cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Urāns (planēta)
Atklāšana un nosaukums
Tomēr arī jauno laiku sākumā, izmantojot pirmos teleskopus, astronomiem bija salīdzinoši grūti pamanīt un atklāt to, ka Urāns patiesībā bija planēta, nevis zvaigzne. Tā, piemēram, jau 1548. gadā slavenais itāļu astronoms un matemātiķis Galileo Galilejs bija novērojis Urānu, taču kļūdaini to noturēja par blāvu zvaigzni. Tāpat arī 1690. gadā angļu astronoms Džons Flemstids (John Flamsteed) sekmīgi novēroja Urānu, taču tāpat kā Galilejs nebija spējīgs to identificēt kā atsevišķu planētu. Kopumā vēstures avoti norāda, ka līdz brīdim, kamēr Urāns tika oficiāli atklāts, astronomu un pētnieku vidū tas tika novērots vismaz 21 reizi.
Oficiāli Urāns tika atklāts 1781. gada 13. martā, kad vācu izcelsmes britu astronoms Viljams Heršels, izmantojot tā laika labāko teleskopu, to sākotnēji noturēja par komētu, taču vēlāk saprata, ka tā ir atsevišķa planēta Saules sistēmā. Šī iemesla dēļ Urāns kļuva par pirmo planētu cilvēces vēsturē, kas tika atklāta caur teleskopu. Tāpat 1787. gadā Heršels vēlāk atklāja arī pirmos divus un lielākos Urāna pavadoņus — Oberonu un Titāniju.
Sākotnēji planētai tika dots nosaukums Georgian Sidus, kas no latīņu valodas tulkojumā nozīmē "Džordža zvaigzne" jeb "Džordža planēta", par godu tā laika britu monarham Džordžam III. Šāds planētas apzīmējums Lielbritānijā saglabājās turpmākos 70 gadus, iekams Francijā tas bija pazīstams gluži vienkārši kā "Heršels", kur arī šāds apzīmējums franču sabiedrībā saglabājās vairākas desmitgades. Visbeidzot vācu astronoms Johanns Elerts Bode (Johann Elert Bode) piedāvāja planētu nosaukt par "Urānu", kas sengrieķu mitoloģijā apzīmēja debess dieva vārdu. Bode uzsvēra, ka šāds attiecīgais nosaukums dotu ļoti labu simetriju arī planētu izvietojumā, kur sengrieķu un romiešu mitoloģijā Urāns skaitījās Saturna tēvs, savukārt Saturns bija Jupitera tēvs, iekams Jupiters bija tēvs Merkuram, Venērai un Marsam.
Iprīts
Iprīts (ClCH2CH2SCH2CH2Cl) (bis-2-hloretilsulfīds) tīrā veidā ir indīgs, bezkrāsains, caurspīdīgs, viskozs šķidrums, bez smaržas. Parasti tas satur piemaisījumus, kas ož pēc sinepēm, tāpēc šo vielu dažreiz sauc arī par sinepju gāzi. Iprītu lieto ķīmiskajiem ieročiem. Iprīts ir tioēteris (ēteris, kuram skābeklis aizvietots ar sēru). Iprītu var iegūt, sēra dihlorīdam (SCl2) reaģējot ar etilēnu (CH2=CH2). Iprīts slikti šķīst ūdenī, bet labi šķīst taukos, tāpēc tas var uzsūkties caur ādu (tāpat kā dimetilsulfāts). Iprīts pirmo reizi tika lietots 1. pasaules karā, kaujā pie Ipras, no tā arī ir cēlies šīs vielas nosaukums.
Urāns (planēta)
Atklāšana un nosaukums
Citi alternatīvie nosaukumi, kas tajā laikā tika piedāvāti bija Kibele (Cybele — Saturna mītiskā sieva), Hypercronius (apzīmējums, kas nozīmē "virs" vai "aiz Saturna") un Minerva (seno romiešu gudrības dieviete).
Orbitālie parametri
Urāna ekvatoriālais diametrs ir aptuveni 51 118 km, tas ir 4 reizes lielāks nekā Zemei. Urāns pārvietojas ap Sauli pa gandrīz riņķveida orbītu, veicot vienu apriņķojumu 84 Zemes gadu laikā. Urāna rotācijas ass gandrīz sakrīt ar orbītas plakni (nobīdīta par 2°), tāpēc Urāns it kā "ripo" pa orbītu. Vienu apgriezienu ap savu asi tas veic 17 stundās un 14 minūtēs.
Atmosfēra un klimats
Urāna virsmas vidējā temperatūra ir 68 kelvini. Urānam ir ļoti blīva atmosfēra, kas sastāv galvenokārt no ūdeņraža un hēlija.
Kultūrā
1789. gadā vācu ķīmiķis Martins Heinrihs Klaprots atklāja ķīmisko elementu, kuru vēlāk izvēlējās nosaukt par urānu, par godu sava kolēģa Viljama Heršela jaunatklātajai planētai Urānam.
Operācija "Urāns" bija sekmīgais padomju militāri stratēģiskais pretuzbrukums, kas 1942. gada novembrī ļāva Staļingradas kaujas laikā ielenkt vācu 6. armiju un panākt lūzumpunktu Austrumu frontē.
Urāns iekļauts angļu komponista Gustava Holsta ciklā "Planētas", kur tā ir sestā attēlotā planēta starp citām Saules sistēmas planētām (izņemot Zemi).
Tuvalu
Tuvalu (tuvaliešu: Tuvalu, en, ), līdz 1975. gadam Elisa Salas, ir valsts Polinēzijā. Ziemeļos un ziemeļrietumos robežojas ar Kiribati teritoriālajiem ūdeņiem, austrumos ar Tokelau teritoriālajiem ūdeņiem, dienvidaustrumos ar Samoa un Volisas un Futunas ūdeņiem, dienvidos ar Fidži ūdeņiem, bet rietumos ar Zālamana Salu teritoriālajiem ūdeņiem. Valsts atrodas uz arhipelāga, kuru veido pieci atoli un četras salas. Kopējā platība 26 km², un pēc šī rādītāja tā ir ceturtā mazākā pasaules valsts. Sauszemes krasta līnijas garums ir 21 km. 2011. gadā Tuvalu dzīvoja 10 544 cilvēku, galvenokārt polinēzieši, un tā ir trešā mazākā pasaules valsts pēc iedzīvotāju skaita. Valsts galvaspilsēta ir Funafuti.
Vēsture
Līdz XVIII gs. par Tuvalu jūrasbraucēji bija aizmirsuši. Tikai 1781. gadā daļu no salām atklāja angļu kapteiņi Tomass Gilberts (Thomas Gilbert) un Džons Māršals (John Marshall). 1819. gadā Tuvalu salas tika apsekotas no Kanādas kuģa "Rebecca". Kuģa kapteinis arhipelāgu nosauca par "Elisa salām" par godu kuģa īpašniekam.
19. gadsimta pirmajā pusē gar salām sāka kuģot vaļu medību kuģi, bet ērtu piestātņu trūkuma dēļ apmetne netika izveidota. Gadsimta otrajā pusē arhipelāgā sāka parādīties Peru vergu tirgotāji, kuri laika posmā no 1862. līdz 1864. gadam no Funafuti un Nukulaelae atoliem izveda ap 400 cilvēkiem. 1865. gadā salās parādījās pirmie kristīgie misionāri no Londonas Misionāru biedrības.
1974. gadā referendumā Elisa salu polinēzieši nobalsoja par atdalīšanos no mikronēziešu apdzīvotajām Gilberta salām, kas tagad ir daļa no Kiribati. Nākamajā gadā salas oficiāli tika pārsauktas par Tuvalu. 1978. gadā Tuvalu ieguva neatkarību. Tā ir kļuvusi par Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO), Klusā okeāna savienības sekretariāta (SPC) un Klusā okeāna salu foruma (PIF) dalībvalsti.
