cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sīļupe (Pūres pieteka)
Iztek no Sīļezera Sīļu purvā. Tek dienvidrietumu virzienā. No kreisās puses satekot ar Sēmesupi, izveido Pūres upi. Sīļupi šķērso valsts autoceļš V1437 (Bieļas–Kaive–Lamiņi–Zentene).
Rāmavas ozols
Rāmavas ozols ir Alfrēda Kalniņa dziesma jauktajam korim ar Matīsa Siliņa vārdiem, kas pirmo reizi atskaņota Sestajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1926. gadā.
Raksturojums
Jēkabs Graubiņš rakstīja, ka "Rāmavas ozolā" pielietoti nacionāli motīvi, bet tie nav pietiekoši izmantoti un apstrādāti dziesmai cauri, kamdēļ tai trūkst īstas viengabalainības. Nav izturēts balādisks raksturs, kādu prasa teksts. Beigas sastrupinātas, it kā par vieglprātīgu balādei. Dziesma iecerēta instrumentāli, balsīs grūtumi un neveiklības.
Mercendarbes muiža
Mercendarbes muiža jeb Mercendorfas muiža bija Vidzemes muiža, kas atradās mūsdienu Baldones pagasta Mercendarbes ciemā. Muižas pils 18. gadsimta otrās puses durvju vērtnes ir valsts nozīmes mākslas piemineklis.
Vēsture
Mercendorfas nosaukums, kas 20. gadsimtā latviskots par Mercendarbi, zināms kopš 1254. gada. Muiža uz ziemeļiem no Baldones zināma no 17. gadsimta. 1686. gadā to pārdeva Kurzemes hercogam. 18. gadsimta otrajā pusē tā piederēja hercogam Pēterim. 1786. gadā muižu nopirka barons Fridrihs Georgs fon Līvens un 1789. gadā veica muižas pārbūvi. Līveniem muiža piederēja līdz pat Latvijas agrārreformai, dzimta to izmantoja kā vasaras rezidenci un medību pili. 1914. gadā (pēc citām ziņām 1916. gadā) muižas ēkai tika uzbūvēts otrs stāvs. Pēc Pirmā pasaules kara muiža vairākkārt mainīja īpašniekus, līdz 1939. gadā šeit ierīkoja bērnu namu, kas darbojās līdz 2012. gadam. Mūsdienās muižā atrodas Baldones muzejs un tūrisma informācijas centrs.
Svīta (ģeoloģija)
Svīta ģeoloģijā ir vietējās stratigrāfiskās shēmas pamatvienība. Tā ir dažādu noguluma, magmatisku vai metamorfisku iežu slāņu kopums, kuriem ir līdzīgs sastāvs, veidojušies noteiktā laikposmā un kuri samērā krasi atšķiras no augstākiem vai zemākiem slāņiem. Dažreiz svītas definīcija iekļauj arī norādi uz veidošanos vienotā tektoniskā režīmā. Tomēr svītas jēdziens un statuss, tāpat kā visa stratigrāfiskā sistēma, tiek izprasts dažādi.
Starptautiskā klasifikācija
Saskaņā ar Starptautiskās Stratigrāfijas komisijas (en, ICS) viedokli, svīta neietilpst oficiālajā litostratigrāfiskajā klasifikācijā un kā pamatvienība aizstājama ar jēdzienu "formācija".
Litostratigrāfiskā klasifikācija vadās no "superpozīcijas principa", t.i., tā balstās uz to, ka visi nedeformētie ģeoloģiskie slāņi ir izkārtoti pēc vecuma. Taču bieži ir sastopami deformēti slāņi, kuros šī klasifikācija nav efektīva. Šādām situācijām tika izstrādāta litodēmiskā klasifikācija, kura daļēji vadās no neformālām pazīmēm un lielā mērā atkarīga no pētnieku subjektīvajiem viedokļiem un vairākuma lēmuma (t.s. "zinātniskā konsensusa"). Abas klasifikācijas eksistē paralēli un nereti savstarpēji pārklājas, kas rada identifikācijas grūtības. Divas zinātniskās skolas, t.s. "eiropeiskā", kura iestājas par stingru klasifikācijas unifikāciju un litodēmisko vienību iekļaušanu litostratigrāfiskajās, un t.s. "ziemeļamerikāņu", kura pieļauj brīvāku skalu un litodēmisko vienību pastāvēšanu atsevišķi, turpina konkurēt.
Klasifikācija Latvijā
Saskaņā ar daļā valstu, ieskaitot Latviju un bijušo PSRS, pieņemto klasifikāciju, nogulumiežu svītas noteikšana ir kompleksa un iekļauj sevī gan slāņa faciālās litogrāfiskās (ģeoloģiskās), gan paleontoloģiskās (bioloģiskās) īpatnības. Svītai ir noteikta vieta stratigrāfiskajā griezumā, un neatkarīgi no tā, vai tās nogulumi ir viendabīgs iezis vai iežu slāņkopa, parasti tie veidojušies vienā un tai pašā sedimentārajā baseinā vai tā nogabalā. Katrai svītai tiek dots nosaukums pēc tās ģeogrāfiskās izplatības vietas (piemēram, Gaujas svīta), agrāk retos gadījumos arī pēc sastāva. Svīta atbilst reģionālajām stratigrāfijas vienībām horizonts un apakšhorizonts.
PSRS tika pieļauts tulkojumos no angļu valodas vārdu "formācija" tulkot kā "svīta".
Citas klasifikācijas sistēmas
Lielā daļā valstu pieņemts kā iežu slāņojuma pamatvienību izdalīt formāciju (en), kura, atšķirībā no svītas, neiekļauj bioloģisko organismu kopumu un aprobežota tikai ar ģeoloģiskajām pazīmēm. Pie tam svītas termins var tikt uzskatīts par nesavienojamu ar ģeoloģiju tā bioloģiskās daļas dēļ, kā ICS ieteikumos, vai saglabāties paralēli, kā Austrālijā un Ziemeļamerikā, kur magmatisko vai vulkānisko iežu svīta ir litogrāfiskās grupas vai kompleksa analogs. Iežu slāņu grupa, kas vienlaikus satur gan kopīgas, gan atšķirīgas iezīmes, tiek saukta par supersvītu jeb pārsvītu (en), kas ir litogrāfiskās supergrupas analogs. Pasvītas jēdziens tiek pieļauts izņēmuma gadījumos. Svītas/pārsvītas vai formācijas/kompleksa/grupas jēdzienu izvēle Austrālijā tiek atstāta atklājēja ziņā, taču svītu nosaukumus iesaka lietot tikai tad, kad standarta klasifikācija nav piemērota.
Ziemeļamerikā 1983. gadā tika nolemts par pamatvienību atzīt formācijai pielīdzināto litodēmu, svītu aptuveni pielīdzināja grupai un pārsvītu — supergrupai. 1994. gadā Starptautiskais Stratigrāfijas ceļvedis svītas vairs neieteica lietot, vienlaikus neiesakot arī litodēmiskās vienības. Rezultātā Ziemeļamerikā tika ieteikts savs stratigrāfiskais kodekss (en), kurš paralēli lieto litodēmu kā apakšvienību abās klasifikācijās, litodēmas pieļauj sadalīt sīkākās, bet neoficiālās un neformalizētās vienībās, piemēram, zonās, svītu pielīdzina kompleksam vai grupai un pārsvītu superkompleksam vai supergrupai, norādot, ka jau pastāv šai klasifikācijai neatbilstoši un sajukumu radoši nosaukumi. Kodeksā tiek ieteikts izvairīties no visiem neformālajiem nosaukumiem, kas neattiecas uz svītām vai kompleksiem. Šajā klasifikācijā svīta satur divas vai vairāk vienādas ģenēzes, t.i., vai nu nogulumu, vai vulkāniskas, vai metamorfiskas litodēmas (kamēr Latvijā svīta var būt viendabīga un attiecīgi pati būt par litodēmu), savukārt komplekss nozīmē dažādas ģenēzes litodēmu kopumu. Jēdziens "sērija" kā svītu apvienojums šajā kodeksā netiek ieteikts, jo tas jau tiek lietots citās situācijās.
