cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maltas vēsture
Arābu periods
870. gadā Maltu ieņēma musulmaņi no Ziemeļāfrikas Aglabīdu emirāta. Pēc Al-Himjarī teiktā, Halafa al-Hādima vadītie spēki aplenca Bizantijas pilsētu Meliti, kuru pārvaldīja gubernators Amross (iespējams, Ambrosioss). Al-Hādims tika nogalināts cīņās, un Savāda Ibn Muḥamads tika nosūtīts no Sicīlijas, lai turpinātu aplenkumu pēc viņa nāves. Aplenkuma ilgums nav zināms, bet tas, iespējams, ilga dažas nedēļas vai mēnešus. Pēc tam, kad Melite krita, iedzīvotāji tika nonāvēti, pilsēta tika sagrauta un tās baznīcas tika izlaupītas. Baznīcu marmors tika izmantots Susas pils uzcelšanai Tunisijā. Pēc Al-Himjarī teiktā, Malta palika gandrīz neapdzīvota, līdz ap 1048. vai 1049. gadu uz to pārcēlās musulmaņu kopiena un viņu vergi, kas atjaunoja Melites pilsētu kā Medīnu (Mdinu), padarot to par "smalkāku vietu, nekā tā bija iepriekš". Tomēr arheoloģiskie pierādījumi liecina, ka Melitē/Medīnā jau 11. gadsimta sākumā bija plaukstoša musulmaņu apmetne, tāpēc Al-Himjarī vērtējums ir pārspīlēts. 1053.—1054. gadā bizantieši aplenca Medīnu, bet tās aizstāvji, uzzinājuši, ka bizantieši netaisās tiem dot žēlastību, apsolīja saviem vergiem brīvību, ja tie cīnīsies par pilsētu, un atvairīja uzbrucējus. Nav zināms, vai bizantiešu uzbrukums bija mēģinājums atgūt pilsētu vai soda ekspedīcija pret Medīnu kā pirātu bāzi. Lai gan arābu valdīšana bija samērā īsa, viņi atstāja ievērojamu ietekmi uz Maltu. Papildus viņu arābu valodas sicīliešu dialektam tika ieviesta kokvilna, apelsīni un citroni, kā arī jaunas apūdeņošanas metodes. Daudzi Maltas vietvārdi ir datēti ar šo periodu, un mūsdienu maltiešu valoda ir visvairāk radnieciska arābu valodai.
Viduslaiku musulmaņu periods radīja ilgstošu historiogrāfisku pretrunu starp Maltas vēsturniekiem. Saskaņā ar "kristīgās nepārtrauktības tēzi", kuras autors bija 17. gadsimta vēsturnieks Džovanni Frančesko Abela un kura joprojām ir vispopulārākā tautas leģendās, Maltas iedzīvotāji nepārtraukti apdzīvoja salas no agrīnā kristīgā laikmeta līdz mūsdienām, un kristiešu kopiena saglabājās pat musulmaņu laikos. 1970. gados to apstrīdēja vēsturnieks Godfrī Vetingers, kurš apgalvoja, ka nekas neliecina par kristietības nepārtrauktību Maltas salās no 9. gadsimta beigām līdz 11. gadsimtam — maltiešiem bija jābūt integrētiem jaunajā arābu islāma sabiedrībā. Kristīgā nepārtrauktības tēze 2010. gadā atdzima pēc vairāku vēsturnieku publikācijas, kura apstrīdēja Vetingera interpretāciju, pamatojoties uz senu Bizantijas poēmu (kas vēlāk šķita nepareizi iztulkota). Vetingers vēlāk apstiprināja savu tēzi, pamatojoties uz arābu avotiem, kuri, šķiet, visi bija vienisprātis, ka "Maltas sala pēc tam palika drupās bez iedzīvotājiem" — tādējādi izslēdzot jebkādu nepārtrauktību starp maltiešiem pirms 870. gada un vēlākajiem iedzīvotājiem. Tas saskan arī ar Džozefa Brinkata konstatējumu, ka maltiešu valodā nav apakšslāņu, sākot no arābu valodas. Tas ir ļoti reti sastopams gadījums, ko var izskaidrot tikai ar krasu pārtraukumu starp vienu periodu un nākamo. Gluži pretēji, dažus bizantiešu vārdus maltiešu valodā ieveduši 400 rodieši, kas ieradās kopā ar sv. Jāņa bruņiniekiem 1530. gadā, kā arī grieķu rita kristiešu pieplūdums no Sicīlijas.
Normāņi
Malta atgriezās kristiešu pārvaldē līdz ar normāņu iekarošanu. Normāņi tolaik jau bija iekarojuši gandrīz visu apkaimi, un Malta bija viens pēdējiem arābu cietokšņiem. 1091. gadā Sicīlijas grāfs Rožērs I iebruka Maltā, guva uzvaru un salas musulmaņu valdniekus pārvērta par saviem vasaļiem.
Iebrucēji ielenca Medīnu (mūsdienu Imdinu), galveno salas pilsētu, taču iedzīvotājiem izdevās sarunāt miera nosacījumus. Musulmaņi atbrīvoja kristiešu gūstekņus, zvērēja uzticību Rožēram un apsolīja maksāt nodevas. Apmierinātais Rožērs kopā ar atbrīvotajiem gūstekņiem atgriezās Sicīlijā.
Šis uzbrukums neizraisīja nozīmīgas politiskas pārmaiņas, bet tas pavēra ceļu Maltas atkārtotai kristianizācijai, kas sākās tikai 1127. gadā. Gadsimtu gaitā 1091. gada iebrukums tika romantizēts kā kristīgās Maltas atbrīvošana no musulmaņu varas, un no tā radās vairākas tradīcijas un leģendas, piemēram, maz ticams apgalvojums, ka grāfs Rožērs maltiešiem piešķīris savas sarkanās un baltās krāsas kā jaunās nacionālās krāsas. 1122. gadā Malta piedzīvoja musulmaņu sacelšanos, un 1127. gadā Rožēra dēls Rožērs II Maltā no jauna iekaroja salas, iecēla normāņu pārvaldi un sāka ieviest kristietību.
Sicīlijas karaliste
Malta gandrīz 400 gadus bija Sicīlijas karalistes daļa. Šajā periodā Malta tika izlēņota un pārdota tālāk dažādiem feodāļiem un baroniem, un tajā secīgi valdīja Švābijas, Anžū, Aragonas, Kastīlijas un Spānijas kroņi. Galu galā Aragona, kas tobrīd valdīja Maltā, 1479. gadā pievienojās Kastīlijai, un Malta kļuva par Spānijas impērijas daļu. Tikmēr Maltas administrācija nonāca vietējās muižniecības rokās.
Salas palika musulmaņu apdzīvotas vēl ilgi pēc arābu varas beigām. Arī arābu administrācija palika savā vietā, un musulmaņiem bija atļauts brīvi praktizēt savu reliģiju līdz 13. gadsimtam. Normāņi ikgadējās nodevas prasīja mūļos, zirgos un munīcijā, kas liecina par tālaika Maltas saimniecības novirzienu un iespējām. Šīs neitrālās attieksmes rezultātā musulmaņi demogrāfiski un ekonomiski turpināja dominēt Maltā vēl vismaz 150 gadus pēc kristiešu iekarošanas.
1192. gadā Tankreds no Sicīlijas iecēla Margarito no Brindizi par pirmo Maltas grāfu. Viņa laikā Maltā sākās latinizācijas process, lai nodibinātu stingru Romas katoļticību pēc iepriekšējās Austrumu pareizticīgo un islāma dominēšanas. Tomēr līdz 1224. gadam pastāvēja spēcīga musulmaņu sabiedrības daļa.
1224. gadā Svētās Romas imperators Frīdrihs II nosūtīja ekspedīciju pret Maltu, lai nodrošinātu kontroli un neļautu tās musulmaņu iedzīvotājiem atbalstīt musulmaņu dumpi Sicīlijas Karalistē.
Pēc normāņu iekarošanas Maltas salu iedzīvotāju skaits turpināja pieaugt, galvenokārt pateicoties imigrācijai no ziemeļiem (Sicīlijas un Itālijas), 1223. gadā Itālijas Čelano pilsētas visi vīrieši tika izsūtīti trimdā uz Maltu, 1240. gadā Maltā tika izvietots garnizons. Tā rezultātā Kapelli u.c. 2005. gadā konstatēja, ka "mūsdienu Maltas vīrieši, visticamāk, cēlušies no Dienviditālijas, ieskaitot Sicīliju un līdz pat Kalabrijai".
Ap 1249. gadu daži Maltas musulmaņi tika nosūtīti uz Itālijas koloniju Lučeru, kas bija izveidota Sicīlijas musulmaņiem. Dažiem vēsturniekiem, tostarp Godfrī Vetingeram, šis notikums iezīmē islāma beigas Maltā. Maltiešu valoda salās izdzīvoja — tas liecina, ka šī iedzīvotāju grupa kopumā tomēr nepazuda no Maltas.
1266. gadā Malta tika nodota Francijas karaļa Luija IX brālim Šarlam no Anžū, kurš togad ar Francijas palīdzību bija iekarojis Sicīlijas troni un paturēja Maltu līdz 1283. gadam. Šarls izcēlās ar neiecietību pret nekatoliskajām reliģijām. Tomēr Maltas saikne ar musulmaņu Āfriku joprojām bija spēcīga līdz 1283. gadam, kad Sicīlijas pretfranču sacelšanās un Vakarlūgšanas kara (1282-1302, starp Aragonas un Sicīlijas karalistēm) rezultātā salas nonāca Aragonas pakļautībā.
1429. gada septembrī Tunisijas Hafsīdu dinastijas musulmaņu spēki mēģināja ieņemt Maltu, bet aplenkums tika atvairīts. Iebrucēji tomēr aplaupīja salu un saņēma gūstā tūkstošiem vergu. Līdz 15. gadsimta beigām visi maltiešu musulmaņi tika spiesti pievērsties kristietībai, un viņiem bija jāatrod veidi, kā noslēpt savu iepriekšējo identitāti, latinizējot vai pieņemot jaunus uzvārdus.
Maltas ordenis
1530. gadā salas savā pārvaldībā kā Sicīlijas karalistes vasalis ieguva sv. Jāņa ordenis, kurš pirms tam bija 1522. gadā musulmaņu padzīts no Rodas salas. Mūsdienās to bieži saīsināti sauc par Maltas ordeni.
Ordeņa militārās aktivitātes
Sākotnēji Svētā Jāņa bruņinieku ordenis tika izveidots, lai izveidotu priekšposteņus gar svētceļnieku maršrutiem un palīdzētu tiem. Viens no viņu galvenajiem uzdevumiem bija sniegt medicīnisko palīdzību, un arī šodien viņu astoņstaru krusts joprojām tiek plaši izmantots pirmās palīdzības organizācijās, bet pats ordenis ieguva "hospitāliešu" nosaukumu. Pamazām ordenis dāvinājumos saņēma daudzas tikko iekarotas teritorijas, kuras bija jāaizstāv, un tas radīja spēcīgo bruņinieku militāro spārnu. Laika gaitā ordenis kļuva stiprs un bagāts. Tā kā liela daļa viņu aptvertās teritorijas bija ap Vidusjūras reģionu, viņi kļuva arī par jūrniekiem.
No Maltas bruņinieki atsāka savus pirātiskos un pretpirātiskos uzbrukumus osmaņu kuģniecībai, un sultāns Suleimans Lieliskais pavēlēja dot prettriecienu. 1551. gadā osmaņu admirālis Sinans pašā kopā ar korsāriem mēģināja ieņemt Maltu, bet pēc neveiksmes sagrāba un izlaupīja Audešu, iegūstot ap 5000 vergu. Šajā laikā bruņinieki bija iekārtojuši flotes bāzi Maltas Birgu pilsētā, kurā bija lieliskas ostas. Birgu tajā laikā bija viena no divām lielākajām pilsētām, otrā bija Mdina, vecā Maltas galvaspilsēta. Aizsardzība ap Birgu tika uzlabota, un vietā, kur tagad atrodas Lisla jeb Senglī, tika uzbūvēti jauni nocietinājumi. Neliels forts tika uzcelts pussalas galā, kur tagad atrodas Valletas pilsēta, un tika nosaukts par sv. Elma fortu.
Lielais Maltas aplenkums
1565. gada 18. maijā Suleimans Lieliskais pats ieradās Maltā ar 193 kuģiem un apmēram seškārtīgu pārspēku. Bruņinieki, savu spiegu brīdināti, bija tam gatavi. Sākumā osmaņi uzbruka jaunuzceltajam sv. Elma fortam un pēc mēnesi ilgas cīņas forts atradās drupās, taču ap 1500 karavīru turpināja cīnīties, līdz osmaņi tos nonāvēja. Pēc tam viņi sāka uzbrukt Birgu un Lislas nocietinājumiem, taču bez panākumiem.
8. septembrī aplenkums tika izbeigts un osmaņu flote atkāpās, jo tuvojošās ziemas vētras draudēja nepieļaut kuģošanu un spēki aplenkuma turpināšanai vairs nešķita pietiekami. Osmaņu impērija bija demoralizēta, zaudējusi ap 25 000 vīru no saviem 35 000 (dažādu avotu skaitļi, kā parasti, ir atšķirīgi), kam pretī bija stājušies 6000 — 500 bruņinieku, 2000 algotņu, 500 vergu un ap 3000 bruņotu maltiešu civiliedzīvotāju. Osmaņi vairs nemēģināja iekarot Maltu, un arī enerģiskais sultāns nomira nākamajā gadā.
Uzplaukuma un lejupslīdes periods
Gadu pēc tam ordenis sāka darbu pie jaunas nocietinātas pilsētas būves Skiberas pussalā, kuru osmaņi bija izmantojuši kā bāzi aplenkuma laikā. Tā tika nosaukta par Valletu Žana "Parizo" de Valeta, tābrīža lielmestra vārdā. Pilsētas nocietinājumi nekad netika pārbaudīti kaujā un mūsdienās tie joprojām ir vieni no vislabāk saglabātajiem šī perioda nocietinājumiem.
Atšķirībā no citiem salas valdniekiem, svētā Jāņa ordenim ārpus Maltas nebija citas "mītnes zemes". Sala kļuva par viņu mājām, tāpēc viņi tajā ieguldīja daudz vairāk nekā jebkura cita vara. Turklāt tā locekļi nāca no dižciltīgām ģimenēm un savā dienestā bieži bija uzkrājuši ievērojamas bagātības. Šī perioda arhitektūras un mākslas paliekas joprojām ir no izcilākajām Maltas vēsturē, it īpaši Valletas pilsētā.
Tomēr, tā kā ordeņa galvenais pastāvēšanas iemesls bija izgaisis, ordenis pamazām degradējās. Astoņpadsmitā gadsimta pēdējās trīs desmitgadēs ordenis piedzīvoja stabilu kritumu. Tas bija vairāku faktoru rezultāts, tostarp bankrots, ko izraisīja pēdējo lielmestru bezatbildība. Sakarā ar to un augošo nabadzību ordenis kļuva nepopulārs arī maltiešu vidū.
1775. gadā notika vietējās garīdzniecības Priesteru sacelšanās. Nemierniekiem garīdznieku vadībā izdevās ieņemt sv. Elma un sv. Džeimsa Kavaljē fortus, taču sacelšanās ātri tika apspiesta un līderi sodīti.
Napoleona kari
Gadu gaitā ordeņa spēks mazinājās; viņu valdīšana beidzās 1798. gadā, kad Napoleona Bonaparta ekspedīcijas flote apstājās Maltā, dodoties savā Ēģiptes ekspedīcijā. Napoleons lūdza stāvvietu, lai apgādātu savus kuģus, un, kad viņi atteicās viņam piegādāt ūdeni, Napoleons Bonaparts nosūtīja kareivjus, lai ieņemtu kalnus ap Valletu. Lielmestrs Hompešs kapitulēja 11. jūnijā. Nākamajā dienā tika parakstīts līgums, ar kuru suverenitāti pār Maltu tika nodota Francijas Republikai. Pretī Francijas Republika piekrita "izmantot visas savas iespējas Raštates kongresā, lai sagādātu lielmestram zemi, līdzvērtīgu tai, no kuras viņš atsakās".
Īsajā savas uzturēšanās laikā (sešās dienās) Napoleons veica daudzas reformas, proti, jaunas pārvaldes izveidošanu ar valdības komisiju, divpadsmit pašvaldību un valsts finanšu pārvaldes izveidi, visu feodālo tiesību un privilēģiju atcelšanu, verdzības atcelšanu un brīvības piešķiršanu visiem musulmaņiem — vergiem (kopā 2000). Tiesu līmenī tika izveidots ģimenes kodekss un tika izvirzīti divpadsmit tiesneši. Sabiedrības izglītošana tika organizēta pēc paša Bonaparta noteiktajiem principiem, nodrošinot pamatizglītību un vidējo izglītību. Tika dibinātas piecpadsmit pamatskolas un reformēta universitāte.
Pēc tam viņš devās uz Ēģipti, atstājot ievērojamu garnizonu Maltā. Tā kā ordenis vairs netika cienīts maltiešu vidū, tie sākotnēji uz francūžiem skatījās ar optimismu. Šīs ilūzijas nebija ilgas. Dažu mēnešu laikā francūži slēdza klosterus un sagrāba baznīcas dārgumus, tai skaitā Žana de Valeta zobenu, kas līdz šim joprojām ir izstādīts Luvrā Parīzē. Maltieši, būdami pārliecināti katoļi, sacēlās, un Francijas ģenerāļa Kloda-Anrī Belgrāna de Vobo garnizons atkāpās uz Valletu. Pēc vairākiem neveiksmīgiem vietējo iedzīvotāju mēģinājumiem ieņemt pilsētu, viņi lūdza palīdzību britiem. Kontradmirālis Nelsons 1799. gadā pieņēma lēmumu par pilnīgu Valletas blokādi. Francijas garnizons padevās 1800. gadā.
19. gadsimts
1800. gadā Malta kā protektorāts brīvprātīgi kļuva par Britu impērijas daļu. Saskaņā ar 1802. gada Amjēnas līguma nosacījumiem Lielbritānijai vajadzēja evakuēt salu, taču, izmantojot maltiešu pārstāvju lūgumu neatstāt tos un apliecinājumu, ka tie labprāt pieņem britu valdīšanu, tā neizpildīja šo pienākumu — tas bija viens no vairākiem savstarpējiem līguma neievērošanas gadījumiem, kas galu galā noveda pie tā atcelšanas un kara atjaunošanas starp Lielbritāniju un Franciju.
Lai gan sākotnēji briti salai nepiešķīra lielu nozīmi, tās labās ostas kļuva novērtētas pēc Suecas kanāla atvēršanas 1869. gadā. Sala kļuva par militāru un jūras spēku cietoksni, britu Vidusjūras flotes galveno bāzi. Vietējā pārvalde maltiešiem tika atteikta līdz pat 1921. gadam, lai gan daļēji ievēlēta likumdošanas padome tika izveidota jau 1849. gadā (pirmā valdības padomes sēde pilnā Lielbritānijas kontrolē notika 1835. gadā), un vietējie iedzīvotāji dzīvoja nabadzībā. Tas notika tāpēc, ka sala bija pārapdzīvota un lielā mērā bija atkarīga no Lielbritānijas kara izdevumiem, kas mainījās atkarībā no ārējas situācijas prasībām. 19. gadsimtā Lielbritānijas administrācija uzsāka vairākas liberālas konstitucionālās reformas, taču tām pretojās katoļu baznīca un Maltas elite, kas vēlējās saglabāt savas feodālās privilēģijas. Parādījās politiskās organizācijas, tādas kā Nacionālistu partija, kuras mērķis bija itāļu valodas un katolicisma aizsardzība Maltā.
1800.—1820. gados maltieši mēģināja lauksaimnieciski un militāri kolonizēt tuvējo Lampedūzas salu.
1813. gadā Maltai tika piešķirta Batērsta konstitūcija un sākās mēris; 1814. gadā to pasludināja par brīvu no mēra, Vīnes 1815. gada kongress atkārtoti apstiprināja Lielbritānijas valdīšanu saskaņā ar 1814. gada Parīzes miera līgumu. 1819. gadā tika likvidēta vietējā muižnieku pašpārvalde (Università).
Pēc Vatikāna valsts pasludināšanas 1828. gadā tika atceltas svētvietas tiesības. Trīs gadus vēlāk Maltas bīskapa krēslu padarīja neatkarīgu no Palermo krēsla, ar ko tika pilnīgi izbeigta Sicīlijas karalistes juridiskā ietekme Maltā. 1839. gadā tika atcelta preses cenzūra un sākta svētā Pāvila anglikāņu katedrāles celtniecība. Pēc 1846. gada "Karnevāla nemieriem" 1849. gadā tika izveidota valdības padome ar ievēlētiem locekļiem, kas darbojās Lielbritānijas valdības pakļautībā. 1881. gadā tika izveidota Lielbritānijas pakļautībā esoša Izpildu padome; 1887. gadā valdības padomei tika uzticēta lielāka kontrole. Pretreakcija notika 1903. gadā, atgriežoties pie 1849. gada pilnā Lielbritānijas pakļautībā esošas valdības padomes.
Gadsimta pēdējā ceturksnī kopā ar pārējo apkaimi sākās tehniskais un finansiālais progress: tika dibināta Anglo-Ēģiptes banka (1882) un sākās Maltas dzelzceļa darbība (1883); pirmās savas pastmarkas tika izdotas 1885. gadā, 1886. gadā ķirurgs majors Deivids Brūss atklāja mikrobu, kas izraisīja Maltas drudzi jeb brucelozi, un 1905. gadā Temistokls Zammits atklāja tā avotus.
20. gadsimta sākums
No 1915. līdz 1918. gadam Pirmā pasaules kara laikā Malta kļuva pazīstama kā "Vidusjūras medmāsa", jo Maltā tika izmitināti daudzi ievainotie karavīri.
1919. gadā "7. jūnija nemieri" pret pārmērīgo maizes cenu kļuva par iemeslu lielākai vietējai autonomijai 1920. gados. 1921. gadā Lielbritānijas valdība piešķīra pašpārvaldi. Malta ieguva divpalātu parlamentu ar Senātu (tas tika likvidēts 1949. gadā) un ievēlētu Likumdošanas asambleju. Vietējais diplomāts un politiķis Džozefs Hovards tika iecelts par premjerministru; viņa pirmais akts bija katolicisma pasludināšana par Maltas valsts reliģiju. 1923. gadā pirmo reizi publiski spēlēja jauno himnu L' Innu Malti.
1930. gados attiecībās starp Maltas politisko eliti, Maltas katoļu baznīcu un Lielbritānijas varas iestādēm radās nestabilitāte; 1921. gada konstitūcija tika apturēta divas reizes. Vispirms 1930.—1932. gadā, kad Lielbritānijas varas iestādes nolēma, ka brīvas un godīgas vēlēšanas nebūs iespējamas pēc sadursmes starp valdošo Konstitucionālo partiju un Baznīcu un pēc tam ar baznīcas pasludināto nāves grēku vēlēt par šo partiju, tādējādi padarot brīvas un godīgas vēlēšanas neiespējamas. 1933. gadā Konstitūcija atkal tika atsaukta, jo valdība iestājās par itāļu valodas mācīšanu pamatskolās uz budžeta rēķina. Tādējādi Malta tika atsviesta kroņa kolonijas statusā, kas tai bija 1813. gadā.
Pirms britu ierašanās oficiālā valoda kopš 1530. gada (un viena no izglītotās elites valodām) bija itāļu valoda, kuru no 1800. gada sāka izspiest pieaugošā angļu valodas lietošana. 1934. gadā maltiešu valoda tika pasludināta par oficiālu valodu, kas to skaitu palielināja līdz trim. Divus gadus vēlāk 1936. gada konstitūcija deklarēja, ka maltiešu un angļu valoda ir vienīgās oficiālās valodas, tādējādi formāli izbeidzot ilggadējo “valodas jautājumu”, kas vairāk nekā pusgadsimtu bija dominējis Maltas politikā. 1934. gadā tikai aptuveni 15% iedzīvotāju tekoši runāja itāliski, tomēr līdz tam tiesās tika izmantota tikai itāļu valoda.
1936. gadā konstitūcija tika pārskatīta arī, paredzot Izpildu padomes locekļu izvirzīšanu saskaņā ar Lielbritānijas valdību (līdzīgi kā bija 1835. gada konstitūcijā), un 1939. gadā atkal atgriezās pie daļēji vēlētas valdības padomes Lielbritānijas pakļautībā.
Otrais pasaules karš
Pirms Otrā pasaules kara Valletā atradās Karaliskās flotes Vidusjūras flotes galvenā mītne. Tomēr, neraugoties uz Vinstona Čērčila iebildumiem, 1937. gada aprīlī tā tika pārvietota uz Aleksandriju Ēģiptē, baidoties, ka Malta ir pārāk neaizsargāta pret gaisa uzbrukumiem no Eiropas. Uz kara sākumu ar Itāliju 1940. gada 10. jūnijā Maltā bija mazāk nekā četru tūkstošu karavīru garnizons un apmēram piecu nedēļu pārtikas krājumi aptuveni 300 000 iedzīvotājiem. Turklāt Maltas pretgaisa aizsardzība sastāvēja no apmēram četrdesmit diviem pretgaisa aizsardzības ieročiem (34 "smagajiem" un 8 "vieglajiem") un četriem iznīcinātājiem-biplāniem Gloster Gladiator ar trīs pilotiem.
Pirmie aviācijas reidi pret Maltu notika 1940. gada 11. jūnijā; todien notika seši uzbrukumi. Salas biplāni nespēja aizstāvēties Lukas lidlauka nepabeigtības dēļ; tikai uz septīto uzbrukumu tas bija sagatavots. Sākotnēji itāļi lidoja apmēram 5500 m augstumā, pēc tam, lai uzlabotu bombardēšanas precizitāti, nolaidās līdz trīs tūkstošiem metru ("Gladiatoriem", lai paceltos šādā augstumā, vajadzēja apmēram 5 minūtes). Tomēr reizēm itāļi atteicās no bombardēšanas, redzot pretinieka gatavību pretdarbībai, nometa bumbas jūrā un devās atpakaļ. Pamazām bumbvedēju precizitāte uzlabojās, tomēr visi to radītie zaudējumi tika novērsti, vēl pirms paspēja atgriezties jauns bumbvedēju vilnis.
Maltā 330 cilvēki no kara sākuma līdz 1941. gada decembrim bija nogalināti un 297 nopietni ievainoti. 1941. gada janvārī Sicīlijā ieradās vācu 10. gaisa korpuss, lai atbalstītu vāciešu operācijas Āfrikā, un nākamo četru mēnešu laikā tika nogalināti 820 cilvēki un 915 smagi ievainoti.
1942. gada 15. aprīlī karalis Džordžs VI piešķīra Jura Krustu (augstāko britu civilo apbalvojumu par izcilību) "Maltas salas cietoksnim — tās iedzīvotājiem un aizstāvjiem". 1943. gada 8. decembrī salu apmeklēja Franklins Rūzvelts, tajā ieradās arī Vinstons Čērčils un Džordžs VI.
Otrā pasaules kara laikā Maltas parlamentā vienīgie atlikušie proitālisko Maltas nacionālistu deputāti Ugo Mifsuds un Džordžs Borgs Olivjē kaislīgi cīnījās pret 50 maltiešu izraidīšanu uz koncentrācijas nometnēm Ugandā, jo tie tika apsūdzēti Itālijai draudzīgās politiskās aktivitātēs.
1943. gadā sabiedrotie uzsāka iebrukumu Sicīlijā no Maltas. Iebrukums tika koordinēts no pazemes bāzes Valletā. Pēc Kasibiles pamiera vēlāk 1943. gada septembrī, kas bija faktiska Itālijas padošanās, Maltā britiem padevās liela daļa Itālijas flotes.
1945. gada sākumā notika Maltas konference, kurā Čērčils un Rūzvelts tikās pirms kopējās ar Josifu Staļinu Jaltas konferences.
Neatkarības iegūšana
1946. gada Nacionālās asamblejas rezultātā ar 1947. gadu tika pieņemta jauna konstitūcija. Tā atjaunoja Maltas pašpārvaldi un piešķīra sievietēm vēlēšanu tiesības, premjerministra amatā tika iecelts Pols Bofa. Izveidojās divu galveno partiju sistēma, kurā "kreiso" vadītājs bija leiborists Duminku Mintofs (Doms Mintofs), bet "labējo" — nacionālists Džordžs Borgs Olivjē.
Pēc leiboristu (MLP) uzvaras vēlēšanās 1955. gadā Londonā decembrī notika apaļā galda sarunas par Maltas nākotni, proti, Mintofa izvirzīto priekšlikumu par pilnīgu integrāciju Lielbritānijā. Tajā piedalījās jaunais premjerministrs Mintofs, Borgs Olivjē un citi Maltas politiķi kopā ar Lielbritānijas koloniālo sekretāru Alanu Lenoksu-Boidu. Lielbritānijas valdība piekrita piedāvāt salām savu pārstāvniecību Lielbritānijas parlamentā ar trim vietām Pārstāvju palātā, Iekšlietu ministrijai pārņemot atbildību par Maltas lietām no Koloniālā biroja. Saskaņā ar priekšlikumiem Maltas parlaments saglabātu priekšroku visās lietās, izņemot aizsardzību, ārpolitiku un nodokļus. Taču britu parlamentārieši pauda bažas, ka Maltas pārstāvniecība parlamentā Vestminsterā radīs precedentu citām kolonijām un ietekmēs vispārējo vēlēšanu iznākumu.
1956. gada 11. un 12. februārī notika referendums par integrāciju, kurā 77,02% vēlētāju atbalstīja šo priekšlikumu, bet nacionālistu partijas un baznīcas boikota dēļ balsoja tikai 59,1% vēlētāju, tādējādi padarot rezultātu nepārliecinošu.
Turklāt Maltas militāri stratēģiskās nozīmes samazināšanās nozīmēja, ka Lielbritānijas valdība vairs nevēlējās uzturēt tās ostas. Pēc admiralitātes lēmuma atlaist 40 dokerus Mintofs paziņoja, ka "Maltas tautas pārstāvji Parlamentā paziņo, ka viņiem vairs nav saistoši nolīgumi un saistības pret Lielbritānijas valdību ..." (1958. gada t.s. "Karavadžo incidents"). Atbildot uz to, koloniālais sekretārs nosūtīja Mintofam paziņojumu, paziņojot, ka viņš "neapdomīgi apdraudējis" visu integrācijas plānu.
Protestējot Mintofs atkāpās no premjerministra amata kopā ar visiem MLP deputātiem 1958. gada 21. aprīlī. Džordžam Borgam Olivjē gubernators Leikoks piedāvāja izveidot alternatīvu valdību, taču viņš atteicās. Tas noveda pie tā, ka gubernators pasludināja ārkārtas stāvokli, tādējādi apturot konstitūciju, un Maltā tika atjaunota tieša koloniālā pārvalde. MLP atteicās no atbalsta integrācijai ar Lielbritāniju (kad Mintofa prasības par finanšu garantijām netika pieņemtas) un tagad iestājās par pilnīgu neatkarību no tās.
Kaut arī Francija bija īstenojusi līdzīgu politiku savās kolonijās, no kurām dažas kļuva par aizjūras departamentiem, Lielbritānijas Maltai piedāvātais statuss bija vienīgais izņēmums. Malta bija vienīgā Lielbritānijas kolonija, kurā nopietni tika apsvērta integrācija ar Lielbritāniju, un vēlākās Lielbritānijas valdības ir izslēgušas atlikušo aizjūras teritoriju, piemēram, Gibraltāra, integrācijas iespēju.
Kopš 1959. gada Maltas gubernators sāka īstenot ekonomikas attīstības plānu, kas balstīts uz tūrisma un nodokļu konkurences veicināšanu, piedāvājot ļoti zemas nodokļu likmes pensijām, honorāriem un dividendēm, lai piesaistītu salām Lielbritānijas (sauktus par “sešpeniju kolonistiem”) un bijušos koloniālos pensionārus. Pēc 1967. gada Maltā bija liels britu pieplūdums no Rodēzijas.
1961. gadā tika sagatavota jauna konstitūcija, kas ļautu noteikt pašpārvaldi un atzīt Maltas Valsti. Džordžs Borgs Olivjē nākamajā gadā kļuva par premjerministru.
Nacionālistu valdības (1964–1971)
Pirmajās divās vēlēšanās pēc neatkarības iegūšanas 1962. un 1966. gadā Nacionālistu partija kļuva par lielāko partiju, iegūstot vairākumu parlamenta krēslu. Šajos gados attiecībām ar Itāliju bija vislielākā nozīme, lai nodrošinātu neatkarību un nodibinātu saikni ar kontinentālo Eiropu. Aldo Moro vizītē uz salas 1967. gadā Malta parakstīja četrus sadarbības līgumus ar Itāliju.
Darba partijas valdības (1971–1987)
Izveidojot konstitucionālo reformu paketi, Malta 1974. gada 13. decembrī kļuva par republiku, kuras pirmais prezidents bija pēdējais karalienes ģenerālgubernators sers Entonijs Mamo. Nākamajā gadā izsludinātais akts par tituliem (mt) Maltā atcēla visus muižniecības titulus, to vietā ieviešot valsts titulus maltiešiem, kuru piešķiršanu ierosina premjerministrs un apstiprina prezidents ne vairāk kā 3 cilvēkiem 2 gados, un valsts goda titulus ārzemniekiem. Starp šos goda titulus saņēmušajiem ārzemniekiem (kopā mazāk par simtu) ir Muammars Kadāfi (1975, pirmais saņēmējs, vēlāk tituls atsaukts), Kims Irsens (1985), Imants Freibergs (2004), Ingūna Rībena (2004), karaliene Elizabete II (2005), Vaira Vīķe-Freiberga (2005) un citas prominentas personas.
Partija uzvarēja arī 1976. gada vēlēšanās. Laiks no 1976. līdz 1981. gadam Maltai bija grūts, un leiboristu valdība aicināja maltiešus savilkt jostas, lai pārvarētu ekonomisko krīzi. Trūka būtisku priekšmetu; uz divām vai trim dienām nedēļā sistemātiski tika pārtraukta ūdens un elektrības piegāde. Politiskā spriedze pieauga, īpaši 1979. gada 15. oktobra "Melnajā pirmdienā", kad pēc premjerministra Mintofa slepkavības mēģinājuma tika nodedzinātas avīzes Times of Malta telpas un uzbrukts opozīcijas līdera mājai, turklāt policija neiejaucās šajās akcijās un neviens par tām netika sodīts.
Pēc ekonomiskā pakta beigām 1979. gada 1. aprīlī salu pameta pēdējie britu spēki, kuru klātbūtne stabilizēja Maltas ekonomiku. Šis notikums tiek svinēta kā Brīvības diena 31. martā. Svinības sākas ar ceremoniju Florianas pilsētā pie Kara memoriāla. Populārs pasākums šajā dienā ir tradicionālā regate Lielajā ostā.
Ārpolitikas pagrieziens
Mintofa premjerministra laikā Malta nodibināja ciešus kultūras un ekonomiskos sakarus ar Muammara Kadāfi vadīto Lībiju, kā arī diplomātiskās un militārās saites ar Ziemeļkoreju. No Ziemeļkorejas Malta saņēma ieročus un militāros instruktorus.
Mintofa laikā Lībija bija aizdevusi Maltai vairākus miljonus dolāru, lai kompensētu nomas ienākumu zaudējumus, kas radās pēc Lielbritānijas militāro bāzu slēgšanas Maltā. Šīs saites ar Lībiju nozīmēja dramatisku, bet īslaicīgu pagriezienu Maltas ārpolitikā. Rietumu mediji apgalvoja, ka Malta, šķiet, pagriež muguru NATO, Lielbritānijai un Eiropai kopumā. Maltā tika izdotas vēstures grāmatas, kas sāka izplatīt ideju par atvienošanos no Itālijas katoliskajiem iedzīvotājiem, un tā vietā popularizēja uzskatu par maltiešu ciešākām kultūras un etniskajām saitēm ar Ziemeļāfriku. Uz laiku arābu valoda bija kļuvusi par obligātu mācību priekšmetu Maltas vidusskolās. 1984. gadā Muammars Kadāfi Maltā oficiāli atklāja Marjamas Al-Batūlas mošeju.
1980. gadā Itālijas uzņēmuma Saipem naftas platformai, ko Texaco pasūtīja Maltas valdības uzdevumā veikt urbumus 68 jūras jūdzes uz dienvidaustrumiem no Maltas, pēc Lībijas lielgaballaivas draudiem bija jāpārtrauc darbība. Gan Malta, gan Lībija pieprasīja sev ekonomiskas tiesības uz šo teritoriju, un šis incidents izraisīja spriedzi. Jautājums tika nodots Starptautiskajai tiesai 1982. gadā, bet tiesas 1985. gada spriedums attiecās tikai uz nelielas apstrīdētās teritorijas daļas noteikšanu.
1980. gadā Malta parakstīja neitralitātes līgumu ar Itāliju, saskaņā ar kuru Malta vienojās nestāties nevienā aliansē, bet Itālija piekrita garantēt Maltas neitralitāti.
Konstitucionālā krīze 1980. gados
1981. gada vispārējās vēlēšanās Nacionālistu partija (NP) ieguva absolūtu balsu vairākumu, tomēr leiboristi ieguva vairākumu parlamenta vietu saskaņā ar balsošanas sistēmu, un Mintofs palika premjerministrs, izraisot politisku krīzi. Nacionālisti, kuru vadīja Edvards Fenehs Adami, atteicās pieņemt vēlēšanu rezultātu un arī atteicās ieņemt savas vietas parlamentā pirmajos likumdošanas gados, rīkojot kampaņu, pieprasot, lai parlamenta sastāvs atspoguļotu viņu uzvaru. Neskatoties uz to, leiboristu valdība palika pie varas visu piecu gadu termiņu. Mintofs atkāpās no premjerministra un partijas vadītāja amata un 1984. gadā par savu pēcteci iecēla Karmenu Mifsudu Boniči.
Pievienošanās process Eiropas Savienībai (1987–2004)
Vispārējās vēlēšanās, kas sekoja 1987. gadā, Nacionālistu partija ieguva balsu vairākumu. Adami jaunā nacionālistiskā valdība centās uzlabot Maltas saites ar Rietumeiropu un ASV. Nacionālistu partija iestājās par Maltas dalību Eiropas Savienībā, iesniedzot pieteikumu 1990. gada 16. jūlijā. Tas kļuva par nesaskaņu cēloni, jo leiboristi iebilda pret dalību ES.
Plaša liberalizācijas un valsts investīciju programma deva nacionālistiem uzvaru ar vēl lielāku balsu vairākumu 1992. gada vēlēšanās. 1993. gadā Maltā tika atjaunotas vietējās padomes.
1996. gada 26. oktobrī Maltā notika jaunas vispārējās vēlēšanas; kaut arī leiboristi saņēma visvairāk balsu, nacionālisti ieguva visvairāk vietu. 1987. gada konstitūcijas grozījumi bija jāizmanto otro reizi, un Darba partijai tika piešķirtas papildu četras vietas, lai nodrošinātu viņiem vairākumu parlamentā. Pēc tam Maltas pieteikums ES tika iesaldēts. Darba partijas šķelšanās 1998. gadā starp premjerministru Santu un bijušo premjerministru Mintofu izraisīja valdības vairākuma zaudējumu. Neskatoties uz republikas prezidenta mēģinājumiem nokārtot visu sarunu ceļā, viņam nācās pieņemt Santa un viņa valdības demisiju un sākt priekšlaicīgas vēlēšanas.
Pēc atgriešanās valdošajā statusā 1998. gadā Nacionālistu partija atkārtoti aktivizēja dalības pieteikumu ES. Helsinkos 1999. gada decembrī Malta tika oficiāli atzīta par kandidātvalsti. 2000. gadā arī no Maltas militārā kodeksa tika izsvītrots nāves sods.
ES iestāšanās sarunas tika pabeigtas 2002. gada beigās, un referendumā par dalību 2003. gadā 90,86% balsoja ar derīgām balsīm, no kuriem 53,65% bija "par". Leiboristi paziņoja, ka šis rezultāts viņu nesaistīs, ja tie atgriezīsies pie varas nākamajās tā gada vispārējās vēlēšanās. Taču vēlēšanās viņi zaudēja, un Nacionālistu partija ieguva vēl vienu mandātu, ieceļot par premjerministru Lorensu Gonci. Pievienošanās līgums tika parakstīts un ratificēts, un Malta pievienojās ES 2004. gada 1. maijā. Pēc tam tika panākta vienprātība par dalību, leiboristiem paziņojot, ka tie respektēs šo rezultātu.
Malta Eiropas Savienībā (no 2004. gada līdz mūsdienām)
Maltas iestāšanās Eiropas Savienībā 2004. gadā nozīmīgi ietekmēja valsts ārpolitiku. No Maltas tika prasīts izstāties no Nepievienojušos valstu apvienības, kuras aktīva dalībvalsts tā bija kopš 1971. gada.
Dalības ES kontekstā Malta pievienojās eirozonai 2008. gada 1. janvārī, 2008. gada vēlēšanas apstiprināja Gonci premjerministra amatā, 2009. gadā par Maltas prezidentu kļuva Džordžs Abela no leiboristiem (Darba partijas).
2013. gadā pēc Gonci valdības parlamenta vairākuma zaudēšanas tika izsludinātas ārkārtas vēlēšanas, kurās pēc 15 gadu pārtraukuma uzvarēja leiboristi. Džozefs Maskats tika ievēlēts par premjerministru.
2017. gada 16. oktobrī Maltas žurnāliste un korupcijas apkarošanas aktīviste Dafne Karuana Galisija tika nogalināta automašīnas sprādzienā. Viņas slepkavība izraisīja kritikas vilni gan leiboristu valdībai, gan tiesu sistēmai salās. Pēc tam, kad parādījās pierādījumi par netiešu saistību starp Džozefa Maskata tuvo loku un biznesmeņa Jorgena Feneka arestu, protesti salās un starptautiskā kritika noveda valsti 2019.–2020. gada politiskajā krīzē, kuras rezultātā atkāpās premjerministrs Maskats un vairākas citas personas. Iekšējās vēlēšanas Maltas leiboristu partijā 2020. gada 11. janvārī ievēlēja Robertu Abelu par partijas vadītāju un Maltas premjerministru.
Ulrihs Stefans
Ulrihs Stefans (de; dzimis ) ir Vācijas šahists. Pasaules čempionāta korespondencšahā (2007—2010) uzvarētājs. ICCF lielmeistars (2010).
Biogrāfija
No 1987. gada līdz 2005. gadam piedalījies dažādos Vācijas turnīros, tajā skaitā arī šaha Bundeslīgā. Vēlākos gados nopietni pievērsies korespondencšaham. 2010. gadā uzvarējis 23. Pasaules čempionātā korespondencšahā.
Klekeri
Klekeri ir ciems Višķu pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 231 km attālumā no Rīgas.
Mazā Daugava (Jēkabpils)
Mazā Daugava ir Daugavas labā sānteka, ko no pamatgultnes atdala Daugavsala. Sākas pie Ādamsona saliņas. Mazās Daugavas labajā pusē ietek Donaviņa. Atteka ir 2,96 km gara, atrodas Jēkabpils novada teritorijā.
Ceturtās koalīcijas karš (1806—1807)
Ceturtās koalīcijas karš (, 1806—1807) bija daļa no Eiropas valstu koalīcijas kariem pret Francijas impēriju. Ceturtajā koalīcijā pret Napoleona vadīto armiju 1806. gadā iesaistījās Prūsijas Karaliste, Krievijas Impērija, Apvienotā Karaliste, Saksijas Karaliste, Sicīlijas karaliste un Zviedrijas karaliste. Francijas impērijas pusē karoja tās vasaļvalstis Holandes karalsite, Itālijas karaliste, Neapoles karaliste un Etrūrijas karaliste, kā arī Reinas konfederācija, Šveice un Spānija.
1806. gada jūlijā 16 vācu valstis izstājās no Svētās Romas impērijas un izveidoja Reinas konfederāciju ar Francijas impēriju. 9. oktobrī Prūsija pieteica karu Francijai, kuras armija no Bavārijas iebruka Tīringenes teritorijā un 14. oktobrī sakāva prūšu armiju kaujā pie Jēnas. 27. oktobrī Napoleons savas armijas priekšgalā iejāja Berlīnē, bet Prūsijas karalis aizbēga uz Kēnigsbergu. Saksijas karalis lauza savienību ar Prūsiju un pievienojās Reinas konfederācijai. 1806. gada novembrī Lielpolijā notika sacelšanās pret Prūsijas virsvaru un franču vadībā tika saformēti poļu leģioni.
14. jūnijā Napoleona armija uzvarēja kaujā pie Frīdlandes un 7. jūlijā Aleksandrs I uz Nemunas upes noslēdza Tilzītes miera līgumu ar Napoleonu. Pēc tā nosacījumiem Krievija izstājās no savienības ar Apvienoto Karalisti un pievienojās kontinentālajai blokādei. Prūsija atzina Varšavas hercogistes suverenitāti.
Volfgangezers
Ezera krastā Sanktvolfganga Zalckammergūtā. Ezers nosaukts Rēgensburgas bīskapa Volfganga vārdā, kurš, pēc leģendas datiem, 10. gadsimtā šeit uzbūvēja baznīcu. Ezera krastos — kūrortpilsētiņas. No Sanktvolfganga Salckammērgūtā uz 1783 metrus augsto Šafbergu ierīkots Šafberga dzelzceļš (Schafbergbahn). Daudzus gadus Volfgangezers bija Vācijas kanclera Helmūta Kola vasaras atpūtas vieta.
Benedikts Dolls
Benedikts Dolls (de; dzimis ) ir vācu biatlonists, 2018. gada ziemas olimpisko spēļu bronzas medaļu ieguvējs iedzīšanā un stafetē, 2017. gada pasaules čempions sprintā.
Karjera
Pasaules jauniešu un junioru čempionātos četras reizes uzvarējis stafetē, bet 2011. gada Pasaules čemionātā junioriem Nove Mesto izcīnījis sudraba medaļu 15 km individuālajā distancē. Pasaules kausā debitējis 2012. gada martā Hantimansijskā ar 32. vietu sprinta sacensībās. Pirmo reizi vietu uz goda pjedestāla PK posmos izcīnija 2015. gada martā, iegūstot 3. vietu sprintā.
Ar panākumiem startējis pasaules čempionātos. 2016. gadā Holmenkollenē Vācijas komandas sastāvā kopā ar Ēriku Leseru, Arndu Peiferu un Simonu Šempu ieguvis sudraba medaļu stafetē. 2017. gadā Hohfilcenē kļuva par pasaules čempionu sprintā.
Savās pirmajās ziemas olimpiskajās spēlēs 2018. gadā Phjončhanā izcīnīja divas bronzas medaļas — 12,5 km iedzīšanas distancē un stafetē.
Austrumkāpa
Austrumkāpa (af, en, xh, tn) ir province Dienvidāfrikā. Province robežojas ar Rietumkāpas provinci rietumos, ar Ziemeļkāpas provinci ziemeļrietumos, ar Frīsteitas provinci ziemeļos un ar Kvazulu-Natālas provinci ziemeļaustrumos, kā arī ar Lesoto ziemeļaustrumos. Dienvidos provinci apskalo Indijas okeāns. Tās administratīvais centrs ir Bišo, savukārt lielākā pilsēta ir Portelizabeta. Austrumkāpas kopējā teritorija ir apmēram 168,9 tūkstoši km2, 2011. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 6,562 miljonus. Pēc 2018. gada provizoriskajiem datiem provincē dzīvo 6 522 700 iedzīvoāji. Tā ir otrā lielākā province Dienvidāfrikā pēc platības un ceturtā lielākā pēc iedzīvotāju skaita.
Province ir dibināta 1994. gada 27. aprīlī,sadaloties Kāpas provincei. Provinces centrālā un austrumu daļa ir kosu vēsturiskā dzīvesvieta. Tā ir viens no ekonomiski nabadzīgākajām Dienvidāfrikas provincēm. No šī reģiona ir nākuši vairāki ievērojami Dienvidāfrikas politiķi, tai skaitā Nelsons Mandela, Tabo Mbeki.
Maksimiliāns II Jozefs
Maksimiliāns II Jozefs (de; dzimis, miris ) bija Bavārijas karalis no 1848. gada līdz savai nāvei 1864. gadā.
Maksimiliāns II bija Bavārijas karaļa Ludviga I dēls. Ieguva troni 1848. gada revolūcijas rezultātā, kad tēvs atteicās no troņa. Maksimiliānam II izdevās stabilizēt stāvokli valstī. Viņš centās mazināt Prūsijas ietekmi valstī, veidoja Minheni par kultūras un zinātnes centru. Pēc Maksimiliāna nāves abi tā dēli — Ludvigs II un Oto — tika atzīti par garīgi nespējīgiem vadīt valsti.
Edīte Soppe
Edīte Soppe (es; — ) bija Argentīnas starptautiskā meistare šahā (1978), trīskārtēja Argentīnas sieviešu šaha čempionātu uzvarētāja (1979, 1980, 1981).
Biogrāfija
No 1970. gadu beigām līdz 1980. gadu sākumam bijusi viena no vadošajām Argentīnas šahistēm. Trīs reizes pēc kārtas uzvarējusi Argentīnas sieviešu šaha čempionātos: 1979., 1980. un 1981. gadā. 1978. gadā kopā ar Bernu Karrasko dalījusi pirmo vietu Pasaules sieviešu šaha čempiones nosaukuma izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā. Par šo panākumu FIDE viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 1979. gadā piedalījusies starpzonu turnīrā Riodežaneiro, kurā ieņēmusi 15. vietu. .
Lietus, tvaiks un ātrums
"Lietus, tvaiks un ātrums — Lielais Rietumu dzelzceļš" ir 19. gadsimta britu gleznotāja Džozefa Melorda Viljama Tērnera eļļas krāsas glezna.
Glezna pirmoreiz izstādīta 1844. gadā Karaliskajā akadēmijā, lai gan gleznota varētu būt arī agrāk. Pašlaik glezna atrodas Nacionālās galerijas kolekcijā Londonā.
Lielais Rietumu dzelzceļš (en) bija viena no vairākām privātām britu dzelzceļa kompānijām, kas bija izveidotas transporta attīstībai. Pieņemts, ka gleznā attēlotā vieta ir Maidenhedas dzelzceļa tilts pār Temzu starp Taplovu un Maidenhedu. Skats ir vērsts uz austrumiem, Londonas virzienā. Tiltu projektējis Isambards Kingdoms Brunels un tā celtniecība pabeigta 1838. gadā. Gleznas apakšējā labajā stūrī gar sliedēm skrien zaķis, iespējams, simbolizējot ātrumu. Dažkārt uzskata, ka tā ir autora norāde uz tehnoloģiju attīstības ierobežotību. Citi uzskata, ka dzīvnieks skrien aiz bailēm no jaunās mašinērijas un Tērners to domājis kā norādi uz draudiem, ko cilvēces radītās tehnoloģijas rada dabai.
Dzilna (Šusta ezera pieteka)
Dzilna (arī Dovoles upeite, Dziļksne, Dziļksnes upeite, Dziļneņa, Gavaru upeite, Lataka, Pakrasteite, Šnigerauka, Šnigerovka, Ziļma) ir Šusta ezera pieteka Preiļu novadā.
Iztece - pie Svaļbiem. Tek rietumu-dienvidrietumu virzienā, pie Dovales ezera pagriežoties uz dienvidiem. Lielākā pieteka - Rūbežneica. Tecējumā caurtek Dovales ezeru. Ietek Šusta ezera ziemeļrietumos. Upi šķērso valsts autoceļi P62 (Krāslava—Preiļi—Madona), V748 (Pelēči–Aizkalne–Korsikova) un P58 (Viļāni—Preiļi—Špoģi). Tās krastos atrodas Kotāni, Otrie Pīzeļi, Trešie Pūdži, Trešie Pastari, Dzeņkalns, Vingri, Trešie Zīmeļi, Otrie Garkalni, Gavari un Dovale.
Hallštates ezers
Hallštates ezers (de) ir 8,55 km2 liels saldūdens ezers Austrijā, Augšaustrijas zemē, Zalckammergūtas reģionā. Nosaukts senā sāls ieguves centra Hallštates pilsētiņas vārdā, kas atrodas ezera dienvidrietumu krastā. Reģions 1997. gadā iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Ezeram caurtek Donavas pieteka Trauna.
Kristīne Gailīte
Kristīne Gailīte (dzimusi ) ir latviešu mūziķe.
1998. gadā absolvējusi Latvijas Mūzikas akadēmijas Vokālo nodaļu un ieguvusi bakalaura grādu. 2003. gadā absolvējusi Vokālās nodaļas maģistrantūru. Zināšanas papildinājusi Norvēģijā un Austrijā.
1998. gadā kļuvusi par Latvijas Nacionālās operas solisti. 2003. gadā kļuvusi par Mūzikas akadēmijas vokālās nodaļas pedagoģi. 2013. gadā kļuvusi par nodaļas docenti. Gan kā viessoliste, gan kopā ar operas trupu dziedājusi Taivānā, Meksikā, Somijā, Igaunijā un Krievijā. 2004. gadā ierakstījusi soloalbumu.
Uzvarējusi Jāzepa Vītola I Starptautiskajā vokālistu konkursā un Tita Kūzika II starptautiskajā kamermūzikas konkursā. Ieguvusi Aldara Gada balvu, korporācijas "Tālavija" profesora Paula Saksa Atzinības balvu, Lielo Mūzikas balvu un Spēlmaņu nakts balvu.
Jānis Kaijaks
Jānis Kaijaks (dzimis Rīgā) ir latviešu režisors, aktieris, pedagogs, komponists un politiķis.
Biogrāfija
Dzimis 1952. gada 13. septembrī Rīgā. Tēvs Jānis Kaijaks seniors – komponists un diriģents, ilggadējais Operetes teātra mākslinieciskais vadītājs un galvenais diriģents. Māte – Biruta Kovaļonoka, ilggadējā Ogres Tautas teātra režisore un mākslinieciskā vadītāja.
Mācījies Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolas kora klasē, tomēr mācības pametis. Apguvis ģitārspēli. 1975. gadā absolvējis Latvijas Valsts konservatorijas teātra fakultāti.
70. gados izveidojis mūzikas un dzejas programmu “Klavierkoncerts” ar Ojāra Vācieša dzeju (kopā ar V. Šoriņu, Z. Neimani, G. Vāgenheimu).
Stažējies pie režisora Arkādija Kaca. Režijas profesijā darbojas kopš 1992. gada, iestudējis gan dramatiskās izrādes, gan operetes. Kā režisors sadarbojies ar Liepājas teātri, Daugavpils teātri, Latvijas Nacionālo teātri un citiem teātriem. Strādājis par producentu Nacionālajā teātrī.
Kopš 90. gadiem ir Jāzepa Mediņa mūzikas vidusskolas pasniedzējs runas kultūrā.
Kopš 2007. gada ir Ogres teātra galvenais režisors un mākslinieciskais vadītājs. Kopš 2019. gada ir Ogres Teātra studijas vadītājs un pedagogs. J. Kaijaka vadībā vadībā Ogres teātris piedzīvojis radošu izaugsmi, izveidojis stabilu, spēcīgu un daudzpusīgu aktieru ansambli un ieguvis atpazīstamību Latvijas kultūrvidē.
2021. gadā kandidējis 2021. gada Ogres novada domes vēlēšanās no Nacionālā apvienība "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK", Latvijas Zemnieku savienība, Latvijas Zaļā partija kopīgā saraksta, no kuras arī iekļuva Ogres novada domē.
Mazais Asūnes ezers
Mazais Asūnes ezers (arī Fermas ezers, Pristaņa) ir caurteces ezers Krāslavas novada Asūnes pagastā. Izvietojies pagasta dienviddaļā uz dienvidiem no Asūnes ciema uz robežas ar Robežnieku pagastu. Krasti lēzeni, dibens dūņains. Cauri tek Ormjanka no Suhorukovas ezera uz Lielo Asūnes ezeru. Mīt līdaka, asaris, rauda, ķīsis, plicis. Kopš 2004. gada iekļauts dabas liegumā Asūnes ezeri.
Grobiņas Svētās Brigitas Romas katoļu baznīca
Grobiņas Svētās Brigitas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Liepājas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Dienvidkurzemes novada centrā Grobiņā. Adrese: Celtnieku 33.
Vēsture
Grobiņas baznīcu sāka celt 2000. gadā Alda Fromaņa vadībā uz zemes gabala, ko apbūvei atvēlēja Grobiņas pašvaldība. 2002. gadā to Liepājas bīskaps Vilhelms Lapelis konsekrēja Eiropas aizbildnes — Svētās Brigitas godam. Tāpēc dievnamā ir skatāma mākslinieka Ērika Pudzēna glezna "Svētā Brigita iesvēta ordeņa brāļus un māsas". 2003. gadā 38 citu jaunbūvju vidū tika nosaukta par kandidāti uz Latvijas arhitektūras 2002. gada balvu, ko pasniedz Latvijas arhitektu savienība. Šis dievnams ieguva balvu kā labākā jaunbūve.
Raksturojums
Arhitektu Andra un Aijas Kokinu projektētā baznīca ir būvēta ar līmēta koka konstrukcijām un koka karkasa sienām. Tā ir modernisma stila ēka, kas celta simboliskās arhitektūras formās, atgādinot Noasa šķirstu, kas izglābj katru cilvēku. Vienlaicīgi dievnams simbolizē arī ar laivām atbraukušus zviedrus, kuri atnesa kristīgo ticību šajā novadā. Savdabīgi veidots zvanu tornis. Zvani pēc Liepājas diecēzes pasūtījuma izgatavoti Polijā. Lai tos iezvanītu, nepieciešami trīs cilvēki. Zviedrijas katoļi ziedoja līdzekļus baznīcas celtniecībai un zvanu iegādei. Dievnama priekšā uzstādīts augsts koka krusts, kas norāda uz ēkas sakrālo funkciju. Saistība ar Zviedriju ir arī vēsturiska, jo Grobiņā kādreiz atradās zviedru apmetne, kuru kurši kaujās iznīcināja un netālu atrodas plaši kapulauki.
Klementinova
Klementinova ir ciems Kantinieku pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 238 km attālumā no Rīgas.
Gagauzi
Gagauzi ir apmēram 240 000 cilvēku liela pie tjurku valodu saimes piederošā valodā runājoša pareizticīgo tauta, kuras lielākā daļa (147 500) dzīvo Moldovā, kur pastāv Gagauzijas autonomā teritoriālā vienība. Lielas gagauzu grupas dzīvo arī Ukrainā, Bulgārijā, Turcijā un Krievijā.
Nonākšana Besarābijā
Pēc 1806.-1812. gada krievu-turku kara Krievijas Impērija anektēja Moldāvijas austrumu daļu līdz Prutas upei un izveidoja Besarābijas guberņu. Lai nodrošinātu savu kontroli pār jauniegūto teritoriju, īpaši tās dienvidu daļu (Budžaku), no tās tika padzīti vairākus gadsimtus šeit dzīvojušie Nogaju turki, kas tika piespiesti pārcelties uz Krimu, Azovu un Stavropoli. Viņu vietā no 1812. līdz 1846. gadam šeit tika nomitināti tūkstošiem pareizticīgo gagauzu un bulgāru no Osmaņu impērijas pakļautībā esošās Dobrudžas.
Autonomija
Haotiskajā PSRS sabrukuma periodā gagauzu aktīvisti 1989. gadā nobalsoja par autonomas gagauzu republikas izveidošanu. Baidoties no moldāvu nacionālisma, 1991. martā gagauzi nobalsoja par PSRS saglabāšanu un atbalstīja 1991. gada augusta PSRS valsts apvērsuma mēģinājumu, tādējādi vēl vairāk pasliktinot attiecības ar Moldovas valdību.