cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pauls Keress
Kara un pēckara laiks (1939—1947)
Galvenais iemesls, kas pamudināja Igaunijas šaha līderi atgriesties Eiropā bija telegramma no Makša Eives, kurš ierosināja spēlēt maču Holandē. Tas sākās 1939. gada 24. decembrī un beidzās ar Keresa minimālu uzvaru: 7½ : 6½.
1940. gadā Padomju karaspēks okupēja Igauniju un Keress, kļūstot par PSRS pilsoni, piedalījās 1940. gada PSRS čempionātā. Viņš vispār nezināja krievu valodu un šī turnīra partijas komentēja vācu valodā — svešvalodā, kuru zināja vislabāk. Debitants ieņēma tikai ceturto vietu. Lielākā daļa no pretiniekiem un viņu spēles stils bija viņam noslēpums, tomēr Keress pats atzina, ka bijis turnīram slikti sagatavojies. Ja zaudējumus pret Veresovu un Makogonovu (tie dalīja 7.-9. vietu) ar to bija iespējams izskaidrot, tad sensacionālais zaudējums pret Rudakovski, kam tā bija vienīgā uzvara turnīrā, palika nesaprotams.
1941. gada sākumā tika nolemts rīkot mačturnīru par PSRS absolūtā čempiona nosaukumu. Iemesli bija ļoti vienkārši — Botviņņika zemā (5-6.) vieta čempionātā. Mihails bija priekšzīmīgs padomju šaha skolas pārstāvis, kas vienmēr izcīnīja balvas spēcīgākajos turnīros (Maskava 1935. gads, Maskava 1936. gads un AVRO–turnīrs 1938. gads) un valdība uzskatīja viņu kā nākotnes kandidātu no Padomju Savienības uz pasaules čempiona titulu. Absolūtā čempiona titula turnīrs notika 1941. gada martā-aprīlī un beidzās ar Botviņņiku uzvaru. Otrais bija Keress, trešais — Smislovs. Kaut arī Keress ieņēma otro vietu, viņš bija neapmierināts ar turnīra organizāciju.
Kad 1941. gada 22. jūnijā vācu karaspēks iebruka Padomju Savienībā un ieņēma arī Igauniju. Keress nolēma palikt Igaunijā un turpināt darboties šaha laukā. Viņa biogrāfs Valters Heuers uzskata, tādēļ ka Keress kara sākumā bija spiests parakstīt aicinājumu cīnīties pret iebrucējiem, kurš tika publicēts kādā vietējā laikrakstā, viņš netika uzaicināts uz tā saucamo Eiropas turnīru Minhenē 1941. gada rudenī. 1942. gada vasarā tika organizēts spēcīgs turnīrs Zalcburgā, uz kuru uzaicināja Aļehinu, Bogoļubovu, Štolcu, Šmitu un Jungi (divi pēdējie bija 1941. gadā Vācijas čempioni) un arī Keresu. Pirmo vietu ieguva Aļehins (7½ punkti no 10), Keress bija otrais, gūstot 6 punktus. Prāgas turnīrā 1943. gadā Keress atpalika no Aļehina par 2½ punktiem, un tikai tajā pašā gadā Zalcburgā viņš dalīja pirmo vietu ar pasaules čempionu — tas bija Keresa augstākais sasniegums kara laikā.
No 1942. gada marta līdz 1944. gada augustam Keress vadīja šaha sleju laikrakstā «Postimees» — publicēja materiālus par šahu (rakstus, partijas, analīzes, uzdevumus) un pašrocīgi sastādītas krustvārdu mīklas. Viņš rakstīja "Šaha skolas" otro daļu. Grāmata "Šaha skola-1» (Malekool I) iznāca 1939. gadā. Spēlēdams Igaunijas čempionātos viegli kļuva par Igaunijas 1942. un 1943. gada čempionu: 1942. gadā viņš uzvarēja visas 15 partijas.
1944. gadā viņš piedalījās nelielā turnīrā Zviedrijā. No turienes viņš atgriezās Igaunijā, lai evakuētos kopā sievu un bērniem. Tomēr, kuteris, kam bija jāpārved viņus un citus kultūras un politiskās elites pārstāvjus tika aizturēta.
Keress tika kritizēts, par piedalīšanos nacistu turnīros, izsaukts uz VDK, un iekļauts sarakstā "Padomju varas ienaidnieki Igaunijā", Viņu aizstāvēja Igaunijas NKVD tautas komisārs Boriss Kums, kurš lika izsvītrot Keresu no ienaidnieku saraksta. 1945. gada aprīlī Keress personīgi uzrakstīja Molotovam vēstuli, kurā paskaidroja iemeslus dalībai sacensībās Trešā reiha teritorijā un lūdza ļaut viņam piedalīties PSRS čempionātā. Tomēr Keress netika pielaists pirmajā pēckara PSRS čempionātā 1945. gada jūnijā un jūlijā un netika iekļauts Padomju Savienības komandā, kas veica radio-maču ar ASV tā paša gada septembrī. Lai gan Keresam bija personāls ielūgums, viņš nebija to padomju šahistu sarakstā, kuri devās uz turnīru Nīderlandes pilsētā Groningenā 1946. gadā. Pēc Marijas Keresas vārdiem, palīdzot Igaunijas PSR Komunistiskās partijas pirmajam sekretāram Nikolajam Karokam, pakāpeniski attieksme pret "ienaidniekiem" mīkstinājās. Tomēr regulāra kritika, kolektīvās un anonīmas vēstules, denonsēšanu un neslavas celšana turpinājās līdz Staļina nāvei.
1946. gada pavasarī Keress kopā ar Mikenu ārpus konkursa piedalījās Gruzijas čempionātā. Pēc tam PSRS komandas radiomačos pret Apvienoto Karalisti un Amerikas Savienotajām Valstīm, pārspējot Kleinu un Fainu ar 1,5 : 0,5.
PSRS 15. čempionāta (Ļeņingradā, 1947. gadā) sākumā vadībā izvirzījās Smislovs, Keress un Boļeslavskis. Uzvara 10. kārtā pār Smislovu deva iespēju Paulam Keresam pārņemt vadību un uzvarēt čempionātā, iegūstot 73,6% punktu — viens no augstākajiem rādītājiem šo turnīru vēsturē. Lai gan, jāatzīmē, ka čempionātā nepiedalījās Botviņņiks. Tajā pašā gadā Keresam bija iespēja organizēt lielu turnīru Pērnavā. Tur bija gandrīz visi spēcīgākie Padomju Savienības šaha spēlētāji, izņemot Botviņņiku. Keress, jau dažās kārtās pirms turnīra noslēguma nodrošināja sev uzvaru.
1947. gadā komunistiskā valdība pirmo reizi atļāva Keresam doties uz ārzemēm — uz Lielbritānijas un PSRS maču. Keress spēlēja pie pirmā galdiņa un uzvarēja angļu šahistu līderi Aleksanderu ar 1½ : ½.
"Mūžīgais otrais" (1948—1965)
1946. gadā nomira pasaules čempions Aleksandrs Aļehins. FIDE kongress, kurš notika nākamajā gadā Hāgā, nolēma sarīkot mačturnīru, kura par pasaules čempiona nosaukumu sacenstos seši lielmeistari Botviņņiks, Keress, Smislovs, Eive, Reševskis un Fains. Tie bija vadošie Padomju Savienības un pārējās pasaules šahisti, kas pirms kara parādīja visaugstākos rezultātus (izņemot Smislovu). Fains atteicās piedalīties, jo bija nolēmis koncentrēties zinātniskai un literārai darbībai.
