cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Voldemārs Kalniņš
Voldemārs Kalniņš jeb Valdemārs Kalniņš (1896—1942) bija latviešu strēlnieku, vēlāk Latvijas armijas virsnieks. Latvijas Robežsargu brigādes štāba priekšnieks (1934-1940). 1941. gadā apcietināts un deportēts uz PSRS, kur gājis bojā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1896. gada 18. februārī Rīgā strādnieka Jāņa Kalniņa ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas tirdzniecības skolā. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma viņu 1915. gadā iesauca Krievijas impērijas armijas Izmailas gvardes pulkā, bet decembrī pārcēla uz 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljonu, piedalījās Ķekavas kaujās 1916. gada martā. 1916. gada oktobrī viņš beidza mācības Kazaņas 1. praporščiku skolā, kā 1. Daugavgrīvas LSP Kolta ložmetēju komandas priekšnieka palīgs podporučiks Kalniņš 1917. gada septembrī piedalījās Rīgas aizstāvēšanas kaujās. Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada 20. novembrī viņš iestājās Latvijas armijā, Atsevišķā bataljona sastāvā piedalījās Latvijas brīvības cīņu kaujās pie Skrundas, Lēnu muižas un Saldus. Pēc armijas reorganizācijas viņu iecēla par 9. Rēzeknes kājnieku pulka rotas komandieri. Pārdaugavas atbrīvošanas operācijas gaitā 1919. gada 15. oktobrī Kalniņa komandētā rota forsēja Daugavu un piedalījās Bolderājas ieņemšanā, 1919. gada 8. novembrī viņu paaugstināja par kapteini. 1920. gada sākumā kapteini Kalniņu iecēla par Daugavgrīvas cietokšņa un Bolderājas komandantu, vēlāk par mācību bataljona komandiera palīgu. 1922. gadā viņš bija Tehniskās divīzijas štābu operatīvais adjutants. 1924. gadā viņš beidza virsnieku kursus un tika iecelts par Elektrotehniskā diviziona instruktoru rotas komandieri. Vēlāk viņš bija Robežsargu bataljona komandieris, 1933. gadā paaugstināts par pulkvedi-leitnantu, 1937. gadā par pulkvedi un Robežsargu brigādes štāba priekšnieku. Saimniekoja savā jaunsaimniecībā Dobeles pagasta Plepju muižā.
Pēc Latvijas okupācijas un ģenerāļa Bolšteina pašnāvības pulkvedi Voldemāru Kalniņu 21. jūnijā iecēla par Robežsargu brigādes komandieri, bet jūlija beigās atbrīvoja no pienākumu pildīšanas un 1940. gada 11. decembrī atvaļināja no militārā dienesta. 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā Kalniņu Rīgā apcietināja un deportēja uz Vjatlaga nometni. Miris 1942. gada 13. vai 14. jūnijā nometnes 7. lagpunktā.
Republikāņu partija (Francija)
Republikāņu partija (franču: Les Républicains — ′republikāņi′) ir Francijas centriski labējā politiskā partija. Tā tika reģistrēta 2015. gada 30. maijā. Partijas pirmais līderis bija bijušais Francijas prezidents no 2007. līdz 2012. gadam Nikolā Sarkozī.
Tās dibināšanas laikā Republikāņu partija bija lielākā opozīcijas partija un otrā lielākā partija Francijā (pēc Sociālistiskās partijas). 2015. gada 15. septembrī partijā bija 175 900 biedru.
Pārosis
Pārosis ir viens no Latgales keramikas saimniecības trauku tipiem, kas ir lietots ēdiena nešanai uz tīrumu vai citām vietām.
Trauka nosaukumu devusi māla osa, kas savieno trauka abas malas pusapļa izliekumā pāri trauka atvērumam. Pārosis siluetā un proporcijās ir līdzīgs vārauniekam. Tas parasti nav liels, būvķermenis ir 12 — 16 cm augsts. Parasti dekorē pāroša plecu joslu ar virpas līkloci vai maliņu ar plastisku rakstu. Traukam vāpē iekšpusi un ārpuses augšējo daļu.
Spierga
Spierga (arī Sperga) ir Maltas upes kreisā krasta pieteka Rēzeknes novadā.
Izteka - Šautiņu apkaimē. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Maltā iepretim Viļāniem, pirms dzelzceļa līnijas Krustpils—Rēzekne II tilta. Apdzīvotās vietas upes krastos: Ugrinieki.
Roberts Ozols (futbolists)
Roberts Ozols (dzimis Kuldīgā) ir Latvijas futbolists, vārtsargs. Kopš 2023. gada spēlē Latvijas Virslīgas kluba FK Auda sastāvā. 2018. un 2019. gada sezonās kļuvis par Virslīgas čempionu. 2018. gadā, Riga FC sastāvā uzvarēja arī Latvijas kausa izcīņā.
Vairākkārt ir bijis iekļauts Latvijas izlases kandidātos. Izlases sastāvā debitēja draudzības spēlē pret Melnkalni.
Brennera pāreja
Brennera pāreja (de, it) ir kalnu pāreja Alpos 1 370 metru augstumā, uz Austrijas un Itālijas robežas. Pāreju šķērso E45 autoceļš, kas savieno Insbruku Austrijā ar Bolcāno Itālijā.
Pāreja ir viena no svarīgākajām transporta artērijām pāri Alpiem kopš aizvēsturiskiem laikiem. Viduslaikos caur to gāja ceļš Via Imperii, kas savienoja Vāciju ar Itāliju. 1867. gadā caur pāreju tika izbūvēts dzelzceļš. Gadsimtiem Brennera pāreju abās pusēs kontrolēja Tiroles grāfi, kas no 14. gadsimta bija Hābsburgi, tomēr pēc Pirmā pasaules kara Dienvidtiroli piešķīra Itālijai un Brennera pāreja kļuva par robežu starp valstīm. Brennera pārejā autotransporta kustība ir visai intensīva, tāpēc reģiona vides stāvoklis ir kļuvis par politisku jautājumu. Tiek būvēts 55 kilometrus garš Brennera tunelis dzelzceļa transporta vajadzībām.
Baltijas—Amerikas līnija
Baltijas—Amerikas līnija jeb Baltijas—Amerikāņu līnija (Baltic American Line) bija transatlantiskās kuģniecības uzņēmums, kas nodrošināja regulāru tvaikoņu satiksmi līnijā Liepāja–Danciga–Hamburga–Ņujorka.
Vēsture
1921. gadā tā atsāka darboties kā Baltijas—Amerikāņu līnija ar kuģiem "Igaunija" (6503 BRT), kuģi "Polija" (7858 BRT), "Lietuva" (6852 BRT) un "Latvija" (8596 BRT, pārdeva Japānai 1924). Lielās depresijas laikā 1930. gadā kompāniju likvidēja un kuģus pārdeva "Gdiņas Amerikas līnijai".
Nirvāna
Nirvāna (, nirvāṇa;, nibbāna) ir jēdziens budismā un citās indiešu reliģijās. Nirvāna ir augstākā pašiedziļināšanās, iekšējās esamības neatkarība. Tā nozīmē intelekta, jūtu un gribas vienotību.
Kuļmuca
Kuļmuca, sviesta muca jeb ķērne (no viduslejasvācu kerne ) ir ierīce, ko izmanto krējuma sakulšanai sviestā.
