cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petri Kontiola
Spēlētāja karjera
Somijas hokeja izlases sastāvā izcīnījis bronzas medaļas 2014. gada olimpiskajās spēlēs. Tāpat izcīnījis sudraba medaļu 2007. un 2014. gada Pasaules čempionātos. 2013. gadā turnīru noslēdza kā tā rezultatīvākais spēlētājs, iegūstot arī labākā uzbrucēja balvu.
Edirne
Edirne (tr; vēsturiski Adrianopolis) ir pilsēta Turcijas vistālākajā rietumu reģionā pie robežas ar Grieķiju. Edirnes ila centrs.
Nosaukums
Sākotnēji pilsēta saukta par Adrianopoli (grieķu: Ἁδριανούπολις) tās dibinātāja, Romas imperatora Adriāna vārdā un grieķi pilsētu tā sauc arī mūsdienās. Turki pilsētu gan oficiāli, gan sarunvalodā sauc par Edirni, lai arī pastāv otrs apzīmējums Edrene. Pilsētas nosaukumi citās valodās: bulgāru Odrin, maķedoniešu Едрене un serbu Jedrene. Iespējams, visi šie vārdi atvasināti no vārda Adrians.
Vēsture
Edirnes apkaime bija karalauks vairāk kā 16 ievērojamām militārajām sadursmēm jau kopš antīkās Grieķijas laikiem.
Saskaņā ar grieķu mitoloģiju, valdnieka Agamemnona dēls Orests uzcēlis pilsētu Orestija (Orestias) vietā, kur satek upes Tundža, Arda un Hebrusa. Pilsētu vēlāk no jauna dibināja Romas imperators Adrians vietā, kur agrāk esot bijusi trāķiešu pilsēta Uskudama (arī Uskadama vai Uskodama). Adrians pilsētu paplašināja, uzcēla vairākus pieminekļus un nomainīja tās nosaukumu ar Adrianopole. Pilsētu noteica par Romas impērijas Hemimontas, jeb Trāķijas provinces centru. 323. gadā pie pilsētas kaujā Adrians nogalināja Licīniju, bet 378. gadā Valēnu nogalināja goti. 813. gadā pilsētu aplenca Bulgārijas hans Krums, kurš savus padotos veda uz bulgāru zemēm Donavas ziemeļos.
Konstantinopoles Latīņu impērijas laikā pie Adrianopoles bulgāru imperators Kalojans sakāva krustnešus, bet vēlāk (1227) pilsētu iekaroja Epīras despots Teodors Komnenoss. Vēlāk viņa karaspēku sakāva bulgāru imperators Ivans II Asens. 1365. gadā pilsētu iekaroja Osmaņu impērijas sultāns Murats I un to pasludināja par galvaspilsētu līdz 1453. gadam, kad osmaņi ieņēma Konstantinopoli.
Adrianopolē dzimis Konstantinopoles iekarotājs sultāns Mehmeds II (1432).
Balkānu karu laikā (1912-13) Adrianopole bija galvenais aizsardzības punkts Konstantinopolei un austrumu Trāķijai. 1829. gadā (grieķu neatkarības kara laikā) pilsētu iekaroja Krievijas Impērijas karaspēks un 1878. gadā (bulgāru neatkarības kara laikā) to ieņēma bulgāri. 1920. gados to atkal iekaroja grieķi.
Osmaņu impērijā Adrianopole bija vilājeta galvaspilsēta ar 96 000 iedzīvotājiem. Pilsētā uzplauka vilnas, zīda, paklāju un lauksaimniecības produktu tirdzniecība. 1905. gadā pilsēta cieta plašā ugunsgrēkā. 1905. gadā pilsētā dzīvoja 80 tūkstoši iedzīvotāju, no kuriem 30 tūkstoši bija musulmaņi (turki, albāņi, čigāni un čerkesi), 22 tūkst. grieķi, 10 tūkst. bulgāri, 4 tūkst. armēņi, 12 tūkst ebreji un 2 tūkst. citas tautības.
Spāre (Ģibuļu pagasts)
Spāre ir apdzīvota vieta Talsu novada Ģibuļu pagasta rietumos starp Gulbju un Spāres ezeriem. Vēsturiski veidojusies bijušās Spāres muižas centrā. Kā apdzīvota vieta izveidojusies 19. gadsimta sākumā pēc Spāres dzelzceļa stacijas izbūves uz Rīgas - Ventspils dzelzceļa līnijas 1898. - 1901. gados. Sastāv no divām daļām: Vecspāres (jeb Ausmas) ap muižas pili un kolhoza "Ausma" ražošanas ēkām un Lielspāres pie dzelzceļa stacijas. Spāre līdz 1949. gadam bija Spāres pagasta un līdz 1961. gadam Spāres ciema centrs. 1932. gadā Spārei tika piešķirts ciema (biezi apdzīvotas vietas) statuss.
Spāres muižas (Spahren) pils celta ap 1790. gadu. Pēdējais muižas īpašnieks bija Oto fon Grothuss. Pie pils plešas viens no pēc plānojuma savdabīgākajiem muižu parkiem Kurzemē. Netālu atrodas Spāres pilskalns (arheoloģijas piemineklis).
Līdz 2012. gadam Spārē darbojās viena no vecākajām novada skolām (minēta 1760. gados, kopš 2009. gada bija Pastendes skolas filiāle). Spārē atrodas tautas nams, veikals, luterāņu baznīca.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Palmiras atols
Palmiras atols ir ASV inkorporēta teritorija, kuru pārvalda ASV valdība. Atola sauszemes platība ir 12 km² un tas pieder pie Lainas salām Klusā okeāna centrālajā daļā. Statistiski Palmiras atols tiek iekļauts ASV Mazajās Aizjūras Salās.
Visas atola salas, izņemot Sendailendu un Berenailendu, ir savienotas ar ceļu pa dambjiem. Lielākā sala ir Kūperailenda.
Vēsture
Palmiras atolu pirmais ieraudzīja 1798. gadā amerikāņu kapteinis Edmunds Fennings (Edmund Fanning) ar kuģi Betsy pa ceļam uz Āziju, bet tikai 1802. gada 7. novembrī rietumnieki pirmoreiz nokļuva krastā, kad pie neapdzīvotā atola krastiem katastrofā cieta amerikāņu kuģis Palmyra.
1859. gadā Gerits Džads (Dr. Gerrit P. Judd) no brigas Josephine saskaņā ar Gvano salu aktu ierosināja pretenziju uz Palmiras atolu par labu American Guano Company, tomēr gvano ieguve nekad netika sākta, jo atola salās dēļ mitrā klimata šī ieža nebija. Tikmēr Havaju Karalistes karalis Kamehameha IV 1862. gada 26. februārī nosūtīja ekspedīciju uz Palmiras atolu, lai karaļa vārdā to pievienotu Havaju karalistei, kas 15. aprīlī arī tika izdarīts.
Atols nonāca vairāku personu privātīpašumā, vairākkārt tika pārdots, līdz 1885. gadā nonāca Pacific Navigation Company īpašumā, kas mēģināja atolu kolonizēt.
1898. gadā Palmiras atolu kopā ar pārējām Havajām pievienoja ASV. Lielbritānija vairākkārt mēģināja izvirzīt savas pretenzijas uz atolu, bet 1911. gadā tas ar atsevišķu aktu tika pievienots ASV.