Mačturnīrs par Pasaules čempiona titulu sākās 1948. gada 1. martā, pirmos divos apļos spēlēja Hāgā, nākamajos trīs - Maskavā. Jau no sākumā vadībā izvirzījās Mihails Botviņņiks un pēc trešā apļa viņa vadība bija tik liela, ka pārējie, izņemot Eivi, kas spēlēja ļoti slikti, cīnījās tikai par 2.—3. vietu. Pēc otrā apļa Pauls Keress bija otrajā vietā, bet pēc vairākiem zaudējumiem, turnīra noslēgumā viņš dalīja trešo—ceturto vietu ar Samuelu Reševski. Pēdējā aplī pirmo reizi savā karjerā Keress uzvarēja Botviņņiku, bet kopumā bilance spēles pret krieviem bija briesmīga: +1; -6; =6.
Nākamie divi PSRS čempionāti Keresam bija neveiksmīgi: 6.—9. vieta 1948. un 8. vieta 1949. gadā. 1950. gada pretendentu turnīra, kurā vajadzēja noskaidrot Botviņņika sāncensi mačā par pasaules čempiona titulu, pirmajā aplī Keress guva 5½ punktus 9 un vajāja līderi Boļeslavski. Otrajā aplī viņš zaudēja Kotovam un pēc neizšķirta ar Floru kļuva skaidrs, ka pirmā vieta nav sasniedzama. Pēdējas kārtas Keress spēlēja bez entuziasma un turnīra ieguva ceturto vietu aiz Bronšteina, Smislova un Boļeslavska.
Turpmāk, 1950.—1952. gadā Keress uzvarēja vairākos būtiskos turnīros: Pšepjurkas piemiņas turnīrā 1950. gadā Ščavnozdrojā (atstājot aiz sevis Taimanovu, Barcu, Sabo, Bondarevski, Helleru un citus), 1950. un 1951. gada PSRS čempionātus un Maroci piemiņas turnīru 1952. gadā Budapeštā. Īpaši vērtīgas bija pēdējās divas uzvaras, jo šajās sacensībās Keress atstāja aiz sevis Botviņņiku. Ščavnozdrojā spēlētā sensacionālā miniatūra Keress - Arlamovskis ir publicēta daudzos šaha žurnālos un ir kļuvusi par vienu no īsākajām partijām, kas spēlētas starptautiskajos turnīros: 1. e4 c6 2. d4 d5 3. Zc3 dxe4 4. Zxe4 Zf6 5. De2 Zbd7?? 6. Zd6x! Starp citu, izdarot piekto gājienu Keress piecēlās un jau stāvot aiz pretinieka muguras, ieraudzīja melno pašnāvniecisko atbildi. Tad pāri pretinieka plecam izstiepās Keresa roka, pārvietoja zirdziņu un parasti korektais lielmeistars paziņoja: "Mats!".
Vāji spēlēja Keress 1952. gadā šaha olimpiādē Helsinkos (tikai 6½ punkti no 12 iespējamiem) un 1952. gada PSRS čempionātā — 10.—11. vieta. Tik zemu sacensībās igauņu lielmeistars nebija pabeidzis kopš treniņa turnīra 1939. gadā.
1953. gada pretendentu turnīra Cīrihē pirmo pusi Keress pabeidza ar vidēju rezultātu 7 punkti no 14. Otrajā turnīra pusē viņš guva 9 punktus, bet izdevās tikai dalīt 2.—4. vietu ar Bronšteinu un Reševski. Uzvarēja Vasilijs Smislovs, kurš ieguva 18 punktus no 28. 1954. gadā viņš spēlēja vairākas sacensības PSRS nacionālajā izlasē. Keress uzvarēja ar 2:0 Tartakoveru (Francija) un Štolcu (Zviedrija), un spēlēja neizšķirti 2:2 ar Bolbočanu (Argentīna).
1954. gada šaha olimpiādē Amsterdamā viņš aizstāvēja Padomju Savienības godu pie ceturtā galdiņa. No pirmā viņš tika noņemts, jo nebija uzrādījis pārliecinošu rezultātu iepriekšējā olimpiādē. Keresa sniegums — 13,5 punkti no 14 kļuva par absolūti labāko individuālo rezultātu šaha olimpiādēs. 1954. un 1955. gadu mijā Pauls uzvarēja Hastingsas Ziemassvētku turnīrā (kopā ar Smislovu, 7 punkti no 9). 1955. gadā mačā pret Ungāriju guva 5 punktus no septiņiem, mačā spēlē pret ASV sakāva Birnu ar 3,5 pret 0,5 un uzvarēja turnīrā Pērnavā, neizšķirti spēlējot tikai vienu partiju. Tomēr Padomju Savienības čempionātā tikai 7.—8. vieta.
Pirms 1956. gada pretendentu turnīra Keress nolēma mainīt stratēģiju. Savā jaunībā viņš bija maksimālists un gandrīz katrā partijā cīnījās par uzvaru. Tagad, lai ekonomētu spēkus, bija gatavs noslēgt mieru, ja atklātnes cīņā nebija izdevies iegūt perspektīvu pozīciju. Par uzvaru — no sākuma līdz galam — viņš cīnījās tikai tad, kad to prasīja konkrētā turnīra situācija vai psiholoģisku apsvērumu dēļ, piemēram, pretinieka neveiksme iepriekšējā partijā. Otrā apļa sākumā Keress bija izvirzījies pirmajā vietā, bet neveiksme pret Filipu (vienīgā turnīrā) un Smislova straujais finišs atstāja viņu otrajā vietā. Kā jau trīs gadus iepriekš, Keress atkal bija otrais. Šajā pašā gadā viņš mačā uzvarēja Uncikeru (+4; = 4; -0), kā arī šaha olimpiādē Maskavā ieguva visvairāk punktus pie trešā galdiņa (+7; = 5; -0; 79,2%).
1957. gada PSRS čempionātā Keress atkal ieguva godalgotu vietu. Kādu laiku viņš bija pirmajā vietā, bet pēc zaudējuma Tālam pabeidza turnīru dalot 2.—3. vietu ar Bronšteinu. Keress ieguva 13½ punktus no 21 (-2 + 8 = 11), atpaliekot no čempiona Tāla par ½ punktu. 1957. gadā arī pārliecinoši uzvarēja turnīru Mara del Platā (+13; = 4; -0), apsteidzot Naidorfu un Kotovu, un Hastingsā.
Kopumā, 1950. gada otrajā pusē būtiski pieauga Keresa neizšķirti nospēlēto partiju skaits. Vairāk nekā 40 gadus vecajam Igaunijas lielmeistaram nebija viegli sacensties garos maratonos. 1958. gada šaha olimpiādē viņš pabeidza bez zaudējuma (+7; =5; -0), un 1959. gada Padomju Savienības čempionātā dalīja 7.—8. vietu.
1962. gada pretendentu turnīrs notika Kirasao salā Karību jūras krastā. Eksperti atzīmēja, ka sacensības ir iespējams pārsteigumi Tāla veselības problēmu un uz salas dominējušā 30 grādu karstuma dēļ. Līderu grupā bija Jefims Hellers, Tigrans Petrosjans un Pauls Keress. Izšķirošās bija pēdējās divas kārtas. Priekšpēdējā kārtā Keress pēkšņi zaudēja Pālam Benko (kuru iepriekš bija uzvarējis visās septiņās tikšanās reizēs), bet pēdējā — nespēja pieveikt 19 gadus veco brīnumbērnu Fišeru. Par pretendentu turnīra uzvarētāju kļuva Petrosjans. Maskavā spēlētajā astoņu partiju papildu mačā Hellers—Keress vajadzēja atrisināt otrās vietas likteni un tiešo biļeti pretendentu turnīru 1965. gadā. Pieveicot Helleru pēdējā mača partijā, uzvaru izcīnīja Keress.
1962. šaha olimpiādē Varnā Pauls Keress spēlēja pie 4. galdiņa un, nezaudējot nevienu partiju, ieguva 9,5 punktus no 13.