Ziemeļamerikas kodekss tika izveidots saskaņā ar Londonas Ģeogrāfiskās biedrības publikāciju; līdzīgi principi tiek pielietoti arī vairākās citās valstīs, tai skaitā Zviedrijā, kur kopējā nomenklatūrā vārdu "stratigrāfiskā" tika nolemts aizvietot ar "ģeoloģiskā", lai izvairītos no sajaukšanas ar bioloģiskajiem un citiem stratigrāfijas paņēmieniem.
Teperis
Ezera izveidošanās
Ezera sākums ir meklējams laikā, kad tika aizsprostota Abula upe tādējādi veidojot Tepera ezeru. Pirmais ezera nosaukums bija Kalnezers, vēlāk ezeru pārdēvēja par Ēmuru. Pēdējais šo ezeru iegādājās Tepfers, kura vārdu lieto līdz šodienai - Teperis.
1901. gadā Smiltenes muižas īpašnieks – firsts Pauls Līvens uz Tepera ezera uzcēla pirmo ūdens elektrospēkstaciju Baltijā. Ūdeni turbīnai pievadīja pa 800 m garu pievadkanālu un tā kritums bija 12 m. 60 kW jaudas turbīna darbināja 40 kW jaudas līdzstrāvas ģeneratoru, bet elektrostacija nedeva gaidītos rezultātus. 1913. gada pavasarī, ar firsta Līvena līdzdalību, sāka un rudenī pabeidza  Smiltenes jaunās hidroelektrostacijas būvi, kas bija viena no modernākajām  HES tā laika Eiropā. Jaunuzceltajā spēkstacijā, kuras kritums bija 15 m, uzstādīja 80 kW jaudas Frensisa turbīnu un 60 kW maiņstrāvas ģeneratoru. Elektrostaciju slēdza 1961. gadā.
Kokles iela (Jūrmala)
Kokles iela ir iela Jūrmalā, Slokas apkaimē. Kokles iela sākas krustojumā ar Dzirnavu ielu un beidzas krustojumā ar Fabrikas ielu. Kopējais ielas garums ir 165 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Kokles ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Kokles iela ir savienota ar šādām ielām:
Oļģerta iela
Oļģerta iela ir iela Jūrmalā, Asaru apkaimē. Oļģerta iela sākas krustojumā ar Kāpu ielu un beidzas krustojumā ar Dzelzceļa ielu. Kopējais ielas garums ir 500 metri, tā ir klāta ar asfalta un grants segumu (ielas posms no Dzelzceļa ielas līdz Asaru prospektam ir klāts ar grants segumu). Oļģerta ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju, vasarnīcu un daudzdzīvokļu māju apbūve.
Ielu savienojumi
Oļģerta iela ir savienota ar šādām ielām:
Sprogu baznīca
Sprogu Svētā Erceņģeļa Miķeļa Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Balvu novada Vīksnas pagasta Dampadruvas ciemā.
Vēsture
Sprogu dievnamu sāka būvēt 1920. gadā Balvu baznīcas prāvesta Benedikta Skrindas vadībā uz draudzei piešķirtās 15 ha zemes Dampadruvā. Sākotnēji baznīcu gribēja celt citā vietā — pie Vīksnas dzelzceļa stacijas vai Sprogu ezera, jo šī vieta bija neizdevīga, jo atradās mežā un nebija ceļu, bet nebija gribētāju uz zemes apmaiņu. Ceļamā dievnama atrašanās vietu noteica, atrodot augstāku vietu, vēlāk nozāģējot un krusteniski nogāžot divas lielas egles. Egļu izveidojušā krusta vietā tika uzsākta baznīcas celšana. 1922. gadā dievnams tika uzcelts, iesvētīts un tajā sāka noritēt dievkalpojumi.
Interjers
Dievnams ir viennavas koka celtne ar koka grīdu un koka griestiem. Izbūvēta sakristeja. Dievnamā ir viens koka altāris, virs kura ir Erceņģeļa Miķeļa glezna, Baznīcā ir aplūkojamas svētbildes un Krustaceļa bildes. Ir harmonijs.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Bārtulis. Draudzi nodibināja 1920. gadā Balvu draudzes prāvests Benedikts Skrinda. To izveidoja, atdalot teritorijas no Balvu draudzes un iekļaujot jaunajā draudzē ciemus — Sprogas, Kačupi un Derdziņus, bet vēlāk no jauna radušos ciemus Vīksnu mežu, Dampadruvu, Ukrainu, Jāņusalu, kā arī daļu no Kubuļu un Pakalniešu ciemiem. Draudzei ir trīs kapsētas — Kačupes kapi, Dersdziņu kapi, Dampadruvas kapi. Draudzes lielākie svētki ir dievnama patrona Svētā Erceņģeļa Miķeļa svētki.
Jaskina
Jaši (arī Jaskina) ir ciems Silmalas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 233 km attālumā no Rīgas.
Lāči (Daudzeses pagasts)
Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušo Rundāles mežmuižu.
Nikolajs Katravs
Nikolajs Katravs (el; dzimis, miris ) bija grieķu peldētājs, 1896. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
Katravs 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās startēja 1200 metru peldēšanā brīvajā stilā. 9 sportistu konkurencē viņš varētu būt ieņēmis 4. līdz 8 vietu, jo viņa rezultāts precīzi nav zināms.
Zoja Kazana
Zoja Svikorda Kazana (en, dzimusi ) ir amerikāņu aktrise, dramaturģe un scenāriste.
Savu kinodebiju piedzīvojusi filmā Swordswallowers and Thin Men (2003). Vēlāk piedalījusies tādās filmās kā The Savages (2007), "Revolūcijas ceļš" (2008), "Viss ir sarežģīti" (It's Complicated, 2009), Our Brand Is Crisis (2015), The Big Sick (2017), "Balāde par Basteru Skragsu" (2018) un "Viņa teica" (2022). Par lomu HBO miniseriālā Olive Kitteridge (2014) Kazana nominēta Emmy balvai. Kopā ar savu dzīvesbiedru Polu Deino sarakstījusi scenāriju filmai "Mežonīgā dzīve" (2018).
Teds Ligetijs
Teodors Šārps "Teds" Ligetijs (en; dzimis ) ir amerikāņu kalnu slēpotājs.
Piedalījies divās Olimpiskajās spēlēs. 2006. gadā Turīnā izcīnīja zeltu kombinācijā, 2010. gadā Vankūverā augstāko vietu izcīnīja kombinācijā (5. vieta). Ar panākumiem startējis Pasaules čempionātā, kur izcīnījis četras zelta un vienu bronzas medaļu.
Pasaules kausā debitējis. Pirmo uzvaru guvis. Šeit lielākos panākumus guvis milzu slalomā, kur četras sezonas izcīnījis mazo Kristāla globusu, atsevišķos posmos guvis vairāk nekā 15 uzvaras. Kopvērtējumā augstāko vietu ieņēmis 2012.—2013. gada sezonā (3. vieta).
A'Studio
A'Studio, agrāk А-Studiо (ru) ir Krievijas un Kazahstānas popgrupa, kuras sākotnējā sastāvā bija mūziķi Baigali Serkebājevs (taustiņinstrumenti), Vladimirs Miklošičs (basģitāra), Baglans Sadvakāsovs (solo ģitāra) un grupas līderis Batirhans Šukēnovs (vokāls un saksofons).
Grupas sastāvs ir vairākkārt mainījies. Grupas dibinātājs ir kazahu mūziķis Baigali Serkebājevs, kura tēvs ir Kazahstānā pazīstamais operas solists Ermeks Serkebājevs. Līdz 1987. gadam grupa darbojās kā pavadošā grupa kazahu dziedātājai Rozai Rimbājevai.
