cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zelta bumba
Spēlētāju, kuri ieguvuši Zelta bumbu, valstspiederība
Kopā ar FIFA Zelta bumbas saņēmējiem.
Klubi, kuru spēlētāji ieguvuši Zelta bumbas balvu
Kopā ar FIFA Zelta bumbas saņēmējiem.
Piezīmes
A. Dzimis Argentīnā, Alfredo di Stefano 1956. gadā ieguva Spānijas pilsonību un spēlēja Spānijas izlasē.
B. Dzimis Argentīnā, Omars Sivori 1961. gadā ieguva Itālijas pilsonību un spēlēja Itālijas izlasē.
C. Johans Kruifs pārgāja no Ajax uz Barcelona 1973. gada vidū.
D. Rūds Gullits pārgāja no PSV Eindhoven uz Milan 1987. gada vidū.
F. Ronaldu pārgāja no Barcelona uz Milānas "Internazionale" 1997. gada vidū.
G. Luišs Figu pārgāja no Barcelona uz Madrides "Real" 2000. gada vidū.
H. Ronaldu pārgāja no Milānas "Internazionale" uz Madrides "Real" 2002. gada vidū.
I. Fabio Kanavaro pārgāja no Turīnas "Juventus" uz Madrides "Real" 2006. gada vidū.
J. Lionels Mesi pārgāja no FC Barcelona uz Parīzes "Saint-Germain" 2021. gada vidū.
Opus Pro
Opus Pro ir latviešu smagā roka grupa, kas izveidota 1986. gadā. Grupas kodolu veidoja solists Alex, īstajā vārdā Oļegs Andrejevs, kā arī ģitārists un dziesmu autors Harijs Zariņš. Opus Pro bija viena no populārākajām latviešu grupām 20. gadsimta 80. un 90. gados. Kopš 2010. gada septembra, kad grupu pameta ģitārists un daudzu dziesmu līdzautors Harijs Zariņš un basģitārists Uldis Krūmiņš, grupai ir pievienojušies divi jauni grupas dalībnieki — ģitārists Artūrs Zemnieks un basģitārists Jānis Retenais.
2010. - pašlaik
2010. gadā ģitāristam Harijam Zariņam, pametot grupu, sākas jauns posms “Opus Pro” pastāvēšanas vēsturē. Pēc Alex iniciatīvas grupas taustiņinstrumentālists Jānis Valters sāk veidot jauno grupas sastāvu - tiek uzrunāts basģitārists Jānis Retenais un ģitārists Artūrs Zemnieks. Bundzinieka vietu nemainīgi turpināja ieņemt Juris Veremejs.
Saules zeme
Saules zemes vieta
Atskaņu hronika apraksta 1236. gada 22. septembra kauju pie Saules, kurā tika pilnīgi sagrauts Zobenbrāļu ordenis. Tomēr šīs nozīmīgās kaujas vieta līdz šim vēl nav noskaidrota un historiogrāfijā par to valda atšķirīgi uzskati.
Opus Pro
Atzīmējot “Opus Pro” atgriešanos mūzikas apritē, top dziesma ar atbilstošu nosaukumu “Būsim kopā arvien”. Drīz vien seko arī citas dziesmas, taču to ierakstīšana kavējas dažādu iemeslu dēļ.
2017. gada vasarā sākās darbs pie albuma “Būsim kopā arvien” un studijā „Sound Division” tiek ierakstītas deviņas dziesmas. Tomēr albuma izdošana ieilgst un tas pie klausītājiem nonāk tikai 2019. gadā. Šajā laikā top arī videoklips dziesmai “Neaiziet”. Tomēr 2020. gadā paredzētie albuma prezentācijas koncerti Covid-19 izraisītās pandēmijas dēļ nenotiek. “Opus Pro” darbībā iestājas ilgstoša dīkstāve, bet lielāko triecienu grupa saņem 2021. gada nogalē –  27. decembrī mūžībā aiziet Alex.
Grupa ir uz izjukšanas robežas, taču 2022. gadā tiek uzrunāts basģitārista Ulda Krūmiņa paziņu lokā esošais dziedātājs Jānis Drēģeris, kurš savu roka dziedātāja talantu pārliecinoši apliecināja Lietuvas televīzijas šovā “Lietuvos balsas”.
2023. gadā grupa sāk darbu pie jaunu dziesmu radīšanas un kā pirmā klausītāju uzmanībai tiek nodota dziesma “Atskaties”.
Opus Pro ir uzstājusies kopā ar tādām pasaules mūzikas zvaigznēm kā “Whitesnake”, “ZZ Top”, “Nazareth”, “Slade”, “Sweet”, Bjorka, "CCR”. Grupa ir izdevusi albumus "Dzimene" un "Es eju tevi zagt", labāko dziesmu izlasi un albumu "Tu un es" kopā ar solista Alex meitu Aiju (tobrīd pazīstama kā Aisha). Aija Andrejeva ar grupu sadarbojas kopš 2004. gada. Pēc 6 gadu pārtraukuma 2012. gadā grupa ieraksta dziesmu "Mēs būsim kopā arvien". 2016. gadā grupa rīkoja koncerttūri "Rozā lietus" par godu savas pastāvēšanas 30 gadu jubilejai.
Populārākās un pazīstamākās "Opus Pro" dziesmas ir "Brīvību Baltijai", "Es un tu", "Rozā lietus", "Šonakt" un "Mīļā", "Tu man es Tev".
Objektīvs
Objektīvs ir gaismu savācoša optiskā sistēma, kura ataino objektu. Objektīva sastāvdaļas var būt gan lēcas, gan spoguļi. Objektīvs tiek piemontēts fotoaparāta korpusam. Tāpat kā pats objekts, arī radītais attēls ir trīsdimensionāls. Lai arī pietiktu ar vienu parastu izliektu lēcu, tādas nepieciešamas vairākas, lai novērstu attēla kropļojumus. Atainoti tiek visi objekti, kas nokļūst objektīva redzeslaukā. Principā nav atšķirību starp objektīvu, kuru izmanto fotoaparātam, objektīvu, kuru izmanto mikroskopam un objektīvu, kuru izmanto teleskopam. Atšķirības ir tikai stikla (izmanto arī citus materiālus, stikls ir visizplatītākais) elementos, to izvietojumā un citos parametros, kas veido objektīva raksturlielumus. Atkarībā no pašas ierīces konstrukcijas, kas tiek izmantota attēla iegūšanai, objektīvs var būt pastāvīgi fiksēts pie aparāta vai arī nomaināms ar citiem objektīviem.
Objektīvu dažādība
Objektīva izvēle ir viena no svarīgākajām, ja ne pati svarīgākā radošā fotogrāfa izvēle. Jo mazāks fokusa attālums, jo lielāks ir redzes leņķis un otrādi. Fokusa attālums arī ietekmē relatīvo objekta izmēru uz attēla. Objektīvu populārākais iedalījums ir šāds:
"Fisheye" objektīvi
Zivs acs tipa objektīvi oriģināli tika veidoti, lai meteorologi varētu fotografēt debessjumu. Ļoti platais skatu leņķis (180°) un riņķveida rāmis atļauj iekadrēt visu debessjumu, ja fotoaparāts novietots 90° leņķī pret zemi. Lielais attēla kropļojums ierobežo šo objektīvu izmantojamību un padara tos nederīgus ikdienas parastajai fotogrāfijai.
Platleņķa objektīvi
Objektīvi ar ļoti plašu skatu leņķi un ļoti mazu attēla kropļojumu - tas "nesaloka" horizontālās un vertikālās līnijas. Šiem objektīviem ir lielas asuma dziļuma spējas un tos principā nav nepieciešams fokusēt, izņemot, ja jāfotografē kaut kas no neliela attāluma. Objektīvs labi piemērots iekštelpu, kā arī ainavu fotografēšanai. Pēdējā laikā šie objektīvi ieguvuši popularitāti ekstrēmā sporta fotogrāfu vidū.