1964. gadā Keress pēdējo reizi spēlēja šaha olimpiādē: 10 punkti no 12 (83.3%) un pirmo vieta pie ceturtā galdiņa.
Saskaņā ar FIDE jaunievedumiem, 1965. gadā pirmo reizi pasaules čempiona pretinieku noskaidroja izslēgšanas mačos. Rīgā, ceturdaļfināla mačā Keress sacentās ar Spaski un zaudēja ar 4:6.
Pēdējie gadi (1965-1975)
Pauls Keress bija viens no tiem retajiem spēlētājiem, kuri, pat vairāk nekā 50 gadu vecumā, saglabāja savu meistarību. Viņš uzvarēja 1965. gadā Marianske Lāznes turnīrā (dalīta pirmo un otro vieta ar Hortu), 1966.—1967. gadā - uzvarēja Zviedrijas šaha savienības 60 gadu jubilejas turnīrā Stokholmā  (apsteidzot Larsenu), 1968. gadā — Bambergas šaha kluba 100-gadu jubilejas turnīrā (par 2 punktiem priekšā Petrosjanam), 1970. gadā — Budapeštā (apsteidzot deviņus lielmeistarus), 1971. gadā — Tallinā (dalīta 1. vieta ar Tālu), 1975. gadā — Tallinā (apsteidzot Spaski un vēl 8 lielmeisterus).
No 1975. gada 15. līdz 25 maijam Keress spēlēja Vankūveras atklātajā turnīrā, kur pārliecinoši ieguva pirmo vietu ar 8,5 punktiem no 10 (+7; -0; =3).
Nāve
Keress tika apglabāts Tallinas Meža kapos. Pēdējā gaitā viņu pavadīja vairāk nekā 100 000 cilvēku.
Igaunijas čempionāti
Igaunijas un Igaunijas PSR čempionāti (mači par čempiona titulu):
* Saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem 1936. gada čempionāta uzvarētājs (Pauls Šmits) ieguva tiesības spēlēt maču ar Keresu maču par valsts čempiona titulu 1936. gadā. Kopumā: Laika posmā no 1935. līdz 1953. gadam Keress spēlēja piecos Igaunijas čempionātos, visos izcīnot uzvaru. Kopsummā viņš ieguva 66 punktus 79 partijās (+60 -7 = 12; 83,5 %).
PSRS čempionāti
Padomju Savienības čempionāti:
Kopumā: Laika posmā no 1940. līdz 1973. gadam Keress spēlēja 14 PSRS čempionātos, trijos kļūstot par čempionu. Kopsummā viņš ieguva 155,5 punktus 263 partijās (+88 -40 =135; 59,1 %).
Starptautiskie turnīri
Lielākie starptautiskie turnīri, kuros piedalījās Keress:
Kopumā: Laika posmā no 1935. līdz 1975. gadam Keress spēlēja 67 starptautiskos turnīros 23 valstīs, no tiem 29 viņš ieņēma vai dalīja pirmo vietu. Kopsummā viņš ieguva 616,5 punktus 909 partijās (+413 -89 =407; 67,8 %).
Šaha olimpiādes
Šaha olimpiādes, kurās piedalījās Keress (līdz okupācijai pārstāvēja Igauniju, pēc tam — PSRS):
Kopumā: Keress piedalījās 10 oficiālās un 1 neoficiālā olimpiādē, kā komandas dalībnieks, ieguva 7 zelta un 1 bronzas medaļu. Individuālā vērtējumā 6 reizes (5 oficiālajās olimpiādēs) uzrādīja labāko, vienreiz — otro, vienreiz — trešo rezultātu pie sava galdiņa. Kopsummā viņš ieguva 122,5 punktus 161 partijā (+97, -13, =51; 76,1 %).
Starptautiskie mači un komandu turnīri
Starptautiskie mači un komandu turnīri, kuros spēlēja Keress:
Kopumā: 46 starptautiskos mačos un komandu turnīros Keress ieguva 118 punktus no 179 (+78 -21 =80; 65,9%) partijām.
Keresa gads
Atzīmējot Keresa 100-gadu jubileju FIDE pasludināja 2016. gadu par Keresa gadu.
Memoriālie turnīri
No 1977. gada Tallinā un no 1976. gada Vankūverā notiek Keresa piemiņai veltīti šaha turnīri.
Ielas
Paula Keresa vārdā nosauktas ielas Tallinā, Pērnavā un Narvā.
Artjuhins
Artjuhins (ru, no personvārda Artjoms (Артём) saīsinātās formas; sieviešu dzimtē Artjuhina (Артю́хина)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Pauls Keress
Bonistika
Pauls Keress attēlots uz Igaunijas pieckronu banknotes (bija apgrozībā no 1992. līdz 2011. gadam).
Numismātika
2016. gadā par godu Keresa 100-gadu jubilejai Igaunijā bija izlaista divu eiro jubilejas monēta.
Džamala
Džamala, īstajā vārdā Susana Džamaladinova (uk, dzimusi ), ir Krimas tatāru izcelsmes ukraiņu džeza dziedātāja. . gada Eirovīzijas dziesmu konkursa uzvarētāja.
No 1992. līdz 1998. gadam mācījusies Aluštas 1. mūzikas skolā. 1998. gadā absolvējusi Malorečenskas vispārizglītojošo skolu. 2001. gadā iestājusies P. Čaikovska Nacionālajā mūzikas akadēmijā operas klasē.
2000. gadā uzvarējusi starptautiskajā konkursā "Nākotnes balss" (Голоса будущего). 2009. gadā uzvarējusi Jūrmalā notikušajā konkursā "Jaunais Vilnis". . gadā uzvarējusi Eirovīzijas dziesmu konkursā ar dziesmu 1944.
10. oktobris
10. oktobris ir gada 283. diena pēc Gregora kalendāra (284. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 82 dienas.
Vārda dienas
Arvis, Arvīds, Druvis
Shackleton
Shackleton var attiekties uz:
Sīrijas brūnais lācis
Sīrijas brūnais lācis (Ursus arctos syriacus) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām. Sīrijas brūnais lācis apdzīvo plašas teritorijas Āzijas rietumos, bet tā populācija ir ļoti sadrumstalota un izzūdoša. Vēsturiski Sīrijas brūnais lācis ir apdzīvojis Turciju, Sīriju, Libānu, Izraēlu, Irāku, Irānu, daļēji Afganistānu un Pakistānas ziemeļrietumus. Mūsdienās pastāv arī uzskats, ka savvaļā vairs nav sastopams neviens Sīrijas brūnais lācis, un tie ir saglabājušies tikai zoodārzos.
Izskats un ieradumi
Sīrijas brūnais lācis ir mazākais no brūnajiem lāčiem. Tā kažoks ir tumšāk vai gaišāk pelēkbrūns, sidrabains. Matojums ir garš, biezs un uz skausta tam reizēm ir tumšāku spalvu kušķis, reizēm tumšās spalvas ir arī uz galvvidus. Nagi ir gaiši, taisni un gari. Gaišākie lāči dzīvo augstāk kalnos, tumšākie ielejās. Kā visiem lāčiem tam ir īsa aste un mazas, apaļas ausis.
Leduslācis
Klimata izmaiņu dēļ sugas izdzīvošana varētu būt apdraudēta. Tos ir grūti uzskaitīt, jo migrē lielus attālumus, pat izmantojot peldošus ledus gabalus, tomēr zinātnieki uzskata, ka šobrīd pasaulē varētu būt 20 000—25 000 leduslāču, kas sadalās 19 populācijās. Leduslāči dzīvo Grenlandē (Dānija), Svalbārā (Norvēģija), Aļaskā (ASV), Kanādas un Krievijas pašos ziemeļos. Visas šīs piecas valstis 1973. gadā ir vienojušās par leduslāču aizsardzību, izpēti un sadarbību šajās jomās.
