cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Livonijas un Lietuvas reālūnija
Viļņas līgums (1559)
1559. gada 15. septembrī līgumam ar Lietuvu pievienojās Rīgas arhibīskaps, nododot savas zemes un iedzīvotājus Sigismunda II aizsardzībā. Arhibīskaps Lietuvas valdniekiem piešķīra Viļakas, Lielvārdes, Lubānas un Bērzaunes pilis. Arhibīskapam bija tiesības pēc kara šīs zemes izpirkt par 100 000 florīniem. Sigismunds II Lielvārdi 1560. gada 15. februārī bez atlīdzības atdeva arhibīskapam. Apmaiņā pret Sigismunda II solīto militāro atbalstu ieķīlātās Livonijas teritorijas aizņēma apmēram 1/6 no visas Livonijas, un ķīlas nauda bija tik liela, ka nedz Ordenim nedz arhibīskapam nebija cerību to samaksāt.
Lai iztiktu bez saskaņošanas ar Polijas Sejmu, šos līgumus Sigismunds II slēdz kā Lietuvas lielkņazs. Krievijas nomierināšanai Sigismunds II paziņo, ka līgumu ar Livoniju slēdz nevis kā ar sabiedroto, bet kā ar sev padotu teritoriju. 1559. gada septembrī Cēsīs notika Ordeņa kapituls, kas atbalstīja Ketleru, taču Svētās Romas impērijas ķeizars par likumīgo mestru joprojām uzskatīja fon Firstenbergu, kurš tikai 1660. gada pavasarī nodeva savas pilnvaras Ketleram. Tādējādi radās šaubas par to, vai Ketlera noslēgtais Viļņas līgums vispār bija juridiski saistošs.
Lietuvas apņemšanās aizsargāt Livoniju nozīmēja nepieciešamību pēc jauniem nodokļiem. Ņemot vērā neražu, uzlikto nodokļu apjomu samazināja. Lietuvas augstmaņi lūdza Sigismundam II muižas un īpašumus Livonijā nepiešķirt ārzemniekiem (poļiem), bet tikai Lietuvas augstmaņiem, lai tie varētu iegūt jaunus ienākumu avotus. Sigismunds II atbildēja, ka Livonija viņam nepieder, taču solījās ņemt vērā Lietuvas intereses. Lietuvas pārstāvji ieradās Maskavā, kur centās pārliecināt caru un bajārus nekarot Livonijā, kas tagad nonākusi Lietuvas aizsardzībā.
Militārā sadarbība (1559—1561)
Nodrošinājies ar Lietuvas atbalstu, 1559. gada novembrī Ketlers uzbruka krieviem pie Tērbatas. Krievi atbildēja ar pretuzbrukumu. Nikolaja Radvila vadītā lietuviešu armija devās uz Livoniju, bet krievus šeit vairs nesastapa. 1560. gada maijā Krievija atkal iebruka Livonijā un tai pretī devās Hieronima Hodkeviča 14 000 kareivjus lielā armija, kas sākumā izvietojās ap Bausku. Otra lietuviešu armija ar 15 000 kareivjiem apmetās Krievijas pierobežā, pie Ludzas. Pēc neveiksmīgām sadursmēm ar Krievijas armiju, Hodkevičs lika saviem spēkiem atkāpties uz Sēlpili. Krievijas karaspēks tikmēr guva panākumus igauņu zemēs un Ērģemes kaujā gandrīz pilnībā iznīcināja dažus simtus lielo Ordeņa armiju. Pēc krievu atkāpšanās no latviešu zemēm, Lietuva reģiona daudzajās pilīs un cietokšņos izvietoja ap 3350 kareivju. Pēc Ketlera palīdzības lūgumiem jaunais lietuviešu komandieris, Hieronima dēls Jans Hodkevičs pieprasīja ielaist Lietuvas armiju Rīgā. 1660. gada novembrī Rīga uzņēma 200 poļu kavalēristus.
Livonijas sadalīšana
Laikā no 1557. līdz 1566. gadam Livonijas Konfederācijas laicīgie un garīgie valdnieki noslēdza vairākus līgumus, ar kuriem viņu zemes pārgāja Dānijas, Zviedrijas, Lietuvas (un Prūsijas hercogistes) pakļautībā. 1559. gada 26. septembrī bīskaps Johans IV fon Minhauzens par 30 000 dālderiem pārdeva Sāmsalas-Vīkas bīskapijas, un vēlāk arī Kurzemes bīskapijas zemes Dānijas karalim Frederikam II, kas tās nodeva savam 19 gadus vecajam brālim Magnusam. No 1561. līdz 1567. gadam Magnuss dzīvoja Piltenē un nosargāja Piltenes apgabala neatkarību no topošās Kurzemes un Zemgales hercogistes. Vēlāk Piltenes apgabals atradās neskaidrā situācijā, tas nebija nedz Kurzemes un Zemgales hercogistes daļa, nedz Pārdaugavas Livonijas hercogistes daļa. 1617. gadā to nodeva tiešā Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldē.
Tā kā Ordenis bija gandrīz pilnībā iznīcināts un Sigismunda II karaspēks nesteidzās palīgā, Ziemeļlivonijas bruņniecība sāka sarunas ar Zviedriju. 1561. gada 4. jūnijā Harijas, Viruzemes un Jervas bruņniecība pārgāja Zviedrijas pakļautībā, kam 6. jūnijā sekoja Tallinas pilsēta. 2. augustā Zviedrijas karalis Ēriks XIV atstāja spēkā visas iepriekš pastāvošās Livonijas privilēģijas. Izveidojās Zviedru Igaunija.
Uzzinot par Tallinas rīcību, Sigismunds II uz Rīgu nosūtīja Radvila Melnā vadītu armiju. Iepazinies ar situāciju, Radvils nolēma, ka vienīgais risinājums ir Livonijas pievienošana Lietuvai. Rīgā sasauktajā Livonijas augstmaņu sapulcē Rīgas arhibīskaps un Ordenis bija gatavi pāriet Sigismunda II pakļautībā, kamēr Rīgas pilsēta izvirzīja vairākas prasības, kas norādīja uz tās vēlmi iegūt impērijas brīvpilsētas statusu.
Viļņas ūnija (1561)
Dānijas un Zviedrijas ienākšana Livonijā radīja risku, ka tām varētu padoties aizvien lielākas teritorijas, tai skaitā Rīga un Pērnava. Sigismunds II nevarēja ilgāk vilcināties ar Livonijas iegūšanu. 1561. gada 30. maijā karalis paziņoja, ka ņemot vērā ne tikai Krievijas, bet arī Zviedrijas un Dānijas iejaukšanos Livonijā, 1559. gada Viļņas līgums par aizsardzību ir zaudējis spēku, un Livonijai pilnībā jāpāriet Sigismunda II pakļautībā. Uz Livoniju nosūtīja brālēnus Radvilus — Radvilu Melno un Radvilu Rudo. Karaspēku komandēja Radvils Melnais, kurš aizsargāja Pērnavu no iespējamā zviedru uzbrukuma. Tikmēr Radvils Rudais veda diplomātiskās sarunas ar Livoniju. Radvils Rudais piedāvāja karaļa kontrolē nodot Rīgu un visas zemes uz ziemeļiem no Daugavas, kamēr Kurzeme un Zemgale paliktu Ketleram.