Patlaban grupas dalībnieki ir gruzīnu izcelsmes vokāliste Ketija Topūrija, budzinieks Jevgēņijs Daļskis, ģitārists Sergejs Kumins, kā arī grupas veterāni — taustiņinstrumentālists Baigali Serkebājevs un basģitārists Vladimirs Miklošičs.
A'Studio patlaban ir viena no Krievijas vadošajām popmūzikas grupām un ir vairāku prēmiju un apbalvojumu ieguvēji; A'Studio vairākkārt ir atzīta par gada labāko popgrupu. Grupa godalgota ar vairākām "Муз-ТВ", "MTV Russia Music Awards", "Fashion People Awards", "Gada dziesma" (Песня года), "Ovācija" (Овация) un "Zelta gramofons" (Золотой граммофон) prēmijām.
Grupa ir vairākkārt viesojusies Latvijā gan kā Jaunā Viļņa viesgrupa, gan solokoncertos Dzintaru koncertzālē.
Vēsture
Grupa tika izveidota 1982. gadā Almati (kad tās nosaukums vēl bija Alma-Ata), Kazahijas PSR, ar nosaukumu Alma-Ata. Vēlāk gan grupas nosaukums ir vairākkārt mainījies, — vispirms uz "Alma-Ata Studio" («Алма-Ата-студио»), bet pēc kolektīva iestāšanās «Allas Pugačovas dziesmu teātrī» nosaukums tika saīsināts līdz "A-Studio". Patlaban grupa ir pazīstama ar nosaukumu "A'Studio".
Līdz 2000. gadam grupas līderis un vokālists bija Batirhans Šukēnovs, kas gadsimtu mijā pameta grupu, lai turpinātu solo karjeru. Populārākās viņa izpildītās dziesmas — "Солдат любви" ("Mīlas kareivis"), "Джулия" ("Džūlija"), "Нелюбимая" ("Nemīlamā"). Pēc viņa aiziešanas par grupas pamatvokālistēm tika izvēlētas tikai sievietes: vispirms — Polīna Grifita, patlaban — Ketija Topūrija.
Sadarbībā ar Polīnu kā grupas galveno vokālisti 4 gadu laikā grupa izlaida vairākus veiksmīgus singlus, tostarp "S.O.S", kas sasniedza 64. vietu Apvienotās Karalistes dziesmu aptaujā un ieguva popularitāti kā Eiropā, tā arī ASV.
2004. gada augustā Grifita atstāja grupu, lai turpinātu solo karjeru. 2005. gadā par grupas jauno vokālisti kļuva Ketija Topūrija, kas tobrīd vēl dzīvoja un mācījās Tbilisi, Gruzijā. Ketijas kandidatūru grupai ieteica gruzīnu producents Nato Dumbadze, kad mūziķi bija viesizrādēs Tbilisi. Sadarbība ar Topūriju grupai ir izdevusies gana veiksmīga; ir izlaisti vairāki lielu popularitāti ieguvuši singli, kā "Улетаю" ("Aizlidoju"), "Ты" ("Tu"), "Ночь-подруга" ("Nakts-draudzene"). "Улетаю" iekļuva daudzu bijušo Padomju Savienības valstu dziesmu topos, dodot grupai jaunu popularitātes vilni.
90. gadu otrajā pusē grupai izveidojās veiksmīga sadarbība ar pazīstamo britu skaņu producentu Gregu Volšu.
2007. gada 18. novembrī par godu grupas 20 gadu jubilejai Kremlī, Maskavā notika grupas jubilejas solokoncerts. Vēl viens grupas jubilejas koncerts notika 2012. gadā, Kremlī jau par godu grupas 25. gadadienai.
2010. gada vidū tika izlaists viens no grupas populārākajiem singliem — "Fashion Girl" ("Modes meitene"), kas vēlāk tika iekļauts albumā "Волны" ("Viļņi"). Pēc grupas oficiālās mājaslapas datiem dziesmas videoklipa uzņemšana tika pabeigta 2010. gada 8. novembrī. Šajā video grupas dalībnieki mēģina izveidot sievietes robotu 60.—70. gadu laboratorijā. Videoklipa režisors ir ukraiņu videorežisors Germans Gļinskis. Singls ir ierindojies 23. vietā Krievijas singlu topā.
Kopš 1988. gada A'Studio ir izlaidusi 17 albumus, tostarp 14 studijas albumus, 2 koncertalbumus un 1 izlases albumu, kā arī uzņēmusi 30 videoklipus.
Radiosingli
«—» dziesma neiekļuva topā
Alkšņi
Alkšņi (Alnus) ir bērzu dzimtas ģints, kurā ir apvienotas aptuveni 30 sugas. Alkšņu ģints sugas ir izplatītas Ziemeļu puslodes mērenajā joslā un Andu kalnos Dienvidamerikā.
Latvijā ir izplatītas divas alkšņu sugas: melnalksnis un baltalksnis.
Sistemātika
Alkšņu ģintī izšķir trīs apakšģintis: alkšņu apakšģinti, paalkšņu apakšģinti un ''Alnus subg. Clethropsis''.
Bjella
Bjella (it) ir komūna Itālijas ziemeļrietumos, Pjemontas reģionā, kā arī Bjellas provinces administratīvais centrs. Pilsēta atrodas Alpu kalnu pakājē, 80 km uz ziemeļaustrumiem no Turīnas un 80 uz ziemeļrietumiem no Milānas. 2018. gadā Bjellā dzīvoja 44,3 tūkstoši iedzīvotāju.
Albānijas bunkuri
Envera Hodžas, kurš pēc pārliecības bija staļinists, valdīšanas laikā sociālistiskajai Albānijai bija saspīlētas attiecības ar kaimiņiem. Tā nebija noslēgusi miera līgumu ar Grieķiju. Turklāt starp abām valstīm pastāvēja konflikts par robežteritoriju piederību. Arī attiecības ar Tito vadīto Dienvidslāviju nebija draudzīgas, gluži tāpat kā ar citām sociālistiskās nometnes valstīm, kas noveda Albāniju pie pašizolācijas. Albānija gatavojās totālam partizānu karam. Bunkuru celtniecība bija daļa no šīs aizsardzības koncepcijas.
No 1967. līdz pat 1986. gadam sociālistikās Albānijas vadība realizēja "bunkurizācijas" programmu. Tās rezultātā bunkuri tika izbūvēti visā Albānijas teritorijā — no kalnu pārejām līdz pilsētu ielām. To militārā nozīme tika apšaubīta. Turklāt visā komunisma valdīšanas laikā (1945—1990) tie tā arī netika izmantoti. Resursi, kas tika patērēti programmas realizācijai, novājināja valsts ekonomiku, kā arī atrāva līdzekļus no tā jau ierobežotās mitekļu un ceļu būvniecības un uzturēšanas.
Pēc komunisma krišanas 1990. gadā valsts atteicās no bunkuru sistēmas uzturēšanas, tie tika pamesti. Neliela daļa no tiem tika izmantoti militāriem mērķiem Balkānu konfliktu laikā. Daļu no bunkuriem iedzīvotāji izmantoja mājokļu, kafejnīcu, nojumju un noliktavu iekārtošanai.
Frederiks Steipltons
Frederiks Steipltons (en; dzimis, miris ) bija angļu ūdenspolo spēlētājs un peldētājs. Izcīnījis zelta medaļu 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē Steipltons startēja gan peldēšanā, gan ūdenspolo. Ūdenspolo turnīrā viņš, būdams Jauktās komandas Osborne Swimming Club biedrs, izcīnīja zelta medaļu. Savukārt peldēšanā viņš startēja 200 metros brīvajā stilā un 200 metru šķēršļu joslā. 200 metru brīvā stila peldēšanā, ar rezultātu 2:55.0, viņš finālā ieguva 6. vietu. Savukārt 200 metru šķēršļu joslas peldēšanā viņš ieguva 5. vietu, ar rezultātu 2:55.0.
