi. Viņš komiteju vadīja līdz 1974. gada septembrim.
Niksona pēctecis ASV prezidenta amatā Džeralds Fords iecēla Bušu Ķīnas vēstnieka amatā, kur nostrādāja līdz 1975. gada decembrim. 1976. gada sākumā Fords izsauca Džordžu Bušu atpakaļ uz Vašingtonu un iecēla viņu Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktora amatā.
1970. gadu beigās Džordžs Bušs nolēma kandidēt uz ASV prezidenta amatu. Viņš bija spiests piekāpties Republikāniskās partijas kandidātam Ronaldam Reiganam, kas vēlāk tika ievēlēts par prezidentu. Toties Džordžs Bušs kļuva par ASV viceprezidentu. Arī 1984. gadā viņš piekāpās Reiganam, kas palika ASV prezidenta amatā, un Džordžs Bušs — ASV viceprezidenta amatā.
Lēna Šēneborna
Modernajai pieccīņai pievērsusies 14 gadu vecumā. Piedalījusies, kurās izcīnīja zelta medaļu. Tāpat zelta medaļu izcīnījusi 2005. gada Pasaules čempionātā junioriem. Pasaules čempionātos pieaugušajiem vienu sudrabu un divas bronzas individuālajās sacensībās, komandu sastāvos izcīnījusi arī zeltu. Eiropas čempionātos pieaugušajiem vienreiz kļuvusi par čempioni, kā arī vienreiz bijusi sudraba medaļas laureāte.
Džordžs Herberts Volkers Bušs
Biogrāfija
1988. gada ASV prezidenta vēlēšanās beidzot Džordžs Bušs tika izvirzīts kā Republikāniskās partijas kandidāts, sakaujot savu pretinieku Denu Kveilu. Vēlēšanās pārliecinoši apsteidza Demokrātiskās partijas līderi Maiklu Dukaki (Michael Dukakis). Prezidentūras laikā ASV piedalījās militārajās operācijās Panamā un Persijas līča valstīs. 1992. gada ASV prezidenta vēlēšanās viņš zaudēja Demokrātiskās partijas līderim Billam Klintonam un netika atkārtoti ievēlēts par ASV prezidentu.
1993. gadā Apvienotās Karalistes karaliene Elizabete II Džordžu Bušu iecēla bruņinieku kārtā. Viņš kļuva par trešo ASV prezidentu, kas izpelnījies šo godu.
Latvijas nosaukums
Latvijas nosaukums ir apzīmējums mūsdienu Latvijas Republikas teritorijai dažādos laikos.
Sabiedrotie (Otrais pasaules karš)
Sabiedrotie Otrā pasaules kara laikā bija valstis, kas pakāpeniski izveidoja militāru aliansi, lai stātos pretī Ass valstīm. Pēc 1941. gada ASV, Lielbritānija, PSRS un Ķīnas Republika izveidoja tā saukto "Lielo četrinieku", lai veidotu kopējo sabiedroto politiku. Kara beigu periodā lielākā daļa pasaules valstu pieteica karu Vācijai vai Japānas Impērijai, un to nostāšanos galveno Sabiedroto pusē uzskata par ANO aizsākumu.
Latvijas nosaukums
Etimoloģija
Nosaukums "Latvija" tiek atvasināts no tautas pašnosaukuma "latvieši", kura etimoloģija valodniecībā netiek viennozīmīgi traktēta.
Sabiedrotie (Otrais pasaules karš)
Lielbritānijas sabiedrotie (1940)
Pēc Polijas kampaņas, kas beidzās ar Polijas iznīcināšanu, britu parlaments apstiprināja "Sabiedroto spēku likumu" (Allied Forces Act), sakarā ar kuru Vācijas okupētās valstis varēja veidot savas militārās vienības sadarbībā ar Lielbritāniju:
Latvijas nosaukums
Senākie Latvijas apzīmējumi
13. gadsimta sākumā, Indriķa hronikā šai zemei nav viena kopnosaukuma (nosaukumus hronikas autors devis latīniskā vai lībiskā transkripcijā), un, atkarībā no teritoriju apdzīvojošās sentautas, tā tiek dēvēta par "Letgali" (letu zeme — Lettigallia, Lettia, Letthia, Leththia, pieminēta 12 reizes ), "Livoniju" (lībiešu zeme — Livonia, pieminēta 54 reizes ), "Kursu" (kuršu zeme — Corsa, pieminēta 4 reizes ), Zemgali (zemgaļu zeme — Semigalia, pieminēta 7 reizes ) vai "Letiju"" (Letthia). Arī pāvesta kanceleja šai laikā lieto nosaukumu Lettia, attiecinot šo nosaukumu uz mūsdienu Vidzemes un Latgales ziemeļrietumu daļu. Arī 14. gadsimtā šie nosaukumi dominē dokumentos, kā piemēram Lyvonia et Lettya (1336); Livonia, Letthia Semigalia (1387).
Sabiedrotie (Otrais pasaules karš)
Lielbritānijas sabiedrotie (1940)
Britu armijas rindās cīnījās 18 000 Polijas, 15 000 Norvēģijas un vairāki tūkstoši citu minēto valstu karavīru un pilotu.
Vācijas iekarotās Višī Francijas vietā nāca Šarls de Golls, kura Brīvo franču kustība kontrolēja daļu Francijas koloniālās impērijas. Sabiedrotajiem pievienojās britu domīnijas Kanāda, Austrālija, Jaunzēlande, Dienvidāfrika. ASV spiediena rezultātā karu nacistiem pieteica arī lielākā daļa Dienvidamerikas valstu, no kurām aktīvi karā iesaistījās Brazīlijas Vargasa diktatūra.
Galvenie sabiedrotie (1942)
Pēc sarunu par PSRS pievienošanos Ass valstīm izjukšanas Vācija 1941. gada 22. jūnijā uzbruka Padomju Savienībai. 1942. gada 1. janvārī Vašingtonas Arkādijas konferences laikā pieņēma Apvienoto Nāciju deklarāciju, kurā kā galvenie sabiedroti bija:
Latvijas nosaukums
Senākie Latvijas apzīmējumi
15. gadsimtā rakstos pazuda vārds Lettia un turpmāk visas teritorijas apzīmēšanai lietoja nosaukumu "Livonija" (Livonia). 16.—17. gadsimtos, kad zeme bija sadalīta starp lielvarām, kopnosaukuma nebija (pēc inerces dažkārt lietoja "Livonija"), bet tās dēvēja atsevišķi: Kurzeme un Zemgale (lat. Curlandiae et Semigalliae, vāc. Kurland), Latgale jeb Inflantija (pol. Inflantskie, kr. Инфлянтия), Vidzeme (vāc. Livland, kr. Лифляндия). Vāciski runājošajiem mācītājiem uz vidusdialekta izloksnes pamata sākot tulkot reliģiskos tekstus zemniekiem saprotamā valodā, sāka izzust līdz tam striktā kuršu atdalīšana no latviešiem, veidoties literārā valoda un tauta kā tāda ar savu kopnosaukumu.
Veidojoties kopējai latviešu tautai, tās apdzīvotās zemes apzīmēšanai 16. gadsimtā parādījās nosaukums "Lettland", kas ir latīniskā nosaukuma "Lettia" vāciskojums. Baltazars Rusovs savā 1577. gadā izdotajā Livonijas hronikā ar vārdu "Lettland" apzīmēja vienu no trīs Livonijas galvenām provincēm (blakus Igaunijai un Kurzemei), kurā ietilpst arī lībiešu zeme.