2020. gada sprādzieni Beirūtā
Libānas galvaspilsētas Beirūtas ostā notika divi sprādzieni. Spēcīgā otrā sprādziena rezultātā gāja bojā 207 cilvēki, ap 6500 cilvēku guva traumas, tika nodarīti bojājumi aptuveni 10-15 miljardu ASV dolāru apmērā un aptuveni 300 tūkstoši cilvēku kļuva par bezpajumtniekiem. Tiek uzskatīts, ka sprādzienu izraisīja ugunsgrēks ostas noliktavā, kā rezultātā eksplodēja noliktavā esošās aptuveni 2700 tonnas amonija nitrāta.
Amonija nitrāts noliktavā atradās sešus gadus, kad visa krava tika konfiscēta no kuģa Rhosus, kas veda kravu no Gruzijas uz Mozambiku, bet pa ceļam noenkurojās Beirūtā. Paņemtās jaunās kravas smaguma dēļ kuģis tika aizturēts un krava pārvesta uz noliktavu.
Sprādzieni izraisīja iedzīvotāju protestus pret amatpersonu nolaidību un korupciju. Tiem sekoja Libānas valdības atkāpšanās.
Baltkrievijas antarktiskā stacija
Baltkrievijas antarktiskā stacija (be) ir būvējama Baltkrievijas vissezonas polārstacija Antarktīdā. Izvietojusies Talas pakalnu oāzē Enderbiju Zemes rietumos, Kosmonautu jūras krastā Alašejeva līča piekrastē. Stacijas būvniecība uzsākta 2015. gadā un pirmajā kārtā līdz 2018. gadam paredzēts izveidot vasaras polārstaciju 5-6 cilvēkiem. Otrajā kārtā līdz 2020. gadam plānots nodot ekspluatācijā vissezonas staciju 12 cilvēku pārziemošanai.
Vēsture
Baltkrievija pievienojās Antarktikas Līgumam 2006. gadā un jau 2007. gadā uzsāka patstāvīgu Antarktikas izpētes programmu ciešā sadarbībā ar Krievijas antarktisko ekspedīciju programmu. Par baltkrievu ekspedīcijas atbalsta bāzi tika izvēlēta Molodjožnaja stacijas lidlauka nometne Gora Večerņaja, kura bija izbūvēta 1979. gadā, 1992. gadā slēgta un iekonservēta, bet 2006.—2009. gados daļēji demontēta. Gora Večerņaja atrodas 20 km uz austrumiem no Molodjožnaja stacijas Ņižņeje ezera krastā.
Stacijas struktūra
Staciju paredzēts veidot no vairākiem moduļiem (paredzētais uzstādīšanas gads):
Elektrību paredzēts nodrošināt ar dīzeļģeneratoru un saules paneļu palīdzību, nākotnē paredzēts uzstādīt arī vēja ģeneratorus.
Zinātniskās izpētes aktivitātes
Baltkrievijas antarktiskās programmas, kas tiek veidota Baltkrievijas Zinātņu akadēmijas vadībā, galvenās aktivitātes ir:
Amaranti
Amaranti jeb kaķastes ir viengadīgu amarantu dzimtas lakstaugu ģints. Ģintī ietilpst aptuveni 60 sugas. Dažas amarantu sugas kultivē kā krāšņumaugus. Radniecīgākie augi ir celozijas (Celosia). Amarantu nosaukums ir celies no grieķu vārda (amarantos), kas nozīmē ‘nevīstošs’.
Latvijā ir sastopamas tikai 10 amarantu sugas, kas ir ievazātas no Ziemeļamerikas. Pastāvīgi atrodamas ne vairāk par piecām sugām. Latvijā var sastapt balto amarantu, balandu amarantu, astaino amarantu, liekto amarantu un dzeloņaino amarantu.
Brūnās plīvurpūces
Brūnās plīvurpūces, brūno plīvurpūču ģints (Phodilus) ir plīvurpūču dzimtas (Tytonidae) ģints, kas apvieno 3 mūsdienās dzīvojošas sugas, Tās sastopamas Āzijā un Āfrikā.
Kopīgās īpašības
Brūnās plīvurpūces izskatās līdzīgi pārējām plīvurpūcēm, bet ir mazākas augumā. Tām ir maskai līdzīgs sejas disks un "V" veida pieres vairogs ar īsām spalviņām. Sejas disku maliņu veido stīvi augošas spalvas. Sejas muskulatūra, dažādi savelkot disku maliņu, spēj radīt sejai dažādas izteiksmes. Acis lielas un tumši brūnas. Spārni noapaļoti un īsi, arī kāju stulmi relatīvi īsi. Ausu pušķi ir īsi un gandrīz nemanāmi. Aktīvas nakts laikā. Apspalvojums uz muguras tumši brūns, seja un vēders gaiši.
Bonaparts
Bonaparts var būt:
Sjui Juihua
Sjui Juihua (, ; dzimusi, Ķīnā) ir Ķīnas starptautiskā lielmeistare šahā (GM, 2006). 11. Pasaules čempione šahā (2006—2008).
Biogrāfija
Pirmo reizi starptautiskajās sacensībās piedalījusies 1993. gadā, kad spēlējusi starpzonu turnīrā Džakartā. 1996. gadā izcīnījusi 3. vietu Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 1998. gadā uzvarējusi Āzijas sieviešu šaha čempionātā.
2000. gadā Šeņjanā (Ķīna) uzvarējusi I Pasaules kausa izcīņā šahā. Tajā pašā gadā piedalījusies FIDE Pasaules sieviešu čempionātā, kur, spēlējot pēc izslēgšanas sistēmas, tikusi līdz 3. raundam. Pēc gada Haidarābādu (Indija) otrreiz savā karjerā izcīnījusi Pasaules kausu šahā, finālā uzvarot Antoanetu Stefanovu. 2004. gadā Elistā iekļuvusi Pasaules sieviešu šaha čempionātā ceturtdaļfinālā, kur zaudējusi Humpi Koneru. Vislielāko panākumu guvusi 2006. gadā, kad Pasaules čempionātā finālā Jekaterinburgā (Krievija) uzvarējusi Alisi Gaļļamovu un kļuvusi par Pasaules čempioni šahā. Par šo uzvaru FIDE viņai piešķīra lielmeistara nosaukumu. 2009. gadā Nankinā (Ķīna) uzvarējusi FIDE sieviešu Grand Prix izcīņā.
No 2000. līdz 2004. gadam trīs reizes Ķīnas izlases sastāvā uzvarējusi Pasaules šaha olimpiādēs. No 1995. līdz 2003. gadam trīs reizes Ķīnas izlases sastāvā uzvarējusi Āzijas komandu šaha čempionātos, kuros ieguvusi arī 3 zelta medaļas individuālā vērtējumā.
Sjui Juihua ir beigusi Pekinas universitāti un ieguvusi bakalaura grādu tiesību zinātnē (2004) un maģistra grādu ķīniešu valodniecībā (2011).
Magaljanesa
Magaljanesas un Čīles Antarktikas reģions ir viens no Čīles 16 reģioniem. Izvietojies valsts dienvidos. Ziemeļos robežojas ar Aisenas reģionu, bet austrumos — ar Argentīnu. Administratīvi reģions dalās četrās provincēs — Magaljanesa, Čīles Antarktika, Tjerra del Fuego un Ultima Esperansa. Reģions iekļauj arī Čīles pretenziju Antarktīdā Čīles Antarktisko teritoriju, kas formāli veido atsevišķu komūnu Čīles Antarktikas provincē. Reģiona administratīvais centrs ir Puntaarenasas pilsēta. Citas lielākās pilsētas ir Puertonatalesa un Porvenira.
Tatjana Stepovaja
Tatjana Stepovaja (ru; dzimusi Krasnodarā, arī Stepovaja-Djančenko) ir Krievijas starptautiskā lielmeistare šahā (1992).
