cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neimegena
Vēsture
4. gadsimtā Neimegena iekļāvās franku valstī. 8. gadsimtā Neimegena vairākkārt bija Kārļa Lielā rezidence. 1230. gadā imperators Frīdrihs II piešķīra Neimegenai pilsētas tiesības. 1247. gadā pilsēta iekļāvās Geldernas hercogistē. Pēc Nīderlandes revolūcijas, 1585. gadā tā iekļāvās Nīderlandes sastāvā. 1678. un 1679. gadā Neimegenā tika noslēgti Neimegenas līgumi, lai pārtrauktu karu Eiropā.
1923. gadā pilsētā nodibināja universitāti. Otrā pasaules kara laikā 1940. gadā Neimegena bija pirmā pilsēta, ko ieņēma vācu karaspēks. 1944. gada 22. februārī Sabiedrotie, pēc Nīderlandes Kara dokumentēšanas institūta pētījumiem, kļūdas pēc, veica pilsētas bombardēšanu. Bojā gāja apmēram 750 cilvēki. Tajā pašā gadā operācijas "Market Garden" laikā pilsētā notika sīvas kaujas.
1981. gada 23. februārī Nīderlandes policija un armija, izmantojot tankus, bruņutransportierus un helikopteru, atbrīvoja skvoteru ieņemtās mājas.
Cilvēki
Neimegenā dzimuši:
Gelzenkirhene
Gelzenkirhene (de) ir rūpnieciska pilsēta Vācijā, Ziemeļreinā-Vestfālenē. Atrodas Rūras konurbācijas ziemeļos.
20. gadsimta sākumā Gelzenkirhene, toreiz Gelzenkirhene-Būra (Gelsenkirchen-Buer), bija viena no svarīgākajām ogļu ieguves pilsētām Eiropā, tomēr 2000. gadā tika slēgta pēdējā šahta.
Mūsdienās šeit atrodas lielākā saules enerģijas spēkstacija Vācijā.
Sports
Futbolā pazīstama kā kluba Schalke 04 mājvieta.
Ievērojamas personības
Gelzenkirhenē dzimuši vai dzīvojuši:
TNT
TNT var būt:
Birkava Ministru kabinets
Valda Birkava vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no līdz.
Tīrumu lāčauza
Tīrumu lāčauza (la) - viengadīgs vai viengadīgs pārziemojošs 80 - 100 cm augsts graudzāļu dzimtas lakstaugs. Ne bieži sastopams gar ceļmalām, tīrumos, nezāļainās vietās. Kalcifils augs. Stumbri taisni vai pacili lauzīti, gludi, ar lapām. Lapas pamīšus, vienkāršas, veselas, lineāras, līdz 0,6 cm platas, ar attīstītu vidusdzīslu, mīksti pūkainas. Lapu makstis arī pūkainas, dažreiz krāsainas, mēlīte liela, galotnē saplosīta. Zied jūnijā un jūlijā. Ziedkopa - līdz 30 cm gara, skraja skara ar daudzām vārpiņām un diezgan tieviem zariņiem, kas augļu laikā nokarājušies. Vārpiņas 1,5 - 2,5 cm garas, ar kātiņiem, šauri lancetiskas, no sāniem saspiestas, ar akotiem, bieži violetas, kailas, ar 5 - 10 ziediem. Vārpiņas plēksnes nevienādas, gar malām plēvainas, īsākas par ziedu plēksnēm. Vārpiņas ārējā plēksne smaila, īsāka par iekšējo plēksni, kas arī platāka. Zieda ārējā plēksne tikpat gara kā iekšējā, gar malu baltplēvaina, galotnē ar 2 zobiņiem un garu akotu; zieda iekšējā plēksne plāna, balti plēvaina. Putekšņlapas 3, ar lielām, lineārām putekšņnīcām. Auglis - rūsgans graudenis.
Miglas krogs un citi dzejoļi
Miglas krogs un citi dzejoļi ir Gunara Saliņa pirmais dzejoļu krājums. To izdevis apgāds "Grāmatu Draugs" Bruklinā (Ņujorkā, ASV), 1957. gadā.
Tapšana
Krājumā apkopoti galvenokārt 50. gadu vidū ASV sarakstītie dzejoļi, kuros Saliņš tiecās savienot latviešu dzejai tradicionālos motīvus, Aleksandra Čaka un Erika Ādamsona ietekmes ar Ņujorkā gūtajiem lielpilsētas iespaidiem (piemēram, tituldzejolī "Miglas krogs"). Krājumā ir vieta arī spilgtai mīlestības lirikai ("Ielās bij vētra", "Biklā"), kā arī atmiņām par bērnības un jaunības gadiem Latvijā ("Iemīlēšanās").
Lielupe (stacija)
uzsākta stacijas modernizācija. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
1913. gadā atvērtais Buļļu pieturas punkts 1932. gadā pārdēvēts par Lielupi. Vācu okupācijas laikā saukts par Bullen. Sākumā stacijā bija tikai vienkārša nojume, vēlāk uzbūvēta koka stacijas ēka, kas saglabājusies līdz mūsdienām.
Godmaņa valdība
Godmaņa valdība var būt:
Ķēniņš
Ķēniņš var būt:
1157. gads
1157. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
1787. gads
1787. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Ēriks Niedra
Ēriks Niedra (dzimis, miris ) bija Latvijas žurnālists un diskžokejs.
Dzīvesgājums
1998. gadā sāka strādāt Latvijas Televīzijā. 2001. gadā Latvijas Televīzijā vadīja raidījumu ciklu "XX gadsimts. Post scriptum", bet 2002. gadā — raidījumu ciklu "Ulmaņlaiki". Tā paša gada beigās sāka strādāt TV3, sākotnēji vadot raidījumu "Bez tabu", bet vēlāk — TV3 ziņas. 2009. gadā vadīja TV3 raidījumu ciklu "Atgriešanās Eiropā", par ko saņēma Cicerona Goda nosaukumu. 2010. gada maijā pārdeva sev piederošos 24% producentu grupas "Beta fakts" akciju, bet oktobrī beidza strādāt televīzijā.
Sevis un jaunas dzīves kvalitātes meklējumos viņš ar mugursomu, kurā iekšā bijusi tikai filmēšanas kamera un dažas dzīvei nepieciešamākās lietas, askētiski apceļojis Indiju, Kambodžu, Vjetnamu un Ganu. 2013. gada beigās īslaicīgi atgriezās televīzijā, veidojot LTV gadumijas pasākumu. 2014. gada pavasarī vadīja klasiskās mūzikas projektu "Radīti mūzikai". 2014. gada beigās kļuva par LTV satura redaktoru.
Pēkšņi miris 2014. gada 20. decembrī autostāvvietā, iespējams, sirds slimības dēļ.
Haliča
Haliča ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ivanofrankivskas apgabala Haličas rajona centrs pie Dņestras upes.
Vēsture
Haliča ir viena no senākajām pilsētām ne tikai Galīcijā (iespējams, ka pats novada nosaukums ir cēlies no pilsētas vārda), bet arī visā Senās Krievzemes teritorijā. Pieminēta biļinās, pēc vietējo iedzīvotāju uzskata ungāru hronikā 898. gadā, bet pilnīgi droši - no 12. gadsimta. Pilsētas senais centrs atradies mūsdienu Krilosas ciemā pilsētas pievārtē. Haliča bija Galīcijas, vēlāk Galīcijas-Volīnijas kņazistes centrs. 1240. gadā pilsētu nopostīja mongoļi, un tā vairs nekad neatguva iepriekšējo ietekmi.
No 1349. gada - Polijas sastāvā. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā (Austroungārijā) un bija tur līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Haliča iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Haliča tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada līdz 1944. gada atradās vācu okupācijā. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Cilvēki
Haliča ir karaļa Galīcijas Danila (Данило Галицький, 1201-1264) un kņaza Švarna (Шварно Данилович, 1230-1270) dzimtā pilsēta.
