cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Komanči
Reliģiskie priekšstati
Mirušos ietērpa vislabākajās drēbēs, seju nokrāsoja spilgti sarkanu un acis aizsedza ar sarkano mālu. Ķermeni novietoja alā, aizā vai ar klinti norobežotā ēnainā kapā. Piederīgie apgrieza savus matus, iecirta sev dziļas brūces, izsvieda nelaiķa īpašumu, nodedzināja tā tipi un nekad vairs neizrunāja viņa vārdu.
Agrīnā vēsture
17. gadsimtā komanči bija daļa no šošonu cilts un klejoja kalnainos mežos Platas augštecē tagadējā Vaiomingas štata austrumu daļā. Tur viņi ar augstāk organizētajām apsaroku un siksiku ciltīm cīnījās par medību teritorijām un ūdens avotiem. Ap 1700. gadu komanču dzīvē ienāca zirgi, un to grupas sāka pārvietoties dienvidu virzienā. Acīmredzot galvenais iemesls, kas sašķēla cilti, bija ar šaujamieroču bruņoto siksiku spiediens no ziemeļiem un tiekšanās iegūt zirgus, kas lielā skaitā bija sastopami dienvidos. Šajā laikā dienvidu līdzenumu milzīgajos plašumos klīda tikai dažas nomadu ciltis, bet to leknās ganības bija mājvieta miljoniem bizonu. Īsā laikā komanči kļuva par prasmīgākajiem jātniekiem Ziemeļamerikā. No visām klejotāju ciltīm, kas kontinenta centrālajā daļā medīja bizonus, komanči savas drosmes, bezbailības un cietsirdības dēļ kļuva par pretinieku vislielāko biedu.
Dominance Lielo līdzenumu dienvidos
18. gadsimtā strauji pieauga komanču skaits. To veicināja bizonu pārbagātība, daudzu radniecīgo šošonu migrantu pieplūdums un liels skaits karos sagūstīto sieviešu un bērnu iekļaušana ciltī.
Komanči guva virsroku par osedžiem, jūtiem, kaioviem, tonkaviem un atsevišķām apaču grupām, turēja izbailēs pueblu tautas Ņūmeksikas centrālajā daļā, satrieca spāņu pretestību.
Visnopietnākie komanču pretinieki bija paduku indiāņi, kas mūsdienās identificēti kā līdzenumu apači. Kopā ar jūtiem 1724. gadā paduki tika sakauti un izklīdināti. 1730. gadā izjuka komanču un jūtu savienība un starp ciltīm sākās karš, kas turpinājās nākamos 50 gadus.
Zināmu mieru starp spāņiem/meksikāņiem un komančiem noslēdza 1786. gadā. Komanči piekrita pārtraukt uzbrukumus spāņu apmetnēm, iegūstot tiesības tirgoties ar pueblu indiāņiem un spāņiem, tā saucamajiem komančeros. Viņi zirgus un sagrābto laupījumu mainīja pret tērauda nažiem, šķēpu galiem, bultu uzgaļiem, tomahaukiem, katliņiem, dažādām greznumlietiņām, krāsainu segu baķiem. Attiecībās ar baltajiem viena no visnopietnākajām komanču problēmām bija centralizētas varas trūkums. Katra no komanču ciltīm slēdza mieru pēc saviem ieskatiem un citas grupas līgumus neuzskatīja par sev saistošiem. Kamēr kāda no komanču grupām mierīgi tirgojās ar spāņiem Taosas un Pekosas pueblās, cita grupa gatavoja tām uzbrukumu.
Līgums ar kaioviem
Vairāk nekā 70 gadus komanči atradās karadarbībā ar kaioviem. 1790. gadā uz miera sarunām ziemeļu komanču nometnēs ieradās kaiovu virsaitis Guļošais Vilks, kur tikās ar ietekmīgo komanču virsaiti Baidās No Ūdens. Kaiova pavadīja starp komančiem visu vasaru. Neraugoties uz atšķirīgām valodām un tradīcijām, abas ciltis noslēdza mieru, kas nekad netika pārkāpts. Par komanču sabiedrotajiem līdz ar to kļuva arī nelielā līdzenumu apaču cilts, kas atradās ciešā aliansē ar kaioviem.
Teksasiešu ierašanās
1821. gadā Teksasā ieradās pirmās 300 amerikāņu ģimenes, galvenokārt skotu-īru izcelsmes. Atļauju apmesties viņi saņēma no spāņu varasiestādēm, un jaunpienācēju izveidotās apmetnes kalpoja par buferzonu starp spāņiem un nemierīgajiem komančiem. Sākumā komanči šos jaunos kaimiņus uztvēra vienaldzīgi un izvairījās no satikšanās ar tiem. Lieli bizonu bari šeit neieklīda tik bieži, un arī reidos pret Meksiku indiāņu sirotājiem teksasieši nebija traucēklis.
Kolonisti ieradās vagonos kopā ar sievām un bērniem. Katrs teksasietis nocirta kokus un uzcēla māju, ar stabiem iežogoja zemes gabalu, nosaucot to par savu īpašumu, ar dzelzs arkliem apstrādāja laukus, ievāca ražu un ar savām garstobrainajām šautenēm draudēja nogalināt ikvienu, kas varētu apdraudēt viņu īpašumu. Viņi atteicās maksāt komančiem nodevas un izturējās tikpat augstprātīgi kā indiāņi. Teksasieši uzskatīja komančus par primitīviem barbariem un vīpsnāja par viņu apģērbu un ticējumiem. Drīz komanču virsaiši apspriedē nolēma, ka šie dīvainie un svešie ļaudis ir jāiznīcina.
Pārkera forta slaktiņš
Pārkera forta slaktiņš 1836. gada maijā bija pirmā sadursme starp komančiem un teksasiešiem. Ap 100 komanču un daži viņiem pievienojušies kaiovi, kado un vičiti nopostīja kolonistu apmetni, nogalinot piecus un sagūstot vēl piecus tā iedzīvotājus. Viena no gūsteknēm — astoņgadīgā Sintija Anna Pārkere, palika ciltī, tika adoptēta un vēlāk apprecējās ar nokonu virsaiti Petu Nokonu. Sintija pilnībā aizmirsa eiropiešu dzīvesveidu un dzemdēja trīs bērnus. Viens no tiem kļuva par ievērojamu komanču virsaiti Kuanahu Pārkeru, kura vadītā grupa pēdējā padevās amerikāņu armijai.
1860. gadā ap 60 reindžeru uzbruka nokonu apmetnei, kurā uzturējās ap 20 sievietes. Reindžeri nogalināja indiānietes, bet Sintiju pēdējā brīdī atpazina kā balto, sagūstīja un atgriezta viņas amerikāņu radiniekiem. Neraugoties uz patiesām radinieku pūlēm, viņa nespēja adoptēties jaunajam dzīvesveidam, ļoti lūdza atļaut atgriezties ciltī un trīs reizes nesekmīgi mēģināja aizbēgt pie komančiem. Pēc meitiņas Topsannahas (Prērijas Zieds) nāves 1864. gadā zaudēja jebkuru interesi par dzīvi, bieži atteicās no ēdiena un dzēriena un mira 1871. gadā. Baltādainās sievietes piemērs liecina, cik vēl jo grūtāk lielai daļai Amerikas pamatiedzīvotāju bija iekļauties amerikāņu sabiedrībā.