1561. gada 8. septembrī Rīgas pilsēta piekrita pāriet Sigismunda II pakļautībā. Oktobra vidū Rīgas pilsētas, Ordeņa un Rīgas arhibīskapa delegācijas ieradās Viļņā. Rīgas delegācija ierosināja, ka vispirms jāpanāk, lai Svētā Romas impērija atsakās no savām tiesībām pār Livoniju, kas tad varētu pāriet karaļa pakļautībā. Sigismunds II nebija saņēmis Polijas Sejma piekrišanu Livonijas pievienošanai, tāpēc sarunas veda Lietuvas lielkņazistes pārstāvji. 25. oktobrī lietuvieši iesniedz sagatavotā līguma tekstu, ar kuru Livonijai bija pāriet Sigismunda II pakļautībā. Pēc tā noteikumiem Rīgas arhibīskaps līdz mūža beigām saglabātu savus īpašumus un privilēģijas. Ketlers kļūtu par hercogu un Sigismunda II vasali. Rīgas pilsēta saglabātu savas brīvības un privilēģijas. Rīgas pilsētas delegāti sāka kritizēt līguma neprecīzos un neskaidros formulējumus, kas neatbildēja uz pilsētai svarīgiem politiskajiem un ekonomiskajiem jautājumiem. Rīdzinieki piedāvāja, lai tikai Ordenis un arhibīskaps noslēdz līgumu ar Sigismundu II, kā Livonijas garīgie un politiskie vadītāji. Novembra beigās notika šķelšanās starp Ketleru un Livonijas ordeņa pārstāvjiem, kas vēlējās pēc iespējas ātrāk pāriet Sigismunda II pakļautībā.
28. novembrī Ketlers un Livonijas ordeņa delegāti zvērēja uzticību Sigismundam II un noslēdza Viļņas ūniju. Rīgas arhibīskaps uzticību zvērēja personīgi, nevis kā Rīgas kungs, jo Rīgas delegācija no zvēresta došanas atturējās, skaidrojot, ka vēl ir uzticīgi iepriekšējiem zvērestiem arhibīskapam un Ordenim. Tā kā Rīga atteicās zvērēt uzticību karalim, izveidojās Rīgas brīvpilsēta.
Livonijas pārstāvji vēlējās Padošanās līgumu noslēgt ne tikai ar Lietuvu, bet arī Poliju, kuras Sejms šādu ūniju vēl nebija apspriedis. Tāpēc līgumu slēdza Sigismunds II, kurš apņēmās vēlāk panākt Polijas piekrišanu ūnijai. Viņš arī apņēmās nodrošināt Svētās Romas impērijas piekrišanu ūnijas noslēgšanai. Ar atsevišķu Sigismunda Augusta privilēģiju valdnieks apsolīja saglabāt ticības brīvību protestantiem, neiejaukties esošajās muižnieku un tiesu tradīcijās un privilēģijās. Tas bija tipiski Lietuvas lielkņazistei, kas izplešot savu varu bijušās Kijivas Krievzemes zemēs, parasti apsolījās “veco nelauzt, jauno neieviest”. Dodoties prom no Viļņas, Sigismunds II Livonijas pārvaldi nodeva Radvilam Melnajam, uzticot viņam augstāko civilo varu.
Sarunu beigas un zvērestu došana Viļņā notika tādā steigā, ka oficiālais Padošanās akts (Pacta subiectionis) tika sagatavots vēlāk, un stājās spēkā 1562. gada 5. martā, kad Radvils Rīgā pasludināja Ketleru par hercogu, bet nākamajā dienā par Livonijas vietvaldi.
Ūnijas līgums ietvēra Padošanās aktu (la) par Livonijas padošanās noteikumiem un Sigismunda Augusta privilēģiju (la), kas garantēja Kurzemei evaņģēliski-luteriskās baznīcas, vācu valodas un pašpārvaldes tiesības. Šo privilēģiju oriģināls gan nav saglabājies. Kurzeme un Zemgale tiesību ziņā tika pielīdzinātas Prūsijas hercogistei, izveidojot autonomas Kurzemes un Zemgales hercogistes un piešķirot to mantojuma lēnī pēdējam ordeņa meistaram Gothardam Ketleram. Pārējā Livonijas ordeņa teritorijā nodibināja Pārdaugavas Livonijas hercogisti, kas atradās personālūnijā ar Lietuvu un tās nākamajiem valdniekiem.
1562. gada 28. janvārī Nikolajs Radvils ieradās Rīgā, un mēģināja pārliecināt Rīgas pilsētu pievienoties Viļņas ūnijai. Pilsēta apsolīja to izdarīt pēc tam, kad ūniju būs apstiprinājis Polijas Sejms. 3. martā Ketlers atbrīvoja visus Ordeņa padotos no uzticības zvērestiem. Svinīgā ceremonijā 5. martā Ketlers Radvilam nodeva Ordeņa piļu atslēgas un zīmogus, Ordeņa brāļi novilka savas formas. Ketlers kļuva par Sigismunda II vasali, kļūstot par Kurzemes un Zemgales hercogu un Livonijas vietvaldi.
Grodņas ūnija (1566)
Ūnija tika slēgta ar Sigismundu II kā Lietuvas lielkņazu. Viļņas ūnija ir pagaidu līgums, līdz brīdim, kad Polijas Sejms dos savu atbildi. Ja Polija atteiktos no kopīgas ūnijas ar Livoniju, tā pilnībā nonāku Lietuvas sastāvā. 1562. gada 22. novembrī sanāk Polijas Sejms, kas jautājumu par Livoniju neizskata. Livonijas karš turpinās neveiksmīgi, un 1563. gada 15. februārī tiek zaudēta Polocka. 1566. gadā Lietuva piedāvāja krieviem sadalīt Livoniju (atdot bijušo Tērbatas bīskapijas daļu), tomēr cars Ivans IV izlēma turpināt karu. 1566. gadā Lietuvas Sejms, balstoties uz 1561. gada Viļņas ūniju, nolemj iekļaut Livoniju Lietuvas lielkņazistē. Ketleru atceļ no Livonijas vietvalža amata, kurā ieceļ Janu Hodkeviču ar gandrīz neierobežotām militārās un civilās varas pilnvarām. Viņam arī jānodrošina tas, lai nākamais Livonijas landtāgs apstiprina lēmumu par pievienošanos Lietuvai.
Ļubļinas ūnija (1569)
Lietuvas grūtības Livonijas karā paātrināja Ļubļinas ūnijas noslēgšanu 1569. gadā. Ļubļinā bija ieradušies arī Livonijas pārstāvji. Lietuvieši uzskatīja, ka livoniešiem, kā Lietuvas daļai, zvērests ūnijia jādod kopā ar Lietuvas delegātiem. Poļi iebilda, uzstājot, ka Livonija ir atsevišķa province, kurai jākļūst par Polijas-Lietuvas kopvaldījumu. Livonijas pārstāvji deva atsevišķu zvērestu ūnijai 1569. gada 3. augustā. Pārdaugavas Livonijas hercogiste, tāpat kā Kurzemes un Zemgales hercogiste kļuva par Polijas-Lietuvas kopīpašumu taču Lietuvas augstmaņi turpināja uzstāt, ka Livonija pieder tikai Lietuvas lielkņazistei, nevēloties varu un ienākumus no jaunajām provincēm dalīt ar Poliju.
1572. gadā nomira Sigismunds II, 1579. gadā Jans Hodkevičs. Ieilgušās neskaidrības ar jauna karaļa vēlēšanām, un 1575. gadā ievēlētā Stefana Batorija aizņemtība ar nepaklausīgo Dancigu, noveda pie tā, ka poļu-lietuviešu karaspēks gandrīz pilnībā bija pametis Livoniju. Daugavgrīvā bija 160 kareivji, Viļakā 100, Rēzeknē un Ludzā pa 50, Limbažos 25.
1580. gada 14. maijā Rīgas delegācija Viļņā iesniedza visu pilsētai piešķirto privilēģiju apkopojumu. 1581. gadā Rīga noslēdza Drohičinas līgumu, un 1581. gada 16. janvārī Grodņā pilsētas pārstāvji zvērēja uzticību karalim. Pēc Jamas Zapoļskas miera līguma noslēgšanas Krievijas karaspēks 1582. gada 28. februārī pameta Tērbatu. Lai pieņemtu Rīgas uzticības zvērestu, 1582. gada 12. martā Stefans Batorijs ieradās Rīgas pilī un apstiprināja jaunas Rīgas privilēģijas (Privilegium Stephaneum), kas uzskaitītas 58 paragrāfos.
