cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Doktors Astoņkājis
Sākums
Oto Oktāvijs tika audzināts nomācošā ģimenē ar pārāk aizsargājošu māti un skarbu un rupju tēvu. Viņa māte iedrošināja Oto, kurš jau bija labs un gudrs skolēns, piespiest sevi mācīties labāk, lai dzīvē sasniegtu vairāk par savu tēvu, kurš strādāja rūpnīcā. Oto saņēma universitātes stipendiju īsi pirms sava tēva nāves, kurš nomira darba negadījumā. Pēc sava tēva nāves Oto kļuva apsēsts ar skolu un arvien vairāk piespieda sevi, studējot zinātni. Viņš absolvēja universitāti un ieguva darbu kādā inženieru firmā, ātri vien kļūstot par respektētu kodolfiziķi un izpētes konsultantu, strādājot arī kā izgudrotājs un lektors. Drīz viņš izveidoja apbrīnojamu izgudrojumu — krūšu vesti, kas valkātāju savienoja ar četrām mehāniskajām rokām. Šī izgudrojuma dēļ Oto ieguva jaunu iesauku — Doktors Astoņkājis. Šajā laikā viņam izveidojās attiecības ar kolēģi — Mariju Alisi Andersu -, kuru viņš pēc tam bildināja. Taču jaunais pāris tika izšķirts Oto mātes dēļ, kura laulībām nepiekrita. Oto atcēla saderināšanos, paklausīdams mātei, kura drīz vien, strīdoties ar Oto, nomira. Zaudējis visas savas sociālās saiknes, Oto kļuva arvien noslēgtāks un drūmāks un arvien vairāk sevi veltīja darbam, kļūstot aizvien profesionāli neuzmanīgāks.
Neuzmanības dēļ Oto cieta negadījumā, kas izmainīja viņa dzīvi uz visiem laikiem. Radiācijas noplūde laboratorijā izraisīja eksploziju, kas sakausēja krūšu vesti kopā ar viņa ķermeni. Tajā pašā laikā radiācija izraisīja mutācijas viņa smadzenēs, kas ļāva viņam kontrolēt mehāniskās rokas ar telepātijas palīdzību. Negadījuma un sava ķermeņa un prāta bojājumu dēļ Doktors Astoņkājis sajuka prātā un nolēma veltīt savu dzīvi noziedzībai.
Draudīgais sešinieks
Pēc vairākām neveiksmēm un sakāvēm no Zirnekļcilvēka rokas Doktors Astoņkājis izveidoja oriģinālo Draudīgo sešinieku, apvienojot sevi un vēl piecus ļaundarus, kuri piedzīvojuši sakāvi, cīnoties pret Zirnekļcilvēku. Lai arī viņš citiem ļaundariem skaidroja, ka kopā viņi būs spējīgi uzveikt Zirnekļcilvēku, īstenībā viņš slepeni plānoja nogaidīt, kamēr citi ļaundari būs mēģinājuši un nespējuši uzveikt Zirnekļcilvēku, un tad ierasties un uzveikt novājināto varoni. Viņš nolaupīja Betiju Brantu un Meju Pārkeri, lai ievilinātu Zirnekļcilvēku lamatās. Kad, kā paredzēts, citi ļaundari nespēja uzveikt Zirnekļcilvēku, ieradās Oto un uzsāka cīņu ar viņu lielā akvārija tipa tvertnē, mēģinot varoni noslīcināt, taču tika pilnībā sakauts.
Filmas
Tēls ir izmantots filmās, komiksos, multiplikācijas filmās un datorspēlēs. Sema Reimi 2004. gada filmā "Zirnekļcilvēks 2" viņu attēloja britu aktieris Alfreds Molina kā filmas galveno ļaundari.
Pinteļupīte
Pinteļupīte (arī Lisas upīte, Stauberienas upīte) ir Pinteļa ezera pieteka Gulbenes novada Beļavas pagastā uz ziemeļiem no Beļavas.
Tek ziemeļrietumu virzienā. Ietek Pintelī tā austrumu galā. Upi šķērso valsts autoceļi V410 (Gulbene – Zeltiņi) un V417 (Auguliena – Pilskalns – Litene).
Fujifilm
Fujifilm nodarbojas ar uzņēmumu dokumentu risinājumu, medicīnas attēlu un diagnostikas ekipējuma, kosmētikas, optisko filmu plakano paneļu displejiem, fotokopētājiem un printeriem, ciparkameru, krāsu fotofilmu un fotopapīra, fotoapstrādes aprīkojuma un ķimikāliju, grafiskās mākslas aprīkojuma un materiālu izstrādi, ražošanu, pārdošanu un apkalpošanu.
20. gadsimts
Fuji Photo Film Co., Ltd. izveidots 1934. gadā ar mērķi kļūt par pirmo Japānas uzņēmumu, kas ražotu fotofilmas. Nākamo desmit gadu laikā uzņēmums ražoja fotofilmas, kinofilmas un rentgena filmas. 1940. gados Fuji Photo uzsāka briļļu optikas, lēcu un ekipējuma ražošanu. Pēc Otrā pasaules kara Fuji Photo dažādoja savu produkciju, ražojot arī medicīnas (rentgena diagnostikas), iespieddarbu, elektronisko attēlu un magnētisko materiālu preces. 1962. gadā Fuji Photo un Apvienotās Karalistes uzņēmums Rank Xerox Limited (šobrīd Xerox Limited) izveidoja kopuzņēmumu Fuji Xerox Co., Ltd..
No 1950. gadu vidu Fuji Photo pastiprināti nodarbojās ar pārdošanas paplašināšanu ārvalstīs. 1980. gados Fuji Photo paplašināja ražošanu un citu darbību ārzemēs, globalizējot uzņēmumu. Tika izstrādātas digitālās tehnoloģijas esošajiem fotogrāfijas, medicīnas un iespieddarbu produktiem.
Līdzīgi kā konkurents Eastman Kodak, kas dominēja ASV tirgū, Fuji Photo ilgstoši piederēja monopols Japānas fotofilmu tirgū. Kļūstot par vienu no 1984. gada Losandželosas olimpisko spēļu sponsoriem (šo iespēju neizmantoja Kodak), piedāvājot lētākas fotofilmas un izveidojot fotofilmu ražotni ASV, Fuji ieguva ievērojamu tirgus daļu arī ASV, kamēr Kodak neguva manāmus panākumus Japānas tirgū. 1995. gada maijā Kodak iesniedza petīciju ASV Tirdzniecības departamentā, apgalvojot, ka tās sliktie panākumi Japānas tirgū ir tiešs Fuji izmantotās negodīgās prakses rezultāts. ASV sūdzību iesniedza Pasaules tirdzniecības organizācijā. 1998. gada 30. janvārī PTO paziņoja, ka pārliecinoši noraida Kodak sūdzības par fotofilmu tirgu Japānā.
