cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas pievienošanās Eiropas Savienībai
Integrācijas noslēgums
Tomēr izšķirošo fāzi NATO paplašināšanā iezīmēja 2000. gada beigas, kad par Amerikas Savienoto valstu prezidentu tika ievēlēts Džordžs V. Bušs. 2000. gada 21. decembrī vēl pirms prezidenta Dž. Buša stāšanās amatā Vašingtonā notika sanāksme, kurā piedalījās šaurs Baltijas valstu ārpolitikas speciālistu loks, lai kopā ar Amerikas Savienoto valstu pārstāvjiem diskutētu, kā panākt pozitīvu lēmumu par Baltijas valstu uzaicināšanu dalībai NATO Prāgas samitā, līdz kuram bija atlicis 21 mēnesis. 2001. gada sākumā norisinājās virkne pasākumu gan Viļņas desmitniekā, gan trijās Baltijas valstīs, gan individuāli, katrai kandidātvalstij strādājot ar partneriem Eiropā un Ziemeļamerikā. Arī jaunievēlētā Amerikas Savienoto valstu prezidenta Buša tikšanās ar Krievijas prezidentu Vladimiru Putinu Slovēnijā 2001. gada 16. jūnijā šķietami noslēdzās ar to, ka Putins samierinājās ar neizbēgamo NATO paplašināšanos. Bet tad pasauli satricināja teroristu 2001. gada 11. septembra uzbrukums, kad Ņujorkā, Vašingtonā un Pensilvānijā dzīvību zaudēja vairāk nekā 3000 cilvēku. Teroristu uzdrīkstēšanās izdarīt uzbrukumu pašā Amerikas Savienoto valstu politiskajā un finanšu centrā izraisīja tūlītēju Rietumu pasaules nosodījumu un reakciju. Pirmo reizi NATO pastāvēšanas vēsturē tika iedarbināts Vašingtonas līguma 5. pants, kurš paredz, ka uzbrukums vienai dalībvalstij ir uzskatāms par uzbrukumu visām. Amerikas Savienoto valstu ārpolitikā cīņa ar globālo terorismu kļuva par galveno uzdevumu. Pēc pusgada, 2002. gada 23. maijā, prezidents Dž. Bušs prezentēja savu Eiropas politiku uzrunā Vācijas Bundestāgā. Amerikas Savienoto valstu prezidents šajā runā skaidri apliecināja, ka, tuvojoties NATO Prāgas samitam, Amerikas Savienotas valstis atbalstīs dalību Aliansē visām Eiropas demokrātijām, kuras gatavas uzņemties atbildību, ko uzliek dalība NATO. Kļuva skaidrs, ka Amerikas Savienoto valstu administrācija sāk aizvien vairāk nosliekties uz t. s. "lielā sprādziena paplašināšanas scenāriju". 2002. gada 5. jūlijā Rīgā notika NATO kandidātvalstu galotņu sanāksme “Rīga 2002: tilts uz Prāgu”. Konferences dalībnieku loks — visu Baltijas valstu un Polijas prezidenti, V-10 valstu premjerministri, vairāki Amerikas Savienoto valstu senatori, vairāku NATO valstu aizsardzības ministri, Amerikas Savienoto valstu prezidenta Džordža Buša un Lielbritānijas premjera Tonija Blēra video uzrunas. Pasākumu atspoguļot bija ieradušies ap 150 dažādu pasaules mediju pārstāvji, kas apliecināja, ka ar gaidāmo Prāgas samitu tiešām tiek saistītas cerības par vēsturisku lēmumu pieņemšanu. Pienākot 2002. gada 21. novembrim, uz Prāgu tika uzaicināti visu to valstu pārstāvji, kuri gaidīja uzaicinājumu pievienoties Ziemeļatlantijas aliansei.
Turpmāk būtisku problēmu vairs nebija. Latvijas valdība jau 26. novembrī apstiprināja delegāciju sarunām par Latvijas pievienošanos NATO. Divos sarunu raundos NATO dalībvalstis pārliecinājās par Latvijas gatavību uzņemties visas saistības dalībai šajā organizācijā. Tika vēlreiz gūta pārliecība par dalības politiskajiem, militārajiem, finansiālajiem, ka arī informācijas drošības saglabāšanas aspektiem. Latvijas pievienošanās process noslēdzās 2003. gada 26. martā, kad tika parakstīts protokols par Latvijas pievienošanos NATO. Arī sarunās ar Eiropas Savienību process bija iegājis noslēguma fāzē. Atlikušie jautājumi par Eiropas Savienības likumdošanas piemērošanas pārejas periodiem attiecībā uz atsevišķām tautsaimniecības nozarēm tika atrisināti iekšpolitiskajās diskusijās un sarunās ar Eiropas Komisijas pārstāvjiem. Sarunas vainagojās ar iestāšanās līguma parakstīšanu 2003. gada 16. aprīlī, ko Latvijas vārdā veica Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga, premjerministrs Einars Repše, ārlietu ministre Sandra Kalniete un sarunu vadītājs Andris Ķesteris. Pēc ratifikācijas procesiem Eiropas Savienībā un NATO valstu parlamentos, kā arī 2003. gada 20. septembrī Latvijā notikušā pozitīvā referenduma par valsts pievienošanos ES pēdējie juridiskie šķēršļi dalībai abās 21. gadsimta spēcīgākajās organizācijās bija pārvarēti. 2004. gada 29. martā, Latvijas premjeram Indulim Emsim iesniedzot pievienošanās dokumentus Amerikas Savienoto valstu valsts sekretāram Kolinam Pauelam, Latvija kļuva par pilntiesīgu NATO dalībvalsti. Bet 2004. gada 1. maijā, stājoties spēkā līgumam par pievienošanos Eiropas Savienībai, Latvija noslēdza arī šo sarežģīto diplomātijas procesu.
2003. gada referendums par dalību Eiropas Savienībā
Ministru prezidents Einars Repše 2003. gada 16. janvārī parakstīja rīkojumu par vadības grupas izveidi Eiropas Savienības referenduma informācijas darba veikšanai. 2003. gada 20. septembrī Latvijā notika referendums par iestāšanos ES.
Referendumi par pievienošanos ES notika 9 no 10 kandidātvalstīm. Ja kāda valsts būtu nobalsojusi pret pievienošanos, process turpinātos bez tās.
Monika Levinska
Viņas vectēvs no mātes puses bija Lietuvas ebrejs. Pēc vidusskolas absolvēšanas mācījusies Santamonikas koledžā, Luisa un Klārka koledžā, kuru absolvējusi 1995. gadā ar grādu psiholoģijā. 1995. gada jūlijā kļuvusi par praktikanti Baltajā namā prezidenta administrācijas vadītāja Leona Panetas birojā.
Viņai bija seksuālas attiecības ar tā brīža ASV prezidentu Billu Klintonu, kamēr Levinska strādāja Baltajā namā no 1995. līdz 1996. gadam. Dēka un tās ietekme (tai skaitā Klintona impīčments) kļuva pazīstama ar nosaukumu "Levinskas skandāls".
Linda Tripa slepeni ierakstīja Klintona un Levinskas telefonsarunas. 1998. gadā šie ieraksti tika atdoti advokātam Kenetam Staram (Kenneth Starr), kas izmeklēja Klintona un viņa sievas Hilarijas Klintones biznesa darījumus ar Ārkanzasas mājokļu attīstības korporāciju (izmeklēšana, kurā neizdevās atrast pārliecinošus pierādījumus par Klintonu sodāmām darbībām). Staram tika dota atļauja paplašināt izmeklēšanu un izmantot Tripas iesniegtos ierakstus kā pierādījumu tam, ka Klintons sniedzis nepatiesu liecību, apgalvojot, ka viņam nav bijušas attiecības ar Levinsku. Levinska parakstīja rakstisku apliecinājumu dēkas neesamībai, taču 1998. gada jūlijā pieņēma imunitāti apmaiņā pret patiesības atklāšanu un tad liecināja lielās zvērināto žūrijas (grand jury) priekšā. Sekoja impīčments pret Klintonu, kura rezultātā 1999. gadā viņu tomēr attaisnoja.
