cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saindēšanās ar mangānu
Bērnu attīstības traucējumi
Pavisam nesen pētījums par 10 gadus veciem bērniem Bangladešā parādīja saistību starp Mn koncentrāciju dziļurbumu ūdenī un samazinātiem IQ rādītājiem.
Trešais, Kvebekā, Kanādā veiktais pētījums, pārbaudīja skolas bērnus vecumā no 6 līdz 15 gadiem, kuri dzīvoja mājās, kuras saņēma ūdeni no akas ar 610 μg Mn/L; kontroles grupa dzīvoja mājās, kura saņēma ūdeni no 160 μg Mn/L saturošas akas. Eksperimentālās grupas bērniem bija paaugstināta hiperaktīva un opozicionāla uzvedība.
Pašreizējā maksimālā drošā mangāna koncentrācija dzeramajā ūdenī saskaņā ar ASV EPA noteikumiem ir 50 μg Mn/L.
Neirodeģeneratīvas slimības
DMT1 olbaltumviela ir galvenais mangāna absorbents no zarnām, un tā var būt galvenais mangāna transportētājs pāri asins-smadzeņu barjerai. DMT1 arī transportē ieelpoto mangānu cauri deguna epitēlijam. Tiek uzskatīts, ka mangāna toksicitātes mehānisms ir tāds, ka disregulācija izraisa oksidatīvo stresu, mitohondriju disfunkciju, ar glutamāta starpniecību izraisītu eksitotoksicitāti un olbaltumvielu agregāciju.
Kulikivkas rajons
Kulikivkas rajons (uk) ir Ukrainas administratīvā iedalījuma vienība Čerņihivas apgabala centrālajā daļā. Robežojas ar Čerņihivas apgabala Menas rajonu ziemeļaustrumos, Borznas rajonu austrumos, Ņižinas rajonu dienvidaustrumos, Nosivkas rajonu dienvidos, Kozelecas rajonu dienvidrietumos un Čerņihivas rajonu dienvidaustrumos.
Elkuzemes dzirnavu dīķis
Elkuzemes dzirnavu dīķis (arī Pļaviņu dzirnavu dīķis, Pļaviņu-Vaiņodes dzirnavu dīķis, Vaiņodes dzirnavu dīķis) ir uz Kauliņupes uzstādināta mākslīga ūdenstilpe Dienvidkurzemes novada Vaiņodes pagasta rietumos. Krasti — lēzeni.
Otepē pagasts
Otepē pagasts (et) ir viena no 3 Igaunijas Valgas apriņķa pašvaldībām tā ziemeļaustrumos. Pašvaldībā ietilpst 1 pilsēta (Otepē), 1 lielciems (Sangaste) un 53 ciemi. Pagasts izveidots 2017. gada reģionālās reformas gaitā, apvienojot Otepē un Sangastes pagastus, kā arī Paluperas pagasta 7 ciemus un Pukas pagasta 12 ciemus. Robežojas ar Tartu apriņķa Neo pagastu ziemeļos, Tartu apriņķa Kambjas pagastu ziemeļaustrumos, Pelvas aprīņķa Kanepi pagastu austrumos, Veru apriņķa Antslas pagastu dienvidaustrumos, Valgas pagastu dienvidos, Tervas pagastu rietumos, kā arī Tartu apriņķa Elvas pagastu ziemeļrietumos.
Labās rokas
"Labās rokas" ir 2001. gadā izdota Latvijas filma.
Sižets
Viņas pagātne ir miglaina, bet nākotne - bīstama. Viņai ir skaistas acis un labas rokas, kuras dažkārt dara sliktus darbus. Viņai ir iemesls baidīties no policistiem, kamēr visiem pilsētas vīriešiem ir iemesls iemīlēties viņā.
Valdaja
Valdaja (ru) ir pilsēta Novgorodas apgabala dienvidaustrumu daļā Krievijā, Valdajas rajona centrs Valdaja augstienē Valdaja ezera rietumu krastā pie Krievijas federālā autoceļa M10.
Vēsture
Valdajas ciems pirmoreiz droši rakstos parādījās 1495. gadā kā Novgorodas Republikai piederoša apdzīvota vieta. Līdz 1764. gadam apdzīvotā vieta piederēja 1653. gadā dibinātajam Valdaja Iverska klosterim, kas atrodas uz salas Valdaja ezerā. 1770. gadā Valdaja ieguva pilsētas tiesības. Iedzīvotāju tradicionālā nodarbošanās bija zvanu un zvaniņu izgatavošana. Otrā pasaules kara laikā pilsētai tuvu atradās frontes līnija, tomēr Vērmahts to neieņēma.
Sasāri
Sasāri (it) jeb Tatari (sc) ir pilsēta Itālijā, Sardīnijas salas ziemeļrietumos. 2011. gada beigās pilsētā dzīvoja 131 tūkstotis cilvēku. Pēc šī rādītāja tā ir Sardīnijas otra lielākā pilsēta aiz Kaljāri. Pilsētas aizbildnis ir Svētais Nikolajs.
Rakstos pilsēta pirmo reizi pieminēta 1131. gadā ar nosaukumu Jordi de Sassaro. 1135. gadā tā tika pārsaukta par Tathari. Pilsēta ļoti strauji attīstījās un 1294. gadā kļuva par neatkarīgu pašvaldību (libero comune). 14. gadsimta sākumā Sardīniju un līdz ar to arī Sasāri okupēja Aragonas karaliste. 1617. gadā jezuīti pilsētā dibināja Sasāri universitāti, kas ir vecākā Sardīnijā. 1713. gadā īslaicīgi pilsēta nonāca Austroungārijas pakļautībā. 1720. gadā Sasāri valdīja Savojas dzimta. Šajā laikā tika dibināta arī Sardīnijas Karaliste. 1861. gadā pilsēta kļuva par jaunizveidotās Itālijas karalistes daļu. Otrā pasaules kara laikā Sabiedrotie bombardēja Sasāri un pilsēta tika stipri nopostīta.
Pauls Pujāts
Pauls Pujāts (dzimis Rīgā) ir latviešu vieglatlēts, startē kārtslēkšanas sacensībās.
2009. gada Eiropas U-20 čempionātā izcīnījis 15. vietu ar rezultātu 4,70 m. Nākamā gada Pasaules čempionātā junioriem viņš izcīnīja 6. vietu (5,10 m). Sportista personiskais rekords ir 5,50 m, kas ir trešais visu laiku labākais rezultāts Latvijas kārtslēkšanas vēsturē aiz viņa trenera Aleksandra Obižajeva sasniegtā Latvijas rekorda (5,80 m) un Mareka Ārenta. 2012. gada Eiropas čempionātā viņš kvalifikācijā nepārvarēja sākuma augstumu (5,10 metri), tādējādi sportists palika bez rezultāta.
Jaroslavs Dvoraks
Biogrāfija
2002 gadā viņš absolvēja Kauņas Tehnisko universitāti un pēc tam studēja valsts pārvaldi Klaipēdas Universitātē. Ieguvis doktora grādu politikas zinātnē un menedžmentā Vītauta Dižā universitātē Kauņā.
Strādājis par tirgotāju Klaipēdā, pēc tam iesaistījies zinātnes pasaulē. Bijis pasniedzējs Klaipēdas Valsts koledžā, vēlāk pārcelts uz Klaipēdas Universitāti. Strādājis par viespētnieku Upsālas Universitātes Krievu un Eirāzijas studiju institūtā (2017) un par viesprofesoru Bjalistokas Tehnoloģiju universitātē (2017). Šobrīd viņš ir Klaipēdas Universitātes Valsts pārvaldes un politikas zinātnes katedras vadītājs. Viņš ir starptautisku zinātnisku žurnālu redakciju biedrs, kā arī paneļu "Uz pierādījumiem balstīta politikas veidošana" un "Kultūras politika un radošums gudrai attīstībai Centrāleiropā un Austrumeiropā" koordinators. 2021 gada J. Dvoraks ir viesprofesors Johannesburgas Universitātē.
