cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brīvmūrniecība
Brīvmūrniecības uzdevumi, organizācija un darbība
Lai gan brīvmūrniecība kā vēsturiska parādība vienmēr bijusi attīstībā, atšķirībā no politiskām partijām, tā gadsimtu garumā nav ieguvusi kādas politisku programmas veidolu. Politiskās partijas brīvmūrniecība uzskata par pārejošām sabiedrības parādībām, kuru mūžs parasti ilgst tikai divus, trīs gadu desmitus. Brīvmūrniecība uzskata, ka tās platformai jāveidojas no mūžīgām cilvēces vērtībām, kuru pamats ir Absolūtā patiesība. Tikai formas ziņā tā tiek piemērota un ieviesta dzīvē atkarībā no laikmeta un valsts.
Līdz ar to brīvmūrniecība, atšķirībā no plašākā sabiedrībā visai izplatītiem uzskatiem, pastāv ārpus politikas un, saskaņā ar savām tradīcijām, iekšējo kārtību un rituālu, jebkura veida politiskas diskusijas un strīdi brīvmūrnieku ložās ir stingri aizliegti. Tā ir viena no galvenajām brīvmūrniecības iezīmēm. Tai pat laikā brīvmūrniecība ir bijusi un sagaidāms, ka arī nākotnē būs ievērojams faktors katras valsts sabiedriskajā dzīvē.
Kaut arī, ar ļoti labām idejām, brīvmūrniecība bieži ir sastapusies arī ar dažādiem šķēršļiem — viņu neviennozīmīgi uztveramo simboliku un rituālus, saistību ar dažādām apslēptām (tikai šauram lokam) organizācijām.
Brīvmūrniecība Latvijā
Vecākā Rīgas loža "Ziemeļzvaigzne" dibināta 1750. gadā, tā bijusi pakļauta Anglijas lielložas Provinciālložai Krievijā un Vācijā. Otro ložu “Pie trīs kronētiem zobeniem” nodibināja Kurzemes un Zemgales hercogistes galvaspilsētā Jelgavā 1754. gadā. 1765. gadā Rīgas loža tika pārdēvēta par Striktās Observances sistēmas “Zobena ložu”, kurā 1766. gadā tika uzņemts Johans Gotfrīds Herders. Johans Vilhelms fon Cinnendorfs 1770. gadā nodibināja Vācijas Brīvmūrnieku Lielo Zemes ložu, kas nepakļāvās Striktajai Observancei, un izveidoja atšķirīgu augstāko grādu sistēmu. 1773. gadā šīs sistēmas pārstāvji Rīgā nodibināja ložu “Apolons” (Apollo) un 1777. gadā ložu “Kastors” (Castor).
1779. un 1780. gadā Jelgavas ložās darbojās Aleksandrs Kaljostro, kas ieviesa savu oriģinālo Ēģiptes sistēmu Misraim rituālā. 1790. gadā Rīgas loža "Mazā pasaule" no Krievijas provinciālložas lielmeistara Ivana Jelagina saņēma Anglijas lielložas patentu un darbojās angļu rituālā. Franču revolūcijas iespaidā 1794. gadā Krievijas ķeizariene Katrīna II saviem valstsvīriem brīvmūrniekiem darīja zināmu, ka tam vairs nav viņas piekrišanas. Lai gan nebija oficiāla aizlieguma, visas ložas Rīgā, Jelgavā, Aizputē un Liepājā brīvprātīgi apturēja savu darbību. 1796. gadā apturētās Jelgavas ložas bibliotēku nodeva Jelgavas akadēmiskajai ģimnāzijai, kas 1800. gadā saturēja aptuveni 30 tūkstošus grāmatu. 1815. gadā Jelgavas loža atsāka darboties zviedru rituālā, pievienojoties Krievijas impērijas lielložai “Astraea” 1818. gadā. Sakarā ar pamatotajām bažām par brīvmūrniecības politizāciju Aleksandrs I 1822. gadā atkārtoti izdeva rīkojumu slēgt visas brīvmūrnieku ložas. Vairāki brīvmūrnieki, kas vēlāk tika nodēvēti par dekabristiem, izveidoja slepenās Ziemeļu un Dienvidu savienības. Pēc Dekabristu sacelšanās apspiešanas 1825. gadā līdz pat 1905. gada revolūcijai nav ziņu par brīvmūrnieku darbību Latvijas teritorijā. 1911. gadā tika nodibināts “Krievijas Tautu Lielais Austrums”, viena tam pakļauta loža darbojusies Rīgā. Pirmā pasaules kara laikā Liepājā kopš 1916. gada darbojās vācu militārā loža “Enkurs un zobens”, Jelgavā loža “Vācu zobens austrumos”, bet Rīgā “Hanziešu uzticība”. Pēc kara beigām 1921. gadā tika izveidota Liepājas loža "Enkurs", 1924. gadā Rīgas loža "Jāņuguns". Abas ložas slēdza pirms vācbaltiešu izceļošanas.
Regulārā brīvmūrniecība
1993. gadā atjaunoja ložu "Jāņuguns", kas no 1996. gada darbojās Vācijas Apvienoto lielložu sastāvā, 1996. gadā reģistrēja "Brīvmūrniecības Atjaunošanas biedrību Latvijā". 2002. gadā atjaunoja Rīgas ložas "Ziemeļzvaigzne" (AFAM Vācijas lielložas rituālā) un "Pie Zobena" (Cinendorfa rituālā). 2002. gada nogalē Vācijas Apvienotās lielložas vienojās par Latvijas lielložas dibināšanu 2003. gada 8. martā. 2003. gada decembrī arī Anglijas Apvienotā lielloža atzina Latvijas lielložas regularitāti.
Neregulārā brīvmūrniecība
2005. gadā Francijas lielloža nodibināja savu "Apvienoto Latvijas lielložu" (fr) un perfekcijas ložu, kas ietilpst Eiropas Apvienoto lielložu konfederācijā (Confédération des Grandes Loges Unies d'Europe). 2007. gadā arī Francijas Sieviešu lielloža (Grande Loge féminine de France) Rīgā nodibināja sieviešu ložu "Burvju Flauta" (La flûte enchantée), bet vēlāk Spānijas Sieviešu Lielie austrumi nodibināja savu sieviešu ložu "Rīta zvaigzne" (L'Etoile du matin).
2009. gadā Polijas Dižie Austrumi (Loże WWP) sadraudzībā ar Francijas Dižajiem Austrumiem dibināja Rīgas ložu Moria, kas 2015. gadā pievienojās 15 Eiropas Ložu Brālības Sadarbības Līgumam. 2014. gadā Senais un Sākotnējais Memfisas-Micraima Rits Rīgas Austrumos nodibināja ložu Maat. 2015. gadā tika iesvētīta Rīgas loža Aurora Balticum. 2018. gada decembrī Latvijā uzsāka darbu Senā un Sākotnējā Memfisas-Misraima Rita Cienījamais Trīsstūris "Akhet" Nr. 132 Rīgas Austrumos.
Kriptogrāfija
Simetriskie algoritmi
Simetriskos šifrēšanas algoritmus iedala bloku šifros (block cipher) un plūsmas šifros (stream cipher). Bloku šifri nošifrē (un atšifrē) noteikta izmēra datu bloku (parasti 8—16 baiti), izmantojot dotu atslēgu. Atslēga (key) ir brīvi izraudzīts, noteikta garuma datu bloks vai liels skaitlis. Simetrisko šifru atslēgas ir jātur slepenībā, jo jebkurš, kas tiek klāt pie atslēgas, var atšifrēt visu, kas ar atslēgu ir nošifrēts. Lai nošifrētu lielāku daudzumu datu, blokus apvieno kopā. Eksistē vairākas metodes, tām ir dažādas priekšrocības un trūkumi. No tām nozīmīgākās ir ECB (vienkārša), CBC (droša), OFB, CFB, CTR (šie 3 bloku šifru pārveido par plūsmas šifru). Plūsmas šifri ģenerē pseido gadījumskaitļu virkni (pseudorandom bit sequence), kas ir atkarīga no šifra atslēgas. To virkni kombinējot ar šifrējamajiem vai atšifrējamajiem datiem (izmantojot XOR operāciju), notiek šifrēšana vai atšifrēšana. Simetriskos šifrus lieto datu šifrēšanai. Šifrēšanai un atšifrēšanai lieto vai nu vienu un to pašu atslēgu (parasti), vai arī lieto saistītas atslēgas, t.i., no vienas atslēgas var viegli aprēķināt otru. Plašāk pazīstamie bloku šifri ir DES un AES, plašāk pazīstamais plūsmas (stream) šifrs ir RC4.