Evolūcija
Lāču dzimta (Ursidae) pēc zinātnieku domām atdalījās no plēsēju kārtas (Carnivora) pirms 38 miljoniem gadu. Apakšdzimta Ursinae izdalījās pirms 4,4 miljoniem gadu, bet fosiliju un DNS pētījumi liecina, ka leduslācis no brūnā lāča ir atdalījies pirms apmēram 200 000 gadiem pleistocēnā.
Leduslācis un brūnais lācis savā starpā var pāroties un veidot vairoties spējīgus pēcnācējus. Pirmais dokumentētais gadījums savvaļā ir noticis 2006. gadā Kanādā, kur kāds amerikāņu mednieks, kurš bija nopircis licenci, nošāva leduslāci, taču tas pēc rūpīgākas izpētes izrādījās leduslācenes un grizlilāča pēcnācējs.
Izskats
Leduslācis ir lielākais plēsējs, kas dzīvo uz sauszemes. Tas ir divas reizes lielāks nekā Sibīrijas tīģeris. Tam augumā līdzinās vienīgi Kadjakas lācis, kas dzīvo Aļaskā. Pieauguši leduslāču tēviņi sasniedz vidēji 2,40—2,60 metru garumu, atsevišķos gadījumos pat 3,40 metrus; augstums skaustā var sasniegt 1,60 metrus. Tā masa var būt starp 300 un 800 kg (vidēji 420—500 kg). Mātītēm ķermeņa garums parasti ir mazāks par tēviņiem, 1,90—2,10 metri, atsevišķos gadījumos sasniedzot 2,50 metrus; masa mātītēm 150—300 kg. Ķermeņa masa lielā mērā ir atkarīga no dzīvnieka barošanās apstākļiem: vasarā izbadējušies lāči var svērt ievērojami mazāk nekā ziemā — roņu medību laikā, kā arī grūsna mātīte var svērt līdz 500 kg. Svarīgas ir arī reģionālas atšķirības. Mazākie dzīvnieki mīt Špicbergenā, bet lielākie Beringa šauruma tuvumā. Lielākais datētais leduslācis ir svēris 1002 kg, tas ticis nomedīts Aļaskā 1960. gadā.
Salīdzinot ar leduslāča tuvāko radinieku brūno lāci, tā ķermenis ir garāks, slaidāks, galvaskausa forma garāka, arī purns garāks. Kājas ir masīvas, ausis mazas un aste īsa (7—13 cm). Pēdas leduslācim ir ļoti lielas, platas, lai vienmērīgāk izdalītu lāča lielo svaru, ejot pa sniegu un ledu un peldot lāča vēziens ūdenī būtu spēcīgāks. Pēda pieaugušam lācim var sasniegt 36 cm garumu. Pēdas ir apaugušas ar īsu, biezu vilnu, kas pasargā pēdas no apsalšanas. Leduslāča nagi ir īsāki un masīvāki kā brūnajam lācim. Leduslācis nagus izmanto, lai uz ledus uzvilktu ļoti smagu medījumu, kā arī ar nagiem lācis rok ledu.
Leduslāci no aukstuma pasargā ne tikai baltais, biezais kažoks, bet arī ar tauku slānis, kas saniedz 10 cm biezumu. Siltums tiek ķermenī tik labi saglabāts, ka infrasarkano staru fotogrāfijās leduslācis uz ledus ir gandrīz neredzams. Toties tā termoregulācija nespēj lāci pietiekami atvēsināt, ja gaisa temperatūra pārsniedz 10 °C. Leduslāča kažoks ir dubults, tam ir bieza pavilna un garāka akotspalva, kas sargā kažoku no mitruma. Kažoka krāsa variē no baltas līdz gaiši brūnai, lai gan īstenībā akotspalva ir caurspīdīga. Tās garums ir apmēram 5—15 cm. Leduslāča kažoks mainās lēni, laikā no maija līdz augustam, tas nekad nav tumšs kā citiem arktiskajiem dzīvniekiem. Kādreiz pastāvēja uzskats, ka lāča caurspīdīgās spalvas novada saules gaismu un siltumu līdz ādai, tomēr nesenie pētījumi šo teoriju ir atzinuši par kļūdainu.
Lācim kļūstot vecākam, tā baltais kažoks sāk dzeltēt. Nebrīvē siltos un mitros apstākļos akotspalva var iegūt pelēku vai zaļganu toni, kas liecina, ka kažokā ir iemitinājušās un vairojas aļģes. Tēviņiem uz priekškājām ir izteikti garas spalvas, kuru garums pieaug, lācim kļūstot vecākam. Tās pārstāj augt, kad lācis sasniedz 14 gadu vecumu. Leduslāča priekškāju spalvas tiek salīdzinātas ar lauvu galvas krēpēm, uzskata, ka tās ir svarīgs elements mātītes savaldzināšanai.
Leduslācim ir ļoti laba oža, tas spēj saost roni jau no 1,6 km attāluma un līdz 1 m zem sniega. Tā dzirdi var salīdzināt ar cilvēka dzirdi, kā arī leduslācis ļoti labi redz tālumā. Tas ir ļoti labs peldētājs, redzēts peldam okeānā 320 km attālumā no jebkāda ledus vai sauszemes. Tā ķermeņa tauki sargā lāci no atdzišanas un priekškājas ir spēcīgi airi. Tas peld ar ātrumu apmēram 10—12 km/h, uz sauszemes lācis ir lēnāks, tā iešanas ātrums 5,5 km/h.
Ieradumi
Lielāko daļu dzīves leduslācis pavada virs jūras, pārvietojoties pa ledu vai uzturoties uz robežas starp ledu un ūdeni, lai medītu roņus, kas ir tā galvenā barība. Mainoties sezonai, arī ledus platības mainās. Tā kā roņi seko ledum, tad arī lācis seko ledum. Ir leduslāču apdzīvotas teritorijas, kurās vasaras laikā ledus izkūst pilnībā, piemēram, Hudzona līcī un Džeimsa līcī, tādējādi leduslāči nonāk krastā un vairākus mēnešus gaida jūru aizsalstam. Toties Čukču jūrā lāči seko ledum ziemeļu virzienā, sasniedzot okeāna ledus vāka galējo ziemeļu robežu.
Atšķirībā no brūnajiem un melnajiem lāčiem leduslāči nedodas ziemas miegā (izņēmums ir grūsnas mātītes). Tie ir aktīvi visu gadu. Toties leduslācis spēj ilgstoši gavēt, neēšana var sasniegt vairākus mēnešus vasaras beigās un rudens sākumā, kad jūrā nav ledus un lāči nevar medīt roņus. Tā kā leduslācis migrē, tas nav teritoriāls. Leduslāči reti savā starpā kaujas, lai arī ir agresīvi plēsēji. Paēdis leduslācis reti uzbrūk cilvēkam, lai gan ir zināmi atsevišķi gadījumi, kad leduslācis ir nogalinājis cilvēku un to apēdis.
Lai gan pieauguši leduslāči ir vientuļnieki (neskaitot mātītes ar mazuļiem), satiekoties tie mēdz savā starpā draudzīgi komunicēt, spēlēties, tādējādi pavadot laiku kopā vairākas stundas, pat izguļoties kopā. Zinātnieki ir novērojuši, ka tēviņiem ir izteikti draugi starp citiem tēviņiem. Īpaši rotaļīgi ir jaunie leduslāči, kas spēlēs izmēģina spēka paņēmienus, kas vēlāk pārošanās sezonā noder "īstajās" tēviņu cīņās par mātītes labvēlību.