Savukārt Dionīsija Fabrīcija Livonijas vēstures grāmatā Livonicae historiae compendiosa series in quatuor digesta partes..., kas pabeigta ap 1611. gadu, latviešu zemes apzīmēšanai pirmo reizi tika minēts nosaukums "Lothavia".
Latviski rakstošie Kurzemes un Zemgales hercogistes luterāņu mācītāji vācu "Lettland" tulkoja kā "Latviešu zeme", kurā ietilpināja ne tikai Vidzemi un Latgali, bet arī Kurzemi, Zemgali un Sēliju — Georgs Mancelis lietoja nosaukumu "Latviska zeme" (Lettus, 1638), Jānis Langijs "Latviešu zeme" (Lexicon, 1777), bet Vecais Stenders savā vārdnīcā (Lexicon, 1789) runāja par "Latvju zemi".
18. gadsimtā Livonijas provincēm nonākot Krievijas Impērijas varā, to sāka dēvēt par "Baltijas jūras" provincēm vai guberņām (vāc. Ostseeprovinzen, kr. Остзейские губернии), vēlāk par "Baltenland" (t.i. vācbaltu zemi).
Apzīmējums "Latvija"
Pirmais bija Juris Alunāns, kurš 1857. gadā laikrakstā "Inland” ieteica lietot nosaukumu "Latva". Šis vārds retumis tika lietots vienā otrā rakstā 70. un 80. gados, taču apritē neiegājās. Biežāk tika lietots apzīmējums "Baltija", jo iedzīvotāju vairums sevi pozicionēja nevis etniski, bet ģeogrāfiski. Arī pirmās latviešu avīzes nāk klajā nevis kā Latvijas, bet, piemēram, Baltijas Vēstnesis (1869). Latviešu literatūrā vārdu "Latvija” pirmie ieviesa jaunlatvieši — Auseklis, Andrejs Pumpurs, Kronvaldu Atis u.c. Baumaņu Kārļa dziesmu vīru korim "Dievs, svētī Latviju!" autors komponējis kā latviešu himnu un tā pirmo reizi izpildīja I Vispārējo latviešu dziesmu svētku svinīgajā atklāšanas aktā Rīgas Latviešu biedrības zālē. Lai dziesmu varētu atskaņot vispārīgos dziesmu svētkos, cenzūra dziesmas nosaukumā vārdu "Latvija" pieprasīja nomainīt ar "Baltiju", tomēr tekstā palika arī vārds "Latvija".
Vārds "Baltija" līdztekus "Latvijai" figurē arī Andreja Pumpura eposā "Lāčplēsis". E. Dinsberģa "Etnogrāfijā" (1876), jau sistemātiski tika lietots vārds „Latvija”. Pateicoties tam, kā arī politiskās situācijas maiņai, no 1869. gada līdz 1888. gadam zemes apzīmējumam sarunvalodā un publicistikā lietotais "Baltija" tika pamazām nomainīts pret "Latviju".
1905. gada revolūcijas laikā apzīmējums "Latvija” ieguva politisku nozīmi, bet pavisam tas nostiprinājās Pirmā pasaules kara laikā, saistībā ar latviešu strēlnieku un Brīvības cīņām 1915.—1919. gados. Galīgo lēmumu noteica Ministru Kabineta 29.08.1923. rīkojums par Latvijas Republikas nosaukumu svešvalodās, kas nosaka, ka Latvijas nosaukums romāņu valodās ir „Lettonie”, angļu — „Latvia”, bet ģermāņu — „Lettland”. Rīkojums motivēts vārdiem, kas ņemti no LU Filoloģijas fakultātes pirmā atzinuma 3.12.1921.: „jautājums vai runāt franciski par Lettonie, vai Latvie nebūt nav tīri zinātnisks, bet lielā mērā praktiskas dzīves lieta; tāpēc nav jājautā kas zinātniski pareizāks, bet gan, kurš vārds vairāk atbilst dzīves prasībām un vieglāk ievedams.”
Nosaukums citās valodās
Citās valodās Latviju sauc:
1590. gads
1590. gads sākās ar pirmdienu (saskaņā ar gregoriāņu kalendāru), šis gads nebija garais gads.
Pirmais Balkānu karš
Pirmais Balkānu karš bija karš, kurā Balkānu savienības valstis Bulgārijas karaliste, Grieķijas Karaliste, Serbijas karaliste un Melnkalnes Karaliste no līdz  karoja pret Osmaņu impēriju. Kara cēlonis bija Balkānu savienības valstu vēlme paplašināt savas teritorijas, atgūstot vēsturiskās teritorijas, kas viduslaikos bija zaudētas turkiem. Karš beidzās ar Balkānu savienības uzvaru un Londonas miera līguma noslēgšanu.
Kara sākumā (no 1912. gada oktobra līdz decembrim) Balkānu savienības karaspēks veica vērienīgus uzbrukumus. Pamiera laikā no karadarbības izstājās Osmaņu impērija, Serbija un Bulgārija, toties Grieķija un Melnkalne turpināja cīņas. Kara otrajā pusē (no 1913. gada februāra līdz maijam) norisinājās galvenokārt pozicionāla cīņa, izņemot triecienuzbrukumu Edirnei. Pēc kara beigām tajā iesaistītās valstis nebija mierā ar Londonas līguma noteiktajām robežām, tādēļ bijušo sabiedroto starpā izcēlās Otrais Balkānu karš.
Franklins Rūzvelts
1930. gadu Lielās depresijas laikā Rūzvelts, lai pārvarētu ekonomisko krīzi, izveidoja sabiedrisko darbu programmu "Jaunais kurss", kas nodrošināja atvieglojumus bezdarbniekiem, ekonomikas izveseļošanos, kā arī ekonomisko un banku sistēmu reformēšanu, izmantojot dažādas aģentūras, kā, piemēram, Works Project Administration (WPA, "Darba projektu administrācija" ), National Recovery Administration (NRA, "Nacionālā Progresa pārvalde" ) un Agricultural Adjustment Administration (AAA, "Lauksaimniecības pārbūves administrācija" ). Lai gan līdz Otrajam pasaules karam ekonomikas atlabšana netika pabeigta, tomēr dažas no programmām viņš paspēja ieviest, piemēram, Federālo depozītu apdrošināšanas korporāciju (FDIC), Tennessee Valley Authority (TVA) un ASV Vērtspapīru un biržu uzraudzības komisiju (SEC), kurām turpmāk bija lietderīga nozīme nacionālajā komercdarbībā.
Lai gan Rūzvelts kopš 1921. gada bija paralizēts poliomielīta dēļ, viņš tomēr iekļuva katra amerikāņa mājā ar radioraidījumiem "Pie kamīna". Viņš bija arī viens no antihitleriskās koalīcijas vadītājiem, kas Jaltas konferencē piekāpās Josifam Staļinam Baltijas jautājumā.
Rūzvelts dzimis vienā no senākajām un ietekmīgākajām Ņujorkas ģimenēm, kam ir holandiešu izcelsme.Bērnībā baudīja aristokrātisku audzināšanu un elitārus dzīves apstākļus. Mācījies Hārvarda Universitātē, kuru absolvējis trīs gados ierasto četru vietā. Pirms ievēlēšanas prezidenta amatā bija Ņujorkas štata senators (1911—1913), kara flotes sekretāra palīgs (1913—1920), Ņujorkas štata gubernators (1929—1932).
