cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hjūstonas "Rockets"
Hjūstonas "Rockets" (en) ir profesionāls ASV basketbola klubs, kas ir bāzēts Hjūstonā, Teksasas štatā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās basketbola asociācijas Rietumu konferences Dienvidrietumu divīzijā. Tas tika dibināts 1967. gadā kā Sandjego "Rockets" un kopš dibināšanas brīža spēlē NBA.
Savas pastāvēšanas vēsturē "Rockets" ir 2 reizes uzvarējis NBA (1994, 1995), 4 reizes ir kļuvis par konferences uzvarētāju un 4 reizes — divīzijas čempionu. Mājas spēles komanda aizvada Toyota Center arēnā. Viens no slavenākajiem kluba basketbolistiem ir Hakīms Oladžuvons.Hārdens pazīstams ar Krisa Paula vadīto iebrukumu kurā viņš parādija drosmi kaujas laukā pieskaroties Austinam Rivera.
Zviedrijas vēsturiskās zemes un provinces
Zviedrijas vēsturiskās zemes un provinces ir četras kultūrvēsturiskās zemes (Svēlande, Jētalande, Norlande un Estelande) un aizjūras provinces bijušās Zviedrijas lielvalsts teritorijā, kas pēc 1634. gada administratīvi teritoriālās reformas tika sadalīta lēnēs. Sadalījums zemēs pastāvēja līdz 1809. gada reformai. Par Baltijas jūras provincēm tolaik dēvēja Zviedru Vidzemi, Zviedru Igauniju un Ingriju, zviedru karalim pakļāvas arī Zviedru Pomerānija, Zviedru Karēlija un citas atkarīgās teritorijas.
Arī mūsdienās tiek lietoti Zviedrijas seno zemju nosaukumi, tautastērpi un heraldika.
Vēsture
Viduslaiku Zviedrijas ķēniņu valsts sākotnēji veidojās no relatīvi patstāvīgām valdnieka vasaļu zemēm, kurās bija savi likumi (sv). Kad 14. gadsimtā izveidojās centralizēta monarhija, tika ieviesta ķēniņa zemes "izlienēšana" jeb sadalīšana "lēnēs" (sv). Valdnieka oficiālais tituls bija "zviedru, gotu un vendu ķēniņš" (Sverigis, Göthes och Wendes Konung), kam pievienoja iekaroto provinču valdnieka titulus, piemēram, Juhans III bija "lielhercogs Somijā, Karēlijā, Votu piektdaļā un Ingrijā Krievijā un igauņu Livonijas hercogs" (Storfurste till Finland, Carelen, Wåtzski Petijn och Ingermanland i Rysland, och öffuer the Eester i Liffland Hertigh). Savukārt karaļa ģimenes locekļi lietoja Zviedrijas provinču hercogu titulus, piemēram, vēlākais karalis Kārlis IX līdz kronēšanai 1607. gada tika dēvēts par Sēdermanlandes, Nerkes un Vermlandes hercogu (Hertigh til Sudermanneland, Närke och Wermeland).
1645. gadā Zviedrija atņēma Dānijai Gotlandi, bet 1658. gadā pēc Otrā Ziemeļu kara Skoni, Hallandi, Blēkingi, kā arī Būhuslēni, Herjedāleni un Jemtlandi. Pēc Vestfālenes miera līguma 1648. gadā Zviedrija ieguva Brēmenes un Ferdenas (Bremen-Verden) bīskapijas, bet Lielā Ziemeļu kara laikā 1719. gadā tās pievienoja Hanoveres kūrfirstei. 1809. gadā Krievija iekaroja Esterlandi, Ālandu salas, kā arī daļu no Norlandes, un nodibināja tur Somijas lielhercogisti. Napoleona karu laikā 1814. gadā Zviedrija ieguva Norvēģiju, kura atguva neatkarību 1905. gadā.
Oktets
Oktets ir grupa, kas sastāv no astoņiem (8) elementiem. Tas var būt:
Kšepice
Kšepice ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Klobuckas pie Lisvartas (Liswarta) upes.
Piemineklis "Vienoti Latvijai"
Latgales atbrīvošanas piemineklis "Vienoti Latvijai" jeb "Latgales Māra" ir piemineklis Rēzeknes centrā, Atbrīvošanas alejā. Pēc Leona Tomašicka meta to veidojis tēlnieks Kārlis Jansons. Piemineklis atklāts, atjaunots divas reizes: un.
Pirmais bronzā lietais Latvijas brīvības cīņu piemineklis.
Piemineklis
Piemineklis ir 11 metrus augsts, tā pamati likti 3,5 metru dziļumā. Rozā granīts postamentam un bronzas lējums atvesti no Somijas. Pieminekļa kompozīciju veido 3 figūras: ķēžu rāvējs, ceļos noslīgusi tautu meita un stāvoša meitene ar krustu rokā. Ķēžu rāvējs simbolizē Latgales cīņu par neatkarību Latvijas brīvības cīņu laikā, ceļos nokritusī meitene - lūgšanu, bet stāvošā meitene ar krustu - brīvo Latgali.
Iecere
Pirmā iecere celt Brīvības pieminekli Latgales atbrīvotājiem parādās laikraksta Latgolas Vords 1930. gada 2. janvāra izdevumā. Ar patriotisku aicinājumu atcerēties tautas varoņus, ne tikai tos, kuri Brīvības cīņu noslēgumā atbrīvoja Latgali no Padomju Krievijas, bet arī 1905. gada revolūcijā, zemnieku nemieros un arī senākā pagātnē kritušos neatkarības cīnītājus, sabiedrība tika rosināta celt šai izcīnītajai brīvībai cienīgu pieminekli. Laikraksts šo aicinājumu izteica sauklī: Aicinājums tika pamatots ar pienākumu pašreizējām un turpmākām paaudzēm godbijībā pieminēt iepriekšējo paaudžu izteikto gribu (pašaizliedzīgi ziedojot sevi Latvijas valsts izcīnīšanai), un radīt tradīcijas, kas liecinātu, ka pašreizējās paaudzes ir cienīgas saņemt sagatavoto mantojumu. Laikrakstā izteiktais aicinājums mudināja pieminekļa radīšanā iesaistīties katram iedzīvotājam, vienprātībā ar pārējiem.
Izveide
Pieminekļa pamatakmens ielikts - Latgales atbrīvošanas svētku laikā. Atzīmējot pamatakmens likšanu Latgales atbrīvošanas piemineklim, tika sastādīts speciāls akts, sakarā ar desmit gadu piemiņas jubileju Latgales galīgai atbrīvošanai no svešām varām un desmit gadu atcerei, kamēr Latvija sastāda vienu valsti no visiem novadiem - Vidzemes, Zemgales, Kurzemes un Latgales. Iecerētais Latgales atbrīvošanas piemineklis godinātu Latgales atbrīvošanu 1920. gada februārī no Sarkanās armijas un apvienošanu ar pārējiem Latvijas novadiem, kā arī visus atbrīvošanas cīņās kritušos karavīrus. Pieminekļa pamatakmens svinībās piedalījās valsts, pašvaldības un sabiedrisko organizāciju pārstāvji. Svinīgo aktu parakstīja toreizējais Latvijas valsts prezidents Alberts Kviesis, bīskaps H. Celmiņš un Jāzeps Rancāns, kā arī tautas labklājības ministrs Vladislavs Rubulis.
Līdz 1934. gadam bija noticis konkurss pieminekļa projekta sagatavošanai, aicināti mākslinieki no Rīgas, kā arī sasauktas vairākas konferences un apspriedes un pat vākti nepieciešamie finansiālie līdzekļi, bet darbs pie paša pieminekļa vēl nenotika. Vispirms pieminekļa idejas iniciatori panāca vienošanos ar pareizticīgās draudzes locekļiem par cara Aleksandra II piemiņai uzceltās kapličas nocelšanu no piemineklim paredzētās vietas un pārvietošanu tuvāk pareizticīgo baznīcai, par ko draudzei tika samaksāti 10000 latu.