Repše
Repše ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Moldovas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas visas Moldovas pilsētas. Moldovā ir 66 apdzīvotās vietas ar pilsētas statusu. Moldovas lielākā pilsēta ir galvaspilsēta Kišiņeva, tajā 2014.g. 1. janvārī dzīvoja 674500 iedzīvotāji.
Kairijs Ērvings
Kairijs Endrū Ērvings (en; dzimis Melburnā, Austrālijā) ir amerikāņu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā. Pašlaik 2023. gadā pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Dalasas "Mavericks". 2011. gada NBA draftā viņu Klīvlendas "Cavaliers" izraudzījās ar kopējo pirmo kārtas numuru. Viņš ir otrais Austrālijā dzimušais NBA draftā ar pirmo numuru izraudzītais spēlētājs pēc Endrū Boguta. Starptautiskos turnīros pārstāv ASV basketbola izlasi. 2016. gada NBA čempions Klīvlendas "Cavaliers" sastāvā.
Lai arī K. Ērvings ir dzimis Austrālijā, abi viņa vecāki ir amerikāņi. K. Ērvingam ir abu valstu pilsonība. Viņa tēvs Drederiks Ērvings ir bijis basketbolists. Kad K. Ērvingam bija divi gadi, ģimene atgriezās ASV, bērnību pavadījis Ņūdžersijā.
Visas karjeras laikā K. Ērvings ir bijis pamanāms kā dažādu sazvērestības teoriju atbalstītājs un popularizētājs. Viņš atteicās vakcinēties pret Covid-19, kas liedza viņa spēlēšanu pandēmijas izplatības laikā.
Karšu māja
Karšu māja ir viena no kuģa dienesta telpām. Tā izvietota virsbūvē blakus stūres mājai.
Kairijs Ērvings
Karjera
Vidusskolas pirmos divus gadus aizvadīja Montclair Kimberley Academy, taču pēdējo gadu mācījās St. Patrick's vidusskolā. 2010. gadā piedalījās McDonald's All-American spēlē.
Karšu māja
Karšu mājā glabājas pārgājiena kartes, dažādas navigācijas iekārtas un instrumenti, kā arī speciāls stūrmaņa galds darbam ar kartēm. Tajā tiek atlikts kuģa kurss un kontrolēta kuģa atrašanās vieta uz kartes. Uz daudziem kuģiem karšu māja ir apvienota ar stūres māju un tās kopā sauc par navigācijas māju.
Kairijs Ērvings
Karjera
2010. gada jūnijā viņš ASV U-18 izlases sastāvā izcīnīja zelta medaļu Amerikas U-18 čempionātā.
2010.—2011. gada sezonu aizvadīja Djūka Universitātes basketbola vienības sastāvā NCAA turnīrā. Sezonas laikā viņš guva traumu, tāpēc piedalījās tikai 11 spēlēs, kurās vidēji spēlē guva 17,5 punktus un atdeva 4,3 rezultatīvas piespēles. Pēc sezonas noslēguma viņš izlēma neturpināt spēlēt NCAA un pieteikties NBA draftam.
"Cavaliers" sastāvā K. Ērvings kļuva par 2016. gada NBA čempionu, spēlējot vienā komandā ar Lebronu Džeimsu un Kevinu Lavu. 24 gadu vecumā viņš devās sākumsastāvā visās spēlēs, kurās piedalījās gan regulārajā sezonā, gan izslēgšanas spēlēs, tādējādi bija ļoti nozīmīgs čempionu komandas spēlētājs.
2017. gada augustā K. Ērvings tika aizmainīts uz Bostonas "Celtics" pret Jesaju Tomasu, Džē Krauderu un Anti Žižiču, kā arī nākotnes drafta izvēli (J. Tomass dienu vēlāk, komandām vienojoties, tika aizstāts ar drafta izvēli). 2019. gada jūlijā K. Ērvings kā brīvais aģents noslēdza līgumu ar Bruklinas "Nets", kurai pievienojās arī cita NBA zvaigzne — Kevins Durants, kā arī Deandrē Džordans.
2023. gada februārī K. Ērvings klubam pieprasīja maiņu uz citu komandu un īsi pirms maiņu termiņa beigām tika aizmainīts uz Dalasas "Mavericks", kur devās kopā ar Markīfu Morisu, bet pretējā virzienā — Spensers Dinvidī, Dorians Finijs-Smits, kā arī trīs nākotnes drafta izvēles.
Privātā dzīve
K. Ērvings ir dzimis Melburnā, Austrālijā. Viņa tēvs Drederiks Ērvings pēc koledžu basketbola karjeras Bostonas Universitātē ir spēlējis basketbolu profesionālā līmenī Bulleen Boomers komandā Austrālijā. K. Ērvings ar ģimeni pārvācās uz ASV, Ņūdžersiju, kad viņam bija divi gadi. Spēlētājam ir ASV un Austrālijas valstu pilsonība un viņš ir savulaik izrādījis interesi pārstāvēt Austrālijas izlasi. K. Ērvinga māte Elizabete mira, kad viņam bija četri gadi, tādējādi viņa tēvs dēlu uzaudzinājis kopā ar K. Ērvinga tanti. Viņš ir apsolījis savam tēvam, ka absolvēs Djūka Universitāti tuvāko piecu gadu laikā starp NBA sezonām.
Nacionālais romantisms
Tautiskais jeb nacionālais romantisms ir stila novirziens Latvijā, ar folkloras tēliem atklāta laimīga tautas dzīve senatnē un tās slavinājums. Pastiprināta interese un pozitīva attieksme pret folkloru, ilgas pēc brīvības un neatkarības no vācu vai citas tautas kundzības. Tā uzplaukums Latvijā bija no 1905. gada līdz 1911. gadam.
Arhitektūrā šajā stilā ievērojamu sniegumu Rīgā ir devuši Eižens Laube, Konstantīns Pēkšēns, Aleksandrs Vanags, Augusts Malvess un citi.
Olštinas apriņķis
Olštinas apriņķis ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Lidzbarkas, Bartošices, Kentšinas, Mrongovo, Ščitno, Ņidzicas un Ostrudas apriņķiem, bet Olština ir anklāvs apriņķa teritorijā.
Palsmanes pagasts
Palsmanes pagasts ir viena no Smiltenes novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Bilskas, Grundzāles, Launkalnes, Variņu un Virešu pagastiem.
Daba
Atrodas Vidzemes augstienes ziemeļu malā, Augšgaujas pazeminājuma dienvidrietumos, kā arī Tālavas zemienes Trapenes līdzenumā. Virsas augstums no 96,3 metriem līdz 137,6 metriem.
Apmēram pusi no pagasta kopplatības aizņem meži, apmēram trešdaļu — lauksaimniecībā izmantojamās zemes.
Iedzīvotāji
Palsmanes pagastam ir centriski radiāla apdzīvojuma struktūra. Lielākā iedzīvotāju koncentrācija ir Palsmanes ciematā (72%). Pārējos trīs pagasta mazciemos (Mālejas, Pūķi un Rauza) dzīvo 14% pagasta iedzīvotāju. Pārējie pagasta iedzīvotāji dzīvo lauku viensētās. Viensētas vairāk izplatītas pagasta centrālajā un ziemeļrietumu daļā.
