cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lana Del Rey
2011. gada jūnijā mūziķe internetā izlaida dziesmu Video Games, kurai pati bija izveidojusi videoklipu. Jau tuvākajos mēnešos dziesmai strauji pieauga popularitāte. Tā paša gada oktobrī dziesma tika izlaista kā singls, kurš iepazīstināja pasauli ar Lana Del Rey debijas albumu Born to Die, kas tika izlaists 2012. gada 31. janvārī ar ierakstu kompānijas Interscope Records sadarbību. Albums Born to Die ieguva pirmo vietu septiņu valstu, tai skaitā Apvienotās Karalistes un Austrālijas, albumu topos.
Agrākie gadi
Elizabete Grānta ir dzimusi Ņujorkā. 14 gadu vecumā Elizabete iestājās internātskolā Konektikutas štatā. Māksliniecei ir skotu radniecība un viņa ir īpašumu investora Roba Grānta meita, kurš viņu atbalstīja dziedātājas karjeras uzsākšanas sākumposmā. Vēlāk Lana Del Rey iestājās Fordhama Universitātē (Fordham University) Ņujorkā, uzsākot filozofijas studijas.
Mūziķes skatuves vārds radās pateicoties biežajām viesošanās reizēm Maiami, kur viņa tikās ar draugiem no Kubas un sarunājās spāniski. Vārds "Lana Del Rey" viņai pašai atgādināja jūras pievilcību, tas izklausījās pietiekami burvīgi, kad tika izrunāts.
2011—2013: Born to Die
Vēlāk, 2011. gada jūnijā Lana Del Rey noslēdza līgumu ar ierakstu kompāniju „Stranger Records”, lai vēlāk ierakstītu savu debijas singlu Video Games. 2011. gada oktobrī māksliniece ieguva britu mūzikas žurnāla Q balvu nominācijai Next Big Thing. Lana Del Rey prezentēja savu albumu arī vairākās dzīvajās uzstāšanās, piedaloties dažādos TV raudījumos. Populārais žurnāls Rolling Stone mūziķes uzstāšanos Ņujorkas šovā Bowery Ballroom raksturoja, kā "nervozu, tomēr pasniegtu ar lielu pašpārliecinātību". Albums Born to Die tika izlaists 2012. gada 27. janvārī Īrijā, 30. janvārī tas tika izlaists Apvienotajā Karalistē un jau 31. janvārī visā pasaulē.
Lana Del Rey uzstājās ar divām dziesmām populārajā šovā Saturday Night Live 14. janvārī, tomēr par šo uzstāšanos saņēma plašu kritiku. Mūziķes uzstāšanos aizstāvēja aktieris Denjels Redklifs, kurš, kaut gan pašu uzstāšanos nemaz īsti neredzēja, paziņoja, ka dziedātāja neuzstājās ne tuvu tik slikti, kā apgalvoja kritiķi. Jau pirms uzstāšanās Lana Del Rey aizstāvēja sevi, apgalvojot, ka dzied pietiekami ilgi, lai būtu laba mūziķe, un, ka raidījuma veidotājs Lorns Mihaels (Lorne Michaels) to zina. Pēc šīs uzstāšanās Lana Del Rey tika arī parodēta Kristenas Vigas izpildījumā.
Otrais singls Born to Die, kā izlaistais albums, iznāca 2011. gada 3. decembrī un mūzikas video, balstīts uz pašas dziedātājs izdomu, sabiedrībā nonāca 14. decembrī. 2012. gada 6. aprīlī tika izlaists arī albuma trešais singls Blue Jeans.
2012. gada jūnijā tika izdots Šerilas Kolas trešais studijas albums A Million Lights, kurā tika iekļauta Lana Del Rey sacerēta dziesma Ghetto Baby. 2012. gada vasarā iznāca arī nākamie divi singli no albuma Born to Die — Summertime Sadness un National Anthem. Lana Del Rey 2012. gada 15. jūnijā arī paziņoja, ka strādā pie sava nākamā albuma un ka tam jau ir ierakstītas piecas dziesmas. Vēlāk gan tika nolemts šīs un vēl citas ierakstītās dziesmas iekļaut īpašā pirmā albuma Born to Die versijā Born to Die — The Paradise Edition. Jaunā albuma versija tiks izdota 2012. gada novembrī un vadošais singls Ride no tā tika izdots 25. septembrī. Dažu mēnešu laikā Lana Del Rey iedziedāja divas jaunas dziesmas — Leonarda Koena "Chelsea Hotel" un Lī Hezlvuda dziesmu "Summer Wine" kopā ar viņas tā laika partneri Beriju Džeimsu O'Nīlu.
Alatri
Alatri (it, izrunā: ) ir pilsēta Itālijas centrālajā daļā, Lacio reģiona Frozinones provincē. Pilsētiņa atrodas Kosas (Cosa) upes ielejā, aptuveni 502 metrus virs jūras līmeņa, mazliet uz ziemeļiem no Frozinones pilsētas. Tiek uzskatīts, ka Alatri ir dibināta 1830. gadā p.m.ē. ar latīņu nosaukumu Aletrium (šis fakts ir pieminēts sengrieķu ģeogrāfa Strabona darbos). Visticamāk pilsētiņu dibināja herniki (Hernici), viena no ciltīm, kas dzīvoja Apenīnu pussalā. 306. gadā p.m.ē. Alatri tika iekļauta Senās Romas teritorijā.
Mikroarhitektūra
Dažādiem datoriem var būt viena instrukciju kopas arhitektūra, līdz ar to tie var izpildīt vienas un tās pašas programmas, pat ar dažādām mikroarhitektūrām. Šīs dažādās mikroarhitektūras ir tas, kas ļauj procesoru jaunajām paaudzēm sasniegt augstāku ražību, salīdzinot ar iepriekšējām paaudzēm.
Reālo elektronisko shēmu izvietojumu, aparatūras konstrukciju un citas fiziskās detaļas sauc par kādas mikroarhitektūras īstenošanu. Divas mašīnas var būt ar vienu mikroarhitektūru, bet ar atšķirīgu aparatūras īstenošanu.
Termina vēsture
Daudzi datori laika posmā no 1950. līdz 1970. gadiem izmantoja mikroprogrammēšanu, lai īstenotu to kontroles loģiku, kura dekodēja programmas instrukcijas un izpildīja tās. Mikroprogrammas vārdu biti bija elektriskie signāli, kuri kontrolēja ierīces, kuras faktiski veica skaitļošanu. Termins "mikroarhitektūra" tika lietots, lai aprakstītu šīs ierīces, kuras vadīja mikroprogrammas vārdi.
Ebreju autonomais apgabals
Ebreju autonomais apgabals (ru) ir vienīgais Krievijas Federācijas autonomais apgabals. Tas atrodas Tālo Austrumu federālajā apgabalā, pie Ķīnas robežas, un robežojas ar Amūras apgabalu rietumos, Habarovskas novadu ziemeļos, kā arī ar Ķīnu dienvidaustrumos, dienvidos un dienvidrietumos.
Vēsture
Krievijas Impērija šo apgabalu Taipinu sacelšanās laikā atņēma Ķīnas impērijai, ko apstiprināja Aigunas līgums 1858. gadā. Lai radītu alternatīvu cionistu plāniem radīt ebreju valsti Palestīnā, 1928. gada 28. martā PSRS valdība pieņēma lēmumu veicināt Tālo Austrumu novada brīvo Pieamūras zemju apgūšanu ar ebreju darbaļaužu palīdzību. Jau 1928. gada pavasarī tur ieradās pirmie vilcieni ar pārceļotājiem, jūlijā nodibināja ebreju ciema padomi "Birefelde" (Бирефельд).