Pieminekļa izveides laikā neiztika arī bez skandāliem. Tā, 1934. gada 14. februāra "Latgolas Vords" numurā lasāms par "Progresistu partijas" centieniem piedēvēt pieminekļa iniciatoru paveikto sev. Vēlāk šī partija izveidoja savu pieminekļa celšanas komiteju, kura sastāvēja vienīgi no partijas biedriem. Vienīgais komitejas veiktais darbs bija dēļu nožogojuma uzstādīšana ap būvlaukumu, kas tika aplīmēts ar pašas partijas aģitācijas plakātiem. Vēlāk šī komiteja tika likvidēta.
Pieminekļa celšanai tika nodibināta īpaša pieminekļa komiteja, par kuras vadītāju iecēla toreizējo tautas labklājības ministru Vladislavu Rubuli.
par labāko pieminekļa projektu atzina Mākslas akadēmijas studenta Leona Tomašicka darbu "Māras Zeme". iekšlietu ministrs Kornēlijs Veitmanis svinīgi atklāja un bīskaps Jāzeps Rancāns iesvētīja tēlnieka Kārļa Jansona veidoto pieminekli "Vienoti Latvijai".
Nojaukšana
Naktī uz pēc Rēzeknes komunistiskās partijas aicinājuma pieminekli kā "tautai naidīgu" nogāza un aizveda uz lopkautuvi. Kara laikā pieminekli izdevās atjaunot un notika atjaunotā pieminekļa atklāšana un dievkalpojums, ko atkal vadīja bīskaps Rancāns. Tomēr 1950. gada jūnijā padomju okupācijas vara pieminekli nojauca otrreiz un oriģinālā darba turpmākais liktenis nav zināms. Ilgāku laiku pieminekļa vietā stāvēja stabs ar skaļruni, līdz tur uzstādīja Ļeņina pieminekli.
Atjaunošana
tika novākts Ļeņina piemineklis. pieminekļa pamatos iemūrēja kapsulu ar dokumentu, kurā ierakstīta "Latgales Māras" vēsture. Pasaules latgaliešu konferencē ar arhibīskapa Jāņa Pujata svētību notika svinīga Leona Tomašicka, Kārļa Jansona dēla - Andreja Jansona un Induļa Folkmaņa veidotā Latgales atbrīvošanas pieminekļa atklāšana. Piemineklis tika atjaunots par tautas savāktiem ziedojumiem.
Diska mešana
Diska mešana ir vieglatlētikas mešanas disciplīna, kurā dalībniekiem pēc iespējas tālāk jāaizmet 2 kg (sievietēm — 1 kg) smags disks ar diametru 220 mm (sievietēm 181 mm). Diska metējus sauc arī par diskoboliem. Diska metējiem ir jābūt apveltītiem ar lielu spēku un labu koordināciju, tomēr īpaši liela loma labu rezultātu sasniegšanai ir diska mešanas tehnikai. Šis vieglatlētikas veids bija populārs jau Senajā Grieķijā un bija iekļauts Antīko olimpisko spēļu programmā. Diska mešana ir mūsdienu olimpisko spēļu programmā kopš 1896. gada vīriešiem un 1928. gada sievietēm. Tā ir arī viena no vīriešu desmitcīņas disciplīnām.
Pasaules rekords diska mešanā vīriešiem ir 74,08 m un tas pieder Jirgenam Šultam no Vācijas (VDR), uzstādīts Neibrandenburgā, VDR. Pasaules rekords diska mešanā sievietēm ir 76,80 m un pieder Gabrielai Reinšai, arī VDR atlētei, uzstādīts turpat Neibrandenburgā.
Latvijas rekords diska mešanā vīriešiem ir 62,00 m un to Gomeļā, Baltkrievijas PSR, uzstādīja Staņislavs Skruļs. Latvijas rekords diska mešanā sievietēm ir 65,06 un tas pieder Maldai Langei, uzstādīts Valmierā.
Vladislavs Rejmonts
Vladislavs Staņislavs Rejmonts (pl), dzimtais uzvārds Rejments (pl; dzimis, miris ) bija poļu rakstnieks. 1924. gadā ieguva Nobela prēmiju literatūrā par romānu "Zemnieki" (Chłopi, 1904-1909). Otrs pazīstamākais Rejmonta darbs ir romāns "Apsolītā zeme" (Ziemia Obiecana, 1899), pēc kuras motīviem 1974. gadā Andžejs Vajda uzņēma pazīstamu kinofilmu.
Dzimis Radomsko pievārtē deviņu bērnu ērģelnieka ģimenē. Bērnību pavadīja Tušinā. Agri pameta skolu, - vienīgā pabeigtā izglītība Rejmonta mūžā bija drēbnieka amats, tomēr nevienu dienu Rejmonts nepavadīja drēbnieka amatā. Tā vietā viņš pievienojās ceļojošajai teātra trupai (1884. — 1887.). Vēlāk strādāja par dzelzceļa kalpotāju. 1888. gadā apmeklēja Parīzi un Londonu kā vācu spiritista mēdijs.
1892. gadā avīzē Głos tika publicēti Rejmonta raksti, ko viņš rakstīja, dzīvodams Koluškos un Skerņevicē. 1893. gadā apmetās Varšavā un sāka pelnīt, publicējot daiļliteratūru. Tomēr finansiālu stabilitāti Rejmonts sasniedza, saņemdams 40 000 rubļu kompensāciju par ievainojumiem, ko ieguva avarējot Varšavas - Vīnes vilcienam.
1924. gadā saņēma Nobela prēmiju literatūrā par romānu "Zemnieki", pārspēdams tādus kandidātus kā Tomasu Mannu, Maksimu Gorkiju un Tomasu Hārdiju. Arī sabiedriskā doma pašā Polijā uzskatīja, ka izcilāks kandidāts no Polijas būtu Stefans Žeromskis.
Ciklons
Ciklons ir liels atmosfēras veidojums, kurā ir zems atmosfēras spiediens ciklona centrā. Parasti ciklona laikā ir mākoņains, lietains laiks. Vasarā pārsvarā tas atnes vēsu, mitru un lietainu laiku, bet ziemā — siltu, mitru laiku. Ciklona diametrs var būt no dažiem simtiem līdz pāris tūkstošiem kilometru. Atmosfēras spiediens ciklonā ir apmēram 980—1000 hPa liels. Ziemeļu puslodē ciklons griežas pretēji pulksteņrādītāja virzienam, bet dienvidu puslodē — pulksteņrādītāja kustības virzienā.
Latviešu tautastērpi
Latviešu tautastērpi ir dažādiem novadiem raksturīgi latviešu nacionālie apģērbi. Senos laikos latviešu tērpi tika pieskaņoti klimatiskajiem apstākļiem. Ziemas un vasaras tērpi atšķīrās ar auduma biezumu. Vilnas audumu krāsošanai izmantoja dabīgās augu krāsvielas. Pamatojoties uz vēsturisko apstākļu un etnogrāfiskā materiāla pētījumiem, latviešu tautas tērpi tiek apvienoti piecos tautas tērpu kompleksos, tajos ir iekļauti vairāki vietējie varianti — novadu tautastērpi, kas izveidojušies līdz 19. gadsimta vidum noteiktu vēsturisku apstākļu rezultātā.
Tautas tērpu darinot, jāmeklē norādījumi tautas mākslas grāmatās, kas ne vienmēr ir dabūjamas, vai arī pie nedaudzajiem šīs mākslas speciālistiem, kas ne vienmēr ir sasniedzami. Sekas ir etnogrāfiski nepareizu tērpu darinājumi, kur sajauktas dažādu novadu tērpu īpašības, krāsu saskaņojumi un nepiemērotu tērpa piederumu valkāšana.
