cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
135 filma
Sešdesmitie—astoņdesmitie gadi
Uzlabojās gan negatīvu, gan diapozitīvu krāsu filmu kvalitāte. Kļuva pieejamas jutīgākas un smalkāka grauda melnbaltās filmas. Tā kā 35 mm formātu lieto gan amatieri, gan profesionāļi, šim formātam ir pieejama lielākā filmu dažādība. Astoņdesmitajos gados tika ieviests DX kodējums, sākti ražot pieņemamas kvalitātes vienreizlietojamie fotoaparāti ar plastmasas objektīviem. Automātiskas "viss-vienā" attīstīšanas un drukas iekārtas padarīja 35 mm attīstīšanu vienkāršu un lētu. Kvalitatīvas izdrukas kļuva pieejamas ne tikai specializētās laboratorijās, bet arī lielveikalos, iepirkšanās centros, fotogrāfijas bieži tika izgatavotas mazāk kā stundas laikā.
Deviņdesmitie—mūsdienas
Ciparu kompaktkameras neizbēgami ir ielauzušās arī 35 mm filmu kompaktkameru tirgū. Vēlāk tām sekoja arī ciparu spoguļkameras. Lielākā daļa ciparu spoguļkameru lieto 16 × 24 mm izmēra APS-C sensorus. Neliela daļa ciparu spoguļkameru ir pilna kadra, 24 × 36 mm sensora izmērs. Ciparu fotoaparātiem gūstot popularitāti filmu tirdzniecības apjomi ir dramatiski kritušies, tomēr 35 mm formāts vēl aizvien ir populārākais starp filmas lietotājiem.
Lai arī lielākie fotoaparātu ražotāji mūsdienās ražo gandrīz tikai ciparu fotoaparātus, ir saglabāta dārgāko profesionāla līmeņa filmu spoguļkameru, tādu kā [Canon EOS-1v] un [Nikon F6] ražošana. Vēl aizvien tiek ražotas arī sākuma līmeņa filmu spoguļkameras, kompaktie fotoaparāti, vienreizlietojamie fotoaparāti. Leica 2007. gadā pieteica ciparu fotoaparātu Leica M8, tomēr turpina ražot M sērijas filmu tālmēra fotoaparātus un objektīvus.
Atsauces
Format 35 mm
Fizioloģija
Cilvēka fizioloģija (no grieķu: φυσις — 'daba' un λόγος — 'mācība') ir medicīnas apakšnozare, kas pēta šūnu, audu, orgānu un visa organisma funkcijas un to regulācijas mehānismus. Fizioloģijas uzdevums ir atklāt un izprast organismā notiekošos procesu (veģetatīvo, somatisko, sensoro un psihisko) būtību un noskaidrot visu to norišu precīzu secību, ar kuru palīdzību organisms pielāgojas mainīgajai ārējai videi. Šo norišu izzināšana dod iespējas mainīt dzīvā organisma funkcijas vēlamajā virzienā un tādējādi palīdzēt praktiskajai medicīnai.
Vēsture
Fizioloģija ir sena zinātne. Zinātnisko fizioloģiju radīja angļu ārsts, anatoms un fiziologs Viljams Hārvijs. 1628. gadā Hārvijs atklāja asinsrites mehānismu, eksperimentos ar dzīvniekiem pierādot, ka zīdītāju asinsrite norit pa slēgtu asinsvadu sistēmu, kurā asiņu plūsmu nodrošina sirds saraušanās. Šī eksperimenta rezultātā, viņš izdeva darbu "Anatomiski pētījumi par dzīvnieka sirds un asins kustībām" (Exercitatio Anatomica de Motu Cordis et Sanguinis in Animalibus).
Cilvēka fizioloģija, tāpat kā cilvēka anatomija, mūsdienās ir sadalījusies normālajā fizioloģijā, kas pēta fizioloģiskās norises vesela cilvēka ķermenī, un patoloģiskajā fizioloģijā, kurā pēta slimu cilvēku.
Ibragimovs
Ibragimovs (ru; sieviešu dzimtē: Ibragimova (Ибрагимова) no arābu personvārda Ibrāhīms (Ибрагим), kas atbilst, Ābrams) ir uzvārds, kas izplatīts Krievijas Federācijas republikās un Centrālāzijas valstīs. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Boļeslavs III
Boļeslavs III var būt:
Savu jūra
Savu jūra (id, pt) ir Klusajam okeānam piederīga jūra Indonēzijas dienvidu daļā.
Ziemeļos norobežo Mazās Zunda salas, kurās ir aktīvs vulkānisms. Ūdens virsējā slāņa temperatūra — 26—28 °C, sāļums — 34‰. Savu jūras Timoras piekraste ir nozīmīga delfīnu un sešu sugu vaļu vairošanās un mazuļu audzināšanas vieta. Tā kā timorieši vaļus nekad nav medījuši, dzīvnieki šeit jūtas droši un Savu jūra tāpēc ir lieliska vieta vaļu vērošanai.
Robežas
Ziemeļos — Floresa, Lomblena, Pantara, Aloras salas, Vetara, Floresas jūra un Bandas jūra, austrumos — 30 km platais Ombai šaurums, dienvidaustrumos — Timora, dienvidos — Savu salas, Roti sala un Indijas okeāns, rietumos — Sumbas sala un Sumbas šaurums.
Didjē Oriols
Didjē Oriols (dzimis, Monpeljē, Francijā) ir bijušais franču rallija pilots.
Sākotnēji Oriols bija ātrās palīdzības automašīnas vadītājs. Viņš vēlāk sāka piedalīties rallija sacīkstēs un. gadā kļuva par pasaules čempionu. Togad Oriols uzvarēja trīsreiz, lai gan divus gadus iepriekš viņam tas izdevās sešas reizes. Togad biežās izstāšanās ļāva titulu izcīnīt Karlosam Sainsam. Sešas uzvaras sezonā bija nepārspēts rekords līdz pat. gadam, kad Sebastjēns Lēbs uzvarēja desmit reizes. Oriols ilgi piedalījās sacīkstēs: pēdējā uzvara tika izcīnīta 42 gadu vecumā.
Žesti
Žesti ir apzinātas vai neapzinātas roku, kāju vai galvas kustības, kas pavada cilvēku saskarsmi. Lielākā daļa galveno saprašanās žestu ir vienādi visā pasaulē. Kad cilvēki ir priecīgi, viņi smaida; kad bēdājas vai ir dusmīgi, viņi sarauc pieri vai drūmi skatās.
Regulatīvie
Regulatīvie žesti ir galvas mājieni, matu saglaudīšana, citas mērķtiecīgas roku kustības, kas liecina par runātāja attieksmi pret klausītājiem. Ar šo žestu palīdzību runātājs signalizē, ka ir vai nav pabeidzis izteikties, kā arī, ar regulatīvo žestu palīdzību lūdz pagaidīt, aicina runāt vai, gluži pretēji, "piebremzē" partneri, Tādēļ mierīgā sarunā regulatīvo žestu būs ļoti maz. Partneru neapmierinātību var izraisīt pārāk liels runas bremzējošu žestu daudzums.
Adaptīvie
Adaptīvie žesti ir žesti, ko dēvē par "nezālēm", tie parasti nav apzināti un nav domāti svešai acij. Ar šo žestu palīdzību cilvēks cenšas pielāgoties viņu satraucošajai situācijai, atbrīvoties no sasprindzinājuma. Pie adaptīvajiem žestiem pieder kasīšanās, neesošu puteklīšu nolasīšana no apģērba, papīra burzīšana, roku lauzīšana, u.c. Adaptīvie žesti ir arī žesti, kas vērsti uz partneri - pleca glaudīšana, "pūciņu noņemšana" no apģērba. Lai gan Sjūzena Kviljana apgalvo, ka arī šādi žesti dažbrīd ir neaizvietojami, piemēram, flirta situācijās, kad kādu no adaptīvajiem žestiem izmanto kā šķērsli, lai sarunas partneris nenovērstos, piemēram, sievietes roka pie vīrieša žaketes atloka, vai rotaļājoties ar aproču pogu. Un tomēr, ja šādu žestu ir par daudz un tie kļūst uzmācīgi, un/vai nevēlami, tie var radīt nervozitāti vai pat ironiski negatīvu attieksmi pret mums. Jāņem vērā, ka adaptīvi žesti, kurus tikpat kā nekontrolē apziņa, vispatiesāk izsaka partnera attieksmi pret mums, un arī saskarsmes situācijās.
