cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Padomju Savienība
Nabadzība
Oficiāli nabadzība Padomju Savienībā nepastāvēja, taču izmantoja terminu "mazapgādātie". Hruščova varas laikā pētnieki veica vairākos minimālo ienākumu aprēķinus. 1967. gadā publiskoja 1959. gadā veiktu aprēķinu, kas četru cilvēku ģimenei (vecāki un divi bērni) ar visiem pieejamajiem sociālajiem pabalstiem minimālo ienākumu līmeni noteica uz 51 rubli mēnesī katram ģimenes loceklim. No šiem ienākumiem 56% tiktu tērēti pārtikai un 20% apģērbam, kamēr valsts subsidētās komunālās izmaksas būtu tikai 5,6%. Veselību un izglītību uzskatīja par bezmaksas. Tādējādi ģimenes ienākumiem mēnesī būtu jāpārsniedz 206 rubļi, lai tā nebūtu nabadzīga. Problēmas uzreiz radīja tas, ka 1965. gadā vidējā alga bija tikai 97 rubļi mēnesī. Šajā laikā 30% pilsētnieku un 40% laucinieku dzīvoja zem nabadzības sliekšņa.
Brežņeva varas gados veica jaunu nabadzības sliekšņa aprēķinu, kurā četru cilvēku ģimenei mēnesī vajadzēja 267 rubļus. PSRS vidējā alga šo līmeni sasniedza 1974. gadā. Tajā pašā gadā nabadzīgajām ģimenēm sāka izmaksāt 12 rubļu pabalstu par katru bērnu vecumā līdz astoņiem gadiem. 1981. gadā vidējā viena strādājošā mēnešalga sasniedza 172,5 rubļus, tādējādi četru cilvēku ģimenes ienākumi pēc nodokļiem bija ap 310 rubļiem. Vieglajā rūpniecībā, apkalpojošajā jomā, veselības aprūpē un kultūras jomā strādājošie parasti saņēma zemākās algas. 1981. gadā inženieri saņēma no 95 līdz 150 rubļiem, skolotāji no 80 līdz 140 rubļiem, ārsti no 100 līdz 170 rubļiem mēnesī. Vidējā pensija 1981. gadā bija 58,8 rubļi mēnesī. Trūkums un nabadzība veicināja zādzības no darbavietām, melno tirgu un kukuļņemšanu. 1980. gadā vairāk par 250 rubļiem mēnesī uz vienu ģimenes locekli saņēma 1,3% iedzīvotāju. 150-250 rubļus — 17,1%. 75-150 rubļus 55,9%. Mazāk par 75 rubļiem — 25,8% iedzīvotāju. Lai arī algas pakāpeniski cēla, nedaudz cēlās arī cenas. No 1980. līdz 1985. gadam gaļas cena auga par 5%, desu par 13%, zivju par 2%, augļu un dārzeņu par 21%. Vidējā inflācija šajos gados bija 6%. Pārtikai iedzīvotāji tērēja ap 34% savas mēnešalgas.
Ideoloģija
Visas sabiedrības dzīves jomas, ieskaitot izglītību, kultūru, zinātni un sportu, bija pakļautas politiskai vadībai un kontrolei. Valdīja viena ideoloģija — marksisms-ļeņinisms — PSRS raksturīgs marksisma variants. Valsts iedzīvotājiem ikdienā bija publiski jādemonstrē šīs ideoloģijas atzīšana, apgūstot (studējot) un propagandējot to. Atbilstoši partijas vadības konkrētā brīža ideoloģiskajiem orientieriem (kuri bieži mainījās) tika noteikti mākslas un literatūras kritēriji, traktētas morāles un tiesību normas, sniegta kārtējā oficiālā vēstures interpretācija. Pastāvēja milzīgas atšķirības starp valdošo ideoloģisko orientāciju un sociālo realitāti, veicinot dubultmorāles iesakņošanos.
Raksturīga visu sabiedriskās dzīves izpausmju ideoloģiska (bieži arī politiska) polarizācija. Ļeņinisma ideoloģijas "ass” bija šķiriskuma princips jeb šķiriskā pieeja. Tā balstījās uz mācību par šķiru cīņu, kura turpinājās un pat saasinājās sociālisma apstākļos. Sociālisma iekārtā tās uzdevums esot bijušo ekspluatatoru šķiru apspiešana; šķiriski neapzinīgo elementu (zemniecības, inteliģences) piespiedu pāraudzināšana; jaunas morāles un disciplīnas jeb plašāk — "jauna padomju cilvēka" veidošana; vecās vai kapitālistiskās iekārtas palieku likvidēšana cilvēku apziņā. Šķiriskā pieeja radīja un uzturēja polāru — "melnbaltu” pasaules ainu. Visas sabiedriskās dzīves parādības tika klasificētas (dalītas) proletāriskās/buržuāziskās, sociālistiskās/kapitālistiskās, derīgās — padomju cilvēkam pieņemamās un kaitīgās jeb padomju cilvēkam naidīgās. No mazotnes centās cilvēkos ieaudzināt principu: „Kas nav ar mums — tas ir pret mums”. Aktīvi tika propagandēts naids, neiecietība pret "nepartejiski" domājošiem. Valstī tika kultivēts aizdomīgums, neuzticēšanās, denunciācija un slepena ziņu pienešana. Visaptverošās drošības institūcijas ("čeka”) realizēja totālu izsekošanu, citādi domājošo iebaidīšanu un vajāšanu. Tas viss tika pamatots ar kolektīvismu, partijas un tautas vienotību. 30.—50. gados par ideoloģisko un politisko represiju upuriem kļuva ne tikai atsevišķas personas, bet arī sociālas grupas un pat veselas tautas, kuras tika deportētas no to etniskās un vēsturiskās dzimtenes. Bailes no valsts vardarbības un represijām uzturēja nemitīga iekšējā un ārējā ienaidnieka tēla reproducēšana, kā arī nemitīgā cīņa ar „pagātnes paliekām” un iespējamo buržuāziskās ideoloģijās ieplūšanu padomju sistēmā.
Sabiedrībā dominēja politiska atsvešinātība, sabiedriska pasivitāte, bailes no valsts represīvajām iestādēm, plaši izplatīta bija autokrātijas kā neizbēgama ļaunuma pieņemšana, emocionāla pieķeršanās politiskajam līderim, aktīvs vai pasīvs atbalsts vadoņa kultam. Savukārt, ja indivīds par politiku neizteicās un neinteresējās, tikai pildīja obligātos sabiedriskos rituālus (specifiska "sabiedriskā" leksika valodā, piedalīšanās brīvprātīgi-obligātajos valsts svētku publiskajos gājienos, darba vietas sapulcēs, politinformācijās u. tml.), valsts varas politiskie un vardarbīgie aspekti to praktiski neskāra, līdz ar to lielākais pilsoņu vairums bija iemācījies visai ērti sadzīvot ar varu un tās totalitāro raksturu uzņēma kā pašsaprotamu.
Individuāla politisko negāciju kritika netika pieļauta un tika krimināli vajāta (Kriminālkodeksā bija pants "par sociālistiskās dzimtenes nomelnošanu"). Sociālo negāciju kritika tika organizēta centralizēti, veidojot atmaskojošus raidījumus TV (piemēram, Rīgas TV 70.—80. gados populārais raidījums "TV pirts"), preses slejas, karikatūras, kinofilmas, kur tika kritizēti "alkoholiķi", "ierāvēji", "birokrāti" u. c. aplami vidējā un zemākā ešelona nomenklatūras pārstāvji (valsts augstākā hierarhija netika kritizēta un tās lēmumus apšaubīt publiski nevarēja), tiem pretstatot godīgos un strādīgos "vienkāršos cilvēkus".