1935. gadā Palsmanes pagastā bija 2716 iedzīvotāji. 2000. gadā pagastā bija 1106 iedzīvotāji, savukārt 2006. gada aprīlī 1063 iedzīvotāji.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Palsmane (pagasta centrs), Rauza, Mālejas, Cepļi, Kļavaisi, Lankaskalns. Pagasta centrs atrodas 25 km attālumā no Smiltenes un 150 km no Rīgas.
Saimniecība
Palsmanes pagasts nav bagāts ar derīgajiem izrakteņiem. Pagasta teritorijā atrodas karjers "Lankaskalns" ar ~100 000 m³ smilts krājumiem. Pagasta teritorijā atrodas arī neliela daļa no Dzeņu dolomīta atradnes. Dzeņu dolomīta atradnē produktīvo slāņkopu veido Pļaviņu svītas augšējās daļas nogulumi.
Transports
Pa ziemeļu robežu iet Rīgas - Veclaicenes autoceļš.
Izglītība un kultūra
Palsmanes pagasts ir vairākkārtējs skates "Sakoptākais pagasts" laureāts Valkas rajonā un arī Smiltenes novadā.
Palsmanes pagastā darbojas trīs izglītības iestādes: Palsmanes pagasta pirmsskolas izglītības iestāde ir Smiltenes novada pašvaldības izglītības iestāde, dibināta 1967. gadā. Jaunā pirmsskolas izglītības iestādes ēka uzcelta un nodota ekspluatācijā 1990. gadā. 2004. gadā iestādei nomainīti logi un 2006. gadā siltināts un atjaunots jumta segums. Iestādē ir piemērotas telpas un mācību materiāli tehniskā bāze, lai sekmīgi īstenotu pirmsskolas izglītības programmas. Iestādei ir sava virtuve ēdināšanas pakalpojumu sniegšanai.
Palsmanes pamatskola, kura ir Smiltenes novada domes dibināta vispārējās pamatizglītības iestāde. 2016./2017. mācību gadā skolā mācījās 121 skolēni, skolā strādā 18 pedagogi un 8 tehniskie darbinieki.
Palsmanes internātpamatskola, kura atrodas 1880. gadā celtajā barona fon Bēra pilī, tajā kopš 1966. gada 1. augusta mācās bērni ar speciālām vajadzībām. Par šo bērnu izglītošanu rūpējas 42 pedagogi, bibliotekārs, sociālais pedagogs, psihologs un 25 tehniskie darbinieki. Skolā ir 2 pirmsskolas grupiņas, 9  klašu komplekti no 1. līdz 9. klasei un 2 profesionālās pamatizglītības apguves kursi, kopā mācās 82 izglītojamais ar dažādu pakāpju garīgās attīstības traucējumiem.
Inese Šlesere
Inese Šlesere (dzimusi ) ir latviešu filoloģe, bijusī politiķe, modele un skaistumkonkursu dalībniece. Bijusi vairāku Saeimu deputāte. 2010. gadā ievēlēta par 10. Saeimas deputāti, taču 2011. gadā uz laiku nolikusi mandātu sakarā ar bērna kopšanas atvaļinājumu. Pārstāvējusi politisko partiju LPP/LC un apvienību "Par Labu Latviju".
Izglītība, dalība skaistumkonkursos un profesionālā darbība
1991. gadā Inese Šlesere bija Latvijas pārstāve konkursā "Mis Pasaule". 1991. gadā viņa ieguva titulu "Mis Latvija", bet 1999. gadā piedalījās konkursā "Misis Pasaule", kur ieguva otro vietu.
No 2001. līdz 2002. gadam viņa bija tieslietu ministres Ingrīdas Labuckas ārštata padomniece adopcijas jautājumos. Līdz 2002. gadam bija LR Tieslietu ministrijas bāriņtiesu un pagasttiesu metodiskās vadības departamenta direktore.
2002. gadā Inese Šlesere Latvijas Universitātē ieguva maģistra grādu angļu filoloģijā.
Politiskā darbība
2002. gadā Šlesere iesaistījās politikā. Piedalījās 8. Saeimas vēlēšanās un tika ievēlēta no Latvijas Pirmās partijas saraksta. Darbojās Publisko izdevumu un revīzijas komisijā. 2004. gadā Šlesere uz diviem mēnešiem bija viena no Latvijas pārstāvēm Eiroparlamentā, no brīža, kad Latvija iestājās Eiropas Savienībā, līdz brīdim, kad darbu uzsāka jaunais parlamenta sasaukums. Saeimas deputātes mandātu nolikusi neilgi pirms nākamajām vēlēšanām.
2006. gadā piedalījās 9. Saeimas vēlēšanās un tika ievēlēta no Latvijas Pirmās partijas un partijas "Latvijas Ceļš" vēlēšanu apvienības saraksta. Drīz pēc tam nolika mandātu, lai dotos bērna kopšanas atvaļinājumā. Šajā laikā viņu aizvietoja Vjačeslavs Stepaņenko. Šlesere Saeimā atgriezās 2008. gada augustā. Pēc atgriešanās (2008. gadā) darbojās Juridiskajā komisijā, kā arī Pilsonības likuma izpildes komisijā.
2010. gadā Šlesere piedalījās 10. Saeimas vēlēšanās, tika ievēlēta Saeimā no Rīgas vēlēšanu apgabala, no apvienības "Par Labu Latviju" saraksta. . Darbojās Juridiskajā komisijā, kā arī Pilsonības likuma izpildes komisijā. uz laiku nolika mandātu sakarā ar bērna kopšanas atvaļinājumu. Šajā laikā viņas vietu Saeimā ieņem Andris Bērziņš.
Privātā dzīve
Inese Šlesere ir dzimusi Rīgā. Viņa ir precējusies ar uzņēmēju, politiķi un partijas biedru Aināru Šleseru, kurš 1992. gadā pieņēma sievas uzvārdu. Pārim ir četri dēli un viena meita — Edvards, Ričards, Gerhards Daniels, Marks Leonards un Elizabete.
Sīklietotne
Sīklietotne (en) ir neliela programma, kas darbojas lielākas programmas sastāvā klienta datorā. Termins tika ieviests ar AppleScript valodu 1993. gadā. Mūsdienās ar šo terminu pamatā saprot programmēšanas valodā Java rakstītās sīklietotnes, kas tiek izpildītas tīmekļa pārlūkprogrammā. Līdzīga veida programmas, kas darbojas servera pusē, sauc par serversīklietotnēm.
Ы
Ы, ы ir ligatūra un krievu alfabēta 29. burts un 28. burts baltkrievu alfabētā. Citos slāvu nacionālajos kirilicas alfabētos šo burtu neizmanto, mūsdienu dienvidslāvu valodās senās skaņas [ы] un [и] ir apvienotas, savukārt burts Ы no serbu un bulgāru alfabētiem tika izņemti tikai 19. gadsimtā. Ukraiņu alfabētā burtu pāra vietā Ы/И tiek izmantoti И/І). Burts tiek izmantots arī kiriliskajos rakstos, kas nav slāvu valodas.
Kimi ga Nozomu Eien
Kimi ga Nozomu Eien (pazīstams arī kā: kiminozo, KGNE un 君が望む永遠 (sākotnējais nosaukums)) ir 14 sēriju anime seriāls, kuru Japānas televīzijā rādīja no 2003. gada 5. oktobra līdz 2004. gada 4. janvārim. Šis seriāls ir veidots pēc tāda paša nosaukuma datorspēles motīviem.
Nove Mjasto Lubavske
Nove Mjasto Lubavske (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz dienvidrietumiem no Ostrudas pie Drvencas upes.