1840. gada karadarbība
Lai noslēgtu mieru, 1840. gada 19. martā Sanantonio ieradās komanču delegācija, kas sastāvēja no 32 karotājiem, 33 komanču sievietēm un bērniem un vairākiem gūstekņiem. Teksasiešu pulkvedis paziņoja, ka ieradušies virsaiši paliks apcietinājumā tik ilgi, kamēr netiks atbrīvoti visi teksasiešu un meksikāņu gūstekņi. Pulkvedim runājot, ar šautenēm bruņoti zaldāti ielenca apspriedes ēku. Viens no virsaišiem Mukvarahs izkliedza nepakļaušanās saucienu, un komanči izrāva drēbēs paslēptos nažus un tomahaukus. Sekoja kauja, pazīstama kā kauja Apspriedes Mājā, kurā krita 35 komanči, ieskaitot trīs sievietes un divus bērnu, bet 29 sagūstīti. Teksasieši zaudēja septiņus kritušos un astoņus smagi ievainotus.
Slaktiņam bija smagas sekas. Daudzi komanči sērās sagrieza sev rokas un kājas vai nocirta pirkstu. Tika nogalinātas trīspadsmit sagūstītās sievietes un bērni. Augustā vairāk nekā 1000 dažādu grupu komanči, ieskaitot sievietes un bērnus, virsaišu Bizona Kupra un Plankumainā Ponija vadībā veica dziļu reidu balto kolonistu apdzīvotajos Teksasas dienvidaustrumos. Pēkšņos uzbrukumos viņi nogalināja vairākus desmitus ieceļotāju, aizdzina vairāk nekā 3000 zirgus un mūļus, nodedzināja nelielo Linvilas ostu.
Atpakaļceļā 12. augustā komančus no slēpņa pārsteidza labi bruņotie Teksasas reindžeri. Pēc apšaudes kaujas laukā tika atrasti 12 kritušie komanči, turklāt indiāņi zaudēja lielāko daļu nolaupīto zirgu un mūļu. Pēc šīs sakāves komanči uz visiem laikiem pārstāja būt dienvidu Teksasas "lordi". Nelieli reidi turpinājās, taču nozīmīgas liela vēriena kara akcijas vairs netika organizētas.
Epidēmijas
Komančus, gluži kā visas citas Amerikas pirmiedzīvotāju tautas, smagi skāra no Eiropas ievazātās slimības, pret kurām indiāņiem nebija imunitāte. 1817. un 1848. gadā uzliesmoja bakas, 1849. gadā holēra, kas iznīcināja lielāko cilts daļu. No aptuveni 30000 komančiem 1830. gados 1852. gadā bija atlikuši vien 12000. Pēc šīm epidēmijām viņi vairs nespēja atgūties.
1848.—1857. gadu notikumi
ASV—Meksikas kara rezultātā Teksasa 1848. gadā tika pievienota Amerikai. Amerikāņi pārņēma savā jurisdikcijā Komančērijas pierobežu, caur Teksasas centrālo daļu uzcēla fortu virkni un iesūtīja divus dragūnu pulkus, kuri bija vieglāk ekipēti un manevrēt spējīgāki par kavalēristiem.
Līdz pat 50. gadu sākumam draudzīgas attiecības starp komanču karotājiem un amerikāņu zaldātiem nebija retums. Fortu tuvumā abas puses rīkoja zirgu skriešanās sacensības. Tajās biežāk uzvarēja vieglie komanči poniji, un indiāņi ieguva lielu skaitu seglu segas, naudu un ādas izstrādājumus.
Taču teksasieši apmetņu skaits turpināja augt. Amerikāņu spiešanās samazināja bizonu skaits, un 1852. gadā dienvidu komanči penateki cieta badu.
1856. gadā komanči un atlikušie 1200 penateki piekrita pārvietoties uz tiem ierādīto 7000 ha lielo rezervātu. Taču tas nespēja nodrošināt mieru. Teksasieši apsūdzēja komančus, ka rezervāts tiem kalpo par bāzi sirojumiem pret pierobežas fermām un rančo. Savukārt indiāņi tos apsūdzēja bizonu izšaušanā un ielaušanos viņiem ierādītajās zemēs. 1856—57. gada ziemā komanči atgriezās pie sava nomadu dzīvesveida. Rezervātā palika tikai ap 400 komanču, galvenokārt sievietes un bērni.
Turpmākā karadarbība
1858. gada janvārī — maijā pret komančiem vērsās Teksasas reindžeru un tonkavu indiāņu apvienotā ekspedīcija. Tonkavi bija nāvīgi komanču ienaidnieki. Viņi vismaz līdz 1862. gadam praktizēja kanibālismu, ko kaimiņu ciltis uztvēra ar naidu un riebumu. Šī tonkavu paraža kalpoja par ieganstu pastāvīgiem komanču un citu kareivīgo cilšu uzbrukumiem. 12. maijā notika septiņas stundas gara kauja, kuru izšķīra teksasiešu sešpatronu revolveri. Krita 76 komanči, divi reindžeri un ap 12 tonkavu. Uzbrucēji ieguva 60 gūstekņus un 300 zirgus, viņi arī nodedzināja komanču iedzīvi un pārtiku. Tā bija pirmā reize, kad amerikāņi veica iebrukumu Komančērijas sirdī. Kopumā šajā gandrīz piecu mēnešu garajā ekspedīcijā koalīcija zaudēja ap 50 kritušo un ievainoto. Tā parādīja komančiem, ka zemes uz ziemeļiem no Riograndes tiem vairs nav drošs patvērums.
1858. gada 1. septembrī reindžeri un tonkavi īsi pirms rītausmas iebruka guļošā komanču nometnē. Saskaņā ar armijas atskaitēm, pēc kaujas gruzdošajā nometnē palika guļam 59 komanču vīrieši, sievietes un bērni. Amerikāņi savās atskaitēs parasti pārspīlēja pretinieku zaudējumus. Visticamāk, arī šī reize nebija izņēmums. Uzbrucēju pusē krita pieci zaldāti un divpadsmit ievainoti.
1860. gada martā un jūnijā pret komančiem un kaioviem tika organizētas divas atsevišķas soda ekspedīcijas, viena ap 500, otra — 419 kavalēristu liela. Katru no tiem pavadīja lenapu (delavaru) izlūku grupa. Taču indiāņiem izdevās izvairīties no nozīmīgām sadursmēm, un ekspedīcijas beidzās bez rezultātiem.
Komanču un kaiovu uzbrukumi gandrīz pilnībā apturēja satiksmi pa Santa Fe traktu. Tā šķērsoja Komančēriju, savienojot valsts austrumus ar Ņūmeksiku, un armijas pārstāvjiem tika pavēlēts sodīt indiāņus. 1861. gada janvārī kavalēristi pārsteidza un nodedzināja guļošu komanču un kaiovu nometni, kas sastāvēja no 175 tipi, aizdzina ap pussimtu mustangu un nogalināja ap 10 indiāņu.
Pilsoņu karš mazināja Amerikas valdības militārās akcijas pret indiāņiem.
1861. gada maijā kā Ziemeļu, tā Dienvidu štatu pārstāvji parakstīja līgumu ar dažādām komanču ciltīm. Lai nodrošinātu ar tām mieru, dienvidnieku valdība dāvanu iegādei piešķīra 64 862 dolārus.
1864. gadā karadarbība dienvidu prērijās atsākās. Indiāņu sirojumi kļuva tik bieži, ka simtiem kilometru garumā bija pamestas visas apmetnes un rančo. Atbildes reidā Pirmajā Edobi Volsas kaujā 25. novembrī ap 335 kavalēristu uzbruka komanču, kaiovu un kaiovu-apaču nometnei, taču tika atsisti. Savstarpējo naidpilno gaisotni raksturo tas, ka indiānietes niknumā nogalināja piecas baltās gūsteknes, kuras uzbrukuma brīdī atradās nometnē.