Gruzijas lars
Gruzijas lars ir Gruzijas nacionālā valūta. Valūtas ISO 4217 kods ir GEL. Viens lars sīkāk dalās 100 tetros (თეთრი). Lara simbols ir ლ. Lari Gruzijā tika ievieti. Līdz tam Gruzijā tika lietoti Krievijas rubļi. Krievijas rubļus paralēli lariem lietoja līdz 1995. gadam.
2014. gada martā valūtas maiņas kurss bija aptuveni 1 EUR pret 2,405 GEL.
Maskarēnu salas
Maskarēnām ir īpašs statuss citu arhipelāgu starpā — Maurīcija sākotnēji bija dzīvesvieta nelidojošam putnam dodo, kas kļuvis par simbolu cilvēku darbības rezultātā izmirušajām salu sugām. Pirmie kolonizatori bioloģiski apbrīnojami daudzveidīgajā arhipelāgā apmetās 17. gadsimta sākumā, un kopš tā laika salu vēsturi pavadīja nebeidzams ekoloģisks posts un sugu izmiršana. Tomēr saglabājušies sākotnējie meži joprojām kalpo par patvērumu daudzām endēmām augu un dzīvnieku sugām.
Apraksts un ekoloģija
Arhipelāgs atrodas aptuveni 700 km uz austrumiem no Madagaskaras. Vulkāniskas izcelsmes Reinjona, Maurīcija un Rodrigesa novietotas izklaidus aptuveni 600 km garā, rietumu-austrumu virzienā. Lielākā no tām ir Reinjona, kuras platība ir 2512 km². Nākamā seko Maurīcija, kas aizņem 1865 km², bet mazākā un visizolētākā ar 104 km² ir Rodrigesa. Maurīciju ieskauj 49, Rodrigesu — 20 nelielas šelfa saliņas. Maskarēnām pieskaita arī Kargadosas-Karahosas salas — sīku koraļļu saliņu grupu 400 km uz ziemeļiem no Maurīcijas, kas stiepjas vairāk nekā 50 km garumā ar kopējo sauszemes platību 1,3 km².
Maskarēnas ir daļa no Maskarēnu plato, kas ziemeļu virzienā stiepjas līdz Seišelu salām. Plato pārklāj vairāk nekā 115000 km² lielu areālu, kuru seklo ūdeņu amplitūda svārstās no 8 līdz 150 m.
Salās ir tropu klimats, kas norāda uz nelielām sezonālām temperatūras izmaiņām. Vasarā (no decembra līdz aprīlim) vidējā gaisa temperatūra ir +30 °C, ziemā (no maija līdz novembrim) ap +25 °C. Kalnu virsotnēs vēsāks, un tur caurmērā temperatūra ir aptuveni +18 °C. Lai arī ātri kūstošs, sniegs tur nav nekas neparasts. Klimatu spēcīgi ietekmē valdošie mitrie dienvidaustrumu vēji ar ikgadējām lietusgāzēm un nokrišņiem, kuru daudzums svārstās no 500 mm sausākos aizvēja rajonos līdz 12 000 mm mitrajās vēja puses nogāzēs Reinjonā. Šāds klimats plaši veicināja mežu augšanu. Gan sākotnējie ziņojumi, gan ekoloģiskie pētījumi ļauj secināt, ka pirms cilvēku ierašanās visas salas pilnībā klāja meži. Izņēmums bija Reinjonas kalni 1900 m augstumā v.j.l., kur tos aizvietoja alpīnie krūmāji. Holandiešu flotes admirālis van Varviks kolonizācijas sākumposmā 1601. gadā ziņoja par redzēto Maurīcijā: "Sala ir neapdzīvota un ļoti kalnaina. Augsne ir ļoti akmeņaina bet auglīga, par ko var spriest no daudziem cits pie cita augošiem kokiem, kas ļauj ar pūlēm iet caur mežu. Lielākā daļa koku ir melnkoki. Tāpat tur ir liels skaits palmu, un tās ir ēdamas."
Visaugstākie kalni izvietojušies Reinjonā. Tās galvenā virsotne Piton des Neiges (3070 m) ir augstākā smaile Indijas okeānā. Salīdzinājumā ar to, Maurīcijas (Melnās upes smaile, 828 m) un Rodrigesas (Lemona kalns, 398 m) augstākās smailes ir salīdzinoši zemas. Salu reljefu pamatā veido bazaltiska lava, bet Rodrigesā ir arī koraļļu smilšu formētas kaļķakmens platības, kuras vietvietām caurauž alas.
''Maurīcija ir radīta pasaules rītausmā, kad lielo vulkānu krāteri vēl mutuļoja un izspļāva zemes virspusē uguni un lavu. Zemei krampjos viļņojot, sala tika izspiesta no jūras un pret debesīm; sarkanās klintis kvēloja un kusa, bet cikloni un paisuma viļņi, karstie vēji un lielās lietavas to grauza un gludināja, spēcīgās zemestrīces to drebināja un izveidoja ērmotas kalnu grēdas, sakūla karstās, mīkstās klintis, kā pavārs kuļ olu baltumu, līdz tās sastinga. Tā radās Maurīcijas dīvainie kalni; tie nav diezcik augsti, neviens nepārsniedz 3000 pēdu, bet toties ir tik vienveidīgi kā rūpīgi uzgleznots skatuves dibenplāns. Pēc tam koraļļi, neskaitāmi kā zvaigznes debesīs, izauga aizsargvalnī apkārt salai un izveidoja lagūnu, kas apjoza salu, kā pilskalns apjož cietoksni.''"
Augāja tipi
Salās bija izveidojušies pieci visai atšķirīgi augāja tipi, kuru lielākā daļa kolonizācijas laikā ir iznīcināta. Sausie zemieņu meži bija sastopami sākot no jūras līmeņa līdz 200 m augstumam apgabalos, kur gada nokrišņi caurmērā nepārsniedza 1000 mm. Augājā dominēja palmas (latānijas, orkāna palmas), pandāni un Terminalia bentzoe. Daži šo mežu relikti atlikuši Raundā, Maurīcijas galējos ziemeļos un atsevišķās vietās Reinjonā.
Pussausie sklerofītu meži aptvēra piekrastes apgabalus un teritorijas 360 m augstumā viscaur Maurīcijā un Reinjonā, savukārt Rodrigesā to areāls sniedzās no 200 līdz 750 m salas rietumu nogāzēs, kur nelielas mežu platības saglabājušās līdz mūsdienām. Šajā ekosistēmā nokrišņu daudzums svārstījās no 1000—1500 mm, un tās raksturīgākie augāja pārstāvji bija melnkoki, un citi koki kā Pleurostylia (kokžņaudzēju dzimta), Foetidia (paradīzriekstu dzimta), Olea europaea cuspidata, Dombeya (kakaoaugu dzimta) un dažādas gutaperčas dzimtas sugas (Sideroxylon boutonianum, Mimusops). Kā vienus no krāšņākajiem šīs zonas augiem var minēt endēmos Hibiscus boryanus, Hibiscus fragilis un Hibiscus liliiflorus. Rubiju dzimtas (Zanthoxylum, Coptosperma), Obetia ficifolia un Scolopia heterophylla jauno kociņu lapām ir sarkans dzīslojums, kas vēlāk izzūd. Šāda īpatnība tos pasargāja no izmirušajiem zālēdājiem — Maskarēnu milzu bruņurupučiem, kas spēja atšķirt sarkano krāsu un uztvēra to par indīgu.
Zemieņu lietus meži Maurīcijā auga aptuveni 360 m augstumā un viscaur austrumu zemienēs no 800—900 m, kā arī Reinjonas rietumos no 750 līdz 1100 m, kur lietusgāžu daudzums sasniedza 1500—6000 mm gadā. Šī augāja tipa koku augstums sniedzās līdz 30 m, un šeit plauka un zaļoja Maskarēnās bagātākā augu valsts. Raksturīgākie augi bija gutaperčas dzimtas (Mimusops, Labourdonnaisia, Sideroxylon ģintis), hernandiju dzimtas (Hernandia mascarenensis), asinszāļu dzimtas (Calophyllum) un miršu dzimtas (Syzygium, Eugenia, Monimiastrum) koki; rubiju dzimtas (Gaertnera, Chassalia, Bertiera, Coffea) krūmi, virkne orhideju (Angraecum, Bulbophyllum) un paparžu (Asplenium, Hymenophyllum, Trichomanes, Elaphoglossum) sugas.
