cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elektromagnētiskā lauka potenciāls
Potenciālu izvēle nav viennozīmīga
Izteiksmes
vektoru \vec{E} \ un \vec{B} \ laukus nosaka viennozīgi. Tomēr potenciālu \varphi \ un \vec{A} \ izvēle nav viennozīmīga: eksistē bezgalīgi daudz potenciālu \varphi ' \ un \vec{A} ' \, kuri definē vienus un tos pašus laukus \vec{E} \ un \vec{B} \. Izvēloties patvaļīgu, nepārtrauktu un vismaz divreiz diferencējamu skalāru funkciju f \ un definēsim jaunus potenciālus
un
.
Šīs formulas ir potenciālu gradientās transformācijas.
Elektrostatik
Imperatora tamarīns
Imperatora tamarīns ir viens no kalitriksu dzimtas pārstāvjiem. Šim dzīvniekam ir garas, baltas ūsas, kuru gali nokarājas līdz pat pleciem, un iesarkana aste. Tas apdzīvo Peru dienvidaustrumus, Bolīvijas ziemeļaustrumus un Brazīlijas rietumus.
Izskats un īpašības
Imperatora tamarīns ir samērā neliels zīdītājs. Tā garums ir 23 - 25,5 cm. Tā aste var būt gandrīz divas reizes garāka nekā pats - 35 - 42 cm. Imperatora tamarīna svars ir 300-400 g. Imperatora tamarīnam ir biezs, pietiekami garš kažoks. Apmatojuma krāsa ir rūsgana un pelēka. Vēders dažkārt ir sudrabaini pelēks, kāju gali un galvas augšpuse-melni, aste-iesarkana. Šim, no piecām tamarīnu sugām ir visizteiksmīgākās ūsas. Pirkstu virsma ir pārveidojusies par nagiem, izņemot īkšķiem. Šie dzīvnieki ēd augļus, kukaiņus un nektāru. Imperatora tamarīni ir sabiedriski un nebrīvē dzīvo līdz 23 gadiem. Dzimumgatavība sākas 15-18 mēnešu vecumā. Pārošanās laiks - maijs-jūnijs. Grūtniecība ilgst 140-145 dienas.
Dzīvesveids
Imperatora tamarīni dzīvo Amazones ieplakas lietus mežos un sausās, mūžam zaļās audzēs augstākās teritorijās. Šie dzīvnieki aktīvi kļūst vēlu no rīta un barojas līdz pat pusdienlaikam. Viņi parasti uzturas biezu, ložņājošu augu virsotnēs, lai paslēptos no plēsīgajiem putniem. Tamarīnu barā parasti veido viena mātīte, tēviņš-barvedis un viens vai daži pakļauti tēviņi, un arī mazuļi.
Vairošanās
Pārošanās periodā tēviņi raida riesta kliedzienus. Mātīte parasti dzemdē divus mazuļus. Mātīte mazuļus parasti tikai pabaro ar pienu, bet par to rūpējas tēviņi kopā ar citiem grupas locekļiem.
Zāles
Zāles, arī medikamenti, ir jebkura bioloģiska aktīva viela vai to salikumi, kas uzrāda īpašības, kuras vajadzīgas, lai ārstētu cilvēku un dzīvnieku slimības vai veiktu šo slimību profilaksi, kā arī jebkura viela vai vielu salikums, ko var izmantot vai ievadīt cilvēkiem vai dzīvniekiem vai nu ar mērķi atjaunot, uzlabot vai pārveidot fizioloģiskās funkcijas, izraisot farmakoloģisku, imunoloģisku vai metabolisku iedarbību, vai noteikt medicīnisko diagnozi. Visas Latvijā reģistrētās cilvēkiem paredzētās zāles, to zāļu apraksti un lietošanas instrukcijas ir pieejamas Zāļu Valsts aģentūras mājaslapā, bet informācija par veterinārajām (dzīvniekiem paredzētajām) zālēm pieejama Pārtikas un veterinārā dienesta mājaslapā.
Balstoties uz ASV Pārtikas un zāļu aģentūras (Food and Drug Administration) informāciju, zāles ir viela(s), kas
Galvenās sastopamās zāļu formas
Mūsdienas zāļu formu veidi ir ļoti dažādi, un tie nosaka, kā attiecīgās zāles ir jālieto. Lietošanas veidi atkarībā no zāļu formas ir norādīti tabulā.
Zāļu darbības mehānismi organismā
Zāļu lietošanas lielais pieaugums cilvēkiem ir novedis pie zāļu vielu pastiprinātas izpētes sakarā ar to iedarbības veidu cilvēka organismā. Vienkārši izsakoties, tā ir organismā esošo dabīgo signālu stimulācija, nomākšana vai radīšana. Piemēram, slimnieks ar bronhiālo astmu lieto zāļu vielu salbutamolu, ko viņš inhalē elpceļos. Salbutamols uzsūcas plaušās, paplašina bronhus un tajos palielina sekrēciju, atvieglojot elpošanu. Šajā gadījumā tas nevis rada jaunu dabīgo signālu, bet gan stimulē to. Zāļu vielas var darboties arī daudz sarežģītākos veidos, ietekmējot psiholoģisko stāvokli un uzvedību. Piemēram, lietojot narkotiskās vielas, dažas iedarbojas uz receptoriem smadzenēs tiešā veidā, savukārt citas — netiešā ceļā. Kopsummā, zāles darbojas, sūtot informāciju caur šūnu receptoriem, izmainot fizioloģiskās funkcijas sākumā pašā šūnā, kas plašāk tālāk izpaužas attiecīgi audos, orgānā, orgānu sistēmā vai pat visā organismā.
Zāļu vielām var būt vairāki mērķi uz dažādām šūnu struktūrām:
Galvenās receptoru klases
Visiem šiem struktūras proteīniem ir nozīmīga loma savstarpējā šūnu komunikācijā, un zāļu vielas tos izmanto, lai nosūtītu terapeitisku signālu. Šajā gadījumā zāļu vielu mērķis ir receptori, uz kuriem iedarbojoties, zāles var veikt savu funkciju. Jāpiebilst, ka ne visas zāļu vielas iedarbojas tieši uz receptoriem, piemēram, tādas, kuras neitralizē kuņģa skābi, tomēr lielākā daļa zāļu iedarbojas tieši uz receptoriem.
Cilvēka organismā receptorus, uz kuriem iedarbojas neirotransmiteri, hormoni un citas signālvielas, iedala četrās galvenajās klasēs:
Zāļu vielu mijiedarbība ar receptoriem
Noskaidrojot, kā uz receptoriem darbojas dabīgie ligandi jeb signālvielas, var rasties priekšstats par to, kā uz tiem darbojas zāļu vielas. Ir vairāki veidi, kā zāļu viela var piesaistīties receptoram — tā var piesaistīties tajā pašā vietā, kur dabīgais ligands (izkonkurēt to) vai piesaistīties citā vietā uz receptora, ietekmējot dabīgā liganda piesaistīšanos netieši. Svarīgi minēt ir vēl vienu iedalījumu — agonisti un antagonisti.
Agonisti ir tādas vielas, kuras rada kādu fizioloģisku efektu vai darbību, kas var izpausties, kā piemēram, nervu impulss, savukārt antagonistiem ir pretēja darbība — tie nomāc (nobloķē) receptorus, līdz ar to samazinot vai pilnīgi apturot signālvielu piesaisti receptoram, apturot arī procesus šūnā. Piemēram, plaši lietotas šāda darbības zāles ir beta 1 adrenoblokatori jeb saukti vienkārši beta blokatori, viens no kuriem ir bisoprolols, ko lieto sirds mazspējas gadījumā.
