cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emilis Melngailis
Latvijas Republikā
Apceļoja Nīcu, Rucavu, Bārtu, kaimiņtautu kurseniekus Kuršu kāpā un Latgali savācot 4342 tautas melodiju, pēc paša teiktā iegūstot "pavisam jaunu uzskatu par šīs zemes senatni", šim nolūkam Ozolnieku velosipēdu fabrika uzkonstruēja un uzdāvināja komponistam īpašu velosipēdu, jo parastajiem Melngailis bija par smagu. Folklorista Priekuļu puses mājās «Eiķēni» viesojās Alfrēds Kalniņš, Jānis Zālītis, Pēteris Barisons, Jūlijs Madernieks, Jāzeps Vītols. Sāka nodarboties ar diriģēšanu, devās ar savu kori tūrē pa Latviju. Melngailis bija Latvijas Konservatorijas folkloras katedras vadītājs, virsdiriģents 1931. gada Septītajos latvju dziesmu svētkos un 1933. gada Dziesmusvētku Atceres dziesmu dienās, ko vēlāk nodēvēja par Astotajiem latvju dziesmu svētkiem un 1938. gada Latvju dziesmas devītajos svētkos. Uzstāja, ka dziesmu svētku telpiskā risinājumā pie estrādes aiz klausītājiem jābūvē akustiskas reverbrācijas pusloka siena, izstāžu zāle tautas mūzikas instrumentiem un bufete. Saņēmis Triju Zvaigžņu ordeni.
PSRS okupācijā
Pēc okupācijas kļuva par konservatorijas profesoru, bet lekcijās bijis visai kuriozs. 1945. gadā Melngailim piešķīra Latvijas PSR Tautas mākslinieka goda nosaukumu, 1949. gadā viņš saņēma Darba Sarkanā Karoga ordeni. Saņēmis Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija Goda rakstu. Kļuva par Latvijas PSR Komponistu savienības priekšsēdētājs.
Miris Rīgā sirds slimības dēļ. Melngaili izvadīja pēdējā gaitā no Latvijas PSR Operas un baleta teātra.
Oriģinālmūzika
Melngailim īstu oriģināldziesmu nav sevišķi daudz, sacerējis piecpadsmit solodziesmas, pamatā veidotas agrīnajos darbības gados. Rakstījis mūziku Blaumaņa liriskajai mīlestības dzejai vācu valodā. Melngailis vēlāk paudis nožēlu, ka vēlu iepazinies ar Krišjāni Baronu, paudis, ka ar Dainu tēva vēlāk dotajām zināšanām saprastu, ka pie Raiņa "Senatnes" nevajadzējis ķerties. Smeļoties no savas autoritātes Modesta Musorgska Melngailis piešķir mūzikai slāvisku kolorītu. Jēkabs Poruks norāda, ka "Mūsu tēvs debesīs" nav latviešu dieviņš, bet Vecas Derības bargais Demiurgs, kas "kas runā pērkona dārdos", proti ar dievišķā rāmi ekspresīvu slavinājumu.
Intelektuālā īpašuma tiesības
Pirmoreiz Melngaiļa kompozīciju publisks atskaņojums ārpus ierastā ģimenes loka noticis 1900. gada pavasarī Ķeizardārzā. Melngailis savās kompozīcijās pārveidojis dzejnieku oriģinālos darbu, piemēram, Aspazijas. Jau Pēterburgas periodā folkorists rakstīja savam draugam Velēnā skolotājam Kārlim Tarzieram, lai rīko koncertus ar Melngaiļa dziesmām un naudu sūta uz Pēterburgu. Viņš uzsvēra, ka bez viņa atļaujas un autora honorāra apmaksas personām nav tiesību izpildīt viņa kompozīcijas.
Latvijā autortiesības uz Emiļa Jūlija Melngaiļa vokālajām un vokāli instrumentālajām kompozīcijām beigsies 2024. gada 21. decembrī — septiņdesmit gadus pēc nāves.
Ģimene un radinieki
Tēvs Jēkabs dzimis 1846. gada 12. janvārī, 17 gadu vecumā bija mājskolotājs un dārznieks pie Raunas mācītāja Sokolovska, 1871. gada 26. septembrī Lēdurgas baznīcā apņēma par sievu Elīzu (Līzi) Mežoku, strādāja kā Īgates skolmeistars no 1870. gada līdz 1893. gadam piedalījies Pirmo Latviešu vispārējo Dziesmu svētku (1873) gatavošanā Lēdurgas skolotāja Baltgaiļa vadītajā Lēdurgas vīru korī. Māte Elīza Mežoka (Mežaka ) 1930. gadu nogalē dzīvoja Tirzā pie savas māsas. Mātesmāsa Alma Mežaka-Sermule ieprecējās Tirzas «Dakaros», Sermuļu ģimenē, par ko rakstīja Apsīšu Jēkabs Emiļa Melngaiļa vecākās māsas, klavierskolotājas un vācu valodas skolotājas Jūlija Elizabetes Melngailes (1872—1949) dēli bija Latvijas armijas štāba Apmācības daļas nodaļas priekšnieks, "Latvijas Kareivja" atbildīgais redaktors (1922—1932) Edvīns Aleksandrs Mednis (-1967), Jānis Mednis (dzīvoja Zviedrijā), Egons Monvīds Mednis (1903—1988 Granhevenā, Mičiganā), viņa dēls Helmūts Monvīds Mednis (dzimis 1933) dzīvo Granhevenā Mičigānā, ASV , viņa meita Inta. Meita bija Anna Elizabete (Elza), precējusies ar Kārli Subri, bērni Tālivaldis Jānis Subris, Helēna Iveta Zariņa (Subre).
Viņa pirmā sieva bija igauniete, vācu valodas skolotāja Lēnija Mīrisepa (Leeni Müürisepp), kas nomira ar tīfu, otrā sieva — Pēterburgas krieviete Antoņina Ļebedjeva mira "traģiskā nāvē", ko vēlāk nodēvēja par "pašnāvību" , trešā sieva latviete Anna Bērena , dzimusi 1888. gada 10. oktobrī Drisā, ar kuru 1906. gadā iepazinies kādā koncertā, strādāja par pārdevēju kancelejas preču veikalā Berga bazārā, kopā ar Emili dzīvoja Taškentā, mira 1938. gada 12. oktobrī. Pirmajā laulībā 1902. gadā dzimusi meita Linda, bet Emiļa un Annas ģimenē trīs dēli — Tenis, Arulis, Emīls  — un divas meitas — Maija un Rūte.
Vecākā meita Linda (1902-?) apprecēja Elmāru Subri, piedzima Pēterburgā. Dzīvoja Tirzas «Dakaros», 1945. gadā PSRS okupācijas vara viņu apcietināja, ieslodzīja Ņižņijtagilā, 1946. gadā atbrīvoja pirms termiņa, pēc tam vēlreiz, kopā ar vīru no Tirzas pagasta «Saulkrastu» mājām 1949. gada 25. martā izsūtīja uz Sibīriju ], Nometināta Tomskas apgabala Čaiskas rajona Proverskas ciema kolhozā «Sovetskij Sever». Melngailis vērsās pie LPSR Ministru padomes priekšsēdētāja Jāņa Vilhelma Lāča 1949. gada 12. augustā "likdams visas savas cerības uz Jūsu laipno gādību, palieku Jūsu patiess cienītājs", Lāča gādība izpaudās kā Melngaiļa lūguma pārsūtīšana savam kolēģim, ministram Alfonam Novikam, kurš atbildēja: "ir izsūtīti pareizi un pamata lietas pārskatīšanai nav", Melngailis 22. augustā rakstveidā atvainojās Lācim par nepamatotu traucēšanu, Lindu atbrīvoja 1954. gada 5. maijā. Pēc izsūtījuma strādāja kolhozā «Ļenina ceļš», dzīvoja Tirzas pagasta «Subros».
Dēli Tenis, Arulis un Emīls. Meita Rūte (Rūta) Melngaile (1915-1985. gada 17. augusts ), folkloriste, palīdzējusi tēva darbā Meita Maija mira Vidusāzijā.