1865. gadā valdība ar komanču grupām noslēdza jaunu miera līgumu. Saskaņā ar to, katram indiānim par renti turpmākos 40 gadus bija jāsaņem preces 15 dolāru vērtībā. Cerēto derīgo mantu vietā viņi saņēma sabojājušos produktus no Pilsoņu kara laikiem un lētas segas, kas pēc lietus saira gabalos.
Drīz karš uzliesmoja no jauna. No 1865. līdz 1867. gadam kaiovi un komanči Teksasā, kas tolaik neatradās Savienoto Valstu sastāvā, nogalināja ne mazāk kā 162 ieceļotājus un nodarīja zaudējumus daudzu tūkstošu dolāru apmērā. 1867. gada beigās valdība atkal mēģināja noslēgt ar indiāņiem jaunu līgumu. Lai tiktos ar "Lielā Baltā tēva" pārstāvjiem, oktobrī Kanzasā sapulcējās 5000 komanču, kaiovu, arapahu, kaiovu-apaču un šaijenu. Pēc garām pārrunām komanči, kā arī kaiovi un kaiovi-apači piekrita atteikties no savām zemēm un pārcelties uz rezervātu Oklahomā. No komanču puses līgumu apstiprināja 10 cilts virsaiši. Valdība savukārt apsolīja viņu nodrošināt ar uzturu, iemācīt apstrādāt zemi un uzcelt priekš bērniem skolas. Taču tā kā ASV Kongress līgumu neratificēja, nauda pārtikas iegādei netika atvēlēta. Pēc pusbadā pavadītās ziemas lielākā komanču un kaiovu daļa pameta rezervātu nu atsāka sirojumus.
1871. gadā pret visnepakļāvīgāko komanču cilti kvahadiem organizēja 600 kavalēristu lielu ekspedīciju, ko vadīja pulkvedis Ranalds Makenzi. Indiāņi iesaistījās īsā sadursmē, pazīstama kā Blanko kanjona kauja, aizdzina 70 armijas zirgu un izklīda prērijā.
1872. gada 29. septembrī 284 Makenzi kavalēristi negaidīti uzbruka kotsoteku un kvahadu nometnei. Ap 80 karotāju līdz saulrietam aizturēja armijas ofensīvu, bet pēc tam bija spiesti atkāpties. Krita vairāk nekā 30 komanču, un armija sagūstīja ap 130 sieviešu un bērnu, kā arī sagrāba līdz 3000 zirgu lielu tabūnu. Nākamajā dienā komanči daļu zirgu atguva, pēc kā Makenzi pavēlēja nošaut visus sagrābtos indiāņu zirgus. Komanči piekrita sarunām un atteicās no sirojumiem.
Karš, lai glābtu bizonus
Indiāņi ienīda baltos medniekus ne mazāk kā zaldātus. Bizonu kļuva aizvien mazāk un mazāk, un ciltis pastāvīgi cieta badu. Lai iegūtu ādu, mednieki iznīcināja desmitiem tūkstošu dzīvnieku, un prērijas klāja nodīrātu, pūstošu dzīvnieku ķermeņi. No vienas vien Dodžsitija, pilsētas Kanzasas rietumu daļā, kas ir kļuvusi par vienu no mežonīgo rietumu simboliem, katru dienu izveda līdz 40 000 ādu.
Armijas uzbrukumu rezultātā 1874. gada rudenī komanči pamazām sāka padoties. Pēdējā 1875. gada jūnijā padevās Kuana Pārkera grupa, un Dienvidu prērijās vairs nebija "mežonīgo" indiāņu. 5. augustā aģentūrā uzturējās 1597 komanču, no kuriem 938 uzskatīja par naidīgiem. Nepilnu 30 gadu laikā cilts bija samazinājusies desmitkārtīgi.
Apašu revolveris
Apašu revolveris ir pēc speciāla pasūtījuma darināts tapiņu jeb Lefošē tipa revolveris, kam pievienots saliekams duncis un kastete dūres trieciena pastiprināšanai. Tā nosaukums radies no kādas Parīzes noziedznieku bandas, kura ap 1900. gadu pēc kareivīgo indiāņu apaču cilts nosaukuma nosauca sevi par apašiem.
Apašu revolverim nebija stobra, tādēļ šāviens bija iedarbīgs tikai nelielā attālumā. Tās cilindrā bija 6 patronu kameras. Tai bija saliekams duncis un mēlīte.
Krautroks
Krautroks (en) ir eksperimentālās mūzikas žanrs, kas radies Vācijā 1960. gadu beigās un guvis popularitāti 1970. gados, īpaši Lielbritānijā. Apzīmējumu radīja angļvalodīgā auditorija, nevis konkrēti stila, skatuves vai kustības pārstāvji, jo daudzi krautroka mākslinieki nebija savstarpēji pazīstami. Lielā mērā atsakoties no tradicionālajām blūza un rokenrola ietekmēm no angļu un amerikāņu rokmūzikas, kas pastāvēja līdz pat tam laikam, šis periods kļuva nozīmīgs kā elektroniskās mūzikas, ambientās mūzikas, alternatīvās mūzikas un New Age mūzikas pirmsākums.
Nozīmīgākie mākslinieki
Par nozīmīgākajiem māksliniekiem, ko asociē ar šo žanru, tiek uzskatīti:
Olga
Olga var būt:
Aira Birziņa
Aira Birziņa (dzimusi Lubānā) ir latviešu diriģente, kas šobrīd aktīvi strādā ar Ogres sieviešu kori "Rasa" (kopš 1997. g.), sieviešu kori "Dzintars" (kopš 2000. g.) un Rīgas Doma kora skolas meiteņu kori (kopš 2000. g.). No 2003. gada Aira Birziņa ir Ogres novada koru virsdiriģente un Ogres Mūzikas svētku mākslinieciskā vadītāja. Bijusi XXIII (2003) un XXIV (2008) Vispārējo latviešu Dziesmu svētku virsdiriģente, svētku "Rīgai-800" (2001) mākslinieciskās padomes locekle un vairāku citu nozīmīgu kormūzikas svētku un izglītojošu sarīkojumu iniciatore un aktīva organizatore. 2015. gadā piešķirts valsts augstākais apbalvojums Triju Zvaigžņu ordenis.
Izglītība
Aira Birziņa mācījusies Lubānas vidusskolā un Madonas bērnu mūzikas skolā (1975—1983), tad mācības turpinājusi Jāzepa Mediņa Rīgas Mūzikas vidusskolas Kordiriģēšanas nodaļā (1983—1987). Studējusi Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā Kordiriģēšanas nodaļā, ar bakalaura grādu absolvējusi Ivara Bērziņa klasi (1992), ar mūzikas maģistra grādu — Imanta Kokara klasi (1995). Vēlāk zināšanas papildinājusi gan Enshedes Mūzikas augstskolā, Nīderlandē (1995), gan Erki Pohjola (Somija), Boba Čilkota (Lielbritānija) Čifuru Matsubaras (Japāna) meistarklasēs (2001—2008). Apguvusi projektu vadības iemaņas un saņēmusi Latvijas Universitātes sertifikātu projektu vadībā; studējusi pieaugušo pedagoģijas aktīvās metodes Ziemeļvalstu Tautas akadēmijas kursos.