Tas darbojas, kā antagonists uz receptoriem, kas atrodas sirds muskuļa šūnās, nobloķējot adrenalīna (dabīgā signālviela šiem receptoriem) piesaistīšanos šiem receptoriem, līdz ar to samazina sirds muskuļa saraušanās biežumu (kontraktilitāti) un palēnina sirdsdarbību, kas netiešā veidā izraisa arī citas pārmaiņas, kā samazināts asinsspiediens. Šis ir tikai viens no ļoti daudziem piemēriem par to, kā tieši attiecīgā zāļu viela, kuru lietojam, ietekmē mūsu organismu un tieši uz kura attiecīgā orgāna attiecīgajiem receptoriem tā darbojas un kā tā darbojas — kā agonsits vai kā antagonists. Jāpiebilst, ka dabīgās signālvielas darbojas uz receptoriem pārsvarā tikai, kā agonisti. Ne visas zāles, kas darbojas uz receptoriem, piesaistās tajā pašā vietā, kur dabīgā signālviela. Ir tādas, kuras piesaistās citā receptora vietā un palielina vai pazemina dabīgā liganda piesaisti receptoram. Šādas zāļu vielas dēvē par allostēriskajiem modulatoriem.
Jaunu zāļu atklāšana un zāļu klīniskie pētījumi
Jaunajām zālēm ir jābūt gan drošām, gan efektīvām to lietošanā, lai tās varētu tikt apstiprinātas zāļu tirgū, piemēram, ASV to apstiprina Pārtikas un zāļu aģentūra (Food and Drug administration), bet Latvijā — Zāļu Valsts aģentūra. Jaunu zāļu izpētes un attīstības process iekļauj gan šo zāļu ietekmi, gan efektivitāti, gan drošību, kas ir sarežģīts, darbietilpīgs un reizēm finansiāli neizdevīgs, jo ne visas zāles, kuru pētīšanā ir bijuši ieguldīti lieli līdzekļi, nonāk zāļu tirgū. Aptuvenie aprēķini rāda, ka viena medikamenta pētījumi izmaksā aptuveni 1 miljardu ASV dolāru (aptuveni 880 000 000 eiro).
Zāļu kompānijas uzsāk jaunu zāļu izveides procesu ar kādu ārstējamu plaša spektra slimību, piemēram, sirds un asinsvadu slimību, vai specifiskāku — krūts vēzi, paaugstinātu asinsspiedienu u. t. m. Sākotnējā procesā ir jānoskaidro zāļu galvenā ķīmiskā savienojuma struktūra, ko īsteno, veicot vairākas speciālas, rūpīgi izstrādātas pārbaudes tehnikas, lai atlasītu interesējošos savienojumus ar nepieciešamo bioloģisko iedarbību. Pēc tam, kad ir atrasts galvenais ķīmiskais savienojums, kura iedarbība un efektivitāte ir jānoskaidro, veic pētījumus, kas iekļauj šādas fāzes:
Klīnisko pētījumu iedalījums:
Pirmsklīniskajā fāzē tiek veikta ķīmiskās vielas bioloģiskās aktivitātes pārbaude laboratorijā, kā arī šīs vielas drošības pārbaude. Ja tiek saņemta atļauja no attiecīgās institūcijas, var turpināties klīniskie zāļu pētījumi, kas tiek veikti uz cilvēkiem. I fāzē iekļauj nelielas, brīvprātīgas cilvēku grupas (vidēji 20 — 80 cilvēkus). Šīs fāzes mērķis ir noskaidrot zāļu drošumu cilvēkam, kā arī maksimālo panesamo devu. II fāze (piedalās 100 — 300 brīvprātīgo) turpina drošuma izpēti, kā arī zāļu ietekmi, savukārt III fāzē, kurā jau piedalās 1000 — 3000 brīvprātīgu dalībnieku, mērķis ir noskaidrot zāļu efektivitāti. Pēc III fāzē iegūtajiem rezultātiem tiek noteikts, vai pētāmās zāles tiks vai netiks reģistrētas. Ja III fāzē iegūtie rezultāti ir bijuši labvēlīgi, zāles tiek reģistrētas un nonāk zāļu tirgū, tā iedarbība joprojām tiek novērota IV fāzē, kurā piedalās vairāk, kā 1000 brīvprātīgo. Tas ir paredzēts papildus zāļu iedarbības un blakusparādību novērojumiem, ko dēvē par farmakovigilanci. Zāļu pirmsklīniskās un klīniskās izpētes process parasti ilgst vidēji 10 gadus.
Ģenēriskie medikamenti
Zāļu tirgū ir sastopami t.s oriģinālie medikamenti un ģenēriskie medikamenti. Ģenērisks medikaments (jeb saukts vienkārši — ģenēriķis) ir tāds medikaments, kas visās zāļu īpašībās — aktīvā viela, deva, iedarbības stiprums, zāļu forma, ārstējamā slimība — ir līdzvērtīgs (jeb bioekvivalents) oriģinālajam medikamentam. Ņemot vērā šo faktu, ģenēriskās zāles ir tikpat efektīvas, kā oriģinālie preparāti.
Ne visiem oriģinālajiem medikamentiem ir ģenēriķi. Pēc tam, kad jaunas zāles tiek apstiprinātas lietošanai cilvēkiem un nonāk zāļu tirgū, tām uz noteiktu laiku tiek dots patents. Kad patents beidzas, citas kompānijas arī drīkst sākt ražot šādu pašu medikamentu, kuru sauc par ģenērisko medikamentu. Svarīgi ir piebilst, ka pirms ģenēriskā medikamenta izdošanas tirgū tam ir jāveic pārbaudes un jāsaņem apstiprinājums no attiecīgās institūcijas. Latvijā tā ir Zāļu Valsts aģentūra, bet, piemēram, ASV — Pārtikas un zāļu aģentūra (Food and Drug Administration).
Oktālā skaitīšanas sistēma
Oktālā skaitīšanas sistēma ir pozicionāla skaitļu pieraksta sistēma ar bāzi 8. Tajā lieto astoņus simbolus; tie ir cipari 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6 un 7.
Oktālo skaitīšanas sistēmu bieži izmanto ciparierīcēs. Skaitīšanas sistēmas svarīga īpašība ir tā, ka no tās un uz to ir viegli konvertēt skaitļus no binārās skaitīšanas sistēmas, vienkārši nomainot astotnieku skaitļus uz atbilstošiem binārajiem skaitļiem pa 3 cipariem katrā. Agrāk to izmantoja programmēšanā un datoru dokumentācijā, tomēr tagad to gandrīz pilnībā ir izkonkurējusi heksadecimālā skaitīšanas sistēma.
Zāles
Ģenēriskie medikamenti
Prasības ģenēriskajiem medikamentiem ir tādas pašas, kā oriģinālajiem:
Viduslaiki
No 3. gadsimta joprojām saglabājusies grāmata Liber medicinalis (tulk. Medicīnas grāmata). Dozēšanas ziņā joprojām valdīja lielas neskaidrības, ņemot vērā, ka pamatprincips bija dot zāles slimniekam katram pēc savām spējām. Tomēr viduslaiku sākumā un arī vēlāk par zinātņu pamatakmeni joprojām turpināja kalpot seno autoru, galvenokārt, Aristoteļa, darbi, līdz ar to var teikt, ka medicīnas un farmācijas attīstība vairākus gadsimtus stāvēja uz vietas bez jauniem atklājumiem un izgudrojumiem.
Ap 11.g. s. sākumu Salerno medicīnas skolā, kuru dibināja 9.g. s. Itālijā, tika uzrakstīta pirmā zāļu grāmata Antidotarium, kur tika iekļautas gan senākas, gan jaunākas zāles un zāļu formas. Mūsdienās šādas grāmatas tiek sauktas par farmakopejām (latīņu val.Pharmacopoeia), kurās ir aprakstītas gan zāļu vielas, gan to pareiza gatavošana un kvalitātes kontroles.