No 1928. līdz 1934. gadam ebreju kolonijā Birobidžanā ieradās 19 635 pārceļotāji, no viņiem 11 450 drīz vien to atkal pameta. Ieradās arī 500 ārzemju ebreju, tai skaitā 150 no Lietuvas, kas to pameta sakarā ar badu PSRS 1933. gadā. 1934. gada 7. maijā Birobidžanas nacionālais rajons (Биро-Биджанский национальный район) ieguva autonoma Ebreju nacionālā apgabala statusu. Pēc 1939. gada PSRS tautskaites datiem, Ebreju autonomajā apgabalā dzīvoja 17 695 ebreji, kas veidoja 16% no kopējā iedzīvotāju skaita. Otrā pasaules kara laikā ebreju skaits palielinājās, un 1948. gadā apgabalā dzīvoja ap 30 tūkstošiem ebreju.
Vēlāk ebreju skaits atkal samazinājās, un, pēc 1959. gada PSRS tautskaites datiem, Ebreju autonomajā apgabalā dzīvoja 14 269 ebreji, bet 2002. gadā tikai 2327 ebreji.
Latvijas Republikas izglītības un zinātnes ministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Republikas izglītības un zinātnes ministri, kas ir Latvijas Republikas Ministru kabineta locekļi. Politiskā līmenī vada Izglītības un zinātnes ministriju.
No 1918. līdz 1940. gadam amata nosaukums bija — izglītības ministrs, no 1990. līdz 1993. gadam — tautas izglītības ministrs, no 1993. līdz 1994. gadam — izglītības, kultūras un zinātnes ministrs. Periodā no 1995. līdz 1996. gadam pastāvēja arī Izglītības valsts ministra amats un no 1995. līdz 1999. gadam — augstākās izglītības un zinātnes valsts ministra amats.
30px Latvijas Republika (1918—1940) 30px
{{legend| #00008B | Latvijas Radikāldemokrātu partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #778899 | Bezpartejiskais Nacionālais centrs |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #258B4C | Latviešu zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FFFF00 | Demokrātiskais Centrs |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #BA55D3 | Latvijas Jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C00C13 | Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FF8000 | Kristīgā nacionālā savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Latvijas Republika (1991—mūsdienas) 30px
{{legend| #9E3039 | Latvijas Tautas fronte |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #87CEEB | Latvijas Ceļš |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C6930A | Tēvzemei un Brīvībai |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FFB90F | Tēvzemei un Brīvībai/LNNK |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #861623 | Demokrātiskā partija "Saimnieks" |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #EF9D48 | Tautas partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #24375B | Jaunais laiks |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #800080 | Latvijas Pirmā Partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #647A28 | Zaļo un Zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #10A5DF | Reformu partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #99CC33 | Vienotība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| blue   | Jaunā konservatīvā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Gothards Frīdrihs Stenders
Gothards Frīdrihs Stenders, arī Ģederts Fridriks Štenders (Gotthard Friedrich Stender), saukts par Veco Stenderu (dzimis, miris ), bija apgaismības laikmeta vācbaltiešu luterāņu teologs, Sēlpils un Sunākstes mācītājs, latviešu laicīgās rakstniecības dibinātājs, "Latviešu valodas vārdnīcas" (Lettisches Lexikon, 1789) autors.
Izcelsme
Gothards Frīdrihs Stenders cēlies no senas Augšzemes (Sēlijas) luterāņu baznīcas mācītāju ģimenes, kuras priekšgājējs Johans Stenders (1608—1669) ieceļoja Latvijā pēc Poļu—zviedru kara beigām 1633. gadā. Johans Stenders bija prāvests Kurzemes un Zemgales hercogistes Sēlpils virspilskunga iecirknī (1665—1669), šo amatu pēc tam pārņēma viņa dēls Konrāds Stenders (1650—1711).
Dzīvesgājums
Dzimis 1714. gada 27. augustā Lašu draudzes mācītāja Hermaņa Konrāda Stendera ģimenē. Pirmo izglītību Gothards Frīdrihs guva tēva, Lašu draudzes mācītāja, vadībā, pēc tam Subates Bauera vācu skolā, kur viņš sevišķi nodarbojās ar latīņu valodu. No 1736. līdz 1739 gadam Stenders studēja teoloģiju, senās valodas un retoriku Jēnas un Halles Universitātē Vācijā. Atgriezies Latvijā, Stenders strādāja par mājskolotāju Lielbērstelē un nodevās matemātikas studijām. 1742. gadā viņu iecēla par Jelgavas pilsētas skolas priekšnieka palīgu.
Līdz kara beigām 1763. gadā viņš strādāja par skolotāju Helmštetē un par reālskolas rektoru Kēnigsluterā, ko konflikta dēļ ar iestādes valdību vēlāk pameta un pārcēlās uz Kopenhāgenu, kur sāka strādāt par ģeogrāfijas profesoru. Tur viņš izgatavoja Dānijas ķēniņam globusu 23 pēdu caurmērā. Vēl mūsdienās Kopenhāgenā glabājas divi Stendera gatavotie globusi. Šajā laikā G. F. Stendera uzskatus spēcīgi ietekmējusi brīvmūrniecības filozofija. Brīvmūrnieku aprindās viņu ievadījis barons Johans Albrehts fon Korfs. Getingenes Karaliskā vācu biedrība viņu uzņēma par īsteno locekli.
1765. gadā Stenders atgriezās Kurzemes hercogistē. 1765. un 1766. gadā Jelgavā un Rīgā publicēja mehāniskās veļasmašīnas aprakstu. Līdz mūža beigām viņš strādāja par mācītāju Sunākstes un Sērpils draudzē, nodarbojās ar zinātnēm, sarakstījās ar Pēterburgas Zinātņu akadēmiju. Šajā 30 gadu posmā (1766—1796) tapa vairums Stendera grāmatu. Cieši sadarbojies ar Jelgavas un Aizputes grāmatu spiestuvju īpašnieku un izdevēju Jakobu F. Hincu (1743—1787), kas agrāk bija strādājis par Rīgas Domskolas skolotāju, pēc 1780. gada par advokātu un notāru. Arī viņš bijis brīvmūrnieku ložas loceklis, apgaismības ideju kaislīgs piekritējs, cita starpā ārzemēs iespiedis un Kurzemē nelegāli izplatījis latviešu dziesmu grāmatas.
Stenders publicēja arī nozīmīgus darbus vācu valodā, no kuriem minami filozofijas apcerējumi “Sirmgalvja domas par tuvo aizkapa stāvokli” (Gedanken eines Greises über den nahen Zustand jenseit des Grabes, 1786) un “Reliģijas patiesība, kas vērsta pret brīvdomātāju un naturālistu neticību” (Wahrheit der Religion wider den Unglauben der Freigeister und Naturalisten, 1772). Šī grāmata 1785. gadā nāca klajā krievu tulkojumā Nikolajam Novikovam piederošajā Maskavas brīvmūrnieku "Brīvajā tipogrāfijā".
Stenders pievērsās arī kosmogonijai (1784) un Johana Kaspara Lafatera (Johann Caspar Lavater) atziņām par mūžību (1771). 1780. gados Stenders polemizēja ar Jelgavas Pētera akadēmijas profesoru Johanu Melhioru Gotlību Bēzeki divos rakstos.
Rokrakstā saglabājies Stendera apcerējums par garīgo alķīmiju “Maģijas atslēga” (Clavis Magiae, 1794), apcerējumi par dambretes spēli, klavierspēles apmācības uzlabošanu utt.