Emblēmas un afektori
Emblēmas un afektori ir žesti, kuri aizstāj vārdus vai veselas frāzes. Tie izsaka emocijas, piemēram, nikns skatiens, uz krūtīm sakrustotas rokas un vēl sakrustotas kājas pauž neapmierinātību , piemēram, situācija, kad klasē valda nepamatots troksnis un nekārtība, skolotājs sakrusto rokas uz krūtīm un sarauc uzacis — tas varētu būt iedarbīgs paņēmiens, lai nomierinātu pamatskolas pirmās piecas vai sešas klases, pat tad, ja šāda situācija būtu teatralizēta, lai gan jau jaunākajās klasēs efektīva ir pat skolotāja ienākšana klasē ar pietiekami nopietnu sejas izteiksmi. Savukārt vecākajās klasēs šāds paņēmiens varētu būt ne pārāk iedarbīgs, drīzāk smieklīgs, lai gan, tas ir atkarīgs no skolotāja — skolēna savstarpējām attiecībām. Šie žesti grezno sarunu; pareizi tos lietojot, mēs varam uzsvērt, ka esam savējie, piemēram, apnikuma brīdī, novelkot plaukstu gar pazodi, vai priekā par kāda paveikto, pacelt īkšķi uz augšu. Kā, piemēram, neapmierinātības gadījumā paužot savu attieksmi, varam pretī saņemt neizpratni vai pat iegūt negatīvu vērtējumu.
Lai komunikatīvo žestu daudzums negatīvi neietekmētu saskarsmi, der atcerēties, ka to daudzums sarunā ir stingri jākontrolē, pārāk mazs žestikulācijas diapazons liecina par pasivitāti un intereses trūkumu.
Bet svarīgi ir atcerēties, ka žesti palīdz akcentēt verbālo informāciju un ir ļoti uzskatāmi, tādēļ parasti partneris tos uztver emocionāli neitrāli vai pat labvēlīgi. Taču žestu pārpilnība var radīt nedaudz rezervētu, varbūt pat nicinošu saskarsmes partnera attieksmi.
Titāniks
RMS Titāniks (en) bija otrais no superlaineru trio, kas tika uzbūvēti, lai dominētu transatlantijas ceļojumu biznesā. Kuģis piederēja White Star Line un tika uzbūvēts Harlanda un Volfa kuģu būvētavā. Izlaišanas laikā Titāniks bija lielākais pasažieru tvaikonis pasaulē. Savā pirmajā braucienā, svētdienas vakarā 23:40 (pēc kuģa laika), Titāniks saskrējās ar aisbergu un nogrima pēc divām stundām un četrdesmit minūtēm pirmdienas, 15. aprīļa rītā 2:20. Bojā gāja 1500 cilvēku, un tā bija viena no lielākajām miera laika jūras katastrofām un arī pati slavenākā. Titānika uzbūvēšanai tika izmantotas modernākās tā laika tehnoloģijas, un tādēļ tika uzskatīts, ka tas ir nenogremdējams. Kuģa nogrimšana daudzus šokēja, jo, neskatoties uz pieredzējušo apkalpi un moderno aprīkojumu, kuģis nogrima ar lieliem cilvēku zaudējumiem.
Pērse
Pērse ir Daugavas labā pieteka, kas tek caur Madonas un Aizkraukles novadiem. Upi šķērso autoceļi A6, P79, P80 un Rīgas - Krustpils dzelzceļa līnija.
Upes raksturojums
Sākas Kārdeces mežā Sausnējas pagastā. Augštecē tek pa Vidzemes augstienes dienvidu daļu kā sekls grāvis krūmainās pļavās un jauktos mežos. 10 km garā posmā upes kritums sasniedz 88 m. Lejpus Iršupītes ietekas gultne 25 km garā posmā regulēta ar kritumu 33 m. Lejpus Bormaņiem upe veido 3-4 m dziļu ieleju, kas tālāk pakāpeniski padziļinās līdz 30 m. Pirms Pļaviņu HES ūdenskrātuves ierīkošanas, kas upes kritumu samazināja par ~30m, lejtecē atradās Pērses ūdenskritums. Pie Pērses ietekas Daugavā - Kokneses pilsdrupas.
Titāniks
Celtniecība
Titāniks bija White Star Line piederošs okeāna laineris, kuru uzbūvēja Belfāstā, Īrijā, Harlanda un Volfa kuģu būvētavā, lai tas sacenstos ar Cunard Line kuģiem "Luzitānija" un "Mauritānija". Titāniks bija paredzēts kā lielākais un greznākais kuģis, kāds jebkad uzbūvēts. Titānika, kura būvēšanu sponsorēja amerikānis Dž.P. Morgans, būvēšana sākās 1909. gada 31. martā, kuģa korpuss tika pabeigts 1911. gada 31. maijā, pilnībā kuģis tika pabeigts 1912. gada 31. martā. Titāniks bija 269 metrus garš un 28 metrus plats, kuģa tonnāža bija 46 328 tonnas, un augstums no iegrimes līnijas līdz laivu klājam bija 18 metru. Titānikam bija divi četrcilindru tvaika dzinēji un viena zema spiediena Pārsona turbīna, tas darbināja trīs dzenskrūves. Pavisam bija 29 boileri, kurus sildīja 159 ogļu krāsnis, un tas palīdzēja kuģim sasniegt 23 mezglu (43 km/h) ātrumu stundā. Tikai trīs no četriem 19 metrus augstajiem skursteņiem darbojās, ceturtais skurstenis kalpoja ventilācijai un tika pievienots tikai, lai kuģis izskatītos iespaidīgāks. Kuģis varēja uzņemt pavisam 3 547 pasažierus un apkalpi.
Tam laikam kuģis bija nepārspēts greznībā. Uz kuģa bija peldbaseins, sporta zāle, turku pirts, bibliotēka un skvoša laukums. Pirmās klases istabas bija dekorētas ar koka paneļiem, dārgām mēbelēm un elegantām dekorācijām. Uz kuģa bija trīs lifti pirmās klases pasažieriem, un kā jauninājums bija arī lifts otrās klases pasažieriem.
Titāniks tika uzskatīts par kuģu arhitektūras un tehnoloģijas sasniegumu virsotni. Žurnāls Ship Builders uzskatīja, ka Titāniks ir "praktiski nenogremdējams". Titāniks bija sadalīts 16 ūdens noturošās starpsienās ar durvīm, kuras aizvērtas turēja magnētiska bulta, kas aizvērtos, ja parautu slēdzi, kas atradās uz komandtiltiņa; starpsienas tomēr nesniedzās līdz augšējam klājam (tās sniedzās tikai līdz E klājam). Titāniks varētu noturēties uz ūdens pat tad, ja applūstu divi vidējo starpsienu bloki un četri priekšējie starpsienu bloki (ja vairāk, tad kuģis sāktu grimt).
Liktenīgais ceļojums
Trešdien, 1912. gada 10. aprīlī kuģis uzsāka savu liktenīgo ceļojumu no Sauthemptonas Anglijā uz Ņujorku, kuģa kapteinis bija Edvards Smits. Kad Titāniks pameta savu vietu, propelleru radītā turbulence izraisīja to, ka laineris New York izkustējās no savas pietauvošanās vietas un bīstami tuvu pietuvojās Titānikam, tikai 1 metru un 20 centimetru attālumā no kuģa borta, pirms velkonis paspēja aizvilkt laineri New York atpakaļ. Tādēļ kuģa atiešana aizkavējās par stundu. Šķērsojis Lamanša šaurumu, Titāniks piestāja Francijā, kur tika uzņemti vēl pasažieri, un nākamajā dienā — Kvīnstaunā, Īrijā, pirms sāka ceļu uz Ņujorku ar 2 223 pasažieriem uz klāja.