Šajā laikā tika izstrādāta zāļu svēršanas sistēma, kura tika izveidota, pamatojoties uz pieredzējušu aptiekāru zināšanām zāļu izsniegšanā slimniekiem. Šīs sistēmas pamatvienība bija grans (granum), kas ir viena kvieša grauda svars. Tad sekoja lielākas vienības — skrupuls, kas atbilda 20 graniem; drahna, kas bija 3 skrupuli un unce, kas bija 8 drahnas. Šādas vienības tika izveidotas pēc slimniekam nepieciešamā zāļu lietošanas daudzuma noteiktam laika periodam.
19. gadsimts
Raksturojas ar nozīmīgiem atklājumiem organiskajā ķīmijā, kas iekļāva gan atsevišķu ķīmisko vielu izdalīšanu no augiem, gan to sintezēšanu. Tika pētītas un atklātas vairākas ķīmiskās vielas, kuras sastopamas zālēs arī mūsdienās. Ļoti strauji notika alkaloīdu atklāšana, jo tīrā veidā tika iegūti strihnīns, kofeīns un citi savienojumi. Viens no gadsimta lielākajiem atklājumiem tika uzskatīta kokaīna atklāšana.
Pamazām tika izveidoti rūpniecības uzņēmumi straujākai zāļu ražošanai. Vācu farmaceits Heinrihs Emanuels Merks dibināja uzņēmumu Merck & Co, savukārt 1834.gadā aptiekārs Karls Frederiks Vilhelms Leverkuss nodibināja firmu Bayer. 1877. gadā Vācijā tika pieņemts likums par patentiem.
Ciems (nozīmju atdalīšana)
Ciems var būt:
1879. gads
1879. bija parastais gads, kas sākās trešdienā.
.nl
.nl ir Nīderlandes Interneta augstākā līmeņa domēns. .nl ir ceturtais visbiežāk izmantotais valstu augstākā līmeņa domēns. Populārāki ir tikai .cn (Ķīnai), .de (Vācijai) un .uk (Apvienotajai Karalistei). Domēnu reģistrāciju un administrēšanu veic SIDN (Stichting Internet Domeinregistratie Nederland). Aptuveni 70% no visiem reģistrētājiem nosaukumiem ir saistīti ar uzņēmējdarbību.
Romas "Lazio"
Komandas sastāvs
.
Pikaču
Pikaču (ja) ir viens no Satoši Tadžiri izdomātās Pokemonu sērijas radījumiem. Tas ir viens no vispazīstamākajiem pokemoniem, jo pieder anime seriāla galvenajam varonim Ešam. Pikaču tiek uzskatīts par vispopulārāko pokemonu.
Pokemonu pasaulē pikaču var atrast mežos, laukos, pie kalniem, uz salām un pie elektrības avotiem (kā elektrostacijas). Kā elektriskais pokemons pikaču var uzkrāt elektrību savos vaigos elektriskajiem uzbrukumiem.
Sigma
Sigma (Σ, σ, ς; gr) - grieķu alfabēta 18. burts. Grieķu alfabēta skaitļu pieraksta sistēmā, tam ir nozīme 200. Cēlies no feniķiešu burta — sins. No burta "sigma" cēlies latīņu alfabēta burts S un Kirilicas alfabēta C.
Pielietojums
Lielo burtu Σ kā simbolu izmanto, lai apzīmētu:
Tjumeņa
Tjumeņa ir Sibīrijas pilsēta Krievijas Federācijā, Tjumeņas apgabala centrs. Pilsēta dibināta 1782. gadā kā senākās Sibīrijas hanistes gavaspilsētas Čingituras pēctece. Tajā dzīvo 519000 iedzīvotāju un tās platība ir 235 km². Tjumeņa atrodas 2144 km no Maskavas pie federālā autoceļa R351 (Jekaterinburga-Tjumeņa), dzelzceļa līnijas Tjumeņa-Surguta-Urengoja sākuma stacija.
Vēsture
Sibīrijas hans Ibaks (Saīds Ibrahims) 1495. gadā krita kaujā pret karavadoņa Taibugas pēcnācēju Mahmetu (Mamuku), kas arī pretendēja uz Sibīrijas valdnieku troni. Viņš pārcēla valsts galvaspilsētu no Tjumeņas uz Iškaru un noslēdza savienību ar Maskavas lielkņazu.
1582. gada maijā Jermaka vadītie kazaki iebruka Sibīrijā un 80 strūgās uzbruka Čingituras (Tjumeņas) pilsētai. 8. novembrī pēc uzvaras kaujā pār hanu Kučumu pie Čuvašu raga Tobolas un Irtišas upju satecē kazaki ieņēma arī Sibiras pilsētu. 1583. gadā krievi pakļāva vietējos iedzīvotājus vogulus (mansus) un ostjakus (hantus) Pelimas, Tavdas un Kondas baseinā. Krievijas cars tūlīt papildināja savu titulu ar Ugras lielkņaza, Kondas un Obdoras kņaza nosaukumiem. Hana Kučuma dēls Ali 1584. gadā atguva Iškaru, tomēr atsākās cīņas ar Taibugas dzimtai piederīgo Seidaku.
1586. gadā krievi atgriezās Sibīrijā un no jauna uzcēla Tjumeņas cietoksni, kas kļuva par bāzi visai Sibīrijas iekarošanai. Drīz pie lielajām upēm uzcēla Toboļskas, Taras, Berjozovas un Obdorskas cietokšņus.
Sports
Pilsētā bāzēta Krievijas Augstākās līgas hokejā komanda Tjumeņas "Rubin", kas 2011. gadā izcīnīja līgas čempiones titulu un savas mājas spēles aizvada Tjumeņas Sporta pilī.
Ilka Kanerva
Ilka Armass Mikaels Kanerva (Ilkka Armas Mikael Kanerva; dzimis, miris ) bija Somijas politiķis. Viņš ir bijis EDSO Parlamentārās asamblejas prezidents, trīs Somijas valdību ministrs: transporta, darba lietu un ārlietu ministrs. Kanerva bija Somijas parlamenta Eduskuntas deputāts kopš 1975. gada līdz savai nāvei, bijis visilgāk Eduskuntā strādājošais politiķis. Viņš bija Nacionālās koalīcijas partijas (Kokoomus) biedrs.
Kanerva vairākkārt bijis iesaistīts skandālos un apsūdzēts kukuļņemšanā.
Biogrāfija
No 1987. līdz 1990. gadam Ilka Kanerva bija Hari Holkeri valdības premjerministra biroja ministrs. 1989. gadā viņš tika iecelts arī par ministru Finanšu ministrijā, kur bija atbildīgs par pārvaldes izstrādi. 1990. gada 28. augustā Kanerva kļuva par transporta ministru. Pēc centriski noskaņotā Esko Aho ministru kabineta apstiprināšanas 1991. gada 26. aprīlī, Kanerva saglabāja vietu valdībā, kļūstot par darba lietu ministru. Vienlaicīgi viņš bija premjerministra vietnieks (līdz 1991. gada augustam) un ministrs Finanšu ministrijā.
Pēc Aho valdības atkāpšanas 1995. gada aprīlī Kanerva darbojās Somijas Bankas uzraudzības padomē, ko vadīja no 1995. līdz 2003. gadam. No 1999. līdz 2003. gadam viņš vadīja Eduskuntas Aizsardzības komiteju. 2003. gadā Ilka Kanerva kļuva par Eduskuntas priekšsēdētāja otro vietnieku. 2007. gadā (no marta līdz aprīlim) viņš bija parlamenta priekšsēdētāja pirmais vietnieks.