Normālobjektīvi
Skata leņķis apmēram vienlīdzīgs cilvēka acs skata leņķim (50°). Dažu normālobjektīvu modeļu priekšrocība ir tāda, ka tie dod zināmu iespēju izmainīt fokusa attālumu t.i. veikt optisko palielinājumu. Šāds risinājums sniedz lielākas variēšanas iespējas, veidojot kompozīciju. Mīnuss šiem objektīviem ir tāds, ka tad, ja šo objektīvu iespējamo fokusa attālumu spektrs ir plašāks un diafragma ir lielāka, tie ir smagāki un sarežģītāki. Normālobjektīvus bez maināmā fokusa attāluma izmanto vai nu tad, kad fotogrāfs nevēlas perspektīvas kropļojumu, vai arī strādājot vietās ar nepietiekamu apgaismojumu.
Teleobjektīvi
Teleobjektīva skata leņķis ir šaurāks. Ar teleobjektīvu lietas var saskatīt tuvāk nekā ar cilvēka aci. Teleobjektīvus bieži izmanto preses vajadzībām, kā arī, lai fotografētu lietas, kurām fiziski nebūtu iespējams piekļūt. Galvenais mīnuss - lai fotografētu tālu atrodošos objektus, vajadzīgs objektīvs ar lielu fokusa attālumu, līdz ar to tas parasti ir lielāka izmēra. Piemēram, objektīvam ar fokusa attālumu 1200 mm ar vienu statīvu būs par maz. Spoguļu un lēcu teleobjektīvi ir imazāka izmēra nekā parastie teleobjektīvi ar tādu pašu fokusa attālumu, jo šeit gaismas stari vairākkārt veic ceļu turp un appakaļ. Šaurās apertūras dēļ (f/11) teleobjektīviem nepieciešams daudz gaismas, līdz ar to vajadzīgs samērā liels ekspozīcijas laiks.
Fototehnikā izmanto objektīvus ar fokusa attālumu no 6 līdz 1200 mm, bet objektīvus ar vēl lielāku fokusa attālumu sauc par teleskopiem.
Makroobjektīvi (priekšlēcas)
Makroobjektīvus, kurus parasti sauc par priekšlēcām, var salīdzināt ar palielināmo stiklu. Priekšlēcas, līdzīgi gaismas filtriem, tiek novietotas objektīva priekšpusē (nenoņemot esošo objektīvu). Lietojot priekšlēcas, objekta izmēri attēlā būs atbilstoši to reālajiem izmēriem dabā, vai arī lielāki. Priekšlēcas ir optimizētas mērogam no 1:1 līdz 5:1. Tās izmanto sīku dabas objektu, piemēram, kukaiņu fotografēšanai.
Stiprinājuma veidi pie foto aparāta
Maināms - Objektīvu ir iespējams mainīt, ir dažādu veidu maināmo objektīvu stiprinājumi, populārākie ir
Vēsture
Fotogrāfijas attīstībai palīdzēja neskaitāmie objektīvu uzlabojumi 19. gs. otrajā pusē. Agrāk izmantoja elementāras ahromātiskas lēcas, kurām vajadzēja daudz gaismas, lai panāktu asu attēlu, līdz ar to fotografējot vietas, kur gaismas bija mazāk, vajadzēja ilgu ekspozīcijas laiku.
Liels solis uz priekšu bija sperts, kad Jozefs Maksimiliāns Pecvals izgudroja portretobjektīvu - objektīvu, kurš sastāvēja no 2 iekšējām sistēmām un tam vajadzēja salīdzinoši maz gaismas. Ar šo objektīvu varēja galarezultātā iegūt gaišākus attēlus un portretiem vairs nebija nepieciešams ilgāks ekspozīcijas laiks. Ainavu fotogrāfijai vajag vēl mazāk gaismas, toties platāku skata leņķi.
Parastie ainavu objekti ir ar skata leņķi apmēram 30°-45°, kas lielākoties ir par mazu. Ainavu fotografēšanai agrāk izmantoja parastas lēcas, vēlāk, ap 1860. gadu - tripletobjektīvus (objektīvs, kurš sastāv no pavisam 3 lēcām) un pēc tam "Steinheil" ieviestos aplanātus (objektīvs, kurš sastāv no 2 ahromātiskām lēcām).
Šo objektīvu skata leņķis ir aptuveni 60° un šīm lēcām ir pietiekama gaismasspēja, lai gaišā vasaras dienā varētu veikt momentuzņēmumus. Ja tolaik ar 60° bija par maz, varēja ņemt platleņķa objektīvus Busch pantoskopu, Dallmeyer "Wide Angle Lens" un Voigtlendera platleņķa eiriskopu. Šo objektīvu skatu leņķis bija aptuveni no 75°-100°.
1860. gadā Tomass Sutons uzkonstruēja simetrisko tripletobjektīvu. Šis objektīvs sastāvēja no 2 izliektām lēcām, kurai priekšējā bija par trešdaļu mazāka nekā aizmugurējā un vēl atsevišķa lēca, kura bija kā ieliekts menisks.
"Steinheil" 1865. gadā uzkonstruētais periskopobjektīvs mūsdienu izpratnē ir pirmais objektīvs, kuru jau varētu apzīmēt par platleņķa, salīdzinot ar tā priekšgājējiem.
Ludvigs Sīdels Minhenē pētīja atainojuma kļūdu rašanās iemeslus lēcās un 1866. gadā izveidoja formulu sistēmu, kas vienkāršoja objektīvu konstrukciju.
Hugo Ādolfs Štainhails 1881. gadā konstruēja pirmo universālobjektīvu.
Ernsts Abbe un Otto Šots 1880. gadā ķērās pie jaunu stikla paveidu izstrādes. Viņi kopā ar Kārli Caisu Jenā dibināja stikla kausētavu. Pateicoties jaunajiem stikla paveidiem, viņu kolēģim Paulam Rūdolfam pēc 1886. gada izdevās konstruēt dubultobjektīvu (planārobjektīvu), kurā beidzot tika atrisināta astigmātisma problēma.
Avoti
Sakaru Pasaule (žurnāls) - 2(22) - 2001
Bahamu Salas
Bahamu Salas (en), oficiāli Bahamu Sadraudzība (en) ir konstitucionālā monarhijas salu valsts Ziemeļamerikā, Karību reģionā. Tajās ietilpst 700 salu un vairāk nekā 2000 saliņu Atlantijas okeānā. Atrodas ziemeļos no Kubas, Dominikānas un Haiti, ziemeļrietumos no Tērksas un Kaikosas, un dienvidaustrumos no ASV štata Floridas. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Naso. Apmēram puse bahamiešu dzīvo galvaspilsētā. Lielākā sala ir Androsa, bet rūpniecība koncentrēta Lielajā Bahamā, īpaši Frīportas pilsētas apkaimē. Trešā turīgākā Ziemeļamerikas valsts aiz ASV un Kanādas.
Ziemeļu krusta kari
Ziemeļu krusta kari ir historiogrāfijā lietots kopējs apzīmējums militārajām misijām Ziemeļeiropas zemēs 12.—14. gadsimtā. Pāvests Eugenijs III 1147. gada 13. aprīlī izdeva krusta karu bullu pret vendiem. 1171. gadā Romas pāvests Aleksandrs III vēstulē Upsālas arhibīskapam mudināja sākt katolicisma izplatīšanu Somijā, tomēr svētie darbi nevedās un nācās izdot bullu, ar kuru viņš vienādo Palestīnas un Baltijas krustnešu tiesības, kas nozīmē pilnvērtīgu krusta karu sākšanu Baltijā. Tajos aktīvi piedalījās 1198. gada 5. martā Akrā nodibinātais Vācu ordenis.