Pirmsākumi
Jaunākajos laikos daļēji mainījās apģērba darināšanas tehnikas, materiāli, pagriezums un rotājuma kompozīcija. Tērps kļuva krāsās bagātāks, un tam pievienojās jaunas sastāvdaļās — ņieburi, jakas, priekšauti, dažādas galvas segas.
Atdzimšana
19. gadsimta otrajā pusē tautas tērpu sāka ietekmēt pilsētas kultūrā un tos pakāpeniski nomainīja modes tērpi. 1880. gada Latviešu otrajos vispārīgajos dziedāšanas svētkos Tirzas kora dalībnieku uzstāšanās tautas tērpos izraisīja lielu interesi un ideju, ka tautas tērps varētu būt koristu tērps, plašāk ieviesa III Dziesmu svētkos. „Rīgas kungu” spriedumos daudz neklausīdamās, dziedātājas ieradās svētkos ar dārgumiem, izceltiem no mātes vai vecmāmuļas tīnes dibena, tāpat interesantos, tikai retos mūža brīžos rādāmos tērpos bija ģērbušās dažu citu novadu koristes, un tieši šīs drošinieces bija tās, kas senās tradīcijas iznēsāja līdz pat brīdim, kad tautas tērpu jautājums jau bija izpētīts pamatīgi.
Tautas tērpu komisijā rīkotāji aicināja darboties populāro mākslinieku Jūliju Madernieku, kas tautas tērpā meklēja jaunus ceļus, mēģinādams to modernizēt ar jūgendstila elementiem. Šādi modernizējumi vai patapinājumi senajam etnogrāfiskajam latviešu tērpam bij pilnīgi sveši, un jau toreiz pret tiem vērsās vēlāko „Latvju rakstu” autors Rihards Zariņš.
Etnogrāfiskais tērps
Latviešu tautas tērpi ir veidojušies saskaņā ar tautas attīstību, saimnieciskiem apstākļiem un ārēju iespaidu ietekmē. Dažos apgabalos tērpu veidošanās apstājusies 16. gadsimtā (Krustpilī), citur tā turpinājusies vēl līdz 19. gadsimtam. Novadu tērpi atšķiras ar darināšanas paņēmieniem, apģērba piegriezumu, rakstu kompozīciju, krāsu salikumu un valkāšanas tradīcijām. Etnogrāfiskie tērpi attiecināmi uz 18. un 19. gadsimtu. To izpētes un atdarināšanas galvenais avots ir ekspedīcijās savāktie materiāli un paraugi, kas glabājas Latvijas Vēstures muzeja krātuvēs. Lielu ieguldījumu etnogrāfiskā tērpa izpētē ir devusi zinātniece Mirdza Slava.
Forza Nuova
Forza Nuova (itāliski - Jaunais spēks) ir neofašistu politiska partija Itālijā, Eiropas Nacionālās Frontes dalīborganizācija, ko 1997. gadā izveidoja Roberto Fiore un Masimo Morsello. Kustība ir Jūlija Evolas ideju sekotāja.
Ganas valsts vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Ganas valsts vadītāji, kopš 1957. gada, kad tā ieguva neatkarību no Apvienotās Karalistes. No 1957. līdz 1960. gadam valsts galva bija karaliene Elizabete II, kas bija Apvienotās Karalistes un citu Sadraudzības valstu monarhs. Ganā karalienes intereses pārstāvēja ģenerālgubernatpri. Gana par republiku kļuva 1960. gadā, kad tika pieņemta konstitūcija.
Militārais režīms (1966 — 1969)
{{legend| #C3B091 | Militārais |border=1px solid #AAAAAA}}
Ganas Otrā Republika (1969 — 1972)
{{legend| #C3B091 | Militārais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Militārais režīms (1972 — 1979)
{{legend| #C3B091 | Militārais |border=1px solid #AAAAAA}}
Ganas Trešā Republika (1979 — 1981)
{{legend| red | Nacionāla Tautas partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Militārais režīms (1981 — 1993)
{{legend| #C3B091 | Militārais |border=1px solid #AAAAAA}}
30px Ganas Ceturtā Republika (1993 — mūsdienas) 30px
{{legend| green | Nacionālās Demokrātijas kongress |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| blue | Jaunā patriotiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Novads
Novads ir valsts daļa, kas kultūras un bieži arī ģeogrāfiskā ziņā veido viendabīgu teritoriju.
Nosaukuma cilme
Sākotnēji latviešu valodā vārds "novads" tika lietots vienīgi Kurzemē un Zemgalē, bet Vidzemē un Latgalē tam atbilda vārdi "zeme", "pagasts", "tiesa" vai "valsts". Latviešu tautasdziesmās pieminēti tēva, tautu, bāliņu novadi vai novadiņi, kas bijuši ar ežām un robežzīmēm nodalīti zemes gabali ap lauku sētām, piemēram, "Apaļš tēva novadiņš Kā viens vaska rituliņš. Trīskārt jāja sīvi kungi, Nevarēja izdalīt. Saved brāļi sīvas māršas, Ežiņām izdalīja." (Nr. 143, Bārtā), "Mazs bij tēva novadiņis, Bet diženi turējās: Visi mazi kadeģīši Zied sudraba ziediņiem." (Nr. 146, Bārtas pagasta Lielkrūtē) vai "Ko pie tēva es darīšu? Tēvam mazis novadiņš: Es aplaidu svētu rītu Visapkārt ganīdama." (Nr. 189, Kuldīgas Kalnmuižā).
Savukārt kunga novadi (pilsnovadi) bija lielāki zemes gabali ar savu pili vai pilskalnu, vēlāk ar muižas un zemnieku zemi un pagasta ļaudīm.
Livonijas Konfederācijas valstīs izveidojās draudžu novadi, kas kā teritoriālas vienības pastāvēja līdz pat 19. gadsimta beigām.
Novadu kā Latvijas Republikas administratīvo teritoriju veidošanās
1998. gada 21. oktobrī Latvijas Republikas Saeimā pieņemtajā "Administratīvi teritoriālās reformas likumā" pirmo reizi tika noteikts, ka novads ir administratīvā teritorija, kura izveidota, apvienojoties pagastiem, pilsētām vai pagastiem un pilsētām, un kurā ir viena vietējā pašvaldība. Likums paredzēja, ka administratīvi teritoriālā reforma līdz 2003. gada 31. decembrim tiks veikta pēc vietējo pašvaldību iniciatīvas, bet pēc 2004. gada 1. janvāra pēc Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijas izstrādātiem un šajā likumā noteiktajā kārtībā saskaņotiem projektiem. Administratīvo teritoriju apvienošanos mēģināja paātrināt ar naudas dotācijām no valsts budžeta, tomēr reforma ieilga un Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija nespēja laikus izstrādāt novadu izveides projektus.
2005. gada 22. septembrī Saeima pieņēma grozījumus Administratīvi teritoriālās reformas likumā, kas cita starpā paredzēja, ka pēc reformas Latvijā vairs nebūs pagastu. Novadu izveidei tika noteikti šādi kritēriji: 1) ir nodrošināta novada teritorijas ilglaicīga un līdzsvarota attīstība; 2) ir novada pašvaldības funkciju veikšanai nepieciešamā infrastruktūra; 3) novada teritorijas lielums; 4) pastāvīgo iedzīvotāju skaits novada teritorijā; 5) pastāvīgo iedzīvotāju blīvums novadā; 6) novada pašvaldības sniegto pakalpojumu sasniedzamība; 7) novadu veidojošo vietējo teritoriju ekonomiskā, ģeogrāfiskā un vēsturiskā vienotība; 8) ir nodrošināta optimāla novada teritorijas izveidošana, ņemot vērā blakusesošo novadu intereses.