Livonijas konstitūcijas
Savus lēmumus Stefans Batorijs apstiprināja 1582. gada 4. decembrī izdotajās Livonijas konstitūcijās (Constitutiones Livoniae):
1583. gadā Rīgā notika Vidzemes landtāgs. Georgs Radvils paziņoja, ka neuzskata par likumīgiem Hodkeviča lēmumus par zemes piešķiršanu muižniekiem (sākās īpašumu revīzijas). Cietokšņus un pilis pavēlēja nojaukt līdz pirmajam stāvam, lai kara gadījumā tās nevarētu izmantot ienaidnieks. Kalendāra nemieri Rīgā gandrīz izraisīja jaunu karu.
Poļu varas laiks pilsētai bija ekonomiski neizdevīgs. Samazinājās ostā ienākošo kuģu skaits, notika konflikti par dažādām muitas nodevām, nodokļiem un kontribūcijām. Pilsētas apkārtnē izvietotie kareivji nodarbojās ar laupīšanu. Iekšzemes muižnieki centās apiet Rīgas ostu, savām precēm izmantojot mazākas Vidzemes un Kurzemes ostas. 1584. gada 11. augustā Tērbatai piešķīra īpašas tiesības tirgoties ar Krieviju, kas samazināja preču plūsmu caur Rīgu.
Karalis Livonijas zemes uzskatīja par jauniekarotu provinci, un nevēlējās atzīt ar Sigismundu II noslēgtos līgumus. Stefans Batorijs atbalstīja katoļu kontrreformāciju, lai nomierinātu un saliedētu valsti. Katoļu vajadzībām Rīga bija spiesta nodot Jēkaba baznīcu, un karalis nodibina jaunu katoļu Cēsu bīskapiju. Stefans Batorijs arī veica jaunu zemju pārdalīšanu. Gandrīz visas bijušo bīskapiju zemes kļuva par kroņa īpašumu, kuru sadalīja trīs daļās ar pārvaldes centriem Tērbatā, Alūksnē un Koknesē. Tikmēr bijušās Ordeņa zemes sadalīja lēņu zemēs, un izdalīja vietējiem vācu, kā arī poļu un lietuviešu muižniekiem. Lēņos neizdalītajās zemēs izveidoja 26 stārastijas (Rīgas, Cēsu, Daugavgrīvas, Kokneses, Pērnavas, Vīlandes, Tērbatas, Neihauzenes, Alūksnes, Raunas, Kerepecas, Haseles, Oberpales, Rēzeknes, Laikas, Aizkraukles, Daugavpils, Siguldas, Tauras, Ērgļu, Cesvaines, Krimuldas, Turaidas, Limbažu, Suntažu, Gulbenes). Līdz Rīgas atstāšanai 2. maijā, karalis vēl piešķīra Magdeburgas tiesības Daugavpilij. Par vietvaldi Livonijā viņš atstāja Georgu Radvilu.
Sigismunda III ordinācijas
1582. gadā Stefana Batorija sāktā zemju revīzija turpinājās līdz 1590. gadam, un to atsāka pēc Sigismunda III pieņemtās Otrās ordinācijas 1599. gadā. Tad arī atsākās zemju piešķiršana vācu muižniekiem, iepriekš tās ieguva Lietuvas un Polijas muižnieki, kas tagad kontrolēja gandrīz pusi Livonijas zemju. Vācu muižnieki naidīgi izturējās pret jauno varu – tā atņēma viņu zemes un spieda atteikties no protestantisma. Poļu-zviedru karš situāciju mainīja, Sigismundam III cenšoties nosargāt vācu muižniecības lojalitāti. Tas gan neizdevās un lielākā daļa vietējo muižnieku pārgāja zviedru protestantu pusē.
Turpmākos konstitucionālos aktus ieviesa karaļa Sigismunda III varas laikā. 1587. gadā Varšavā notika Polijas-Lietuvas Sejms, kas sašķeļoties ievēlēja divus karaļus, taču virsroku guva Sigismunds III. Šajā Sejmā Livonijas un Rīgas pārstāvji sūdzējās par pieaugošo katoļu kontrreformāciju, par to, ka vietējiem vāciešiem nedeva vadošus amatus. 1589. gadā Sigismunds III izdeva Livonijas Pirmo ordināciju (Ordinatio Livoniae I). Ar tiem Livonijas hercogiste oficiāli kļuva par Polijas un Lietuvas kopīgu īpašumu. Pretēji vācu muižnieku (livoniešu) interesēm amatus un ienākumus vienādi sadalīja poļi un leiši.
Vēlākie notikumi
Polijas-Lietuvas ūnijas kontrole bijušās Livonijas teritorijā turpmāk ieguva dažādas formas. Pārdaugavas Livonijas hercogiste un vēlākā Inflantijas vaivadija bija pilnībā iekļautas Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Kurzemes un Zemgales hercogiste, izveidota kā lēnis Ketleru dinastijai, ar 1617. gada konstitūciju kļuva par hercoga vadītu muižnieku republiku, kamēr no Dānijas atpirktais Piltenes apgabals kļuva par autonomu vietējo muižnieku republiku, kas savas pastāvēšanas lielāko daļu pakļāvās tieši karalim.Pārējās bijušās Livonijas Konfederācijas daļas atradās Zviedrijas, Dānijas, Prūsijas hercogistes un Krievijas caristes kontrolē.
Zviedrijas iekarojumi
Ziemeļu Septiņgadu kara laikā (1563.-1570.) Dānija zaudēja Ziemeļigaunijas zemes Zviedrijai, saglabājot kontroli pār Sāmsalu. Pēc dāņu-zviedru 1643.-45. gada kara, Zviedrija ieguva arī Sāmsalu.
Katoliskā Sigismunda III konflikti ar Zviedrijas protestantu aristokrātiem noveda pie poļu-zviedru kara sākšanās. Lai nodrošinātos pret iespēju, ka Livonijas protestanti pārgāja Zviedrijas pusē, 1598. gadā Sigismunds III izdeva Livonijas Otro ordināciju (Ordinatio Livoniae II), kurā vācu muižniecībai piešķīra lielākas tiesības, tomēr tām nebija cerēto rezultātu. Tuvojoties zviedru armijai, Livonijas muižnieki pārgāja viņu pusē. 1601. gada maijā Cēsis notika Vidzemes landtāgs, kurā Livonijas muižnieki zvērēja uzticību Zviedrijai, taču Sigismunda III karaspēks sāka gūt uzvaras, un daudziem muižniekiem nācās bēgt. 1605. gadā zviedrus smagi sakāva Salaspils kaujā. Turpmākajos gados karš turpinājās ar mainīgām sekmēm, tika noslēgti vairāki pamieri. 1621. gada septembrī karalis Gustavs II Ādolfs ieņēma Rīgu, bet oktobrī Jelgavu. 1622. gadā zviedri zaudēja Jelgavu, bet iekaroja Valmieru. Zemes postīšana turpinājās līdz 1629. gada Altmarkas pamiera noslēgšanai. Lai arī zviedri uz neilgu laiku bija ieņēmuši Rēzekni un Daugavpili, tās palika Polijas-Lietuvas īpašumā. Livoniju sadalīja pa Pededzes un Aiviekstes upju līnijām. Altmarkas pamieru 1635. gadā pagarināja vēl uz 35 gadiem. Galīgo mieru un zemju sadalījumu apstiprināja 1660. gada Olivas miera līgums. Pēdējais Polijas-Lietuvas neveiksmīgais mēģinājums atgūt Rīgu un Livonijas ziemeļus notika 1700. gadā, kad tām uzbruka Augusts II Stiprais.