Pārskats
Arī krusta kari pret Polockas, Pleskavas un Novgorodas kņaziem tiek uzskatīti par šī kara sastāvdaļu. Lietuvas krusta kari beidzās tikai pēc Lietuvas dižkunigaitijas kristīšanas 1387. gadā. 1399. gada maijā Lietuvas dižkunigaitis Vītauts Dižais izsludināja krusta karu pret tatāriem, ko apstiprināja Romas pāvests Bonifācijs IX.
Iedalījums
Vēsturnieki Ziemeļu krusta karus iedala šādos posmos:
Priekšvēsture
Pēc 1071. gada uzvaras pār Bizantijas impērijas ķeizaru Romānu IV turki seldžuki izveidoja savu lielvalsti, kas historiogrāfijā tiek dēvēta par Lielo Seldžuku impēriju. Turku iekarojumi uz laiku pārtrauca tirdzniecību pa Zīda ceļu no Eiropas cauri Bizantijai uz Ķīnu. 1096. gadā Romas pāvests Urbāns II pēc Bizantijas ķeizara Aleksija I Komnena aicinājuma izsludināja Krusta karu, lai atkarotu Svēto zemi neticīgajiem. Pirmais krusta karš beidzās 1099. gadā ar Jeruzalemes ieņemšanu un sekojošu krustnešu valstu nodibināšanu ar galvaspilsētām Jeruzalemē, Tripolē, Antiohijā un Edesā. Iekaroto zemju aizsardzībai nodibināja Hospitāliešu ordeni (1113) un Templiešu ordeni (1119).
Zīda ceļa tirdzniecības apsīkšana caur Vidusjūras ostām notika vienlaikus ar vikingu tirdzniecības ceļu aktivēšanos Baltijas jūras austrumu krastā, kur kopš seniem laikiem dominēja Gotlandes tirgotāji. Sakarā ar kristietības izplatīšanos dāņu un zviedru vikingi 11.—12. gadsimtā pakāpeniski pārtrauca savus aizjūras sirojumus, kaut arī vēl 1160. gadā senās ticības piekritēji nogalināja zviedru ķēniņu Ēriku IX. 1140.—1143. gadā sakši Elbas labajā krastā ieņēma pagānu vendu Vagrijas zemi, kur obodrītu apmetnes Ļubices vietā Trāves upes lejtecē nodibināja Lībeku, kas vēlāk kļuva par centru sakšu ekspansijai uz austrumiem. Pēc tam, kad 1145. gadā seldžuki no jauna iekaroja Edesu, Romas pāvests Eugenijs III izdeva bullu, kurā Francijas karali Luiju VII aicināja doties atkārtotā Krusta karā uz Tuvajiem Austrumiem. Arī vācu ķēniņš Konrāds III nolēma pievienoties karagājienam, bet cieta smagu sakāvi kaujā pie Dorilejas tagadējās Turcijas teritorijā.
Vendu krusta kari
Daļa no sakšu bruņiniekiem konflikta dēļ ar ķēniņu Konrādu III nepiedalījās krusta karagājienā pret turkiem seldžukiem. Tā vietā viņi 1147. gada Frankfurtes reihstāga sanāksmē saņēma atļauju doties krusta karagājienā pret vendu pagāniem tagadējās Mēklenburgas un Brandenburgas teritorijā. Pāvests Eugenijs III 1147. gada 13. aprīlī izdeva jaunu krusta karu bullu pret pagāniem aiz vācu zemju robežām, kas pazīstama kā Divina dispensatione. Vendu krusta karos piedalījās dāņu, sakšu, poļu un čehu krustneši, kurus iedvesmoja mūks Vicelīns, kurš sludināja kristietību slāvu pagānu zemēs. Viens no karavadoņiem bija jaunais Saksijas hercogs Heinrihs Lauva. Karš noritēja ar mainīgām sekmēm, tikai 1160. gadā hercogam Heinriham izdevās sakaut vendu ķēniņu Niklotu kaujā pie Verles pilskalna, kas atrodas pie tagadējās Gistrovas. Viņa dēli Pribislavs un Vertislavs aizbēga uz Pomerāniju, no kurienes turpināja cīņu līdz 1164. gadam, kad Vertislavs tika saņemts gūstā un pakārts, bet Pribislavs piekrita kļūt par sakšu hercoga vasali un saņēma daļu no tēva zemes atpakaļ kā lēni. Iekarotā Lībeka 1160. gadā ieguva pilsētas tiesības un saņēma Gotlandes tirgotājiem līdzīgas privilēģijas tirdzniecībā ar Baltijas jūras austrumu krasta zemēm.
1168. gadā Dānijas ķēniņš Valdemārs I kopā ar bīskapu Absalonu iekaroja Rīgenes salu un iznīcināja vendu galveno templi Arkonas ragā.
Livonijas krusta kari
1171. gadā Romas pāvests Aleksandrs III izdeva bullu, ar kuru vienādoja Palestīnas un Baltijas krustnešu tiesības, kas nozīmēja pilnvērtīgu krusta karu sākšanu. Aktīvāk Livonijas krusta kari sākās pēc tam, kad Romas pāvests Celestīns III 1193. gadā noteica vervēt krustnešus ticīgo aizsardzībai Līvzemē. Krustnešos pret indulgencēm pieteicās cilvēki, kuri bija noziegušies, arī tādi, kam nekas nepiederēja un vienkārši avantūristi. Karotāju nepietiekamības dēļ nonāca pat līdz tam, ka indulgences sāka tirgot kredītā. Šie karotāji ar dažādām metodēm spieda vietējos ļaudis pieņemt kristietību. Notika cīņas pret līviem (1171—1212), sēļiem (1205—1291), igauņiem (1196—1262), kari pret kuršiem (1210—1264) un zemgaļiem (1219—1290). Latvijas teritorijā krusta kari beidzās 1290. gadā, kad 100 000 zemgaļu aizgāja uz Lietuvu. Iekarotās zemes tika novēlētas Jaunavai Marijai, tām tika piešķirts kopējs nosaukums Terra Mariana (1207) un tās tika pakļautas Svētajam Krēslam (Romas pāvestam). Modenas Vilhelms ar pāvesta piekrišanu iekaroto teritoriju sadalīja starp sešiem feodālajiem senioriem.
Prūsijas krusta kari
1217. gadā Pāvests Honorijs III izdeva bullu, kas atļāva bīskapam Kristiānam uzsākt krusta karu Prūsijā. Tomēr 1218. gadā senprūši iebruka Kulmā un Mazovijā, izlaupot un nopostot vairāk nekā 300 baznīcu un katedrāļu. 1225. gadā Mazovijas Konrāds un bīskaps Kristiāns nolīga 14 vācu bruņiniekus militārā Dobrinas ordeņa dibināšanai. 1226. gadā bīskaps Kristiāns un Mazovijas Konrāds ar Mazovijas augstmaņu piekrišanu prūšu pakļaušanai un kristianizēšanai aicināja talkā Vācu ordeni. Tikai 1233. gadā sākās pirmās spēcīgās sadursmes, kad Vācu ordenis uzcēla Marienverderes pili, sagrupēja 10 000 karavīru iebrukumam Prūsijā un Pamedes iekarojumam. Līdz 1242. gadam Vācu ordenis daļēji bija iekarojis Kulmu, Lubavu, Pamedi, Pagudi, Vārmi, Bārtu un Nātangu. 1242. gadā kristīgais Pomerēlijas kņazs Svantepolks II, nobijies no Vācu ordeņa pārmērīgās izplešanās, sabiedrojās ar prūšiem, tomēr 1248. gadā Vācu ordenis pierunāja Svantepolku II atvilkt savu karaspēku no Prūsijas. 1255. gadā milzīga krustnešu armija Bohēmijas karaļa Otokāra II vadībā iebruka Sembas pussalā un uzvarēja kaujā pie Rūdavas. Prūšu pils Tvangstes vietā uzcēla cietoksni un par godu Otokāram II to nosauca par Kēnigsbergu (Kēniņkalnu). Tika uzcelta arī Vēlavas pils, kas stratēģiski apsargāja ieeju Sembā.