Ilgās dienas rīts
"Ilgās dienas rīts" ir 1968. gada latviešu padomju aktierfilma. Filmas režisore ir Ada Neretniece. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Sižets
1923. gads - Pilsoņu kara laiks Jakutijā. Sarkanās Armijas daļas komandiera Aldanova vadībā nespēj izrādīt efektīvu pretestību baltgvardiem. Sarkano izlūku nodaļu, ko komandē Jānis Krasts, sagūsta, tomēr Krasts ar biedriem izbēg un brīdina Aldanovu par balto nodomiem. Tikmēr komisārs boļševiks Sņegins veic propagandas darbu starp jakutiem, kas atbalsta baltgvardus. Aldanovam ar saviem ļaudīm jānogriež baltgvardiem ceļš uz Jakutsku, kamēr no Irkutskas ieradīsies papildspēki. Tas tiek uzticēts Krasta nodaļai, kas nokļūst ienaidnieka aizmugurē un traucē tiem turpināt gājienu uz Jakutsku. Krīt Krasta draugs Andris, iemīļotā jakutu meitene Aana, tomēr Krasta nodaļa izpilda uzdevumu.
916. gads
916. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Ilgās dienas rīts
Lomās
Epizodēs:
2011. gada Austrālijas atklātais čempionāts tenisā
2011. gada Austrālijas atklātais čempionāts tenisā bija 2011. gada pirmais Grand Slam turnīrs. Tas norisinājās uz cietā seguma kortiem ārpus telpām. Šis bija 99. Austrālijas atklātā čempionāta turnīrs. Tas no līdz  notika Austrālijas pilsētā Melburnā.
Latviešu sportistu starti
Turnīrā startēja trīs latviešu tenisisti. Ernests Gulbis vienspēlēs zaudēja pirmajā kārtā, Līga Dekmeijere pārī ar Ajumi Moritu (Japāna) dubultspēlēs zaudēja otrajā kārtā. Toties Anastasija Sevastova aizvadīja savā karjerā veiksmīgāko Grand Slam turnīru un vienspēlēs zaudēja tikai 4. kārtā pasaules pirmajai raketei Karolīnai Vozņackai. Dubultspēlēs pārī ar Sibillu Bammeri (Austrija) viņa zaudēja pirmajā kārtā.
Lūgšana (kora dziesma)
Lūgšana ir viena no Jāzepa Vītola pirmajām kora dziesmām ar Ļermontova vārdiem (Молитва) jauktajam korim, kas dziedāta Trešajos Vispārīgajos latviešu Dziedāšanas svētkos 1888. gadā.
Pēterburgas konservatorijas speciālās kompozīcijas klases students Jāzeps Vītols dziesmu komponēja 1886. gadā, kad jau bija pabeidzis savu pirmo b-molla klavieru sonāti. Dziesmu dziedāja arī 2013. gada 2. jūlijā Jāzepa Vītola 150. dzimšanas dienai veltītajā koncertā LU Lielajā Aulā.
Dziesmas vārdi
Atdzejojis Vaidelaitis:
Mūspella
Skandināvu mitoloģijā pasaules rašanās mītā liela nozīme ir Mūspellas uguns un Nīflheimas ledus saplūšanai Ginnungagapā, radot milzi Īmiru. Planētas, komētas un zvaigznes radušās no Mūspellas dzirkstelēm.
Ragnarokā atvērsies debesis, un Surts ar pārējiem uguns milžiem dosies uz Asgardu, iznīcinot tiltu Bivrestu. Surts sadedzinās pasauli.
Meier
Meier var būt:
1. autobusu maršruts (Rīga)
1. autobusu maršruts bija Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kurā pasažieru pārvadājumi tika nodrošināti no Abrenes ielas Rīgas centrā līdz sociālās aprūpes centram "Ezerkrasti" (galapunkta nosaukums „Berģuciems"), Vidzemes priekšpilsētas Berģu apkaimē.
Maršruta kopējais garums sasniedza 33 km. Virziena Abrenes iela — Berģuciems kopējais garums bija 16 km, bet virziena Berģuciems — Abrenes iela kopējais garums bija 17 km.
Midgarda
Midgarda senskandināvu mitoloģijā ir cilvēku apdzīvotā pasaules daļa.
Libāna
Libāna (ar), oficiāli Libānas Republika, ir neliela, lielākoties kalnaina valsts Tuvajos Austrumos, kas atrodas Vidusjūras pašos austrumos. Ziemeļos un austrumos Libāna robežojas ar Sīriju un dienvidos ar Izraēlu, rietumos ar Vidusjūru. Saistībā ar iedzīvotāju reliģisko un etnisko daudzveidību, Libānā sastopama īpaša politiskā sistēma, pazīstama kā konfesionālisms, kas paredzēta tam, lai visas reliģijas tiktu vienādi respektētas.
1. autobusu maršruts (Rīga)
Darbdienās pa 1. autobusu maršrutu kursēja 7 autobusi, kuri pavisam veica 90 reisus, bet brīvdienās — 3 autobusi, kuri pavisam veica 53 reisus (06.2014). Pasažieru pārvadājumus 1. autobusu maršrutā veica RP SIA "Rīgas Satiksme" 7. autobusu parks.
Midgarda
Midgardai cauri aug Igdrasils, un to ieskauj pasaules okeāns, kurā mitinās čūska Jormunganda. Midgardu no Jotunheimas atdala siena, kas veidota no milža Īmira uzacīm. Visa Midgarda veidota no šī milža ķermeņa. Ar Asgardu to savieno tilts Bivrests, kuru apsargā Heimdals.
Libāna
Lai arī pēc neatkarības iegūšanas Libānā regulāri uzliesmoja nemieri, līdz reliģisko un etnisko nesaskaņu izraisītajam Libānas pilsoņu karam (1975—1990), valstī bija relatīvs miers un labklājība, ko sekmēja tūrisms, zemkopība un attīstītā banku sistēma. To uzskatīja par arābu valstu banku galvaspilsētu un tā bija plaši pazīstama kā "Tuvo Austrumu Šveice" saistībā ar tās finansiālo ietekmi. Libāna piesaistīja lielu skaitu tūristu, un tās galvaspilsēta Beirūta tika bieži dēvēta par "Tuvo Austrumu Parīzi".
1. autobusu maršruts (Rīga)
Vēsture
Maršruts tika izveidots 1964. gadā, tolaik tā galapunkts Berģos saucās "Pansionāts". 1982. un 1985. gada Rīgas pilsētas sabiedriskā transporta maršrutu shēmā norādīts, ka maršruts kursēja no Autoostas līdz Berģuciemam. Līdz 1991. gadam, kamēr tika lietoti maršrutu nosaukumi krievu un latviešu valodās, Berģu galapunkta nosaukums bija ''пос. Берги'' krievu valodā un "Berģuciems" latviešu valodā. Nosaukums "Pansionāts" atkal parādījās uz tablo 1997. gadā, kad Rīgā sāka kursēt Mercedes-Benz O345 modeļa autobusi. 2015. gada 8. augustā galapunkta "Pansionāts" nosaukums tika mainīts uz "Berģuciems".
Midgarda
Odins un viņa brāļi Vili un Vē Midgardu radīja pēc cīņas pret ledus milžiem. No milža Īmira ādas viņi radīja zemi, no asinīm un sviedriem — okeānus, no kauliem — kalnus, no matiem — augus, no zobiem — klintis, no galvaskausa — debesjumu. Tā kā radītā zeme bija tumša, viņi devās uz Mūspellu, kur nolaupīja milža Surta zobena dzirkstis, no kurām izveidoja sauli un mēnesi. Tos novietoja divos ratos. Saules ratus velk baltais kumeļš Skins, savukārt mēness ratus — melnais zirgs Hrims (kura soļi rada rasu un salu). Lai saule un mēness pārvietotos pa debesu jumu, tiem pakaļ lika dzīties diviem vilkiem — Skollam un Hati.