Kārlis Vērdiņš
Kārlis Vērdiņš (dzimis Rīgā) ir latviešu dzejnieks un literatūrzinātnieks.
Biogrāfija
Beidzis Jelgavas 4. vidusskolu (1997), Latvijas Kultūras akadēmijā ieguvis bakalaura (2002) un maģistra grādu (2004). 2009. gadā ieguvis filoloģijas doktora grādu Latvijas Universitātē. Strādā par pētnieku LU Literatūras, folkloras un mākslas institūtā. No 2016. līdz 2022. gadam studējis Vašingtona Universitātē Sentluisā, ASV, ieguvis PhD grādu salīdzinošajā literatūrzinātnē.
Dzeju publicē kopš 1997. gada. No 1999. līdz 2003. gadam jaunās literatūras žurnāla "Luna" redaktors. No 2001. līdz 2009. gadam strādājis V. Belokoņa izdevniecībā, Latvijas enciklopēdijas redakcijā. Kopš 2007. gada strādā LU Literatūras, folkloras un mākslas institūtā. No 2010. līdz 2015. gadam literatūras žurnāla "Latvju Teksti" kritikas nodaļas redaktors. Kopš 2016. gada piedalās Preiļu konceptuālistu dzejas grupas aktivitātēs.
Publicē rakstus par literatūru un grāmatu recenzijas. Sarakstījis priekšvārdu latviešu dzejas antoloģijai lietuviešu valodā "Pavasaris būs kā vienmēr" (2012).
Sadarbojies ar dažādiem latviešu komponistiem un mūziķiem — Ēriku Ešenvaldu, Andri Dzenīti, Līgu Celmu, Intaru Busuli un Kārli Lāci, kā arī grupu "Sigma".
Atdzejojis Eiropas un ASV 19. un 20. gadsimta dzeju (Emilija Dikinsone, T. S. Eliots, imažinistu dzeja), kā arī Josifa Brodska, Ļeva Rubinšteina un citu krievu dzejnieku darbus, tai skaitā Semjona Haņina un citu Latvijas krievu dzejnieku dzeju.
Dzejas grāmatas
Dzeja bērniem
Dzejas grāmatas citās valodās
Dzeja
Kopkrājumi
Siktivkara
Siktivkara (krievu un kv) ir Komi Republikas galvaspilsēta pie Sisoļas upes ietekas Vičegdā Krievijas Federācijā. Siktivkara atrodas pie federālā autoceļa R176 1298 km uz ziemeļaustrumiem no Maskavas.
Inna Žukova
Inna Žukova (, ; dzimusi Krasnodarā, PSRS) ir bijusī baltkrievu vingrotāja, startējusi mākslas vingrošanā.
Viņa sāka nodarboties ar māksliniecisko vingrošanu 4 gadu vecumā, 1990. gadā. Sākotnēji viņa trenējās Krievijā, bet vēlāk tika uzaicināta trenēties Baltkrievijā pie treneres Irinas Leparskas, kas jau bija trenējusi vairākus ievērojamus vingrotājus.
Profesionālas karjeru uzsākusi 2001. gadā. 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās ieguva 7. vietu daudzcīņā ar 100,575 punktiem (riņķi 25,00, bumba 25,300, vāles 25,200, lente 25,075). 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā daudzcīņā izcīnīja sudraba medaļu. Pēc 2008. gada vasaras olimpiskajām spēlēm, paziņojusi par profesionālās karjeras beigām.
Melnā saule
Melnā saule ir apgāda "Grāmatu Draugs" 1967. gadā Bruklinā izdots Gunara Saliņa otrais dzejoļu krājums
Ietekme
"Melnā saule" nostiprināja Saliņa dzejnieka reputāciju. Kritiķis Jānis Rudzītis rakstīja, ka Saliņš ir "majestāte starp savas paaudzes dzejniekiem". 1968. gadā grāmatai tika piešķirta PBLA Kultūras fonda balva.
Orbitālā observatorija
Orbitālā observatorija (no "sliede", "ceļš" + observare "novērot"), pazīstama arī kā kosmiskā observatorija jeb vienkārši kā kosmiskais teleskops, ir Zemes mākslīgais pavadonis, kas galvenokārt paredzēts dažādu astronomisko objektu novērojumiem no kosmosa — Zemes orbītā.
Orbitālās observatorijas visbiežāk tiek izmantotas, lai detalizētāk novērotu attālas zvaigznes, galaktikas, komētas, kā arī speciālos gadījumos citplanētas, kas atrodas ārpus Saules sistēmas.
Paura kauls
Paura kauls ir pāra, galvaskausa smadzeņu daļas kauls, kas piedalās galvaskausa velves veidošanā. Kaulam ir četras malas, četri stūri un divas virsmas.
Malas:
Stūri:
Virsmas:
Stanozolols
Stanozolols ir anaboliskais steroīds — dihidrotestosterona atvasinājums, kam 2. un 3. pozīcijā pievienots pirazola heterocikliskais gredzens. Stanozololu izmanto medicīnā olbaltumvielu biosintēzes traucējumu un kaheksijas ārstēšanā. Stanozolols veicina traumu un apdegumu dzīšanu, atveseļošanos pēcoperāciju periodā un pēc staru terapijas. Lieto arī toksiskās strumas, osteoporozes, dažu anēmijas veidu ārstēšanai.
Preparāta izmantošana sportā ir pilnībā aizliegta. Nelegāli tiek izmantots kā dopings. Lieto arī kā dopingu sacīkšu zirgiem.
Kopā ar nandrolonu, klenbuterolu, metandienonu un metiltestosteronu ietilpst tā saucamajā dopinga preparātu "lielajā piecniekā", kurus laboratorijās nosaka ar vislielāko jutību.
Baltkājainā trušu žurka
Baltkājainā trušu žurka (Conilurus albipes) ir izmirusi grauzēju suga, kas pieder peļu dzimtas (Muridae), Vecās pasaules peļu apakšdzimtas (Murinae) trušu žurku ģintij (Conilurus).
Baltkājainā trušu žurka kādreiz apdzīvoja Austrālijas mežus no Adelaidas līdz Sidnejai. Tā bija kaķēna lielumā, un viens no lielākajiem Austrālijas grauzējiem. Baltkājainā trušu žurka bija nakts dzīvnieks un dzīvoja dobtos koku apakšējos zaros. Tā veidoja ligzdas no lapām un zāles eikalipta zaru dobumos. Māte savus mazuļus nēsāja sev līdz, kas atradās zem vēdera, pieķērušies pie mātes piena dziedzeriem.
Sidnejas vietējie to sauca par "gnar-ruck", kas tulkojumā nozīmē "trusis-biskvīts". Baltkājainā trušu žurka vietējo iedzīvotāju noliktavām apmēram 1788. gadā sagādāja lielas problēmas. Pēdējais sugas pārstāvis oficiāli tika manīts 1845. gadā, tomēr vēl par pamanītām baltkājainajām trušu žurkām tika ziņots 1856. — 1857. un iespējams pat 1930. gados. Iespējams, ka tās izmiršanas iemesls bija parasto žurku ievestās slimības vai arī kaķi, kas tās izmedīja līdz izmiršanai.
Lubāna
Lubāna ir pilsēta Vidzemē, Aiviekstes upes krastos, 198 km no Rīgas. Lubānā atrodas Madonas novada Lubānas apvienības pārvalde, Lubānas vidusskola, mākslas skola, bērnudārzs, kultūras nams, bibliotēka, luterāņu un katoļu baznīcas.