Miris 1796. gada 17. maijā. Uz viņa kapa akmens Sunākstes kapsētā lasāms uzraksts: ''Sche aprakts G. F. Stenders Latwis, dzim. 1714, mir. 1796, ar sawu gaspazchu''.
G. F. Stendera uzskati
Apgaismības laikmeta sabiedriskie darbinieki Vācijā akcentēja cilvēka ētisko pilnību. Stendera studiju laikā Halles Universitātē bija dzīvas 18. gadsimta pirmajā pusē Vācijā populārā matemātiķa un racionālisma filozofa K. Volfa (1679—1754) mācības. Volfs pasvītroja, ka ļaunums dzīvē izriet no prāta nepilnības, tās ir kļūdas spriešanā. Ne vien studiju laikā, bet arī vēlāk G. F. Stenders iepazinās ar K. Volfa paustajiem uzskatiem, lasot viņa rakstus. Volfa paustais racionālisms, Gotšēda normatīvisms uzskatāmi izpaužas Stendera daiļdarbos.
Mūsdienu vēsturnieki raksta, ka Stenders cītīgi sekojis zinātnes attīstībai, viņa reliģiski racionālajā pasaules izpratnē ienākuši dialektiskās domāšanas elementi. Sabiedriskajos uzskatos Stenders bija konservatīvs. Stenders rakstījis arī vācu un latīņu valodā.
Tā mūžība (fragments)
Bezgalīgs vārds tās mūžības! Pie ka jau visi prāti reibst un stājās! Ak daiļums, ko ne viens izdibinās, Lai visas pasauls domas kopā krājās! Ir enģels paliek klus', tev' domādams, Tavs mērs nedz sniedzams, nedz ar izsakāms.
Tu bezdibens, iekš kā tie laiki slīkst: No tevi visi gadi nāk un rodās, Iekš tev tie atkal visi krīt un nīkst Un mūžu mūžam atpakaļ ne dodās. Tu nākams kaps, iekš kā šī pasaul’ celsies! Tu avots, no kā cita pasaul' celsies!
[..]
Kāpēc tad sirsniņ visai noskumsti? Kam bīsties panest īsas pasaul's bēdas? Salīdzini šo acumirklīti Ar mūžību, kur visas kaites sēdās. Šis laiks ir zūdams, drīz tu kļūsi mijis, - Kas zūdams ir, ir kā ne būtu bijis.
Ar stipru cerību apbruņojies, Tad drošs un priecīgs tavā mūžā būsi, Jo šis tavs mūžs kā skriedams drīz aizies; Pēc nebeidzamā mūžībā nokļūsi, Kur ielīgsmots un svētīts mūžīgi To īstu būšanu iedabūsi.
Piemiņa
Ar Stendera dzimtas mantojumu var iepazīties Vecā Stendera kabinetā, kas izveidots Viesītes muzeja "Sēlija" nodaļā Paula Stradiņa skola. Tā ir viena no divām vietām Latvijā, kur var aplūkot Stendera izgudroto veļasmašīnu, kas izgatavota pēc viņa publicētā apraksta.
Stendera vārdā ir nosauktas ielas Rīgā, Liepājā, Valkā un Augšdaugavas novada Eglaines pagastā.
Sakarā ar Stendera 300. dzimšanas dienu 2014. gadā Rīgā, Jelgavā un Sunākstē notika viņa piemiņas pasākumi:
Voldemārs Pūce
Voldemārs Pūce (dzimis Vestienas pagastā, miris  Rīgā) bija latviešu teātra un kinorežisors.
Dzīvesgājums
1930. gadā viņš bija režisora asistents mākslas filmai "Lāčplēsis" (1930), režisors Latvijā pirmajai zinātniski populārajai pilnmetrāžas filmai "Mūsu pelēkais dārgakmens" (1936) un dokumentālai filmai "Latvji, brauciet jūriņā!" (1940). Vadīja Latvijas drāmas ansambli (1935—1944). Režisēja Latvijas Nacionālajā operā izrādes "Pajacī" (1938), "Dons Karloss" (1962). Bijis mākslas filmu studijas direktors (1940), scenārija autors un režisors pirmajai Rīgas Kinostudijas mākslas filmai "Kaugurieši" (1941) un uzņēmuma "Rīga-filma" direktors un režisors, kur galvenokārt tika uzņemtas propagandiska rakstura filmas (1943—1944). Otrā pasaules kara beigās Voldemārs Pūce devās bēgļu gaitās uz Vāciju, no kurienes dzimtenē atgriezās 1947. gadā. Piedalījās filmas "Rainis" tapšanā kā otrais režisors, kuras uzņemšanas laukumā 1948. gada 14. oktobrī viņu aizturēja un ieslodzīja Centrālcietumā.
1949. gada 26. februārī viņu notiesāja "par dzimtenes nodevību" un piesprieda 25 gadus ieslodzījumā stingrā režīma nometnē, ko viņš izcieta Vorkutlagā. 1949. gada 25. marta deportācijas laikā arī viņa sieva Daila kopā ar nesen dzimušo dēlu Inesi Kasparu Pūci kā "notiesātā nacionālista ģimene" tika izsūtīta uz Amūras apgabalu Tālajos Austrumos.
Pēc Staļina nāves Voldemārs Pūce atgriezās dzimtenē. Strādāja par Leļļu teātra režisoru (1959—1963), galveno režisoru Rīgas Operetes teātrī (1963—1978). 1968. gadā uzaicināts Rīgas Kinostudijā uzņemt filmu "Mērnieku laiki", kuras lielāko daļu uzņēma savā dzimtajā Vestienas pusē. Uzrakstīja grāmatu par savu dzīvi "Nelaikā piebaidīts" un atmiņas par Latvijas kino veidošanos "Kinojaunība".
Miris Rīgā,, apbedīts Raiņa kapos.
Ģimene un piemiņa
Voldemāram Pūcem laulībā ar aktrisi Dailu Kukaini-Pūci piedzima divi dēli — aktieris Kaspars Pūce (1948), komponists Valts Pūce (1962) un meita — čella spēles skolotāja Dace Pūce. atzīmējot Voldemāra Pūces 100. dzimšanas dienu, pie "Daukstu" mājām atklāja režisoram veltītu piemiņas plāksni un iestādīja ozoliņu. Estrādē notika piemiņas koncerts, ko vadīja režisora dēls Kaspars Pūce. Sadarbībā ar Rīgas kino centru tika demonstrēti fragmenti no režisora uzņemtajām filmām.
Juzefova
Juzefova var būt:
Šrīnivāsa Rāmānudžans
Šrīnivāsa Rāmānudžans Ajengārs (ta; dzimis, miris ) – indiešu matemātiķis. Gandrīz bez formālās matemātiskās izglītības veicis būtisku ieguldījumu matemātiskajā analīzē, skaitļu teorijā, bezgalīgu rindu un nepārtrauktu daļu teorijā. Tiek uzskatīts par vienu no matemātikas ģēnijiem. Pats viņš apgalvoja, ka formulas viņam sapnī diktē dieviete Namagīri.
Dzīvesgājums
Dzimis 1887. gadā apģērbu veikala darbinieka ģimenē. Pirmoreiz sāka mācīties matemātiku 10 gadu vecumā vietējā skolā, un parādīja izcilas spējas. Sešpadsmit gadu vecumā Rāmānudžana rokās nonāca Karra grāmata A synopsis of elementary results in pure and applied mathematics – 5000 teorēmu krājums, faktiski bez pierādījumiem. Rāmānudžans vingrinājās, pats pierādot šīs teorēmas. 1905. gadā viņš pabeidza skolu, tomēr nespēja iestāties koledžā, jo izkrita eksāmenos citos priekšmetos.