Asimetriskie algoritmi
Šifrēšanas algoritmi šifrē datus izmantojot publisko atslēgu. Šifrējamie dati gandrīz vienmēr ir kāda simetriskā šifrēšanas algoritma atslēga (vai viens no datu komponentiem, no kuriem aprēķina simetrisko atslēgu). Datus, kas nošifrēti ar publisko atslēgu, var atšifrēt tikai ir atbilstošo privāto atslēgu. Pazīstamākais asimetriskais šifrēšanas algoritms ir RSA.
Atslēgu apmaiņas algoritmi ģenerē simetriskās atslēgas, apmainoties ar publiskajām atslēgām un savienojot tās ar sava gala privātajām atslēgām. Atslēgu apmaiņu var veikt arī vienā galā uzģenerējot simetrisko atslēgu, nošifrējot to ar asimetrisko šifrēšanas algoritmu un aizsūtot uz otru galu. Atslēgu apmaiņas algoritmus ar nelielām modifikācijām var lietot arī šifrēšanai (tikai te nevarēs izvēlēties simetrisko atslēgu, tā būs nejauša). Pazīstamākie atslēgu apmaiņas algoritmi ir DH un tā modifikācija ECDH.
Paraksta algoritmi izveido elektronisko parakstu, izmantojot privāto atslēgu. To parakstu pēc tam var pārbaudīt izmantojot publisko atslēgu. Te nenotiek šifrēšana. Vispārīgajā gadījumā paraksts ir parakstāmie dati, kas "nošifrēti" ar privāto atslēgu. Paraksta pārbaudei nepieciešama publiskā atslēga un paraksta pārbaude ir paraksta "atšifrēšana" ar publisko atslēgu. Ja tā notiek veiksmīgi, paraksts ir derīgs, ja nē, tad nav. Reāli, paraksta algoritmi spēj apstrādāt tikai nelielus datu blokus, tāpēc no parakstāmajiem datiem aprēķina hash un paraksta to (un pieliek klāt parakstītajiem datiem). Paraksta pārbaude tad sastāv no tā hash atšifrēšanas, esošo datu hash aprēķināšanas un to abu hash salīdzināšanas (tiem jābūt vienādiem). Pazīstamākie paraksta algoritmi ir RSA, DSA un DSA modifikācija ECDSA.
Garneles
Izskats un īpašības
Garneles un zāģveida garneles ārēji izskatās ļoti līdzīgas, tomēr starp abām grupām ir nozīmīgas atšķirības. Zāģveida garnelēm ķermeņa vairoga segmenti secīgi pārsedz viens otru (pirmais vairoga segments pārsedz otro segmentu, otrais segments trešo utt), pirmie 3 kāju pāri ir spīļveidīgi, un ķermeņa forma vienkāršāka nekā garnelēm. Arī garnelēm ķermeņa vairogu segmenti pārklājas viens pār otru, bet savādākā kārtībā. Garneles otrais segments pārklāj pirmo un trešo, spīļveidīgi ir tikai pirmie divi kāju pāri, un to ķermeņu forma ir sarežģītāka kā zāģveida garnelēm. Arī abu grupu žaunu uzbūve ir atšķirīga. Garnelēm žaunām ir plātnīšu struktūra, bet zāģveida garnelēm — zarota struktūra. Visvieglāk garneli no zāģveida garneles var atšķirt pēc ķermeņa otrā segmenta.
Dzīves cikls
Lielākā daļa garneļu vairojas tikai sālsūdens vidē, lai gan ir neliels daudzums saldūdens garneļu sugu. Mātīte izdēj 50 000—1 miljonu olu, no kurām pēc 24 stundām izšķiļas pavisam sīki kāpuri — naupliji. Līdz izšķilšanās brīdim olas ir piestiprinātas pie mātītes peldkājām. Naupliji barojas ar iekšējām olas dzeltenuma rezervēm līdz attīstās par zoejām, kurām par lokomotoriem orgāniem ir 3 pirmie krūšu kāju pāri, kas pieaugušai garnelei pārvēršas par žokļkājām. Zoejas barojas ar aļģēm, un pēc dažām dienām seko mizisa fāze. Šajā fāzē jaunā garnele jau sāk izskatīties kā pieaugusi garnele, tikai ir ļoti sīka un smalka. Tās barojas ar aļģēm un zooplanktonu. Vēl pēc 3—4 dienām mizisi pārvēršas par postkāpuru garnelēm, kurām ir visas pieaugušo garneļu īpašības, tikai tās ir mazākas. Visa pārvēršanāss pēc izšķilšanās notiek apmēram 12 dienās. Postkāpuru garneles dodas uz grīvlīčiem, kas ir bagāti ar barības vielām un ūdenim ir zema sāls koncentrācija. Tur tās barojas un izaug par pieaugušām garnelēm. Tad jaunās garneles dodas atpakaļ atklātos ūdeņos. Lielākā daļa garneļu dzīvo bentiskajā zonā uz jūras dibena.
Škorpion vz. 61
Ierocis ir izstrādāts drošības spēkiem un to pašlaik izmanto Čehijas bruņotie spēki (ČBS) kā pašaizsardzības ieroci zemāk stāvošajiem armijas personālam, transportlīdzekļu vadītajiem, bruņumašīnu personālam, speciālo uzdevumu vienībām. To vēl izmanto dažas citas valstis. Ierocis ir tik kompakts, ka to var pārnēsāt kā parastu pistoli.
Vēsture
Škorpiona konstrukciju izstrādāja 1950tajos gados. To izstrādāja Miroslavs Ribārs (1924—1970). Viņš pabeidza universitāti kā inženieris. Viņš jau kopš 1940tajiem strādā ieroču rūpnīcās par ieroču konstruktoru. Viņš ir piedalījies vairāku ieroču izstrādē. Viņš arī piedalījās darbā pie ložmetēja UK vz. 59 konstrukcijas. Lai pastiprinātos savas teorētiskās zināšanas automātisku ieroču izstrādē, viņš vēl mācījās Militārtehniskajā akadēmijā. Beidzot savas mācības akadēmijā, 1958. gadā Ribārs veiksmīgi aizstāvēja savu darbu — mazu mašīnpistoli, kuru sauca par Škorpionu. Pēc izmēģinājumiem un novērtēšanas, Aizsardzības ministrija beidzot pieņēma to uz pilna apjoma ražošanu. Un 1959. gadā iznāca pirmie funkcionālie ieroči — Š-59. 1961. gadā, Škorpion paraugi tika rūpīgi testēti, un tas pierādīja sevi kā ļoti uzticamu šaujamieroci. Tas darbojās nevainojami skarbās temperatūras no -50 °C līdz +70 °C. Tas pierādīja sevi būt uzticamam mitrās un putekļainās situācijās. Mašīnpistole izrādīja pretestību sālsūdenim un it īpaši mehāniskiem bojājumiem. Tā izturēja kritienus no 10 m augstuma, krītot uz māla virsmas, un 6 m kritienus uz betona virsmas (ieskaitot kritienus uz stobra). Škorpionam pat pārbrauca pāri ar automašīnu un tas izturēja. Turklāt, cietais hroma stobrs spēja uzturēt precizitāti 60 000 šāvieniem. Turpmākos gadus Ribārs ar savu komandu izstrādāja vēl citas Škorpiona versijas: vz. 64, vz. 65, vz. 68 kurš no kura pārsvarā atšķīrās ar kalibru. Tomēr Ribārs nepaguva izstrādāt vz. 82. Viņš nomira no sirdslēkmes 1970. gada 6. decembrī. Viņa vietā šī ieroča izstrādi vadīja Jirī Čermaks (SA vz. 58 triecienšautenes izstrādātājs). Pēdējā Škorpiona versija tika izstrādāta deviņdesmitajos gados. To nosauca par CZ-361 un tas atšķiras ar to, ka tam ir Picatinny sliedes. Pēc testēšanas 1961. gadā to pieņēma Čehoslovākijas armijas bruņojumā kā Samopal vzor 1961 (latviski: Mašīnpistoles modelis 1961). Ieroci vēl eksportēja uz Ēģipti, Angolu, Lībiju, Indonēziju un citām valstīm. Dienvidslāvija pēc 30 000 šo ieroču iegādes, vēl ieguva tiesības uz to ražošanas licences līgumu un ražoja pašu savu ieroci — Modeli 84. Škorpionu vēl lietoja speciālo uzdevumu vienības, jo ieroča patronu (7,65x17 mm Browning SR) varēja viegli noslāpēt. Šīs iespējas dēļ, to arī izmantoja dažādi teroristu grupējumi. To viņi izmantojuši dažos skaļākos 1970to-1980to gadu terora aktos. Teroristi arī to ir iecienījuši, jo tas ir tik mazs, ka viņu var šaut kā pistoli un pārnēsāt aizklātu zem drēbēm.