21. gadsimts
Līdz ar jauno tūkstošgadi popularitātes pieaugumu piedzīvoja digitālās tehnoloģijas fotokamerās. Pieprasījums pēc fotofilmās strauji kritās līdz ar pieprasījuma pieaugumu pēc ciparkamerām. Fuji Photo veica reformas uzņēmuma vadībā, lai efektīvāk nodrošinātu pārmaiņas biznesa struktūrā. Uzņēmums pāreju no filmām uz digitālajām tehnoloģijām bija paredzējis jau 1980. gados, tāpēc bija sagatavojis stratēģiju ar trijiem mērķiem: izspiest pēc iespējas vairāk naudas no fotofilmu biznesa, sagatavoties pārejai uz digitālajiem produktiem un attīstīt jaunas biznesa iespējas. Lai arī abi filmu ražotāji gatavojās šai izmaiņai, Fuji Photo tam pielāgojās veiksmīgāk kā Eastman Kodak (kas 2012. gada janvārī iesniedza bankrota pieteikumu). Fuji Photo diversifikācija guva panākumus, kamēr Kodak tas neizdevās. Arī Kodak izveidoja apjomīgu, bet peļņu tik tikko nesošu ciparkameru biznesu, ko drīz ietekmēja viedtālruņu fotokameru popularitāte.
2006. gada 19. septembrī Fujifilm paziņoja par plāniem izveidot pārvaldītājsabiedrību Fujifilm Holdings Corp., kam Fujifilm un Fuji Xerox kļūtu par meitas uzņēmumiem. Uzņēmuma pārstāvis apstiprināja, ka fotofilmu ražošana, kas sastāda 3% no pārdošanas apjoma, tiks turpināta.
Mezira
Mezira ir mizasblakšu ģints, kurā ietilpst vairāk nekā 100 mūsdienu sugu. Ir arī zināmi fosilie atradumi dzintarā.
Sugu saraksts
Ir aprakstītas šāds izrakteņu sugas:
Voldemārs Lange
Voldemārs Lange (1907—1989) bija latviešu mežsaimniecības speciālists, botāniķis, dendrologs, kokaugu ekoloģijas, bioloģijas un ģeogrāfiskās izplatības pētnieks. Latvijas Lauksaimniecības Universitātes Meža fakultātes profesors.
Dzīvesgājums
Voldemārs Lange dzimis 1907. gada. 24. jūnijā Jelgavas apriņķa Vecsvirlaukas pagasta “Upes-Piģos”. Skolas gaitas uzsācis 1914. gadā Vecsvirlaukas pamatskolā un turpinājis Minskas guberņā Borisovičinā, kur viņa vecāki Pirmā pasaules kara laikā pavadīja bēgļu gaitas. Pēc atgriešanās dzimtenē papildinājies privātstundās (1918—1919) un 1920. gadā iestājies Jelgavas ģimnāzijā, kuru absolvējis 1927. gadā. Tā paša gada rudenī iestājies Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātes mežkopības nodaļā, kuras kursu ar godalgotu diplomdarbu beidzis 1933. gada 13. janvārī.
No 1931. gada maija līdz 1934. gada jūlijam ar pārtraukumiem strādājis LU Lauksaimniecības fakultātē kā praktikants pie vecākā docenta Teikmaņa un privātdocenta Rozena. No 1934. gada jūlija līdz 1936. gada novembrim strādājis Zemkopības Ministrijas Mežu pētīšanas stacijā, no 1936. gada novembra līdz 1938. gada februārim — subasistents LU Lauksaimniecības fakultātē Mežu izmantošanas katedrā, vēlāk — Mežu bioloģijas katedrā. 1938. gada 1.aprīlī ievēlēts par jaunāko asistentu. No 1942. gada līdz 1975. gadam – docents sākumā Meža bioloģijas, tad Dendroloģijas, vēlāk Botānikas katedras vadītājs (1944—1975) Latvijas Lauksaimniecības Akadēmijā. No 1975. gada līdz pat aiziešanai pensijā 1984. gadā — profesors. Profesora Langes zinātniskā darbība bija saistīta gan ar Latvijas, gan citzemju kokaugu bioloģijas, ekoloģijas un ģeogrāfiskās izplatības izpēti. 1947. gadā viņš aizstāvējis Lauksaimniecības zinātņu kandidāta disertāciju "Par korinšu ģints (Amelanchier Med.) izplatību Latvijas PSR". V. Lange piedalījies zinātniskās konferencēs Maskavā, Ļeņingradā, braucis uz Kaukāzu un Vidusāziju, kur iepazinies ar mežsaimniecībām, dendroloģiskajiem un botāniskajiem dārziem un apmeklējis zinātniskās iestādes. Studentiem lasījis dendroloģijas kursu, vadījis prakses dendroloģijā un diplomdarbus. Viņš darbojies Zinātņu Akadēmijas terminoloģijas komisijas dendroloģijas grupā. Pēc 2000. gada ticis atrasts nepabeigts V.Langes manuskripts, kas satādīts ap 1965.gadu, "Latvijas PSR dendroflora". 2011. gadā tas nodots Latvijas Akadēmiskās bibliotēkas Misiņa bibliotēkā. Latvijas Botāniķu biedrības biedrs kopš 1952. gada. Voldemārs Lange miris 1989. gada 22. decembrī Rīgā. Apglabāts Rīgā, Pļavnieku kapos (iepriekš saukti Ulbrokas kapi).
Darbi
Rakstījis arī Latvijas Lauksaimniecības enciklopēdijai un Latvijas Mazajai enciklopēdijai, bijis Lauksaimniecības enciklopēdijas 2.—4. sējuma zinātniskais redaktors (1966—1971).
Eduārs Ženē
Šarls Eduārs Marī Ženē (fr; dzimis, miris ) bija franču sporta šāvējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
1900. gada olimpiskajās spēlēs viņš startēja tranšejas šaušanā, pārstāvot Franciju. Šajā disciplīnā viņš, iegūstot 13 punktus, izcīnot 6. vietu.