1913. gadā Rāmānudžans, draugu iedrošināts, uzrakstīja vēstuli trim Kembridžas Universitātes atzītiem matemātiķiem, kuras pielikumā bija Rāmānudžana atklātās formulas. Divi no tiem atsūtīja vēstuli atpakaļ bez komentāriem. Trešais bija Kembridžas Universitātes profesors G. H. Hārdijs. Vispirms viņš uzskatīja vēstuli par viltojumu (vairākas vēstulei pievienotās formulas Hārdijam bija zināmas, bet citām, kuras viņam bija pilnīgi nepazīstamas, "bija grūti noticēt"). Tomēr dažas no tām Hārdijam izdevās pierādīt, un viņš saprata, ka ir atklājis neapšaubāmu matemātikas talantu.
1914. gadā Hārdijs pierunāja Rāmanudžanu doties uz Angliju, un 14. aprīlī viņš ieradās Londonā. Hārdijs un Rāmānudžans kopā veica pētījumus matemātikā. Kā personības viņi bija visai dažādas (Hārdijs bija augsti izglītos ateists, bet Rāmānudžans – dziļi reliģioza persona bez formālas izglītības), tomēr tas netraucēja viņiem kopīgi strādāt matemātikas laukā. Pazīstama ir anekdote par to, ka, apmeklējot Rāmanudžanu slimnīcā, Hārdijs esot teicis: "Es ierados ar taksometru Nr. 1729, manuprāt, tas ir viens neinteresants skaitlis", uz ko Rāmānudžans atbildējis: "Tas ir visai interesants, jo tas ir vismazākais skaitlis, ko var izteikt kā divu kubu summu divos dažādos veidos".
Veselības stāvoklim pasliktinoties, Rāmānudžans 1919. gadā atgriezās Indijā un 1920. gadā 32 gadu vecumā mira.
Savas neilgās dzīves laikā Rāmānudžans atklāja apmēram 3900 formulu un sakarību. Neliels daudzums no tām bija kļūdainas vai atklātas iepriekš, tomēr vairums no tām tika pierādītas. Viena Rāmānudžana burtnīca tika pazaudēta, tomēr tika atrasta arhīvā, to publicēja 1987. gadā. Daudzas no sakarībām sāktas izmantot tikai salīdzinoši nesen, piemēram, kristalogrāfijā un stīgu teorijā. Rāmānudžana atklātās formulas bieži ir neparasti matemātiski skaistas, piemēram:
vai
Agas Burjatu autonomais apvidus
Agas Burjatu autonomais apvidus bija viens no Krievijas PFSR (1937—1958 Agas Burjatu-Mongoļu nacionālais apvidus) un Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas atradās Čitas apgabala dienvidaustrumos un to no visām pusēm aptvēra Čitas apgabals. Aginskas Burjatu autonomo apvidu apvienoja ar Čitas apgabalu 2008. gada 1. martā, izveidojot Aizbaikāla novadu.
Valūtas tirgus
Valūtas tirgus ir tirgus, kur viena valūta tiek apmainīta pret otru. Tas sevī ietver tirdzniecību starp vislielākajām pasaules bankām, centrālajām bankām, valūtas spekulantiem, starptautiskajiem uzņēmumiem, valdībām kā arī citiem finanšu tirgiem un institūcijām. Tirgošanās valūtas tirgos visā pasaulē šobrīd ir ap 2 triljoniem ASV dolāru dienā. Individuālie spekulanti šajā tirgū šobrīd aizņem ļoti mazu daļu un var tikai piedalīties netieši — izmantojot brokerus vai bankas.
Valūtas tirgus dalībnieki
Valūtas tirgus dalībnieki ir:
Komercbankas ir galvenie tirgus dalībnieki, kas veic lielāko valūtas operāciju apjomu. Vairums eksportētāji un importētāji, investīciju un apdrošināšanas kompānijas, pensiju fondi kā starpnieku savu norēķinu veikšanai izmanto komercbankas, līdz ar to valūtas apjoms komercbankās ir milzīgs. Bankas iedala divās daļās — aktīvās un pasīvās tirgus dalībniecēs. Aktīvās pērk un pārdod valūtu tirgū un piedāvā savas cenas citiem tirgus dalībniekiem. Aktīvie tirgus dalībnieki ir arī brokeru kompānijas, investīciju un pensiju fondi, pasaules korporācijas. Pasīvās tirgus dalībnieces — veic darījumus, izmantojot tikai tirgus piedāvātas cenas.
Centrālas bankas piedalās valūtas maiņas tirgū ar mērķi veikt valūtas kursa korekciju, ja tas neatbilst vēlamajam. Centrālās bankas darbojas valūtas tirgū, izmantojot komercbanku starpniecību.
Pirktspējas paritātes princips
Pirktspējas paritātes principa teoriju 1920. gadā izstrādāja Gustavs Kasels. Teorijas metode paredz izmantot divu valūtu ilgtermiņa līdzsvara valūtas kursus, lai atrastu vienādojumu valūtas pirktspējai. Tas ir balstīts uz vienas cenas likumu — teoriju par to, ka efektīvā tirgū identiskām precēm ir jābūt vienādām cenām. Praktiski šo principu pielieto, piemēram, salīdzinot hamburgera cenas dažādās valstīs, vai arī mp3 atskaņotāja iPod cenu.
Tomēr PPP noteikšanu sarežģī tas, kas valstis neatšķiras savā starpā tikai ar cenu līmeni, bet gan realitātē cenu starpība pārtikai var būt lielāka nekā cenu starpība nekustamajam īpašumam. Šādas sakarības rodas tādēļ, ka cilvēki dažādās valstīs parasti patērē dažādas preču grozus. Ir nepieciešams salīdzināt preču un pakalpojumu grozus izmantojot cenu indeksus. Tas ir ļoti sarežģīti, jo šie grozi atšķiras nevien tāpēc, ka cilvēkiem dažādās valstīs ir dažādas kultūras un gaumes, bet arī tādēļ, ka preču pieejamība var atšķirties. Tādēļ ir nepieciešams vienādot šos grozus ievērojot atšķirības preču un pakalpojumu kvalitātēs. Vēl lielākas grūtības rodas, kad tiek salīdzinātas vairākas valstis, jo šis vienādošanas process kļūst vēl sarežģītāks.
Kad PPP tiek noteikts laika periodam, vienmēr ir jāņem vērā arī inflācijas ietekme.
Valūtas kursu shēmas
Parasti ir šādas valūtas kursu shēmas kā brīvi peldošs kurss veidojas valūtas tirgū pieprasījuma un piedāvājuma attiecību rezultātā, centrālā banka neveic intervences valūtas tirgū, lai ietekmētu kursa izmaiņas vienā vai otrā virzienā, un maksājuma bilance ir neitrāla un stingri fiksēts kurss veidojas gadījumā, kad centrālā banka nemainīgi piesaista nacionālas valūtas kursus.
Peldošs valūtas kurss pretstatā fiksētam valūtas kursam
Peldošs valūtas kurss ir tāda valūtas kursa shēma, kurā valūtas vērtībai ir ļauts mainīties līdz ar valūtas tirgu. Valūta, kura izmanto peldošo kursu tiek saukta par peldošu valūtu. Šāda veida valūtas kurss sniedz iespēju gūt peļņu ar valūtas kursa izmaiņām. Speciālu tirgus platformu izveide to ļauj darīt ikvienam interesentam. Tomēr ir svarīgi atcerēties to, ka precīzas valūtas kursa izmaiņas nav iespējams paredzēt. Līdz ar to, šāda veida peļņas gūšana ir ļoti riskanta. Valūta, kura izmanto fiksēto kursu tiek saukta par fiksētu valūtu.