Divi pīlēni un zostēviņš
"Divi pīlēni un zostēviņš" (en) ir 2018. gada Ķīnas un ASV animācijas filma, kuras režisors un scenārija autors ir Kriss Dženkinss. Filmas pirmizrāde notika 2018. gada 9. martā.
Gailišķe
Gailišķe ir mākslīga ūdenstilpe Dienvidkurzemes novada Vaiņodes pagasta rietumos.
Kradzes
Kradzes ir apdzīvota vieta Dienvidkurzemes novada Gaviezes pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļaustrumos pie autoceļa V1226 7 km no pagasta centra Gaviezes, 11 km no novada centra Grobiņas un 200 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta veidojusies kā zivjsaimniecības «Boļševiks» privātmāju ciemats.
34. ieroču SS grenadieru pulks
34. ieroču SS grenadieru pulks (de) bija Latviešu leģiona kaujas vienība 15. ieroču SS grenadieru divīzijas sastāvā. Kaujas gaitas beidza ar padošanos rietumu sabiedrotajiem 1945. gada 2. maijā.
Izveidošana
Pēc 1943. gada 10. februāra pavēles par vienota Latviešu leģiona izveidi, tika izlemts formēt 15. ieroču SS grenadieru divīziju, kurā ietilptu 34. grenadieru pulks. Par pirmo pulka komandieri tika iecelts pulkvedis Apsītis-Apse un 12. jūlijā Apsītis-Apse devās uz Cēsīm, lai uzsāktu tā izveidi. Apgāde bija trūcīga: sākotnēji pulkam apmācībām izsniedza franču ieročus, kādus frontē vairs nelietoja, 15. jūlijā, kad ieradās pirmie jauniesauktie, vēl aizvien trūka instruktoru, kā arī dažādu saimniecības preču. 1943. gada augustā pulkā pienāca pavēle 1000 jauniesauktos nosūtīt uz Volhovas fronti 19. divīzijas papildināšanai, tā vietā tika solīta 1000 jaunu jauniesaukto ierašanās, taču tas būtiski apgrūtināja apmācības. Augusta vidū pulka karavīri deva svinīgo zvērestu, taču septembrī pulku pārcēla uz Ventspili. 8. novembrī pienāca pavēle izformēt III bataljonu un pirmajiem diviem bataljoniem sagatavoties ceļam uz fronti. 12. novembrī 34. pulks kā pirmais no 15. divīzijas izbrauca uz fronti. Pulka sastāvs izbraucot bija šāds:
Pulka komandieris — pulkvedis Apsītis-Apse
Pulka adjutants — kapteinis Ķīlītis
Ostrovā
Caur Jelgavu, Krustpili, Gulbeni un Abreni pulks 13. novembrī nonāca Ostrovā, kur negaidīti tika saņemta pavēle vilciena ešelonu pamest un novietoties tuvējās kazarmās lai piedalītos partizānu apkarošanas akcijā. Pamest vilcienu tika pavēlēts 3 stundu laikā - šajā procesā tika pazaudēta būtiska daļa pulka mantu, tostarp lielākā daļa ložmetēju, kas palika vagonos. Nākamajās dienās pulks ārpus Ostrovas ieņēma pagastu centrus apmēram 20 km attālumā no pilsētas uz ceļiem, kur līdz 19. novembrim tika nodarbināts partizānu apkarošanā. 19. novembrī pulks saņēma pavēli doties uz Novosokoļņiku pozīcijām.
Novosokoļņiku pozīcijās
23. novembrī pulka vienības sasniedza fronti un tika novietotas uz dienvidrietumiem no Novosokoļņikiem, pirmais pulka uzdevums bija izbūvēt otru aizsardzības līniju 83. vācu kājnieku divīzijas aizmugurē, apmācības nolūkos daļa personālsastāva tika piedalīta vācu vienībām priekšējās līnijās pieredzes gūšanai. Apmācībās un ierakuma darbos pulks palika līdz decembra beigām. Decembrī sasirga pulka komandieris Apsītis-Apse, līdz 1944. gada janvārī ieradās jaunnozīmētais pulka komandieris pulkvedis Dzenītis-Zeniņš komandiera pienākumus izpildīja pulkvedis Artūrs Silgailis. Šajā periodā pulkam, bruņotam pēc SS vienību organizācijas standarta, bija 19 rokas ložmetēji uz rotu, to uzzinājis 83. vācu divīzijas, kam pulks daļēji bija pakļauts, komandieris ģenerālis Šērers lūdza no katras rotas aizdot 10 ložmetējus viņa vienībām - atdoti tie netika.
No 27. decembra līdz 16. janvārim ap 500 pulka vīrus nodarbināja aizsardzības līnijas "Luchs" izbūves darbos Nēveles telpā. No 27. janvāra pulka vienības iesaistījās sīvās atiešanas kaujās no Novosokoļņiku pozīcijām uz "Panteru" līniju, kur novietojās Maslovo sādžas rajonā. Atvaires kaujās pulks zaudēja 54 kritušus, 270 ievainotus un 22 bez vēsts pazudušos. Tikai 1944. gada marta sākumā pulks atkāpās uz Veļikajas pozīcijām.
Veļikajas pozīcijās
Veļikajas pozīcijās pulks novietojās 1944. gada 6. martā, pa kreisi no 33. grenadieru pulka frontes iecirkņa. 20. martā pulks saņēma papildinājumu ap 450 vīru sastāvā no robežapsardzības pulkiem, lielākoties vecāka gadagājuma iesauktos.
26. martā sākās ienaidnieka lieluzbrukums 34. pulka iecirknī sākot no Mišni līdz Pozolotinai, plkst 11:00 ienaidnieka spēki jau bija sasnieguši augstieni 94,4 kur atradās pulka štābs - to atvairīja no štāba vīriem saformēta trauksmes rota pulkveža Dzenīša-Zeniņa un adjutanta kapteiņa Ķīlīša vadībā, tajā pašā dienā krita I bataljona komandieris kapteinis Kleinbergs, ienaidnieks pārrāva līniju un pārgāja Veļikajas upi visā pulka iecirknī. 27. marta rītā sekoja neveiksmīgs vācu vienību pretuzbrukums, par spīti smagiem zaudējumiem neizdevās likvidēt ienaidnieka placdarmu rietumu krastā. Marta pēdējās dienās pulka iecirkni sašaurināja par aptuveni 400 m, kreisajā flangā pulka vienības nomainīja 15. fizilieru bataljona vienības. Aprīļa pirmajās dienās pulku apvienoja ar 15. fizilieru bataljonu un vairākām vācu vienībām Silgaiļa kaujas grupā (Kampfgruppe Silgailis), taču jau aprīļa sākumā pulka vadība atkal nonāca pulkveža Dzenīša-Zeniņa rokās. Veļikajas krastos pulks zaudēja 106 kritušos, 220 ievainotos un 243 bez vēsts pazudušos. 6. aprīlī pulku nomainīja, atvelkot rezervē 25 km aizmugurē, netālu no Latvijas robežas. Pulks tika pārformēts, atlikušos vīrus ieskaitot I bataljonā, kā II bataljonu tajā ieskaitot 15. fizilieru bataljonu majora Lapaiņa vadībā.