Biogrāfija
Trīskārtējā Krievijas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāja (1987, 1988, 1989). Vēl divas reizes šajos turnīros izcīnījusi sudraba medaļas. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāte: 2. vieta aiz Irinas Levitinas Sočos (1988), dalījusi 1.-2. vietu kopā ar Alisu Gaļļamovu Rostovā pie Donas (1995), uzvarējusi Tallinā (2002) un Jeļizavetas Bikovas memoriālā Vladimirā (2006). 2000. gadā Batumi iekļuvusi Eiropas pirmā individuālā sieviešu šaha čempionāta pusfinālā, kurā zaudējusi Natālijai Žukovai, un kopā ar Pasaules šaha eksčempioni Maiju Čiburdanidzi dalījusi 3.-4. vietu. 2001. gadā Varšavā nākamajā Eiropas individuālajā sieviešu šaha čempionātā ieņēmusi 7. vietu. 2001. gadā piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā izstājusies 1. kārtā. 2001. gadā Dienvidslāvijas šaha kluba Agrouniverzal Zemun sastāvā uzvarējusi Eiropas šaha kluba kausa izcīņā sievietēm.
Pārstāvējusi Krievijas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1992, 1998-2000). Komandu vērtējumā izcīnījusi sudraba (1998) un bronzas (2000) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi zelta un sudraba (abas - 1998) medaļas.
Par panākumiem turnīros FIDE 1988. gadā Stepovajai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1992. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Mihails Mčedišvili
Mihails Mčedišvili (ka; dzimis ) ir Gruzijas starptautiskais lielmeistars šahā (2002).
Biogrāfija
No 1993. līdz 1999. gadam pārstāvējis Gruziju Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros labāko panākumu guvis 1997. gadā Tallinā, kad uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā U18 vecuma grupā. Divas reizes pēc kārtas uzvarējis Gruzijas šaha čempionātos (2001, 2002).
Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Adanā (2006), Sankristovalā de la Lagunā (2007), Hilversumā (Nīderlande, 2008), Lerosā (Grieķija, 2009), Kolombo (2009), Kesonsitijā (2009), Taškentā (2012).
Pārstāvējis Gruzijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2002. gadā Mčedišvili piešķīrusi starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Reakcijas inhibitors
Reakcijas inhibitors ( — aizturēt) ir viela, kas samazina ķīmiskās reakcijas ātrumu, vai vispār to novērš. Ķīmijā šo parādību sauc par reakcijas kavēšanu (inhibēšanu), dažreiz arī par negatīvo katalīzi. Dažos gadījumos inhibitora koncentrācija var būt daudz zemāka nekā reaģentu koncentrācija.
Latvijas Šaha Vēstnesis
Latvijas Šaha Vēstnesis ir Latvijā izdots šaha žurnāls, kas iznāca periodā no 2002. gada janvāra līdz 2006. gada decembrim.
Izdevējs
Žurnāla izdevēji bija Latvijas Šaha savienība un Latvijas Korespondencšaha federācija, sadarbībā ar Valdemāru Zemīti (ASV).
Žurnāla saturs
Žurnāls atspoguļoja Latvijas un citu valstu šaha dzīvi. Līdz ar šaha partijām žurnāls publicēja teorētiskus rakstus, bibliogrāfiskus un vēsturiskus materiālus par latviešu šahistiem Latvijā un ārzemēs, informāciju par korespondencšahu un latviešu gambītu. Tā galvenās rubrikas bija:
Līču slāņi
Līču slāņi ir Latvijas dabas piemineklis — Gaujas virspalu terases fragments upes kreisajā krastā Valmieras novada Kauguru pagastā.
Šeit upes kreisajā krastā smalkas smilts un aleirīta nogulumos konstatētas augu makroatliekas. Makroatliekas konstatētas 20. gadsimta otrajā pusē veicot šurfēšanu nogulumos. Augu atlieku ieslēgumi konstatēti no 2,91 m līdz 3,16 m un no 3,47 m līdz 4,35 m no zemes virsmas. Radioaktīvā oglekļa datēšanas rezultāti liecina, ka augu makroskopisko atlieku vecums ir vairāk nekā 10 000 gadu, t.i. attiecas uz pleistocēna noslēgumu.
Židrūns (grupa)
Židrūns ir latviešu indīroka grupa, kas pastāv kopš 2003. gada. Tās sastāvā ir Klāvs Kalnačs (balss, ģitāra, taustiņinstrumenti u.c.), Anrijs Korps (bungas), Ulvis Urtāns (basģitāra, balss, taustiņinstrumenti) un Ritvars Bīders (ģitāra, taustiņinstrumenti).
2017. gadā grupas albums Židrūns un tas, ko nevar nest ieguva Alternatīvās mūzikas balvu 2016 kategorijā "Gada albums".
Albumi Židrūns un tas, ko nevar nest (2017) un Kovārņu mazbērniem (2020) nominēti Latvijas mūzikas ierakstu gada balvai Zelta Mikrofons kategorijā "Labākais roka mūzikas albums".
Augusts Vilhelms Hūpels
Augusts Vilhelms Hūpels (de; dzimis, miris ) bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs, vēsturnieks, folklorists. Vācis igauņu un latviešu tautasdziesmas.
Dzīvesgājums
Dzimis 1737. gada 25. februārī Butelštetē (Buttelstedt) (tagadējā Tīringenes brīvvalstī) luterāņu mācītāja ģimenē. Mācījās Veimāras ģimnāzijā un studēja teoloģiju Jēnas Universitātē.
Pēc studiju beigām 1757. gadā pārcēlās uz dzīvi Baltijas provincēs, kur strādāja par mājskolotāju Rīgā (1757-1760), vēlāk par luterāņu mācītāju. No 1764. gada bija Peltsamā baznīcas mācītājs, bija atbildīgais par satura pārtulkošanu igauniski pirmajam igauņu preses izdevumam Lühhike öppetus. No 1774. līdz 1777. gadam publicēja savu nozīmīgāko darbu Topographische Nachrichten von Lief- und Ehstland. 1803. gadā atjaunotā Tērbatas Universitāte viņam piešķīra filoloģijas doktora (Dr. phil.) grādu.
1804. gadā pārcēlās uz Paidi, kur miris 1819. gada 7. februārī.
Commons
Commons var būr:
Zosāda
Zosāda ir ādas reakcija, kuras rezultātā veidojas sīki izciļņi ādas virsmā. Tā veidojas, saraujoties matu cēlējmuskuļiem, kas atrodas ādā pie katra mata maisiņa. Muskuļu saraušanos var izraisīt zema temperatūra un psiholoģiskie efekti, piemēram, eiforija, bailes, nostalģija, uzbudinājums. Cilvēka dzīvē zosādai ir maza nozīme, bet dzīvniekiem tā sekmē termoregulāciju un palīdz arī briesmu brīdī — saceļoties spalvai, rodas iespaids, ka tie ir lielāki.
2019. gada Tour Down Under
2019. gada Tour Down Under bija šosejas riteņbraukšanas daudzdienu sacensības, kas notika no 15. līdz 20. janvārim. Tā bija 21. reize, kad notika Tour Down Under sacensības un tās bija pirmās sacensības 2019. gada UCI Pasaules tūres kalendārā.
Lai arī Bevins neuzvarēja sacensību kopvērtējumā, viņš saņēma sprinta klasifikācijas zilo krekliņu. UniSA–Australia braucējs Džeisons Lī uzvarēja kalnu karaļa klasifikācijā, kurā bija vadībā no pirmā posma līdz finišam, pārspējot Pūlsu pēc papildu rādītājiem, bet cits austrālietis Kriss Hamiltons () ieguva jaunā braucēja balto krekliņu, finišējot kopvērtējuma sestajā vietā, šim krekliņam mainot īpašnieku pēc katra posma. Komandu klasifikācijā uzvarēja , kura bija vadībā no pirmās dienas, komandai gūstot vienu uzvaru, ko piektajā posmā guva Pasaules tūrē debitējušais Jaspers Filipsens.