Borūdeņraži
Borūdeņraži jeb borāni ir bora un ūdeņraža binārie savienojumi. Tie ir gāzveida, šķidras vai cietas vielas ar ļoti nepatīkamu smaku. Borūdeņražiem raksturīga liela ķīmiskā aktivitāte un sadegšanas siltums, tādēļ tie izraisa interesi kā raķešdegviela. Ir pazīstami borūdeņraži, kuru molekulās ir 2 līdz 20 bora atomi. Visvienkāršākais borūdeņradis BH3 ir tik reaģētspējīgs, ka tūlīt dimerizējas un brīvā veidā nav iegūstams, tomēr ir pazīstami kompleksie savienojumi, kuros BH3 ietilpst kā ligands. Vienkāršākajiem borūdeņražiem ir sastāvs BnHn+4 un BnHn+6. Darbu ar borūdeņražiem jāveic īpašos traukos, lai izslēgtu skābekļa un ūdens tvaiku piekļuvi.
Molekulas uzbūve
Borūdeņraži ir savienojumi ar izteiktu elektronu deficītu un to molekulās ir ne tikai parastās divelektronu kovalentās saites, bet arī daudz retāk sastopamās trīscentru un vairākcentru saites, tādējādi borāniem ir visai īpatnēja un sarežģīta struktūra. Piemēram, diborāna B2H6 molekulā ir četras parastās divelektronu B—H saites un divas trīscentru B---H---B saites, kurās uz 3 atomiem ir 2 kopēji valences elektroni. Abi bora atomi šeit ir sp3 hibridizācijas stāvoklī (veido tetraedrisku konfigurāciju) un ir savienoti ar diviem ūdeņraža "tiltiņiem". Sarežģītāko borānu, kā tetraborāna, molekulās var būt arī B—B saites. Pentaborāna molekulā ir pieccentru saite, kur piecu bora atomu "skeletam" ir kopīgi 6 elektroni. Dodekaborāna anjonā divpadsmit bora atomi izvietoti ikosaedra veidā.
Iegūšana
Tā kā borāni ir termodinamiski nestabilas vielas un bors ar ūdeņradi tieši nereaģē, tos iegūst ar netiešām metodēm.
Viena no svarīgākajām metodēm ir magnija metode jeb Stoka (Stock A., 1912) paņēmiens. Vispirms iegūst magnija borīdu, ko pēc tam apstrādā ar sālsskābi. Izdalījušos borūdeņražu maisījumu, kura galvenais komponents ir tetraborāns, pārdestilē vakuumā, attīra un uzkrāj atsevišķos borūdeņražus tiem piemērotos apstākļos.
Borānus var iegūt arī pēc Šlēzingera un Burga ieteiktās metodes bora trihlorīda vai bora tribromīda reakcijā ar ūdeņradi, iedarbojoties uz šo vielu maisījumu ar augstsprieguma elektrisko loku. Radušos hidrohlorborānu atdzesē līdz istabas temperatūrai, kurā tas disproporcionējas par diborānu un bora trihlorīdu. Diborānu atdala no maisījuma ar iznākumu līdz 55%. Ir ieteikts arī efektīvāks paņēmiens, izmantojot apmaiņas reakciju starp nātrija borhidrīdu un bora trifluorīdu.
Citus borānus parasti iegūst, pakļaujot tetraborānu termiskajam krekingam. Praktiski tīrs diborāns rodas, karsējot tetraborānu vairākas stundas 100 °С temperatūrā. Spēcīgi karsējot diborānu, tas sašķeļas BH3 brīvajos radikāļos, kas pievienojas diborāna molekulām, veidojot sarežģītākus borānus.
Izmantošana
No daudzajiem borūdeņražiem visērtāks izmantošanai par raķešdegvielu ir pentaborāns, tomēr savas lielās bīstamības dēļ tas plaši netika pielietots. Savdabīgās zaļās liesmas dēļ šo degvielu neformāli dēvēja par "zaļo pūķi" (Green Dragon), bet tās iznīcināšanas tehnoloģiju (hidrolizējot ar ūdens tvaiku) — par "pūķa slepkavu" (Dragon Slayer). Kā raķešdegvielas tika izmantoti arī tā atvasinājumi propilpentaborāns un etilpentaborāns.
Organiskajā sintēzē izmanto borānu pievienošanās reakcijas pie alkēnu dubultsaitēm. Iegūtos produktus iesaista tālākās reakcijās.
Samtainā mietene
Samtainā mietene jeb samtkāte (Tapinella atrotomentosa, arī Paxillus atrotomentosus) ir Latvijā bieža liela Tapinella ģints sēne, kuru agrāk ieskaitīja mieteņu ģintī (Paxillus) un latviešu valodā tai saglabāts mietenes zinātniskais nosaukums.
Samtainā mietene aug uz trūdošas koksnes — celmiem, kritalām vai saknēm. Viedokļi par tās ēdamību svārstās no ļoti mazvērtīgas līdz neēdamai un indīgai. Sēne atšķirama no citām pēc sava tumšā, samtainā kātiņa.
Taksonomija
Sugu pirmais aprakstīja Augusts Bačs 1783. gadā ar nosaukumu Agaricus atrotomentosus. 1833. gadā sugu izveidotajā mieteņu ģintī kā Paxillus atrotomentosus iekļāva Eliass Frīss.
Neraugoties uz samtainās mietenes iekļaušanu Tapinella ģintī 1992. gadā, ne tikai latviešu, bet arī daudzos Rietumu izdevumos to joprojām uzrāda kā pie Paxillus ģints piederošu, jo mieteņu pašreizējā klasifikācija vēl nav uzskatāma par galīgu un var atkal mainīties.
Starp citu autoru šai sugai dotajiem nosaukumiem ir:
1951. gadā Trinidādā tika aprakstīta sugas varietāte ''var. bambusinus'', kura auga uz bambusiem.
Epitets atrotomentosa veidots no latīņu valodas vārda atrotomentosus ("īsi melnmatains").
Apraksts
Samtainā mietene satur ķīmiskas vielas, kas apgrūtina kukaiņu kāpuriem tās ēšanu, tādēļ reti ir "tārpaina".
Izplatība
Koksnes saprotrofs (ksilotrofs), rada koksnes brūno trupi. Aug vecos skuju koku un jauktos mežos uz celmiem un trūdošām saknēm, visbiežāk priežu. Sastopama arī uz egļu un retos gadījumos lapu koku koksnes. Latvijā parastais augšanas periods — no jūlija līdz oktobrim. Pa vienai vai nelielās ciešās grupās. Biežāk skābās augsnēs, izzūd pie pārmērīga nitrātu daudzuma.