Līdz 1945. gadam pilsēta bija Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā un tās nosaukums bija Neimarka Rietumprūsijā (Neumark in Westpreußen).
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Nove Mjasto Lubavske iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Danilo Tirks
Danilo Tirks (sl; ; dzimis Mariborā) ir bijušais Slovēnijas prezidents. Līdz tam bijis jurists un diplomāts.
Diplomātiskā un akadēmiskā karjera
No 1992. līdz 2000. gadam Tirks bija pirmais Slovēnijas ANO pastāvīgais sūtnis. Šajā laikā viņš bija Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes prezidents (1998. gada augustā un 1999. gada novembrī). No 2000. līdz 2005. gadam viņš darbojās kā ANO Ģenerālsekretāra asistents politiskajos jautājumos. 2005. gadā viņš atgriezās Slovēnijā, kļūstot par Ļubļanas Universitātes Juridiskās fakultātes dekānu un starptautiskās likumdošanas pasniedzēju.
Daile (kinoteātris)
Kinoteātris "Daile" bija platekrāna kinoteātris, kas tika atklāts 1936. gadā un atradās Krišjāņa Barona ielā 31, Rīgā. Kinoteātris bija pirmais Latvijā, kas tika uzbūvēts speciāli skaņu filmām. Kopumā kinoteātrī filmas noskatījušies vairāk nekā 2,5 miljoni apmeklētāju. Kopš 2013. gada novembra ēkā atrodas Mūzikas nams "Daile" ar daudzfunkcionālu koncertzāli un 400 skatītāju vietām.
Vēsture
Kinoteātra pirmsākumi meklējami 1913. gadā, kad zemes gabala īpašnieks Vilhelms Poselts lūdzis Vidzemes gubernatoram atļauju tur celt kinoteātri. Tomēr toreiz šis projekts netika realizēts. Kinoteātra projektu izstrādāja arhitekts Pauls Mandelštams, bet tā realizāciju pārtrauca Pirmais pasaules karš. Pēc kara īpašums nonāca Kārlim Baumanim, kurš tur iekārtoja pirmās klases restorānu, maizes ceptuvi un konditorejas cehu.
1936. gadā celtniecību atsāka toreizējais zemes īpašnieks Fricis Nāruns un būvinženieris Teodors Hermanovskis, kurš Latvijas arhitektūras vēsturē ir iegājis kā izteikts funkcionālisma piekritējs un realizētājs. Fricis Nāruns nolēma nojaukt veco celtni un Krišjāņa Barona un Lāčplēša ielas stūrī uzbūvēt sešstāvu dzīvojamo ēku ar veikaliem un kinoteātri. No sākotnējās ieceres būvēt daudzstāvu ēku uzņēmējs atteicās, un tā vietā tika uzcelta divstāvu ēka.
1940. gadā kinoteātris "Daile" sāka izrādīt padomju filmas. Kara laikā kinoteātra darbība tika uz īsu laiku pārtraukta. 1987. gadā skatītāju zālē bija 664 skatītāju vietu. 1988. gadā kinoteātris kļuva par platekrāna kinoteātri.
1993. gadā kinoteātri "Daile" pārņēma kompānija Baltic Cinema (tagad Forum Cinemas) un pēc pārbūves tas tika atvērts skatītājiem 1997. gadā. Šajā pašā gadā uzņēmums Elkor atvēra mūzikas veikalu "MDaile", kur tika piedāvāts plašs audio un video ierakstu klāsts. 2007. gadā tika pieņemts lēmums par kinoteātra slēgšanu, jo tirgū ienāca jauni konkurenti. Pēdējo seansu kinoteātris “Daile” piedāvāja apmeklētājiem 2007. gada 22. novembrī, ar filmas "Spriedze 3" vakara seansu. Kinoteātra telpās strādāja vairāki naktsklubi.
Nove Mjasto apriņķis
Nove Mjasto apriņķis ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes dienvidrietumos. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Ilavas un Dzjaldovo apriņķiem, kā arī Kujāvijas-Pomožes vojevodistes Brodņicas un Grudzjondzas apriņķiem.
Boļeslavs Beruts
Boļeslavs Beruts (pl dzimis Ruros Brigidkovskos (Rury Brigidkowskie) pie Ļubļinas, Krievijas impērijā (tagad Polijā), miris  Maskavā, PSRS, (tagad Krievijā), apglabāts Varšavā) bija poļu komunistu līderis, Polijas galva pēc 2.pasaules kara, staļinists, PSRS marionete.
Biogrāfija
Dzimis zemnieku ģimenē. Vidējā izglītība. Strādājis par burtlici. No 1912.gada darbojies Polijas Sociālistiskajā partijā-Levicā (Polska Partia Socjalistyczna - Lewica), bet no 1918.gada - Polijas Komunistiskajā partijā (Komunistyczna Partia Polski).
Kad Staļins, sākot ar 1937.gadu, izrēķinājās ar Polijas Komunistisko partiju un visi poļu komunistu līderi tika nogalināti, Beruts izglābās, jo tajā laikā atradās Polijas cietumā. Pēc Polijas kampaņas, pēc nepārbaudītām ziņām, Beruts no 1939. līdz 1941. gadam darbojās PSRS okupētajos Polijas austrumu apgabalos kā NKVD izmeklētājs. 1943. gadā tika nosūtīts uz Varšavu, kur darbojās Polijas Strādnieku partijas CK. 1944. gadā kļuva par Ļubļinas valdības galvu.
Līdz pat Staļina nāvei ieņēma Polijas valsts augstākos amatus. 1956. gadā tūlīt pēc PSKP XX kongresa, kurā Ņikita Hruščevs teica runu ar Staļina noziegumu daļēju nosodījumu, Beruts Maskavā piedzīvoja infarktu un pēc pāris nedēļām mira.
Orientēšanās sports
Orientēšanās ir sporta veids, kurā sportistam (visbiežāk skrienot), izmantojot kompasu, ir iespējami īsākā laikā jāatrod kartē atzīmētus un apvidū izvietotus kontrolpunktus. Par kontrolpunktiem parasti izmanto no oranža un balta auduma izveidotus "lukturus". Atzīmēšanās kontrolpunktā pirmsākumos notika ar kompostieri un kontrolkartiņu, bet mūsdienās tas tiek darīts, izmantojot īpašu elektronisko atzīmēšanās sistēmu (populārākās atzīmēšanās sistēmas ir EMIT un SportIdent).
Orientēšanās sacensības parasti notiek mežainos apvidos, bet var notikt arī citur, kur netraucē satiksme (piemēram, sprints bieži notiek pilsētu parkos vai pat apbūvētajā daļā), dažādās valstīs apvidi, kuros notiek orientēšanās sacensības, var būt ļoti atšķirīgi.
Sacensību rezultāti tiek apkopoti vairākās grupās, ņemot vērā dalībnieku dzimumu, vecumu, bieži vien arī meistarības līmeni.
Pēc pārvietošanās veida
Klasiskā orientēšanās notiek, sportistam pārvietojoties apvidū ar kājām — skrienot, tomēr pastāv vēl 3 IOF oficiāli atzītie orientēšanās veidi: Kā arī laika gaitā izveidojušies citi orientēšanās paveidi:
Pēc diennakts laika
Parasti orientēšanās notiek dienā. Tomēr tiek rīkotas arī īpašas nakts orientēšanās sacensības, dažkārt arī stafešu sacensībās daļa etapu notiek naktī. Rogaininga vai piedzīvojumu sacīkstes parasti notiek 24 stundu garumā, līdz ar to ietver diennakts tumšo laiku.
Pēc distances garuma
Izšķir īsās (sprints), vidējās un garās distances. Notiek sacensības arī īpaši (ultra) garā orientēšanās distancē (neformāli sauktā par maratonu).