BK Saldus
"BK Saldus" ir Latvijas basketbola klubs no Saldus, kas dibināts 2005. gadā un piedalās Latvijas Basketbola līgas (LBL) čempionātā. 2012. gada vasarā "BK Saldus" kļuva par LBL 2. divīzijas čempioniem, un pēc tam spēlēja augstākā līmeņa čempionātā. 2015. gadā, pēc divām aizvadītām sezonām 1. divīzijā, klubs finansiālu apsvērumu dēļ pieņēma lēmumu atgriezties LBL 2. divīzijas turnīrā. Arī šobrīd spēlē Ramirent Nacionālajā basketbola līgā (agrākā LBL-2).
Vēsture
Komandas galvenais treneris tās pastāvēšanas pirmajos gados bija Madars Roga un komandas sastāvu pamatā veidoja vietējie Saldus basketbolisti. 2009./2010. gada sezonā galvenā trenera amatu pārņēma Mareks Bajārs, kurš 2012. gada pavasarī aizveda komandu līdz LBL 2. divīzijas bronzas medaļām.
Amatieru Basketbola līga
2007. gada sezonā Amatieru Basketbola līgas Rietumu divīzijā "BK Saldus" uzvarēja visās 20 spēlēs un izslēgāšanas spēlēs nopelnīja Amatieru līgas čempiontitulu, iegūstot tiesības spēlēt Latvijas Basketbola līgā. Komandas līderi bija Edgars Buiķis (26 spēlēs vidēji gūts 18,1 punkts un atdotas 7,1 rezultatīvas piespēles) un Jānis Līcītis (25 spēlēs vidēji gūti 17,4 punkti un izcīnītas 9,8 atlēkušās bumbas).
2008. gada sezonā ar 7 uzvarām 32 spēlēs iegūta astotā vieta deviņu komandu konkurencē un nosargāta vieta LBL 2. divīzijā. Komandas līderi bija Jānis Līcītis (31 spēlē vidēji gūti 15,3 punkti un izcīnītas 8,4 atlēkušās bumbas) un Dāvis Pabērzs (30 spēlēs vidēji gūti 15,3 punkti un izcīnītas 6,8 atlēkušās bumbas).
2009. gada sezonā ar 17 uzvarām 24 spēlēs iegūta ceturtā vieta 13 komandu konkurencē. Komandas līderi bija Jānis Līcītis (24 spēlēs vidēji gūti 14,7 punkti un izcīnītas 8,2 atlēkušās bumbas), Toms Celmiņš (24 spēlēs vidēji gūti 14,6 punkti un izcīnītas 4,5 atlēkušās bumbas) un Edgars Buiķis (24 spēlēs vidēji gūri 13,5 punkti, izcīnītas 5,5 atlēkušās bumbas un atdotas 7,2 rezultatīvas piespēles).
2010. gada sezonā Madaru Rogu galvenā trenera amatā nomainīja Mareks Bajārs. BK Saldus ar 13 uzvarām 28 spēlēs ieguva sesto vietu astoņu komandu konkurencē, bet izslēgšanas spēlēs izstājas ceturtdaļfinālā. Komandas līderi bija Kristaps Kanbergs (9 spēlēs vidēji gūti 25,6 punkti un izcīnītas 6,3 atlēkušās bumbas), Toms Celmiņš (10 spēlēs vidēji gūti 18,4 punkti un izcīnītas 4,6 atlēkušās bumbas) un Jānis Dilevka (30 spēlēs vidēji gūti 16,6 punkti un izcīnītas 6,3 atlēkušās bumbas.
2011. gada sezonā ar 15 uzvarām 22 spēlēs regulārajā sezonā iegūta ceturtā vieta 12 komandu konkurencē, bet izslēgšanas spēlēs izstājas ceturtdaļfinālā. Komandas līderi bija Dāvis Zeps (23 spēlēs vidēji gūti 17,2 punkti un atdotas 4 rezultatīvas piespēles), Dāvis Pabērzs (23 spēlēs vidēji gūti 11,6 punkti un izcīnītas 8,5 atlēkušās bumbas) un Toms Kārlis Broks (22 spēlēs vidēji gūti 11,3 punkti).
2012. gada sezonā ar 22 uzvarām 30 spēlēs regulārajā sezonā ieņemta ceturtā vieta 16 komandu konkurencē, savukārt izslēgšanas spēlēs izcīnītas bronzas medaļas. Komandas līderi bija Jānis Līcītis (26 spēlēs vidēji gūti 18,7 punkti un izcīnītas 9,4 atlēkušās bumbas), Toms Celmiņš (24 spēlēs vidēji gūti 15,8 punkti un izcīnītas 5,8 atlēkušās bumbas) un Dāvis Zeps (19 spēlēs vidēji gūti 13,9 punkti un atdotas 3,4 rezultatīvas piespēles).
2013. gada sezonā galvenā trenera amatā atgriezās Madars Roga, nomainot Mareku Bajāru. Ar 22 uzvarām 28 spēlēs saldenieki regulāro sezonu noslēdza otrajā vietā aiz BK VEF/LSPA. Izslēgšanas spēlēs saldenieki pārvarēja ogrēniešu un jelgavnieku pretestību, iekļūstot LBL 2. divīzijas finālā, kurā piecu spēļu sērijā tika pārspēta regulārās sezonas uzvarētāja BK VEF/LSPA. Par izslēgšanas spēļu vērtīgāko spēlētāju tika atzīts BK Saldus centrs Jānis Līcītis. Komandas līderi: Juris Patmalnieks (29 spēlēs vidēji gūti 18,4 punkti un izcīnītas 5,4 atlēkušās bumbas), Jānis Līcītis (34 spēlēs vidēji gūti 14,9 punkti un izcīnītas 8,4 atlēkušās bumbas), Sandris Vītols (37 spēlēs vidēji gūti 11,6 punkti un atdotas 2,5 rezultatīvas piespēles), Dāvis Pabērzs (37 spēlēs vidēji gūti 11,4 punkti un izcīnītas 6,6 atlēkušās bumbas) un Edgars Buiķis (25 spēlēs vidēji gūti 8,5 punkti, izdarītas 6,8 rezultatīvas piespēles un pārķertas 2,4 pretinieku bumbas).
Latvijas Basketbola Līgas 1. divīzija
2014 — Saldus dome piekrita klubu atbalstīt augstākā līmenī un "BK Saldus" tika uzņemts dalībai Latvijas Basketbola līgas 1. divīzijai.
Latvijas Basketbola Līgas 2. divīzija
2014/2015. gada sezonā "BK Saldus" ar 8 uzvarām un 23 zaudējumiem ieņēma priekšpēdējo, devīto vietu 1. divīzijā. 2015. gadā klubs finansiālu apsvērumu dēļ pieņēma lēmumu nestartēt 1. divīzijā un atgriezās LBL 2. divīzijas turnīrā. Regulārajā čempionātā "BK Saldus" ieņēma otro vietu, bet izslēgšanas spēļu finālsērijā ar 3:2 pārspēja "Mārupes SC", uzvarot 2. divīzijas čempionātā.