Ārpolitika
Staļina varas laikā Ļeņina un Trocka aizstāvētās “pasaules revolūcijas” vietā galveno uzsvaru lika uz “sociālisma celtniecību vienā valstī”. Lielākās padomju ārpolitikas aktivitātes koncentrējās uz pierobežas valstīm. Pēc Otrā pasaules kara vairākas Āzijas valstis ieguva neatkarību. Padomju vadība, vadoties pēc saviem ideoloģiskajiem uzskatiem, bija pārliecināta, ka jaunās valstis izvēlēsies sociālistiskās attīstības ceļu, un veidos ciešas attiecības ar jau esošajām Austrumu bloka valstīm.
1955. gadā PSRS sāka publiski veidot attiecības ar Āzijas valstīm. Hruščovs un Bulgaņins apceļoja šo reģionu, padomju ieroči sāka parādīties Sīrijā un Ēģiptē. Ļeņina laika “pasaules revolūcijas” saukli tagad aizvietoja saukļi par nacionālās atbrīvošanas kustību, antikoloniālo cīņu, jauno valstu politisko un ekonomisko neatkarību no Rietumvalstīm. Imperiālisma sabrukums un sociālistiskā izvēle marksistu ideoloģiskajā izpratnē tika uzskatīta par neizbēgamā vēstures attīstības procesa daļu, kas beigtos ar komunismu. PSRS piedāvāja savu attīstības ceļu par labu piemēru citām jaunattīstības valstīm. Veidojot attiecības ar jauno valstu valdošajām elitēm, PSRS parasti ignorēja vietējo komunistisko partiju apspiešanu. Taču bez ideoloģiskiem saukļiem PSRS spēja piedāvāt salīdzinoši maz. PSRS parasti piedāvāja ieroču kredītus, kā arī palīdzību ar industriālo objektu celtniecību. No 1954. līdz 1964. gadam PSRS Trešās pasaules valstīm piešķīra kredītus gandrīz 4 miljardu USD apjomā, no kuriem ap 1,5 miljardiem tika izmantoti. Līdz 1964. gada beigām PSRS bija kreditējusi militārās tehnikas piegādes ap 15 pasaules valstīm ap 3 miljardu USD vērtībā. Tikmēr ASV ekonomiskā un militārā palīdzība Trešās pasaules valstīm laikā no 1946. līdz 1965. gadam pārsniedza 100 miljardus USD. Pēc 1960. gada PSRS-Ķīnas ideoloģiskais konflikts radīja konkurējošu spēku — Ķīnu, kas lai arī krietni nabadzīgāka, centās izplest savu politisko ietekmi Trešajā pasaulē. PSRS izvairījās atklāti militāri atbalstīt neatkarības kustības, ko Ķīna uzskatīja par revolūcijas ideālu nodevību. Hruščovs sniedza ierobežotu atbalstu pilsoņu kariem Kongo, Laosā un Vjetnamā. Jauno Āfrikas un Āzijas valstu vadītāji aizvien biežāk izrādījās nacionālisti, kas no PSRS pārņēma tikai vienpartijas diktatūras modeli, nesteidzoties veidot sociālismu. Lai raksturotu šo valstu attīstību, sāka izmantot frāzes “revolucionārā demokrātija” un “nekapitālistiskās attīstības ceļš”. Izveidojās tādi termini kā arābu sociālisms un afrikāņu sociālisms, kas gan ļoti atšķīrās no Maskavas vai Pekinas ideoloģiskajām nostādnēm.
Kubas raķešu krīze demonstrēja, ka PSRS ir pārāk vāja, lai ar savu kodolvairogu aizstāvētu valstis ārpus Austrumu bloka. Lai arī PSRS bija gatava un spējīga izveidot savu klātbūtni jaunajās valstīs, tā bija pārāk vāja, lai nopietni ietekmētu un veidotu to attīstību sev vēlamā virzienā. Izņēmumi bija dažas valstis (Kuba, Kongo Republika), kas pašas apzināti izvēlējās ieviest sociālismu. Cieša alianse ar PSRS nespēja novērst ASV veikto Ziemeļvjetnamas bombardēšanu 1965. gadā, kā arī Ēģiptes un Sīrijas sakāvi Sešu dienu karā 1967. gadā. Militārie apvērsumi gāza vairākus neatkarības līderus, kas bija veidojuši ciešas attiecības ar PSRS — Alžīrijas Ben Bella, Ganas Nkruma. 1965. gadā Indonēzijā pie varas nāca militārais režīms, kas nogalināja simtiem tūkstošu vietējo komunistu. Daudzas no jaunajām valstīm pievienojās Nepievienošanās kustībai. Kultūras revolūcijas sākums Ķīnā un Če Gevaras nāve Bolīvijā iezīmēja radikāli kreiso kustību konkurences apsīkumu, atstājot vietu pragmatiskākai PSRS politikai, kas veidoja attiecības ar dažādu valstu diktatoriskajiem režīmiem, piegādājot tiem lētus ieročus.
Lai risinātu tehnoloģiskās atpalicības un produktu trūkuma problēmas, PSRS bija nepieciešama attiecību uzlabošana ar Rietumvalstīm. PSRS bija nepieciešama tirdzniecība ar attīstītajām rietumvalstīm, tāpēc drīz pēc Leonīda Brežņeva nākšanas pie varas ar nozīmīgākajām Eiropas valstīm un ASV tika uzsākta attiecību normalizācija. Paralēli PSRS turpināja atbalstīt nacionālās atbrīvošanās kustības Trešajā pasaulē un cieši kontrolēt Eiropas satelītvalstis.
Austrumu bloks
Pēc Staļina nāves PSRS iekarotajās Eiropas valstīs pieļāva nelielu brīvību, ja netika apdraudēta padomju sistēma. Rumānijas diktators Nikolaje Čaušesku veidoja neatkarīgu ārpolitiku un ekonomisko sadarbību ar Rietumiem. Kopš 1956. gada revolūcijas apspiešanas Janoša Kadara pārvaldītajā Ungārijā notika ekonomikas liberalizācija. Polijā zemniekiem netika uzspiesta kolektivizācija. Taču 1968. gada Prāgas pavasaris Čehoslovākijā apdraudēja padomju varas tālāku pastāvēšanu, tāpēc Varšavas līguma valstu bruņotie spēki to apspieda. Brežņeva doktrīna uzsvēra, ka komunistiskā partija ir atbildīga ne tikai par vienu valsti, bet arī par citām sociālisma valstīm, un ka neviena sociālistiskā valsts nedrīkst nostāties pret pārējām sociālistiskajām valstīm.
Ekonomiskā sadarbība starp Austrumu bloka valstīm nebija ekonomiski izdevīga. Ekonomiskajā stagnācijā slīgstošā PSRS vairs nevarēja atļauties uzturēt savus Eiropas satelītus, kuros bija augstāks dzīves līmenis nekā pašā PSRS. Vairākas Austrumu bloka valstis sāka aizņemties līdzekļus Rietumos, lai uzlabotu savu dzīves stāvokli. Tas īpaši izpaudās Polijā, VDR un Rumānijā. Polijas valdības parāds ārzemju aizdevējiem pieauga no 7,4 miljardiem USD 1975. gadā līdz 21 miljardam 1980. gadā. Investīcijas rietumu tehnoloģijās nenesa gaidīto ražošanas produktivitātes pieaugumu, un noveda pie strādnieku nemieriem un Solidaritātes izveidošanās 1980. gadā, ko izdevās apspiest tikai 1981. gada 13. decembrī, ieviešot Polijā kara stāvokli. PSRS samazināja lētas naftas piegādes VDR, Ungārijai, Bulgārijai un Čehoslovākijai, lai pārdodot naftu pasaules tirgū varētu finansiāli atbalstīt Poliju.
1981. gadā PSRS sniedza dažāda veida palīdzību 69 valstīm. Visvairāk saņēma Mongolija (430 miljoni rubļu), Kuba (357 miljoni rubļu), Bulgārija (332,5 miljoni rubļu). Apmaiņā PSRS saņēma šo valstu politiski uzticību, militārās bāzes, kā arī izdevīgus preču un izejvielu tirdzniecības līgumus.