Suga plaši izplatīta Ziemeļu puslodes mērenajos, subtropu un vēsajos reģionos, ievesta arī Jaunzēlandē, ir fiksēti daži atradumi ekvatoriālajā zonā.
Līdzīgas sugas
Samtainais tumšais kātiņš ļauj samtaino mieteni atšķirt no jebkuras citas sēnes Eiropā. Arī Ziemeļamerikas avoti to sauc par vienu no visvieglāk atšķiramajām sēnēm savā reģionā.
Lietošana pārtikā
Samtainā mietene agrāk tika uzskatīta par neapšaubāmi ēdamu, bet mazvērtīgu sēni, kura lietojama, kamēr jauna, pēc novārīšanas (pēc daļas avotu — vairākkārtīgas) un sālīšanas. Kopš tās plaši lietotā radiniece kailā mietene tikusi atzīta par indīgu ar neprognozējami ilgu saindēšanās periodu, visas tai radnieciskās sēnes tiek turētas aizdomās par līdzīgu toksīnu un antigēnu saturēšanu, lai gan pilnvērtīgi pētījumi nav veikti, bet nepilnīgi neuzrāda tādu kaitīgu vielu klātbūtni, kas nebūtu raksturīga lapiņu sēnēm vispār. Vairums mūsdienu avotu iesaka to neēst, tomēr liela daļa no tiem saglabā viedokli par jaunu sēņu lietojamību pēc novārīšanas. Vecas sēnes ir rūgtākas un var radīt gremošanas traucējumus un dažiem cilvēkiem pat saindēšanos, un tā kā ksilotrofu augļķermeņiem parasti ir ilgāks dzīves cikls nekā augsnes sēnēm, vecuma bojātos eksemplārus grūtāk atšķirt.
PSRS to kopā ar citām mietenēm līdz 1981. gadam iepirka valsts sēņu produktu lielražošanai, un 1970. gados to iepirkšanas cena Latvijas PSR bija līdzvērtīga bērzlapēm.
Sēnē esošais atromentīns, kas nosaka tās cepurītes brūno krāsu, tiek uzskatīts par antibakteriālu līdzekli.
Lūriņa
Lūriņa var būt:
Rabskova (Lūznavas pagasts)
Rabskova ir ciems Lūznavas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 274 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Rāznas ezers.
Intercity 2
Intercity 2, saīsināts IC2, ir starppilsētu vilciens, ko veido Deutsche Bahn Fernverkehr divlīmeņu dzelzceļa vagoni. Tas darbojas kopš 2015. gada decembra.
Lai varētu nomainīt vecos starppilsētu vagonus un palielināt transporta līdzekļu rezerves tālsatiksmes satiksmei, Intercity dzelzceļa satiksmē tiek izmantoti Bombardier Twindexx divstāvu vagoni ar maksimālo ātrumu 160 km/h. Lokomotīve ir DBAG 146. klase.
Šāda veida vagonus izmanto arī Vācijas Regional-Express vilcienos, tāpēc starppilsētu pārvadājumiem vagoni ieguva ērtāku interjeru nekā reģionālo vilcienu divstāvu vagonos. Abās klasēs tiek nodrošināti tikai atvērtie vagoni, ēdamvagona nav. Divstāvu vagoni darbojas kopš 2015. gada. Atšķirībā no vairuma iepriekšējo IC vilcienu, jauno vilcienu, kuru DB tirgo kā InterCity 2, maksimālais ātrums ir 160 km / h, un tie galvenokārt ir paredzēti maršrutiem, kur lielāks ātrums nav iespējams vai ICE 4 piedāvā maz, nedod nekādu labumu pārņemt maršrutus ar maksimālo ātrumu no 160 km/h un 250 km/h. IC2 mērķis ir arī paplašināt starppilsētu tīklu, iekļaujot tajās pilsētas, kuras zaudēja tālsatiksmes pakalpojumus, Interregio pakalpojuma izbeigšanas rezultātā.
Kopš 2020. gada Deutsche Bahn izmanto arī 17 Stadler KISS vilcienu sastāvus kā IC2 vilcienus līnijā Drēzdene-Berlīne-Rostoka.
Kurzemes un Zemgales hercogiste (1918)
1918. gadā atjaunotā Kurzemes un Zemgales hercogiste bija 1795. gadā likvidētās Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanas otrais mēģinājums. Hercogistes atjaunošana tika pasludināta 1918. gada 8. martā, bet 1918. gada 15. martā ķeizars Vilhelms II Vācijas impērijas vārdā atzina Kurzemes hercogisti "par brīvu un patstāvīgu valsti". Hercogiste beidza pastāvēt 1918. gada 22. septembrī, līdz ar Baltijas hercogistes pasludināšanu.
Priekšvēsture
Pirmais pasaules karš Latvijā ienāca 1915. gadā, kad Vācijas impērijas armija Kurzemes ofensīvas rezultātā okupēja Kurzemes guberņas teritorijas lielāko daļu (izņemot Ilūkstes apriņķa austrumu daļu). Tuvojoties Vācijas karaspēkam, pēc Krievijas karaspēka komandiera pavēles lielākā daļa Kurzemes iedzīvotāju bija spiesti doties bēgļu gaitās uz Vidzemi, Igauniju, Latgali un Krievijas guberņām. Pēc 1915. gada 30. septembrī vāciešu veiktās tautas skaitīšanas Kurzemes guberņā bija palikuši 245 405 iedzīvotāji. Pirms kara šeit dzīvoja ap 800 000 cilvēku, no kuriem ap 600 000 bija latvieši. Palicējos bija daļa ebreju, kas pēc evakuācijas pavēles nebija paspējuši pamest Kurzemi. No Kurzemes bija aizbēguši vairāk nekā 570 000 iedzīvotāju, no kuriem ap 450 000 - 500 000 bija latvieši. 1915. gada 16. augustā izveidotā Kurzemes vācu pārvalde (Deutsche Verwaltung für Kurland) sāka pārvācošanas politiku un plānoja iedzīvotāju pamesto Kurzemi kolonizēt ar vācu zemniekiem.
Pēc Krievijas Februāra revolūcijas, 1917. gada 4. martā Oberosta pārvaldes zonā izveidoja Kurzemes pārvaldes apgabalu (Verwaltungsgebiet Kurland) ar galvaspilsētu Jelgavā. Par apgabala pārvaldes vadītāju kļuva Alfrēds fon Goslers (Alfred von Goßler, 1867—1946). 1917. gada 18. septembrī ārkārtējais Kurzemes landtāgs izstrādāja likumprojektu, ko apstiprināja Jelgavas pilī 21.-22. septembrī sasauktā Kurzemes Zemes sapulce. 1917. gada decembrī Kurzemes muižnieku vispārējā konference pieņēma priekšlikumu Kurzemes personālūnijai ar Vāciju vai Prūsiju.