Apraksts
Škorpiona uzbūve tajā laikā bija unikāla. Ieroci darbina kā jau parasti darbina atsitiena enerģija. Taču tam ir oriģināla uguns tempa slāpētājs. Tas samazina šaušanas ātrumu līdz 850 šāv./min. Padarot ieroci vairāk kontrolējamu, kad šauj pilnīgi automātiskajā režīmā. Tas arī pazemina atsitiena. Šis mehānisms satur palēninātājsviru (tā atrodas stobra kārbas aizmugurē), kas acumirklī noķer cirkulējošo aizslēgu. Šī procesa laikā, kad aizslēgs ceļo atmuguriski un liek liekajai čaulai pamest patrontelpu atstājot vietu jaunajai, tas iesit plunžiera slogs un nogrūž to lejā. Šis slogs atrodas metāla caurulē pistoļveida rokturī. Svira turpina turēt aizslēgu līdz kustīgo slogu atspere uzgrūž augšā. Svars liek svirai apkabināties no aizslēga un tā palaiž aizslēgu, kas turpina savu ciklu. Škorpionam ir mēlītes mehānisms, ar kā palīdzību ierocis šauj, un drošinātājs, kura svira ir iebūvēta stobra kārbas kreisajā pusē, virs pistoļveida roktura. Pavisam ir 3 režīmi (no kreisās uz labo): Pārlādēšanas rokturis atrodas stobra kārbas augšējā daļā. Šis rokturis ir stobra kārbas abās pusēs. Čaulu izmešanas logs ir stobra kārbas augšdaļā. Tas paliek atvērts, kad pēdējā čaulīte pamet ieroci. To var aizvērt pārlādēšanas apaļo rokturi viegli pavelkot uz aizmuguri. Magazīnu var izņemt nospiežot pogu, kas atrodas kreisajā pusē, stobra kārbas apakšdaļā pa kreisi no drošinātāja. Lai ielūkotos ieroča iekšienē, vienkārši nospiežot tapu, kas ir pa kreisi no magazīna apakšējā stobra kārbas daļā Stobra kārbas augšdaļā atrodas tēmēšanas ierīce, pārlādēšanas rokturis, čaulīšu izmešanas logs. Doties apakšdaļa uztur pistoļveida rokturi, mēlītes mehānismu un magazīnu. Sākotnējā Škorpiona versija (vz. 61) izmantoja 7,65x17 mm patronas. Magazīnas ietilpība bija 10 patronas (īsais) un 20 patronas (garais). Taču gadu gaitā Čehoslovākijas armija pārgāja pie 9x18 mm Makarov patronām, kam arī radās attiecīgs Škorpions. Beigās Škorpiona versijas bija pieejamas vēl 9x17 mm Short un 9x19 mm Parabellum kalibros. Mazākā magazīna ietilpība bija 10 patronas, bet lielākā 30 patronas. Varēja arī atpazīt kādas patronas ierocis šauj pēc magazīnas: 9 mm patronu magazīnas bija taisnas, bet 7,65 mm izlocītas. Škorpions vēl ir aprīkots ar atvērta tipa mehāniskajiem tēmēkļiem (mērķeklis ir regulējams) un metāla laidi, ko var salikt un saīsināt ieroci no 720 mm uz 520 mm. Tas salikās virs stobra kārbas un piestiprinās pie tēmēkļa. Ar īso magazīnu, ieroci var nēsāt kā parastu pistoli. Tam ir pat savs maksts. 2 papildus lielās magazīnas pārnēsā atsevišķā patronsomā. Ierocim vēl ir tīrīšanas komplekts, eļļas pudele, mērķekļa regulējamais instruments, siksna. Škorpionam vēl var pielikt skaņas slāpētāju.
Daļējā izjaukšanas un salikšanas secība
1. Izņemt magazīnu; 2. Atlocīt laidi; 3. Turēt mašīnpistoli labajā rokā pie pistoļveida roktura. Piespiest izjaucamās tapas galu, kas atrodas ieroča labajā pusē un izmantojot kreisās rokas īkšķi un rādītājpirkstu, izvilkt tapu uz kreiso pusi līdz tā apstājas; 4. Satvert stobra kārbas augšdaļu ar kreiso roku un pagrūst pāris milimetru uz priekšu un pacel uz augšu; 5. Pilnīgi ievilkt aizslēgu; 6. Izņemt pārlādēšanas roktura pogas uz savām pusēm. Atdalīt aizslēgu no stobra kārbas. Piezīme: Turēt ieroci drošā virzienā un nodrošināt, ka visas detaļas ir pārredzamā vietā. Lai saliktu atpakaļ ieroci, jāatkārto tās pašas darbības tikai jādara tās pretējā secībā.
Versijas
Š-59: ir Škorpiona pirmie 200 prototipi, kurus pārbaudīja, lai tos pieņemtu Čehoslovākijas armijas bruņojumā. Tas atšķīrās no vz. 61 ar saliekamo laidi (vienmēr piestiprināta), pistoļveida roktura formu, un mazsvarīgas neatbilstības aizslēgā, čaulīšu izmetējā, mēlītes malā un magazīna satvērējā. '''SA vz. 61 E:' No Škorpiona''. atšķiras ar to, ka tam pistolveida rokturis taisīts no plastikas. Šauj 7,65x17 mm Browning SR pistoļu patronas. To piedāvā Česká Zbrojovka kopš 1990tajiem gadiem. '''SA vz. 64:''' 9x17 mm Short versija. Tam ir taisna magazīna un papildus vienpusīgi iegriezumi stobrā (lai samazinātu atsitienu), platāka magazīna ieeja. '''SA vz. 65:''' 9x18 mm Makarov versija. Gandrīz identisks vz. 64 izņemot tam ir daži uzlabojumi aizslēgā un pievienota gumijas iemava, lai samazinātu palēninātāju sloga triecienu un pagarinot palēninātāja mehānisma dzīvi. '''SA vz. 68:''' 9x19 mm Parabellum versija. Ribārs iesāka darbu uz šo modeli 1967. gadā. Tā aizslēgs bija divreiz smagāks par Vz. 61 aizslēgu. Tas bija arī pirmais Škorpion modelis ar piestiprinātu koka laidi. Jauna mērķekļa plātne pagarināja efektīvas uguns distanci līdz 250m. '''SA vz. 82:''' 9x19 mm vz. 82 (čehu 9x18 mm Makarova versija) versija. Tā tika izstrādāta, lai apmierinātu Čehoslovākijas armijas prasības uz šo kalibru, kas jau izskanējuši jau kopš 1970tajiem gadiem. Šī modeļa izstrādi uzsāka Ribārs, bet pabeidza Čermaks, jo Ribārs nomira. ''Vz. 82'' bija jauns karkass. Pārlādēšanas roktura poga bija divreiz lielāka, kas padarīja pārlādēšamu vieglāku. Tam bija jauna dzelzs laide. Gailis nu jau nesastāvēja viss no 9 bet 6 detaļām. '''SA vz. 83:' .32 ACP SA vz. 82'' versija. CZ-91S: Pusautomātiskā versija civiliedzīvotājiem. Pieejams dažādos kalibros. CZ-868: Škorpiona karabīnes modifikācija. CZ-361: Škorpiona jaunākā versija. 9x19 mm Parabellum kalibrā. Ierocim ir arī Picatinny sliede zem stobra. M84: Škorpiona dienvidslāvu versija. To licencēti ražo Serbijas kompānija Zastava Arms. Atšķirībā no oriģinālās versijas M84 ir sintētisks pistoļveida rokturis nevis koka pistoļveida rokturis M84A: M84 civiliedzīvotāju versija. Tā vēl ir pieejama 9x17 mm kalibrā. ''SA vz. 64, SA vz. 65, SA vz. 68, SA vz. 82 un SA vz. 83'' nekad netika pilna apjoma ražošana un tos nekad neadoptēja neviena armija vai kāda specvienība.