Profesionālā darbība
Jau vidusskolas laikā Aira Birziņa uzsākusi kormeistares darbu sieviešu korī „Sakta” (1986—1987), studiju laikā praktizējusies jauktajā korī Ogrē (1987—1988) un strādājusi par diriģenti sieviešu korī „Ausma” (1988—1997) un Dobeles rajona skolotāju korī „Sidrabe” (1993—1997). Pēc studijām Aira Birziņa diriģēja Ādažu pagasta jaukto kori „Juma” (1997—2003); dibinājusi (1997) un turpina strādāt ar Ogres Kultūras centra sieviešu kori „Rasa”. Kopš 2000. gada ir sieviešu kora „Dzintars” un Rīgas Doma kora skolas meiteņu kora mākslinieciskā vadītāja un galvenā diriģente. Kopā ar koriem „Ausma”, „Dzintars” un Rīgas Doma kora skolas meiteņu kori guvusi uzvaras vairākos nozīmīgos starptautiskos koru konkursos.
Kā dziedātāja un soliste Aira Birziņa piedalījusies daudzos profesionālo koru projektos, vokāli instrumentālo darbu koncertos un ieskaņojumos Latvijā, Vācijā, Zviedrijā, Beļģijā un Francijā (1988—1996), dziedājusi profesionālajā kamerkorī „Sacrum” (1990—1992) un kamerkorī „Versija” (1996—1997).
Aira Birziņa strādājusi par pedagoģi Jāzepa Mediņa Rīgas mūzikas vidusskolas Kordiriģēšanas nodaļā (1990—1993), Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības akadēmijas Diriģēšanas un vokālās pedagoģijas katedrā (2004—2006). No 2006. gada viņa ir Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas docente, bet kopš 2011. gada — asociētā profesore kora diriģēšanā. Kā lektore vadījusi seminārus, kursus, meistarklases, kā eksperte darbojusies dažādās Latvijas koru, vokālo ansambļu un jaundarbu konkursu žūrijās, kā arī starptautisku koru konkursu žūrijās. Kultūras un nemateriālā mantojuma centrā darbojas koru nozares padomē jau vairākus gadus.
Pamatforma
Pamatforma ir apzīmējums, ko latviešu valodā lieto divās nozīmēs. Pēc izplatītākās definīcijas pamatforma ir sintaktiski neatkarīga vārda forma, piemēram, lietvārdam tā ir nominatīvs, savukārt darbības vārdam — nenoteiksme.
Šajā sakarā līdzīgs ir lemmas formas jēdziens — tā ir forma, kurā kādā konkrētā valodā ir pieņemts ievietot vārdus vārdnīcā.
Pēc otras definīcijas pamatformas ir vārda formas, kas ļauj atvasināt visu tā locījumu paradigmu. Šajā nozīmē par pamatformām latviešu valodā visbiežāk runā darbības vārdu sakarā, darbības vārda pamatformas ir nenoteiksmes celms, tagadnes celms un pagātnes celms, piemēram, cel-t : ceļ-u : cēl-u, dziedā-t : dzied-u : dziedāj-u vai strādā-t : strādāj-u : strādāj-u.
Latviešu valodniece Andra Kalnača izmanto pamatformas apzīmējumu pirmajā nozīmē (darbības vārda pamatforma ir nenoteiksme jeb infinitīvs), savukārt otrajā nozīmē viņa izmanto apzīmējumus formveidošanas celmi jeb pamatcelmi (darbības vārda gramatisko formu sistēmas pamats ir trīs formveidošanas celmi jeb pamatcelmi).
Latvijas Nacionālais vēstures muzejs
Latvijas Nacionālais vēstures muzejs atrodas Brīvības bulvārī 32, Rīgā, Latvijā.
Vēsture
Dibināts 1869. gadā, laika gaitā vairākkārt muzejam mainījies nosaukums. Sākumā patstāvīgu telpu nebija, 1920. gadā tika ierīkots Rīgas pilī. Pamatekspozīcijā Rīgas pilī atradās līdz 2013. gadā notikušajam pils ugunsgrēkam.
Muzeja dibināšanas iniciatore bija Rīgas Latviešu biedrība. Pirmā izstāde, kurā piedalījās ar muzeja materiāliem, notika 1872. gadā Maskavā. 20. gadsimta 20.—30. gados notika muzeja paplašināšana, tika iekārtotas vairākas jaunas ekspozīcijas. Vairākās Latvijas pilsētās tika atvērtas muzeja nodaļas. Pēc Otrā pasaules kara muzejs tika reorganizēts pēc PSRS pieņemtajiem standartiem. 20. gadsimta 80. gados krājums pārsniedza 500 tūkstošus, 2005. gadā krājumā bija apmēram 1 miljons vienību.
Pamatekspozīcijā — Latvijas vēstures liecības no vissenākajiem laikiem līdz 1940. gadam. Muzejā ir vairākas nodaļas, pastāvīgas ekspozīcijas. Vairākas reizes muzeja materiāli eksponēti ārzemēs. Muzejs nodarbojas arī ar tematisku pasākumu, konferenču, semināru, lekciju par Latvijas vēstures jautājumiem organizēšanu. Darbinieki veic arheoloģiskos izrakumus gan Rīgā, gan citur Latvijā.
Muzeja struktūru veido vairāki departamenti — vēstures, etnogrāfijas, numismātikas un arheoloģijas. Pēdējos gados muzejam kā struktūrvienības pievienota arī Dauderu nodaļa un Latvijas Tautas frontes muzejs.
2013. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā
2013. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā notika no 2013. gada 19. līdz 24. martam Gruzijas galvaspilsētā Tbilisi.
Brīvā cīņa, sievietes
(*) Sākotnējā rumāņu sudraba medaļniece Estera Dobre tika diskvalificēta pēc tam, kad viņas dopinga paraugs 2013. gada augustā bija pozitīvs.
Komandu vērtējums
Katrā svara kategorijā cīkstonis par izcīnīto 1. vietu komandai deva 10 punktus, 2. vietu — 9 punktus, 3. vietu — 8 punktus, ..., 10. vietu — 1 punktu.
2011. gada Bahreinas nemieri
2011. gada Bahreinas nemieri jeb Pērļu revolūcija (‎) bija vispārējs tautas protestu vilnis Bahreinā 2011. gada pavasarī, pieprasot valsts demokratizāciju. Protesti tika apspiesti ar bruņotu spēku, tautas vadoņi notiesāti.
Priekšvēsture
2011. gada februāra sākumā visu arābu pasauli pārņēma nemieri, t.s. Arābu pavasaris. Arī Bahreinā pēc Tunisijā un Ēģiptē notikušajiem protestiem, kuru dēļ atkāpās šo valstu prezidenti, sākās plaši nemieri. Valstī vairākumā esošie šiīti (70% iedzīvotāju) jūtas apspriesti, pazemoti un diskriminēti, nevēlas samierināties ar mazākumā esošo sunnītu ekonomisko un politisko dominanci, tādēļ pieprasīja darīt galu diskriminācijai, ierobežot sunnītu karaļnama varu un ieviest reālu konstitucionālu monarhiju, valsts pārvaldes liberalizāciju. Valdībai uzticīgā policija lielākoties ir sunnītu imigranti no Pakistānas, Jordānijas vai Sīrijas.
Protestu eskalācija
11. februārī valdības drošības spēki uzbruka ar protestātājiem galvaspilsētas Manāmas Pērļu laukumā — bojā gāja septiņi cilvēki vairāki simti tika ievainoti. Iedzīvotāji pilsētā sāka celt barikādes, un policijai nācās atkāpties. Kā dumpinieku perēkļi tika slēgtas lielākā daļa skolu, ieskaitot Bahreinas Universitāti.