Vijole
Vijole (no it — 'violiņa') ir lociņinstruments ar četrām stīgām. Vijolei ir ieapaļš korpuss ar dobumiem sānos. Tās tiek skaņotas pa kvintām g d1 a1 e2, diapazons g-d4. Spēlējot vijoli, parasti to tur starp kreisā pleca atslēgas kaulu un zodu. Dažādas notis tiek izpildītas velkot pa stīgām ar kreisās rokas pirkstiem, kamēr ar labo roku tiek vilkts lociņš pa tām. Tām nav grifa sadalījuma (ladu) vai kāda cita marķiera, tāpēc vijoļu spēlētāji, lai zinātu precīzas vietas, kur likt pirkstus, tur vijoli no kreisās puses. Tie, kas tikai mācās spēlēt vijoli, parasti uzlīmē uz vijoles punktus vai citas uzlīmes, lai zinātu, kur jānovieto pirksti.
Orientēšanās sports
Orientēšanās vēsture
Orientēšanās sports izveidojies 19. gadsimta beigās Zviedrijā. Par pirmajām īstajām orientēšanās sacensībām tiek atzītas tās, kas notika 1897. gada 13. maijā Bergenas apkārtnē Norvēģijā. Arī vēlākajos gados šī sporta veida attīstības priekšgalā ir bijušas galvenokārt Zviedrija, Somija un Norvēģija, pēdējos gados arī Šveice.
Vijole
Vijole ir mazākais un ar visaugstāko skaņas augstumu apveltītais stīgu mūzikas instruments. Vijoļu spēlētāji tiek saukti par vijolniekiem (vai vijolniecēm), bet cilvēkus, kuri izgatavo vai remontē vijoles, sauc par vijoļmeistariem. Vēsturiski par izcilākajiem vijoļmeistariem uzskata Kremonā dzīvojošos Antonio Stradivāri, Nikolo Amati, Andrea Gvarnēri un Džuzepi Gvarnēri.
Vijole ir raksturīgs mūzikas instruments Eiropas un arābu pasaules mūzikā. Nevienam citam mūzikas instrumentam nav bijusi tik nozīmīga loma Eiropas vēsturē. Pirmās vijoles tika izgatavotas aptuveni pirms 400–500 gadiem. Vijole ir svarīgs mūzikas instruments arī klasiskajā simfoniskajā orķestrī. Orķestros vijoles parasti dala divās partijās. To spēlē gan kā solo instrumentu, gan kamermūzikā, gan pat džezā.
Vijoļu vēsture
Pirmās klasiskās vijoles tika izgatavotas Ziemeļitālijā 15. un 16. gadsimtā, lai gan līdzīgi stīgu mūzikas instrumenti bija jau pirms 1000 gadiem. Tiek uzskatīts, ka vijole radās no trim dažādiem tā laika stīgu instrumentiem: no triju stīgu vijoles, kas bija zināma kopš 10. gadsimta, un no Renesanses laikmetā izmantotājām fīdelēm un lira da braccio ("rokas lirām"). Arī Indijā izmantoto rabanastru var uzskatīt par vijoļu priekšteci. No Latvijā izmantotajiem tautas instrumentiem vijolei vistuvāk radniecīgā ir divstīgu ģīga (no ), kas savu popularitātes kalngalu sasniedza 19. gadsimta vidū.
Sākotnēji vijoles nebija populāri mūzikas instrumenti. Faktiski tās tika saistītas ar zemāko šķiru cilvēkiem. 16. gadsimta beigās vijoles ieguva arī popularitāti aristokrātu vidū, jo skaņdarbus šiem instrumentiem sāka komponēt tāds slavens komponists kā Klaudio Monteverdi. Strauji vijole kļuva par plaši izplatītu mūzikas instrumentu teju vai visā Eiropā. Vijoles prestižs pieauga baroka laikmetā, kad mūziku vijolēm komponēja Antonio Vivaldi un Johans Sebastiāns Bahs.
Līdz 18. gadsimta vidum vijole bija jau kļuvusi par neatņemamu orķestra sastāvdaļu. 19. gadsimtā vijoļu popularitāte pieauga pateicoties tādiem virtuoziem vijolniekiem kā Nikolo Paganīni un Pablo de Sarasate. 20. gadsimtā vijoļspēle sasniedza jaunus augstumus tehniskajos un mākslinieciskajos izpildījuma aspektos. Tajā laikā bija slaveni tādi vijolnieki kā Aizeks Sterns un Fricis Kreislers.
Vijoļu uzbūve
Galvenās vijoļu sastāvdaļas ir augšējais vāks jeb deka, apakšējais vāks, sāni jeb korpuss, kakls jeb kakliņš, kas pāriet galviņā un grifā, steķis, dvēselīte un basbaļķis. Kopumā vijole sastāv no 57 detaļām. Vijoļu augšējais vāks parasti tiek izgatavots no egles, bet to malas un pamatne — no kļavas.
Elektriskā vijole
Elektriskajām vijolēm ir elektriskā signāla izeja. Par elektriskajām vijolēm visbiežāk sauc vijoles ar elektromagnētiskiem skaņas noņēmējiem, kas pārraida no stīgu vibrācijas radušos elektrisko signālu pastiprinātājā. Dažkārt tā mēdz dēvēt arī akustiskās vijoles, kam ir pievienots elektrisks skaņas noņēmējs, tomēr šādām vijolēm lieto precīzāku terminu — elektroakustiskās vijoles.
Orientēšanās sports
Orientēšanās sports Latvijā
Pirmās orientēšanās sacensības Latvijā notika 1936. gadā. Pēc kara Baltija kļuva par galveno orientēšanās sporta attīstības centru PSRS. 1950. gadu beigās sākās regulāra sacensību rīkošana un 1963. gadā tika nodibināta Latvijas Orientēšanās federācija (LOF), šobrīd to vada Dagnis Dubrovskis. 1991. gadā LOF tika uzņemta Starptautiskajā Orientēšanās federācijā.
1963. gadā Raunas apkārtnē notika arī pirmais Latvijas čempionāts orientēšanās sportā. Šobrīd Latvijas čempionu tituls ik gadus tiek noskaidrots divos čempionātos četrās galvenajās disciplīnās (sprints, vidējā distance, garā distance, stafete) daudzās grupās pēc dzimuma un vecuma. Savi Latvijas čempionāti notiek arī ziemas orientēšanās, veloorientēšanās un rogaininga cienītājiem.
1966. gadā vasarā Krievijas PFSR notika augsta mēroga orientēšanās sacensības, kurās pirmo reizi orientēšanās sporta vēsturē 10 sportisti izcīnīja PSRS sporta meistara nosaukumu. Seši no tiem bija Latvijas sportisti: Lilija Barisa, Līvija Nātra, Rita Ostupe, Jānis Klētnieks, Gunārs Ostups un Bernhards Rennerts.
1986. gadā Latvijā nodibināts pirmais orientēšanās klubs: "Kāpa" Carnikavā. 1989. gadā, pārstāvot PSRS, Alīda Ābola kļuva par pirmo Latvijas sportisti, kas izcīnījusi medaļu Pasaules čempionātā orientēšanās sportā (bronzu garajā distancē).