Mākoņu meži novietoti Reinjonā, salas kalnu austrumu nogāzēs starp 800 un 1900 m (ar nokrišņu daudzumu 2000—10000 mm) un rietumu nogāzēs 1100 līdz 2000 m augstumam. Maurīcijā to areāls ir neliels un aptver Montagne Cocotte kalna apkārtni Melnās upes nacionālajā parkā aptuveni 750 m augstumā, kur nokrišņi sasniedz 4500—5500 mm. Šajos mežos valda īpašs mikroklimats — salīdzinājumā ar zemieņu lietus mežu šeit ir mitrāks un vēsāks, bet temperatūras svārstības starp dienu un nakti izlīdzinātākas. Abās salās meži ir zemi, kur to lapotne sniedzas no 6 līdz 10 m. Koku stumbri un zari bagātīgi klāti dažādiem epifītiem — orhidejām, papardēm, sūnām un ķērpjiem. Nepārveidoti mākoņu meži joprojām klāj plašas platības Reinjonā un 2005. gadā aptvēra 44000 ha. Šos mežus raksturo Dombeya ģints un troplauru dzimtas (Monimia, Tambourissa) koki, Psiadia (kurvjziežu dzimta) un Melicope (rūtu dzimta) mazie koki un krūmi. Ekosistēma iekļauj arī plašas monodominantu augu platības — Acacia heterophylla mežus, Erica reunionensis biezokņus un Pandanus montanus paaugstināti mitros pandānu mežus.
Koraļļu rifi
Maskarēnu salas ieskauj aptuveni 750 km² lielas koraļļu rifu platības. Rodrigesu gandrīz pilnībā apjož piekrastes rifi ar plašām lagūnām un dziļiem kanāliem, turpretim ap Maurīciju izveidojušies pārtraukti piekrastes rifi un nelieli barjeru rifi. Pretstatā tam, Rodrigesas šaurie piekrastes rifi ir ļoti īsi un sastopami vienīgi gar salas rietumu un dienvidrietumu krastu. Aptuveni trešdaļa Maskarēnu rifu izvietojušies gar Kargadosas-Karahosas saliņu sēkļiem, kur dominē koraļļu ģintis Acropora, Porites, Montipora un Pavona. Smilšainās bedrēs vienlaidu audzes veido Halophila sugas (mazlēpju dzimta). Starp koraļļu rifiem īpaši plaši pārstāvētas tādas zivju dzimtas kā Labridae, Pomacentridae, Serranidae un Acanthuridae.
Bioloģiskā daudzveidība un endēmisms
Maskarēnu florai un faunai raksturīgs augsts endēmisma līmenis — endēmi ir aptuveni 65% ziedaugu no 960 šī taksona arhipelāgam piederīgajām sugām, ap 65% vaboļu (~1550 sugas) un 90% sauszemes gliemežu (~200 sugas). Endēmisma pakāpe ļoti tuva līdzīgām novērotām grupām Havaju salās un Jaunkaledonijā.
Flora
Reģiona segsēkļu flora ir labi zināma. Detalizētus Maurīcijas un Reinjonas augāja pētījumus jau 18. gadsimta beigās veica franču dabas pētnieks Filiberts Komersons. Taču Rodrigesas floru pirmo reizi zinātniski apsekoja tikai 1874. gadā, kad, diemžēl, tās liela daļa jau bija iznīcināta. Kargadosas-Karahosas saliņu augāju pamatā veido brikšņi un krūmāji, bet to lielāko daļu klāj koraļļu rifu radītās smiltis.
Visdaudzveidīgākā arhipelāgam piederīgā segsēkļu valsts sastopama Maurīcijā un iekļauj aptuveni 691 sugas, Reinjonā pārstāvētas ap 550 sugas, Rodrigesā — 150 sugas. Atsevišķu salu endēmisms ir augsts un svārstās starp 30% (Reinjona) līdz 39,5% (Maurīcija), un katra sala kalpo par patvērumu lielam skaitam Maskarēniem endēmiem augiem — 47 sastopamas tikai Rodrigesā, 165 — Reinjonā un 273 sugas ir unikālas Maurīcijai. Taču dažas no šīm sugām jau izzudušas, bet lielākā to daļa ir apdraudētas. Salīdzinoši visvairāk endēmo sugu ir izzudušas Rodrigesā (10 sugas jeb 21%), tālāk seko Maurīcija (30 sugas, 11%) un Reinjona (2 sugas, 1,2%). Maurīcijā apdraudēti 82% vietējo augu, Rodrigesā — ap 78%, Reinjonā — 51%.
Vislielākos draudus arhipelāga augājam rada apkārtējās vides izpostīšana, pamatā lauksaimniecības vajadzībām. Gandrīz pilnībā ir izzudis sākotnējais augājs, kas klāja Rodrigesu. Maurīcijā dabiskie meži veido mazāk nekā 2% no salas platības, Reinjonā — ap 30%. Vietējo atlikušo floru apdraud nelielais populāciju skaits un areālu sadrumstalotība. Piemēram, Maurīcijā ir vismaz divas sugas, kurām zināms tikai viens savvaļā saglabājies eksemplārs. Visās salās otrs nopietns apdraudējuma iemesls ir postošā invazīvo dzīvnieku un augu sugu ietekme.
Rāpuļi
Pirms cilvēku ierašanās Maskarēnu salās bija sastopama bagātākā okeānu salu rāpuļu fauna. Procentuāli 94% sauszemes rāpuļu sugu ir endēmas, un vairāk nekā puse no 30 vietējām zinātnei zināmām sugām ir izmirušas pēdējos četros gadsimtos, tostarp visas piecas Maskarēnu milzu bruņurupuču sugas. No trim arhipelāgam endēmām čūsku sugām izdzīvojusi vienīgi Raundas boa. Tikai Maurīcijā un dažās blakus esošajās saliņās mitinās Maurīcijas scinki, visai plaši Maskarēnās pārstāvēta dienas gekonu jeb felsumu ģints. Kargadosas-Karahosas saliņas vairošanās sezonā apmeklē zaļie jūras bruņurupuči. To smilšainie, tropu saules sasildītie krasti ir ideāli piemērota vieta olu dēšanai un inkubācijai.
Lai aizpildītu savulaik iznīcināto Maskarēnu milzu bruņurupuču ekoloģisko nišu, Raundas un Egretas saliņās sekmīgi aklimatizēts Aldabras milzu bruņurupucis un Madagaskarai piederīgais starainais bruņurupucis.
Zīdītāji
Vienīgie Maskarēnām piederīgie zīdītāji ir sikspārņi — mežu izciršanas, nelegālo medību, invazīvo sugu un ciklonu dēļ reti sastopamais Maurīcijas augļēdājsikspārnis, izmirušais Maurīcijas mazais augļēdājsikspārnis un kritiski apdraudētais Rodrigesas augļēdājsikspārnis. Šie augļsikspārņi ir svarīgi apputeksnētāji un sēklu izplatītāji. Maskarēnās mīt arīdzan divas kukaiņēdāju sikspārņu sugas, kas plaši sastopamas Āfrikas kontinentālajā daļā.