Libāna
Pēc pilsoņu kara beigām valstī tika veikti plaši pasākumi, lai atdzīvinātu ekonomiku un atjaunotu sagrauto nacionālo infrastruktūru. Līdz 2006. gadam visā valstī tika sasniegti vērā ņemami panākumi, gandrīz tika pabeigta Beirūtas rekonstrukcija un liels skaits tūristu atkal plūda uz Libānas atpūtas centriem. Taču, 2006. gadā uzliesmojušais Izraēlas-Libānas konflikts izraisīja milzīgus militāros zaudējumus, kā arī plašus zaudējumus civilajai infrastruktūrai un masveida iedzīvotāju pārvietošanos no 12. jūlija līdz 14. augustam, kad iestājās pamiers. Sākot ar 2006. gada septembri Libānas valdība ir uzsākusi izmaksāt iedzīvotājiem kompensācijas, lai atjaunotu Izraēlas armijas uzbrukumos sagrautos īpašumus Beirūtā, Tirē un ciemos Libānas dienvidos.
1. autobusu maršruts (Rīga)
Vēsture
No 2021. gada 15. marta līdz 31. jūlijam autobusa maršrutu aizstāja ar 1A. trolejbusa maršrutu, kurā kursēja 18 metrus garie trolejbusi.
Midgarda
Midgardu no jotuniem un Jormungandas sargā Tors.
Kolpina
Kolpina ir pilsēta Krievijā 26 km uz dienvidaustrumiem no Sanktpēterburgas centra, pie Ižoras upes. Ietilpst Sanktpēterburgas federālajā pilsētā.
Midgarda
Midgarda tiks iznīcināta Ragnarokā, kad no okeāna pacelsies Jormunganda, saindēs zemi un jūru; jūra sacelsies pret zemi, un zeme iegrims jūrā.
Kolpina
Vēsture
Pilsēta attīstījusies ap 1722. gadā dibināto Ižoras rūpnīcu. Otrā pasaules kara laikā netālu no Kolpinas atradās frontes līnija, kur vācu pusē cīnījās Spānijas Gaišzilā divīzija.
Libāna
Valodas
Konstitūcijas 11. paragrāfs nosaka, ka Libānas valsts valoda ir arābu valoda, bet franču valodai likumā ir noteikts īpašs statuss. Lielākā daļa iedzīvotāju lieto Libānas arābu valodu. Modernā standarta arābu valoda tiek lietota plašsaziņas līdzekļos. Gandrīz 40% libāņu ir frančvalodīgi, bet vēl 15% franču valodu māk daļēji. 70% skolu franču valoda tiek lietota kā otrā mācību valoda. 20% iedzīvotāju franču valodu lieto ikdienā.
1. autobusu maršruts (Rīga)
Vēsture
No 2022. gada 6. jūnija līdz 20. jūnijam sakarā ar Dzirnavu ielas pārvada slēgšanu Rail Baltic būvdarbu dēļ maršruts tika novirzīts pa Gogoļa ielu.
Kolpina
Klimats
Kolpinas klimats ir mērens, mitrs. Dienas ilgums šeit mainās no 5 stundām un 51 minūtes 22 decembrī līdz 18 stundām 50 minūtēm 22 jūnijā. Pilsētai raksturīga gaisa masu bieža maiņa, kas ir galvenokārt biežas ciklonu darbības dēļ.
Libāna
Etimoloģija
Vārds 'Libāna' (ir standarta arābu valodas vārds; "Lebnan" vai "Lebnèn" vietējā dialektā) cēlies no semītu saknes 'LBN', kas ir saistīts ar daudzām citām tuvām nozīmēm dažādās valodās, kā, piemēram, balts un piens. Iespējams, tā saistīta ar balti sniegotajiem Libānas kalnam. Šis vārds ir jau pieminēts trijās no divpadsmit eposa Gilgamešs (2900 p.m..ē) ķīlrakstu plāksnēm, Eblas bibliotēkas tekstos (2400 p.m.ē) un Bībeles Vecās Derības grāmatās.
1. autobusu maršruts (Rīga)
Vēsture
No 2022. gada 1. septembra aizvietots ar 31. trolejbusu maršrutu nepietiekamā autobusu vadītāju skaita dēļ.
Kolpina
Cilvēki
Kolpina ir padomju darbinieka Mihaila Tomska (Михаил Павлович Томский, 1880-1936) dzimtā pilsēta.
Libāna
Ģeogrāfija un klimats
Libāna robežojas ar Vidusjūru ar 225 km garu krasta līniju, kā arī ar Sīriju uz austrumiem un ziemeļiem un Izraēlu uz dienvidiem. Libānas-Sīrijas robeža ir 375 km gara un robeža starp Libānu un Izraēlu 79 km. Robeža ar Izraēlas okupēto Golana augstieni Sīrijā vēl tiek apstrīdēta nelielā teritorijā, kuru dēvē par Šebas fermu, robežu līdz šim ir nospraudusi ANO. (skatīt Zilo Līniju). Libānas kopējā platība 10,452 km² (4,035 mi²), pasaules lielāko valstu sarakstā tā atrodas 178. vietā. Lielāko daļu aizņem kalnoti apgabali, izņemot šauro krasta līniju Bekas ielejā, kas ir neatņemama Libānas lauksaimniecības sastāvdaļa.
1. autobusu maršruts (Rīga)
Pieturvietas
1. autobusu maršrutā ir 61 pietura, virzienā Abrenes iela—Berģuciems ir 31 pieturas, bet virzienā Berģuciems—Abrenes iela ir 30 pieturas.
Libāna
Ģeogrāfija un klimats
Ciedru meži El-arzā (angliski 'El-Arz') atrodas 2,883 pēdas virs jūras līmeņa. Antīkajos laikos Libānā audzēja plaša mēroga ciedru koka mežus, kuri tagad kalpo kā valsts nacionālais simbols. Tomēr gadsimtu tirgošanās ar ciedru kokiem, kurus izmantoja flotes kuģu būvniecībai, un mežu atjaunināšanas trūkums ir izsmēlis Libānas reiz plaukstošos ciedru koku mežus.
Vēsture
Libānas teritoriju gadsimtu laikā iekarojuši asīrieši, persieši, grieķi, romieši, arābi, fatimīdi, krustneši, osmaņu turki un franči. Agrīnākās liecības par civilizāciju mūsdienu Libānas teritorijā ir apmēram septiņus tūkstošus gadu senas. Libānā izveidojās Feniķijas kultūra, jūras tirgotāju civilizācija, kas pastāvēja tūkstots gadus no apm. 1500 — 539 g.p.m.ē.
Ņemot vērā savu tuvumu kristietības rašanās vietai, Libāna ātri kļuva par vienu no agrīnās kristietības centriem. Libānas kalnos izveidojās Maronītu baznīca, kas pastāv joprojām un kurai pieder liela daļa Libānas iedzīvotāju. Pēc arābu musulmaņu iekarojumiem Libāna nonāk arābu kontrolē. 11. gs. laikā Libānas kalnos izveidojās un nostiprinās šiītu musulmaņu sekta druzi. Krusta karu laikā maronīti atjaunoja kontaktu ar Romas katoļu baznīcu un arī šodien ir katoļu baznīcas daļa. Šī saite ar rietumiem — Franciju un Itāliju — lielā mērā ietekmēja modernās Libānas vēsturi, izveidošanu un politiku.
No 1516. — 1918. gadam Libānas teritorija ir Osmaņu impērijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara mūsdienu Libānas un Sīrijas teritorijas nonāca Francijas pārvaldē. Francija palielināja vēsturisko Libānas kalna mutašerifātu, kuru pamatā apdzīvoja maronīti un druzi. Lielās Libānas robežas tika palielinātas uz tradicionālo Sīrijas zemju rēķina, tādējādi iekļaujot tās sastāvā vairāk musulmaņu. Šīs teritoriālās izmaiņas ir sakne Libānas un Sīrijas nesaskaņām, jo Sīrijā Libāna tiek uzskatīta par nelikumīgu koloniālo veidojumu, kam būtu jāatgriežas Sīrijas sastāvā.