No visiem lāčiem leduslācis ir visplēsīgākais. Galvenokārt tas medī pogaino roni (Pusa hispida) un bārdaino roni (Erignathus barbatus). Arktiskajā biomā dzīvo miljoniem roņu, tie var kļūt par leduslāča upuri brīdī, kad kādā āliņģī starp lediem izbāž degunu, lai ieelpotu vai lai izrāptos uz ledus gabala atpūsties. Leduslācis parasti medī vietā, kur robežojas ūdens, gaiss un ledus. Tas ļoti reti medī roņus uz sauszemes vai atklātā ūdenī.
Barība
Leduslācis ir ļoti spēcīgs plēsējs, tas var nogalināt pat pieaugušu valzirgu (Odobenus rosmarus), lai gan lācis to dara reti, jo valzirgs var būt divas reizes smagāks par pašu uzbrucēju. Ir novērots, ka leduslāči medī arī baltvaļus (Delphinapterus leucas). Vaļa augums un smagums ir salīdzināms ar valzirgu. Lielākā daļa sauszemes dzīvnieku spēj aizbēgt no leduslāča, tā kā uz sauszemes lācis ātri nogurst, jo nespēj pietiekami atdzesēties. Arī lielākā daļa jūras dzīvnieku spēj peldot aizbēgt no lāča. Ir reģioni, kuros pamatbarība lācim ir valzirgu mazuļi un mirušu valzirgu vai vaļu tauki, pat iepuvuši.
Vasaras beigās un rudenī, kad ledus ir izkusis, lāči nevar sekmīgi medīt. Šajā laikā tie spēj vairākus mēnešus gavēt un iztikt no savām tauku rezervēm. Ir novērots, ka leduslāči vasaras sezonā medī ziemeļbriežus, putnus, grauzējus, meklē olas, krabjus un garneles. Tie vasarā nedaudz ēd arī ogas, saknes, jūras zāles un citus augus. Tomēr augi un sauszemes dzīvnieki neieņem nozīmīgu vietu lāča diētā, jo leduslācis nespēj uzņemt pietiekami daudz kalorijas ar šiem barības resursiem. Lācis var izdzīvot tikai tad, ja tas barojas ar jūras zīdītāju taukiem.
Vairošanās
Leduslāči pārojas jūrā uz ledus, laikā no aprīļa līdz maijam. Tas ir arī labākais roņu medību laiks. Tēviņš spēj saost ļoti sen atstātas pēdas mātītei, kas meklējas. Mātīte var būt nogājusi jau 100 kilometrus vai vairāk. Atrodot mātīti, tēviņi parasti satiekas ar citiem tēviņiem un starp tiem notiek cīņas par mātītes uzmanību. Cīņas bieži beidzas ar nopietniem savainojumiem un izlauztiem zobiem. Mātīte var sapāroties ar vairākiem tēviņiem un katrs mazulis var piedzimt no cita tēviņa. Pāris parasti paliek kopā kādu nedēļu, vairākas reizes pārojoties.
Lācenei ir raksturīga embrioniskā diapauze un mazuļa embrija attīstība tiek atlikta līdz augustam vai septembrim. Šajā laikā mātīte intensīvi barojas, pieaudzējot savu svaru par apmēram 200 kg vai vairāk, reizēm svaru dubultojot. Kad rudenī viss ledus ir izkusis un roņu medības vairs tikpat kā nav iespējamas, apaugļotā mātīte izrok alu, iekārtojot migu. Alā var iekļūt tikai pa šauru tuneli. Galā var būt viens vai trīs kambari. Ala tiek iekārtota vai nu sniega sanesumā vai, ja sniega ir maz, izrakta zemē. Lielākā daļa alu atrodas iekšzemē, dažu kilometru attālumā no krasta. Mātītes bieži izmanto vienu un to pašu alu vairākus gadus. Ir gadījumi, kad mātīte alu iekārto uz jūras ledus. Mātīte iekārtojas migā un tur paliek snaužot, ieņemot ziemas miegam līdzīgu stāvokli. Lai arī miegs nav ciešs, tomēr pulss samazinās no 46 sitieniem minūtē uz 27. Ķermeņa temperatūra snaudas laikā nesamazinās, kā tas parasti notiek tipiska ziemas miega laikā.
Mazuļi piedzimst laikā starp novembri un februāri. Parasti piedzimst 2 mazuļi. Tie ir akli, ar baltu, siltu, pūkainu kažociņu, to svars ir mazāks par 0,9 kg. Mātīte alā paliek kopā ar mazuļiem līdz februāra vidum. Mazuļi barojas ar mātes trekno, barojošo pienu. Kad mazuļi ir nedaudz paaugušies, sasniedzot apmēram 10—15 kg, mātīte uzlauž alas ieejas ledu un izved mazuļus pasaulē. Pirmās 12—15 dienas ģimene uzturas alas tuvumā, spēlējoties un mācoties staigāt. Tad ģimene uzsāk garo ceļu uz jūru, lai atrastu roņus. Ceļojuma laikā mazuļi var novārgt vai kļūt par medījumu vilkiem, lai gan māte ir ļoti agresīva, sargājot savus bērnus. Reizēm mazuļus nogalina leduslāču tēviņi, šim faktam zinātniekiem pagaidām nav skaidrojuma. Aļaskā no novērotajiem leduslāču mazuļiem tikai 42% sasniedz 12 mēnešu vecumu. Pirms 15 gadiem šādu vecumu sasniedza 65% mazuļu. Māte mazuļus zīda ar pienu līdz 2,5 gadiem, tad ģimene šķiras. Pamestie mazuļi kādu laiku vēl turas kopā, kopīgi medījot un ceļojot. Tas var ilgt dažas nedēļas vai mēnesi.
Dzimumbriedumu mātītes sasniedz 4—5 gadu vecumā, tēviņi 6 gados, lai gan pastāvot lielajai konkurencei un tēviņu cīņām, tēviņi sāk pāroties tikai 8—10 gadu vecumā. Leduslāči daudz retāk cieš no dazādiem iekšējiem parazītiem un slimībām kā citi savvaļas dzīvnieki. Tomēr tiem mēdz būt dažādas ādas slimības. Parasti tie dzīvo līdz 25 gadiem, tomēr ir indivīdi, kas dzīvo ilgāk. Vecākais reģistrētais leduslācis savvaļā ir sasniedzis 32 gadu vecumu, nebrīvē 43 gadus.
1714. gads
1714. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Simona Halepa
Simona Halepa (ro, ; dzimusi ) ir rumāņu tenisiste, bijusi WTA ranga pirmais numurs.
Bijusi WTA ranga līdere no līdz, pirmajā pozīcijā atgriezusies 26. februārī. Augstākais sasniegums dubultspēļu rangā — 71. vieta. Bijusi arī pasaules junioru ranga līdere. Viņas treneris ir Andrejs Pavels.
Karjerā sportiste ir uzvarējusi 19 WTA vienspēļu turnīros. Divas reizes ir uzvarējusi Grand Slam turnīros, kopumā spēlējusi piecos Grand Slam finālos. Pirmās trīs reizes zaudējusi: 2014. gada Francijas atklātā čempionāta finālā piekāpās Marijai Šarapovai, 2017. gada Francijas atklātajā čempionātā — Latvijas tenisistei Aļonai Ostapenko un 2018. gada Austrālijas atklātajā čempionātā — Karolīnai Vozņackai. Pirmo Grand Slam titulu izcīnīja 2018. gada Francijas atklātajā čempionātā. 2019. gadā uzvarēja Vimbldonas čempionātā. Piedalījusies.
Lai uzlabotu sportisko sniegumu, Simonai Halepai 2009. gadā tika veikta krūšu samazināšanas operācija.
1713. gads
1713. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Bumbvedējs
Bumbvedējs ir kara lidmašīna, kas paredzēta zemes, pazemes, ūdens un zemūdens objektu bombardēšanai, izmantojot aviācijas bumbas vai raķešieročus.
