cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas valsts atzīšana de facto
Citu valstu nostāja
Bermontiādes laikā 1919. gada rudenī Latviju de facto ar formāliem rakstveida paziņojumiem atzina Somija, Polija un Lietuva. 1919. gada 11. augustā ar britu militārās misijas palīdzību izveidotā Krievijas Ziemeļrietumu valdība (Се́веро-За́падное прави́тельство) Tallinā oficiāli atzina Latvijas neatkarību 3. septembrī. Pēc Latgales atbrīvošanas cīņām 1920. gada pirmajā pusē Latvijas valdību de facto atzina arī Beļģija, Francija un vairākas citas valstis.
Atzīšanas hronoloģija
Valstis, kas pirmās atzina Latvijas valsts pastāvēšanu de facto:
Universitātes slimnīca
Universitātes slimnīca ir daudzprofilu ārstniecības, izglītības un zinātnes institūcija, kas ar savstarpēju līgumu palīdzību ir afiliēta ar vienu vai vairākām universitātēm vai zinātniskajiem insitūtiem.
Vēsturiski universitāšu slimnīcas ir izveidojušās no klasisko universitāšu mācību slimnīcām, bet mūsdienās tās parasti ir neatkarīgas institūcijas, kuru misija ir veikt augstākā līmeņa ārstniecisko darbību, vienlaikus izglītojot medicīnas studentus un jaunos ārstus (rezidentus). Līdztekus tam universitāšu slimnīcās notiek klīniski orientēti zinātniskie pētījumi un jauno medicīnas tehnoloģiju ieviešana klīniskajā praksē.
Kaspijas jūra
Kaspijas jūra (az, kk, ru, fa, tk) ir pasaules lielākais ezers gan pēc platības, gan arī pēc tilpuma. Sālsūdens ezers bez noteces, bieži tiek pat uzskatīts par īstu jūru. Atrodas starp Āziju un Eiropu. Tiek saukts par jūru jau no seno romiešu laikiem, kad romieši, secinādami, ka ezera ūdens ir sāļš, nosauca to par jūru. Kaspijas jūras sāļums ir ap 1,2% — aptuveni trešā daļa no jūras ūdens sāļuma. Ūdens apmaiņas laiks ir 250 gadi.
Antīkajā literatūrā Kaspijas jūru bieži dēvē par Girkānas okeānu vai Hazāru jūru. Gan Senajā Persijā, gan arī mūsdienu Irānā to nereti sauc arī par Māzendarānas jūru. Vārds "Kaspija" ceļas no "kaspi" — senas Aizkaukāza cilts vārda.
Ģeogrāfija
Kaspijas jūra ir ap 30 miljoniem gadu veca, no pārējām jūrām tā tika nodalīta pirms aptuveni 5,5 miljoniem gadu. Atradumi Irānā, pie Kaspijas jūras dienvidu krasta Huto alā liecina, ka cilvēks šeit dzīvojis jau pirms 75 000 gadu.
Volga dod ap 80% no upju pieteces Kaspijas jūrai. Tā kā Kaspijas jūrai nav dabiskas iztekas uz pasaules okeānu, tās līmenis nav atkarīgs no pasaules okeāna līmeņa svārstībām. 5,5 miljonu gadu laikā ir notikušas ievērojamas Kaspijas jūras līmeņa svārstības, nereti ievērojamas svārstības notikušas pat 100 gadu laikā. Laikposmā no 1929. gada līdz 1977. gadam ezera līmenis kritās par 3 m. Laikposmā no 1977. gada līdz 1995. gadam tas atkal kāpa par 3 m. 2004. gadā Kaspijas jūras līmenis bija 28 metri zem jūras līmeņa. Kaspijas jūras līmeņa svārstības atstāj lielu ietekmi uz piekrastes reģiona ekoloģisko līdzsvaru un saimniecību.
Ir noteikts, ka Kaspijas jūras līmeņa svārstības lielā mērā nosaka Volgas atnestā ūdens daudzums, kas savukārt ir atkarīgs no klimatiskajiem apstākļiem Ziemeļatlantijā, ieskaitot ledus laikmetu ciklus.
Kaspijas jūras austrumu daļā ir liels līcis — Garabogazkels, bet ziemeļiem no tā Manghistau pussala. Ar Azovas jūru savieno kuģojamais Volgas—Donas kanāls.
Ziemā Kaspijas jūras ziemeļu daļa aizsalst.
Fauna
Kaspijas jūrā reģistrētas 133 zivju sugas (54 ir endēmas — dzīvo tikai šeit), 380 zoobentosa sugas (190 endēmas), 315 zooplanktona sugas (64 endēmas).
Kaspijas jūra pasaulē pazīstama kā storu un tai radniecīgu zivju sugu dzīvesvieta. Vislielākā vērtība ir storu ikriem, kas tiek pārstrādāti kaviārā un ir populāra delikatese visā pasaulē. Vides aizstāvji norāda, ka lielais pieprasījums pēc kaviāra noved pie storu pārzvejošanas un zveja būtu jāpārtrauc līdz populācijas atjaunošanai. Tomēr cenas uz kaviāru ir tik augstas, ka neizdodas ierobežot zveju.
Kaspijas jūrā dzīvo arī Kaspijas ronis (Phoca caspica, arī Pusa caspica) — zīdītājdzīvnieks, kas dzīvo tikai Kaspijas jūrā. Tas ir viens no nedaudzajiem roņiem, kas dzīvo ezeros. Ezers ir devis vārdu arī vairākām putnu sugām.
Nafta
Kaspijas jūras baseins ir ļoti bagāts ar naftu un tai radniecīgiem produktiem. Kaut arī Kaspijas jūra bija viena no pirmajām naftas ieguves vietām pasaulē, joprojām tiek atrasti jauni naftas baseini. Paredzams, ka tiks apgūtas arī bagātas gāzes atradnes. Tā rezultātā Kaspijas jūras baseins ir ieguvis lielu nozīmi ģeopolitikā.
Politisko situāciju Kaspijas jūras baseinā sarežģī fakts, ka 2003. gadā Krievija, Azerbaidžāna un Kazahstāna parakstīja savstarpēju līgumu par 63% jūras sadalīšanu savā starpā. Turkmenistāna un Irāna nepiekrita šim līgumam un rezultātā trīs pirmās valstis savos sektoros iegūst naftu, kamēr Irāna un Turkmenistāna to nedara. Kopš 1992. gada naftas ieguve Kazahstānā un Azerbaidžānā ir pieaugusi par 70%.
Starptautiskie konflikti
Kaspijas jūras valstu savstarpējās attiecībās ir trīs veidu problēmas, kas saistītas ar Kaspijas jūru:
Raksturīgi, ka pēdējā problēma paceļ diskusiju par to, vai Kaspijas jūra ir jūra vai ezers, juridiskā līmenī. Ja pieņem, ka Kaspijas jūra ir jūra, tad Krievijai ir zināmas saistības nodrošināt pārējo valstu piekļuvi starptautiskajiem ūdeņiem. Savukārt, ja Kaspijas jūra ir ezers, tad Krievijai šādu saistību nav.
Sabrūkot Padomju Savienībai, Krievija pārņēma lielāko daļu Kaspijas kara flotes, mazāku daļu saņēma arī Azerbaidžāna, savukārt Kazahstāna un jo īpaši Turkmenistāna saņēma niecīgu daļu no flotes aprīkojuma.
Prāmju satiksme
Kaspijas jūrā darbojas vairākas aktīvas prāmju līnijas, kas savieno tādas pilsētas kā Baku Azerbaidžānā, Turkmenbaši Turkmenistānā, Aktau Kazahstānā, Astrahaņa (Oļa) Krievijā un Bandareanzelī Irānā.
Samanta Kristoforeti
Samanta Kristoforeti (Samantha Cristoforetti, dzimusi ) ir Eiropas Kosmosa aģentūras kosmonaute, Itālijas Gaisa spēku kapteine.