Komandas
Tā kā Tour Down Under bija UCI Pasaules tūres sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Vienīgā komanda, kas saņēma ielūgumu bija UniSA–Australia. Katra komanda varēja pieteikt septiņus dalībniekus, kopā 133 braucējus.
Dalībnieku vidū bija seši iepriekšējie sacensību uzvarētāji, divi no kuriem — Kemerons Maiers un iepriekšējā gada uzvarētājs Derils Impijs — pārstāvēja  komandu. Pārējie iepriekšējie sacensību uzvarētāji bija Luiss Leons Sančess ('), ' braucējs Roans Deniss, Toms Jelte Slagters no ' un ' pārstāvis Ričijs Ports.
Maršruts
Sacensību maršruts tika izziņots 2018. gada augusta sākumā un koncentrējās ap Adelaidas pilsētu Dienvidaustrālijā. Sacensībās bija seši masu starta posmi un neviena individuālā brauciena, sacensībām pirmoreiz noslēdzoties ar finišu pret Vilungas kalnu. Divas dienas pirms sacensību sākuma notika kritērija brauciens People's Choice Classic Raimila parkā, kas bija piemērots sprinteriem. Tajā uzvarēja Keilebs Jūans ().
Pēc People's Choice Classic tika paziņots, ka sacensību otrais posms tiks saīsināts augstās temperatūras prognozes dēļ. Sākotnēji plānots 149 kilometru garumā, posma garums tika saīsināts līdz 122,1 kilometram. Nākamajā rītā tika paziņots par izmaiņām arī pirmā posma finišā Portadelaidā, atceļot 3,4 kilometrus garo finiša apli prognozētā spēcīgā vēja dēļ.
Roberto Mančīni
Roberto Mančīni (it; dzimis ) ir itāliešu futbola treneris un bijušais futbolists. Aizvadījis 36 spēles Itālijas futbola izlasē. Kā Itālijas izlases galvenais treneris uzvarējis 2020. gada Eiropas čempionātā.
Futbolista karjera
Futbolista karjeru sāka klubā Bologna, A sērijā debitējot 1981. gadā. 1982. gadā pārgāja uz Sampdoria un lielāko daļu spēlētāja karjeras aizvadīja šajā klubā — 15 sezonas. Šajā laikā vienreiz (1991. gadā) kļuva par Itālijas čempionu, četras reizes uzvarēja Itālijas kausa izcīņā, kā arī 1990. gadā kļuva par UEFA Kausu ieguvēju kausa uzvarētāju.
Itālijas izlasē debitēja draudzības spēlē pret Kanādu, 19 gadu vecumā. Piedalījies 1988. gada Eiropas čempionātā, spēlē pret Rietumvāciju gūstot arī savus pirmos vārtus izlases labā. Bija pieteikts izlases sastāvā 1990. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā, taču laukumā neiznāca. Karjeru izlasē noslēdza 1994. gadā, pēdējo spēli aizvadot pret Vāciju. Kopā izlases rindās aizvadījis 36 spēles un guvis četrus vārtus.
Trenera karjera
2004. gada jūlijā tika apstiprināts par Milānas "Internazionale" galveno treneri un četru sezonu laikā, ko nostrādāja šaja amatā, trīsreiz uzvarēja A sērijā un divreiz izcīnīja Itālijas kausu. Neskatoties uz panākumiem, 2008. gada maijā kluba vadība pārtrauca sadarbību ar Mančīni.
2009. gada decembrī kļuva par Anglijas Premjerlīgas kluba Manchester City galveno treneri. 2011. gadā uzvarēja ar šo klubu FA kausā, bet 2011.—2012. gada sezonā — Premjerlīgā. Nākamajā sezonā klubs ievērojamus panākumus neguva, un Mančīni tika atbrīvots no amata. 2013.—2014. gada sezonā vadīja Turcijas klubu Galatasaray, izcīnot Turcijas kausu. Sezonas beigās pēc abpusējas vienošanās klubu atstāja. 2014. gada novembrī Mančīni atgriezās Internazionale galvenā trenera amatā in nostrādāja tajā līdz 2016. gada augustam. 2017. gada jūnijā kļuva par Krievijas Premjerlīgas kluba Sanktpēterburgas "Zenit" galveno treneri, bet nostrādāja klubā tikai vienu sezonu.
tika apstiprināts par Itālijas izlases galveno treneri. Mančīni vadībā Itālijas izlase uzvarēja 2020. gada Eiropas čempionātā. Vēlāk komanda nespēja kvalificēties 2022. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīran. UEFA Nāciju līgā ar Itālijas izlasi divas reizes izcīnīja trešo vietu. paziņoja, ka atstāj Itālijas izlases galvenā trenera amatu.
Spēlētāja karjera
Sampdoria
Lazio
Individuālie sasniegumi
Trenera karjera
Fiorentina
Lazio
Inter Milan
Manchester City
Galatasaray
Itālijas izlase
Kubas
Kubas ir ciems Madonas novada Cesvaines pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V434.
15. armija (KPFSR)
'''Strādnieku un zemnieku Sarkanās armijas 15. armija''' (ru) bija Krievijas PFSR bruņoto spēku militārā vienība (1919-1920), ko izveidoja uz sakautās Padomju Latvijas armijas bāzes. 15. armija piedalījās Igaunijas brīvības cīņu kaujās ar Igaunijas armiju, vēlāk Latgales atbrīvošanas cīņās pret Latvijas bruņotajiem spēkiem un Poļu-padomju karā pret Polijas armiju.
Izveide
1918. gada 8. decembrī pēc Sarkanās armijas virspavēlniecības 436. (в„– 436/ш) direktīvas padomju Rietumu armijas sastāvā no latviešu sarkano strēlnieku vienībām un citām Sarkanās armijas daļām izveidoja Latvijas armijas grupu (Армейская группа войск Латвии), kas 1918. gada 29. decembrī tika pakļauta Ziemeļu frontē dislocētajai 7. armijai. Pēc Rīgas ieņemšanas 1919. gada 5. janvārī ar Sarkanās armijas virspavēlniecības 606. (в„– 606/ш) direktīvu to pārveidoja par Padomju Latvijas armiju virspavēlnieka tiešā pakļautībā.
Sastāvs
15. armijas sastāvs bija ļoti mainīgs. Dažādos kara posmos tajā ietilpa:
Izformēšana
Pēc sakāvēm kaujās pret Polijas armiju 1920. gada 4. oktobrī 15. armiju atstāja virspavēlniecības rezervē, bet 26. decembrī armiju izformēja un tās daļas iekļāva 3. armijas sastāvā.
PVRIS
PVRIS ir amerikāņu rokgrupa no Lauelas, Masačūsetsā. Tās dalībnieki ir Lindsija Ganulfsena, Alekss Babinskis un Braiens Makdonalds. Grupas sākotnējais nosaukums bija Paris, bet vēlāk, 2013. gada vasarā, minot juridiskus iemeslus, tas tika nomainīts uz PVRIS. Grupas debijas albums White Noise tika izlaists 2014. gada novembrī.
Diskogrāfija
Studijas albumi
Stoklē pils
Stoklē pils (fr, nl) ir 20. gadsimta no 1905. līdz 1911. gadam uzbūvēta jūgendstila grezna savrupmāja Briselē.