Katoļu reformācija
Protestantisms ļoti strauji izplatījās Livonijas pilsētnieku un vācu muižnieku vidū. Katoļu garīdzniecība daudzviet, īpaši laukos, izzuda gandrīz pilnībā. Protestantu mācītāju trūkums noveda pie vēl neizzudušo tautas ticējumu un paražu nostiprināšanās. Zemnieku nevēlēšanās pieņemt luterismu noveda pie dažādām raganu prāvām. Kristietības panīkumu pastiprināja Livonijas karš.
Stefana Batorija valdīšanas laikā sākās Romas katoļu baznīcas varas atjaunošana. 1582. gada 7. aprīlī katoļiem atdeva Rīgas Jēkaba baznīcu. Bijušo Marijas Magdalēnas klosteri nodeva jezuītiem, kas tur atjaunoja sieviešu klosteri. Rīgas latviešu draudzei piešķīra Jāņa baznīcu. Līdz ar karali Rīgā ieradās vairāki jezuīti, viens no tiem bija Ērdmans Tolgsdorfs, kas aktīvi strādāja Rīgā un Valmierā. 1585. gadā Viļņā iespieda viņa iztulkoto katehismu latviešu valodā.
Jezuītu ziņojumi par situāciju Livonijā liecināja, ka zemnieki gandrīz neko nesaprotot no kristietības, joprojām ziedojot mājas dievībām un pielūdzot svētkokus. Lai piepildītu kara nopostīto Livoniju ar iedzīvotājiem, jezuīti atbalstīja idejas par Rietumeiropas katoļu kolonistu migrāciju. Jezuīti Rīgā un Tērbatā nodibināja skolas, drīz pastāvēja desmit katoļu draudzes. Jezuītu panākumus izskaidro arī tas, ka viņi mācījās latviešu un igauņu valodas, un varēja sazināties ar vietējiem zemniekiem. 17.gs. sākumā jezuīts Georgs Elgers tulkoja reliģiskus tekstus latviski.
Protestantiskās Rīgas un Tērbatas vietā par Livonijas jaunās katoļu bīskapijas sēdekli izraudzījās bijušo Livonijas ordeņa galvaspilsētu Cēsis. 1583. gada 3. decembrī Stefans Batorijs parakstīja aktu par Cēsu bīskapijas dibināšanu. 1585. gada 1. maijā Cēsu bīskapija parādījās Romas pāvesta bīskapiju sarakstā, tā formalizējot tās izveidošanu. Cēsu bīskapijai piešķīra Valmieras, Trikātas, Burtnieku, Mūjānu, Ropažu, Otepē muižas ar zemēm u.c. nekustamos īpašumus. Pirmie divi Cēsu bīskapi mira ātri, un pirmais aktīvais Cēsu bīskaps bija Oto Šenkings.
Stefana Batorija pavēle par Gregora kalendāra ieviešanu Rīgā izraisīja Kalendāra nemierus, kas turpinās līdz 1589. gadam. Jezuītus padzina no pilsētas un Jēkaba baznīcas. Pēc tam, kad Polijas-Lietuvas Sejms draudēja Rīgai ar lielu soda naudu (60 000 ungāru dālderu), 1591. gada 26. aprīlī jezuītiem ļāva atgriezties pilsētā. Atsākās jezuītu skolas darbība, 1598. gadā nodibina semināru. Laukos ieviesa aizliegumus protestantiem sprediķot latviešu un igauņu valodās. Poļu-zviedru kara laikā Livoniju postīja bads un epidēmijas, daudzas draudzes zaudēja 50%—90% cilvēku, bet pamestās baznīcas tika izpostītas.
1621. gadā zviedriem iekarojot Rīgu, Gustavs Ādolfs jezuītiem lika pamest pilsētu, bet jezuītu bibliotēku pavēlēja pārvest uz Upsālas Universitātes bibliotēku. Daļa no Rīgas padzīto jezuītu pārcēlās uz Jelgavu, un turpināja savu darbību Zemgalē. 1625. gadā zviedri lika jezuītiem pamest Cēsis, un viņi pārcēlās uz Daugavpili. Cēsu bīskapija faktiski beidza pastāvēt, lai arī formāli to likvidēja tikai 1799. gadā.
Pāriešana katoļticībā vietējiem vācu muižniekiem pavēra ceļu uz augstiem amatiem. 1695. gadā Jans Andrejs Plāters kļuva par Inflantijas vaivadu. Pēc pāriešanas katoļticībā Borhu dzimtas pārstāvji ieņēma Ludzas stārasta amatu. 1764. gadā Sejms atļāva muižniekiem privātīpašumā pārņemt kādreiz lēnī piešķirtās muižas, tā vairojot Borhu, Plāteru un Korfu turību.
Valērijs Borzovs
Valērijs Borzovs (uk, ru; dzimis ) ir bijušais Ukrainas vieglatlēts, bijis Ukrainas Olimpiskās komitejas prezidents, Ukrainas Vieglatlētikas federācijas prezidents, Ukrainas jaunatnes un sporta ministrs. Sportista karjeras laikā skrējis sprinta distances. PSRS Nopelniem bagātais sporta meistars.
Divas reizes piedalījies Olimpiskajās spēlēs. 1972. gadā Minhenē izcīnījis zelta medaļu 100 m un 200 m distancē, kā arī sudraba medaļu PSRS komandas sastāvā 4x100 m stafetē. 1976. gadā Monreālā izcīnījis bronzas medaļu 100 m distancē un PSRS komandas sastāvā 4x100 m stafetē. Ar panākumiem startējis Eiropas čempionātā — četras reizes kļuvis par čempionu, vienu reizi izcīnījis sudraba medaļu.
Vairākas reizes uzstādījis Eiropas rekordu gan 100 m, gan 200 m distancē, 1972. gadā uzstādījis gada labāko rezultātu pasaulē (20,00 s) 200 m distancē.
1991. gadā kļuvis par pirmo Ukrainas Olimpiskās komitejas prezidentu, amatā līdz 1998. gadam. Ticis ievēlēts Ukrainas parlamentā Augstākajā Radā (1998—2006). No 1991. līdz 1996. gadam ieņēmis Ukrainas jaunatnes un sporta ministra amatu. Kopš 1994. gada ir SOK loceklis. No 1996. līdz 2012. gadam ieņēmis Ukrainas Vieglatlētikas federācijas prezidenta amatu.
Zigmārs Gabriels
Zigmārs Gabriels (de; dzimis ) ir vācu politiķis no Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas (SPD). No 2013. gada — Vācijas vicekanclers un ekonomikas ministrs Angelas Merkeles trešajā kabinetā. No 2009. gada - Sociāldemokrātiskās partijas līderis. Pirms tam no 1999. līdz 2003. gadam bija Lejassaksijas Ministru prezidents, bet no 2005. līdz 2009. gadam - Vācijas vides ministrs.
Pārstāv partijas liberālo spārnu, kuram zināmas ideoloģiskas līdzības ar Tonija Blēra spārna leiboristiem Lielbritānijā un Skandināvijas sociāldemokrātiem.
Hercberga
Hercberga var būt:
Eiropas Ebreju kongress
Pārskats
Saistībā ar Pasaules ebreju kongresu (World Jewish Congress) EJC sadarbojas ar valstu valdībām, Eiropas Savienības iestādēm un Eiropas Padomi. Eiropas Ebreju kongress ir viena no ietekmīgākajām starptautiskajām sabiedriskajām apvienībām un liela sekulārā organizācija, kas pārstāv vairāk kā 2,5 miljonus ebreju Eiropā. Tā ir jumta organizācija 42 valstu ebreju kopienām šajā kontinentā. EJC galvenais uzdevums ir veicināt Eiropas demokrātiju, pamatojoties uz labām kaimiņvalstu attiecībām, savstarpēju sapratni un iecietību. EJC uztur sadarbību ar Eiropas valdībām, vadošajām starptautiskajām institūcijām un Eiropas integrācijas asociācijām, tostarp Apvienoto Nāciju Organizāciju, Eiropas Savienību, Eiropas Drošības un sadarbības organizāciju. Tam ir līdzdalības statuss Eiropas Padomē.
