cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asfaltbetons
Ražošana
Asfaltbetonu ražo izžāvētu, sakarsētu pildvielu sajaucot ar nepieciešamās frakcijas granīta vai dolomīta šķembām un bitumenu. Maisot asfaltbetonu uzkarsē līdz 175—180 °C, un pārvieto uz rūpnīcas asfaltbetona uzglabāšanas bunkuru, kurā asfaltbetonam tiek nodrošināta nemainīga 180 °C temperatūra, lai tas neatdzistu un nezaudētu savas īpašības. Asfaltbetonam uz rūpnīcu pakaļ ierodas kravas auto, kas to nogādā līdz objektam, kur asfaltbetonu no kravas auto pārber asfaltbetona ieklājējā (vai antisegregatorā), kas asfaltbetonu nepieciešamajā biezumā ieklāj uz sagatavotas pamatnes un noveltņo karsto asfaltbetona masu tā to sablīvējot līdz atbilstošai sablīvējuma pakāpei un daļēji atdzesējot. Asfaltbetonu ražo samērā tuvu patēriņa vietai, jo transportēšanas laikā tas zaudē savas īpašības, tā sastāvā esošajiem minerālmateriāliem noslāņojoties pa frakcijām, kas būtiski samazina asfaltbetona kvalitāti. Ja asfaltbetonu kādu iemeslu dēļ ir jāved lielu attālumu no rūpnīcas, pirms tā ieklāšanas lieto antisegregatoru — iekārtu, kas samaisa asfaltbetona masu, atjaunojot to tādā stāvoklī kā tikko ražotam asfaltbetonam. Antisegregatoru lieto arī ieklājot asfaltbetona segumu ceļiem ar augstu satiksmes intensitāti, pat ja rūpnīca ir tuvu objektam, antisegregatoru lieto, lai sasniegtu maksimālu kvalitāti. Ir divas asfaltbetona sagatavošanas metodes:
24 (skaitlis)
24 (divdesmit četri) ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 23 un 25.
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
Panama (nozīmju atdalīšana)
Panama var būt:
Stumbrs
Stumbrs, arī stublājs, ir auga daļa, kas pilda auga ass un balsta, transporta un jaunu audu veidošanas funkcijas. Tas balsta auga ziedu, lapas un augļus.
Stumbra morfoloģija
Morfoloģijā stumbrs ir daļa no vasas pārveidnes, auga virszemes daļas. Tās attīstās no sēklas dīgļpumpura. Pie stumbra ir piestiprinātas lapas. Uz stumbra lapu žāklēs ("padusēs") ir sānpumpuri, no kuriem attīstās zari. Tie aug lēnāk nekā galotnes pumpuri. Stumbra vidū parasti ir serde, retāk, piemēram, lupstājam, latvānim un labības augiem tas ir tukšs. Stumbrs, tāpat kā sakne, garumā aug tikai ar galotni, kurā atrodas galotnes pumpurs. Izņēmums ir stiebraugi (rudzi, kvieši u.c). Stumbra garums, resnums un forma ir ļoti dažāda. Augstums, piemēram, priežu garums, ir atkarīgs no augšanas apstākļiem, galvenokārt no apgaismojuma un no tā, cik labi jūtas sakņu sistēma. Purva priedītes nekad nav lielas, jo to saknēm trūkst gaisa un tās mirkst aukstā ūdenī. Daudzgadīgiem augiem, kuriem virszemes daļas ziemošanai neatmirst, pumpurus uz stumbra pa ziemu aizsargā cietā pumpurvīziņa. Lapām plaukstot, tā nokrīt. No vasas pumpuriem veidojas vasa.
Par mezglu sauc stumbra vietu, pie kuras piestiprinās lapas, bet stumbra daļu starp diviem mezgliem sauc par posmu. Mezglus un posmus izmanto stumbra morfoloģiskai noteikšanai.
Stumbru iedalījums
Stumbrus iedala pēc uzbūves koksnainos un lakstainos. Ciets (koksnains) un stāvs stumbrs ir kokaugiem un krūmiem. Mīksts un mazāk izturīgs (lakstains) stumbrs ir lakstaugiem. Atšķirībā no lakstaugu stumbra, kokaugu stumbrs aug daudzus gadus un ir pārkoksnējies. Ja apskatītu koksnaina stumbra šķērsgriezumu, varētu saskatīt vāji attīstītu serdi, ap kuru atrodas koksne, kas aizņem stumbra lielāko daļu, un miza, kas aptver stumbru no ārpuses. Koksnains stumbrs sastāv no gadskārtām, kur katrs gredzens veidojas vienā veģetācijas posmā.
Stumbrus mēdz arī iedalīt pēc augšanas veida un virziena stāvos, vijīgos un ložņājošos stumbros. Stāvi stumbri aug augšup un paši spēj noturēties šādā stāvoklī. Vijīgie vai kāpelējošie stumbri ir tievi un tie meklē atbalstu - kādu priekšmetu vai citu augu. Šāds stumbrs ir, piemēram, zirņiem, kāršu pupiņām, nezālei tīruma tītenim. Šie augi pie balsta pieķeras vai apvijas ap to, lai pakāptos uz augšu un sasniegtu gaismu. Ložņājošiem stumbriem daļa stumbra aug horizontāli un iesaknējās netālu no oriģinālā auga. Šads stumbrs ir, piemēram, meža zemenēm.
Stumbra funkcijas
Stumbros ir sakārtoti vadaudi, pa kuriem no saknēm augšup tiek transportēts ūdens ar tajā izšķīdušajām minerālvielām, bet no lapām - ūdenī izšķīdušās organiskās vielas. Stumbrs ir cilindra formā un tas saistās ar šīm stumbra funkcijām. Dažkārt šūnas, pa kurām tiek transportētas vielas, ir nedzīvas. Nedzīvas šūnas labāk veic šķīdumu transportu. Piemēram, koki katru gadu pieaug resnumā, jo to stumbros uzkrājās jaunas koksnes vadaudu kārtas.
Uz vertikāli augošajiem stumbriem lapas ir sakārtotas tā, lai tas pēc iespējas efektīvāk uztvertu saules gaismu, tādēļ stumbram piemīt tieksme augt gaismas virzienā. Stumbrs var pildīt vairošanās funkciju, citi veikt fotosintēzi, vēl citi — uzkrāt barības vielas.
Mizorāma
Mizorāma (mizo: Mizo Ram) ir viens no Indijas štatiem. Mizorāma robežojas ar trim citiem Indijas štatiem: Tripuru, Asamu un Manipuru, un divām valstīm: Bangladešu un Mjanmu. Mizorāmas administratīvais centrs ir Āīzola. Mizorāma kļuva par Indijas 23. štatu.
Formula 2 (1953—1984)
Formula 2 sacīkstes par Formula 3000 pārveidoja tāpēc, ka Formula 2 kļuva par dārgu čempionātu. Formula 3000 gan šasijas, gan motori bija standartizēti. Arī šis čempionāts piedzīvoja norietu un to 2005. gadā aizvietoja Bērnija Eklstona rīkotais GP2 čempionāts. Sākot ar 2009. gadu tam būs konkurents - atjaunotais Formula 2 kauss, kuru rīkos Starptautiskā Automobiļu Federācija, atbildot uz draudiem par Formula 1 atdalīšanos no Federācijas.
Paralēli starptautiskajam Formula 2 tika rīkoti arī dažādi vietējie čempionāti: Japānā (tagad pazīstams kā Formula Nippon), Austrālijā (Austrālijas F2), Meksikā (Meksikas F2; vairs nepastāv) un Lielbritānijā (uz kādu laiku mainīja nosaukumu no Lielbritānijas F3000 uz Lielbritānijas F2; vairs nepastāv).
25 (skaitlis)
25 (divdesmit pieci) ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 24 un 26.
