cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Okapi
Vairošanās
Kad tuvojas dzemdību laiks, mātīte paslēpjas dziļi mežā un pēc iespējas drošākā vietā dzemdē vienu mazuli, kurš sver 14—30 kg. Mazais uz savām kājām nostājas jau pēc 30 minūtēm un sāk zīst mātes pienu. Tajā laikā tas vēl nelīdzinās saviem vecākiem. Salīdzinājumā ar pieauguša dzīvnieka proporcijām, galva ir mazāka, kakls īsāks, kājas resnākas un garākas. Mazulim ir arī melnas, sarainas krēpes, kas stiepjas no kakla līdz mugurai. Vēlāk tās pazūd. Pirmās dienas pēc dzemdībām mazulis cieši seko savai mātei, līdz mātīte atrod drošu slēptuvi — migu. Mazulis tiek atstāts drošajā slēpnī apmēram 2 mēnešus. Šajā migas periodā mazais tikai guļ un zīž mātes pienu. Okapi piens satur par ⅓ vairāk olbaltumvielu nekā govs piens, kā arī tas ir mazāk trekns. Tuvojoties migas perioda beigām, mazulim noregulējas ķermeņa temperatūra, tā zarnu trakts aktivizējas un mazulis pirmo reizi atbrīvo zarnas. Valda uzskats, ka šāda aizkavēta zarnu darbība ir dabīgs aizsardzības veids pret plēsējiem, jo mazuļa migai līdz ar to nav smakas. Māte ar mazuli sazinās ar ļoti zemas frekvences skaņu, cilvēks to nevar dzirdēt. Šādu skaņu saziņai izmanto arī ziloņi. Komunikācijai tiek izmantotas arī ar cilvēka ausi sadzirdamas skaņas, lūpu šmakstināšana, maušana, blēšana un svilpošana. Māte un mazulis savstarpēji ir ļoti saistīti. Pēc sešiem mēnešiem mazie okapi sāk pastāvīgi uzņemt barību, taču līdz apmēram gada vecumam zīž arī mātes pienu. Jaunie okapi paliek ar māti līdz 2—3 gadu vecumam. Jaunajiem tēviņiem ragi sāk attīstīties gada vecumā, bet pieauguša dzīvnieka lielumu sasniedz 3 gadu vecumā. Okapi dzīves ilgums ir no 20 līdz 30 gadiem. Okapi dzimumbriedumu sasniedz apmēram 2 gadu vecumā, bet tēviņi dažus mēnešus vēlāk nekā mātītes. Visilgākais okapi mūžs nebrīvē — 33 gadi.
Okapi un cilvēki
Okapi atklāja britu zinātnieks sers Harijs Džonstons, kas 19. gadsimta beigās bija gubernators Ugandā. Viņu pārsteidza, ka vietējie pigmeji nemaz nebaidījās no zirgiem, ko atveda jaunie ieceļotāji. Kad viņiem par to jautāja, iezemieši atbildēja, ka līdzīgus dzīvniekus ķerot džungļos, un kā pierādījumu atnesa okapi ādu. Londonas zinātnieku sabiedrība izpētīja ādu un jauno dzīvnieku nosauca par (Equus johnstoni) jeb Džonstona zirgu. Tikai vēlāk nolēma, ka okapi nav nekā kopīga ar zirgu un ka okapi nav pat tam radniecīgs. Visvairāk informācijas par okapi dzīvi iegūta, novērojot dzīvniekus zooloģiskajā dārzā. Dabiskajā vidē okapi dzīvo ļoti noslēgti, ir ļoti piesardzīgs un tramīgs dzīvnieks. Tā kā tam ir lieliska dzirde, tas paslēpjas, kolīdz izdzird vismazāko, aizdomīgāko skaņu. Turklāt okapi dzīvo mežonīgās vietās, tāpēc ir reti sastopams.
Latvijas PSR MP priekšsēdētāji
Latvijas PSR Ministru Padomes priekšsēdētājs bija oficiāls nosaukums Latvijas PSR premjerministra amatam. Līdz 1946. gadam amata Ministru padome tika saukta par Latvijas PSR Tautas komisāru padomi. Pēdējais LPSR MP priekšsēdētājs bija Vilnis-Edvīns Bresis.
Teika
Teika ir pasakai, leģendai vai nostāstam līdzīgs folkloras žanrs, kas biežāk balstās uz vēsturiskiem notikumiem, atainojot dažādu priekšmetu un parādību izcelsmi. Teikas mēdz būt pirmsākums mitoloģiskiem sižetiem. Teikas ir viens no saturā visdaudzveidīgākajiem latviešu vēstītājas folkloras žanriem, kam raksturīga iezīme ir to izziņas raksturs. Liela daļa teiku saistās ar noteiktu laiku un tajās tiek pieminētas reāli dzīvojušas personas un patiesi notikumi, kas tiek attēloti atbilstoši tā laika cilvēku zināšanām un dzīves izpratnei. Notikumu un uzskatu attēlojums teikās arvien savijies ar tautas iztēli, fantastiku. Liela daļa teiku ietver sevī lokālus elementus, ir saistītas ar noteiktu laiku, vēstī par kādu konkrētu personu, piemin patiesus notikumus. Teikās atainojas dzimtās zemes daba, sava laika tradīcijas, dzīves veids un ar to saistītie ticējumi. Tas viss piešķir teikām spilgtu nacionālu raksturu. Daļā teiku pats stāstītājs apliecina, ka vēstījums vai nu atspoguļo paša pieredzēto, vai arī balstās uz citu apgalvojumiem, tā cenšoties radīt īstenības iespaidu. Teikas slēpj sevī daudzu paaudžu iepludināto informāciju. Te iemiesota tautas pagātne, tās pieredze, zināšanas. Teikās atainotie fantastiskie notikumi daudzkārt nav bez zināma pamata, un teiku, kuru izcelšanās avots ir senas, kādreiz bijušas realitātes, var atrast daudz, ja vien prot lasīt teiku valodu. Pierādījumus kādreizējai realitātei, ko slēpj zeme un ūdens, palīdz atklāt dažādas mūsdienu zinātnes nozares:piemēram, balstoties uz teikās atrodamajām norādēm par ezeros nogrimušajām mājām vai pilīm, hidroarheologi ir atklājuši klāstu mītnes vairākos Latvijas ezeros. Vēsturē rodam pamatojumu daudzām teikām par mūsu zemes vēsturiskajām vietām un notikumiem, vēsturiskām personām.
Teikas ietilpst vēstītājas folkloras kategorijā. Teikas parasti sīkāk dalās 3 kategorijās — mitoloģiskās, vēsturiskās un izcelšanās.
Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas pirmo sekretāru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas pirmie sekretāri, kas reizē bija arī Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas (Latvijas PSR) faktiskie vadītāji. Šis amats tika izveidots 1940. gadā līdz ar Latvijas pievienošanu PSRS un likvidēts 1991. gadā līdz ar Latvijas Komunistiskās Partijas darbības izbeigšanu un neatkarības atgūšanu no Padomju Savienības.
30px Latvijas Padomju Sociālistiskā Republika (1940 — 1990) 30px
{{legend| red | Latvijas Komunistiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Starptautiskā Šaha federācija
Starptautiskā Šaha federācija (fr — FIDE) ir pasaulē vadošā šaha organizācija, kas apvieno 170 nacionālās šaha organizācijas. Tās mītne atrodas Lozannā, Šveicē. FIDE ir dibināta Parīzē, Francijā. Nodarbojas ar šaha popularizēšanu un dažādu starptautisku sacensību organizēšanu.
Latviju FIDE pārstāv Latvijas Šaha federācija.
FIDE prezidenti
Pēc pašreizējās kārtības FIDE prezidentu ievēlē uz 4 gadiem. No 6 FIDE viceprezidentiem viens ir pirmais viceprezidents, bet pārējie pārstāv Āfriku, Āziju, Eiropu, Dienvidameriku un Ziemeļameriku.