2007. gadā Kanerva kļuva par Mati Vanhanena valdības ārlietu ministru. Divas reizes viņš oficiāli tikās ar ASV valsts sekretāri Kondolīzu Raisu. 2008. gadā Somija bija EDSO prezidējošā valsts, un Ilka Kanerva bija EDSO priekšsedētājs. 2008. gada sākumā atklājās fakti, ka Kanerva no sava dienesta tālruņa sūtījis vairākus simtus īsziņu 29 gadu vecai striptīza dejotājai Johannai Tukiainenai. 2005. gadā viņš bija sūtījis īsziņas kailmodelei Marikai Fingerosai. 4. aprīlī Kanerva atkāpās no amata, viņa vietā par ārlietu ministru kļuva Aleksanders Stubs.
2010. gadā Ilka Kanerva tika apsūdzēts par kukuļa saņemšanu vairāk nekā 50 tūkstošu EUR apmēra laika periodā no 2007. līdz 2008. gadam, sponsorējot viņa 60 gadu jubileju un priekšvēlēšanu kampaņu. 2012. gada 18. aprīlī Helsinku apriņķa tiesa Kanervam piesprieda 1 gadu 3 mēnešus nosacīta ieslodzījuma. 2013. gada 27. jūnijā apelācijas tiesa attaisnoja Kanervu, kā arī trīs uzņēmējus šajā lietā. 2014. gada 30. aprīlī Augstākā tiesa noraidīja apelāciju un atzina Kanervu par nevainīgu.
2013. gadā Kanerva kļuva par EDSO Parlamentārās asamblejas vice prezidentu. 2014. gada 2. jūlijā Kanerva tika ievēlēts par EDSO Parlamentārās asamblejas prezidentu. 2016. gada vidū viņu šajā amatā nomainīja Austrijas pārstāve Kristīne Mutonena. Kanerva turpināja darbu EDSO Parlamentārajā asamblejā kā emiritētais prezidents un īpašais pārstāvis starpniecībā.
Amerikas basketbola asociācija (1967—1976)
Amerikas basketbola asociācija (ABA) (en) bija profesionāla ASV basketbola līga, kas pastāvēja laika posmā no 1967. līdz 1976. gadam, kad tika apvienotas divas līgas: Amerikas basketbola asociācija un Nacionālā basketbola asociācija. Līga saglabāja NBA nosaukumu, bet no ABA uz to pārcēlās 4 komandas. Pamatojoties uz The NBA Encyclopedia ABA ilgtermiņa mērķis bija paātrināt ABA un NBA līgu apvienošanos.
ABA
Aba vai ABA var būt:
Amerikas basketbola asociācija (1967—1976)
Visvairāk ABA turnīros uzvarējusi Indiānas "Pacers" (3).
Ciems (biezi apdzīvota vieta)
Biezi apdzīvota vieta jeb ciems (no 1936. gada) bija apdzīvoto vietu kategorija pirmskara Latvijas Republikā. Šajā kategorijā tika iekļautas apdzīvotas vietas ar blīvu apbūvi, kas bija vai veidojās par reģionālajiem centriem lauku apvidū. Šīm apdzīvotajām vietām bija ierobežota pašpārvalde, tika izstrādāti būvnoteikumi, kā arī piemērotas atšķirības dažās likumu jomās (tirdzniecība, amatniecība).
Pirmais «Saraksts par vasarnīcām un bieži apdzīvotām vietām, kuras neietilpst pilsētu un miestu administratīvās robežās» tika publicēts 1925. gadā. Sarakstā tika iekļauti tie miesti, kam līdz 1925. gadam nebija piešķirtas pilsētu tiesības, amatnieku un tirgotāju ciemi un slabadas, lielākie muižu centri, vasarnīcu ciemi un kolonijas. Piešķiršanas kritēriji nebija īsti skaidri. Lielākoties tās bija lauku apdzīvotās vietas ar iedzīvotāju skaitu lielāku par 100 un vairāk vai mazāk koncentrētu apbūvi. No 1936. gada biezi apdzīvotās vietas tiek dēvētas par ciemiem. Daļai šo ciemu padomju laikā piešķīra pilsētciemata statusu.
Ciemu uzskaitījums
Uzskaitījumā lietoti pirmskara oficiālie apdzīvoto vietu nosaukumi. Uzrādīti arī ciema statusa piešķiršanas, zaudēšanas gadi, tagadējais nosaukums un iedzīvotāju skaits, administratīvā vienība, statusa izmaiņas. Saraksts publicēts un izmainīts sekojošos gados:
Tērvete (upe)
Upes raksturojums
Sākas robežgrāvju sistēmā Ukru pagastā pie Lietuvas robežas. Upes augštece līdz Ailes strauta ietekai ir regulēta kā 5-10 m plats novadgrāvis. No Zelmeņiem upe nav regulēta un tek pa paugurainu apvidu. Pie Tērvetes upe tek pa dziļu ieleju mežainā apvidū. Šeit ierīkots Tērvetes meža ainavu parks. No Skujaines ietekas līdz Zaļeniekiem gultne atkal regulēta, upes ieleja pakāpeniski padziļinās. No Zaļeniekiem līdz Zemgalei upes gultne atkal dabīga. Tālāk līdz ietekai Svētē upe tek pa ļoti līdzenu apvidu, upes gultne regulēta. Plūdu laikā Tērvetes ūdenslīmeni ietekmē Svētes un Lielupes ūdenslīmenis. Uz upes ierīkoti vairāki dīķi un ūdenskrātuves (lielākā ir Gulbju ūdenskrātuve).
Kristians Neanders
Kristians Neanders (de, dzimis ) ir vācu ģitārists, producents un komponists. Karjeras sākumā bijis dažādu vācu grupu un mākslinieku dziesmu komponits, dažās grupās spēlējis arī ģitāru.
6. Saeimas vēlēšanas
6. Saeimas vēlēšanas notika un. Vēlēšanām tika pieteikti 19 kandidātu saraksti. Vēlēšanās piedalījās 965 339 vēlētāju, kas sastādīja 72,65% no 1 328 779 balsstiesīgajiem.
Rezultāti
No 19 partijām 9 pārvarēja 5% barjeru un iekļuva Saeimā.
Rezerfords
Rezerfords (en ir skotu un ziemeļangļu izcelsmes uzvārds.
Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Karosta
Karosta, arī Karaosta vai Kara osta ir Liepājas pilsētas daļa. Liepājas Karosta aizņem aptuveni trešdaļu pilsētas kopējās platības tās ziemeļu daļā. Karosta ir unikāls nocietinājumu komplekss Baltijas jūras krastā, kas ir īpašs Latvijas un pasaules vēsturē un arhitektūrā. Ēkās saskatāms Krievijas Impērijas un PSRS militāro objektu būvniecības stilu kontrasts. Karosta mūsdienās ir īpaši iecienīts tūrisma objekts.
Krievijas impērijas laikā
Karosta sākta būvēt 1890. gadā, kad Krievijas Impērijas ķeizara Aleksandra III valdīšanas laikā tur nolēma ierīkot kara pilsētu un izbūvēt Liepājas cietoksni jeb fortus (vēl šobrīd visapkārt Liepājai izvietoti 8 galvenie nocietinājumu kompleksi ar pazemes tuneļiem, un trīs no šiem fortiem atrodas Karostas teritorijā). Karostas izveide izmaksāja 45 miljonus zelta rubļu. Aleksandra III dēls, ķeizars Nikolajs II, deva rīkojumu kara bāzi nodēvēt par godu tēva piemiņai par "Imperatora Aleksandra III ostu" (ru).
Pēc Latvijas Republikas izveides
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas to pārdēvēja par Kara ostu. Šajā laikā Karosta bija pilnībā autonomi apdzīvota vieta ar savu infrastruktūru, elektrisko spēkstaciju un ūdensapgādi, baznīcu un skolām, pasta nodaļu. Tajā atradās Kurzemes divīzijas pārvalde, artilērijas un 2 kājnieku pulki.