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
Andrēass Tūrkildsens
Andrēass Tūrkildsens (dzimis Krisjānsannā, Norvēģijā) ir profesionāls norvēģu šķēpa metējs. Viņš ir pašreizējais olimpiskais, Pasaules un Eiropas čempions.
Sportista personiskais rekords ir 91,59 metri, kas tika sasniegts. Šis metiens ierindo viņu 6. vietā starp visu laiku labākajiem šķēpa metējiem, ņemot vērā sportista labāko metienu (neieskaitot šķēpa metējus, kuri meta ar vecās konstrukcijas šķēpu).
Laika posmā no 2001. līdz 2011. gadam A. Tūrkildsens bija Pasaules rekordists junioriem, viņa labākais rezultāts bija 83,87 m. viņa rekordu laboja latviešu šķēpa metējs Zigismunds Sirmais.
2004. gadā, kad A. Tūrkildsens triumfēja Atēnu olimpiskajās spēlēs, viņš tika atzīts par Norvēģijas gada sportistu. 2007. gada Pasaules čempionātā, ar 88,61 metrus tālu metienu, Torkildsens izcīnīja sudraba medaļu. Viņš otro reizi kļuva par olimpisko čempionu 2008. gadā.
Ziemeļi (Iecavas pagasts)
Ziemeļi ir apdzīvota vieta Bauskas novada Iecavas pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļos Putrupes krastā netālu no autoceļa A7 11 km no pagasta centra Iecavas, 33 km no novada centra Bauskas un 36 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pēc 1949. gada kā Ziemeļu ciema (1949—1977) centrs.
Galaktikas sargi
"Galaktikas sargi" (en) ir 2014. gada ASV supervaroņu filma, kuras režisors ir Džeimss Ganns. Tajā galvenās lomas attēlo Kriss Prats, Zoja Saldana, Deivs Batista, Vins Dīzels, Bredlijs Kūpers, Lī Peiss, Maikls Rūkers, Kārena Gilana, Džimons Honsu, Džons Reilijs, Glenna Klouza, Benisio del Toro.
Šī ir Marvel Cinematic Universe desmitā daļa. Filmas pirmizrāde notika Dolby teātrī Holivudā. ASV un Latvijas kinoteātros filmu sāka izrādīt kopš.
Filmai "Galaktikas sargi" sekoja turpinājumi "Galaktikas sargi: 2. daļa" (2017) un "Galaktikas sargi: 3. daļa" (2023).
Talsu pilskalns
Talsu pilskalns (arī Klosterkalns) ir pilskalns Talsos, Talsu ezera austrumu krastā. Tas ierīkots 30 m augstā paugurā ar mākslīgi stāvinātām nogāzēm. Apkārt pilskalnam izveidota terase, kura ziemeļu galā pāriet ap 30 m platā un 80 m garā izlīdzinātā priekšpils vietā. Pilskalna plakuma izmēri 60x55 m un kopējā platība sasniedz 0,4 ha. Kaut arī pilskalna plakums un terases ilgstoši artas, tā dienvidu galā joprojām labi redzams ap 5 m augsts valnis. Pilskalna pakājē atradusies ap 4 ha liela kuršu senpilsēta, kuras intensīvākā apdzīvotība attiecināta uz 12. - 14. gadsimtiem. Talsu pilskalns tiek uzskatīts par vienu no lielākajiem un vislabāk nocietinātājiem Senās Kursas pilskalniem.
Vēsture un arheoloģija
Tiek uzskatīts, ka pilskalnu līdz 11. gadsimtam apdzīvojuši Kurzemes lībieši un tikai līdz ar kuršu ekspansiju Ziemeļkurzemē 11. gadsimtā pilskalns ieguvis liela centra nozīmi un ticis ļoti spēcīgi nocietināts. Arī senpilsēta ir veidojusies tajā pašā laikā. Talsi (Talse) pirmo reizi rakstos minēti 1231. gada Alnas Balduīna līgumā ar kuršiem, tajā laikā Talsu pilskalns ir bijis viens no galvenajiem Vanemas jeb vēlākās Miera Kursas pilskalniem.
Talsu pilskalns ir līdz šim viens no visplašāk pētītajiem kuršu nocietinājumiem, kuru pirmais ir aprakstījis Augusts Bīlenšteins. Laikā no 1936. gada līdz 1938. gadam arheoloģiskajos izrakumos Ādolfa Karnupa vadībā šeit tika izpētīta gandrīz desmitā daļa no visa pilskalna platības. Kopumā ieguva vairāk nekā 4000 senlietu. Izrakumi liecināja, ka pilskalns apdzīvots no 10. gadsimta līdz 14. gadsimtam un tajā izsekojami deviņi apbūves periodi. Jau 10. gadsimtā pilskalns nocietināts ar blīviem akmeņu klāstiem, virs kuriem pacēlusies divkārša guļkoku aizsargsiena 2–4 m platā joslā. Gar to bijušas izvietotas dzīvojamās mājas. Lielas pārbūves pilskalnā notikušas, sākot ar 11. gadsimtu, kad paaugstināti aizsargvaļņi, ar torņveida izbūvēm nodrošināta ieejas vieta un nostiprināta guļkoku nocietinājumu līnija. Ēkas šajā laikā izvietotas daudz blīvāk, konstatētas arī divtelpu celtnes. Šajā laikā ēku stūros atrod arī kuršiem raksturīgos dzīvnieku (īpaši zirgu) galvaskausu ziedojumus. Aizsargceltnes, kā arī dzīvojamo ēku sienas (acīmredzot, lai mazinātu aizdedzināšanas iespējas) bijušas apmestas ar māliem.
1992.-1993. gadā arheologa J. Asara vadībā notika pārbaudes izrakumi arī senpilsētas teritorijā, kur vietām konstatēts līdz 1,7 m biezs kultūrslānis. Arheoloģiskos izrakumus pilskalnā un senpilsētā veicis arī Guntis Zemītis 2001. gadā.
Venēcija
<mapframe text="Venēcija" width=260 height=260 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q641" } Venēcija (it) ir pilsēta Itālijā, Veneto reģiona un Venēcijas provinces galvaspilsēta. Venēcijas rašanās vēsturiski saistās ar dramatiskiem notikumiem Romas impērijā 4. gadsimtā, kad tai novājinoties, Apenīnu pussalu arvien biežāk pārpludināja iekarotāju karapūļi. Venēcijai un lagūnai, kurā tā izvietojusies, UNESCO 1987. gadā piešķīra Pasaules kultūras mantojuma statusu.
Venēcija ar 415 km² lielo platību un vairāk nekā 260 tūkstošiem pastāvīgo iedzīvotāju ir viens no populārākajiem tūrisma centriem Eiropā. Pilsēta ir izvietojusies uz 117 nelielām salām, kuras savieno 378 tilti, lielākā daļa no tiem ir veidoti no akmens. Venēcijas daudzās salas, no kurām daļa ir mākslīgas, sadala lielāku un mazāku kanālu tīkls. Relatīvi lielākie ir trīs kanāli — Lielais Kanāls, kas "S" burta veidā šķērso visu pilsētas teritoriju, Džideka kanāls un Sv. Marka kanāls. Tikai 20. gadsimta sākumā, Benito Musolīni valdīšanas laikā, tika uzbūvēts tilts, kas savieno Venēciju ar cietzemi.
Venēcijas pirmsākums
Precīzu ziņu par Venēcijas dibināšanu nav, bet daži vēsturnieki uzskata, ka pilsētas veidošanās sākusies ap 568. gadu, kad Itālijā iebruka langobardu ciltis. Bēgot no iekarotājiem, vietējie reģiona iedzīvotāji paglābās Veneto lagūnas salās.
Savukārt citos avotos ir minēts 584. gads, kad Veneto reģions tika pārņemts Ravennas arhibīskapijas kontrolē, tādējādi pakļaujoties Bizantijas ietekmei. Taču arī Bizantijas pārvaldības loma pakāpeniski mazinājās un venēcieši sāka nostiprināt paši savu pašpārvaldi. 811. gadā tika ievēlēts pirmais Venēcijas dodžs (la — ‘līderis’) — Andželo Partesipacio (Angelo Partecipazio), kas veikli izmantoja formālo Bizantijas pakļautību, lai pretotos pieaugošajam franku spiedienam.