Daudzi ekonomisti uzskata, ka, galvenokārt, peldošais valūtas kurss ir vēlamāks nekā fiksētais. Peldošais kurss nav tik jūtīgs ekonomiskiem cikliem un ārzemju valūtas kursu krīzes nav tik stipri jūtamas pie peldoša kursa. Taču vienmēr jāatzīst, ka fiksēts valūtas kurss var būt vēlamāks dēļ tā piedāvātās stabilitātes un paredzamības.
Tara Reida
Tara Donna Reida (en; dzimusi Vickofā, Ņūdžersijas štatā, ASV) ir amerikāņu aktrise. Slavenākās filmas, kurās ir filmējusies Tara Reida, ir "Lielais Lebovskis" (1998), "Pilsētas leģendas" (Urban Legend, 1998), "Amerikāņu pīrāgs" (1999), "Amerikāņu pīrāgs 2" (2001), Josie and the Pussycats (2001), "Vens Vailders: kompānijas dvēsele" (2002), "Mana bosa meita" (2003), Alone in the Dark (2005).
H-II Transfer Vehicle
Uzbūve
Hermētiskajā segmentā (Pressurized Logistics Carrier jeb PLC) ir dzīvības uzturēšanas sitēmas, tajā var uzturēties cilvēki laikā, kad kosmosa kuģis ir pievienots stacijai. PLC galā ir saslēgšanās mezgls ar lūku (Common Berthing Mechanism, CBM), pa kuru kosmonauti no stacijas var iekļūt segmentā. Hermētiskajā segmentā var nogadāt kravas SKS, tādas kā International Standard Payload Racks (ISPRs), dzeramo ūdeni, apģērbu u.c. Vienā segmentā var izvietot astoņus ISPRs, ūdeni līdz 300 kg iepilda īpašā tvertnē. Pēc atvesto mantu izkraušanas, PLC var ievietot izlietotās eksperimentu iekārtas, izlietoto apģērbu un citus atkritumus, kuri sadegs, HTV ieejot Zemes atmosfērā pēc tā darbības beigam.
Nehermētiskajā segmentā (Unpressurized Logistics Carrier jeb UPLC) kravas tiek izvietotas uz atklātās paletes (Exposed Pallet jeb EP). Atklātā palete var būt divu veidu: Type I un Type III. Uz Type I var izvietot kravas, kas paredzētas lietošanai Kibo Exposed Facility (EF). Vienā HTV kravā var izvietot divas vai trīs EF kravas. Šo paleti var pievienot pie EF. Type I var izvietot ORU tipa kravas, piemēram bateriju ORU. So paleti var pievienot pie stacijas Mobile Base System (MBS). Vienā HTV kravā var izvietot līdz sešiem bateriju ORU
Austrumlatvijas zemiene
Austrumlatvijas zemiene ir dabas apgabals Latvijas austrumos. Izvietojies pazeminājumā starp Vidzemes un Alūksnes augstienēm rietumos, Mudavas zemieni ziemeļaustrumos, Latgales augstieni austrumos un Augšzemes augstieni dienvidos. Zemienē nodala Adzeles pacēlumu, Lubāna un Jersikas līdzenumus, Aknīstes nolaidenumu un Aronas paugurlīdzenumu. Reljefā pārsvarā ir viļņoti un plakani līdzenumi, gar Vidzemes un Latgales augstieni — pauguroti līdzenumi. Augstākie virsmas punkti ir Vadzoles kalns (175 m vjl) Madonas—Trepes valnī un Zvanu kalns (162,4 m vjl) Numernes valnī.
H-II Transfer Vehicle
Uzbūve
Bāzes konfiguracijā (Mixed Logistics Carrier) ir viens hermētisks segments un viens nehermētisks segments ar atklāto paleti. Šādā konfigurācijā HTV ir 9,2 m garumā. Ja izmanto divas hermētiskās sekcijas, HTV garums ir 7,4 m.
Avionikas modulī atrodas navigacijas un elektrosistēmas, kuras izmanto navigācijai, sakaru un elektroapgades nodrošināšanai.
Austrumlatvijas zemiene
Ģeoloģija
Zemienes pamatu veido ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā stiepts galvenokārt devona pamatiežu makropazeminājums. Tā virsu saposmo lēzeni, vietām kāpļveidīgi paaugstinājumi, vaļņveida pacēlumi, nelielas ieplakas un apraktās ielejas. Pamatiežu virsas augstums pārsvarā 60—80 m vjl, austrumu daļā 100—120 m vjl, maksimālais — starp Balviem un Viļaku. Ielejveida iegrauzumos pamatvirsas augstums pazeminās līdz 218 m zjl. Pamatiežus klāj kvartāra, galvenokārt pēdējā apledojuma nogulumi — smilts-grants materiāli ar oļu piejaukumu, māli. Nogulumu biezums svārstās no 10 m gar Latgales augstieni līdz 314 m Aknīstes apkaimē.
H-II Transfer Vehicle
Uzbūve
Dzinēju modulī ir četras degvielas tvertnes. HTV ir uzstādīti 32 dzinēji, kurus izmanto orbītas koriģēšanai vai telpiskā stāvokļa koriģēšanai.
Darbība
HTV tiek palaists ar nesējraķeti H-IIB no Tanegasimas kosmosa centra Japānā. Pēc atdalīšanas no raķetes HTV sāk automātiski iedarbināt apakšsistēmas un nodibina sakarus ar HTV kontroles centru Cukubas kosmosa centrā (Tsukuba Space Center). Sakari tiek nodrošināti ar NASA Tracking and Data Relay Satellite pavadoņsistēmu.
Trīs dienu laikā HTV pietuvojas SKS. Kad kosmosa kuģis atrodas 23 km no stacijas, tas var nodibināt tiešus sakarus ar SKS. HTV izmanto sakaru sistēmu Proximity Communication System (PROX). Navigacijai tiek izmantoti GPS signāli. Tiešā stacijas tuvumā attāluma noteikšanai tiek izmantota lāzersistēma un reflektori, kas izvietoti uz Kibo moduļa. Kad HTV atrodas pietiekamā attālumā tas tiek satverts ar stacijas manipulatoru Canadarm2 un pievienots Harmony moduļa apakšējam saslēgšanās mezglam.
Kad kosmsoa kuģis ir pievienots stacijai, tiek atvērtas lūkas, un kosmonauti var izkraut mantas no HTV hermētiskās sekcijas. Palete no nehermētiskās sekcijas tiek izņemta ar Canadarm2.
Kad atkritumi tiek ielādēti hermētiskajā sekcijā, HTV atvienojas no stacijas. Pēc tam to novada no orbītas, un kosmosa kuģis sadeg Zemes atmosfērā. Nesadegušās daļas iekrīt Klusā okeāna dienvidu daļā. rezerves krišanas vieta var būt Indijas okeāns.
Salīdzinājums ar citiem kravas kuģiem
Pēc SKS nogādājamās kravas masas (~6 t) HTV ir pa vidu starp Krievija Progress celtspēju (~2,6 t) un Eiropas ATV (~7,5 t). Atšķirībā no Progress un ATV, HTV var SKS nogādāt arī nehermētisku kravu. Atšķirības ir saslēgšanās veidā ar staciju: HTV nav sarežģītas tuvošanās un saslēgšanās sistēmas, to vienkārši satver ar manipulatoru un pievieno stacijai.