Pēc 2004. gada 1. janvāra apvienoto administratīvo teritoriju pašvaldībām pārstāja piešķirt vienreizējas dotācijas no valsts budžeta, bet 2005. gada 20. decembrī to atkal atsāka. Sāka pieļaut ne tikai administratīvo teritoriju apvienošanos, bet arī atsevišķu, galvenokārt Rīgas rajona, pagastu pārdēvēšanu par novadiem. Savukārt 2007. gada 10. aprīlī visas Gulbenes rajona administratīvās teritorijas apvienojās un tika izveidots Gulbenes novads, šim piemēram sekoja arī Alūksnes rajona un Daugavpils rajona administratīvo teritoriju apvienošanās lielos novados.
Ar likumu izveidotie novadi
2008. gadā novadu brīvprātīgā veidošanās tika pārtraukta un 2008. gada 18. decembrī Saeimā pieņemtais "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likums" noteica, ka, izveidojot vai likvidējot novadu, kā arī grozot tā robežu, tiek ievēroti šādi noteikumi:
Likuma pielikumos tika pievienots Latvijas novadu un to teritoriālā iedalījuma vienību saraksts.
Īle
Īle ir ciems Dobeles novada Īles pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidienē Auces upes krastos autoceļu V1121 un V1128 krustojumā 20 km no novada centra Dobeles un 93 km no Rīgas.
Īles muižā bērnību pavadījis Krišjānis Barons. 1854. gadā uzceltā muižas kungu māja atrodas 1,5 km attālajā Immu kalnā, kurā līdz 2010. gadam atradās Īles sanatorija.
Īles luterāņu baznīca
Īles luterāņu baznīca uzcelta 1682. gadā. Īles draudzes īpašumā dievnams nonāca 1990. gados.
2016. gada 10. jūnijā diriģents Ints Teterovskis un jauniešu koris "Balsis" baznīcā sniedza koncertu, atverot to apmeklētājiem pirmo reizi 50 gadu laikā. Šobrīd baznīca ir atjaunota no savāktiem ziedojumiem un ar Rīgas Mākslas un mediju tehnikuma atbalstu.
Jusi Jokinens
Jusi Jokinens (dzimis 1983. gada 1. aprīlī) ir somu hokejists, kreisās malas uzbrucējs, Somijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2020) pārstāv SM līgas klubu Oulu "Kärpät".
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Jokinens uzsāka 2001.—02. gada sezonā SM līgas kluba Oulu "Karpat" rindās, tās sastāvā spēlējot līdz 2004.—05. gada sezonas noslēgumam, kad pārcēlās uz Ziemeļameriku.
2005.—06. gada sezonā Jokinens debitēja NHL kluba Dalasas "Stars" rindā, savu pirmo sezonu noslēdzot ar 55 rezultativitātes punktiem, kā arī iegūstot lieliska pēcspēles metienu izpildītāja slavu. 2007.—08. gada sezonas otrajā pusē Jokinens tika aizmainīts uz Tampabejas "Lightning" vienību, taču pēc gada nonāca jau Karolīnas "Hurricanes" sastāvā.
Nākamajās sezonās Jusi bija viens no vadošajiem "Hurricanes" uzbrucējiem, taču 2013. gada 3. aprīlī tika aizmainīts uz Pitsburgas "Penguins" vienību. 2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā Jokinens spēlēja SM līga klubā Oulu "Karpat". "Penguins" rindās Jokinens spēlēja līdz 2014. gada vasarai, kad kā brīvais aģents noslēdza četru gadu līgumu ar Floridas "Panthers". 2017. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Edmontonas "Oilers", taču jau novembrī tika aizmainīts uz Losandželosas "Kings". Sezonas turpinājumā Jokinens īslaicīgi spēlēja arī Kolumbusas "Blue Jackets" un Vankūveras "Canucks" rindās.
2018. gadā atgriezās Eiropā.
Somijas hokeja izlases sastāvā izcīnījis sudraba medaļas 2006., kā arī bronzas medaļas 2014. gada olimpisko spēļu turnīrā, spēlējis arī septiņos Pasaules čempionātos.
Šekltona šelfa ledājs
Šekltona šelfa ledājs (en) ir septītais lielākais šelfa ledājs Antarktīdas piekrastē. Aizņem 384 km garu piekrastes apgabalu Noksa krasta rietumos un Karalienes Mērijas krasta austrumos un centrālajā daļā. Ledājs iestiepjas jūrā par 145 km rietumu un 64 km austrumu daļā. Kopējā platība ir ap 33 820 km². Ledājs iekļauj vairākas salas, lielākās no kurām ir Masona, Milla, Deivida un Hendersona salas. Ledāja austrumu daļa norobežo no Mosona jūras Bangera oāzi.
Ledāju 1840. gadā atklāja amerikāņu pētnieka Čārlza Vilksa ekspedīcija. Detāli izpētīja 1911.—1914. gadā austrāliešu antarktiskā ekspedīcija Daglasa Mosona vadībā, kas nodēvēja to Ernesta Šekltona vārdā. 1978. gadā uz ledāja darbojās PSRS īslaicīgā vasaras polārstacija Saļuta.
Rugāji
Rugāji ir apdzīvota vieta Latgalē, Balvu novadā. Rugāju pagasta administratīvais centrs. Cauri Rugājiem tek Vārnienes upe, kuru vairākkārt šķērso cauri Rugājiem ejošais autoceļš Balvi - Kapūne (P47). Rugājos atrodas pašvaldība, pasta nodaļa, skola, bibliotēka, ambulance, kultūras nams, veikali, kafejnīca, autoserviss, pieminekļi un katoļu un pareizticīgo baznīcas.
Vēsture
Apdzīvotā vieta ap Rugāju pagastnamu sāka veidoties pēc Balvu muižas sadalīšanas un pagasta nodibināšanas 1922. gadā. Nosaukums cēlies no muižas dzirnavnieka uzvārda.
1927. gada 20. decembrī atklāja dzelzceļa līniju Rugāji—Sita, stacijas un priekšstrādnieku dzīvojamo ēku. 1930. gada 4. novembrī atklāja dzelzceļa līniju Rugāji–Bērzpils, ko 1934. gada 5. martā pagarināja līdz Rēzeknei. 1931. gadā Rugājiem piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Štutgarte
Štutgarte ir pilsēta Vācijas dienvidos, Bādenes-Virtembergas federālās zemes galvaspilsēta.
Filosofa Georga Hēgeļa, rakstnieka Vilhelma Haufa un Vācijas bijušā prezidenta Riharda fon Veiczekera dzimtā pilsēta.
Pilsēta, kurā 1885.gadā Gotlībs Daimlers radīja pasaules pirmo automašīnu. Arī mūsdienās liels autobūves centrs. Šeit atrodas Daimler AG un Porsche galvenie biroji. Štutgarte ir arī Robert Bosch GmbH mītnes vieta. Pilsētas ekonomikas vēsture ir saistīta ar leģendārajiem vācu rūpniekiem Gotlību Daimleru, Robertu Maibahu, Robertu Bošu un Ferdinandu Porši.
Štutgartē atrodas Eiropas un Āfrikas ASV militāro spēku štābs (EUCOM).
Vēsture
1848. gada revolūcijas laikā Štutgartē patvērās atlaistā Frankfurtes parlamenta deputātu radikālā daļa.
1871. gadā Virtembergas autonomā karaliste iekļāvās Vācijas impērijā. 1920. gadā, Kapa puča laikā, Štutgartē darbojās Veimāras republikas valdība. 2. pasaules kara laikā pilsētas centrs tika gandrīz pilnīgi nopostīts Sabiedroto uzlidojumos.