Somijas krusta kari
Iespējams, ka jau ap 1150. gadu zviedru ķēniņš Ēriks Svētais kopā ar Upsālas bīskapu Indriķi (la) devies krusta kara gājienā pāri Baltijas jūrai pret pagāniem tagadējās Somijas dienvidrietumu daļā. Krusta karagājiens uz Somijas dienvidu daļu (Hēmi) notika jārla Birgera vadībā periodā starp 1238./1239. gadu un 1248.—1250. gadu. Somijas krusta kari beidzās pēc tam, kad 1293. gadā zviedru karaspēks iekaroja Karēlijas dienvidu daļu un nodibināja Viborgas cietoksni.
Lietuvas krusta kari
1262. gadā pāvests Urbāns IV Kulmas bīskapam lika sludināt krusta karu pret Livoniju un Kursu, kuras daļa atradās tagadējās Lietuvas rietumdaļā. Tikai pēc smagām kaujām Livonijas ordenim izdevās salauzt zemgaļu bruņoto pretestību 1290. gadā, kad Livonijas ordenis piespieda zemgaļus atstāt savu dzimteni un pārcelties uz Žemaitiju. 1298. gadā Lietuvas dižkungs Vītenis atkārtoti iebruka Livonijā un kopā ar Rīgas pilsētas karaspēku devās uz ordeņa galveno pili Vīlandē. 1312. gadā Vītenis ielūdza Rīgas franciskāņu klostera mūkus apmesties Navahrudakā. Pēc uzvaras pār Livonijas ordeni Vītenis atsāka uzbrukumus Vācu ordeņa zemēm Prūsijā, savukārt Vācu ordenis apmēram 20 reizes iebruka Žemaitijas zemē.
Pēc Vīteņa nāves viņa jaunākais brālis dižkungs Ģedimins 1319. gadā noslēdza militāru savienību ar Zelta Ordu. 1324./1325. gadā Ģedimins izteica vēlmi kristīties, lai apturētu Vācu ordeņa iebrukumus Lietuvā. Tomēr politiskā situācija mainījās, un Ģedimins atteicās no kristīšanās.
Laikā no 1342. līdz 1382. gadam Ģedimina dēls Ķēstutis vadīja vairāk nekā 40 karagājienus uz Livoniju un Prūsiju un atvairīja apmēram 70 Vācu ordeņa un 30 Livonijas ordeņa karagājienus uz Lietuvu. Ķēstutis atkārtoti veda sarunas ar Romas pāvestu (1349, 1351) un Svētās Romas impērijas ķeizaru (1358, 1373) par iespēju kristīties, kronēties un atjaunot Mindauga laika Lietuvas karaļvalsti. 1358. gadā Ķēstutis pieprasīja, lai Lietuvai pievienotu Prūsijas (uz ziemeļiem no Prēgeles upes), Kurzemes, Zemgales un Latgales zemes, bet Vācu ordenis tiktu pārcelts uz stepēm dienvidos no krievu zemēm cīņai pret tatāriem.
Krusta kari pret tatāriem
1253. gadā Romas pāvests Inocents IV izsludināja krusta karu pret Zelta Ordas haniem, aicinot tajā piedalīties kristītos Livonijas, Bohēmijas, Morāvijas, Serbijas, Pomerānijas un Lietuvas iedzīvotājus un piešķīra Mindaugam Lietuvas karaļa titulu. Lai krusta karā iesaistītu arī bijušās Kijivas Krievzemes rietumu daļas iedzīvotājus, viņš 1254. gadā piešķīra Galīcijas-Volīnijas lielkņazam Danielam Romanovičam Krievzemes karaļa titulu (rex Rutheniae). Arī pāvests Aleksandrs IV vēlējās rast izlīgumu ar ortodokso baznīcu un vienoties krusta karā pret tatāriem 1259. gadā.
Pēc tam, kad 1383. gadā bijušā Lietuvas dižkunga Ķestuta dēls Vītauts tika kristīts katoļu ticībā, viņš 1386. gadā kļuva par Lietuvas dižkungu un 1396. gadā uzsāka karu pret Zelta Ordas karaspēku. Karš sākotnēji bija veiksmīgs un 1398. gadā Vītauts ieņēma cietoksni pie Dņepras upes grīvas. Lietuvas bajāri viņu pasludināja par karali, tomēr tam bija nepieciešama Romas pāvesta piekrišana. 1399. gada maijā viņš no Kijivas izsludināja krusta karu pret tatāriem, ko apstiprināja Romas pāvests Bonifācijs IX. Karagājienā piedalījās arī Vācu ordeņa bruņinieki, tomēr tālāku ekspansiju apturēja zaudējums Vorsklas kaujā pie Poltavas 1399. gada augustā.
Absurda drāma
Absurda drāma (arī — absurda teātris, paradoksa teātris, antiteātris, nihilistiskais teātris, jaunais teātris, izsmiekla teātris) ir dramaturģijas virziens, kas attīstījās 20. gadsimta vidū Eiropā, jo sevišķi Francijā. Par tā nozīmīgākajiem pārstāvjiem uzskata Semjuelu Beketu, Eiženu Jonesko, Žanu Ženē un Artūru Adamovu (Arthur Adamov). Lai arī šie autori, izņemot Ženē, nav francūži, viņi visi rakstījuši franču valodā.
Absurda drāma cilvēka eksistenci rāda kā absurdu un bezjēdzīgu, kā arī demonstrē cilvēka nespēju ietekmēt pasaules kārtību; darbu varoņi nespēj savā starpā sazināties, ir savstarpēji izolēti un bezpersoniski. Absurda drāmas pārstāvji atsakās no reālisma un tradicionālās dramaturģijas līdzekļiem realitātes attēlošanai, to vietā izvēlēdamies grotesku, deformāciju, hiperbolas, vārdu spēles un simbolus. Traģēdijas vietā absurda drāmā tiek izmantots traģifarss. Netiek ievērots laika un/vai telpas vienotības princips. Bieži sižets ir neloģisks, dialogi ir bezjēdzīgi un atkārtojas, tiek radīta sapnim līdzīga atmosfēra.
Starp nozīmīgākajiem absurda drāmas darbiem jāmin Eižena Jonesko "Plikpaurainā dziedātāja" un Semjuela Beketa "Gaidot Godo".
Absurda drāmas iezīmes atrodamas arī Toma Stoparda (Tom Stoppard), Frīdriha Dirrenmata, Fernando Arabala (Fernando Arrabal), Harolda Pintera, Edvarda Olbija (Edward Albee) un Žana Tardjē (Jean Tardieu) darbos.
Liela nozīmē absurda drāmas kā literatūras virziena definēšanā un aprakstīšanā ir angļu kritiķim Mārtinam Eslinam, kurš 1962. gadā izdeva darbu "Absurda teātris" (Theatre of the Absurd), tā ieviesdams šo terminu.
Ietekmes avoti
Absurda drāmas ietekmes avoti ir:
Īpaša nozīme absurda drāmas attīstībā ir Alfrēda Žarī darbu triloģijai "Karalis Ibi" (Ubu Roi), "Ragnesis Ibi" (Ubu Cocu) un "Piekaltais Ibi" (Ubu Enchaine), kā arī Gijoma Apolinēra lugai "Tirēsija krūtis" (Les Mamelles de Tirésias).
Raksturojums
Absurda drāma noliedz pagātnes mantojumu, sabiedrības normas (patriotismu, reliģiju), cēloņsakarīgumu, individualitātes tēlojumu, tradicionālās kompozīcijas formas (sižetu un tā attīstību; absurda drāmā nav arī dramatiska konflikta); to vietā nāk bezpersoniskums, sižeta trūkums (kas izpaužas kā mūžīga atkārtošanās vai non sequitur, notikumu savstarpēja cēloņsakarīguma trūkums), nonsenss kā būtiska dialogu sastāvdaļa. Absurda drāmā valoda nespēj veikt savas funkcijas, t.i., personāži nespēj paust būtisko, nespēj sazināties; valoda ir virspusēja un formāla. Bieži tiek izmantotas klišejiskas frāzes, kurām nav nozīmes.