Operācijas "Dūres sitiens" laikā vācu karaspēks 1918. gada februārī okupēja arī visu Vidzemes un Latgales teritoriju. Parakstot Brestļitovskas miera līgumu, Padomju Krievija atteicās no valsts varas pār Kurzemes, Zemgales un Sēlijas teritoriju. Savukārt Vācija solījās izlemt Kurzemes likteni saskaņā ar tās iedzīvotāju gribu, par kuru priekšstāvi tā uzskatīja Kurzemes Zemes padomi.
1917. gada septembrī vāciešiem izdevās pārraut fronti un ieņemt Rīgu un Igaunijas salas.
Pēc pamiera noslēgšanas ar Krieviju 1917. gada decembrī un Brestļitovskas miera sarunu sākšanas Vācijas valdība nolēma pārtraukt Oberosta apgabala militāro pārvaldi un aizstāt to ar satelītvalstīm, kas ekonomiski un politiski atrastos Vācijas ietekmes zonā.
Apvienotās Baltijas hercogistes izveidošana
1918. gada 12. aprīlī vācbaltiešu izveidotā Apvienotā Zemes padome nolēma izveidot Apvienoto Baltijas hercogisti. 1918. gada 27. augustā tika parakstīta Berlīnes papildvienošanās par Krievijas PFSR atteikšanos no Igaunijas un Vidzemes provincēm.
1918. gada augustā Kurzemes pārvaldes apgabalu paplašināja uz Vidzemi un Igauniju, par pārvaldes vadītāju iecēla Alfrēdu fon Gosleru. Vācijas ķeizars atzina Apvienotās Baltijas hercogistes suverenitāti 1918. gada 22. septembrī, bet pati Baltijas valsts tika proklamēta Rīgā 1918. gada 5. novembrī. Hercoga kronis tika piedāvāts Mēklenburgas hercogam Ādolfam Frīdriham.
Cheiracanthus brevicostatus
Cheiracanthus brevicostatus ir heirakantīdu akantodu suga. Tās pārstāvji dzīvoja vidusdevonā, no pērnavas līdz burtnieku svītai. Bija izplatīti Galvenajā devona laukā, Ziemeļvācijas līdzenumā un Grey Hoek formācijā Špicbergenas rietumos, kā arī, domājams, sariņas svītas nogulumos Momskas kalnos un urultunas svītas nogulumos Omuļevas kalnos. Šīs sugas pārstāvju zvīņas ir sastopamas arī Latvijas devona nogulumos. Šīm zivīm ir zināmas tikai zvīņas. Veseli ķermeņi nav atrasti.
Apraksts
Zivis klāja rombveidīgas, līdz 0,6 mm garas zvīņas. Zvīņu vainaga ornamentējumu veido paralēli, pakāpeniski konverģējoši ķīlīši un seklas vadziņas vainaga aizmugurējā daļā. Mediālajā daļā, vidū reizēm novērojami vāji izteikti divi gareniski paaugstinājumi ar lēzenu padziļinājumu starp tiem. Vainaga aizmugurējā daļa ir gluda. Pamatne ir izliekta, gandrīz tikpat liela kā vainags. Kakliņš ir labi saskatāms. Zvīņā ir attīstīta ļoti sarežģīta augšupejošu, cirkulāru un radiālu kanālu sistēma. "Embrionālā zvīņa" ir caurausta ar lieliem asinsvadu kanāliem.
Frazeoloģisms
Frazeoloģisms ir valodā nostiprinājies stabils, tradicionāls vārdu savienojums ar īpatnēju nozīmi, kura kopējā nozīme atšķiras no atsevišķo vārdu nozīmēm. Frazeoloģismu nozīme neizriet no atsevišķo vārdu nozīmēm. Frazeoloģismi ir nozīmes ziņā nedalāmi vārdu savienojumi, un to nozīme ir atšķirīga no frazeoloģismu veidojošo vārdu nozīmēm. Frazeoloģismu teicienus svešvalodās var noskaidrot frazeoloģismu vārdnīcā.
Latviešu valodā lieto divējādus vārdu savienojumus. Lielākā daļa vārdu savienojumu ir brīvi. Tie sastāv no atsevišķiem vārdiem, kas ir saprotami arī katrs atsevišķi, bet vārdu savienojumā tie tiek saskaņoti gan dzimtē, gan skaitlī, gan locījumā.
Sīļupe (Opulīša pieteka)
Sīļupe (arī Dzirnupīte) ir Opulīša ezera pieteka Gulbenes novada Beļavas pagastā.
Brīvības iela (Viesīte)
Brīvības iela ir viena no galvenajām Viesītes ielām un tajā atrodas vairāki pilsētai nozīmīgi objekti. Tā ir arī viena no senākajām ielām, kas sākotnēji radusies kā ceļa posms no Jēkabpils uz Neretu, tāpēc tās pirmais nosaukums ir Neretas iela. Iela savieno pilsētu ar vēsturisko Eķengrāves muižu, uz kuras zemes sāka būvēt pilsētas namus. Par Brīvības ielu tā pārsaukta pēc Pirmā pasaules kara, godinot Latvijas Brīvības cīņas. Savu nosaukumu tā saglabājusi arī visus padomju gadus. Ielā saglabājusies vēsturiskā apbūve, bet diemžēl vēsturisko bruģi 21. gadsimta sākumā pārklāja ar asfalta segumu. Ielas sākumā pie Raiņa ielas atrodas piemiņas akmens profesora Paula Stradiņa dzimtās mājas vietā. Ielā atrodas arī Viesītes pilsētas pārvalde un Viesītes mākslas un mūzikas skola. Ielas beigu daļā tā šķērso Valeskalniņu, kas ir vaļņveida oss, un beidzas pie pilsētas robežas netālu no "Ratnieku" dārzniecības. Aiz pilsētas robežām tā turpinās kā vietējās nozīmes autoceļš V820 Viesīte–Deši–Sauka–Rite.
Ielu savienojumi
Brīvības iela ir savienota ar šādām ielām:
Lucije Harvātova
Lucije Harvātova (cs; dzimusi ) ir čehu biatloniste.
Karjera
Karjeras sākumā nodarbojusies ar distanču slēpošanu, biatlonam pievērsusies 2013. gadā. Piedalījusies 2013. gada Pasaules čempionātā distanču slēpošanā Valdifjemmē.