Kravas kuģu lidojumi
Pirmā kravas kuģa HTV-1 starts notika.
Austrumlatvijas zemiene
Reljefs
Austrumlatvijas zemienes reljefa galvenās iezīmes radušās Austrumlatvijas ledus mēles darbības gaitā. Zemledus apstākļos dažādā laikā veidojušies Odzes, Stružānu, Numernes atšķelšanās vaļņi, Mārcienas un Praulienas pauguraines, atrauteņu joslas gar Latgales augstieni, Aronas, Aiviekstes un Adzeles flūtingu lauki, Madonas—Trepes valnis, Rikavas—Bērzpils valnis, Kacēnu—Dzērvēnu paugurgrēda. Ledus mēlei zaudējot aktivitāti, radās rievotās Adzeles morēnas, bet tai pilnīgi aprimstot un izzūdot — Varakļānu—Stirnienes un citi osi, bet pieledāja baseinu vietās — limnoglaciālie līdzenumi.
Zemienes virsa pārsvarā ir viļņoti un plakani līdzenumi, bet gar salveida akumulācijas augstienēm — pauguroti līdzenumi.
Klimats
Austrumlatvijas zemienes klimats ir mēreni silts un vidēji mitrs. Gada vidējā temperatūra ir 4,8—6,0 °C, februāra — –6,5 līdz -7,4 °C, jūlija — 16,5 līdz 17,3 °C. Nokrišņu daudzums ir 550—600 mm gadā. Sniega segas biezums ir 25—35 cm, tā saglabājas līdz 130 dienām. Bezsala periods ilgst aptuveni 126—141 dienu.
Hidrogrāfija
Austrumlatvijas zemiene ietilpst Daugavas, Veļikajas un Lielupes baseinu teritorijā, to ūdensšķirtnes ir Adzeles pacēlumā un Aknīstes nolaidenumā. Teritorijas lielāko daļu atūdeņo Daugavas ar pietekām. Garākā upe ir Aiviekste (114 km). Lielākajām upēm ir 12—20 m dziļas terasētas ielejas, pārējām — lēzenas palienes tipa ielejas.
Daudz ezeru. Visvairāk ir augsto purvu akaču ezeru, kā arī purvu palikšņu ezeri. Lielākie un dziļākie ir glaciālie ezeri. Latvijas lielākais ezers Lubāns (82 km²) atrodas glaciotektoniskā izgrebuma—eksarācijas ieplakā.
Daudzie purvi izveidojušies, aizaugot senezeriem vai pārpurvojoties plakanajām ūdensšķirtņu teritorijām un starppauguru ieplakām. Zemie purvi izveidojušies plašajos reljefa pazeminājumos, bet augstie purvi - pārsvarā ūdensšķirtņu rajonos.
Daba
Austrumlatvijas zemienē aug dažāda tipa meži, pārsvarā vēris, kuru mitrākās vietās nomaina purvājs un dumbrājs. Augstākās vietās izplatīts mētrājs un sils. Gar Aivieksti aug ozoli, bet Lubāna līdzenumā — gāršas, apšu un bērzu meži. Galvenie lauksaimniecībā izmantojamo zemju rajoni atrodas Aknīstes nolaidenuma vidusdaļā, Aronas paugurlīdzenumā un Lubāna līdzenuma rietumdaļā, kā arī Adzeles pacēluma malās.
Jaunā Turcijas lira
Jaunā Turcijas lira (turku: yeni türk lirası) ir naudas vienība Turcijā, kā arī Ziemeļkipras Turku Republikā. Viena jaunā Turcijas lira iedalīta simt jaunajos kurušos (turku: yeni kuruş). Vietējais naudas apzīmējums ir YTL, bet ISO 4217 kods: TRY.
Monētas
2005. gadā tika emitētas 1, 5, 10, 25 un 50 jauno kurušu, kā arī 1 liras monētas. Viena kuruša monēta izgatavota no misiņa, 5, 10 un 25 kurušu monētas - no vara un niķeļa sakausējuma, bet 50 kurušu un vienas liras monētas - no diviem metālu sakausējuma diskiem. Uz visām monētām attēlots Turcijas pirmais valsts prezidents Mustafa Kemals Ataturks.
Ar pārsteigumu Eiropas Centrālai bankai, 50 kurušu un vienas liras monētas ir līdzīgas viena eiro un 2 eiro monētām. Līdz ar to šīs monētas var viegli sajaukt, it īpaši, lietojot monētas dažādos automātos. Tā kā 2 eiro vērtība ir gandrīz četras reizes lielāka par vienu liru, Eiropas automātos bija jāveic papildus uzlabojumi monētu atpazīšanai.
Rādžastāna
Rādžastāna (, Rājasthān; izrunā: ; ; burtiskā tulkojumā "rādžas (valdnieka) zeme") ir viens no Indijas štatiem. Robežojas ar Pakistānu un vēl pieciem citiem Indijas štatiem: Pedžābu, Harjānu, Utarpradēšu, Madhju Pradēšu un Gudžarātu. Rādžastānas platība ir 342 269 km². Administratīvais centrs ir Džajpura, lielākās pilsētas — Džajpura (3 073 349 iedzīvotāji), Džodhpura (1 138 300), Kota (1 001 365), Bīkānera (647 804) un Adžmera (551 101). Arheoloģiskie atradumi liecina, ka cilvēki ir dzīvojuši šajā teritorijā jau pirms 100 tūkstošiem gadu. Rādžastāna ir viens no Indijas vadošajiem štatiem pēc vilnas ieguves daudzuma.
Vēsture
Līdz 1947. gadam britu protektorātā pastāvēja Rādžputānas aģentūra, kuras sastāvā bija 19 nelielas vasaļvalstis: Džaipūra (3,026 miljoni iedzīvotāju), Marvara (2,454 milj.), Mevara (1,852 milj.), Bikanera (1,076 milj.), Alvara (0,861 milj.), Kota (0,788 milj.), Bharatpura (0,559 milj.), Tonka (0,365 milj.), Dholpura (0,292 milj.), Dungarpura (0,261 milj.), Bansvara (0,259 milj.), Sirohi (0,254 milj.), Bundi (0,240 milj.), Karauli (0,161 milj.), Džalavara (0,123 milj.), Kišangarha (0,1 milj.), Džaisalmera (0,08 milj.), Pratapgarha (0,08 milj.) un Šahpura (0,055 milj.), kas pēc Britu Indijas sabrukuma 1947. gada 15. augustā kļuva neatkarīgas.
1948. gada 17. martā Rādžputānas austrumu daļas Alvara, Bharatpura, Dholpura un Kaurauli valstis izveidoja Matsajas savienotos štatus (Matsya Sangha) ar galvaspilsētu Alvaru Indijas Domīnijas sastāvā. Savukārt rādžputu pārvaldītās Bansvara, Kušalgarha, Bundi, Kota, Tonka, Džalavara, Partabgarha, Šahpura, Kišangarha un Dungarpura izveidoja Rādžastānas savienību (Rajasthan Sangh), ko pēc Mevaras pievienošanās aprīlī pārdēvēja par Rādžastānas Apvienoto valsti (Sanyukta Rajasthan Sangha), bet pēc Džaipūras, Marvaras, Bikaneras un Džaisalmeras pievienošanās 1949. gada martā pārdēvēja par Lielo Rādžastānu. 1949. gada 7. aprīlī Lielā Rādžastāna pievienojās Indijas Domīnijai un 1949. gada 15. maijā tika apvienota ar Matsaju Apvienotajā Rādžastānas štatā, ko 1950. gada 26. janvārī pārdēvēja par Rādžastānas štatu. 1956. gada 1. novembrī tam pievienoja Adžmeras štatu.