Šikri Saradžoglu stadions
Šikri Saradžoglu stadions ir futbola stadions Stambulas Kadikējas rajonā, Turcijā un tas ir mājas stadions Stambulas "Fenerbahçe". Tas tika uzcelts 1908. gadā un atjaunots starp 1999. un 2006. gadu. Stadions ir viens no pieczvaigžņu UEFA stadioniem Turcijā kopā ar Ataturka Olimpisko stadionu, kas arī atrodas Stambulā.
Ķīnas pilsētu uzskaitījums
Šajā tabulā ir uzskaitītas visas Ķīnas Tautas Republikas pilsētas tipa apdzīvotās vietas, kurās pēc 2010. gada 1. novembra tautas skaitīšanas datiem bija vairāk nekā 500 000 iedzīvotāju, to nosaukumi, nosaukumi ķīniešu valodā, kā arī tautas skaitīšanas rezultāti 1990. gada 1. jūlijā, 2000. gada 1. novembrī un 2010. gada 1. novembrī. Tika uzskaitīti arī atsevišķi municipalitāšu atstatie urbānie rajoni, piemēram, Dzjandzjiņa, kas administratīvi nav atsevišķas pilsētas, bet gan provinces vai prefektūras līmeņa municipalitātes (šajā gadījumā Čuncjinas) zemāka līmeņa administratīva vienība vai to kopums.
Uzrādīta arī provinces līmeņa administratīvā vienība (province, autonomais reģions, tiešās pārvaldes municipalitātes, īpašais administratīvais rajons), kurai pieder pilsēta.
Tautas skaitīšana Honkongā un Makao tika veikta 1991. un 2001. gadā. Rezultāti atrodami ailēs par 1990. un 2000. gadu. Iedzīvotāju skaits attiecas uz pilsētas tipa apdzīvoto vietu — municipalitātes galveno pilsētu, nevis uz municipalitāti, pilsētu vai pašvaldību tās politiskajās robežās.
Pēdējā tautas skaitīšana Ķīnā notika 2010. gada 1. novembrī. Nākamā tautas skaitīšana paredzēta 2020. gadā.
Muzejs
Muzejs (la; el2 — ‘mūzu templis’) ir vieta vai ēka, kur glabā un izstāda kultūrai nozīmīgus objektus. Muzeji nodarbojas ar izglītojošo un pētniecisko darbu.
Muzeja fondus un darbību noteiktā nozarē nosaka muzeja profils. Ir dabaszinātņu, vēstures, mākslas, mūzikas, tehnikas un citu profilu muzeji. Pēc muzeja profila tiek iekārtotas patstāvīgās ekspozīcijas, rīkotas ekskursijas, tematiskie pasākumi, izdoti uzziņas materiāli.
Senajā Grieķijā muzejs bija mūzām veltīts templis. Renesanses laikā ar šo vārdu saprata telpas, kur zinātnieks glabāja savu kolekciju. Līdz ar Lielo franču revolūciju 18. gadsimtā radās muzeji, kuru eksponātus varēja apskatīt plaša publika.
Muzeju nakts
Eiropā ir ieviesusies tradīcija reizi gadā rīkot muzeju nakti. Šajā dienā tiek aicināti muzejiem iesaistīties aktivitātēs, rīkot pasākumus un laist muzejā apmeklētājus bez maksas. Parasti šī aktivitāte norisinās maijā. Muzeju nakts tradīcija sākās 1997. gadā Francijā. Latvijā muzeju nakts norisinās kopš 2005. gada.
1982. gads
1982. bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās piektdienā.
2007. gada laikapstākļi Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''2007. gada laikapstākļi Latvijā.'''
Gada raksturojums pa mēnešiem
2007. gada pirmais mēnesis Latvijā bija silts, nokrišņiem un stipriem vējiem bagāts. Ar mēneša vidējo gaisa temperatūru kopumā Latvijā +0,3 °C šī gada janvāris bija piektais vissiltākais gada pirmais mēnesis Latvijā pēdējos 84 gados. Vislielākās mēneša vidējās gaisa temperatūras novirzes no normas bija vērojamas Zemgales dienvidu daļā un Latgalē — Skrīveros un Daugavpilī mēneša temperatūras norma tika pārsniegta pat par 6 grādiem. Vistuvāk normai mēneša vidējā gaisa temperatūra bija Kolkā un Mērsragā — taču arī šajās vietās bija par 4,9 grādiem siltāks nekā parasti. Nokrišņu daudzums janvārī kopumā Latvijā ievērojami — par 259% — pārsniedza normu. Tādējādi 2007. gada janvāris kļuva par nokrišņiem visbagātāko janvāra mēnesi Latvijā pēdējo 84 gadu laikā. Nokrišņiem visbagātākais 2007 gada janvāris bija ne tikai kopumā Latvijā, bet arī daudzās novērojumu vietās visā Valsts teritorijā. Vairāk nekā trīs reizes mēneša nokrišņu norma tika pārsniegta Kurzemes un Vidzemes centrālajos rajonos, bet vistuvāk normai — 125% no tās — mēneša nokrišņu daudzums bija Rīgā.
Pēc siltā decembra un janvāra ziemai īsti raksturīgs bija tikai to noslēdzošais mēnesis — februāris, kad vidējā gaisa temperatūra kopumā Latvijā bija −8,2 grādi (3 grādi zem normas), tādējādi ierindojot to pēdējo 84 gadu aukstāko februāru 15. vietā. Zemāka par normu februāra vidējā gaisa temperatūra bija visā Latvijā. Vislielākās mēneša vidējās gaisa temperatūras novirzes no normas bija vērojamas Latgalē un Vidzemes augstienē. Vistuvāk normai mēneša vidējā gaisa temperatūra bija Kurzemes rietumu daļā. Tā kā pārmaiņus valdīja gan cikloni, gan anticikloni, februāra nokrišņu daudzums kopumā Latvijā bija tuvu normai — 96% no tās. Teritoriāli vismazāk nokrišņu bija Vidzemē — Zosēnos līdz mēneša normai pietrūka gandrīz 40%. Vislielākais nokrišņu daudzums bija Pāvilostā — 147% no normas.
Aprīlis kopumā Latvijā bija 0,8 grādus siltāks par normu (+5,5 °C). Latvijas vidienē mēneša vidējā gaisa temperatūra svārstījās ap normu, pārējā teritorijā bija virs tās, vislielākās pozitīvās novirzes sasniedzot Kurzemes ziemeļu daļā. Mēneša nokrišņu daudzums kopumā Latvijā bija 70% no normas. Ap normu un nedaudz virs tās mēneša nokrišņu daudzums bija Kurzemes augstieņu rajonos un Vidzemes ziemeļ—ziemeļaustrumu daļā. Citviet nokrišņu daudzums bija mazāks kā parasti, Bauskā — tikai 30% no normas.
Maijs kopumā Latvijā bija 1,5 grādus siltāks par normu. Siltāks kā parasti pavasari noslēdzošais mēnesis bija visā Valsts teritorijā. Vislielākās novirzes no normas bija Kurzemes jūras piekrastē, bet vistuvāk normai maija vidējā gaisa temperatūra bija Rīgā. Mēneša nokrišņu daudzums kopumā Latvijā bija 139% no normas. Teritorijas lielākajā daļā nokrišņu bija vairāk par normu. Pateicoties 27. un 31. maija lietusgāzēm, kopumā mēnesī visvairāk nokrišņu bija Gulbenē — 273% no mēneša nokrišņu normas. Turpretī Kolkā un Daugavpilī mēneša nokrišņu "plāns" netika izpildīts — Daugavpilī līdz tam pietrūka 12%, bet Kolkā 30% nokrišņu.