Titānikam bija trīs klāji, kas sadalīja pasažierus pa klasēm. Trešā klase sastāvēja no sīkām kajītēm pašā zemākajā klājā, tajās mitinājās imigranti, kuri devās uz ASV cerībā sākt labāku dzīvi. Otrās klases kajītes un istabas bija tādas pašas kā pirmās klases kajītes uz citiem kuģiem. Pirmā klase bija kuģa luksusa daļa.
Katastrofa
Svētdienas naktī, 14. aprīlī, temperatūra bija nokritusies tuvu pie nulles, un okeāns bija rāms. Kapteinis Smits, saņēmis brīdinājumu par manītiem aisbergiem tajā rajonā, izmainīja Titānika kursu nedaudz uz dienvidiem. Tajā svētdienā pulksten 13:45 tika saņemta ziņa no tvaika kuģa America, kurā brīdināja, ka Titānikam priekšā pa kursu ir liels aisbergs, bet ziņojums tā arī nenonāca līdz komandtiltiņam. Vēlāk tajā vakarā tika saņemti citi ziņojumi par aisbergiem, šoreiz no kuģa Mesaba, bet šis ziņojums arī nenokļuva līdz komandtiltiņam. 23:40, braucot uz dienvidiem no Ņūfaundlendas, novērotāji Frediriks Flīts un Redžinalds Lī pamanīja lielu aisbergu tieši priekšā kuģim. Flīts paziņoja trauksmi, pa telefonu piezvanīja tiltiņam un pateica: "Aisbergs tieši priekšā." Pirmais virsnieks Mērdoks pavēlēja griezt pa kreisi, tajā paša brīdī viņš atdeva pavēli apstādināt kuģi ar mašinas telegrāfa palīdzību un pēc tam braukt lainerim atpakaļ. Tas samazināja kuģa griešanas ātrumu un tāpēc sadursme bija neizbēgama, aisbergs aizskāra kuģa labo sānu. Lai nepazaudētu dzenskrūves, Mērdoks pavēlēja griezt pa labi. Vēlāk ūdensdrošās durvis tika aizvērtas, tikko ūdens sāka piepildīt pirmos piecus blokus, par vienu vairāk nekā bija vajadzīgs, lai kuģis noturētos peldus. Piecu ūdensdrošo bloku masa pilna ar ūdeni nolieca kuģa priekšgalu uz priekšu, tā ļaujot ūdenim applūdināt citus blokus. Kapteinis Smits, kuru jau bija brīdinājuši par triecienu, ieradās uz komandtiltiņa un pavēlēja pilnībā apstādināt dzinēju. Veicot inspekciju, bija skaidrs, ka kuģis grimst, un neilgi pēc pusnakts tika sagatavotas glābšanas laivas un izsūtīts palīgā sauciens. Kā pirmā glābšanas laiva 00:40 no rīta tika nolaista septītā laiva, un tajā atradās tikai 28 cilvēki. Titānikam bija 20 glābšanas laivas, kurās varēja satilpt 1178 pasažieri. Lai arī nebija pietiekami daudz laivu, lai tajās satilptu visi pasažieri, Titanikam tomēr bija vairāk laivu, nekā bija noteikts Britu Kuģniecības reglamentā. Tajā laikā glābšanas laivu skaits bija atkarīgs no kuģa tonnāžas, nevis no pasažieru skaita. Pirmās un otrās klases pasažieriem bija vienkārša pieeja glābšanas laivām, bet trešās klases pasažieriem tas izrādījās grūtāk. Daudziem bija grūti tikt ārā no apakšējiem klājiem līdz glābšanas laivām. Nepalīdzot trešās klases pasažieriem, komandas locekļi aizslēdza vārtus un gaidīja pavēli, lai varētu palaist pasažierus uz augšējiem klājiem.
Operatori Džeks Filips un Harolds Braids bija aizņemti ar SOS signāla sūtīšanu. Daži kuģi atbildēja, ieskaitot Mount Temple, Frankfurt, Birma un Titānika māsas kuģi Olympic, bet neviens no tiem nebija pietiekami tuvu, lai paspētu laicīgi. Tuvākais kuģis bija Cunard Line kuģis Carpathia, kas atradās 93 km attālumā un varēja ierasties pēc četrām stundām — par vēlu, lai nonaktu līdz Titānikam laicīgi. Vienīgā zemes bāze, kura saņema signālu no Titānika, bija Raisa raga stacija Ņūfaundlendā.
No tiltiņa bija redzams kuģis. Kuģis neatbildēja, ceturtais virsnieks Bokshols mēģināja signalizēt kuģim ar Morzes lampu un pēc tam signalizēja ar raķetēm, bet kuģis tā arī neatbildēja. Kuģis Californian, kurš bija apstājies netālu uz nakti ledus dēļ, redzēja tālumā gaismas. Kuģa Californian operators bija aizgājis gulēt. Pirms aiziešanas gulēt operators mēģināja brīdināt Titāniku par tuvumā esošajiem aisbergiem, bet pārgurušais Titānika operators Džeks Filips viņam atbildēja: "Shut up, shut up, I am busy". Kad kuģa Californian virsnieki pirmo reizi ieraudzīja kuģi, tie mēģināja signalēt kuģim ar savu Morzes lampu, bet tā arī nesaņēma atbildi.
Sākumā pasažieri nemaz nesteidzās pamest šķietami drošo kuģi, nekā neizrādīja izpratni par briesmām un negribīgi sēdās glābšanas laivās. Rezultātā lielākā daļa laivu tika nolaistas ūdenī pustukšas; viena laiva, kura bija paradzēta 40 cilvēkiem, tika nolaista ūdenī tikai ar 12 cilvēkiem uz klāja. Ar pavēli glābšanas laivās vispirms uzņemt sievietes un bērnus otrais virsnieks Laigtolers, kurš piepildīja laivas labajā borta pusē, atļāva vīriem kāpt laivās tikai kā airētājiem un nekādu citu iemeslu dēļ nelaida laivās. Pirmais virsnieks Mērdoks, kurš pielādēja laivas kreisaja pusē, laida vīriešus laivās tikai tad, ja sievietes kļuva histēriskas. Jo vairāk sāka parādīties kuģa stūre, jo cilvēki sāka kļūt nervozāki, un daļa laivu tika nolaistas pilnīgi piepildītas. Ap 2:05 visa priekšējā daļa bija jau zem ūdens un visas glābšanas laivas bija nolaistas. Ap 2:10 no rīta aizmugurēja daļa pacēlās uz augšu, un varēja saskatīt visas trīs dzenskrūves. Ap 2:17 ūdens bija jau sasniedzis laivu klāju. Notikumi sāka risināties lielā ātrumā, kad divas pēdējās glābšanas laivas noslīdēja no klāja — viena apgāzusies, otra līdz pusei piepildīta ar ūdeni. Neilgi pēc tam priekšējais skurstenis sagāzās, sadragājot daļu no komandtiltiņa un saspiežot cilvēkus, kuri atradās ūdenī. Uz klāja cilvēki skrēja uz aizmuguri un lēca pāri bortam cerībā sasniegt glābšanas laivas. Kuģa pakaļgals lēni pacēlās uz augšu, un viss, kas nebija pieskrūvēts pie klāja, iegāzās ūdenī. Kamēr pakaļgals lēnām pacēlās, elektriskajā sistēmā beigu beigās notika īssavienojums, un visas gaismas izslēdzās. Neilgi pēc tam korpuss neizturēja spiedienu, un Titāniks pārlūza uz pusēm pie diviem pēdējiem skursteņiem, un priekšgals pilnībā nogrima. Pakaļgals iztaisnojās un pēc tam pacēlās vertikāli. Pēc dažiem mirkļiem, ap 2:20, tas arī nogrima.