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem lielākās Rādžastānas pilsētas pēc iedzīvotāju skaita ir:
Reliģijas
Izplatītākās reliģijas ir hinduisms (88,5%) un islāms (9,1%).
Abduls Razaks Ahmeds Taha
Abduls Razaks Ahmeds Taha (miris 88 gadu vecumā) bija irākiešu šahists un bijušais Irākas Šaha federācijas prezidents. Viņš pārstāvēja Irāku Šaha olimpiādē 1972. gadā Skopjē, 1974. gadā Nicā un 1984. gadā Salonikos.
Leopolda un Astridas krasts
Leopolda un Astridas krasts (en; no) ir Austrumantarktīdas piekrastes daļa gar Rietumu šelfa ledāju krastiem Princeses Elizabetes Zemē. Stiepjas no Penka raga austrumos (66°43′S 87°55′E) līdz šelfa ledāja rietumu malai pie Berjera līča. Kopējais piekrastes garums ap 300 km. Austrumos robežojas ar Vilhelma II krastu, rietumos — ar Ingridas Kristensenas krastu. Krastā noplūst vairāki nelieli šļūdoņi, kas baro šelfa ledāju.
Krastu 1934. gada 17. janvārī atklāja norvēģu izpētes ekspedīcija Lāša Kristensena vadībā ar kuģi Thorshavn un nosauca to par godu tā laika Beļģijas karaļpārim.
Kristians Enā
Kristians Enā (Christian Henna; dzimis, Milūzā, Francijā) ir karjeru beidzis franču futbolists, kurš spēlēja futbola klubā AJ Auxerre. Šobrīd strādā AJ Auxerre par jauniešu treneri.
1948.—1949. gada ABA sezona
1948.—1949. gada Amerikas basketbola asociācijas sezona bija 3. un pēdējā ABA sezona (nākamās sezonas tika organizētas Nacionālās basketbola asociācijas paspārnē). Šajā sezonā piedalījās 12 komandas (visas no ASV).
Par ABA čempioniem kļuva Minneapolis Lakers spēlētāji, kas sešu spēļu finālsērijā pieveica Washington Capitols ar 4—2. Finālsērija ilga no līdz. Par sezonas rezultatīvāko spēlētāju kļuva Džordžs Mikans ("Lakers").
1948. gada ABA drafts notika, tajā Providence Steamrollers ar pirmo numuru izvēlējās Endiju Tonkoviču.
Raudze
Raudze ir skaitlis, kas norāda tīro dārgmetālu — platīna, zelta, sudraba un dažās valstīs pallādija — procentuālo daudzumu noteiktā sakausējumā. Dažādās valstīs Δ tiek apzīmēts ar dažādiem lielumiem, atkarībā no dārgmetāla svara izteikšanas metriskajās mērvienībās (gramos) vai karātos.
Zelta raudzes karātu piemēri
.999 = 24 karāti = 99,9% .916 = 22 karāti = 91,6%
.750 = 18 karāti = 75%
.375 = 9 karāti = 37,5%
24 karātu zelts ir tīrs zelts. Tātad .575 jeb 57,5% = 13,8 karātu tīrs zelts.
Rīgas ģerbonis
Rīgas pilsētas ģerbonis tagadējā izskatā apstiprināts 1925. gada 31. oktobrī. Atjaunots 1988. gadā
Ģerboņa vairogā sudraba laukā atvērti sarkana mūra vārti ar diviem torņiem, kas simbolizē pilsētas tiesības uz patstāvību. Zem paceltā vārtu režģa zelta lauvas galva. Virs vārtiem divas sakrustotas melnas atslēgas, kas simbolizē pāvesta aizsardzību; virs atslēgām zelta krusts un zelta kronis, kas norāda uz pakļautību bīskapam. Vairoga turētāji ir divi zelta lauvas uz pelēka cokola.
Rīgas mazais ģerbonis ir lielā ģerboņa vairogs.
Vēsture
Rīgas ģerbonis ir redzams jau 1225. gada dokumentu zīmogu nospiedumos. Zīmogā bija redzams pilsētas mūris ar diviem torņiem un atvērtiem vārtiem. Starp torņiem bija novietots krusta spieķis, tam katrā pusē pa atslēgai. Pilsētas mūris viduslaikos bija izplatīts heraldisks elements, kas simbolizēja pilsētas patstāvību, nozīmīgumu un spēku. Divas atslēgas, kas tradicionāli simbolizē šķīstītavas un paradīzes atslēgas, simbolizēja Svētā Pētera aizgādību par pilsētu. Krusta spieķis simbolizēja Livonijas bīskapa varu pilsētā.
Līdz mūsu dienām saglabājušies divi galvenie elementi: pilsētas siena ar diviem torņiem un divas sakrustotās atslēgas.
1347. gadā Rīgas rāte izgatavoja jaunu zīmogu. Ģerbonī atslēgas sakrustotas un krusta spieķi nomainījis ordeņa krusts, kas simbolizēja Livonijas Ordeņa virsvaru pilsētā. Atvērtajos pilsētas vārtos parādījās lauva, kas simbolizēja pilsētas iedzīvotāju drošsirdību un pieaugošo patstāvību.
1554. gadā ģerbonis tika papildināts ar vairoga turētājiem — lauvām.
Kopš 1656. gada ģerbonim tika pievienots Zviedrijas karaļa kronis kā pateicība par pilsētas aizstāvēšanu Krievijas cara Alekseja karaspēka aplenkuma laikā.
Pēc Lielā Ziemeļu kara, kad pilsēta nonāca Krievijas impērijas pakļautībā, 1788. gadā Krievijas impērijas ķeizariene Katrīna II apstiprināja jauno Rīgas ģerboni. Vairoga turētāji lauvas tika nomainīti pret divgalvainā ērgļa pusēm, bet Zviedrijas karaļa kronis — pret Krievijas imperatora kroni.
1923. gadā izveidotā heraldiskā komiteja Fridriha Grosvalda (1850–1924) un vēlāk Marģera Skujenieka (1886—1941) vadībā strādāja arī pie Rīgas pilsētas vēsturiskā ģerboņa atjaunošanas. Par pamatu tika izvēlēts 1347. gada zīmogs un 1660. gada „Privilegium nobilitatis senatus Rigensis” publicētais ģerboņa attēls. Mākslinieks Kārlis Brencēns (1879—1951) izveidoja skici, kuru 1923. gadā Rīgas valde apstiprināja lietošanai. Bet 1925. gadā Valsts papīru spiestuves valdes priekšsēdētājs profesors Rihards Zariņš (1869–1939) veica tajā labojumus, pēc kuriem Latvijas prezidents Jānis Čakste apstiprināja jaunu Rīgas ģerboni ar sekojošu aprakstu :Sudraba laukā sarkans ķieģeļu mūris ar diviem torņiem un paceltiem vārtiem, kuros zelta lauvas galva, vairoga augšdaļā starp torņiem zem zelta kroņa zelta ķetnu krusts un divas sakrustotas melnas atslēgas. Vairoga turētāji ir uz stilizētas akanta lapu balstītas pelēkas dzegas stāvoši divi zelta lauvas ar sarkanām mēlēm un atpakaļ grieztu galvu.