Funafuti ir koncentrētas galvenās valsts ēkas, piemēram, pasts, valdības nams, lidosta, augstskola, slimnīca utt. Tajā ir arī banānu plantācija. Aptuveni 150 kilometrus uz ziemeļiem no Funafuti atola atrodas Vaitupu ciems. Tur ir osta un skola.
Arheoloģiskie izrakumi
Arheoloģiskie izrakumi ir zemes slāņos vai zem ūdens atrodošos lietisko vēstures avotu iegūšana zinātniski pētnieciskos nolūkos. Nozīmīgākie arheoloģiskie izrakumi notiek senajās dzīvesvietās (apmetnēs, pilskalnos) un kapulaukos. Latvijā senākie arheoloģiskie izrakumi izdarīti 19. gadsimtā.
Kulises
Kulises (no - 'iedobums, rieva') ir skatuves iekārtojuma elementi, kas uz skatuves novietoti paralēli rampai vairākos skatuves plānos. Kulises aizsedz skatuves sānu daļas un papildina dekorācijas.
Ar vārdu savienojumu "aiz kulisēm" apzīmē kaut ko tādu, kas nav redzams, neoficiālu, slepenu.
Malēzija
Malēzija ir termins, ko dažkārt izmanto, lai apzīmētu pārejas zonu starp Indomalajas un Austrālāzijas bioģeogrāfiskajiem reģioniem un tas tika noteikts kā floristikas apgabals, kurā ietilpst Malakas pussala, Indonēzija, Filipīnas un Jaungvineja.
Svidvinas apriņķis
Svidvinas apriņķis ir apriņķis Polijā, Rietumpomožes vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Rietumpomožes vojevodistes Kolobžegas, Bjalogardas, Ščecinekas, Dravsko un Lobezas apriņķiem.
Mizanscēna
Mizanscēna (no fr — 'novietošana uz skatuves') aktieru un rekvizītu izvietojums uz skatuves kādā noteiktā izrādes brīdī. Atsevišķi kritiķi ar mizanscēnu saprot visu vizuālo elementu izvietojumu uz skatuves.
Mizanscēnu var izmantot noteiktas noskaņas radīšanai, kā tas darīts, piemēram, kinofilmā "Doktora Kaligari kabinets".
Ukraina
Ukraina (uk [ukrɑˈjinɑ]) ir valsts Eiropas austrumos. Ziemeļos tā robežojas ar Baltkrieviju, austrumos — ar Krievijas Federāciju, rietumos — ar Poliju, Slovākiju, Ungāriju, Rumāniju un Moldovu, bet no dienvidiem to apskalo Melnā jūra. Pēc platības lielākā valsts Eiropā (neskaitot Krievijas Federāciju un Turciju, kuru teritorijas ir gan Eiropā, gan Āzijā).
Tās platība ir 603,7 tūkstoši km2, garums no ziemeļiem uz dienvidiem ir 893 km, no rietumiem uz austrumiem — 1316 km. Kopīgais sauszemes robežas garums ir 6500 km, jūras — 1050 km. Iedzīvotāju skaits 2013. gadā sasniedza 45,5 miljonus cilvēku. Kopš 2017. gada Dziļās un aptverošās brīvās tirdzniecības zonas dalībvalsts.
Vēsture
No vismaz 9. gadsimta Ukraina bija viduslaiku varjagu pārvaldītās austrumslāvu Kijivas Krievzemes civilizācijas centrs, kurā izveidojās Kijivas lielkņaziem pakļauta valsts. Pēc Kijivas Krievzemes sakāves cīņās pret mongoļiem, 13. gadsimtā liela daļa šo zemju nonāca Lietuvas dižkunigaitijas pakļautībā. Vēlāk šīs zemes nonāca Polijas karalistes un vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts, bet dienvidu un austrumu daļa Zelta Ordas, vēlāk Krimas hanistes pakļautībā. Pēc 1648. gada Ukrainas vidienē, Zaporižjas Sečā nodibinājās ukraiņu kazaku valsts Hetmanāts, kas drīz nonāca Maskavijas pakļautībā. Pēc atkārtotiem krievu-turku kariem un Polijas dalīšanas 18. gadsimta beigās arī Ukrainas austrumu un dienvidu daļas nonāca Krievijas Impērijas pakļautībā, bet rietumu daļa nonāca Austrijas Impērijas sastāvā kā Galīcijas un Lodomērijas karaliste.
Pēc Februāra revolūcijas Kijivā 1917. gada 17. martā tika nodibināta Ukrainas Centrālā Rada, kas pēc Oktobra revolūcijas 1917. gada 20. novembrī pasludināja autonomas Ukrainas Tautas Republikas izveidi. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas Sarkanā armija atkāpās no Ukrainas teritorijas, 1918. gada 29. aprīlī ar Vācijas atbalstu Pavlo Skoropadskis gāza Ukrainas Tautas Republikas valdību un pasludināja Ukrainas Valsts izveidi Vācijas protektorātā, bet 19. oktobrī Ļvivā tika pasludināta Rietumukrainas Tautas Republika. 1919. gada 22. janvārī Kijivā noslēdza līgumu par Rietumukrainas apvienošanos ar Ukrainas Tautas Republiku. 1919. gada 10. martā izsludināja Ukrainas Sociālistiskās Padomju Republikas izveidi. 1920. gada 12. jūnijā Sarkanā Armija ieņēma Kijivu un pakļāva visu Ukrainas teritoriju, izņemot Galīciju, kas palika Polijas sastāvā. Pēc Rīgas miera līguma 1921. gada 18. martā Ukrainu sadalīja starp Polijas Otro republiku un Ukrainas PSR. 1922. gada 29. decembrī Ukrainas PSR parakstīja vienošanos par PSRS izveidi. Otrā pasaules kara laikā, 1939. gadā Ukrainas PSR pievienoja daļu no Polijas kampaņas rezultātā PSRS okupētās teritorijas, un 1940. gadā okupēto Rumānijas Karalistes daļu. Pēc kara beigām 1945. gadā Ukrainas PSR pievienoja Čehoslovākijas austrumu daļu, bet 1954. gadā no Krievijas PFSR Krimas apgabalu.
Ukraina atguva neatkarību pēc Padomju Savienības sabrukuma 1991. gadā.
2013. gada decembrī Kijivā sākās pret valdību vērstas demonstrācijas jeb Eiromaidans, Augstākā Rada nobalsoja par prezidenta Viktora Janukoviča atlaišanu no amata. Krievijas Federācija okupēja un anektēja Krimu un atbalstīja prokrievisko separātistu militāras operācijas, kas 2014. gada aprīlī pārauga Donbasa karā. 2021. gada martā sākās jauna Krievijas un Ukrainas attiecību krīze, ko izraisīja Krievijas Federācijas bruņoto spēku koncentrēšana pie abu valstu robežas un draudi par militāriem pasākumiem, ja NATO nepieņems Krievijas prasības. 2022. gada 24. februārī sākās Krievijas 2022. gada iebrukums Ukrainā, kura laikā Krievijas valdība pasludināja arī Doneckas, Hersonas, Luhanskas un Zaporižjas apgabalu aneksiju.
Ģeogrāfija
Ukrainas platība ir 603 549 km², kas to ierindo 44. vietā pēc platības pasaulē un 1. vietā Eiropā starp valstīm, kas pilnībā atrodas Eiropas teritorijā (Krievijas Eiropas daļa pēc platības gan ir ievērojami lielāka). Valsts lielākā daļa atrodas Austrumeiropas līdzenumā skujkoku un jaukto mežu, mežastepes un stepes zonās. Virsmas vidējais augstums 100—200 m v.j.l. Rietumdaļā izvietojusies Volīnijas augstiene (augstumi līdz 342 m vjl), Podolijas augstiene (471 m) un Karpatu kalni dienvidrietumos ar valsts augstāko virsotni Hoverlu (2061 m), austrumos un dienvidaustrumos — Doņecas skrausts (367 m) un Pieazovas augstiene, dienvidos — Krimas pussala ar Krimas kalniem (Romankošs 1545 m). Ziemeļdaļā plešas Poļesjes zemiene, vidusdaļā — Piedņepras zemiene un Piedņepras augstiene, dienvidos — Melnās jūras zemiene.