Viens no absurda drāmas mērķiem ir parādīt pasauli kā absurdu vietu, kurā loģika nav iespējama. Laiks nav lineārs, bet gan ir apstājies vai bezgalīgi un bezjēdzīgi ciklisks. Darbības vieta parasti nav noteikta un darbības gaitā nemainās.
Semjuels Bekets
Semjuels Bekets (1906-1989) bija īru rakstnieks, dramaturgs, vienas no nozīmīgākajām absurda drāmas lugām — "Gaidot Godo" (En attendant Godot) — autors. Beketa lugu varoņiem raksturīga nespēja izprast pasauli, tajā darboties, savā starpā saprasties. Viņa lugu tēli ir nošķirti laikā un telpā.
Lugā "Gaidot Godo" Bekets lietojis daudzus absurda drāmas elementus: lugas tēli Vladimirs un Estragons nezina, ko gaida, kas ir Godo un vai viņš ieradīsies, neatceras, ko darījuši iepriekš, nespēj izlemt, ko darīt. Viņi gaida, taču nezina, kāpēc; nekas dienu no dienas nemainās.
Eižens Jonesko
Eižens Jonesko (1909-1994) bija rumāņu dramaturgs. Viņa darbiem sevišķi raksturīgs nonsenss, neloģiski sižeti, tēli, kuri nespēj sevi kontrolēt, un tēli, kas savā starpā nespēj saprasties. Klasiska Jonesko absurda drāmas luga ir "Plikpaurainā dziedātāja" (La Cantatrice Chauve).
Jonesko piešķir dramatisku formu haosam. Bieža viņa lugu forma ir traģifarss: sākotnēji komisks sižets pēkšņi var pāraugt traģiskā. Jonesko lugas attīstībai izmanto arī darbību, taču tā risinās neloģiskā sistēmā, kuras pamatnostādnes var pēkšņi mainīties.
Lovīsas atomelektrostacija
Lovīsas atomelektrostacija jeb Lovīsas AES ( ir viena no divām Somija atomelektrostacijām. Tā atrodas Lovīsas pilsētas tuvumā, Somijas līča krastā. Lovīsas AES sastāv no diviem energoblokiem (jauda 507 MW un 502 MW), kas kopā ražo aptuveni 8 TWh gadā. Šo atomelektrostaciju pārvalda Fortum meitas uzņēmums Fortum Power and Heat Oy.
Absurda drāma
Eižens Jonesko
Jonesko runā arī par "valodas traģēdiju", t.i., to, ka valoda nav saprašanās, bet gan nesaprašanās instruments. Raksturīga viņa lugu tēma ir dehumanizācija.
Lovīsas atomelektrostacija
Saspiestā ūdens tipa (PWR) kodolreaktori VVER-440/213 izgatavoti 1970. gados PSRS.
Pirmā energobloka celtniecība sākta 1971. gadā, un 1977. gadā tas sāka ražot elektrību. Otrā būve sākta 1972. gadā un pabeigta 1980. gadā.
Līdz 1996. gadam izlietotā kodoldegviela tika sūtīta atpakaļ uz PSRS (Krieviju) pārstrādei. Tagad kodolatkritumus uzglabā pagaidu glabātavā atomelektrostacijas tuvumā. Pēc Onkalo kodolatkritumu glabātavas būves pabeigšanas aptuveni 2020. gadā kodolatkritumi tiks pārvesti uz to.
No 2005. līdz 2009. gadam abos energoblokos AREVA un Siemens konsorcijs veica vadības un automātikas medernizāciju. 2014. gadā ar Rolls-Royce noslēgts līgums par drošības sistēmu modernizāciju. Šos darbus plānots pabeigt 2018. gadā.
2007. gada F1 sezona
2007. gada F1 sezona bija 58. F1 sezona. Tā sākās un beidzās.
Tā bija pirmā sezona kopš. gada, kad nevienā sacīkstē dalību neņēma Mihaels Šūmahers. Kopš tā laika viņa vietā brauc soms Kimi Reikenens, kurš uz Ferrari atnāca no McLaren komandas. McLaren ir nomainījusi abus pilotus - jau iepriekš pieminēto Kimi Raikonenu un kolumbieti Montoiju, kurš jau sezonas vidū pameta F1 un devās uz amerikāņu salonauto sacīkstēm NASCAR. McLaren piloti šajā sezonā bija divkārtējais čempions, spānis Fernando Alonso un debitants no Lielbritānijas Luiss Hamiltons. Alonso vietu Renault komandā ieņēmis somu debitants Heiki Kovalainens. Ir notikušas arī citas izmaiņas peletona aizmugurē, piemēram, MF1 komanda vairs nepastāv, jo viņus pārpirka nīderlandiešu koncerns Spyker.
Pilotu kopvērtējums
† Braucējs nefinišēja, bet tiek klasificēts jo paveica vismaz 90% distances.
Komandu kopvērtējums
† Pēc incidenta Ungārijas Grand Prix laikā McLaren komandai tika piepriests sods, ka tā neiegūs punktus kurus izcīnīs komandas piloti.
‡ McLaren ir atņemti visi punkti konstruktoru kausa ieskaitē sakarā ar spiegošanas skandālu. Piloti savus punktus saglabā.
2004. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona
'''Latvijas futbola 1. līgas 2004. gada sezona''' bija 13. Pirmās līgas sezona. Pirmajā līgā piedalījās 14 komandas, kas aizvadīja divu riņķu turnīru.
Par 1. līgas čempioniem kļuva Zibens/Zemessardze.
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti * Virslīgas klubu otrās komandas 1. līgas čempionātā startēja ārpus konkurences
Ford-Vairogs V8 De Luxe
Ford-Vairogs V8 De Luxe bija automobilis, ko no 1939. līdz 1940. gadam ražoja Rīgā, fabrikā Ford-Vairogs. Tas bija bāzēts uz amerikāņu Ford-V8 91A.
Valērijs Redjko
Pēc FK Jelgava izstāšanās no Virslīgas, pārstāvēja Albatroz SC / FS Jelgava (vēlāk - vienkārši "FS Jelgava"), tās sastāvā 2022. gada Nākotnes līgas čempions, darbojās arī treneru štābā, 2023. gada 17. martā 40 gadus vecais Redjko guva izšķirošos vārtus FS Jelgava pirmajā uzvarā Virslīgā. Pēc Ervīna Pērkona atkāpšanās no FS Jelgava galvenā trenera amata, Redjko īslaicīgi bija komandas galvenā trenera vietas izpildītājs, līdz viņu aizstāja Slovākijas speciālists Jozefs Škrlīks.
Kalētu pagasts
Kalētu pagasts ir viena no Dienvidkurzemes novada administratīvajām teritorijām, Lietuvas pierobežā. Robežojas ar sava novada Virgas, Gramzdas, Dunikas un Bārtas pagastiem, kā arī Lietuvas Klaipēdas apriņķa Skodas rajona Skodas seņūniju.
Vēsture
Mūsdienu Kalētu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Dižkalētu muiža (Gut Kalleten, Kalēti), Mazkrūtes muiža (Gut Klein-Kruhten).
1935. gadā Liepājas apriņķa Kalētu pagasta platība bija 75,9 km² un tajā dzīvoja 1880 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Kalētu un Ozolu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Kalētu ciems ietilpa Priekules (1949—1959) un Liepājas (1959—2009) rajonos. 1954. gadā Kalētu ciemam pievienoja likvidēto Ozolu ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Kalētu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Priekules novadā. 2021. gadā Priekules novadu iekļāva Dienvidkurzemes novadā.
Upes
Bārta, Vārtāja, Ruņa, Apše, Āžu upe, Birztala un Vidvide.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Kalēti (pagasta centrs), Ozoli, Meiri, Upesmuiža.