Reno Lavilenī
Reno Lavilenī (fr; dzimis Barbezjē-Senilerī, Francijā) ir franču vieglatlēts, startē kārtslēkšanas sacensībās. Viņš ir zelta medaļas ieguvējs. 2014. gadā, pārvarot 6,16 m augstumā novietotu latiņu kārtslēkšanas sacensībās telpās, viņš veica tobrīd augstāko lēcienu oficiālās sacensībās vieglatlētikas vēsturē.
R. Lavilenī ir 2010. gada Eiropas čempions stadionā, kā arī 2009. un 2011. gada Eiropas čempions telpās. Tāpat viņš startēja 2008. gada Pasaules čempionātā telpās, taču nekvalificējās finālam. 2009. gadā viņš uzstādīja sezonas labāko rezultātu pasaulē (6,01). 2009. gada Pasaules čempionātā R. Lavilenī izcīnīja bronzas medaļu (uzvaru šajās sacensībās guva austrālietis Stīvens Hukers). Tāpat bronzas medaļu viņš izcīnīja arī 2011. gada Pasaules čempionātā Tegu.
viņš ar jaunu olimpisko rekordu (5,97 m) izcīnīja zelta medaļu. 2013. gada Pasaules čempionātā Maskavā izcīnīja sudrabu.
ß
ß ir ligatūra vācu alfabētā. Parasti to izmanto, lai vārdā aizstātu divus burtus "s". Tas tiek izrunāts kā nebalsīgais "s". ß alfabēta rindā tiek lietota Vācijā un Austrijā, bet netiek lietota Šveicē un Lihtenšteinā. Ir vairāki noteikumi, kādos gadījumos jālieto ß un kādos — ss. Pirmais to noteica Johans Kristofs Adelungs (1732-1806). ß tiek lietots pēc divskaņiem un gariem patskaņiem, taču ss tiek lietots pēc īsajiem patskaņiem. Šo ligatūru nedrīkst jaukt ar grieķu alfabēta burtu bēta (β).
Kugrainis
Kugrainis (arī Kugraines ezers, Kūdraines ezers, Vīķaloma ezers) ir ezers Tukuma novada, Lapmežciema un Smārdes pagastos. Vidējais dziļums ir 0,9 m, bet maksimālais dziļums - 1,2 m. Ezers ietilpst Ķemeru nacionālā parka teritorijā.
Gailīšu pagasts
Gailīšu pagasts ir viena no Bauskas novada teritoriālajām vienībām tā dienvidu daļā Mūsas kreisajā krastā. Robežojas ar Īslīces, Ceraukstes, Brunavas pagastiem un Lietuvu. Pagasta centrs atrodas Uzvarā. Attālums no Uzvaras līdz Bauskai 12,5 km.
Upes
Caur pagastu tek Kaucītes, Īslīces un Mūsas upes.
Vēsture
Mūsdienu Gailīšu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Pāces muiža (Gut Pahzen, Pāce), Pamūšas muiža (Gut Pommusch, Pamūša), Pograničas muiža (Gut Pogranicza, Pograniča).
Apvienoto Arābu Emirātu karogs
Apvienoto Arābu Emirātu karogs tika pieņemts 1972. gada 1. janvārī - nedaudz vairāk kā gadu pēc valsts neatkarības pasludināšanas.
AAE karogā ir izmantotas panarābiskās krāsas. Zaļā krāsa simbolizē zemes auglību, baltā - neitralitāti, bet melnā - naftas bagātības. Sarkanā krāsa ir lielākajā daļā Persijas līča reģiona valstu karogu.
Ceplis (Mežotnes pagasts)
Ceplis ir ciems Bauskas novada Mežotnes pagastā. Ciems veidojies agrākā Mežotnes ķieģeļu cepļa vietā.
Ķieģeļu cepļa vēsture
Cepli ierīkoja Kurzemes hercoga Jēkaba laikā 17. gadsimtā. Visdrīzāk pēc hercogu laikiem ķieģeļu ražošana ceplī panīka.
Gailīšu pagasts
Izglītība un kultūra
Pagastā atrodas Uzvaras vidusskola un Pamūšas internātskola.
Ceplis (Mežotnes pagasts)
Ķieģeļu cepļa vēsture
19. gs. beigās un 20. gs. sākumā šajā ceplī ražoja 20 tūkstošus ķieģeļu gadā. Taču jau 1930. gados pēc ražošanas procesu mehanizācijas un elektrifikācijas ceplī šādu daudzumu saražoja vienā dienā. 1935. gadā ķieģeļu ceplī bija nodarbināti 37 strādnieki. Tas bija lielākais Bauskas apriņķa rūpniecības uzņēmums, kas ne tikai ražoja ķieģeļus, bet arī jumta kārniņus, krāsns podiņus un drenu caurules. Mežotnes ķieģeļu cepļa ražotnes daļa bija arī kaļķu dedzinātava, kas 1930. gados bija modernākā Latvijā. Kaļķu ražošanas izejmateriālu — dolomītu un kaļķakmeni — tāpat kā mālu ķieģeļu ražošanai ieguva vietējās raktuvēs un pēc to saskaldīšanas un sasmalcināšanas dedzināja krāsnīs trīs diennaktis. Mežotnes ķieģeļu cepļa 20. gs. 20. — 30. gadu produkcija izmantota vairāku Bauskas pilsētas ēku celtniecībā. Piemēram, 1926. gadā Bauskas pilsētas pamatskolas celtniecībai izmantoti desmit tūkstoš Mežotnes ķieģeļu, kuru cena bija 48 lati par 1000 gabaliem.
Kalnrūpniecība
Kalnrūpniecība ir rūpniecības nozare, kurā nodarbojas ar derīgo izrakteņu ieguvi, kā arī ar to izpēti un bagātināšanu. Sīkāk kalnrūpniecība tiek iedalīta iežu ieguves rūpniecībā un iežu apstrādes rūpniecībā. Lai iegūtu derīgos izrakteņus, tiek veidotas raktuves. Raktuves iedala atklātajās, apakšzemes un zemūdens raktuvēs. Lai iegūtu šķidrus vai gāzveida izrakteņus, piemēram, naftu, tiek veikti urbumi.
Hermanis Bergengrūens
Hermanis Bergengrūens (, dzimis, miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes Latvijas luterāņu mācītājs.
Mācījies Rīgas pilsētas ģimnāzijā. Studējis teoloģiju. 1902. gadā ordinēts Svētā Pētera baznīcas draudzē. No 1902. gada darbojies Vēstures un senatnes pētītāju biedrībā. No 1907. gada - vācu draudzes mācītājs Cēsīs. Sākoties Pirmajam pasaules karam 1915. gadā izsūtīts uz Sibīriju. 1918. gadā atgriezās Rīgā un kalpoja par Svētā Pētera baznīcas mācītāju. 1919. gadā komunistu arestēts, nošauts Centrālcietumā īsi pirms komunistu atkāpšanās no Rīgas.
Fāfnirs
Fāfnirs senskandināvu mitoloģijā ir pūķis, kas sargā dārgumus. Volsunga sāgā Fāfnirs ir rūķu karaļa Hreidmara dēls, Regīna un Otra brālis.
Kad Otru nogalina Loki, Hreidmars saņem Andvari zeltu. Fāfnirs un Regīns nogalina Hreidmaru, lai tiktu pie dārgumiem, taču Fāfnirs nolemj, ka vēlas zeltu viens pats un pārvēršas par pūķi. Regīns sūta savu padēlu Sigurdu nogalināt pūķi, kas Sigurdam arī izdodas, taču pēc tam viņš nogalina arī Regīnu, jo uzzina, ka viņš pats plānojis Sigurdu nogalināt pēc zelta atgūšanas.