Otrā pasaules kara laikā pēc Latvijas-PSRS militārā līguma noslēgšanas PSRS Karostā izveidoja padomju karabāzi. Liepājas Karostā izvietojās Sarkanās armijas Kurzemes grupējuma (2. atsevišķā korpusa) štābs. Tūlīt pēc Ziemas kara sākuma padomju kara flotes kreiseris "Kirovs" no Liepājas veica uzbrukumu Somijas krasta apsardzes baterijai Rusāres salā, sagraujot piestātni, kazarmas un bāku, bet bija spiests atkāpties pēc somu lielgabala šāviņa tieša trāpījuma.
Okupācijas laikā
Vērmahta uzbrukuma laikā 1941. gada jūnija beigās Karostā bija ap 4000 Sarkanās armijas un kara flotes karavīru, te bija bāzēti vairāki torpēdkuģi, kuteri un vismaz 15 zemūdeņu, kā arī artilērijas un zenītartilērijas vienības.
Jau 22. jūnija rītā Vācijas kara aviācija (Luftwaffe) bombardēja Karostas flotes bāzi un Grobiņas lidlauku. 24. jūnijā Vērmahts sāka uzbrukumu no Grobiņas puses, vācu kara aviācija atkal bombardēja Karostu un ieņēma Karostas darbnīcas (Tosmares kuģubūvētavu), vakarā padomju karavīri nogremdēja piecas zemūdenes un mīnu kuģi "Ļeņins", kas atradās remontā. 28. jūnijā Vērmahts ieņēma visu Liepājas ziemeļu daļu. Sarkanās armijas uzbrukuma laikā Liepājas virzienā uzbrūkošajam padomju karaspēkam izdevās izveidot priekštilta nocietinājumus Bārtas un Vārtājas krastos, bet jau februāra sākumā vācu pretuzbrukums tos likvidēja, un 3. februārī kauja pierima. No 24. marta līdz 3. aprīlim Sarkanā armija vēlreiz uzbruka Liepājas virzienā abpus Vārtājas upei, taču arī šo uzbrukumu vācu vienības atvairīja. Liepājas Karostu Sarkanā armija okupēja tikai pēc Vācijas kapitulācijas 8. maijā.
Aukstā kara laikā Liepājas Karosta bija pilnībā slēgta teritorija, kas nebija pieejama pat Liepājas iedzīvotājiem. Karostā bija izvietota zemūdeņu bāze un nemitīgā militārā kontingenta ģimeņu pieauguma dēļ tika masveidā sabūvētas bloku mājas. Karostas iedzīvotāju skaits padomju armijas gados bija aptuveni 25 līdz 30 tūkstoši.
Jūras virsnieku saietu nams
Virsnieku saieta nams ir krievu jūgendstila arhitektūras paraugs. Ēka celta no 1898. līdz 1907. gadam, un tās autors ir Pēterburgas arhitekts Sergejs Geļenzovskis. Saieta nams ir unikāla celtne ne tikai Latvijas, bet arī visas Eiropas mērogā. Celtne veidota pēc Pēterburgas arhitektūras ārpilsētas piļu parauga — pakava formā — flotes elitei. Saietu namā norisinājās cariskās Krievijas kara flotes oficieru sapulces un saviesīgie pasākumi. Nama galvenā fasāde vērsta pret jūru, dienvidu daļā atrodas liela terase ar kolonnām un balkonu. Ēkas eksterjeru papildina bagātīgi veidoti plastiskie dekori ar ieroču motīviem. Ārējā un iekšējā apdarē tika izmantots pelēkais granīts, kā arī Somijas un Igaunijas marmors. Galveno ēku ieskauj parks ar dažādām palīgēkām. Pirmajā stāvā bija izvietotas istabas atbraucējiem un jūras bibliotēka. Uz Balto zāli otrajā stāvā veda marmora kāpnes. Baltās zāles malās atradās divas viesistabas — Zaļā un Gaišzilā. Virsnieku saieta nams oficiāli atklāts 1907. gadā. Sākotnēji nams kalpoja kā flotes aristokrātijas saieta nams krievu flotes vajadzībām. Vācijas karaspēka Kurzemes ofensīvas laikā 1915. gada pavasarī uz Maskavu un Pēterburgu steigšus izveda bibliotēku, lustras, mēbeles, pārtikas krājumus, kā arī visu jūras kara flotes bāzes arhīvu. Latvijas valsts neatkarības laikā saietu namā ierīkoja kaulu tuberkulozes sanatoriju, bet padomju gados namā atradās kara flotes hospitālis.
Svētā Nikolaja pareizticīgo (jūras) katedrāle
Liepājas Svētā Nikolaja pareizticīgo Jūras katedrāle ir viens no Karostas simboliem. Katedrāle celta no 1900. līdz 1903. gadam un tās arhitekts ir Pēterburgas arhitekts Vasīlijs Kosjakovs. Tās konstrukcija ir unikāla, katedrālei nav nevienas kolonnas, visu milzīgo piecu kupolu masu tur četras krustojošās arku velves. Dievnams iesvētīts par godu jūrnieku aizstāvim svētajam brīnumdarim Nikolajam 1903. gadā. Kara garnizona baznīcas iesvētīšanas svinīgajā ceremonijā piedalījās Krievijas imperators Nikolajs II, viņa ģimenes locekļi un izcili valstsvīri. Karostas bizantiešu stilā celtā katedrāle ir lielākais pareizticīgo dievnams Latvijā. Padomju gados katedrāle tika smagi izpostīta. Tajā tika ierīkota sporta zāle, matrožu klubs un kinoteātris. 1994. gadā to atdeva pareizticīgo draudzei.
Ziemeļu mols
Ziemeļu mols ir 1800 metrus garš un 7,35 metrus plats, tā celtniecība ilga vairāk nekā divus gadus. Mols nodrošina Liepājas ostas akvatorijas aizsardzību no ziemeļiem pret vētrām un smilšu sanesumiem. Lai mazinātu viļņu triecienspēku, mola ziemeļu daļā ir izvietoti betona trijragi. Ziemeļu mols ir iecienīta liepājnieku pastaigu vieta.
Karostas kanāls un Kalpaka tilts
Karostas kanāls bija viena no pirmajām būvēm visā Karostas kompleksā. Kanāla rakšanai izmantoja peldošos zemessmēlējus. 1901. gadā kanāls bija pabeigts un tas uzņēma pirmos kuģus. Kanāla atzars veidots kā kuģu un zemūdeņu baseins, tur atradās kuģu remontu rūpnīca ar vienu peldošo un diviem sausajiem dokiem. Karostas kanālā padomju laikā bija zemūdeņu bāze. Kanāla galā pie kuģu remontrūpnīcas atrodas tukšs zemūdeņu angārs. Karostas jeb Oskara Kalpaka tilts pāri Karostas kanālam ir unikāls inženiertehnisks piemineklis. Tas ir vienīgais Latvijā saglabājies izgriežamais (pagriežamais) metāla konstrukciju tilts. Tas atklāts 1906. gadā. Pirmā pasaules kara laikā tiltu saspridzināja, bet pēc kara atjaunoja. Latvijas pirmās brīvvalsts laikā zem tilta apakšējās arkas izlidoja slavenais latviešu lidotājs Herberts Cukurs. Padomju laikos pāri tiltam uz Karostu varēja tikt tikai ar speciālām atļaujām un tikai dažas stundas diennaktī, pārējo laiku tilts stāvēja atvērts karakuģu satiksmei. 2006. gada vasarā tilta ziemeļu balstā ietriecās zem Gruzijas karoga peldošais tankkuģis "Anna", sadragājot tiltu. Tiltu atjaunoja, un tas darbojas kopš.
Ūdenstornis
Tosmares ūdenstornis ir celts 1905. gadā, pseidogotiskā stilā. Tā augstums ir 37 metri. Tas apgādāja ar ūdeni visu Karostas teritoriju. Ūdeni ieguva no speciāliem dziļurbumiem un ar tvaika sūkņiem uzpumpēja torņa rezervuārā. Tālāk tas ar pašteci aizplūda uz dzīvojamiem namiem. Līdz mūsdienām ir saglabājušies vecie sūkņi, bet pamatfunkciju veic elektriskie sūkņi.