Upju kopgarums ir ap 170 000 km; 117 upes ir garākas par 100 km. Visvairāk upju ir Poļesjē un Austrumkarpatos, vismazāk — stepju rajonos. Valsts lielākā upe ir Dņepra, kuras baseins aizņem 48% Ukrainas teritorijas. Dņepras galvenās pietekas ir Desna, Pripete, Sula, Psela, Vorskla, Samara, Rosa, Inhuleca. Citas lielākās upes ir Donava, Dņestra, Dienvidbuga, Siverskijdoņeca, Pruta. Uz Dņepras izbūvētas trīs lielas ūdenskrātuves — Kahovkas ūdenskrātuve, Kremenčukas ūdenskrātuve un Kijivas ūdenskrātuve, kā arī vairākas nelielas. Upes tiek izmantotas kuģošanai.
Ukrainā nav lielu ezeru; lielākās ūdenstilpes ir Jalpuhs, Kahuls un piekrastes limāni — Sasiks, Dņestras limāns, Moločnas limāns.
Derīgie izrakteņi
Ukrainas ģeotektonisko struktūru dažādība un to attīstības ģeodinamiskie apstākļi noteikuši dažādu derīgo izrakteņu iegulu izveidi. Visnozīmīgākās ir dzelzsrūdas, mangāna rūdas, urāna rūdas, akmeņogles, gāze, nafta un kondensāts, titāns, cirkons, sērs, kaolīns, grafīts, rūdu nesaturošās izejvielas metalurģijai un apdares materiāli. Paši lielākie derīgo izrakteņu baseini Ukrainā ir Krivijrihas dzelzsrūdas, Nikopoles mangāna rūdas un Doneckas ogļu baseini, Iršanskas titāna rūdas, Kirovohradas urāna rūdas, Pobužskskas grafīta rūdas rajoni. Ukrainā tiek iegūts arī krams, pirofilīta slāneklis, smilšakmens, kaļķakmens un krīts, akmenssāls, dzintars, pusdārgakmeņi, minerālūdeņi. Ukrainā atrastas unikālas, pagaidām pasaulē vienīgās Peržankas berilija iegulu atradnes, kas saistās ar ļoti retu minerālu — genthelvītu. Zemes dzīlēs atrastas rūpnieciskas zelta, litija, skandija, retzemju metālu, fluorīda, degslānekļa, fosforīta atradnes. Ir cerības atrast izstrādāt jaunus derīgo izrakteņu veidus: varu, platinoīdus, molibdēnu, alvu, tantalu, niobiju, vanādiju u.c. Arvien lielāka uzmanība tiek veltīta Poļesjes dzintaram, Volīnijas topāziem, morioniem, labradoriem, Krimas kerčenītiem. Ukraina aizņem 0,4% pasaules sauszemes un nodrošina 5% minerālizejvielu un to pārstrādes produktu, tai skaitā 20% mangāna un 10% dzelzsrūdas, 3% ogļu. Izpētīto galveno derīgo izrakteņu rezervju aptuvens novērtējums pārsniedz 7 triljonus ASV dolāru.
Klimats
Ukrainas novietojuma fiziski-ģeogrāfiskās īpatnības nosaka lielo klimatisko apstākļu dažādību un salīdzinoši biežo dažādu bīstamu laika apstākļu atkārtošanos. Ukraina atrodas Eiropas dienvidaustrumos mērenā klimata joslā. Tās lielākajai daļai raksturīgs mēreni kontinentāls klimats. Ukrainas teritorija atrodas divās klimatiskajās — mērenajā un subtropiskajā platuma zonās. Pēdējā ietilpst tikai Krimas dienvidu krasts. Ukrainā uzskaita šādus klimatiskos apgabalus: Atlantijas-kontinentālo, kas ietver jaukto mežu un meža stepes zonu, Ukrainas Karpatu kalnu masīvu, Krimas kalnus, Krimas dienvidu piekrasti.
Valsts pārvalde
1991. gada 24. augustā Ukraina pasludināja neatkarību un drīz vien ieviesa daudzpartiju sistēmu. Ar likumu tika noteikta minoritāšu tiesību aizsardzība. Ukrainas pirmais vēlētais prezidents Leonīds Kravčuks 1994. gadā netika atkārtoti ievēlēts un mierīgi atdeva amatu politiskajam sāncensim. 1996. gada 28. jūnijā tika pieņemta jauna konstitūcija, kas garantē pamattiesības un paredz plurālistisku politisko sistēmu. Ukrainas valsts varas sistēma ir veidota pēc Rietumu parauga, un tajā ir trīs neatkarīgas jomas.
Likumdošanas vara pieder Augstākajai padomei (Verhovna Rada). Tas ir vienpalātas parlamanents, kurā ir 450 deputātu, kas ievēlēti uz četriem gadiem. 225 no tiem ievēlē vispārējās un tiešās vēlēšanās no vienmandāta apgabaliem, 225 — pēc proporcionālās pārstāvības. Augstākā padome ievieš tiesību aktus, ratificē līgumus, apstiprina budžetu, piesaka karu, ar neuzticības balsojumu atceļ premjerministru un Ministru kabinetu.
Izpildvara pieder prezidentam un Ministru kabinetam. Prezidents, ko vispārējās vēlēšanās ievēlē uz pieciem gadiem, ir valsts galva, kas pārstāv valsti ārlietās, atceļ Ministru kabineta aktus, izsludina valstī ārkārtas stāvokli, atlaiž Augstāko padomi. Ministru kabinetā ir premjerministrs, divi premjerministra vietnieki un 15 ministri, kurus ieceļ prezidents, bet apstiprina Augstākā padome. Tas pārrauga valsts pārvaldes darbu.
Tiesu vara pieder Konstitucionālajai un Augstākajai tiesai. Konstitucionālā tiesa lemj par likumu atbilstību konstitūcijai. Tajā ir 18 tiesnešu, kas iecelti uz 9 gadiem, sešus ieceļ prezidents, sešus — Augstākā padome, sešus — Tiesnešu kongress. Augstākā tiesa ir augstākā pārskatīšanas un apelācijas tiesa. Tiesnešus uz mūžu ieceļ Augstākā padome. Tiesu sistēma ir neatkarīga; tiesas procesā nav nozīmes precedentam, jo tiesneši iztiesā lietas saskaņā ar kodificēto tiesību aktu normām.
Administratīvais iedalījums
Ukrainas administratīvais iedalījums ir 24 apgabali (область), 2 pilsētas (місто) un viena autonomā republika (Автономна Республіка).
Karogs
Ukrainas karoga rašanos saista ar 1848. gadu, kad pēc Polijas dalīšanas Ukrainas rietumu daļa — Galīcija un Lodomērija ietilpa Austrijas Impērijas sastāvā.
1918. gadā, kad proklamēja Ukrainas Tautas Republiku, par tās karogu kļuva dzelteni zilais karogs uz kura tika attēlots trīsžuburis. 1992. gadā Ukrainas Augstākā padome dzelteni zilo karogu pasludināja par Ukrainas valsts karogu. Karoga proporcijas ir 2:3. Karoga apraksts ir iekļauts Ukrainas Republikas konstitūcijas 20. pantā.
Ukrainas karoga simbolisms tiek pamatots ar Ukrainu kā tradicionālo labības audzēšanas valsti, tādēļ dzeltenā krāsa tiek tulkota kā labības krāsa, savukārt gaiši zilā Ukrainas skaidrās debesis.
Iedzīvotāji
Pēdējā Ukrainas tautas skaitīšana notika 2001. gadā. Iedzīvotāju skaits tolaik bija 48 miljoni 457 tūkstoši, no viņiem pilsētās dzīvoja 67,2%, bet laukos 32,8%. Deviņās pilsētās bija vairāk kā 500 000 iedzīvotāju.