Latvijas PSR ģerbonis
Latvijas PSR ģerboni par republikas simbolu Latvijas PSR valdība pieņēma 1940. gada augustā pēc Latvijas pievienošanas Padomju Savienībai. Ģerboņa centrā redzama Baltijas jūra un uzlecoša saule pār to. Virs jūras un saules novietots sakrustots sirpis ar āmurs — atšķirībā no citiem padomju republiku ģerboņiem, āmurs ir novietots uz sirpja.
Ģerboni ietver kviešu vārpas, kas savītas ar sarkanu lenti, uz kuras, abās pusēs latviešu valodā un krievu valodā rakstīts teksts: "Visu zemju proletārieši, savienojieties!". Bet centrā, apakšā nosaukums Latvijas PSR. Vainagu ģerboņa augšdaļā noslēdz sarkanā zvaigzne.
1990. gadā ģerbonis tika atcelts un tika atjaunots Latvijas ģerbonis, kas bija apstiprināts 1921. gadā.
Yahoo!
Yahoo! ir tīmekļa pakalpojumu sniedzējs, kas pieder uzņēmumam Yahoo, Inc. Tā mītnes vieta ir ASV pilsētā Saniveilā, Kalifornijā.
Uzņēmumu Yahoo 1994. gadā dibināja Džerijs Jangs, Deivids Filo. Tā kļuva par populārāko vietni ASV, bet 2000. gadu otrajā pusē Yahoo zaudēja pozīcijas. 2017. gadā Yahoo! daļu iegādājās Verizon, bet daļa tika atdalīta uzņēmumā Altaba.
Yahoo! pazīstamākie pakalpojumi ir meklētājprogramma, interneta portāls, tīmekļa vietņu katalogs, elektroniskā pasta pakalpojumi, ziņas, sociālo mediju vietnes u.c.
Nesenā vēsture
2016. gada 25. jūlijā paziņots, ka uzņēmumu par 4,83 miljardiem ASV dolāru iegādāsies telesakaru uzņēmums Verizon. Mērķis bija Yahoo apvienot ar AOL, ko Verizon iegādājās 2015. gadā. Darījumu bija paredzēts pabeigt 2017. gada pirmajā ceturksnī, 22. septembrī Yahoo atklāja, 2014. gadā bija notikusi datu noplūde, kas saistīta ar vismaz 500 miljoniem lietotāju kontu. Decembrī tika paziņots, ka 2014. gadā notikusi vēl viena datu noplūde. Verizon atsāka sarunas par pirkšanas cenas samazināšanu. 2017. gada janvārī paziņots, ka pārdošana atlikta līdz nākamajam ceturksnim. 8. jūnijā Yahoo akcionāri apstiprināja uzņēmuma pārdošanu par 4,48 miljardiem ASV dolāru. Pārdošanas darījums pabeigts 13. jūnijā; Yahoo! un AOL apvienoti uzņēmumā Oath Inc. Darījums neietvēra Yahoo piederošās 15 % kapitāldaļas uzņēmumā Alibaba Group un 35,5 % Yahoo! Japan akciju; pēc iegādes pabeigšanas šie aktīvi tika atdalīti atsevišķā uzņēmumā Altaba. Nasdaq biržā Yahoo "mantinieks" bija Altaba, un 2017. gada 19. jūnijā biržas kods YHOO pārdēvēts par AABA (2019. gadā tas tika likvidēts).
2018. gada 17. jūlijā tika pārtraukts pakalpojums ''Yahoo! Messenger''. 2019. gada 8. janvārī mātes uzņēmums Oath tika pārdēvēts par Verizon Media. 2019. gada aprīlī tika pārtraukts pakalpojums ''Yahoo! Together''.
2021. gada 1. septembrī mātes uzņēmums Verizon Media tika pārdots investīciju fondiem, ko pārvaldīja uzņēmums Apollo Global Management; Verizon Media tika pārdēvēts par Yahoo, Inc.
Lady Antebellum
Lady Antebellum ir kantrī mūzikas grupa no Nešvilas, Tenesī štata, ASV. Grupa tika dibināta 2006. gadā. 2007. gadā grupa kā viesmākslinieki piedalījās Džima Brikmana singlā "Never Alone", pēc tam tika parakstīts līgums ar ierakstu kompāniju Capitol Records Nashville un izdots singls "Love Don't Live Here". Dziesma ierindojās Hot Country Songs topa trešajā vietā 2008. gada maijā un bija viņu debijas albuma pirmais singls. 2008. gada 15. aprīlī tika izdots debijas albums ar nosaukumu Lady Antebellum. Otrais studijas albums Need You Now tika izdots 2010. gada 26. janvārī. 2009. gada Grammy Awards grupa vai tās darbi tika nominēti divās nominācijās, tikpat daudz nominācijās grupa iekļuva 2010. gada Grammy Awards. Savukārt 2011. gada Grammy Awards grupa vai tās darbi tika izvirzīti sešās nominācijās, no kurām 5 tika svinēta uzvara, tai skaitā dziesma "Need You Now" kļuva par gada ierakstu, albums Need You Now kļuva par gada kantrī mūzikas albumu.
Aleksandrs Skrjabins
Aleksandrs Skrjabins (ru; dzimis, miris ) bija krievu simbolisma mūzikas komponists un pianists. Skrjabins beidza Maskavas konservatoriju un vēlāk kādu laiku tajā strādāja arī par pasniedzēju.
Skrjabina agrīnajiem darbiem ir raksturīga liriska un idiosinkrātiska tonālā valoda, ko ietekmējusi Friderika Šopēna mūzika. Vēlāk Skrjabins, neatkarīgi no Arnolda Šēnberga, attīstīja ļoti atonālu un disonējoši muzikālo sistēmu (saskaņotu ar misticismu). Skrjabins ietekmējās no sinestēzijas — viņš krāsas saistīja ar savas atonālās skalas harmoniskajiem toņiem — un viņa krāsu sasaistītais kvintu aplis bija ietekmēts no teozofijas. Daži Skrjabinu uzskata par galveno krievu simbolisma komponistu.
Kuša
Kuša bija valsts Nīlas ielejā, Nūbijā, uz dienvidiem no Senās Ēģiptes, augšpus Nīlas Otrajām krācēm, mūsdienu Sudānas ziemeļos.
Vēsture
Strukturēta sabiedrība Nūbijā sāka veidoties jau Ēģiptes Pirmās dinastijas (3100. — 2890. gads p. m. ē.) laikā. Ap 2500. gadu p. m. ē. ēģiptieši sāka Nūbijas pakļaušanu. Tutmosa I laikā (1506. — 1493. gads p.m.ē) Nūbija kļuva par Ēģiptes koloniju.
Tomēr ap 780./755. gadu p.m.ē. valdnieks Alara apvienoja Kušas valsti ar galvaspilsētu Napatu. Tā strauji attīstījās un valdnieka Pijes laikā Kuša pakļāva Ēģipti, Pije kļuva par faraonu un nodibināja Ēģiptes Divdesmitpiekto dinastiju. 671. gadā p.m.ē. Ēģiptē iebruka asīrieši un Kuša atkal kļuva par neatkarīgu valsti. 591. gadā p.m.ē. ēģiptieši Psametiha II vadībā savukārt nopostīja Kušas galvaspilsētu Napatu un Kuša pārcēla galvaspilsētu augšup pa Nīlu uz Meroi.
Gadsimtiem ilgi Kuša turpināja attīstīties, tomēr ziņas par šo valsti saglabājušās visai trūcīgas. Valstī savulaik eksistēja sengrieķu tirdzniecības apmetnes. Meroes valodas pierakstam Kušas iedzīvotāji izveidoja savdabīgu Meroes alfabētu.
Kušas valsts bojāejas apstākļi ir vēsturnieku diskusiju objekts. Tradicionāls ir uzskats, ka ap 350. gadu Kušu ieņēma Aksūmas valsts. Ap 6. gadsimtu Kušas vietā bija izveidojušās Nobateja, Makūrija un Alodija.