Pasaules kausa sacensībās biatlonā debitēja stafetē Ansī, Francijā. Harvātova ir ieguvusi vairākas godalgas PK posmos stafetes komandas sastāvā. Pirmā uzvara stafetē izcīnīta Preskailā, ASV.
Galindu valoda
Galindu valoda ir izmirusi, pie indoeiropiešu valodu grupas baltu zara, rietumbaltu valodu atzara piederoša valoda. Vislīdzīgākā tai bija senprūšu valoda. Galindu valodā runāja baltu cilts — galindi tagadējās Mazūrijas teritorijā, kas izzuda pēc Lielās prūšu sacelšanās.
Ievainojums
Ievainojums jeb fiziska trauma, ir bojājumi organismā, ko izraisa ārējie spēki. To var izraisīt negadījumi, kritieni, sitieni, ieroči un citi iemesli. Liela trauma ir trauma, kas var izraisīt ilgstošu invaliditāti vai nāvi. 2013. gadā visā pasaulē no traumām mira 4,8 miljoni cilvēku, salīdzinot ar 4,3 miljoniem 1990. gadā. Vairāk kā 30% no šiem nāves gadījumiem bija ar transportu saistīti ievainojumi. 2013. gadā no ievainojumiem mira 367 000 bērnu līdz piecu gadu vecumam, salīdzinot ar 766 000, 1990. gadā. Traumas ir 9% no visiem nāves gadījumiem, un tas ir sestais galvenais nāves cēlonis pasaulē.
Elizabete: Zelta laikmets
"Elizabete: Zelta laikmets" (en) ir 2007. gada Apvienotās Karalistes biogrāfiska drāma, kuras režisors ir Šekars Kapurs. Filmas pirmizrāde notika Venēcijas filmu festivālā. Galvenās lomas filmā atveido Keita Blanšeta, Klaivs Ouens, Džefrijs Rašs, Edijs Redmeins, Rīzs Aifanss un Ebija Korniša. Filma ir turpinājums 1998. gada filmai "Elizabete".
Karaliene Elizabete pārdzīvo vairākas krīzes savas valdīšanas laikā, tai skaitā tiesas intrigas, slepkavības sazvērestību un vairākas vilšanās mīlestībā, arī uzvaru pār Spānijas Nauzvaramo armādu.
Pēteris Vegers
Pēteris Vegers (1904–1991) bija latviešu farmakologs un fiziologs, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes docents, dekāns (1940-1941). Pētīja morfīna farmakoloģiju, iekaisuma un asinsrites fizioloģiju.
Dzīvesgājums
Dzimis 1904. gada 22. jūnijā Maskavā uzņēmēja Ernesta Vegera un viņa sievas Aleksandras, dzimušas Ivanovas, ģimenē. Mācījās Vintertūras ģimnāzijā Šveicē. Studēja filoloģiju, tad medicīnu Latvijas Universitātē (1924-1930) un Upsālas Universitātes Farmakoloģijas institūtā pie prof. E. L. Bakmaņa (1929). Pēc studiju beigām strādāja par subasistentu (1929-1936), asistentu (1936-1940) Latvijas Universitātes Farmakoloģijas institūtā pie profesora Cēzara Amslera Kronvalda bulvārī 9, Rīgā. 1934. gadā aizstāvēja Dr. med. grādu par darbu "Johimbīns un veģetatīvā nervu sistēma". 1938. gadā papildinājās Lozannas Fizioloģijas institūtā, 1939. - 1940. gadā kā Rokfellera fonda stipendiāts. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 1. septembrī lektoru P. Vegeru iecēla par LU Medicīnas fakultātes dekānu, bet 1. oktobrī par docentu, Farmakoloģijas katedru vadītāju (1940-1944), Eksperimentālās medicīnas institūta direktoru. Vācu okupācijas laikā P. Vegeru ar 1941. gada 1. jūliju atcēla no dekāna amata un iecēla par Fizioloģijas un fizioloģiskās ķīmijas katedras vadītāju un Farmakoloģijas katedras vadītāja pienākumu izpildītāju. 1943. gada 17. februārī viņu atkal ievēlēja par docentu.
Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, līdz 1946. gadam strādāja Marburgas universitātē par bioķīmijas institūta vadītāju, vēlāk pārcēlās uz ASV. 1950. gadā Kalifornijā kā pirmais latviešu ārsts ieguva prakses tiesības, līdz 1970. gadam praktizēja Losandželosā un Santa Monikā. Miris 1991. gada 7. septembrī Kalifornijā.
Gimārs
Gimārs (fr) ir franču cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
934. gads
934. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Peldu iela (Viesīte)
Peldu iela ir viena no Viesītes pilsētas centra senajām ielām. Iela iesākas Mazā ezera krastā, kur pretējā virzienā sākas labiekārtota pastaigu un izziņas taka gar ezeru uz Mīlestības saliņu (estrādi). Tā kā iela neveido taisnus krustojumus ar Brīvības un Raiņa ielu, tā iedalās trīs dažādos posmos. Sākumposmā tā neveido izteiktu ielas apbūvi, jo sākas no parka un tās vienā malā izveidots stāvlaukums pie Viesītes pilsētas pārvaldes. Peldu ielā 2 atrodas Muzeja "Sēlija" nodaļa "Paula Stradiņa skola". Vidusposmā tā ar Brīvības ielu un Raiņa ielu veido blīvi apbūvētu vēsturisku kvartālu. Šeit arī atrodas Paula Stradiņa ģimenes māja (arhitektūras dēļ tautā saukta par "Desu māju"). Ielas trešais posms lejup no kalna to savieno ar Paula Stradiņa ielu, kas ir bijušā Viesītes šaursliežu dzelzceļa trase, tāpēc apbūve pakāpeniski izbeidzas.
Ielu savienojumi
Peldu iela ir savienota ar šādām ielām:
2014. gada Ungārijas Grand Prix
2014. gada Ungārijas Grand Prix (oficiālais nosaukums Formula 1 Pirelli Magyar Nagydíj 2014) bija Formula 1 pasaules čempionāta. gada sezonas 11. posms. Sacīkstēs uzvarēja Red Bull–Renault pārstāvošais Daniels Rikardo.
Rabskova (Mākoņkalna pagasts)
Rabskova ir ciems Mākoņkalna pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 275 km attālumā no Rīgas.