Pēc 2001. gada datiem Ukrainas iedzīvotāji piederēja vairāk kā 130 dažādām etniskām grupām. Lielākā etniskā minoritāte ir krievi, kas dzīvo galvenokārt Ukrainas austrumu un dienvidu apgabalos. 67,5% iedzīvotāju par savu dzimto valodu uzskata ukraiņu valodu, 29,6% krievu valodu, bet 2,9% kādu citu valodu. 85,2% ukraiņu par savu dzimto valodu uzskata ukraiņu valodu, bet 14,8% krievu valodu. 2001. gadā 87,9% iedzīvotāju uzskatīja, ka viņi teicami runā ukrainiski, bet 65,7%, ka viņi teicami runā krieviski. Iepriekšējā, 1989. gada tautskaitē 78,0% iedzīvotāju uzskatīja, ka viņi teicami runā ukrainiski, bet 78,4%, ka viņi teicami runā krieviski.
Liepājas teātris
Liepājas teātris ir dibināts teātris, vecākais joprojām pastāvošais latviešu profesionālais teātris. Laika gaitā teātrim ir bijuši dažādi nosaukumi, pašreizējais nosaukums tam ir kopš 1998. gada.
Vēsture
Jau no 1804. gada Liepājā darbojās pilsētas (vācu) teātris. Latviešu teātra sākums Liepājā iezīmējas ar Latviešu labdarības biedrības nodibināšanu 1880. gada 8. jūnijā, un pirmā teātra izrāde sarīkota tajā pašā gadā Vācu koncertu zālē, paviljonā, Aleksandra ielā 55 (Brīvības ielā). Biedrībai tad savu telpu vēl nebija, un aktieri bijuši vietējie diletanti. Drīz pēc tam sāka nomāt telpas un ierīkoja skatuvi. 1881. gada maijā viesojies Ādolfs Alunāns. Oktobrī atjaunotas izrādes ar vietējiem spēkiem. Gadsimta beigās rīkotas jau pastāvīgas teātra izrādes. Ap šo laiku nodibinājusies arī Liepājas Latviešu palīdzības biedrība un tā ierīkojusi otru skatuvi. Sakarā ar jaunstrāvnieku vajāšanām 1897. gadā teātra izrādes aizliegtas. Šāds aizliegums pastāvējis līdz 1901. gadam, kad abas biedrības sāka atkal iestudēt izrādes. 1906. gadā Palīdzības biedrība nodibina pastāvīgu Tautas teātri. Otru pastāvīgo teātri 1907. gada 11. martā atver Liepājas dramatiskā biedrība Ernesta Ekšteina vadībā toreizējā Suvorova ielā (tagad Raiņa ielā 2), Teātra vadībā piedalījās arī pilsētas valde, kura palīdzēja to finansēt. Pirmā iestudētā izrāde bija Antona Čehova luga "Tēvocis Vaņa". No 1912. gada Liepājas latviešu teātrī iestudēja arī muzikālas izrādes. Pastāvot diviem teātriem savstarpējā kokurence tiem stipri kaitēja, bet sabiedrībā pastāvošais antagonisms nerādīja nekādas citas izejas.
1912.—1915. gadā neoklasicisma stilā toreizējā Hagedorna ielā (tagad Teātra ielā 4) uzcēla jaunu teātra ēku ar 600 skatītāju vietām (arhitekts K. E. Štrandmanis, būvuzņēmējs V. Rīge). Īsi pirms Pirmā pasaules kara radās doma dibināt Skatuves biedrību pēc Rīgas parauga, kas balstītos uz plašākām sabiedrības grupām. Bet līdz kara sākumam biedrība paspēja sarīkot tikai 2 teātra izrādes. Dramatiskās biedrības teātris darbojās līdz 1915. g. martam, kad sākās Vācu okupācija. Okupācijas laikā aktieri aiz patriotisma atteicās rīkot teātra izrādes, tāpēc latviešu valodā izrādes nebija. bet jaunajā teātra ēkā notika izrādes vācu valodā. 1917. gada rudenī, redzot, ka Rīgas teātri darbību nepārtrauc, teātra izrādes tika atsāktas. Militarpārvalde sākumā atvēlēja 2 izrādes mēnesī, kuras bija izpārdotas. Drīz pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada 7. decembrī Liepājas teātra darbība tika pilnībā atjaunota. 1934. gadā Liepājas Jauno teātri apvienoja ar Liepājas operu un izveidoja Liepājas pilsētas drāmu un operu.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 3. novembrī Liepājas teātra ēkā notika pirmā pilsētas skolēnu uzņemšana pionieros. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā teātra ēka izdega, bet drīz tika atjaunota. Teātra nosaukums 1945.—1950. gadā bija Liepājas Muzikāli dramatiskais teātris, to vadīja K. Piesis. 1950. gadā to pārdēvēja par Liepājas drāmas teātri, 1957. gadā atkal par Muzikāli dramatisko teātri, 1963. gadā par Liepājas teātri. Šajā laikā teātri vadīja Ž. Brasla (1950—1952) un N. Mūrnieks (1952—1968). 1967.—1974. gadā Liepājas teātrī strādāja Imants Kalniņš, tika iestudētas muzikālas izrādes "Princis un ubaga zēns" (1968) un "Trīs musketieri" (1969) ar Imanta Kalniņa dziesmām ar Viktora Kalniņa vārdiem. Teātra direktors šajā laikā bija Voldemārs Pūce, galvenais režisors A. Migla (1968—1974), pēc viņa O. Kroders (1974—1989), H. Laukšteins (1989—1997) un J. Bartkevičs. 2011. gadā noslēdzās teātra nama rekonstrukcija. 2012. gadā teātra režisori bija Dž. Dž. Džilindžers, Ģirts Ēcis, Ivars Lūsis, Juris Rijnieks, Lauris Gundars, Rolands Atkočūns un Valdis Lūriņš.
Cilmes šūna
Cilmes šūnas jeb mātšūnas ir nediferencētas šūnas, kādas ir visos daudzšūnu organismos, un tās var dalīties meitšūnās un diferencēties cita veida šūnās. Cilmes šūnas nodrošina organisma nemitīgu atjaunošanos. Visvairāk cilmes šūnu ir embrionālajā un zīdaiņa attīstības posmā, kad to uzdevums ir veidot orgānus. Arī zigota ir uzskatāma par cilmes šūnu. Ar laiku cilmes šūnu daudzums organismā samazinās, kas izskaidro organisma novecošanas procesu, jo tās nespēj atjaunot visas bojātās šūnas.
Zīdītājiem ir divu veidu cilmes šūnas: embrionālās cilmes šūnas, kuras ir izolētas no iekšējās šūnas masas (blastulas) un pieaugušo cilmes šūnas, kas ir atrodamas dažādos audos. Pieaugušiem organismiem, cilmes šūnas darbojas kā organisma remonta sistēma, papildinot jau pieaugušos audus. Embrionālajām cilmes šūnām var iedalīt visās specializēto šūnu kategorijās – ektoderma, endoderma un mezoderma, kā arī tās spēj uzturēt reģeneratīvo orgānu atjaunošanos, piemēram, asins, ādas vai zarnu audu.
Ir zināmi trīs veidi, kā iegūt autologas pieaugušo cilmes šūnas:
Cilmes šūnas var tikt noņemtas arī no nabassaites asinīm tikko pēc bērna dzimšanas. No visiem cilmes šūnu iegūšanas tipiem šis ir vismazāk bīstamākais, kā arī ir iespēja nodod šīs asinis asins bankā, lai nepieciešamības gadījumā tās varētu izmantot ķirurģiskām procedūrām.