Nabes pagasts
Nabes pagasts bija viena no Valmieras apriņķa pašvaldībām tā dienvidrietumu daļā. Robežojās ar Valmieras apriņķa Umurgas, Limbažu un Lādes pagastiem, kā arī Rīgas apriņķa Lēdurgas un Vidrižu pagastiem un Cēsu apriņķa Mazstraupes pagastu. Pagasta valde atradās uz dienvidiem no Lādes ezera pie tagadējās Nabes skolas.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Nabes ciema padomi. 1947. gada 16. oktobrī pagastu iekļāva jaunizveidotajā Limbažu apriņķī. Ciema padomi likvidēja 1947. gada 18. novembrī, bet atjaunoja līdz ar pagasta likvidēšanu 1949. gada 31. decembrī, ciemu iekļaujot Limbažu rajonā. Mūsdienās Nabes pagasta teritorija iekļauta Limbažu novada Limbažu pagastā.
Ivo Grīsniņš-Grīslis
Ivo Grīsniņš-Grīslis (dzimis 1985. gada 14. decembrī) ir latviešu dziedātājs.
Biogrāfija
I. Grīsniņš-Grīslis uzaudzis Jaunjelgavā, mācījies Jaunjelgavas vidusskolā. Absolvējis Aizkraukles Pētera Barisona mūzikas skolas trompetes klasi.
Bērnībā dziedājis bērnu popgrupā "Zīles". Vēlāk kopā ar rokgrupu "Marce" piedalījies festivālos "Sinepes un medus", "Stage number one" un Dānijas jauno grupu festivālā "Brogarden". Sadarbojies ar Normundu Rutuli, dziedot viņam pavadošo vokālu. Ilgāku laiku dziedājis Gunāra Kalniņa vadītajā "GG choir". Piedalījies dažādos mūzikas festivalos gan Latvijā, gan ārzemēs.
2004. gada vasarā Ivo kļūst par vienu no trim puišu grupas "Prego" dalībniekiem, grupa ieraksta singlus "Ātrāk" un "Melanholiskais valsis", kā arī 2005. gadā izdod albumu "Nākotne", kurā iekļautas arī Ivo sarakstītas dziesmas. 2005. un 2006. gadā grupa piedalās "Eirodziesmas" konkursā, pēc tam savu darbību izbeidz.
Piedalījies TV3 šovā "Sanāciet! Sadziediet!". Strādā LNT raidījumā "Degpunktā" par reportieri.
2015. gada 14. decembrī, Ivo 30. dzimšanas dienā iznāca viņa debijas albums "Ivo Grīsniņš-Grīslis".
Dalība Latvijas atlasē Eirovīzijai
I. Grīsniņš-Grīslis vairākkārt piedalījies "Eirovīzijas" dziesmu konkursa Latvijas atlasē.
Tankkuģis
Tankkuģis jeb tankeris ir kuģis, kas kalpo, lai pārvadātu lejamkravas bez iepakojuma: naftu, naftas produktus, kā arī augu eļļas, sīrupu, saldūdeni utt. Kuģa kravai paredzētā daļa sadalīta ar gareniskajām un šķērsstarpsienām lielā skaitā nodalījumu — tanku. Tas ļauj pārvadāt vienlaicīgi vairākas kravas šķirnes un, bez tam, uzlabo kuģa jūras spējas.
Naftas pārvadājumu pieaugums noveda pie ļoti lielu tankeru būves, kuru kravnesība tuvojas 500 000 t. Vairāk par ⅓ no visas pasaules transporta flotes tonnāžas veido tankeri.
Ir attīstījušies arī specializēti tankeri, piemēram, gāzes tankeri (pārvadā sašķidrinātu gāzi; amonjaks, propāns utt.), vīna tankeri u.c. Parādījās arī kombinētie kuģi naftas-rūdas vedēji. Vienā virzienā tie pārvadā naftu, bet otrā rūdu. Tas izslēdz kuģa pārgājienus balastā.
Tankeri ir salīdzinoši jauns kuģu tips, kuru sāka būvēt tikai 19. gadsimta otrajā pusē. Pirms tam vienkārši nebija tādas tehnoloģijas, kas ļautu pārvadāt šķidras kravas bez iesaiņojuma. Tāpat tirgus nebija pielāgots kravu bez iesaiņojuma pārdošanai un transportēšanai. Tādēļ lielākā daļa kuģu pārvadāja plašu spektru dažādu produktu dažādās tilpnēs un strādāja ārpus noteiktām līnijām. Šķidrumus parasti lādēja mucās - no šejienes radies arī vārds "tonnāža", kas nosaka kravas telpu tilpumu vīna mucu daudzumā, kuras var pārvadāt. Angļu valodā tādu mucu sauc tun. Pat dzeramais ūdens, kas ir nepieciešams komandas izdzīvošanai, tika turēts mucās. Šķidrumu pārvadāšana bez iepakojuma agrākajos kuģos izvirzīja vairākas problēmas:
Pat alus darītavai Guinness Dublinā bija sava tankeru flote, lai nogādātu produkciju Apvienotajā Karalistē.
1581. gads
1581. gads (MDLXXXI) ir parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās ceturtdienā (pēc Jūlija kalendāra sākās desmit dienas vēlāk, svētdienā).
Tankkuģis
Dažādiem produktiem nepieciešams dažāds transports un apiešanās. Tādēļ tiek būvēti speciāli tankeru tipi, kā "ķīmiskie tankeri" un "naftas tankeri". "LNG tankeri" ir samērā rets tankeru veids, kas paredzēts sašķidrinātas dabasgāzes pārvadāšanai (liquified natural gas).
1359. gads
1359. bija parastais gads, kurš pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Tankkuģis
No naftas tankeriem supertankeri ir projektēti, lai pārvadātu naftu no vidējiem austrumiem (Arābijas pussala) apkārt Somālijas pussalai. Peldošā uzglabāšanas un lādēšanas iekārta (floating storage and offloading unit (FSO)) Knock Nevis, agrāk ULCC Jahre Viking ir lielākais kuģis pasaulē. Supertankeris ir 458 m garš un 62 m plats.
Supertankeri kopā ar cauruļvadu transportu un dzelzceļu ir viena no trīs izdevīgākajām lielu naftas daudzumu transportēšanas metodēm. Tomēr naftas noplūdes no šādiem tankeriem var radīt dabas katastrofas, īpaši, ja nelaimes gadījuma rezultātā kuģis nogrimst. Šādu piekrastes nelaimes gadījumu piemēri ir Exxon Valdez, Braer, Prestige, Torrey Canyon un Erika.
Izmērs
Šķidrās degvielas tankkuģus iedala atbilstoši to tilpumam.
1954. gadā uzņēmums Shell finansiālu iemeslu dēļ ieviesa afra sistēmu (average freight rate assessment — vidējais frakta likmes novērtējums), tankkuģus iedalot dažādu izmēru grupās. Lai padarītu to par neatkarīgu dokumentu, Shell konsultējās ar Londonas Tankeru brokeru speciālistu grupu (London Tanker Brokers’ Panel (LTBP)). Sākumā grupas tika iedalītas: vispārējas nozīmes (general purpose), tankkuģiem zem dedveita tonnu (dwt); vidēja darbības rādiusa (medium range), kuģiem starp  un  dwt; un tāla darbības rādiusa (large range), toreiz milzīgiem kuģiem virs  dwt. Kuģi kļuva lielāki 1970. gados, un šo sarakstu paplašināja. Šeit ar tonnu ir domāta angļu masas mērvienība long ton.
Atbilstoši 2007. g. stāvokļa sarakstam par 500 lielākajiem supertankeriem, kuru sagatavoja Visser, ir gandrīz 380 kuģi 279 000-320 000 dwt robežās. Tātad šis ir vispopulārākais izmēru diapazons starp lielākajiem VLCC. Tikai 7 kuģi ir lielāki par šiem un apmēram 90 ir 220 000 un 279 000 robežās.