No visiem 2223 cilvēkiem izdzīvoja tikai 706 cilvēki, 1517 cilvēku gāja bojā. Lielais bojā gājušo skaits bija tādēļ, ka upuri cieta no hipotermijas, jo ūdens temperatūra bija tikai −2 °C (28 °F). Tikai divas no 18 glābšanas laivām atgriezās pēc cietušajiem. 4. glābšanas laiva izglāba piecus cilvēkus, no kuriem divi pēc tam nomira. Apmēram pēc stundas atgriezās 14. glābšanas laiva un izglāba četrus cilvēkus, no kuriem viens pēc tam nomira. Citiem izdevās uzrāpties uz glābšanas laivām, kuras bija noskalotas no klāja. Pēc tam tika izvirzīts pieņēmums, ka vairākas laivas atgriezās, taču lielākā daļa izdzīvojušo bija nobijušies, ka laivas apgāzīs tie, kas mēģinās tajās ierāpties, vai arī virpulis, kuru radījis Titāniks nogrimstot, lai gan beigās izrādījās, ka virpulis nemaz nebija tik spēcīgs.
Kuģim iegrimstot, tā divas korpusa daļas nogrima pavisam dažādos veidos. Priekšgals nogrima apmēram 609 metrus zem ūdens un nosēdās uz pamatnes lēni un diezgan maigi. Savukārt pakaļgals diezgan smagi atsitās pret okeāna pamatni, un korpusu sarāva gabalos tajā vēl esošais gaiss.
Glābšana
Gandrīz pēc divām stundām kuģis Carpathia ieradās savākt izdzīvojušos. Pēc dažām stundām visi izdzīvojušie tika izglābti. Uz kuģa klāja tika veikts aizlūgums par cilvēkiem, kuri gājuši bojā, un ap 8:50 no rīta Carpathia devās uz Ņujorku.
Kad tika apkopoti dati par zaudētajām dzīvībām, White Star Līnija noalgoja kuģi MacKay-Bennett, lai savāktu līķus. Pavisam tika atrasti 338 bojāgājušie.
Katastrofas sekas
Katastrofa smagi ietekmēja Sauthemptonas iedzīvotājus — saskaņā ar avīzes Hampshire Chronicle 1912. gada 20. aprīļa izdevumu katastrofa bija nopietni skārusi apmēram 1000 vietējās ģimenes. Gandrīz ikviena ģimene Kapellas rajonā bija zaudējusi vairāk par vienu ģimenes locekli. Pirms izglābtie vispār nokļuva līdz Ņujorkai, izmeklētāji nolēma noskaidrot, kas notika ar Titāniku un vai varēja kaut kā to novērst. Amerikas Savienoto Valstu Senāts ierosināja izmeklēšanu par Titanika katastrofu 19. aprīlī, dienu pēc tam, kad Carpathia bija ieradusies Ņujorkā ar izdzīvojušajiem. Izmeklēšanas vadītājs senators Viljams Aldens Smits gribēja apkopot pasažieru un apkalpes liecības, kamēr viņi vēl visu skaidri atceras. Smitam arī vajadzēja iztaujāt Anglijas pilsoņus, kamēr viņi vēl bija Amerikā. Izmeklēšana ilga līdz 25. maijam.
Izmeklēšanā noskaidrojās, ka daudzi drošības noteikumi pārkāpti. Tika noskaidrots, ka kuģis Californian nesniedza pietiekamu palīdzību Titānikam. Tika noskaidrots, ka Titāniks atradies tikai 31 km attālumā, un nonāca pie slēdziena, kapteinim vajadzēja pamodināt operatoru.
Titānika atrašana
Nozīmīgākais atklājums, kuru izdarīja komanda, bija tas, ka kuģis bija pārlūzis uz pusēm, priekšgals atradās 600 m no pakaļgala un pagriezies uz pretējo pusi. Līdz tam bija strīdi par to, vai kuģis pārlūzis vai nav pārlūzis, taču izmeklēšanā tika noteikts, ka kuģis nav nogrimis veselā stāvoklī. Līdz atklājumam tika uzskatīts, ka kuģis netika pārlūzis. Priekšgals ir ieracies 18 metrus dziļi okeāna pamatnē. Turklāt korpusa daļas ir ieliektas, jo ūdens, kas atradās iekšpusē, izlīdzināja spiedienu, kurš visu laiku palielinājās, kamēr kuģis grima. Pakaļgals bija ļoti sliktā stāvoklī. Kad pakaļgals grima, ūdens spieda ārā gaisu, tas savukārt saārdīja korpusu un klāju. Ātrums, ar kādu kuģis ietriecās okeāna pamatnē, izraisīja vēl lielākus bojājumus. Vrakam apkārt ir liels lauks (2,6 km2), kurā ir pilns ar atlūzām — kuģa daļām, mēbelēm, galda piederumiem un personiskām mantām. Mīkstākus materiālus, tādus kā koks un paklāji, saēduši jūras organismi. Tas pats noticis ar cilvēku mirstīgajām atliekām.
Sākumā vēsturnieki uzskatīja, ka aisberga trieciens kuģa korpusā izveidojis lielu plaisu. Tā kā daļa, kurā ietriecās aisbergs, bija zem ūdens, zinātnieki izmantoja sonāru un noskaidroja, ka aisbergs ieliecis korpusu, tā ka ūdens varējis iekļūt kuģī. Veicot ieniršanu ar speciālu robotu, tika izceltas dažas Titānika detaļas. Detaļu analīze parādīja, ka dzelzs, no kuras bija izgatavots Titāniks, aukstā ūdenī kļūst neelastīga un trausla. Turklāt izrādījās, ka kniedes, kas saturēja kopā plātnes, bija trauslākas, nekā tika uzskatīts. Nav zināms, vai izturīgāka dzelzs būtu glābusi kuģi.
Dzelzs paraugs, kuru izcēla no ūdens, saturēja lielu daudzumu sēra un fosfora. Liela fosfora koncentrācija izveido plaisas, bet sērs izraisa reakciju ar dzelzi un veido dzelzs sulfīdu, kas padara dzelzi mazāk izturīgu.
Dr. Balards un viņa komanda neizcēla nekādus priekšmetus no katastrofas vietas, jo uzskatīja to par kapu apgānīšanu. Tomēr pēc starptautiskajiem jūras likumiem priekšmetu izcelšana ir obligāta, lai pieteiktu tiesības uz atradumu. Nākamajos gados notika vairakas tiesas prāvas, lai noteiktu, kam pieder izceltie priekšmeti, un vraka atrašanās vietu. 1994. gadā Titāniks Inc. tika paziņotas tiesības uz izcelšanu un vraka atrašanās vietu. Apmēram 6000 priekšmetu tika izcelti. Daudzi no tiem ir izlikti apskatei Grinvičas Nacionālajā Jūras muzejā.
Pašreizējais vraka stāvoklis
Daudzi zinātnieki, ieskaitot Robertu Balardu, ir norūpējušies, ka tūristu apmeklējumi batiskafos un priekšmetu izcelšana paātrina vraka dēdēšanu. Zemūdens baktērijas sāka sagremot dzelzi, jau kad kuģis nogrima, taču bojājumu dēļ, kurus radījuši apmeklētāji, Nacionālā Okeāna un atmosfēras administrācija apgalvo, ka korpuss var sabrukt nākamajos 50 gados. Vraks jebkurā gadījumā izzudīs pavisam. Ir aprēķināts, ka baktērijas katru dienu saēd 45 kilogramus dzelzs, tādēļ pat tad, ja uz turieni nedosies tūristi, ilgākais, pēc 100 gadiem vraka vairs nebūs. Mazākas detaļas, piemēram, stūre, ir jau izzudušas.
Tūristu ekspedīcijas
Kopš 2021. gada izpētes un tūrisma uzņēmums "OceanGate" piedāvāja iespēju par 250 000 ASV dolāriem piedalīties astoņu dienu izpētes misijā, kas ļautu klientiem aplūkot Titānika vraku, izmantojot piecvietīgu zemūdens peldlīdzekli "Titan".