Bardovo pozīcijās
14. aprīlī pulkam pienāca pavēle doties uz Bardovo pozīcijām Kamenoje rajonā dienvidaustrumos no Opočkas, tās pulka vienības sasniedza 16. aprīļa rītā, paliekot atpūtā līdz 19. aprīlim, kas tika saņemta pavēle ieņemt pozīcijas pie Kamenoje ezera. Šajās pozīcijās relatīvā mierā pulks palika līdz 7. jūlijam. Jūnijā pulkvedis Dzenītis-Zeniņš devās atvaļinājumā, komandiera pienākumus uzņēmās pulkvežleitnants Alberts Vīksne. Pozīcijās pulka labajā spārnā atradās 33. grenadieru pulks un kreisajā 19. SS divīzija, pulka sektorā labo flangu sedza I bataljons, bet kreiso - II bataljons.
Jūnija beigās pulka II bataljonu, sakarā ar ienaidnieka iebrukumu pie „Jāņu kalna", pārcēla uz 32. pulka iecirkni, I bataljonam pārņemot daļu no tā pozīcijām. No 6. uz 7. jūliju I bataljonu atvilka no frontes un arī nosūtīja uz 32. pulka iecirkni, nomainīt majora Hāznera komandēto 32. pulka I bataljonu, kas tā arī nenotiek - 10. jūlijā sākas vispārēja atkāpšanās. Organizētu atkāpšanos 10. jūlija rītā pārtrauca pēkšņs ienaidnieka uzbrukums. Ienaidnieka trieciens attīstījās ātri un drīz tanki parādījās pie I bataljona komandpunkta, tur tos bataljona komandierim majoram Ķīlītim izdevās aizturēt līdz vakaram. I bataljona sastāvs bija šāds:
Komandieris — majors Ķīlītis, komandiera adjutants — virsleitnants Zukulis
Pēc 10. jūlija pulka vienības, izvairoties no ielenkuma, ar cīņu atkāpās rietumu virzienā, lielākoties vairoties izmantot ceļus, bet pārvietojoties pa mežiem un purviem. 16. jūlijā no abu pulka bataljonu atliekām sastādīja vienu kaujas bataljonu majora Ķīlīša vadībā, 19. jūlijā tas sasniedza Zilupes krastus. Pēc atvilkšanās no Zilupes upes pozīcijām 34. pulku izņēma no frontes joslas un pārvietoja uz Cēsīm, kur to izformēja, daļu vīru pārskaitot uz Jekelna kaujas grupā, 12. augustā daļu pārvedot uz Vāciju, kur pulku bija paredzēts formēt no jauna.
Pirmā pārformēšana
Pulka vīri Dancigā ieradās 14. augustā, aptuveni nedēļu nostāvēja Gotenhāfenā līdz ar vilcienu tika pārvesti uz Sofienvaldes rajona Damerkovu. Šeit pulka vienību atlikumus nodarbināja rudens lauku darbos līdz oktobra sākumā šīs vienības pārvietoja uz Trembornas rajonu, kur jau atradās pulka reorganizācijai paredzētie jauniesauktie. Šeit abu pulka bataljonu atliekas apvienoja vienā II bataljonā, taču daļu vīru nosūtīja uz Tornu nodarbināšanai būvpulkos, daļu nosūtīja uz rezerves depo, 34. pulka vajadzībām atstājot ap 250 pieredzējušu vīru, tos atkal nosūtīja lauku darbos līdz oktobra beigām. No šiem 250 vīriem lielāko daļu atkal nosūtīja uz rezerves depo. Vienīgā bataljona vadību no vācu majora Šices 15. novembrī pārņēma majors Pēteris Balodis. Oficiāli pulka komandieris vēl aizvien bija pulkvedis Dzenītis-Zeniņš, lai arī pulks faktiski nepastāvēja; lielāko daļu pārējo amatu ieņēma vācieši, jo latviešu virsnieki bija nosūtīti apmācībās.
Ar 15. divīzijas komandiera pavēli 1944. gada 10. decembrī par 34. pulka komandieri iecēla pulkvežleitnantu Vīksni, kas tikko bija atgriezies no bataljona komandieru kursiem. Šajā brīdī pulks jau bija atjaunots 3 bataljonu sastāvā, Pulka štābs, štāba rota, 13. un 14. rotas atradās Trembornā, I bataljons Laušenā, II bataljons Hohensabornā un III bataljons Lendī.
Pulka sastāvs šajā brīdī bija:
Pulka komandieris — pulkvežleitnants Vīksne
Pulka sastāvs šajā laikā bija ap 2800 vīru, taču tā apbruņojums bija nepilnīgs, decembrī un janvārī notika intensīvas apmācības. Janvāra pirmajā pusē no pulka sastāva saformēja vienu brīvprātīgo bataljonu lai dotos uz Kurzemes cietoksni 19. divīzijas papildināšanai, pamatā no III bataljona vīriem, kas izrādīja lielu vēlmi doties atpakaļ uz Latviju. 18. janvārī šis bataljons virsleitnanta Munča vadībā, līdz ar brīvprātīgo bataljoniem no 32. un 33. pulka, devās no Dancigas uz Liepāju. Janvāra beigās pulks saņēma ap 300 vīru papildinājumu, atgūstot pilnu sastāvu.
Kaujas par Nakeli
1945. gada 18. janvārī pulkā tika izsludināts trauksmes stāvoklis, no pilnai kaujas darbībai derīgajiem vīriem saformēja divus kaujas bataljoni, sliktām apgādātos vai apmācītos ieskaitot III bataljonā. 22. janvāra 15:30 pulks izgāja 1800 vīru sastāvā izgāja uz Sofienvaldi, III bataljonam paliekot Trembornā, tālāk dodoties uz Konicu. Konicā tika saņemta pavēle II bataljonu ielādēt vilcienā un nosūtīt uz Vandsburgu, kurai netālo Nakeli jau bija ieņēmušas ienaidnieka tanku kolonnas, tas arī tika izdarīts. Pārējās pulka vienības devās virzienā Konica—Cempelburga—Vandsburga—Nakela.
23. janvārī ap plkst. 09.00 pulka komandieris Vīksne saņēma pavēli doties uz Vandsburgu un pārņemt savā vadībā visas tur esošās vienības, tālāk virzīties uz Immenheimu-Nakeli. Pa ceļam uz Vandsburgu no bēgļiem un vācu karavīriem izdevās gūt informāciju, ka Immenheima jau ir ieņemta un arī ienaidnieks ir ceļā uz Vandsburgu. 11:00 pulks ieradās Vandsburgā, tur noskaidrojās, ka vācu vienību pilsētā nav, aizsardzības pozīcijās atrodas tikai 15. fizilieru bataljons un prettanku diviziona vienības, fizilieru bataljons pie kam jau bija uzsācis uzbrukumu Immenheimai - līdz krēslai tā tika atgūta. Šeit pulka komandieris no divīzijas komandiera saņēma pavēli ar vienu bataljonu nomainīt 15. fizilieru bataljonu Immeheimas dienvidu aizsardzībā un ar pārējām vienībām uzsākt uzbrukumu Nakeles virzienā - par spīti tam, ka Immenheimu bija sasniedzis tikai II bataljons. Šo faktu priekšā divīzijas komandieris piekrita atlikt uzbrukumu līdz nākamajam rītam, taču jau ar tumsu II bataljons pārņēma 15. fizilieru bataljona pozīcijas, nonākot kontaktā ar ienaidnieku jau pievakarē.
02:00 I bataljons vēl nebija ieradies, taču divīzijas komandieris atteicās atlikt uzbrukumu - norādot, ka tā ir paša reihsfīrera Himlera pavēle. 24. janvāra 08:00 II bataljons uzsāka uzbrukumu Nakeles virzienā, sasniedzot Nakeles rietumu malu 17:00 un turpinot virzību cauri pilsētai smagās ielu cīņās austrumu virzienā, līdz 18:00 pilsēta bija ieņemta. Pulka kreisā flanga nodrošināšanu nozīmēja 32. pulka I bataljonu, taču labais flangs palika atklāts; to bija paredzēts ieņemt vācu ģenerāļa Cīglera kaujas grupai, kas nebija atrodama.