Pirmās Venēcijas apmetnes, sāka veidoties pie Lielā Kanāla (Grand Canal) ietekas lagūnā, vietā, kuru sauca par Rivo Alto, jeb Rialto. Drīz vien šī vieta kļuva par nākamās Venēcijas hercogistes administratīvo centru.
Bizantijas sastāvā
Būtisks pavērsiens Venēcijas vēsturē notika 12. gadsimta vidū, kad dodži zaudēja lielu daļu savu monarhu privilēģiju, kuras līdz ar varu pārņēma Lielā Padome (Maggior Consiglio) — asambleja, kuru veidoja 45 locekļi, kuri tika ievēlēti no pilsoņu vidus. Tādējādi Venēcija no hercogistes pārvērtās par republiku.
Taču kritiskos brīžos arī dodži turpināja spēlēt nozīmīgu lomu republikas dzīvē. Piemēram, divu izcilu dodžu — Domeniko Selvo (Domenico Selvo; 1071—1084) un Vitāles Faljēra (Vitale Falier; 1084—1096) laikā Venēcijai nācās izcīnīt smagas kaujas ar vikingiem (normaņiem), no kurām tā iznāca kā uzvarētāja. Tas ļāva republikai saglabāt ciešas tirdzniecības saites ar Itālijas pussalas dienvidu reģioniem, no kuriem tā saņēma daudzus pārtikas produktu veidus, it īpaši graudus. Savukārt no vikingu sagrāves šajā Vidusjūras reģionā ieguvēja izrādījās arī Bizantija. Atzīstot Venēcijas nopelnus, Bizantijas imperators Alesio I (Alessio I) piešķīra tai ievērojamas tirdzniecības privilēģijas.
Taču nākamais Bizantijas imperators Manuels I (Manuele I), redzēdams Venēcijas ekonomisko un politisko nostiprināšanos, un uztverot to kā Konstantinopoles varas apdraudējumu, ne tikai atņēma tai sava priekšgājēja agrāk piešķirtās privilēģijas, bet vienojās ar Venēcijas konkurentiem — Dženovu un Pizu — par Venēcijas izslēgšanu no impērijas sastāva. Taču Venēcija nepadevās, un tās ietekme Vidusjūras reģionā turpināja pieaugt. To redzēdama, Bizantija pieteica Venēcijai karu, konfiscējot visus republikas īpašumus, bet Venēcijas pilsoņus paziņojot par arestētiem.Lai gan Venēcijai tas bija smags trieciens, tā ne vien izdzīvoja, bet arī pēc trīsdesmit gadiem deva Bizantijai atbildes triecienu.
Ceturtā Krusta kara laikā, Venēcija, kura kalpoja Rietumeiropas krustnešu armijām par placdarmu, karā pret musulmaņiem, kā arī lielā mērā finansēja krustnešu ekspedīcijas un apgādāja tās ar ieročiem. Venēcija ar krusta karotāju palīdzību iebruka Konstantinopolē un to 1204. gadā nopostīja, tas arī bija Bizantijas impērijas norieta sākums, kas līdz ar to pavēra ceļu tālākai islāma ekspansijai Vidējos Austrumos.
Cīņas par varu
Venēcijas ekspansija Vidusjūras reģionā turpinājās, tai pat laikā arī ne mazāk ambiciozās Dženovas vara un ietekme turpināja paplašināties, līdz kļuva skaidrs, ka divi saimnieki mierīgi sadzīvot nevarēs. Pirmā lielā militārā sadursme starp abām republikām notika 1257. gadā, kurā Dženovas karaspēks tika sakauts. Piecdesmit nākamos gadus valdīja miers, taču 14. gadsimta sākumā cīņas ar mainīgām sekmēm atsākās, līdz Kjogijas karam, kura iznākumā virsroku tomēr guva Venēcija. Līdz ar to sākās Dženovas varenības noriets, bet Venēcija kļuva par nedalītu Vidusjūras valdnieci.
Taču arī tā nebija ilgstoša. Nopostot kopīgi ar krustnešiem Konstantinopoli un tādējādi veicinot Bizantijas bojāeju, Venēcija kā arī visa Eiropa kopumā, ieguva daudz draudīgāku ienaidnieku — Osmaņu impēriju. Līdzīgi tai, arī Venēcija centās saglabāt varas līdzsvaru ar teritoriālās ekspansijas palīdzību. Tā, 15. gadsimta pirmā trešdaļa Venēcijas vēsture ir laiks, kad tika pakļauta Verona, Vičenca, Paduja, Udīne, Breskija, Bergamo un citas Itālijas pilsētas un teritorijas.
Aizrāvušies ar tuvējo teritoriju sagrābšanu, venēcieši nepamanīja, ka viņu varas pieaugums rada arvien lielākas bažas kādreizējām sabiedrotajām, Rietumeiropas karalistēm. Venēcijas ekspansijas apturēšanai tika izveidota Kambrejas līga, kurā apvienojās Hābsburgu impērija, Francija, Spānija, Ferāras un Mantujas hercogistes, kā arī dažas citas Centrālās un Rietumeiropas zemes. Rezultātā Venēcijai turku vietā nācās vispirms stāties pretī šai līgai. Kaujā pie Agnadello, Lombardijā 1509. gadā, venēciešu karaspēks tika smagi sakauts. Pati Venēcija izvairījās no izpostīšanas tikai pateicoties nesaskaņām līgas dalībnieku starpā. Viens no nesaskaņu iemesliem bija tie paši pieaugošie draudi no turku puses un daži līgas dalībnieki uzstāja, ka Venēcijas pilnīga iznīcināšana sagrautu arī tās kā buferzonas statusu attiecībā pret Osmaņu impēriju.
Bažas par turku draudiem izrādījās pamatotas. Turki 16. gadsimta vidū bija izveidojuši iespaidīgu floti, kas arvien nopietnāk traucēja tirdzniecību visā Vidusjūrā. Sadursme starp Eiropas valstīm un Osmaņu impēriju kļuva neizbēgama un 1571. gadā abu pušu karaflotes pie Grieķijas piekrastes pilsētas Lepanto iesaistījās izšķirošā jūras kaujā. Šajā kaujā osmaņu karaflote tika gandrīz pilnībā iznīcināta. Lai gan tā vēlāk tika samērā ātri atjaunota, turki savu virskundzību Vidusjūrā vairs nespēja nodrošināt. Lepanto jūras kauja bija arī pirmā vēsturē, kur Eiropas karaspēks guva ievērojamu uzvaru pār turku spēkiem.
Venēcijas noriets un apvienošanās ar Itāliju
Venēcija vairākkārt vēsturē pat pēc smagas sakāves atsevišķās kaujās spēja ne tikai izdzīvot, bet arī aizdziedēt brūces un atkal uzplaukt. Tā tas notika arī pēc Agnadello kaujas. Venēcieši atguvās un guva vairākas spīdošas uzvaras gan pret Eiropas, gan turku armijām. Taču 18. gadsimta laikā arvien redzamāka kļuva Venēcijas novājināšanās, tam bija vairāki iemesli. Pirmkārt, Osmāņu impērija, nostiprinoties Tuvējos un Vidējos Austrumos, bija paralizējusi tirdzniecību visā Vidusjūras austrumu daļā, kura bija galvenā Venēcijas ietekmes zona vairāku gadsimtu garumā.