Savrupmāju uzņēmēja un mākslas atbalstītāja Ādolfa Stoklē vajadzībām projektējis Jozefs Hofmanis, ēkas radīšanā citu starpā piedalījušies Gustavs Klimts, Francis Mecners, Fernāns Knopfs. 2009. gadā ēka iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Stoklē pils arī mūsdienās pieder Stoklē ģimenei un publiski nav pieejama.
Milzu Soļi
Koncepts
Instalācija vienmēr tiek veidota no dabīgiem materiāliem, kas ir raksturīgi pasākuma vietai.
1. Solis. Austrālija (Brisbena). 2015. gads
Instalācija tika izveidota no 152 vietējiem neapstrādātiem bambusa stabiem, kas tika novietoti krastā bēguma laikā. Vietējais austrāliešu mūziķis Tjupurru spēlēja didžeridū, ejot pa instalāciju. Sabiedrība varēja staigāt starp bambusa stabiem, nedomājot par to kāda forma izveidojusies.
2. Solis. Ungārija (Kaposmérő). 2017. gads
Otrais "Solis" tika īstenots 2017. gada jūnijā Kašai ielejā — Kaposmérő, Ungārijā, kur senā ungāru zirgu loka šaušanas tradīcija ir atstājusi dziļu nospiedumu vietējā kultūrā. Uzstādīšana notika vairākkārtējā pasaules čempiona zirgu loka šaušanā Lajošs Kašai īpašumā. Projektu vadīja Tibors Sombatheļis, Ungārijas lauku dzīvesveida guru, un to atbalstīja iepriekšējie organizatori, kā arī vietējie brīvprātīgie.
Instalācija sastāvēja no 39 uz lauka nopļautiem apļiem un katrā aplī sievietes baltā kleitā. Šo instalāciju pavadīja tradicionālā ungāru mūzika un dejas, amatniecības gadatirgus un zirgu loka šaušanas vingrinājumi, ko vadīja meistars Lajošs Kašais. Simtiem cilvēku apmetās ielejā, lai apmeklētu Milzu Soļu pasākumu.
3. Solis. Brazīlija (Raposa Sjerra du Sol). 2017. gads
2017. gadā Brazīlijas pamatiedzīvotāju mākslinieks un aktīvists Džaiders Esbels sazinājās ar Viljamu Mauricu, uzaicinot viņu ienest Milzu Soļu projektu viņa Raposas kopienā Brazīlijā, lai parādītu pamatiedzīvotāju Makuši tautas cīņu par savas kultūras izdzīvošanu. Makuši kopiena atrada dziļu garīgu saikni ar projektu, jo tas sasaistījās ar viņu mitoloģiju.
Džaiders Esbels ieņēma projekta vadītāja amatu Amazonijā, Brazīlijā, un kopā ar "Music By The Sea", "Elysium Theater" un antropoloģi un tulkotāju Ninu Vincentu viņi īstenoja projektu Raposa Sjerra du Sol, Roraimā, Makuši cilvēku dzimtajā zemē.
"Pēda" tika veidota no 39 Makuši ugunskuriem, un to pavadīja Makuši rituāli, dejas, māla zīmēšana un izjādes.
4. Solis. Krievija (Ovstug). 2019. gads
4. Solis bija veltīts slavenajam XIX gadsimta krievu dzejniekam Fjodoram Tjutčevam un viņa paveiktajam pasaules kultūrā. Projekts tika īstenots sadarbībā ar F.Tjutčeva Valsts memoriālo muzeju Ovstugā Brjanskas apgabalā. Bijusī Brjanskas Valsts universitātes profesore Jeļena Burdina ieņēma projektu vadītājas amatu.
Projekts Ovstugā pārvērtās par multikulturālu festivālu, jo festivālā piedalījās iepriekšējo Milzu Soļu menedžere Loreta Henrija (Elysium Theatre) un Zoli Mauritz (Music By the Sea) no Austrālijas un Džeiders Esbels no Brazīlijas.
Festivālā notika poētiski un muzikāli priekšnesumi, kaligrāfijas un balles deju darbnīcas, amatniecības darbnīcas, tradicionālās krievu spēles, lekcijas, mākslas izstādes un ekskursijas gida pavadībā Tjutčeva muzejā. Viens no Tjutčeva slavenākajiem dzejoļiem “Silentium” tika lasīts 5 projekta valodās (franču, angļu, ungāru, portugāļu un krievu).
Instalācija sastāvēja no 14 apļiem, kas tika izveidoti ar kvēlojošām zāģu skaidām uz lauka Tjutčeva muižas priekšā, un katrā aplī bija brīvprātīgais, kas lasīja Tjutčeva dzejoļus.
Brazīlija (Kātinga)
"Milzu Soļu" projekta laikā Raposā 2017. gadā brazīliešu žurnālists Alvaro Severo vērsās pie Viljama Maurica ar priekšlikumu nogādāt "Milzu Soļus" viņa dzimtajā reģionā Kātinga — unikālu biomu, kas mežu izciršanas dēļ pārvēršas par tuksnesi. Viņš ierosināja izveidot vairākus kilometrus garu pēdas nospiedumu, ko vietējā sabiedrība vēlāk varētu apdzīvot ar augiem, krūmiem un kokiem ar mērķi izveidot agromežu Kātingā.
2020. gadā Viljams Maurics vietnē Indiegogo atklāja kolektīvā finansējuma kampaņu, lai finansētu 5. Soli Kātingā.
Līdz 2022. gada novembrim Alvaro komanda pabeidza 14 apļus, kas veido milzu pēdas nospiedumu. Alvaro pašlaik strādā sadarbībā ar pētniekiem no Pernambuko Federālās agrikultūras universitātes, lai apļus apstādītu ar veģetāciju.
Krievija (Pleistocēna parks, Sibīrija)
2020. gadā Viljams Maurics sāka sadarboties ar Pleistocēna parka Sibīrijā (Krievija) direktoru Sergeju Zimovu, lai veiktu instalāciju, kas veltīta "atstātajam nospiedumam", ko Pleistocēna parks atstāj ar pūlēm saglabāt mūžīgo sasalumu un apturēt globālo sasilšanu.
Instalācija Pleistocēna parkā tiek plānota kā daļa no lielākas iniciatīvas "Polārā loka pastaiga", kas ietvertu "Milzu Soļu" instalācijas izveidi katrā polārā loka valstī, kas vērstu uzmanību uz mūžīgā sasaluma kušanas problēmu Sibīrijā, Aļaskā, Kanādā, Grenlandē, Islandē, Norvēģijā, Zviedrijā un Somijā.
Vilhelms Zons
Vilhelms Zons (de; dzimis, miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes Igaunijas šahists.
Biogrāfija
19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā bijis viens no Baltijas Šaha savienības spēcīgākajiem šahistiem. 1901. gadā Tērbatā bija viens no 2. Baltijas Šaha savienības kongresa galvenā turnīra uzvarētājiem. 1903. gadā kļuva par Rēvelē notikušā šaha turnīra uzvarētāju.
Latvijas Šaha Vēstnesis (nozīmju atdalīšana)
"Latvijas Šaha Vēstnesis" var būt:
Kaspars Serģis
Kaspars Serģis (dzimis Cēsīs) ir profesionāls Latvijas šosejas riteņbraucējs, kurš pārstāv Latvijā reģistrēto kontinentālo komandu Amore & Vita–Prodir.
2017. gada Latvijas čempionāts šosejas riteņbraukšanā grupas braucienā izcīnījis sudraba medaļu.
19 Fortūna
Fortūna, arī 19 Fortūna ir asteroīds ar diametru apmēram 200 km, atrodas asteroīdu joslā, pieder G tipa asteroīdu grupai.