25. janvārī sekoja spēcīgs ienaidnieka uzbrukums ar tanku atbalstu, taču beidzot ieradās 13. prettanku rota un pilsētu izdevās noturēt līdz 27. janvārim, kad, ielenkuma draudu dēļ, 34. pulks no Nakeles atkāpās uz Erlavas—Gernheimas līniju. Sasniedzot šo līniju izrādījās, ka to jau ieņēmis ienaidnieks - kustība notika nakts un sniegputeņa apstākļos, kas lika pulka vienībām izklīst. Ienaidnieka pozīcijas jauktā kārtībā nācās apiet un pulks atkal apvienojās Vilkensvaldē 28. janvāra vakarā, ieņemot tur aizsardzības pozīcijas.
Kaujas Jastrovas-Flederbornas telpā
29. janvāra 09:00 pulks ar kauju atgāja no Vilkensvaldes un devās uz Kujanas pozīcijām, tās sasniedzot ap 18:00 - šeit pulku piedalīja Januma kaujas grupai, pavēlot segt grupas atkāpšanos Flātovas virzienā. 30. janvārī pulks sasniedza Flātovas austrumu malu, kur palika pozīcijās 32. pulkā, izcīnot smagas cīņas pret ienaidnieka pārspēku; pozīcijas izdevās noturēt līdz 31. janvāra 02:45, kad pienāca pavēle atiet uz Jastrovu. Atkāpjoties sedzot vācu Marzela kaujas grupu, Jastrovu pulks sasniedza 10:00, taču 11:45 noskaidrojās, ka ceļš uz Flederbornu ir nogriezts un Jastrova atrodas ienaidnieka ielenkumā.
Bez liekas kavēšanās tika saformēta Vīksnes kaujas grupa (de), iekļaujot arī 32. pulka vienības - grupas mērķis bija izlauzties uz Flederbornu un nomainīt tur esošo 23. SS divīzijas Nederland 48. pulku. 14:30 tika uzsākts uzbrukums, I bataljonam uzņemoties avangarda pienākumus, nonākot kontaktā ar ienaidnieku 19:55 un, izmantojot pārsteiguma elementu, piespiežot to bēgt. Ap 21:40 kaujas grupa sasniedza Flederbornu, 22:30 nomainot pozīcijās 48. pulku.
1. februārī sākās spēcīgs ienaidnieka uzbrukums Flederbornai, 3. februārī šis uzbrukums pastiprinājās un izvērsās gan no rietumu, gan austrumu un dienvidu virzieniem; šajos apstākļos tika uzsākta pilsētas atstāšana Landekas virzienā, lai izvairītos no ielenkuma. Landeku ar kauju izdevās ieņemt 3. februāra vakarā. Pulks kaujās kopumā bija zaudējis 6 kritušus virsniekus, 23 instruktorus un 106 karavīrus, kā arī ap 250 ievainoto un 340 bez vēsts pazudušo; zaudēti bija arī visi smagie ieroči, palicis bija viens vienīgs kājnieku lielgabals. Ierindā vēl bija 13 virsnieki un 386 instruktori un kareivji. Pēc iznākšanas pie Landekas pulku pārvietoja uz Krumenzē, kur to pārformēja un pienāca rezerves.
Otrā pārformēšana
4. februārī pulkam ieradās papildinājumi no 2. Meijera sevišķo uzdevumu bataljona (soda bataljona) un 5. februārī notika pulka pārformēšana. Viss pulks tika apvienots I bataljonā, saglabājot 34. pulka virsnieku vadību, bataljona vadību saglabāja majors Ķīlītis, šajā dienā arī ieradās bijušais 1. policijas pulka II bataljons, kas līdz šim bija nodarbināts ierakumu darbos, tas kā II bataljons tika pievienots 34. pulkam. Pēc pārkārtojumiem I bataljonā bija 13 virsnieki, 73 instruktori un 369 kareivji, bet II bataljonā — 13 virsnieki, 104 instruktori un 413 kareivji. 7. februārī uz slimnīcu aizbrauca pulka komandieris un iepriekšējā II bataljona komandieris majors Balodis, pulka vadību pārņēma majors Ķīlītis. Par I pulka komandieri iecēla kapteini Brīvkalnu, rotu vadība bija šāda:
9. februārī pulka kaujas stiprums bija 27 virsnieki, 190 instruktori un 751 kareivji.
Atkāpšanās gar Baltijas jūru
10. februārī 08.35 pulks pārvietojās uz Grīnavas rajonu, I bataljonam nomainot pozīcijās 32. vācu kājnieku divīziju, kreisajā flangā atradās 32. pulka 5. rota, bet labajā - vācu vienības, kuras gan 12. februārī nomainīja II bataljons. 12. februāra 14:00 sākās uzbrukums 32. pulka sektorā, vēlāk pārsviežoties arī uz 34. pulka fronte iecirkni, taču to izdevās atvairīt un aizsardzības līniju stabilizēt, nākamais būtiskais uzbrukums sekoja 13. februāra 15:00, pēc tam pozīcijās valdīja miers. 23. februāra 04:00 I bataljons no frontes tika atvilkts uz Landeck II rajona Dobrinkas upes pozīcijām, kur jau atradās II bataljons. 20. februāri par pulka komandieri iecēla pulkvežleitnantu Osvaldu Meiju un I bataljona komandieri atkal majoru Ķīlīti, taču jau tās pašas dienas pusnaktī pulka vadību uzticēja vācu majoram Pomrēnam, bet I bataljonu majoram Arājam.
1. martā pulkam bija jāieņem aizstāvēšanās pozīcijas Gramencas rajonā, ienaidnieka uzbrukums sākās 2. martā ap pusdienas laiku ar spēcīgu tanku un artilērijas atbalstu, visa diena pagāja kaujās, ienaidniekam spiežot pulka vienības rietumu virzienā. 3. marta novakarē II bataljona komandieris majors Mežgrāvis saņēma pavēli sapulcināt pulka vienības divu bataljonu sastāvā un cīnīties līdz galīgajai uzvarai, ieceļot viņu par jauno 34. pulka komandieri, majors Pomrēns iepriekšējā dienā bija ticis ievainots. Par I bataljona komandieri majors Mežgrāvis nekavējoties atkal nozīmēja kapteini Brīvkalnu, II bataljonu uzticēja virsleitnantam Cīrulim. Tajā pašā dienā pienāca pavēle atkāpties Cadkovas virzienā, taču 4. martā pienāca ziņa no divīzijas štāba, ka visa divīzija līdz ar citām vācu vienībām ir ielenkta. 9. martā pulks saņēma pavēli ieņemt aizsardzības pozīcijas pie Foigtshagenas, līdz ae 33. pulku sedzot pārējo vienību izlaušanās mēģinājumu, pozīcijas pulks noturēja līdz 10. marta 22:00, kad pienāca pavēle atiet uz Fišerkatenu—Horstu, turpinot virzību uz rietumiem. 14. martā pulks sasniedza Svinemindi, no kurienes ar kuģi tik pārcelts pāri Svinei un 15. martā sasniedza Ūzedomu.