Jūnijs kopumā Latvijā bija 1,8 grādus siltāks par normu. Siltāks kā parasti vasaras pirmais mēnesis bija visā Valsts teritorijā. Vislielākās novirzes no normas bija Kurzemes jūras piekrastē, bet vistuvāk normai jūnija vidējā gaisa temperatūra bija Rīgā un tās apkārtnē, kā Latvijas dienvidaustrumos. Nokrišņu daudzums kopumā Latvijā par 9% atpalika no normas. Dominējot lietusgāzēm, to nokrišņu daudzums teritoriāli bija mainīgs. Vismazākais nokrišņu daudzums — ap 80% no normas — bija Vidzemē, bet Latgalē, Zemgalē un Kurzemē mēneša nokrišņu daudzums bija tuvu normai.
Ar mēneša vidējo gaisa temperatūru +18 °C, kas ir 2,2 grādus virs normas, 2007. gada augusts (vasaras vissiltākais mēnesis) bija septītais vissiltākais augusts Latvijā pēdējo 84 gadu laikā. Siltāks kā parasti tas bija visā Latvijā. Vistuvāk normai mēneša vidējā gaisa temperatūra bija Rīgas jūras līča dienvidu un rietumu piekrastes rajonos, bet teritoriāli vienmērīgas vislielākās novirzes no normas bija Latvijas austrumu daļā. Lai gan kopumā Latvijā 2007. gada augusta mēneša nokrišņu daudzums bija visai tuvu normai (93% no tās), teritoriāli tas bija ļoti nevienmērīgs. Kopumā mēnesī vairāk lija Kurzemē, bet zem normas mēneša nokrišņu daudzums bija Latvijas austrumu un dienvidaustrumu rajonos.
Septembra mēneša vidējā gaisa temperatūra kopumā Latvijā bija tuvu normai — 0,4 grādus virs tās. Augstāka par normu temperatūra bija Latvijas lielākajā daļā, ap normu svārstoties vien Rīgas līča piekrastē. Nokrišņu daudzums kopumā Latvijā bija visai tuvs normai — tikai 7% virs tās. Tomēr, kā jau tas ir raksturīgi lietusgāzēm, teritoriāli nokrišņu daudzums bija visai dažāds. Visvairāk šomēnes lija Kurzemē, virs normas mēneša nokrišņu daudzums bija arī Latvijas vidienē un Vidzemes rietumos. Turpretī mazāk kā parasti lija Vidzemes centrālajos un austrumu rajonos un Latgales lielākajā daļā.
Neskatoties uz mainīgajiem laika apstākļiem, oktobra mēneša vidējā gaisa temperatūra kopumā Latvijā bija visai tuvu normai — 0,6 grādus virs tās. Siltāks kā parasti laiks bija teritorijas lielākajā daļā, Austrumlatvijas iekšzemes rajonos mēneša vidējās gaisa temperatūras novirze no normas bija stabilāka (+0,8, +1,1), piekrastes, centrālajos un rietumu rajonos tā bija mainīgāka, svārstoties −0,5 līdz +1,2 grādu robežās. Oktobra nokrišņu daudzums kopumā Latvijā bija 141% no normas. Visvairāk nokrišņu nolija pār Rīgu — 220% no normas, turpretī Rucavā šomēnes netika izpildīta pat puse no mēneša nokrišņu "plāna".
Novembra vidējā gaisa temperatūra kopumā Latvijā bija tuvu normai — 0,3 grādus zem tās. Vairāk vai mazāk zem normas mēneša vidējā gaisa temperatūra bija Valsts lielākajā daļā, līdz normai vai virs tās pakāpjoties vietām jūras piekrastes rajonos. Nokrišņu daudzums kopumā Latvijā bija 127% no normas. Pateicoties bagātīgiem nokrišņiem atsevišķās perioda dienās, vislielākais mēneša nokrišņu daudzums bija piekrastes rajonos (Rucavā, Liepājā, Pāvilostā, Kolkā, Ainažos ap 160% no normas), bet nokrišņu mēneša "plāns" netika izpildīts Dobelē (78%).
Ar mēneša vidējo gaisa temperatūru kopumā Latvijā 3,8 grādus virs normas, 2007. gadu noslēdzošais mēnesis bija sestais vissiltākais decembris Latvijā pēdējos 84 gados. Siltāks kā parasti laiks bija visā Latvijā, vislielākās novirzes no normas — 4,4 līdz 4,5 grādus virs tās — tika reģistrētas Ventspilī un Rūjienā. Nokrišņu daudzums decembrī kopumā Latvijā bija zemāks par normu — 83% no tās. Visvairāk — ap 130% no normas — nokrišņu bija Kurzemes dienvidrietumu daļā, bet Zemgalē tika izpildīta tikai puse no nokrišņu normas.
Maijs
Lai gan aprīlī gaisa temperatūra jau bija sasniegusi +20 līdz +24 grādus, tomēr maija sākumā vietām Latvijā izveidojās 4 līdz 12 cm bieza sniega sega.
Laikapstākļu statistika Rīgā
Gaisa temperatūras absolūtais mēneša minimums, maksimums (°C) un mēneša vidējā temperatūra, kā arī tās novirze no ilggadējās novērojumu normas. Mēneša nokrišņu summa (mm), nokrišņu summa pa dekādēm un vienas diennakts nokrišņu maksimums.
Gaisa temperatūras fakti Rīgā
Dienas zemākā un nakts augstākā gaisa temperatūra Rīgā. Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Zemākā gaisa temperatūra dienā:
Augstākā gaisa temperatūra naktī:
1712. gads
1712. bija garais gads, kas sākās piektdienā.
1991. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm
1991. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm (EuroBasket Women 1991) bija 23. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Izraēlā no 1991. gada līdz. Čempionātu organizēja FIBA Europe. Čempionātā uzvarēja PSRS izlase, kura finālā uzvarēja Dienvidslāvijas izlasi. Mazajā finālā Ungārijas izlase uzvarēja Bulgārijas izlasi.
Eiropas čempionātā piedalījās 8 Eiropas sieviešu basketbola valstsvienības.
Tobruks
Latvijā tobruki ir redzami, piemēram, Liepājā. Tie ir izvietoti gar Cietokšņa kanālu un ārējā aizsardzības loka redutē.
Uzbūve
Tobruks pēc būtības ir neliels dzelzsbetona bunkurs, kurš nosacīti sadalīts divās daļās. Augšējā daļā atrodas apmēram 80 cm plats apaļš vai oktagonāls atvērums. Tobruka apakšējā daļā atrodas telpa, kurā glabājās munīcija, pārtika, varēja tikt izvietota strēlnieku guļvieta. Sānu malā atrodas ieeja, iespējama arī neliela atvere krāsniņas skurstenim. Tobruka sienu biezums bija apmēram 40 cm. Viena MG tipa ložmetējam paredzēta tobruka izgatavošanai bija nepieciešami apmēram 11 m3 betona.
Nomenklatūra
Vācu militārajā nomenklatūrā tobruki tika apzīmēti kā Ringstände, Regelbau 58a-d vai Bauform 201-292. Vienkāršākie tobruki, kā Ringstände 58c-d bija bruņoti ar MG-42 vai MG-34 ložmetējiem. Bija tobruki, kuru augšdaļā atradās no tanka nomontēts tornis, kurš aizsargāja strēlnieku (Bauform 231-241).
Bruņojums
Tobruki varēja būt bruņoti ar dažāda veida ieročiem. Piemēram, Regelbau 58c-d bija bruņoti ar MG-34 vai MG-42 ložmetējiem. Tobruka augšdaļā bija iemontēta metāla aploce, uz kuras speciālā rāmī vai vienkārši tāpat varēja novietot ložmetēju. Ložmetējnieks varēja brīvi mainīt uguns virzienu, šaujot visos virzienos. Bija speciāli tobruki ugunsmetējiem (bauform 216), nelieliem lielgabaliem (bauform 222), prettanku ieročiem (bauform 217), u.c.