Lietotāji
Iekļauti gan bijušie, gan pašreizējie lietotāji:
== Škorpions kino un datorspēles ==
Verners fon Brauns
Karjera NASA
Divus gadus pēc Nacionālās aeronautikas un kosmosa administrācijas izveidošanas, 1960. gadā Redstonas Arsenālā Alabamā tika izveidots Māršala kosmisko lidojumu centrs. Līdz ar to Brauns ar savu konstruktoru komandu tika pārcelts uz NASA. Verners fon Brauns kļuva par NASA valdes locekli un NASA Māršala kosmisko lidojumu centra direktoru (no 1960. gada jūlija līdz 1970. gada februārim).
Māršala centra pirmais lielākais projekts bija Saturn raķete lielu kravu nogādāšanai Zemes orbītā un tālāk. Ar to tika realizēta Apollo programma. Fon Brauns bija Saturn un kosmosa kuģa Apollo izstrādes vadītājs. Šis projekts sasniedza kulmināciju, kad Apollo 11 astronauti Nīls Ārmstrongs un Edvins Oldrins pirmoreiz cilvēces vēsturē izkāpa uz Mēness. — cilvēka lidojumi un izkāpšana uz Mēness.
1960. gadu beigās pēc fon Brauna idejas un ar viņa palīdzību tika izveidots ASV kosmosa un raķešu centrs Hantsvilā: muzejs, kurā tika saglabātas raķetes un kosmiskie aparāti.
Pēc cilvēka izkāpšanas uz Mēness fon Brauns vēlējās turpināt attīstīt Saturn-5 nesējsistēmu un sagatavot pilotējamu ekspedīciju uz Marsu 1980. gados, bet tas viņam neizdevās. Verners fon Brauns un viņa ģimene tika pārcelti uz Vašingtonu, kur viņu iecēla par NASA administratora vietnieku plānošanā. Pēc Apollo programmas pārtraukšanas un budžeta samazinājumiem Brauns atstāja NASA.
Darbība pēc NASA
Pēc aiziešanas no NASA Verners fon Brauns kļuva par aerokosmiskās kompānijas Fairchild Industries inženierijas un attīstības viceprezidentu. 1973. gadā fon Braunam atklāja vēzi, bet tas nākamajos gados netika kontrolēts ar ķirurģisku iejaukšanos. 1977. gadā Brauns pensionējās no amata kompānijā Fairchild Industries veselības problēmu dēļ.
1977. gada 16. jūnijā, 65 gadu vecumā, Brauns nomira no aizkuņģa dziedzera vēža. Apglabāts Aiviihilas kapsētā Aleksandrijā, Virdžīnijā.
Vilis Krištopans
Biogrāfija
1980. gadā beidzis Rīgas Politehniskā institūta Arhitektūras un celtniecības fakultāti.
1989. gadā sācis nodarboties ar uzņēmējdarbību. Nodibinājis kooperatīvu un tirgojies ar puķēm Latvijā un Krievijā. Izveidojis kokapstrādes firmu "Dardedze", kļuvis par viceprezidentu Latvijas-Īrijas kopuzņēmumā "Interbaltija". Kopš 1994. gada — galvenais akcionārs akciju sabiedrībā "Vācijas-Latvijas banka", vairāku uzņēmumu līdzīpašnieks un vadītājs.
Kopš 2008. gada V. Krištopans tiek iekļauts Latvijas miljonāru sarakstā.
Karjera basketbolā
Basketbolā nokļuvis garo spēlētāju meklējumos. Sākot ar 1975. gadu V. Krištopans spēlējis VEF meistarkomandā. Tai pašā gadā PSRS Tautu spartakiādē debitēja Latvijas PSR izlasē, izcīnot 6. vietu.
Pēc aktīvo sporta gaitu beigām 1984. gadā V. Krištopans VEF komandā uzsāka trenera karjeru kā galvenā trenera Maigoņa Valdmaņa asistents. 1985. gadā ar komandu izcīnīja 5. vietu PSRS čempionātā. 1988. un 1989. gadā V. Krištopans bija VEF galvenais treneris.
V. Krištopans ir viens no Latvijas Basketbola līgas izveidošanas iniciatoriem un bija pirmais tās prezidents.
Politiskā darbība
No 1980. līdz 1987. gadam V. Krištopans bija PSKP biedrs.
1993. gadā V. Krištopans bija ietekmīgās organizācijas "Klubs 21" biedrs un viens no apvienības "Latvijas Ceļš" dibinātājiem. No tās saraksta šajā pašā gadā ievēlēts 5. Saeimā, kuras darbības laikā kļuva par valsts ieņēmumu valsts ministru Valda Birkava Ministru kabinetā. 1995. gadā ievēlēts 6. Saeimā, kuras laikā darbojās kā satiksmes ministrs Andra Šķēles valdībā.
Ministra amatu V. Krištopans saglabāja arī nākamajā A. Šķēles valdībā, bet bija spiests demisionēt pēc Andra Šķēles pieprasījuma saistībā ar pretkorupcijas likumdošanas neievērošanu. Īslaicīgi atjaunoja Saeimas deputāta mandātu, bet drīz atkal kļuva par satiksmes ministru nu jau Guntara Krasta valdībā.
1998. gadā ievēlēts 6. Saeimā un 1998. gada novembrī V. Krištopans kļuva par Ministru prezidentu, uzņemoties vadīt mazākuma valdību. 1999. gada jūlijā no valdības vadītāja amata atkāpās. Valdības darbības sākumā V. Krištopans pats pildīja arī zemkopības ministra pienākumus. 1999. gada maijā kā Ministru prezidents atbrīvoja no amata ekonomikas ministru Aināru Šleseru. Pēc demisijas V. Krištopans atjaunoja Saeimas deputāta mandātu, bet 2000. gadā to nolika un paziņoja, ka aiziet no politikas.
2002. gadā Krištopans aizgāja no "Latvijas Ceļa", bet tika ievēlēts 8. Saeimā jau kā Zaļo un Zemnieku savienības pārstāvis, nebūdams savienībā ietilpstošo partiju biedrs. Šī Saeimas sasaukuma laikā nevienu reizi netika piedalījies debatēs no Saeimas tribīnes. 2006. gadā vēlreiz pārtraucis darbību politikā.
2021. gada augustā V. Krištopans bija Aināra Šlesera veidotās partijas "Latvija pirmajā vietā" dibinātāju skaitā un izvirzīts kā finanšu ministra amata kandidāts. 2022. gada rudenī ievēlēts 14. Saeimā.