Otrkārt, lielie viduslaiku ģeogrāfiskie atklājumi, Spānijas, Portugāles, Lielbritānijas un citu valstu tāljūru ekspedīcijas sāka nest savus augļus, jo attīstījās tirdzniecības sakari starp Atlantijas okeāna abiem krastiem. Venēcija līdz ar to arvien vairāk izrādījās, ka atrodas nomalē no jaunajiem Eiropas tirdzniecības ceļiem un saimnieciskajiem centriem. Tādejādi tās kādreizējais spožums sāka arvien straujāk nobālēt, līdz Napoleona impērija, 1797. gadā to pārņēma savā varā un līdz ar visu Veneto reģionu iemainīja Austrijas Impērijai pret Milānu un Reinas upes kreiso krastu.
Nākamo vairāk nekā piecdesmit gadu laikā Venēcija un Veneto reģions tika iekļauts te vienas, te citas impērijas satāvā, līdz 1866. gadam tā Austrijas Prūsijas kara laikā, kā arī Itālijas apvienošanas procesā tika iekļauta Itālijas sastāvā.
Tūrisms
Venēcija ir viena no svarīgākajiem tūrisma galamērķiem pasaulē. Tā ir plašāk pazīstama ar arhitektūru un mākslu. Venāciju pēc 2007. gada datiem katru dienu vidēji apmeklē 50 000 tūristu. 2006. gadā tā tika ierindota 28. vietā pēc tūristu apmeklējuma skaita, tajā gadā sastādot vairāk kā 2,9 miljonus tūristu. Venēcija tiek uzskatīta par vienu no skaistākajām pilsētām pasaulē.
No mūsdienu kultūrvēsturiskā viedokļa, lielākā nozīme ir Venēcijas Svētā Marka laukumam un ansamblim ar Svētā Marka baziliku un Dodžu pili, kur apbrīnojami integrētā veidā saplūst itāļu renesanse un Bizantijas arhitektūru.
Sv. Marka laukuma savdabīgs turpinājums ir Piazzetta — mazāks laukums, kas robežojas ar Dodžu pili un izbeidzas krastmalā. Tā vidū paceļas divas granīta kolonas, starp kurām smagus noziegumus izdarījušajiem venēciešiem senatnē izpildīja nāves sodus. Starplaikos starp tiem Pieazzetta kalpoja kā pārtikas tirgus laukums.
Ne mazāka Venēcijas vērtība ir Rialto tilts, kurš mūsdienu izskatā tika uzbūvēts 1591. gadā, lai gan koka variantā, tas pastāvēja ilgi pirms tam. Jau Venēcijas pirmsākumā šī bija dzīvākā pilsētas daļa, tāda tā ir arī mūsdienās ar neskaitāmiem tirdziņiem, veikaliņiem, kafejnīcām un gondolu piestātnēm.
Viens no senākajiem un interesantākajiem, tūristus piesaistošajiem pasākumiem Venēcijā ir regate, kas notiek Lielajā kanālā katru gadu septembra pirmajā svētdienā. Šai tradīcijai ir ap 700 gadu sena vēsture un tā aizsākusies kā slaveno Venēcijas gondoljēru sacensība. Venēcieši apgalvo, ka vienmēr šo sacensību laikā ir spīdējusi saule un nav bijis nevienas reizes, kad būtu uzlijis lietus.
Pie Lielā kanāla ietekas lagūnā atrodas vēl viena Venēcijas pērle — balta marmora baznīca Madonna della Salute, kura ir uzbūvēta 16. gadsimtā. Baznīcā apskatāmi daudzi slavenu itāļu mākslinieku gleznojumi, ikonas un skulptūras, tai skaitā arī Ticiāna darbi.
Cilvēki
Venēcijā ir dzimuši:
Meksikas karogs
Meksikas karogs sastāv no trim vertikālām joslām. Kreisajā malā ir zaļa, vidū - balta un labajā malā ir sarkana josla. Karoga vidū uz baltās joslas atrodas Meksikas ģerbonis.
Ankaras vilājets
Ankaras vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Ankara) bija Osmaņu impērijas administratīvi teritoriālā vienība (1864—1922) Anatolijas vidienē un tās centrs bija Ankara. Pēc Osmaņu impērijas teritoriālās reformas Ankaras ejālets tika sadalīts sekojošos sandžakos (rajonos):
Vidsmuižas katoļu baznīca
Vidsmuižas Svētā Gara Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Preiļu novada Galēnu pagasta Galēnos. Dievnams ir valsts nozīmes kultūras piemineklis.
Vēsture
Vidsmuižas pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1743. gadā par grāfa Borha līdzekļiem. 1804. gadā tajā tika veikti lieli remontdarbi. Dievnamam bija divi torņi, tā bija 18 metrus gara un 12 metrus plata ēka.
Jauno mūra baznīcu atļāva celt tikai vecā dievnama vietā, tāpēc to nojauca, tomēr pārcēla citā vietā un saglabāja, taču bez torņiem. Šeit tika noturēti dievkalpojumi, kamēr cēla jauno baznīcu, bet pēc jaunā dievnama uzcelšanas tā kalpoja kā kora mēģinājumu telpa. 1945. gadā šī koka ēka nodega.
Jauno mūra dievnamu uzcēla laika periodā no 1910. līdz 1912. gadam prāvesta Staņislava Zvegždo kalpošanas laikā. 1914. gadā Mogiļevas metropolīts to konsekrēja kanoniskās vizitācijas laikā Svētā Gara godam.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Česlavs Mikšto. Vidsmuižas draudze kā patstāvīga draudze izveidojās jau 18. gadsimtā, pirms tam to apkalpoja Preiļu jezuīti, vēlāk diecēzes priesteri. Draudzei ir deviņas kapsētas — Galēnu kapi, Maltas Trūpu kapsēta, Bukšinu kapsēta, Opolūs kapsēta, Salenieku kapsēta, Krištobu kapsēta, Saunas-Vulānu kapsēta, Brišku-Balckaru kapsēta, Pastaru kapsēta.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Vasarassvētki, Svētā Jura diena, Svētā Izidora diena, Svētā Jāņa diena, Svētā Bērtuļa diena, Svētās Terēzijas diena, Svētā Staņislava Kostkas diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas bezvainīgās ieņemšanas svētki, Svētā Kazimira diena.
Tehniska informācija
Vidsmuižas baznīca ir šķeltu akmeņu mūra trīsnavu celtne ar diviem ķieģeļu torņiem, skārda jumtu un flīžu grīdu. Tā ir 26,40 metrus gara un 19,30 metrus plata. Apkārt baznīcai ir dārzs, ko ietver mūra žogs.
Interjers
Baznīcā ir trīs koka altāri, no kuriem galvenais altāris ir divdaļīgs.
Asinsgrupas
Asinsgrupas ir cilvēku, kā arī atsevišķu dzīvnieku sugu pārstāvju asins iedalījums grupās pēc asins olbaltumvielu bioķīmiskajām īpašībām. Cilvēkiem ir atklātas vismaz 43 dažādas asinsgrupu sistēmas. Svarīgākās sistēmas ir ABO sistēma un rēzus sistēma. Pēc ABO sistēmas, kas tiek uzskatīta par pamatsistēmu, cilvēkiem var būt četras asinsgrupas:
1. jeb O,
2. jeb A,
3. jeb B
Tāpat arī izšķir rēzus pozitīvas (Rh+) un rēzus negatīvas (Rh−) asinis. Rēzus pozitīva vai negatīva var būt katra no četrām ABO sistēmas grupām, līdz ar to cilvēkiem ir astoņas asins pamatgrupas.
Lielā asinsgrupu skaita dēļ dažādas izcelsmes cilvēku asinis var būt nesavietojamas. To ietekmē arī dažādais antivielu sastāvs.
Asinsgrupu nesavienojamību nosaka īpašība, ka recipienta jeb saņēmēja asins plazmā esošās antivielas izraisa salipšanu tādiem donora jeb ziedotāja eritrocītiem, kuru membrānā ir atbilstoši antigēni (piemēram, A tipa antivielas salipina eritrocītus ar A tipa antigēniem) — veidojas trombs un cilvēks mirst.
Asinsgrupas 1900. gadā atklāja Kārlis Landšteiners, un 1940. gadā viņš atklāja rēzus faktoru.