Vēsture
Jau pirms 1455. gada pie Rīgas arhibīskapijas austrumu robežas minēta Lubānas viduslaiku pils (Lubahn), kas pamesta pēc arhibīskapijas likvidācijas Livonijas kara laikā.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Lubānas muižas centra, kas atradās Aiviekstes labajā krastā. Tagadējā Parka iela ir bijušās Lubānas muižas galvenais ceļš, pie kura vēl šodien ir saglabājušās vairākas bijušās muižas ēkas: muižas pagrabi, muižas klēts un zirgu staļļi.
Zviedru Vidzemes laikā 1643. gadā minēts ar Ļaudonas draudzes novadu vienots Lubānas draudzes novads. Pirmā koka baznīca Lubānā uzcelta 1648. gadā Lubānas muižas īpašnieka Heinriha fon Kronšterna vadībā. Lielā Ziemeļu kara laikā 1702. gadā aizveduši baznīcas zvanu, bet vēlāk tā nodedzināta. Ap 1788. gadu Lubānas muižas īpašnieks Fīhtinghofs-Šēls lika celt jaunu koka baznīcu tajā vietā, kur atrodas tagadēja baznīca. Šī baznīca iesvētīta 1789. gada 16. decembrī. No 1869. līdz 1872. gadam pēc J. Kampes būvprojekta neogotikas stilā uzcēla tagadējo Lubānas evaņģēliski luterisko baznīcu.
1938. gadā niecīgā audzēkņu skaita dēļ Lubānas ģimnāziju slēdza (1937./1938. mācību gadā ģimnāzijā bija 35 audzēkņi un 8 skolotāji), bijušajā muižas pilī no Viļakas pārcēla mežsaimniecības skolu ar kopmītni. Otrā pasaules kara laikā daļu muižas pils telpu nodeva vācu armijas rīcībā. Agrākās Lubānas muižas ēkas tika sagrautas 1944. gada augustā, kad pie Lubānas risinājās sīvas kaujas.
Pēc kara 1958. gadā Lubāna ieguva strādnieku ciemata, 1961. gadā — pilsētciemata statusu. 1992. gadā Lubānai piešķīra pilsētas tiesības, 2007. gada tā kļuva par novada centru. Kopš 2021. gada 1. jūlija Lubānas pilsēta un Indrānu pagasts atrodas Madonas novadā.
ASV prezidentu uzskaitījums
Amerikas Savienoto Valstu prezidentu uzskaitījums ir saraksts, kurā iekļauti visi ASV valsts vadītāji. Papildus šīm personām, kas ir bijuši ASV prezidenti kopš 1789. gada, kad stājās spēkā ASV Konstitūcija, attiecīgi ir nosaukti arī ASV viceprezidenti.
Uzskaitījumā numerācija atbilst secībai, kā prezidenti stājās amatā, nevis pēc termiņiem. Tādējādi, ja prezidents bija ievēlēts amatā divas (vai vairāk) reizes pēc kārtas, viņš joprojām ir uzskaitīts tikai vienu reizi. Vienīgais izņēmums ir Grovers Klīvlends, kas bija ASV prezidents divus termiņus, bet šie termiņi nebija pēc kārtas. Līdz ar to viņš bija gan 22., gan 24. ASV prezidents, un, lai gan uzskaitījumā ir uzskaitīti 44 prezidenti, patiesībā bija tikai 43.
Pēc aiziešanas pensijā, nāves vai atstādināšanas uz atlikušo pilnvaru laiku amatā stājās tā brīža viceprezidents, kas arī ir iekļauts šajā uzskaitījumā. Kopā tā ir bijis deviņas reizes. Četri no viņiem, esot amatā, tika nogalināti (Abrahams Linkolns, Džeimss Gārfīlds, Viljams Makinlijs un Džons Kenedijs), bet vēl četri nomira (Viljams Herisons, Zekerijs Teilors, Vorens Hārdings un Franklins Rūzvelts). Devītais prezidents, kura vietā stājās viceprezidents, bija Ričards Niksons, kas 1974. gadā atkāpās no amata.
Vienkāršības labad šis uzskaitījums ir sadalīts trīs daļās:
Senmartēna (sala)
Senmartēna vai Sintmārtena  ir tropiska sala Karību jūras ziemeļaustrumos, apmēram 240 km uz austrumiem no Puertoriko. Galvenās pilsētas ir Marigo (franču pusē) un Filipsburga (holandiešu pusē). Salas iedzīvotāju skaits ir ap 77 000, tas ir vienmērīgi sadalīts starp salas abām pusēm.
Salas apvienošanās kustība
87 km² lielā sala kopš 1648. gada ir sadalīta divu valstu starpā. Salas dienvidu daļā atrodas Sintmārtena, kas ir autonoma valsts Nīderlandes Karalistes sastāvā, bet salas ziemeļu daļu ietver Senmartēnas aizjūras kopiena, kas ir Francijas Republikas atkarīgā teritorija.
Kopš 1990. gada turpinās salas politiskas apvienošanās kustība, kas pastiprinājās COVID-19 pandēmijas laikā ieviešot robežkontroli starp abām salas daļām.
Rokasbumba 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs sievietēm
2008. gada vasaras olimpisko spēļu sieviešu rokasbumbas turnīra rezultāti. Turnīrā piedalās 12 komandas.
Roberts (Daugavgrīvas abats)
Daugavgrīvas klostera abats Roberts bija trešais Daugavgrīvas klostera abats, kas savu amatu pildīja no 1218. līdz 1224. gadam.
Dzīvesgājums
Abata Roberta izcelsme nav precizēta. Zināms, ka līdz savai atbraukšanai uz Līvzemi viņš uzturējās Ķelnē, kuras Doms bija arhibīskapa rezidence. Ķelnes arhibīskapa pakļautībā atradās sešas Vācijas ziemeļrietumu daļas bīskapijas. Ķelnes baznīcas kanoniķis Roberts pirmo reizi rakstos pieminēts Indriķa hronikas vēstījumā par 1208. gada notikumiem. Pēc tam, kad 1208.gada 29. jūlijā Daugavgrīvas klosterī tika ieviests cisterciešu mūku konvents, Līvzemē ieradās ļoti daudz ordeņa garīdznieku.
Pēc tam, kad otrais Daugavgrīvas abats Bernhards no Lipes 1218. gada beigās tika iesvētīts par Sēlijas bīskapu, Roberts tika izvēlēts par klostera abatu. Pēc bīskapa Bernharda nāves 1224. gada 30. aprīlī Daugavgrīvas cisterciešu klosteris sūtīja cisterciešu mūkus abatu Roberta vadībā pārvest viņa līķi uz Daugavgrīvas klosteri svinīgai apglabāšanai. Atceļā laiva ar bīskapa līķi un tā pavadītājiem (Rumbulas krācēs?) nogrimusi un krastā tika izskaloti gan bīskapa Bernharda, gan abata Roberta līķi. Tie apbedīti Daugavgrīvas klostera baznīcā tagadējās Vecdaugavas apkaimē.
NBS Speciālo uzdevumu vienība
Nacionālo bruņoto spēku speciālo uzdevumu vienība (SUV) ir īpaši organizēta, apmācīta un ekipēta bruņoto spēku vienība, kas paredzēta speciālo uzdevumu veikšanai. Dibināta 1991. gada 19. septembrī kā LR AP Apsardzes dienesta Speciālais bataljons, 1992. gadā ieguva tagadējo nosaukumu. Vienība no 2017.g. un šobrīd ir NBS Speciālo operāciju pavēliecības komandiera pakļautībā, tās devīze: "Drošais uzvar!".