Pieaugušo cilmes šūnas (jeb somatiskās) bieži tiek izmantotas dažādās medicīniskās terapijās (piemēram, kaulu smadzeņu transplantācijai). Mūsdienās cilmes šūnas var audzēt mākslīgi, kā arī pārveidot (diferencēt) uz šūnu tipiem ar īpašām šūnu īpašībām, kas atbilst šūnām dažādos audos, piemēram, muskuļu un nervu šūnas. Embrionālās cilmes šūnas, kas iegūtas izmantojot somatisko šūnu kodola pārvietošanu ir uzskatāma kā daudzsološa nākotnes terapija. Pētījumi par cilmes šūnu attīstību ir veidojušies no pētnieku Ernesta A. Makkuloča un E. Džeimsa Toronto Universitātē līdz 1960. gadam.
Definīcija
Pēc klasiskās cilmes šūnu definīcijas var izdalīt divas būtiskas īpašības:
Pašatjaunošanās
Ir divi mehānismi, kas nodrošina cilmes šūnu veiksmīgu saglabāšanos:
Cilmes šūnu potenciāls
Šūnas iedarbības stiprumu nosaka potenciāls diferencēt dažādus šūnu veidus no cilmes šūnām.
Šūnu identificēšana
Praksē, cilmes šūnas tiek identificētas pēc tā, vai tās spēj atjaunot audus. Piemēram, veicot testus kaulu smadzenēs vai asinsrades cilmes šūnās (HSC) ir iespējams veikt šūnu transplantāciju bez HSC. Tas parāda to, ka šūnas spēj ražot jaunas asins šūnas ilgākā laika posmā. Tāpat būtu iespējams izolēt cilmes šūnas no indivīda, kuram ir veikta šo šūnu transplantācija un transplantēt tās citam indivīdam bez HSC, kas parāda to, ka cilmes šūnas ir spējīgas pašas atjaunoties.
Embrija cilmes šūnas
Primitīvās cilmes šūnas ir izvietotas embrija orgānos, kas tiek sauktas par embrija cilmes šūnām. Tiek iedalītas divu veidu embrija cilmes šūnas:
Pieaugušo cilmes šūnas
Pieaugušo cilmes šūnas, ko sauc arī par somatiskajām (no grieķu valodas σωματικóς (somatikos) — 'no ķermeņa'). Šīs cilmes šūnas uztur veic „remontdarbus” tajos audos, kuros ir atrastas cilmes šūnas. Šīs cilmes var būt gan bērnos, gan pieaugušajos. Pluripotentas pieaugušo cilmes šūnas ir reti sastopamas, taču parasti to skaits ir ļoti neliels, bet tās var atrast nabassaites asinīs un citos audos. Kaulu smadzenes ir avots, kurā ir bagātīgi atrodamas pieaugušo cilmes šūnas, kas tiek izmantotas dažādu slimību ārstēšanai, tostarp aknu cirozi, hronisku ekstremitāšu išēmiju un sirds mazspēju. Kaulu smadzeņu cilmes šūnu daudzums samazinās ar vecumu un reproduktīvajā vecumā ir lielāks vīriešiem nekā sievietēm. Daudzi pētījumi par pieaugušo cilmes šūnām ir centušies raksturot to potences un pašatjaunošanās spējas. DNS bojājums uzkrājas ar vecumu gan cilmes šūnas, gan šūnās, kas ietver cilmes šūnu vidi. Šie bojājumi tiek uzskatīti par vismaz daļēju iemeslu, kāpēc palielinās cilmes šūnu disfunkcija un novecošana. Pieaugušo cilmes šūnu terapija ir veiksmīgi izmantota jau vairākus gadus, lai ārstētu leikēmiju un ar to saistītās kaulu / asins vēža kaulu smadzeņu transplantāciju. [35] Pieaugušo cilmes šūnas tiek izmantotas arī veterinārijā, lai ārstētu cīpslu un saišu traumas zirgiem. Pieaugušo cilmes šūnu izmantošana pētījumos un terapijā nav tik strīdīgs, jo to iegūšanai un izmantošanai nav nepieciešama embrija iznīcināšana. Gadījumos, kad pieaugušo cilmes šūnas tiek iegūtas no saņēmēja risks, ka organismā tās tiks noraidītas būtībā neeksistē. Tādēļ ASV valdība ir finansējusi pieaugušo cilmes šūnu pētniecību.
Augļūdeņi
Multipotentas cilmes šūnas ir atrodamas arī augļūdeņa šidrumā. Šīs cilmes šūnas ir ļoti aktīvas, tām ir raksturīga aktīva attīstība bez barotavas un tās nav tumorogēnas. Augļūdeņu cilmes šūnas šobrīd ir aktīvā izpētē. Izmantojot cilmes šūnas no augļūdeņa tiek pārvarētas ētikas normas un iebildumi par to, jo Romas katoļu baznīca ir aizliegusi izmantot embriju cilmes šūnas eksperimentāliem nolūkiem. Vatikāna laikrakstā „Osservatore Romano” augļūdeņu cilmes šūnas tiek sauktas par „nākotnes medicīnu”. Mūsdienās ir iespējams savākt un uzglabāt augļūdeņu šūnas no donoriem vai autologai lietošanai : Pirmā ASV augļūdeņu cilmes šūnu banka tika atvērta 2009. gada Medfordā, MA, to atvēra Biocell Center Corporation  un tā sadarbojas ar dažādām slimnīcām un universitātēm visā pasaulē.
Izcelšanās
Lai cilmes šūnas pašas spētu nodrošināt pašatjaunošanos, tās iziet divu veidu dalīšanos (skat. Cilmes šūnu dalīšanās un diferenciācijas diagrammu). Simetriskā dalīšanās rada divas meitšūnas, kuras ir gan vienādas, gan apveltītas ar visām cilmes šūnas īpašībām. No otras puses, asimetriskais sadalījums rada tikai vienu cilmes šūnu un ierobežo tās pašatjaunošanās potenciālu. Cilmes šūnas var iet caur vairākkārtīgu šūnu dalīšanos pirms tās diferencējas par nobriedušu šūnu.
Ārstēšana
Cilmes šūnu terapijā tiek izmantotas cilmes šūna, lai ārstētu vai novērstu slimības. Kaulu smadzeņu transplantācija ir vienīgā transplantācijas forma, kas tiek plaši izmantota.
Trūkumi
Lai tiktu veikta ārstēšana ar cilmes šūnu palīdzību varētu būt nepieciešams veikt imūnsupresiju (jālieto vielas, kas nomāc organisma imunitāti), jo pirms transplantācija tiek veikta radiācija, lai atbrīvotos no pacienta iepriekšējām šūnām vai, lai to imūnsistēma neiznīcinātu ievadītās cilmes šūnas. Pieeja, lai izvairītos no tā, ka imūnsistēma nepieņem jaunās cilmes šūnas ir izmantot cilmes šūnas no tā paša pacienta, kurš tiek ārstēts. Pluripotentas atsevišķas cilmes šūnu konkrētu veidu ir grūti iegūt, jo to populācija ir diverencēta nevienērīgi. Dažas cilmes šūnas pēc transplantācijas var veidot audzējus; pluripotentas šūnas ir saistītas ar audzēju veidošanos, jo īpaši embrija cilmes šūnas.
Klods Debisī
Klods Ašils Debisī (fr, dzimis, miris ) ir Francijas komponists, viens no ievērojamākajiem impresionisma pārstāvjiem mūzikā. Viņa vecāki bija sīkburžuāzijas pārstāvji, kas mīlēja mūziku, taču īstā profesionālā māksla viņiem bija sveša. Nejauši agrā bērnībā gūtie muzikālie iespaidi maz sekmēja nākamā komponista māksliniecisko attīstību. Paši spilgtākie no tiem saistījās ar retajiem operas apmeklējumiem.
Dzīvesgājums
Pēc studijām Debisi strādāja pieticīgi atalgotus skolotāja un koncertmeistara darbus. Vēlāk viņš bija brīvmākslinieks un guva ienākumus no savu darbu izdošanas un atskaņošanas.