28. decembris
Vārda dienas
Inga, Ivita, Irvita, Ingeborga
Asaru ezers (Garkalnes pagasts)
Asaru ezers (arī Asarītis, Asarīšu ezers) ir mežu ieskauts brūnūdens ezers starpkāpu pārpurvotā ieplakā Ropažu novada Garkalnes pagastā. Krasti zemi, lēzeni, vietām pieejami. Ir peldvieta, piebraucamais ceļš. Mīt līdaka, līnis, asaris, karūsa, kādreiz audzētas karpas.
Fluorūdeņražskābe
Fluorūdeņražskābe ir fluorūdeņraža ūdens šķīdums. Tā ir vidēji stipra skābe, manāmi vājāka par citām halogēnūdeņražskābēm - tas izskaidrojams galvenokārt ar lielo saites stiprību starp ūdeņraža un fluora atomiem. Fluorūdeņražskābes sāļus sauc par fluorīdiem.
Iegūšana
Iegūst, šķīdinot ūdenī fluorūdeņradi. Tehniskā fluorūdeņražskābe parasti satur dažādus piemaisījumus - Fe, Pb, As, heksafluorosilikātus, SO2. Lai attīrītu, to destilē iekārtās no platīna vai svina (HF nereaģē ar svinu, jo uz tā virsmas veidojas nešķīstošs svina difluorīds PbF2), atmetot pirmās destilāta porcijas. Sevišķi tīru fluorūdeņražskābi iegūst, pārvēršot tehnisko skābi par kālija hidrogēnfluorīdu (piemēram, reakcijā ar KOH) un pēc tam to termiski sadalot. Izdalījušos HF šķīdina destilētā ūdenī. Fluorūdeņražskābi glabā teflona vai polietilēna traukos, jo stiklu tā saēd. Koncentrētu fluorūdeņražskābi var uzglabāt arī tērauda traukos.
Fiziskās īpašības
Fluorūdeņradim šķīstot ūdenī, izdalās ievērojams siltuma daudzums (59 kJ/mol). Fluorūdeņražskābei ir raksturīga azeotropā maisījuma veidošanās, kurš satur 35,35 masas % HF. Šāda maisījuma viršanas temperatūra ir 120 °C. Pārdestilējot kā koncentrētu, tā arī stipri atšķaidītu fluorūdeņražskābi, rezultātā rodas šāds azeotropais maisījums.
Zemās temperatūrās fluorūdeņradis veido nestabilus savienojumus ar ūdeni: Н2О·НF jeb oksonija fluorīds [Н3O]F, Н2О·2НF jeb oksonija hidrogēnfluorīds [Н3O][HF2] un Н2О·4НF. Visstabilākais no tiem ir pirmais ar kušanas temperatūru −35 °C.
Ķīmiskās īpašības
Fluorūdeņražskābe ir vidēji stipra skābe ar disociācijas konstanti 6,8·10−4. Tās disociācijas pakāpe 0,1N šķīdumā ir 9%.
Fluorūdeņražskābe reaģē ar silikātiem, tai skaitā stiklu, veidojot šķīstošus heksafluorosilikātus un gāzveida silīcija fluorīdu:
Tādēļ, lai fluorūdeņražskābi varētu glabāt stikla traukā, tas no iekšpuses rūpīgi jāpārklāj ar parafīnu.
Fluorūdeņražskābe reaģē ar daudziem metāliem, veidojot fluorīdus.
Tā kā fluorūdeņražskābes šķīdumā veidojas kompleksie joni H2F3−, H3F4− utt., neitralizējot tās šķīdumus, parasti veidojas nevis vienkāršie fluorīdi, bet gan hidrogēnfluorīdi jeb fluorohidrogenāti (piemēram, K[HF2]). Termiski sadaloties, tie atšķeļ HF.
Izmantošana
Fluorūdeņražskābi lieto stikla kodināšanai (lai uz stikla iegūtu uzrakstu, stiklu pārklāj ar parafīnu, kura slānī izveido vēlamo uzrakstu un kodina ar HF šķīdumu). Ar fluorūdeņražskābi kodina arī silīcija plāksnītes pusvadītāju rūpniecībā. HF ietilpst dažādu elektroķīmiskās apstrādes šķīdumu sastāvā, ar ko kodina tēraudu un citus sakausējumus. Ar fluorūdeņražskābi var notīrīt smiltis no metāla lējumiem.
Analītiskajā ķīmijā fluorūdeņražskābi lieto silikātu šķīdināšanai.
Izmanto dažādu fluorīdu, heksafluorosilikātu un borfluorīdu iegūšanai, kā arī sintētisko eļļu un plastmasu ražošanā.
Apertūra
Apertūra ( — ‘atvērts, atklāts, vaļējs’) ir termins fizikā.
Šo terminu izmanto, lai apzīmētu:
Pamirs
Pamirs (tg, Pomir; fa, Pāmīr;, Pàmǐ'ěr; , Pamir; ky, Pamir) ir kalnzeme Centrālāzijā. Lielākā daļa izvietojusies Tadžikistānas autonomijā Kalnu Badahšānā, bet atsevišķas grēdas vai to priekškalnes iestiepjas Kirgizstānā ziemeļos, Ķīnā austrumos un Afganistānā dienvidos. Kopējā platība tiek lēsta ap 120 000 km², no kuriem ap 1200 km² klāj mūžīgais sniegs un ledus. Vidējais augstums ir 3600—4400 metru v. j. l., klimats sauss un vēss un šeit dzīvojošās pamiriešu tautas apdzīvo galvenokārt upju ielejas un starpgrēdu zāļainos līdzenumus, ko dēvē par «pamiriem».
Etimoloģija
Par Pamira nosaukuma izcelsmi nav vienota viedokļa. Rakstu avotos pirmoreiz minēts budistu mūka Sjuaņdzana rakstos ap 640. gadu kā Po-mi-lo vai Pho-mi-lo, kas ir līdzīgi kirgīzu vārdam pamil, ar ko apzīmē kalnainu apvidu. 8. gadsimtā Tanu dinastijas laikā lietota forma Pomi. Vēlākos laikos Ķīnā Pamirs dēvēts par Cunlinu (葱嶺, Cōnglǐng — ‘Sīpolu kalni’) un ar to apzīmēts plašāks apvidus, nekā ģeogrāfiski saprot Pamiru mūsdienās.
Pēc franču indologa un lingvista Ežēna Birnufa versijas, jau 13. gadsimtā Marko Polo un 19. gadsimtā Aleksandra Bērnsa un Mauntstjuarta Elfinstona lietotās nosaukuma formas Pamer, Pamere un Pamier cēlušās no sanskrita sinkopes upa-meru — ‘līdzās Meru’, ‘pie Meru’. Aleksandrs fon Humbolts, atsaucoties uz 16. gadsimta Kašgaras Mirzas Haidara traktātu, Pamira nosaukumu skaidroja kā upa-Mira — ‘Zemes ap ezeru’, domājot ar to Zorkela ezeru Pamira dienviddaļā.
Orientālists Gotlībs Vilhelms Leitners noraidīja šīs teorijas, norādot, ka Pamira ganības katru gadu apmeklēja tjurku valodā runājošie kirgīzi un šīs trogielejas viennozīmīgi dēvēja par «pamiriem». Pēc viena no skaidrojumiem pa nozīmē ‘kalns’, bet mira — ‘plato’ vai ‘tuksnesīga vieta’, bet pēc cita — pan vai pai nozīmē ‘pakāje’, bet mir — ‘kalns’ respektīvi pamir varētu būt skaidrojams kā ‘kalna pakāje’ vai ‘apmetne kalnos’. Pamira austrumdaļā ir 7—8 šādas ielejas, bet šis apzīmējums varētu būt attiecināts tieši uz ieleju ap bieži apmeklēto Zorkela ezeru, ko bieži dēvē arī par Lielo Pamiru, bet ziemeļos no tā esošo Dienvidaličuras grēdu — vienkārši par «Pamira grēdu».
Alternatīva bet mazticama teorija skaidro Pamira nosaukuma izcelsmi no uzbeku valodas Pa-i-michr, kas nozīmētu ‘Saules šūpulis’ un interpretēts kā ‘Mitras pakāje’, sasaucoties ar Saules dievību indoirāņu mitoloģijā.