Populārākās tautas sacensības ir Rīgas apkārtnē notiekošais kluba IK "Auseklis" rīkotais "Magnēts". Tās pirmo reizi notika 1969. gadā Rīgā, Mežaparkā. Šis sacensību seriāls norisinās vairākos desmitos kārtu visas sezonas garumā (pēdējos gados trīs reizes nedēļā). Savi tautas sacensību seriāli notiek arī daudzās citās Latvijas vietās. Savukārt masveidīgākās starptautiskās daudzdienu sacensības, kas notiek Baltijā, ir kluba "Kāpa" rīkotās Kāpas trīsdienas. Tās notiek kopš 1987. gada un parasti pulcē vairāk kā 1500 dalībnieku. Visu laiku visapmeklētākais etaps bija 1987. gada 22. aprīļa posms Jaunciemā — 2484 dalībnieki.
2008. gadā pirmo reizi Latvijā, Ventspils apkārtnē, notika Eiropas čempionāts orientēšanās sportā, kurā sudraba medaļu izcīnīja Mārtiņš Sirmais (pirmo sudraba medaļu viņš izcīnīja pirms diviem gadiem Igaunijā). 2012. gada Pasaules čempionātā orientēšanās sportā zelta medaļu vidējā distancē izcīnīja Edgars Bertuks. Šis ir augstākais starptautiskais panākums starp Latvijas un Baltijas orientieristiem.
Hērons
Hērons (Ἥρων ὁ Ἀλεξανδρεύς) bija sengrieķu matemātiķis un mehāniķis, kurš savā svarīgākajā ģeometrijas darbā "Metrika" (3 grāmatās) attīstīja mācību par laukumu, virsmu un tilpumu mērīšanu.
Hērona darbiem lietišķajā matemātikā ir enciklopēdiska nozīme: vairākas viņa radītās mehāniskās un automātiskās ierīces ietekmējušas Eiropas zinātnes attīstību līdz pat renesanses laikmetam.
Algodonīts
Algodonīts (nosaukts pēc Algodonesas atradnes Čīlē, kur minerāls tika atklāts) - diezgan rets minerāls. Pirmoreiz aprakstīts 1857. gadā. Atrod hidrotermālas izcelsmes iegulās kopā ar citiem arsenīdiem.
Kaizers
Kaizers (de — 'ķeizars'; sieviešu dzimtē Kaizere) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Mena
Mena var būt:
Cilvēki ar šādu uzvārdu:
1933. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
'''Latvijas futbola Virslīgas 1933. gada sezona''' bija 7. Virslīgas sezona. Par čempioniem kļuva Liepājas Olimpija.
1932. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
'''Latvijas futbola Virslīgas 1932. gada sezona''' bija 6. Virslīgas sezona. Sezonas noslēgumā vienāds punktu skaits turnīra tabulā par bija ASK un Rīgas Vanderers komandām. Pārspēlē ar 3:1 uzvarēja ASK un ieguva čempionu titulu.
Čempioni - ASK 1932
A.Jurgens, F.Zandbergs, E.Magone, E.Audriņš, R.Pakalns, A.Varakājs, A.Dragūns, F.Finbergs, A.Timpers, A.Rehtšprehers, K.Ansons, A.Bredersons, A.Baraks (Bērzājs), A.Bradiņš, K.Paegle, H.Vītols, A.Dinbirs
Blūzroks
Blūzroks ir mūzikas žanrs, kurā apvienoti blūza un rokenrola elementi. Žanra aizsākumi meklējami 1960. gados, kad tādas grupas kā Led Zeppelin, Ēriks Bardons, The Animals, Cream un The Rolling Stones eksperimentēja ar agrāko laiku blūzmeņu (piemēram, Džimija Rīda, Elmora Džeimsa, Howlin' Wolf un Madija Votersa) mūziku.
Kaut arī roks un blūzs vēsturiski vienmēr ir bijuši saistīti, 1960. gadu beigās blūzroks parādījās kā izteikti atšķirīgs stils - ar blūzam raksturīgo improvizāciju un elektriskās ģitāras solo, un ar smagāku, vairāk uz rifiem orientētu skaņu, nekā tradicionālajam Čikāgas stila blūzam. Žanrs sākotnēji izveidojās Anglijā un ASV.
Latvijas Universitātes Fizikas, matemātikas un optometrijas fakultāte
Latvijas Universitātes Fizikas, matemātikas un optometrijas fakultāte ir viena no Latvijas Universitātes (LU) fakultātēm. Fakultāte atrodas Jelgavas ielā 3, Rīgā, Latvijā. Pašreizējais fakultātes dekāns ir asociētais profesors Sandris Lācis.
Fakultāte dibināta 1940. gadā, sadalot Matemātikas un dabaszinātņu fakultāti, tomēr Latvijas vācu okupācijas laikā atkal darbojās Rīgas Universitātes Matemātikas un dabaszinātņu fakultāte. Fakultātei ir vairākas struktūrvienības: Fizikas nodaļa, Matemātikas nodaļa, Dabaszinātņu un matemātikas izglītības centrs, Optometrijas un redzes zinātnes nodaļa, A. Liepas Neklātienes matemātikas skola un Lāzeru centrs. 2009. gadā no fakultātes atdalījās datorzinātņu un profesionālā programmētāju programma, kas izveidoja jaunu Datorikas fakultāti. Kopš 2019. gada janvāra fakultāte atrodas Latvijas Universitātes Zinātņu mājā Jelgavas ielā 3 Torņakalna apkaimē.
Kabula
Kabula (ps, Kābəl; fa, Kābol) ir pilsēta Afganistānas austrumos 1200 m virs jūras līmeņa. Valsts galvaspilsēta un lielākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Atrodas Kabulas upes ielejā netālu no stratēģiskās Haiberas pārejas, kas savieno Afganistānu ar Pakistānu. Ar Afganistānas ziemeļdaļu pilsētu savieno Salangas tunelis zem Hindukuša kalniem. Daudznacionāls iedzīvotāju sastāvs — puštuni, tadžiki, uzbeki, hazarieši.
Vēsture
Kaut arī Kabula pirmoreiz minēta ap 300. gadā p.m.ē. kā Ahamenīdu Kaburas apmetne, tomēr par ievērojamu pilsētu tā kļuva 1504. gadā, kad to iekaroja Babūrs un izvēlējās par Mogolu impērijas galvaspilsētu. 1526. gadā par impērijas galvaspilsētu kļuva Deli, tomēr Kabula saglabājās kā svarīgs mogolu centrs līdz 1738. gadā to ieņēma persiešu valdnieks Nadīršahs.
1747. gadā Kabula kļuva par neatkarīgās Afganistānas daļu, un 1770. gados tā kļuva par valsts galvaspilsētu. Kabula bija britu, krievu un persiešu interešu krustpunkts Haibera pārejas stratēģiskā nozīmīguma dēļ. To divreiz okupēja briti (1839—1842 un 1879—1880), tomēr nespēja šeit nostiprināties.
Pēc 1940. gada Kabula kļuva par ievērojamu rūpniecības centru un kosmopolītisku pilsētu. Piemēram, 20. gadsimta 60. gados šeit tika atvērts pirmais Marks and Spencer veikals Vidusāzijā.
1979. gadā Kabulu okupēja PSRS karaspēks, tomēr 1989. gada 15. februārī tas bija spiests aiziet. 1992. gadā, pēc Nadžibullas režīma krišanas, pilsēta kļuva par dažādu modžahedu grupējumu cīņu arēnu. Cīņas turpinājās četrus gadus, nodarot ievērojamus postījumus. 1996. gadā pilsētā ienāca grupējuma Taliban karaspēks un savstarpējās cīņas izbeidzās.
Pēc ASV iebrukuma Afganistānā 2001. gadā Taliban kaujinieki pameta pilsētu un pārgrupējās uz Afganistānas dienvidiem, bet pilsētā ienāca Ziemeļu alianses spēki. 2001. gada 20. decembrī pilsētā tika nodibināta Afganistānas Pārejas administrācija (Afghan Transitional Administration), kura 2004. gada decembrī ar ASV un NATO valstu atbalstu tika pārveidota par Afganistānas valdību prezidenta Hāmida Karzaja vadībā.