Ķīna un Trešā pasaule
PSRS neveiksmīgi centās atjaunot 50. gadu beigās sabojātās attiecības ar Ķīnu. Pēc 1968. gada Prāgas pavasara apspiešanas Mao Dzeduns sāka baidīties par PSRS militāru uzbrukumu. Uz abu valstu robežas 1969. gadā vairākus mēnešus turpinājās militārās sadursmes. PSRS brīdināja, ka plāno atomtriecienu pa Ķīnas militārajiem centriem. Militārie draudi noveda pie minimālas attiecību normalizācijas, 1969. gada septembrī Kosiginam Pekinā tiekoties ar Džou Eņlaju. Līdz pat 1980. gadu sākumam PSRS pie robežas ar Ķīnu izvietoja lielus armijas, aviācijas un kara flotes spēkus.
1966. gadā PSRS zaudēja ietekmi Ganā, tajā pašā laikā Indonēzijas armija iznīcināja komunistisko partiju. 1967. gadā Izraēla sakāva ar padomju ieročiem bruņotās arābu valstis. Piecus gadus vēlāk Ēģipte izraidīja padomju militāros padomniekus. Lai atgūtu ietekmi reģionā, PSRS sāka aktīvi atbalstīt radikālos režīmus Lībijā, Sīrijā un Irākā. Laikā no 1966-75. gadam PSRS jaunattīstības valstīm piegādāja ieročus 9,2 miljardu USD vērtībā. Laikā starp 1978. un 1982. gadu šis apjoms pieauga līdz 35,4 miljardiem USD.
1975. gadā PSRS un Kuba sāka sniegt militāro atbalstu marksistiem Angolas pilsoņu karā. PSRS un Kuba arī atbalsta Etiopijas marksistus 1977.-78. gada Ogadenas karā pret Somāliju. Dienvidjemena izveidoja PSRS aviācijas un kara flotes bāzes.
Attiecības ar ASV
Pēc milzīgām investīcijām bruņojuma attīstībā 60. gadu otrajā pusē, PSRS uzskatīja, ka tās militārā varenība ir nodrošinājusi tai līdzvērtīgu stāvokli ar ASV un abas valstis var atļauties uzlabot attiecības. Sākās atslābuma periods. Notika vairākas Brežņeva tikšanās ar ASV Prezidentiem Niksonu un Fordu. Abas valstis vienojās ne tikai ierobežot bruņošanos, bet arī attīstīt tirdzniecību. 1975. gadā beidzās Vjetnamas karš, notika kopīga ASV-PSRS kosmosa misija un tika parakstīta Helsinku vienošanās.
Lielvalstu sadarbību sāka graut ASV un PSRS atšķirīgās intereses Trešās pasaules valstīs. Militārā iesaistīšanās Angolas pilsoņu karā iezīmēja jaunu PSRS militārās ekspansijas vilni Trešajā pasaulē. Papildus Angolai, PSRS 1979. gada iebrukums Afganistānā un 1981. gada kara stāvokļa ieviešana Polijā abu valstu attiecības noveda līdz zemākajam punktam. Brežņeva īstenotā starptautiskā saspīlējuma atslābuma politika sabruka, ar jaunu spēku uzliesmojot Aukstajam karam.
Prezidents Reigans bija izteikti pretpadomisks, palielināja militāro budžetu un sāka sniegt atbalstu pretpadomju cīnītājiem Trešajā pasaulē. Līdz šim dažādas partizānu armijas atbalstījusī PSRS tagad saskārās ar ASV un Ķīnas atbalstītām partizānu kustībām Afganistānā, Nikaragvā, Angolā, Mozambikā, Vjetnamā un Kambodžā. ASV atbalstīja valdības spēkus Salvadoras pilsoņu karā un militāra iebrukuma gaitā likvidēja marksistu režīmu Grenādā.
Ja Kārters uz iebrukumu Afganistānā reaģēja ar simboliskām sankcijām, tad pēc kara stāvokļa izsludināšanas Polijā, Reigans 1980. gada 29. decembrī ieviesa virkni ekonomisku sankciju. ASV pārtrauca naftas un gāzes industrijas tehnikas piegādi, tā apdraudot stratēģiski svarīgā Urengojas gāzes vada celtniecību. PSRS pati nespēja nodrošināt gāzes vada celtniecību, kas tai tuvā nākotnē solīja vairākus miljardus vērtu peļņu. Par spīti asiem ASV protestiem un sankciju draudiem, projekta īstenošanā iesaistījās Rietumeiropas valstis.
Reigana mērķis bija izdarīt spiedienu uz PSRS vājākajiem punktiem — tehnoloģiju atpalicību un ekonomikas stagnāciju, lai panāktu padomju sistēmas fatālu novājināšanos. Lai likvidētu PSRS militāros draudus, Reigans paziņoja par "Zvaigžņu karu" programmas izstrādi. Korejas pasažieru reisa 007 notriekšana 1983. gada 1. septembrī un 2-11. novembra NATO mācības Able Archer 83 noveda saspīlējumu līdz maksimumam. 22. novembrī Rietumeiropā ieveda pirmās ASV raķetes Pershing II. Ženēvā notiekošās ASV un PSRS sarunas par vidējās darbības raķetēm pārtrūka līdz 1985. gadam.
Sports
Padomju Savienības Olimpiskā komanda 14 reizēs no 18 ieguva visvairāk Olimpisko spēļu medaļu, pie kam kopš 1952. gada Padomju Savienības sportisti vienmēr bija medaļu kopvērtējuma pirmajā trijniekā. 1980. gadā vasaras olimpiskās spēles notika Maskavā.
PSRS izlase tradicionāli bija ļoti stipra basketbolā gan vīriešu, gan sieviešu konkurencē, vīriešu izlase uzvarēja vairākos Olimpiskajos turnīros, Pasaules un Eiropas čempionātos. PSRS futbola izlase sasniedza finālus vairākos starptautiskos turnīros, tomēr nespēja sevi parādīt kā vienu no starptautiskā futbola lielvalstīm. Tās komanda uzvarēja vairākos čempionātos (tādos kā 1960. gada Eiropas čempionāts) un sasniedza daudzus finālus (piemēram, 1988. gada Eiropas čempionātā). PSRS hokeja izlase dominēja starptautiskajā sportā, iegūstot zelta medaļas gandrīz visās olimpiskajās spēlēs un Pasaules čempionātos, kuros tā startēja.
1960. gados Padomju Savienībā uzplauka daiļslidošana, sevišķi pāru slidojumā un dejās uz ledus. No 1927. gada PSRS šaha lielmeistari bija līderi Pasaules čempionātā.
Bahreinas futbola izlase
Bahreinas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Bahreinu starptautiskās futbola sacensībās. Bahreinas futbola izlasi pārvalda Bahreinas Futbola asociācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1966. gadā pret Kuveitu. 2004. gadā Bahreinas izlase saņēma FIFA balvu kā komanda, kas visvairāk uzlabojusi savu sniegumu. Bahreina vēl ne reizi nav kvalificējusies FIFA Pasaules kausa finālturnīram. Labākais sasniegums Āzijas kausā ir 4. vieta 2004. gadā.
9. februāris
Vārda dienas
Apolonija, Simona
Skaržisko-Kamenna
Pilsētas rūpnīcā, kurā Otrā pasaules kara laikā vācu varas iestādes nodarbināja ieslodzītos, tika uzņemta Stīvena Spīlberga filma "Šindlera saraksts".
Bordo "Girondins"
Bordo "Girondins", pilnā nosaukumā Football Club des Girondins de Bordeaux, saukts arī vienkārši par Bordeaux, ir Francijas futbola klubs no Bordo, Žirondas departamentā, Akvitānijas reģionā. Pašlaik spēlē Francijas futbola trešajā līmenī National. Girondins ir dibināts 1881. gadā kā klubs, kas apvienoja vairākus sporta veidus, bet pastāvīga futbola sekcija tika izveidota tikai 1919. gadā. Kopš 2015. gada komanda mājas spēles aizvada jaunuzceltajā Matmut Atlantique stadionā. Klubs ir sešas reizes kļuvis par Francijas čempioniem, kā arī četras reizes izcīnījis Francijas kausu.