Putni
Maskarēnu salas kādreiz tika pārstāvētas ar ļoti bagātu putnu valsti, kas iekļāva vairāk nekā 80 sugas, no kurām ap 50 sauszemes sugas bija arhipelāgam endēmas. Lielākā sugu daļa kolonizācijas laikā ir izmirusi, ieskaitot Maskarēnu pūču ģinti, par izmiršanas simbolu kļuvušo dodo, Maurīcijas nakts gārni, sarkano dumbrvistiņu, Rodrigesas solitāru un Reinjonas solitāru. No aptuveni astoņām Maskarēnu papagaiļu sugām izdzīvojis tikai Maurīcijas gredzenkakla papagailis, bet savulaik bagātīgo baložu grupu mūsdienās pārstāv vienīgi sārtais balodis. Vienīgais arhipelāgā izdzīvojušais plēsīgais putns ir Maurīcijas piekūns.
No 17 Maskarēnām endēmām putnu sugām astoņas joprojām sastopamas Maurīcijā, piecas Reinjonā un divas Rodrigesā. Divu sugu — Maskarēnu paradīzes mušķērāja un Maskarēnu salangānas — areāli aptver vairāk nekā vienu salu. Arhipelāga piekrastē ligzdo pasaulē plaši izplatītie ūdensputni svītrainais gārnis un ūdensvistiņa.
Jūras putnu kolonijas Maurīcijā koncentrētas neapdzīvotajās saliņās netālu no tās ziemeļu piekrastes — Raundā, Sērpentā, Ganerskveinā, Flatā, Gabriela salā, Pižona klintī. Galvenās šajās ziemeļu saliņās ligzdojošās sugas ir Trindadas vētrasputns, baltastes tropu jūrasputns, sarkanastes tropu jūrasputns, ķīļastes vētrasputns un melnmuguras zīriņš. Baltastes tropu jūrasputns ligzdo arī Maurīcijas cietzemes mežos.
Bezmugurkaulnieki
Lai arī Maskarēnu bezmugurkaulnieku fauna joprojām ir maz pētīta, zināma virkne endēmu sugu. Piemēram, Rodrigesas mitrajos mežos sastopams nemertīntārps Geonenertes rodericana, bet tauriņš Papilio manlius ir endēms Melnās upes aizas nacionālajam parkam Maurīcijā. Bagātīgi pārstāvēta sauszemes gliemežu fauna. No zināmajām 147 vietējām sugām, 95% ir arhipelāgam endēmas. Taču aptuveni viena trešdaļa no tām ir izmirusi.
Jūras fauna
Maskarēnu plato atrodas Sajas de Malhas banks,— lielākais okeāna banks pasaulē, kas ir nozīmīga vairošanās vieta kuprvaļiem un zilā vaļa mazajai pasugai Balaenoptera musculus brevicauda. Apkārtējie banki ir vieni no pēdējām patvēruma vietām lielākajai lūpzivju dzimtas sugai Cheilinus undulatus.
Sugu atklāšana
Jauni atklājumi tiek veikti arī bezmugurkaulnieku pasaulē. Piemēram, starp 1990. un 2000. gadu visās trīs salās pētījumu rezultātā konstatēja desmit līdz tam zinātnei nezināmas, Maskarēnām endēmas sauszemes gliemežu sugas, trīs no kļuvām iekļautas jaunās ģintīs.
Vēsture
Visas trīs Maskarēnu salas bija zināmas jau agrīnajiem arābu jūrasbraucējiem un tirgotājiem. Šo kuģotāju zināšanas atspoguļojas pirmajās portugāļu sastādītajās kartēs, kurās, daļēji izmainot arābu nosaukumus, Maurīcija dēvēta par Dina Moraze, Rodrigesa — Dina Arobi, bet Reinjona nosaukta par Dina Margabim. Arhipelāgs nosaukts portugāļu jūrasbraucēja Pedro Maskarēna vārdā, kurš to apmeklēja 1512. gadā.
Maurīcija
Rakstītās ziņas par Maurīcijas salas atrašanās vietu atstāja portugāļu jūrnieki 1500. gadu sākumā. Pirmie salā apmetās holandieši 1638. gadā, kuru kompānija tur izveidoja krājumu atjaunošanas bāzi garām braucošajiem kuģiem. Tāpat holandieši izcirta melnkoku mežus, kuru koksni uzskatīja par labāko pasaulē.
Holandieši oficiāli pameta salu 1710. gadā. Franči formāli to pārņēma savā valdījumā 1715. gadā, taču pirmie kolonisti uz Maurīciju pārceļoja no Reinjonas tikai kopš 1721. gada. Sākotnēji apmetnes bija mazas, un kolonistus gandrīz tūlīt apstāja slimības. Zemkopības mēģinājumus nomāca mērkaķi un žurkas, bet pārceļotājus novārdzināja asiņaini izbēgušo vergu (marrons) uzbrukumi. Aktīva salas apgūšanu un attīstība iesākās pēc 1735. gada, kad gubernators izlēma Francijas koloniālo administrāciju pārcelt no Reinjonas uz Maurīciju.
1810. gadā angļi guva uzvaru cīņā par salu, kas izbeidza franču valdīšanas periodu. Angļu kundzība iezīmēja lauksaimniecības, īpaši cukurniedru audzēšanas nozares attīstību un masveidīgu vietējās dabiskās vides izzušanu uz cukurniedru plantāciju rēķina. Īpaši intensīva mežu izciršana sākās pēc 1842. gada, kad pēc verdzības atcelšanas darbam plantācijās no Indijas sāka ierasties ar līgumu saistītie strādnieki. Mežus turpināja intensīvi izcirst arī 20. gadsimtā, un pat vēl 1970. gados Pasaules Bankas realizētā projekta ietvaros lielāko daļu no atlikušajām endēmām audzēm aizvietoja ar ievērojamām stādīto priežu platībām. 1970. gadā tika izveidots Maurīcijas savvaļas fonds, kas iesāka vienu no sekmīgākajām dabas saglabāšanas programmām pasaulē.
Rodrigesa
Neapdzīvoto salu kā eiropieši 1528. gadā atklāja portugāļi. Holandieši 1601. gadā bija pirmie, kas savās pietiekami zemās laivās spēja šķērsot lagūnu un izsēsties cietzemē. Sākotnēji Rodrigesa kalpoja vienīgi par vietu, kur patverties vētru laikā, kā arī papildināt dzeramā ūdens un gaļas krājumus. Īpaši augsti tika vērtēti milzu bruņurupuči, kas uz kuģu klājiem bez barības un ūdens spēja iztikt vairākas nedēļas. 18. gadsimta beigās sākotnējā, ap 200000 lielā bruņurupuču populācija bija pilnībā izskausta. Medības, mežu izciršana un dedzināšana, kā arī invazīvās sugas kļuva par galveno cēloni arī vismaz astoņu vietējo putnu sugu izmiršanai, bet bioloģiskās daudzveidības izskaušana salīdzinoši nelielajā teritorijā iesākās līdz ar kolonizācijas pirmsākumiem 17. gadsimtā. 18. gadsimta laikā par paradīzi pelnīti dēvētā sala piedzīvoja ekoloģisko bojāeju. 1874. gada salas aprakstā minēts, ka "meži pilnībā izzuduši, saglabādamies reti apmeklētos un visvairāk nepieejamos nomaļu ieleju nostūros."
Pirmais nopietnais mēģinājums kolonizēt salu notika 1691. gadā. Lai nodrošinātu militāru kontroli Indijas okeānā, 1735. gadā francūži dibināja pastāvīgu apmetni. Tomēr vadības trūkums un karstais klimats traucēja tās uzplaukumu. Lai attīstītu lopkopību un lauksaimniecību, francūži Rodrigesā ieveda afrikāņu vergus. Saskardamies ar neilgu pretestību, briti 1809. gadā ieguva kontroli pār Rodrigesu. 1839. gadā tika atcelta verdzība. Jūras zivju pieejamība, briežu medības un mazais iedzīvotāju skaits jau kopš 20. gadsimta sākuma saliniekiem spēja nodrošināja visai pārtikušu dzīvi. Rodrigesu pievienoja Maurīcijai pēc valstiskās neatkarības proklamēšanas 1968. gadā, bet 2002. gadā tā ieguva Maurīcijas autonomā reģiona statusu.