Hearthstone
Hearthstone (agrāk Hearthstone: Heroes of Warcraft) ir digitālā kāršu datorspēle, ko ir izstrādājis un izdevis Blizzard Entertainment. Spēle balstās uz Warcraft sērijas pasauli, lietojot daudzus kopīgus elementus un varoņus. Microsoft Windows un macOS versijas tika izlaistas 2014. gada martā, vēlāk tajā pašā gadā tika izlaistas iOS un Android versijas. Spēlētāji no dažādām platformām daudzspēlētāju režīmā var spēlēt viens pret otru.
Divi spēlētāji spēlē viens pret otru ar iepriekš sagatavotu 30 kāršu kavu, kā arī izvēlētu varoni. Spēlētāji lieto ierobežotus resursus (mana kristālus), lai savā gājienā izspēlētu kārtis, kas var būt vai nu minjoni, kas tiek novietoti uz spēles galda, vai arī kārtis, kas veic noteiktu darbību. Mērķis ir iznīcināt pretinieka varoni. Uzvarot spēles un izpildot spēles uzdevumus, spēlētāji iegūst zeltu, kas var tikt izmantots, piemēram, lai pirktu kāršu pakas. Kāršu pakas var tikt pirktas arī par reālo naudu. Spēlē ir vairāki režīmi, piemēram, play mode, kur spēlētāji var spēlēt ar kavām, ko viņi izveidojuši no kārtīm, kas viņiem pieder, vai arēna, kur spēlētāji draftē 30 kāršu kavu, katru kārti izvēloties no trim piedāvātajām kārtīm. Spēlē regulāri tiek pievienoti paplašinājumi, kas pievieno gan jaunas kārtis, gan citu spēles saturu.
Šī datorspēle ir arī populārs esports, tiek organizēti daudzi turnīri ar naudas balvām.
Dambo (2019. gada filma)
"Dambo" (en) ir 2019. gada filma, kuras režisors ir Tims Bērtons. Tā ir 1941. gada Walt Disney Productions tāda paša nosaukuma filmas kinoadaptācija. Abas filmas ir balstītas uz Helēnas Eibersonas un Herolda Pērla bērnu grāmatas motīviem.
Filma stāsta par zilonēnu ar lielām ausīm, kurš izmanto tās lidošanai. Galvenās lomas atveido Kolins Ferels, Maikls Kītons, Denijs DeVito, Eva Grīna un Alans Ārkins. Filmas pirmizrāde notika 2019. gada 11. martā Losandželosā, Latvijā un ASV to sāka rādīt 2019. gada 29. martā. Šī ir pirmā no CGI veidotiem Volta Disneja studijas filmām, tai sekoja filmas "Aladins", "Karalis Lauva" un "Lēdija un Klaidonis".
Ektors Gimārs
Ektors Gimārs (dzimis, miris ) bija franču jūgendstila (Francijā pazīstams kā Art nouveau) arhitekts. Pazīstamākie Gimāra darbi ir Parīzes metro ieejas paviljoni.
1938. gadā emigrējis uz ASV, kur miris un apglabāts. Daudzas no Gimāra celtnēm ir nojauktas, jo to vērtība tika apzināta vien 20. gadsimta 60. gados.
Radiogrāfija
Radiogrāfija ir attēla veidošanas paņēmiens, kas izmanto rentgenstarus, gamma starus vai līdzīgu jonizējošo starojumu un nejonizējošo starojumu, lai apskatītu objekta iekšējo formu. Radiogrāfijas pielietojums ietver medicīnisko radiogrāfiju ("diagnostisko" un "terapeitisko") un rūpniecisko radiogrāfiju. Līdzīgas metodes tiek izmantotas lidostas drošībā (kur kā "ķermeņa skeneri" parasti izmanto aizmugures izkliedes rentgenstaru). Lai izveidotu attēlu parastajā radiogrāfijā, rentgena ģenerators rada rentgena staru kūli un tas tiek projicēts objekta virzienā. Objekts absorbē noteiktu daudzumu rentgenstaru vai citu starojumu, atkarībā no objekta blīvuma un strukturālā sastāva. Rentgenstarus, kas iet caur objektu, aiz objekta uztver detektors (vai nu fotofilma, vai digitālais detektors). Plakanu divdimensiju attēlu ģenerēšanu ar šo paņēmienu sauc par projekcijas radiogrāfiju. Datortomogrāfijā rentgenstaru avots un ar to saistītie detektori rotē ap objektu, kurš pats pārvietojas pa radīto konisko rentgena staru. Jebkuru objekta punktu dažādos laikos šķērso daudzi stari no daudziem virzieniem. Informācija par šo staru vājināšanu tiek apkopota un izmantota aprēķinam, lai ģenerētu divu dimensiju attēlus trīs plaknēs (aksiālajā, koronālajā un sagitālajā), kurus var tālāk apstrādāt, lai iegūtu trīsdimensiju attēlu.
Ungārijas Karaliste (1920—1946)
Ungārijas Karaliste (ungāru: Magyar Királyság) bija ungāru valsts no 1920. līdz 1946. gadam. Lielāko daļu no valsts pastāvēšanas laika, de facto valsts vadītājs bija Miklošs Horti. Kārļa IV mēģinājumus atgriezties tronī novērsa kara draudi ar kaimiņvalstīm, kā arī Horti atbalsta trūkums. Ungārijas Karaliste Otrā pasaules kara laikā bija Ass valstu pusē, un tā bija vērsta uz Trianonas līgumā zaudēto teritoriju atgūšanu, daļēji sasniedzot šo mērķi 1941. gada sākumā. 1944. gadā pēc smagajām Ass valstu militārajām neveiksmēm, Horti valdība veda slepenas sarunas ar sabiedrotajiem un apsvēra iespēju izstāties no kara. Lai to nepieļautu, karalisti okupēja nacistiskā Vācija un Horti tika gāzts.
Vēsture
1919. gada novembrī Budapeštā ienāca rumāņu atbalstītā admirāļa Mikloša Horti vadītā Nacionālā armija, kas pārņēma varu valstī. Līdz 1922. gada janvārim valstī turpinājās baltais terors pret revolucionāriem un ebrejiem, kurā tika nogalināti 5000, ieslodzīti 75 000 cilvēku, bet 100 000 devās trimdā. 1920. gada 1. martā Horti tika pasludināts par atjaunotās Ungārijas karalistes reģentu. 1921. gada laikā bijušais Austrijas imperators un Ungārijas karalis Kārlis IV divreiz aktīvi mēģina atgūt troni, taču Horti to nepieļāva, jo Hābsburgu restaurācija bija nepieņemama Antantei un Ungārijas kaimiņvalstīm, kas draudēja ar karu.