Privātā dzīve
Brālis Arnis Krištopans arī bijis basketbolists un basketbola treneris. V. Krištopans ir precējies ar Aiju Krištopani, dēli Kaspars un Kristaps (arī politiķis un 14. Saeimas deputāts), meita Nikola. Vedekla televīzijas darbiniece Maija Rozīte-Krištopane, bet brāļa sieva žurnāliste un mediju darbiniece Gunta Līdaka.
Ilgus gadus V. Krištopana ģimene dzīvoja mājā Berģos, taču pēdējos gados medijos parādījusies informācija, ka īpašums tiek pārdots.
Indoķīnas pussala
Indoķīnas pussala jeb Indoķīna ir pussala Āzijas dienvidaustrumos, kas atrodas starp Bengālijas līci, Andamanu jūru, Malakas šaurumu rietumos un Dienvidķīnas jūru austrumos, bet ziemeļos par nosacīto robežu tiek uzskatīta taisne starp Gangas un Honas deltām. Uz pussalas izvietojušās Vjetnama, Kambodža, Laosa, Malaizija, Mjanma un Taizeme. Indoķīnas pussalas kopējā platība ir aptuveni 2 miljoni kvadrātkilometru. Tā ir trešā lielākā pussala pasaulē.
Pussalas rietumu daļai raksturīgi daudzi sekli līči, pussalas un salas. Dienvidu daļā Indoķīnas pussalas galu veido Malakas pussala. Lielākās kalnu grēdas ir Rakaina grēda, Tanetaudži un Čionsona grēda. Starp tām no ziemeļiem iestiepjas Šanas kalnienes daļas. Kopumā kalnu sistēmām raksturīgas meridionāls novietojums. Augstākā virsotne ir Ngoklins, kuras augstums ir 3280 metri. Dienvidu daļā atrodas zemi aluviālie līdzenumi.
Indoķīnā atrodama alvas, volframa, svina, cinka, vara, niķeļa un dzelzs rūda, kā arī boksīti, hromīti, fosfāti, nafta, akmeņogles, zelts un dārgakmeņi.
Subekvatoriālais musonu klimats, bet dienvidu daļā ekvatoriālais klimats. Lielākās pussalas upes ir Irvanda, Salcina, Menamčaopraja un Mekonga. Kopumā raksturīgs blīvs upju tīkls un daudzi ezeri. Rietumu daļā aug mūžzaļie tropiskie meži, centrālajā daļā (kalnos) vasarzaļie meži. Ieplakās - savanna un piekrastē - mangroves.
Zemkopībā tiek audzēti rīsi, cukurniedres, banāni, kaučugaugi, kokospalmas, tējaskrūmi, pipari un citas kultūras.
Sojuz TMA-15
Starts notika. Ar šī kosmosa kuģa lidojumu SKS pamatapkalpe tika palielināta līdz sešiem cilvēkiem. Kuģis uz zemes nolaidās.
Daugavas kauja
Daugavas kauja, arī Spilves kauja bija otrā lielākā kauja pēc Narvas kaujas Lielajā Ziemeļu kara sākumā starp apvienoto Saksijas kūrfirstistes (9000 vīru) un Krievijas caristes (4 000 vīru) karaspēkiem pret Zviedrijas 7000 vīru karaspēku. Kaujā piedalījās arī Kurzemes un Zemgales hercogistes karaspēka vienība Ferdinanda Ketlera vadībā.
Sojuz TMA-15
Lidojuma gaita
Starts notika 10:34:53 UTC no Baikonuras kosmodroma ar nesējraķeti Sojuz-FG.
Daugavas kauja
Norise
Kauja notika 1701. gada 19. (9.) jūlijā Spilves pļavās Pārdaugavā. Sakšu armijas virspavēlnieks grāfs Ādams fon Šteinavs (Adam Heinrich Graf von Steinau) taktiski kļūdījās, gaidot zviedru uzbrukumu Koknesē un pirms kaujas sadalīja savu karaspēku. Apvienotais Saksijas, Kurzemes un Krievijas karaspēks ģenerāļa Oto Arnolda fon Paikula vadībā izvietojās Daugavas kreisajā krastā no Spilves pļavām līdz Katlakalnam.
Sojuz TMA-15
Lidojuma gaita
No stacijas Sojuz TMA-15 atvienojās 03:55:59 UTC. Kosmosa kuģa dzinēji 06:26:02 UTC tika iedarbināti uz 260 sekundēm, lai veiktu bremzēšanas manevru. Sojuz TMA-15 nolaižamais aparāts 07:16 UTC nolaidās Kazahstanas stepēs 85 km uz ziemeļiem no Arkalikas.
Daugavas kauja
Norise
Zviedru kājnieki dūmu aizsegā četros no rīta lielgabalu uguns aizsegā sāka pārcelties pāri Daugavai un spējā triecienā karaļa Kārļa XII vadībā ieņēma placdarmu Daugavas kreisajā krastā. Sakši ģenerāļa O. Paikuļa vadībā nesekmīgi centās piespiest zviedrus atkāpties, tad ieradās sakšu kavalērija no Kokneses Ā. Šteinava vadībā, bet arī jātnieku kaujā zviedri izcīnīja uzvaru. Apvienotā karaspēka kara padome pieņēma lēmumu atkāpties, tomēr uz Lucavsalas ielenktā krievu karaspēka vienība atteicās padoties un tika gandrīz pilnībā iznīcināta. Zviedrijas karaspēks viegli ieņēma Kurzemes hercogisti un līdz 11. augustam uzturējās Bauskas pilī.
Daugavas forsēšana un pontonu tilta būve
Kaujas laikā zviedri izmantoja peldošas koka platformas un dūmu aizsegu. Lai galvenais karaspēks varētu šķērsot Daugavu, tika uzbūvēti plosti, kas savā starpā bija saistīti ar virvēm. Pēc karaspēka aiziešanas tilts palika Rīgas pilsētai un kalpoja kā pirmais tilts pār Daugavu tās lejtecē, ko izmantoja vasaras mēnešos. 1705. gadā pavasara pali tiltu aiznesa jūrā. Plostu tilts tika atjaunots, bet 1710. gada Rīgas aplenkuma laikā to iznīcināja krievu armija.
Frīdrihs II Hoenštaufens
Dzīvesgājums
1211. gadā vācu augstmaņi ievēlēja Frīdrihu par valdnieku, un 1212. gada 9. decembrī Maincā viņš tika kronēts par Vācijas karali un kļuva arī par Švābijas hercogu (kā Frīdrihs VII). Francijas karalim Filipam II Augustam sakaujot Svētās Romas imperatoru Otonu IV kaujā pie Buvīnas Flandrijā 1214. gadā (šeit karoja angļi, franči un vācieši), viņš faktiski varu bija zaudējis. 1215. gada 23. jūlijā Āhenē Frīdrihu vēlreiz kronēja par Vācijas karali, tagad ar plašāku Vācijas valdnieku atbalstu.
1220. gadā par Svētās Romas impērijas imperatoru tika pasludināts Frīdriha II mazgadīgais dēls Heinrihs VII, taču tēvs pret to iebilda un 1220. gada 22. novembrī Svētā Pētera bazilikā Romā pāvests Honorijs III kronēja par imperatoru Frīdrihu II. Attiecības starp grūti ietekmējamo imperatoru un pāvestu bija sliktas, jo īpaši pēc tam, kad, gatavojoties Piektajam krusta karam, Frīdrihs nesaņēma gaidīto Konstantinopoles karaļa titulu (tika izvēlēts Francijas karaļa dēls Pjērs de Kurtenē).
Tā kā 1220. gadā Heinriham VII bija tikai deviņi gadi, pirms atgriešanās Sicīlijā, Frīdrihs II izveidoja reģentu padomi Ķelnes arhibīskapa vadībā, kas nodarbojās ar ikdienas valsts pārvades jautājumiem vācu zemēs. Daļa reģentu vēlējās Heinrihu VII apprecināt ar Anglijas princesi, kamēr citi atbalstīja Otokāra I meitas kandidatūru. Frīdrihs II izlēma par labu Austrijas hercoga Leopolda VI meitai. Pēc Ķelnes arhibīskapa nogalināšanas 1225. gadā, par nākamo reģentu iecēla Bavārijas hercogu Ludvigu I Vitelsbahu.