Cilvēki
Kabulā dzimuši:
Vinilhlorīds
Vinilhlorīds (hloretilēns, hloretēns, CH2=CHCl) ir bezkrāsaina, relatīvi viegli sašķidrināma gāze. Tas ir vienkāršākais nepiesātinātais halogēnogļūdeņradis.
Īpašības
Vinilhlorīda kritiskā temperatūra ir 158,4 °C, bet īpatnējā siltumietilpība 858 J/(kg·K) (pie 25 °C).
Iegūšana
Vinilhlorīdu iegūst, hlorējot etilēnu. Reakcijas gaitā rodas dihloretāns, kurš lielā temperatūrā un spiedienā sadalās par vinilhlorīdu un hlorūdeņradi.
Vinilhlorīdu iespējams iegūt arī tiešā veidā no acetilēna un sālsskābes dzīvsudraba sāļu klātienē:
Izmantošana
Vinilhlorīdu lieto svarīga polimēra - polivinilhlorīda iegūšanai, jo vinilhlorīds viegli polimerizējas, tāpat kā visi citi savienojumi, kas satur vinilgrupu CH2=CH—. No vinilhlorīda iegūst arī daudzus citus hlorētos ogļūdeņražus.
Elmārs Blūms
Elmārs Blūms (dzimis Liepājā) ir latviešu fiziķis, habilitēts fizikas doktors (Dr. habil. phys.). Veicis starptautiskas nozīmes pētījumus par magnētiskā lauka ietekmi uz siltuma un masas pārnesi elektrovadošos un magnetizējamos šķidrumos. Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis.
Dzīvesgājums
Dzimis skolotāju ģimenē Liepājā. Mācījās Aizputes vidusskolā un mūzikas skolas klavieru klasē, kuru beidza 1954. gadā. Studēja Latvijas Universitātes (LU) Fizikas un matemātikas fakultātē, studiju laikā dziedāja LU vīru korī (1954-1958) un vīru korī "Tēvzeme" (1957-1990).
1959. gadā E. Blūms kļuva par Latvijas Zinātņu akadēmijas (LZA) Fizikāli enerģētiskā institūta zinātnisko līdzstrādnieku. No 1968. gada strādāja LZA Fizikas institūtā par vecāko zinātnisko līdzstrādnieku, bet 1970. gadā kļuva par laboratorijas vadītāju (kopš 1997. gada institūts asociēts ar Latvijas Universitāti).
Zinātniskie darbi
E. Blūms ir vairāk nekā 260 zinātnisko publikāciju, tostarp piecu monogrāfiju, autors, uzrakstījis divas populāri-zinātniskas grāmatas, piecu zinātnisku izgudrojumu autors, vadījis 11 promocijas darbu.
Apbalvojumi un pagodinājumi
1986. gadā saņēmis Latvijas PSR Nopelniem bagātā zinātnes darbinieka goda nosaukumu. 1971. gadā saņēmis Candera prēmiju, 1993. gadā — Sorosa fonda-Latvija speciālo prēmiju, 1999. gadā — Humbolta Pētniecības balvu un 2005. gadā — Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielo medaļu.
Georgs Kaizers
Frīdrihs Karls Georgs Kaizers (dzimis 1878. gada 25. novembrī Magdeburgā, Vācijā, miris 1945. gada 4. jūnijā Askonā, Šveicē) bija viens no ievērojamākajiem vācu ekspresionisma dramaturgiem. Starp viņa nozīmīgākajiem darbiem minama triloģija "Korallis", "Gāze I" un "Gāze II".
Biogrāfija
Georgs Kaizers piedzima Magdeburgā tirgotāja ģimenē, turpat arī studēja tirdzniecību. Pēc tam Kaizers devās strādāt uz Argentīnu, taču slimības dēļ bija spiests atgriezties dzimtenē. Viņa pirmais nozīmīgākais literārais darbs bija luga "Kalē pilsoņi" (1914), un tai sekoja citas - "No rīta līdz pusnaktij" (1916), "Korallis" (1918) utt. 1938. gadā nacistu cenzūra viņa darbus aizliedza, un Kaizers meklēja patvērumu Šveicē, kur arī uzrakstīja daudzus no saviem vēlīnajiem darbiem. Viņa pēdējais darbs bija viņa "grieķu drāmu" triloģija "Amfitrions", "Pigmalions" un "Belerofons" (to publicēja pēc autora nāves 1948. gadā).
Georgs Kaizers kopumā uzrakstīja vairāk nekā 60 lugas. Latviski Kaizera darbi nav izdoti (pirms Otrā pasaules kara daži no tiem gan uzvesti Latvijas teātros).
Literārā darbība
Georga Kaizera lugām raksturīga ekspresionisma tematika - piemēram, savā lugu triloģijā "Korallis", "Gāze" un "Gāze II" Kaizers formulē savu laikmeta tvērumu: cilvēks ir tikai tā viņa ķermeņa daļa, kas strādā, darbojas kā mašīna, cilvēciskais cilvēkā nav svarīgs, tāpat arī cilvēka dzīvība ne. Ekspresionisma autori, tostarp Kaizers, uzskata, ka viduvējībai un vienaldzībai jāpretojas, jāizceļ indivīds, nedrīkst samierināties ar dzīvošanu pelēkajā ikdienā.
Kaizera pirmās plašu atzinību guvušās lugas "Kalē pilsoņi" pamatā ir vēsturisks notikums, Kalē aplenkums. Kalē angļu aplenkumu izturēja 11 mēnešus, un pēc tam Anglijas karalis Edvards III lika pilsētas iedzīvotājiem izvēlēties - vai nu visi tās iedzīvotāju tiktu nogalināti, vai arī sešiem cienījamiem Kalē pilsoņiem jāpiekrīt pazemojošam nāvessodam. Lugā Kaizers norāda, ka tie, kuri piekrituši mirt visas pilsētas vārdā, nevis cieš, bet gan kļuvuši par īstiem cilvēkiem, jo ideāla vārdā atteikušies no viduvējības.
Aleksandrs Antoņenko
Aleksandrs Antoņenko (dzimis Rīgā) ir Latvijas ukraiņu izcelsmes dziedātājs, tenors. Metropoles operas un citu slavenāko operteātru solists.
Dzīvesgājums
Dzimis 1975. gadā Rīgā, viņa tēvs cēlies no Baltkrievijas, māte no Ukrainas rietumu daļas. Mācījās Rīgas Bībeles institūtā (1993—1998), kā arī apguva pūšaminstrumentu spēli un dziedāšanu Jāzepa Mediņa Rīgas Mūzikas koledžā, absolvējot to 1998. gadā. Līdztekus mācībām 1997. gadā sāka dziedāt Latvijas Nacionālās operas korī, 1998. gadā debitēja ar Oberto lomu G. F. Hendeļa operā "Alčīna". Studēja Latvijas Mūzikas akadēmijā Arvīda Lustes klasē.
2011. gadā Aleksandrs Antoņenko dziedāja titullomu „Otello” Parīzes operā un Luidži lomu „Apmetņa” jauniestudējumā Koventgārdena operā, 2012. gadā Otello lomu Koventgārdena operā. 2017./2018. gada sezonu viņš sāka Metropoles operā Kalafa lomā operā “Turandota” un tenora partijā Verdi “Rekviēmā”. Dziedāja arī Kavaradosi lomu Pučīni operā “Toska” Stokholmas Karaliskajā operā, Zalcburgas Lieldienu festivālā, Drēzdenes Zempera operā un Vīnes Valsts operā, Kalafa lomu — Cīrihes operā un titullomu “Otello” Ungārijas Valsts operā un Savonlinnas festivālā.