Ičiro Midzuki
Ičiro Midzuki (水木一郎, Mizuki Ichirou), dzimis Tošio Hajakava (dzimis 1948. gada 7. janvārī Tokijā, Japānā), ir japāņu dziedātājs, komponists, aktieris un dzejnieks. Visplašāk pazīstams kā anime un tokusatsu dziesmu autors.
Midzukis pirmais hits bija dziesma Kimi ni sasageru Boku no Uta, kuru ierakstija 1968. gadā, toreiz kopš 1971. gada viņš sākt dziedāšana anime un tokusatsu tēmas dziesmas. Viņš ražošana pirmais anison dziesma Genshi Shounen Ryuu ga Yuku no anime sērija Genshi Shounen Ryuu iekšējs 1971. gada.
Kopš 2000. gada nogales Ičiro Midzuki ir grupas JAM Project solists. Kopā ar grupu ir iznākuši 2 albumi, tādējādi padarot Midzuki par vienu no populārākajiem Japānas dziedātājiem.
Nozīmīgs lomas
Anime Tokusatsu Video spēles
Bahreina
Bahreina (, Baḥrayn), oficiāli Bahreinas Karaliste (مملكة البحرين, Mamlakat al-Baḥrayn), ir salu valsts Āzijā. Valsts atrodas uz 3 lielām un vairākām nelielām salām Persijas līcī. Valsts iekārta ir konstitucionālā monarhija. Tās galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Manāma.
Nosaukums
Bahreinas nosaukums no arābu valodas nozīmē "divas jūras", kas visticamāk ir atvasināts no fakta, ka galveno salu no visām pusēm apskalo sālsūdens (Persijas līcis), iekams tajā pašā laikā no dziļurbumiem pazemē ir iegūstams pietiekoši liels kvantums ar saldūdeni dzeramā ūdens vajadzībām.
Valsts pārvalde
Valstī kopš 1783. gada valda Āl Halīfu dinastija. 2001. gada referenduma rezultātā Bahreina no emirāta pārtapa konstitucionālā monarhijā. 2002. gadā valstī notika pirmās parlamenta vēlēšanas. Parlaments sastāv no 40 deputātiem ar padomdevēja tiesībām. Valsts galva kopš 1975. gada ir karalis Hamads, kurš ieceļ premjerministru (kopš 1971. gada premjerministrs ir karaļa tēvocis kroņprincis Halīfa Bin Salmāns Āl Halīfa) un apstiprina tā izvēlētos Ministru kabineta locekļus.
Ārpolitika
Kopš 1981. gada Bahreina ir Līča Sadarbības padomes (Gulf Cooperation Council) dalībvalsts, NATO ārējais partneris un sabiedrotais. Bahreinā atrodas ASV jūras kara spēku Piektās flotes bāze.
Iekšpolitika
Valsts vara koncentrējas sunnītu elites rokās. Politiskā opozīcija koncentrējas ap šiītu Islāma nacionālās vienošanās asociāciju (vadītājs šeihs Alī Salmāns), kam parlamentā ir 18 deputātu mandātu. 2011. gada pavasarī notikusī tautas sacelšanās, kurā pieprasīja valsts pārvaldes demokratizāciju un reālas konstitucionālās monarhijas ieviešanu, tika apspiesta ar policijas un Saūda Arābijas un Apvienoto Arābu Emirātu iejaukšanos.
Iedzīvotāji
Pēc 2010. gada datiem, Bahreinā dzīvoja aptuveni 1 234 571 iedzīvotāju, no kuriem 46% (568 399) bija pilsoņi un 54% (666 172) nepilsoņi.
Vēl arvien iedzīvotāji pārsvarā ir arābi, tomēr vairāk nekā 300 000 imigrantu bija no Indijas. Pēc reliģiskās piederības 90% iedzīvotāju ir musulmaņi (šiīti — 65%, sunnīti — 35%).
Ekonomika
Bahreinas ekonomika pārsvarā balstās uz naftas un gāzes ieguvi, taču, izsīkstot izrakteņu atradnēm, pēdējos gados attīstās arī citas nozares. Tā ir pirmā Persijas līča valsts, kuras naftas krājumi ir praktiski beigušies. Bezdarbs ir aptuveni 15%, kas ir augstākais rādītājs līča valstu vidū. Valstī ir izveidota viena no reģionā labākajām izglītības un veselības aizsardzības sistēmām.
Pēdējos gados Bahreinā ir attīstījies tūrisms, jau vairākus gadus notiek F1 sacensības (Bahreinas Grand Prix). Populārākie tūrisma objekti ir Manāmas tirgus, Hamīsas mošeja, Bahreinas forts, Pērļu zvejas muzejs, Aradas forts, Karaļa Fahada dambis, Naftas urbums nr. 1, Naftas muzejs.
Plašas investīcijas te veic Igaunijas investīciju fonds LHV Persian Gulf Fund.
Stendes muiža
Stendes muiža (arī Lielstendes, Dižstendes muiža; de) atrodas Talsu novada Lībagu pagasta Dižstendē.
Muižas centra senākā daļa ir daļa no 16. gadsimtā būvētas nocietinātas pils, tautā saukta par Veco pili jeb Bruņinieku pili. Zem tās ir neliela pagraba velve. Pagrabā redzamas ieejas ailas un mūrēti pakāpieni, kas ved lejup, taču tālāk viss ir aizgruvis.
1925. gadā Vecajā pilī ierīkoti dzīvokļi.
Jaunā muižas kungu ēka celta 19. gadsimta sākumā (ap 1820.—1848. gadiem) vēlā klasicisma stilā. Tā bija vienstāva celtne. Virtuves telpas bijušas atsevišķā trīsstāvu celtnē. Staļļi, ratnīca un citas saimniecības ēkas celtas vēlā klasicisma stilā. Kungu māja pārbūvēta 19. gadsimta beigās, 30. vai 40. gados nojaukta virtuves ēka un izbūvēts tagadējais virtuves spārns. Tas ir par metru šaurāks nekā daudz vecākais guļamistabu spārns.
No 1848.—1858. gadiem uzbūvēts vidus ēkas otrais stāvs, pārveidotas fasādes. Ēka ieguva pilastrus, arkveida lokus ēkas galos pie jumta korēm, kā arī baltos logu rāmjus. Celtnes arhitekta vārds nav zināms. 1880. gadu vidū ierīkots ziemas dārza paviljons, kas nojaukts 1908. gadā. Tad arī ierīkota koka veranda, nojaucot veco nelielo balkonu rietumu pusē.
Pēc 1920. gada agrārreformas Stendes muižā izveidoja Stendes selekcijas staciju. Veco pili 1925. — 1926. gados pārbūvēja par strādnieku mājokli. Tika uzcelta arī piebūve pie ēkas ziemeļrietumu sienas. 1941. gadā daļēji mainīja otrā stāva plānojumu. Pēc Otrā pasaules kara ēku izmantoja dzīvokļiem. Ēka, lai gan ar plaisām ziemeļu sienā un cauru jumtu, bija apdzīvota vēl 1999. gadā.
Mamuti
Mamuti ir izmirusi ziloņu dzimtas ģints. Tie dzīvoja pliocēna laikmetā no 4,8 miljoniem gadu p.m.ē. līdz 4500 gadiem p.m.ē. Nosaukuma "mamuts" izcelsme ir saistīta ar mansu valodas vārdu mang ont, kas nozīmē "zemes rags". Mamuti ir dzīvojuši visos kontinentos, izņemot Austrāliju un Dienvidameriku. Precīzs sugu skaits mamutu ģintī nav zināms. Pašlaik ir zināmas 13 mamutu sugas. No mūsdienu dzīvniekiem mamutu tuvākais "radinieks" ir Indijas zilonis. Mamuti bieži ir attēloti alu laikmeta cilvēku zīmējumos. Mamutu kauli ir atrasti arī Latvijas teritorijā.