Vēsture
LR Nacionālo bruņoto spēku Speciālo uzdevumu vienība dibināta 1991. gada 19. septembrī, kā LR AP Apsardzes dienesta Speciālais bataljons. Pastāvēšanas laikā vienība piedzīvojusi vairākas komandpakļautības maiņas. Vienība savā attīstības ceļā ir sadarbojusies ar vairāku valstu speciālām vienībām piemēram, Francija, Izraēla, Lietuva, Igaunija, Norvēģija un ASV.
Lai jauneklis varētu dienēt SUV apakšvienībās, viņam jāatbilst Speciālo uzdevumu vienības prasībām, jānokārto atlases pārbaudījumi (fiziskā gatavību un izturība) un jāiziet Kaujinieku pamatapmācības kurss. Pilna SUV kaujinieka kvalifikācijas apgūšana prasa vismaz trīs gadus.
Pēc SUV komandiera Jura Ušacka atzinumā, jau vairākus gadus aptuveni tikai 20% no tiem, kas piesakās, spēj izturēt iestājpārbaudījumus un sagatavošanas posmu, bet šāds rādītājs ir atbilstošs mūsdienu situācijai un nav satraucošs.
Misija
Speciālo uzdevumu vienības personālsastāvs tiek apmācīts, lai vienība varētu sniegt atbalstu valsts drošības un tiesībaizsardzības institūcijām pretterorisma pasākumos un veikt speciālos uzdevumus, kā arī uzdevumus, kuru izpildei ir nepieciešams specifisks ekipējums, ieroči vai taktika. Bez tam Speciālo uzdevumu vienība spēj sagatavot snaiperus, izpletņlēcējus, kaujas peldētājus un spēj apmācīt karavīrus pretterorisma uzdevumu veikšanai.
Uzdevumi:
Simbolika
SUV emblēmā attēlots senlatviešu kaujinieks vilka ādā.
Simbolu skaidrojums:
Zaļā berete ir kaujinieka simbols, ko iegūst, sekmīgi beidzot Mācību komandas kursu.
Ekipējums
SUV karavīri ir apbruņoti ar H&K G36 triecienšautenēm, MP-5 un UMP mašīnpistolēm, Glock un USP pistolēm un snaipera šautenēm.
Nelaimes gadījumi
2006. gada 15. maijā neveiksmīga lēciena laikā ar izpletņiem Daugavā, pie Rīgas Eksporta ostas, iekrita četri SUV karavīri, no kuriem divi gāja bojā, bet divi tika izglābti. Vēl viens karavīrs ar izpletni iekārās celtnī Andrejsalas ostā. Par šo traģēdiju prokuratūras apsūdzētās SUV amatpersonas tiesa attaisnoja.
2014.g. maijā SUV laivas vadīšanas nodarbībās gāja bojā Nacionālo bruņoto spēku (NBS) karavīrs. Nodarbība notika atklātajā ūdenstilpē Rīgas jūras līcī ar ātrgaitas motorlaivu. Izpildot vingrinājumu, pietuvošanos ar motorlaivu pie kuģa no aizmugures, atsitoties pret viļņiem, kas veidojās no kāda prāmja kustības, motorlaiva palēcās, un abi karavīri inerces rezultātā izkrita no laivas. Drošības slēdža bojājuma dēļ motorlaivas viens no dzinējiem automātiski nenoslāpa un motorlaiva turpināja kustību pa apli, ar to izslēdzot iespēju ūdenī esošajiem pietuvoties motorlaivai un atgriezties tajā. Apmācāmajai personai nepiemērotais hidrotērpa izmērs un bojāta manšete nenodrošināja ķermeņa siltuma saglabāšanu un ūdens izolāciju, kā rezultātā hidrotērps piepildījās ar ūdeni un izraisīja karavīra nāvi, kas iestājās no vispārējas ķermeņa atdzišanas. Dienesta izmeklēšanas atzinumā tika secināts, ka vienībā nav ievērota virkne normatīvo aktu un taktisko un tehnisko procedūru. Normatīvo aktu un procedūru pārkāpumu izdarījušas vairākas atbildīgās amatpersonas – vienības komandieris, štāba priekšnieks, plānošanas daļas priekšnieks, personāla nodaļas speciālists un kuteru atbalsta nodaļas komandieris. Pēc nelaimes gadījuma speciālās izmeklēšanas slēdziena sagatavošanas tika nolemts par kompensācijas 100 000 eiro apmērā izmaksāšanu bojāgājušā karavīra tuviniekiem. NBS komandieris Raimonds Graube saistībā ar Rīgas jūras līcī notikušo traģēdiju piemēroja disciplinārsodu piecām SUV amatpersonām, bet SUV virsseržants tika saukts pie kriminālatbildības par dienesta pienākumu nolaidīgu pildīšanu, kas izraisīja smagas sekas. Apsūdzētais nepārbaudīja un nepārliecinājās par apmācāmās personas izvēlēto un uzvilkto hidrotērpu, kas bija pārāk liels un ar bojātu manšeti. Tāpat apsūdzētais, neveicot ātrgaitas motorlaivas drošības slēdža darbības pienācīgu pārbaudi, laivas dzinējiem darbojoties, nepārliecinājās par tās tehnisko stāvokli un darbību - laiva bija bojāta absorbējuma un nolietojuma dēļ. Bet Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesa attaisnojusi apsūdzēto SUV virsseržantu.
Sk. arī
Valsts policijas Speciālo uzdevumu bataljons
17 latviešu komunistu vēstule
"17 latviešu komunistu vēstule" (ru) ir Eduarda Berklava un viņa domubiedru 1971. gadā sarakstīta protesta vēstule, kurā tika atspoguļota PSKP īstenotā piespiedu asimilācijas politika pret latviešiem un citām nekrievu tautām Padomju Savienībā. Tajā pašā gadā vēstule ar trimdas latviešu palīdzību tika izvesta no Padomju Savienības un nākamā gada sākumā publicēta ārvalstu medijos.
Vēstules oriģināls bez pirmās lapas skatāms Latvijas Okupācijas muzejā. Tā pirmo lapu sabojāja amerikāņu izlūkdienesta speciālisti, ķīmiski pārbaudot dokumenta autentiskumu.
Priekšvēsture
Pēc Staļina nāves un viņa kulta nosodījuma Padomju Savienībā komunistiskā partija apzinājās, ka ir nepieciešamas politiskās reformas. Hruščova valdīšanas sākumposmā, kas vēsturē iegājis ar nosaukumu "atkusnis", notikās režīma pakāpeniska liberalizācija, atteikšanās no staļinisma un citas, lai arī īslaicīgas, tomēr būtiskas pārmaiņas. Nacionālajās republikās svarīgs jautājums bija aizvien pieaugošā krievu imigrācija un republiku pamatnācijas asimilācijas tendences, kas republiku vadībā radīja nacionālkomunistu grupas, kuras uzstājās pret šo PSKP politiku. Latvijas PSR nacionālkomunistu grupa LKP vadībā tika sagrauta 1959. gadā. Viens no šīs grupas līderiem Eduards Berklavs tika izraidīts no Latvijas PSR uz Vladimiru Krievijā, kur bija spiests dzīvot līdz pat 1968. gadam. Pēc atgriešanās Latvijas PSR viņš kļuva par vienu no padomju režīma opozicionāriem, bet vēlāk par vienu no Trešās atmodas līderiem.