Opozīcijas līderis, "Islāma nacionālās vienošanās asociācijas" vadītājs un parlamenta šiītu deputātu frakcijas (40 likumdevēju lielajā parlamentā šiītiem ir 18 deputātu mandāti) runasvīrs šeihs Ali Salmans 17. februārī aicināja valdību atkāpties un valstī izveidot īstu konstitucionālo monarhiju ar vēlētu, nevis karaļa ieceltu premjerministru valdības priekšgalā. "Valdība būtu jāievēl tautai, kurai būtu tiesības saukt to pie atbildības, [..] Tauta neprasa reliģiozu valsti. Viņi pieprasa pilsonisku un demokrātisku valsti, tāpat kā citur pasaulē." 17. februārī Manāmā ar kauju ienāca karaspēks un tanki, kas sagrāva barikādes - ievainoti vismaz 60 cilvēki. Slimnīcas bija pārpildīta ar ievainotajiem demonstrantiem, un vēl trīs stundas pēc uzbrukuma sākuma neatliekamās medicīniskās palīdzības un privātās automašīnas turpināja cietušo nogādāšanu ārstniecības iestādēs. Armija bloķēja visus lielākos krustojumus un pārņēma kontroli pār stāvokli valstī. Arodbiedrības izsludināja ģenerālstreiku.
19. februārī ANO augstākā cilvēktiesību komisāre Navi Pilaja nosodījusi Bahreinā notiekošo, bet ASV prezidents Baraks Obama izteicis bažas par Bahreinā notiekošo, aicinot tās valdību veikt reformas un visu atrisināt miera ceļā. Pēc karaļa tēvoča, kroņprinča un premjerministra Salamana bin Hamada bin Isas al Halifa (Salman bin Hamad bin Isa al-Khalifa) pavēles armija sāka atstāt valsts galvaspilsētas Manamas ielas, tomēr sadursmēs cietuši vēl 60 cilvēki.
22. februārī Manamas ielas pārpildīja cilvēki, kas devās uz protestu epicentru — Pērļu laukumu, nesot plakātus, kuros attēloti septiņi "mocekļi", kuri dzīvību zaudējuši pirmajā drošības spēku uzbrukumos protestētājiem. "Cilvēki vēlas režīma krišanu," rokās turot Bahreinas karogus, vienbalsīgi skandēja demonstranti. Protestētāji laukumā uzcēla teltis, barikādes un tur sākās vairāku nedēļu ilgs mītiņš, oratoriem izvirzot tautas prasības.
5. martā simtiem tūkstošu protestētāju, sadodoties rokās, izveidoja dzīvo ķēdi ap Bahreinas galvaspilsētu Manāmu. 7. martā izteikt atbalstu Manāmas valdībai ieradās divi augstākie Pentagona pārstāvji: štābu priekšnieku apvienotās komitejas priekšsēdētājs Maiks Mallens un aizsardzības ministrs Roberts Geitss.
Tautas protestu apspiešana
22. jūnijā astoņi opozīcijas līderi sodīti ar mūža ieslodzījumu par valsts apvērsuma mēģinājumu.
Dūņupe (Engures pieteka)
Dūņupe ir Engures labā krasta pieteka Ventspils novada Ugāles pagastā.
Iztek no Dūņezera dienvidu gala. Tek dienvidu virzienā. Ietek Engurē iepretim Ceļdariem.
Sirtaki
Sirtaki ir grieķu deja. Deju dejo no lēnāka tempa uz ātrāku un arvien ātrāku tempu. Mūsdienās šī deja vairs nav tik ļoti izplatīta. Sirtaki melodiju parasti spēlē mandolīnas.
Toms Liepājnieks
Toms Liepājnieks ir latviešu aktieris.
Ostravļani
Ostravļani ir ciems Ezernieku pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 296 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Ežezers.
Upesciema iela (Rīga)
Upesciema iela ir maģistrāla robežiela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētas Berģu apkaimē un Ropažu novada Garkalnes pagasta Berģu apdzīvotajā vietā. Tā sākas krustojumā ar Berģu ielu un iet līdz pašai Rīgas robežai, kur beidzas krustojumā ar Tallinas šoseju. Kopējais ielas garums ir 1028 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu un sastāv no 2 braukšanas joslām.
Izveidota 1974. gadā un kopš tiem laikiem ielas nosaukums netika mainīts. Iela ved uz Upesciemu, apdzīvotu vieta Ropažu novada Garkalnes pagastā, kam par godu arī nosaukta.
Ielu savienojumi
Upesciema iela ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Visas Upesciema ielas garumā kursē 28. maršruta autobusi.
Saša Koena
Saša Koena (en; dzimusi Losandželosā, Kalifornijas štatā, ASV) ir profesionāla amerikāņu daiļslidotāja, startē individuālajās sacensībās.
S. Koena ir piedalījusies divās olimpiskajās spēlēs (2002, 2006). 2002. gadā Soltleiksitijā viņa izcīnīja 4. vietu un 2006. gadā Turīnā S. Koena kļuva par sudraba medaļas laureāti. Ar panākumiem startējusi arī Pasaules čempionātā — divas sudraba medaļas (2004, 2005) un viena bronza (2006). Izcīnījusi visu triju kaluma medaļas ASV čempionātā — vienu zeltu (2006), četrus sudrabus (2000, 2002, 2004, 2005) un vienu bronzu (2003). 2003. gadā svinēja uzvaru arī Grand Prix finālā. 2004. gadā sporte uzvarēja '"Skate America un Skate Canada International'' sacensībās.
Dešāns
Dešāns (fr) ir franču izcelsmes uzvārds.
Māris Gulbis (basketbolists)
Māris Gulbis (dzimis Rīgā) ir latviešu basketbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. 2023. gadā pārstāv Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubu VEF Rīga, taču visvairāk sezonu spēlējis BK Ventspils sastāvā. Četrkārtējs LBL čempions un divkārtējs Latvijas—Igaunijas Basketbola līgas čempions. Bijis Latvijas basketbola izlases spēlētājs.
Dešāns
Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Māris Gulbis (basketbolists)
M. Gulbja jaunākais brālis Mārtiņš Gulbis arī ir spēlējjis basketbolu, bet ātri izvēlējies kļūt par treneri. Šobrīd — sieviešu komandas Rīgas TTT galvenais treneris.
Karejera
Karjeras laikā M. Gulbis ir pārstāvējis daudzus LBL klubus, spēlējis arī Lietuvā un Portugālē. 2014. un 2018. gadā kopā ar BK Ventspils kļuva par Latvijas čempionu. BK Ventspils sastāvā M. Gulbis bija viens no komandas līderiem, bijis arī tās kapteinis. 2020.—2021. gada Latvijas—Igaunijas līgas sezonas sākumā saņēma oktobra mēneša labākā spēlētāja balvu (šajā laika posmā guva vidēji 29,4 punktus spēlē).
M. Gulbis ir spēlējis Latvijas U-20 izlasē, taču ilgstoši netika pārstāvējis Latvijas pieaugušo izlasi. 2020. gadā viņam izdevās piedzīvot debiju izlases sastāvā, pirmo spēli 2021. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas spēlē pret Bosniju un Hercegovinu aizvadot 34 gadu vecumā.
Kolona
Kolona var būt:
Sestrorecka
Sestrorecka (ru) ir pilsēta Krievijā Somu līča krastā pie Razļiva ezera. Administratīvi ietilpst Sanktpēterburgas federālajā pilsētā. Balneoloģisks un klimatoloģisks kūrorts.