Asteroīdu atklāja angļu astronoms Džons Hainds Bišopa observatorijā Londonā. Haindam tas bija sestais atklātais asteroīds (kopā 10). Asteroīds nodēvēts veiksmes dievietes Fortūnas vārdā, vārdu izvēlējās Dž. Hainds pēc Džordža Bišopa pilnvarojuma. Fortūna grieķu mitoloģijā ir laimes, gadījuma un veiksmes dieviete. Fortūna ir viens no lielākajiem asteroīdu joslas objektiem. Tā virsma ir stipri izrobota, klāta ar tumšiem, vienkāršiem organiskajiem savienojumiem, t.sk. tolīniem. Asteroīdam ir neparasti zems albedo. 1993. gadā Fortūnu pētīja Habla kosmiskais teleskops, tika atklāts, ka objektam ir gandrīz sfēriska forma, pavadoņi netika konstatēti.
Lode (Lēdurgas pagasts)
Lode ir vidējciems Siguldas novada Lēdurgas pagastā pie autoceļa V150 (Dzirnieki—Vanagi). Atrodas 8,5 km no pagasta centra Lēdurgas, 23,5 km no novada centra Siguldas un 60 km Rīgas.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Rēzesciems
Rēzesciems ir apdzīvota vieta Tukuma novada Kandavas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumos Krāčupītes krastā pie autoceļa V1433 10 km no pagasta centra Kandavas un 102 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušo Rēzes pusmuižu (Rösen, Resen).
Politrauma
Patofizioloģija
Funkcionālu traucējumu atsevišķi komponenti var uzkrāties un pie neadekvātas vai neefektīvas ārstēšanas var beigties ar nāvi. Tiešais vai netiešais spriegums pie traumas izpaužas ar pastiprinātu antigēnu slodzi, kas draud fizioloģiskai aizsargsistēmai. Fizioloģiskās aizsargsistēmas pārslodze noved līdz imūnsistēmas izsīkšanai, sepses attīstībai un multiorgānu disfunkcijas progresēšanai.
Politraumu uzskata par sistēmisku traumatisku slimību, kas attīstās pie smagām kombinētām traumām un kas nosaka tās patoģenēzes un ārstēšanas taktikas principu galvenās īpašības. Sistēmiskā traumatiska reakcija vispārēji attīsta sistēmisku iekaisuma atbildes sindromu. Specifiskie patoģēniskie faktori atkarīgi no dažu ķermeņa daļu vienlaicīga bojājuma un traucējumu rakstura, kas saistās ar viena vai otra anatomiska apgabala bojājumiem.
Vienlaicīga dažu iekšējas un ārējas asiņošanas avotu esamība apgrūtina kopēja asinszuduma apjoma aprēķinu un draud ar neadekvātu stāvokļa smaguma aprēķinu medicīniskās evakuācijas nodrošināšanas laikā.
Posttraumatiskās toksikozes pieaugšanu pavada mīksto audu lielo masīvu bojājumi.
Definīcija
Pētījumos nav vienprātības par to, kā definēt politraumu un pagaidām neviena no klasifikācijas sistēmām nav augstāka par 4. pierādījumu līmeni.
Viens no variantiem (tostarp Latvijā izmantots) definē politraumu kā vairāku ievainojumu sindromu (Ievainojumu smaguma skalas punkti >17), kas cietušā organismā izraisa sistēmiskas reakcijas, kuras var novest pie primāri neievainotu orgānu vai dzīvībai svarīgu sistēmu funkciju traucējumiem.
Ievainojumu smaguma skala
Ievainojumu smaguma skalā (Injury severity score - ISS) ievainojumu smagums izteikts punktos, kas pamatojas uz pacienta anatomisko struktūru bojājumu smagumu, izmantojot trīs dažādu anatomisko apvidu smagākās traumas saskaņā ar 6 ISS anatomiskajiem apvidiem (galva vai kakls, seja, krūškurvis,vēders un iegurņa orgāni, ekstremitātes vai iegurnis, ārēji ievainojumi).
Elpceļi
Noslēgti elpceļi ir viens no bīstamākajiem stāvokļiem, kas prasa steidzamu rīcību. Biežākie gadījumi, kad veidojas nosprostoti (obstrukcija) elpceļi, ir, sakrājoties elpceļos atvemtajām masām, asinīm, kā arī tūskas rezultātā.
Elpošana
Nepieciešamības gadījumā pacientu ventilē. Elpošanu var apdraudēt ribu lūzumi, pneimotorakss un hemotorakss, ko ir svarīgi novērst, vai nu lietojot spiedošu pārsēju, vai drenējot sakrājušās asinis.
Asinsrite
Ja nepieciešams, ievada intravenozo katetru un tad attiecīgi kristaloīdu šķīdumus un eritrocītu masu.
Īsa neiroloģiskā novērtēšana
Visbiežāk tiek pielietota Glāzgova komas skala, kur tiek novērota acu atvēršana, kustības un spēja runāt.
PERRL algoritms, kur tiek pārbaudīta acu zīlīšu simetrija un reakcija uz gaismu.
Visa
Vēstures gaitā sala piederējusi liburniem, sengrieķiem, romiešiem, venēciešiem, Napoleona Itālijas karalistei, Austrijas Impērijai, Austroungārijai. 1866. gadā netālu no salas notika Lisas kauja, kurā Austroungārijas flote sakāva itāļus. Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz 1920. gada Rapallo līgumu, sala tika piešķirta Dienvidslāvijai. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā Visā ar britu atbalstu atradās Josipa Broza Tito galvenā mītne. Pēc Otrā pasaules kara Visā tika ierīkota Dienvidslāvijas kara flotes bāze, kas šeit atradās līdz 1989. gadam. Mūsdienās salas ekonomika balstās uz vīnkopību, zvejniecību un tūrismu.
Volovecas rajons
Volovecas rajons ir Ukrainas Aizkarpatu apgabala administratīvā iedalījuma vienība Karpatu kalnos. Robežojas ar Aizkarpatu apgabala Mižhirjas, Svaļavas, Perečinas un Velikijbereznijas rajoniem, kā arī Ļvivas apgabala Turkas un Skoles rajoniem.
Kvazulu-Natāla
Kvazulu-Natāla ir viena no deviņām Dienvidāfrikas provincēm. Province atrodas valsts austrumu reģionā. Provinces administratīvais centrs ir Pjetermaricburga, taču lielākā pilsēta ir Durbana. Province robežojas ar Mpumalanas provinci ziemeļos, ar Austrumkāpas provinci dienvidrietumos, ar Frīsteitas provinci rietumos, kā arī ar Mozambiku ziemeļaustrumos, ar Svatini ziemeļos un ar Lesoto rietumos. Austrumos provinci apskalo Indijas okeāns. 2011. gadā Kvazulu-Natālas provincē dzīvoja 10,8 miljoni iedzīvotāju, pēc 2021. gada provizoriskajiem datiem provincē dzīvo 11,51 miljoni iedzīvotāju. Šī pēc iedzīvotāju skaita ir otra lielākā province valstī. Province ir izveidota 1994. gadā apvienojot Kvazulas un Natālas provinces vienā. Kvazulu-Natālā ir dzimis bijušais Dienvidāfrikas prezidents Jakobs Zuma un šeit dzīvo zulu cilvēki. Province ir pazīstama kā dārzu province. Pēc 2009. gada datiem, 39% no provinces iedzīvotājiem ir inficēti ar HIV, kas ir visaugstākais rādītājs starp visām Dienvidāfrikas provincēm.