Pulka pēdējās gaitas
19. martā pie pulka ieradās divīzijas komandieris virspulkvedis Burks un paziņoja, ka par pulka komandieri tiek iecelts vācu pulkvedis Hēmels, majoru Mežgrāvi norīkojot I bataljona vadībā. 19. martā pulkam pavēlēja pārvietoties uz Neibrandenburgas rajonu, to pulks sasniedza 22. martā. Aprīļa sākumā pulks saņēma pavēli pārvietoties uz Firstenbergu, aptuveni 80 km uz ziemeļiem no Berlīnes. Šeit 27 pulka vīri tika savervēti izpletņlēcēju-sabotieru uzdevumiem frontes aizmugurē. Aprīļa mēneša beigās pulkam bija jānodod jaunformējamai Januma kaujas grupai visi kareivji un instruktori, kas saņēmuši Dzelzs krustu. 1. aprīlī pulka vadību atkal uzticēja pulkvežleitnantam Vīksnem.
Pulkam bija uzticēta Firstenbergas aizstāvība, pilsētas centrā pie pārbrauktuves atradās nokrautas ap 400 tanku dūres, pie kurām bija uzraksts, ka tā pēdējā rezerve un to var izlietot tikai ar valstsmaršala Gēringa atļauju. Aprīļa beigās tika saņemta pavēle gatavoties ienaidnieka uzbrukumam; 27. aprīlī slimības dēļ pulkvežleitnantu Vīksni pulka vadībā nomainīja majors Balodis. 30. aprīlī pienāca pavēle ieņemt pozīcijas pie Goldbergas ciema, uz austrumiem no Berlīnes - šeit pulka vadība pieņēma lēmumu doties uz Elbu un padoties rietumu sabiedrotajiem.
Tika noskaidrots, ka Šverīnē atrodas sabiedroto vienības un 2. maija rītā pastarpināti uzņemti sakari ar tām; ap pusdienlaiku pulks sāka gatavoties gūstam - no formas tērpiem tika noārdīti SS simboli un zīmotnes.
34. SS grenadieru pulka vienības beidza kaujas gaitas 1945. gada 2. maija 14:30, nonākot ASV armijas gūstā.
Menas rajons
Menas rajons (uk) ir Ukrainas administratīvā iedalījuma vienība Čerņihivas apgabala centrālajā daļā. Robežojas ar Čerņihivas apgabala Snovskas rajonu ziemeļos, Korjukivkas rajonu ziemeļaustrumos, Sosnicjas rajonu austrumos, Borznas rajonu dienvidaustrumos, Kulikivkas rajonu dienvidrietumos, Čerņihivas rajonu rietumos un Horodņas rajonu ziemeļrietumos.
Jaunciems (Nīcas pagasts)
Jaunciems ir apdzīvota vieta Kurzemes dienvidrietumos, Dienvidkurzemes novada Nīcas pagastā uz dienvidiem no Liepājas, pie autoceļa A11 (Liepāja — Lietuvas robeža (Rucava)).
Starptautiskā Kanoe federācija
Starptautiskā Kanoe federācija (angļu: International Canoe Federation (ICF)) ir vispasaules smaiļošanas un kanoe airēšanas pārvaldes organizācija, kura pārrauga starptautisko smaiļošanas un kanoe airēšanas sacensību notikumus. ICF galvenā mītne atrodas Lozannā, Šveicē.
Disciplīnas
Gludūdenī
Okeānā
Straujūdenī un krācēs
Gludūdenī un okeānā
Centrbēdzes sūknis
Centrbēdzes sūknis ir viens no divu tipu dinamisku lāpstiņu sūkņiem. Darba šķidruma kustība notiek nepārtrauktā plūsmā, pateicoties šīs plūsmas mijiedarbībai ar kustīgām rotējošām rotora lāpstiņām un fiksētām korpusa lāpstiņām. Šajā gadījumā pārvietojamā darba šķidruma kustība rodas centrbēdzes spēka dēļ un tas plūst radiālā virzienā, proti, perpendikulāri rotora rotācijas asij.
Vēsture
Par pirmo centrbēdzes sūkni var nosaukt 1475. gadā izgatavoto Itālijas renesanses inženiera Francesco di Giorgio Martini dubļu pacelšanas iekārtu. Īstie centrbēdzes sūkņi nebija izstrādāti līdz 17. gadsimta beigām, kad Denis Papin uzbūvēja šādu ierīci, izmantojot taisnas lāpstiņas.
Darbības princips
Pa sūcējvadu šķidrums nokļūst starp sūkņa darba rata lāpstiņām. Lāpstiņu skaits parasti ir 6—12. Darba rats nostiprināts uz rotējošas vārpstas. Lāpstiņas spiež griezties arī šķidrumam. Norisot rotācijas kustībai, šķidrumā attīstās centrbēdzes spēki, kas pārvieto šķidruma daļiņas no rata centra uz perifēriju. Tā šķidrums piedalās divējādā kustībā — tas kustas pa apli un rādiusa virzienā. Rezultējošā kustība notiek pa spirālisku trajektoriju.
Lai sūknis sāktu strādāt, tā korpusam iepriekš jābūt piepildītam ar sūknējamo šķidrumu — centrbēdzes sūknis pats šķidrumu iesūkt nevar. Centrbēdzes sūkņa korpusu pirms darba vai nu vienkārši pielej, vai piesūknē ar mazu cita tipa sūkni. Tādā gadījumā sūcējvadā jābūt pretvārstam, kas neļauj šķidrumam no sūkņa korpusa iztecēt.
Lielas jaudas sūkņos un hidrauliskās turbīnās starp darba ratu un spirālisko kameru ievieto tā saucamo vadriteni — lāpstiņu sistēmu, kas koncentriski aptver darbu ratu. Vadritenis neļauj izveidoties lieliem virpuļiem, un šķidrums vienmērīgāk aizplūst no darba rata. Tādējādi samazinās hidrauliskie zudumi sūknī.
Lietderības koeficients lielos centrbēdzes sūkņos var sasniegt pat 90%. Šim sūknim ir arī maksimāli vienkārša uzbūve, tas vienkārši izjaucams un iztīrāms.
Centrbēdzes hidraulisko mašīnu pamatvienādojums
Centrbēdzes hidraulisko mašīnu pamatvienādojumu pirmo reizi izveda Leonards Eilers. Ar to iespējams noteikt centrbēdzes sūkņa attīstīto spiedienu atkarībā no ražīguma un darba rata apgriezienu skaita. Ar šo vienādojumu iegūst tā saucamo teorētisko sūkņa spiediena augstumu Ht
Pāriet no Ht uz reālajām spiediena vērtībām var tikai ar empīrisku koeficientu palīdzību.
, kur
c — absolūtais šķidruma ātrums;
u — darba rata iekšējā aploka, punkta ātrumu attiecībā pret nekustīgu koordinātu sistēmu;
α- leņķis starp ātrumu u un c vektoriem.
Centrbēdzes sūkņa raksturlīknes
Galvenā centrbēdzes sūkņa raksturlīkne attēlo sakarību starp attīstāmo spiedienu un ražīgumu H=f(Q). Bez tam jāzina arī sūkņa jaudas un lietderības koeficienta atkarība no ražīguma, t.i., N=f(Q) un η=(Q). Sūkņa raksturlīknes parasti nosaka eksperimentāli rūpnīca.
Ražīgumu noteiktam apgriezienu skaitam nav konstants, bet atkarīgs no celšanas augstuma H, kāds sūknim ir jāpārvar. Visi parametri atkarīgi no apgriezienu skaita.
Lietderības koeficienta maksimums atbilst visekonomiskākajam sūkņa darba režimam, tādēļ sūkņi vienmēr jāizvēlas tā, lai tos vārētu darbināt režimā, kas atbilstu pēc iespējas loelākam lietderības koeficientam.
Q1/Q2=n1/n2              Sūkņa ražīgums proporcionali apgriezienu skaitam;
Ns1/Ns2=n13/n23         Sūkņa patērētā jauda proporcionali apgriezienu skaita kubiem.