Mūzikālās daiļrades raksturojums
Debisī komponējis dažāda žanra mūziku. Tomēr viņa daiļradē skaidri izceļas trīs galvenās līnijas: skaņdarbi orķestrim (prelūdija Fauna diendusa, trīs noktirnes, divas Tēlu sērijas, kuru vidū ir simfoniski triptihi Jūra un Ibērija ), daudz skaņdarbu klavierēm (piemēram, tādi kā Atspīdumi ūdenī, Vakars Granādā, Prieka sala, prelūdijas, svīta Bērnu stūrītis ) un, beidzot, vokāli instrumentāli darbi (pirmām kārtām opera Peleass un Melizande, kā arī dziesmas un kantātes).
Mūzikas valoda
Debisī ir zināms kā impresionisma iedibinātājs mūzikā. Hronoloģiskā ziņā viņš faktiski stāv uz divu laikmetu robežas, viņa māksla ir pēdējais ziedošais romantisma zars un reizē arī jauna laikmeta sākums.
Studiju gados Parīzes konservatorijā Debisī jau pašā sākumā izcēlās ar neparastu akordu meklējumiem. Koncertmeistaru, kā arī solfedžo klasē, kur daudz uzmanības veltīja prasmei transponēt un veikli modulēt uz tālākām tonalitātēm un kur jaunajiem mūziķiem bija iespēja pārbaudīt savas improvizēšanas spējas, Debisī aizrāvās ar izsmalcinātiem reti sastopamiem harmoniskiem kompleksiem un secībām. Debisī juta antipātijas pret romantiskās mūzikas parādībām. Viņš noliedza romantisma ideālus, sevišķi Riharda Vāgnera interpretācijā, Debisī bez žēlastības iznīcināja veselas ainas savā operā, ja vien viņam likās, ka mūzikā iezadzies vāgnerisms. 19. gadsimta deviņdesmitie gadi, kad Debisī kļuva plaši pazīstams, bija lielu pārmaiņu laiks, kas izvirzīja prasību gan pēc jaunām idejām, gan pēc jauniem izteiksmes līdzekļiem.
Debisī neatlaidīgi centās pārkāpt Rietumeiropas skolnieciski akadēmiskās, tradicionālās mūzikas robežas. Viņam prieku sagādāja saskare ar Tālo Austrumu tautu mūziku, un līdzekļus mūzikas valodas atsvaidzināšanai viņš meklēja tālā pagātnē (Palestrina, gregoriāņu korālis, franču 16. gadsimta dziesma). Senajos un primitīvajos mūzikas valodas veidos viņš saskatīja milzīgas neizmantotas iespējas mūzikas izteiksmes līdzekļu atjaunošanai un atraisīšanai. Viņš apzinājās, ka nepieciešama pilnīgi jauna valoda — asa un krāsaina, kuras mūzikas izteiksmes līdzekļiem maksimāli jāiedarbojas uz sajūtām, lai realizētu prasības pēc sajūtu brīvības mākslā.
Tematika
Par galveno mūzikas objektu, par neizsmeļamu komponista iedvesmas avotu Debisī uzskatīja dabu,  Tikai mūziķi,  viņš teica, '' kas privileģēti uztver nakts un dienas, zemes un debesu poēziju, atveido grandiozo dabas pārveidību atmosfēru un ritmu. Mūzika pilnīgi atbilstoši atveido ūdens kustību, viļņu rotaļu, ko izraisa mainīgie vēji; muzikalitātē nekas nevar sacensties ar saulrietu. Tam, kas spēj visu uztvert iejūtīgi, tā ir vislabākā mācība. '' Debisī uzskatīja, ka mūzika jāmeklē nevis sevī, bet ārpus sevis — apkārtējā pasaulē. Mūzikas tēmas un tēli nevis jāizdomā, bet gan it kā jānoklausās dabā. Viņaprāt mūzikai jābūt dzirdei tīkamai, jāiepriecē cilvēks.
Darbi
Skaņdarbi orķestrim — Prelūdija Fauna diendusa (1894), Noktirnes (1889), Jūra (1905), Attēli (1912), u.c.
Operas: Peleass un Melizande (1902)
Skaņdarbi klavierēm — Bergamaskas svīta (1890), Estampi (1903), Prieka sala (1904), Attēli (1905), Attēli divām klavierēm (1907), Svīta "Bērnu stūrītis" (1908), 24 prelūdijas, 12 etīdes, u.c.
Vokālā kamermūzika — vairāk nekā 80 dziesmas
Instrumentālā kamermūzika — Stīgu kvartets (1893), Sonāte čellam (1915), Sonāte vijolei un klavierēm (1917)
Kīnans
Kīnans ir gan cilvēku vārds, gan uzvārds
Kīnans var būt:
Zeltiņi (Audriņu pagasts)
Zeltiņi ir skrajciems Rēzeknes novada Audriņu pagastā, kādreiz bija vienota apdzīvota vieta ar Vērēmu pagasta Zeltiņiem. Ciemu šķērso reģionālās nozīmes autoceļš Rēzeknes—Gulbenes autoceļu (P36), kā arī no tā atejošais pievedceļš lidlaukam (V575).
Ella Ficdžeralda
Ella Džeina Ficdžeralda (en; dzimusi, mirusi ), pazīstama arī kā "Dziesmas pirmā lēdija", "džeza karaliene", "lēdija Ella", bija amerikāņu dziedātāja. Viņas balss diapazons bija trīs oktāvas. Viņas karjera ilga gandrīz 60 gadus, šajā laikā E. Ficdžeralda ieguva 13 Grammy balvas. Tāpat ir saņēmusi Prezidenta brīvības medaļu, kas ir augstākais civilais apbalvojums ASV. Vairāki viņas darbi ir iekļauti Grammy slavas zālē.Mūziku iepazīst baznīcā, pēc tam klausās Luisu Ārmstrongu, Bingu Crosbiju un grupu “The Boswell Sisters”. Pēc mātes nāves 1932. gadā par viņu vienu gadu rūpējās patēvs, pēc tam pārceļas pie tantes. Karjera sākas 17 gadu vecumā 1934. gada 21. novembrī. 1935. gada janvārī iepazīstas ar Čiku Vebu, kurš nesen meklējis dziedātāju sievieti. Šīs grupas sastāva tapa daudzas viņas dziesmas.
Arilazodiketoni
Arilazodiketoni ir spilgti krāsainas kristāliskas vielas. Veido metālu kompleksus, kurus var izmantot kodināmajām krāsvielām.
Linda Mūrniece
Linda Mūrniece (dzimusi Linda Ezermane Dobelē, bijusi pazīstama arī kā Linda Abu Meri un Linda Mūrniece-Freiberga) ir latviešu, uzņēmēja, žurnāliste, iekšlietu darbiniece un politiķe, bijusī aizsardzības ministre un iekšlietu ministre. Bijusi arī vairāku Saeimu deputāte, pārstāvēja partiju "Vienotība" (iepriekš "Jaunais laiks").
Biogrāfija
Beigusi Jūrmalas 1. vidusskolu. Pēc tam studējusi Latvijas Universitātē, kur ieguvusi sociālo zinātņu bakalaura grādu komunikācijas zinātnē.
Strādājusi gandrīz tikai iekšlietu sistēmā: Iekšlietu ministrijas preses centrā, laikrakstā "Kaujas Postenī", kriminālpolicijas nodaļā cīņai pret organizēto noziedzību, bijusi Valsts ekonomiskās suverenitātes aizsardzības departamenta darbiniece, vēlāk Drošības policijas priekšnieka palīdze.
Politiskā darbība
Politikā iesaistījusies 2002. gadā, kad iestājās Einara Repšes veidotajā partijā "Jaunais laiks". No tās saraksta ievēlēta 8. Saeimā. E. Repšes valdības laikā bijusi Iekšlietu ministrijas parlamentārā sekretāre, Aigara Kalvīša valdībā Aizsardzības ministrijas parlamentārā sekretāre. Pēc E. Repšes demisijas stājās viņa vietā aizsardzības ministra amatā, ko ieņēma no līdz. Atkāpās no ministres amata, kad "Jaunais laiks" pameta A. Kalvīša valdību.