Apbalvojumi
2003. gadā saņēma Lielo mūzikas balvu. 2004. gadā kļuva par starptautiskās prēmijas "Aldaris" laureātu. 2016. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa III šķiru.
Membrāna
Membrāna var būt:
857. gads
857. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Tips 85
Tips 85- ķīniešu Kaujas pamattanks. Tanks "Tips 85" kļuva par pagrieziena punktu ķīniešu tankubūvē, pabeidzot bezgalīgo sērijas «59/69/79/80» modernizāciju un pilnveidošanu. Jaunā tanka galvenā un principiālā atšķirība ir metinātais tornis ar aizmugures nišu (pēc rietumu tanku parauga), kas ir uzstādīts uz šasijas "Tips 88". "Bruņu moduļi" ir izpildīti modeļveidīgi, kas atvieglina to aizstāšanu vajadzības gadījumā. Aizsargspējas ir paaugstinātas ar atvāžamo ekrānaveida bortu uzstādīšanu, kas aizsargā ritošo daļu. Salīdzinot ar iepriekšējām modifikācijām "Tips 85" ir "plūstošs" korpuss, kas ir palielināts garumā. Piekare, kāpurķēdes pilnībā aizgūstas no tanka "80-II". Pirmie prototipi (1986.g.) tika apbruņoti ar standarta 105 mm "uzgriezto" lielgabalu, kā uz tankiem "80/88". Vēlāk parādījās jauna modifikācija, ko izgatavoja mazā sērijā — "Tips 85-I". Vēl pēc neilga laika parādījās "Tips 85-II ". Pēc atšķirīgas informācijas tas ir vai nu pašgājējartilērija, kas aprīkota ar mūsdienīgām elektroiekārtām, vai nu komandiera tanks ar papildus sakaru līdzekļiem. "Tips 85-IIA" tika izstrādāts speciāli priekš Pakistānas. Uz šī tanka uzstādīja "Weston Simfire 2" apkalpju treniņsistēmu. Tomēr, visi tie bija puslīdzekļi, ko saprata arī ķīniešu speciālisti. Tanks ievērojami atpalika no rietumu valstu un Krievijas kaujas pamattankiem. Tādēļ tālāka pilnveidošana virzijās bruņojuma pastiprināšanas virzienā, kuras rezultātā tika uz tanka uzstādīta Krievijas ražotais 125 mm gludstobra lielgabals ar automātisko lādiņu ielādēšanu sistēmu.
Egons Lavendelis
Dzīvesgājums
No 1986. līdz 1995. gadam bija Latvijas Rektoru padomes priekšsēdētājs, pēc tam līdz 1996. gadam Baltijas valstu Tehnisko universitāšu asociācijas prezidents, no 1996. līdz 2001. gadam — Latvijas Zinātņu akadēmijas Senāta loceklis. 1997. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās tika ievēlēts Rīgas domē no demokrātiskā partijas "Saimnieks" saraksta. No 2000. līdz 2003. gadam bija uzņēmuma "Getliņi Eko" ģenerāldirektors.
Darbi
Nodarbojies ar augstas elastības mehānikas, vibrotehnikas, mašīnu un mehānismu teorijas pētīšanu. Ir vairāk nekā 500 zinātnisko rakstu autors, 12 monogrāfijas.
Blogs
E. Lavendelis par izglītības sistēmu Latvijā.
856. gads
856. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
855. gads
855. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Mostara
Mostara (sh, ) ir pilsēta Bosnijas un Hercegovinas dienvidos pie Neretvas upes. Pilsētu gandrīz vienādās daļās atsevišķos rajonos pretējos Neretvas krastos apdzīvo horvāti un bosnieši. Galvenais pilsētas simbols, no kura cēlies arī pilsētas nosaukums un kas attēlots pilsētas ģerbonī, ir Mostaras Vecais tilts.
Vēsture
Pilsēta dibināta XV gadsimta beigās un kļuva par Osmaņu impērijā ietilpstošās Hercegovinas vilājeta administratīvo centru. XV gadsimta vidū pēc arhitekta Sinana skolnieka arhitekta Hairudīna plāna tika uzbūvēts Vecais tilts. 1878. gadā Mostara iekļāvās Austroungārijā. Otrā pasaules kara laikā Mostara tika iekļauta Horvātijas brīvvalstī.
Pēc 2.pasaules kara, sociālistiskās Dienvidslāvijas laikā, Mostara bija tabakas, vīna ražošanas, boksītu ieguves un alumīnija ražošanas centrs.
Bosnijas kara laikā pilsētā notika smagas cīņas. Vispirms 1992. un 1993. gadā serbu spēki 18 mēnešus centās ieņemt pilsētu. To aizstāvēja horvātu un bosniešu spēki. Serbiem izdevās ieņemt lielu daļu no pilsētas. Bojā gāja daudzi iedzīvotāji un ievērojams skaits senu arhitektūras pieminekļu. 1992. gada 12. jūnijā horvātu-bosniešu spēkiem izdevās padzīt serbus no pilsētas, kuri tomēr apšaudīja pilsētu no apkārtējiem kalniem. Pēc serbu padzīšanas sākās kaujas horvātu un bosniešu starpā. 1993. gada 9. novembrī horvātu spēki artilērijas apšaudē iznīcināja Mostaras simbolu - Veco tiltu.
854. gads
854. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Mostara
Vēsture
Pēc kara sākās Mostaras atjaunošanu ar ES valstu finansiālu atbalstu. 2004. gada pavasarī svinīgi tika pabeigta Vecā tilta atjaunošana. Atjaunošanu finansēja ASV, Turcija, Itālija, Nīderlande un Horvātija.
Cilvēki
Mostarā dzimis:
Sadraudzības pilsētas
Mostaras sadraudzības pilsētas ir:
1934. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
'''Latvijas futbola Virslīgas 1934. gada sezona''' bija 8. Virslīgas sezona. Par čempioniem kļuva Rīgas FK.
Kuģis
Kuģis ir samērā liels ūdens transportlīdzeklis — peldoša inženiertehniska būve, kas var būt paredzēta kā transporta, tā arī citām (rūpnieciskām, militārām, zinātniskām, sporta) vajadzībām. Kuģa tiesības un pienākumus īsteno kuģa īpašnieks, kuģa kapteinis, kā arī operators vai fraktētājs.
1934. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
Čempioni — RFK 1934
Viktors Vizla, P.Lauks, Vladimirs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Ēriks Pētersons, Jānis Rozītis, Aleksandrs Priede, Ēriks Raisters, Voldemārs Roze, Rūdolfs Slavišens, V.Strautmanis, Arnolds Štauers, Arnolds Tauriņš
Kuģis
Peldlīdzeklis atzīstams par kuģi, ja tas var droši pārvietoties pa ūdeni, nesot uz borta kravu virs savas masas (cilvēkus, iekārtas utt.). Lai kuģis sekmīgi veiktu šo uzdevumu, tam nepieciešamas jūras spēju īpašības, kā peldamība, noturība, gājība, vadāmība un t.s. negrimstība. Kuģa ekspluatācijā svarīgi nodrošināt tā korpusa ūdensnecaurlaidību un stiprību. Kravas izvietošanai uz lielākiem kuģiem jābūt kravas tilpnēm, kurās tā tiek pasargāta no ārējo meteoroloģisko apstākļu iedarbības. Tāpat jāparedz telpas pasažieriem un komandas locekļiem, telpas kuģa funkciju nodrošināšanai (stūres māja, mašīntelpa, karšu māja, radiomāja u.c.), kā arī telpas sadzīves vajadzībām.