1945. gadā Sabiedroto okupācijas administrācija izveidoja apvienoto Bādenes-Virtembergas federālo zemi, kuras galvaspilsēta - Štutgerte, tika izraudzīta referendumā.
1946. gadā ASV Valsts sekretārs Džeimss F.Bairns runā Štutgartes valsts operā deklarēja Māršala plāna koncepciju.
1977. gadā Štutgartē notika RAF prāva. kas noveda pie t.s. Vācu Rudens notikumiem.
Kriss Stjuarts
Kriss Stjuarts (dzimis ) ir bijušais kanādiešu hokejists, malējais uzbrucējs. Karjeras laikā aizvadījis 668 spēles Nacionālajā hokeja līgā.
Stjuarta vecākais brālis Entonijs arī ir profesionāls hokejists.
Spēlētāja karjera
Pēc vairākām OHL kluba Kingstonas "Frontenacs" rindās aizvadītām sezonām profesionāļa karjeru Stjuarts sāka 2006.—07. gada sezonā, kad debitēja Amerikas hokeja līgas vienībā Olbani "River Rats". Nākamo sezonu viņš aizvadīja Leikīrijas "Monsters" rindās, taču 2009.—10. gada sezonā debitēja NHL, aizvadot 53 spēles Kolorādo "Avalanche" sastāvā.
2009.—10. gada sezonā uzbrucējs jau bija nostiprinājies "Avalanche" rindās. Ar 64 punktiem 77 spēlēs viņš bija otrs komandais rezultatīvākais spēlētājs aiz Pola Štjastnija. 2010.—11. gada sezonas otrajā pusē Stjuarts tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues" vienību. "Blues" rindās hokejists spēlēja līdz pat 2013.—14. gada sezonas nogalei, kad tika aizmainīts uz Bufalo "Sabres". Jau nākamās sezonas otrajā pusē "Sabres" hokejistu aizmainīja uz Minesotas "Wild", savukārt 2015. gada jūlijā hokejists noslēdza viena gada līgumu ar Anahaimas "Ducks". Vēlāk Stjuarts atgriezās "Wild" sastāvā, taču karjeras izskaņā spēlēja arī Kalgari "Flames" un Filadelfijas "Flyers" rindās.
Kanādas hokeja izlases rindās spēlējis 2011. gada Pasaules čempionātā.
Pelēkā vāvere
Pelēkā vāvere (Sciurus carolinensis) ir vāveru dzimtas (Sciuridae) koku vāveru cilts (Sciurini) grauzējs.
Tās dzimtene ir Ziemeļamerika, to var sastapt ASV austrumu krastā, rietumkrasta vidienē un Kanādas dienvidos. Pelēkā vāvere ir ievesta arī Eiropā; Lielbritānijā un Īrijā. Tā kā pelēkā vāvere ir lielāka par parasto vāveri (Sciurus vulgaris), tad izspiedusi mazāko, iedzimto vāveri no mežiem. Ir rajoni, kuros parastā vēvere ir pilnībā aizvietojusies ar pelēko vāveri. Zinātniekiem ir bažas, ka šāda "aizvietošanās" varētu notikt arī Itālijā. Pelēkā vāvere nelielos daudzumos ir sastopama arī Āfrikas dienvidos.
Zinātniskā nosaukuma Sciurus carolinensis ģints vārds Sciurus ir cēlies no diviem grieķu valodas vārdiem; "skia" nozīmē "ēna", un "oura" nozīmē "aste", kopā veidojot jēdzienu, ka vāvere ir dzīvnieks, kas sēž savas astes ēnā. Sugas apzīmējuma vārds "carolinensis" atsaucas uz apdzīvotu vietu Karolīna ASV, kur pelēkā vāvere pirmo reizi tika zinātniski pētīta, un šajā vietā tā ir joprojām plaši izplatīta.
Izskats
Kā jau vāveres nosaukums liecina, tās kažoks ir pelēkā krāsā, pelēkās spalvas ir jauktas ar rudām spalvām. Vāverēm ir balts vēders un liela kupla aste. Šādas pelēkrudas vāveres ir raksturīgas ASV populācijai. Pelēkais tonis var būt arī ļoti tumšs, un vāvere izskatās menbalta. Melnbaltas vai pilnībā melnas pelēkās vāveres ir izplatītas Kanādā. Ir sastopamas vāveres gan ar melnām astēm, gan baltām astēm. Pelēkā vāvere dzīves telpu dala ar lapsuvāveri (Sciurus niger), abas ir melnbaltas, tādēļ nepieredzējuši novērotāji tās mēdz kļūdaini sajaukt. Pelēko vāveru kažoks ir biezs un mīksts, ziemas periodā garāks kā vasarā. Ķermeņa garums ir 23—30 cm, astes garums 19—25 cm, svars 400—600 g. Dzīves ilgums 12 gadi.
Dzīvesvieta
Kaut arī pelēkā vāvere pamatā dzīvo mežā, parkos un dārzos, tā dažreiz ligzdu ierīko cilvēku mājokļos. No ienaidniekiem tā patvērumu meklē kokos un krūmos.
Ligzdu pelēkās vāveres ceļ koku zaros vai dobumos. Bieži vāveres piesavinās kraukļu ligzdas, kuras pārklāj ar zaru jumtiņu, tādā veidā ligzdas iekšpuse ir labi aizsargāta. Pelēkā vāvere ligzdu izklāj ar sūnām, ušņu un citu augu pūkām, sausu zāli un spalvām. Tā ceļ vairākas ligzdas un atkarībā no garastāvokļa izvēlas vienu. Mātītes ar mazuļiem ligzdu izmanto visu laiku. Ziemas ligzdas un mātīšu ligzdas, kurās tiek audzināti mazuļi, parasti ir lielākas un stiprākas par vasaras ligzdām.
Barība
Pelēkā vāvere nevar izdzīvot bez ēšanas nevienu dienu, arī ziemā. Tā nevar uzkrāt tik daudz enerģijas, lai varētu ilgāku laiku badoties, tādēļ pelēkāv vāveres ziemas miegu neguļ.
Pelēkās vāveres ēdienkarte nav pastāvīga un mainās katru mēnesi. Janvārī šis dzīvnieks ēd zariņus un sēnes, maijā meklē dzinumus un pumpurus, bet septembrī mielojas ar lielākiem gardumiem — ozolzīlēm, lazdu un skābaržu riekstiem. Izsalkušas vāveres izzog no ligzdām putnu olas un putnēnus, barojas arī putnu barotavās, bet pavasarī izkašņā augu sīpolus. Ja barības ir daudz, pelēkā vāvere to ierok zemē krājumiem. Pēc tam viņa parasti aizmirst, kur ir noslēpusi daļu krājumu.
Sazināšanās
Vāverēm saziņā lielākā nozīme ir ķermeņa valodai — pozām un smaržai, nevis skaņām, taču tās ir dažādas: šmakstināšna, burkšķēšana, zobu griešana un murrāšana. Ļoti svarīgus signālus vēsta vāveres kuplā aste. Vāvere ar tās palīdzību izrāda savu noskaņojumu. Takas pelēkās vāveres iezīmē ar urīnu un dziedzeru izdalījumiem. Savukārt atbilstošu barību atrod ar ožu.
Vairošanās
Pelēkās vāveres mātīte ir gatava pāroties divas reizes gadā, bet tēviņš — visu gadu. Vāveru lakstošanās ir ļoti skaļa, un riesta laikā notiek liela pakaļdzīšanās pa zariem. Bieži vien vienu mātīti cenšas iekarot divi tēviņi. Lai pievērstu mātītes uzmanību, tas skaļi šmaukstina un sit ar ķepām pa zariem. Pēc pārošanās tēviņš pamet mātīti un nerūpējas par saviem pēcnācējiem. Vienā metienā mātītei parasti ir 3 mazuļi, dažkārt pat 9 mazuļi.