Cita teorija skaidro Pamira nosaukuma izcelsmi no persiešu valodas Bamyar, kas savukārt cēlies no kirgīzu un vahanu Bam-i-dunya, kas nozīmē «Pasaules jumts» un šis skaidrojums kā Pamira poētiskis apzīmējums ir mūsdienās populārs Rietumu pasaulē.
Ģeogrāfija
Pamirs izvietojies Centrālāzijas orogrāfiskajā mezglā, kur saduras lielas kalnu sistēmas: Tjanšans ziemeļos, Kuņluņs austrumos un dienvidaustrumos, Karakorums un Hindukušs dienvidos. Pamira robežas nav viennozīmīgi novelkamas; dažkārt to uzskata par daļu no plašākās Pamira-Alaja sistēmas, kurā ietilpst arī Hisora Alaja kalni un Tadžikijas depresija. Visbiežāk Pamira robežas tiek vilktas pa Alaja ieleju ziemeļos, Vahšas un Pandžas ielejām rietumos, Pandžu un tās pieteku Vāhāndarju dienvidos. Dienvidaustrumos no Kuņluņa Pamiru atdala Jarkanta un tās pieteka Taškorgana, austrumos piekļaujas Tarimas ieplaka.
Administratīvi Pamirs izvietojies četru valstu teritorijā. Lielākā kalnu masīva daļa ir Tadžikistānā, kur tā aizņem visu Kalnu Badahšānas autonomā vilojata teritoriju, bet ziemeļrietumos un rietumos iestiepjas Hatlonas vilojatā un republikas pakļautības rajonos. Kirgizstānas Ošas apgabalā ietlpst Alaja ielejai piekļautās Aizalaja un Pētera I grēdu ziemeļu nogāzes. Afganistānas Badahšānas vilajetā ietilpst Vāhānas un Sarikola grēdu rietumu gali. Ķīnas Siņdzjanas Uiguru autonomajā reģionā atrodas Sarikola grēdas austrumu nogāze, kā arī Aizalaja grēdas austrumu gals un Kašgārijas grēda. Ziemeļu daļa ietlpst Kizilsū Kirgīzu autonomajā prefektūrā, bet dienvidu daļa — Kašgaras prefektūras Taškorganas Tadžiku autonomajā apriņķī.
Orogrāfija
Kalnu sistēmas augstākais punkts ir vai nu 7719 m (pēc citiem datiem — 7649 m) augstais Kongurs Ķīnas Siņdzjanas Uiguru autonomajā reģionā, ko bieži pieskaita arī Kuņluņam, vai 7495 m augstā Ismoila Somonī smaile Tadžikistānā, kas savulaik bija augstākā virsotne PSRS. Citas par 7000 metriem augstākas virsotnes ir Muztagata (7546 m), Abū Alī Ibn Sīnas smaile (7134 m) un Koržeņevskas smaile (7105 m).
Galvenās Pamira grēdas ir Aizalaja grēda uz Tadžikistānas un Kirgizstānas robežas (tajā atrodas arī Latvijas smaile), Pētera I grēda, Zinātņu Akadēmijas grēda, Darvozas grēda, Vandžas grēda, Jazguloms, Rešons, Šugnons, Šohdaras grēda, Muzkels, Ziemeļaličuras grēda un Dienvidaličuras grēda Tadžikistānā, Vāhānas grēda Afganistānā un Sarikola grēda uz Tadžikistānas un Ķīnas robežas. Kašgārijas grēda Ķīnā ar Pamira augstāko virsotni Konguru reizēm tiek pieskaitīta arī Kuņluņam.
Entomoloģija
Entomoloģija (el/entomo — "kukainis" un /logos "zināšanas") ir zooloģijas apakšnozare, kas pēta kukaiņus. Tā pārklājas ar daudzām citām zinātnes nozarēm, piemēram, ekoloģiju, lauksaimniecību, kriminālistiku, evolucionāro bioloģiju.
Latvijā kukaiņu pētīšanas entuziastus apvieno Latvijas Entomoloģijas biedrība.
Kipras muflons
Kipras muflons jeb Kipras kalnu aita (Ovis orientalis ophion) ir viena no savvaļas aitas (Ovis orientalis) pasugām, kas pieder muflonu grupai (Ovis orientalis orientalis grupa). Vietējie Kipras muflonu sauc par agrino.
Ilgu laiku Kipras muflons tika sistematizēts kā Eiropas muflona pasuga. Bet pēdējo gadu DNS pētījumi ir ieviesuši korekcijas sistemātikā, un saskaņā ar 2005. gada "Pasaules zīdītāju sugu sarakstu" (Mammal Species of the World) 3. izdevumu Kipras muflons tiek sistematizēts kā viena no savvaļas aitas pasugām. Kipras muflons ir sastopams tikai Kipras salā. Turklāt tas ir lielākais Kipras savvaļas dzīvnieks.
Kipras muflons ir viena no apdraudētākajām muflonu pasugām. Mūsdienās dzīvnieku skaitīšana pat no helikopteriem nespēj sniegt precīzus datus par to skaitu. Kipras mufloni dzīvo mežā, tie ir ļoti bailīgi un prot prasmīgi noslēpties. Daži zinātnieki uzskata, ka to populācijā varētu būt 100—200 dzīvnieku, bet citi, ka apmēram 3000.
Vēsture
Pēc arheoloģiskajiem izrakumiem var spriest, ka mufloni uz salas ir sākuši dzīvot pirms 8000—5000 gadiem. Zinātnieki uzskata, ka pirmie mufloni Kiprā bija neolīta laika mājas aitas, kas ar laiku sāka atkal dzīvot savvaļā.
Kādreiz mufloni bija sastopami visā salas teritorijā. Tie vienmēr ir bijuši iecienīts medījums. Senās Romas laikā notika muflonu medības ne tikai ar suņiem, bet arī ar gepardiem. Spriežot pēc trofeju aprakstiem, mufloni uz salas ir bijuši ļoti daudz. Kad 1878. gadā Kipru okupēja Lielbritānija, mufloni vairs bija sastopami tikai dienviddaļas kalnos. Tomēr to skaits joprojām bija pietiekami liels. Medībām nebija nekādu ierobežojumu, un tos turpināja lielos daudzumos izšaut. Muflonu apdzīvotās teritorijas strauji samazinājās arī tādēļ, ka attīstījās lauksaimniecība un kūrortu celtniecība.
Kipras muflonu skaits 1937. gadā kļuva kritisks. Šajā laikā par tiem ieinteresējās Britu impērijas Faunas Aizsardzības Biedrība. Daži pētnieki 1938. gadā ieradās Kiprā, lai novērtētu esošo situāciju. Pafosas mežā dzīvoja vairs tikai 15 mufloni. Tajā pašā gadā Pafosas mežu 60 000 ha platībā pasludināja par rezervātu, un tajā tika aizliegts ne tikai ar ieroci ienākt, bet mežā tika aizliegts ganīt arī mājas kazas. Kazu ganīšanas aizliegums ļāva atkopties mežam, tas kļuva biezāks un samazinājās meža ugunsgrēku bīstamība. Jau 1949. gadā ziņojumā par rezervātu tiek rakstīts, ka muflonu dzīves apstākļi ir krietni uzlabojušies, salīdzinot tos ar pēdējiem 100 gadiem. Tika izteikta cerība, ka to skaits palielināsies un tos varēs pavairot pa visu salu, tomēr mufloni joprojām arī mūsdienās ir ļoti nelielā skaitā.