EJC plānos ir aizsargāt cilvēktiesības, apkarot ksenofobiju un antisemītismu, veicināt starpkonfesiju dialogu, īstenot kultūras un izglītības programmas un atcerēties holokaustu un citus notikumus.
EJC galvenais birojs atrodas Parīzē, tā filiāles darbojas Berlīnē, Briselē, Budapeštā un Strasbūrā.
Vjačeslavs Moše Kantors tika ievēlēts par Eiropas Ebreju kongresa prezidentu 2007. gada jūnijā, atkārtoti ievēlēts 2008. gada decembrī, 2012. gada novembrī un 2016. gadā. Kopš 2004. gada līdz ievēlēšanai par EJC prezidentu viņš bija EJC valdes priekšsēdētājs.
Galvenie mērķi
EJC kā savus galvenos mērķos savā tīmekļa vietnē norāda:
Podkājas
Podkājas ir vasarnīcu ciems Ropažu novada Ropažu pagastā. Izvietojies Tumšupes krastos pie autoceļa P3 7,5 km no pagasta centra Ropažiem, 31 km no novada centra Ulbrokas un Rīgas centra.
The King's Man: Pirmā misija
"The King's Man: Pirmā misija" (en) ir 2021. gada ASV un Apvienotās Karalistes kopražojuma asa sižeta spiegu filma, kuras režisors ir Metjū Vons. Filma ir balstīta uz Marvel Comics komiksiem Kingsman. Tā ir prikvels filmām "Kingsman: Slepenais dienests" un "Kingsman: Zelta aplis".
Galvenās lomas filmā atveido Reifs Fainss, Džemma Artertone, Rīss Ivanss Metjū Gūds, Toms Holanders, Hariss Dikinsons, Dānjēls Brūls, Džaimens Ūnsū un Čārlzs Dens. Filmas pirmizrāde notiks Londonā.
Filmas "The King's Man: Pirmā misija" pirmizrāde ASV un Latvijā notika, bet Apvienotajā Karalistē —. Sakarā ar COVID-19 pandēmijas ierobežojumiem filmas pirmizrāde pārcelta vairākas reizes kopš sākotnēji ieplānotās pirmizrādes 2019. gada novembrī. Filma saņēmusi dažādas kritiķu atsauksmes un tās pasaules kases ieņēmumi ir vairāk nekā ASV dolāru.
Tīna Hercberga
Biogrāfija
Otrā pasaules kara laikā dzīvojusi Tadžikijas PSR, pēc kara 1945. gadā atgriezusies uz dzīvi Rīgā. 1953. gadā absolvējusi Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultāti.
1953. gadā sākusi strādāt Latvijas Leļļu teātrī, līdz 1966. gadam bijusi režisore. Jau 1954. gadā iestudējusi pirmo izrādi pieaugušajiem "Velna dzirnavas". No 1966. līdz 1973. gadam bijusi galvenā režisore, no 1990. līdz 1994. gadam — mākslinieciskā vadītāja. Izrādes iestudējusi arī citos teātros. Pasniegusi Latvijas Valsts konservatorijā (1971—1973) un Latvijas Kultūras akadēmijā (1992—1994).
Dzīvesbiedrs — tēlnieks Alberts Terpilovskis.
Žoržs Semišons
Žoržs Luijs Pols Semišons (fr; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija franču burātājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Semišons 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Līdz 0,5 tonnu laivu klases abos braucienos viņš ieguva 6. vietu.
Piesardzības princips
Pastāv dažādas piesardzības principa definīcijas starptautiskos dokumentos, piemēram, Rio deklarācijā "Par vidi un attīstību" un UNESCO ziņojumā "Piesardzības princips". Šīs definīcijas ietver vienotus elementus, piemēram, to, ka piesardzības princips tiek piemērots, ja pastāv kaitējuma risks dabai vai iespējamas sekas, kas apdraud nākamo paaudžu dzīvi.
Auzāji
Auzāji ir ciems Balvu novada Bērzkalnes pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 8 km no pagasta centra Bērzkalnes, 9 km no novada centra Balviem un 229 km no Rīgas.
Piesardzības princips
Piesardzības princips bieži tiek attiecināts uz tehnoloģijām, kuru ietekme uz vidi un cilvēka veselību ilgtermiņā vēl nav pietiekami izpētīta, piemēram, uz ģenētiski pārveidotiem organismiem.
Auzāji
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa V471 (Dubļeva-Moziņki).
Piesardzības princips
Pielietojot šo principu, ir svarīgi saprast atšķirību starp ticamību un iespējamību. Principa mērķis nav nodrošināt "nulles risku", bet gan sasniegt pēc iespējas zemāku riska vai apdraudējuma pakāpi. Piesardzības principa piemērošana nebalstās uz emocijām, bet gan uz racionāliem lēmumiem un ētikas principiem.
Vēsture
Piesardzības principa ideja radusies 1970. gados. Kā piemērs piesardzības principa izmantošanas nepieciešamībai bieži tiek minēts azbests un šī materiāla radītās negatīvās sekas uz cilvēku veselību 20.gadsimtā. Azbesta ieguve un ražošana netika ierobežota un pārtraukta ļoti ilgi tieši tādēļ, ka zinātniskie pētījumi nebija pilnīgi pierādījuši cēlonību starp azbestu, azbestozi un mezoteliomu.
Kritika
Piesardzības princips bieži tiek kritizēts par to, ka dažādi jauno tehnoloģiju ierobežojumi un aizliegumi, kas pamatoti ar piesardzību, aizkavē zinātnes progresu.
Rodohrozīts
Rodohrozīts ir mangāna karbonāta minerāls. Tas ir rozā minerāls ar baltiem plankumiem. Minerāla nosaukums ir atvasināts no grieķu valodas vārdiem un tie nozīmē rožu krāsa.
Rodohrozītu visbiežāk ir iespējams atrast masīvās iegulās, kur tas veido graudainas ķekarveida, lodveida vai stalaktītu formas minerālu. Tas bieži arī aizpilda dobumus citos iežos. Dažkārt to ir arī iespējams atrast labi veidotu romboedrisku kristālu formā, bet tas gadās samērā reti. Kontrasts starp rožaini rozā un balto krāsu ir tas, kas padara šo akmeni tik pievilcīgu, turklāt katram akmenim ir savs neatkārtojams raksts. Šo minerālu bieži griež plāksnēs un pulē, no tā veido lodes, kā arī figūriņas un statujas.
Minerāls ir plaši izplatīts. Šo minerālu ir iespējams atrast Argentīnā, Kanādā, Peru, Dienvidāfrikā un ASV. Viena no zināmākajām minerāla ieguves vietām ir atrodas Kolorādo, ASV.
Toniks
Toniks ir gāzēts dzēriens, kurā ir izšķīdināts hinīns. Sākotnēji toniku izplatīja kā profilaktisku līdzekli pret malāriju. Mūsdienās toniku dzer īpašās rūgtās garšas dēļ, tāpēc hinīna daudzums ir daudz mazāks, bet toniks satur lielu daudzumu cukura. Toniku izmanto alkoholiskā kokteilī — džins un toniks.
Hinīns ir ļoti fluorescējoša viela, tāpēc toniks ultravioletajā gaismā spīd. Tā kā hinīnam ir blakusparādību risks, daudzas valstis tā daudzumu dzērienos ierobežo.