2021.—2022. gada sezonā komanda ieņēma pēdējo 20. vietu Ligue 1, izkrītot no Francijas augstākās līgas. Finansiālo problēmu dēļ klubs tika pazemināts uz pēc spēka trešo līgu jeb National.
Sastāvs
Sastāvs uz .
GNU Free Documentation License
GNU Free Documentation License (GNU FDL vai GFDL) ir GNU brīvās dokumentācijas licence (neoficiāls, juridiski neapstiprināts tulkojums). GFDL ir copyleft licence brīvam saturam. Licenci ir izstrādājusi Free Software Foundation (FSF) GNU projektiem. Tā būtībā ir analogs GNU Vispārējai publiskajai licencei, kas ir domāta programmatūrai. Šī brīža GFDL stāvoklis ir versija 1.2.
Licence ir izstrādāta rokasgrāmatām, mācību grāmatām un izziņu materiāliem, kā arī dokumentācijai, kas tiek iekļauta GPL programmatūrā. Tomēr tā var tikt pielietota jebkuram rakstu darbam, neatkarīgi no tā tēmas. GFDL licencētu tekstu drīkst arī tirgot, tomēr tam ir jābūt pieejamam formātā, kas nodrošina tā neierobežotas labošanas iespējas.
Vikipēdija arī ir licencēta zem GFDL.
Šēderes pagasts
Šēderes pagasts ir viena no Augšdaugavas novada administratīvajām teritorijām, Lietuvas pierobežā. Robežojas ar sava novada Eglaines, Pilskalnes, Sventes un Medumu pagastiem, kā arī Lietuvas Utenas apriņķa Zarasu rajona Suviekas un Imbradas seņūnijām.
Vēsture
Pēc 1920. gada zemes reformas Lašu pagasta Lašu muižu (Lassen) ar Jaunlašu pusmuižu (1366 ha) sadalīja 100 vienībās, Šēderes muižu (893 ha) 55 vienībās, Klopmaņa muižu (387 ha) 23 vienībās, Vecgrīnvaldes muižu (387 ha) 19 vienībās, Lustkalnes (Lustbergas) muižu (304 ha) 20 vienībās, Jaungrīnvaldes muižu (222 ha) 19 vienībās, Akmeņu (Šteinburgas) muižu (209 ha) 7 vienībās. Jelgaviņu (162 ha) sadalīja 4 vienībās, bet Jelovkas (Eglaines) ciemu (68 ha) 126 apbūves gabalos.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Pašuliene, Šēdere (pagasta centrs), Rauda, Šteinburga, Sīļi, Šarlote, Grendze.
Atommasa
Atommasa jeb relatīvā molekulmasa M_r \ ir dotās vielas molekulas (vai atoma) masas m_0 \ attiecība pret 1/12 oglekļa atoma masas m_{0C} \: Tā galvenokārt koncentrēta atoma kodolā, kura tilpums ir aptuveni 10-15 daļa no atoma tilpuma. Tā kā atomu un molekulu masas ir ļoti mazas, aprēķinos izdevīgi izmantot nevis masas absolūtās vērtības, bet gan relatīvās vērtības. Saskaņā ar starptautisku vienošanos visu atomu un molekulu masas salīdzina ar 1/12 oglekļa atoma masas (tā saucamā atommasu oglekļa skala). Ķīmisko elementu atommasas izsaka atommasas vienībās u. 1 u = 1,6606 * 10-27 kg (apmēram atbilst 1/12 daļai no C-12 izotopa atoma masas). Atommasu, kas izteikta atommasas vienībās, sauc par relatīvo atommasu. Relatīvo atommasu apzīmē ar simbolu Mr.
Daži ķīmiskie elementi
Mūsdienās visu ķīmisko elementu relatīvās atommasas ir noteiktas samērā precīzi. Saskaitot relatīvās atommasas atomiem, no kuriem veidota molekula, var aprēķināt relatīvo molekulmasu.
Brēmene (federālā zeme)
Brīvā Hanzas pilsēta Brēmene (de) ir mazākā no Vācijas 16 federālajām zemēm. Šo federālo zemi veido divas atsevišķas pilsētas: Brēmene un Brēmerhāfene. No visām pusēm Brēmenes federālo zemi ieskauj Lejassaksija.
Poļi
Poļi (pl) ir tauta Centrāleiropā, Polijas pamatiedzīvotāji. Kopējais skaits pasaulē apmēram 50 miljoni. Viena no reliģiozākajām tautām mūsdienu Eiropā.
Baltu valodas
Baltu valodas (lietuviešu, latviešu, prūšu, galindu, jātvingu, un citas valodas) ir indoeiropiešu valodu saimes valodas, kuras lietoja baltu ciltis. Mūsdienās pastāv vairs tikai divas baltu valodas — latviešu un lietuviešu. Baltu valodām radniecīgākās indoeiropiešu valodas ir slāvu valodas un attālākās ģermāņu valodas, kas izdalījušās no indoeiropiešu pirmvalodas jaunākajā akmens laikmetā, kad tajā runājošās ciltis izveidoja Auklas keramikas kultūru.
Poļi
Izcelsme un vēsture
Poļu nosaukums radies no rietumslāvu cilts poļānu (polanie) vārda, kas jau no 8. gadsimtā dzīvoja mūsdienu Poznaņas apkārtnē Vartas upes baseinā. Vārda polanie tulkojums ir lauku (tīrumu) iedzīvotāji (no pl — 'lauks, tīrums'). Poļāni veidoja poļu tautas kodolu, šeit 9. gadsimtā radās pirmā Polijas valsts Pjastu dinastijas vadībā, un šeit atradās pirmās Polijas galvaspilsētas — Gņezno, Poznaņa. Konsolidējot ap sevi citas rietumslāvu ciltis Vislas baseinā, pamazām veidojās kopīga poļu identitāte.
Baltu valodas
Vēsture
Baltu pirmvaloda pastāvējusi apmēram no 1500. gada līdz 500. gadam p.m.ē. Ap 500. gadu p.m.ē. rietumbalti nošķīrušies no austrumbaltiem. Senbaltu teritorijas pirms Lielās tautu staigāšanas (5.—9.gs.) bija uz dienvidaustrumiem un austrumiem no Baltijas jūras (tagadējās Polijas piekraste, Kaļiņingradas apgabals (Krievija) — t.s. bijusī Prūsija, Lietuva un daļa Latvijas), tālāk šīs teritorijas sniedzās līdz apmēram Vislas upei (Polijā). Uz austrumiem baltu ciltis apdzīvoja teritorijas jaukto koku mežu un krūmāju zonā līdz pat tagadējai Maskavai.
Par pirmo baltu valodu rakstisko liecību tiek uzskatīta ap 1350. gadu sarakstītā Elbingas prūšu vārdnīca (Elbing-Preussisches Wörterbuch). Būtiski baltu valodu dzīves telpu ietekmēja Ziemeļu krusta kari 13.—14. gadsimtā, kuros daudzas baltu ciltis tika pakļautas vai izzuda vispār, piemēram, pakāpeniski asimilētie prūši. Kā īpašs izņēmums jāmin lietuvieši, kas saglabāja neatkarību un piedzīvoja pat uzplaukumu, jo jau 13. gadsimtā bija izveidojuši paši savu valsti, vēlāk pieņēma katoļticību un izveidoja savienību ar Poliju.
Terminu "baltu valodas", kur jūtama sasaiste ar Baltijas jūru, ieviesa vācu valodnieks G.H.F Neselmans (G.H.F. Nesselmann), Kēnigsbergas Universitātē 1845. gadā nodarbojoties ar izmirušās prūšu valodas pētījumiem.
Elsvērta
Elsvērta (en, es) bija ASV un Argentīnas vissezonas polārstacija Antarktīdā. Stacija bija izvietota uz Filhnera šelfa ledāja Vedela jūras krasta. Staciju 1957. gada 11. februārī Starptautiskā ģeofizikas gada programmā atklāja ASV ekspedīcija Finna Ronnes vadībā. Nosaukta par godu amerikāņu Arktikas pētniekam Linkolnam Elsvērtam. Pētniecības programmā bija iekļauta meteoroloģija, radiācijas un oglekļa dioksīda mērījumi, jonosfēras novērojumi, kā arī šelfa ledāja pētījumi.