1943. gadā, izmantojot kara laika jukas, Libānas Republika pasludina savu neatkarību. Franču karaspēks tiek galīgi izvests 1946. gada 31. decembrī. Politiskā sistēma neatkarīgajā valstī tiek balstīta uz „konfesionālismu”, sistēmu, kas nosaka katras reliģiskās konfesijas ietekmes apjomu valsts pārvaldes sistēmā. Tiek noteikts parlamenta deputātu sadalījums pa konfesijām; valsts prezidenta amats jāieņem maronītam.
Mūsdienas
Beidzoties Pirmajam pasaules karam, Tautu Savienība piešķīta Francijai mandāta pārvaldes tiesības mūsdienu Libānas un Sīrijas teritorijās, tiek izveidota Franču Sīrijas un Libānas mandātteritorija.
1920. gada sākumā Libānas teritoriju mēģina iekarot jaunā Sīrijas Arābu Karaliste, taču tā zaudē franču-sīriešu karā.
1920. gada 1. septembrī Francija izveido Lielās Libānas valsti apvienojot Libānas kalnu, Ziemeļlibānas, Dienvidlibānas un Bekas ielejas provinces. Libāna tiek veidota tā, lai tajā vairākums būtu kristiešiem — maronītiem un mazākajai ortodoksu kopienai.
1926. gada 23. maijā Libānas Pārstāvju padome apstiprina jaunās Libānas Republikas konstitūciju, kas turpina atrasties Francijas pakļautībā vēl divdesmit gadus.
1943. gada martā tiek likti pamati neatkarīgajai valstij, politisko ietekmi tajā sadalot balstoties uz 1932. gada tautas skaitīšanas rezultātiem. Parlamentā vietu sadalījumam jābūt 6:5 par labu kristiešiem. Prezidentam jābūt maronītu kristietim, premjerministram sunītam, parlamenta priekšsēdētājam šiītam, bet parlamenta priekšsēdētāja un premjerministra vietniekiem jābūt ortodoksiem.
1943. gada 8. novembrī Libāna pasludina savu neatkarību. 22. novembrī Francija atzīst Libānas neatkarību.
1946. gada 31. decembrī valsti atstāj franču karaspēks.
1958. gadā reliģiskās nesaskaņas draud izvērties par pilsoņu karu, pēc Libānas prezidenta lūguma kārtības ieviešanai valstī tiek ievesti 5000 ASV jūras kājnieki. Pēc 1948. un 1967. gada Izraēlas un arābu valstu kariem Libānā apmetas aizvien lielāks skaits palestīniešu bēgļu, apdraudot trauslo iekšējo stabilitāti valstī.
1975. gada aprīlis. Valstī izveidojušās paramilitārās organizācijas tikai gaida iemeslu cīņu sākšanai. Atriebjoties par dažu kristiešu nogalināšanu, falangisti apšauda ar palestīniešiem pilnu autobusu, nogalinot 27 cilvēkus. Sākas Libānas pilsoņu karš. Sākotnēji viena pret otra karo divas koalīcijas. Vienā apvienotas kristiešu grupas, otrā apvienoti palestīnieši, druzi un musulmaņi. Pilsoņu karš ilgst līdz 1990. gada oktobrim. Tajā iet bojā 150 000 cilvēku, 200 000 tiek ievainoti, apmēram miljons cilvēku (lielākā daļā maronīti) dodas bēgļu gaitās.
1978. gadā, atriebjoties par palestīniešu uzbrukumiem savai teritorijai, Izraēla iebrūk Dienvidlibānā. Atkāpjoties no Libānas, pierobežas rajonos Izraēla izveido okupētu drošības joslu, kuru kontrolē Izraēlas armija un tai pakļautā Dienvidlibānas armija, kas ir pārsvarā kristiešu militārais formējums.
1982. gada 6. jūnijā Izraēla iebrūk Libānā ar mērķi iznīcināt Palestīnas Atbrīvošanas organizāciju un ieviest Libānā sev draudzīgu kristiešu valdību. Libānas karš (1982) prasa desmitiem tūkstošiem dzīvību, jau tā pilsoņu karā smagi cietusī Beirūta tiek izpostīta gandrīz pilnībā.
1982. gada septembrī tiek nogalināts par prezidentu ievēlētais falangistu vadītājs Baširs Žemajels. Atriebībā falangisti nogalina pāris tūkstošus palestīniešu bēgļu. Par prezidentu tiek ievēlēts Amins Žemajels, nogalinātā Bašira vecākais brālis.
1983. gadā ievestajiem ANO miera uzturētājiem uzbrūk spridzinātāji-pašnāvnieki. Aprīlī uzbrukumā ASV vēstniecībai bojā iet 63 cilvēki. Oktobrī uzbrukumā ASV kājnieku un franču kareivju bāzēm tiek nogalināti 241 amerikānis un 58 francūži. Miera uzturētāji Libānu pamet 1984. gadā.
1985. gadā Izraēla aiziet no Libānas, okupāciju saglabājot Dienvidlibānas armijas kontrolētajā drošības zonā.
1989. gadā Libāna parlaments tiekas Saūda Arābijā un vienojas par Nacionālā izlīguma hartu, kurā paredz samazināt prezidenta pilnvaras, nostiprināt premjerministra varu un palielināt musulmaņu skaitu parlamentā.
1990. oktobrī Sīrijas armija un aviācijas uzlidojumi piespiež parlamenta neatzīto kristiešu prezidentu bēgt. Pilsoņu karš oficiāli beidzas, panākta lielāka musulmaņu ietekme valsts pārvaldē. Bruņotie grupējumi pakāpeniski tiek atbruņoti vai iekļauti Libānas armijas sastāvā. Vienīgais izņēmums ir šiītu grupējums Hezbollah.
1992. gada vēlēšanās (pirmajās kopš 1972. gada) par premjerministru kļūst Rafiks Hariri.
1996. gada aprīlī Izraēla bombardē Hezbollah bāzes Dienvidlibānā, Beirūtas dienvidos un Beka ielejā. Triecienā ANO bāzei tiek nogalināti ap 100 bēgļu.
2000. maijā Izraēla pamet Dienvidlibānu. Dienvidlibānas armija bēg uz Izraēlu. Libānas dienvidus savā kontrolē pārņem Hezbollah, ka regulāri apšauda Izraēlas teritoriju.
2004. gadā ANO Drošības padome pieprasa Sīrijai izvest savu karaspēku no Libānas, Sīrija atsakās pakļauties. Rafiks Hariri atkāpjas no premjerministra amata.
2005. gada 14. februārī Rafiks Hariri tiek nogalināts bumbas sprādzienā, kas organizēts Sīrijas interesēs. Libāniešu uzsāk masu protestus, kas beidzot piespiež Sīriju beidzot izvest savu karaspēku 26. aprīlī.
2006. gada jūlijā-augustā, atriebjoties Hezbollah par divu Izraēlas karavīru nolaupīšanu, Izraēla veic armijas iebrukumu Libānas dienvidos un pakļauj visu valsti masīvai gaisa bombardēšanai. Otrais Libānas karš turpinās 34 dienas.
2007. gadā notiek karadarbība starp Libānas armiju un palestīniešu kaujinieku grupējumu Fatah al-Islam. Kaujās iet bojā 169 karavīri, 287 dumpinieki un 47 civiliedzīvotāji.
2008. gada maijā pēc sešu mēnešu krīzes, parlaments par Prezidentu ievēlēja bijušo armijas komandieri Mišelu Suleimanu. Oktobrī Libāna un Sīrija beidzot nodibina formālas diplomātiskās attiecības.
2012. gadā Libānā sāk ierasties daudzi desmiti tūkstoši sīriešu, kas bēg no Sīrijas pilsoņu kara. Pieaugošais sīriešu bēgļu skaits atkal saasina iekšpolitisko situāciju, valstī notiek sadursmes starp politiskajiem oponentiem, aizvien biežākas kļūst politiķu un amatpersonu slepkavības.