2023. gada 18. jūnijā kārtējās misijas laikā, nepilnas divas stundas pēc peldlīdzekļa "Titan" ieniršanas, izpētes kuģis, kas pavadīja peldlīdzekli, zaudēja ar to kontaktu. Tajā pašā dienā tika uzsākta meklēšanas operācija, kurā iesaistījās vairāki privātie kuģi, ASV Krasta apsardze, ASV Jūras kara flote un Kanādas Krasta apsardze, u.c., lai atrastu pazudušo peldlīdzekli ar tajā esošajiem pasažieriem. 22. jūnijā aptuveni 488 metru attālumā no Titānika priekšgala tika atrasts atlūzu lauks, kurā tika identificēti "Titan" lūžņi. Tiek uzskatīts, ka kuģis niršanas laikā spiediena dēļ ir implodējis, tūlītēji nogalinot visus, kas atradās uz borta, tostarp uzņēmuma izpilddirektoru.
Protisti
Protisti (Protista, no grc — 'pats pirmais') ir organismi, kuriem nav specializētu audu. Protistu valstī ir apvienoti visi eikariotiskie vienšūnas organismi, kuri var būt sastopami arī kolonijās — aļģes un protozoji, kā arī daudzšūnu aļģes, aļģsēnes un gļotsēnes. Tā ir parafilētiska grupa bez kopīgas izcelsmes, kur iekļauti visi eikariotiskie organismi, kas nav dzīvnieku, sēņu un augu valstīs. Terminu protisti 1866. gadā ieviesa Ernsts Hekels, taču viņa izpratnē tie bija visi vienšūnas organismi, ieskaitot baktērijas. Mūsdienu izpratnē šo terminu 1938. gadā sāka lietot Herberts Kouplends, jo viņš baktērijas iedalīja atsevišķā monēru valstī. Vēlāk to savā sistemātikā saglabāja Roberts Vitakers, piecu valstu sistēmas autors. Tradicionāli protistus dala vienšūņos (Protozoa), aļģēs (Algae) un sēņveidīgajos organismos. Visām šīm grupām ir polifilētisks raksturs un tās netiek lietotas kā taksoni.
Kā daudzas citas grupas, kas izveidotas pēc "atlikuma principa", protisti netiek raksturoti pēc kaut kādām konkrētām īpašībām. Lielākā daļa protistu ir vienšūnas organismi, kaut arī daudzi spēj veidot kolonijas. Virknei protistu ir raksturīga daudzšūnu uzbūve un daudzveidīga ārējā forma.
Lai gan Vitakera dzīvās dabas piecu valstu sistēma 20. gadsimta beigās bija plaši atzīta, netrūka arī citu viedokļu, īpaši par protistu valstī iekļautajiem organismiem. 1998. gadā britu biologs Tomass Kavaljē-Smits publicēja savu sešu valstu modeli, kurā ietilpst baktērijas, protozoji, hromisti, augi, sēnes un dzīvnieki. Šajā modelī protistu valsts iepriekšējā izpratnē vairāk neeksistē, bet daļa organismu pārcelta uz jaunu valsti ― hromisti. Piemēram, tās ir brūnaļģes (Phaeophyta), zeltainās aļģes (Chrysophyta) un kramaļģes (Bacillariophyta), kā arī aļģsēnes.
Uzbūve un dzīvības norises
Parasti protistiem ir mikroskopiski izmēri, un tie dzīvo ūdenī, mitrā augsnē vai arī citu organismu iekšējos šķidrumos. Šūnu forma ir samērā daudzveidīga, no nenosakāmas formas (amēbām) līdz iegarenai, plūdlīnijas, vārpstveida (eiglēnas) formai. Dažiem ir ārējā čaula (foraminīferas) vai dažādi izaugumi. Daudzšūnu aļģu ķermenis var sasniegt vairāku metru garumu.
Lielākajai daļai protistu ķermenis sastāv no vienas šūnas, kas satur vienu vai vairākus kodolus. Vieniem ķermeni klāj tikai plāna membrāna, savukārt citiem bez šūnu membrānas ir attīstīta virkne struktūru, kas kopā ar membrānu veido elastīgu apvalku jeb pelikulu. Citoplazma nosacīti var tikt dalīta ārējā blīvākajā slānī (ektoplazma) un iekšējā šķidrākajā slānī (endoplazma), kas mikroskopā ir atšķirami. Aļģu šūnām virs membrānas ir šūnapvalks, kas satāv no hemicelulozes un pektīnvielām. Protistu šūnās ir dažādi ar membrānām norobežoti organoīdi.
Protisti spēj pārvietoties ar māņkājiņu, vicu vai skropstiņu palīdzību, kā arī reaģē uz dažādiem kairinājumiem (fototakse, hemotakse, termotakse u.c.). Tie barojas autotrofi vai heterotrofi ar mikroskopiskiem organismiem un pūstošām organiskām vielām, bet parazītiskas formas mīt uz organismu virsmām, ķermeņu dobumos vai savu saimnieku audos. Barības nonākšana šūnās arī ir atšķirīga (pinocitoze, fagocitoze, osmoze, barības vielu aktīva pārnese caur membrānu). Uzņemto barību tie sagremo gremošanas vakuolās, kas pildītas ar barošanās fermentiem. Daudziem no tiem ir fotosintezējoši iekššūnu simbionti — hlorellas vai izveidojušies hloroplasti (piemēram, eiglēnām), kas ar fotosintēzes palīdzību spēj sintezēt organiskās vielas no neorganiskajām. Elpošanai nepieciešamo skābekli protisti uzņem osmotiskā ceļā ar visu ķermeņa virsmu. Pārstrādāto produktu un ūdens pārpalikuma izvadīšana no organisma notiek caur ķermeņa virsmu, vai ar pulsējošo vakuolu palīdzību. Vakuola var būt viena vai vairākas.
Vairošanās notiek bezdzimuma vai dzimumprocesa ceļā, atkarībā no vides apstākļiem. Bezdzimumvairošanās gadījumā kodols dalās divās vai vairākās daļās, bet pēc tam dalās arī citoplazma atbilstoši kodolu skaitam. Rezultātā no viena organisma veidojas divi (vienāda vai atšķirīga izmēra) vai vairāki jauni organismi. Tas ir bieži sastopams vairošanās veids, ja vides apstākļi ir labvēlīgi augšanai. Kad vides apstākļi mainās un vairāk nav augšanai piemēroti, notiek dzimumvairošanās ― divi vienādi vai atšķirīgi (pēc lieluma un uzbūves) pretēja dzimuma īpatņi saplūst viens ar otru, veidojot zigotu, kas vēlāk sāk vairoties bezdzimuma ceļā. Reizēm starp diviem vienšūnas īpatņiem, tiem saskaroties, notiek kodolu daļu apmaiņa. To sauc par dzimumprocesu, jo, atšķirībā no dzimumvairošanās, zigotas veidošanās nenotiek. Jebkurā gadījumā dzimumvairošanās nodrošina jaunas gēnu kombinācijas pēcnācējiem un lielākas izredzes izdzīvot nepiemērotos apstākļos.
Nelabvēlīgos apstākļos protisti spēj veidot cistas. To ķermeņi noapaļojas un pārklājas ar biezu apvalku. Šādā stāvoklī tie var atrasties ilgu periodu, jo šūnās nenotiek aktīva vielmaiņa. Iestājoties labvēlīgiem apstākļiem, protisti pamet apvalku un pāriet uz aktīvu dzīvesveidu. Cista palīdz protistiem izplatīties ar vēju, putniem u.c. ārējiem faktoriem.
Sistemātika
Tradicionāli protistus dalīja grupās pēc līdzības ar augu vai dzīvnieku valstīm.