Mātīte iekārto mīksti izklātu, siltu ligzdu, kurā 6 nedēļas (apmēram 44 dienas) pēc pārošanās dzemdē. Kailajiem un aklajiem mazuļiem pirmās nedēļas piens jāzīž ik pēc 2—4 stundām. Mātes prombūtnes laikā visi mazuļi saspiežas kopā. Septiņu nedēļu vecumā mazuļi kopā ar māti pirmoreiz iznāk no ligzdas. Viņi kāpelē pa zariem, un drīzumā jau cits citu dzenā pa koku lapotnēm. Tā vāverēni iegūst iemaņas, kas būs vajadzīgas pieaugušā vecumā.
Jaunās vāveres pakāpeniski sāk uzņemt cieto barību un apmēram desmit nedēļu vecumā kļūst patstāvīgas. Vēl pēc mēneša tās pamet mātes ligzdu un sāk baroties pašas.
Novērošana
Pelēkā vāvere ir viens no visvieglāk novērojamajiem savvaļas zīdītājiem. Viņu var ieraudzīt parkos un jauktu koku mežos. Šī vide vāverei patīk vislabāk, jo tur visu gadu ir pietiekami daudz barības. Pelēkā vāvere var ilgi nekustīgi sēdēt uz celma vai nokrituša koka, taču drīz vien tā vairs nepievērš uzmanību cilvēka klātbūtnei. Atrastus vāveru mazuļus labāk neaiztikt. Pelēkā vāvere nav piemērota turēšanai dzīvoklī.
Lēkāšana
Pelēkā vāvere izveicīgi lēkā no zara uz zaru, pateicoties garajām pakaļējēm ekstremitātēm un īsajām priekšējām ekstremitātēm. Spēcīgās un muskuļotās pakaļkājas ļauj tai kāpelēt pa kokiem, un tām ir pieci pirksti ar nagiem. Priekšķepām ir tikai četri slaidi pirksti ar asiem nadziņiem. Pārvietojoties vāvere ar tiem cieši turas pie zariem. Kuplā un pūkainā aste ir svarīgs orgāns, kas ļauj vāverei noturēt līdzsvaru, lēkājot no zara uz zaru.
Aizsardzība
Pelēkā vāvere kā suga nav apdraudēta. Ziemeļamerikā populācijas tiek stabilizēta, cilvēkiem vāveri medījot. Anglijā pelēko vāveru skaitu parkos regulē, izmantojot indi vai slazdus.
Dāniels Alfredsons
Dāniels Alfredsons (dzimis 1972. gada 11. decembrī) ir bijušais zviedru hokejists, malējais uzbrucējs. Savas karjeras laikā 17 sezonas aizvadījis Nacionālās hokeja līgas kluba Otavas "Senators" sastāvā, ilgus gadus pildot arī tās kapteiņa pienākumus. Kopumā 1178 NHL aizvadītajās spēlēs Alfredsons atzīmējās ar 1104 rezultativitātes punktiem. Zviedrijas hokeja izlases sastāvā kļuvis par 2006. gada Olimpisko čempionu.
Spēlētāja karjera
1994. gada NHL draftā Otavas klubs viņu izvēlējās ar kopējo 133. numuru, un kluba rindās viņš sāka spēlēt jau nākamajā sezonā. Tajā nospēlējot visas 82 regulārās sezonas spēles, Alfredsons guva 26 vārtus un izdarīja 35 rezultatīvas piespēles.
1996. gada vasaras olimpiskās spēles
1996. gada vasaras olimpiskās spēles jeb Atlantas olimpiskās spēles bija divdesmit sestās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika Amerikas Savienoto Valstu pilsētā Atlantā, Džordžijas štatā. Oficiāli spēles atklāja Bills Klintons, ASV prezidents. olimpisko uguni iededzināja leģendārais amerikāņu bokseris Muhameds Ali. Amerikas Savienotās Valstis olimpiskās spēles rīkoja septīto reizi. Šīs bija jubilejas olimpiskās spēles, jo pirmās mūsdienu olimpiskās spēles notika tieši pirms simts gadiem, 1896. gadā Atēnās, Grieķijā.
Dāniels Alfredsons
Spēlētāja karjera
Sākot ar 1999. gadu Alfredsons pildīja "Senators" kapteiņa pienākumus. Savas karjeras laikā viņš piecreiz ir piedalījies NHL Visu zvaigžņu spēlēs. 1996. gadā viņš ieguva arī Kaldera balvu, kuru pasniedz līgas labākajam debitantam. Vēl ne reizi nav izcīnījis Stenlija kausu, lai gan 2006.—07. gada sezonā spēlēja tā izcīņas finālā, kurā viņa pārstāvēta "Senators" zaudēja Anahaimas "Ducks".
Atlantijas okeāns
Atlantijas okeāns ir otrs lielākais okeāns uz Zemes. Tas aizņem aptuveni 106,4 miljonus kvadrātkilometrus lielu platību — apmēram 1/5 no Zemes kopējās virsmas. Kopējais ūdens tilpums ir 329,7 miljoni km3 (bez jūrām —323,6 milj. km3), kas ir 1/4 no Pasaules okeāna. Vidējais dziļums ir 3338 m (bez jūrām — 3646 m), lielākais dziļums ir Puertoriko dziļvagā — 8742 m. Kontinentālais šelfs aizņem ap 11% no Atlantijas okeāna pamatdaļas.
Okeāns veido ziemeļu—dienvidu virzienā izstieptu S veida baseinu, kas atdala Eiropu un Āfriku austrumos no Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas rietumos. Ziemeļos tas savienots ar Ziemeļu ledus okeānu, dienvidaustrumos — ar Indijas okeānu, dienvidos — ar Dienvidu okeānu, dienvidrietumos — ar Kluso okeānu.
Okeāna nosaukums ir cēlies no Atlanta — titāna grieķu mitoloģijā.
Robežas
Ziemeļos robežojas ar Ziemeļu Ledus okeānu – no tā atdala nosacītas līnijas, kas savieno Grenlandi ar Īslandes ziemeļrietumiem, Īslandes ziemeļaustrumus ar Špicbergenas dienvidu galu un Špicbergenu ar Nordkapa ragu Norvēģijā. Dienvidaustrumos, pa 20°A garuma grādu robežojas ar Indijas okeānu. Dienvidos pa 60°D platuma grādu robežojas ar Dienvidu okeānu. Dienvidrietumos, pa Dreika šaurumu savienots ar Kluso okeānu. Mākslīgi savienots ar Kluso okeānu caur Panamas kanālu un ar Indijas okeānu caur Suecas kanālu.
Apskalo Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas austrumu piekrasti, kā arī Eiropas un Āfrikas rietumu piekrasti.
Ģeoloģiskā vēsture
Atlantijas okeāns ir otrs jaunākais planētas okeāns pēc Dienvidu okeāna. Dati liecina, ka pirms 180 miljoniem gadu tas vēl neeksistēja. Okeāns sāka veidoties mezozojā, sadaloties Pangejas superkontinentam, kad viens no otra sāka atdalīties tagadējās Amerikas Eirāzijas un Āfrikas kontinenti. Sadalīšanās sākās ziemeļu daļā. Pangejas sadalīšanās sākās triasā un beidzās krītā.
Ziemeļatlantijā dalīšanās josla sākotnēji atradās starp tagadējo Kanādu un Grenlandi, taču vēlāk pārvietojās uz tagadējo atrašanās vietu.
Pašlaik Atlantijas okeāns turpina plesties par 5 - 10 cm gadā, šī kustība notiek pateicoties tam, ka Ziemeļamerikas plātne un Dienvidamerikas plātne virzās rietumu virzienā.