Kristoforeti pirmais kosmiskais lidojums sākās 2014. gada novembrī, ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-15M dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju (SKS). Viņa bija 42. un 43. ekspedīcijas lidojuma inženiere. Uz zemes atgriezās 2015. gada jūnijā.
Otro reizi Samanta Kristoforeti devās kosmosā 2022. gada 27. aprīlī ar kosmosa kuģi SpaceX Crew-4. Viņa bija Starptautiskā kosmosa stacija 67. ekspedīcijas lidojuma inženiere un 68. ekspedīcijas komandiere. Uz zemes atgriezās 14. oktobrī.
Kosmisko lidojumu kopsavilkums
Latvijas Neatkarības bataljons
Latvijas Neatkarības bataljons, pirms tam arī Instruktoru rezerve (līdz 1919. gada 5. janvārim), Virsnieku rezerves rota (līdz 1919. gada 3. februārim), Latvijas neatkarības rota (līdz 1919. gada 31. martam), bija viena no pirmajām Latvijas bruņoto spēku vienībām Latvijas brīvības cīņu laikā.
Vēsture
1918. gada 1. decembrī Annas ielā 1 Rīgā sāka virsnieku un instruktoru reģistrēšanu Latvijas bruņotajos spēkos. Tautas apsardzības ministrs Jānis Zālītis 10. decembrī izdeva pavēli par Instruktoru rezerves formēšanu, ar jēdzienu “instruktori” tika saprasti gan virsnieki, gan apakšvirsnieki. Tā bija paredzēta kā brīvprātīga vienība, lai nodrošinātu turpmāk veidojamos formējumus ar virsnieku un jaunāko komandējošo sastāvu. 20. decembrī Tautas apsardzības ministrija pieņēma īpašus noteikumus par Instruktoru rezervi, saskaņā ar kuriem tā tika pakļauta ministrijas kancelejas priekšniekam.
Kad 23. decembrī par vienības komandieri iecēla kapteini Jāni Balodi, viņa izdienas laiks tika skaitīts no 3. decembra, par Instruktoru rezerves dibināšanas dienu tiek uzskatīts 3. decembris. Decembra vidū Instruktoru rezervē bija aptuveni 260 vīri, galvenokārt virsnieki. Vienības ietērps bija pašu sagādāts, bet ieročus vienībai daļēji nodrošināja Latvju kareivju nacionālā savienība, daļēji paši brīvprātīgie. 1919. gada janvāra sākumā Instruktoru rezerve atstāja Rīgu aptuveni 130 vīru sastāvā (pārējie rotas virsnieki bija dezertējuši).
1919. gada 5. janvārī vienība tika pārdēvēta par Virsnieku rezerves rotu un kopā ar Latgales virsnieku rotu iekļauta Latviešu atsevišķajā bataljona kapteiņa Baloža komandētajā 1. rotā. Pēc tam kopā ar bataljonu 1. rota atkāpās uz Ventas aizsardzības līniju.
Par piedalīšanos Skrundas ieņemšanā (1919. gada 29. janvārī) 3. februārī 1. rota tika pārdēvēta par "Pirmo Latvijas neatkarības rotu". 1919. gada 6. martā par rotas komandieri iecēla virsleitnantu Jāni Olafu Lapsu. Pēc tam rota piedalījās Saldus (1919. gada 10. martā) un Blīdenes muižas ieņemšanā (1919. gada 16. martā). 22. martā vienība piedalījās kaujā pie Ērzeļkroga, kur cieta lielus zaudējumus. 24. martā piedalījās Kalnciema atbrīvošanā, bet 26. martā kopā ar Landesvēra Malmedes bataljonu ieņēma Sloku. 31. martā sakarā ar Latviešu atsevišķā bataljona pārformēšanu par brigādi rota pārformēta par Latvijas Neatkarības bataljonu. Neatkarības rota kļuva par bataljona 1. rotu. Kā otro rotu bataljonā ieskaitīja Liepājā saformēto kapteiņa E. Graudiņa 2. rezerves rotu, bet kā trešo - Tāšu-Padurē saformēto rotu. Pārformēšanas brīdī Neatkarības rotā bija 146 vīri, no kuriem 64 bija virsnieki. 25. maijā bataljonā tika saformēta arī ložmetēju rota. Līdz maija vidum bataljons piedalījās aizsardzības kaujās Slokas apkārtnē. 22. maijā piedalījās Piņķu kaujā. 24. maijā bataljons ienāca Rīgā, bet nākamajā dienā tika nosūtīts uz Ādažiem. Pēc tam bataljons tika nosūtīts uz Austrumu fronti, ieņēma pozīcijas gar Ogres upi pie Ērgļiem, kur atradās līdz 26. jūnijam. Vēlāk bataljons ieņēma kaujas sektoru pretlielinieku frontē Atašienes-Varakļānu līnijā.
1919. gada 19. augustā bataljonu ieskaitīja jaunformējamā 1. Liepājas kājnieku pulkā kā 1. bataljonu.
No bataljona karavīriem kaujās kritis 21, ievainoti 59. Par kaujas nopelniem 11 karavīri apbalvoti ar Lāčplēša Kara ordeni.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2003
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2003 notika 2004. gada 21. februārī Dailes teātrī. Ceremoniju un koncertu vadīja Andris Freidenfelds. Visvairāk balvas (piecas) ieguva Prāta Vētra.
Koncertā uzstājās Putnu Balle, Raimonds Tiguls un Biruta Ozoliņa, Arvis Rekets, Fomins & Kleins & Dzintars Čīča, grupas Autobuss Debesīs, Bordertown, Dakota, Viktors Zemgals, Cosmos, The Hobos, Ainars Mielavs, Detlef, C-Stones, Ladybird, Julians, Ance Krauze, un rokmūziķi Fēlikss Ķiģelis, grupas Prāta Vētra, Tumsa, Z-Scars un Skyforger.
Aleksandrs Vurcs
Karjera
Savas karjeras laikā Vurcs ir braucis Benetton, McLaren un Williams komandās. Viņš ir viens no visu laiku garākajiem Formula 1 pilotiem. Viņam pieder rekords - vislielākais intervāls starp izcīnītiem diviem goda pjedestāliem pēc kārtas. Viņš pirmo reizi savā karjerā kāpa uz goda pjedestāla. gada, bet otro reizi. gada.
Personīgā dzīve
Vurca tēvs Francis ir trīskārtējs Eiropas rallijkrosa čempions (1974., 1976. un 1982. gadā). Aleksandrs ir precējies ar Džūliju un viņiem ir trīs dēli: Čārlijs, Fēlikss un Oskars. Piedaloties sacensībās, katrā kājā nēsāja dažādu krāsu sacīkšu apavus.
Arāla jūra
Arāla jūra (kk, Aral teñizi; uz) ir izsīcis beznoteces ezers Centrālāzijā, Kazahstānas un Uzbekistānas Karakalpakstānas Republikas teritorijā. Kopš 1960. gadiem tikusi novērota Arāla jūras sarukšana un izžūšana, kas lielā mērā skaidrojama ar cilvēku saimniecisko darbību (ūdens novadīšanu lauksaimniecības zemju apūdeņošanai). Viens no senākajiem pasaules ezeriem, vairāk nekā 5 miljonus gadu vecs. 1960. gadā tā platība bija 68 900 km², 2010. gadā — 13 900 km². 2014. gada vasarā ezera lielākā austrumu daļa tika atzīta par pilnībā izžuvušu, taču ūdens saglabājās bijušās Arāla jūras ziemeļu daļā (Mazais Arāls) un izsīkstošajā rietumu daļā.