2006. gada rudenī ievēlēta 9. Saeimā no "Jaunā laika" saraksta Rīgas vēlēšanu apgabalā, darbojās Aizsardzības, iekšlietu un korupcijas novēršanas komisijā. Kopš L. Mūrniece bija iekšlietu ministre sava partijas biedra Valda Dombrovska valdībā. Piedalījusies 10. Saeimas vēlēšanās, tomēr netika tieši ievēlēta Saeimā. Viņa mandātu ieguva, pēc tam, kad savu mandātu uz laiku nolika valdības sastāvā esošais Ģirts Valdis Kristovskis. Neilgi pēc tam arī L. Mūrniece mandātu nolika uz ministra amata pildīšanas laiku, jo saglabāja iekšlietu ministres amatu arī otrajā V. Dombrovska valdībā.
2011. gada sākumā pēc traģiskās apšaudes Jēkabpilī, kurā gan noziedznieki, gan cietušie bija policisti, sabiedrība un policistu arodbiedrības L. Mūrnieci aicināja demisionēt. Lai arī ministre sākotnēji atbildēja, ka viņas politiskā atbildība ir policijas sakārtošana, pēc vēl citu policistu izdarītu noziegumu nonākšanas sabiedrības uzmanības lokā, viņa tomēr iesniedza Ministru prezidentam V. Dombrovskim demisijas rakstu. Premjerministrs to pieņēma, bet noteica ilgu termiņu līdz darba pārtraukšanai —. Pēc ministra amata pamešanas L. Mūrniece neatjaunoja Saeimas deputāta mandātu.
Privātā dzīve
2012. gada martā šķīrusies no ilggadējā dzīvesbiedra, iekšlietu sistēmas darbinieka Raimonda Mūrnieka, ar kuru kopējā laulībā dzimuši divi bērni. Maija beigās apprecējās ar Libānā dzimušo ārstu, partijas biedru "Vienotībā" Hosamu Abu Meri. 2017. gada 14. jūnijā laulība ar Hosamu Abu Meri tika šķirta. 2020. gadā precējusies trešo reizi, ar Agri Freibergu, taču jau pēc dažiem mēnešiem attiecības, iespējams, pārtrauktas.
Meinards Džeimss Kīnans
Meinards Džeimss Kīnans (Maynard James Keenan, dzimis ), īstajā vārdā Džeimss Herberts Kīnans (James Herbert Keenan), ir amerikāņu roka dziedātājs, dziesmu autors, mūziķis un mūzikas producents. Lai gan viņš ir dzimis Ohaio štatā, koledžas un augstskolas gadus pavadīja Mičiganā. Pēc dienēšanas armijā 1980. gadu sākumā, viņš Grendrepidā iestājās Kendelas mākslas un dizaina koledža (Kendall College of Art and Design). 1988. gadā viņš pārcēlās uz Losandželosu, Kalifornijas štatā.
Kīnans ir vislabāk zināms pēc savas darbības grupās Tool un A Perfect Circle, bet 2003. gadā viņš izveidoja blakus projektu Puscifer.
Arhitektūras piemineklis
Arhitektūras pieminekļi ir būves ar zinātnisku, vēsturiski arhitektonisku vai vēsturiski māksliniecisku nozīmi.
Arhitektūras pieminekļi mēdz būt celtnes, kulta celtnes, dzīvojamās ēkas, sabiedriskās ēkas, aizsardzības un inženiertehniskās būves, tautas celtniecības objekti, kapsētas, dārzi un parki.
Zeltiņi (Vērēmu pagasts)
Zeltiņi ir skrajciems Rēzeknes novada Vērēmu pagastā, kādreiz bija vienota apdzīvota vieta ar Audriņu pagasta Zeltiņiem. Ciems ir diezgan liels pēc platības un stiepjas vairāk nekā pusotru kilometru gar Rēzeknes—Gulbenes autoceļu (P36).
Linkin Park
Linkin Park ir ASV rokgrupa, kas tika izveidota 1996. gadā. Grupa pārdevusi vairāk nekā 100 miljonu albumu kopiju un saņēmusi divas "Grammy" balvas. Linkin Park guva labus panākumus jau ar savu pirmo albumu Hybrid Theory, bet nākamie divie ieraksti Meteora un Minutes to Midnight turpināja padarīt grupu arvien populārāku.
Linkin Park pirmajos divos albumos dominēja ņūmetāls un reproks, bet Minutes to Midnight grupa vairāk variēja ar stiliem.
No 1996. līdz 1998. gadam grupu sauca "Xero" un 1999. gadā par "Hybrid Theory".
Agrie gadi (1996-1999)
Sākotnēji grupa sastāvēja no trim vidusskolas draugiem - Maika Šinodas, Breda Delsona un Roba Burdona. Pēc vidusskolas pabeigšanas puiši sāka muzicēšanu uztvert nopietnāk, piesaistot arī Džo Hanu, Deivu Ferelu un Marku Veikfīldu. Grupas pirmais nosaukums toreiz bija Xero. Pirmie ieraksti 1996. gadā tika veikti Šinodas guļamistabas studijā. Darbs īpaši nevedās, tādēļ grupu pameta Veikfīlds.
Grupa ilgi meklēja Veikfīlda aizstājēju, līdz 1999. gada martā Xero papildināja Česters Beningtons. Viņš uzvarēja "konkursā" par solista vietu sava unikālā dziedāšanas stila dēļ. Jaunais kopvokāls starp Šinodu un Beningtonu ļāva grupai atdzimt un radīt vēlmi strādāt pie jaunām dziesmām. Renesance beidzās ar nosaukuma maiņu - sākumā uz Xybrid Theory, bet pēc tam uz Linkin Park, kas ir atvasinājums no Linkolnas Parka Santmonikā. Grupa vairākas reizes centās parakstīt līgumu ar Warner Bros. Records ierakstu kompāniju. Visbeidzot viņiem to izdevās izdarīt ar Džefa Blū palīdzību, kurš tagad ir Warner Bros. viceprezidents.
Hybrid Theory (2000-2002)
Linkin Park pirmais studijas albums Hybrid Theory iznāca 2000. gada 24. oktobrī. Grupas padarīto labi novērtēja arī fani - tika pārdoti apmēram 4,8 miljoni albumu, līdz ar to Hybrid Theory kļuva par vienu no labāk pārdotajiem albumiem 2001. gadā. Tikmēr singli Crawling un One Step Closer ieguva vietu starp visvairāk spēlētajām dziesmām alternatīvā roka radio. Grupa arī saņēma savu pirmo Grammy balvu ar dziesmu Crawling par labāko smagā roka uzstāšanos. Tāpat Linkin Park tika nominēta kategorijās par labāko jauno grupu un labāko roka albumu. Tāpat Linkin Park saņēma divas MTV balvas - par labāko rokmūzikas video un labāko režiju - abas par dziesmu In The End.
Šajā laikā grupa saņēma daudzus uzaicinājumus uz dažādām tūrēm un koncertiem, kā piemēram, Ozija Osborna rīkoto Ozzfest. Viņi rīkoja arī paši savu tūri, ko nosauca par Projekt Revolution. Līdz šim tajā spēlējuši tādi pazīstami mākslinieki kā HIM, Snoop Dogg un Korn. Kopā 2001. gadā grupa Linkin Park sniedza 324 koncertus. Grupā atgriezās Deivs Ferels un tika uzsākts darbs pie remiksu albuma. Tā nosaukums bija Reanimation un tas iznāca 2002. jūlija beigās. Kā viesmākslinieki albumā tika pieaicināti tādi slaveni mūziķi kā Džonotans Deiviss no Korn, tāpat arī vairāki hip-hopa izpildītāji. Pirmajā nedēļā tika pārdoti apmēram 270 000 albuma kopiju.