2013. gada aprīlī paredzētās parlamenta vēlēšanas iekšējās nestabilitātes dēļ tiek atliktas līdz 2014. gada novembrim.
2014. gada aprīlī ANO paziņo, ka Libānā atrodas viens miljons bēgļu no Sīrijas. Katrs ceturtais iedzīvotājs Libānā tagad ir bēglis no Sīrijas.
Saimniecība
Libānas saimniecība lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 16,2% no IKP.
Demogrāfija
2006. gada jūlijā tika aprēķināts, ka Libānas iedzīvotāju skaits ir ap 3,874 miljoni. Bet apmēram 16 miljoni libāniešu ir izkaisīti pa visu Pasauli-Brazīlijā pēc statistikas mīt visvairāk libāniešu-ārzemnieku. kā arī Argentīnā, Austrālijā, Kanādā, Kolumbijā, Francijā, Lielbritānijā, Meksikā, Venecuēlā un ASV.
Kopskaitā 394 532 palestīnieši, patvēruma un labi atalgota darba meklētāji, ir reģistrējušies Libānā caur ANO kopš 1948. gada Valdības pieņemtie likumi ir noteikuši, ka šiem palestīniešiem nav atļauts iegādāties īpašumus Libānā un svarīgākais, kopš 2005. gada 7. jūlija palestīniešiem Libānā ir aizliegts nodarboties ar 72 profesijām.
Libānas pilsētu iedzīvotāji ir populāri ar savu mārketinga iniciatīvu. Protams tas saistīts ar to, ka laika gaitā daudzie migranti paplašinājuši komercdarbību. Libānā lielākā daļa iedzīvotāju ir augsti izglītota, kas proporcionāli ir pat vairāk kā daudzās Eiropas valstīs un visvairāk salīdzinot ar arābu valstīm.
Nīflheima
Nīflheima (non — 'tumšā pasaule') senskandināvu mitoloģijā ir tumsas, miglas un aukstuma pasaule, kurā mitinās hrimtursi (sarmas milži). Nīflheima pastāvēja jau pirms pasaules radīšanas.
Pasaules izcelšanās laikā no Nīflheimas ledus un Mūspellas (uguns zemes) uguns Ginnungagapā radās milzis Īmirs un govs Audumla. No Īmira savukārt vairāku paaudžu laikā rodas dievi.
Nīflheimā atrodas avots Hvērgelmīrs.
914. gads
914. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Frīdrihs Grosvalds
Frīdrihs Grosvalds (1850. gada 13. decembris - 1924. gads) bija latviešu advokāts, politiķis un diplomāts. Viņam ir lieli nopelni tautiskās atmodas laikmeta tradīciju veidošanā un uzturēšanā. Diplomāta Oļģerta Grosvalda un gleznotāja Jāzepa Grosvalda tēvs, matemātiķa Emanuela Grinberga vectēvs.
Dzīvesgājums
Frīdrihs Arnolds Grosvalds dzimis 1850. gada 13. decembrī Valmieras apriņķa Šķirstiņu muižas dzirnavās. Studēja tieslietas Pēterburgas universitātē, kur konkursā ar darbu par Romiešu tiesībām ieguva zelta medaļu. Apmeklēja Tērbatas latviešu studentu rakstniecības vakarus, kuros iepazinās ar Ata Kronvalda jaunlatviskajām idejām. No 1873. līdz 1878. gadam strādāja Krievijas Impērijas tieslietu ministrijā Pēterburgā.
No 1878. gadā Grosvalds bija advokāts Rīgas rātes un Vidzemes hoftiesā. 1879. gadā tika iecelts par Rīgas Latviešu biedrības runasvīru, no 1886. gada februāra līdz 1919. gada augustam viņš pildīja tās priekšnieka pienākumus.
1901. gadā viņš kļuva par Rīgas pilsētas domnieku, 1906. gadā tika ievēlēts par deputātu Pirmajā Krievijas valsts Domē. Grosvalds darbojās Rīgas Advokātu padomes valdē un piedalījās Juristu biedrības dibināšanā 1911. gadā. 1912.- 1918. gadā viņš bija Rīgas pilsētas valdes loceklis, Pirmā pasaules kara laikā arī bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas loceklis (1915 – 1918).
Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas Grosvalds 1919. gada aprīlī tika iecelts par diplomātisko pārstāvi Zviedrijā (nedaudz vēlāk – arī Norvēģijā un Dānijā). Iegūtā darba pieredze un dzīves rūdījums nodrošināja sekmīgu diplomāta darbību. Pēc Latvijas valsts de iure atzīšanas Frīdrihs Grosvalds 1921. gada martā tika iecelts par ārkārtējo sūtni un pilnvaroto ministru Skandināvijas valstīs ar rezidenci Stokholmā. Šajā postenī viņš bija līdz 1923. gada aprīlim.
Pēc atgriešanās Rīgā darbojās Heraldiskā komisijā.
Miris 1924. gadā, apbedīts Lielajos kapos Rīgā.
Latviešu pilsonisko tradīciju veidošana
Grosvaldu dzīvoklis izveidojās par sava laika izglītotāko un inteliģentāko latviešu sabiedrības pārstāvju salonu. Tajā ciemojās Rozentāls, Blaumanis, Aspazija, Purvītis, Vīgnere-Grīnberga, Vītols u.c.
Marodierisms
Marodierisms (no fr — 'laupīt') ir bruņoto spēku vai paramilitāro vienību īstenota laupīšana to kontrolē esošajā teritorijā.
Juridiskais statuss
1907. gada Hāgas konvencijā noteikts, ka “aizliegts izlaupīt pilsētas un apdzīvotas vietas, pat ja tās ieņemtas ar kauju”. 1929. gada Ženēvas Konvencijā teikts vēl lakoniskāk: “Laupīšana ir aizliegta”. Pārtikas produktu un medikamentu rekvizēšana ļauta tikai konkrētajā teritorijā esošajām karaspēka daļām nepieciešamajā apjomā, “ņemot vērā vietējo iedzīvotāju vajadzības”. Bez tam Konvencija pieprasa kompensēt rekvizējamās mantas reālo vērtību un nosaka virkni ierobežojumu medikamentu un medicīnas tehnikas rekvizēšanai.
Vēsture
Līdz šo Konvenciju pieņemšanai marodierisms ieņemtajās pilsētās bija vispārpieņemts, jo tas daļēji kompensēja ieņemšanas kauju gaitā radušos uzvarētāju armijas materiālos zaudējumus. Bez tam armijām bija nepieciešama pastāvīga pārtikas krājumu papildināšana, tā kā realitātē ļoti grūti bija pateikt, kur beidzās rekvizēšana armijas vajadzībām un sākās marodierisms iekarotajā teritorijā. Jaunie pārtikas uzglabāšanas veidi, tai skaitā 19. gadsimtā izgudrotā konservēšana, ļāva uz ilgu laiku apgādāt armijas ar pārtiku, tā kā beidzot radās iespēja runāt par marodierisma un rekvizīciju ierobežošanu.
Skaidrojums
Rekvizīcija ir okupācijas armijai nepieciešamo resursu atņemšanu iedzīvotājiem, kara likumi neaizliedz. Rekvizīciju jāveic pēc augstākā komandiera pavēles karaspēka daļas dislokācijas vietā; tai jābūt proporcionāli samērojamai ar konkrētajā apvidū pieejamo resursu daudzumu, jāņem vērā iedzīvotāju vajadzības un, visubeidzot, tā nedrīkst radīt apstākļus, kuros vietējiem iedzīvotājiem nāktos ņemt līdzdalību karadarbībā pret savu valsti. Par rekvizētajiem resursiem “pēc iespējas uzreiz jānorēķinās, samaksājot naudu, bet ja tas nav iespējams, iedzīvotājiem jāizsniedz atbilstošas kvītis”. Savukārt pretējās puses bruņoto spēku īpašums, “atbilstoši kara likumiem un paražām,” ir likumīgas kara trofejas.