2. divīzija
<!-- == Komandas sastāvs ==
-->
Mumbaja
Mumbaja (līdz 1995. gadam — Bombeja) ir pilsēta Indijā, Indostānas pussalas rietumkrastā pie Arābijas jūras. Atrodas uz Salsetas salas pie dabīgas ostas. Mahārāštras štata galvaspilsēta. Visapdzīvotākā pilsēta Indijā. Lielākā Rietumindijas osta.
Mumbaja ir Indijas finanšu un ekonomikas galvaspilsēta, jo šeit atrodas Indijas centrālā banka, lielākās biržas un daudzu nozīmīgu šīs valsts uzņēmumu galvenās mītnes.
Mumbajā atrodas Bolivuda — indiešu kino industrijas centrs, kura ir pasaules līderis pēc gadā uzņemto filmu skaita. Mumbaja ir arī viena no retajām pilsētām, kuru municipālajās robežās atrodas Nacionālais parks.
Kā jau metropole, Mumbaja sadzīvē izceļas ar lielāku "tikumu brīvību" kā citur Indijā un dažādu tautību un reliģiju sajaukumu, kuru parasti sazinās vietējā Marathu dialektā.
Vēsture
Kaut arī uz septiņām salām kur mūsdienās atrodas Mumbaja, cilvēki dzīvojuši jau no Akmens laikmeta (Ptolemajs tās sauca par Heptanesia), Mumbajas kā pilsētas vēsture sākās tikai 1668.gadā, kad Britu Austrumindijas kompānija sāka nomāt salas no Lielbritānijas karaļa Čārlza II. Austrumindijas kompānija ātri saprata vietas lielisko novietojumu un 1867. gadā no Sūratas uz Bombeju pārcēla kompānijas galveno biroju.
Amerikas pilsoņu kara (1861—1865) laikā Bombeja kļuva par kokvilnas tirdzniecības centru, bet pēc Suecas kanāla atklāšanas — par ievērojamu ostu tirdzniecībai ar Eiropu.
Bombejā 1885. gadā radās Indijas Nacionālais Kongress.
Pilsēta strauji attīstījās un 1906.gadā tajā bija miljons iedzīvotāju, un tā bija otrā lielākā (aiz Kolkatas) pilsēta Indijā. Bombeja kļuva par Indijas neatkarības kustības centru. 1942. gada 9. augustā Mahātma Gandijs ar saukli Quit India pieprasīja pilnīgu Indijas neatkarību. 1948.gada 28.februārī pēdējie britu kareivji ceremoniāli izgāja caur Indijas vārtiem Bombejā un pameta Indiju.
1960.gadā Bombeja kļuva par Mahārāštras štata galvaspilsētu.
1992.gada decembrī un 1993.gada janvārī pilsētā izcēlās reliģiskas sadursmes starp hinduistiem un musulmaņiem pēc tam, kad hinduistu reliģiskie radikāļi nopostīja Babri mošeju. Bojā gāja 1788 cilvēku, lielākoties musulmaņi. Iespējams kā atbilde grautiņiem, 1993.gada 12.martā Bombejā notika sprādzienu sērija. Gandrīz vienlaicīgi notika 13 sprādzieni pie viesnīcām, biržas, veikaliem. Bojā gāja 257 cilvēki un 1400 tika ievainoti.
1995.gadā štata nacionālistu valdība Bombeju pārsauca par Mumbaju, atsakoties no koloniālā mantojuma.
Cilvēki
Mumbajā dzimuši:
Kārta
Kārta (la) ir organismu klasifikācijas taksonomiskā vienība. Kārta ir nākamā vienība aiz klases. To izmanto tikai dzīvnieku klasifikācijā; augu klasificēšanā tiek izmantota rinda. Kārtu sīkāks iedalījums bioloģijā ir apakškārtas un dzimtas.
Sun Microsystems
Sun Microsystems ir starptautiska datoru, datoru komponenšu, programmatūras un informācijas tehnoloģiju pakalpojumu korporācija, kuras galvenais birojs atrodas ASV, Kalifornijas štatā.
Sun Microsystems pazīstamāko produktu vidū ir serveri un darbstacijas, kas izmanto pašas izstrādātos SPARC procesorus, kā arī AMD un Intel procesorus, datu glabāšanas sistēmas un plašu programmatūras klāstu, no kurām pazīstamākās ir Solaris operētājsistēma, Java programmēšanas valoda un MySQL (kopš 2008. gada) datu bāzu vadības sistēma (DBVS).
Sun ir pazīstama kā atklātā koda atbalstītāja un popularizētāja.
Banka
Banka ir kredītiestāde, kas piesaista uz laiku brīvos naudas līdzekļus, veic norēķinu un kredīta, vērtspapīru, valūtas, naudas apgrozības regulēšanas un vērtību glabāšanas operācijas. Šaurākā nozīmē ar vārdu "banka" saprot komercbanku, kas ir institūcija, kas sniedz finanšu pakalpojumus, īpaši — pieņemot noguldījumus un izsniedzot kredītus, nodrošinot norēķinus.
Divpakāpju banku sistēma
Mūsdienās lielākajā daļā attīstīto valstu (arī Latvijā) ir divpakāpju banku sistēma, kas sastāv no pirmā līmeņa bankas — centrālās jeb emisijas bankas — un otrā līmeņa bankām un kredītiestādēm — komercbankām, krājbankām, investīciju bankām, hipotēku bankām, krājaizdevu sabiedrībām, apdrošināšanas kompānijām, pensiju fondiem, lombardiem u.tml.
Valsts centrālā banka jeb emisijas banka
Valsts centrālās bankas uzdevumi ir:
Centrālā banka nosaka naudas bāzi — apgrozībā laisto naudu un obligātas naudas rezerves. Atsevišķās valstīs (Lielbritānija) ir vairākas centrālās bankas.
Komercbankas
Komercbankas veic pasīvās operācijas (naudas līdzekļu piesaistīšana, lai tos izmantotu aktīvo operāciju veikšanai; banku pasīvi sastāv no piesaistītajiem līdzekļiem un bankas kapitāla) un aktīvās operācijas (kredītu izsniegšana, vērtspapīru ieguldīšana, spekulācijas ar valūtu; banku aktīvi ir kredīti, valsts vērtspapīri, sertifikāti, vekseļi, akcijas un tamlīdzīgi).
Naudas maiņa
Vēsturiski bankas darbības pirmsākumi radās līdz ar tirdzniecības attīstību. Lai norēķinātos par pirkumiem ar svešzemju tirgotājiem, bija nepieciešams mainīt naudu. Tāpēc atsevišķu viduslaiku pilsētu tirgos sāka ieplūst citu zemju nauda un tās mainīšana parasti notika pilsētas tirgus laukumā. Vēsture liecina, ka pirmie naudas mainītāji bija itālieši. Viņi naudas mainīšanas operāciju veikšanai izmantoja galdu vai solu, kuru novietoja tirgus laukumā. Līdz ar to arī termins banka aizgūts no itāļu valodas vārda banco. To var tulkot kā galdu, solu. Tajā gadījumā, ja kāds no tirgotājiem mēģināja naudas mainīšanas laikā piekrāpt savu klientu, viņa galds vai sols tika salauzts. Tādā veidā tika sodīts tirgotājs par negodīgu rīcību un tas jau nozīmēja bankrotu.
Dārgmetālu un dārglietu glabātuves
Banku rašanās ir saistīta ar to pakalpojumu sniegšanu, kas skāra galvenokārt zelta un citu dārgmetālu glabāšanas un pārvadāšanas problēmas. Zināms, ka uz attālākām vietām to pārvadāšana bija riskants pasākums, jo ļoti bieži ceļā varēja uzbrukt laupītāji un dārgmetālus atņemt. Tāpēc tirgotāju vidū radās doma, vai nevarētu nodot zeltu glabāšanā juvelieriem, kuriem bija uzceltas speciālas dārglietu glabātuves un pagrabi.
Juvelieri labprāt pieņēma dārglietas glabāšanā, bet par šādu pakalpojumu viņi iekasēja no tirgotājiem noteiktus procentus jeb augļus. Juvelieri kā apliecinājumu tam, ka zelts atrodas viņu glabātuvēs, izdeva uzrakstītu uz tā īpašnieka — tirgotāja — vārda noteiktu dokumentu; sākotnēji tās bija vērtības zīmes, bet vēlāk jau tika izrakstīti vekseļi. Tos varēja izmantot, lai samaksātu par pirkumiem. Tādējādi tirgotājiem bija iespēja pārvietoties no vienas pilsētas uz otru daudz drošāk, līdzi ņemot tikai dokumentu kā dārgmetālu noguldījuma apliecinājumu, kas vienlaicīgi kalpoja arī kā maksāšanas līdzeklis. Šo funkciju nostiprināšanos veicināja arī bruņinieku ordeņi, it īpaši Templiešu ordenis, kuru uzdevums vidējos viduslaikos bija raudzīties par tirdzniecības infrastruktūras drošību.
Aizdevumi
Ar laiku, kad zelta krājumi pagrabos kļuva ievērojami, bet tā kustība bija niecīga, zelta uzglabātāji sāka saprast, ka uz noguldītā zelta rēķina viņi varētu iegūt papildu augļus, to aizdodot tiem, kuri nonākuši īslaicīgās finansiālās grūtībās.
Baņķieru nami
Attīstoties naudas apgrozībai, tirgotāju un augļotāju slānim, zelts arvien biežāk tika pieņemts glabāšanā un aizdots pret procentiem. Līdz ar to sāka rasties pirmie baņķieru nami, kuri būtībā bija augļotāju uzņēmumi. Banku darījumi it īpaši attīstījās 14. gs. Itālijas, Vācijas un Holandes pilsētās, bet vēlāk lielākajos tirdzniecības centros — Amsterdamā, Venēcijā, Hamburgā — radās žirobankas; to galvenā funkcija bija bezskaidras naudas pārskaitīšana no viena konta uz otru kā savas zemes, tā arī starpvalstu ietvaros.
Banku sistēmas izveidošanās
Attīstoties tirgus saimniecībai, 17.—18. gs. Notika arī strauja banku attīstība, it īpaši Lielbritānijā. Bankas ne tikai aizdeva metālnaudu, bet arī sāka kreditēt uzņēmējus, izsniedza parādzīmes (banknotes) un veica citas ar naudas apgrozību saistītas operācijas. Šajos apstākļos rodas nepieciešamība veidot speciālu institūciju, lai koncentrētu emisijas operācijas valstī vienas bankas rokās, kuru kontrolētu valdība. Tādējādi tiek likti pamati banku sistēmas izveidošanai.
An-2
Lidmašīnas konstruktors bija Oļegs Antonovs. Padomju Savienībā sērijveidā An-2 lidmašīnas ražoja no 1947. līdz 1960. gadam. Kopumā šajā laikā tika saražotas vairāk nekā 5000 šī modeļa lidmašīnas. Kopš 1960. gada pēc Padomju Savienības licences An-2 ražoja Ķīnā, kā arī Polijā. Ķīnā modificētais An-2 variants tiek ražots joprojām. Polijā An-2 ražoja līdz pat 1992. gadam kopumā saražojot aptuveni 12 tūkstošus lidmašīnu. Eksports tika veikts uz 26 pasaules valstīm.
An-2 plaši tika ekspluatēta Padomju Savienībā, kur to izmantoja kravas un pasažieru transportēšanai vietējās līnijās. Lauksaimniecībā ar tās palīdzību apstrādāja laukus. Lidmašīnas spēja nosēsties uz negruntētiem skrejceļiem un nelielais ieskrējiena attālums ļāva An-2 plaši izmantot arī valsts maz apdzīvotajos reģionos.
An-2 Latvijas armijā
LBS Gaisa spēku rīcībā ir četri An-2, kas tika ražoti no 1961. līdz 1982. gadam. Galvenā šī tipa lidmašīnu lielākā priekšrocība ir to izturība un zemās lidojuma izmaksas.Trīs no tiem jau ir atjaunoti, vēl viens ir iekonservēts, jo šobrīd ir vissliktākajā stāvoklī. Tā atjaunošana plānota nākamo divu gadu laikā.
1977. gada NHL drafts
1977. gada NHL drafts bija 15. NHL drafts, kurš notika 1977. gada 14. jūnijā Monreālā.
Dukurs
Dukurs (sieviešu dzimtē Dukure) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
1995. gada laikapstākļi Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1995. gada laikapstākļi Latvijā.'''
Maijs
Līdzās 1958. un 1983. gadam, 1997. gada maijā tika uzstādīts vairums absolūto maksimālo gaisa temperatūru.
Jūnijs
Kurzemē tika uzstādīts vislielākais jūnija mēneša nokrišņu daudzums. Tas tika uzstādīts Rojā — 220 mm.
Augusts
Karsts laiks, ļoti daudz saulainu dienu, maksimālā gaisa temperatūra vēl trešajā dekādē atsevišķās vietās pakāpās līdz +33 °C.
Laikapstākļu statistika Rīgā
Gaisa temperatūras absolūtais mēneša minimums, maksimums (°C) un mēneša vidējā temperatūra, kā arī tās novirze no ilggadējās novērojumu normas. Mēneša nokrišņu summa (mm), nokrišņu summa pa dekādēm un vienas diennakts nokrišņu maksimums.
Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas. Kamēr ir redzams šis paziņojums, dekāžu un diennakts nokrišņu informācija var būt neprecīza.
Gaisa temperatūras fakti Rīgā
Dienas zemākā gaisa temperatūra un nakts augstākā gaisa temperatūra Rīgā. Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Zemākā gaisa temperatūra dienā:
Augstākā gaisa temperatūra naktī:
Dzelzceļa līnija Rīga—Pleskava
Dzelzceļa līnija Rīga—Pleskava ir 1886.—1889. gadā uzbūvēts dzelzceļš, kas savienoja Rīgas staciju ar dzelzceļa līniju Pēterburga—Varšava Pleskavā. Tai bija atzars Valka-Tērbata. Mūsdienās sadalīta dzelzceļa posmos Rīga-Lugaži-valsts robeža, Valga—Pečori un Pečori—Pleskava.
Vēsture
Valstij piederošā dzelzceļa līnija Rīga-Pleskava (286 verstis) tika atklāta 1889. gada 22. jūlijā. 1893. gadā to apvienoja ar Baltijas dzelzceļu (Балтийская железная дорога), bet 1907. gadā ar Pēterburgas—Varšavas dzelzceļu vienotā Ziemeļrietumu dzelzceļa tīklā.
Pirmā pasaules kara laikā dzelzceļa līniju izmantoja karaspēka apgādei. 1918. gadā vācu armija līnijas Rīgas-Ieriķu posmu pielāgoja normālplatumam. Latvijas brīvības cīņu laikā pa to pārvietojās Sarkanās armijas vienības, vēlāk Igaunijas armijas bruņuvilcieni. 1919. gadā kontroli pār līniju pārņēma Dzelzceļu virsvalde, atjaunoja sliežu ceļu 1524 mm platumā. Otrā pasaules kara gados šo dzelzceļu Vācijas armija izmantoja kā galveno Ļeņingradas frontes apgādes artēriju. Līdz 1998. gadam pa šo dzelzceļu kursēja pasažieru vilciens Rīga-Pēterburga, līdz 2001. gadam pasažieru vilciens Valga-Veski. Mūsdienās Latvijas teritorijā pa šo dzelzceļa līniju kursē pasažieru vilciens Rīga-Valga,, Igaunijas teritorijā 96 km garo dzelzceļa līniju Valga-Pečori (Valga–Petseri) izmanto vienīgi kravu transportam, bet Krievijas teritorijā 46 km garumā darbojas dzelzceļš Pleskava-Pečori (Псков — Печоры-Псковские).
Luijs XIV
Luijs XIV (fr; dzimis, miris ), pazīstams arī kā Saules karalis (fr), bija Francijas un Navarras karalis. Viņš valdīja no 1643. gada 14. maija līdz pat savai nāves dienai, tikai par dažām dienām nesasniedzot 77 gadu vecumu.
Bērnība un jaunības gadi
Kad Luijam bija 4 gadi, viņa tēvs Luijs XIII neizārstējami saslima ar tuberkulozi un nomira. Līdz ar to bārenis kļuva par karali vienā no varenākajām Eiropas Jauno laiku valstīm, kad viņš vēl nebija sasniedzis 5 gadu vecumu. Tomēr reālā vara Luija XIV valdīšanas sākumā piederēja valdībai ar tās Pirmo ministru (premjerministru) kardinālu Mazarīni (1643-1661), lai gan kā reģente formāli valsti pārvaldīja Luija māte.
Kā vairums citu Eiropas monarhu pirms un pēc viņa, Luijs XIV ar dažādām radniecības saitēm bija saistīts ar virkni valdošo dinastiju. Tā, no tēva puses viņa vecvecāki bija Francijas un Navarras karalis Anrī IV un Marija Mediči (Medici) - Toskānas lielhercoga Frančesko I Mediči meita. Savukārt no mātes puses viņa vecvecāki bija no Hābsburgu dzimtas - vectēvs Spānijas karalis Filips III, vecāmāte Austrijas Margareta. Tāpat par Luija XIV priekštečiem uzskatāmi Svētās Romas imperatori Kārlis V un Frīdrihs I Barbarosa. Radnieciskas saites izsekojamas arī ar Kijivas Krievzemes valdnieku Rurika dinastiju (Rurikovičiem).
Valdīšanas sākums
Viens no Pireneju miera līguma aspektiem skāra arī Luija XIV precības - atbilstoši tā nosacījumiem Luijs XIV 1660. gadā stājās laulībā ar Spānijas karaļa Felipes IV meitu Mariju Terēzi. Taču šo priecīgo notikumu drīz aizēnoja kardināla Mazarīni nāve, kurš pret nākamo karali tā bērnības un jaunības gados bija izturējies kā pret savu dēlu.
Ekonomiskā politika
Vēl vairāk situāciju sarežģīja bēdīgais Francijas valsts kases finansiālais stāvoklis, kas ilgstošajos karos ar Spāniju bija pilnībā iztukšota. Tikai pateicoties Luija XIV pieaicinātā spējīgā finanšu ministra Žana Baptista Kolbēra pūlēm, kura vadībā tika izstrādātas un īstenotas finanšu reformas, Francija paglābās no bankrota.
Īstenojot nodokļu sistēmas reformu, it īpaši nodokļu administrēšanas (ievākšanas) praksi, Kolbērs palielināja ienākumus valsts kasē. Tāpat viņa vadītā valdība sniedza atbalstu dažāda veida komercdarbībai, kā jaunu rūpniecības nozaru attīstībai. Pateicoties šim atbalstam uzplauka Lionas zīda manufaktūras, gobelēna un stikla ražošana, kuģubūve un virkne citu nozaru. Tādējādi Kolbēra valdība centās padarīt valsts ekonomiku mazāk atkarīgu no importa un veicināt eksportu. Līdz ar to tika samazināta arī zelta un sudraba aizplūšana no valsts. Papildus tam tika veicināta arī tirdzniecības flotes attīstība, kā arī koloniju apgūšana. Kolonijas patērēja lielu daļu Francijas eksporta preču, savukārt nodrošinot tās apstrādes rūpniecību ar daudzām nepieciešamajām izejvielām un materiāliem. Šī Kolbēra īstenotā ekonomiskā politika sāka saukties par merkantilismu (arī kolbērismu). Lai gan vēlāk tā tika kritizēta, merkantilisma politika tajā laikā veicināja Francijas ekonomisko uzplaukumu.
Armija
Arī Luavuā laikā militārajā jomā tika veiktas būtiskas organizatoriskās reformas. Viena no galvenajām šo reformu iezīmēm bija aristokrātijas un augstāko armijas komandieru bezierunu pakļaušana karaļa varai, viņa rīkojumiem. Luija XIV laikā vairs nebija iespējama situācija, visai tipiska viņa priekšteču valdīšanas laikā, kad armijas ģenerāļi, it īpaši aiz Francijas robežām, nepārzinot kopējo politisko situāciju, nereti rīkojās pēc saviem ieskatiem, neņemot vērā karaļa vai viņa pilnvaroto rīkojumus. Pārtraukti tika arī agrākie skaļie, pat skandalozie ģenerāļu un tiem pakļauto militāro vienību savstarpējie ķīviņi par to svarīgumu un nozīmīgumu, kas spilgti aprakstīti, piemēram, Aleksandra Dimā darbā Trīs musketieri.
Vēl plašākas reformas skāra armijas pamata sastāvu. Agrāko feodālo algotņu vietā tika izveidotas regulāras grenadieru, fusilieru, bombardieru u.c. vienības. Līdz ar to armijas militārajā struktūrā būtiski palielinājās kājnieku nozīme, bet kavalērija, lai gan turpināja spēlēt svarīgu lomu, vairs nebija izšķirošais spēks.
Kājnieki tika apbruņoti ar kramenīcām, kurām tika piestiprināts durklis. Tāpat tika izveidotas regulāras un kopējā armijas struktūrā integrētas artilērijas vienības. Jauninājums bija arī inženieru vienības. Ja agrāk militāro operāciju nodrošināšanai nepieciešamības gadījumā tika piesaistīti civilie inženieri, tad Luija XIV reformētajā armijā tika izveidotas pastāvīgas militāro inženieru vienības.
Vara un administrācija
Neskatoties uz to, ka Saules karalis bijis liels izklaides cienītājs, Luijs XIV daudz un regulāri strādāja ar valsts pārvaldes lietām — 6-8 stundas dienā. Viņam personīgi līdzdarbojoties, tika reformēta un izveidota vienota likumdošanas sistēma. Agrāko divu atšķirīgo likumdošanas sistēmu vietā, kur viena Francijas ziemeļu daļā balstījās uz paražām (precedentiem), bet otra valsts dienvidu daļā — uz romiešu kodu, tika izveidota vienota sistēma — Luija kods (Code Louis), kas aptvēra, galvenokārt, civiltiesības un krimināltiesības. Tika pārstrādāti arī citi likumi. Luija kods tika papildināts Napoleona I laikā un sāka saukties par Napoleona kodu (Code Napoléon), kļūstot par pamatu mūsdienu Francijas likumdošanas sistēmai.
Lai gan Luija XIV valdīšana bija tipiska absolūtā monarhija, praksē viņš plaši balstījās uz savu ministru un padomnieku viedokļiem. Apspriedes, tāpat kā citiem Eiropas monarhiem, parasti notika nelielā darba kabinetā (no tā arī ieviesies alternatīvs valdības apzīmējums — ministru kabinets).
Līdz ar Luija XIV valdīšanas sākumu pastiprinājās hugenotu vajāšana. Protestantu dievkalpojumi tika aizliegti, baznīcas slēgtas un hugenoti tika spiesti pāriet katoļticībā. 1685. gadā Luijs XIV parakstīja Fontenblo ediktu, kas atcēla ticības brīvību Francijā. Hugenoti bija spiesti pāriet katoļticībā vai pamest Franciju.
Varas virsotnē
Līdz 1680. gadu sākumam Francijas vara Eiropā būtiski pieauga, tā ievērojami paplašināja arī savu teritoriju gan Eiropā, gan arī kolonijās. Iepriekšējās divās desmitgadēs, pateicoties Francijas militārajai varenībai, tika iegūta Flandrija, Ģente un citas pilsētas līdz ar tām piekrītošajām zemēm Spāņu Nīderlandē, Lille ar tās labi nostiprināto cietoksni, Strasbūra, caur kuru Francijā mēdza iebrukt citu valstu armijas, kā arī citas mazākas teritorijas. Viens no nozīmīgākajiem koloniālajiem ieguvumiem bija teritorijas Misisipi upes lejtecē Ziemeļamerikā. Par godu savam karalim Luijam XIV franču jūrasbraucējs Roberts de Lasals (René Robert Cavelier, Sieur de La Salle) šīs teritorijas nosauca par Luiziānu.
Luijs XIV bija nostiprinājis savu varu un ietekmi arī iekšpolitikā, daļēji uz katoļu baznīcas un pāvesta varas rēķina. Bez karaļa atļaujas nekādi pāvesta rīkojumi Francijas teritorijā nevarēja iegūt saistošu spēku. Pat savus legātus pāvests varēja iesūtīt Francijā tikai iepriekš to saskaņojot ar karali.
Luijs XIV būtiski iegrožoja arī aristokrātijas varu. Augstākiem aristokrātijas pārstāvjiem bija pienākums lielāko gada laika daļu pavadīt karaļa galmā Versaļā, nevis savos īpašumos kaut kur citur. Tādējādi tie pārsvarā atradās karaļa acu priekšā, kas samazināja to iespējas organizēt pret karali dumpjus. Atkarībā no līdzdalības galma dzīvē, galminieki saņēma dažādas privilēģijas, amatus un dāvanas. Līdz ar to līdz pat Franču revolūcijai Francija bija pasargāta no lieliem dumpjiem un postošiem pilsoņu kariem.
Dzīves veids
Luijs XIV mantojumā bija saņēmis vairākas pilis, Luvru un Fontenblo ieskaitot. Taču viņš ar visu galmu drīz pārcēlās dzīvot uz savu medību namu pie nelielā Versaļas ciemata. Pakāpeniski to apjoza krāšņas puķu dobes, dārzi, terases, dīķi ar strūklakām, bet 1668. gadā sākās Versaļas pils galvenā korpusa būvniecība. Iespējams, ka uz šādu rīcību Luiju XIV daļēji pamudināja vēl bērnībā un jaunekļa gados pārdzīvotie ar Frondes pilsoņu kariem saistītie dramatiskie notikumi, kad viņa paša un tuvinieku dzīvības vairākkārt reāli apdraudēja satrakotais Parīzes pūlis.
Luijs XIV bija absolūts modes noteicējs, viņš noteica ne tikai galma tērpšanās nosacījumus, bet arī galma uzvedību, gaitu un arī galda kultūru (pirmo reizi plaši tika pielietoti tādi galda piederumi kā nazis un dakšiņa). No šīs maksimālās domāšanas arī izrietēja notikumu un seku virkne, kurā lielu lomu spēlēja arī tērps. Baroka tērps atspoguļoja mainīgumu un dinamiku, tas īsā laika periodā transformējās no bruņinieka tērpa uz kareivja tērpu, no kareivja tērpa uz galminieka tērpu. Luija modes stils nav iedomājams bez galma, kurš nodrošināja karalim milzīgu pašpārliecinātības devu ar saviem komplimentiem un bezierunu paklausību. Esot galminiekam, bija jāmāk ne tikai reaģēt uz Luija ātrajām modes tendenču maiņām, bet arī galanti izturēties pret dāmām (vārds „galants” ir radies tieši baroka stila kontekstā, jo ar vārdu „galants” 17. gadsimtā apzīmēja lenšu saišķus, ko stiprināja pie tērpa, tādā veidā panākot bezvārdu komunikāciju - simbolu valodu, tāpat kā to darīja ar vēdekļiem un dekoratīvajām skaistuma mušiņām). Luijs XIV plaši lietoja galantus gan kaklauta, gan apavu, gan sava jaunieviesuma - reingrāfa bridžu, jeb apakšsvārku bridžu rotāšanai.
Vēsturē Ludviķis XIV pazīstams arī kā „Saules karalis”, šis nosaukums radās pēc kādas baleta izrādes, kurā karalis dejoja Saules lomu. Monarhs īpaši mīlēja mūziku, teātra un baleta izrādes, kurās arī pats mēdza piedalīties, izpildot galvenās lomas. Tas ļāva iekarot plašu sabiedrības atzinību, jo pierādīdams sevi kā daudzpusīgu personību, Lui XIV veicināja uzticēšanos sev kā karalim. Viņš radīja absolūtisma stilu- neierobežotu monarhiju, kur vienīgās tiesības un visa izpildvara bija tikai karaļa rokās. Ļoti izplatīts Luija XIV laikā bija jēdziens „lieliskums”, mūsdienu kontekstā to varētu salīdzināt ar maksimālismu, kas robežojas ar pārspīlējumiem un absurdu.
Luija XIV loma Francijas vēsturē
Luija XIV laikā Francija bija iesaistīta arī trīs liela mēroga Eiropas karos, kā arī virknē lokālu militāru konfliktu. Tie bija Franču-holandiešu karš, Augsburgas līgas karš un Spānijas mantojuma karš. Visos šajos konfliktos, kur Francijai nācās sasprindzināt visus savus spēkus, materiālos un cilvēku resursus, bija jaušama Luija XIV vēlme kļūt par visas Eiropas valdnieku. Daži vēsturnieki pat atzīmē, ka šinī ziņā Luiju XIV var uzskatīt par Napoleona un Hitlera priekšteci, lai gan arī citu Eiropas monarhu ambīcijas, kā, piemēram, Zviedrijā vai Krievijā šajā pat laika posmā, nebūt nebija pieticīgākas.
Luijs XIV Francijā valdīja pavisam 72 gadus - tik ilgstoši tronī nav bijis neviens cits Eiropas monarhs, ne pirms, ne arī pēc viņa. Luija XIV valdīšanas laikā Francijā nostiprinājās absolūtā monarhija kā valsts iekārta. To spilgti raksturo arī vēsturē iegājis Luija XIV izteiciens - L'etat c'est moi ("valsts esmu es"). Pieauga Francijas vara un politiskā ietekme pasaulē, šajā laikā uzplauka Francijas kultūra, pieauga tās starptautiskais prestižs.
Taču aiz ārējā Luija XIV valdīšanas laika spožuma slēpās arī dziļas Francijas valsts un sabiedrības iekšējās pretrunas. Ilgstošie kari, reliģiskās un politiskās vajāšanas un slepkavības, bija sašķēlušas sabiedrību. Lielākā tautas daļa, pretstatā karaļa galma greznībai, dzīvoja dziļā postā. Francijas provincē bads un slimību epidēmijas, tāpat kā finanšu krīzes valsts kasē, atkārtojās regulāri. Tomēr, neskatoties uz krasajām Luija XIV laikmeta pretrunām, tas Francijas un Eiropas attīstībā kļuva par vienu no nozīmīgākajiem vēstures posmiem.
Epitets
Epitets (el — 'pielikums') ir spilgts tēlainās izteiksmes līdzeklis, māksliniecisks apzīmētājs, kas tēlaini, emocionāli iedarbīgi raksturo kādu dzīvu būtni, priekšmetu vai parādību, piemēram, zelta zirgs, dimantiņa pakaviņi, zeltains ziedu čemurs, zvaigzne skaistākā. Ne katrs teikuma apzīmētājs ir epitets, jo apzīmētājs var arī tikai loģiski raksturot apzīmējamo priekšmetu, lai to varētu atšķirt no citiem.
Epiteti var būt vienkārši (izteikti ar vienu vārdu) un salikti. Saliktie epiteti sastāv no vairākiem vārdiem, bet, tāpat kā vienkāršie, raksturo tikai vienu īpašību.
Kā teikuma gramatiskais loceklis epitets var būt ne tikai apzīmētājs, bet arī veida apstāklis vai pielikums.
Bioloģijā par epitetiem dēvē sugu un ģinšu nosaukumus.
Pieminekļu valde
Pieminekļu valde bija kultūras pieminekļu aizsardzības institūcija Latvijā no 1923. līdz 1944. gadam. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā slēgta, bet darbība atjaunota vācu okupācijas laikā 1941. gadā. Turpinājusi darbību līdz 1944. gadam. Pieminekļu valdes izveidošanu un darbību noteica 1923. gada 15. jūnija Kultūras pieminekļu aizsardzības likums.
Pieminekļu valdes mērķi
Pieminekļu valdes pamatuzdevumi: Par katra pieminekļa vai kolekcijas pievienošanu Valsts aizsargājamo objektu sarakstam lēma Pieminekļu valde, tas tika publicēts „Valdības vēstnesī”.
Pieminekļu valdes darbība
Pieminekļu valdi pakļāva Izglītības ministrijai. Valdes pirmā sēde notika, lai gan reāli darbību tā sāka tikai. Valde sastāvēja no Izglītības ministrijas pārstāvjiem, vecākā Pieminekļu aizsardzības inspektora un no uz četriem gadiem ievēlētiem lietpratējiem arhitektūras, etnogrāfijas vai mākslas jomā. Pieminekļu valdes lietpratēju sekciju veidoja Latvijas Universitātes, Latvijas Mākslas akadēmijas un Valsts vēsturiskā muzeja pārstāvji (No LU darbojās tādi ievērojami cilvēki kā E. Felsbergs, docents Pauls Kundziņš, no Mākslas akadēmijas J. Feders, no Vēstures muzeja M. Siliņš). Pirmais Pieminekļu valdes priekšsēdētājs bija F. Ozoliņš, 1929. gadā Ozoliņu nomainīja P. Gailītis, no 1931. līdz 1932. gadam valdi atkal vadīja Ozoliņš, bet no 1932. līdz 1940. gadam — Francis Balodis. Visi viņi pamatā bija arheologi. No 1941. līdz 1944. gadam Pieminekļu valdi vadīja Verners Tepfers.
Pirmais aizsargājamo objektu saraksts parādījās jau 1924. gadā. Tas bija Vecrīgas būvju saraksts. To sastādīja Rīgas arhitektu biedrība, kuras komisiju veidoja slavenākie tā laika arhitekti. Šis saraksts tika izvirzīts par pamatu Rīgas pieminekļu arhīva izveidei. 1932. gadā Vecrīgas pieminekļu sarakstam pievienoja Pieminekļu Valdes Arhitektūras arhīva sarakstu. Saraksti regulāri tika publicēti "Valdības Vēstnesī", "Izglītības Ministrijas mēnešrakstā" un no 1934. gada iznākošajā "Senatnē un mākslā". 1937. gadā Pieminekļu valde izdeva atlantu "Latviešu kultūra senatnē". Šajā gadā Pieminekļu valdes aizsargājamo objektu sarakstā bija 1048 pieminekļi (377 arheoloģiskie, 701 mākslas, 205 arhitektūras, 125 vēstures). Līdz ar saraksta sastādīšanu Pieminekļu valde varēja pieprasīt pieminekļu īpašniekiem kopt un aizsargāt pieminekli, bet valde šīs tiesības neizmantoja.
Rakstu krājums
2013. gadā par godu Pieminekļu valdes dibināšanas 90. gadadienai Latvijas Nacionālais vēstures muzejs izdeva rakstu krājumu par tās darbību 20. gadsimta 20. līdz 40. gados, kurā aprakstīts Pieminekļu valdes savāktais kultūrvēsturiskais mantojums.
1472. gads
1472. bija garais gads, kas pēc jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Trejdaivu sunītis
Trejdaivu sunītis (Bidens tripartita) ir viengadīgs kurvjziežu dzimtas lakstaugs. Augums vidējs līdz liels, 15-100 cm augsts. Bieži sastopams purvainās vietās, grāvjos, stāvošu ūdeņu krastmalās. Sakne vārpstveida, ļoti zaraina. Stumbrs stāvs, ļoti zarains, parasti sarkanbrūns, kails vai ar matiņiem. Lapas pretējas, vienkāršas, tumši zaļas, staraini vai plūksnaini šķeltas vai dalītas 3-5 olveidīgi rombiskās vai lancetiskās plūksnās, 12-15 cm garas; lapas pamats ķīļveida, mala rupji zāģzobaina, vidējā plūksna daudz lielāka nekā malējās. Zied no jūlija līdz oktobrim. Ziedu kurvīši pa vienam zaru galos, stāvi, retumis nokareni. Vīkala lapas 2 rindās, iekšējās ovālas, brūni dzeltenas, ārējās 5-8, zaļas, garākas nekā kurvīši. Kausmatiņu nav, ir 2-4 atskabargaini akotveida izaugumi, kas paliek pie augļa. Kurvīša ārmalā sterili mēlziedi vai arī to nemaz nav, kurvīša vidū brūni dzelteni divdzimumu stobrziedi. Auglis- kails, plakans, šķautņains sēklenis ar 2 uz leju liektiem atskabargainiem izaugumiem. Lakstus ārstniecībā lieto kā diurētisku līdzekli, sviedrēšanas līdzekli un gremošanas orgānu darbības uzlabošanai. Tautas medicīnā lieto arī reimatisma, podagras, rahīta ārstēšanai, kā vispārēju spēcinošu līdzekli. Ārīgi lieto ārstnieciskām vannām dažādu ādas slimību gadījumos.