Staņķu ezers
Staņķu ezers (arī Staņķu dzirnavu ezers, Staņķa dzirnavezers, Staņķu dzirnavezers) ir mākslīga ūdenskrātuve uz Zvirgzdes pietekas Rūsiņupītes Bauskas novada Vecumnieku pagastā. Izveidots pie bijušajām Staņķu (Staņķa) dzirnavām. Smilšu uzbēruma dambis 63 m garš, 8–9 m plats, vecās gultnes vietā betonēts. Dambja rietumu galā caurteka 2x130 cm, 8 m gara, ar aizvariem. Krasti lielākoties slīpi vai pastāvi, augšpusē slīkšņaini, dibens dūņains. Ūdenskrātuve stipri aizaugusi (~80%). No kreisā krasta ietek Tārpu grāvis, kā arī vairāki avoti. Mīt asaris, rauda, līdaka, karūsa, līnis. Ierīkotas mākslīgas pīļu ligzdošanas vietas. Ir peldvieta.
Karību jūra
Karību jūra (es, en, fr, nl, ht, pap) ir Atlantijas okeānam piederīga iekšējā jūra tropu joslā Rietumu puslodē. Klāj lielāko daļu Karību tektoniskās plātnes. Dienvidos no tās atrodas Dienvidamerika, dienvidrietumos un rietumos — Centrālamerika un Meksika, ziemeļos — Lielās Antiļu salas, austrumos — Mazās Antiļu salas.
Karību jūra ir viena no lielākajām jūrām — tās platība ir 2 754 000 kvadrātkilometri. Dziļākā vieta ir Kaimanu dzelme (7686 metri) starp Kubu un Jamaiku.
Ģeoloģija un ģeomorfoloģija
Karību jūra aizņem lielāko daļu Karību plātnes. Ģeologu vērtējums par jūras vecumu krasi atšķiras — daži uzskata, ka tā ir 20 000 gadus veca, citi — ka 570 miljonus gadu veca. Zemūdens grēdas sadala Karību jūras gultni piecos mazākos baseinos. Par spīti dziļajai dzelmei pie Kaimanu Salām (7686 metri) Karību jūra pārsvarā ir salīdzinoši sekla.
Karību jūrā ir divas izteiktas lūzuma zonas — Espaņjolas lūzums un Puertoriko lūzums. Teorētiski šeit ir iespējamas zemūdens zemestrīces, kas var izraisīt cunami, kā arī sauszemes zemestrīces. Pētījumi liecina, ka pēdējo 500 gadu laikā Karību baseinā notikušas 12 zemestrīces, kuru stiprums pārsniedza 7,5 balles.
Klimats
Karību jūras klimatu nosaka Golfa straume un Karību straume. Atrašanās tropu joslā nodrošina to, ka visu gadu ūdens temperatūra ir 21 — 28 °C grādi.
Karību jūrā veidojas daļa no Rietumu puslodes tropiskajiem cikloniem. Karību viesuļvētru sezona ilgst no jūnija līdz decembrim, visvairāk vētru notiek augustā un septembrī. Caurmērā gadā veidojas 9 tropiskās vētras, no kurām 5 sasniedz viesuļvētras spēku.
Postošās viesuļvētras nopietni ietekmē Karību baseina iedzīvotāju ikdienu un saimniecību.
Vēsture
Karību jūras nosaukums cēlies no karibu cilts indiāņiem. Šī cilts bija viena no valdošajām laikā, kad reģionā ieradās pirmie eiropieši — 15. gadsimta beigās.
Karību jūra eiropiešiem un Āzijas iedzīvotājiem bija maz zināma līdz 1492. gadam, kad to sasniedza Kristofors Kolumbs, mēģinot atrast jaunu ceļu uz Indiju. Tūlīt pēc šī atklājuma sākās strauja Amerikas kolonizācija, kas sākās tieši Karību jūras baseinā. 16. gadsimtā Karību jūras baseinu pilnībā kontrolēja spāņi, taču pakāpeniski palielinājās arī citu Eiropas jūras nāciju (jo sevišķi angļu, franču un holandiešu) ietekme.
Vērtīgās transporta kravas, kas tika pārvadātas Karību baseinā un no tā uz Eiropu, kā arī konkurence Eiropas valstu starpā veicināja plašu pirātisma izplatību Karību baseinā. Vislielāko izplatību pirātisms sasniedza 16. gadsimtā, kad pirātus nereti atbalstīja viņu izcelsmes valstu valdības. Portrojālā (Jamaika) un Tortugā pat atradās pastāvīgas pirātu apmetnes — pilsētas.
Mūsdienās Karību jūrā ir 22 salu teritorijas un tā skar 9 kontinentālās valstis.
Iedzīvotāji un ekonomika
Ap Karību jūru dzīvo ap 35 miljoni cilvēku, no kuriem lielākā daļa ir eiropiešu un afrikāņu izcelsmes. Pamatiedzīvotāju — indiāņu — palicis maz. Ap 70% runā spāņu valodā.
Karību jūrai ir liela nozīme pasaules ekonomikā kopš 16. gadsimta. Mūsdienās Karību jūras baseins pieder pie lielajiem naftas ieguves baseiniem, kur ik gadu tiek iegūts ap 170 miljonu tonnu naftas. Karību jūra ir arī ļoti produktīva no zvejsaimniecības viedokļa — šeit ik gadu tiek nozvejots ap pusmiljons tonnu zivju.
Siltais un maigais klimats visa gada garumā padarījis Karību jūras baseinu par visas pasaules iecienītu tūrisma un atpūtas reģionu.
Ekoloģija un vides problēmas
Karību jūrā atrodas ap 9% no pasaules koraļļu rifiem, no kuriem lielākā daļa atrodas Centrālamerikas krastā un Antiļu salās. Koraļļu rifi pieder pie biotopiem ar lielāko bioloģisko daudzveidību. Savdabīgie un vizuāli ļoti iespaidīgie koraļļu rifi pievilina reģionam tūristus, ik gadus radot Karību jūras nācijām 3,1 — 4,6 miljardus ASV dolāru ienākumus.
Globālā sasilšana padara Karību jūras ūdeni siltāku, iznīcinot rifus. Pašlaik ap 42% koraļļu koloniju ir pilnībā bojātas, ap 95% koloniju ir ietekmētas.
Panamerikas veselības organizācijas dati liecina, ka 1993. gadā tika pienācīgi attīrīti tikai 10% no Karību jūrā ieplūstošajiem notekūdeņiem
Lai novērstu nelabvēlīgu cilvēka ietekmi uz Karību jūras vidi, 1986. gadā spēkā stājās īpaša konvencija par Karību jūras vides aizsardzību, ko pašlaik ratificējušas 15 valstis.
Karību jūra un popkultūra
Popkultūrā Karību jūra, jo sevišķi tās vēsture, tiek cieši saistīta ar pirātismu. Šo uzskatu nostiprinājusi filmu triloģija "Karību jūras pirāti".
Karību jūras valstis
Pie Karību jūras vai tajā atrodas šādas valstis un atkarīgās teritorijas:
Jūras līči
Lielākie Karību jūras līči:
Jūras šaurumi
Karību jūru ar Atlantijas okeānu un Meksikas līci savieno šādi jūras šaurumi: Bez tam Karību jūru ar Kluso okeānu savieno mākslīgi veidotais Panamas kanāls.
SD
SD var būt:
Katalīze
Katalīze (grc, katálusis — ‘sagraušana’) ir process, kas paātrina vai palēnina kādu ķīmisku reakciju katalizatora ietekmē. Katalizators pats šajā reakcijā ķīmiski nemainās un paliek sākotnējā daudzumā. Katalizatorus, kas palēnina ķīmisko reakciju sauc par inhibitoriem. Katalizators samazina reakcijas aktivācijas enerģiju (piemēram, reakcija var notikt zemākā temperatūrā, nekā bez katalizatora), bet nemaina termodinamiku, proti, reakcijas siltumefekts ar katalizatoru būs tāds pats, kā bez katalizatora. (siltumefekts laika vienībā var atšķirties, jo reakcijas ātrums mainās).