Baltu valodas
Baltistikas studijas augstskolās pasaulē
Ārpus Latvijas baltu valodu filoloģiju var studēt:
Poļi
Izcelsme un vēsture
18. gadsimta beigās Polija-Lietuva dažādu iekšēju un ārēju iemeslu dēļ tika sadalīta starp spēcīgākajiem kaimiņiem - Prūsiju, Krieviju un Austriju, kas radīja pirmo poļu emigrantu vilni Eiropā un Amerikā. Kopš Polijas valsts izzušanas 19. gadsimtā Eiropā radās t.s. poļu jautājums. Poļi cīņā par savas valsts atjaunošanu kļuva par pastāvošā politiskā status quo niknākajiem ienaidniekiem. Polijā un Lietuvā notika Novembra sacelšanās (1830—1831) un Janvāra sacelšanās (1863—1864), arī vairāku citu Eiropas revolūciju laikā poļi bija nemiernieku pirmajās rindās.
Elsvērta
1959. gada 17. janvārī stacija tika nodota Argentīnas Antarktikas institūta pārziņā un stacijā pētījumus veica abu valstu zinātnieki. 1962. gada janvārī Argentīnas Jūras spēku kapteinis Ermess Kihada (Hermes Quijada) no Elsvērtas stacijas veica lidojumu uz Dienvidpolu. 1962. gada 30. decembrī stacija tika slēgta.
Poļi
Izcelsme un vēsture
Pēc Pirmā pasaules kara, sabrūkot Vācijas, Austroungārijas un Krievijas Impērijām, 1918. gada 11. novembrī atkal nodibinājās neatkarīga Polijas valsts (Rzeczpospolita Polska). Smags izaicinājums poļu tautas pastāvēšanai bija Otrais pasaules karš, jo pēc Ribentropa-Molotova vienošanās divi agresori — PSRS un hitleriskā Vācija, okupēja Poliju un savās okupācijas zonās veica apzinātas poļu elites iznīcināšanas akcijas. Poļi atbildēja ar niknu pretošanos (skat. Polijas slepenā valsts). Lai arī Otrajā pasaules karā Polija zaudēja 22% no iedzīvotājiem un ievērojamas teritorijas valsts austrumos, kara rezultātā Polija ieguva ievērojamas teritorijas rietumos uz Vācijas rēķina, un, veicot etniskās tīrīšanas, faktiski kļuva par viennacionālu valsti.
Latvijas poļi
Poļi ir viena no vēsturiskajām Latvijas mazākumtautībām. Vairums Latvijas poļu dzīvo gan Daugavpils (12 934, 13,9%), Rīgas (12 916, 1,8%) un Jelgavas (1058, 1,9%) pilsētās, gan arī Daugavpils novadā (3075, 12,6%) un Krāslavas novadā (1326, 7,7%).
Skaržisko apriņķis
Skaržisko apriņķis ir apriņķis Polijā, Sventokšiskas vojevodistes ziemeļos. Robežojas ar Sventokšiskas vojevodistes Starahovices, Kelces un Koņskes apriņķiem, kā arī Mazovijas vojevodistes Šidlovecas apriņķi.
ER2
ER2 (Elektrovilciens Rīgas, 2. tips, rūpnīcas apzīmējums — 62-61) ir līdzstrāvas elektrovilciens, kurus no 1962. līdz 1984. gadam ražoja Rīgas Vagonbūves rūpnīca (RVR) kopā ar Rīgas elektromašīnbūves rūpnīcu (RER) (ražoja elektroaprīkojumu) un Kaļiņinas vagonbūves rūpnīcu (piegādāja ratiņus un kādu laiku arī vagonu virsbūves), kas bija paredzēti elektrificētām piepilsētas līnijām ar elektrifikācijas spriegumu 3000 V. Pēc konstrukcijas ER2 ir modernizēts elektrovilciena ER1 modelis, no kura tas atšķiras ar kombinētām izejām un modernāku elektroaprīkojumu. No 20.gs 60. gadu otrās puses, vairāk nekā 40 gadus tas veic piepilsētu pasažieru pārvadājumus Padomju Savienībā un pēcpadomju valstīs.
Iepriekšējie Padomju Savienības piepilsētas elektrovilcieni
Pirmo reizi Padomju Savienībā elektrovilcienus sāka ekspluatēt 1926. gada 6. jūlijā, posmā Baku—Sabinči. Katra elektrosekcija sastāvēja no viena motorvagona un 1 vai 2 piekabju vagoniem. Katra motorvagona izejas jauda bija 300 kW (4×75), spriegums kontakttīklā bija 1200 volti. 20. gadsimta 40. gados šie vagoni tika norakstīti.
1929. gada 3. augustā tika atklāta piepilsētas elektrovilcienu kustība posmā Maskava—Mitišči. Šajā posmā lietoja elektrovilcienus no elektrosekcijas S sērijas (Ziemeļu dzelzceļi (ru)). Katra elektrosekcija sastāvēja no 1 motorvagona (izejošā jauda 600 kW, turpmākajām modifikācijām — 720 kW) un 2 piekabju vagoniem. Elektrovilcienus lietoja posmos ar 1500 V spriegumu kontakttīklos. Iesākumā elektroaprīkojumu šiem elektrovilcieniem izgatavoja angļu uzņēmums Metropolitan-Vickers, bet drīzumā to sāka ražot "Dinamo" rūpnīcā. Šo elektrovilcienu mehānisko daļu izgatavoja Mitišči vagonbūves rūpnīcā. No 40. gadu otrās puses elektrovilcienus sāka ražot Rīgas Vagonbūves rūpnīca, elektroaprīkojumu tiem piegādāja Rīgas elektromašīnbūves rūpnīca. Visdažādākās S sērijas elektrosekciju modifikācijas ražoja līdz 1958. gadam, paredzētas darbam pie dažādiem spriegumiem: Sv, Sd — 1500 voltu spriegumam; Sm, Sr — diviem spriegumiem; Smv, RS (ar rekuperatīvi-reostatisko bremzēšanu), Sr3, Sm3 — 3000 voltu spriegumam. Visu S sērijas elektrosekciju nepilnība bija vilkmes elektromotora piekare, kas ierobežoja paātrinājumu.
1954. gadā RVR izlaida izmēģinājuma trīsvagonu elektrosekcijas, kuras ieguva nosaukumu SN (Ziemeļu jaunā (ru)). Galvenā to atšķirība bija elektromotora piekare, kas ļāva palielināt konstrukcijas ātrumu līdz 130 km/h (elektrovilcieniem S — 85 km/h). Vilkmes elektromotora stundas jauda bija 200 kW.
50. gadu vidū, sakarā ar piepilsētas pasažieru pārvadājumu pieaugumu un plaša mēroga vilcienu ieviešanu, elektriskajam motorvagonu kustīgajam sastāvam bija nepieciešams paaugstināt vidējo kustības ātrumu, kas savukārt prasīja lielāku paātrinājumu. Tajā laikā pielietojumā esošie elektrovilcieni, kuri sastāvēja no trīsvagonu sekcijām (attiecība starp motorvagomiem un piekabju vagoniem: 1:2), nevarēja izpildīt nepieciešamos paātrinājumus. Tādēļ RVR un RER kopā ar Maskavas "Dinamo", izmantojot atsevišķus SN elektrosekcijas elementus, izstrādāja, un 1957. gadā izlaida uzreiz piecus elektrovilcienus, kuriem piešķīra sērijas apzīmējumu ER1. Elektrovilciens sastāvēja no piecām divvagonu elektrosekcijām, bet atšķirībā no iepriekšējiem, katra no šīm elektrosekcijām nevarēja darboties atsevišķi. Tas vienkāršoja konstrukciju. Elektrovilcieniem ER1 bija daudz lielāks, salīdzinot ar iepriekšējiem, konstrukcijas (130, pret 85 km/h (S sērijai)) un vidējais tehniskais (5 km posmā ER1 ieskrējās līdz 110 km/h, Sr3 — 85 km/h) kustības ātrumu. ER1 elektrovilcieniem tika uzstādītas automātiskās durvis (Sr3 durvis atvēra ar rokām), vagonu virsbūves bija par 10% vieglākas, savukārt piekarē tika izmantotas atsperes, atsperlāgu vietā.