Vēstules sacerēšana un nosūtīšana
1971. gadā Berklavs uzrakstīja desmit lapaspušu garu, vairāku ārvalstu komunistisko partiju vadītājiem adresētu protesta vēstuli (krievu valodā) pret nekrievu tautu asimilācijas politiku. Tā bija sacerēta pēc tam, kad padomju presē tika publicēti 1970. gada tautas skaitīšanas dati (17.04.1971.). Caur bijušo Berklava kolēģi Jāni Galdiņu informācija par vēstules eksistenci nokļuva pie bijušā mežabrāļa Jāņa Pormaļa, kura brālis Arturs Pormals dzīvoja trimdā un kopš 1968. gada brauca uz Latviju. Vēstule Arturam Pormalim tika nodota Sporta pils laukumā un pēc tam izvesta 1971. gada jūlijā no Padomju Savienības, ievīstīta plastikātā un avīzēs,aptītās ap rožu pušķa kātiem. Tālāk tā nokļuva ASV mītošā politologa Andra Trapāna rokās, kurš vēstuli pārtulkoja latviešu valodā. Decembrī vēstules tulkojums ar Trapāna komentāriem tika nosūtīts Zviedrijā dzīvojošam vēsturniekam Uldim Ģērmanim un politiķim Bruno Kalniņam. "17 latviešu komunistu vēstules" publicēšana Zviedrijā bija pamatota ar Trapāna priekšlikumu publicēt to kādā neitrālā valstī. Ne vēstules autors, ne arī viņa domubiedri nebija zināmi un noskaidrojās tikai krietni vēlāk.
Ģērmanis nodarbojās ar vēstules publicēšanu medijos, bet Kalniņš ar ārzemju sociālistiskās preses informēšanu, jo vēstules autors bija adresējis šo vēstuli tieši ārvalstu komunistiskajām partijām. 1972. gada janvārī vēstuli latviešu valodā publicēja trimdas sociāldemokrātu laikraksta "Brīvība" janvāra numurā. Tajā pašā laikā tās saturu sāka raidīt "Radio Liberty". Ar Ģērmaņa gādību vēstule 29. janvārī tika publicēta Zviedrijas lielākajā dienas laikrakstā "Dagens Nyheter". Turpmākā mēneša laikā ziņa par šo vēstuli un tās saturu nokļuva Skandināvijā, Eiropā, Amerikā un citviet pasaulē. Vēstules izplatīšanā iesaistījās arī trimdas latvieši, diplomātiskie pārstāvji un citu tautību sabiedriskie darbinieki. 1972. gada 21. februārī par šo vēstuli runāja arī ASV kongresā un pilns tās teksts tika publicēts oficiālajā izdevumā "Congressional Record". Kopumā šī vēstule tika ievietota apmēram 100 preses izdevumos 14 valstīs un vairākkārt nolasīta ārzemju radio raidījumos.
Vēstules nokļūšana Rietumos un tās saturs satrauca padomju varas iestādes. Tās vairākkārt ārzemēs nesekmīgi centās pierādīt, ka "17 latviešu komunistu vēstule" ir viltojums. Arī Latvijas PSR laikrakstos tika publicēti paziņojumi, ka tā ir viltojums.
Vēstules saturs
"17 latviešu komunistu vēstules" sākumā autors paskaidroja, ka viņš un viņa domubiedri nav komunisma noliedzēji vai oportūnisti, bet tikai vēlas norādīt uz aplamo politiku, ko izvērš PSKP. Tālāk sekoja īss ieskats vēsturē un pēc tam jau detalizētāks apraksts par Padomju Savienības politiku pret latviešiem un citām nekrievu tautām. PSKP tika apsūdzēta lielkrievu šovinismā, mazo tautu piespiedu asimilācijā un citās darbībās. Nobeiguma daļā ir minēts par nacionālkomunistiem, kuri par savu pārliecību tikuši atcelti no amata. Pašās beigās autors aicina atmaskot PSKP rīcību un boikotēt Padomju Savienību, ja tā neatteiksies no vēstulē izklāstītās rīcības. Vēstules sākums un beigas bija ieturēts emocionālā stilā, bet vidus daļa "smagnējā kancelejas valodā". Lai arī vēstule kritizēja PSKP, tomēr tā bija rakstīta komunismam labvēlīgā tonī, kas uzskatīja iepriekšminēto izrīcību par nepareizu ideoloģijas interpretāciju un nobīdi no kursa, kas skaidrojams arī ar to, ka šī vēstule pirmām kārtām bija adresēta ārvalstu komunistiskajām partijām.
Sākumā domājām, ka šīs parādības ir vienkārši atsevišķu vadoņu kļūdas un šādas politikas ļaunuma neizpratne. Bet ar laiku pārliecinājāmies, ka lielkrievu šovinisms ir rūpīgi izdomāts PSKP vadoņu kurss; PSRS mazo tautu piespiedu asimilācija ir paredzēta par vienu no svarīgākajiem tuvākās nākotnes iekšpolitiskajiem uzdevumiem.
{..} tas, ko pie mums oficiāli runā un raksta, ir tikai izkārtne, tendencioza faktu sagrozīšana un meli, visas partijas konferences un kongresi ir tikai iepriekš rūpīgi sagatavotas izrādes. Tās sasauc tikai tāpēc, lai radītu šķitumu par demokrātiju partijas iekšienē un tām ir jāatbalsta teiktais ‘no augšas’ – galu galā no pirmā cilvēka valstī (vienpersonīgi). Jebkuru mēģinājumu iebilst pret šo uzskatu novērtē kā uzstāšanos pret partiju, pret ļeņinismu un tādus drosminiekus ne tikai atceļ no visiem amatiem, bet viņiem atņem brīvību, viņus apcietina, iesloga nometnēs un cietumos necilvēcīgos apstākļos, izsūta, kādreiz viņi pat uz visiem laikiem pazūd bez vēsts.
Autors un atbalstītāji
Tikai pēc PSRS sabrukšanas atklātībai kļuva zināms, ka vēstules sacerētājs bija Eduards Berklavs un tā izplatīta ar 16 kompartijas biedru piekrišanu:
Dienvideiropa
right|thumb|235px|Eiropas [[reģions|reģioni pēc ANO definīcijas (Dienvideiropa iekrāsota zaļā krāsā):
— Ziemeļeiropa
— Rietumeiropa
— Austrumeiropa
— Dienvideiropa]]
1786. gads
1786. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Dienvideiropa
Dienvideiropa ir Eiropas dienvidu daļa, kurā pēc Eiropas Savienības (ES) ieteiktās definīcijas ietilpst Eiropas Vidusjūras valstis Grieķija, Itālija, Malta, Portugāle, Sanmarīno, Spānija, Vatikāns (Svētais Krēsls), autonomā AK daļa Gibraltārs, kā arī Turcijas Eiropas daļa.
Dienvideiropas valstis pēc ANO definīcijas
Pēc Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) piedāvātās definīcijas Dienvideiropā atrodas 16 valstis un viena atkarīgā teritorija. Tās ir uzskaitītas zemāk. Citās piedāvātajās definīcijās Dienvideiropā iekļauj arī Bulgāriju, Turciju, Franciju, Monako.
Ģeogrāfija
Dienvideiropā ir vairāki vulkāni, tie atrodas Itālijā. Slavenākie no tiem ir Etna, Vezuvs un Stromboli.
Lielākā daļa no valstīm atrodas pie Vidusjūras. Lielākā Vidusjūras sala Sicīlija pieder Itālijai. Lielākā daļa no Itālijas atrodas Apenīnu pussalā.
Egejas jūra ir ļoti bagātīga ar salām; lielākā daļa no tām pieder Grieķijai. Tai pieder vairāk nekā 2000 salu. Lielākā no šīm salām ir Krēta.
Baleāru Salas pieder Spānijai, tās ir tūristu ļoti iecienītas salas. Baleāru salu lielāka ir Palma, kas atrodas Maļorkas salā.
Tūrisma objekti
Tā kā Dienvideiropā valda Vidusjūras klimats, tad šo reģionu ir iecienījuši daudzi tūristi. Slavenākie tūristu apskates objekti ir šādi:
Norfolka
Vārds Norfolka sākotnēji izmantots Norfolkas reģiona nosaukumam Anglijā.