Klasifikācija
Centrbēdzes sūkņi tiek klasificēti pēc:
Lēmums aiziet
"Lēmums aiziet" (ko; Heojil gyeolsim) ir 2022. gada Dienvidkorejas neo-noir romantiska mistērijas filma, kuras režisors un viens no scenārija autoriem ir Paks Čanvuks. Filmā galvenās lomas atveido Tanga Vei un Paks Heils.
Aija (kuģis)
Aija (pirms tam: Zviedrijas Amfred un Lielbritānijas Galatea) bija Latvijas tirdzniecības flotes kravas tvaikonis.
Lēmums aiziet
Filma stāsta par detektīvu, kurš, izmeklējot alpīnista nāvi, iepazīstas ar viņa noslēpumaino atraitni.
Aija (kuģis)
Tvaikonis būvēts 1887. gadā Sanderlendā, Lielbritānijā. Tilpība 571 BRT, trīscilindru tvaika dzinēju jauda 98 ZS.
Latvijas republikas tirdzniecības flotē no 1929. gada. Pieraksta osta - Rīga. Īpašnieks kuģniecības sabiedrība Kaija. Veicis reisus uz Baltijas jūras ostām, galvenokārt līnijā Rīga-Ventspils-Liepāja. 1937. gada februārī Rīgas līcī starp Roju un Kolku saspiests ledos un nogrimis. Apkalpi uzņēmis ledlauzis Lāčplēsis.
Lēmums aiziet
Filmas "Lēmums aiziet" pirmizrāde notika 75. Kannu kinofestivālā, kur tā sacentās par Zelta palmas zaru. Čanvuks saņēma festivāla labākā režisora balvu. Filma saņēma lielu kritiķu atzinību, īpaši novērtējot aktierspēli, sižeta pavērsienus un operatora darbu. "Lēmums aiziet" ir izvēlēta kā Dienvidkorejas kandidatūra par labāko starptautisko spēlfilmu 95. Kinoakadēmijas balvai.
Aija (kuģis)
Kapteiņi: O.A.Brūvelis, J.Freimanis-Vanckuls, A.Kalniņš.
Vikmanis
Vikmanis var būt:
Gulbene (dīķis)
Gulbene ir mākslīga ūdenstilpe Dienvidkurzemes novada Vaiņodes pagasta rietumos.
Divkupru kamielis
Divkupru kamielis jeb baktriāns (Camelus bactrianus) ir liela auguma kamieļu dzimtas (Camelidae) pārnadzis. No mūsdienās dzīvojošām kamieļu sugām divkupru kamielis ir daudz retāk sastopams nekā vienkupra kamielis jeb dromedārs (Camelus dromedarius).
Divkupru kamieļa dabīgais izplatības areāls ir Centrālāzijas stepes. Mūsdienās tas pārsvarā ir sastopams tikai kā mājdzīvnieks, un to skaits ir apmēram 2 miljoni. Daži autoritatīvi informācijas avoti, piemēram, Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība (en) divkupru kamieļa savvaļas un mājas formas uzskata par tik attālinātām, ka iedala tās divās sugās — mājas divkupru kamielis (Camelus bactrianus) un savvaļas divkupru kamielis (Camelus ferus). Mūsdienās arvien vairāk zinātnieku piekrīt idejai, ka mājas divkupru kamielis un vienkupra kamielis ir cēlušies no divām atšķirīgām savvaļas kamieļa (Camelus ferus) pasugām.
Mājas divkupru kamieļus jau simtiem gadu Centrālāzijā izmanto kā transporta mājdzīvniekus. Tā izturība pret aukstumu un karstumu, spēja ilgstoši izturēt bez ūdens un barības skarbajos stepju un tuksneša apvidos padarīja to par neaizstājamu dzīvnieku gadsimtiem ilgi. Pateicoties divkupru kamielim, bija iespējama Zīda ceļa karavānu kustība vairāku simtu gadu garumā. Mūsdienās tie joprojām tiek izmantoti Indijā, Irānā, Afganistānā, Pakistānā, Kazahstānā, Uzbekistānā, Mongolijā un Ķīnā.
Savvaļas kamieļa izplatība
Kādreiz savvaļas divkupru kamieļi bija sastopami plašā areālā, kas aptvēra lielas teritorijas Ķīnā un Mongolijā, un sniedzās līdz Kazahstānas vidienei. 19. gadsimta vidū suga izmira areāla rietumu daļā, saglabājoties tikai nomaļās Gobi un Taklamakana tuksneša daļās. Ziemas periodā savvaļas kamieļi migrē no tuksnešiem uz Sibīrijas apvidiem upju tuvumā. Nelielas populācijas mājo arī Manghistau apgabalā Kazahstānas dienvidrietumos un Kašmīras ielejā Indijā un Pakistānā. Pēdējo 150 gadu laikā arī šīs populācijas ir pastāvīgi samazinājušās un sadrumstalojušās. Savvaļas divkupru kamielis ir iekļauts Pasaules Sarkanajā grāmatā kā kritiski apdraudēta suga. Savvaļā dzīvo ne tikai "tīri" savvaļas kamieļi, bet arī savvaļā nokļuvuši mājas kamieļi.
Vēsture
Pirmo reizi savvaļas divkupru kamieli aprakstīja Nikolajs Prževaļskis 1873. gadā. Savu zinātnisko vārdu — Camelus bactrianus — kamielis ieguvis no senās Persijas (mūsdienās Irānas) reģiona — Baktrijas. Lai gan nav liecību, ka senajā Baktrijā dzīvojuši savvaļas kamieļi, tomēr vārdu baktriāns divkupru kamieļa apzīmēšanai izmantojis jau Aristotelis un tāds tas saglabājies līdz mūsdienām.
Pieradināšna
Uzskata, ka divkupru kamielis ir pieradināts pirms apmēram 2500 gadiem Afganistānas ziemeļaustrumos vai Turkestānas dienvidrietumos. Savukārt vienkupra kamielis ir pieradināts pirms 4000 gadiem.
Adaptācijas dzīvei tuksnesī
Divkupru kamielis spēj izturēt ļoti ekstrēmas laika apstākļu maiņas, Tas nesalst ziemā pie -40 °C un nepārkarst vasarā pie +40 °C. Tam piemīt apbrīnojama spēja iztikt bez ūdens dzeršanas apmēram mēnesi, bet, kad kamielis sasniedz ūdens krātuvi, tas 10 minūtēs var izdzert līdz 114 litriem ūdens. Ja saldūdens nav pieejams vispār, savvaļas kamieļi ir pielāgojušies dzert sālsūdeni, kuru mājas kamieļi nedzer vispār. Labos barošanās apstākļos kamieļa abi kupri ir stingri, lieli un vertikāli, bet nabadzīgos barošanās apstākļos kupri izdilst un noliecas uz sāniem. Kupri izdilst arī riesta laikā, kad tēviņi ir aizņemti ar mātītes uzmanības iekarošanu un vecākiem kamieļiem, ja tie ir pārbaroti. Acis pret smiltīm aizsargā biezas uzacis un garas, dubultās rindās augošas skropstas, bet nāsis smilšu vētras laikā kamielis spēj noslēgt līdzīgi kā ronis zem ūdens.