Pieaugušu mamutu skausta augstums galvenokārt svārstījās no 3 līdz 3,7 metriem, bet masa no 5,5 līdz 7,3 tonnām. Viņiem bija gari, izliekti ilkņi (tā ne sevišķi pareizi dēvē snuķaiņu pāraugušos priekšzobus), ziemeļu sugām ķermenis klāts ar biezu apmatojumu.
Etimoloģija
Vairums valodās mamutu ģints nosaukums ir cēlies no krievu valodas vārda mamant (мамант), mūsdienās mamont (мамонт). Savukārt, šis vārds ir cēlies no senkrievu valodas vārda mammot (маммот), kas ir aizgūts no mansu valodas vārda mang ont. Burtiskā tulkojumā tas nozīmē "zemes rags". Tā tas tika nosaukts, jo pirmos mamutu kaulus ("ragus") atrada pazemes ejās un līdz ar to uzskatīja, ka tie dzīvo zem zemes tāpat kā kurmji. Tā kā mansi nekad nebija redzējuši dzīvu eksemplāru, tika uzskatīts, ka šie dzīvnieki nomirst, nonākot Saules gaismā.
Apraksts
Mamuti pieder pie snuķaiņu kārtas ziloņu dzimtas. Viņi bija daudz lielāki par mūsdienās dzīvojošajiem ziloņiem. Lielākie no mamutiem bija milzu mamuti (M. imperator), kuru skausta augstums sasniedza vismaz 5 metrus. Šo mamutu masa svārstījās no 6 līdz 8 tonnām. Tiek pieļauts, ka lielo tēviņu masas sasniedza pat 12 tonnas. 2005. gadā ASV Ilinoisas štatā tika atrasts 3,3 metrus garš mamuta ilknis. Eksistēja arī mamutu sugas, kuri bija mazāki par mūsdienu ziloņiem, piemēram, pundurmamuts (M. exilis).
Fosilijas
Mamutu fosilijas ir atrodamas visos kontinentos, atskaitot Austrāliju un Dienvidameriku. Jaunākās fosilijas atrastas Vrangeļa salā Ziemeļu Ledus okeānā, lēš, ka pēdējie mamuti tur dzīvojušī pirms 4300 gadiem.
2020. gada oktobrī ziņoja, ka uz ziemeļiem no Meksikas galvaspilsētas Mehiko paleontologiem izdevies uziet vairāk kā 200 dažādu mamutu indivīdu kaulus, kas bija aptuveni 10 000 līdz 20 000 gadus veci. Atradums bija būtisks, jo tas kļuva par līdz šim lielāko vienā reizē uzieto mamutu kaulu eksponātu paleontoloģijas vēsturē.
Citas vietas, kur ir atrasti mamutu kauli lielos daudzumos ir Kalifornijā un Dienviddakotā ASV, kā arī Sibīrijā, kur viens no nesenākajiem atradumiem tika ziņots 2020. gada augustā, kad Jamalas pussalā tika uzietas teju 10 000 gadus vecas mamuta paliekas.
Arī Latvijā kopumā ir atrasti apmēram 30 mamutu kauli, kuri glabājas dažādās institūcijās. Atsevišķi eksemplāri ir pat 32 000 līdz 34 000 gadus veci.
Sistemātika
Precīzs sugu skaits mamutu ģintī nav zināms. Pašlaik ir zināmas 13 mamutu sugas. Daži zinātnieki uzskata, ka milzu mamuts, Kolumbijas mamuts un Džefersona mamuts ir viena suga. Ja tā ir, tad ģintī ietilpst tikai 11 sugas. Visas mamutu sugas ir izmirušas.
Vidzemes landtāgs
Vidzemes landtāgs (de) bija Pārdaugavas Livonijas hercogistes, vēlāk Zviedru Vidzemes un Vidzemes guberņas augstāko kārtu pārstāvju jeb "zemes sūtņu" regulāra kopsapulce, kas pastāvēja līdz Latvijas Republikas dibināšanai. Tas bija Livonijas landtāga tiešs turpinājums Vidzemes provincē, vienīgi bez bīskapu, vēlāk arī bez lielo pilsētu pārstāvniecības.
Pārdaugavas Livonijas hercogistes laikā
Pēc 1561. gada Viļņas ūnijas noslēgšanas Livonijas landtāgs notika Cēsīs, vēlāk Rīgā, bet bez Igaunijas un Kurzemes delegātiem, kas pulcējās savos konventos. Tādēļ to dēvēja par "provinces konventu" (la). 1566. gada 10. decembrī Livonijas hercogistes administrators Jānis Hodkevičs Livonijas landtāgā Cēsīs vienojās ar provinces kārtām par Livonijas un Lietuvas reālūnijas ratificēšanu.
Vidzemes konventu jaunā kārtība tika apstiprināta 1582. gadā, kad Livonijas kara beigās Polijas-Lietuvas kopvalsts ieguva pilnu kontroli pār Vidzemi un Latgali. Provinces trīs prezidiātu prezidenti to galvaspilsētās Cēsīs, Tērbatā un Pērnavā sasauca muižnieku daļkonventus (conventus particularis), kas izvēlēja delegātus (nuncijus) Livonijas hercogistes konventam. Landtāgā piedalījās arī divi Rīgas rātes sūtņi un pa vienam Cēsu, Pērnavas un Tērbatas sūtnim (parasti tie bija birģermeistari). Landtāgam sakarā ar Sigismunda II Augusta privilēģiju bija augstākā tiesas vara un tas realizēja pilnu Livonijas hercogistes autonomiju. 1583. un 1584.-1586. gada muižu revīzijas apspriešanai Livonijas hercogistes administrators Georgs Radvils sasauca Livonijas seimeli (provincialis conventus), lai paziņotu, ka apstiprinās agrākos Rīgas arhibīskapijas un Livonijas ordeņa lēņus, bet ne tos plašos dāvinājumus, kurus Livonijas kara juku laikā piešķīris arhibīskaps Vilhelms Brandenburgs vai administrators Jānis Hodkevičs.
Tomēr 1598. gadā tika pieņemta jauna Vidzemes provinces kārtība (Ordinatio Livoniae), kas ierobežoja provinces autonomiju un noteica, ka landtāgi (provinces konventi jeb seimiki) sasaucami Cēsīs pēc karaļa vajadzībām, lai ievēlētu četrus pārstāvjus (2 poļu un leišu, 2 vācbaltiešu) Polijas-Lietuvas kopvalsts seimā. Landtāga kompetencē palika atzinuma tiesības par priekšlikumiem, ko karaļa vārdā pasludināja viņa ieceltais hercogistes administrators (no 1598. gada Cēsu bīskaps), savukārt landtāgam bija tiesības iesniegt Polijas-Lietuvas seimam un karalim lūgumus un sūdzības. Pēc Vidzemes hercogistes sadalīšanas tās landtāga tiesības pārņēma Inflantijas seimiks un Piltenes apgabala teritorijā Piltenes landtāgs.
Zviedru Vidzemes laikā
Landtāgs arī Zviedru Vidzemes pārvaldē saglabāja nozīmīgu lomu, reizēm būdams pat opozīcijā Zviedrijas karalim, piemēram, Johans Reinholds Patkuls krasi iebilda pret muižu redukcijas politiku. Landtāga satversme tika pieņemta 1645. gada 4. jūlijā. Saskaņā ar to landtāgi bija jānotur Rīgā ne retāk kā reizi gadā. To kompetencē bija izlemt muižnieku sūdzības, bet juridiskās lietas bija novirzāmas uz tiesu. Tāpat landtāgos apsprieda provinces civilo un militāro iekārtu, bet lēmumus pieņēma Zviedrijas karalis. Likuma spēku landtāga lēmumi ieguva vienīgi ar Vidzemes ģenerālgubernatora atļauju. Kaut arī landtāgā piedalījās tikai Vidzemes bruņniecības pārstāvji, to tiesiski uzskatīja par visas provinces parlamentu.