Starptautiska militāra konflikta laikā jebkura īpašuma konfiscēšana neievērojot pieņemtās formalitātes, tiek uzskatīta par laupīšanu; nestarptautiska militāra konflikta procesā lai noteiktu, vai ir bijis marodierisms, vispirms jānoskaidro, vai nolaupītais ir privātīpašums vai valsts īpašums. Konfliktējošā puse, kura pretendē uz administratīvo varu savā kontrolē esošajā teritorijā, drīkst pretendēt uz te esošo valsts īpašumu.
913. gads
913. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Lubejas pagasts
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu.
Pagastā ir bijušas divas apdzīvotas vietas: Lubeja (skola, bijušās muižas pils vietā, ap to organizējusies sabiedriskā dzīve) un Līdere (Līderes pareizticīgo baznīca, draudzes skola, nespējnieku patversme un kapsēta). Lubejas pagastā bijušas 2 bibliotēkas. 1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Līderes un Lubejas ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Madonas rajonā. Mūsdienās Lubejas pagasta teritorija iekļauta Madonas novada Aronas un Liezēres pagastos.
Māja
Māja jeb nams ir celtne, kas paredzēta dzīvošanai un citai sabiedriskām un saimnieciskām darbībām. Māja kalpo par patvēruma vietu no nelabvēlīgiem laikapstākļiem, kā arī gulēšanai, aizsardzībai un vienkārši atpūtai. Mājas tiek sauktas arī par mājokļiem, lai gan ar šo terminu saprot arī dzīvokļus.
Vēsture
Sākotnēji cilvēki mājokļus būvēja atkarībā no klimata, pieejamajiem materiāliem, kā arī no briesmām, kas to apdraudēja ikdienā. Tiklīdz cilvēks iemācījās rīkoties ar cirvi, mājokļu celšanā tika izmantota koksne, kas vairākus gadsimtus bija viens no nozīmīgākajiem izejmateriāliem mājas būvēšanā. Toties silto un mitro klimatisko joslu iedzīvotāji ilgi vēl pēc cirvja izgudrošanas dzīvoja mājās, kuras bija būvētas no zāles un salmiem. Āfrikā un Klusā okeāna salās mitekļus veidoja no apkārtnē atrodamajām zālēm, bambusa lapām un vīteņaugiem. Savukārt vietās, kur bija sauss un karsts klimats, senie cilvēki veidoja mājas, nopinot mājas karkasu no lokaniem zariem un pēc tam apziežot to ar šķidriem māliem, kas vēlāk saulē izžuva.
Zinātnieki uzskata, ka Senajā Ēģiptē cilvēki pirmie iemācījās izveidot ķieģeļus. Savukārt Senās Divupes iedzīvotāji atrada paņēmienu, kā šos ķieģeļus padarīt stiprākus un izturīgākus, bet asīrieši iemācījās ķieģeļus pārklāt ar glazūru. No šādiem ķieģeļiem celtas mājas saglabājās pat gadsimtiem ilgi.
Mājas celtniecība
Lai uzceltu māju, ir jāveic vairāki priekšdarbi. Jānolūko zemes gabals, jāizvēlas mājas projekts, ņemot vērā budžetu, jāplāno mājas arhitektūras stils un iekštelpu interjers, jānovērtē, kā saules gaisma apspīdēs namu, un citi darbi. Mājas celtniecības laikā ir jāņem vērā vissīkākie sīkumi, jo vēlāk nepilnības izlabot var būt grūti.
Katras mājas celtniecību sāk ar rakšanas darbiem, kur pēcāk būs tās pamati. Pamatus parasti lej no betona, kurā ir salikti akmeņi vai tērauda stiegrojums (dzelzsbetona). Kad pamati ir gatavi, ķeras gan pie ārējo, gan iekšējo sienu celtniecības. Daļai sienu noteikti ir jābūt izturīgām, jo uz tām balstīsies mājas jumts. Tās sauc par nesošajām sienām. Materiāli, no kuriem veido sienas, var būt dažnedažādākie, piemēram, ķieģeļi, betons, koks, māls, akmens. To izvēli lielā mērā nosaka ne tikai ģimenes budžets, bet arī pieejamība konkrētā ģeogrāfiskā vietā. Būvniecības pēdējais posms ir jumta izveidošana.
Kad māja ir zem jumta, var sākt iekšdarbus jeb apdares darbus. Mājai ieliek durvis un logus, veic špaktelēšanas un krāsošanas darbus, tapešu līmēšanu, ievelk elektrotīklu, izveido ūdensvadu un kanalizācijas sistēmu. Viens no pēdējiem darbiem parasti ir grīdas ieklāšana.
Protams, lai namu varētu apdzīvot, ir nepieciešamas mēbeles, pie logiem aizkari vai žalūzijas un dažādi dekoratīvi elementi, piemēram, gleznas pie sienām, kas rada mājīguma sajūtu.
Mordanga
Mordanga ir mazciems Talsu novada Ģibuļu pagastā pie Kāņupes Mordangas-Kāņu ezera rietumu krastā. Dažkārt Mordangai pieskaita visu apvidu ap tuvumā esošajiem ezeriem kopā ar Kāņciemu. 18. gadsimtā Mordangā bijusi tiem laikiem ievērojama stikla fabrika, vēlāk ierīkotas ūdensdzirnavas. 20. gadsimta otrajā pusē darbojusies podniecība. Pie netālā Kalvenes ezera atrodas divas atpūtas bāzes — «Kurpnieki» un «Kalves».
Centrāleiropa
Centrāleiropa jeb Viduseiropa ir ekonomiskajā, politiskajā un ģeogrāfiskajā izpratnē plaši lietots jēdziens, lai gan pietiekami precīzas tā definīcijas nav. Vairumā gadījumu tajā iekļauj Austriju, Beniluksa valstis (Beļģija, Luksemburga un Nīderlande), Čehiju, Lihtenšteinu, Poliju, Vāciju, Slovākiju, Slovēniju, Šveici un Ungāriju.
Vēsture
Pēc Romas impērijas (Rietumromas) sabrukuma, Centrāleiropā periodiski iebruka arvien jaunas klejotāju tautas. Sākotnēji tie bija huņņi 4.—5. gadsimtā. Vēlāk kontrole pār Panonijas līdzenumu — Centrāleiropas stratēģiski svarīgāko reģionu — nokļuva ostgotu, bet pēc tam langobardu rokās. Savukārt Karpatu austrumu daļā bija apmetušies gepidi. 6.—7. gadsimtā lielākā Centrāleiropas un Austrumeiropas daļa nokļuva avāru un to sabiedroto slāvu kontrolē. 8. gadsimta beigās avārus sakāva franki sava karaļa Kārļa Lielā vadībā. Panonijas līdzenumā izveidojās slāvu Morāvijas karaliste un Balatonas kņaziste, 9. gadsimta beigās to sāka apdzīvot ungāri. Apmēram šajā pat laikā Pšemislu dinastijas valdnieki izveidoja Bohēmijas karalisti, kura vēlāk kļuva par Čehiju.
15. gadsimtā Centrāleiropā sākās reliģiskie konflikti — Husītu kari (1420—1434), kas 16. gadsimtā turpinājās kā reformācijas kustība. Postošs izrādījās arī 17. gadsimts ar Trīsdesmitgadu karu (1618—1648) un cīņu ar Osmaņu impērijas ekspansiju, kas tika apturēta 1683. gada kaujā pie Vīnes, pateicoties Polijas-Lietuvas karaspēka palīdzībai karaļa Jana III Sobeska (1629—1696) vadībā.
Pēc Otrā pasaules kara Centrāleiropa ar "Dzelzs priekškaru" bija sadalīta divās daļās. Pēc PSRS sabrukuma (1990—1991), tās satelītvalstis (Austrumu bloks) un savienotās republikas (Padomju Sociālistiskās Republikas) kļuva par patstāvīgām valstīm.