Misa (Baldones pagasts)
Misa vai Misas lauki ir ciems Ķekavas novada Baldones pagastā. Izvietojusies ziemeļos no Stūru — Dzimtmisas (V1010) ceļa pagasta rietumos 12,5 km no pagasta centra Baldones, 20 km no novada centra Ķekavas un 36 km no Rīgas. Vasarnīcu ciemā 226 apbūves gabali, pastāvīgo iedzīvotāju maz. Dažkārt kopā ar 1 km uz austrumiem esošo Sarmu tiek uzskatīti par vienu apdzīvoto vietu.
1981.gada 21.maijā Latvijas Valsts Universitātes telpās, Dārzkopības sabiedrības «Misa» pilnsapulcē, reģistrēti 222 biedri, tika pieņemti sabiedrības statūti. Sabiedrību dibināja daudzu organizāciju pārstāvji, to starpā Latvijas Valsts Universitāte, Rīgas Politehniskais Institūts, Augstākās Izglītības Ministrija, Zinātņu Akadēmija, Prokuratūra, Iekšlietu ministrija, Arodbiedrību Centrālā Padome, Partijas vēstures institūts, Zinību Nams, Kvalifikācijas paaugstināšanas institūts, Civilā aizsardzība, Medicīnas institūts, Cietums, Valsts autoinspekcija, Augstākā Tiesa, Profesionāli tehniskā izglītība, Vispārējās izglītības skola un citas.
1981. gada 15. jūlijā Rīgas pilsētas Kirova rajona izpildkomiteja ar 187. lēmumu apstiprināja sabiedrības statūtus. Sabiedrībai tika piešķirta zeme ar kopējo platību 24,4 hektāri.
Dārzkopības kooperatīvā sabiedrība «Misas lauki» reģistrēta Latvijas Republikas Uzņēmumu reģistrā 1999. gada 14. maijā. DKS «Misas lauki» tika reģistrēti ar 221 biedru skaitu un grunts gabalu. 2005. gada 14. novembrī Uzņēmumu reģistrā tika reģistrēti jaunie biedrības statūti, kuri tika apstiprināti 2005. gada 22. oktobrī sabiedrības kopsapulcē. DKS «Misas lauki» īpašumā ir divi zemes gabali ar kopējo platību 6661 m², valdes ēka, noliktavas ēka, ūdenstornis ar ūdens apgādes sistēmu, elektrotīkli ar kopējo garumu 4 km, ceļi ar kopējo garumu 5 km, kooperatīva teritoriju nožogojošs žogs 4,5 km garumā, meliorācijas grāvji.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākā hip hop dziesma
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākā hip hop dziesma bija viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedza par labāko hip hop dziesmu aizvadītajā gadā Latvijā. Visvairāk reizes (divas) balvu ir ieguvis Ozols.
Pirmoreiz balva tika pasniegta 2002. gadā, bet iepriekš šī nominācija ietilpa labākās deju mūzikas dziesmas nominācijā. Pēdējoreiz balva tika pasniegta 2005. gadā, bet tad tās vietā tika izveidota nominācija gada labākā deju mūzikas, hip hop vai r'n'b dziesma.
Satikšanās
Satikšanās ir Gunara Saliņa trešais dzejoļu krājums. Izdevis apgāds "Grāmatu Draugs" Bruklinā (Ņujorkā), ASV, 1979. gadā.
Tapšana
Krājumā apkopoti gan 60. gadu beigās tapušie dzejoļi ("Puisis stiprinieks", "Kāda trimdas dzejnieka stāsts"), gan arī 70. gados sarakstītie darbi. Nozīmīgs impulss ir 1976. gada ceļojums uz Latviju — pirmais pēc došanās bēgļu gaitās 1944. gadā. Šī apciemojuma iespaidā tapuši daudzi grāmatas dzejoļi.
Ietekme
Krājums gūst cildinošas atsauksmes trimdas presē, tam 1980. gadā tiek piešķirta PBLA Kultūras fonda balva, bet 1982. gadā — Zinaīdas Lazdas fonda balva. Krājums pārpublicēts Latvijā 2006. gadā, Rakstu 1. sējumā.
197. gads
197. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Žemaitijas kunigaitija
Žemaitijas kunigaitija jeb Žemaitijas kņaziste (pl) vai Žemaitijas seņūnija (žemaišu: Žemaitėjės seniūnėjė, lt), saukta arī par Žemaitijas stārastiju vai Žemaitijas hercogisti (la), bija žemaišu, kuršu un zemgaļu apdzīvota zeme mūsdienu Lietuvas ziemeļrietumu daļā.
Vēsture
Līdz pat 1411. gadam žemaiši saglabāja baltu pagānismu kā valdošo reliģiju un kopš 13. gadsimta vidus nepakļāvās Vācu ordeņa mēģinājumiem to iekļaut Livonijas, vēlāk Prūsijas ordeņvalsts sastāvā. Tomēr 1398. gadā pēc Saliņas līguma noslēgšanas dižkunigaitis Vītauts Dižais noslēdza miera līgumu ar Vācu ordeni, kurā "iznomāja" Žemaitijas fogteju (Vogtei Samogitien) lielmestram. 1409. gadā sākās žemaišu sacelšanās, ko atbalstīja Polijas karalis Jagailis, kas bija formālais iemesls lielmestra Ulriha fon Juningena lēmumam doties karagājienā uz Lietuvu, kas beidzās ar Vācu ordeņa sagrāvi Grīnvaldes kaujā.
Pēc Polijas dalīšanas 1795. gadā Žemaitijas kunigaitijas ziemeļu daļu Nemunas labajā krastā anektēja Krievijas Impērija un iekļāva jaunizveidotās Lietuvas guberņas sastāvā, bet dienvidu daļu Nemunas kreisajā krastā anektēja Prūsijas Karaliste.
Administratīvais iedalījums
Žemaitijas kunigaitija bija sadalīta 28 novados (lt) jeb traktos (pl):
Ezernieki (nozīmju atdalīšana)
Ezernieki var būt:
Joškarola
Joškarola (krievu un chm) ir Marijelas galvaspilsēta Krievijas Federācijā. Tajā dzīvo 290 400 iedzīvotāji. Pilsēta atrodas Volgas kreisā pietekas Malajas Kokšagas krastā.
Joškarolas nosaukums mariešu valodā nozīmē "Sarkanā pilsēta". Pirms 1919. gada pilsētas nosaukums bija Carevokokšaiska, bet no 1919. līdz 1927. gadam — Krasnokokšajska.
Joškarolas klimats ir mēreni kontinentāls ar ilgu un aukstu ziemu un siltu vasaru. Vasaras vidējā temperatūra +18-20 °C. Viskarstākais laiks ir jūlija vidū, kad gaiss dienas laikā var sasilt līdz 34-38 °C. Rudenī laiks ir mitrs un ir daudz stipru vēju un nokrišņu. Iespējamas agras salnas un sniegs. Novembris ir visvējainākais mēnesis. Ziema sākas novembrī. Vidējā temperatūra -18 līdz -19 °C. Visaukstākais mēnesis ir janvāris. Pavasaris ir vēss, bet sauss.
Gornoaltajska
Gornoaltajska (ru) vai Ulalu (alt) ir pilsēta Krievijā, Altaja Republikas galvaspilsēta un vienīgā pilsēta. Tajā dzīvo 55 200 iedzīvotāji. Pilsēta atrodas Altaja Republikas ziemeļrietumu daļā 3641 km uz austrumiem no Maskavas.
Vēsture
Dibināta 19. gadsimta sākumā Ululas upītes krastos neliela teleutu ciema vietā, uz kurieni pārcēlās krievu ieceļotāji. Ciema attīstība lielā mērā saistīta ar Altaja garīgās misijas darbību. 20. gadsimta sākumā izaudzis par ievērojamu reģiona tirdzniecības centru. 1922. gadā tika nodibināts Oiratu autonomais apgabals un par tā centru izvēlējās Ulalas ciemu. 1928. gadā Ulalai piešķirts pilsētas statuss. 1932. gadā pārdēvēta par Oiroturu (Ойрот-Тура — ‘Oirotu pilsēta’), bet 1948. gadā — tagadējā vārdā.