Nestabilās attiecības ar Dānijas karali Valdemāru II saasināja ziemeļu robežu jautājumu. 1226. gadā imperators deva atļauju Teitoņu ordenim sākt krusta karus Prūsijā, un piešķīra Lībekai impērijas brīvpilsētas statusu.
Aktīvi darbodamies Itālijā, Frīdrihs II maz uzmanības pievērsa politikai Vācijā, kā rezultātā feodālā sadrumstalotība vācu zemēs viņa valdīšanas laikā turpināja pieaugt. Itālijā noritēja gvelfu un gibelīnu karš, imperators karoja ar ziemeļu un vidienes pilsētām, mēģinot tās pakļaut savai varai. Vairākkārt karoja ar Pāvesta valsti, Frīdriha II valdīšanas laiks bija vissmagākais attiecībās starp Romas pāvestiem un Svēto Romas impēriju. Pāvesti rakstos imperatoru bieži nosodījuši, bet divreiz viņš pat ticis ekskomunicēts no Katoļu baznīcas.
1229. gadā Frīdrihs II piedalījās Sestajā krusta karā, panākot Betlēmes, Nācaretes un Jeruzalemes nonākšanu kristiešu rokās. 1229. gadā kronēts kā Jeruzalemes karalis.
Heinriham VII pieaugot, viņš vācu zemēs valdīja aizvien neatkarīgāk no tēva, kas neizbēgami noveda pie konfliktiem. Frīdrihs II par troņmantinieku sāka uzskatīt savu dēlu Konrādu. 1234. gadā imperators paziņoja, ka pēc 15 gadu prombūtnes atgriezīsies Vācijā. Heinrihs VII meklēja sabiedrotos Milānā un Lombardijas līgā, cerot, ka Ziemeļitālijas pilsētas bloķēs imperatora ceļu uz Vāciju. Taču 1235. gada pavasarī Frīdrihs II kopā ar Konrādu ieradās Vācijā. Viņš ieradās bez armijas, un vācu augstmaņi ātri apliecināja viņam savu lojalitāti. Jūlijā Heinrihs VII krita pie tēva kājām, cerot uz piedošanu. Taču imperators dēlu notiesāja, atņēma karaļa titulu, un ieslodzīja sākumā Vācijā, vēlāk Dienviditālijā, kur 1242. gadā Heinrihs VII mira. 1235. gadā Frīdrihs II izbeidza konfliktu ar Velfiem, piešķirot tiem jaunus titulus. Viņš arī atzina vācu ziemeļrietumu zemju un Velfu ciešās saites ar Angliju, apprecot Anglijas karaļa Henrija III meitu Izabellu. 1237. gada februārī imperators panāca deviņus gadus vecā Konrāda IV ievēlēšanu par karali, tā nodrošinot viņam troņa mantošanu. Atkal tika izveidota reģentu padome, šoreiz Maincas arhibīskapa vadībā. Austrijas, Bavārijas un Bohēmijas valdnieki izmantoja nepārtrauktos imperatora un pāvesta konfliktus, kuru laikā Frīdrihu II 1239. gadā atkal izslēdza no baznīcas (pāvests Gregorijs IX pat nodēvēja viņu par Antikristu), lai nostiprinātu savu varu, un plānotu antikaraļa ievēlēšanu. Taču mongoļu iebrukuma draudi lika viņiem samierināties ar imperatoru. Frīdrihs II uzbruka Romai un 1241. gadā pāvests nomira.
Pēc pāvesta Inocenta IV ievēlēšanas 1243. gadā, Frīdrihs II sāka zaudēt kontroli Vācijā, daļai garīdznieku un augstmaņu pārejot pāvesta pusē. Konrāda IV reģents Tīringenes landgrāfs Heinrihs Raspe 1244. gadā pārgāja pāvesta pusē un 1246. gadā viņu ievēlēja par karali. Tikmēr Bavārijas hercogs Oto II saglabāja lojalitāti un izprecināja savu meitu Konrādam IV. Heinrihs Raspe pēc pāris uzvarām pār Konrāda IV spēkiem mira 1247. gada februārī. Pusgadu vēlāk Reinzemes arhibīskapi, sadarbībā ar Brabantes hercogu Heinrihu II par karali ievēlēja Holandes un Zēlandes grāfu Vilhelmu II. Tikai ar bruņotu spēku viņam izdevās ielauzties Āhenē, un kronēties. Arī citas Reinzemes pilsētas viņam bija jāiekaro vairāku gadu laikā.
1250. gada 13. decembrī imperators Frīdrihs II mira kara ar Lombardijas līgu laikā, un līdz ar Frīdriha II aiziešanu viņsaulē Hoenštaufenu dinastijas un vācu karaļu vara Itālijā sabruka.
Personība
Frīdrihs II uzskata par vienu no vislabāk izglītotajiem sava laika cilvēkiem, viņa iesauka bija Stupor mundi (Pasaules brīnums). Zināja sešas valodas (latīņu, sicīliešu, vācu, franču, grieķu un arābu valodu). Atbalstīja zinātni un mākslu, interesējās par medicīnu un dabaszinībām. 1224. gadā dibināja Neapoles Universitāti.
Aizrāvās ar medību putnu audzēšanu un ilgā laikā par to sarakstīja vienu no nozīmīgākajām tēmai veltītajām grāmatām De Arte Venandi cum Avibus.
Viņa galmā Palermo radās Sicīlijas dzejas skola, un sicīliešu rakstu valoda kļuva par pirmo itāliešu valodas rakstisko tradīciju.
Gēteborgas IFK
Gēteborgas IFK (sv) ir profesionāls Zviedrijas futbola klubs, kas ir bāzēts Gēteborgā, Zviedrijā. Klubs gandrīz visu savu pastāvēšanas laiku spēlē Zviedrijas augstākajā līgā Allsvenskan un nav to pametis kopš 1977. gada, kas ir labākais sasniegums starp visiem Zviedrijas klubiem. Gēteborgas IFK tika dibināts. Klubs ir 18 reizes uzvarējis nacionālajā čempionātā, 7 reizes ieguvis Zviedrijas kausu un divreiz uzvarējis UEFA kausa izcīņā (1982. un 1987. gadā). IFK ir uzskatāms par panākumiem bagātāko Zviedrijas futbola klubu. Kopš 2009. gada Gēteborgas IFK savas mājas spēles aizvada Gamla Ullevi stadionā, kura ietilpība ir 18 900 skatītāju vietas.
Plaukstdators
Mūsdienīgs plaukstdators parasti ir spējīgs kalpot arī kā mūzikas/video atskaņotājs, diktofons, attālinātās kontroles pults (piemēram, TV), spēļu konsole, mobilais tālrunis, portatīvais TV u. c.
Mūsdienās plaukstdatorus ir izkonkurējuši viedtālruņi.
Serhio Ramoss
Sasniegumi
Spānija
Individuālie sasniegumi
Gabriels Narutovičs
Dzīvesgājums
Pēc Polijas neatkarības atgūšanas Juzefs Pilsudskis G. Narutoviču uzaicināja pildīt Polijas Republikas sabiedrisko darbu ministra (1920-1921) un ārlietu (1922) ministra pienākumus. 1922. gada 9. decembrī Polijas Seims Narutoviču ievēlēja par Polijas Republikas pirmo prezidentu ar kreiso, centristu, zemnieku un minoritāšu partiju atbalstu. Tas izraisīja protestus no labējo nometnes, jo prezidents tika ievēlēts ar ebreju partiju atbalstu. 1922. gada 11. decembrī Narutovičs tika inaugurēts par Polijas prezidentu, bet jau 1922. gada 16. decembrī, apmeklējot mākslas izstādi Varšavā, Narutoviču nošāva. Viņa slepkava bija antisemītiski noskaņotais gleznotājs, mākslas profesors un kritiķis Eligiušs Ņevjadomskis (Eligiusz Niewiadomski), kuram tika piespriests nāvessods.