Slovākija
Slovākija ir parlamentāra republika, kas sastāv no astoņiem apgabaliem. Oficiālā valsts valoda ir slovāku valoda. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Bratislava. Slovākija ir ANO, ES, NATO, ESAO un PTO pilntiesīga locekle.
Vēsture
Donavas labā krasta teritorija līdz 5. gadsimtam ietilpa Senās Romas impērijas sastāvā, pēc impērijas sabrukuma tagadējās Slovākijas teritorijā uz dzīvi apmetās slāvu ciltis, kas 7. gadsimtā nodibināja Samo valsti. Vēlāk tā atradās avāru (8. gadsimtā), Lielmorāvijas valsts (9. gadsimtā) un Ungārijas (11.—16. gadsimtā), vēlāk Hābsburgu monarhijas pakļautībā. Pēc Pirmā pasaules kara beigām Slovākija kopā ar Čehiju apvienojās un izveidoja Čehoslovākiju. Otrā pasaules kara laikā pastāvēja no Trešā reiha atkarīga Slovākijas valsts. Vēlāk Slovākijas teritorija nonāca komunistu rokās un kļuva par Čehoslovākijas Sociālistiskās Republikas daļu. 1993. gadā, sadaloties Čehoslovākijai, tika pasludināta neatkarīga Slovākijas Republika. 2004. gadā Slovākija iestājās ES un NATO. Slovākija ir daļa no Šengenas zonas un 2009. gada 1. janvārī par Slovākijas oficiālo valūtu kļuva eiro.
Ģeogrāfija
Slovākijas ainavai raksturīgs kalnains reljefs. Valsts lielāko daļu aizņem Tatru kalni, kas pieder pie Karpatu kalnu grēdas. Valsts ziemeļos pie Polijas robežas atrodas Augstie Tatri, kas ir iecienīts slēpošanas reģions ar gleznainu dabu — dziļām ielejām un ezeriem. Te atrodas arī valsts augstākā virsotne Gerlaha smaile (2655 metri virs jūras līmeņa) un Slovākijas nacionālais simbols — Krivāņa kalns (Kriváň).
Galvenās upes Slovākijā ir Donava (robežupe ar Ungāriju), Vāha un Hrona.
Slovākija atrodas starp mēreno un kontinentālo klimata joslu. Vasaras ir mēreni siltas, bet ziemas aukstas, mākoņainas un nokrišņiem bagātas. Slovākiju pēc laikapstākļiem var iedalīt trīs daļās: zemiene, pārejas reģions un kalniene.
Valsts platība ir 48 845 km². 31% teritorijas aizņem aramzemes, 17% ganības, 41% mežu, 3% kultivēto zemju. Pārējie 8% aizņem pilsētas, infrastruktūra, kalni un cita neizmantojama zeme.
Demogrāfija
Slovākijas Republikā dzīvo 5,4 miljoni iedzīvotāju. 51,3% ir sieviešu. Vidējais sieviešu dzīves ilgums — 77 gadi, vīriešu — 68 gadi. Slovākijā reģistrētas 2 865 apdzīvotas vietas, no tām 136 pilsētas. Vidēji vienā apdzīvotajā vietā dzīvo 1 874 iedzīvotāju, vidējais iedzīvotāju blīvums ir 111/km². Pēc iedzīvotāju skaita Slovākija atrodas apmēram divdesmitajā vietā Eiropā.
Iedzīvotāju vairākums ir slovāki (85,7%). Lielākā mazākumtautība ir ungāri (10,6%), tālāk seko čigāni (1,5%), čehi (1%) un rusīni jeb ukraiņi (1%). Ir arī citu tautību iedzīvotāji — krievi, vācieši, ebreji, poļi. Vairākums etnisko grupu pārstāvju dzīvo kopienās, atšķirti no citām tautībām, taču mūsdienās šīs robežas izzūd.
Administratīvais iedalījums
Slovākija iedalās 8 apgabalos (kraj) — Banskas Bistricas, Bratislavas, Košices, Nitras, Prešovas, Trenčīnas, Trnavas un Žilinas apgabalā. Apgabali savukārt iedalās apriņkos (okres, pašlaik Slovākijā ir 79 apriņķi). Apriņķi iedalās pagastos (obec).
Lielākās pilsētas:
Glenns Millers
Dzimis Aiovas mazpilsētā. Bērnība Glennam Milleram pagāja vairākkārt mainot dzīvesvietu no vienas mazpilsētas uz otru. Skolas laikā viņš pievērsās mūzikai. 1923. gadā Millers iestājās Kolorado universitātē Bolderā, tomēr ilgi nepamācījās, jo nolēma kļūt par mūziķi. Līdz 1937. gadam muzicēja vairākās džeza grupās, līdz pārcēlās uz Ņujorku un nodibināja "Glenn Miller Orchestra". 1939. gada sākumā bigbends kļuva ļoti populārs. Tas daudz uzstājās, radīja ierakstus un piedalījās filmās, to skaitā klasiskajā 1941. gada filmā "Saules ielejas serenāde".
1942. gadā Glenns Millers kā mūziķis brīvprātīgi iestājās ASV Armijā. 1944. gada 15. decembrī Millers devās no Lielbritānijas un Parīzi, lai koncertētu karavīriem. Millera lidmašīna pazuda virs Lamanša. Ne lidmašīnas, ne apkalpes atliekas nav atrastas. Populārākā versija par Millera nāvi apgalvo, ka lidmašīnu nejauši notriekuši britu bumbvedēji, kas izmeta jūrā uzlidojumā neizlietotās aviobumbas.
Pavlodara
Pavlodara (kk) ir pilsēta ziemeļaustrumu Kazahstānā. Tā atrodas 350 km uz ziemeļaustrumiem no nacionālās galvaspilsētas Astanas un 400 km uz dienvidaustrumiem no Krievijas pilsētas Omskas pie Irtišas upes. Pilsēta ir Pavlodaras apgabala galvaspilsēta ar 300 200 iedzīvotājiem (2006. gada dati). Vairums iedzīvotāju ir kazahi un krievi. Ir neliela ukraiņu un vāciešu minoritātes pārstāvniecība. Pilsētā atrodas Pavlodaras lidosta.
Vēsture
1955. gadā Neskarto zemju kampaņa radīja moderno Pavlodaru. No citām PSRS daļām ieceļoja jaunieši darbaspējas vecumā, tika uzsākta industrializācija un strauja celtniecība, kura radīja pilnībā jaunu pilsētu. Kopā 1960. gadu visu Pavlodara ir augusi un kļuvusi par vērā ņemamu industriālo centru ar traktoru, alumīnija un ķīmiskajām ražotnēm. 1978. gadā tika pabeigta naftas pārstrādes rūpnīca. Līdz 1992. gadam pilsēta bija slēgta ārzemniekiem, jo tajā atradās tanku rūpnīca.
Sports
Pilsētu pārstāv futbola klubs FC Irtiš, kurš spēlē Centrālajā stadionā un FC Energetik.
Latvijas Republikas Ministru padome
Latvijas Republikas Ministru padome (LR MP) bija pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas deklarācijas pieņemšanas izveidotā Latvijas Republikas valdība, kas darbojās Ivara Godmaņa vadībā.
Pirmā LR MP Godmaņa valdība darbojās laika posmā no līdz, ieskaitot Barikāžu laiku 1991. gada janvārī. Lai reformētu valdības sastāvu ekonomiskās krīzes apstākļos, I. Godmanis iesniedza Latvijas Republikas Augstākajai Padomei likumprojektu “Par Latvijas Republikas ministrijām”, kas tika atbalstīts. Otrā LR MP Godmaņa valdība darbojās no līdz, kad pēc 5. Saeimas vēlēšanām tika izveidots Birkava Ministru kabinets.