Mēdzūlas pagasts
Mēdzūlas pagasts bija viena no Madonas apriņķa pašvaldībām tā rietumos. Robežojās ar Madonas apriņķa Liezeres un Lubejas pagastiem, kā arī Cēsu apriņķa Vecpiebalgas, Veļķu un Jaunpiebalgas pagastiem. Pagasta valde atradās Mēdzūlā.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Gulbēres un Mēdzūla ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Gaujienas rajonā. Mūsdienās Mēdzūlas pagasta teritorija iekļauta Madonas novada Liezēres pagastā.
Drywa
Drywa (lv) bija Latgales laikraksts latgaliešu valodā, kas radās pirmās nacionālās atmodas Latgalē laikā 1908. gadā. Tas ir sava laika plašākais un ilgāk eksistējošais laikraksts reģionā. Avīzes pirmais numurs nāca klajā 1908. gada 15. maijā. To izdeva Pēterburgā, redakcija atradās Ņevas prospektā 40, bet tās pastāvēšanas pēdējos mēnešos Rēzeknē. Laikraksta redaktors bija Kazimirs Skrinda. „Drywa” no 1913. gada iznāca vienu reizi nedēļā, tās apjoms bija 4-8 lappuses.
Laikraksta rašanās
1907. gadā, kad visas trīs līdzšinējās latgaliešu avīzes „Gaisma”, „Sākla” un „Auseklis” savu darbību bija pārtraukušas, Latgale bija palikusi bez periodikas. Pārējās mūsdienu Latvijas teritorijas presi latgalieši nelasīja un nevarēja lasīt, jo nesaprata gotisko rakstu. Vienīgā vieta, kur reti parādījās raksti latgaliešu valodā, bija žurnāls „Zemkopis”. Taču arī „Zemkopja” 1908. gada 31. numurā parādījās paziņojums, ka Kurzemes guberņas valde aizliegusi žurnālam drukāt latgaliskos rakstus ar latīņu burtiem. Apzinot radušos stāvokli, atmodas darbinieki – garīdznieki, sapulcējušies Aglonā, nolēma izdot savu laikrakstu „Drywa” un tā izdošanu uzticēt Garīgā semināra inspektoram Kazimiram Skrindam. Laikraksta pirmais numurs iznāca 1908. gada 15. maijā.
Laikraksta darbība
„Drywa” bija samērā mērens, taču pietiekoši demokrātisks laikraksts. Dažkārt tas atvēlēja savas lappuses dažādiem, arī gluži pretējiem viedokļiem, īpaši šīs izpausmes bija jūtamas, tuvojoties Latgales Latgales pārstāvju 1917. gada kongresam. Iesākot izdot laikrakstu, avīzes redaktors nedeva nekādus solījumus vai reklāmu par avīzes mērķiem, tikai aicināja tautiešus pie kopdarba. Vēlākos rakstos nereti Kazimirs Skrinda atgādināja, ka laikraksta uzdevums ir kalpot tautai, lai to vestu pie gaismas un turības. Galvenokārt „Drywa” sniedza informāciju par aktuāliem notikumiem politikā un saimnieciskajā dzīvē. Avīzē varēja lasīt tēmas par ticības, tautības un tikumības jautājumiem, saimnieciskām lietām, zemnieka labklājību, ieteikumus, kādās skolās iet, kā kopt veselību un citas tēmas, līdzīgi, kā tas bija iepriekšējās avīzēs. Atrodami laikrakstā ir arī audzinoši raksti, piemēram, dzeršanas ļaunuma apcere, tautas nabadzības iemeslu analizēšana, pārtautošanās problēmas. Nereti avīzē parādījās raksti par biedrībām, kursiem, skolām, izstādēm, kooperācijas nepieciešamību, strādnieku problēmām. Liela kultūrvēsturiska nozīme ir avīzes redaktora Skrindas rakstos paustai vēlmei audzināt pašapzinīgus cilvēkus, kas nebēg no sevis un nenoliedz savu latgalisko identitāti, jo Skrindas vēlēšanās bija redzēt tautiešus, kas nesarauj saites ar savu dzimto vietu, tautas kultūru un vēsturi. Laikrakstā tika publicēta arī daiļliteratūra.
Lielu atbalstu avīzei un redaktoram sniedza Latgales garīdznieki, pateicoties kuriem laikraksta pastāvēšana bija pilnīgi nodrošināta. 1917. gadā par pajām Rēzeknē tika nopirkta sava tipogrāfija „Darbs un Zinība”, pēc kā Kazimirs Skrinda atteicās no draudzes mācītāja amata un ar redakciju pārbrauca uz Rēzekni, kur iekārtoja redakciju divās telpās pie baznīcas.
Laikrakstu beidza izdot, sākoties 1917. gada Krievijas revolūcijai un sarkanajam teroram. „Drywas” pēdējais numurs tika izdots 21. decembrī.
Līdzstrādnieki
Bez laikraksta redaktora Kazimira Skrindas bija samērā daudz līdzstrādnieku, kuru vidū ir minami: redaktora brālis, dzejnieks, mūziķis un izcils publicists Antons Skrinda, Antons Laizāns, literārie līdzstrādnieki Neaizmirstule (ltg), īstajā vārdā Rozālija Tabīne un Pēteris Apšinieks, Jezups Kindzulis. Rakstus par saimnieciskiem jautājumiem publicēja agronoms Ādams Turkupols, daiļliteratūru publicēja arī dzejnieki Staņislavs Cunskis, Jānis Mukāns, Sīmanis Putāns, Antons Rubīns un citi. Staņislavs Vaikulis sagatavoja dažādas apceres.
Papēns
Papēns var būt:
Ford GT
Ford GT ir ASV kompānijas Ford superauto. To ražoja no 2003. līdz 2006. gadam. GT tika izstrādāts kā konceptauto, atzīmējot Ford simt gadu jubileju, kā arī kā daļu no centieniem atdzīvināt "leģendāros" modeļus Mustang un Thunderbird. Ford studijas "Living Legends" vadītājs Kamilo Pardo tika iecelts par galveno dizaineri un darbojās J. Mays vadībā. GT dizainam kā bāzi izmantoja sacīkšu auto GT40. GT bieži sajauc ar GT40, jo abi izskatās ļoti līdzīgi. Kopā tika uzbūvēti 4038 GT modeļi.
Andruss Vērpalu
Andruss Vērpalu (et; dzimis Pērnavā) ir bijušais igauņu distanču slēpotājs, kas specializējās klasiskā stila slēpošanā, trīs Olimpisko spēļu medaļu īpašnieks. 2011. gadā beidza profesionāla slēpotāja karjeru, drīz pēc tam tika izplatīta informācija, ka sportistam konstatētas pozitīvas dopinga analīzes.
Karjera
Olimpiskajās spēlēs piedalījies kopš 1992. gada Albērvilas Olimpiādes. Kopā startējis sešās Olimpiskajās spēlēs, izcīnījis divas zelta medaļas 15 km klasiskā stila distancē (2002. gadā Soltleiksitijā un 2006. gadā Turīnā). Līdz ar to A. Vērpalu kļuva par ceturto igauni, kas spējis Olimpiskajās spēlēs izcīnīt 2 zelta medaļas, tāpat ar trim medaļām viņš ir medaļām bagātākais igaunis. A. Vērpalu ir izcīnījis arī 2 zelta medaļas Pasaules čempionātos un 6 uzvaras Pasaules kausa posmos (visas uzvaras izcīnītas klasiskā stila slēpojumos).