Ezera izsīkšana
Galvenās ezera problēmas ir cēlušās no tā, ka divas galvenās ietekas — Amudarja un Sirdarja — tika novirzītas lauksaimniecības zemju apūdeņošanai, tādēļ nesasniedza Arāla jūru. Rezultātā ezers piedzīvoja dramatisku izžūšanu, kas reģionā ir radījis lielas saimnieciskas un ekoloģiskas problēmas.
Lēmums par abu lielo upju novirzīšanu apūdeņošanai tika pieņemts jau 1918. gadā. Šī darbība bija daļa no plāna padarīt Padomju Savienību par nozīmīgu kokvilnas eksportētāju, kas arī tika sasniegts. Liela mēroga apūdeņošanas kanālu būve sākās 20. gadsimta 30. gados. Liela daļa šo kanālu tika nekvalitatīvi būvēti — tajos notiek lieli ūdens zudumi. No Karakuma kanāla, kas ir lielākais visā apūdeņošanas sistēmā, 30—70% ūdens zūd, nedodot nekādu saimniecisku labumu. Tikai ap 12% no apūdeņošanas kanāliem Uzbekistānā ir ar ūdens izolāciju.
HDMI
HDMI (High-Definition Multimedia Interface) ir patentēts audio/video interfeiss nekompresēta video datu un kompresētu vai nekompresētu audio datu pārsūtīšanai no HDMI-savietojamas izejas iekārtas, kā, piemēram, displeja kontrolieris uz savietojamu datora monitoru, video projektoru, ciparu televizoru vai ciparu audio iekārtu. HDMI aizvieto esošos analogā video standartus.
Arāla jūra
Ezera izsīkšana
Rezultātā 1960. gados Arāla jūra sāka samazināties. Laikaposmā no 1960. līdz 1971. gadam Arāla jūra ik gadus kritās par aptuveni 20 centimetriem. 70. gados ūdens jau kritās par 50—60 cm gadā. 80. gados ūdens jau kritās par 80—90 cm ik gadu. Tai pašā laikā aizvien vairāk ūdens tika novirzīts apūdeņošanai. Laika posmā no 1960. gada līdz 1980. gadam ezeram atņemtā ūdens daudzums pieauga divreiz, divkārt pieauga arī kokvilnas ražošana. Padomju Savienībā Arāla jūras izzušana nebija pārsteigums — oficiālā valsts nostāja pauda, ka ezers ir sava veida "dabas kļūda".
HDMI
Savienojumi
Pastāv pieci HDMI savienojumu veidi. A un B tipi ir noteikti HDMI 1.0 specifikācijā, C tips noteikts HDMI 1.3 specifikācijā un D un E 1.4 specifikācijā.
Arāla jūra
Ezera izsīkšana
1960. gadā Arāla jūra bija pasaulē ceturtais lielākais ezers ar aptuveno platību 68 000 km² un tilpumu ap 1100 km³. 1998. gadā ezera platība bija vairs tikai 28 687 km². Šajā laikā ezera sāļums pieauga no aptuveni 10 g/l līdz 45 g/l. 2004. gadā Arāla jūras platība bija tikai 17 160 km².
Ezeram ir arī spēcīga gruntsūdens pietece no Pamira un Tiaņšaņa, un kopējā pietece ir ap 4 miljardi m³ gadā. Taču šis process nevar apturēt ezera izsīkšanu.
Ezera izsīkšanas rezultātā praktiski iznīcinātas ezera un tajā ietekošo upju deltu ekosistēmas. Atkāpjoties ezeram, aiz tā palicis tukšs, nereti ar toksiskiem atkritumiem klāts pārsāļots tuksnešains līdzenums (Arālkums). Putekļu vētras pārvieto veselībai bīstamas vielas, izraisot reģionā paaugstinātu saslimstību ar vēzi un plaušu slimībām. Uz sausās ezera gultnes mētājas pamesti kuģi un zvejnieku laivas.
Ziemeļu Arāla atjaunošana
1987. gadā ezers sadalījās divās daļās — ziemeļu daļā (Mazais Arāls) un dienvidu daļā (Dienvidu Arāls). 2003. gadā Dienvidu Arāls tālāk sadalījās divās daļās, bet Ziemeļu Arāla tālākā samazināšanās pagaidām ir apstādināta. Sirdarjas upes apūdeņošanas sistēmas Kazahstānā tiek uzlabotas. 2003. gada oktobrī Kazahstānas valdība paziņoja, ka tai ir plāns izbūvēt betona dambi (Kokaralas dambis), kas novērstu ūdens pieteci no Mazā Arāla uz galvenokārt Uzbekistānā esošo Dienvidu Arālu. Šis darbs pabeigts 2005. gada augustā, un kopš tā laika negaidīti strauji ceļas Mazā Arāla līmenis. Šajā Arāla daļā ir atkal ieviestas zivju populācijas, atjaunojas lietavas. Pirms šī darba ūdens bija 100 km no agrākās ostas pilsētas Aralas, bet tagad tas ir 12 km tālu.
Dienvidu Arāls turpina izsīkt, tā Austrumu baseins ir izsīcis pilnībā. Sāļajā ezera gultnē veidojas putekļu vētras, reģionā tagad ziemas ir aukstākas un vasaras — karstākas.
Sevans
<mapframe text="Sevans" width=290 height=290 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q181932" }
Sevans (hy) ir lielākais ezers Armēnijā, viens no lielākajiem augstkalnu ezeriem pasaulē. Kopā ar Vana ezeru un Urmijas ezeru veidoja Armēnijas karalistes trīs lielos ezerus, tā sauktās Armēnijas jūras.
Ezerā ietek 28 upes. 10% ūdens iztek ar Hrazdanas upi, 90% iztvaiko. Pirms cilvēka iejaukšanās ezers bija 100 m dziļš, platība bija 1416 km² (5% no Armēnijas teritorijas), tilpums bija 58 km³, ezers atradās 1950 m virs jūras līmeņa.
Nozīmīgākais kultūras piemineklis ezera krastā ir Sevanavankas klosteris netālu no Sevanas pilsētas. Sākotnēji tas atradās uz salas, bet līmeņa krišanās dēļ tagad tas ir uz pussalas. Rietumu krastā atrodas Hairivankas klosteris, tālāk dienvidos, pie Noratusas — hačkaru lauks, kur atrodas ap 900 šo raksturīgo armēņu kultūras pieminekļu. Krītoties ezera līmenim, atrastas daudzas senlietas pat no agrā bronzas laikmeta.
Ezera pārveidošana
1910. gadā hidroinženieris Sukiass Manaserjans piedāvāja nolaist ezeru par 45 metriem, izmantojot ūdeni apūdeņošanai un enerģijas ieguvei. 1933. gadā sākās līdzīga plāna ieviešana, kura mērķis bija nolaist ezeru par 55 metriem un jauniegūto zemi izmantot koku stādīšanai, bet atlikušo ezeru (paredzamā platība — ap 299 km²) izmantot zivju audzēšanai. Tika padziļināta Hrazdanas gultne, kā arī būvēts tunelis 40 metrus zem ezera līmeņa. Darbus aizkavēja Otrais pasaules karš, un tie tika pabeigti 1949. gadā, kad ezera līmenis sāka kristies par vienu metru gadā. Koku stādījumi jauniegūtajā zemē auga slikti.
1956. gadā, pēc Staļina nāves, projekts tika pārskatīts, tika nodibināta īpaša Sevana komiteja, kura pasludināja pretējo: ir jācenšas atjaunot sākotnējo Sevana līmeni. 1962. gadā ezera līmenis stabilizējās 18 metrus zem sākotnējā līmeņa. Pēc diviem gadiem sākās aļģu masveida ziedēšana eitrofikācijas dēļ.
Lai turpinātu celt ezera līmeni, 1981. gadā tika izbūvēts 49 km garš tunelis no Arpas upes līdz ezeram. Tas pacēla ezera līmeni tikai par 1,5 metriem. Tika uzsākta vēl viena, 22 km gara tuneļa būve no Vorotanas upes. Kad tika uzbūvēti 18 km, darbus pārtrauca karš ar Azerbaidžānu un tam sekojošā ekonomiskā krīze. Tunelis tika pabeigts 2003. gadā, taču ūdens pa to vēl nav sācis plūst. Ezera līmenis tagad ir nostabilizējies 20 m zem sākotnējā un lēnām ceļas.
Panamas balboa
Balboa (apzīmējums B/.; ISO 4217: PAB) līdzās ASV dolāram ir Panamas naudas vienība. Tā nosaukta par godu spāņu konkistadoram Vasko Nunjesam de Balboa. Balboa simtā daļa ir sentesimo (centésimo). Viens balboa pēc nominālvērtības tiek pielīdzināts vienam ASV dolāram.
Balboa banknotes netiek izlaistas; tiek kaltas vienīgi monētas. Panamā izmanto ASV dolāra banknotes.
Vēsture
Boalboa tika ieviesta 1904. gadā, pēc neatkarības iegūšanas no Kolumbijas. Līdz tam apritē bija Kolumbijas peso. Boalboa tika piesaistīta ASV dolāram pēc maiņas kursa 1:1, jo ASV bija Panamas atbalstītājs cīņā par neatkarību.
1941. gada 30. septembrī dibināta Panamas Republikas Centrālā emisijas banka, kurai bija tiesības emitēt naudu. Banka paspēja izlaist apgrozībā nelielu daudzumu banknošu, bet oktobrī notika ASV atbalstīts valsts apvērsums, un 1941. gada 30. decembrī pieņemts likums par balboa banknošu izņemšanu no apgrozības un to iznīcināšanu.
Pedro de la Rosa
Pedro Martiness de la Rosa (es; dzimis Barselonā, Spānijā) ir kataloniešu autosportists, kurš pārstāv Spāniju. Viņš ir pazīstams, pateicoties savai Formula 1 karjerai. Kopš. gada de la Rosa pārstāv HRT komandu.
Formula 1 karjera
1998. gadā de la Rosa bija Jordan Formula 1 komandas testpilots. Par sacīkšu pilotu Pedro de la Rosa kļuva Arrows komandā. gadā. Vienīgo punktu viņš izcīnīja sezonas pirmajā sacīkstē,. Viņš palika komandā arī. gadā, tosezon viņš izcīnīja divus punktus. Komanda nebija apmierināta ar viņa sniegumu un nolēma nepagarināt līgumu ar Spānijas pilotu uz vēl vienu sezonu.
. gada sezonas sākumā de la Rosa bija bez vietas komandā, tomēr pēc četrām aizvadītām sacīkstēm kļuva par Jaguar komandas pamatsastāva pilotu, aizvietojot Lučāno Burti, kurš devās uz Prost. Savā pirmajā sezonā jaunajā komandā viņš izcīnīja 3 punktus, bet. gadā neizcīnīja nevienu un tika atlaists no komandas pēc sezonas beigām.
2003. gadā katalonietis kļuva par McLaren testpilotu. . gadā viņš vienu sacīksti aizvietoja Huanu Pablo Montoiju laikā, kad viņš bija savainots, bet. gadā aizvadīja otro sezonas pusi komandā pēc tam, kad Montoija pameta Formula 1 čempionātu. Turpmākos trīs gadus de la Rosa nepiedalījās nevienā sacīkstē.
Kopš. gada de la Rosa pārstāv HRT komandu.
Brezno
Brezno (sk) ir pilsēta Slovākijā, Banska Bistricas apgabala Brezno apriņķa centrs pie Hronas upes.
Vēsture
Rakstos pilsēta pirmoreiz minēta 1265. gadā. Pilsētas tiesības no 1380. gada. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Brezno gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Breznobāņa (hu). Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Pēc Otrā pasaules kara pie pilsētas tika uzcelta liela ceļamkrānu rūpnīca (mūsdienās bankrotējusi). No 1993. gada — Slovākijā.
Cilvēki
Pēc tautības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (92,85 %), dzīvo arī čigāni (4,63 %). Pēc reliģiskās pārliecības — katoļi (68,89 %), nereliģiozi (18,54 %) un luterticīgie (8,57 %).
Brezno ir modeles Adrianas Karembē (Adriana Karembeu, 1971) dzimtā pilsēta. Dolna Lehota ciemā netālu no Brezno dzimis Slovākijas pirmais kosmonauts Ivans Bella (Ivan Bella).
Sports
Brezno pievārtē atrodas biatlona trase.
Panamas pilsētu uzskaitījums
Šis ir Panamas pilsētu uzskaitījums.
Sirds aritmija
Sirds aritmija jeb vienkārši aritmija ( — "nesakritība") ir patoloģisks stāvoklis, kas izpaužas ar sirds ritmiskuma, frekvences un uzbudināmības kārtības traucējumiem. Pēc Pasaules veselības organizācijas (1978. g.) traktējuma aritmija ir jebkurš ritms, kurš atšķiras no normāla sinusa ritma. Šādi stāvokļi var nozīmīgi mainīt normālu sirds saraušanās spēju, kas var novest pie dažādiem nopietniem sarežģījumiem.
Gustavs Mangulis
Gustavs Mangulis (dzimis 1879. gada 1. decembrī, miris 1931. gada 3. decembrī) bija 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulka komandieris, Padomju Latvijas armijas 2. divīzijas komandieris, Latvijas Bruņoto spēku pulkvedis.
Dzīvesgājums
Pirmā pasaules kara sākumā Mangulis turpināja dienestu 115. Vjazmas pulkā. 1915. gada septembrī iecelts par bataljona komandieri. 1916. gada sākumā ieskaitīts 7. Bauskas latviešu strēlnieku bataljonā, janvāra otrajā pusē iecelts par bataljona saimniecības daļas priekšnieku, bet 30. jūlijā — par bataljona komandiera vietas izpildītāju. Pēc 7. Bauskas bataljona pārformēšanas par pulku 13. novembrī iecelts par pulka II bataljona komandieri. Ziemassvētku kauju laikā guvis šķembas ievainojumu kreisajā rokā. Pēc Ziemassvētku kaujām paaugstināts par apakšpulkvedi. 1917. gada 31. martā iecelts par 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulka komandieri. Jūlijā saņēmis pulkveža pakāpi.
Pēc latviešu strēlnieku piesliešanās lieliniekiem Mangulis, atšķirībā no vairuma augstāko virsnieku, turpināja dienestu un pēc Latviešu strēlnieku korpusa pārformēšanas, kas notika saskaņā ar 1917. gada 17. decembra pavēli, kļuva par 1. latviešu strēlnieku divīzijas komandieri. No 1918. gada maija bija Sarkanās armijas Karēlijas frontes Petrogradas-Sestroreckas-Beloostrovas grupas komandieris, no tā paša gada 19. augusta — 1. Petrogradas divīzijas 2. brigādes komandieris, no 1919. gada 12. janvāra — 1. Latviešu strēlnieku padomju divīzijas komandieris. No 1919. gada 24. janvāra līdz 27. martam ieņēma Padomju Latvijas armijas Valmieras grupas komandiera amatu, līdz maijam bija 26. martā izveidotās Padomju Latvijas armijas apvienotās Kurzemes-Vidzemes grupas komandieris, no maija līdz jūnijam — Kurzemes grupas komandieris, bet no jūnija — Padomju Latvijas armijas 2. divīzijas un Alūksnes armijas grupas komandieris. Sakarā ar Rīgas krišanu augusta sākumā atstādināts no amata un pret viņu ievadīta izmeklēšana. 7. augustā viņu komandēja uz Rietumu frontes štābu, uz kurieni viņš nedevās, bet 1919. gada 15. augustā pārgāja frontes līniju un padevās gūstā Latvijas Bruņoto spēku vienībām.
Līdz 1919. gada 10. oktobrim Mangulis atradās apcietinājumā. Pēc atbrīvošanas ieskaitīts Latvijas Bruņotajos spēkos, skaitot izdienu no 9. oktobra. No 18. oktobra dienējis Cēsu jauniesaukto apmācības bataljonā, 31. decembrī iecelts par Tukuma-Talsu apriņķa apsardzības priekšnieku, bet no 1921. gada 31. maija bijis Tukuma-Talsu kara apriņķa priekšnieks. No 1920. gada decembra bijis arī Karaklausības likuma rediģēšanas komisijas loceklis. Vadījis Veco latviešu strēlnieku biedrības Tukuma nodaļu, darbojies biedrībā “Latvijas vanagi”.
Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas karogs
Ziemeļkorejas karogs kopš 1948. gada 8. septembra ir Ziemeļkorejas valsts karogs un viens no nacionālajiem simboliem atbilstoši Ziemeļkorejas konstitūcijas 170. pantā noteiktajam.
Karogs pieņemts pēc tam, kad Koreja sadalījās divās valstīs, Dienvidkorejai paturot karogu, kas vēsturiski ir bijis korejiešu tautas simbols. Ziemeļkorejas karogu izstrādāja ar PSRS palīdzību.
Karoga malu attiecība ir 1:2, tā centrā attēlota plata sarkna svītra, uz kuras novietota piecstaru sarkanā zvaigzne baltā aplī. Vidussvītrai paralēli iet šauras baltas svītras, kuras noslēdz platākas svītras zilā krāsā.
Jānis Kurelis
Jānis Kurelis ( — ) bija Latvijas armijas ģenerālis, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem, Rīgas aizsargu pulka Kureļa grupas komandieris (1944).
Biogrāfija
Dzimis 1882. gada 6. maijā Ērģemes pagasta "Bērņos" kalpa ģimenē, bērnību pavadīja Pleskavā. Mācījās Pleskavas latviešu luterāņu draudzes skolā (1891—1893), Pleskavas Sergija reālskolā (1893—1899). 1899. gada jūlijā kā brīvprātīgais iestājās Varšavā dislocētajā Krievijas armijas 183. Pultuskas kājnieku pulkā. 1899.-1901. studēja Odesas junkurskolā, kuru absolvēja ar izcilību, iegūstot podporučika dienesta pakāpi. Pēc karaskolas beigšanas pārcelts uz 22. Ņižņijnovgorodas kājnieku pulku. 1904. gadā pārcelts uz Mandžūriju 12. Austrumsibīrijas strēlnieku pulka sastāvā. Vēlāk viņš tika iedalīts 3. Austrumsibīrijas strēlnieku divīzijas atsevišķajā ložmetēju rotā.
1904.—1905. gadā Kurelis piedalījās Krievu-japāņu karā. 1905. gadā viņam piešķīra poručika dienesta pakāpi. 1906. gadā atgriezās 22. Ņižņijnovgorodas kājnieku pulkā, kas bija dislocēts Polijā. 1909. gadā paaugstināts par štābkapteini. 1910. gada janvārī pārcelts uz Ģenerālštābu Pēterburgā, bet oktobrī uz Ģenerālštāba pārvaldes karaspēka organizācijas daļu, kur pildīja administratīvus amatus. 1912. gadā viņš atkal atgriezās 22. Ņižņijnovgorodas kājnieku pulkā. 1913. gadā viņu nozīmēja uz Galveno karaspēka dzīvokļu pārvaldi, vienlaikus paaugstinot apakšpulkveža pakāpē.
Pirmā pasaules kara sākumā apakšpulkvedis Kurelis 1915. gadā kā bataljona komandieris 22. kājnieku pulka sastāvā piedalījās kaujās Rumānijas frontē. 1916. gada 15. janvārī viņu kā rotas komandieri pārcēla uz 5. Zemgales latviešu strēlnieku bataljonu, sākot no 1916. marta piedalījās kaujās pie Ķekavas. Aprīlī Kurelis atkal atgriezās 22. Ņižņijnovgorodas pulkā, kur 1916. gada 2. decembrī tika paaugstināts par pulkvedi-leitnantu (?). 1917. gada aprīlī Kurelis atkal atgriezās 5. Zemgales pulkā, kur ieņēma 2. bataljona komandiera amatu. Augustā viņš piedalījās kaujās pie Mazās Juglas, kur saindējās ar kaujas gāzēm un tika kontuzēts. 9. novembrī paaugstināts par pulkvedi. 1918. gada janvārī pulkvedis Kurelis atvaļinājās no Krievijas armijas.
Krievijas pilsoņu kara laikā viņš 1918. gada martā Šanhajā satikās ar virsleitnantu Krišu Upelnieku, J. Ozolu un R. Valdmani. Viņiem izdevās panākt Francijas piekrišanu organizēt latviešu karaspēku Sibīrijā. 1918. gada 14. novembrī Sibīrijas un Urālu Latviešu Nacionālās padomes Centrālais Birojs pulkvedi Kureli iecēla par formējamā latviešu strēlnieku pulka (no decembra — Imantas pulks) komandieri. 1919. gada aprīlī pulkvedis Kurelis kļuva par Sibīrijas un Urālu Latviešu Nacionālās padomes Kara nodaļas priekšnieku un latviešu karaspēka daļu Sibīrijā komandieri, bet 9. augustā par kara lietu pārzini pie Latvijas Pagaidu valdības pārstāvja Sibīrijā un Tālajos Austrumos. Septembrī pulkvedis Kurelis kopā ar Imantas pulku ar kuģi devās apkārt pasaulei uz Latviju. Bermontiādes laikā 1919. gada 21. novembrī pulkvedis Kurelis ieradās Liepājā, 23. novembrī viņu iecēla par Latvijas armijas virspavēlnieka štāba Organizācijas daļas priekšnieku.
Pēc kara beigām 1920. gada jūlijā Kurelis kļuva par Apsardzības ministrijas padomes pastāvīgo locekli, bet no septembra līdz 1921. gada aprīlim ieņēma arī Armijas virspavēlnieka štāba Organizācijas daļas priekšnieka amatu. Kopš 1921. gada 1. oktobra viņš ieņēma Tehniskās pārvaldes priekšnieka palīga amatu, bet no 1922. gada 1. februāra līdz 1940. gada 24. maijam pulkvedis Kurelis bija Tehniskās divīzijas komandieris. 1925. gada 22. jūnijā viņu paaugstināja par ģenerāli. Ilgu laiku viņš bija arī Kara virstiesas loceklis. 1930. gadā absolvēja Kara akadēmiskos kursus. 1930. gadu vidū viņš salaulājās ar ārsti Elzu Rozenvaldi. 1938. gadā viņiem piedzima dēls Jānis Uldis, bet 1940. gada janvārī meita Inese Elza. 1940. gada maijā ģenerāli Kureli atvaļināja no armijas sakarā ar maksimālā vecuma sasniegšanu.
Otrā pasaules kara laikā no 1942. gada līdz 1943. gada decembrim ģenerālis Kurelis bija Latvijas invalīdu kooperācijas savienības slēgšanas un apsargāšanas arteļa “Apsardze” direktors. 1943. gadā, kad nacistu okupācijas varas iestādes pieļāva Aizsargu organizācijas atjaunošanu, viņš iestājās 5. Rīgas aizsargu pulkā. 1944. gada jūlija otrajā pusē Rīgas apriņķa priekšnieks un 5. Rīgas aizsargu pulka komandieris Veide, izpildot okupācijas pārvaldes rīkojumu noorganizēt no vēl atlikušajiem Rīgas apriņķa aizsargiem pa vienam bataljonam Rīgā, Skrīveros un Slokā, pilnvaroja ģenerāli Kureli apvienot militārā vienībā 3. un 4. iecirkņa aizsargus, nosaucot šo vienību par “Rīgas aizsargu pulka ģenerāļa Kureļa grupu”. Sākotnēji vienība bija paredzēta iespējamai frontes aizstāvēšanai un speciāli apmācītu cilvēku grupu nosūtīšanai partizānu darbībai frontes aizmugurē. 1944. gada septembrī kurelieši atkāpās uz Kurzemi, kur apmetās Strazdes un Ugāles apkārtnē. Vienības sastāvs nepārtraukti mainījās, sasniedzot 2000-3000 vīru kopskaitu, to papildināja arī dezertieri un leģionāri, kuri nevēlējās atstāt Latviju un doties uz Vāciju, kā arī no mobilizācijas  izvairījušies jaunieši un vietējie iedzīvotāji.
Kureļa grupa uzturēja ciešus sakarus ar 1943. gada 13. augustā nodibināto Latvijas Centrālo padomi un ar Zviedrijas militāro izlūkošanas dienestu. Ģenerālis Kurelis un īpaši viņa štāba priekšnieks LCP militārās komisijas loceklis Krišs Upelnieks cerēja uz iespējamu 1919. gada situācijas atkārtošanos. 1944. gada 14. novembrī vācu SS un SD vienības aplenca un arestēja to galvenos spēkus Puzes pagasta "Stiklos". Aktīvu pretestību vāciešiem izrādīja leitnanta Rubeņa bataljons Abavas upes rajonā. Rubenieši vairāk nekā 500 vīru sastāvā sekmīgi atsita daudzus vācu uzbrukumus un turpināja cīņu līdz pat 9. decembrim, kad, pārspēka mākti, bija spiesti izklīst.
14. novembrī ģenerāli Kureli arestēja, tad atbrīvoja, bet pēc četrām dienām izsauca uz Talsiem, kur viņu atbruņoja un atsavināja dokumentus. Kurelim paziņoja, ka viņš tiek nosūtīts uz Dancigu ģenerāļa Latviešu leģiona ģenerālinspektora Rūdolfa Bangerska rīcībā. 20. novembra vakarā Kurelis ar kuģi devās uz Vāciju, kur atkal tika pratināts, tikai šoreiz SS grupenfīrera Bangerska štābā. 20. novembrī astoņus kureliešu štāba virsniekus kāpās pie Liepājas nošāva, bet daudzi simti nonāca nacistu koncentrācijas nometnēs Štuthofā un Kēnigsbergā.
Kad leģiona ģenerālinspekcijas štābam frontes tuvošanās dēļ 1945. gada janvāra beigās steigā bija jāatstāj Danciga, ģenerālim Kurelim vienatnē tik tikko izdevās izbēgt no strauji tuvojošās Sarkanās armijas. Viņa sieva ar abiem mazajiem bērniem no padomju okupācijas zonas angļu okupētajā Šlēsvigā-Holšteinā nonāca tikai gandrīz divus gadus vēlāk. 1951. gadā viņš izceļoja uz ASV, kur dzīvoja Čikāgā, Ilinoisas štatā. Drīz vien ģenerāļa veselības stāvoklis strauji pasliktinājās un viņš vairākkārt ārstējās slimnīcā. Ģenerālis mira Čikāgā 1954. gada 5. decembrī plkst. 4.30 pēc iepriekšējā dienā izdarītās vēža operācijas.
Apbalvojumi
Par nopelniem 1904.—1905. gadu Krievijas—Japānas karā tika apbalvots ar Staņislava III šķiras un Annas IV šķiras ordeņiem. Par dalību Pirmajā pasaules karā apbalvots arī Staņislava II šķiras, Annas II šķiras un Vladimira IV šķiras ordeņiem un IV šķiras (t.s. zaldātu) Jura krustu. Par varonību kaujā pie Mazās Juglas 1920. gadā apbalvots ar III šķiras Lāčplēša Kara ordeni. Vēl apbalvots ar II un III šķiras Triju Zvaigžņu, I šķiras Viestura ordeņiem, Aizsargu Nopelnu krustu un Latvijas Aizsardzības biedrības sudraba medaļu. Apbalvots arī ar Čehoslovākijas Kara krustu un Lietuvas neatkarības 10 gadu jubilejas medaļu.
Leikips
Leikips (el, Leukippos) bija sengrieķu filozofs. Tiek uzskatīts par senā atomisma (ideja, ka viss sastāv no atomiem) pamatlicēju.
Atomu teorijas pamatus veidoja Leikipa mācība un viņa skolēna Dēmokrita darbi. Oriģināldarbi nav saglabājušies līdz mūsdienām. Darbi kopš 4. gadsimta p.m.ē. dažādā veidā tikuši minēti kopā ar Dēmokrita darbiem dažādu autoru, galvenokārt Aristoteļa un Epikūra darbos.
Gaisa telpa
Gaisa telpa ir Zemes atmosfēras noteikta daļa, ko nosaka, vertikāli projicējot kādas virsmas teritorijas robežas. Gaisa telpas horizontālās robežas parasti nosaka nacionālā likumdošana, starpvalstu līgumi un starptautiskās konvencijas. Par augšējo gaisa telpas robežu nav vienota uzskata; parasti par to pieņem Kārmāna līniju 100 km augstumā no zemes virsmas, bet dažādos kontekstos var tikt uzskatīts arī 30 km augstums (atmosfēras gaisa kuģu un gaisa balonu augšējā lidojumu robeža) vai 160 km augstums (zemākā iespējamā stabilā kosmisko aparātu orbīta).
Suverēnā gaisa telpa
Par valsts suverēno gaisa telpu uzskata atmosfēras daļu virs sauszemes un teritoriālajiem ūdeņiem, ko atdala vertikāla virsma, kas sakrīt ar valsts robežu un teritoriālo ūdeņu ārējo malu. Suverēnās gaisa telpas izmantošanu regulē valsts likumdošana un starpvalstu līgumi.
Aviācijas gaisa telpa
Aviācijas un aeronavigācijas izpratnē gaisa telpas vienība ir lidojumu informācijas rajons (FIR), kas pēc ICAO priekšrakstiem sadalīts vairākās lidojumu zonās pēc gaisa kuģu pārvietošanās režīma tajās. Lai arī paredzētas septiņas dažādas gaisa telpas zonējuma klases (A, B, C, D, E un F), lielākajā daļā EUROCONTROL dalībvalstu, tajā skaitā Latvijā, gaisa telpa tiek dalīta kontrolējamajā (C klase) un nekontrolējamajā (G klase). Dažādās zonās atšķiras gaisa kuģu lidošanas režīms pēc instrumentālajiem un vizuālajiem lidošanas noteikumiem. Papildus vispārējam gaisa telpas zonējumam, tajā var būt izveidotas speciāli apgabali ar pilnīgiem vai daļējiem lidošanas ierobežojumiem, apgabali, kas paredzēti militārajām vai sportiskajām aktivitātēm u.c.
Bleks
Bleks (en; sieviešu dzimtē Bleka) var būt:
Cilvēki ar šādu uzvārdu
Vīrieši
Sievietes
Zelta zirgs
"Zelta zirgs" ir luga, kas ir viena no Raiņa visvairāk izrādītajām lugām pēc igauņu pasakas motīviem. Lugas pamatā ir izmantota igauņu tautas pasaka vācu tulkojumā par ķēniņmeitu, kas septiņus gadus gulējusi vienā miegā. Luga “Zelta zirgs” tapusi 1909. gadā, pēc Jaunā Rīgas teātra vadības lūguma radīt uz Ziemassvētkiem jaunu lugu bērniem. Ir arī iestudētas teātra izrādes pēc lugas motīviem. 2014. gadā iznāca animācijas filma "Zelta zirgs" pēc lugas motīviem, kuras režisors ir Reinis Kalnaellis.
Lugas galvenais varonis ir Antiņš, kas ir jaunākais no trim dēliem. Pārējie ir gudrāki, tomēr Antiņam piemīt sirsnība un līdzjūtība. Kad Antiņam ir iespēja uzjāt Stikla kalnā, lai glābtu princesi Saulcerīti, viņš ne mirkli nekavējas.
Kristians Klīns
Kristians Klīns (de; dzimis, Hohenemsā, Austrijā) ir bijušais Formula 1 pilots, pašlaik BMW Sauber testpilots.
Formula 1 sacensībās austrietis tika ar Jaguar komandas starpniecību un 2004. gadā brauca tās pamatsastāvā. Komandu gada beigās nopirka Red Bull un pārsauca to par Red Bull Racing. Klīns palika komandā, dalot savu vietu ar itāli Vitantonio Liuci. Sezona izrādījās pietiekami veiksmīga, lai Liuci kļūtu par satelītkomandas Scuderia Toro Rosso pilotu, bet Klīns vēl uz sezonu brauktu RBR. Tomēr otrā sezona izrādījās tik neveiksmīga, ka viņš tika atstādināts no savas vietas vēl pirms sezonas beigām. 2007. gadā Klīns bija Honda komandas testpilots. Austrietim bija arī citi karjeras turpināšanas varianti, piemēram, braukšana amerikāņu ChampCar sacīkstēs. Klīns paziņoja, ka ir pārrunās ar Force India komandu, tomēr viņš neizcīnīja brīvo vietu komandā. viņš kļuva par BMW Sauber testpilotu.
Pagājušo gadu vēsture
Pagājušo gadu vēsture arī Nestora hronika vai Pagājušo laiku stāsts (baznīcslāvu: Повѣсть времяньныхъ лѣтъ) ir senkrievu hronika par notikumiem Senajā Krievzemē un apkārtējās valstīs no 852. līdz 1117. gadam.
Tapšana
Ilgu laiku tika uzskatīts, ka Pagājušo gadu vēstures autors ir Kijevas Pečoru klostera mūks Nestors, un tāpēc to historiogrāfijā dēvēja par Nestora hroniku. Vēlāk noskaidrots, ka Nestors tikai apkopojis un rediģējis vairākas senākas hronikas. Šo darbu viņš veicis ap 1113. gadu, izmantojot Kijevas Pečoru klosterī glabājušos 1093. gadā sastādītu senāku hroniku — tā saukto Pirmhroniku (Начальная летопись), kā arī citus senās Krievzemes un Bizantijas rakstītos avotus. Senākās daļas sastādīšanai Nestors izmantojis bizantiešu autora Georgija Hamartolas hroniku, kas senkrievu valodā pārtulkota jau 10.—11. gadsimtā, 10. gadsimta krievu—bizantiešu līgumus, 11. gadsimtā senkrievu valodā pārtulkoto bizantiešu hronogrāfu (vēsturisku apcerējumu krājumu), kas papildināts ar faktiem par Krievzemes vēsturi, svēto dzīves aprakstus un citus materiālus. Rakstīto avotu ziņas Nestors papildinājis arī ar mutvārdu tradīcijā atrodamajām ziņām. Hronika sastādīta labvēlīgi toreizējam Kijevas kņazam Svjatopolkam Izjaslavičam.
Hronikas pārveidošana
Vēlākie kņazi centās hroniku pārveidot atbilstoši savām politiskajām interesēm. 1116. gadā Kijevas lielkņaza Vladimira Vsevolodoviča Monomaha uzdevumā hroniku pārstrādāja Mihailovskas Vidubickas klostera igumens Silvestrs. Divus gadus vēlāk tika sagatavota vēl trešā hronikas redakcija. Šīs senākās, tāpat kā vēlākās hronikas redakcijas nav saglabājušās.
Sākotnējā hronikas teksta restaurēšanai galvenokārt izmantotas divas 14. gadsimta hronikas — Laurentija hronika (Лаврентьевская летопись) un Hipatija hronika (Ипатьевская летопись). Mūks Laurentijs vadīja Suzdaļas kņaza Dmitrija Konstantinoviča uzdevumā izveidotu pārrakstītāju grupu, kura 1377. gadā hroniku pārrakstīja no kāda 1305. gadā izgatavota noraksta. Savukārt Hipatija hronika savu nosaukumu ieguvusi no Hipatija klostera Kostromā, kurā šis noraksts glabājies. Tās sarakstīšanas laiks ir 15. gadsimta sākums. Savukārt 13. gadsimtā tapušo Radvilu hroniku 15. gadsimtā pārrakstījis kāds Lietuvas dižkunigaitijas pareizticīgais mūks.
Nozīme Latvijas vēsturē
No Latvijas vēstures viedokļa darbs ir interesants ar to, ka Nestora hronika, blakus Rimberta („Svētā Ansgara dzīve”) un Bartolomeja Angļa vēstījumiem, ir viens no hronoloģiski senākajiem avotiem, kas sniedz ziņas par tagadējo Latvijas teritoriju un to apdzīvojušo cilšu uzskaitījumu — zemgaļi, kurši, latgaļi un līvi (lībieši). Tāpat būtiska ir norāde, ka daļa šo tautību atradās meslu atkarībā no Krievzemes kņaziem. Tas ir vienīgais rakstu avots, kas uzrāda iespaidīgo Polockas kņaza sakāvi Zemgalē, kas bija lielākie Maskavijas kņazu zaudējumi kaujā līdz pat 13. gadsimtam.
Frekvence (nozīmju atdalīšana)
"Frekvence" var būt:
Deivids Kulthārds
Dzīves sākums
Deivids Māršals Kulthārds piedzima mazā Skotijas pilsētiņā Tvinholmā. Viņa tēvam piederēja transporta kompānija. Kulthārds jau no agras bērnības interesējās par kartingu. No 10 gadu vecuma viņš piedalījās kartingu sacensībās. 1983. gadā viņš uzvarēja britu kartingu čempionātā.
1994-1995: Williams
1994. gada sākumā Kulthārds turpināja braukt Formula 3000 un kļuva par Williams komandas testpilotu. Taču pēc Airtona Sennas avārijas Sanmarīno GP viņš noslēdza līgumu ar Williams līdz 1995. gadam. Viņš debitēja Williams sastāvā. gada. Kulthārda komandas biedrs bija Naidžels Mensels. Pēc 1994. gada sezonas beigām Kulthārds paziņoja, ka pāries uz McLaren komandu. Tomēr viņš nedrīkstēja pāriet, jo viņam bija līgums ar Williams komandu līdz. gadam.
. gada viņš izcīnija savu pirmo uzvaru.
1996-2004: Mclaren
No 2002. līdz 2004. gadam Kulthārdam bija neapmierinoši rezultāti. . gada sezonā Huans Pablo Montoija pievienojās McLaren komandai, bet Kulthārds pārgāja uz jaunizveidoto Red Bull komandu.
Nontaburi
Nontaburi (, Nonthaburi) ir pilsēta Taizemē uz ziemeļiem no galvaspilsētas Bangkokas pie Caoprejas upes. Nontaburi čangvada centrs. Faktiski saplūdusi ar Bangkoku un ir tās priekšpilsēta. Tradicionāls keramikas centrs.
Australopiteki
Australopiteki (australopithecus; la — ‘dienvidu’ + grc, pithēkos — ‘pērtiķis’) ir izmirusi hominīdu ģints, kam bijušas gan cilvēku, gan pērtiķu pazīmes. Parasti tiek iedalīti divās grupās: gracilajos un masīvajos australopitekos. Stabili pārvietojās uz divām kājām.
Zinātniekiem nav vienprātīgas pārliecības, vai dažas Āfrikas hominīdu sugas, piemēram, Australopithecus robustus un Australopithecus boisei, pieder pie vienas un tās pašas ģints. Paleontologi un arheologi uzskata, ka australopitekiem bijusi liela loma antropoģenēzē. Viena no australopiteku sugām Āfrikā apmēram pirms diviem miljoniem gadu kļuva par cilvēku (Homo).