Izskats un īpašības
Kipras muflons ir ne tikai mazākais muflons, bet arī mazākais no visām savvaļas aitu sugām. Tēviņš ir spēcīgi veidots ar masīviem, sirpveidīgiem ragiem, kas var sasniegt 71 cm garumu. Mātītēm ragu nav. Tēviņi ir arī lielāki nekā mātītes. Muflona augstums skaustā ir 65—75 cm, ķermeņa garums 110 cm, tēviņa svars 30—40 kg, mātītes 20—30 kg. Tam ir īss un biezs apmatojums pelēkbrūnā vai dzeltenbrūnā krāsā. Uz muguras tēviņiem vasaras beigās pirms riesta parādās gaišs, sedlveidīgs laukums, bet pakaklē izaug melnas kakla krēpes. Vasarā kažoks kļūst gaišāks, un tā ķermeņa apakšdaļa kļūst ļoti gaiša. Kipras muflonam pāri mugurai visā tās garumā ir melna svītra, kas sākas pie galvas un beidzas pie īsās astes. Tā purns tāpat kā visiem mufloniem ir balts.
Kipras muflona vidējais mūža garums ir 12—15 gadi.
Uzvedība un barība
Pafosas mežs atrodas Kipras kalnos, kuru augstākā virsotne ir 1409 metrus virs jūras līmeņa. Vasarā Kipras muflons ganās kalnu pašās augstākajās mežu pļavās, bet ziemā tas dodas lejup. Lielāko daļu mufloni ganās mežā, bet reizēm tie iemaldās zemnieku dārzos un noposta vīnogulājus un citus stādījumus. Šādās reizēs valdība zemniekiem izmaksā postījumu kompensācijas. Atšķirībā no citām muflonu pasugām, kas labprātāk uzturas atklātās vietās, Kipras muflons ir mežu iemītnieks. Mātītes ar jēriem veido ģimeņu barus, bet tēviņi ir vientuļnieki.
Kipras muflons ir ļoti uzmanīgs un tramīgs dzīvnieks. To ir ļoti grūti novērot savvaļā. Tas metas bēgt izdzirdot gājēju soļus vai pat skaļāku nopūtu. Mufloni pamatā barojas ar zāli, bet tie barojas arī ar ogām, augļiem, koku lapām.
Reprodukcija
Riests Kipras mufloniem sākas oktobrī un ilgst līdz decembrim. Tēviņš riesta laikā izveido savu harēmu, kurā ir 2—3 mātītes, bet spēcīgam tēviņam var būt līdz 11 mātītēm. Grūsnība ilgst 22 nedēļas. Aprīļa beigās vai maija sākumā dzimst jēri, kas ir apmēram 2 kg smagi. Parasti piedzimst viens mazulis, bet reizēm divi. Līdz rudenim jēri barojas ar mātes pienu, bet jau no 2—3 nedēļu vecuma tie sāk baroties arī ar zāli.
Veronika Kempbela-Brauna
Veronika Kempbela-Brauna (en; dzimusi Veronika Kempbela; Trelonijā, Jamaikā) ir bijusī jamaikiešu vieglatlēte, sprintere. Viņa ir trīskārtēja olimpiskā čempione (200 m un stafetē), kā arī Pasaules čempione prestižākajā — 100 m — distancē. Olimpiskajās spēlēs un Pasaules čempionātos kopumā izcīnījusi 19 medaļas, tādējādi viņa ir viena no medaļām bagātākajām sportistēm vieglatlētikas vēsturē.
Piedalījusies piecās olimpiskajās spēlēs. 2000. gadā Sidnejā izcīnīja sudraba medaļu 4x100 metru stafetē, 2004. gadā Atēnās kļuva par olimpisko čempioni 200 metru distancē un 4x100 metru stafetē, bet 2008. gadā Pekinā atkārtoti kļuva par čempioni 200 m. Pekinas olimpiādē V. Kempbela-Brauna bija Jamaikas delegācijas karognesēja olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā. 2012. gadā Londonā viņa izcīnīja sudrabu 4×100 metru stafetē un bronzu 100 m distancē. 2005. gada Pasaules čempionātā V. Kempbela-Brauna izcīnīja sudraba medaļu 100 un 4×100 metru distancēs, savukārt 2007. gadā kļuva par Pasaules čempioni 100 metru distancē, bet 200 metru distancē izcīnīja sudraba medaļu. V. Kempbela-Brauna ir 2004. un 2005. gada Jamaikas gada sportiste.
Dzimusi desmit bērnu ģimenē. Pēc vidusskolas beigām pārcēlusies studēt uz ASV, kur beigusi Ārkanzasas Universitāti. 2007. gadā apprecējusi savu studiju biedru, tāpat Jamaikas sprinteri Omāru Braunu un šobrīd dzīvo Floridas štatā ASV.
2013. gada jūnijā tika izplatīta informācija, ka V. Kempbelas-Braunas maijā ņemtās dopinga analīzes ir pozitīvas. 2014. gada februārī apsūdzības dopinga lietošanā pret sportisti tika atceltas.
2021. gada jūlijā V. Kempbela-Brauna paziņoja par profesionālā sporta karjeras beigām
Ažaksjo
Vēsture
Aptuveni 3 km uz ziemeļiem no pašreizējās Ažaksjo atrašanās vietas senie grieķi 2. gadsimtā p.m.ē. izveidoja apmetni. Senās Romas laikos tā bija pazīstama ar latīņu nosaukumu Adiacium. 1492. gadā Dženovas Republika dibināja pilsētu mūsdienu Ažaksjo atrašanās vietā. 1553. gadā Francijas Karaliste okupēja Korsiku un līdz ar to arī Ažaksjo. 1559. gadā sala nonāca atpakaļ dženoviešu rokās. Šajā periodā Ažaksjo bija stipri papostīta.
Ģeogrāfija
Ažaksjo atrodas Korsikas rietumos, pie Ažaksjo līča. Komūnas platība ir 82,03 km², bet lielākā daļa no iedzīvotājiem dzīvo komūnas austrumos. Ziemeļos robežojas ar Villanovas un Alatas komūnām, ziemeļaustrumos — ar Afas un Sarolas-Karkopino komūnām, austrumos — ar Bastelikačas komūnu, bet dienvidaustrumos — ar Kauro komūnu. Dienvidos un rietumos apskalo Vidusjūra.
Sports
Ažaksjo bāzējas vairākas profesionālā sporta komandas. Futbolā Ažaksjo Francijas čempionātos pārstāv AC Ajaccio un Gazélec FC Ajaccio. Gazélec FC sistēmā ir arī volejbola un handbola komandas.
Korsikā norisinājās pirmie trīs no 2013. gada Tour de France posmiem, no kuriem otrā posma finišs un trešā posma starts bija Ažaksjo.
Sarezas ezers
Sarezas ezers (tg, ) ir sprostezers Tadžikistānā, Pamirā. Tas izveidojās 1911. gada februārī, kad spēcīgas zemestrīces laikā nogruvums aizšķērsoja Murgobas aizu, izveidojot 567 metrus augstu dabisku Usojas dambi. Jau 1911. gada septembrī ūdens applūdināja Sarezas ciemu, kas deva nosaukumu jaunajam ezeram.
Kalni ap ezeru paceļas vēl 2416 metrus augstāk. Ezers aizsalst janvāra sākumā, ledus iziet marta beigās — maijā.
Usojas dambis ir nestabils, un cita zemestrīce var izraisīt ezera daļēju noplūdi, radot katastrofālus plūdus lejtecē. Šādas katastrofas rezultātā pa Murgobas ieleju var gāzties 100—250 metrus augsts vilnis, dažu dienu laikā sasniedzot Arāla jūru un pa ceļam nodarot kolosālus postījumus. Katastrofa ietekmētu teritoriju, kurā dzīvo ap 6 miljoni cilvēku. Pašlaik tiek pētīti veidi, kā mazināt un novērst šīs briesmas.
Rēzeknes pilskalns
Vēsture
No 9. līdz 13. gadsimtam uz pakalna Rēzeknes upes krastā atradās seno latgaļu pils.
1285. gadā Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms Šurborgs uz šī pakalna uzcēla akmens cietoksni Rositten (Rozitenes pili). Cietoksnis sastāvēja no divstāvu mūra pils un akmens mūriem ar trīsstāvu torņiem un bija Rēzeknes fogtejas administratīvais centrs un Rēzeknes fogtu rezidence.