Katalizatoru veidi
Parasti apskata katalīzi reakcijām, kas notiek šķidrā vai gāzveida fāzē. Ja katalizators ir tādā pašā agregātstāvoklī kā reaģējošās vielas, tad tā ir homogēnā katalīze. Ja katalizators ir citā agregātstāvoklī kā reaģējošās vielas, tad tā ir heterogēnā katalīze. Ja viens vai vairāki reakcijas produkti darbojas kā katalizators, tad tā ir autokatalīze.
Heterogēnā katalīze
Heterogēnie katalizatori parasti ir cietas vielas, uz kuru virsmas adsorbējas reaģējošās vielas. Tas pavājina reaģējošo vielu molekulu iekšējās saites un samazina reakcijas aktivācijas enerģiju. Saites starp reakcijas produktiem un substrātu (katalizatoru) ir vājākas, tāpēc tie desorbējas. Katalizatora aktivitāte šajā gadījumā ir atkarīga arī no tā virsmas laukuma, smalkāk disperģēts tāda paša sastāva katalizators būs aktīvāks. Katalizatorus (metālus vai oksīdus) parasti uznes uz porainiem materiāliem ar lielu virsmu, jo katalizatori mēdz būt dārgi (piemēram, sudrabs, platīns).
Vielas, kas samazina katalizatora efektivitāti (adsorbējoties uz virsmas labāk kā reakcijas izejvielas un nosedzot virsmu) sauc par katalizatoru indēm. Tādi bieži vien ir sēra savienojumi.
Homogēnā katalīze
Homogēnajā katalīzē katalizatori ir tādā pašā agregātstāvoklī kā reaģējošās vielas. Katalizators te ir molekula, ap kuru koordinējas reaģējošās vielas, tās reaģē ar katalizatoru, veidojot nestabilu starpproduktu, kas sadalās veidojot sākotnējo katalizatoru un reakcijas produktus.
Rūpniecībā homogēnajai katalīzei ir mazāka nozīme kā heterogēnajai katalīzei. Homogēnie katalizatori ir stipra skābe esterifikācijas reakcijām (parasti sērskābe), vai hlora brīvie radikāļi, kas noārda ozona slāni. Homogēnos inhibitorus lieto plašāk, galvenokārt kā vielas, ko liek klāt šķidrumiem, lai samazinātu cauruļu koroziju (apkures un dzesēšanas sistēmās).
Turaida (Sigulda)
Turaida ir Siguldas pilsētas daļa Gaujas labajā krastā. Tās slavenākā vieta ir gotiskās arhitektūras stilā celtā Turaidas pils.
Li Džendao
Li Džendao, amerikanizētais variants - Cundao Lī (Tsung-Dao Lee / 李政道 (piņjiņā: Lǐ Zhèngdào), dzimis ) ir ķīniešu/ASV fiziķis. Kopā ar kolēģi Janu Džeņninu (Chen-Ning Frank Yang) 1957. gadā ieguva Nobela prēmiju fizikā par pētījumiem paritātes likumsakarībās, kas ļāva izdarīt būtiskus atklājumus elementārdaļiņu fizikā.
Dzimis Šanhajā, skolas gadus pavadīja Šanhajā un Cjansi provincē. No 1943. līdz 1944. gadam mācījās Džedzjanas Universitātē, bet vēlāk pārgāja uz Cjinhua Universitātē (tolaik tā atradās Kuņminā). 1946. gadā devās uz Čikāgas Universitāti, kur aizstāvēja doktora grādu Enriko Fermi vadībā. 1953. gadā kļuva par Kolumbijas Universitātes asistējošo profesoru, bet pēc trim gadiem, 29 gadu vecumā - par gados jaunāko universitātes profesoru. Kad 1957. gadā Džendao piešķīra Nobela prēmiju 31 gada vecumā, viņš kļuva par trešo jaunāko laureātu, kas jebkad saņēmis šo balvu (pirmais jaunākais bija Viljams Lorenss Bregs, otrais - Verners Heizenbergs).
2012. gadā Džendao pensionējās no profesora amata Kolumbijas Universitātes 85 gadu vecumā.
Kazahstānas hokeja izlase
Kazahstānas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Kazahstānu starptautiskajās hokeja spēlēs. Kazahstānas izlases labākais sniegums Pasaules čempionātos ir izcīnītā 12. vieta 2005. gadā. Kazahstānas izlase divreiz piedalījusies Olimpiskajās spēlēs, 1998. gadā izcīnot 8. vietu, bet 2002. gadā izcīnot 9. vietu.
2023. gadā tā atrodas 16. vietā Starptautiskās hokeja federācijas vīriešu hokeja izlašu rangā un spēlē 2023. gada Pasaules čempionāta elites divīzijā.
Jūrasgovs
Jūrasgovs jeb dugongs (Dugong dugon) ir sirēnu kārtas (Sirenia) jūrā dzīvojošs zīdītājs, kas pieder pie jūrasgovju dzimtas (Dugongidae). Jūrasgovs ir vienīgā suga, kas izdzīvojusi līdz mūsdienām kādreiz tik plašajā jūrasgovju dzimtā. Tā ir vienīgā suga jūrasgovju ģintī (Dugong) un jūrasgovju apakšdzimtā (Dugonginae).
Jūrasgovs dzīvo plašā teritorijā Indijas un Klusā okeāna piekrastes seklajās jūrās, sākot ar Āfrikas austrumkrasta jūrām un beidzot ar Austrāliju. Jūrasgovis ir atkarīgas no jūras zālēm, kas aug seklajos piekrastes ūdeņos, tām ir nepieciešams nelielos daudzumos saldūdens, kā arī tām patīk līči, kas pasargāti no atklātiem okeāna vējiem. Tūkstošiem gadu cilvēki ir medījuši jūrasgovis, lai iegūtu to gaļu un taukus. Mūsdienās jūrasgovju populācija ir ļoti neliela, un tās izdzīvošana ir apdraudēta. Lai arī jūrasgovis ir aizsargātas ar likumu, to atjaunošanās ir ļoti lēna. Jūrasgovis dzīvo 70 gadus un vairojas lēni. Tās apdraud gan cilvēku saimnieciskā darbība, gan okeānu vētras, parazīti un dabīgie ienaidnieki, kā haizivis, zobenvaļi un krokodili. Jūrasgovs ir Papua-Jaungvinejas nacionālais jūras dzīvnieks.
Sistemātikas vēsture
1776. gadā, kad jūrasgovs pirmo reizi tika aprakstītas, tā tika klasificēta kā suga Trichechus dugon, kas pieder lamantīnu ģintij (Trichechus). Vēlākos gados tā tika izdalīta atsevišķā ģintī, bet veicot padziļinātus pētījumus, jūrasgovs tika izdalīta atsevišķā jūrasgovju dzimtā (Dugongidae) un pat īpašā apakšdzimtā Dugonginae. Tuvākais radinieks jūrā jūrasgovij ir lamantīns, bet uz sauszemes zilonis un mazais klinšu damans.
Izplatība
Zinātnieki uzskata, ka senākos laikos jūrasgovis dzīvoja visos Indijas un Klusā okeāna reģionos, kuros aug specifiskās jūraszāles, ar kurām barojas jūrasgovis. Mūsdienās Austrālijas un Jaungvinejas krastos dzīvo apmēram 10 000 jūrasgovis. Pirms 1970. gada Mozambikas un Kenijas krastos Āfrikā dzīvoja liela jūrasgovju populācija, bet mūsdienās šī populācija ir gandrīz izzudusi. Palau salas populācija arī ir gandrīz izzudusi. 2003. gadā pie Tanzānijas tika novērota viena jūrasgovs. Neliela jūrasgovju populācija dzīvo pie Malaizijas krastiem Johoras šaurumā, kas atdala Malaiziju no Singapūras. Kā arī tās ir sastopamas Filipīnas, Pakistānas un Ēģiptes krastos. Japānas krastos pie Okinavas dzīvo apmēram 50 jūrasgovis. Persijas līča populāciju dramatiski samazināja militārais konflikts reģionā, un tam sekojošā naftas noplūde jūrā. Šobrīd līcī ir palikuši 7500 indivīdi, bet trūkst ziņu par to veselības un populācijas atjaunošanās stāvokli.