Vidusatlantijas grēda
Raksturīga Atlantijas okeāna īpatnība ir 1950. gados atklātā Vidusatlantijas grēda - garākā kalnu grēda pasaulē, kas pa Atlantijas okeāna centrālo asi aptuveni 11 300 km garumā stiepjas no Īslandes līdz aptuveni 54°D platuma grādam. Lielākais grēdas platums sasniedz 1 600 km. Ūdens dziļums virs grēdas pārsvarā nav lielāks par 2 700 m, grēda vietām paceļas virs ūdens līmeņa (piem. Debesbraukšanas sala).
Vidusatlantijas grēdas centrālajā asī gandrīz visā garumā savukārt atrodas rifta ieleja. Grēda ir robeža starp tektoniskajām plātnēm un tās centrālajā daļā no Zemes dzīlēm paceļas jaunā okeāniskā Zemes garoza tādējādi ik gadus paplašinot Atlantijas okeānu par 5000000-1000000000cm
Dāniels Alfredsons
Spēlētāja karjera
2013. gada vasarā Alfredsons noslēdza viena gada līgumu ar Detroitas "Red Wings". Gadu vēlāk hokejists līgumu pagarināja, taču 2014. gada 4. decembrī paziņoja par karjeras beigšanu. Alfredsons ar savu bijušo klubu, Otavas "Senators", noslēdza simbolisku vienas dienas līgumu, un kopā ar komandu iesildījās pirms spēles pret Ņujorkas "Rangers".
Atlantijas okeāns
Vidusatlantijas grēda
Vidusatlantijas grēdas ziemeļu daļu dienvidos no Īslandes sauc par Reikjanesas grēdu.
Dāniels Alfredsons
Spēlētāja karjera
Zviedrijas hokeja izlases sastāvā piedalījies piecos Pasaules čempionātos, divreiz izcīnot sudraba medaļu, bet divreiz - bronzas medaļu. Piedalījās arī 1996. un 2004. gada Pasaules kausa izcīņā, kā arī 1998., 2002., 2006., 2010. un 2014. gada Olimpiskajās spēlēs, 2006. gadā izcīnot zelta medaļu, bet 2014. gadā izcīnot sudrabu.
Atlantijas okeāns
Citas reljefa formas
Atlantijas okeāna gultnē no dienvidiem uz ziemeļiem ir šādas nozīmīgas reljefa formas:
Jūras līči
Atlantijas okeānā, sākot no ziemeļiem pulksteņa rādītāja virzienā ir šādas jūras, jūras līči un šaurumi:
Salas
Dažas no Atlantijas okeāna salām un salu grupām.
Nogulumi
Dziļjūras daļā, pelaģiālē gultni veido okeānā dzīvojošo organismu atliekas. Šādu nogulumu biezums variē no 60 līdz 3 300 metriem, lielāko biezumu sasniedzot vietās, kur notiek apvelings.
1996. gada vasaras olimpiskās spēles
Atlantas olimpiskajās spēlēs piedalījās 10 318 sportisti no 197 valstīm, par 28 valstīm vairāk nekā iepriekšējās spēlēs, kas notika 1992. gadā. 24 valstīm šīs bija pirmās vasaras olimpiskās spēles, bet 14 valstīm tās vispār bija pirmās olimpiskās spēles. Kopā tika sadalīti 271 medaļu komplekts 26 sporta veidos.
Atlantijas okeāns
Ūdens raksturojums
Sāļš ūdens kā visās citās jūrās vai okeānos. Kopumā Atlantijas okeāns ir sāļākais no Zemes okeāniem - virsējā ūdens slāņa sāļums variē no 33 līdz 37 ‰, taču tas mainās atkarībā no klimatiskajiem apstākļiem un ģeogrāfiskās atrašanās vietas. Ūdens sāļumu palielina tādi faktori kā: augsta iztvaikošana, sausums, maza saldūdens pietece no krasta. Sāļumu pazemina ledus kušana, daudz nokrišņu, liela upju ūdens pieplūde. Vismazākais sāļums okeānā ir ziemeļos no ekvatora, kur līst daudz lietus, lielu upju grīvās. Vislielākais sāļums - ap 25° Z platuma grādos un dienvidos no ekvatora, kur maz nokrišņu un liela ūdens iztvaikošana.
1996. gada vasaras olimpiskās spēles
Atlantas olimpiskās spēles tika kritizētas par ne īpaši augstu organizācijas kvalitāti un toreizējais SOK prezidents Huans Antonio Samarančs vienīgo reizi savas prezidentūras laikā noslēguma ceremonijā nenosauca olimpiskās spēles par labākajām spēļu vēsturē.
Visvairāk zelta medaļas šajās olimpiskajās spēlēs izcīnīja ASV peldētāja Emija van Dikena (4), savukārt visvairāk medaļu ieguva Krievijas vingrotājs Aleksejs Ņemovs (6).
Atlantijas okeāns
Temperatūra
Ūdens virsējā slāņa temperatūru nosaka platuma grādi, straumju režīms, gadalaiks. Atlantijas okeānā temperatūra variē no -2 °C līdz 29 °C. Vissiltākais ūdens ir ziemeļos no ekvatora un visaukstākais - polārajos reģionos.
1996. gada vasaras olimpiskās spēles
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Atlanta par 26. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Tokijā, Japānā. Atlanta pārspēja Atēnas, Belgradu, Mančestru, Toronto un Melburnu.
<!--
Atlantijas okeāns
Straumes
Atlantijas okeāna straumju režīms lielā mērā nosaka Atlantijas okeāna piekrastes reģionu klimatu, augu un dzīvnieku valsti un līdz ar to - okeāna krastā dzīvojušo civilizāciju vēsturi, saimniecību. Lielu, pozitīvu ietekmi uz Eiropas vēsturi un saimniecību atstājusi siltā Golfa straume un Ziemeļatlantijas straume, savukārt Āfrikas ziemeļrietumu piekrasti tuksnesīgu un saimniecībai maz piemērotu darījusi arī vēsā Kanāriju straume.
Savdabīgs Atlantijas okeāna reģions ir Sargasu jūra - liela, straumju izolēta ūdens platība, kurā ūdens sāļums ir jūtami augstāks nekā ap to.
1996. gada vasaras olimpiskās spēles
Bumbas sprādziens
Olimpisko spēļu astotajā dienā, 27. jūlijā, olimpiskajā parkā Centennial notika terora akts — bumbas sprādziens. Sprādzienu sarīkoja Ēriks Roberts Rūdolfs, kurš vēlāk iemantoja iesauku "Olimpiskā parka bombardieris". Terora akta rezultātā mira divi cilvēki un 111 tika ievainoti.
Latvija olimpiskajās spēlēs
Latviju 1996. gada vasaras olimpiskajās spēlēs pārstāvēja 48 sportisti. Karogu atklāšanas ceremonijā nesa vieglatlēts Einārs Tupurītis. Latvijas sportisti izcīnīja tikai vienu medaļu: sudrabu kanoe airēšanā ieguva Ivans Klementjevs. Tādējādi medaļu kopvērtējuma tabulā Latvija ierindojās 61. vietā. Šajās olimpiskajās spēlēs startēja visu laiku jaunākā Latvijas olimpiete — Margarita Kalmikova piedalījās peldēšanas sacensībās 15 gadu vecumā un izcīnīja 34. vietu 200 metru brasa distancē.
Atlantijas okeāns
Klimats
Atlantijas okeāna un tā piekrastes reģionu klimatu nosaka ūdens virsējā slāņa temperatūra, okeāna straumes un vēju virzieni. Tā kā ūdens ir viela ar augstu siltumietilpību, jūras piekrastē klimats ir mērens, tam nepiemīt krasas sezonālas izmaiņas.