Rogaižas ezers
Rogaižas ezers ir ezers Ludzas novada Pildas pagastā. Dienvidu krastā Rogaižas skrajciems, Rogaižas un dienvidrietumos netālās Putinovas kapi. Ziemeļos no ezera Rogaižas sils. Noteka uz ziemeļos esošo Vorcu un tālāk Porkaļu ezeru, ietilpst Sniedziņu ezeru grupā un Veļikajas baseinā. Dienviddaļā 0,1 ha liela saliņa. Dibens dūņains. Krasti galvenokārt stāvi, mežaini, vairākas peldvietas.
No ūdensaugiem ezerā atzīmētas skaujošās glīvenes, dzeltenās lēpes, niedres. No zivīm sastopamas vīķes, asari, plauži, karūsas, raudas, ruduļi, līdakas, līņi, ieviesti vēži.
Džoels Embīds
Džoels Hanss Embīds (en; dzimis Jaundē) ir Kamerūnas basketbolists, spēlē centra pozīcijā. 2022. gadā pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Filadelfijas "76ers", kurā spēlē visu savu profesionālā basketbola karjeru. Dž. Embīds ir piecas reizes piedalījies NBA Visu Zvaigžņu spēlē. 2021.—2022. gada sezonas noslēgumā viņš kļuva par līgas rezutatīvāko spēlētāju.
Karjera
Sākotnēji trenējies volejbolā, bet 15 gadu vecumā pievērsies basketbolam, kur par viņa elku kļuva Nigērijā dzimušais basketbolists Hakīms Oladžuvons. Starptautiskā līmenī Dž. Embīda talants tika pamanīts Kamerūnā dzimušā NBA spēlētāja Lukas Mbā a Mute rīkotajā jauno spēlētāju nometnē. Ar viņa atbalstu jaunais spēlētājs 16 gadu vecumā nonāca ASV, kur mācījās vidusskolā un trenējās basketbolā. Pēc sekmīgas karjeras vidusskolu basketbolā Dž. Embīds 2012. gadā pievienojās Kanzasas Universitātes komandai NCAA.
Pēc vienas sezonas NCAA, kurā spēlētājs guva traumu, līdz ar to piedalījās tikai 28 spēlēs, 2014. gada NBA draftā Dž. Embīdu ar kopējo 3. kārtas numuru izraudzījās Filadelfijas "76ers". Traumu dēļ divas pirmās sezonas spēlētājs izlaida, līdz ar to tikai 2016.—2017. gada NBA sezona kļuva par viņa debijas sezonu. Izlaisto sezonu laikā spēlētājs iemantoja iesauku the Process, jo komandai, kas šajā laikā neguva panākumus, bija sauklis Trust the process. Biežās traumas ietekmējušas arī spēlētāja turpmāko karjeru.
2016.—2017. gada debijas sezona Dž. Embīdam bija veiksmīga, tās noslēgumā viņš tika iekļauts simboliskajā debitantu izlasē. Līdzšinējā karjerā traumu dēļ spēlētājs samērā daudz spēļu ir bijis spiests izlaist. Trijās no pirmajām četrām sezonām komanda ar Dž. Embīdu sastāvā iekļuva izslēgšanas spēlēs, gan netiekot tālāk par play-off otro kārtu.
Dž. Embīds piecas reizes ir izpelnījies godu piedalīties NBA Visu Zvaigžnu spēlē. 2021.—2022. gada sezonas noslēgumā viņš kļuva par līgas rezutatīvāko spēlētāju, gūstot vidēji 30,6 punktus spēlē un kļūstot par pirmo ārzemju spēlētāju, kā arī par pirmo centra spēlētāju kopš Šakila O'Nīla 2000. gadā, kam tas ir izdevies.
2022. gada novembrī viņš aizvadīja savu karjeras rezultatīvāko spēli, gūstot 59 punktus uzvarā pār Jūtas "Jazz" (105—98), pie kam dienu vēlāk guva 42 punktus citā uzvarā pār Atlantas "Hawks" (121—109).
Dž. Embīds nav pārstāvējis Kamerūnas basketbola izlasi. 2022. gadā tika izplatīta informācija, ka viņš pretendē uz Francijas pilsonību un plāno spēlēt Francijas izlasē. Jūlijā Dž. Embīds ieguva Francijas pilsonību, bet septembrī arī ASV pilsonību.
Zeki Čeliks
Zeki Čeliks (tr, dzimis ) ir turku futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Turcijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Čeliks pārstāv Itālijas A sērijas komandu AS Roma.
Turcijas futbola izlases sastāvā Čeliks debitēja mačā pret Krieviju. Piedalījies 2020. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Lille
Gundars Ignats
Biogrāfija
Dzimis Valmierā, mācījās Valmieras Pārgaujas ģimnāzijā. Studēja Latvijas Lauksaimniecības universitātes Ekonomikas fakultātē, neilgu laiku arī Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātē. 2005.- 2006. gadā Latvijas Rakstnieku savienības kursos "Rakstniecības teorija un prakse" darbojās Prozas meistardarbnīcā pie Paula Bankovska.
2007. gadā viņa stāsts “Bez jakas” ieguva 2. vietu laikraksta „Diena” pielikuma „Kultūras Diena” rīkotajā īsprozas konkursā “Stāstu tramvajs”. 2009. gadā tika izdots G. Ignata stāstu krājums "Bez jakas", kas saņēma laikraksta "Diena" gada balvu kultūrā, žūrijas vērtējumā uzsvērts stāstu "nesteidzīgais un detaļām bagātais vēstījums, spēja gan ironiski, gan nopietni spēlēties ar saturu un formu". 2013. gada nogalē izdots viņa romāns "Pārbaudes laiks".
Karnevāla nakts
"Karnevāla nakts" (ru) ir 1956. gada padomju filma, kuras režisors ir Eldars Rjazanovs. Filmā galvenās lomas attēlo Igors Iļjinskis, Ludmila Gurčenko un Jurijs Belovs.
Filma bija Eldara Rjazanova debija pilnmetrāžas kino, tā iepatikās skatītājiem visā Padomju Savienībā. Uz "Karnevāla nakts" seansiem 1956. gadā tika pārdots vairāk nekā četrdesmit astoņi miljoni biļešu. Zīmīgākās epizodes tika bieži citētas, jaunā Ludmila Gurčenko uzreiz kļuva slavena, bet dziesmas "Piecas minūtes" un "Dziesmiņa par labu garastāvokli" folklorizējās. Šī filma kļuva par vienu no Jaungada simboliem, bet pēc divdesmit gadiem šo stafeti pārņēma filma "Likteņa ironija jeb Vieglu garu!" – arī Eldara Rjazanova darbs.
Filmā kāda kultūras nama darbinieki cenšas sarīkot Jaungada karnevālu pēc savas programmas. 2007. gadā iznāca filmas turpinājums "Karnevāla nakts jeb pēc 50 gadiem".
Dreiliņi (Stopiņu pagasts)
Dreiliņi ir ciems Ropažu novada Stopiņu pagastā pie Rīgas austrumu robežas. Izvietojušies abpus autoceļam P4 Dreiliņupītes krastos 3 km no novada domes Ulbrokā un 9 km no Rīgas centra. Pie Dreiliņiem pieskaita arī jaunos privātmāju ciemus Jaunbrunavas un Saulīšus.
Vēsture
Apdzīvotā vieta izaugusi pēckara gados pie bijušās Dreiliņu pagasta valdes. Dreiliņmuiža (Dreilingshof) atradās tagadējā Rīgas teritorijā Krustpils un Slāvu ielu rajonā. Muiža piederējusi Rīgas rātes loceklim virsbirģermeistaram Melhioram Dreilingam, no kura arī cēlies muižas, pagasta un ciema nosaukums. Dreiliņi strauji izauguši 2000. gados, attīstoties privātmāju būvniecībai Pierīgā. Dreiliņos atrodas vairāki uzņēmumi un veikali.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Liptovski Mikulāšas apriņķis
Liptovski Mikulāšas apriņķa Liptovski Peteras ciemā dzimis miltārpersona Ferdinands Čatlošs (Ferdinand Čatloš, 1895-1972), Liptovski Porūbkas ciemā - čehoslovāku politiķis Jozefs Lenārts (Jozef Lenárt, 1923-2004), bet Sokolčes ciemā (tagad applūdināts) - hokejists Stens Mikita (Stan Mikita, 1940).