Vēsture
Pilsētu 1714. gadā dibinājis Pēteris I ap munīcijas rūpnīcu. Līdz par 1922. gadam Sestroreckā atradās pazīstama ieroču rūpnīca, vēlāk tā tika pārveidota par instrumentu ražotni, bet 2008. gadā rūpnīca pārtrauca ražošanu. 1900. gadā šeit atklāja pirmo sanatoriju. No 1918. līdz 1940. gadam 2 kilometrus uz ziemeļiem no pilsētas bija PSRS robeža ar Somiju, līdz Ziemas kara rezultātā robeža tika pārcelta tālāk uz rietumiem.
Saimniecība
Pilsētas teritorijā atrodas liels slimnīcas komplekss un daudzas sanatorijas un atpūtas nami.
Larisa (Argosa)
Vēsture
Akropole atrodas uz 289 metrus augstā Larisas paugura. Paugurs nosaukts Pelazga (Argosas dibinātāja) meitas Larisas vārdā. Uz šīs augstienes akropole atrodas vēl no Mikēnu perioda, kad šeit tika izveidoti pirmie nocietinājumi. Pausanijs piemin tur Larisas Zeva un Atēnas tempļus. Senākie kulta priekšmeti tur datējami ar 8. gadsimtu pr.Kr. 6-5. gadsimtos pr.Kr. fortifikācijas būves tika paplašinātas (5. gadsimta akmens krāvumu var labi redzēt sienas pamatos). 146. gadā romieši un 395. gadā vestgoti Alariha vadībā ieņēma cietoksni. Ap 600. gadu cietoksnis nonāca slāvu kolonistu rokās, kas ieradās Peloponēsā. 12. gadsimtā bizantieši uzcēla jaunus nocietinājumus. Tos 1205. gadā iekaroja krustneši Gotfrīda fon Villehardvena vadībā. Tas nodeva cietoksni Atēnu hercogam Otto de la Rošam, lai no viņa dabūtu ieroču atbalstu. 1212. gadā cietoksnis tika pilnībā atjaunots, izmantojot seno celtņu būvmateriālus. 1394. gadā tas tika nodots Venēcijas Republikai, bet 1463. gadā osmaņi galīgi pārņēma cietoksni savā varā. 1821. gadā Grieķijas neatkarības karā cietoksni ieņēma Dmitrioss Ipsilantis. Nākamajā laikā cietoksnis savu militāro nozīmi zaudēja.
Mūsdienu stāvoklis
Līdz mūsdienām ir saglabājušās cietokšņa ziemeļu un rietumu daļas. 1928. gadā holandiešu arheologs Volfgrāfs Larisas cietokšņa iekšējā teritorijā atraka bizantiešu Dievmātes baziliku, kuru Argosas bīskaps Nikita uzcēla 1166. gadā.
Cietokšņa paliekas netiek apsargātas un ir atvērtas brīvam apmeklējumam. Līdz cietoksnim ved labi izremontēts ceļš, ļaujot automašīnām piebraukt samērā tuvu cietoksnim. No cietokšņa paveras plaša Argosas pilsētas un Argolika panorāma. Vakarā Larisas cietoksnis tiek apgaismots un ir saskatāms pat no Nauplijas.
Svīteres iela
Svīteres iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Teikā un Juglā. Tā sākas pie krustojuma ar Murjāņu ielu un beidzas krustojumā ar Lilastes ielu. Ielas garums ir 139 metri.
Monegasku dialekts
Izplatība un lietojums
Monegasku dialektā runā galvenokārt Monako un blakusesošajās teritorijās Provansas reģionā. Nav precīzu skaitlisku datu par valodas lietojumu mūsdienās, taču pēc 1988. gada datiem tolaik monegasku valodā runāja 5100 cilvēku, kas sastāda 16% no tālaika iedzīvotāju skaita. Tajā laikā valodai tika paredzēta strauja izmiršana, taču vēl mūsdienās valodu māca Monako skolās, kā arī ielu nosaukumu plātnēs līdzās uzrakstam franču valodā ir uzraksts monegasku dialektā. Turklāt 2005. gadā Monako princis Albērs II savu inaugurācijas uzrunu devis monegasku dialektā.
Ortogrāfija
Zemāk aplūkojams kristiešu lūgšanas Tēvreizes teksta tulkojums monegasku dialektā.
Pàire nostru che sí ünt'u celu,
che u to nume sice santificàu,
sice fà a to' vuruntà,
cuma ün celu ünsci'a terra.
Dàne anchœi cum tüt'i giurni u nostru pan.
Perdùnane i nostri pecài,
cuma perdunamu a cheli che n'an fau de mà.
Nun ne làscia piyà da tentaçiun,
ma libérane d'u mà, amen.
Valodas pieraksts ir standartizēts, balstoties uz itāļu valodas rakstību, savukārt ar itāļu valodas grafēmām nepierakstāmās skaņas tiek pierakstītas specifiski. Zemāk esošajā tabulā norādīti burti vai digrāfi, kuru izruna monegasku dialektā atšķiras no izrunas itāļu valodā, kuri lielākajā daļā gadījumu sakrīt ar franču valodas izrunu.
Viena no īpatnībām, kas nav sastopama arī franču valodā, ir patskaņu /e/, /i/ un /u/ nazālie varianti, kurus pieraksta ar attiecīgā patskaņa burtu, kam seko "n". Uzsvars vārdos krīt uz priekš-priekšpēdējās zilbes. Vārdos, kuros ir mazāk par 3 zilbēm, uzsvērta ir pirmā zilbe. Izņēmuma gadījumos nestandarta uzsvaru norāda vai nu ar gravi (◌̀), vai vertikālu svītru (o̍) virs patskaņa.
Džordžs Stjuarts Robertsons
Džordžs Stjuarts Robertsons (en; dzimis, miris ) bija britu vieglatlēts, tenisists, jurists, 1896. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks, kur izcīnīja bronzas medaļu tenisā.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
Robertsons 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās startēja tenisā un vieglatlētikā.
Tenisā viņš startēja gan vienspēļu, gan dubultspēļu turnīros. Vienspēļu turnīrā viņš pirmajā kārtā zaudēja Grieķijas sportistam Konstantinam Paspatim un turpmāko cīņu neturpināja. Savukārt dubultspēļu turnīrā viņš startēja kopā ar Austrālijas sportistu Edvīnu Fleku. Turnīrā viņi uzreiz kvalificējās pusfināla kārtai, kur zaudēja grieķu tenisistiem Dionisijam Kasdaglim/Demetrijam Petrokokinam; kopvērtējumā iegūstot trešo vietu. Viņu iegūtais rezultāts pēc Starptautiskās Olimpiskās komitejas datubāzes tiek pieskaitīts pie Jauktās komandas rezultātiem.
Savukārt vieglatlētikā viņš startēja diska mešanas disciplīnā. Šajā disciplīnā viņš disku aizmeta 25 metru un 30 centimetru attālumā un ieguva 4. vietu, trešās vietas ieguvējam grieķim Sotirijam Versim zaudēja par 2,50 metriem.
Guitar Hero: Aerosmith
Guitar Hero: Aerosmith ir mūzikas spēle, kuru izstrādājis Neversoft un izdevis Activision. Tā tika izdota PlayStation 3 un Xbox 360 konsolēm, Wii versiju izstrādāja Vicarious Visions, PlayStation 2 versiju Budcat Creations, bet PC un Mac versiju izstrādāja Aspyr Media. Spēle izdota 2008. gada 26. jūnijā Eiropā, 2008. gada 29. jūnijā ASV un 2008. gada 6. augustā Austrālijā. Guitar Hero: Aerosmith nāk kopā ar īpaši dizainētu ģitāras kontrolieri, kā arī ar citām īpašam lietām, kas pieejamas, tikai pērkot spēli.