Dzīvniekiem līdzīgie protisti pārsvarā ir kustīgi vienšūņi, kas barojas heterotrofi (taču ir arī izņēmumi). Parasti to izmēri ir tikai 0,01—0,5 mm, un tie ir pārāk mazi novērojumiem bez mikroskopa. Tie ir plaši izplatīti ūdens vidē un augsnē, bet sausos periodus pārdzīvo cistu un sporu veidā. Tieši šai kategorijai ir pieskaitāmi pazīstamākie parazīti. Protistus dala tipos atkarībā no pārvietošanās un vairošanās veida.
Augiem līdzīgie protisti var baroties ar fotosintēzes palīdzību. Tās ir vienšūnas, koloniju un daudzšūnu aļģes. Šeit ir iekļauti arī vairāki vienšūņi, tādi kā eiglēna, kas ar endosimbiozes palīdzību ir ieguvuši hloroplastus, zaļā tupelīte (Paramecium bursaria), kuru šūnās atrodas simbiotiskās zoohlorellas, un daudzi citi.
Pēc līdzības ar augu sistemātiku šos protistus iedala nevis tipos, bet nodalījumos. Iedalījuma pamatā ir aļģēs esošie pigmenti, uzbūve un bioķīmiskais sastāvs.
Sēnēm līdzīgie protisti ir gļotsēnes un aļģsēnes, kas, tāpat kā īstās sēnes, barojas saprotrofi. Caur membrānu tiek absorbētas gatavas barības vielas un gremošanas process šūnās nenotiek. Šie organismi atšķiras no sēnēm ar spēju aktīvi pārvietoties.
Protistu sistemātika pārdzīvo pastāvīgu strauju izmaiņu periodu. Izņemot infuzorijas, izveidotās grupas ir polifilētiskas un bieži vien krustojas. Izmantojot bioķīmijas un ģenētikas datus, veidojas izpratne par protistu filoģenētiskām attiecībām, un daudzu grupu stāvoklis vēl joprojām nav viennozīmīgs.
Bardo (pilsēta)
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā. Pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Neoplasticisms
Neoplasticisms ir Nīderlandes mākslas kustība, kas tika aizsākta 1917. gadā. Tā galvenokārt izpaudās arhitektūrā un glezniecībā, nīderlandiešu mākslinieku grupas De Stijl darbos. Neoplasticisma centrālie pārstāvji ir mākslinieki Pīts Mondriāns, Teo van Dūsburgs un Žoržs Vantonžerlo. Neoplasticisma darbiem ir raksturīgs liektu līniju trūkums, tā vietā izmantojot melnas horizontālas un vertikālas līnijas, kas sadala krāsu laukumus, ko katru veido viens krāsas tonis, visbiežāk sarkans, zils un dzeltens.
Plašākā nozīmē par neoplasticisma darbiem tiek uzskatīti visi mākslinieku darbi, kas tika veidoti Nīderlandē laikā no 1917. gada līdz 1931. gadam, kad tika izlaists arī žurnāls ar nosaukumu De Stijl.
Olavs Ehala
Olavs Ehala (et; dzimis ) ir igauņu komponists, daudzu spēlfilmu un animācijas filmu mūzikas, kā arī koru mūzikas autors. Igaunijas komponistu savienības priekšsēdētājs.
Biogrāfija
Olavs Ehala dzimis Tallinā 1950. gadā. 1969. gadā beidzis Tallinas mūzikas skolas mūzikas teorijas nodaļu un 1974. gadā prof. Eugena Kappa kompozīcijas meistarklasi Tallinas Valsts Konservatorijā (et). Pēc konservatorijas beigšanas 1970. gadā sācis strādāt Igaunijas PSR Valsts Jaunatnes Teātrī un komponējis mūziku teātra izrādēm, bet no 1975. līdz 1991. gadam ieņēmis teātra muzikālā direktora amatu. 1991. gadā kā pasniedzējs sācis darbu Igaunijas Mūzikas un Teātra Akadēmijā (et), 1998. gadā kļuvis par docētāju, bet 2004. gadā ievēlēts akadēmijas profesora amatā. 2006. gadā ievēlēts par Igaunijas Komponistu Savienības priekšsēdētāju.
Radošā darbība
Olava Ehala muzikālās darbības pirmsākumi saistāmi ar pirmā Igaunijas bītbenda Kristallid dibināšanu 1967. gadā. Vēlāk vadījis Igaunijas PSR valsts filharmonijas estrādes orķestri. Daudzu mūziklu, tostarp Sabata krokodill (1972), Oliver ja Jennifer (1972), Buratino (1978), Johnny (1980), Thijl Ulenspiegel (1987), Nukitsamees (1981) autors.
Līdztekus mūzikliem veidojis arī daudzu teātru izrāžu muzikālo noformējumu. Sadarbojies ar tādiem teātra režisoriem kā Ingo Normets, Kaljo Komisarovs, Elmo Niganens, arī ar Rīgas Jaunatnes Teātra režisoru un māksliniecisko vadītāju Ādolfu Šapiro, strādājot pie televīzijas izrādes "Uzvarētāja" pēc Alekseja Arbuzova darba motīviem.
Plaša sadarbība Olavam Ehalam ir bijusi arī ar animācijas filmu režisoriem, tostarp Prītu Pernu (lielākā daļa Perna filmu, tostarp starptautiskos konkursos godalgoto), Heiki Ernitsu, Riho Untu, Rao Heidmetsu u.c.
Kopumā Olava Ehalas radošajā devumā ir vairāk kā 50 teātra izrāžu un 60 filmu un animācijas filmu mūzikas. Daudzas Ehalas dziesmas, gan no filmām, gan bērnu izrādēm ir pazīstamas un iecienītas vairākās igauņu paaudzēs un vairākkārt tikušas iekļautas igauņu dziesmu svētku repertuārā.
Olavs Ehala ir pazīstams arī latviešu klausītājam. 1979. gadā Latvijas Radio bērnu popgrupa Dzeguzīte latviski ieskaņoja "Buratino dziesmu" no 1978. gada izrādes Buratino (rež. Ādolfs Šapiro), kas tika izdota Dzeguzītes skaņuplatē.
Apbalvojumi
Par nozīmīgiem radošiem sasniegumiem un apjomīgo pienesumu igauņu kultūrai Olavs Ehala vairākkārt ir saņēmis dažādas Igaunijas kultūras balvas un prēmijas:
Floresas jūra
Floresas jūra (id) ir Klusajam okeānam piederīga iekšējā jūra Indonēzijas dienvidu daļā.
Robežas
Rietumos robežojas ar Bali jūru, ziemeļrietumos ar Javas jūru, ziemeļos ar Makasaras šaurumu, Sulavesi. Austrumos un ziemeļaustrumos robežojas ar Bandas jūru, dienvidaustrumos ar Savu jūru, bet dienvidos ar Indijas okeānu. Dažkārt Floresas jūrai pieskaita arī Bonas līci un Sulavesi salas.
Floresas jūrā novērotas spēcīgas zemestrīces.
Vonsoša
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Pilsētas pievārtē dzimis vācu filozofs Kuno Fišers (Kuno Fischer, 1824 - 1907).
Patels
Patels ir indiešu uzvārds. Patels var būt:
Tarnovske Guru apriņķis
Tarnovske Guru apriņķis ir apriņķis Polijā, Silēzijas vojevodistē. Tas robežojas ar Silēzijas vojevodistes Lubliņecas, Miškovas un Beņdzinas apriņķiem, Pekariem Slonski, Bitomu, Zabži, Glivice un Glivices apriņķi, kā arī Opoles vojevodistes Stšelces apriņķi.
1991.—1992. gada NBA sezona
'''Nacionālās basketbola asociācijas 1991.—1992. gada sezona''' bija 46. NBA sezona. Šajā sezonā piedalījās 27 komandas (visas no ASV).
Par NBA čempioniem kļuva Čikāgas "Bulls" spēlētāji, kas sešu spēļu finālsērijā pieveica Portlendas "Trail Blazers" ar 4—2. Finālsērija ilga no līdz. Par regulārās sezonas un finālsērijas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Maikls Džordans ("Bulls"), kurš bija arī sezonas rezultatīvākais spēlētājs.
1991. gada NBA drafts notika, tajā Šarlotas "Hornets" ar pirmo numuru izvēlējās Leriju Džonsonu. 42. NBA Visu zvaigžņu spēle notika Orlando Arena Orlando, Floridas štatā. Tajā Rietumu komanda uzvarēja Austrumus ar 153—113. Par spēles vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Losandželosas "Lakers" spēlētājs Maģiskais Džonsons.
Pa konferencēm
Piezīmes
Tīkla karte
Katrai tīklakartei rūpnīcā tiek iešūts unikāls 48 bitu seriālais numurs (MAC adrese). Datortīklā katrai tīklakartei jābūt ar unikālu MAC adresi. MAC adreses dažreiz lieto lai identificētu un autentificētu datorus tīklā. Šī metode nav droša, jo MAC adreses lielai daļai tīklakaršu ir iespējams mainīt. Tīkla kartes ir fizikālā un kanāla slāņa ierīces, tās apstrādā kanāla slāņa protokolu datus.
Tīklakartēm parasti ir koaksiālā (10mbit ethernet, wi-fi) vai RJ45 (10, 100, 1000 mbit ethernet) ligzda, kur iespraust kabeli un divas vai vairāk gaismasdiodes, kas rāda ierīces stāvokli (ir/nav savienojums; ātrums; tiek pārsūtīti vai saņemti dati). Ātrāku ethernet standartu tīklakartes parasti spēj darboties arī ar lēnākiem standartiem (1Gb tīklakarte spēj darboties 10mbit tīklā).
Iedalījums
Tīklakartei ir divi interfeisi: vienu pieslēdz datoram un otru - datortīklam. Tīklakartes parasti iedala pēc šo abu interfeisu veida.
Pēc datora interfeisa
Pēc savienojuma ar datora pamatplati, tīklakartes iedala:
Bali jūra
Bali jūra (id) ir Klusajam okeānam piederīga iekšējā jūra Indonēzijas dienvidu daļā. Izvietojusies Mazo Zunda salu arhipelāgā; ziemeļos to norobežo Kangeanas salas, austrumos — sastopas ar Floresas jūru, dienvidos — Lombokas un Bali salas, dienvidrietumos un rietumos — Javas sala, ziemeļrietumos — Maduras sala un Javas jūra. Bali jūra ir tropu jūra, vidējā ūdens temperatūra ir 27—28 °C. Plūdmaiņas neregulāras līdz 1,7 m. Lielākā osta ir Surabaja Javas salā.
Velebaijs Patels
Velebaijs Patels (, IPA:, dzimis , miris ) bija Indijas politiskais un sociālais līderis, kuram bija nozīmīga loma cīņā par Indijas neatkarību un palīdzēja apvienot valsts iedzīvotājus vienotā, neatkarīgā nācijā. Indijā un visā pasaulē viņu bieži dēvēja par Serdāru (, IPA: ), kas daudzās Indijas valodās nozīmē "vadonis", "vadītājs".
ASV militāro akciju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas lielākās militārās operācijas, ko ASV Bruņotie spēki veikuši paplašinot savas valsts teritoriju, realizējot ASV ārpolitiku, iejaucoties citu valstu iekšpolitikā.
Degunlācīši
Degunlačīsi (Nasuina) ir viena no jenotu dzimtas (Procyonidae) apakšciltīm, kas apvieno 4 sugas un kas tiek iedalītas 2 ģintīs: parasto degunlācīšu ģintī (Nasua) un kalnu degunlācīšu ģintī (Nasuella). Kopumā parastie degunlācīši ir lielāki un masīvāki par kalnu degunlācīšiem, un to ilkņi ir garāki.
Natālija Lopuhina
Natālija Lopuhina, dzimusi Balka (von Balk, dzimusi , mirusi ), bija Krievijas impērijas aristokrāte, pazīstama pēc sazvērestības ("Lopuhinas afēras"), ko it kā Holšteina un Francija vērpusi Krievijas galmā.
Degunlācīši
Degunlācīšus var sastapt Dienvidamerikā un Centrālamerikā, kā arī Ziemeļamerikas dienvidrietumos. Tie dzīvo gan mitrajos Amazones lietus mežos, gan vēsajos Andu kalnos līdz 4260 metriem virs jūras līmeņa.
Natālija Lopuhina
Dzīvesgājums
Viņa bija Matrjonas Balkas meita, kura savukārt bija Annas Monsas māsa. Annas Ivanovnas valdīšanas laikā (1730—1740) Natāliju Lopuhinu aprakstīja kā "spožāko ziedu Pēterburgas galmā". Viņas mīlas afēras un arogance pret Pētera I meitu Elizabeti Petrovnu noveda pie vēlākās imperatores Elizabetes greizsirdības. Elizabetes kāpšana tronī 1741. gadā bija smags trieciens Lopuhinai. Tikai pateicoties draudzībai ar Milhaila Bestuževa sievu, viņa saglabāja pozīcijas galmā.
Degunlācīši
Pēdējo gadu ģenētiskie pētījumi liecina, ka degunlācīšu tuvākie radinieki ir olingi, lai gan šobrīd katrs ir klasificēts atšķirīgā apakšdzimtā. Olingi šobrīd ir iedalīti kinkažuveidīgo (Potosinae) apakšdzimtā, bet degunlācīši jenotveidīgo (Procyoninae) apakšdzimtā.
Natālija Lopuhina
Dzīvesgājums
Tomēr 1742. gadā Francijas aģenti marķīzs Troti de la Šetardī un grāfs Lestoks noorganizēja komplicētu intrigu, lai gāztu gan Lopuhinu, gan Annu Bestuževu, lai panāktu Austrijai labvēlīgā kanclera Alekseja Bestuževa (Annas Bestuževas vīra Mihaila brāļa) ietekmes beigas. Labi bija zināma Lopuhinas pieķeršanās izsūtītajam agrākajam galma virsmaršalam Lēvenvoldem, viņas korespondence ar viņu tika nodota imperatorei. Izmeklēšana konstatēja, ka Lopuhinu namā biežs viesis bijis Austrijas aģents marķīzs Botta d'Adorno, kurš it kā esot piedāvājis atjaunot Ivanu VI Krievijas tronī.
Degunlācīši
Izskats un īpašības
Pieaudzis degunlācītis bez astes ir 33—69 cm liels, aste ir gara un var būt vienāda ar ķermeņa garumu. Augstums skaustā šiem dzīvniekiem ir apmēram 30 cm un svars 3—8 kg. Degunlācīti varētu salīdzināt ar liela auguma mājas kaķi. Tēviņi ir krietni lielāki par mātītēm. Vismazākā suga degunlācīšu apakšciltī ir kalnu degunlācītis (Nasuella olivacea), kuru sauc arī par mazo degunlācīti. Tā ķermeņa garums ir 33—40 cm. Dienvidamerikas degunlācītis (Nasua nasua) un Baltpurna degunlācītis (Nasua narica) ir apmēram vienā augumā un abas sugas ir lielākas kā pārējās degunlācīšu sugas.
Visiem degunlācīšiem ir slaida galvas forma, ar garu purna daļu, degungals ir kustīgs un nedaudz uzraut uz augšu. Degunlācītim ir mazas ausis un gara, pūkaina aste, kas palīdz noturēt līdzsvaru, bet tā netiek neizmanto, lai ar to apķertos un turētos pie koku zariem. Aste tiek izmantota arī komunikācijai, ar to signalizējot. Tipisks degunlāčīša pārvietošanās veids ir ejot asti turēt vertikāli taisni gaisā, kas palīdz dzīvnieku grupai turēties kopā garā zālē. Visiem degunlācīšiem tāpat kā pārējiem jenotu dzimtas dzīvniekiem astes matojums ir gredzenveida krāsās, bet krāsas atkarībā no sugas ir dažādas. Uz sejas degunlācīšiem ap acīm un degungalu ir balts matojums, kā arī ausu maliņas ir baltas.
Degunlācīšiem ķepas ir daļēji līdzīgas lāčiem, daļēji jenotiem. Tie ir pēdmiņi tāpat kā lāči, tas nozīmē, ka degunlācīši iet uz pilnas pēdas. Nagi nav ievelkami kā lielākajai daļai suņveidīgo plēsēju. Degunlācīšiem ir ļoti kustīga pēdu un plaukstu pievienošanas locītava, kas ļauj pēdai pagriezties vairāk kā pa 180°. Pateicoties kustīgajām locītavām, degunlācīši spēj nokāpt no koka ar galvu pa priekšu. Kājas degunlācīšiem ir ļoti spēcīgas, kājas notur dzīvnieku kokā un ar tām tiek rakta zeme.
Degunlācīšu purns ir garš, kustīgs un nedaudz atgādina cūkas šņukuru. Tas var pagriezties jebkurā virzienā pa 60°. Kustīgais degungals ir devis šiem dzīvniekiem vēl vienu nosaukumu — cūkdeguna jenoti. Ar degunu degunlācīši var pārvietot objektus, kā arī pakasīt sevi. Degunlācīšiem ir izcila oža un redze daudz labāka kā jenotiem.
Uzvedība
Degunlācīši ir slaveni ar savu inteliģenci un attapību tāpat kā to tuvie radinieki jenoti. Tie ir dienas dzīvnieki, un barības meklējumos iziet gaišajā dienas laikā. Naktī tie guļ savās migās, kas iekārtotas kādā koka dobumā, alā vai citā noslēgtā un drošā vietā.
Pieauguši tēviņi ir vientuļnieki, bet mātītes ar jauniem tēviņiem līdz 2 gadu vecumam klejo kopā lielā, skaļā barā. Bars ir vecākās mātītes klans. Klanā var būt 4—30 degunlācīši. Kad tēviņi sasniedz 2 gadu vecumu, mātītes kopīgu tos padzen. Tēviņš klanam pievienojas tikai riesta laikā, sapārojoties ar pieaugušajām mātītēm, pēc tam klanu atkal atstāj. Bars savā starpā sazinās ar dažāda veida skaņām, signalizē ar astēm, kā arī komunikācijai izmanto ķermeņa valodu, piemēram, ar priekšķepām aizklāts degungals vai nolaista galva nozīmē padevību. Bara locekļi palīdz viens otram iztīrīt kažokus, visi kopīgi uzmana barošanās teritoriju un palīdz slēpties no ienaidnieka. Vecākā mātīte, pamanot ienaidnieku, skaļi kliedz, cenšoties pievērst plēsēja uzmanību, kamēr mazie un jaunie dzīvnieki slēpjas.
Degunlācīši drosmīgi sevi aizstāv pret jebkura auguma ienaidniekiem, izmantojot asos zobus un spēcīgo sakodienu, un ar asajiem nagiem, lielā ātrumā skrāpējot ar priekškājām. Pat lielie plēsēji kā jaguāri un pumas labprātāk izvairās no saķeršanās ar degunlācīšiem.
Degunlācīšu dabīgie ienaidnieki ir jaguāri, lapsas, pumas, tairas, oceloti, lielie, plēsīgie putni. Mazuļus medī arī baltplecu kapucīni.
Barība
Degunlācīši ir visēdāji, to pamatbarība ir tas, ko var atrast uz zemes: kukaiņi un augļi. Bet tie barojas arī ar ķirzakām, grauzējiem, nelieliem putniem un to olām. Izmantojot izcilo ožu, tie ar savu kustīgo degungalu pārmeklē zemi, un ar ķepām izrok noslēpušos kukaiņus.
Vairošanās
Sākoties lietus sezonai, sākas riests, jo dabā šajā laikā ir visvairāk barības, īpaši augļi. Klanā tiek pieņemts pieaudzis tēvīņš, kas neļauj citam tēviņam tuvoties klana teritorijai, un tas sapārojas ar pieaugušajām mātītēm. Īsi pirms dzemdībām grūsnās mātītes pamet baru, lai klusā, nomaļā vietā ierīkotu migu mazuļiem. Grūsnība ilgst apmēram 11 nedēļas. Parasti piedzimst 3—7 nevarīgi mazuļi. Pēc apmēram 6 nedēļām mātīte ar mazuļiem atgriežas savā barā. Dzimumbriedumu mātītes sasniedz 2 gadu vecumā, tēviņi 3 gados.
Natālija Lopuhina
Dzīvesgājums
Arestēta, apsūdzēta kopā ar Annu Bestuževu un kambarkunga Jēkaba fon Lilienfelda sievu Sofiju. Divdesmit piecas dienas ilga barga izmeklēšana, kuras laikā tika pielietota spīdzināšana. Spīdzināšana atklāja, ka "šaušalīgā sazvērestība," kā teicis Anglijas ministrs Sers Kirils Vīčs, "izrādījās kas mazliet vairāk, kā nepārdomātas spītīgu, kaislīgu dāmu pļāpas." Neskatoties uz to, abas tieši iesaistītās aristokrātes tika sodītas ar publisku pērienu un izsūtīšanu uz Sibīriju.
Pēc imperatores Elizabetes Petrovnas pavēles par 1743. gada 11. septembrī, Sanktpēterburgā Koledžas laukumā īpaši šim gadījumam sapulcināta pūļa priekšā tika ar varu noģērbtas, piesietas pie ešafota un šaustītas ar pātagu par valsts nodevību (imperatores apvainošanu) notiesātās galma skaistule, princese Natālija Lopuhina un grāfiene Anna Bestuževa; pēdējo šaustīja žēlsirdīgāk dēļ bendem dota kukuļa dārgakmeņiem rotāta krustiņa veidolā.
Uzskata, ka kaunpilnā soda pamatā bija imperatores Elizabetes personiskā greizsirdība Natālijas skaistuma dēļ un negatīvajai attieksmei pret Monu ģimeni, kam piederēja princese. Princesei ļāva atgriezties Sanktpēterburgā pēc Elizabetes nāves.
Ņūforistas ponijs
Ņūforistas ponijs ir zirgu šķirne, kas dzīvo Anglijas dienvidu daļā, ganoties Hempšīras mežos kā savvaļas zirgs. Par šiem ponijiem ir rakstiskas liecības jau no 1016. gada. Mūsdienās, lai arī poniji ganās savvaļā, tie pieder vietējiem iedzīvotājiem, kas ir apvienojušies organizācijā un kas tiek saukta par Ņūforistas komūnu. Jau no viduslaikiem Ņūforistas komūnai bija tiesības ganīt vietējos mežos savus ponijus, un šī kārtība ir spēkā vēl joprojām. Katru gadu poniji tiek savākti aplokā un saskaitīti, un pārbaudīti, daļa tiek palaista atpakaļ mežā, bet daļa pārdota. Vēsturiski komūnas ideja bija vērtīgākos ponijus saglabāt vairošanās programmai, mazāk vērtīgos izpārdot. Tomēr praksē viss izvērtās otrādāk; labākie poniji tika pārdoti par iespējami lielāku naudu, toties sliktākie palaisti atpakaļ mežā. Tas noveda pie šķirnes kvalitātes pazemināšanās.
Ņūforistas poniju šķirnes ciltsgrāmata tika izveidota 1906. gadā. Lai uzlabotu šķirni, ik pa laikam Ņūforistas ponija šķirne tika krustota ar Velsas, Dartmūras, Eksmūras, Hailendas un Deilas poniju šķirnēm, kā arī ar arābu zirgu un tīrasiņu zirgu šķirnēm, lai palielinātu Ņūforistas ponija augumu un uzlabotu eksterjeru. No 1918. gada līdz 1919. gadam mežā kopā ar ponijiem tika palaists polo šķirnes ērzelis Fild Maršals, kuram ir bijusi manāma ietekme savvaļas poniju izskatā un īpašībās. Pēdējos 50 gadus šķirnei nav bijuši citu šķirņu piejaukumi.