Līvāni
Līvāni (ltg) ir pilsēta Latgalē, Līvānu novada centrs. Atrodas Daugavas labajā krastā, cauri pilsētai tek Dubna, kas Līvānos ieplūst Daugavā. Līvāni ir transporta mezgls — cauri pilsētai iet autoceļi un, kā arī dzelzceļa līnija Rīga—Daugavpils (stacija Līvāni). Attālums līdz Jēkabpilij — 28 km, līdz Preiļiem — 36 km, līdz Rīgai — 170 km.
Vēsture
Līdz 13. gadsimta sākumam tagadējo Līvānu teritorija atradās Jersikas ķēniņvalsts sastāvā. Arheoloģiskie atradumi liecina, ka šeit pie senā vikingu Daugavas ūdensceļa atradies pilskalns ar apmetni, kurā atrasti 10.—11. gadsimta sudraba monētu un stienīšu depozīti. Uzskata, ka šeit varētu būt bijis Lepenes jeb Lepones pilsnovada centrs. Arī Ernests Brastiņš domāja, ka Lepene atrodusies starp Krustpili un Jersiku. 1255. gada 31. martā Romas pāvests Aleksandrs IV pēc Rīgas arhibīskapa Alberta lūguma apstiprināja viņa īpašumā Letijas teritorijā Lepones pili un Jersikas pilskalnu. Iespējams, ka Livonijas krusta karu laikā ap 1273. gadu Līvānos notika kauja ar lietuviešiem pie Dubnas (Dubenâ). 1289. gadā Dubnas pils pieminēta kā arhibīskapa vasaļa Johana no Bardevišas (Johannes de Bardewisch) īpašums.
1533. gadā Rīgas arhibīskapa vasalis Līvens šeit dibināja miestiņu, no viņa vārda esot cēlies vietas nosaukums (Lievenhof). Tomēr Līvāni dēvēti arī citos līdzīgos vārdos (Limehnen, Libenen, Livenen). Pēc Livonijas Konfederācijas sabrukuma Līvāni nokļuva Livonijas Pārdaugavas hercogistes, vēlāk Inflantijas vaivadijas sastāvā. Līvānu muiža no 1677. gada piederēja poļu magnātam Leonardam Pocijam, kas 1678. gadā Līvānos uzcēla koka baznīcu, ko 1685. gadā Latgales-Piltenes bīskaps Nikolajs Poplavskis konsekrēja kā Svētā Erceņģeļa Miķeļa baznīcu.
Pēc Latgales pievienošanas Krievijas Impērijai (1772) Līvāniem 1824. gadā piešķīra miesta tiesības. Miests strauji attīstījās pēc Rīgas-Dinaburgas dzelzceļa atklāšanas 1861. gadā. Vienlaicīgi atklāja arī jaunu mūra baznīcu, kuras būvniecību atbalstīja Krustpils pils barons Korfs, kam šajā laikā piederēja arī Līvānu muiža.
Pirmā pasaules kara laikā Līvāni vairākus gadus atradās frontes līnijas tuvumā, tāpēc artilērijas apšaudēs tika sagrautas daudzas ēkas. Latvijas brīvības cīņu laikā miestu 1918. gada decembrī ieņēma Padomju Latvijas armija, no 1919. gada 7. jūnija līdz 27. augustam pie Līvāniem notika trīs kaujas, kurās Latvijas bruņotajiem spēkiem neizdevās ieņemt stratēģiski svarīgās pozīcijas pie Dubnas ietekas Daugavā. Ceturtā kauja notika 1919. gada 3. oktobrī, kad 3. Jelgavas kājnieku pulks un Baltijas landesvērs beidzot ieņēma Līvānus. 1920. gada agrārajā reformā Līvānu muižu sadalīja 153 vienībās 1533 ha kopplatībā. Daļu muižas centra ēku (Zirgu pasta staciju) piešķīra Latvijas pastam. 1926. gadā Līvāniem piešķīra pilsētas tiesības, 1922. gadā atjaunoja stikla fabriku un ierīkoja lielu kūdras fabriku.
Otrā pasaules kara laikā Līvānus 1941. gada 29. jūnijā ieņēma Vērmahts, bet 1944. gada 1. augustā Sarkanā armija. Pēc kara tie bija Līvānu rajona centrs (1950—1959).
Ģeogrāfija
Līvāni atrodas Viduslatvijas zemienes Jersikas līdzenumā, uz rietumiem no Līvāniem pāri Daugavai atrodas Aknīstes nolaidenums.
Vidējā gaisa temperatūra janvārī ir −6,5 °C, jūlijā — +16,5 — +17 °C. Nokrišņu daudzums 800 mm gadā, bezsala perioda vidējais ilgums 145-150 dienas.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Rūpniecība
Pēc Rīgas—Dinaburgas dzelzceļa atklāšanas 1861. gadā Līvānos uzsākas rūpniecības attīstība. 1872. gadā barons N. Korfs uzcēla celulozes fabriku, bet ap 1887. gadu vācu tirgotājs Jūliuss Fogess nodibināja stikla fabriku. 20. gadsimta sākumā Līvānos atradās divas lielākās stikla fabrikas Latvijā.
No 2014. gada Līvāni bija viena no ekonomiski visstraujāk augošajām Latvijas pilsētām, 2022. gadā sasniedzot 1. vietu. Tas notiek, galvenokārt pateicoties optiskās šķiedras ražošanai.
Līvānu stikla fabrika
Fogesa laikā fabrikas galvenā produkcija bija dažāda izmēra pudeles. 1904. gadā fabriku pārņēma „Līvenhofas stikla un korķu ražošanas akciju sabiedrība”. 1908. gadā tika uzbūvēta korķu fabrika. Pirmā pasaules kara laikā fabrikas iekārtas izveda uz Krieviju, bet pati fabrika nodega.
1922. gadā tika uzcelts jauns stikla fabrikas korpuss. Fabrikas īpašnieks bija akciju sabiedrība "Latvijas stikls". Taču arī šoreiz fabrika kļuva maksātnespējīga un 1935. gadā likvidēta.
1944. gada 13. oktobrī Līvānos agrāko stikla pūtēju vadībā tika pieņemts lēmums par stikla fabrikas atjaunošanu. Ceham nolēma izmantot kādreizējās muižas rijas mūra sienas. 1945. gadā cehs deva pirmo produkciju.
1957. gada jūlijā stikla ražošanas cehs kļuva par patstāvīgu uzņēmumu — Līvānu stikla fabriku (LSF), kas saražoja 1,7 miljonus dažādu stikla izstrādājumu gadā. Fabrika pamazām būvēja jaunus cehus, iekārtas un infrastruktūru darbiniekiem. Šao lakā Līvānu stikla fabriku varēja uzskatīt par pilsētas vizītkarti, jo tās ražojumi bija plaši pazīstami arī ārpus Latvijas.
1975. gadā tika iegūts pirmais krāsainais stikls, 1981. gadā sāka ražot bezkrāsaino kristālu, 1986. gadā bija apgūta optiskās šķiedras un gaismas vadu ražošana. 1987. gadā fabrikā strādāja ap 1 000 cilvēku, produkcija tika eksportēta uz ārvalstīm.
Pie fabrikas tika izveidots vienīgais Baltijas republikās stikla muzejs, kuru līdz 1987. gadam apciemoja 30 000 apmeklētāju.