Karjeras beigas un dopinga skandāls
2011. gada februārī paziņoja par karjeras beigšanu. Drīz parādījās informācija, ka šī paša gada janvārī viņam ir bijušas pozitīvas dopinga analīzes (lietoti augšanas hormonu preparāti). Neraugoties uz speciālas igauņu zinātnieku komisijas centieniem sportistu attaisnot, augustā FIS viņu atzina par vainīgu dopinga lietošanā. 2013. gadā viņš tika attaisnots dopinga lietošanā, pamatojoties uz neprecizitātēm procedūrā, tomēr tiesa atzina, ka saglabājas aizdomas, ka sportists ir lietojis augšanas hormonu preparātus.
Mendzihoda
Mendzihoda - pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz rietumiem no Poznaņas pie Vartas upes.
No 1793. līdz 1920. gadam ietilpa Prūsijā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās atjaunotajā Polijas valstī. Starp pasaules kariem pilsētas apkaimē bija Polijas valsts galējais rietumu punkts.
Iževska
Vēsture
1760. gadā grāfs Šuvalovs pie Ižas upes nodibināja metalurģisko rūpnīcu, un ap to radās ciemats. 1774. gadā rūpnīcu izpostīja Jemeļjans Pugačevs. 1807. gadā Krievijas impērijas ķeizars Aleksandrs I izdeva ukazu par jaunas ierožu rūpnīcas celtniecību un vecās rūpnīcas vietā tika uzbūvēta jauna. 1885. gadā sāka medību ieroču ražošanu, bet 1891. gadā — Mosina šautenes ražošana. Pirmā pasaules kara laikā Iževskā saražoja apmēram 2000 šauteņu dienā.
Pēc Krievijas PFSR nodibināšanas 1918. gada 21. februārī Iževskas Padome pasludināja, ka Iževskas rūpnīcas ciematam (Ижевский Завод) tiek piešķirtas pilsētas tiesības. Tomēr 1918. gada 28. maijā boļševiki padzina Iževskas Padomi un apcietināja tās vadītājus, 8. augustā pilsētā notika sacelšanās pret boļševiku varu, 7. novembrī Sarkanā armija ieņēma Iževsku. 1919. gada 13. aprīlī to ieņēma Kolčaka karaspēks, 1919. gada 8. jūnijā pilsētu atkal ieņēma Sarkanā armija, daļa ieroču speciālistu evakuējās (sākumā uz Ķīnu, vēlāk ASV).
Otrā pasaules kara laikā pilsētā tika izvietoti vēl vairāki militārie uzņēmumi. 1948. gadā tika izlaista pirmā automātiskās šautenes AK-47 partija.
1984. gadā pilsētu pārdēvēja par Ustinovu (Устинов) par godu padomju militārajam darbiniekam Dmitrijam Ustinovam, tomēr iedzīvotāju protestu dēļ 1987. gadā lēmumu atcēla.
Cilvēki
Iževskā dzimuši:
Telpu futbols
Telpu futbols (arī minifutbols, zāles futbols jeb zālfutbols ) ir komandu sporta veids, kas tiek spēlēts uz mazāka laukuma un galvenokārt iekštelpās.
Telpu futbolu spēlē starp divām komandām no pieciem spēlētājiem, no kuriem viens ir vārtsargs. Spēlē ir atļauts neierobežots spēlētāju maiņu skaits.
Latvijā telpu futbols ir viens no pieejamākajiem un iecienītākajiem sporta veidiem. Spēles laukuma izmēri ir 42x26 m. Laukuma galos ir novietoti vārti, kuru izmērs ir 2x3 m. Vārtsargs ir vienīgais komandas spēlētājs, kurš drīkst bumbu spēlēt, raidīt vai atvairīt ar rokām tikai vārtsarga laukumā (6m zona).
Jelča-Laskovice
Pilsēta izveidota 1987. gadā apvienojot divas apdzīvotas vietas - Jelču un Laskovici.
Telpu futbols
Galvenās atšķirības no klasiskā futbola ir:
Jelča-Laskovice
Līdz 1945. gadam apdzīvotās vietas ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti. Otrā pasaules kara laikā pilsētā atradās Krupp kompānijas rūpnīca, kurā izgatavoja haubices.
Jelča no 1952.gada bija pazīstama ar to, ka šeit atradās autobusu Jelcz rūpnīca. To ražošana pārtraukta 2008. gadā. Pilsētā no 1996. līdz 1998.gadam ražoja arī automašīnas Mercedes-Benz Vito. Pašlaik rūpnīcā tiek izgatavota tehnika militārām vajadzībām.
Urķis
Urķis, datorlauzis jeb hakeris (en) ir tehniski izglītots datoru entuziasts. Hakerus var iedalīt divās kategorijās — urķos un datorlaužos. Datorlauži tāpat kā urķi ir tehniski izglītoti, taču viņi savas zināšanas izmanto, lai nepilnvaroti piekļūtu aizsargātiem datiem, bet urķiem šāda nodarbe var būt vaļasprieks.
Tērvete (zeme)
Tērvete jeb Tērvetene (latīņu avotos: Thervetene, ) bija seno zemgaļu novads starp Spārneni, Dobleni, Žagari, Sileni un Upmali aptuveni tagadējā Dobeles novada dienvidaustrumu teritorijā. 1206.-1225. gadā Indriķa hronikas aprakstīto notikumu laikā Tērvetes kungs bija Viestards, kas hronikā tiek dēvēts par "zemgaļu hercogu" (dux Semigallorum) vai "princi Vestardu" (Vestardo principe). Atskaņu hronikas autors savukārt viņu nodēvējis par "ķēniņu Vesteru" (konic Vesters). Pēc Zemgales sadalīšanas līguma 1254. gada aprīlī Tērvetes novadu piešķīra Livonijas ordenim, kas Tērvetes pārvaldei iecēla fogtu, kuru padzina 1259. gada Zemgaļu sacelšanās laikā. Zemgaļu sacelšanās laikā Tērvetes pils aizsardzību vadīja karavadonis Šābis. Pēc Livonijas ordeņa sakāves Aizkraukles kaujā zemgaļu cīņas pret Livonijas ordeni 1280.-1281. gadā vadīja ķēniņš Namejs jeb Nameisis.
Tērvetes novada galvenā pils atradās Tērvetes pilskalnā.
Svētkalns
200 m uz ziemeļiem no zemgaļu Tērvetes pils tiešā tuvumā 1285./1286.gada ziemā tika uzcelta koka Heiligenbergas pils (Heiligeberc - Svētkalns, pēc 17.gs. kaujām nosaukts par Zviedru kalnu). Domājams, ka tur senāk bijusi zemgaļu kulta vieta. 19. gadsimta vidū izdarītie arheoloģiskie izrakumi pierādīja Heiligenbergas pils atrašanos šajā kalnā. Ap 20 m augstais kalns bijis norobežots ar vairākiem aizsarggrāvjiem un priekšpili.
Van Halen
Van Halen ir amerikāņu smagā roka grupa, kas izveidota 1972. gadā Pasadīnā, Kalifornijā. Grupai bija lieli panākumi sākot no 1978. gada, kad tika izdots grupas debijas albums Van Halen līdz pat 1990. gadu beigām, kad grupai radās vairākas problēmas. Van Halen albumi visā pasaulē ir pārdoti vairāk nekā 80 miljonos eksemplāru, no tiem 56 miljoni ASV. 2007. gadā grupa tika iekļauta Rokenrola slavas zālē. Pazīstamākās grupas dziesmas ir "Jump", "Why Can't This Be Love", "When It's Love", "(Oh) Pretty Woman", grupas pirmais singls "You Really Got Me", kas ir britu grupas "The Kinks" dziesmas kaverversija, kā arī instrumentālais skaņdarbs "Eruption", kuram pēc kritiķu atzinumiem ir viena no visu laiku labākajām ģitāras solo partijām.
Žans Pjērs Papēns
Žans Pjērs Papēns (fr; dzimis ) ir bijušais franču futbolists, spēlējis uzbrucēja pozīcijā, bijis Francijas izlases dalībnieks.