Manēža
No sarkano ķieģeļu manēžas ēkas mūsdienās palikušas pāri tikai sienas. Kādreiz šeit atradās zirgu izjāžu un vingrošanas manēža, kam bija no vieglas metāla konstrukcijas izveidots jumts ar stikla dakstiņu joslām. Manēža bija militāru vingrinājumu vieta, kā arī kalpoja masu izklaidēm. Manēža esot bijusi ļoti ietilpīga, tajā rīkotas oficiālās garnizona maltītes matrožiem, kur vienlaicīgi apkalpoja līdz 4000 cilvēku.
Karostas cietums
Ēka celta 20.gadsimta sākumā kā Karostas hospitālis. Kopš 1905. gada revolūcijas šo ēku visas varas izmantojušas kā militārpersonu disciplinārsodu izciešanas vietu. Karostas cietums savas funkcijas veicis līdz 1997. gadam, pēdējie ieslodzītie bija Latvijas Jūras spēku nosodītie kareivji. Mūsdienās cietumā ir ierīkots muzejs ar vēsturisku izjūtu iegūšanas izklaides iespējām.
Redans
Redans ir cietokšņa daļa, kurā 1919. gadā notika cīņas, aizstāvot Liepāju pret Bermonta armiju. 2022. gada maijā Redanā atklāts Karostas un Neatkarības kara muzejs, kurā apskatāmas ekspozīcijas par Karostas izveidi, būvniecību un vēsturi, kā arī par 1919. gada Brīvības cīņām, kas norisinājušās Liepājā un tās apkārtnē.
Citi objekti
Karostā atrodas Garnizona kapsēta ar vairākiem padomju laika pieminekļiem ar sirpja un āmura attēlu. Daudzviet Karosta ir "mirusi" pilsēta (tukšas un pamestas cara laiku un padomju laiku ēkas), bijušās zemūdeņu bāzes kazarmas (sarkanas ķieģeļu ēkas) un citas ēkas — daudzas no tām arhitektoniski augstvērtīgas, bet pārsvarā ļoti sliktā stāvoklī. Zemgales un Turaidas ielu krustojumā atrodas pelēks žogs, kurš būvēts no zemūdeņu akumulatoriem. Turaidas ielai ir tipisks militāro bāžu segums — betona plāksnes. Jūras pusē pie Kalpaka izgriežamā tilta atrodas Baltijas ūdenslīdēju skola, kas ir militārs NATO objekts. Aiz Ziemeļu fortiem Šķēdes kāpās atrodas piemiņas memoriāls nacisma upuriem. Karostas mežā atrodas Beberliņu ezers. Daudzviet Karostā vēl aizvien apskatāmi bijušie militārie objekti: gan cara laiku, gan padomju laiku militārās teritorijas ar munīcijas noliktavām, kodolieroču glabātuvēm u.tml. būvēm.
Ķīnas sudraba panda
Ķīnas sudraba panda ir sudraba monētu sērija, kas Ķīnā tiek izlaista kopš 1983. gada. Ik gadu tiek mainīts monētas noformējums, tāpēc monēta ir ļoti populāra arī kolekcionāru vidū. Monēta sastāv no 99,90% sudraba un tās masa ir 31,105 grami.
Izskats
Averss: Centrā Debesu Templis, virs kura ar hieroglifiem rakstīts "Zhonghua Renmin Gongheguo" - Ķīnas Tautas Republika un apakšā monētas izdošanas gads.
Reverss: Dažādi pandas portreti, kas mainās katru gadu (izņemot 2001. un 2002. gadā).
Rublis
Rublis ir naudas vienība. Tā pašlaik ir naudas vienība Baltkrievijā, Krievijā un Piedņestras Moldāvu Republikā. Viens rublis ir sadalīts 100 kapeikās.
Krievijas Republikas papīrnauda ("kerenkas", 1917)
Tika lietota arī Iskolata Latvijā 1917. gadā
Oberosta papīrnauda ("Ostrubļi", 1916)
Tika lietota arī vācu okupētajā Latvijā 1916.-1917. gadā
Latvijas rubļi (1919-1922)
Tika lietoti kā Latvijas pagaidu valdības nauda līdz latu ieviešanai 1922. gadā
PSRS papīrnauda
Latvijas PSR 1940.-1941. gadā un 1944./1945.-1947. gadā
Latvijas rubļi (1992-1993)
Tika lietoti kā Latvijas pagaidu nauda līdz 1993. gadam, kad notika to nomaiņa pret latu, 200 Latvijas rubļu = 1 lats, 2 Latvijas rubļi = 1 santīms
Frānsiss Fords Kopola
Frānsiss Fords Kopola (Francis Ford Coppola; dzimis ) ir amerikāņu kino režisors, producents un scenārists.
Viņš tiek uzskatīts par vienu no Holivudas visinovatīvākajiem un ietekmīgākajiem kinorežisoriem. F. F. Kopola saņēmis piecas Amerikas Kinoakadēmijas balvas. 1970. gadā kopā ar Edmundu Nortu par labāko oriģinālscenāriju filmai "Patons". 1972. gadā kopā ar Mario Pjuzo saņēma Kinoakadēmijas balvu kā labākie adaptētā scenārija autori filmai "Krusttēvs". Savukārt 1974. gadā viņš saņēma Kinoakadēmijas balvu kā labākais režisors un labākais adaptētā scenārija autors (kopā ar Mario Pjuzo) par filmu "Krusttēvs 2". 2010. gadā F. F. Kopolam piešķirta Ērvinga Tālberga memoriālā balva. Tāpat karjeras laikā saņēmis BAFTA kino balvu, Zelta globusa balvas. Filma "Krusttēvs 2" bija pirmais turpinājums, kas saņēmis Kinoakadēmijas balvu kā labākā filma. Par filmām "Saruna" (1974) un "Mūsdienu apokalipse" (1979) viņš ir saņēmis Zelta palmas zaru Kannu kinofestivālā.
Viņa meita Sofija Kopola arī ir pazīstama kinorežisore.
Nikolajs II Romanovs
Nikolajs II Romanovs (ru, dzimis, miris ) bija Krievijas imperators (1894—1917), Polijas karalis (1894—1915), kā arī Somijas lielhercogs, Kurzemes un Zemgales hercogs, Livonijas hercogs utt. (1894—1917). Nogalināts 1918. gadā kopā ar ģimeni.
Biogrāfija
Dzimis. Tēvs — Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs III, māte — ķeizariene Marija (Мария Фёдоровна).
1894. gada 14. novembrī Nikolaju apprecināja ar Hesenes-Darmštates princesi Alisi (Victoria Alix Helena Louise Beatrice, Prinzessin von Hessen und bei Rhein), pareizticībā kristīta kā Aleksandra Fjodorovna (Александра Фёдоровна, 6.06.1872. - 17.07.1918.). Bērni:
Kronējās par imperatoru 1896. gada 14. maijā (26. maijā pēc jaunā stila).
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 2. martā Nikolajs II parakstīja atteikšanos no troņa. No 9. marta līdz 14. augustam bijušā imperatora ģimene atradās mājas arestā Aleksandrovas pilī. Pēc tam viņus izsūtīja trimdā uz Toboļsku. Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada 22. aprīlī ģimeni pārveda uz Jekaterinburgu.
No varas atstumto Nikolaju II kopā ar ģimeni nogalināja 1918. gada naktī no 16. uz 17. jūliju Ipatjeva namā Jekaterinburgā. Nošaušanu izpildīja boļševiku vienība Jakova Jurovska vadībā. 1998. gadā viņa mirstīgās atliekas pārapglabāja Pētera–Pāvila katedrālē Sanktpēterburgā.