Austrālijas sieviešu futbola izlase
Austrālijas sieviešu futbola izlase ir nacionālā sieviešu futbola komanda, kas pārstāv Austrāliju starptautiskās futbola sacensībās. Izlasi pārvalda Austrālijas Futbola federācija, kas ir Āzijas Futbola konfederācijas locekle. Līdz 2006. gadam Austrālija bija Okeānijas Futbola konfederācijā.
FIFA Pasaules kausā sievietēm piedalījusies astoņas reizes. Pirmo reizi spēlēja 1995. gada finālturnīrā, kad zaudēja visās trīs grupu turnīra spēlēs. 2023. gadā Austrālija kopā ar Jaunzēlandi bija Pasaules kausa rīkotājas, tajā izlase izcīnīja savu labāko sasniegumu — 4. vietu. Vēl trīs reizes komanda ir iekļuvusi ceturtdaļfinālā (2007, 2011, 2015). Vasaras olimpiskajās spēlēs izlase ir spēlējusi trīs reizes, divas reizes sasniedot ceturtdaļfinālu. Komanda ir trīs reizes izcīnījusi Okeānijas čempiontitulu. Kopš 2006. gada spēlē Āzijas kausā. 2010. gadā Austrālijas futbolistes kļuva par Āzijas čempionēm.
2023. gada jūnijā FIFA Pasaules rangā sievietēm izlase bija 10. vietā. Izlases oficiālā iesauka ir Matildas, kas aizgūta no tradicionālās austrāliešu dziesmas Waltzing Matilda.
Serbijas Radio un Televīzija
Serbijas Radio un Televīzija (sr) ir Serbijas sabiedriskais mēdijs. Tā galvenā mītne atrodas Serbijas galvaspilsētā Belgradā.
Raidorganizācija dibināta 1929. gada 24. martā kā Radio Belgrade. 1958. gadā tā kļuva par Radio Television Belgrade, bet kopš 1992. gada darbojas ar mūsdienu nosaukumu. Raidorganizācija galvenokārt tiek finansēta no abonēšanas maksas un reklāmas ieņēmumiem. Tai ir 4 televīz\ijas kanāli (RTS1, RTS2, RTS3, un RTS Svet), kā arī 4 radiostacijas (Radio Beograde 1, Radio Beograde 2, Radio Beograde 3, Radio Beograde 202).
Buran
Buran bija padomju daudzkārt izmantojamais kosmosa kuģis, kura vienīgais lidojums notika 1988. gada 15. novembrī. Tas startēja no Baikonuras kosmodroma, veica 2 apriņķojumus ap Zemi un veiksmīgi nosēdās.
Plānotā izmantošana
Buran bija paredzēts:
Dāniels Andrē Tande
Dāniels Andrē Tande (no; dzimis ) ir norvēģu tramplīnlēcējs.
Pasaules kausa sacensībās debitējis Bādmiterndorfā, Austrijā. Pirmo uzvaru pasaules kausa posmā izcīnījis Klingentālē, Vācijā. 2016. gada Pasaules čempionātā lidojumos ar slēpēm uzvarēja komandu sacensībās.
Buran
Vēsture
Lai nodrošinātu kosmosa kuģa Buran nosēšanos, Baikonuras kosmodromā speciāli tika izbūvēts lidlauks Юбилейный ar pastiprinātu skrejceļu 4500 x 84 m platībā, galvenā piezemēšanās vieta bija "Orbitālā kuģa nosēšanās komplekss" (Посадочный комплекс орбитального корабля). Tika sagatavoti arī divi rezerves lidlauki.
Dāniels Andrē Tande
2017. gada Pasaules čempionātā Lahti izcīnīja sudraba medaļu komandu sacensībās. 2016.—2017. gada sezonu noslēdza 3. vietā Pasaules kausa kopvērtējumā. Šo panākumu atkārtoja arī nākamajā sezonā. 2018. gada janvārī Oberstdorfā kļuva par divkārtēju pasaules čempionu lidojumos ar slēpēm, uzvarot gan individuāli, gan komandu sacensībās. 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhanā komandu sacensībās izcīnīja zelta medaļu.
Buran
Lidojums
Buran kosmiskais lidojums notika 1988. gada 15. novembrī. Nesējraķete Энергия, kas startēja no Baikonuras kosmodroma, nogādāja kuģi Zemes orbītā. Lidojums ilga 205 minūtes, šajā laikā kuģis veica divus apriņķojumus ap Zemi, pēc tam nosēdās Baikonuras kosmodroma lidlaukā Юбилейный.
Lidojums notika automātiskā režīmā, izmantojot borta skaitļotāju un borta programmatūru.
Nosēšanās laikā radās ārkārtas situācija, kad Buran, kas tobrīd atradās aptuveni 11 kilometru augstumā, saņēmis no Zemes stacijas informāciju par laikapstākļiem nosēšanās vietā, negaidīti strauji mainīja kursu. Kuģis slaidā lokā veica pagriezienu par 180 grādiem, lai nolaistos uz skrejceļa virzienā, kas bija pretējs sākotnēji ieplānotajam. Vēlāk noskaidrojās, ka spēcīgā vēja dēļ kuģa automātika bija izvēlējusies jaunajos apstākļos izdevīgāko kursu, lai pretvēju papildus izmantotu ātruma samazināšanai.
Taču pagrieziena brīdī kuģis pazuda no novērošanas iekārtu ekrāniem un sakari uz kādu brīdi pārtrūka. Komandcentrā uz Zemes sacēlās panika, atbildīgās personas pieprasīja nekavējoties iedarbināt avārijas gadījumam paredzēto kuģa iznīcināšanas iekārtu (kuģī bija trotila lādiņi, paredzēti, lai superslepenais kuģis kursa zaudēšanas gadījumā nenokristu citas valsts teritorijā). Taču Zinātnes un ražošanas apvienības Молния galvenā konstruktora vietnieks Stepans Mikojans, kas bija atbildīgs par kuģa vadību nosēšanās laikā, nolēma pagaidīt, un situācija veiksmīgi atrisinājās.
Liela daļa tehniskās informācijas par lidojumu mūsdienu pētniekiem nav pieejama, jo tā tika ierakstīta skaitļotāju BESM-6 magnētiskajās lentēs. Daļu no lidojuma vēstures par zemes un borta telemetriju var rekonstruēt no saglabājušamies izdrukām papīra formātā.
Randiņš Belevilā
"Randiņš Belevilā" (fr) ir 2003. gada Francijas animācijas filma, kuras režisors ir Silvēns Šomē. Filmas pirmizrāde notika.
Svētās Romas impērijas sabrukums
Priekšvēsture
Franču revolūcijai kļūstot aizvien radikālākai, Svētās Romas impērijas ķeizars Leopolds II un Prūsijas karalis Frīdrihs Vilhelms II 1791. gada augustā tikās Saksijā un pasludināja, ka kopā ar citām Eiropas valstīm ir gatavi veidot militāru koalīciju monarhijas atjaunošanai Francijā. Abi valdnieki bija salīdzinoši liberāli un deklarāciju neuzskatīja par kara pieteikumu. Leopolds II vēlējās atbalstīt savu māsu, Francijas karalieni Mariju Antuaneti, kamēr Prūsija cerēja kara gadījumā iegūt jaunas teritorijas. No revolucionārā terora bēgošie franču aristokrāti pulcējās impērijas teritorijā. Francijas Likumdošanas sapulce 1792. gada janvārī pieprasīja Leopoldam II pārtraukt bēgļu atbalstu, piedraudot ar karu. Leopolds II mira tā paša gada martā, un viņa mantinieks Francis II ātri mobilizēja 50 000 kareivjus lielu armiju. Arī Prūsija sāka gatavoties karam, ko uzsāka Francija, iebrūkot Austrijas Nīderlandē. 1792. gada septembrī Hābsburgu Austrija oficiāli lūdza impērijas parlamentam finansiālu atbalstu kara vešanai. Parlaments to noraidīja, baidoties, ka Austrija un Prūsija karu izmantos savu valdījumu palielināšanai. Frančiem gūstot panākumus, impērijas parlaments tomēr piešķīra līdzekļus 120 000 kareivjus lielai armijai. 1793. gada pavasarī, kad franči atkārtoti iebruka impērijas teritorijā, parlaments oficiāli pieteica karu Francijai.
1794. gada beigās finansiālās grūtībās nonākusī Prūsija noslēdza pamieru ar Franciju un pievērsās Kostjuško vadītās poļu sacelšanās apspiešanai. 1795. gada aprīlī Prūsija noslēdza mieru ar Franciju. Prūsija piekrita tam, ka franči okupē virkni vācu valstiņu Reinzemē. Apmaiņā franči ļāva Prūsijai paplašināt savu ietekmi Ziemeļvācijā. Tādējādi Prūsija bija piedalījusies impērijas teritorijas sadalīšanā bez imperatora ziņas un piekrišanas.
1795. gada oktobrī Krievijas Impērija, Prūsija un Hābsburgi veica trešo Polijas dalīšanu. Francis II vēlējās mieru ar frančiem slēgt pēc uzvaras, tāpēc karš ar mainīgiem panākumiem turpinājās vācu zemēs un Itālijā. Kad Napoleona karaspēks 1797. gada sākumā atradās 130 km attālumā no Vīnes, Francis II piekrita pamieram. 1797. gada oktobrī sekoja formāls miera līgums, ar kuru Francija ieguva teritorijas Itālijā, Beļģijā un Reinzemē. Mazās vācu valstiņas pāris gadu laikā zaudēja ticību stabilitātei un neatkarībai impērijas ietvaros. Iecerēto impērijas zemju dalīšanu uz laiku pārtrauca Otrās koalīcijas karš, ko Hābsburgi kopā ar Lielbritāniju un Krieviju sāka 1799. gadā. Nepārtrauktā karadarbība bija smagi izpostījusi Reinzemi, ko visvairāk izlaupīja milzīgās franču armijas. Par spīti protestiem, 1799. gadā impērijas parlaments pieņēma jaunu kara nodokli, lai finansētu karu, kurā 1800. gadā atkal sāka uzvarēt franči.
Robežu maiņa
1800. gadā impērijā dzīvoja ap 27 miljoniem cilvēku, no kuriem 14-15 miljoniem dzīvoja vidēja un maza izmēra valstiņās, kurām nebija nekādu militāro ambīciju.
1801. gada februārī Svētā Romas impērija un Francija noslēdza jaunu miera līgumu, kuru martā apstiprināja impērijas parlaments. Franči ieguva jau iepriekšējā miera līgumā apstiprinātās teritorijas Nīderlandē un Reinzemē. Bez īpašumiem palikušajiem vācu valdniekiem tika piešķirtas kompensācijas no citur impērijā konfiscētajām baznīcas zemēm. No gandrīz 300 valstiņām un brīvpilsētām izveidoja mazāk nekā 100 valstiņu. Napoleons lielā mērā kontrolēja vācu zemju robežu izmaiņas ar mērķi radīt spēcīgākas valstis, kas būtu viņa sabiedrotās pret ķeizaru Franci II. Lai arī Francis II un Prūsijas Karaliste šādi palielināja savas zemes, lielākās ieguvējas bija franču atbalstītās, vidēji lielās Bavārijas, Virtembergas un Bādenes valstis. Pēc teritoriālām izmaiņām kūrfirstu zemju statusā saglabājās deviņas valstis un Maincas arhibīskapija, bet pazuda gandrīz visas bīskapu valstiņas un brīvpilsētas, protestantu valstis ieguva vairākumu. Ķeizars zaudēja savus tradicionālos katoļu atbalstītājus impērijas institūcijās.
Drīz pēc tam, kad Napoleons 1804. gadā sevi pasludināja par imperatoru, arī Svētās Romas impērijas ķeizars pasludināja sevi par jaunizveidotās Austrijas Impērijas ķeizaru, tādējādi kļūstot par dubultimperatoru. 1805. gadā Francis II iesaistījās Trešās koalīcijas karā pret Napoleonu un gada beigās cieta smagu sakāvi Austerlicas kaujā.
Adamsu ģimene 2
"Adamsu ģimene 2" (en) ir 2021. gada ASV datoranimācijas melnā komēdija. Filmas režisori ir Konrads Vernons un Gregs Tīrnens, Galvenās lomas ieskaņoja Oskars Aizeks, Šarlīze Terona, Hloja Greisa Moreca, Dževons Voltons, Niks Krols, Volss Šons, Snoop Dogg, Bette Midlere un Bils Haders. Filmas pirmizrāde ASV norisinājās, savukārt Latvijā —. "Adamsu ģimene 2" ir turpinājums 2019. gada filmai "Adamsu ģimene".
Gadu laiki (albums)
Gadu laiki ir latviešu alternatīvās rokgrupas "Zig Zag" trešais albums.
Svētās Romas impērijas sabrukums
Likvidācija
Militārās neveiksmes un miera līgumi ar Napoleonu Svētās Romas impēriju 1806. gadā bija sadalījuši trīs zonās. Vienā atradās galvenās franču ienaidniece, Austrijas Hābsburgu zemes, otrajā bija neitrālā Prūsija, kurai franči uzticēja visu ziemeļu kontroli, un trešo veidoja rietumu un centra mazās valstiņas, no kurām vadošās bija franču sabiedrotās Bādene, Bavārija un Virtemberga. Francis II joprojām bija Svētās Romas impērijas ķeizars, turpināja pastāvēt impērijas parlaments, taču viņu vara lielā daļā impērijas reāli bija sabrukusi. Mazo valstu politiskā lojalitāte aizvien vairāk piederēja Napoleonam, kurš plānoja dažādu konfederāciju un dinastisko laulību risinājumus, lai Itālijas un vācu valstis pakļautu pilnīgai franču kontrolei. 1806. gada februārī frančiem bija ideja veidot Austrijas, Prūsijas un Bavārijas kontrolētu vācu valstu federāciju, kurā Bavārija būtu cieša Francijas sabiedrotā.
Babītes Kultūrizglītības centrs
Babītes Kultūrizglītības centrs ir kultūras iestāde, kas atrodas Jūrmalas ielā 14A, Piņķos, Mārupes novadā. Ēka ir izvietota trīs stāvos. Pirmajā stāvā atrodas Babītes bibliotēka un garderobe, savukārt pārējos divos - lielā zāle un Babītes mūzikas skola. Stāvus savieno kāpnes un lifts. Lielajā zālē regulāri tiek rīkoti koncerti un pasākumi. Bibliotēkā pieejama lasītava un datorpakalpojumi, kā arī skatāmas izstādes.
Gadu laiki (albums)
Albums izdots 2012. gadā, tā izdevēji ir "Naba Records" un "Melo Records".
FK Sveikata Kybartai
FK Sveikata ir 1919. gadā dibināts Lietuvas futbola klubs no Ķībartiem, kurš spēlēja Lietuvas 2 līgā (2018. gadā). Sveikata lietuviešu valodā nozīmē "veselība".
Savas mājas spēles aizvada Ķībartu stadionā.