Vinohradiva
Vinohradiva (uk) jeb ungāru variantā Naģsēlēša (hu) ir rajona nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Aizkarpatu apgabala Vinohradivas rajona centrs pie Tisas upes. Tā kā pilsētā ir ievērojama ungāru kopiena, pilsētā un rajonā oficiāls statuss ir arī ungāru valodai. Pie pilsētas — Ukrainas armijas poligons.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1262. gadā, kad Ungārijas karalis Kārols I Anžū piešķīra tai Magdeburgas tiesības. Līdz pat Pirmajam pasaules karam ietilpa vēsturiskajā Ungārijā. No 1876. līdz 1920. gadam tā bija Ugočas komitāta centrs. Trianonas līgums iekļāva Vinohradivu Čehoslovākijas sastāvā. Pēc Otrā pasaules kara Piekarpatu Rutēnija (Підкарпатьска Русь) tika atdalīta no Čehoslovākijas, un izveidots Aizkarpatu apgabals PSRS (Ukrainas PSR) sastāvā. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas pilsēta.
Cilvēki
Savā bērnībā starp 1889. un 1892. gadu Vinohradivā dzīvoja ungāru komponists Bēla Bartoks (Bartók Béla, 1881-1945), un šeit rātsnamā viņš sniedzis savu pirmo koncertu.
Genādijs Samoilovs
Genādijs Samoilovs (dzimis Orenburgā) ir bijušais Latvijas krievu pludmales volejbolists, tagad treneris. Tiek uzskatīts par vienu no pludmales volejbola aizsācējiem Latvijā. Viņa dēls un audzēknis Aleksandrs Samoilovs ir viens no labākajiem Latvijas pludmales volejbolistiem. Trenē un trenējis arī citus augstākā līmeņa Latvijas volejbolistus.
Karjera
G. Samoilovs ar pludmales volejbolu sācis nodarboties 20. gadsimta 80. gadu beigās. Ap 2003. gadu sācis trenēt dēlu Aleksandru, kurš tobrīd nodarbojās ar basketbolu. 2003. gada beigās atradis Aleksandram partneri — Mārtiņu Pļaviņu. G. Samoilova vadībā pāris uzvarēja Eiropas čempionātā U-20 (2004), Eiropas čempionātā U-23 (2005) un Pasaules čempionātā U-21 (2005), kā arī iekļuva 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā, būdami pirmie Latvijas pludmales volejbolisti olimpiskajās spēlēs. Pēc olimpiskajām spēlēm bija dueta Samoilovs/Ruslans Sorokins treneris. Pāris piedalījās 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Londonā. Kopš 2012. gada kopā ar treneri Andri Šmēdiņu vada duetu Samoilovs/Jānis Šmēdiņš. Trenē arī savu jaunāko dēlu Mihailu. Kopš 2017. gada trenē arī labākās Latvijas pludmales volejbolistes Tīnu Lauru Graudiņu un Anastasiju Kravčenoku, kopš 2018. gada sezonas treniņgrupai pievienojies arī otrs vadošais vīriešu duets Pļaviņš/Edgars Točs.
Apbalvojumi
G. Samoilovs 2014. gadā saņēmis apbalvojumu “Labākais pludmales volejbola treneris Latvijā”. 2016. gadā ieguvis vērtējumu kā Jūrmalas “Gada treneris”. 2015. gadā saņēmis Atzinības krustu (IV šķiras Ordeņa virsnieks). 2017. gadā saņēmis Goda jūrmalnieka titulu.
Privātā dzīve
Dzīvo Jūrmalā. G. Samoilova dēli Aleksandrs un Mihails ir pludmales volejbolisti un viņa audzēkņi. Ir precējies.
Johanness Štrolcs
Johanness Štrolcs (de; dzimis Blūdencā) ir Austrijas kalnu slēpotājs,  čempions kombinācijā un komandu sacensībās un sudraba medaļas ieguvējs slalomā.
Ozolsala (Balvu pagasts)
Ozolsala (ltg) ir ciems Balvu novada Balvu pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā 6 km no pagasta centra Naudaskalna, 10 km no novada centra Balviem un 230 km no Rīgas.
Johanness Štrolcs
Viņa tēvs Hūberts arī ir bijis kalnu slēpotājs, Kalgari izcīnījis zelta medaļu kombinācijā un sudrabu milzu slalomā.
Ozolsala (Balvu pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts nozīmes autoceļiem.
Johanness Štrolcs
Karjera
2012. gada Pasaules čempionātā junioriem Rokarazo izcīnīja bronzas medaļu supergigantā.
Pekinā izcīnīja trīs medaļas. Kombinācijā viņš kļuva par olimpisko čempionu, atkārtojot sava tēva panākumu, kurš šajā discpilīnā uzvarēja Kalgari. Štrolci kļuva par pirmo tēvu un dēlu, kas olimpiskajās spēlēs izcīnījuši zelta medaļu tajā pašā kalnu slēpošanas individuālo sacensību disciplīnā. Slalomā viņš izcīnīja sudraba medaļu, piekāpjoties tikai Francijas kalnu slēpotājam Klemānam Noelam. Jaukto komandu sacensībās paralēlajā slalomā Austrijas komandas sastāvā ieguva vēl vienu zelta medaļu.
Kauja par Rēzekni (1944)
Kauja par Rēzekni bija 1944. gadā veiktās Rēzeknes-Daugavpils operācijas sastāvdaļa Otrā pasaules kara Austrumu frontē, kurā PSRS Sarkanā armija pārrāva Vērmahta aizsardzību un ieņēma Rēzekni, kas bija stratēģiski svarīgs dzelzceļa mezgls. Lai gan padomju propaganda īpaši uzsvēra pilsētas atbrīvošanu no Vācijas nacistu režīma okupācijas, tomēr uzbrukuma galvenais mērķis bija nevis pilsētas atbrīvošana, bet pretinieku ieņemto pozīciju iznīcināšana, turklāt vienkāršākajā, bet tajā pašā laikā nesaudzīgākajā veidā — ar pavisam 11 aviācijas uzlidojumiem, kas tika veikti pavasarī pēc ilgstošām, bet neveiksmīgām sauszemes operācijām, turklāt vēlākos gados padomju vēstures grāmatās pilsētas nopostīšana tika pat piedēvēta vācu armijai. 1944. gada aprīļa Lieldienu naktī notikušo PSRS aviācijas uzlidojumu rezultātā pilsētas dienvidu daļa tika gandrīz pilnībā nopostīta. Sarkanajai armijai izdevās sasniegt galveno mērķi — iznīcināt pretinieka armijas kara materiālu noliktavas un pārtraukt vācu armijas grupas “Nord” apgādi pa Daugavpils-Pleskavas dzelzceļa līniju, līdz ar to tika neitralizēts nacistu armijas galvenais atbalsta punkts Latgalē. Pilsētas bombardēšanas rezultātā bojā gāja liels skaits civiliedzīvotāju un nopostīti ap 80% ēku.