Reinjona
Līdzīgi Maurīcijai un Rodrigesai, arī Reinjonu 16. gadsimta sākumā atklāja portugāļu jūrasbraucēji. 1642. gadā ar Franču Austrumindijas kompānijas kuģi no Maurīcijas uz salu pārcēlās franču ieceļotāji, to nodēvējot par Burbonas salu. Līdz ar cilvēkiem tur ieradās liels skaits invazīvo sugu, kas izraisīja masveidīgu vietējo sugu izmiršanu. Sākotnēji sala nepiedzīvoja strauju iedzīvotāju pieaugumu un attīstību, un ap 1685. gadu Burbonu par tirdzniecības bāzi sāka izmantot Indijas okeāna pirāti. Ekonomiskā situācija dramatiski izmainījās pēc 1715. gada, kad tur ieviesa kafijas, kā arī graudu, garšvielu un kokvilnas audzēšanu. Darbam plantācijās izmantoja vergus no Āfrikas un Madagaskaras. 18. gadsimta beigās Franču revolūcijas laikā notika vairāki vergu dumpji. Izbēgušie veidoja savus, no koloniālajām varas institūcijām neatkarīgus ciematus, kurus vadīja demokrātiski ievēlēti vecākie.
Neilgajā angļu valdīšanas laikā starp 1810. un 1815. gadu salā ieviesa cukurniedru plantācijas, bet pēc 1819. gada strauju attīstību piedzīvoja vaniļas audzēšana. Liels skaits balto kolonistu ieradās pārāk vēlu, lai iegūtu īpašumā zemi. Izslēgti no plantāciju sistēmas, viņi pārcēlās uz augstkalnu apgabaliem, kur izveidoja nabadzīgo balto iedzīvotāju slāni. 1848. tika atcelta verdzība, un Reinjonā iebrauca līgumu strādnieki no Austrumāfrikas, Ķīnas un Indijas. Salas tirdzniecības un izaugsmes zelta ēra turpinājās līdz 1870. gadam. Teritorijas ekonomisko kritumu izraisīja konkurējošās cukurbiešu industrijas attīstība Kubā un Eiropā, kā arī Suecas kanāla atklāšana. 1974. gadā no Francijas aizjūras departamenta Reinjona kļuva par Francijas reģionu.
Invazīvie dzīvnieki
Līdz 16. gadsimtam jūras braucēji izvairījās apmeklēt Maskarēnas. Agrīnie salu apmeklētāji 17. gadsimta sākumā izlaida savvaļā žurkas, mežacūkas un pērtiķus, savukārt apmetnes sāka veidot šī paša gadsimta vidū, kad komerciālā sāncensība mudināja konkurējošās eiropiešu nācijas aneksēt salas un un tajās apmesties. Arhipelāga ekoloģiju nekad iepriekš nebija skarusi iejaukšanās no malas, un neviena tropu salu ekosistēma pasaulē nepiedzīvoja tik traģisku sugu zaudēšanu un pirmatnējās vides izmaiņas.
Darels rakstīja: "''... uz vulkāniskās kripatiņas okeāna vidū lēnām un rūpīgi tika radīta savdabīga un dziļa miera apdvesta pasaulīte. Simtiem, tūkstošiem gadu tā gaidīja nāvējošo uzbrukumu, pret kuru tā bija pilnīgi bezpalīdzīga... Cilvēkiem līdzi, protams, atnāca visi viņa uzticamie pavadoņi: suns, žurka, cūka un pērtiķis. Neticami īsā laika sprīdī izzuda liels pulks vienreizīgu sugu — dodo; lielais melnais nelidojošais papagailis; milzīgas Maurīcijas salas dižbruņrupucis, kuram drīz sekoja Rodrigesas salas dižbruņurupucis; ērmotais putns soliters. Pazuda dugongi, kuru rifos bija milzums, un no unikālās miermīlīgās faunas palika pāri vienīgi saujiņa putnu un ķirzakas. Tiem līdz ar pirmatnējās meža paliekām jāpārdzīvo gaužām grūti laiki. Maurīcijas sala ir ne vien gandrīz visbiežāk apdzīvotais stūrītis uz zemeslodes, bet salā kopā ar suņiem, kaķiem, žurkām un pērtiķiem cilvēkam raksturīgajā neapdomīgajā veidā ir ievazāts vēl daudz kas cits svešs un nepiederīgs. No jauna tur ievesti, piemēram, divdesmit sugu putni, to vidū visur esošais mājas zvirbulis un kāds ļodzīgs strazds.''"
''Ievests slaidais nāvi nesošais mangusts un mazāk kaitīgais, bet salā neiederīgais ezim līdzīgais tenreks no Madagaskaras. Ieviesušies arī sveši augi un koki — pirmatnējo veģetāciju nomāc un izspiež Ķīnas gvajāva, meža avenes, ligustri un lērums citu svešzemnieku.''"
Arhipelāgā ir ievazāta vismaz 21 zīdītāju, rāpuļu un gliemju suga. Daudzos gadījumos izmiršana var būt saistāma ar kādas īpaši invazīvas sugas ievešanu. Piemēram, daudzi uz zemes ligzdojoši putni pārdzīvoja žurku un mežacūku parādīšanos, bet izzuda pēc kaķu ierašanās. Maurīcijā un Reinjonā pirmās ziņas par kaķiem parādījās drīzumā pēc putnu populāciju samazināšanās vai pazušanas, bet Reinjonā kaķi bija nosaukti par tiešiem izmiršanas vaininiekiem. Maurīcijā 17. gadsimta beigās iedzīvotāju skaits mērāms ar trīszīmju ciparu, un salā bija plašas necaurejamu mežu un mitraiņu platības. Tāpēc maz ticams, ka medības galvenais faktors, kas ietekmēju putnu skaitu. Neraugoties uz liecībām, par sugu izmiršanas būtiskāko faktoru vispārīgi tiek pieminēti 'ievestie plēsēji', nepamatoti uzsverot žurkas. Uz zemes veidotās putnu ligzdas un rāpuļu olas bija pakļautas mežacūku, kaķu un pelēko žurku uzbrukumiem, kamēr kokos dzīvojošie putni bija mērkaķu un melno žurku mērķis. Mazais Āzijas mangusts parādījās salā 1900. gadā, kas bija pārāk vēlu, lai ietekmētu vietējo putnu populācijas. Taču šis plēsējs spēj radīt postošu efektu ievestajiem putniem. Savukārt parastais tenreks, Āzijas mājas cirslis un čūska Lycodon aulicus nevarēja iespaidot vietējo putnu faunu.
Svešzemju dzīvnieku spēja ietekmēt vietējo vidi spilgti raksturo oranžastes scinka izzušana no Flatas — tā populāciju gada laikā izmedīja salā nejauši iekļuvušais Āzijas mazais cirslis. Savulaik izteikti daudzveidīgo vietējo gliemju faunu nopietni apdraud ne tikai žurkas un ciršļi, bet arī krupji un tenreki. Mazo krupi (Bufo vutturalis) no Dienvidāfrikas Maurīcijā ieveda 1922. gadā, cerot ierobežot cukurniedru kaitēkļu skaitu. Situāciju vēl ļaunāku padarīja jūras krupja introducēšana. 19. gadsimtā Maurīcijā nokļuva Austrumāfrikas ahātgliemezis, kas tāpat kļuva par iemeslu daudzu vietējo gliemežu sugu izzušanai.
Invazīvās dzīvnieku sugas turpina pastiprināt arī vietējā augāja degradāciju. Meža cūkas izrakņā augu saknes un augsni, makaki izposta ziedus, augļus un koku lapotnes, bet Javas brieži un zaķi nograuž jaunās atvasītes un vārīgos dzinumus.
Invazīvie augi
Invazīvie svešzemju augi ir plaši izplatīti atlikušajā vietējā Maskarēnu ekosistēmā. Tie arī daudz sekmīgāk spēj izplesties cilvēku izmainītā vai sabojātā vidē. Maurīcijas un Rodrigesas, kā arī nelielie saglabājušies Reinjona zemieņu meži ir mazi un invazīvo sugu spēcīgi izmainīti.