Meteora (2002-2004)
Pēc Hybrid Theory un Reanimation panākumiem Linkin Park kādu laiku koncertēja ASV. 2002. gada decembrī grupa paziņoja par darba sākšanu pie jauna albuma. Tā nosaukums Meteora tika izvēlēts, pateicoties vietai ar šādu nosaukumu Grieķijā, kur uz akmeņiem uzbūvēti daudzi klosteri. Albums iznāca 2003. gada 25. maijā un jau pirmajā nedēļā tika pārdoti vairāk nekā 800 000 kopiju. Oktobrī pārdoto kopiju skaits jau sasniedza apmēram trīs miljonus. Lielie panākumi atļāva Linkin Park sarīkot vēl vienu Projekt Revolution tūri. Grupa piedalījās arī Summer Sanitarium Tour 2003, uz kuru viņus ielūdza Metallica. 2004. gada sākumā viņi devās pasaules tūrē ar nosaukumu Meteora World Tour.
Blakusprojekti un labdarība (2004-2006)
Pēc Meteora koncertūres beigšanas grupa nolēma atlikt jauna albuma ierakstīšanu, uz kādu laiku pievēršoties citiem projektiem. Beningtons izveidoja grupu Dead By Sunrise, kamēr Šinoda darbojās kopā ar Depeche Mode. Vēlāk arī viņš izveidoja jaunu grupu, nosaucot to par Fort Minor. Pirms tam grupa kopā ar reperi Jay-Z ierakstīja remiksa albumu Collision Course. Piepalīdzot Jay-Z, Fort Minor izdeva savu debijas albumu.
Grupa piedalījās arī labdarības pasākumos. Linkin Park palīdzēja savākt naudu viesuļvētrā Čārlijs cietušajiem, vēlāk palīdzēja arī tiem, kurus bija skārusi viesuļvētra Katrīna. Tāpat tika palīdzēts 2004. gada cunami cietušajiem.
Šajā laika posmā grupa ieguva arī savu otro Grammy balvu - par kopsadarbībā ar Jay-Z tapušo remiksu Numb/Encore.
Minutes to Midnight (2006-2008)
Grupa 2006. gadā atgriezās ierakstu studijā, lai sāktu strādāt pie sava jaunā albuma, tā producēšanai izvēloties Riku Rubinu. Sākumā Linkin Park ziņoja, ka albums varētu iznākt jau 2006. gadā, tomēr vēlāk tā izdošana tika atlikta uz nākamo gadu. Tāpat tika paziņots par to, ka grupa albuma dziesmu tekstos pievērsīsies jaunām tēmām.
Linkin Park trešais albums Minutes to Midnight atkarībā no atrašanās vietas iznāca laika posmā no 2007. gada 9. līdz 18. maijam. Par spīti mainītajam stilam, albums guva labus panākumus - tas tika gan labi pārdots, gan saņēma labas atsauksmes no kritiķiem, kuri uzsvēra, ka šis ir grupas svarīgākais albums.
Prezentējot šo albumu, 2008. gada 11. jūnijā grupa sniedza koncertu arī Latvijā.
A Thousand Suns (2008 - 2011)
Česters Beningtons paziņoja, ka jaunais albums, visticamāk, iznāks 2009. gada vidū. 2009. gada 18. maijā tika izlaista dziesma "New Divide", kas pārādījās arī filmas "Transformeri: Pieveikto atriebība" skaņu celiņā.
2009. gada maijā Linkin Park paziņoja, ka viņi raksta ceturto albumu, kas iznāks 2010. gadā.
2010. gada janvārī Linkin Park izdeva jaunu dziesmu Not Alone, kas sacerēta, lai atbalstītu cilvēkus, kuri nonākuši Haiti zemestrīces krīzē. Februārī Linkin Park izlaida oficiālo dziesmas video savā mājaslapā.
2010. gada 26. aprīlī grupa izveidoja video spēli 8-Bit Rebellion!, kas paredzēta iPod touch, iPhone un iPad. Spēlē iekļauta dziesma Blackbirds, kuru var iegūt, kad spēlētājs pabeidz spēli. Maiks Šinoda spēli iestatīja tā, ka tā regulāri tiks papildināta ar jaunu saturu.
6. jūnijā grupa atklāja, ka albums ir tuvu pabeigšanai, un ir paziņoti pirmie pieci datumi 2010. gada A Thousand Suns tūrei. Sešas dienas vēlāk Šinoda atklāja, ka Linkin Park ir gandrīz izdomājuši visas prasības albumam, kas iekļauj dziesmu secību, albuma nosaukumu un vāka noformējumu.
8. jūlijā Linkin Park oficiāli paziņoja, ka viņu jauno albumu A Thousand Suns ir ieplānots izdot 14. septembrī. Albuma pirmais singls The Catalyst tika izdots 2010. gada 2. augustā. Otrā dziesma, Wretches and Kings, tika izdota 2. septembrī cilvēkiem, kuri pasūtīja albumu, pirms tas iznāca. 2010. gada 8. septembrī grupa izdeva vēl divas dziesmas Waiting for the End un Blackout savā Myspace lapā.
Grupa arī izdeva daudzas neizlaistas dziesmas un demo speciāli Linkin Park Underground biedriem.
Grupa sasniedza #8 Billboard Social 50, kas ir aktīvāko mākslinieku tops pasaules vadošajās sociālo tīklu lapās. Citā Billboard Year-End topā grupa sasniedza #92 Top mākslinieku topā, kā arī A Thousand Suns sasniedza #53 Billboard Top 200 albumi un #7 2010. gada Year-End Roka albumi, un The Catalyst sasniedza #40 Roka dziesmu topā.
Stils
Ja Hybrid Theory un Meteora bija ieturēti reproka un ņūmetāla stilā ar alternatīvā roka un elektronikas elementiem, tad albumā Minutes to Mindnight grupa vairāk variēja ar žanriem un stilu. Līdz ar to tikai divās dziesmās vairs bija sastopams reps un pirmo reizi parādījas ģitāru solo. Los Angeles Times žurnāls šo skanējumu salīdzināja ar U2. Pati grupa Minutes to Midnight raksturo kā klasiskā roka, pankroka un hiphopa ritmu apvienojumu.
Daudz grupas mūziku ietekmēja tas, ka Linkin Park bija divi solisti. Česters Beningtons sākumā vairāk izmantoja kliedzienus dažādās formās, vēlāk viņš pārgāja uz melodiskāku dziedāšanu. Maikls Šinoda ir grupas šova cilvēks un reperis. Viņš arī dzied gandrīz visus bekvokālus un jaunākajā albumā vairākām dziesmām viņš ir vadošais vokālists.
Abi dziedātāji attiecīgi ar 46. un 72. numuru ir iekļauti "Visu laiku labāko smagā metāla dziedātāju TOP 100".
Amerikas mūzikas balvas
2003 - populārākais alternatīvās mūzikas mākslinieks
2004 - populārākais alternatīvās mūzikas mākslinieks
2007 - populārākais alternatīvās mūzikas mākslinieks
Grammy balvas
2002 - labākā smagā roka uzstāšanās (par Crawling)
2006 - labākais dziedāšanas/repa kopdarbs (par Jay-Z)
MTV Europe balvas
2002 - labākā smagā roka grupa
2002 - labākā grupa
2007 - labākā grupa
MTV Asia balvas
2002 - populārākais jaunais mākslinieks
2003 - populārākais video (par Pts.OF.Athrty)
2003 - populārākais alternatīvās mūzikas mākslinieks
2004 - populārākais video (par Breaking the Habit)
2004 - populārākā rokgrupa
2008 - populārākais ārzemju mākslinieks Āzijā
MTV Video balvas
2002 - labākais roka video (par In The End)
2003 - labākais roka video (par Somewhere I Belong)
2008 - labākais roka video (par Shadow of the Day)