G. Narutoviča brālis Staņislavs (Stanislovas Narutavičius) bija viens no Lietuvas neatkarības deklarācijas parakstītājiem.
Rītiņš
Rītiņš (sieviešu dzimtē Rītiņa) ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no vārda „rīts” pamazināmās formas. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Džordžs Zamka
Džordžs Zamka (George David Zamka; dzimis ) ir NASA kosmonauts, lidotājs ASV jūras kājnieku korpusā. Lidojis vairāk nekā 3500 stundu ar vairāk nekā 30 dažādu veidu lidaparātiem.
1998 gadā tika uzņemts NASA astronautu kandidātu grupā. Trenējās kā kosmoplāna pilots.
2007. gada oktobrī — novembrī piedalījās savā pirmajā lidojumā STS-120 kā pilots.
Zamkas otrais kosmiskais lidojums notika 2010. gada februārī misijā STS-130, esot kosmoplāna Endeavour komandierim.
Halo 2
Halo 2 var būt:
Nasdaq CSD
Nasdaq CSD SE (agrākais nosaukums AS Latvijas Centrālais depozitārijs) ir Latvijā reģistrēts uzņēmums, kas sniedz centrālā vērtspapīru depozitārija pakalpojumus Latvijā, Lietuvā, Igaunijā un Islandē.
Vispārēja informācija
Nasdaq CSD nodrošina pēc-tirdzniecības infrastruktūru un plašu vērtspapīru norēķinu pakalpojumu klāstu tirgus dalībniekiem. Depozitārijam ir būtiska loma finanšu tirgos kā centrālajam akciju, obligāciju, valdību izlaistu vērtspapīru un citu finanšu instrumentu reģistram. Nasdaq CSD reģistrēto vērtspapīru kopējā vērtība pārsniedz 50 miljardus eiro un pakalpojumi tiek sniegti vairāk nekā 7500 emitentiem Islandē un Baltijas valstīs.
Nasdaq CSD ir licencēts atbilstoši Eiropas Centrālo vērtspapīru depozitāriju regulai (CSDR), un to uzrauga attiecīgās finanšu un kapitāla tirgus uzraudzības iestādes. Depozitārijs nodrošina norēķinu automatizētu un tūlītēju apstrādi Eiropas TARGET2 vērtspapīriem (T2S) norēķinu platformā.
Nasdaq CSD ietilpst  Nasdaq grupā, un tā mātes sabiedrība Nasdaq, Inc. sniedz tirdzniecības un pēc-tirdzniecības pakalpojumus vairāk nekā 50 valstīs.
Vērtspapīru reģistrēšana
Vērtspapīru reģistrācija nodrošina akcionāru īpašumtiesību drošību un augstāku uzticību no investoru, partneru un finanšu iestāžu puses. Nasdaq CSD reģistrē vērtspapīru emisijas ierakstu veidā un kā Nacionālās Numerācijas Aģentūru asociācijas (Association of National Numbering Agencies) dalībnieks katrai vērtspapīru emisijai piešķir starptautisko vērtspapīru identifikācijas numuru (ISIN). Nasdaq CSD var reģistrēt akcijas, parāda vērtspapīrus, ieguldījumu apliecības un citus vērtspapīrus.
Vērtspapīru uzskaite un glabāšana
Saskaņā ar Latvijas Finanšu instrumentu tirgus likumu visi publiski emitētie vērtspapīri Latvijā ir dematerializēti — vērtspapīri neeksistē papīra formā, bet gan kā iegrāmatojums personas vērtspapīru kontā bankā, un šis iegrāmatojums ir īpašuma tiesību pierādījums. Vērtspapīrus uzskaita un iegrāmato Nasdaq CSD un Latvijas komercbankas un ieguldījumu brokeru sabiedrības.
Vērtspapīru norēķini
Depozitārijs nodrošina dažāda veida vērtspapīru norēķinus, tostarp norēķinus atbilstoši DVP principam (Delivery Versus Payment), kas nozīmē vienlaicīgu naudas un vērtspapīru apmaiņu starp vērtspapīru pircēju un pārdevēju.
Vērtspapīru notikumu apkalpošana
Nasdaq CSD nodrošina vērtspapīru notikumu apkalpošanu centrālajā vērtspapīru depozitārijā reģistrētiem vērtspapīriem, piemēram, akcionāru sarakstu sagatavošanu uz akcionāru sapulcēm, dividenžu izmaksu, procentu un pamatsummas izmaksas parāda vērtspapīriem.
Privātu uzņēmumu akcionāru reģistru kārtošana
Nasdaq CSD piedāvā neatkarīgus un drošus reģistra uzturēšanas pakalpojumus arī privātām, biržā neiekļautām akciju sabiedrībām.
Pensiju sistēmas 2. līmeņa reģistra kārtošana
Kopš 2003. gada sadarbībā ar VSAA, centrālais vērtspapīru depozitārijs uztur Latvijas pensiju sistēmas 2. līmeņa dalībnieku individuālo kontu reģistru, kurā tiek uzskaitītas ikviena sociāli apdrošinātā Latvijas iedzīvotāja veiktās iemaksas valsts fondēto pensiju shēmā — kādā no pensiju plāniem, kā arī to daļas, kas naudas izteiksmē ataino personas pensiju 2. līmenī uzkrāto kapitālu.
Sākotnējā reģistra kārtošana
Sākotnējais reģistrs ir saraksts, kurā iekļautas personas, kurām pieder viena vai vairāku emitentu emitētie finanšu instrumenti un kuras finanšu instrumentus ieguvušas sākotnējās izvietošanas rezultātā vai pēc finanšu instrumentu laišanas publiskajā apgrozībā sev piederošo finanšu instrumentu uzskaiti nav pārvietojušas no sākotnējā reģistra uz sev piederošo finanšu instrumentu kontu. Depozitārijs kārto sākotnējos akcionāru sarakstus līdz brīdim, kad finanšu instrumentu jeb akciju īpašnieki veic dereģistrāciju.
LEI koda atjaunošana un pārvešana
Nasdaq CSD sniedz LEI koda atjaunošanas un pārvešanas pakalpojumus. Sākot ar 2018. gada 3. janvāri visām juridiskajām personām, kas darbojas finanšu tirgos un veic finanšu instrumentu darījumus, jābūt LEI kodam.
Ervīns Šrēdingers
Ervīns Rūdolfs Jozefs Aleksandrs Šrēdingers (de, dzimis, miris ) bija austriešu fiziķis, viens no kvantu mehānikas pamatlicējiem. 1933. gadā Šrēdingers kopā ar Polu Diraku ieguva Nobela prēmiju fizikā par ieguldīto darbu kvantu mehānikas attīstīšanā.
Biogrāfija
Dzimis Vīnē, inteliģentu ģimenē. Mācījies klasiskajā ģimnāzijā. Pēc tās absolvēšanas iestājās Vīnes Universitātē, kuru pabeidza 1910. gadā. Studiju laikā Šrēdingers ieinteresējās par termodinamiku. Pēc universitātes pabeigšanas viņš kļuva par sava pasniedzēja Franča Eksnera asistentu.
Vēl pirms Pirmā pasaules kara sākuma Šrēdingeru iesauca armijā, kur salīdzinoši mierīgos apstākļos viņš dienēja visu kara laiku. Pēc kara beigām Šrēdingeru uzaicināja par viesprofesoru Jēnas Universitātē. 1921. gadā viņš kļuva par Breslavas Universitātes (tagadējā Vroclava) ordinēto profesoru. Tajā pašā gadā Šrēdingeru iecēla par Cīrihes Universitātes Teorētiskās fizikas katedras vadītāju, šai amatā viņš nostrādāja līdz 1927. gadam. No 1927. līdz 1933. gadam vadīja katedru Berlīnes Universitātē.