Divkupru kamielis ir aktīvs dienas laikā un atpūšas naktī. Tas pamatā ir zālēdājs, un spēj pārtikt no jebkādiem augiem, arī sausiem, ērkšķainiem un pat sāļiem un rūgtiem augiem, kādus citi dzīvnieki parasti neizmanto. Ja nav pieejami augi, divkupru kamielis barojas arī ar kritušu dzīvnieku miesu, apgrauž kaulus un ādu. Ļoti ekstrēmos apstākļos kamielis sāk ēst jebko, ko var atrast, arī neēdamas lietas, piemēram, auklas, kurpes un audumus. Īpašība ēst jebko ļauj kamielim izdzīvot ļoti nabadzīgos apstākļos. Tā mēles āda ir ļoti bieza, un mēle spēj bez savainošanās saņemt ērkšķainus un durstīgus krūmu zarus. Gremošana sākas jau mutē, daļēji sakošļājot barību. Tad barība tiek norīta, kur tā kuņģī turpina fermentēties. Vēlāk kamielis barību atrij atpakaļ un rūpīgi sakošļā. Divkupru kamielis, līdzīgi kā citi tipiski ziemeļos dzīvojošie dzīvnieki, ziemā spēj padzerties, ēdot sniegu.
Reprodukcija
Divkupru kamieļi ir bara dzīvnieki. Dzīvojot savvaļā, tie veido grupas līdz 30 īpatņiem. Baru vada dominants tēviņš. Reizēm var novērot klīstam vienu kamieli, kas parasti ir jauns, nesen dzimumbriedumu sasniedzis tēviņš. Dzimumbriedumu kamieļi sasniedz 3 — 5 gadu vecumā. Riests divkupru kamieļiem sākas rudenī. Šajā laikā tēviņi kļūst samērā agresīvi. Aizsargājot savu mātīšu baru no citiem tēviņiem, tie var uzbrukt, kožot, spļaujot un lecot pretiniekam virsū. Grūsnības periods ilgst 13 mēnešus, mazuļi parasti dzimst martā vai aprīlī. Piedzimst viens vai ļoti retos gadījumos divi kamielēni. Mazuļi divkupru kamieļiem dzimst katru otro gadu. Kamielēns ir samērā liels, tas piedzimstot sver apmēram 36 kg. Drīz pēc piedzimšanas mazulis spēj celties kājās, staigāt un skriet. Ar pienu māte to zīda 1,5 gadus, bet abi kopā paliek 3—5 gadus, līdz jaunais kamielis sasniedz dzimumbriedumu. Vecākie brāļi un māsas mātei palīdz audzināt nākamos mazuļus, tos uzmanot un apsargājot.
Divkupru kamielis var nodzīvot līdz 50 gadiem, bet visbiežāk tas dzīvo 20 — 40 gadus. Vienīgie tā savvaļas dabīgie ienaidnieki ir pelēkie vilki, kas uzbrūk vecākiem un vājiem dzīvniekiem. Pagātnē kamieļus medīja arī Kaspijas tīģeris, bet mūsdienās šī suga ir tikpat kā izmirusi.
Izmantošana
Cilvēks izmanto arī kamieļu gaļu un pienu. Izkausēti kamieļa kupru tauki noder ēdiena gatavošanā, bet mēsli kalpo kā kurināmais. Kamieļa vilna noder apģērba, segu, paklāju un telts materiāla izgatavošanai. No kamieļu ādas izgatavo kurpes, sandales un citus ādas izstrādājumus.
1965. gada Indijas un Pakistānas karš
1965. gada Indijas un Pakistānas karš jeb Otrais Kašmīras karš bija otrais no Indijas—Pakistānas kariem, kas notika no 1965. gada 5. augusta līdz 23. septembrim.
1980. gada vasaras olimpisko spēļu karognesēji atklāšanas ceremonijā
Šajā rakstā apkopoti 1980. gada vasaras olimpisko spēļu karognesēji (sportisti) Nāciju parādē, kas spēļu atklāšanas ceremonijas laikā nesa valsts karogu. Karognesēju parasti izvēlas Nacionālās Olimpiskās komitejas vai arī paši sportisti. Karognesējs spēļu atklāšanas ceremonijā ieiet pirmais, nesot valsts karogu, pēc viņa seko attiecīgās valsts olimpiskā delegācija.
Ievērojami karognesēji bija trīssoļlejcējs un olimpiskās bronzas medaļnieks Žuau Karloss de Oliveira no Brazīlijas, smagsvara bokseris un divkārtējais olimpiskais zelta medaļnieks Teofilo Stīvensons no Kubas, sprinteris un olimpioskais čemions Heislijs Kroufords no Trinidādas un Tobāgo, barjerskrējējs un bijušais olimpiskais čempions Džons Akii-Bua no Ugandas un vidējo distanču skrējējs Mirucs Jifters no Etiopijas.
Saistībā ar daļējo atbalstu ASV boikotam, 16 valstis Olimpiskajā stadionā devās zem olimpiskā karoga. Tomēr septiņas valstis no tām izlēma, ka atklāšanas ceremonijā nedosies, bet to olimpisko karogus nesa kāds no brīvprātīgajiem dalībniekiem. Divas citas valstis (Lielbritānija un Īrija) stadionā bija pārstāvētas tikai ar oficiālo delegāciju (amatpersonām). Savukārt 4 valstis no šīm 16 piedalījās olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā, nesot olimpisko karogu kopā ar savas valsts sportistiem. Jaunzēlande, Portugāle un Spānija atklāšanas ceremonijā gāja ar savu nacionālo olimpisko komiteju karogiem.
Uzskaitījums
Tradiconāli pirmā valsts, kas ieiet olimpisko spēļu atklāšanas arēnā Nāciju parādēs laikā ir Grieķija, bet pēdējā attiecīgo olimpisko spēļu rīkotājvalsts, šajā gadījumā, Padomju Savienība. Valstis iegāja olimipsko spēļu stadionā iegāja kirilicas alfabēta secībā.
Elektromagnētiskais lauks
Elektromagnētiskais lauks ir lauks, kurā realizējas elektrisko lādiņu mijiedarbība. Elektrodinamikā elektromagnētiskais lauks klasiskajā tuvinājumā tiek aprakstīts ar Maksvela vienādojumiem. Pārejot no vienas inerciālas atskaites sistēmas uz citu atskaites sistēmu, katrs no tā veidojošajiem laukiem — elektriskais lauks un magnētiskais lauks — joprojām ir savstarpēji atkarīgs, un tas ir vēl viens no iemesliem, kas liek domāt par elektrisko un magnētisko lauku kā vienota elektromagnētiskā lauka izpausmi.
Elektromagnētiskais lauks tiek formulēts kā tenzors, kuru veido trīs elektriskā lauka sprieguma komponentes, trīs magnētiskā lauka indukcijas komponentes un elektromagnētiskā lauka potenciāls.
Elektromagnētiskā lauka darbība klasiskajā tuvinājumā uz elektriski lādētiem ķermeņiem tiek aprakstīta ar Lorenca spēku.
Elektromagnētiskā lauka svārstības, kas izplatītas telpā, sauc par elektromagnētiskajiem viļņiem. Elektromagnētiskie viļņi vakuumā izplatās ar gaismas ātrumu. Atkarībā no viļņu garuma vai frekvences, elektromagnētiskos viļņus dala sīkāk radioviļņos, gaismā (ietilpst arī infrasarkanais starojums un ultravioletais starojums), rentgenstarojumā un gamma starojumā.
Kauliņa dīķis
Kauliņa dīķis ir mākslīga ūdenstilpe Dienvidkurzemes novada Vaiņodes pagasta rietumu daļā.
Kargilas karš
Kargilas karš bija ceturtais no Indijas—Pakistānas kariem, kas notika toreizējā Džammu un Kašmīras štata Kargilas distriktā (tagad Ladākhas teritorijā) no 1999. gada 3. maija līdz 26. jūlijam.