Moretona līcī pie Brisbenas Austrālijā ir viena no lielākajām jūrasgovju populācijām. Līcī aug bagātīgi jūragovju iemīļotās jūraszāles. Tajā ir tīrs un skaidrs ūdens, tas ir aizsargāts no okeāna un haizivīm, un tā dziļums ir piemērots jūrasgovīm, ūdenim saglabājoties siltam. Tomēr līča ūdens līmeni spēcīgi ietekmē paisums un bēgums, kas regulē jūrasgovju uzturēšanos tajā. Šajā līcī arī zinātniekiem ir viegli pētīt jūrasgovju izturēšanos, ieradumus un faktorus, kas ietekmē to populāciju.
Izskats un īpašības
Jūrasgovīm, kā visām sirēnām, ir liels, vārpstas formas ķermenis, ar biezu, gludu ādu. Jūrasgovs piedzimstot ir gaišā krēma krāsā, bet, paliekot vecākai, tā kļūst tumšāka; brūna vai tumši pelēka. Uz ķermeņa šur un tur ir īss apmatojums.
Tai nav redzamas pakaļkājas, kas kā rudimentāri izaugumi slēpjas dziļi muskuļu slānī. Priekškājas ir ieguvušas airkāju formu, ar tām jūrasgovs peldot manevrē. Bet ar astes kustību uz augšu un leju jūrasgovs kā ar dzenskrūvi stumj sevi uz priekšu. Jūrasgovi ir viegli atšķirt no lamantīniem pēc astes. Jūrasgovīm aste ir līdzīga delfīnu astei, kā arī to galvaskausa forma ir atšķirīga, un zobi pretēji lamantīniem neatjaunojas atkal un atkal. Toties jūrasgovīm ir ilkņi, kas lēni aug ieslēpti smaganās līdz dzimumbrieduma sasniegšanai. Sasniedzot dzimumbriedumu, tēviņiem izšķiļas ilkņi. Mātītēm ilkņi turpina augt slēptā veidā, un reizēm vēlākos gados arī kļūst redzami.
Starp priekškājām tai ir piena dziedzeri, tāpat kā tas ir ziloņiem, kas ir tuvākais radinieks jūrasgovij uz sauszemes. Tāpat kā Amazones lamantīnam jūrasgovij uz priekškājām nav nagu, un kā citām sirēnām jūrasgovij ribas un citi garie kauli ir ļoti blīvi, tiem ir ļoti maz vai vispār nav kaulu smadzeņu. Kauli ir ļoti smagi, un ir vieni no visblīvākajiem kauliem dzīvnieku pasaulē.
Jūrasgovis kopumā ir mazākas par lamantīniem, izņēmums ir Amazones lamantīns. Pieaugusi jūrasgovs sasniedz 2,4—3 m un sver 230—500 kg. Lielāko īpatņu augums reti pārsniedz 3 metrus. Mātītes bieži ir lielākas par tēviņiem. Lielākā zināmā jūrasgovs bija Indijas krastā izskalota mātīte, kuras garums bija 4,03 metri, un tās svars bija 1018 kg.
Barība
Jūrasgovs kā visas sirēnas ir veģetāriete. Tā ēd noteiktas jūraszāles. Atšķirībā no lamantīniem jūrasgovis ēd tikai no jūras dibena. Tās izrauj zāles ar visām saknēm, izrokot tās ar saviem snuķiem. Tādēļ jūrasgovs muskuļotais snuķis konusveidīgs, salīdzinot ar lamantīna snuķi.
Moretona līcī ir novērots, ka jūrasgovis ēd ne tikai jūraszāles. Ja pietrūkst jūraszāļu, tās barojas arī ar dažiem bezmugurkaulniekiem, kā daudzsartārpiem (Polychaeta). Tās iepeld upju grīvās, lai padzertos saldūdeni. Jūrasgovij ir nepieciešama piekļuve saldūdenim, bez saldūdens tā aizietu bojā.
Vairošanās
Jūrasgovis dzimumbriedumu sasniedz 9—17 gadu vecumā. Lai arī jūrasgovis dzīvo ilgu mūžu 50 un vairāk gadus, mātīte iznēsā mazuli tikai dažas reizes savā mūža. Tas piedzimst ik pa 3—7 gadiem. Grūsnības periods ilgst 13 mēneši, un vienmēr piedzimst viens mazulis. Dzemdības notiek zem ūdens piekrastes seklumā. Tikko piedzimis mazulis spēj uzpeldēt līdz ūdens virsmai, lai ieelpotu pirmo reizi. Mazulis ir 100—120 cm garš un sver 20—30 kg. Māte mazuli zīda ar pienu 2 gadus.
Jūrasgovīm patīk dzīvot lielos baros, bet tā kā to skaits reizēm ir ļoti neliels, tad tās veido ģimeņu grupas.
Jūrasgovs un cilvēks
Vecākais zināmais jūrasgovs attēls ir 5000 gadus vecs. Tas tika atrasts Tambuna alā Malaizijā 1959. gadā. Gleznojumu ir tapis neolīta laikā.
Renesanses un baroka laikā jūrasgovis bieži tika izstādītas retumu kabinetos, kuros veidoja enciklopēdiska rakstura dabas, ģeoloģijas, arheoloģijas, reliģijas un mākslas kolekcijas. Attēlos tās tika prezentētas kā Fidži nāras.
Mūsdienās zoodārzos dzīvo tikai 6 jūrasgovis. Viena dzīvo Japānas Tobas pilsētas zoodārza akvārijā, viena Singapūras akvārijā, četras Indonēzijas akvārijā. Indonēzijas jūrasgovis ir izglābtas no vietējiem zvejniekiem, kas tās bija saķēruši. Un vēl divas dzīvo Austrālijā Sidnejas akvārijā.
Kārlis Angerers
Kārlis Angerers (dzimis ) ir vācu bobslejists-pilots. Dzimis Berhtesgādenes pilsētā.
Karjeru uzsācis 1999. gadā, starptautiskās sacensībās piedalās kopš 2003. gada. Viņa karjeras labākie sasniegumi ir uzvara 2007. gada FIBT pasaules čempionāta jaukto komandu sacensībās, 3. vieta 2009.—2010. gada Pasaules kausa bobslejā divnieku ieskaitē, kā arī sudrabs 2011. gada FIBT pasaules čempionāta četriniekos. Angerers ir uzvarējis vairākos Pasaules kausa posmos. Piedalījies 2010. gada Olimpiskajās spēlēs.
The Best of Both Worlds
The Best of Both Worlds var būt:
Parastā daiļspāre
Parastā daiļspāre (Ischnura elegans) ir viena no spāru kārtas (Odonata) sugām, kas pieder vienādspārnu spāru apakškārtai (Zygoptera).
Parastā daiļspāre ir plaši izplatīta un parasta Eiropā mītoša spāre, kas ir sastopama arī Latvijā. Lido no maija līdz septembrim. Biežāk sastopama pie stāvošu ūdeņu ūdenstilpēm, kā ezeri un dīķi, un retāk pie tekošiem ūdeņiem. Parastā daiļspāre ir pat izturīga pret vājiem sālsūdeņiem.