Atlantijas okeāna un tā piekrastes temperatūru nosaka galvenokārt platuma grādi. Reģioni, kas ir visattālākie no ekvatora, ir visaukstākie, vissiltākais ir reģions ziemeļos no ekvatora. Aukstākajos Atlantijas okeāna reģionos nereti veidojas ledus. Ziemās ledus klāj daļu no Labradoras jūras un Dāņu šauruma. Arktikas aisbergi nereti nokļūst pat līdz Madeirai un Bermudu salām.
Lielā mērā klimatu nosaka arī Atlantijas okeāna straumes - Ziemeļeiropā klimats ir salīdzinoši maigāks un siltāks pateicoties siltajai Ziemeļatlantijas straumei. Savukārt aukstās straumes padara Kanādas austrumu piekrasti salīdzinoši aukstāku, te biežāk ir migla.
Ziemeļatlantijas dienvidu daļā veidojas spēcīgas viesuļvētras, kas regulāri skar Karību jūras salas.
Pastāv uzskati un virkne leģendu par Bermudu trijstūri kā par mistisku vietu, kurā notiek daudz neizskaidrojamu kuģu un lidmašīnu katastrofu - tomēr, šie negadījumi saistāmi ar ļoti intensīvo satiksmi reģionā, viesuļvētrām un citādi nelabvēligiem laika apstākļiem.
Vēsture
Pirmā zināmā reize, kad okeāns minēts kā Atlantijas okeāns (Atlantis thalassa, Ἀτλαντὶς θάλασσα) ir Hērodota darbā Historiai ap 450 g. pmē. - ar to apzīmējot ūdenstilpi, kas atrodas aiz Hērakla stabiem, t.i. aiz Gibraltāra. Intensīva Ziemeļatlantijas izpēte sākās līdz ar kuģniecības attīstību. Atlantijas okeāns šķir t.s. "Veco pasauli" (Eiropa, Āfrika un Āzija) no "Jaunās pasaules" (Amerika) un jau ilgstoši notiek diskusijas par to, kurš pirmais šķērsoja Atlantijas okeānu. Ir zināms, ka Atlantijas okeānu šķērsojuši jau vikingi, taču pastāvīga eiropiešu klātbūtne un kultūras ietekme Amerikā sākās ar Kolumba ceļojumu pāri Atlantijas okeānam 1492. gadā. Šajā laikā sākās intensīva Atlantijas okeāna izpēte, ko veicināja tas, ka Eiropa bija sadalīta konkurējošās, attīstītās valstis, kas savstarpēji sacentās par jaunatklātās telpas sadali.
Zinātniska Atlantijas okeāna izpēte sākās 19. gadsimtā, 19. gadsimtā strauji uzlabojās arī satiksme un sakari starp abiem Atlantijas okeāna krastiem. Pieaugošā Eiropas un Ziemeļamerikas ekonomika padarīja abas šīs pasaules daļas par dominējošām pasaules lielvarām, kuras Atlantijas okeāns gan nošķir, gan saista. Pastāv pat īpašības vārds, kas apzīmē saikni starp abiem okeāna krastiem - "transatlantisks".
Satiksmes un sakari
1858. gadā okeānu pirmoreiz šķērsoja telegrāfa kabelis. 1912. gadā okeānā pēc sadursmes ar aisbergu nogrima kuģis "Titanic", gāja bojā 1 593 cilvēki. 1919. gadā Atlantijas okeānu pirmoreiz šķērsoja lidmašīna - amerikāņu NC-4, pa ceļam nolaižoties vairākās salās. Vēlāk 1919. gadā britu lidmašīna pirmoreiz bez nosēšanās šķērsoja okeānu no Ņūfaundlendas līdz Īrijai.1921. gadā briti pirmoreiz šķērsoja okeānu ar dirižabli.
1927. gada 7. janvārī tika veikts pirmais transatlantiskais telefona zvans. 1998. gadā Bens Lekomtē kļuva par pirmo cilvēku, kas pārpeldējis Atlantijas okeānam, apstājoties uz vienu nedēļu Azoru salās.
Ekonomika un vides problēmas
Atlantijas okeāns lielā mērā noteicis tā krastos esošo valstu saimnieciskās attīstības vēsturi, liekot attīstīt ostu saimniecību, kuģniecību, zvejniecību, tirdzniecību. Pēdējās desmitgadēs uzsākta naftas un dabasgāzes atradņu apguve Atlantijas okeāna piekrastē, kontinentālajā šelfā.
Atlantijas okeānā atrodas dažas no produktīvākajām zvejas vietām pasaulē - produktīvākās ir Lielais Ņūfaundlendas sēklis, ASV piekraste pie Bahamu Salām, Īslandes piekraste, Īrijas jūra, Dogera sēklis Ziemeļjūrā un Folklenda sēkļi Dienvidatlantijā.
Aktīvā saimniecība okeāna krastos, jo īpaši Ziemeļatlantijā, radījusi negatīvu ietekmi uz Atlantijas okeāna vidi. Atlantijas okeānā salīdzinoši ļoti bieži notiek naftas un tās produktu noplūdes, jūrā no kuģiem joprojām nonāk daudz atkritumu, tai skaitā toksiskie atkritumi, jūrā ieplūst piesārņotās upes.
Minhene
Minhene (de) ir pilsēta Vācijas dienvidos, pie Izāras upes. Pēc iedzīvotāju skaita trešā (aiz Berlīnes un Hamburgas) pilsēta Vācijā. Bavārijas galvaspilsēta. Ekonomikas, kultūras un tūrisma centrs.
Vēsture
Pilsētu 1158. gadā dibināja Saksijas hercogs Heinrihs Lauva. Pēc pusgadsimta tai tika piešķirtas pilsētas tiesības. 1180. gadā Bavāriju līdz ar Minheni ieguva Otto I fon Vittelsbahs. Vittelsbahi valdīja Bavārijā līdz 1918. gadam. 1255. gadā Minhene kļuva par Augšbavārijas galvaspilsētu.
1632. gadā, Trīsdesmitgadu kara laikā, Minheni ieņēma zviedri, bet 1705. gadā - Hābsburgi. 1759. gadā Minhenē tika nodibināta Bavārijas Zinātņu Akadēmija.
1806. gadā Minhene kļuva par Bavārijas karalistes galvaspilsētu, bet divdesmit gadus vēlāk uz Minheni pārcēla Landshūtas Universitāti. Bavārijas karaļi Ludvigs I un Maksimiliāns II būtiski pārbūvēja pilsētu.
Pēc Pirmā pasaules kara Minhenē īsu laiku eksistēja komunistu vadīta Bavārijas Padomju Republika (Münchner Räterepublik). Par spīti tam starp pasaules kariem Minhene pamazām kļuva par nacionālsociālisma atbalsta centru. 1923. gadā Ādolfs Hitlers kopā ar atbalstītājiem veica tā saucamo Alus puču, neveiksmīgi mēģinot gāzt Veimāras republiku.
Minhenē atradās NSDAP galvenā mītne.
1938. gadā pilsētā tika noslēgta Minhenes vienošanās par Čehoslovākijas sadalīšanu.
Pilsēta smagi cieta Otrā pasaules kara laikā, tomēr tika atjaunota, saglabājot ielu tīklu un pilsētas raksturu.
1972. gadā Minhenē tika rīkotas vasaras olimpiskās spēles, kuru laikā palestīniešu teroristi no organizācijas Melnais Septembris sagrāba par ķīlniekiem Izraēlas sportistus, kuri tika nogalināti.
Ekonomika
Viens no Vācijas ekonomikas centriem. Šeit atrodas galvenās mītnes vairākām transnacionālām kompānijām:
Minhene ir pasaulslavens alus darīšanas centrs. Lielākās alus darītavas ir Löwenbräu, Augustiner, Paulaner.
Kultūra
Minhenē ir vairāki ievērojami muzeji: