cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Miervaldis Ādamsons
Militārā karjera leģionā
Ādamsonu atkal ievaino 1944. gadā jau Latvijā. Pēc ārstēšanās Vācijā viņš atgriežas savā vienībā. Smago ievainojumu dēļ Ādamsonu atzīst par dienestam nederīgu tomēr viņš izkaulē tiesības komandēt leģiona 19. divīzijas 44. pulka 6. rotu. Šī paša gada septembrī viņu paaugstina kapteiņa (hauptsturmführer) dienesta pakāpē. 1944. gada Ziemassvētkos, kad padomju spēki uzsāka kārtējo lieluzbrukumu Kurzemes frontei, cīņās netālu no Lestenes pie Vanagu mājām M. Ādamsona vadītā rota veica vairākus pārdrošus pretuzbrukumus un diennakts laikā septiņas reizes atsita sarkanās armijas uzbrukumus. Par šīm kaujām Marokas Baigais 1945. gada janvārī saņēma Vācijas augstāko militāro apbalvojumu — Bruņinieka krustu. Tomēr cīņu gaitā Ādamsons atkal tiek smagi ievainots un šoreiz cietusi ir otra, līdz šim veselā acs. Ārstējies Stendes hospitālī no kura izbēdzis, kad uzzinājis, ka tiek gatavota viņa pārvešana uz Vāciju. Atgriežas savā vienībā, kur uz brīdi atkal tiek frontes pirmajā līnijā. Tomēr smago ievainojumu dēļ ir spiests doties ārstēties uz Liepāju. Pēc kāda vācu ārsta veiktās operācijas redze uzlabojas. 1945. gada maijā, pēc kapitulācijas tiek aicināts ar laivu bēgt uz Zviedriju, bet Ādamsons izlemj palikt Kurzemē. Savdabīgu Ādamsona portretu ir devis latviešu leģiona seržants Arnolds Šiņķis savā atmiņu grāmatā Kurzemes cietoksnis: Kapteinis Ādamsons ir slaida auguma kalsens vīrs, allaž apbružātā formās tērpā, apjozies ar divējiem ieročiem: kaujas pistoli un arābu dunci. Ar pēdējo viņš prot rīkoties tikpat veikli kā cirka mākslinieks. Viņa krūtis grezno vairākas goda zīmes, bet iesarkano, gareno seju rotā dziļa rēta pāri vaigam. Kreisā acs viņam nedzīva, toties labā tik pētīgi asa, ka kopā ar plānajām, sakniebtajām lūpām piešķir cietu un draudīgu izskatu, kā plēsīgam kalnu ērglim, kas ik mirkli gatavs mesties uz savu upuri
Kopā ar citiem leģionāriem Ādamsons nonāca gūstekņu nometnē netālu no Murmanskas. Strādā niķeļa raktuvēs. Kopā ar biedriem tiek nolemts bēgt uz netālo Somiju. Šo plānu arī 1945. gada ziemā īsteno, tomēr netālu no Somijas robežas bēgļi tiek noķerti. Par bēgšanas mēģinājumu, Miervaldim Ādamsonam piespriež nāvessodu par dzimtenes nodevību. Viņš tiek nogādāts atpakaļ Rīgā, kur arī spriedums tiek izpildīts 1946. gada 23. augustā.
1993. gadā Latvijas Republikas Augstākā tiesa Miervaldi Ādamsonu reabilitē.
Orenburgas apgabals
Orenburgas apgabals ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem. Tas robežojas ar Saratovas apgabalu rietumos, Samāras apgabalu ziemeļrietumos, Tatarstānu, Baškīriju un Čeļabinskas apgabalu ziemeļos, kā arī Kazahstānu austrumos un dienvidos.
Vēsture
Zelta Ordas sabrukuma periodā 15. gadsimta sākumā tagadējās Orenburgas apgabala teritorijā nodibinājās Nogaju orda, pēc 1456. gada austrumu daļa ietilpa Kazahu hanistē. 1568. gadā kazahi uzvarēja Nogaju ordu kauja pie Embas upes, bet bija spiesti atkāpties nogajiešu sabiedroto krievu priekšā. Krievijas cariste līdz 1634. gadam pakļāva apgabala rietumu daļu un veicināja kazaku pārcelšanos uz pierobežas zemēm.
Kad 1731. gadā Kazahu hanistes Jaunākais (Mazais) žuzs (kk) kļuva par Krievijas Impērijas vasaļvalsti, tās hans Abulhairs (kk) atļāva krieviem uzbūvēt cietoksni pie Oras upes ietekas Jaikas upē (tagadējā Orskas vietā), ko nodēvēja par Orenburgu (no de — "Oras cietoksnis").
1743. gadā Orenburgu pārcēla uz tagadējo tās atrašanās vietu, tā kļuva par jaunizveidotās Orenburgas guberņas centru, kurā ietilpa Orenburgas, Ufas un Isetas provinces. 1755. un 1773.—1775. gadā notika vietējo iedzīvotāju sacelšanās. 1865. gadā Orenburgas guberņas ziemeļu daļā izveidoja Ufas guberņu.
LaFee
Kristīna Kleina labāk pazīstama ar savu skatuves vārdu LaFee (de, dzimusi Āhenē, Vācijā) ir vācu dziedātāja, dziesmu autore, savus ierakstus pasaulē pārdevusi vairāk nekā 1 miljonos kopiju.
.zr
.zr bija Zairas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD). Sakarā ar to, ka Zaira tika pārdēvēta par Kongo Demokrātisko Republiku 1997. gadā .zr kļuva neaktuāls tā vietā tiek izmantots .cd. 2001. gadā .zr tika dzēsts.
Mazie dumpji
Mazie dumpji, mazo dumpju ģints (Ixobrychus) ir viena no gārņu dzimtas (Ardeidae) ģintīm, kas pieder dumpju apakšdzimtai (Botaurinae). Mazo dumpju ģintī ir 9 mūsdienās dzīvojošas sugas.
Mazo dumpju sugas dzīvo visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Tropos dzīvojošās sugas ir nometnieces, bet ziemeļu puslodes ziemeļos ligzdojošās abas sugas (mazais dumpis un Amerikas mazais dumpis) ir daļēji migrējošas. Ziemas periodā tās lido uz dienvidiem. Latvijā sastopama tikai viena mazo dumpju suga - mazais dumpis (Ixobrychus minutus), kas Latvijas teritorijā ir rets ligzdotājs.
Izskats un īpašības
Mazo dumpju ģints putni ir mazāki augumā nekā dumpju ģints (Botaurus) putni. Mazākais dumpis mazo dumpju ģintī ir mazais dumpis, kurš ir arī mazākais visā gārņu dzimtā. Tā ķermeņa augstums ir 27—36 cm, spārnu plētums 40—58 cm, svars 60—150 g. Tie ligzdo un barojas niedrājos. Mazo dumpju sugas ir grūti novērot, ņemot vērā to slēpto dzīves veidu. Tāpat kā citi gārņu dzimtas putni tie barojas ar zivīm, vardēm un citiem nelieliem ūdens dzīvniekiem.
Tobāgo
Tobāgo (en) ir sala Karību jūrā, otra lielākā Trinidādas un Tobāgo sala, autonoma valsts daļa. Dienvidrietumos no Tobāgo atrodas Trinidāda, ziemeļrietumos — Grenāda. 1639.—1693. gadā sala bija Kurzemes kolonija un tika dēvēta par Jaunkurzemi.
Ģeogrāfija
Sala ir kalnaina, vulkāniskas izcelsmes. Salas dienvidrietumu daļa ir līdzena, sastāv no koraļļu kaļķakmens. Ziemeļu daļa ir klinšaina. Augstākais kalns ir 550 metrus augsts. Vairāk nekā pusi salas klāj mežs.
Tobāgo dzīvo 54 084 cilvēki (2000). Salas (bet ne valsts) galvaspilsēta — Skarboro, kur dzīvo ap 17 000 iedzīvotāju. Lielākā iedzīvotāju daļa ir afro-tobāgieši, taču pieaug indo-trinidādiešu un eiropiešu (gk. vācieši un skandināvi) skaits. Laikaposmā no 1990. gada līdz 2000. gadam salas iedzīvotāju skaits pieauga par 11,28%.
Salu iedala septiņās mazākās administratīvās vienībās.
Klimats
Salā ir tropu klimats, tā atrodas tieši dienvidos no Atlantijas viesuļvētru joslas. Vidējais gada nokrišņu daudzums — no 3 800 mm centrālajā kalnienē līdz 1 250 mm salas dienvidrietumos. Izdala divus gadalaikus — lietus sezona no jūnija līdz decembrim un sausā sezona no janvāra līdz maijam. Gada vidējā temperatūra — +28 °C.
Vēsture
Pirmie eiropieši, kas sasniedza salu, visdrīzāk bija britu piedzīvojumu meklētāji, kas šeit nokļuva ap 1580. gadu. 1608. gadā karalis Džeimss I pasludināja salu par Anglijai piederošu. Taču pirmie eiropieši, kas salā ieradās uz dzīvi, bija holandieši, kas izveidoja īslaicīgu apmetni pie mūsdienu Plimutas.
17. — 19. gadsimtā sala mainīja īpašniekus vismaz 22 reizes. Tā piederēja Francijas karalistei, Kurzemes hercogistei (sala tika pārdēvēta par "Jaunkurzemi" 1639—1693), Nīderlandei un Lielbritānijai. Brīžiem kontroli pār salu ieguva arī pirāti.
Pirmā Kurzemes hercogistes ekspedīcija uz Tobago bija neveiksmīga: visi 212 cilvēki gāja bojā, otro ekspedīciju 1642. gadā hercogs Jēkabs sūtīja kopā ar holandiešiem, trešā, lielākā, notika 1654. gadā ar 80 kolonistiem, kuri sāka celt Jēkaba fortu un ierīkoja plantācijas. Hercoga Jēkaba gūsta dēļ Otrā Ziemeļu kara laikā no 1659. gada novembra līdz 1667. gadam Tobago nonāca holandiešu rokās, tad kurzemnieki atguva salu. 1679. gadā Kurzemes hercogs sūtīja jaunu ekspedīciju — nostiprināt varu Tobago salā. Uzskata, ka Daniels Defo izmantojis Tobāgo salu kā paraugu iedomātajai vientuļajai salai netālu no Orinoko grīvas, kurā viņa grāmatas varonis Robinsons Krūzo pavadījis gandrīz 28 gadus no 1659. līdz 1686. gadam.
1814. gadā saskaņā ar Parīzes miera līgumu sala kļuva par daļu no Britu impērijas. Tobāgo bija bagāta cukura ieguves kolonija, taču salas ekonomika sabruka līdz ar verdzības atcelšanu. 1962. gadā Trinidāda un Tobāgo kļuva par neatkarīgu Britu Sadraudzības valsti, 1976. gadā kļuva par republiku. 1963. gadā Tobāgo skāra viesuļvētra "Flora". Šīs dabas katastrofas rezultātā tika iznīcinātas banānu, kakao un kokospalmu plantācijas, sagraujot salas ekonomiku. Lielā mērā tika iznīcināts salas tropiskais mežs. Pēc viesuļvētras salinieki pievērsās tūrisma industrijas attīstīšanai. 2004. gadā salai diezgan ievērojamus postījumus nodarīja viesuļvētra "Ivans".
Ekonomika
Salas ekonomika mūsdienās balstās galvenokārt uz tūrismu un valdības subsīdijām. Tradicionālās pludmales un ūdens sporta pakalpojumu sniedzēji atrodas dienvidaustrumu daļā — tuvāk Krovnpointas starptautiskajai lidostai. Šeit atrodas klasiski Karību salu kūrorti un viesnīcas, skaistas smilšu pludmales.
Pakāpeniski lielāku nozīmi iegūst ekotūrisms, kas fokusējas uz aizsargājamo mežu salas centrālajā un ziemeļu daļā, kā arī uz Mazo Tobāgo ziemeļos no Tobāgo salas.
Ļoti populāra ir niršana — jo sala ir vistālāk dienvidos esošā Karību jūras sala ar veselīgiem koraļļu rifiem. Tālāk dienvidos esošās Trinidādas rifus negatīvi ietekmē Orinoko upes sanesas. Īpaši iecienīti niršanas objekti ir trīs kuģu vraki, jo īpaši speciāli nirējiem nogremdētais prāmis Maverick Ferry.
Tūrisma objekti
Tobāgo meža rezervāts (Mainridžas rezervāts) tiek uzskatīts par vecāko dabas aizsargājamo teritoriju Amerikā. Tas tika pasludināts par aizsargājamu teritoriju 1776. gada 17. aprīlī un kopš tā laika ir saglabājis savu statusu. Rezervātā ir ļoti augsta bioloģiskā daudzveidība, tai skaitā daudz interesantu putnu, zīdītāju, varžu un čūsku sugas.
Uz Mazās Tobāgo atrodas lieliski saglabājies tropiskais sausais platlapju mežs, kā arī putnu kolonija.
Intel
Bez mikroprocesoriem Intel izgatavo mātes plates mikroshēmojumus, tīkla kartes, grafiskos procesorus, iegultos procesorus, kā arī citas sakaru un datoru iekārtas.
IM Flash Technologies
2005. gadā, Intel un Micron Technology paziņoja to vienošanos par jauna kopuzņēmuma dibināšanu, IM Flash Technologies, Lehi, Jūtas štatā. Kopuzņēmums ražotu NAND zibatmiņu abiem uzņēmumiem. 2007. gada februārī, uz veiksmīgo attiecību pamata, abi uzņēmumi dibināja otro kopuzņēmumu, IM Flash Singapore, bet tas dēļ apjomīgās finanšu krīzes darbību uzsāka tikai 2011. gada aprīlī. 2012. gada februārī, Intel pārdeva savu daļu akciju iekš IM Flash Singapore un tam piederošo IM Flash Technologies inventāru Micron, lai palielinātu efektivitāti.
Noktirne (filma)
"Noktirne" ir 1966. gada latviešu padomju aktierfilma. Filmas režisors ir Rostislavs Gorjajevs. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc tāda paša nosaukuma Žaņa Grīvas noveles motīviem.
Sižets
Spānijas pilsoņu kara beigas. Republikāņi atkāpjas pāri Pirenejiem uz Franciju. Nejauši sastopas kādas rotas kareivis, latvietis Žoržs un francūziete, medmāsa Iveta. Viņi iemīl viens otru, bet kara radītajā jūklī viņu ceļi šķiras. Žoržs nokļūst koncentrācijas nometnē.
Pēc vairākiem gadiem Višī Francijā, nelielā Marseļas restorānā no nometnes izbēgušais Žoržs satiek savu mīļoto. Abi piebiedrojas partizāniem vienā no slepenajām kalnu bāzēm. Kad lielākā daļa partizānu dodas uzdevumā, bāzei uzbrūk ienaidnieks. Nežēlīgā cīņā, gandrīz sagaidot biedru atgriešanos, iet bojā Iveta.
Atkas līcis
Atkas līcis ir dabīgs ledus līcis, ledus osta pie Ēkstrema šelfa ledāja austrumu frontes uz ziemeļiem no Halvfarrigena grēdas veidotās pussalas. Līcis ir ap 25 km plats un iestiepjas šelfa ledājā par ~20 km. Līci pirmoreiz nokartēja norvēģu-zviedru-britu 1951./1952. gada antarktiskā ekspedīcija. Nosaukts par godu amerikāņu karakuģim USS Atka, kas līcī bija pietauvojies 1955. gadā Starptautiskā ģeofizikas gada bāzu vietu rekognoscēšanai.
Līča rietumu piekrastē uz šelfa ledāja kopš 1980. gada darbojas vācu polārstacija Neimaijere.
Falabella
Falabella ir vismazākā zirgu šķirne pasaulē. Lai gan tā ir tik maza, to nesauc par poniju, bet par miniatūro zirgu. Falabellas dzimtene ir Argentīna.
Izskats un raksturs
Falabellas augstums skaustā ir 38—86 cm, visbiežāk sastopamais augstums ir 70—77 cm. Šķirnes proporcijas ir vairāk līdzīgas zirgam nekā ponijam. Tie izskatās kā maziņi arābu zirgi vai tīrasiņu zirgi. To apspalvojums ir smalks un gluds, augums kompakts. Šķirnei parādās arī poniju ietekme, falabellām ir spēcīgi kauli un biezas krēpes un astes, kakli paīsi un galva salīdzinoši ar zirgu proporcijām lielāka. Falabellu kumeļi piedzimst ļoti mazi, tiem ir apmēram 20 cm augstums skaustā, pilnu augumu tie sasniedz 2—3 gadu vecumā.
Falabella visbiežāk ir bēra un melna. Bet ir sastopama arī dārka un palsa krāsa. Ļoti reti ir lāsumaina falabella. Falabellas ir inteliģentas un viegli apmācāmas. Tā kā falabellas ir ļoti maza auguma, ar tām var jāt tikai mazi bērni. Zirgu šovos tās parasti izrāda, vedot pie rokas. Falabellas var apmācīt vilkt ratus, un tas ir vispopulārākais falabellas pielietojums.
Vēsture
Dienvidamerikas zirgu senči ir cēlušies no spāņu konkistadoru ievestajiem zirgiem: Andalūzijas zirgiem un citiem Ibērijas zirgiem. Kontinenta dienvidu daļā daļa zirgu nokļuva ģeogrāfiskā izolētībā, un 19. gadsimtā, savstarpēji krustojoties, izveidojās vietējo Argentīnas mapuču indiāņu nelielie zirgi, daļēji līdzīgi mūsdienu falabellām. Patriks Ņūtals 1868. gadā uzsāka falabellas šķirnes programmu, izmantojot vietējo indiāņu zirgus. Kad Patriks nomira, viņa darbu turpināja meitas vīrs Huans Falabella. Huans mazākos zirgus sakrustoja ar dažādām poniju šķirnēm: Velsas ponijiem, Šetlandes ponijiem, maza auguma tīrasiņu zirgiem un Argentīnas kriollo zirgiem. Konsekventi izmantojot arvien mazāka auguma zirgus, Huans Falabella ieguva mazos miniatūros zirdziņus.
Hulio Falabella izveidoja jaunās šķirnes ciltsgrāmatu, standartizējot šķirnes augumu skaustā. Mērķis bija reģistrēt zirgus, kuri ir mazāki par 100 cm. Šķirnei attīstoties, falabellas kļuva arvien mazākas, un mūsdienās maksimālais pieļaujamais augstums skaustā ir 86 cm.
Antuāns Lavuazjē
Antuāns Lorāns Lavuazjē (fr, dzimis Parīzē, miris  Parīzē) bija franču ķīmiķis, kurš tiek uzskatīts par mūsdienu ķīmijas pamatlicēju.
25 gadu vecumā Lavuazjē ievēlēts par Parīzes Zinātņu akadēmijas ķīmijas adjunktu. 1778. gadā ievēlēts par akadēmijas locekli, bet no 1785. gada Lavuazjē ir akadēmijas direktors. Franču revolūcijas laikā Lavuazjē veltīja visus spēkus akadēmijas saglabāšanau, tomēr 1793. gadā tā tika likvidēta.
Lavuazjē darbojies arī nodokļu iekasēšanas jomā (bijis nodokļu atpircējs). Šī un cita politiskā un saimnieciskā darbība Franču revolūcijas laikā Lavuazjē kļuva liktenīga — 1794. gadā revolucionārais tribunāls Lavuazjē piesprieda nāvessodu un giljotinēja.
Lavuazjē lielāko daļu savu ienākumu no nodokļu atpirkšanas veltīja zinātnei. 1774. gadā viņš pierādīja, ka gaiss ir salikts gāzu maisījums, ar to sagraujot flogistona hipotēzi un vēl no alķīmiķu laikiem nākušo teoriju, ka gaiss ir viens no pirmelementiem. Kopā ar Žanu Menjē pierādījis, ka ūdens sastāv no skābekļa un ūdeņraža. Šajā un citos darbos Lavuazjē pirmo reizi sistemātiski izmanto kvantitatīvus mērījumus. Lavuazjē daudz darba ieguldījis ķīmisko elementu un vielu klasificēšanā. Devis mūsdienu nosaukumus ūdeņradim un skābeklim. Lavuazjē daudz darbojies arī fizioloģijas jomā, piemēram, pierādījis, ka elpojot tiek uzņemts skābeklis, bet izdalīta ogļskābā gāze.
Dunava
Dunava ir apdzīvota vieta Jēkabpils novada Dunavas pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies Daugavas kreisajā krastā pie Eglonas ietekas 43 km no novada centra Jēkabpils un 187 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Podunajas muižas (Podunai) centra. 1. pasaules kara laikā nopostīta, vēlāk atjaunota. 1933. gadā Dunavai tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. 1935. gadā Dunavā bija 105 iedzīvotāji. Kopš 1949. gada Dunavas ciema (vēlāk pagasta) centrs. Dunavā atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, kultūras nams, bibliotēka, pasts, katoļu baznīca. Līdz 2023. gadam Dunavā darbojās pārceltuve pār Daugavu.
Igaunija Eirovīzijas dziesmu konkursā
Igaunija Eirovīzijas dziesmu konkursā ir piedalījusies 28 reizes, debitējot 1994. gada konkursā. 2001. gada konkursā Igaunija, kuru pārstāvēja Tanels Padars, Deivs Bentons un 2XL ar dziesmu Everybody, uzvarēja ar 198 punktiem. Igaunija no visām Baltijas valstīm ir visvairāk reižu ir ieguvusi TOP 10 rezultātus.
Persejs (zvaigznājs)
Perseja zvaigznājs vārdu guvis no sengrieķu varoņa Perseja, kas nogalināja gorgonu Medūzu. Persejā atrodas Piena Ceļš. Tajā arī atrodas pazīstama aptumsuma maiņzvaigzne Algols. Spožākā zvaigzne ir Mirfaks. Ik gadu ap 12. augustu Perseja zvaigznājā novērojama intensīva un vizuāli iespaidīga meteoru plūsma, kad vienā stundā var saskaitīt vairākus desmitus krītošo zvaigžņu. Pusceļā starp Perseju η un Kasiopejas δ atrodas skaista dubulta zvaigžņu kopa. Kopumā tajā ietilpst ap 500 jaunajām zvaigznēm. Perseju pie debesīm var redzēt visu gadu.
1920. gada vasaras olimpiskās spēles
1920. gada vasaras olimpiskās spēles bija septītās vasaras olimpiskās spēles. Tās no 1920. gada līdz  notika Beļģijas pilsētā Antverpenē. Oficiāli spēles atklāja Alberts I. Šīs bija pirmās olimpiskās spēles pēc Pirmā pasaules kara beigām. Antverpenei tiesības rīkot spēles tika piešķirtas par pilsētas iedzīvotāju paciestajām sāpēm Pirmā pasaules kara laikā. Olimpiādē pirmo reizi ar atsevišķām komandām piedalījās Argentīna, Brazīlija, Čehoslovākija, Igaunija, Monako un Serbu, Horvātu un Slovēņu karaliste, bet nepiedalījās Pirmajā pasaules karā uzvarētās Centrālās lielvalstis un Padomju Krievija.
Antverpenes olimpiskajās spēlēs piedalījās 29 valstis, kuras pārstāvēja 2626 sportisti. Kopumā tika sadalīti 154 medaļu komplekts 22 sporta veidos.
Mariner 3
Mariner 3 bija ASV viena no divām (otra bija Mariner 4) identiskām starpplanētu zondēm, kas paredzēta Marsa sasniegšanai NASA Mariner programmā. Palaista 1964. gada novembrī. Zaudēta, jo nebija atdalījies raķetes plūsmvirzis.
Abu kosmisko aparātu uzdevums bija pārlidot Marsu, no tuva attāluma to pētot un nosūtot planētas attēlus uz Zemi. Pa ceļam tiktu pētīta starpplanētu vide.
Zondi izgatavoja Reaktīvās kustības laboratorija (JPL). Mariner 3 sastāvēja no astoņstūrainas pamatnes (127 centimetri pa diagonāli un 45 centimetru augsta). Pie pamatnes bija piestiprinātas četras saules baterijas (izvērstā stāvoklī zondes diametrs bija nepilni septiņi metri). Zondes augstums bija nepilni trīs metri. Tās starta masa bija 260,8 kg.
Mariner 3 tika palaista 19:22:05 UTC ar nesējraķeti Atlas LV-3 Agena-D no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas laukuma LC-13. Pēc starta no zondes neatdalījās raķetes plūsmvirzis. Tika ievadīta heliocentriskā orbītā, bet palielinātās masas dēļ Mariner 3 netika ievadīta pareizajā trajektorijā. Tā kā nebija atvērušies saules bateriju paneļi, zonde drīz iztērēja akumulatoru baterijas.
Trīs nedēļas pēc Mariner 3 starta, 1964. gada 28. novembrī veiksmīgi tika palaista otrā zonde Mariner 4, kura 1965. gada vidū sasniedza Marsu un uz Zemi pārraidīja planētas virsmas attēlus.
Kālija sulfīds
Kālija sulfīds, K2S ir kālija un sēra binārais savienojums, ko var uzskatīt arī par sērūdeņražskābes sāli. Tā ir cieta viela, kas reaģē ar ūdeni, veidojot sērūdeņradi.
Kālija sulfīdu var iegūt, kālijam reaģējot ar sēru, vēl kālija sulfīds veidojas, degot melnajam pulverim. Cietajām daļiņām, kas veidojas sadegšanas rezultātā, reaģējot ar ūdeni, veidojas sērūdeņradis ar nepatīkamu smaku. Degot sastāviem ar nepietiekamu oglekļa saturu, veidojas vairāk kālija sulfīda.
Siguldas bobsleja un kamaniņu trase
Siguldas bobsleja un kamaniņu trase atrodas, Latvijā, Siguldā. Trase uzbūvēta 1986. gadā, tās garums ir 1200 + 220 m un tā sastāv no 16 virāžām. Trasē tiek rīkotas bobsleja, kamaniņu un skeletona sacensības. Sākotnēji trasē nevarēja braukt bobsleja četrinieki, jo vajadzēja plašākas virāžas.
Vēsture
Trases vēsture sākusi veidoties jau 19. gadsimta beigās, kad kņazs Nikolajs Kropotkins savas muižas teritorijā izbūvēja 900 m garu ledus ceļu ar vienu virāžu. Šī mākslīgi izveidotā ledus trase bija pirmā kamaniņu trase visā Baltijā. Trasei attīstoties, no ārzemēm sāka ievest arī pirmos bobus, un pēc to parauga vietējie entuziasti uzsāka gatavot kamaniņas paši.
Mūsdienu mākslīgās ledus trases projektēšanu veica Leipcigas sporta būvju zinātniski tehniskais centrs. Celtniecību veica Siguldas Pārvietojamā mehanizētā kolonna (PMK) un Sarajevā bāzētā Dienvidslāvijas firma Graming. Trases pirmā kārta nodota ekspluatācijā 1986. gadā.
Atjaunojoties Latvijas Republikai, trases uzturēšanai tika izveidota bezpeļņas organizācija valsts SIA "Bobsleja un kamaniņu trase "Sigulda"", bet ar Ministru Kabineta rīkojumu nr. 743 tā tika pārveidota par valsts sabiedrību ar ierobežotu atbildību. Ilgstoši šo uzņēmumu ir vadījis Dainis Dukurs, kuru nomainīja Daniels Nātriņš, bet kopš 2021. gada beigām trases direktore ir bijusī vieglatlēte Ieva Zunda.
Bobsleja trasē tika veikta pretsaules un ārējo nokrišņu aizsardzības sistēmas nomaiņa. tiek atklāta mākslīgā ledus starta estakāde.
2022. gada 27. septembrī četras valsts kapitālsabiedrības – Kultūras un sporta centrs “Daugavas stadions”, Bobsleja un kamaniņu trase "Sigulda", Tenisa centrs "Lielupe" un Sporta centrs "Mežaparks" – tika reorganizētas un apvienotas, izveidojot SIA "Latvijas Nacionālais sporta centrs" (LNSC).
Trases virāžas
Kopējais trases garums (ar bremzēšanas zonu) ir 1420 m. Kopējais virāžu skaits ir 16. Trases garums no vīriešu starta punkta ir 1200 m, bet no sieviešu starta punkta — 1000 m. Maksimālais attīstāmais ātrums trasē ir 120 km/h (no vīriešu starta).
.cs
.cs vairākus gadus bija augstākā līmeņa domēns Čehoslovākijai. Pēc šo valstu sadalīšanās 1993. gadā Čehijai tika piešķirts savs augstākā līmeņa domēns .cz, bet Slovākijai - .sk .cs izmantošana pakāpeniski tika izbeigta un domēns tika dzēsts 1995. gada janvārī
.cs bija visvairāk izmantotais dzēstais augstākā līmeņa domēns. RIPE tīkla koordinācijas centra statistika liecina, ka pat 1994. gada jūnija .cs domēnu izmantoja vairāk par 2300 mājas lapām. Salīdzinājumā ar citiem dzēstajiem domēniem - .nato un .zr netika izmantots vairāk kā 10 mājas lapām.
2003. gada jūlijā CS kļuva par ISO 3166-1 kodu Serbijai un Melnkalnei (Srbija i Crna Gora in Serbian) un tāds bija līdz 2006. gadam, kad valsts sadalījās un tika izveidoti .rs un .me jaunajām valstīm. Neskatoties uz .cs domēna esamību Serbija un Melnkalne to neizmantoja un turpināja lietot Dienvidslāvijas augstākā līmeņa domēnu .yu.
Dānijas krona
Dānijas krona ir Dānijas, Grenlandes un Fēru Salu oficiālā valūta. To parasti apzīmē ar "kr." vai ar ISO kodu "DKK". 1 krona atbilst 100 ērēm. Krona ir piesaistīta eiro. Par Dānijas, Grenlandes un Fēru Salu oficiālo valūtu tā kļuva. Dānijas iedzīvotāji 2000. gada septembrī notikušajā referendumā atteicās no pārejas uz eiro, tādējādi saglabājot kronas. Kronas emitē Dānijas Nacionālā banka. 2012. gada martā viena Dānijas krona atbilda 9,45 santīmiem.
Klasicisma literatūra
Klasicisma literatūra (franču classicisme no latīņu classicus 'parauga, pirmšķirīgs') bija laikmets Eiropas literatūrā, kas aizsākās 17.gs. Francijā. Francijas literatūrā klasicisms valdīja līdz pat 19.gs. sākumam, kamēr pārējā Eiropā 18.gs. daudz lielāku nozīmi ieguva Apgaismības literatūra.
Klasicisms literatūrā, par kanonu izvirzot antīko literatūru un īpaši iespaidojoties no Aristoteļa un Horācija uzskatiem par dramaturģiju un dzeju, uzsvēra formas stingrību, sekošanu paraugam, racionalitāti, objektivitāti, augstu darbu morālo saturu un vērtību, arī literatūras audzinošo funkciju. Blakus antīkajai kultūrai vēl viens klasicisma avots ir Renē Dekarta racionālisma filozofija, kas uzlūkoja pasauli kā racionālu, loģisku, hierarhisku.
Klasicisma literatūrai raksturīgs konflikts starp jūtām un pienākuma izjūtu, individuālu tēlu vietā - tipi. Klasicisma literatūrai raksturīga tā saukto augsto un zemo žanru hierarhija; augstie žanri bija traģēdija un oda, zemie - komēdija, satīra, fabula.
Klasicisma aizsācējs franču literatūrā bija Fransuā Malerbs, ievērojamākie klasicisma pārstāvji - traģēdiju autori Pjērs Korneijs, Žans Rasins, komēdiju autors Žans Batists Moljērs, fabulists Žans de Lafontēns, dzejnieks un izcilākais klasicisma teorētiķis Nikolā Bualo. Par klasicisma autoriem zināmā mērā uzskatāmi arī izcilie vācu autori Johans Volfgangs fon Gēte un Frīdrihs Šillers.
Penzas apgabals
Penzas apgabals (ru) ir viens no Krievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Saratovas apgabalu dienvidos, Tambovas apgabalu rietumos, Rjazaņas apgabalu ziemeļrietumos, Mordoviju ziemeļos un Uļjanovskas apgabalu austrumos.
Vēsture
Kopš 11. gadsimta ietilpa Volgas Bulgārijas, kopš 1237. gada Zelta Ordas sastāvā. 1313. gadā Mohšas pilsēta (tagad Narovčatas ciems) kļuva par Uzbekhana rezidenci. Kad 1395. gadā Samarkandas emīrs Tamerlans izpostīja šo reģionu, tas kļuva par daļu no neapdzīvotas stepju teritorijas, ko dēvēja par "Mežonīgo Lauku". 17. gadsimtā to iekaroja Krievijas cariste un 1719. gadā Pēteris I šeit izveidoja Penzas provinci Kazaņas guberņas sastāvā.
Ķeizarienes Katrīnas II laikā no 1780. līdz 1797. gadam pastāvēja patstāvīga Penzas vietniecība, 1801. gadā izveidoja Penzas guberņu. 1928. gadā izveidoja Vidusvolgas novada Penzas apriņķi, 1939. gadā Penzas apgabalu.
Pūķis (zvaigznājs)
Pūķa zvaigznājs aptver debesjuma ziemeļu puslodes polāro apgabalu. Jau senatnē šajās zvaigznēs tika saskatīts pūķis vai čūska.
Džons Daltons
Džons Daltons (, izrunā, dzimis , miris ) bija angļu ķīmiķis, fiziķis un meteorologs, kā arī tiek uzskatīts par mūsdienu atomu teorijas "tēvu". Viņš definēja atomu kā vielas mazāko daļiņu, kas iesaistās ķīmiskās reakcijās, un apgalvoja, ka ķīmiskos elementus veido atomi. Viņš norādīja, ka elementi molekulās apvienojas noteiktās proporcijās un dažādu elementu atomiem ir atšķirīga masa. 1803. gadā Daltons ieviesa atommasas jēdzienu.
Papildus pētījumiem ķīmijā un fizikā, 1794. gadā Daltons aprakstīja redzes defektu, kuru viņš pats pārcieta. Šis defekts vēlāk kļuva pazīstams kā daltonisms.
Tipveida dzīvojamā apbūve Rīgā
Tipveida dzīvojamā apbūve Rīgā ir daudzstāvu un mazstāvu dzīvojamo un sabiedrisko ēku rajoni (dēvēti par mikrorajoniem), kas Rīgā un citās Latvijas pilsētās intensīvi tika būvēti padomju Latvijas gados — laika posmā no 1950. gadu sākuma līdz pat 1990. gadiem.
Mikrorajoni tika būvēti pēc speciāla detālplānojuma uz jau esošo pilsētas rajonu bāzes, daļēji vai pilnībā mainot tajos pastāvošo ielu tīklu un dabas reljefu, vai arī tie veidoti neapgūtās un daļēji apgūtās piepilsētas teritorijās, pilnībā jaunizveidojot visu nepieciešamo infrastruktūru un komunikācijas.
Mikrorajonu būvniecībai bija divi pamatiemesli: Saistībā ar milzīgo celtniecības darbu apjomu, kas tika veikts triecientempos, bieži trūka kvalificētu celtnieku, tādēļ tie Latvijā tika ievesti no visas Padomju Savienības ar ģimenēm, kas izraisīja dzīvokļu trūkumu.
Tipveida apbūves vēsture
Tipveida dzīvojamās apbūves saknes ir meklējamas 20. gadsimta sākumā Rietumeiropā. Funkcionālisma iedibinātais princips par dzīvojamo un citu funkcionālo zonu savstarpēju nodalīšanu kļuva par pamatu 20. gadsimta otrās puses dzīvojamo rajonu izveidei daudzviet pasaulē, it īpaši padomju plānveida ekonomikas valstīs — Austrumeiropā un PSRS, kur milzīgu mikrorajonu un pat jaunu pilsētu celtniecību pēckara gados plānoja un īstenoja valsts. Latvijā šādi tika uzcelta Aizkraukle un atjaunota Jelgava.
Tas nozīmēja, ka tika veidotas lielas apbūves teritorijas, kuru vienīgā funkcija bija nodrošināt cilvēkus ar dzīvojamo platību. Telpu izsauļojamība, atšķirībā no agrāk raksturīgās plastiskās fasāžu detalizācijas, kļuva par galveno noteicēju ēkas arhitektoniskā tēla veidošanā. Tā rezultātā radās plaši stiklotais daudzstāvu kastveida apjoms. Pēc 1950. gadu Staļina laika projekta ēku (dēvētu arī par Staļina baroku) arhitekturālajam pārmērībām 50. gadu vidū sākās daudz ekonomiskāko 316. un 318. sērijas ēku jeb tā dēvēto hruščovku laiks. Tās izpildīja varas iestāžu prasību pēc ātras, lētas un vienkāršas dzīvojamo ēku celtniecības. Sērijas pamatā bija piecstāvu silikātu ķieģeļu ēka ar lēzenu četrslīpju vai divslīpju jumtu, bez balkoniem vai kādas citas fasāžu plastikas un ar ļoti kompaktu, pat saspiesti veidotu dzīvokļu plānojumu. Sākotnēji tika plānots, ka šīs ēkas ir pagaidu risinājums pēckara dzīvokļu krīzei, un to ekspluatācijas ilgums būs 10-20 gadi.
Nākamais posms, betona lielpaneļu dzīvojamo ēku būvniecība, Rīgā sākās 1960. gadu sākumā. Statistikas dati liecina, ka pilsēta kopš 1960. gadiem piedzīvoja vēl nebijušu dzīvokļu būvniecības bumu, kas tomēr visu laiku atpalika no aizvien pieaugošā pilsētas iedzīvotāju skaita. Lielpaneļu ēku mikrorajoni tika izveidoti lokā ap pilsētas vēsturisko centru abās Daugavas pusēs, lielākoties agrāk neapbūvētās lauksaimniecības muižiņu teritorijās, agrākajos mazstāvu apbūves rajonos vai mazdārziņu teritorijās. Tuvu pilsētas centram ir sastopamas ķieģeļu un jaukta tipa daudzstāvu ēkas, pašā centrā — pārsvarā arhitektoniski kvalitatīvas individuālu projektu ēkas.
Celtniecības vēsture
Otrā pasaules kara laikā Rīgā tika sagrautas 155 dzīvojamās mājas, kurās bija ap 7,9% pilsētas dzīvojamā fonda. Kara seku likvidācija ilga līdz pat 1950. gadu vidum. 1950. gadā Rīgā dzīvojamais fonds bija 6,5 miljoni m2.
Šis periods iezīmējās ar dzīvojamo māju celtniecību atsevišķu rūpnīcu strādniekiem un darbiniekiem — Vagonu rūpnīcai Ropažu ielā 1947. gadā, Dīzeļu rūpnīcai Vējzaķsalā 1948. gadā, Bolderājas silikātķieģeļu rūpnīcai Bolderājā, Cementa rūpnīcai Iļģuciemā u.c. Ar daudzstāvu dzīvojamajiem namiem aizbūvēja arī tukšās atstarpes starp agrāk uzceltajiem namiem. Nereti šādu namu pirmajā stāvā izbūvēja veikalus un infrastruktūras objektus. Ar šo laiku saistīta arī daudzstāvu dzīvojamo māju celtniecība ar nākamo īrnieku spēkiem un līdzdalību. Šī prakse tika aizsākta Krievijā, Gorkijā (tagad Ņižņijnovgoroda). Rīgā šādā veidā tika celtas nelielas divstāvu divsekciju ēkas, bet atsevišķos gadījumos cēla arī piecstāvu mājas. Šajā periodā parādījās pirmās mājas ar arhitektoniskām pārmērībām, butaforiska izskaistinājuma tendencēm. Vēlāk pret tām izvērsa asu cīņu, arī jau projekta stadijā.
1957. gadā notika pavērsiens no atsevišķu namu celtniecības uz lielu masīvu apbūvi. Pirmo masīvu apbūvē 1958.—1960. gadā izmantoja ķieģeļu ēkas. Daudzas no tām cēla pēc Maskavā izstrādātiem tipveida projektiem, tos nedaudz pielāgojot vietējiem apstākļiem. Fasāžu arhitektoniskā apdarē nereti tika izmantoti no tautiskiem rakstiem aizņemti ornamenti un citi fasāžu, un interjera izskaistināšanas paņēmieni.
1960. gados sāka organizēties dzīvokļu celtniecības kooperatīvi, kuru mērķis galvenokārt bija piesaistīt dzīvokļu celtniecībai iedzīvotāju līdzekļus. Pirmo kooperatīvu Rīgā ("Zinātne") nodibināja 1962. gadā. Pēc diviem gadiem Rīgā jau bija 38 kooperatīvi, 1980. gadā — 53 (Latvijā kopumā — 62). 1970. gados ik gadu par kooperatīvu līdzekļiem uzcēla 1,5 tūkstošus dzīvokļu. 1946.—1980. gadā kooperatīvi Latvijā uzcēla dzīvojamos namus ar kopplatību 91,7 tūkstoši m2, no tiem Rīgā — 61,2 tūkstoši m2. 1955.—1960. gadā tika veikti pasākumi dzīvokļu celtniecības apjomu palielināšanai. Šajā sakarā liela uzmanība tika pievērsta industriālu darba metožu ieviešanai celtniecībā. 1950. gados dzīvojamās mājas projektēja ar nesošajām ķieģeļu garensienām jeb, kā toreiz sauca, ar kapitālsienām. To vidū izcēlās 303. sērijas ēkas Iļģuciemā (arhit. M. Ramane, E. Kalniņa).
Pirmais dzīvojamais mikrorajons Rīgā, kuru tradicionālās perimetriālās apbūves vietā izmantoja tā saucamos brīvās apbūves principus, bija Āgenskalna priedes. Vienlaikus izbūvēja vai sāka arī Grīvas ielas masīvu (abi iepriekšminētie 1958.—1960, arhitektu grupa N. Rendeļa vadībā), Tirzas ielas masīvu (arhit. L. Nagliņš) un Viestura prospekta masīvu (arhit. M. Brodskis un A. Paperno), kuru celtniecību pabeidza 60. gadu vidū. Mikrorajonā Āgenskalna priedes tika izmantotas galvenokārt piecstāvu sekciju tipa mājas, kā arī mājas ar mansardā izveidotām mākslinieku darbnīcām. Viena tā daļa tika apbūvēta ar silikāta ķieģeļu, bet otra — ar tādas pašas formas un plānojuma struktūras lielpaneļu mājām. Mikrorajons bija paredzēts 25 000 iedzīvotāju. Šādu māju tips tika izmantots arī Grīvas ielas masīvā.
Sākot no 1960. gada, projektējamie dzīvojamie masīvi kļuva lielāki un arhitektoniski bagātāki — tajos parādījās atsevišķas augstākās ēkas, kuras gan ne vienmēr tika uzceltas vienlaikus ar piecstāvu masveida apbūvi. Arī 9 un 12 stāvu ēkas sākumā būvēja no ķieģeļiem. Pirmie no lielajiem dzīvojamiem rajoniem, kurus Rīgā cēla, izmantojot gan tobrīd pieejamās industrializācijas metodes, gan arī tālāk attīstot brīvā plānojuma principus, bija Juglas masīvs (1961.—1970, arhit. D. Danneberga, P. Fogelis, O. Krauklis, G. Melbergs, L. Nagliņš, R. Paikune u.c.). Tā apbūvē tika izmantotas arī 9 un 12 stāvu ķieģeļu torņa tipa ēkas. Arī Ķengaraga masīvs tika celts šajā periodā (1961.—1971, arhit. A. Berķe, M. Brodskis, I. Strautmanis, G. Melbergs, A. Ozoliņš, L. Nagliņš u.c.) un bija paredzēts 60 000 iedzīvotāju. Apbūvei tika izmantoti piecstāvu sekciju tipa lielpaneļu nami, kā arī 12 stāvu ķieģeļu torņa tipa ēkas, kuras gan uzcēla tikai 70. gados. Vēlāk apbūve tika papildināta ar dažām koridora tipa mazģimeņu ēkām.
Gan Juglas, gan Ķengaraga masīvā tika meklēti ēkas fasādes plastiskuma risinājumi, tai skaitā izmantojot balkonus un lodžijas, variējot ar šo elementu telpisko izvietojumu, kā arī ar virsmas materiālu un zīmējumu. Tā kā šaurie balkoni nebija iecienīts ārtelpas veids, vēlāk no to izmantošanas atteicās, jo cilvēkiem nepatika uz tiem uzturēties. Celtniecībā pārgāja uz lodžiju un puslodžiju izmantošanu.
Pie Iļģuciema dzīvojamā rajona plānošanas sāka strādāt jau 1968. gadā (arhit. R. Lelis, L. Muntere, R. Paikune, N. Rendelis, Gunārs Lūsis-Grīnbergs, T. Francmane, E. Jēkabsons); tas paredzēts 37 000 iedzīvotāju. Te tika izmantotas tikai piecstāvu lielpaneļu sekcijas. No 1967. gada sākās arī darbi pie Imantas dzīvojamā masīva, kurā galvenais ēku tips ir deviņstāvu 602. sērijas lielpaneļu sekcijas, bet ir izmantotas arī 5 un 12 stāvu ēkas (arhit. R. Lelis, R. Paikune, R. Dzene, L. Stīpnieks), kas paredzēts 60 000 iedzīvotāju.
Astoņdesmito gadu sākumā uzceltajā Purvciema dzīvojamā masīvā (paredzēts 65 000 iedzīvotāju) dominē 5, 9, 12 stāvu lielpaneļu sekciju un torņa tipa ēkas. Šā masīva projektēšana sākās 1964. gadā, pēc tam tika veikta projekta korekcija (1970. gadā). Ieilgušais projektēšanas process izraisīja gan kompozīcijas motīvu, gan izmantoto ēku tipu dažādību. Projekta autoru grupa — arhitekti Ē. Fogelis, M. Medinskis, I. Millers, R. Dzene.
1980. gadu beigās sākās dzīvojamā mikrorajona apbūve Ziepniekkalnā, paredzēts 22 000 iedzīvotāju. Tas bija paredzēts jaunceļamās Rīgas rūpniecisko robotu rūpnīcas vajadzībām. Pārtraucot šīs rūpnīcas celtniecību, nomaļais mikrorajons zaudēja savu sākotnējo pamatojumu un radīja papildu transporta grūtības pilsētā.
Vairāku mikrorajonu buvniecībā bija jāsastopas ar dilemmu — nojaukt esošos dzīvojamos namus vai saglabāt tos. Individuālās apbūves rajoni Rīgā bija izveidojušies pirms Otrā pasaules kara, kā arī pēckara periodā. Lielākā daļa namu bija kapitālas mūra būves, daudzas no tām — fiziski un morāli augstvērtīgas. Šādu ēku masveida nojaukšana būtu gan morāli nepamatota, gan arī nostādītu jauno rajonu celtniecību ekonomisku problēmu priekšā, jo pārāk liels būtu nojaucamo ēku kompensācijas apjoms. Savukārt, saglabājot šīs ēkas, neizbēgamas radās kompozicionālas neveiksmes. Grūti risināms jautājums bija abu šo dzīvokļu tipu (savrupmāja un dzīvoklis daudzdzīvokļu namā) funkcionēšanas savienojamība. Kā rāda rezultāts, reti kur šīs problēmas ir izdevies atrisināt veiksmīgi. Dažādu māju tipu sajaukums ir redzams Ķengaragā, Imantā, Juglā u.c.
Plānojums un funkcionālā organizācija
Parasti mikrorajonu centrālajā daļā ir izvietoti nelieli tirdzniecības, sadzīves pakalpojumu un sabiedriska rakstura objekti. Katrā mikrorajonā ir izvietotas vidusskolas un bērnudārzi, kas kopumā atbilst 20. gadsimta pirmās puses funkcionālisma teorijām. Gandrīz visi mikrorajoni būvēti jau esošu vai jaunbūvētu fabriku tuvumā un bieži vien tie plānoti kā šo fabriku strādnieku dzīvesvietas. Mikrorajonos faktiski nav sabiedrisko vai valsts iestāžu objektu, trūkst brīvā laika pavadīšanas iespēju vai izklaides objektu. Mikrorajoni savā būtībā uzskatāmi par pilsētas guļamrajoniem. Situācija mainās tikai pēc 2000. gada, kad mikrorajonos aizvien aktīvāk tiek būvēti iepirkšanās centri un komercbūves.
Mikrorajonu saikni ar pilsētas centru un citām pilsētas daļām nodrošina pilsētas sabiedriskais transports: tramvajs, trolejbuss, autobuss un mikroautobuss. Sabiedriskā transporta satiksme pārsvarā ir efektīva, bet laikietilpīga, jo atsevišķas pilsētas daļas atrodas pat vairāk nekā stundas brauciena attālumā no centra un nemitīgi pieaugošais vieglo automobiļu skaits Rīgas ielās rada sastrēgumus, kas traucē sabiedriskā transporta kustību.
Viens no oriģinālajiem funkcionālisma pilsētbūvniecības pamatprincipiem bija pēc iespējas plašākas zaļās zonas izveide dzīvojamā rajonā ap augstām un atstatus izvietotām dzīvojamām ēkām. Rīgā šis princips daudzējādā ziņā ir sasniedzis savu pretstatu — sērijveida dzīvojamās ēkās pārsvarā iekļauj plaši un reti kopti zālāji starp asfaltētiem taisnleņķa celiņiem un piebraucamiem ceļiem. 1990. gados uz zaļās zonas rēķina mikrorajonos spontāni veidojās automašīnu stāvvietas — gan bezmaksas, gan maksas. Mūsdienās mašīnas ir izvietotas gar visu piebraucamo ceļu malām, kā arī mazo iekšpagalmu zaļajās zonās. Vairums mikrorajonu iekšējo ielu un piebraucamo ceļu ir kritiskā stāvoklī, tās ir pārāk šauras esošajai auto plūsmai, tādējādi apgrūtinot jau esošās infrastruktūras funkcionēšanu un papildus pazeminot dzīves kvalitāti daudzstāvu dzīvojamos rajonos.
1960. gadu sākumā populārs bija dzīvojamo rajonu brīvā plānojuma princips. Tas nozīmēja, ka jaunās ēkas tika izvietotas neatkarīgi no ielu tīkla un saskaņā ar meridionālo orientāciju, lai nodrošinātu maksimālu iekštelpu izsauļošanu. Saskaņā ar šiem principiem veidota Āgenskalna priežu, ka arī Lielās Juglas dzīvojamā rajona daudzstāvu apbūve.
Vēlāk veidotajos rajonos par vienu no noteicošajiem principiem kļuva ēku izvietošana ap daļēji noslēgtiem iekšējiem pagalmiem, novietojot tās savstarpēji gan taisnā, gan platā leņķī attiecībā pret galveno mikrorajona ielu, piemēram, Ķengaraga un Imantas dzīvojamā rajonā. Ēkas ir novietotas dažādos rakursos, kas mazliet mazina vides tēla monotonitāti (atšķirība no tādiem gadījumiem, kad ēkas novietotas paralēli viena otrai un tikai saskaņā ar meridionālo orientāciju, kā bieži ir Zviedrijā, Igaunijā un agrīnajos Rīgas masveida apbūves rajonos). Purvciema dzīvojamā rajona plānojumā veidotas pilna vai nepilna sešstūra izvietojuma struktūras. Daudz plastiskākas un daudzveidīgākas plānojuma struktūras parādās Mežciemā un Pļavnieku rajonā.
Apbūves raksturojums
Pēc savas stilistikas mikrorajonu ēkas ir funkcionālisma ideju attīstības produkts, to formas ir skaidras un vienkāršas. Ēkas ir veidotas kastveida formās, tās atšķiras pēc augstuma, garuma (saskaņā ar sekciju skaitu), toņi — pārsvarā gaiši, to fasādes plastiku bagātina uz āru izvirzīti balkoni vai uz iekšu ievirzītas lodžijas. Parasti viena mikrorajona apbūvei izmantoti tikai 2—3 tipveida projekti, kuri savstarpēji atšķiras ar stāvu skaitu un elementu detalizāciju, kā arī dzīvokļu plānojuma niansēm.
Modeļu sērijas
Kā pirmā modeļu sērija Rīgā parādījās 464. sērija, tā dēvētais vecais Lietuviešu projekts (plaši izmantota Ķengaraga un Imantas dzīvojamo rajonu apbūvē). Ēkām ir 5 stāvi, tās veidotas no pelēkiem betona paneļiem, kuros izveidotas logu ailes. Fasādes plaknes detalizāciju papildina vizuāli trausli balkoni dienvidu pusē, bet vēlākos risinājumos (tā dēvētais jaunais Lietuviešu projekts, 464A sērija) — lodžijas. 464. sērijas apbūves rajonu raksturīga iezīme ir kupli, tomēr visai nekopti zaļumi — krūmi, koki, kas ir vai nu stādīti, vai palikuši pēc iepriekšējās apbūves nojaukšanas. Uz fasādēm vīnstīgas, kuru stādījumi izveidojušies apbūves 30 gadu pastāvēšanas laikā.
Kā nākamā Rīgas apbūvē ienāca 467A. sērija — 9 stāvu, gaiši pelēkas lielpaneļu ēkas, kuras plaši sastopamas Ķengaragā, Purvciemā un citur. Fasāžu kompozīciju nosaka vertikālas lodžiju joslas, kuras mūsdienās aktīvi tiek aizstiklotas. Blāvas krāsas parādes kāpņu telpu ārsienu krāsojumā, gaišāki toņi — lodžiju margās. Nelielas variācijas parādās kāpņu telpu logu izveidē, kur parādās kāpnēm sekojošs pakāpjveida ritms. Uz jumtiem tika izbūvētas veļas žāvēšanas nojumes, kas agrāk bagātināja siluetu, taču šodien paredzētajai funkcijai netiek izmantotas un daļēji ir sabrukušas un aizvāktas.
Pūkpīles
Pūkpīles, pūkpīļu ģints (Somateria) ir viena no pīļu dzimtas (Anatidae) ģintīm, kas pieder gauru apakšdzimtai (Merginae). Pūkpīļu ģintī ir 3 mūsdienās dzīvojošas sugas. Par pūkpīli sauc arī Stellera pūkpīli (Polysticta stelleri), bet tā pieder Stellera pūkpīļu ģintij (Polysticta).