Ārpolitika
Lielu uzmanību veltīja starptautiskajām tiesībām. Pēc Nikolaja II iniciatīvas 1899. un 1907. gados Hāgā sanāca bruņojuma ierobežošanas jautājumiem veltītas starptautiskas miera konferences, kuras lika pamatus kara likumu un kara noziegumu definēšanā un starptautisko saistību noteikšanā.
1900. gadā Krievijas armija piedalījās Bokseru sacelšanās apspiešanā Ķīnā. 1905. gadā Krievu-japāņu karš, kurā Krievijas Impērija cieta sakāvi, Japāna anektēja Sahalīnu u.c. teritorijas Tālajos Austrumos.
1907. gadā Nikolajs II parakstīja līgumu ar Lielbritāniju par savstarpējo ietekmes sfēru sadalīšanu Ķīnā, Afganistānā, Persijā, kas lika pamatus vēlākajai Antantei.
1912. gadā par Krievijas protektorātu kļuva Mongolija, kas bija atšķēlusies no Ķīnas pēc tajā notikušās revolūcijas un imperatora gāšanas no troņa.
Pirmais pasaules karš
1914. gada 1. augustā Krievijas Impērijai pieteica karu Vācijas impērija un sākās Pirmais pasaules karš. Kad 1915. gada augustā lielkņazs Nikolajs Nikolajevičs tika atbrīvots no virspavēlnieka amata, Nikolajs II kļuva par Krievijas Impērijas karaspēka virspavēlnieku, pārsvarā uzturoties Mogiļevā.
Iekšpolitika
1897. gadā naudas reforma. 1897. gadā Izdots likums par darba laika ierobežošanu (ne vairāk par 11,5h darba dienās, 10h sestdienās un pirmssvētku dienās). Atcelts īpašais nekustamā īpašuma nodoklis poļiem. 1900. gadā atcelts izsūtījums uz Sibīriju kā soda mērs.
Pārmaiņas iekšpolitikā
1905. gada 6. augustā tika publicēts manifests par likumdevēja parlamenta — Valsts domes (Государственная дума Российской империи) izveidošanu. 17. oktobrī manifests par politiskajām brīvībām.
1906. gada 23. aprīlī beidzot tika izdots vienots un galīgs impērijas pamatlikumu apkopojums (Основные государственные законы Российской империи).
1910. gada 17. jūnijā pieņēma likumu par Somijas parlamenta tiesību un Somijas lielkņazistes autonomijas ierobežošanu.
1905.-1912. gados nopietni tika reformēta armija. 1910. gadā tika izveidota kara aviācija (Императорский военно-воздушный флот).
Pilns tituls
Nikolajs II svarīgākos impērijas dokumentus parakstīja kā:
"Nikolajs Otrais, Viskrievijas, Maskavas, Kijevas, Vladimiras, Novgorodas imperators un patvaldnieks, Kazaņas cars, Astrahaņas cars, Polijas cars, Sibīrijas cars, Taurijas Hersonesas cars, Gruzijas cars, Pleskavas valdnieks un Smoļenskas, Lietuvas, Volīnijas, Podolijas un Somijas lielkņazs, Igaunijas, Vidzemes, Kurzemes un Zemgales, Žemaitijas, Belostokas, Karēlijas, Tveras, Udoras, Permas, Vjatkas, Bulgārijas u.c. kņazs, Ņižņijnovgorodas, Čerņigovas, Rjazaņas, Polockas, Rostovas, Jaroslavļas, Belozerskas, Jugras, Obdoras, Kondas, Vitebskas, Mstislavas un visas ziemeļu zemes valdnieks un lielkņazs, Ivērijas, Kartlijas un Kabardijas zemes un Armēnijas apgabala pavēlnieks un valdnieks, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantots valdnieks un īpašnieks, Turkestānas valdnieks, Norvēģijas troņmantnieks, Šlēzvigas-Holšteinas, Stromarnas, Dītmāršenas un Oldenburgas hercogs utt. utt."
(Николай Второй, Император и Самодержец Всероссийский, Московский, Киевский, Владимирский, Новгородский; Царь Казанский, Царь Астраханский, Царь Польский, Царь Сибирский, Царь Херсонеса Таврического, Царь Грузинский; Государь Псковский и Великий Князь Смоленский, Литовский, Волынский, Подольский и Финляндский; Князь Эстляндский, Лифляндский, Курляндский и Семигальский, Самогитский, Белостокский, Корельский, Тверский, Югорский, Пермский, Вятский, Болгарский и иных; Государь и Великий Князь Новагорода низовския земли́, Черниговский, Рязанский, Полотский, Ростовский, Ярославский, Белозерский, Удорский, Обдорский, Кондийский, Витебский, Мстиславский и всея северныя страны́ Повелитель; и Государь Иверския, Карталинския и Кабардинския земли́ и области Арменския; Черкасских и Горских Князей и иных Наследный Государь и Обладатель, Государь Туркестанский; Наследник Норвежский, Герцог Шлезвиг-Голштейнский, Стормарнский, Дитмарсенский и Ольденбургский и прочая, и прочая, и прочая.)
Konrāds no Meiendorpas
Konrāds no Meiendorpas bija krusta karotājs Livonijā laikā no 1185. gada līdz 1217. gadam. Viens no Livonijas bīskapa Alberta pirmajiem vasaļiem, Ikskilu dzimtas ciltstēvs.
Dzīvesgājums
1224. gadā no sava sievastēva Visvalža saņēma pusi no Jersikas ķēniņvalsts. Pēdējo reizi pieminēts 1224. gadā Tālavas dalīšanas līguma parakstīšanā kā liecinieks bruņinieks Konrāds no Ikšķiles.
Pēc viņa nāves ķēniņa meita apprecējusies otro reizi ar Johanu no Bardevišas (Johannes de Bardewisch, miris pēc 1257. gada), kas adoptējis Konrāda dēlu un kļuvis par Ikšķiles un Kalves īpašnieku. Viņa mazmazdēls sāka saukties par Indriķi no Ikšķiles (Heinrich von Uexkull, miris ap 1348).
Koksne
Koksne ir daudzu augstāko augu (kokaugu) stumbru un zaru daļa, kas atrodas zem mizas. Mežsaimniecībā un kokapstrādē ar koksni saprot slāņaino, poraino materiālu starp koka mizu un serdi. Botānikā par koksni sauc sekundāro ksilēmu — audus, kas veidojas no prokambija vai kambija un pa kuriem uz augšu plūst ūdens ar tajā izšķīdušām kokam nepieciešamajām vielām. Atšķirībā no lūksnes jeb floēmas, kas arī veidojas no kambija, koksne pamatā sastāv no atmirušām šūnām ar bieziem, cietiem šūnapvalkiem. To sastāvā ir galvenokārt celuloze, hemicelulozes un lignīns.
Koksnes struktūra un gadskārtas
Koksni veidojošās šūnas ir sakārtotas divās orientētās sistēmās. Vairums no šūnām ir orientētas aksiāli, aptuveni sakārtotas stumbra vai saknes garākās ass virzienā. Atlikušās šūnas ir orientētas radiāli, perpendikulāri garākajai asij. Aksiālās jeb gareniskās šūnu sistēmas funkcijas ir kokam nepieciešamo vielu un ūdens vadīšana. Skujkokiem šo sistēmu galvenokārt veido traheīdas ar nelielu parenhīmu šūnu daudzumu. Lapkokiem aksiālo šūnu sistēmu veido ne tikai traheīdas un parenhīmas, bet arī vadaudu šūnas un šķiedršūnas. Vadaudi ir viena no lapkoku koksnes visatšķirīgākajām pazīmēm, jo parasti tie diametrā spēj palielināt savus izmērus. Radiālā sistēma gan skujkokiem, gan lapkokiem sastāv no parenhīmas šūnām. Tās sakopojas koksnes staros, pa kurām no lūksnes uz stumbra vai saknes iekšpusi tiek pārvadītas kokam nepieciešamās vielas.