Maurīcija
Pirmās dabas aizsardzībai līdzīgas iniciatīvas Maurīcijas salā 18. gadsimta otrajā pusē vēl Francijas koloniālajā ērā izvirzīja franču intendants, botāniķis un Pamplemuses botāniskā dārza pamatlicējs Pjērs Puvrē. Viņš ieviesa Maurīcijas mežu izmantošanas noteikumus, kuri saglabātu 30% ūdens un augsnes resursus.
Nākamais lielais sasniegums bija pēc 1859. gada, kad Maurīcijas britu koloniālā sekretāra Edvardsa Ņūtona vadībā notika jau esošo likumu papildināšana, kas aizsargātu putnu populācijas.
2011. gadā atklāja Brasdeau nacionālo parku, kas atrodas salas ziemeļaustrumos. Parka platība ir 497 ha, un tajā saglabājušies nelieli vietējā augāja lauciņi kā arī endēmas putnu sugas.
Rodrigesa
Sākotnējās bioloģiskās daudzveidības elementi bija saglabājušies dažos mežu fragmentos, un bez atjaunošanas darba tos pilnībā nomāktu ievestais augājs. Pirmās aizsardzības programmas salu sasniedza 1980. gadu sākumā, izplešoties Maurīcija savvaļas fonda darbībai. 1996. gadā ar tā atbalstu uzcēla plašu audzētavu, no kurienes izaudzētos Rodrigesas floras stādus pārstāda abos jaunizveidotajos dabas rezervātos, kā arī Kokosa un Sables saliņās un vietējos ciematos. Līdztekus tam notiek svešzemju augu izravēšana.
1998. gadā sāka darboties Rodrigesas apkārtējās vides izglītības programma, kuras mērķauditorija ir pamatskolas, vidusskolas un vietējās kopienas. Stingri aizsardzības pasākumi ļāva izveidot stabilas, savulaik gandrīz izmirušās Rodrigesas fodija un Rodrigesas ķauķa populācijas.
Reinjona
Atšķirībā no Maurīcijā teju iznīcināta vietējā augāja, Reinjonā ap 25% salas sākotnējo mežu saglabājušies neskarti. Tomēr gandrīz 250 tajā sastopamo augu sugu ir apdraudētas, kas ietver aptuveni trešo daļu vietējā augāja. 1987. gadā izdotais likums 61 endēmai sugai noteica legālu aizsardzību. 1997. gadā Sarkanā grāmata 94 augu sugas ierindoja visapdraudētāko sugu kategorijās, bet 6 norādītas kā savvaļā izmirušas.
1986. gadā tika dibināts botāniskais dārzs Conservatoire Botanique National de Mascarin, kas aizņem 12,5 ha. Dārzā tiek veikta Reinjonas un citu Maskarēnu, kā arī Madagaskaras augu sugu aizsardzība, kurā iekļauta to atkalieviešana dabā, savvaļas populāciju nostiprināšana, dabiskās vides atjaunošana, invazīvo augu izpēte un kontrole. Lai aizsargātu endēmo ekosistēmu, 2007. gadā atklāja Reinjonas nacionālo parku, kas klāj ap 42% salas teritorijas.
Arturs Kroders
Arturs Kroders (1892—1973) bija latviešu publicists. Viens no Latvju kareivju nacionālās savienības dibinātājiem. Sarakstījis grāmatas par nacionālās politikas, kultūras un tiesību jautājumiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1892. gada 25. aprīlī Aderkašu pagasta skrīvera Jāņa Krodera ģimenē. Teātra kritiķa, tulkotāja Roberta Krodera dvīņubrālis. Kopā ar tēvu piedalījās 1905. gada revolūcijas cīņās, vairākkārt ieslodzīts un izraidīts no Krievijas Impērijas. Trimdas laikā dzīvoja Vīnē, Berlīnē, Leipcigā, Stokholmā. Darbojās žurnālā "Tagadne", laikrakstos "Jaunā Dienas Lapa", "Jaunais Vārds", "Dzīve", "Ņevas Viļņi".
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā atgriezās Latvijā, pēc tam dzīvoja Harkivā. Mobilizēts latviešu strēlnieku pulkos, publicēja rakstus "Jaunajās Pēterpils Avīzēs", "Līdumā" un "Jaunākās Ziņās". Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā bija Vidzemes Zemes padomes preses referents, viens no Latvju kareivju nacionālās savienības (LKNS) dibinātājiem, kopā ar A. Plensneru Cēsīs nodibināja un vadīja LKNS laikrakstu „Laika Vēstis” (1917). Latviešu Nacionālās Padomes organizēšanas sanāksmē Pēterpilī 1917. gada oktobrī ievēlēts par tās priekšsēdētāja biedru. Vācu okupācijas laikā kopā ar K. Skalbi rediģēja žurnālu „Jaunā Latvija” (1918).
Pēc Latvijas brīvības cīņu sākšanās A. Kroders sekoja Latvijas Pagaidu valdībai uz Liepāju, kur kopā ar brāli Robertu Kroderu nodibināja laikrakstu „Latvijas Sargs”, bija tā redaktors (1919-1920). Pēc brīvības cīņu beigām studēja Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātnes fakultātē, darbojās vairākos laikrakstos, bija laikraksta „Pirmdiena” redaktors (1925-1927 un 1930). Pēc Ulmaņa apvērsuma strādāja Latvijas Iekšlietu ministrijas propagandas pārvaldē (no 1934), bija laikraksta „Tēvijas Sargs” redaktors (1934-1937), žurnāla „Vārds” līdzredaktors (1937-1939).
Inles ezers
Ezerā dzīvo 35 zivju sugas, no kurām 17 ir endēmas, kā arī 45 gliemju sugas, no kurām 30 ir endēmas. Ezera krastos galvenokārt dzīvo inthu (အင်းသားလူမျိုး) tauta, kas lauksaimniecībai izmanto mākslīgi veidotas peldošas salas.
Elšads Gadaševs
Elšads Gadaševs (az; dzimis Baku) ir bijušais azerbaidžāņu basketbolists, spēlēja centra pozīcijā. Bijis PSRS un NVS basketbola izlases spēlētājs, kura spēlētāja karjera bijusi saistīta arī ar Latviju. E. Gadaševs ir Latvijas Basketbola līgas (LBL) čempions 1993. un 1994. gadā BK Brocēni sastāvā.
Karjera
Trenēties basketbolā sācis dzimtajā Baku. 1986. gadā pārcēlies uz Maskavu un pārstāvēja Maskavas "Dinamo". Karjeras laikā pārstāvējis pārsvarā Krievijas klubus, spēlējis arī Latvijā (BK Brocēni, SWH/Brocēni un LainERS) un Ķīnā.
Donkastera
Donkastera (en) ir pilsēta Anglijas centrālajā daļā, Dienvidjorkšīras grāfistē, Donkasteras metropoles centrs. Izvietojusies Donas upes krastos 30 km no Šefīldas. Ievērojams rūpniecības un transporta centrs.
Vēstures avotos pirmoreiz minēta mūsu ēras 2. gadsimtā kā romiešu cietoksnis Danuma (Danum). 1194. gadā karalis Ričards I Lauvassirds piešķīra Donkasterai pilsētas tiesības, bet 1248. gadā tai tika piešķirtas tirgus tiesības. Pilsēta strauji izauga 19. gadsimta beigās sakarā ar akmeņogļu ieguves attīstību. Pēc šahtu slēgšanas 1970. gados pilsēta pārorientējās uz apkalpojošo rūpniecību.
Mūsdienās svarīgs transporta un loģistikas centrs, 2005. gadā atklāta Donkasteras Šefīldas lidosta. Attīstīta mašīnbūve (traktori), ķīmiskā un pārtikas rūpniecība.