ER2 sērijas elektrovilcienu projektēšana un ražošana
RVR tika izveidots elektrovilciena ER1 modernizācijas projekts. Jaunā projekta vagoni (tam tika piešķirts projekta nosaukums ER2) aprīkojās ar kombinētajām izejām, tas ļāva pasažieriem izkāpt, gan uz zemajām, gan augstajām platformām. Lai izvairītos no konstrukcijas deformācijām, sakarā ar konstrukcijas rāmja izmaiņām, vagoniem tika pastiprinātas sānu sienas, rāmju gali, pieres daļas (galvas vagoniem), ka arī durvju ailes. Lai ER2 apvienotu ar maiņstrāvas elektrovilcieniem ER9 (tos arī ražoja RVR vienlaikus ar ER2), tika izmainītas motorvagonu bremžu sistēmas: viena bremžu cilindra vietā tika uzstādīti 4 (pa 2 uz ratiņiem). Bez mehāniskās daļas modernizācijas, tika izmantotas mūsdienīgākas elektroiekārtas. Skābju akumulatoru bateriju vietā sāka izmantot daudz drošākās sārmu baterijas, bet sprieguma dalītājiem izmainītas spoļu konstrukcijas. Jāatzīmē, ka sārmu baterijas jau tika uzstādītas uz elektrovilcieniem ER1 Nr.126—128 (uzbūvēti 1960. gadā), bet jaunās konstrukcijas sprieguma dalītāji uz ER1 Nr.183 un 225—232, tātad bija jau pārbaudīti ekspluatācijā. Jaunā elektrovilciena galvenā rasējuma numurs bija 62-61, dēļ kā jaunais vilciens ieguva rūpnīcas apzīmējumu 62-61, tā motorvagons ieguva rūpniecisko apzīmējumu 62-62, galvas vagons — 62-63 un piekabes vagons — 62-64.
1962. gadā RVR un Kaļiņinas vagonbūves rūpnīca izlaida pēdējos sērijas ER1 elektrovilcienus (Nr.218—259) un tajā pašā gadā izlaida uzreiz 48 sērijas ER2 elektrovilcienus (Nr.300—347). Tāpat kā ER1 ražošanā, RVR ražoja virsbūves motorvagonu ratiņus, Kaļiņinas vagonbūves rūpnīca — ratiņus piekabju un galvas vagoniem, RER — elektroiekārtas un vilkmes elektromotorus, bet beigu montāža un elektrovilcienu salikšana notika Rīgas Vagonbūves rūpnīcā. 1968. gadā Kaļiņinas vagonbūves rūpnīca pārstāja ražot vagonu virsbūves, un ražoja tikai ratiņus piekabju vagoniem.
Lai varētu formēt no 10 vagonu elektrovilcienu sastāva, sastāvus ar mazāk vagoniem, Kaļiņinā no 1964. līdz 1970. gadam ražoja atsevišķus galvas vagonus, kuru numuru rinda sākās ar Nr.801. 1981. gadā RVR atsāka ražot atsevišķus vagonus, kuru numuru rinda sākās ar Nr.8001. No 1967. līdz 1968. gadam RVR izlaida 52 atsevišķus motorvagonus, kuri ieguva numurus no 701 līdz 752. Lai vairotu vagonu skaitu agrāk izlaistiem sērijas ER2 vilcieniem, RVR sāka izgatavot atsevišķus divvagonu starpsekcijas, Kuri ieguva numurus no 2000 un augstāk, bet no 1973. gada arī atsevišķas galvas sekcijas (Nr.3000 un augstāki). Ir arī dati par 1980. gadā uzbūvētiem 4 atsevišķiem piekabju vagoniem, kuri ieguva numurus 9001—9004.
Katra vagona numurs, kas ietilpst elektrovilciena sastāvā, sastāv no elektrovilciena numura un diviem cipariem, kas apzīmēja konkrēto vagonu. Motorvagoni apzīmējās ar pāra skaitļiem (02, 04, 06 utt.), galvas — 01 un 09, piekabju — 03, 05, 07, 11. Izlaižot otros galvas vagonus 8 vagonu elektrovilcienu sastāviem, Kaļiņinas vagonbūves rūpnīca deva tiem numuru 07. Turpmāk, kad galvas vagonus sāka izlaist RVR, otrie galvas vagoni neatkarīgi no vagonu skaita sastāvā (4, 6, vai 12), bija ar pēdējiem diviem cipariem 09, un ar tiem saāķētie motorvagoniem pēdējie divi cipari bija 10. Mazliet oriģināli numurējās atsevišķi galvas vagoni, kuriem iesākumā it kā bija pāra numuru numerācija: vagonu pāris ieguva numurus, kuriem pirmie trīs cipari bija vienādi (Nr.801, 802, u.t.t), bet vienam vagonam pievienoja ciparu 01, otram — 07. No Nr.811 katrs vagons ieguva jau savu personīgo numuru, tādēļ nepieciešamība pēdējos divos ciparos atkrita, un uz vagoniem ar Nr.813 tos vispār pārstāja norādīt. Atsevišķu motoru vagonu numuri beidzās ar 00 (piemēram, 70500).
Konstrukcija
Pēc konstrukcijas ER2 lielākoties ir līdzīgs ER1. Vēlāko ER1 atšķirība no jaunākiem ER2 ir izeju konstrukcijās, kuras ER1 sērijai pieļauj izkāpšanu tikai uz augstajiem peroniem, bet ER2 gan uz augstajām, gan zemajām (kaut arī no 70. gadiem daudziem ER1 elektrovilcieniem izeju konstrukcija bija sataisīta kā ER2). Kā arī, kā bija teikts iepriekš, ER2 ir aprīkots ar dažām uzlabotām iekārtām (sprieguma dalītāji, akumulatora baterijas). ER2 bremžu sistēmā nav autoregulatori (regulēja bremžu cilindru kātu izejas), kuras uzstādīja uz ER1.
Vispārējā informācija
Elektrovilciens ER2 formējās no divu vagonu elektrosekcijām, no kurām katra sastāv no motorvagona un piekabju galvas vai starpvagoniem. Katra no elektrosekcijām nevar darboties atsevišķi no citām (dēļ mašīnista kabīnes trūkuma no viena vai abiem galiem). Ja elektrosekcijā ietilpst galvas vagons, tad tā saucās par galvas sekciju, ja nē, tad par starpsekciju. Minimālais ekspluatējamo vagonu skaits ir 4 (2 galvas sekcijas), maksimālais — 12 (2 galvas un 4 starpsekcijas). Vairāk par 12 vagoniem vienā sastāvā nav ieteicami dēļ galvas vagonu vadības strāvas ģeneratoru pārslodzes. Elektrovagoni savā strpā savienojās ar autosakabi SA-3, kas pieļauj abpusēju vertikālu vagonu pārvietošanos virs sliežu laidnēm līdz 100 mm.
Pasažieru salonu laukuma palielināšana, pamata elektroaprīkojums ir izvietots uz vilciena jumta (piemēram, strāvas noņēmēji), vai zem vagona (piemēram, palaišanas reostati, kompresors). Zemvagonu iekārtas (pārsvarā slēdži un kontaktori) ievietotas speciālās kastēs ar noņemamiem vākiem. Riņķī vākiem ir speciāls blīvējums un fiksējās tie ar atsperu slēģiem, kas pasargā kastē esošās iekārtas no putekļiem un sniega. Daļa no palīgiekārtām (tajā skaitā augstsprieguma, piemēram, elektroenerģijas skaitītājs) izvietotas speciālos skapjos, vagonu tamburos. Elektrovilcienu vadīšanas iekārtas novietotas mašīnista kabīnē, galvas vagonos. Elektrovilcienu ražošanas laikā, rūpnīcas ieviesa daudzas izmaiņas konstrukcijās (piemēram, Nr.1028 tika mainīta mašīnista kabīnes forma), un sekojošas vadības iekārtu izvietojumu maiņas. Daudzas iekārtas tika uzstādītas modernizācijas ietvaros (automātiskās vadības sistēma, u.c.).