Tipveida dzīvojamā apbūve Rīgā
Modeļu sērijas
Vietējais, Latvijā izstrādātais projekts, ir 119. sērija, kura plaši sastopama Purvciemā, Ziepniekkalnā, Zolitūdē, Pļavniekos. Ēkām ir 9 stāvi (dažkārt 6), ārējo paneļu apdarei vietām izmantotas krāsainas glazētas flīzes. Ēkas ir neregulāri savērstas cita pret citu, vai saistītas savā starpā, veidojot ēku grupas. Būvapjomos ir saglabāta paralēlskaldņa forma, bet fasāžu ritmu veido vertikālas lodžiju joslas.
Pamazām Rīgu sasniedza jaunu formu vēsmas un postmodernisma idejās balstīti detalizācijas meklējumi. 602. (uzlabota) sērija, kura visplašāk sastopama Pļavniekos, ka arī Dreiliņos, zināmā mēra ir šīs ievirzes rezultāts. Ēkām ir 9 stāvi, saglabāta kastveida forma ar lodžiju ierāvumiem, taču jaunas ir krāsu kombinācijas un kompozīcijas fasādēs. Krāsojumā izmantota vienota krāsu gamma katrās ēku grupā, dažādība parādās krāsu laukumu dalījumos, saglabāta ģeometriska kompozīcija.
Pūkpīles
Pūkpīles Latvijā
Latvijā ir sastopamas 2 pūkpīļu ģints sugas: parastā pūkpīle (Somateria mollissima) un krāšņā pūkpīle (Somateria spectabilis). Parastā pūkpīle tiek novērota jūrā samērā bieži caurceļošanas laikā, bet to skaits nav liels. Reizēm atsevišķi īpatņi Latvijas piekrastē pārziemo. Toties krāšņā pūkpīle Latvijā ir reta caurceļotāja un ziemotāja.
Tipveida dzīvojamā apbūve Rīgā
Modeļu sērijas
Augstākās ēkas — 16 stāvi (vēlāk arī 12) — ir 104. sērijas mājas. Rīgas apstākļos tās var dēvēt par punktveida ēkām. Ēku salīdzinoši mazā izplatība pilsētā ļauj uztvert tās kā diezgan veiksmīgus vidi dažādojošus elementus. Krāsojuma kombināciju pārsvarā veido pelēkais betons un brūnie balkoni, taču vietām sastopamas arī citas kombinācijas. Arī šo ēku plašās lodžijas šodien pārsvarā ir aizstiklotas.
Plānojuma kritika
Rīgas paneļēku dzīvokļiem ir raksturīga šaurība un neapmierinošas funkcionālās saiknes starp telpām, kā arī ne pārāk plašs telpu klāsts. Šaurie priekšnami un minimālu gabarītu sanitārie mezgli; virtuves, kurās grūti uzturēties vairākiem cilvēkiem; šauras un garas istabas, kurās nevar variēt ar mēbeļu izvietojumu, — ir galvenie dzīvokļu plānojuma trūkumi. Atsevišķu sēriju ēkām balkoni ir tikai dažiem dzīvokļiem, un kalpo vairāk kā dekoratīvi elementi, nevis kā priekšmetu glabātuve iedzīvotāju ērtībai. Negatīva iezīme ir arī istabu zemie griesti.
Ērtāk veidoti ir vēlākie, tepat Rīgā izstrādātie vai no Lietuvas un ārzemēm aizgūtie projekti (pārsvarā lielpaneļu apbūve), taču arī tajos bieži sastopama nevēlama saspiestība kopā ar nevajadzīgu telpisku izšķērdību. Caurmērā Rīgā 71% dzīvokļu ir nelieli: 1—2 istabas (tas attiecas uz visu dzīvojamo fondu, izņemot fizisko personu privāto dzīvojamo fondu).
Pēdējos gados daudz kas tiek darīts, lai uzlabotu dzīves kvalitāti mikrorajonos. Tiek sakopta un labiekārtota ēkām pieguļošā teritorija, kas ietver arī jauna asfaltseguma ieklāšanu iekšpagalmu ielās. Pakāpeniski pieaug to ēku skaits, kurām tiek veikta daļēja vai pilna rekonstrukcija, kas sevī ietver ēkas gala sienu, vai visas ēkas siltināšanu. Līdz ar slēdzamo kāpņutelpu īpatsvara pieaugumu, arī pašas kāpņutelpas tiek remontētas. Vecie logu rāmji tiek mainīti pret pakešu logiem, atsevišķos gadījumos pilnībā tiek nomainīti arī lifti.
Sērijveida dzīvojamo ēku iedalījums Rīgā
Dzīvokļu plānojums lielpaneļu dzīvojamajos ēku projektos ir attīstījies pakāpeniski. Pirmajās sērijveida ēku projekta sērijās, kas bija 2—5 stāvu augstumā parasti (bet ne vienmēr) bija tikai 1, 2 un 3 istabu dzīvokļi ar minimālas platības priekšnamu un virtuvi, savienotu sanitāro mezglu, istabas paplašinājumu gaiteņu vietā. Tajos visas istabas bija vidēji lielas. Caurstaigājamā istabā bieži tika izvietota arī guļasvieta. Nelielie balkoni kalpoja kā vasaras telpas.
Nākamajā jeb uzlabotajā sērijveida dzīvojamo ēku tipa projektu paaudzē nedaudz tika paplašināts ieejas mezgls, vannas istaba atdalīta no tualetes (izņemot vienistabas dzīvokļus), parādījās gaiteņi, iebūvēti skapji, lodžijas, saglabājās caurstaigājamas istabas. Tomēr pieņemtā lielpaneļu konstruktīvā shēma nosacīja samērā šauras telpas.
70. gados sāka ieviest trešo dzīvojamo māju tipa paaudzi, kurā tika projektēti arī četru istabu dzīvokļi. Tajos ir lielāka palīgtelpu platība, otrs sanitārais mezgls, virtuve kļūst plašāka, pati dzīvojamā ēka galvenokārt ir deviņstāvīga, ar kopēju atkritumu vadu un liftu. Palielinās dzīvojamo telpu kopējā platība, kas dod iespēju istabas veidot necaurstaigājamas. Vēl vairāk paplašinās priekšnama un virtuves platība.
Sērijveida dzīvojamo ēku daudzveidība un variācijas Rīgā ir lielas, tomēr ēku grupēšana pa rajoniem, būvējot identiskas celtnes grupās, padara kopskatu neinteresantu un vienmuļu. Tiesa, vēlāko mikrorajonu arhitektoniskais risinājums ir ievērojami audzis salīdzinot ar 50. gadu sākumā un vidū būvētajiem rajoniem.
Staļina laika projekts
Šī projekta mājas tika būvētas Josifa Staļina valdīšanas laikā, no 1945. gada līdz apmēram 1950. gadu beigām, no tā arī radies nosaukums. Tās ir dažādos pilsētas rajonos celtas ēkas; 2 līdz 6 stāvus augstas; būvētas no ķieģeļiem, bagātīgi apmestas ar dekoratīvo apmetumu un dekoratīvajiem elementiem; krāsotas. Šīm ēkām ir raksturīgas biezas ķieģeļu sienas. Dzīvokļi ir ar augstiem griestiem, plašām un izolētām vai caurstaigājamām istabām un virtuvēm.
Svings
Svings ir džeza mūzikas virziens, kas pirmo reizi paradījās Ņūorleānā ap 1930. gadu. To izpilda bigbends - sastāvs ar maksimums 20 mūziķiem. Orķestra sastāvā sastopama Klarnete, Saksofons, Trompete, Trombons, Klavieres, Bass, Bungas un Ģitāra. Mūziķi brīvi improvizē melodiju. Svinga ēras sākumā vairāk uzmanības tika vērsts uz orķestru vadītājiem, aranžētājiem un instrumentu sekcijām, nevis atsevišķiem solo spēlētājiem. Populāri svinga mūziķi bija Glenns Millers, Djūks Elingtons un Benijs Gudmens.