1994. gadā Līvānu stikla fabrika pārtapa par akciju sabiedrību "Līvānu stikls". Kopš 2001. gada tā pastāvēja kā Vācijas kompānijas "Herner Glass" meitasuzņēmums SIA "Lettglass", līdz beidzot bankrotēja 2008. gadā.
Slovēnija
Slovēnija (sl), oficiāli Slovēnijas Republika (Republika Slovenija), ir valsts Centrāleiropas dienvidu daļā. Tā robežojas ar Austriju ziemeļos, Ungāriju ziemeļaustrumos, Horvātiju austrumos un dienvidos, kā arī ar Itāliju rietumos. Tās teritoriju dienvidrietumos apskalo Adrijas jūra. Lielāko daļu valsts ziemeļu teritorijas aizņem Alpi. Slovēnijas kopējā platība ir 20 273 km2, valstī dzīvo aptuveni 2 miljoni iedzīvotāju. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Ļubļana.
Eiropas Savienības, Eirozonas, Šengenas līguma, NATO un OECD dalībvalsts. Pēc iekšzemes kopprodukta uz vienu iedzīvotāju tā ir visattīstītākā no bijušās Dienvidslāvijas valstīm.
Kulturāli Slovēnija vienmēr bijusi kā robeža starp dažādām citām Eiropas kontinenta tautām. Tās teritorijā saskaras četrās dažādās valodu saimēs — slāvu, ģermāņu, romāņu un somugru — ietilpstošo tautu intereses. Pēdējo desmitgažu laikā iedzīvotāju nacionālais sastāvs ir kļuvis daudzveidīgāks. 2002. gadā aptuveni 83% valsts iedzīvotāju bija slovēņi, pārējie — imigranti no bijušās Dienvidslāvijas valstīm.
Lai arī Slovēnija ir sekulāra valsts, visizplatītākā reliģija valstī ir katoļticība, kas ir atstājis būtisku ietekmi uz mūsdienu Slovēnijas kultūru un identitāti. Otra izplatītākā reliģija ir islāms, kam pievērsušies 2,4% valsts iedzīvotāju.
Vēsture
Vēsturiski mūsdienu Slovēnijas teritorija ietilpusi dažādu valstisku veidojumu sastāvā, ieskaitot Romas impēriju, Svēto Romas impēriju, kā arī Hābsburgu valdījumus. Pēc Austroungārijas sabrukuma ietilpa 1918. gadā dibinātās Serbu, horvātu un slovēņu karalistes, no 1929. gada Dienvidslāvijas karalistes teritorijā. Otrā pasaules kara laikā Slovēnijas teritoriju okupēja un anektēja vairākas valstis — Vācija, Itālija, Ungārija un Horvātija. Pēc kara beigām Slovēnija ietilpa DSFR sastāvā. 1991. gada 25. jūnijā tā pasludināja neatkarību no Dienvidslāvijas. Latvijas valdība Slovēnijas neatkarību atzina 1991. gada 29. augustā. Šajā pašā dienā Slovēnija atzina Latvijas neatkarību. Diplomātiskās attiecības nodibinātas 1991. gada 30. septembrī.
Valsts raksturojums
Tagad Slovēnija ir parlamentāra republika. Latvijas un Slovēnijas divpusējās attiecības ir ļoti labas un aktīvas, veiksmīgi norit sadarbība tieslietu un iekšlietu, aizsardzības, kā arī kultūras jomās.
Administratīvais iedalījums
Slovēnijā vienlaikus ir spēkā vairāki iedalījumi: valsts tiek iedalīta 12 statistiskos reģionos, kuri galvenokārt savāc statistiku, 10 vēlēšanu apriņķos, 58 valsts administratīvajās vienībās (kuras atbild par lietām, kas pārsniedz pašvaldību kompetenci) un 212 pašvaldībās (kopš 2011. gada).
Sports
Kopš 1992. gada, kad tika dibināta Slovēnija, šīs valsts sportisti ir ieguvuši 52 medaļas olimpiskajās spēlēs, no tām 12 medaļas ir zelta.
Līdzīgi kā daudzās citās Eiropas valstīs, Slovēnijā populārākais sporta veids ir futbols. Slovēnijas futbola izlase ir piedalījusies 2000. gada Eiropas čempionātā, kā arī 2002. un 2010. gada FIFA Pasaules kausos.
Lielu popularitāti ir guvuši arī hokejs un basketbols. Slovēnijas basketbola izlase 2017. gadā uzvarēja Eiropas čempionātā. Slovēnijas hokeja izlase regulāri ir spēlējusi Pasaules čempionātos.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais hiphop mūzikas albums
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais hiphop mūzikas albums ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedza par labāko hiphopa albumu aizvadītajā gadā Latvijā.
Gadsimtu saraksts
Šī lapa indeksē gadsimtu lapas.
Pludmale
Pludmale (arī jūrmala, ja atrodas pie jūras) ir krasta līnijas virsūdens daļa, kas pakļauta viļņu un bangu plūsmām.
Pludmali veido dažādi saneši, piemēram, smiltis, grants, oļi un citi. Saneši var arī būt bioloģiskas izcelsmes, piemēram, ja tos veido gliemežnīcas. Pludmale aizsargā krasta līniju no viļņu ārdošās darbības. Tas ir viens no mākslīgo pludmaļu veidošanas iemesliem. Nereti pludmalēs veidojas derīgo izrakteņu kliedņi (iežu vai minerālu sīku atlūzu sakopojumi).
Pludmales tiek ierīkotas arī upju un ezeru krastos. Cilvēki vasarā pludmalēs bieži atpūšas, tāpēc tajās tiek ierīkotas glābšanas stacijas, labierīcības un citas nepieciešamas lietas. Nereti iecienītu pludmaļu tuvumā tiek celtas viesnīcas un kūrorti. Latvijas lielākā kūrortpilsēta Jūrmala ir veidojusies gar Rīgas līča pludmali. Pludmales, kurās nav iepriekšminēto lietu, sauc par savvaļas pludmalēm.
Kizila
Kizila (ru, tyv — ‘Sarkanā’) ir Tivas Republikas galvaspilsēta Krievijas Federācijā. Bijusī Tannu Tuvas, vēlāk Tivas Tautas republikas galvaspilsēta.
Kizilas teritorijā Lielā Jeņiseja satek ar Mazo Jeņiseju un veido Jeņisejas upi. Kizilā atrodas Āzijas ģeogrāfiskais centrs.
Ezernieki
Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Bukmuižas (Buk-Myza) muižas centru. 1933.gadā Bukmuižai piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. 1938.gadā pagastu pārdēvēja par Ezernieku pagastu, pēc kura vēlākajos gados pārdēvēja arī apdzīvoto vietu. Ezerniekos atrodas pagasta pārvalde, vidusskola, bērnudārzs, tautas nams, bibliotēka, pasts, Bukmuižas Svētā Ludviga Romas katoļu baznīca.
Bukmuižas katoļu baznīca (ar žogu) ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, bet baznīcas altāris - valsts nozīmes mākslas piemineklis.
Kaspijas tīģeris
Kaspijas tīģeris jeb Persijas tīģeris (Panthera tigris virgata) ir izmirusi tīģera pasuga, kas savvaļā bija sastopama līdz 1970. gadu sākumam. Tas apdzīvoja reti augošos mežus stepju un pustuksnešu upju krastos kā garus koridorus rietumu un austrumu virzienā no Kaspijas jūras dienvidu gala. Kaspijas tīģeris bija sastopams Turcijā, Kaukāzā, Irānā, Irākā, Afganistānā, Kazahstānā, Tadžikistānā, Turkmenistānā, Uzbekistānā, Mongolijā un Ķīnas Taklamakana tuksnesī. Kaspijas tīģera apdzīvotie koridori upju krastos precīzi iezīmē seno zīda ceļu līdz Gobi tuksnesim.