Morfoloģija
Parastā daiļspāre ir tieva, smalka spāre, kuras ķermeņa garums ir apmēram 27—35 mm, spārnu plētums apmēram 35 mm. To lielās fasetacis ir novietotas tālu viena no otras, ar plašu atstarpi. Acis ir zilas ar melnu vai zilas ar zaļu. Abiem dzimumiem tās ir tumšas ar nelielu, apaļu krāsainu laukumiņu acs aizmugurē. Vēdera augšpuse pamatā ir melna un atkarībā no dzimuma ar ziliem vai violetiem krāsu akcentiem, bet apakšpuse ir gaiša. Astesgalā tai ir raksturīgs zils vai zilizaļš gredzens. Atpūšoties parastās daiļspāres tāpat kā citas vienādspārnu spāres spārnus tur sakļautus virs ķermeņa un paralēli tam.
Tēviņš
Parastās daiļspāres tēviņa galva un ķermenis ir zils ar melnu, un tas ārēji atgādina dienvidu daiļspāres (Ischnura pumilio) tēviņu. Tomēr salīdzinoši parastā daiļspāre ir lielāka, un zils ir tikai astotais ķermeņa segments. Toties dienvidu daiļspārei zils ir gan astotais, gan devītais segments. Katrs segments no augšas izskatās gandrīz melns, tikai pašā segmentu savienojuma vietā ir šaura, pelēka josliņa.
Mātīte
Jauna, tikko izšķīlusies mātīte var būt vairākās krāsās — tās ķermeņa krāsainā daļa var būt violeta, sārta vai gaiši zaļa. Spārei nobriestot, krāsas kļūst arvien tumšākas, līdz beidzot mātīte kļūst brūngani zaļa vai zila.
Dzīves veids
Pieaugusi spāre ir plēsīga un medī lidojumā nelielus kukaiņus, kurus noķer gaisā vai nolasa no augu lapām. Kāpurs apmēram gadu, retos gadījumos divus dzīvo zem ūdens un barojas, medījot ūdens kukaiņus vai citus kāpurus.
Spāres ātri nobriest un aktīvi pārojas. Pārošanās ir samērā garš process, kas aizņem 3—6 stundas. Olas parastā daiļspāre dēj augu šūnās. Turklāt mātīte to dara viena pati. Dēšana parasti notiek pēcpusdienā, kad tēviņu aktivitāte ir mazinājusies. Pieaugušas spāres mūžs ir dažas dienas.
Andris Staģis
Andris Staģis (dzimis ) ir latviešu inženieris, vieglatlēts, sporta statistiķis.
1969. gadā absolvējis Rīgas Politehnisko institūtu. Laikā no 1959. līdz 2004. gadam bijis "Preses nama" vēdināšanas un gaisa kondicionēšanas iekārtu speciālists.
Nodarbojies ar vieglatlētiku, laikā no 1960. līdz 1972. gadam bijis Latvijas izlases dalībnieks. Vairākas reizes ierindojies Latvijas čempionātu medaļniekos.
Kopš 1953. gada nodarbojas ar vieglatlētikas statistiku un vēsturi. 1971. gadā A. Staģis tika uzņemts Starptautiskajā vieglatlētikas statistiķu asociācijā (ATFS). Sarakstījis vairākas grāmatas par vieglatlētiku, kā arī sportu Latvijā.
Frakcionētā destilācija
Frakcionētā destilācija ir vienkāršas destilācijas paveids šķidra daudzkomponentu maisījuma sadalīšanai vairākās atšķirīga sastāva daļās jeb frakcijās. Pamatojas uz zemākā temperatūrā virstošu vielu ātrāku iztvaikošanu un kondensēšanos, kamēr augstākā temperatūrā virstošas vielas kondensējas vēlāk. Frakcionēti destilējot, produktus savāc vairākos uztveršanas traukos noteiktos laika vai temperatūras intervālos.
To izmanto vielu maisījuma sadalīšanai (frakcionēšanai), ja vielu viršanas temperatūru starpība ir mazāka par 80 °C. To var pielietot gan parastā, gan pazeminātā spiedienā.
Destilāciju ar deflegmāciju lieto labākai frakciju atdalīšanai, izmantojot deflegmatorus jeb virsmas kondensatorus. Deflegmatorā sākumā kondensējas grūtāk gaistošais šķidruma komponents, kamēr tvaiks, kas plūst uz augšu pa deflegmatoru, bagātinās ar vieglāk gaistošo komponentu. Deflegmators pagarina tvaiku ceļu.
Aparatūra
Frakcionētās destilācijas iekārta sastāv no:
Destillation 蒸留
Vladimirs Ļeņins
Vladimirs Uļjanovs, biežāk pazīstams kā Ļeņins (ru) dzimis Simbirskā, miris  Gorkos pie Maskavas), bija Krievijas revolucionārs, boļševiku partijas līderis, pirmais PSRS vadītājs un ļeņinisma ideoloģijas dibinātājs. Tiek uzskatīts par vienu no 20. gadsimta ietekmīgākajiem politiķiem.
Darbība līdz Oktobra revolūcijai
Dzimis Krievijas impērijas vidienes provinces pilsētā Simbirskā (mūsdienu Uļjanovskā) skolu inspektora Iļjas Uļjanova un viņa sievas Marijas, dzimušas Blankas, ģimenē. Viņa tēva dzimta bija cēlusies no Pievolgas zemniekiem, bet mātes izcelsme no jauktas ebreju-vācbaltiešu dzimtas ilgu laiku tika noklusēta. 1887. gadā Uļjanovu izslēdza no Kazaņas universitātes radikālo uzskatu dēļ. Tajā pašā gadā viņa brāli Aleksandru Uļjanovu sodīja ar nāvi par atentātu pret imperatoru Aleksandru III. Uļjanovs turpināja mācības pašmācības ceļā un 1891. gadā ieguva jurista licenci. Strādājot kā jurists Sanktpēterburgā, viņš iepazinās ar Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa darbiem. Tā kā marksisms Krievijā bija aizliegts, drīz vien Ļeņinu apcietināja un ieslodzīja cietumā uz gadu, bet pēc tam izsūtīja uz Sibīriju. 1898. gada jūlijā Sibīrijā Ļeņins apprecēja revolucionāri Nadeždu Krupskaju. 1899. gadā tika publicēts viņa darbs "Kapitālisma attīstība Krievijā". 1900. gadā Ļeņinam tika ļauts atgriezties no Sibīrijas. Tūlīt pēc tam Ļeņins izceļoja uz Eiropu, kur viņš sāka organizēt marksistu laikraksta Iskra izdošanu un kļuva par vienu no vadošajiem Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (KSDSP) biedriem. 1903. gadā pēc Ļeņina disputa ar citu ievērojamu KSDSP biedru Jūliju Martovu, partija sašķēlās divās frakcijās — radikālajā (boļševikos (lieliniekos)) un mērenajā (meņševikos (maziniekos)).
Pēc 1905. gada revolūcijas apspiešanas 1907. gadā Ļeņins pārcēlās uz Somijas lielhercogisti, kur politiskais režīms bija liberālāks nekā pārējā Krievijas impērijā. Ļeņins ceļoja arī pa Eiropu, apmeklējot daudzus sociālistu pasākumus, dažādos laika periodos uzturoties Londonā, Parīzē un Pirmā pasaules kara laikā Ženēvā. Sākoties karam, pamazām sabruka Otrā internacionāle, jo daudzas Eiropas sociālistu partijas atbalstīja savu valstu valdības kara jautājumā. Ļeņina boļševiki bija viena no nedaudzajām grupām, kas stingri uzstājās no šķiriskajām, nevis nacionālajām pozīcijām.
Pēc imperatora Nikolaja II gāšanas Februāra revolūcijā Ļeņins no Ženēvas atgriezās Krievijā. Vēsturnieki uzskata par ļoti ticamu, ka šo Ļeņina soli finansiāli atbalstījusi Vācijas valdība, lai novājinātu savu pretinieku — Krieviju. Viņš kļuva par boļševiku līderi un publicēja savas "Aprīļa tēzes", kurās runā par Kerenska pagaidu valdības kļūdām un izvirza mērķi gāzt šo valdību un nodibināt proletariāta diktatūru. 1917. gada jūlijā Ļeņinu apsūdzēja sadarbībā ar vāciešiem un viņš bija spiests slēpties Somijā.