1558. gadā Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms fon Firstenbergs pili ieķīlāja Polijas karalim Sigismundam II Augustam, Livonijas kara laikā pili 1577.-1579. gadā ieņēma Krievijas cars Jānis Briesmīgais, 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā tā nodēvēta par Rēzeknes pilsnovada citadeli (la, Режица). Pēc kara Rēzeknes pilsnovads kļuva Livonijas hercogistes Cēsu vaivadijas stārastiju. Poļu-zviedru kara laikā 1601. un 1625.-1626. gadā Rēzeknes pili ieņēma zviedru karaspēks, bet Otrā Ziemeļu kara laikā pie Rēzeknes pils 1656. gadā notika kauja, kuras laikā Rēzeknes pils tika galīgi sagrauta un zviedru karaspēkam izdevās sakaut daudz lielākus krievu spēkus. 1660. gadā to atkal iekļāva Inflantijas vaivadijas sastāvā, bet pils bija zaudējusi savu agrāko militāro nozīmi. 1712. gadā no pils bija palikušas tikai drupas.
Sensors
Sensors (no la — 'sajūta') jeb devējs ir mērpārveidotājs vai ierīce, kas tieši uztver mērījamo lielumu (piemēram, spiedienu, temperatūru, deformāciju, spriegumu, gaismas daudzumu, vielas stāvokli) un veido tā vērtībām atbilstošu signālu virkni.
Saistībā ar sajūtām un maņu orgāniem dzīvajām būtnēm sensors ir nervu šķiedras gals vai šūna, kas uztver kairinājumu (impulsu), un to novada uz smadzenēm vai citu uztvertā signāla apstrādes centru.
808s & Heartbreak
808s & Heartbreak ir amerikāņu repera Kanje Vesta ceturtais studijas albums, kuru izdeva 2008. gada 24. novembrī, zem Roc-A-Fella Records leibla. Albuma ierakstīšana ilga apmēram trīs nedēļas, septembrī un oktobrī. Albums tika ierakstīts divās studijās — Glenwood Studios Bērbenkā, Kalifornijā un Avex Recording Studios Honolulu, Havaju salās. Albumu galvenokārt producēja Vests, No I.D., Džefs Baskers un Mr Hudson. Albuma galvenie viesmākslinieki ir Kid Cudi, Young Jeezy un Lil Wayne. Albuma vāciņu radījis KAWS.
Albumā "808s & Heartbreak" ietilpst sintpopa, elektronikas, ritmblūza un elektroniskās popmūzikas elementi, bet pats Vests klasificē albuma stilu kā popmūziku. Albumā pārsvarā tiek izmantots Roland TR-808 un Auto-Tune balss pārveidotājs. Vestam to izmantot iemācīja ritmblūza izpildītājs T-Pain. Vests manipulēja ar skaņām, kuras rada 808 un ar tām izveidoja dažādas elektroniskas skaņas, kuru efektu viņš nosauca par "heartbreak". Albuma producēšanā Vests izlēma neizmantot ierastās ritmblūza un hiphopa skaņas un bītus, to vietā viņš izmantoja cilšu bungas. Pretēji iepriekšējajiem Vesta albumiem, šajā albumā Vest galvenokārt dzied, nevis repo, un galvenās albuma tēmas ir mīlestība, vientulība un sirdēsti.
Atsauksmes par albumu bija ļoti dažādas. Galvenokārt kritizēts dēļ pārāk lielas auto-tune izmantošanas. Tomēr albums kopumā guva diezgan pozitīvas atsauksmes. Tas arī tiek uzskatīts par diezgan veiksmīgu, kļūstot par trešo Vesta albumu, kas debitēja Billboard 200 topa pirmajā vietā. Albums arī kļuva par Vesta ceturto albumu, kas tika pārdots vairāk nekā miljons kopijās ASV. 2009. gada 27. janvārī RIAA sertificēja albumu ar platīnu.
Fenrirs (mitoloģija)
Fenrirs (non — 'dūksnāju iedzīvotājs', Fenrisúlfr, Hróðvitnir) senskandināvu mitoloģijā ir milzīgs vilks, viens no trim htoniskajiem briesmoņiem, ko Loki dzemdējusi milze Angrboda.
3. autobusu maršruts (Rīga)
3. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Daugavgrīvas līdz Pļavniekiem. Atsevišķos reisos autobuss veic pagarinātu maršrutu "Pļavnieki — Attīrīšanas iekārtas" un trīs saīsinātus maršrutus: "Autoosta — Pļavnieki", "Brīvības piemineklis — Daugavgrīva" un "Pļavnieki — Esplanāde".
Fenrirs (mitoloģija)
Fenrirs tiks brīvībā Ragnarokā, kura laikā aprīs Odinu. Viņu nogalinās Odina dēls Vidars (vai nu iedurot tam zobenu sirdī, vai pārplēšot Fenriru uz pusēm).
3. autobusu maršruts (Rīga)
3. autobusu maršruta kopējais garums ir 54,862 km. Maršruta Daugavgrīva — Pļavnieki kopējais garums ir 27,638 km, bet maršruta Pļavnieki — Daugavgrīva kopējais garums ir 27,224 km. No galapunkta Daugavgrīvā līdz pieturai "Autoosta" maršruts ir 17,1 km, bet no pieturas "Autoosta" līdz galapunktam Pļavniekos maršruta garums ir 10,1 km.
Darbdienās pa 3. autobusu maršrutu kursē 33 autobusi, kuri pavisam veic 270 reisus, bet brīvdienās — 15 autobusi, kuri pavisam veic 158 reisus (06.2015). Šobrīd 3. autobusu maršruts ir visnoslogotākais autobusu maršruts Rīgā.
Fenrirs (mitoloģija)
Fenriram ir divi dēli — Hati un Skolls, kuri dzenas pakaļ zirgiem, kas ratos velk mēnesi un sauli. Dažkārt Fenrira funkcijas saplūst ar Skolla funkcijām (piemēram, dažkārt minēts, ka Fenrirs dzenas pakaļ saulei vai to aprij).
3. autobusu maršruts (Rīga)
3. autobusu maršrutu apkalpo gan 6. autobusu parks, gan 7. autobusu parks.
No 2021. gada 15. marta līdz COVID—19 ārkārtējās situācijas beigām, lai mazinātu sabiedriskā transporta salona piepildījumu pandēmijas laikā, papildus izveidots 3A. autobusu maršruts.
Maršruts
Daugavgrīva — Pļavnieki kursē pa šādām ielām: Parādes iela, Flotes iela, Kapteiņu iela, Gobas iela, Stūrmaņu iela, Gaigalas iela, Daugavgrīvas šoseja, Daugavgrīvas iela, Raņķa dambis, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Pērnavas iela, A. Deglava iela, Ilūkstes iela, Brāļu Kaudzīšu iela, A. Saharova iela un Katlakalna iela.
Pļavnieki — Daugavgrīva kursē pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, Brāļu Kaudzīšu iela, Ilūkstes iela, A. Deglava iela, Pērnavas iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Raņķa dambis, Daugavgrīvas iela, Daugavgrīvas šoseja, Gaigalas iela, Stūrmaņu iela, Gobas iela, Kapteiņu iela, Flotes iela un Parādes iela.
Saistībā ar Iekšlietu ministra Sanda Ģirģena rīkojumu slēgt Deglava tiltu satiksmei, pamatojoties uz Būvniecības valsts kontroles biroja ekspertu atzinumu par tā drošumu, no 2019. gada 25. aprīļa līdz 4. maijam maršruts tika novirzīts pa Zemitāna tiltu.
Pieturvietas
=== Agrākie pieturu nosaukumi ===
No 2011. līdz 2018. gadam vasaras brīvdienās, 3. autobusu maršruts tika pagarināts līdz Vakarbuļļiem.
Maršruta ar mainītu virzienu maršruts
Attīrīšanas iekārtas — Pļavnieki kursē pa šādām ielām: Dzintara iela, Parādes iela, Flotes iela, Kapteiņu iela, Gobas iela, Stūrmaņu iela, Gaigalas iela, Daugavgrīvas šoseja, Daugavgrīvas iela, Raņķa dambis, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Pērnavas iela, A. Deglava iela, Ilūkstes iela, Brāļu Kaudzīšu iela, A. Saharova iela un Katlakalna iela.