Nākot pie varas nacistiem, Šrēdingers devās uz Oksfordas Universitāti. Šeit arī saņēma ziņu, ka viņam kopā ar Polu Diraku piešķirta Nobela prēmija fizikā. Sekoja darbs Grācas Universitātē (1936-1938), kuru pēc anšlusa nācās pamest. Pēc atgriešanās Oksfordā un īslaicīga posma Ģentes Universitātē Šrēdingers pieņēma Īrijas valdības uzaicinājumu vadīt īpaši viņam izveidotu institūtu. Īrijā tika pavadīti 17 gadi, iegūta Īrijas pilsonība. Pēdējos dzīves gadus (1956-1961) zinātnieks pavadīja Vīnē, kur lasīja lekcijas Vīnes Universitātē. Miris no tuberkulozes 1961. gadā.
Zinātniskais darbs
Zinātniskie darbi statistiskajā fizikā, kvantu mehānikā, vispārīgajā relativitātes teorijā. Izstrādājis mikrodaļiņu kustības teoriju - viļņu mehāniku, izveidojis tās pamatvienādojumu - Šrēdingera vienādojumu. Mikroobjektu stāvokļa aprakstīšanai ieviesis viļņu funkciju, pierādījis viļņu mehānikas un matricu mehānikas identitāti (Nobela prēmija fizikā, 1933). Veicis pētījumus mezonu teorijā, elektrodinamikā. Mēģinājis radīt vienoto lauka teoriju.
Staņislavs Vojcehovskis
Staņislavs Vojcehovskis (pl; dzimis, miris ) bija poļu lauksaimnieks un valstsvīrs.
Dzīvesgājums
Dzimis Kališā, 1888. gadā beidza Kališas pilsētas ģimnāziju, pēc nostāstiem, kuriem nav apstiprinājuma, mācījies arī Pētera akadēmijā Jelgavā. Studēja matemātiku un fiziku Varšavas universitātē (1888–1891).
1922. gadā ievēlēts par Polijas prezidentu. Pēc 1926. gada Maija apvērsuma, lai izvairītos no pilsoņkara ar Pilsudski, atkāpies no amata. Aizgāja no sabiedriskās dzīves, turpināja strādāt Varšavas Lauksaimniecības universitētē. Viņa dēlu nacionālsociālistiskā Vācija sagrāba par ķīlnieku, lai piespiestu Vojcejovski atzīt, ka Polijas trimdas valdība ir nelikumīga. Likumīgais prezidents atteicās, dēls gāja bojā Aušvicē.
Kauja pie Omuļiem
Kauja pie Omuļiem bija viena no lielajām kaujām starp zviedru un krievu karaspēku Lielā Ziemeļu kara pirmajā periodā. Tā notika 1702. gada 18. jūlijā pie Omuļu muižas (vācu: Hummelshof), tagadējā Igaunijā netālu no Latvijas robežas.
Kaujas norise un tās sekas
1701. gada rudenī krievu dragūnu pulki (ap 40 000 vīru) Borisa Šeremetjeva vadībā iebruka zviedru pārvaldītajā Igaunijā un pie Omuļiem sakāva Volmāra fon Šlipenbaha komandēto zviedru karaspēka vienību (ap 5700 vīru). Pēc šis uzvaras krievu rokās nonāca visa Ziemeļvidzeme un Igaunija, kas tika kā "ienaidnieka teritorija" pamatīgi izpostīta.
1702. gada beigās Šeremetjevs bieži citētajā vēstulē caram Pēterim rakstīja: "Varenais Dievs un vissvētā dievmāte ir Tavu vēlēšanos piepildījusi. Ienaidnieka zemē vairs nav, ko postīt. No Pleskavas līdz Tērbatai, lejup pa Veļikajas upi, gar Peipusa ezera krastiem līdz Narvas upes grīvai, ap Tērbatu, aiz Tērbatas [..] Laiuses līdz Rēvelei, 50 verstis pret Rakveri un tālāk no Tērbatas uz augšu pa Mētraines upi līdz Vircezeram, pret Helmi un Karksi, un aiz Karksi līdz 38 verstīm pret Pērnavu, un no Rīgas līdz Valkai: viss ir nopostīts, pilis ir uzspridzinātas. Nekas vairs nav saglabājies bez Pērnavas un Rēveles, un šur tur kāda muiža jūrmalā. Citādi viss starp Rēveli un Rīgu ir izravēts. Apdzīvotās vietas atrodamas tikai uz kartes. Kā klājies postīšanas laikā, zina stāstīt gūstekņi [..] Ko lai es iesāku ar laupījumu?"
Starp gūstekņiem bija arī Marta Skavronska (1684-1727), vēlākā Krievijas ķeizariene Katrīna I.
1939. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1939. gada notikumi Latvijā.
Pretty Hate Machine
Pretty Hate Machine ir amerikāņu industriālā roka mūzikas projekta Nine Inch Nails debijas albums, izdots 1989. gadā. Pretty Hate Machine ir izveidots no Purest Feeling demo ieraksta dziesmām, kā arī no dziesmām, kas tika ierakstītas pēc Purest Feeling ierakstīšanas. Albumam tika izlaisti trīs singli, visveiksmīgākais no tiem Head Like a Hole kļuva par regulāri izpildītu dziesmu Nine Inch Nails koncertos.
Dziesmu saraksts
Visas dziesmas sarakstījis Trents Reznors.
2010. gada izdevuma papildu dziesma
Dziesmu sarakstījis Fredijs Merkūrijs. <li>Get Down, Make Love (Queen kaverversija ) — 04:19 </li> </ol>
X Window System
X Window System ir logošanas sistēma, kas nodrošina standarta instrumentus un protokolus lietotāja grafisko saskarņu izveidei. Gandrīz visas mūsdienīgās operētājsistēmas atbalsta X Window System, tomēr plašāko izmantojumu tā ir radusi tieši UNIX tipa sistēmās.
X Window System nodrošina grafiskās saskarnes pamatfunkcijas: logu attēlošanu un pārvietošanu, mijiedarbību ar peli un tastatūru. X Window System nenosaka lietotāja grafiskās saskarnes detaļas, par to atbild kāds no daudzskaitlīgajiem logu pārvaldniekiem. Šī iemesla dēļ programmu grafiskais atainojums X Window System vidē var ievērojami atšķirties; dažādas programmas var izmantot krasi atšķirīgas saskarnes.
X Window System ir paredzēta tīkla caurspīdības (network transparency) funkcija: grafiskās programmas var tikt darbinātas uz citas darbstacijas tīklā, bet to saskarnes tiks pārraidītas pa tīklu un attēlotas uz lietotāja lokālās stacijas. X Window System gadījumā termini "klients" un "serveris" lielai daļai lietotāju rada neizpratni: "serveris" ir lietotāja lokālais displejs (displeja serveris), savukārt "klients" - programma, kas šo displeju izmanto un tā var tikt darbināta uz attālināta datora.
X Window System izstrādāja Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā (MIT) 1984. gadā. Pašreizējā - X11 - protokola versija dienasgaismu ieraudzīja 1987. gadā. X projektu koordinē X.Org fonds. Atsaucēs bāzētā sistēmas implementācija (reference implementation), X.Org server, ir brīvi pieejams un tās izplatīšanu nosaka MIT licence un tai līdzīgu licenču noteikumi. Liela daļa modernai logošanas sistēmai piemītošu iespēju kā, piemēram, daudzmonitoru atbalsts (X Windows vidē - Xinerama), 3D efekti darbvirsmai (AIGLX), skārienjūtīga ekrāna funkcijas MPX, "iksos" bija nodrošinātas vēl pirms Windows piedāvāja šādu iespēju.
Simona Hausvalde
Simona Hausvalda (Simone Hye-Soon Hauswald; dzimusi Simona Denkingere (Simone Hye-Soon Denkinger) ) ir bijusī Vācijas biatloniste.