Spēle tiek uzskatīta kā papildinājums Guitar Hero sērijai, uzlabojot iespējas iepriekšējā spēlē - Guitar Hero III: Legends of Rock. Kā jau citās sērijas spēlēs, spēlētājs izmanto speciālu kontrolieri ģitāras formā, lai simulētu rokmūzikas spēli, spēlējot pareizās notis vienlaicīgi ar ekrānā attēlotajām notīm. Tā ir pirmā spēle sērijā, kura koncentrējas uz vienu rokgrupu. Spēle sastāv no aptuveni 60% Aerosmith dziesmām un pārējās dziesmas ir saistītas ar grupu. Vienspēlētāja karjeras režīms ļauj spēlētājam izdzīvot grupas vēsturi, uzstājoties dažādās koncertzālēs. Spēles gaitā spēlētājs var noskatīties vairākas intervijas ar grupas dalībniekiem. Aerosmith pārierakstīja četras savas dziesmas speciāli spēlei, un veica kustības ierakstus, lai precīzāk attēlotu dalībnieku izskatu spēlē. Guitar Hero: Aerosmith ir pēdējā spēle sērijā, kur spēlētājs var spēlēt tikai ģitāru vai basu. Nākamajā sērijas spēlā (Guitar Hero World Tour) spēlētājs var izvēlēties arī citus instrumentus.
Spēlē izmanto tādu pašu spēles gaitu, kā iepriekšējās Guitar Hero sērijas spēlēs, taču tā tikusi kritizēta par to, ka ir īsāka un vieglāka kā pārējās sērijas spēles, tādēļ tā tiek uzskatīta pārāk dārga savas cenas dēļ. Kritiķi uzskata, ka spēles bauda ir cieši saistīta ar spēlētāju interesi par grupas mūziku.
Varšavas metro
Varšavas metro (pl) ir Varšavas metro sistēma. Pašlaik (2022) tas sastāv no divām līnijām — M1 un M2. M3 līnija tiek plānota.
Ievads
Šobrīd (2022. gada februāris) Varšavas metro sastāv no divām līnijām — M1 (23 kilometrus garš un 21 stacija) un M2 (12,6 kilometrus garš un 13 stacija). M1 līnijas pirmais posms tika atklāts 1995. gada 7. aprīlī. M2 līnijas pirmais posms tika atklāts 2015. gada 8. martā. Līnijā M1 plānotas vēl divas stacijas. Vilcieni līnijā M1 kursē katru dienu no pulksten 5.00 līdz 0.12. Un brauciena laiks ir aptuveni 39 minūtes. Vilcieni līnijā M2 kursē katru dienu no pulksten 5.00 līdz 0.30, un brauciena laiks ir aptuveni 23 minūtes.
Nākotnes plāni
M2
2022. gada otrajā pusē paredzēts atvērt 5 stacijas (trīs austrumos un 2 rietumos) -Zacisze, Kondratowicza, Bródno (austrumos), un Ulrychów, Bemowo (rietumos). 2024. gada maijā paredzēts atklāt pēdējās 3 otrās metro līnijas stacijas (Lazurowa, Chrzanów, Karolin), un līdz ar to būvniecība ir jāpabeidz.
M1
Tadenavas iela (Rīga)
Tadenavas iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētas Berģu apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Berģu ielu un beidzas krustojumā ar Upesciema iela. Kopējais ielas garums ir 441 metrs, tai nav seguma. Izveidota 1974. gadā un kopš tiem laikiem ielas nosaukums netika mainīts.
Varšavas metro
Nākotnes plāni
2026. gadā paredzēts atvērt divas iepriekš izlaistas stacijas — Plac Konstytucji un Muranów. Lēmums par to būvniecību tika pieņemts 2006. gadā, un konkurss par to būvniecību tika parakstīts 2019. gada jūlijā. To būvniecību paredzēts sākt 2023. gadā.
M3
2021. gada 15. martā tika ziņots, ka M3 līnijas pirmo 7 staciju būvniecība tiks uzsākta 2023. gadā un beigsies 2028. gadā.
Tadenavas iela (Rīga)
Ielu savienojumi
Tadenavas iela ir savienota ar šādām ielām:
Nikolajs V
Nikolajs V (la; dzimis ; pilsoniskais vārds — Tommazo Paruntučelli (Tommaso Parentucelli), miris ) bija renesanses laika Romas pāvests no 1447. gada līdz nāvei 1455. gadā.
Drīz pēc ievēlēšanas amatā spēja novērst iepriekšējo pāvestu pretrunas starp pāvestiem un baznīcas konciliem. Ap 1455. gadu Nikolajam V izdevās panākt mieru Pāvesta valstī un Itālijā. Nikolaja V vadībā Romā atjaunoja un cēla no jauna daudzas celtnes, tai skaitā Svētā Pētera baziliku. Atbalstīja daudzus māksliniekus un zinātniekus. Nikolajs V ir Vatikāna bibliotēkas dibinātājs.
Nikolaja V pontifikāta laikā 1453. gadā krita Konstantinopole. Nikolajs V nespēja veikt dziļākas baznīcas reformas, kas, iespējams, noveda pie reformācijas kustības 16. gadsimtā.
Ievadraksts
Ievadraksts ir redakcijas raksts (parasti avīzes vai žurnāla sākumā) par kādu aktuālu jautājumu vai notikumu.
Arturs Krūzkops
Arturs Krūzkops (dzimis ) ir latviešu aktieris.
Kopš 2004. gada ir Nacionālā teātra aktieris.
Gan 2016., gan 2017. gadā ieguvis Spēlmaņu nakts balvas nominācijā "Gada aktieris otrā plāna lomā". 2005. gadā ieguvis "Spēlmaņu nakts" balvu nominācijā "Labākais jaunais skatuves mākslinieks". 2018. gada Krodera balvas nominants. Arturs Krūzkops saņēma Harija Liepiņa balvu.
2017. g. un 2019. g. saņēmis Kārļa Sebra ceļojošo gredzenu, kā labākais Latvijas Nacionālā teātra aktieris.
2016. gadā apprecējies ar Dailes teātra aktrisi Ievu Segliņu.
Ostrovīši
Ostrovīši ir ciems Pušas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 246 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie reģionālā autoceļa P57 (Malta_Sloboda). Ciema apkārtnē atrodas Umaņu ezers.
Polijas Karaliste (1815—1915)
Polijas Karaliste (1815—1915) (pl) jeb Polijas cariste (ru), bieži saukta arī par Kongresa Poliju, bija konstitucionālā monarhija, kas tika radīta 1815. gada Vīnes kongresā kā Krievijas Impērijas sastāvā esoša autonoma poļu karaliste personālūnijā ar Krievijas Impērijas ķeizaru kā Polijas karali. Pēc 1830.-1831. gada sacelšanās tika atcelta 1815. gada konstitūcija, pēc 1863. gada sacelšanās apspiešanas karalistes autonomija faktiski tika likvidēta 1867. gadā, taču juridiski tā turpināja pastāvēt līdz 1915. gadam, kad Pirmā pasaules kara laikā pasludināja Polijas Karalistes izveidošanu.
Nosaukums
Atsaucoties uz valsts izveidošanu Vīnes kongresā, tā bieži tiek saukta par Kongresa Poliju. Krievijas Impērijas dokumentos tā tiek saukta par Polijas caristi. Pēc 1867. gada Krievijas oficiālajos dokumentos to sauc par Polijas caristes guberņām vai Pievislas guberņām. Pārkrievošanas laikā ar 1870. gada 5. marta Aleksandra II pavēli bija oficiāli jālieto nosaukums Polijas caristes guberņas. Pēc 1887. gada visbiežāk tika lietoti nosaukumi Pievislas apgabala guberņas, Pievislas guberņas un Pievislas apgabals. 1897. gada janvārī Nikolajs II izdeva rīkojumu ar kuru nosaukumi Polijas cariste un Polijas caristes guberņas bija jālieto tikai galējās nepieciešamības gadījumos.