Vasilijs Stepanovs
Vasilijs Stepanovs (dzimis  vai pēc citiem avotiem, miris ) bija krievu tautības PSRS svarcēlājs, kas pārstāvēja Latvijas PSR, PSRS Nopelniem bagātais sporta meistars (1956). 1956. gada Melburnas Olimpiskajās spēlēs V. Stepanovs izcīnīja sudraba medaļu svara kategorijā līdz 82,5 kg.
Karjera
Dzimis Ļeņingradā. Ar svarcelšanu sācis nodarboties 1948. gadā. Taču nopietni sportam pievērsies 1950. gadu sākumā, kad bija Sarkanās Armijas Baltijas flotes matrozis Liepājā. Trenējās ASK sporta biedrībā. 1955. gadā V. Stepanovs izcīnīja sudraba medaļu Pasaules čempionātā, tajā pašā gadā kļuva par Eiropas čempionu vidējā svarā. 1956. gadā uzvarēja PSRS čempionātā vidējā svarā. Svarcēlājs vairākas reizes laboja dažāda mēroga rekordus, tai skaitā pasaules rekordus. Laikā no 1953. līdz 1963. gadam V. Stepanovs bija PSRS komandas dalībnieks.
viņš izcīnīja sudrabu svara kategorijā līdz 82,5 kg ar rezultātu 427,5 kg, sacensības tolaik notika trīscīņā.
Pēc sportista karjeras beigām līdz 2007. gadam viņš strādāja par treneri.
Triamcionolons
Triamcinolons ir sintētisks steroīds medikaments (fluoru saturošs kortikosteroīds), kurš pēc injekcijas ļoti minimāli nonāk kopējā asinsritē. Tas nozīmē, ka triamcinolonam nav klasisko steroīdu preparātu blakņu.
Honda F1
Honda F1 bija Formula 1 autosacīkšu komanda, kura piederēja Honda automašīnu koncernam. Lai arī tās bāze atradās Lielbritānijā, komanda pārstāvēja Japānu.
Pirmā komanda (1964-1968)
1963. gadā Honda visus pārsteidza paziņojot par pievienošanos Formula 1 čempionātam, tikai trīs gadus pēc pirmās automašīnas radīšanas. Debija notika 1964. gadā. Neskaitot viņus, paši savu motoru lietoja tikai Ferrari, BRM un Porsche. 1965. gada Meksikas GP Ričijs Ginters ar Honda sasniedza goda pjedestāla augstāko pakāpienu. Uzvarētāju aprindās japāņu komanda atgriezās 1967. gadā. Formulu vadīja eksčempions Džons Sertīss. Savā pirmajā sacīkstē, Itālijā, Honda RA300 izcīnīja uzvaru. Formulu daļēji būvēja britu Lola, tādēļ F1 aprindās bolīdu iesauca par Hondola. Diemžēl šī bija pēdējā tā laika Honda konkurētspējīgā formula. 1969. gadā komanda no F1 aizgāja.
Dzinēju piegādātājs (1983-1992)
1983. gadā Honda pēc vairāk nekā desmit gadus ilga pārtraukuma atgriezās sacīkstēs - šoreiz kā dzinēju piegādātājs. Pirmā komanda, kura saņēma šos dzinējus bija Spirit. Kopš tā laika komanda piegādāja dzinējus dažādām ļoti spēcīgām komandām kā Lotus, Williams, McLaren un Tyrrell. Honda piegādāja dzinējus visiem konstruktoru kausa čempioniem no 1986. līdz 1991. gada sezonai ieskaitot. Pieci pasaules čempioni savu titulu izcīnīja ar Honda apgādātu formulu. Trīs reizes tas bija Airtons Senna un pa reizei Nelsons Pikē un Alēns Prosts. 1992. gads bija pēdējais japāņu kompānijai.
Pārtrauktais komandas projekts (1999)
No 1993. līdz 2000. gadam dzinējus piegādāja Honda partneris, Mugen Motorsports un tie tika nosaukti par Mugen-Honda. 1998. gadā Honda nopietni apsvēra iespēju atgriezties sacīkstēs kā komandai. Projektu vadīja Hārvijs Postletveits. Viņa dizainētā un Dallara uzbūvētā Honda 099 tika uztaisīta un testēta 1999. gadā. Pilots bija Joss Verstapens. Komandas rezultāti bija necerēti labi - tā spēja pieveikt pieredzējušākas un labāk finansētas komandas. Kādā testu braucienā Postletveits piedzīvoja nāvējošu sirdstrieku un Honda šo projektu pārtrauca.
Sadarbība ar BAR (2000-2005)
Lai arī ne kā sacīkšu komanda, Honda atkal kļuva par dzinēju piegādātāju un pēc neveiksmīga gada ar Supertec dzinējus piegādāja BAR komandai. Tas sākās 2000. gadā. 2001. gadā Honda pārņēma Jordan komandas dzinēju piegādi no sava partnera, Mugen. Šī sadarbība gan ilga tikai divus gadus, jo no 2003. gada īru komanda lietoja Ford Cosworth motorus. 2005. gada septembrī tika paziņots par to, ka Honda nopērk atlikušos 55% no BAR komandas akcijām un no 2006. gada piedalīsies sacīkstēs ar Honda vārdu.
Atgriešanās sacīkstēs (2006-2008)
Pilotu sastāvs mainījās minimāli - Sato vietu ieņēma pieredzējušais brazīlietis Rubenšs Barikello. Pirmā sezona bija diezgan neveiksmīga, taču pagrieziena punkts bija Ungārijas GP. Barikello un Batons kvalificējās attiecīgi 3. un 4. vietās, bet Batons startēja no 14. vietas sakarā ar dzinēja maiņu. Sacīkste bija ļoti lietaina un Batons izcīnīja savu pirmo uzvaru. Barikello finišēja ceturtais. Visās atlikušajās sacīkstēs Batons sakrāja tikpat daudz punktu, cik titula pretendents Mihaels Šūmahers. Vienīgā reize, kad pēc tās sacīkstes tosezon kāds no komandas pilotiem neieguva nevienu punktu bija Japānas GP, kur Barikello finišēja 12. vietā. Sezonas noslēdzošajā sacīkstē, Brazīlijas GP, Batons finišēja trešais - mazāk nekā sekundi aiz Fernando Alonso, startējot no 14. vietas. 2007. gada F1 sezona gan ir mazāk veiksmīga - pirmos punktus komanda pirmo reizi ieguva tikai Francijas GP. Honda pilotus kopvērtējumā lielu daļu sezonas pārspēja pat tās satelītkomanda, Super Aguri F1. Gada beigās komandas rindas papildināja pieci aerodinamiskie eksperti, kuri iepriekš strādāja Williams, BMW Sauber un McLaren. Savas vietas saglabās Batons un Barikello. Vienīgo. gada pjedestālu sagādāja Barikello. Tas notika lietainajā izcīņā. Pēc sezonas beigām tika noskaidrots, ka neviens no pilotiem nav noslēdzis līgumu ar komandu. Tika spekulēts par dažādām iespējamām pilotu maiņām, tostarp, Bruno Sennas ienākšanu komandā.
Pārdošana
Honda negaidīti paziņoja, ka finanšu krīzes dēļ komanda beigs pastāvēšanu un tā tiks pārdota. Tās turpmākais nosaukums būs Brackley F1 un īpašnieks būs Ross Brons, iepriekšējais komandas vadītājs. Komandu finansiāli atbalstīs Honda koncerns un Formula 1 vadība.
Ville Ritola
Vilho "Ville" Eino Ritola (fi; dzimis, miris ) bija somu vieglatlēts, skrējis garās distances. Bijis viens no tā sauktajiem "lidojošajiem somiem".
Divas reizes piedalījies Olimpiskajās spēlēs. 1924. gadā Parīzē izcīnīja četras zelta un divas sudraba medaļas, ar tām kļuva par medaļām bagātāko un otru zelta medaļām bagātāko (piecas zelta medaļas izcīnīja viņa tautietis Pāvo Nurmi) sportistu Parīzes Olimpiskajās spēlēs. Pēc četriem gadiem Amsterdamā izcīnīja vienu zelta un vienu sudraba medaļu. Ritolam pieder vieglatlētikas rekords vienās Olimpiskajās spēlēs izcīnīto medaļu skaita ziņā.
1924. gadā uz dažiem mēnešiem piederējis pasaules rekords 10 000 m distancē. Izcīnījis 14 uzvaras Amateur Athletic Union sacensībās.
Dzimis kā 14. bērns ģimenē, kopumā bijuši 19 brāļi un māsas.
Laikraksts
Laikraksts jeb avīze (no it — "paziņojums") ir periodisks izdevums, uz papīra (vai cita piemērota materiāla) drukāts jaunāko ziņu, notikumu un komentāru apkopojums ar vienu nosaukumu. Mūsdienās pieder privātuzņēmumam vai ir valsts īpašums, kur peļņa tiek gūta no laikraksta tirdzniecības un tajā izvietotajām reklāmām.
Vēsture
Senajā Romā I gs.p.m.ē. bija pat veseli trīs aktuālo ziņu izdevumi, kurus izplatīja, ar roku pārrakstot un skaļi nolasot publiskās vietās: Acta Diurna (ziņas no impērijas provincēm), Acta Senatus (jaunākās izmaiņas likumdošanā, fragmenti no veiksmīgākajām senatoru runām) un Acta Publica (finanšu ziņas, jaunākais nodokļu likumdošanā, ekonomikā). XIV-XVI gs. Itālijas pilsētrepublikās (Venēcijā, Dženovā u.c.) regulāri tika publicētas finanšu ziņas par jaunumiem tirgū, preču cenu svārstībām utt. Ar šīs informācijas pavairošanu nodarbojās t.s. "jaunumu pārrakstītāji" (it. scrittori d'avisi, novellanti, gazettanti).
Pirmais drukātais izdevums, ko varam uzskatīt par mūsdienu avīzes prototipu (drukāts masu tirāžā, ar vienu nosaukumu, izdots un izplatīts strikti pēc grafika), bija VI gs. Senajā Ķīnā, Tan dinastijas laikā uz zīda drukātais un centralizēti izplatītais "valdības vēstnesis" (t.s. 开元杂报 - Kaiyuan Za Bao) ar jaunākajām ziņām par izmaiņām likumdošanā, nodokļos, valsts eksāmenu kārtībā utt.
Tā kā pašu senāko avīžu eksemplāri nav saglabājušies, par vecākajām tiek uzskatītas 1609. gadā Strasbūrā un Augsburgā izdotās avīzes. Titullapa bija grezna, vinjetēm rotāta, ar paskaidrojumu: "Relation - visu nozīmīgu un svarīgu notikumu apraksts, kas laiku pa laikam ir notikuši Augš- un Lejasvācijā, Francijā, Itālijā, Skotijā un Anglijā, Spānijā, ... un citās vietās šajā 1609. gadā..." Saturs bija bezkaislīgs un sausi informatīvs, jo pamatuzdevums bija visai nelielajā formātā ievietot pēc iespējas vairāk informācijas.
Livonijā jau 16. gs. tiek izdotas dažādu veidu ziņu lapas, taču pirmās ziņas par regulāras avīzes iznākšanu attiecas uz 1632. gadu, kad ir informācija par to, ka G. Šrēders vienojies ar Tērbatas universitātes grāmatu spiestuves pārzini J. Bekeru par avīžu (avisen) iespiešanu 500 eksemplāros. Taču, tā kā periodisko izdevumu vecumu mēra nevis pēc ziņām, ka tāds bijis, bet pēc senākā saglabātā eksemplāra datējuma, tad par pirmo avīzi Rīgā uzskata 1686. gadā iznākušo Rigishe Novellen (avīze iznākusi jau kopš 1681. gada, taču saglabājies numurs ir tikai no 1686. gada). Pirmā avīze latviešu valodā ir Latviešu Avīzes, kas sāk iznākt Jelgavā 1822. gadā (līdz 1915. gadam).
PSRS visas avīzes bija valsts vai valsts struktūru (partijas, nozaru ministriju, vietējās pārvaldes u.tml.) īpašums. Ar 1990. gada 30. maija Latvijas Republikas Augstākās padomes lēmumu Latvijas Republikas Ministru padomei tika uzdots likumā noteiktajā kārtībā pārņemt valsts īpašumā LPSR laikrakstu un žurnālu izdevniecību. Ministru padomes 10. jūlija lēmumā Nr.57 atzīts par nepieciešamu pašām laikrakstu un žurnālu redakcijām piešķirt juridiskas personas statusu. 1991. gadā tika nolemts, ka visiem preses izdevumiem bija jāpārreģistrējas, bet pēc tam, privatizējot, tika dibināti komercuzņēmumi, kas pārņēma attiecīgo preses izdevumu vēsturiskos nosaukumus.
Gijoms Apolinērs
Gijoms Apolinērs (, dzimis, miris ) bija poļu izcelsmes franču dzejnieks, dramaturgs, rakstnieks un mākslas kritiķis.
Darbi
Apolinērs ir vārda sirreālisms autors un tiek uzskatīts par vienu no šī mākslas virziena literatūras aizsācējiem, šajā ziņā īpaši jāmin 1917. gada luga "Tirēsija krūtis" (Les Mamelles de Tirésias). Apolinērs pazīstams arī ar savu 1913. gadā izdoto dzejoļu krājumu “Spirti” (Alcools), kas 1999. gadā laikraksta "Le Monde" veiktajā aptaujā "100 gadsimta grāmatas" ierindots 17. vietā.
Makao
Makao (pt) jeb Aomiņa (zh; piņjiņā: Àomén) ir viens no diviem Ķīnas Tautas Republikas speciālajiem administratīvajiem reģioniem, pilnā nosaukumā Ķīnas Tautas Republikas Makao Speciālais administratīvais reģions (zh, piņjiņā: Zhōnghuá Rénmín Gònghéguó Àomén Tèbié Xíngzhèngqū; pt). Atrodas Pērļu upes rietumu krastā, robežojas ar Guandunas provinci un Dienvidķīnas jūru.
Mārtiņš Egle
Biogrāfija
Mārtiņš Egle uzaudzis Kandavā, kur arī uzsācis skolas gaitas. Ar sportu Egle sāka nodarboties 1999. gadā Jelgavā pie latviešu MMA meistara Edmunda Ķirša. Divus gadus Mārtiņš trenējās Nīderlandē kopā ar atlētiem Pīteru Aertu, Remiju Boņaski un Ašvinu Balraku.
Karjera
Egles debija profesionālajā MMA notika 2002. gadā Nīderlandē pret bijušo UFC cīkstoni francūzi Dāvidu Baronu. Savā debijas mačā tukumnieks cieta sakāvi. Mārtiņš Egle ir Latvijas WFCA smagā svara reitingu līderis un viņam pieder Baltijas čempiona tituls pussmagajā svarā. Egle brīvajā laikā spēlē futbolu FK Tukuma Brāļi.
1919. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1919. gada notikumi Latvijā.
Sjerraleone
Sjerraleone, oficiāli Sjerraleones Republika, ir suverēna valsts Rietumāfrikā. Tā robežojas ar Gvineju ziemeļos, Libēriju dienvidos, bet no rietumiem to apskalo Atlantijas okeāns. Valsts platība ir 71,740 km2. Tā ir iedalīta četros reģionos: Ziemeļu provincē, Austrumu provincē, Dienvidu provincē un Rietumu apgabalā, kas ir iedalīti 14 mazākos rajonos. Kopējais iedzīvotāju skaits valstī 2016. gadā bija aptuveni 6 726 458.
18. gadsimtā Sjerraleone bija stratēģiska osta vergu tirdzniecībai starp kontinentiem. 1792. gadā tika nodibināta Frītauna kā apmetne melnādainajiem, kuri bija cīnījušies britu pusē ASV Neatkarības karā. 1808. gadā Frītauna kļuva par britu koloniju, bet 1896. gadā Sjerraleone kļuva par Lielbritānijas protektorātu. Valsts ieguva neatkarību 1961. gada 27. aprīlī. Laika posmā no 1991. līdz 2002. gadam Sjerraleone cieta no postoša pilsoņu kara. Lai izbeigtu pilsoņu karu, valstī tika izvietoti Apvienoto Nāciju Organizācijas miera uzturēšanas spēki un britu karaspēks. Karš beidzās 2002. gada 18. janvārī ar Sjerraleones valdības spēku uzvaru.
Ģeogrāfija
Sjerraleone ir valsts Rietumāfrikā. Tā robežojas ar Gvineju ziemeļos un ar Libēriju dienvidos. Valsts platība ir 71,740 km2. Tā ir 119. lielākā valsts pasaulē un 40. lielākā Āfrikā. Tā atrodas Atlantijas okeāna krastā. Sjerraleones krasta līnija ir 402 km gara.
Dabas resursi
Sjerraleone is bagāta ar dabas resursiem. Tajā ir atrodami dimanti, titāna rūdas, boksīti, dzelzs rūda, zelts un hromīti. 37,5% no valsts platības sedz meži. Lauksaimniecībai izmanto 56,2% no zemes no kuras 23,4% no zemes ir arama.
Klimats
Valstī ir tropisks, karsts un mitrs klimats. Vasaras lietus sezona ilgst no maija līdz septembrim. Ziemas sausā sezona ilgst no decembra līdz aprīlim.
Politika
Sjerraleone ir konstitucionāla republika. Pašreizējā valsts pārvaldes sistēma tika izvedota ar 1991. gada pieņemto konstitūciju.
1961. gada 27. aprīlī, kad Sjerraleone ieguva savu neatkarību, valsts likumdošanas vara un izpildvara bija parlamenta un ministru kabineta rokās, un par nominālo valsts vadītāju tika uzskatīts britu monarhs, kuru pārstāvēja ģenerālgubernators. Pēc izmaiņām konstitūcijā 1971. gadā Sjerraleone tika atzīta par republiku, kuras izpildvara tiek uzticēta prezidentam, bet likumdošanas vara pieder parlamentam.
Iedzīvotāji
2016. gadā Sjerraleonē bija 6 726 458 iedzīvotāji. Islāms ir lielākā reliģija Sjerraleonē ar ievērojamām kristiešu un animistu minoritātēm. Pēc 2015. gada datiem 78.0% no valsts iedzīvotājiem bija musulmaņi, 20.9% kristieši un pārējie bija vai nu animisti, vai arī sekoja kādai citai reliģijai. Sjerraleoni apdzīvo 16 dažādas etniskās grupas. Lielākās no tām ir temne (35%) un mende (31%).
Oficiālā valoda Sjerraleonē ir angļu valoda, bet izplatītākā valoda ir krio (angļu un vietējo valodu pidžins), kuru lieto 90% valsts iedzīvotāju. Angļu valodu izmanto skolās, valdības administrācijā un medijos.
Iedzīvotāju vecums
Sjerraleones iedzīvotāji ir jauni. 2016. gadā 41,9% no iedzīvotājiem bija 0-14 gadus veci. Tikai 3,75% no iedzīvotājiem bija 65 vai vairāk gadus veci. 60,47% no iedzīvotājiem bija zem 25 gadu vecuma. Vidējais vecums bija 19 gadi; 18,4 gadi vīriešiem un 19,6 gadi sievietēm. Populācija pieauga par 2,36%.
2016. gadā iedzīvotāju dzīves ilgums no dzimšanas bija 58,2 gadi; vīriešiem 55,6 gadi, bet sievietēm 60,9 gadi. Valstij ir augsts dzimstības līmenis: 4.76 bērni/sievietei.
Urbanizācija
2015. gadā pilsētās dzīvoja 39,9% no iedzīvotājiem. Visvairāk apdzīvotā pilsēta bija Frītauna, kurā dzīvoja 1,007 miljoni iedzīvotāju.
Veselība
2014. gadā valdība tērēja 11,1% no IKP veselības aprūpei. Tomēr valstij vēl joprojām ir vāja veselības aprūpe un slikta veselības aprūpes statistika uz pasaules fona. Valsts iedzīvotāji var saslimt ar baktēriju un protozoju caureju, A hepatītu, vēdertīfu, malāriju, tropu drudzi, dzelteno drudzi, šistosomiāzi un trakumsērgu. 6,6% pieaugušo bija liekais svars 2014. gadā.
Tikai 16,6% iedzīvotāju lietoja kontracepciju 2013. gadā, kas palielina iespēju saslimt ar HIV un AIDS. 51 100 iedzīvotājiem bija HIV vai AIDS 2015. gadā. 2 500 iedzīvotāju nomira no AIDS vai HIV 2015 gadā.
62,6% iedzīvotāju bija pieeja dzeramam ūdens avotam 2015. gadā; 47, 8% no laukos dzīvojošajiem un 84,9% pilsētās dzīvojošajiem.
Izglītība
2014. gadā valdība tērēja 2,7% no IKP izglītības vajadzībām. Izglītības sistēma sastāv no 3 līmeņiem: pamatskolas, vidusskolas un augstskolas. Pirmie 9 izglītības gadi ir obligāti, bet šo likumu ir neiespējami īstenot skolu trūkumu dēļ, kuru ietekmēja pilsoņu karš.
Svētais Kazimirs
Svētais Kazimirs (,, ; dzimis , miris ) bija Jagellonu dinastijas Polijas un Lietuvas princis, katoļu svētais, kā arī Lietuvas un Polijas jaunatnes svētais aizbildnis.
Nagasaki
Nagasaki (, Nagasaki-shi, ) ir pilsēta Japānas dienvidrietumos, Nagasaki prefektūras lielākā pilsēta un administratīvais centrs. Tā atrodas Kjusju salas rietumos, Nomo pussalā un Nisisonogo pussalā. 2018. gadā pilsētā dzīvoja 420 tūkstoši iedzīvotāju. Nagasaki ir atzīta par vienu no labākajām dabiskajām ostām Japānā, tādēļ tā ir Japānas flotes galvenā osta. Nagasaki ir labi attīstīta kalnrūpniecība, zivsaimniecība un kuģubūve.
Vilhelms Rentgens
Vilhelms Konrāds Rentgens (, ; dzimis, miris ) bija vācu fiziķis. Viņš 1895. gadā atklāja elektromagnētiskās radiācijas veidu, kuru mūsdienās pazīst kā rentgenstarus jeb X starus. Par to 1901. gadā viņš saņēma pirmo Nobela prēmiju fizikā. Vilhelma Rentgena vārdā nosaukta radiācijas mērvienība rentgens.
2004. gadā ar Starptautiskās teorētiskās un praktiskās ķīmijas savienības lēmumu 111. ķīmiskais elements rentgenijs tika nosaukts par godu Rentgenam.
Rentgenstaru atklāšana
1901. gadā par rentgenstaru atklāšanu Vilhelms Rentgens saņēma Nobela prēmiju fizikā. Pēc tam pagāja vēl vairāki gadi, kamēr pilnībā tika noskaidrots, kā rodas rentgenstari.
Putnu ekoloģija
Putnu ekoloģija. Tā kā putniem ir intensīva vielmaiņa, augsta ķermeņa temperatūra un labi attīstīta lidotspēja, tie plaši izplatījušies pa visu zemeslodi. Nevienai dzīvnieku klasei nav tik plašs areāls. Tie dzīvo Himalaju kalnos virs 7000m, pašos tuksnešainākajos Sahāras un Gobi rajonos, okeāniskajās salās, kur nav citu mugurkaulnieku, kā arī Centrālajā polārajā baseinā, kur valda dziļā arktiskā nakts. Vārdu sakot, putni sastopami visur, kur vien ir kaut minimāli dzīves apstākļi.