10 vagonu elektrovilciena ER2 pamata parametri:
Iekšējais plānojums
Lielāko vagona daļu sastāda pasažieru salons. Pamatplatību aizņem dīvāni (sēdekļi), virs kuriem izvietoti bagāžas plaukti un drēbju pakaramie. Dīvāni ir 6-vietīgi (pa 3 vietām no katras puses), izvietoti šķērsām salonā divās rindās. Sēdvietu skaits vagonā ražošanas gaitā mainījās, dažreiz daļu dīvānu demontēja, lai palielinātu pasažieru ietilpību (stāvvietu skaita palielināšana). Starpvagonos sēdvietu skaits ir no 107 līdz 110 vietām, bet galvas vagonos — no 77 līdz 88 vietām. 10-vagonu sastāvā kopējais sēdvietu skaits var sasniegt līdz 1050 sēdvietām, bet kopējā pasažieru ietilpība (aptuvenā) — apmēram 1,6 tūkstoši pasažieru vietas. Ar divpusējām atbīdāmām durvīm salons atdalīts no tamburiem, kas izvietoti vagonu galos. Pasažieru iekāpšanai no perona vagonos (vai izkāpšanai ārā), vagonu galos atrodas divdaļīgās durvis ar pneimopievadu. Zemāk attēlotas dažas salonu noformējuma variācijas. Mikroklimata uzturēšanai pasažieru salonos, elektrovilcieni ir aprīkoti ar apgaismes, apsildes un ventilācijas sistēmām. Apgaismi nodrošina lampas ar kvēlspuldzēm (modernizācijas gaitā vilcienos tika uzstādītās luminiscējošās lampas), kas ievietotas speciālos plafonos pie griestiem (20 starpvagonu salonos, 16 — galvas vagonos un pa 2 tamburos). Apgaismes lampas iegūst strāvu no vadības ģeneratora (50 W) un tādēļ pie pārveidotāja ķēdes defekta (strāvas uztvērēja defekts, galvenā drošinātāja pārdegšana u.c.) apgaisme atslēdzas. Šim gadījumam ir paredzēts dežūrapgaismojums — avārijas kvēlspuldzes, kas uzstādītas dažos plafonos kopā ar pamata apgaismojuma spuldzēm, kuras saņem strāvu no akumulatoru baterijām.
Salona ventilācija var būt dabīgā (ar logu atvēršanu), kā arī piespiedu, kuru veido ar divu sapārotu centrbēdzes ventilatoru palīdzību. Šie ventilatori uzstādīti virs tamburiem un velk gaisu gaisa kanālos, kas iet griestiem pa vidu, no kura caur nelieliem caurumiņiem gaiss nokļūst salonā. Gaisa uztveršana vasaras laikā tiek veikta no āra, caur speciālām atverēm, caurplūstot caur speciāliem sieta filtriem un tikai pēc tam ieplūstot salonā. Ziemas laikā gaisa uztveršana no āra tiek veikta daļēji, daļēji no paša salona. Salona apsildīšanai paredzētas elektriskās krāsniņas, kuras uzstādītas zem dīvāniem (20 krāsniņas starpvagonos, 14 — galvas vagonos). Katras krāsniņas jauda ir 1 kW, bet darba spriegums — 750 V, tādēļ tās ir ievietotas speciālos sazemētos apvalkos. Krāsniņas savieno pa piecām un pēc kārtas pieslēdz 3000 V spriegumam.
Virsbūve
Tāpat kā ER1, elektrovilciena ER2 vagonu virsbūves veidotas vienlaidmetāla nesošās konstrukcijās (dažādus spēkus, kas iedarbojas uz virsbūvi, uzņem visi virsbūves elementi — rāmis, jumts, sānu sienas). Karkass veidots no liektiem profiliem un veido noslēgtu gredzenu sistēmu, kas nosegti ar 1,5 — 2 mm biezu gofrēto apdari. Autosakabju un to slāpējošo iekārtu izvietojumam, virsbūves galos izvietotas saīsinātas sijas. Pateicoties alumīnijam, no kā ir izveidotas automātiski atveramās divviru durvis un vadu kanāli, ER2 vagonu svars ir tikai mazliet smagāks, salīdzinot ar ER1 vagoniem (piemēram, elektrovilciena ER1 piekabes vagons sver 35,4 t, ER2 — 38,3 t). Pasažieru iekāpšanai un izkāpšanai vagonu galos atrodas divviru durvis ar automātisko pievadu. Gala sienās (izņemot galvas vagonu pieres daļās) atrodas pārejas laukumi, kas paredzēti pāriešanai no vagona uz vagonu. Pārejas laukumi izpilda arī slāpējošo iekārtu funkciju, ar to samazinot šķērssvārstības, kas rodas vilciena gaitā.
Ratiņi
Elektrovilciena vagons balstās uz diviem divasu ratiņiem. Katram no ratiņiem ir dubultā lokšņu atsperu piekare. Ratiņiem, kas atrodas zem motorvagoniem un piekabju vagoniem, ir daudz konstruktīvās atšķirības.
Motorvagona ratiņi ir ar žokļiem, kas nepieļauj gareniskās un šķērssvārstības riteņu pāriem attiecībā pret rāmi. Gareniskai ratiņu rāmja sijai ir uzliku veida pastiprinājums. Tas saistīts ar to, ka šajā vietā uz gareniskās sijas caur virsatsperes brusu un dubulto piekari, tiek balstīts viss vagona virsbūves svars. Šķērssija ir sarežģītas formas, dēļ tā, ka pie tās stiprinās vilkmes elektromotors (vilkmes elektromotoriem ir atbalstrāmja piekare, kas pilnībā stiprinās pie ratiņu rāmja). Ratiņu rāmis balstās uz riteņu pāru buksēm caur tā saucamām rumbas piekares atsperēm (spirālatsperēm). Savukārt, uz ratiņu rāmi caur centrālo lokšņatsperu piekari un dubulto piekari balstās uz virsatperu brusas, uz kuru tiek balstīts viss vagona svars. Piekares svārstu stiprinājuma vietās vagona rāmim ir uzliku veida pastiprinājumi.
Pirmo elektrovilcienu lokšņatsperu piekarēs izmantoja Galahova eliptiskās lokšņatsperes, bet uz ER2-501, 502, 503 un no nr.514 (1965) tās nomainīja uz spirālatsperēm, kas palielināja kopējo ratiņu atsperu sistēmas izlieci no 95 līdz 120 mm. Svārstību slāpēšanai, kas rodas vilciena kustības laikā pa ceļa nelīdzenumiem, katrā lokšņasperu piekares posmā ir uzstādīti svārstību slāpētāji: rumbas posmā — frikcijas (2, skatīt attēlu), centrālajā — hidrauliskais (5) (pielietojot lokšņatsperes svārstību slāpētāji centrālajā piekares posmā netiek uzstādīti). Vagona virsbūve balstās uz slīdņiem — uzlikas uz virsatsperes brusas sānu lietajiem balstiem. Slīdņi veidoti no kārtainas plastikas un paredzēti vagona sānu svārstību mazināšanai un ratiņu līkumošanai, uzlabojot gaitas īpašības. Lai pārvadītu no ratiņiem uz vagonu vilkmes un bremzēšanas spēkus, virsatsperes brusas vidū atrodas pulka — vertikāls metāla serdenis, kas kalpo par virsbūves un ratiņu savienojumu, caur to tiek pārvadīta arī daļa no vagona virsbūves svara.