Bohņa
Bohņa ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē, uz austrumiem no Krakovas. Pazīstama ar senām, no apmēram 1248. gada aktīvām sāls raktuvēm. Raktuves ir senākas nekā tuvējās populārās Veličkas sāls raktuves. Mūsdienās Bohņas raktuves ir atvērtas tūristiem. Rakstos pilsēta pirmoreiz minēta 1198. gadā. Pilsēta kļuva turīga, pamatojoties uz sāls ieguvi un tirdzniecību. 15. gadsimtā Bohņa bija pirmā Polijas pilsēta, par kuru saglabājušās ziņas par pilsētas publisko namu.
Harrieta Tabmena
Harrieta Tabmena (Harriet Tubman, dzimusi Araminta Rosa (Araminta Ross) ap 1822. gadu, mirusi ) bija afroamerikāņu abolicioniste, humāniste un spiedze ASV pilsoņu kara laikā. Pēc izglābšanās no gūsta viņa veica vismaz 13 misijas, lai atbrīvotu vairāk nekā 70 vergus, izmantojot pretverdzības aktīvistu palīdzību un drošas paslēptuves, kas pazīstamas ar nosaukumu "Pazemes dzelzceļš" (Underground Railroad). Pēc ASV pilsoņu kara viņa cīnījās par sieviešu balstiesībām.
Porsche
Darbība
Uzņēmums ražo luksusa klases sporta un apvidus automobiļus. Porsche zināmā mērā sadarbojas ar Volkswagen un Audi. Līdzās sporta sacensībām tiek strādāts pie konstrukciju pilnveidošanas (un to mezgliem) sērijveida automobiļiem: agrākos gados tika izstrādāti mehāniskās pārnesumkārbas sinhronizatori, automātiskās pārnesumkārbas ar rokas vadības iespēju (pārslēdzējpogas uz stūres), turbopūte sērijveida automobiļiem, turbopūte benzīnmotoriem ar maināmu turbīnas spārniņu ģeometriju, elektroniski vadāma piekare, u.c.
50,1% akcijas pieder uzņēmumam "Porsche Automobil Holding SE", bet 49,9% uzņēmuma akciju pieder Volkswagen AG.
No 1993. gad uzņēmums galvenais vadītājs un prezidents ir Vendelins Videkings.
Uzņēmuma ieņēmumi 2006. gadā bija 7,23 miljardi eiro, gadu iepriekš — 6,57 miljardi. Tīrie ienākumi 2006. gadā — 1,393 miljardi eiro. 2007. gadā ražošanas apjoms sasniedza 107 170 automašīnas gadā, pirmo reizi uzņēmuma vēsturē pārkāpjot 100 000. atzīmi. Darbinieku skaits 2007. gadā — 11,4 tūkstoši.
Logotips
Firmas emblēma ir ģerbonis, kurā ir iekļauta sekojoša informācija: sarkani melnas strīpas un brieža ragi ir vācu zemes Bādenes-Virtembergas (teritorija, kur atrodas Štutgarte) simbols, bet uzraksts "Porsche" un stāvus saslējies zirgs emblēmas centrā atgādina par to, ka markai dzimtā Štutgarte 950. gadā tika dibināta kā zirgu ferma. Emblēmas autors ir Francs Ksavjērs Raimšpiss (de). Pirmo reizi šis logotips parādījās 1952. gadā, kad šī automobiļa marka iznāca ASV tirgū, labākai atpazīstamībai. Līdz šīm uz 356 modeļa motora pārsegiem bija uzraksts "Porsche".
1931—1948: no iecerēm līdz sērijveida ražošanai
Līdz sava pirmā automobiļa izveidei, Ferdinands Porše jau bija uzkrājis lielu pieredzi. Viņa 193]. gadā dibinātais uzņēmums ''Dr. ing. h. c. F. Porsche GmbH jau strādāja pie tādiem projektiem, kā 16 cilindru sacīkšu Auto Union un Volkswagen Käfer'', kas kļuva viens no pārdotākajiem pasaules automobiļiem. Pirms Otrā pasaules kara, 1939. gadā, tika izstrādāts pats pirmais Porsche — ar indeksu 64, kam var atpazīt nākamās 356 modeļa iezīmes. Lai uzbūvētu šo eksemplāru, F. Porše izmantoja daudzus VW Käfer komponentus.
Otrā pasaules kara laikā firma nodarbojās ar kara tehnikas ražošanu — štābu automobiļi un amfībijas. F. Porše piedalījās vācu smago tanku Tiger I izstrādē.
1945. gada decembrī Porše tika arestēts par kara noziegumiem un ievietots cietumā, kur pavadīja 20 mēnešus. Tajā pašā laikā viņa dēls Ferdinands (īsais vārds Ferijs) Antons Ernsts izlemj sākt paša automobiļu sērijas ražošanu. Austrijas pilsētiņas Gmundes gaterī Ferijs ar dažu pazīstamu inženieru palīdzību savāc 356 modeļa prototipu ar motoru mašīnas bāzē un alumīnija atvērto virsbūvi un sāk to gatavot sērijveida ražošanai. 1948. gada jūnijā šis eksemplārs tika sertificēts koplietošanas ceļiem. Tāpat kā pirms 9 gadiem, šeit atkal tika izmantoti VW Käfer agregāti, tajā skaitā arī 4 cilindru motors ar gaisa dzesēšanu, piekare un mehāniskā pārnesumkārba. Pirmajām sērijveida automašīnām bija principiāla atšķirība — motoru pārnesa uz aizmugurējo asi, kas ļāva padarīt lētākas ražošanas izmaksas un atbrīvot vietu divām papildus vietām salonā. Ervīna Komendas projektētai virsbūvei bija ļoti laba aerodinamika. 1950. gadā firma atgriežas Štutgartē.
1948. gada Porsche 356 tips tiek uzskatīts par pirmo īsto markas automobilī, no kā sākusies Porsche, kā patstāvīgam auto ražotāja, vēsture. Šis prototips pašreiz glabājas Porsche muzejā.
Firma nodarbojās ne tikai ar automobiļu ražotni, zem šī logotipa tika ražoti arī traktori.
1948—1965: pirmie soļi
Līdz ar atgriešanos Štutgartē, visi virsbūves paneļi tika izgatavoti no tērauda, no alumīnija atteicās. Rūpnīca ražošanu sāka ar kupejām un kabrioletiem un 1100 cm3 motoriem, kuru jauda bija tikai 40 Zs, bet drīzumā izvēle paplašinājās: uz 1954. gadu tika tirgotas 1100, 1300, 1300A, 1300S, 1500, un 1500S versijas. Konstrukcijas visu laiku uzlabojās: benzīnu motoru litrāža un jauda turpināja augt, parādījās disku bremzes visiem riteņiem un sinhronizēta pārnesumkārba, tika piedāvāti jauni virsbūvju veidi — ar cietiem jumtiem (en) un rodsteri. Agregāti no Volkswagen pamazām tika nomainīti pret pašu ražojuma. Piemēram, 356A (1955—1959) sērijas izlaišanas laikā jau varēja pasūtīt motoru ar 4 sadales vārpstām, 2 aizdedzes spolēm un citiem oriģināliem komponentiem. Sēriju А nomainīja B (1959—1963), bet to — C (1963—1965). Kopējais visu modifikāciju skaits bija gandrīz 76 tūkstoši automobiļu.
Paralēli tika veidotas sacīkšu modifikācijas (550 Spyder, 718 u.c.).
1951. gadā Ferdinands Porše 75 gadu vecumā mirst ar sirdslēkmi — viņa veselība pamatīgi tika sabojāta cietumā.