Pirmie australopiteki atrasti Dienvidāfrikā (1924) un Austrumāfrikā (1959). Iespējams, slavenākā australopiteku pārstāve ir 1974. gadā atrastā Lūsija (Afāras australopiteks).
Ernests Gulbis (tenisists)
Ernests Gulbis (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu tenisists. Augstāko vietu ATP rangā (10.) viņš sasniedza 2014. gada jūnijā, kas ir augstākā vieta, kādu ATP rangā ieņēmuši Latvijas tenisisti. Pirmo uzvaru ATP turnīrā E. Gulbis izcīnīja 2010. gadā Delribīčā, finālā pārspējot Ivo Karloviču. Labākie sasniegumi Grand Slam turnīros ir pusfināls 2014. gada un ceturtdaļfināls 2008. gada Francijas atklātajā čempionātā. E. Gulbja pēdējais treneris bija Pjotrs Ņečajevs, iepriekš trenējies pie Kevina D'Arsī, Lerija Stefanki un Gintera Bresnika.
Kopš 2022. gada septembra E. Gulbis ir Latvijas Tenisa savienības prezidents, pamazām noslēdzot profesionālā tenisista karjeru.
Biogrāfija
E. Gulbja tēvs Ainārs Gulbis ir uzņēmējs, AS "Sofware House Rīga" (SWH) un SIA "Garkalns" dibinātājs, bijušais basketbolists un PSRS basketbola izlases spēlētāja Alvila Gulbja dēls. Savukārt tenisista māte Milena Gulbe ir aktrise, aktiera Ulda Pūcīša meita. E. Gulbim ir brālis un trīs māsas — vecāka māsa Elīna, kas studē tiesību zinātni Lielbritānijā, jaunākas pusmāsas Laura un Monika, abas spēlē tenisu, un pusbrālis Kristaps, kurš arī agrāk nodarbojās ar tenisu, vēlāk mācījās skolā ASV. E. Gulbis runā latviešu, krievu, angļu un nedaudz vācu valodā. Viņam patīk spēlēt futbolu, basketbolu un hokeju.
E. Gulbis sācis spēlēt tenisu 5 gadu vecumā, kad vecmamma viņu aizveda uz tenisa kortu.
2009. gada aprīlī viņš noslēdza savu pirmo reklāmas līgumu ar sporta apģērbu ražotāju "Adidas".
2017. gada novembrī E. Gulbis apprecējās ar Krievijas modeli Tamāru Kopalejšvili (pēc kāzām Tamāra Gulbis).
2007. gads
E. Gulbis iekļuva 2007. gada Sidnejas ATP turnīra pamatsacensībās, taču izstājās pirmajā kārtā, zaudējot Markam Bagdatim no Kipras.
2007. gada maijā kā pirmais Latvijas tenisists E. Gulbis debitēja Grand Slam turnīra pamatsacensībās, Francijas atklātā čempionāta pirmajā kārtā apspēlējot 2004. gada pusfinālistu britu Timu Henmenu. Otrajā kārtā viņam pretī stājās spānis Alberts Montaņjess, kurš izrādījās spēcīgāks. 2007. gada jūnijā E. Gulbis piedalījās savā otrajā Grand Slam turnīrā Vimbldonas čempionātā. Pirmajā kārtā pret M. Bagdati E. Gulbis uzvarēja pirmo setu 6-3, bet nākamajos piedzīvoja zaudējumus un izstājās no turnīra.
2008. gads
2008. gadā E. Gulbis aizvadīja savu pirmo Austrālijas atklātā čempionāta turnīru. Pirmajā kārtā viņš zaudēja Maratam Safinam ar 0-6, 4-6, 6—7. Viņš piedalījās arī Francijas atklātajā čempionātā, kur, pārspējot Simonu Groilu, Džeimsu Bleiku, Nikolasu Lapenti un Mihaēlu Lordā nokļuva ceturtdaļfinālā, kur zaudēja ar trešo numuru izsētajam Novakam Džokovičam ar 5-7, 6(3)-7, 5—7. 2008. gada Vimbldonās turnīrā E. Gulbis tika līdz otrajai kārtai, kur četros setos zaudēja ar otro numuru izliktajam Rafaelam Nadalam, kurš vēlāk kļuva par Vimbldonas čempionu.
E. Gulbis sasniedza Sinsinati ATP Masters turnīra ceturtdaļfinālu, bet Pekinas Olimpisko spēļu pirmajā kārtā divos setos atzina krieva Nikolaja Davidenko pārākumu.
2010. gads
2010. gada aprīlī E. Gulbis pirmo reizi karjerā uzvarēja pasaules pirmo raketi Rodžeru Federeru.
2011. gads
2011. gada janvārī viņš aizvadīja spēli pret pasaules ranga līderi Rafaelu Nadalu. Dohas World Tour 250 turnīra ceturtdaļfinālā 6. janvārī viņš zaudēja ar 6-7(3), 3-6. Vēlāk viņš startēja Sidnejas ATP turnīrā, kur iekļuva turnīra pusfinālā. publicētajā ATP rangā E. Gulbis sasniedza savu augstāko pozīciju — 23. vietu. 2011. gada Austrālijas atklātajā čempionātā viņš zaudēja pirmajā kārtā vācietim Benjaminam Bekeram ar 6:7(5), 2:6, 4:6. Februārī E. Gulbis pakāpās vēl augstāk ATP rangā, sasniedzot jaunu rekordu — 21. pozīciju.
2011. gada jūlijā viņš izcīnīja savu otro ATP titulu Farmers Classic turnīrā Losandželosā. Finālā latvietis uzvarēja Mārdiju Fišu ar 5:7, 6:4, 6:4. Tas bija viņa otrais ATP sērijas turnīra fināls karjerā. Pēc uzvaras turnīrā viņš ATP tūres rangā pakāpās no 84. uz 55. vietu.
2012. gads
2012. gada sezona E. Gulbim bija kopumā neveiksmīga, tika gūtas vien nedaudzas uzvaras, no kurām būtiskākā bija uzvara smagā cīņā Vimbldonas turnīra pirmajā kārtā (7—6, 7—6, 7—6) pār čehu Tomāšu Berdihu, kas tobrīd ieņēma 7. vietu pasaules rangā. Gadu E. Gulbis noslēdza 136. vietā ATP rangā.
2013. gads
2013. gada martā E. Gulbis guva trešo uzvaru ATP vienspēļu turnīros, otro reizi karjerā uzvarot Delribīčas turnīrā ASV. Uzvaru sēriju viņš turpināja ATP turnīrā Indianavelsā, kur 10. martā guva uzvaru pār Janko Tipsareviču (tobrīd pasaules 9. rakete). Septembrī E. Gulbis uzvarēja vēl vienā ATP turnīrā Sanktpēterburgā, finālā trijos setos uzvarot spāni Gilermo Garsiju-Lopesu. Pēc šī panākuma viņš atgriezās ATP ranga pirmajā trīsdesmitniekā.
2014. gads
Sezonas sākumā turnīrā Roterdamā E. Gulbim izdevās ceturtdaļfinālā uzvarēt Huanu Martinu del Potro, kurš tobrīd bija 4. vietā ATP rangā. Februārī E. Gulbis uzvarēja Marseļas ATP turnīrā, finālā ar 7—6, 6—4 pārspējot mājienieku Žo Vilfrīdu Congā (tobrīd pasaules 10. rakete), pirms tam pusfinālā uzveicot arī Rišāru Gaskē (tobrīd pasaules 9. rakete). Šī bija viņa piektā uzvara no piecām reizēm, kad E. Gulbis ir spēlējis šāda līmeņa turnīru finālos, un pēc tās viņš pacēlās uz līdz šim augstāko vietu ATP rangā — 18. Maija sākumā viņš sasniedza vēl augstāku pozīciju ATP rangā — 17. 2014. gada maijā uzvarēja Nicas ATP World Tour 250 sērijas turnīrā uz māla seguma.