Piekabju vagonu ratiņi pēc konstrukcijas ir analogi parastajiem pasažieru vagonu ratiņiem, tikai ar īsāku rāmi. Tie ir bez žokļiem (gareniskās riteņu pāru pārvietošanās attiecībā pret rāmi tiek ierobežotas ar pašām atsperēm), lokšņatsperu piekare tiem ir mīkstāka (liela kopējā izliece), pulka sastāv no trim daļām, bet frikcijas svārstību slāpētāji rumbas piekarei ievietotas atsperēs iekšā (nevis ārpusē, kā tas ir motorvagoniem). Galvas vagona pirmajiem ratiņiem ir stiprinājumu vietas priekš automātiskās lokomotīvju signalizācijas uztvērējspolēm. Pirmajiem ER2, tāpat kā ER1, zem piekabju vagoniem atradās KVZ-5/E tipa ratiņi (Kaļiņinas vagonbūves rūpnīcas ražojums), uz ER2-375 un no nr.544 — KVZ-CNII/E. KVZ-CNII/E tipa ratiņiem ir sekojošas atšķirības no KVZ-5/E tipa ratiņiem: lokšņaptsperu piekare ir mīkstāka, Virsatsperu brusa (3) attiecībā pret rāmi (1) piestiprināta ar divām pavadām no gumijas un metāla elementiem (2), vagona virsbūves svars tiek novadīts uz viratsperes brusu tikai caur sānu slīdņiem (7) (KVZ-5/E svars tika novadīts caur centrālo atbalstu).
Pēdējie gadi
1974. gadā ER2 sērijas vilcieni ieguva jaunu dizainu. No apaļā galvasgala tika izveidots kantains un pārskatāmāks priekšgals, kā arī sienu turošais rāmis vairs netika izmantots, tā vietā lietojot biezu rievotu grīdu to ražošana pilnībā tika pārcelta uz Rīgu. 1982. gadā tika izlaists pirmais ER2R sērijas elektrovilciens ar uzlabotu bremžu sistēmu. 1988. gadā tika radīts ER2T sērijas vilciens, kas kļuva par pēdējo Padomju Savienībā projektēto elektrovilcienu modeli. Tas bija aprīkots ar jaudīgākiem dzinējiem, modernizētu apkures sistēmu, mazāk sēdvietām. 2003. gadā tika uzbūvēts pēdējais no elektrovilcieniem ER2 — ER2T-7251, kas bija paredzēts Gruzijas dzelzceļiem.
ER2 Latvijā
No rūpnīcas Zasulauka depo saņēma 43 ER2 sastāvus, 6 ER2T sastāvus, kā arī 22 atsevišķus ER2 galvas vagonus, 2 galvas (+2 — ER2T) un 14 starpsekcijas, un 8 atsevišķus motorvagonus, kurus izmantojot, tika saformēti vēl 13 sastāvi (no tiem 12 — ER2). Pirmos 3 elektrovilcienus ER2-300, 301, 302 saņēma.
1970. gados Maskavas lokomotīvju remonta rūpnīcā 8 ER2 sastāvi tika pārveidoti par elektrovilcieniem ER2I — to motorvagoni tika aprīkoti ar impulsu strāvas pārveidotājiem, kuri ļāva uzsākt vilciena gaitu vienmērīgāk, kā arī tika panākts elektroenerģijas ietaupījums līdz 10%. Pēdējais ER2I elektrovilciens pasažierus beidza pārvadāt 2003. gada decembrī. Diviem ER2I sastāviem (ER2I-300 un 302) tika veikta vēl modernizācija, aprīkojot tos ar rekuperatīvi-reostatisko bremzēšanas sistēmu, līdzīgi kā ER2T.
1999. gadā tika sākta elektrovilcienu atjaunošana, pirmais no tiem tika modernizēts ER2M-605, salonā tika ierīkoti elektroniskie tablo, tika ierīkotas luminiscences lampas, jauna tipa logi. Turpmākajos gados vairāki piekabvagoni tika pārtaisīti par galvas vagoniem. Elektrovilcienu galvas vagonu priekšgalos tika ierīkotas rozetes, lai nepieciešamības gadījumā elektrovilcienus var ekspluatēt 2 sastāvos.
No 2006. līdz 2008. gadam RVR tika veikta elektrovilcienu atjaunošana ar dziļu modernizāciju. Tika izveidots jauns priekšgals (kā dīzeļvilcieniem DR1B), jaunas durvis, kas atveras, izbraucot gar vilciena korpusu, nevis korpusa iekšienē, durvīm ir iemontēts atmetamais pakāpiens, kas atmetas no vilciena korpusa, kad vilciens apstājas pasažieru pieņemšanai, un kad vilciena durvis aizveras, šis pakāpiens atkal pieguļ vilciena korpusam (durvis un pakāpiens strādā līdzīgi kā ICE3-Velero principa). Motorvagoni ir aprīkoti ar pilnīgi jauniem strāvas noņēmējiem (arī ICE3 Velero princips). Šāda modernizēta vilciena sastāvs ir no 4 vagoniem → (G.M.M.G — princips), kas sastāv no diviem galvas un motorvagoniem. Uz šo brīdi ir iegādāti 8 šādi sastāvi. Kā arī šobrīd RVR ir pārdevusi A/S Pasažieru Vilciens vēl vienu modernizētu vilcienu grupu, ar nedaudz savādāku modernizāciju — vilcienu purngals netika mainīts, bet tajā tika ievietoti elektriskie informācijas rādītāji (tablo), kā arī durvis un strāvas noņēmēji palika vecā tipa, modernizācija tikai skāra mašīnista pulti, kabīni, pasažieru salonu, noņemot to no ER2Tm modernizētā vilciena. Šāda tipa modernizāciju 2006. gadā veica arī Daugavpils Lokomotīvju Remonta Rūpnīca 5 motorvagoniem, tajos bija lielāks sēdvietu skaits (101) nekā RVR modernizētajiem (93). Abos modernizēto vilcienu tipos ir vienāda tipa vadītāja pultis, kabīnes, ārējie un iekšējie informācijas tablo, iespēja atvērt durvis no ārpuses un iekšpuses, nospiežot speciālu pogu, kā arī jauna tipa pasažieru salons, kurā ir jauni sēdekļi, kā arī speciālas velosipēdu pārvadāšanas vietas (6 vietas katrā vagonā). ER2 elektrovilcienu galvas vagonos modernizācijas gaitā tika uzstādīti arī jauni, klusāki kompressori. Arī ER2 elektovilcieni pēc modernizācijas tika uztaisīti tādi paši kā ER2t elektrovilcieni. ER2-964 un ER2-989 tika pilnībā atjaunoti no vecā apaļā gala, pārtaisot par tādu pašu kā ER2Tm- elektrovilcienu. Kopumā no 2006. līdz 2008. gadam tika modernizēti 75 ER2 un ER2T vagoni. 2012. gadā par ES struktūrfondu līdzekļiem bija plānots uzbūvēt jaunu tādu pašu ER2T- tipa elektrovilcienu, kas kursēs pa Latvijas sliedēm. Atšķirība būs tāda, ka galvas vagonos būs iebūvētas durvis, lai sakabināšanas gadījumā mašīnists varētu pāriet no viena sastāva uz otru. Pašreiz A/S "Pasažieru vilciens" turpina veco elektrovilcienu atjaunošanu (no 2014. gada tikai TR-3 apjomā), kas pēc būtības neatšķiras, kāds tas bija pirms rekonstrukcijas. Vienīgi salonā ir uzstādīts elektroniskais tablo un sarkana poga pie durvīm, kas pasažierim ir jānospiež, lai durvis atvērtos.
No 2022. gada Latvijā sāka piegādāt Škoda Vagonka ražojuma elektrovilcienus, ar kuriem plāno aizvietot ER2 vilcienus.
Einārs Lansmanis
Einārs Lansmanis (dzimis ) ir latviešu kalnu slēpotājs.
Liene Fimbauere
Liene Fimbauere (dzimusi Valmierā) ir latviešu kalnu slēpotāja.