Teritorija un iedzīvotāju skaits
Sākotnēji karalistes teritorija bija 128 500 km² ar 3,2 miljoniem iedzīvotāju. 1870. gadā iedzīvotāju skaits bija 6,1 miljons, 1894. gadā — 8,8 miljoni, 1900. gadā sasniedza 10 miljonus bet 1910. gadā — jau 12,1 miljonu.
Izveidošana un Aleksandra I valdīšana
Pēc Napoleona sagrāves Krievijā, 1813. gada februāra beigās krievu karaspēks ieņēma Polijas Karalistes ģenerālkonfederācijas zemes. Tajās izveidoja krievu pārvaldi ar ģenerālgubernatoru Lanski un bruņotajiem spēkiem Barklaja de Tolli vadībā.
1815. gadā Vīnes kongress pēc asām sarunām, kas gandrīz izraisīja ieinteresēto Eiropas lielvaru jaunu karu, izlēma bijušās Varšavas hercogistes teritorijās izveidot autonomu poļu karalisti ar savu konstitūciju, parlamentu, armiju, muitas robežu, valūtu, vārda un preses brīvību, kas atrastos personālūnijā ar Krievijas imperatoru, kura funkcijas karalistē pildītu vicekaralis (namestņiks). Polijas teritorijā notika jau ceturtā dalīšana, kad Krakova pārgāja Austrijas Impērijas, bet Poznaņa Prūsijas Karalistes īpašumā.
1815. gada 20. jūnijā publiskotā Karalistes konstitūcija bija viena no liberālākajām tā laika Eiropā. Šajā periodā liberālais Krievijas imperators Aleksandrs I sākotnēji cienīja poļu brīvības, taču Krievijas Impērijas autokrātiskais pārvaldes modelis 15 gadu laikā tās apspieda aizvien smagāk. 1819. gadā tika izbeigta preses brīvība un ieviesta cenzūra. 1820. gadā tika aizliegta masonu darbība. No 1825. gada Sejma sēdes vairs nenotika publiski un tika arestēts opozīcijas vadītājs. Sāka darboties nelegālas opozīcijas organizācijas.
1830. gada sacelšanās un Nikolaja I valdīšana
Pēc sacelšanās apspiešanās tika likvidētas daudzas no poļu brīvībām un karalistes autonomija beidz pastāvēt. 1832. gada februārī tika izdoti Polijas Karalistes organiskie pamatstatūti, kas izbeidza poļu konstitūcijas, armijas un parlamenta darbību, kā arī atcēla turpmāku Krievijas imperatoru kronēšanu par Polijas karaļiem. Valstī pastiprinājās pārkrievošana un pareizticīgās baznīcas, kā imperiālās pārvaldes instrumenta, vara. Daudzus poļu aktīvistus deportēja uz citām Krievijas guberņām. Tika izbeigta poļu tradīcija par vēlētajiem amatiem. Ierēdņus tagad iecēla centralizēti. 1832. gadā zlota vietā ieviests rublis, metriskā sistēma nomainīta uz Krievijas Impērijas mērvienībām. Tika slēgtas Varšavas Universitāte un Viļņas Universitāte. Izglītībā notika pāreja uz krievu valodu. 1837. gadā vojevodistes pārveidotas par guberņām un iekļautas Krievijas administratīvajā pārvaldē. 1841. gadā likvidēta Valsts padome.
1863. gada sacelšanās un Aleksandra II valdīšana
Pēc 1863. gada sacelšanās apspiešanas vēl palikušās poļu brīvības tika likvidētas un karaliste iekļauta Krievijas Impērijas administratīvajā guberņu sastāvā. 19. gadsimta beigās pat karalistes nosaukums vairs netiek lietots, un no 1887. gada to oficiāli sauca par Pievislas apgabalu.
Valdība
1815. gada konstitūcija noteica, ka Krievijas imperators ir Polijas karalis, un vietējo pārvaldi vada viņa iecelts vicekaralis, kas vadīja Valsts padomes un Administratīvās padomes sēdes. Viņš arī izvirzīja kandidātus augstākajiem ierēdniecības un baznīcas amatiem. Pēc Polijas autonomijas likvidācijas, vicekaraļa postenis netika likvidēts, taču pēc pēdējā vicekaraļa Frīdriha Vilhelma Remberta fon Berga nāves 1874. gadā, jauns vairs netika iecelts. Viņa funkcijas pārņēma Varšavas Kara apgabala vadītājs.
Voits
Voits ir vācu izcelsmes uzvārds. Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Dienvidu reģions (Islande)
Lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Selfosa. Dienvidu reģiona kopējā platība ir 24 256 km², pēc 2007. gada datiem reģionā dzīvo 23 311 iedzīvotāji. Reģionu apskalo Atlantijas okeāns. Tas ir lielākais reģions Islandē pēc platības un trešais pēc iedzīvotāju skaita.
Lauztuves iela
Lauztuves iela ir iela Jūrmalā, Slokas apkaimē. Lauztuves iela sākas krustojumā ar Skrundas ielu un beidzas pie Slocenes upes. Kopējais ielas garums ir 550 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Lauztuves ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Hronika
Hronika ir vēsturisku notikumu secīgs pieraksts.
To var iedalīt:
Pievislas apgabals
Pievislas apgabals (ru, pl) ir nosaukums, ar kādu pēc Polijas Karalistes autonomijas faktiskās likvidēšanas 1867. gadā Krievijas Impērijas pastāvēšanas pēdējās desmitgadēs (visbiežāk no 1887. gada) tika sauktas šīs karalistes zemes. Mūsdienās apgabala teritorija atrodas Polijas austrumdaļā, daļēji Lietuvas (daļa no Suvalku guberņas) teritorijā.
Nosaukums
Atsaucoties uz Polijas Karalistes izveidošanu Vīnes kongresā, tā bieži tiek saukta par Kongresa Poliju. Krievijas Impērijas dokumentos tā tiek saukta par Polijas caristi. Pēc 1867. gada Krievijas oficiālajos dokumentos to sauc par Polijas caristes guberņām vai Pievislas guberņām. Ar 1870. gada 5. marta Aleksandra II pavēli oficiāli jālieto nosaukums Polijas caristes guberņas. Pēc 1887. gada visbiežāk tiek lietoti nosaukumi Pievislas apgabala guberņas, Pievislas guberņas un Pievislas apgabals. 1897. gada janvārī Nikolajs II izdod rīkojumu ar kuru nosaukumi Polijas cariste un Polijas caristes guberņas jālieto tikai galējās nepieciešamības gadījumos.
Vēsture
Pēc Novembra sacelšanās apspiešanas, 1832. gadā tika izdoti Polijas Karalistes pamatstatūti, kas izbeidza 1815. gada Polijas konstitūcijas, armijas un parlamenta darbību. Tika slēgtas arī poļu augstskolas, kuras vēlāk atvēra jau kā skolas ar krievu mācību valodu. Tiek ieviests krievu rublis, likvidēta muitas robeža starp Poliju un Krieviju, poļu lietotās metriskās sistēmas vietā ieviestas krievu mērvienības. Tika slēgti daudzi poļu katoļu baznīcas klosteri, nacionalizēti baznīcas īpašumi, palielināta pareizticīgās baznīcas loma. 1837. gadā vojevodistes pārveidotas par guberņām un iekļautas Krievijas administratīvajā pārvaldē.