Koena
Koena var būt:
Juzefova (Ļubļina)
Juzefova (pl) ir pilsēta Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistē, uz rietumiem no Tomašovas Lubelskas. 2. pasaules kara laikā Juzefova kādu laiku bija poļu pretošanās kustības kaujinieku kontrolē, un pilsētas apkārtnē 1944. gada 25.—26. jūlijā notika Osuhu kauja — viena no ievērojamākām partizānu kaujām Polijā kara laikā.
Jaroslavs Lopatinskis
Jaroslavs Lopatinskis (uk; dzimis, miris ) bija ukraiņu izcelsmes PSRS matemātiķis. Dzimis Tbilisi, pazīstams ar ieguldījumu diferenciālo vienādojumu teorijas attīstībā.
1900. gada vasaras olimpiskās spēles
1900. gada vasaras olimpiskās spēles (fr), zināmas arī kā II Olimpiskās spēles vai Parīze 1900, bija starptautisks sporta notikums, kas norisinājās Francijas galvaspilsētā Parīzē no 1900. gada 14. maija līdz 28. oktobrim. Tās bija otrās atjaunotās vasaras olimpiskās spēles.
Olimpiskās spēles tika rīkotas 1900. gada Pasaules izstādes ietvaros. Lēmums organizēt 1900. gada vasaras olimpiskās spēles Parīzē tika pieņemts 1. olimpiskajā kongresā, kas notika 1894. gadā. Olimpiskajās spēlēs 20 oficiālajos olimpiskajos sporta veidos kopā startēja 1226 sportisti no 26 valstīm. Šis skaitlis balstās uz noteiktiem pieņēmumiem par to, kuri notikumi bija un nebija "olimpiskie". Taču, ņemot vērā arī neolimpiskos sporta veidus, dalībnieku skaits šajās olimpiskajās spēlēs bija 58 731. Daudzi sportisti, tostarp daži, kas uzvarēja disciplīnās, nemaz nezināja, ka ir startējuši olimpiskajās spēlēs. Šajās olimpiskajās spēlēs pirmo reizi piedalījās sievietes un Helēna de Purtalē kļuva par pirmo sieviešu olimpisko čempioni, viņa startēja burāšanas sacensībās. Lēmums rīkot sacensības svētdienās izraisīja protestu no daudziem amerikāņu sportistiem, kuri devās uz sacensībām kā savu koledžu pārstāvji.
Lielākā daļa uzvarētāju 1900. gada olimpiskajās spēlēs nesaņēma medaļas, bet viņiem tika pasniegti kausi vai trofejas. Piemēram, profesionāļu sacensībās paukošanā ar rapieri, kur uzvarēja Francijas sportists Albērs Aijā, uzvarētājs saņēma 3000 franku lielu naudas balvu. Atsevišķi no sporta veidiem šajās olimpiskajās spēlēs tika aizvadīti vienīgo reizi un turpmāk neparādījās "oficiālajā" olimpisko spēļu programmā. Šādi sporta veidi bija basku pelota (1924., 1968. un 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs sporta veids bija iekļauts kā demonstrāciju sporta veids), krikets un krokets. Šīs bija arī vienīgās olimpiskās spēles, kurās šaušanas disciplīnās kā mērķi tika izmantoti dzīvi dzīvnieki (baloži).
Spēļu atjaunošana
Pēc Pjēra de Kubertēna ierosinājuma Francijas Vieglatlētikas sporta biedrību savienība no 1894. gada 16. līdz 24. jūnijam Parīzē Sorbonas lielajā amfiteātrī organizēja 1. Olimpisko kongresu. Kongresa galvenie mērķi bija amatierisma principu izpēte un olimpisko spēļu atjaunošana. Kubertēns prognozēja, ka pirmās modernās olimpiskās spēles notiks Parīzē 1900. gadā vienlaikus ar Pasaules izstādi, taču delegāti iebilda, ka seši gadi būs pārāk ilgs gaidīšanas laiks. Pēc Grieķijas pārstāvja Dimitrija Vikela priekšlikuma 1896. gadā Atēnās tika organizētas pirmās olimpiskās spēles. Kongresā tika nolemts, ka otrās olimpiskās spēles pēc četriem gadiem, 1900. gadā, tiks organizētas Parīzē.
Brīdī, kad 1896. gadā noslēdzās pirmās olimpiskās spēles, Grieķija pieprasīja tiesības rīkot olimpiskās spēles savā valstī ik pēc četriem gadiem. Šo aicinājumu atbalstīja arī ASV un Lielbritānijas sportisti un rakstnieks Džordžs Stjuarts Robertsons. Grieķijas karalis Georgs I lūdza Starptautisko Olimpisko komiteju, kuru vadīja Pjērs de Kubertēns, atzīt Atēnas par olimpisko spēļu pastāvīgo rīkošanas vietu. Kubertēnam izdevās pārliecināt savus SOK kolēģus neatbalstīt šo priekšlikumu. Atklātā vēstulē karalim viņš pateicās grieķiem par enerģiju un entuziasmu, ar kuru viņi organizēja olimpiskās spēles Atēnās, bet apstiprināja, ka nākamās olimpiskās spēles notiks Parīzē 1900. gadā. Pēc tam grieķi uzskatīja, ka Pjērs de Kubertēns ir "zaglis, kurš mēģina atņemt Grieķijai kādu no tās vēsturiskajiem dārgakmeņiem". Tomēr karaliskā ģimene saprata, ka viņu projektu finansiālu iemeslu dēļ nav iespējams īstenot. Sakāve karā pret Osmaņu impēriju 1897. gadā vēl vairāk samazināja iespēju Atēnām spēles atkal rīkot 1900. gadā.
Divi konkurējoši projekti
Daži Francijas Trešās republikas vadītāji uzskatīja, ka sakāve Francijas—Prūsijas karā 1870. gadā ir saistīta ar jauno franču slikto fizisko stāvokli un sagatavotību, un no 1882. gada fiziskā izglītība pamatskolā kļuva obligāta. 1900. gada Pasaules izstādes ģenerāldirektors Alfrēds Pikārs ierosināja izstādes ietvaros organizēt starptautiskas fizisko vingrinājumu sacensības. Viņš guva Francijas valdības atbalstu un 1893. gada novembrī sporta sacensības tika iekļautas izstādes programmā.
1894. gada janvārī Pjērs de Kubertēns tikās ar Alfrēdu Pikāru un paziņoja tam, ka jūnijā viņš ierosinās atjaunot olimpiskās spēles un pirmās spēles organizēt Parīzē. Kubertēns ieteica izveidot izstādi, kas būtu veltīta sporta vēsturei. Viņš izveidoja komisiju starptautiskajām sacensībām, kura pirmo reizi kopā sanāca 1894. gada 3. novembrī. Šajā sanāksmē pats Kubertēns nepiedalījās, jo tajā laikā atradās Grieķijā un tur gatavojās 1896. gada olimpiskajām spēlēm. Komisija izveidoja vispārēju konkursa plānu, ko tā publicēja 1895. gada maijā. Kubertēns saprata, ka Pikāra griba saistībā ar spēlēm nav saistāma ar olimpiskajām spēlēm un nolēma atsevišķi organizēt 1900. gada olimpiskās spēles. 1897. gada novembrī pēc izstādes vispārējās programmas publicēšanas viņš uzrakstīja vēstuli toreizējam Francijas tirdzniecības ministram, lai izteiktu savas bažas par sporta sacensību vietu Pasaules izstādē. Pikārs uz šo vēstuli atbildēja, ka izteiktās sūdzības nav pamatotas. Kubertēns uzskatīja, ka Pikāra projekts var izgāzties un tik milzīga sporta notikumu programma var būt haotisks un vulgārs gadatirgus.