Pļavnieki — Attīrīšanas iekārtas kursē pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, Brāļu Kaudzīšu iela, Ilūkstes iela, A. Deglava iela, Pērnavas iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Raņķa dambis, Daugavgrīvas iela, Daugavgrīvas šoseja, Gaigalas iela, Stūrmaņu iela, Gobas iela, Kapteiņu iela, Flotes iela, Parādes iela un Dzintara iela.
Pļavnieki — Esplanāde kursē pa šādām ielām: Katlakalna iela, A. Saharova iela, Brāļu Kaudzīšu iela, Ilūkstes iela, A. Deglava iela, Pērnavas iela, Brīvības iela un Brīvības bulvāris.
Nopelniem bagātais sporta meistars
Nopelniem bagātais sporta meistars (ru) ir goda nosaukums. Tas tika nodibināts PSRS 1934. gadā (kopš 1983. gada — ar oficiālo nosaukumu "PSRS Nopelniem bagātais sporta meistars" (заслуженный мастер спорта СССР)). Šis bija augstākais goda nosaukums vienotajā sporta klasifikācijas sistēmā PSRS. Pēc PSRS sabrukuma šis nosaukums tika saglabāts vairākās valstīs. Līdzīgi goda nosaukumi pastāvēja arī Bulgārijā, Polijā (pastāv arī pašlaik), VDR, Rumānijā, Čehoslovākijā.
Lietuvas karogs
Lietuvas karogs sastāv no trim vienāda platuma horizontālām joslām. Augšējā josla ir dzeltena, vidējā zaļa, bet apakšējā josla ir sarkanā krāsā. Dzeltenā krāsa karogā apzīmē Lietuvas dzeltenos tīrumus, zaļā — tās laukus, bet sarkanā — visas par Lietuvu izlietās asinis.
Nopelniem bagātais sporta meistars
PSRS
PSRS Nopelniem bagātais sporta meistars (ru) bija goda nosaukums, kuru no 1934. līdz 1992. gadam piešķīra padomju sportistiem par izciliem sasniegumiem sportā.
Lietuvas karogs
Vēsture
Mākslinieku radītais dzeltenzaļsarkanais karogs kā Lietuvas pagaidu karogs apstiprināts 1918. gadā. 1918. un 1919. gadā, notiekot diskusijām par Lietuvas simboliku, bija arī priekšlikums par valsts karogu atzīt jau dižkunigaiša Vītauta laika lietoto sudrabkrāsas jātnieku — Vīti — uz sarkana fona, tomēr politisku iemeslu dēļ šis priekšlikums neguva atsaucību, kā vienu no iemesliem minot sarkanās krāsas saistību ar komunismu. Vienlaikus dzeltenzaļsarkano karogu kritizēja tās zaļās krāsas dēļ, kas no heraldikas viedokļa nederot Lietuvas simbola lomai un radot līdzību ar Āfrikas un Latīņamerikas valstu karogiem.
Nopelniem bagātais sporta meistars
PSRS
1934. gada 27. maijā PSRS CIK pieņēma rezolūciju “Par Nopelniem bagātā sporta meistara titula nodibināšanu” (kopš 1983. gada nosaukuma oficiālais nosaukums ir “PSRS Nopelniem bagātais sporta meistars”), ) kas tiek piešķirts “izciliem meistariem - aktīviem padomju fiziskās audzināšanas celtniekiem”..
Lietuvas karogs
Vēsture
1940. gadā prezidentam Antanam Smetonam tika iesniegts jauns karoga projekts — dzeltensarkanbalts karogs ar Vīti vienā pusē un Ģediminaišu stabiem otrā pusē, tomēr Lietuvas okupācijas dēļ tas tā arī palika nepieņemts.
Nopelniem bagātais sporta meistars
PSRS
Titulu piešķīra PSRS augstākā sporta pārvaldes institūcija (1934. gadā - PSRS Centrālās izpildkomitejas Vissavienības fiziskās kultūras padome; vēlāk tā vairākkārt mainīja savu vārdu un statusu).
Lietuvas karogs
Vēsture
Lietuvas PSR Augstākā padome kā valsts karogu atjaunoja dzeltenzaļsarkano karogu, bet 1992. gadā tā krāsas tika nostiprinātas konstitūcijā. 2004. gadā Seims pieņēma jaunu likuma „Par karogu” redakciju, kurā noteikts, ka „vēsturiskais valsts simbols ir audekls, kurā uz sarkana fona attēlots sudraba jātnieks — bruņnesis baltā zirgā, kurš virs galvas paceltā labajā rokā tur sudraba zobenu”. Likumā arī noteikts, ka šim karogam pastāvīgi jāplīvo mastā pie Valdnieku pils Viļņā, Traķu pilī un laukumā pie Kauņas Kara muzeja, bet vēl vairākās vietās tas jāizkar piecos svarīgākajos valsts svētkos.
Nopelniem bagātais sporta meistars
PSRS
1934. gada 5. jūnijā titulu piešķīra 22 sportistiem, viņu saraksts tika publicēts 17. jūnijā laikrakstā "Pravda". Nopelniem bagātā sporta meistara krūšu nozīme tika apstiprināta 1935. gadā. Krūšu nozīmi ar 1. numuru saņēma slidotājs Jakovs Meļņikovs. Pēc PSRS sabrukuma šis nosaukums tika saglabāts vairākās valstīs, kas līdz tam bija tās sastāvdaļas.
Krievija
Krievijas Nopelniem bagātais sporta meistars (ru) ir goda nosaukums, ko no 1992. gada piešķir Krievijas sportistiem par izciliem sasniegumiem sportā.
Ukraina
Ukrainas Nopelniem bagātais sporta meistars (uk) ir goda nosaukums, ko no 1992. gada piešķir Ukrainas sportistiem par izciliem sasniegumiem sportā.
Baltkrievija
Baltkrievijas Republikas Nopelniem bagātais sporta meistars (be) ir goda nosaukums, ko no 1994. gada piešķir Baltkrievijas sportistiem par izciliem sasniegumiem sportā.
Kazahstāna
Kazahstānas Republikas Nopelniem bagātais sporta meistars (kz) ir goda nosaukums, ko no 1994. gada piešķir Kazahstānas sportistiem, kuri sasnieguši augstus sportiskos rezultātus olimpiskajās spēlēs, pasaules čempionātos un izpildījuši šādas prasības:
Mongolija
Mongolijā nosaukums Nopelniem bagātais sporta meistars (mn) pastāvēja no 1960. līdz 1991. gadam; 1992. gadā tas tika nomainīts ar nosaukumu Mongolijas Nopelniem bagātais sportists (mn).
Polija
Nosaukums Polijas «Nopelniem bagātais sporta meistars» tika izveidota ar Polijas valdības lēmumu 1950. gada 17. aprīlī.
Titulu piešķir augstākā sporta vadības institūcija: Krūšu nozīme ir zelta medaļa ar diametru 34 mm, kas piekārta pie zelta bloka 30 × 8 mm.
Ņižņijnovgorodas "Torpedo"
Ņižņijnovgorodas "Torpedo" ir hokeja komanda, kas bāzēta Ņižņijnovogorodā, Krievijā.
Tāpat kā citas bijušās Krievijas Superlīgas komandas, arī "Torpedo", sākot ar 2008.—2009. gada sezonu, spēlē Kontinentālajā hokeja līgā.
Vēsture
Komanda dibināta tika jau tālajā 1946. gada 26. decembrī, sākot ar 1947.—1948. gada sezonu spēlējot PSRS hokeja līgas otrajā grupā. Sākot ar 1952. gadu "Torpedo" spēlēja PSRS hokeja līgas augstākajā divīzijā. Piecdesmito gadu nogalē klubs kļuva par vienu no spēcīgākajām līgas komandām. Visbeidzot, 1960.—1961. gada sezonā klubs izcīnīja līgas sudraba medaļas, kā arī sasniedza PSRS kausa finālu.