Pēc Oktobra revolūcijas
1917. gada oktobrī boļševiki ar Ļeņinu un Trocki priekšgalā veica apvērsumu un pārņēma varu Krievijā.
1917. gada 8. novembrī Ļeņins kļuva par Tautas Komisāru padomes priekšsēdētāju (premjerministru). 1918. gada 3. martā tika noslēgts separāts Brestļitovskas miera līgums starp Krieviju un Vāciju. Krievija izstājās no Pirmā pasaules kara, tomēr zaudēja ievērojamas teritorijas (mūsdienu Baltijas valstis, Baltkrieviju, Ukrainu). Ļeņins padzina demokrātiski ievēlēto Satversmes sapulci, kurā boļševiki bija mazākumā, un aizliedza citas politiskās partijas. Drīz pēc Berlīnes papildvienošanās parakstīšanas 1918. gada 30. augustā Ļeņinu atentātā ievainoja esere Fanija Kaplāne.
Krievijas pilsoņu kara laikā Ļeņins ieviesa kara komunismu. Pēc kara beigām, mēģinot glābt ekonomiku, tika ieviesta jaunā ekonomiskā politika (NEPS), kas atļāva ierobežotu privātu uzņēmējdarbību.
Saasinoties veselības problēmām, pēc smadzeņu triekas 1922. gada maijā Ļeņins kļuva paralizēts. Pēc trešās triekas 1923. gada martā viņš zaudēja jebkādas kustības un runas spējas. Ļeņina ceturtā trieka bija nāvējoša. Kā citi viņa nāves iemesli ir minēti noindēšana vai sifilisa komplikācijas.
Pēc nāves
Ļeņins pēc savas nāves tika iebalzamēts un viņa mūmiju ievietoja mauzolejā Maskavas centrālajā laukumā (Sarkanajā laukumā). Ļeņina mauzolejs kļuva par PSRS centrālo tribīni, no kuras svētkos un citos svinīgos gadījumos valsts amatpersonas sveica iedzīvotājus. Pēc 1991. gada ar dažādu intensitāti noritējušas diskusijas par iespēju Ļeņina ķermeni apbedīt.
Tūlīt pēc Ļeņina nāves izveidojās Ļeņina personības kults. Daudzas pilsētas, rūpnīcas utt. tika nosauktas Ļeņina vārdā. PSRS laikā gandrīz katrā kaut cik ievērojamā pilsētā centrālā iela bija nosaukta Ļeņina vārdā, bet pilsētas centrā bija Ļeņina piemineklis.
Padomju daiļradē tika ieviests Ļeņiniānas jēdziens (Лениниана), kas ietver Ļeņina tēla cildināšanai veltītus mākslas darbus: lugas, kinofilmas, grāmatas, muzikālus sacerējumus, gleznas, plakātus. Kādreiz ļeņiniāna veidoja veselu industriju. Tā kinomākslā pie šīs tēmas strādāja Dziga Vertovs ("Trīs dziesmas par Ļeņinu", 1934), Mihails Romms ("Ļeņins Oktobrī" 1965, "Vladimirs Iļjičs Ļeņins", 1948), Sergejs Jutkevičs ("Stāsti par Ļeņinu" 1957, "Ļeņins Polijā" 1965, "Ļeņins Parīzē" 1981). Glezniecībā izceļas Josifs Brodskis ("Ļeņins un manifestācija" 1919, "Ļeņina uzstāšanās Putilova rūpnīcā" 1929, "Ļeņins Smoļnijā" 1930 u.c.). Ļeņina vizītei Rīgā krievu mākslinieks Vasilijs Kirillovs veltīja gleznu "Ļeņina ierašanās Rīgā 1900. gada aprīlī".
1950. gadā Rīgā Brīvības un Elizabetes ielu krustojumā pēc Ernesta Štālberga projekta tika uzcelts Ļeņina piemineklis. Piemineklis 1991. gada septembrī demontēts un aizvests nezināmā virzienā.
Kā radies Ļeņina pseidonīms
Pastāv vairāki uzskati par V. Uļjanova vispazīstamākā pseidonīma rašanos. To mēdz saistīt ar Ļenas upi, ar abatiju Kloster Lehnin Vācijā. Padomju laikā īstā vārda izcelsme netika izplatīta starp padomju pilsoņiem.
V. Uļjanovam tika sagādāta Nikolaja Ļeņina, kurš bija ļoti vecs vai jau miris, pase ar pārlabotu dzimšanas datumu (tālaika pasēs nebija fotogrāfiju), lai viņš varētu bez problēmām izbraukt no Krievijas impērijas.
Vuvuzela
Vuvuzela (en, ) ir apmēram 65 cm gara plastmasas taure, kas rada spalgu skaņu galvenokārt Si bemola tonī. Līdzīgs instruments cometa tiek plaši lietots Brazīlijā un citās Latīņamerikas valstīs. Dažādu ražotāju vuvuzelas var radīt atšķirīgu skaņas intensitāti un frekvenci. Skaņas intensitāte ir atkarīga no pūšanas tehnikas un spēka, ar ko to pūš.
Visvairāk tās tiek izmantotas futbola spēļu laikā Dienvidāfrikā. Vuvuzelas ir kļuvušas par Dienvidāfrikas futbola fanu neatņemamu atribūtiku un līdzjutēju simbolu. Vuvuzelu radītā skaņa bija nopietns to aizliegšanas iemesls 2009. gada Konfederāciju kausā un 2010. gada FIFA Pasaules kausā. Pēc Pasaules kausa izcīņas beigām vairākas dažādu sporta veidu līgas aizliedza vuvuzelu izmantošanu spēļu laikā.
Mauretānija
Vēsture
Senajai Romai izplešoties, Mauretānijas teritorija kļuva par Romas impērijas vasaļvalsti, bet 44. gadā to tieši iekļāva impērijā kā provinci. Imperators Klaudijs to sadalīja divās atsevišķās provincēs Cēzarejas Mauretānijā (Mauretania Caesariensis, galvaspilsēta Cēzareja, tagad Čerčela) un Tingisas Mauretānijā (Mauretania Tingitana, galvaspilsēta Tingisa, tagad Tanžera). No Mauretānijas vārda cēlies mauru nosaukums. Mauretāniju nevajadzētu jaukt ar mūsdienu Mauritāniju, kas atrodas citur.
Anita Vlodarčika
Anita Vlodarčika (, dzimusi Ravičā, Polijā) ir poļu vieglatlēte, vesera metēja, pasaules rekordiste šajā disciplīnā. Viņa ir trīskārtēja olimpiskā čempione un četrkārtēja pasaules čempione.
Karjera
2012. gada olimpiskajās spēlēs un 2013. gada Pasaules čempionātā A. Vlodarčika sākotnēji izcīnīja sudraba medaļas, piekāpjoties vienīgi T. Lisenko, bet pēc Lisenko diskvalifikācijas dopinga lietošanas dēļ Vlodarčikai tika piešķirtas zelta medaļas abās šajās sacensībās. Pasaules čempionātā Maskavā viņa aizmeta 78,46 m, kas bija sportistes personiskais un jauns Polijas rekords. A. Vlodarčika ir uzvarējusi četros Eiropas čempionātos pēc kārtas: 2012. gadā Helsinkos, 2014. gadā Cīrihē, 2016. gadā Amsterdamā un 2018. gadā Berlīnē.
2014. gada 31. augustā A. Vlodarčika atguva pasaules rekordu, sacensībās Berlīnē veseri aizmetot 79,58 m tālumā. 2015. gada 27. jūnijā Vroclavā uzlaboja pasaules rekordu līdz 79,83 m, bet 1. augustā uzlaboja rekordu līdz 81,08 m, kļūstot par pirmo sievieti, kas pārvarējusi 80 m robežu.
2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro izcīnīja zelta medaļu, sasniedzot jaunu pasaules rekordu un uzstādot olimpisko rekordu — 82,29 m. sacensībās Varšavā vēlreiz laboja sev piederošo pasaules rekordu, sasniedzot 82,98 metrus. Viņa tika atzīta par 2016. gada labāko Polijas sportisti. 2017. gada Pasaules čempionātā Londonā izcīnīja vēl vienu zelta medaļu, bet 2019. gada Pasaules čempionātā nepiedalījās savainojuma dēļ.
2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kas norisinājās 2021. gadā Tokijā, izcīnīja savu trešo olimpisko zelta medaļu, raidot veseri 78,48 metru tālumā. Viņa kļuva par pirmo sieviešu sportisti, kura trīs reizes pēc kārtas uzvarējusi vienā vieglatlētikas olimpisko spēļu disciplīnā.
Jozefs II Hābsburgs
Jozefs II (de, hu, cs, hr); dzimis, miris , pilnā vārdā Jozefs Benedikts Augusts Johanness Antons Mihaels Ādams (de) bija apgaismības laikmeta Svētās Romas impērijas ķeizars no 1765. līdz 1790. gadam, Bohēmijas un Ungārijas karalis, Austrijas erchercogs, vecākais Marijas Terēzijas dēls. Patstāvīgi sāka valdīt pēc mātes nāves 1780. gadā, līdz tam darbojoties kopā ar māti.
Reliģiskās tolerances piekritējs. Daļēji neveiksmīgi īstenoja apgaismotā absolūtisma stila reformas (t.s. jozefisms). Atbalstīja vācu valodas (latīņu valodas vietā) lietošanu valsts pārvaldē. 1781. gadā atcēla dzimtbūšanu. Veica tiesību un nodokļu reformu. 1787. gadā atcēla nāvessodu (rīkojums bija spēkā līdz 1795. gadam).
Miris bez vīriešu dzimuma mantiniekiem. Troni mantoja Jozefa II brālis Leopolds II.
Saulkrastu novada ģerbonis
Saulkrastu novada ģerbonis ir Saulkrastu novada oficiālais simbols. Ģerbonis apstiprināts 2022. gadā. Ģerboņa autors ir Edgars Sims.
Ģerbonī attēlota saule uz zila fona, (kas bija attēlots uz iepriekšējā Saulkrastu novada ģerboņa), kas ar pamīšus taisnu staru un ozollapu vainagu, kas kopīgi simbolizē gaismu, dzīvību un mūžīgo kustību, savukārt ozollapas simbolizē Sēju.
Vēsturiskais ģerbonis
Laika posmā no 2010. līdz 2022. gadam tika izmantots ģerbonis, par kura pamatu tika izmantots Saulkrastu pilsētas ģerboni (ieviests 1995. gadā, autore Gundega Ruņģe). Ģerboņa skici izstrādāja SIA ”Baltijas Dizaina Aģentūra”.
Ģerbonim angļu vairoga forma, vairoga augšējā daļā attēlota zelta saule ar 20 izliektu staru vainagu, zaļā pēdā četri sudraba pāļi. Motīvs ar sauli un sudraba pāļiem aizgūts no pilsētas ģerboņa, kur zilais lauks simbolizē jūru un Latvijas debesis, kam pāri zelta saule. Piecas zaļās joslas zimbolizē Saulkrastus veidojošos vēsturiskos ciemus — Bādciemu, Katrīnbādi, Pēterupi, Neibādi un Zvejniekciemu, četras sudraba joslas simbolizē četras upes — Inčupi, Pēterupi, Ķīšupi un Aģi.
Aizezere
Aizezere — vietvārds Latvijā:
Stērlings Moss
Sers Stērlings Krofards Moss (en; — ) bija autosportists no Apvienotās Karalistes, pazīstams pateicoties savai dalībai Formula 1 sacīkstēs. Viņš bija četrkārtējs Formula 1 sacīkšu vicečempions, un viņu bieži sauc par labāko pilotu, kas ne reizi nav kļuvis par čempionu. Moss piedalījās sacīkstēs no 1948. līdz 1962. gadam, uzvarot 212 no 529 sacensībām šajā laika posmā. Tāpat kā citi tā laika autosportisti, Moss piedalījās vairākās autosacīkšu sērijās vienlaicīgi.
Karjera
Stērlings Moss bija zobārsta un sacīkšu pilota Elfreda Mosa (en) un viņa sievas Eilīnas (en) dēls. Viņa tēvs 1924. gadā piedalījās Indianapolis 500 sacensībās. Viņa māsa Peta arī nodarbojās ar autosportu, piedaloties rallija sacensībās.
Moss nodarbojās ar autosportu no 1948. līdz 1962. gadam, uzvarot 212 no 529 sacensībām, kurās viņš piedalījās, tostarp 16 Formula 1 pasaules čempionāta Grand Prix. Viņš piedalījās līdz 62 sacīkstēm vienā gadā un brauca ar 84 dažādu marku automašīnām sacensībās. Viņš deva priekšroku britu automašīnām, sakot: «Labāk ar godu zaudēt britu mašīnā, nekā uzvarēt ārzemju.». Pārstāvot Vanwall komandu, Mosam (kā arī Džekam Brebemam Cooper komandā) bija nozīmīga loma, pārtraucot Vācijas un Itālijas komandu dominanci Formula 1 sacensībās. Līdz 1991. gadam, kad viņu apsteidza Naidžels Mensels, Moss bija angļu braucējs ar lielāko Formula 1 uzvaru skaitu.
Mosa pirmā uzvara starptautiskās sacensībās tika izcīnīta īsi pirms viņa 21. dzimšanas dienas 1950. gada RAC Tourist Trophy sacīkstē Ziemeļīrijā. Šajās sacensībās viņš uzvarēja vēl sešas reizes (1951. un 1955. gadā, kā arī no 1958. līdz 1961. gadam). Ferrari sacīkšu komandas dibinātājs Enco Ferrāri Mosam piedāvāja Formula 2 automašīnu, ar kuru piedalīties 1951. gada Bari Grand Prix pirms pilnas sezonas 1952. gadā. Kad Moss ar tēvu ieradās Apūlijā, izrādījās, ka solīto mašīnu vadīs pieredzējušais braucējs Pjēro Tarufi. 1953. gadā Mercedes-Benz sacīkšu komandas vadītājs Alfrēds Neibauers izrādīja interesi par Mosu un ieteica viņam iegādāties Maserati spēkratu dalībai 1954. gadā. Mosam vairākkārt izdevās labi kvalificēties sacensībām, taču neizturīgās mašīnas dēļ viņš neguva daudz punktu čempionātā. Par spīti tam, viņš pievienojās Mercedes 1955. gadā.
Mosa pirmā uzvara pasaules čempionātā bija 1955. gada. Viņš kļuva par pirmo britu, kas ir uzvarējis šajās sacensībās. Tajā pašā gadā viņš uzvarēja Itālijas tūkstoš jūdžu sacensībās Mille Miglia. Pēc tam, kad Mercedes 1955. gada nogalē pārtrauca dalību autosportā, Moss vispirms atgriezās pie Maserati, bet vēlāk brauca ar britu ražotām mašīnām — Vanwall, Cooper un Lotus. Viņš uzvarēja 1957. gada, kas tika rīkota visu laiku garākajā (25 km) Formula 1 sacīkšu trasē. 1958. gada viņš izcīnīja pirmo Formula 1 uzvaru automašīnā, kuras dzinējs atrodas tās aizmugurē. Šāds izkārtojums kļuva par standartu trīs gadus vēlāk. Tā paša gada viņš kļuva par pirmo braucēju Eiropā, kura mašīnas krāsojumu ietekmēja sponsori. Mosa mašīna tika nokrāsota Eldorado saldējuma firmas krāsās.