Rēzeknes bombardēšana
Ieilgstot frontes līnijas virzībai rietumu virzienā, Sarkanā armija 1944. gada pavasarī pieņēma lēmumu veikt aviācijas uzlidojumus pilsētai, lai iznīcinātu Rēzeknē esošos vācu armijas stratēģiski nozīmīgos atbalsta punktus, no kuriem notika Vērmahta 16. armijas daļu apgāde ar karavīriem, militāro tehniku un munīciju. Līdz ar to 25. martā 40 km no Latvijas robežas aizsākto Strešņovas placdarma sauszemes karaspēka operāciju pēc Rēzeknes sasniegšanas bija paredzēts atbalstīt, veicot militāru objektu bombardēšanu. Pirmais padomju uzlidojums Rēzeknei sākās Zaļajā ceturtdienā, 6. aprīlī ap deviņiem vakarā un turpinājās trīs stundas. Uzlidojumi notika galvenokārt pilsētas dienvidu daļā līdz Rēzeknes upes krastiem. Nākamie uzlidojumi, kas tika vērsti pret pilsētas ziemeļu daļu, sākās 7. aprīļa naktī pulksten vienos un turpinājās līdz rītam, sagraujot Rēzeknes skolotāju institūta ēku, krievu ģimnāziju, arodskolu, Tautas pili, kurā tobrīd atradās vācu karavīri, Armijas universālveikalu, slimnīcu, daļēji Rēzeknes Sāpju Dievmātes Romas katoļu baznīcu un tirgus laukumu, kā arī citas potenciāli stratēģiskas sabiedriskās būves. Sliktās nakts redzamības dēļ tika iznīcinātas daudzas tuvumā esošās dzīvojamās ēkas, nogalinot civiliedzīvotājus. Padomju militārajā literatūrā šo uzlidojumu detalizēti apraksti arī vēlākos gados netika publicēti, lai slēptu notikumu gaitu, lielos postījumus un nespēju izvairīties no civiliedzīvotāju upuriem. Laika apstākļu un vācu armijas pretdarbības dēļ padomju aviācijas uzlidojumos tika pielietota lauka bombardēšanas taktika, kas izskaidro postījumu lielos apmērus. Neskatoties uz vakarā un naktī veiktajiem uzlidojumiem abām Rēzeknes dzelzceļa stacijām, sliežu ceļiem būtiski zaudējumi netika nodarīti. Šajā naktī vienā no uzlidojumiem, visiem kopā atrodoties vienā ēkā, bojā gāja laikraksta “Latgolas Vōrds” toreizējais redaktors Jānis Ikaunieks, latgaliešu rakstnieks, izglītības un preses darbinieks Alberts Sprūdžs, publicists un pedagogs, pamatskolas pārzinis Pauls Svenne un citi. Padomju aviācijas uzlidojumu rezultātā civiliedzīvotāju upuru skaits svārstās no 70—100, kā arī pilsēta tika gandrīz nopostīta. Galvenā bombardēšana notika naktī no 7. uz 8. aprīli, kad padomju aviācija sagrāva 80% pilsētas ēku.
Rēzeknes bombardēšanu īstenoja 1. latviešu bumbvedēju aviācijas pulks (sākotnēji no Sarkanajā armijā mobilizētajiem bijušajiem Latvijas armijas kara lidotājiem un tehniskā personāla komplektēta vienība), kas par šo “varoņdarbu” 1944. gada 9. augustā pārdēvēts par "1. Rēzeknes latviešu nakts bumbvedēju aviācijas pulku".
Sauszemes uzbrukums
1944. gada vasarā pēc PSRS un Vācijas frontes līnijas pakāpeniskas virzīšanās rietumu virzienā tā jau bija sasniegusi Latvijas teritoriju. Sarkanās armijas augstākās virspavēlniecības galvenās mītnes 1944. gada 17. februāra direktīva paredzēja operāciju, kas sagrautu vācu armijas grupējumu pie Ostrovas. Tās veikšana tika uzticēta Baltijas otrajai frontei kopā ar Ļeņingradas frontes kreiso spārnu. Uzbrukuma trešajā etapā frontes līnija stiepās no Ostrovas ziemeļos un gāja caur Kārsavu un Rēzekni. Galvenokārt vācu armijas izdevīgā atbalsta punkta dēļ, kas atradās Rēzeknē, ko sekmēja dzelzceļa līnija kā armijas piegāžu nodrošinājuma infrastruktūra, Sarkanā armija Rēzekni sasniedza tikai pēc pieciem mēnešiem.
21. jūlijā padomju karaspēks sāka uzbrukumu Rēzeknes virzienā, ieņēma Kārsavu un Ludzu un pēc 6 dienu ilgām sauszemes kaujām pienāca pie Rēzeknes.
27. jūlija rītā Sarkanās armijas 8. gvardes divīzija forsēja Rēzeknes upi pie Griškāniem. Ap 9 no rīta tās avangards iebruka pilsētas ziemeļu daļā. Tai pat laikā 7. gvardes divīzija ar 20. un 26. gvardes pulkiem uzbruka no dienvidiem un pārņēma pilsētas dienvidu daļu. Ap pusdienlaiku Vācijas armija tika pilnīgi padzīta no pilsētas. Atkāpjoties no pilsētas, Lielvācijas karaspēks uzspridzināja neskarto tiltu pār Rēzeknes upi, abas dzelzceļa stacijas, Zemes bankas ēku, Komercskolu, pilsētas valdes ēku, bet tam sekojošas kaujas darbības nenotika, jo Sarkanā armija jau bija pārņēmusi pilsētas teritoriju savā kontrolē. Tā, vācu armijas žurnāla ierakstos atrodams, ka Vērmahta 329. vācu kājnieku divīzija, kas pirms tam atradās frontes līnijā starp Ludzu un Rēzekni, jau 26. un 27. jūlija naktī pameta Rēzekni, ieņemot pozīcijas Viļānu apkārtnē.
Padomju avotos atrodami dati, ka 1944. gada pavasarī Rēzeknes apkārtnē krita 2500 Sarkanās armijas karavīri, taču nav precīzi zināms, cik daudz no tiem krita cīņās, kas norisinājās tieši pilsētā.
Piemiņa
1976. gada 3. jūnijā Rēzeknē atklāja pieminekli Sarkanās armijas karavīriem, kas piedalījās 1944. gada kaujā par Rēzekni (arhitekts Elmārs Salguss, tēlnieki Otto Kalējs un Ojārs Siliņš).
Pilsētas iedzīvotāju viedokļi dalījās atšķirīgās grupās — vieni pieminēja Sarkanās armijas karavīrus kā atbrīvotājus, citi uzskatīja, ka šajā datumā Rēzeknē nacistiskās Vācijas okupācijas karaspēku nomainīja PSRS okupācijas karaspēks. Latvijā dzimušajiem un viņu pēctečiem nozīmīgāka ir "Rēzeknes atbrīvošana", kad 1920. gadā Rēzekni atbrīvoja no Sarkanās armijas, par godu Latvijas armijas uzvarai 1939. gadā tika uzcelts piemineklis "Vienoti Latvijai", gan arī Rēzeknes galvenā iela ieguva nosaukumu "Atbrīvošanas aleja". Tieši galvenā iela ir kā savdabīgs visus pilsētas iedzīvotājus vienojošs elements, katrai kopienai to izprotot atšķirīgi (vieni par atbrīvošanu sauc 1920. gadu, bet otri 1944.), ko var pamatot ar atšķirīgās informatīvajās telpās dzīvojošu iedzīvotāju vēsturiskās patiesības interpretāciju. Tāpat Rēzeknē ir daži padomju karavīru apbedījumi: brāļu kapi pareizticīgo kapsētā Upes ielā, apbedījumi kapsētā Miera ielā un koncentrācijas nometnes „Štalag-340” gūstekņu brāļu kapi. Tāpat Dārzu ielā ir obelisks padomju virsniekiem, kuri krituši atbrīvojot Rēzeknes pilsētu. Pēc Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā 9. novembra rītā nojauca pie pilsētas autoostas esošo Sarkanās armijas pieminekli, kuru nodeva Latvijas Okupācijas muzejam.
Vjačeslavs Kudrjavcevs
Vjačeslavs Kudrjavcevs (dzimis ) ir Latvijas futbolists, vārtsargs. Kopš 2021. gada spēlē Latvijas kluba Valmiera FC sastāvā.
Pieaugušo futbols
2018. gadā noslēdz līgumu ar Legia Warsaw uz 2 gadiem ar iespēju pagarināt vēl uz diviem gadiem.