Viens no faktoriem, kas ietekmē koksnes pieaugumu ir sezonalitāte – augšana ir atkarīga no temperatūras un nokrišņu daudzuma, tāpēc koksnē var pamanīt dažādus augšanas ciklus, kā rezultātā veidojas gadskārtas. Gadskārtu var iedalīt divās daļās – agrīnajā jeb pavasara koksnē un vēlīnajā jeb rudens koksnē .Agrīnās koksnes traheīdas ir gaišas, to šūnu dobumi ir lielāki salīdzinājumā ar šūnapvalku. Savukārt, vēlīnās koksnes traheīdas ir neregulāras, to dobumi ir vairāk saspiesti un kopumā šūnas izskatās tumšākas. Agrīnā koksne veidojas no agra pavasara līdz vasaras sākumam, bet vēlīnā koksne sāk veidoties vasaras otrajā pusē. Agrīnās koksnes šūnas pilda galvenokārt vielu apmaiņas funkciju, savukārt, vēlīnā vairāk atbild par balsta funkciju veikšanu.
Koksnes šūnu veidošanās
Viens no faktoriem, kas nodrošina koka augšanu, ir meristematiskie jeb veidotājaudi, kas ražo šūnas un spēj diferencēties. Meristēmas, pēc to atrašanās novietojuma augā, iedalās apikālajās un laterālajās Apikālā meristēma atrodas sakņu un stumbra dzinumu galos, tā atbild par primāro augšanu un tajā notiek intensīva šūnu dalīšanās, savukārt laterālā meristēma sastāv no vaskulārā kambija un korķa kambija .Laterālā meristēma sastāv no vaskulārā kamAgrīnās koksnes šūnas pilda galvenokārt vielu apmaiņas funkciju, savukārt, vēlīnā vairāk atbild par balsta funkciju veikšanu bija un korķa kambija. Vaskulārais kambijs ir plāns šūnu slānis, kas atrodas starp mizu un koksni, un tā funkcija ir sekundārā augšana. Vaskulārā kambija šūnām daloties, veidojas koksnes šūnas, kas novietojas virzienā uz centru, bet lūksnes šūnas atrodas virzienā uz iekšējo mizu. Korķa kambijs veido korķa slāni jeb peridrmu. Atkarībā no tā, kādā virzienā šūnas veidojas, izšķir divu veidu kambija iniciālšūnas. Vārpstveida iniciālšūnas (fusiform initial cells) veido pieaugumu aksiālā virzienā, bet staru iniciālšūnas (ray initial cells) veido koksnes staru un citas šūnas radiālā virzienā.
Koksnes stari un to veidošanās
Radiālā virzienā caur ksilēmu veidojas koksnes stari, kas sastāv no izstieptām šūnu kārtām un tie ir tipiski, bieži sastopami elementi koksnē. Tie veidojas vaskulārā kambijā no staru veidojošām meristematiskām šūnām. Skujkoku ksilēmai, tai skaitā parastās priedes koksnei, ir sastopami divu veidu koksnes stari – homogēnie, kas sastāv tikai no parenhīmas šūnām un heterogēnie, kuru sastāvā ir koksnes staru parenhīmas šūnas un trahejas. Koksnes stari ir nozīmīgs elements kokaugu ksilēmā, jo tie veic transporta un uzglabāšanas funkciju. Koksnes stari spēj uzglabāt nestrukturālo ogļhidrātu rezerves, transportē fotosintēzes produktus un metaboliskos atkritumproduktus uz kodolkoksni. Līdzīgi gadskārtu platumam, koksnes staru daudzums koksnē, kas atkarīgs no ksiloģenēzes, ir jutīgs pret meteoroloģiskajiem faktoriem, bet faktoru kopums var būt atkarīgs no reģiona, kurā koks aug.
Skujkokos, kam ir raksturīga sveķu veidošanās, ir atrodamas sveķu ailes. Tās ir viens no koksnes elementiem, pēc kuriem anatomiski ir iespējams atšķirt dažādas skujkoku ģintis. Sveķu ailes var būt novietotas gan horizontālā, gan vertikālā stāvoklī, veidojot sveķu aiļu trīsdimensionālu sistēmu. Tās satur dziedzerepitēliju (parenhīmas šūnas), kas izdala sveķus un no ārpuses tās apņem koksnes parenhīmas šūnas ar uzbiezinātiem un pārkoksnētiem šūnapvalkiem. Sveķu ailes var atrasties radiālā virzienā, kur tās novietotas koksnes staru šūnās, vai arī aksiāli novietotas pret koksnes šūnām.
Koksnes ķīmiskais sastāvs
Koksnes sastāv galvenokārt no organiskajām vielām, ko sastāda ogleklis (C), ūdeņradis (H), skābeklis (O) un slāpeklis (N). Divas galvenās vielas, kas sastāda koksni, ir celuloze (aptuveni 40-45%) un hemiceluloze (15-25 %), kopīgi veidojot savienojumus, ko sauc par holocelulozi (sausā koksnē tā sastāda 65-70%). Šie polimēri sastāv no D-glikozes, D-mannozes, D-galaktozes, D-ksilozes, L-arabinozes, D-glikuronskābes un L-ramnozes. Koksne satur arī citus polimērus, piemēram, cieti un pektīnu. Koksne tiek plaši pielietota dažādās industrijās tieši to ķīmisko īpašību dēļ. Celulozi izmanto, galvenokārt papīra ražošanā, lignīnu izmanto kā izejmateriālu dažādu produktu, piemēram līmes ražošanā. Koksnes ķīmiskā sastāva izmantošana atšķiras, atkarībā no koka sugas, jo katrai sugai ir specifisks ķīmiskais sastāvs un to proporcionālais sadalījums.
Aplieva un kodolkoksne
Aplieva, arī gremzdi, ir jaunizveidojusies koksnes daļa, kas atrodas starp koksni un lūksni. Tā ir koksnes dzīvā daļa, pa kuru tiek pārvadītas kokam nepieciešamās vielas. Parasti aplieva ir gaišākā krāsā nekā kodolkoksne. Kodolkoksne ir koku un citu kokaugu vecākā, neaktīvā, kā arī centrālā koksne. Kodolkoksne uzņem eļļas, sveķus, tanīnu un citas vielas.
Iespaidotā koksne
Zaru un stumbra noliekšanās rezultātā veidojās īpaša veida koksne, kas tiek saukta par iespaidoto vai reaktīvo koksni. Vispārīgi tā mēģina atgriezt koka stumbru vertikālā stāvoklī.
Māzeri
Ja koksne veidojas punveida izaugums ar izlocītu šķiedru, tad veidojas tā sauktie māzeri. Māzeri parasti samazina kokmateriālu kvalitāti un vērtību.
Diprotodonti
Diprotodonti (Diprotodontia) ir viena no Austrālijas somaiņu (Australidelphia) kārtām, kas pieder somaiņu infraklasei (Marsupialia). Diprotodontu kārtā ir 11 dzimtas, kas sistematizētās 3 apakškārtās, ietverot apmēram 120 ķenguru, valabiju, posumu, koalu, vombatu un citu somaiņu sugu.
Visi diprotodonti ir Austrālāzijas somaiņi. Senākās ir oligocēna beigu fosilijas, kuras atrastas Austrālijā. Tomēr zinātnieki nešaubās, ka šī kārta ir vecāka, jo kopumā kārta ir ļoti daudzveidīga, fosilo atradumu nav daudz, tiem ir lielas vecuma atšķirības, turklāt ģeoloģiski aktīvajā Jaungvinejā nav atrastas nevienas fosilijas. Liela daļa diprotodontu izmira laikā, kad Austrālijā ieradās cilvēks pirms 50 000 gadiem.