Norise
Karš sākās ar Pakistānas paramilitāro vienību iekļūšanu Indijas kontrolētajā Kašmīras daļā pie Kargilas pilsētas, kur tās piedalījās vietējo kaujinieku uzbrukumos Indijas armijai. Tas noveda pie karadarbības atsākšanās starp Pakistānu un Indiju. Pēc vairāk nekā divu mēnešu kaujām Pakistāna bija spiesta atkāpties no ieņemtajām teritorijām.
Vingrošana 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — atbalsta lēciens vīriešiem
Atbalsta lēciens vīriešiem bija viena no astoņām vingrošanas disciplīnām, kas bija iekļautas 1896. gada vasaras olimpisko spēļu programmā. Atbalsta lēciens bija sporta vingrošanas disciplīna.
Atbalsta lēciena sacensības tika aizvadītas 9. aprīlī un tās notika Panatinaiko stadionā. Tajās startēja 15 sportisti no 5 valstīm. Sportisti divu minūšu laikā varēja veikt tik daudz lēcienu, cik vēlējās.
Par pirmo olimpisko čempionu šajā disciplīnā kļuva Vācijas sportists Kārlis Šūmanis. Viņam tā bija viena no trim zelta medaļām, ko viņš izcīnīja vingrošanā šajās olimpiskajās spēlēs. Sudraba medaļu izcīnīja Šveices sportists Luijs Cuters, bet bronzas medaļu ieguva Vācijas sportists Hermanis Veingertners.
Annegrēte Krampa-Karenbauere
Annegrēte Krampa-Karenbauere (de, ; dzimusi Krampa (Krampa) ) ir vācu politiķe, Vācijas Kristīgo demokrātu apvienības vadītāja kopš 2018. gada decembra un Vācijas aizsardzības ministre kopš 2019. gada jūlija.
Vingrošana 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — atbalsta lēciens vīriešiem
Šīs medaļas piešķīra Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu; Spēļu laikā uzvarētājiem tika piešķirta sudraba medaļa, bet turpmākās vietas netika apbalvotas.
Annegrēte Krampa-Karenbauere
Laika posmā no 2011. līdz 2018. gadam bija Zāras federālās zemes premjerministre  — bija pirmā sieviete šīs federālās zemes valdības vadītāja un ceturtā Vācijas vēsturē. 2018. gadā no februāra līdz decembrim Krampa-Karenbauere bija Kristīgo demokrātu apvienības ģenerālsekretāre, pēc tam tikusi ievēlēta partijas vadītājas amatā (nomainot Vācijas kancleri Angelu Merkeli).
Vingrošana 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — atbalsta lēciens vīriešiem
Valstis
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Žaks de Prinelē
Luijs Fernāns Žaks de Prinelē (fr; dzimis, miris ) bija franču jātnieks, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs.
De Prinelē 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja jāšanas tāllēkšanas sacensībās. Šajā disciplīnā viņš kopā ar zirgu Tolla izcīnīja bronzas medaļu.
Andrē Karriljo
Andrē Karriljo (es, dzimis ) ir Peru futbolists, pussargs, Peru futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada spēlē Saūda Arābijas kluba Al Hilal SFC sastāvā.
Sasniegumi
Sporting CP
Benfica
Al-Hilal
Tamāra Vilerte
Tamāra Vilerte (dzimusi Omskā) ir starptautiskā lielmeistare šahā, kura šo titulu ieguvusi par uzvaru 2008. gada Pasaules senioru čempionātā sievietēm Bādcvišenānē, Vācijā. Tajā pašā gadā viņa izcīnīja sudraba medaļu Eiropas senioru čempionātā Davosā, Šveicē. Tāpat Tamāra Vilerte ir divas reizes bijusi Latvijas junioru čempione šahā, kā arī uzvarējusi Latvijas sieviešu šaha čempionātā 1973. gadā. Tamāra Vilerte ir beigusi Daugavpils Pedagoģisko institūtu (tagad Daugavpils Universitāte). Pēc profesijas viņa ir bioloģijas skolotāja, taču pārsvarā ir strādājusi par šaha treneri. Viņas brālis Jānis Vilerts (1943 - 2001) ilgus gadus bija Kuldīgas šaha skolas direktors, māsa Benita Vēja (Vilerte) - Latvijas meistare un Rīgas Šaha skolas trenere.
Valdis Vikmanis
Valdis Vikmanis (dzimis, miris ) bija latviešu diriģents un mūzikas pedagogs.
1937. gadā absolvējis Latvijas konservatorijas Trompetes klasi, 1938. gadā — Kara kapelmeistaru klasi. No 1937. līdz 1945. gadam strādājis par skolotāju, līdz 1940. gadam Rūjienā, pēc tam — Liepājā. No 1945. līdz 1987. gadam vadījis Liepājas mūzikas vidusskolu, kur arī mācīja. Vēl no 1946. līdz 1975. gadam bijis mākslinieciskais vadītājs korim "Līva". Diriģējis vairākus Liepājas kolektīvus.
1963. gadā ieguvis Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu. 1997. gadā ticis apbalvots ar pirmās pakāpes Triju Zvaigžņu ordeņa Goda zīmi. 2002. gadā saņēmis Lielo mūzikas balvu par mūža ieguldījumu.
Gravitācija 2: Iebrukums
"Gravitācija 2: Iebrukums" (ru) ir 2020. gada Krievijas zinātniskās fantastikas filma. Filmas režisors ir Fjodors Bondarčuks. Galvenās lomas atveido Aleksandrs Petrovs, Irina Staršenbauma, Oļegs Meņšikovs, Rinals Muhametovs un Sergejs Garmašs. Filmas darbība norisinās trīs gadus pēc pirmās filmas notikumiem.
"Gravitācija 2: Iebrukums" ir Bondarčuka trešā filma un astotā Krievijas filma, kas filmēta IMAX formātā. Filmas pirmizrāde Krievijā norisinājās, Latvijā filmu kinoteātros sāka demonstrēt no.
Nokia 2110
Nokia 2110 ir GSM mobilais telefons, kuru ražoja Nokia. Par telefonu pirmo reizi tika paziņots 1994. gadā, un tas ir pirmais Nokia telefons, kas izmanto populāro Nokia tune zvana melodiju. Telefonā ir pieejams tikai visparastākās funkcijas kā SMS saņemšana un nosūtīšana, un tas var parādīt tikai desmit pēdējos veiktos, neatbildētos vai saņemtos zvanus. Vēlāk tika izlaista telefona uzlabotā versija, jeb Nokia 2110i, kurā bija iebūvēta lielāka atmiņa, un bija iespējams izvilkt vai iebīdīt antenu telefonā. Tas tika izlaists 1995. gadā. 2110 ir pirmais telefons pasaulē, kas spēja nosūtīt un saņemt SMS. Laikā, kad tas nonāca līdz veikaliem, tas bija ievērojami mazāks kā konkurenti, tādēļ kļuva par ļoti pieprasītu telefonu.
Vladislavs Krapivins
Vladislavs Krapivins (ru, dzimis ) ir PSRS un Krievijas bērnu rakstnieks. Rakstījis darbus arī zinātniskās fantastikas žanrā.
Biogrāfija
Dzimis pedagogu ģimenē. Pēc skolas beigšanas 1956. gadā Krapivins iestājās Urālu valsts universitātes žurnālistikas fakultātē. Kā students darbojās literārajā pulciņā.
Studējot 2. kursā, sāka strādāt laikrakstā Комсомольскaя правдa. Savas literārās darbības sākumā atzina, ka viņu lielā mērā ietekmējis Konstantīns Paustovskis. Pirmais stāsts publicēts žurnālā Уральский следопыт 1960. gadā. Pirmā grāmata — Рейс „Ориона“ iznāca 1960. gadā Sverdlovskā.
1964. gadā uzņemts PSRS Rakstnieku savienībā.