Lai gan komanda turpināja būt viena no līgas spēcīgākajām komandām, pēc 1961. gada sasniegumiem PSRS hokeja līgas medaļas klubs tā arī nekad vairs neizcīnija, 1982. un 1985. gadā sezonu noslēdzot ceturtajā pozīcijā.
1998. gadā "Torpedo" izkrita no Krievijas Superlīgas. Tiesa, jau nākamā sezonā klubs izcīnīja uzvaru Krievijas Augstākajā līgā un atgriezās Superlīgā. Nākamo reizi no Superlīgas klubs izkrita 2002. gadā, taču no 2004. līdz 2007. gadam vairākas sezonas arī nespēja atgriezties līgā.
2008. gadā komanda uzsāka spēlēt jaunizveidotajā Kontinentālajā hokeja līgā, kurā gan pirmajās četrās sezonās izslēgšanas spēlēs iekļūt spēja vien divreiz.
Pašreizējais sastāvs
''Pēdējoreiz atjaunots 2020. gada 25. septembrī.''
Ludzas pils
Ludzas pils ir gotikas stilā celta viduslaiku cietokšņa (la) drupas Ludzas centrā. Tā atrodas blakus katoļu baznīcai, vietā, kur kādreiz atradās latgaļu koka pils. Tā bijusi Rēzeknes fogta palīgpils. Tiek uzskatīts, ka pils celta 14. gadsimtā, līdz mūsdienām saglabājušās drupas - divas sienas no torņa un pils ārsiena.
Livonijas ordeņa laikā
Ludzas pils tika celta Livonijas austrumu robežas nostiprināšanai. Par pils celtniecības laiku nav tiešu dokumentālu liecību. Pēc pilij raksturīgās ķieģeļu arhitektūras stila, tās celtniecība tiek datēta ar 14. gadsimtu. Pirmo reizi vēstures avotos Ludzas pils minēta 1433. gadā sakarā ar Mērves pils (Prūsijā) komtura plānoto Ludzas, Rēzeknes un Alūksnes piļu apmeklējumu. Ar Daugavpils komtura piekrišanu Ludzas pili pārvaldīja kāds Rēzeknes fogta nozīmēts karakalps. Pleskavieši, sargājoties no ordeņa uzbrukuma draudiem no Ludzas pils, 1463. gadā tai pretī uzcēla Krasnijgorodokas cietoksni. 1480. gadā mestra Bernda no Borhas mēģinājums ieņemt Pleskavu cieta neveiksmi. Atbildot uz to, 1481. gadā liels krievu karaspēks iebruka Livonijā, ieņēma un izpostīja Ludzas pili. Tikai 1525. gadā, izmantojot attiecību uzlabošanos ar Maskaviju, ordenis Ludzas pili atjaunoja.
Frīdrihs III Gudrais
Frīdrihs III Gudrais (de; dzimis, miris ) bija Saksijas kūrfirstistes valdnieks un Mārtiņa Lutera atbalstītājs.
Ludzas pils
Livonijas ordeņa laikā
Sākoties Livonijas karam, 1558. gadā Livonijas karaspēks uzbruka Krasnijgorodokai, bet Maskavijas karaspēks Grigorija Temkina vadībā ieņēma Ludzas pili. Nākamajā gadā ordenis Ludzas pili ar vēl dažām pilīm ieķīlāja Lietuvas dižkunigaitijai.
Frīdrihs III Gudrais
Dzimis Torgavā Saksijas kūrfirsta Ernsta ģimenē. Pēc tēva nāves kļuva par kūrfirstu.
1502. gadā nodibināja Vitenbergas universitāti, kura ar tās Mārtiņa Lutera un Filipa Melahtona darbību kļuva par luterticības izcelšanās vietu. Kaut arī Frīdrihs III pats visu mūžu palika katolis, viņš atbalstīja Lutera darbību, cita starpā nodrošinot Lutera viltus nolaupīšanu un dzīvi Vartburgas pilī, kur Luters iztulkoja vāciski Jauno Derību.
Ludzas pils
Livonijas hercogistes sastāvā
1599. gadā pilī tika veikta revīzija, no kuras ir iegūstama senākā informācija par tās izskatu. Tur tika minēti koka tornīši uz aizsargsienām, ar naglām apkalti ozolkoka vārti, dažādas saimniecības ēkas priekšpils teritorijā, iebrukuši pagrabi, kā arī no ķieģeļiem būvētais lielais tornis. Pēc Livonijas kara postījumiem iepriekšējais stārasts neko nebija darījis pils atjaunošanas labā, taču tā laika stārasts Skarbeks ar saviem līdzekļiem pili bija salabojis. Viņš par jaunu licis uzbūvēt lielo torni, paaugstinot to par pusotra cilvēka augumu, kā arī uzklājis celtnēm jaunus skaidu jumtus. Pils apbruņojumā bija 10 dažādi lielgabali, 14 bises ar rokturiem un 25 bises bez rokturiem. Stārasts bija iegādājies dažus desmitus mārciņu pulvera, mucu ar salpetri un 9 dzelzs lodes. Tālāk revīzijā izvērtētas pils aizsardzības spējas - "pils neliela un nestipra", jo samērā tuvu tādā pat augstumā atrodas kalns, uz kura ienaidnieks var izveidot skansti un no tās ieņemt pili. Šeit tika atzīmēts, ka no šī kalna krievu karaspēks ir uzbrucis pilij un viegli to ieņēmis.
Frīdrihs III Gudrais
Frīdrihs III savāca arī milzīgu reliģisko relikviju kolekciju. No 1504. gada Frīdriha III galma mākslinieks bija Lūkass Krānahs Vecākais.
Ludzas pils
Polijas-Lietuvas Inflantijas vaivadijas sastāvā
Poļu—zviedru kara laikā 1625. gadā Ludzas pili ieņēma zviedru karaspēks. Polija-Lietuva gan to drīz vien dabūja atpakaļ, jo zviedru komandants, nesaņemot papildspēkus, to atdeva bez pretošanās. Pēc beigām Ludzas stārastija ietilpa Inflantijas vaivadijas sastāvā.
Poļu—krievu kara laikā 1654. gadā krievu vojevoda Ļevs Saltikovs aplenca Ludzas pili un 22. decembrī pils padevās. Aplenkuma laikā tika uzspridzināts viens no pils torņiem. Pēc Otrā Ziemeļu kara beigām 1667. gadā Polijas seims nolēma Inflantijas vaivadijā uzturēt tikai Daugavpils cietoksni. Pārējie nocietinājumi, Ludzas pili ieskaitot, tika atstāti novārtā. Ludzas stārastijas 1765. gada inventārā Ludzā minētas tika vairs tikai pilsdrupas.
Krievijas Impērijas pakļautībā
1772. gadā Latgale līdz ar Ludzu tika pievienota Krievijas Impērijai. 1830. gadā Ludzu apmeklēja Vitebskas guberņas gubernators, kurš vērsa ģenerālgubernatora kņaza Hovanska uzmanību uz gleznainajām pilsdrupām, kas ir saglabājušās samēra labā stāvoklī. Viņš lūdza uzdot pilsētas policijai pieskatīt, lai tās netiktu postītas. Iespējams, pateicoties šim apstāklim, Ludzas pilsdrupas līdz mūsdienām ir saglabājušās gandrīz tādas pašas, kā attēlotas senākajos zīmējumos.
Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas
1976. gadā iekšējās priekšpils pagalmā Jolantas Daigas vadībā notika arheoloģiskie izrakumi. 2013. un 2014. gadā tika veikti pētījumi ārējā priekšpilī arheologa Artūra Tomsona vadībā. Šajos izrakumos divos laukumos tika pētīts priekšpils 3 metru biezais kultūrslānis, kurā varēja izšķirt divas galvenās apdzīvotības fāzes - Livonijas un poļu valdīšanas laika. Tomēr nekādas liecības par latgaļu dzelzs laikmeta pilskalna esamību šajā vietā iegūtas netika.