Reģentam Horti bija visas karaļa pilnvaras izņemot iespēju piešķirt muižnieku titulus un kontrolēt baznīcu. Viņš varēja iecelt un atlaist premjerministru, parlamentu un komandēt bruņotos spēkus.
Pirmā varas desmitgade premjera Ištvāna Betlēna vadībā tika pavadīta atjaunojot Ungāriju, kā arī veidojot alianses ar kaimiņvalstīm, kā galveno mērķi izvirzot zaudēto teritoriju atgūšanu. 1932. gadā (līdz nāvei 1936. gadā) pie varas bija labējais un antisemītiskais premjerministrs Ģula Gembešs, kurš valstī plānoja izveidot fašistu Itālijai un nacistu Vācijai līdzīgu vienpartijas dikatūru. Gembešs nostiprināja ekonomiskās saites ar Vāciju, kas kļuva par lielāko Ungārijas tirdzniecības partneri. Pēc Minhenes vienošanās 1938. gada 2. novembrī Ungārijai tika piešķirti apmēram 25% Slovākijas teritorijas ar 869 300 iedzīvotāju, no kuriem 86% ir ungāri. 1939. gada martā Vācija okupēja Čehiju, Slovākija pasludināja neatkarību, Ungārija izmantoja jukas, lai ieņemtu visu Karpatu Rutēniju un pēc īsa Slovāku-ungāru kara marta beigās, vēl nedaudz Slovākijas teritorijas. 1940. gada augustā pēc Vācijas spiediena Rumānija Ungārijai atdeva ziemeļu Transilvāniju ar 2,57 miljoniem iedzīvotāju, no kuriem 53% bija ungāri.
1939. gada 24. februārī Ungārija parakstīja aliansi ar Vāciju, Itāliju un Japānu, 11. aprīlī izstājās no Tautu savienības.
Nacistu spiediena rezultātā sākot ar 1938. gadu tika pieņemti vairāki antisemītiski Ebreju likumi, kas samazināja ebreju klātbūtni noteiktās profesijās līdz 5%, aizliedza ebreju un neebreju laulības.
1941. gada aprīlī Ungārija ļāva vācu armijai šķērsot valsti, lai uzbruktu Dienvidslāvijai un vēlāk ungāri okupēja daļu Vojevodinas. Premjerministrs Teleki nespējot pieņemt šo nodevību pret kaimiņvalsti izdarīja pašnāvību.
1941. gada 27. jūnijā Ungārija pieteica karu PSRS un nosūtīja 200 000 kareivju lielu Otro armiju uz austrumu fronti. Staļingradas kaujas laikā Padomju armija pilnībā sagrāva ungāru karaspēku, bojā gāja arī ebreji un politiskie cietumnieki, kas uz fronti bija nosūtīti pildīt piespiedu darbus un veikt atmīnēšanu.
1944. gada 19. martā Vērmahts okupēja Ungāriju, lai nepieļautu tās izstāšanos no kara vai pāriešanu Sabiedroto pusē. Sākās masīva Ungārijā palikušo 437 000 ebreju nosūtīšana uz Aušvicas nāves nometni.
1944. gada decembrī Padomju armija sāka Budapeštas aplenkumu, kas turpinājās līdz 1945. gada 13. februārim.
No 1945. gada 26. janvāra līdz 1946. gada 2. februārim valsts galvas funkcijas pildīja kolektīvā Augstākā Nacionālā Padome, sākotnēji piecu, vēlāk četru cilvēku sastāvā.
1945. gada novembra vēlēšanās 57% balsu ieguva Neatkarīgā sīkzemnieku partija. Komunisti saņēma 17%. Taču padomju karaspēka komandieris Kliments Vorošilovs neļāva sīkzemniekiem izveidot valdību un uzstāja, lai tiek veidota koalīcija, kurā komunistu partija saņemtu Iekšlietu ministriju, kas turpmākajos mēnešos tika izmantota, lai arestētu, spīdzinātu un iebiedētu komunistu pretiniekus. 1946. gada 1. februāri formāli tika izbeigta monarhijas pastāvēšana un pasludināta demokrātiska republika, kas 1949. gada 20. augustā kļuva par Ungārijas Tautas Republiku.
Dita Lūriņa
Dita Lūriņa-Egliena (dzimusi Dita Lūriņa Liepājā) ir latviešu aktrise un teātra režisore, arī raidījumu vadītāja. Darbojas Latvijas Nacionālajā teātrī.
Biogrāfija
Ditas Lūriņas tēvs ir aktieris un režisors Valdis Lūriņš, māte — Liepājas teātra aktrise Marita Lūriņa-Stelmakere. Dita Lūriņa ir precējusies ar aktieri Mārtiņu Eglienu.
2000. gadā absolvējusi Latvijas Kultūras akadēmiju.
Kopš 2000. gada ir Latvijas Nacionālā teātra aktrise. Kopš 2002. gada ir Teātra darbinieku savienības locekle. Vairākkārt ir tikusi nominēta Spēlmaņu nakts balvai dažādās nominācijās: 2000. gadā — Labākā jaunā skatuves māksliniece par Natašas lomu diplomdarbā "Trīs māsas", 2001. gadā — Labākā jaunā skatuves māksliniece par Maijas lomu ("Maija un Paija"), 2002. gadā — Labākā jaunā skatuves māksliniece par Annas lomu ("Sfinksa"), 2009. gadā — Gada aktrise par soloprogrammu "Sapnis par Brodveju", 2010. gadā — Gada aktrise par Antonijas lomu ("Skroderdienas Silmačos"), 2011. gadā — Gada aktrise otrā plāna lomā par Dollijas lomu ("Anna Kareņina"), 2017. gadā — Gada aktrise par Elzas lomu izrādē "Sieviete" un Trīnes lomu izrādē "Trīne".
Filmējusies vairākos seriālos, tai skaitā "Neprāta cena", "UgunsGrēks", "Būt mīlētai", "Eņģeļu māja".
Jau studiju laikā pastiprināti interesējusies par teātra režiju, kam profesionāli pievērsusies kopš 2019. gada. Bijusi režisore trijām izrādēm: "Tango bez asinīm" Nacionālajā teātrī, "Ķiršu dārzs" Liepājas teātrī un 2021. gada izrādei "Ferdinands un Luīze" Nacionālajā teātrī.
2017. gada 18. novembrī apbalvota ar Triju Zvaigžņu ordeņa 4. šķiru.
PakSat-1R
Paksat-1R (PAKSAT-1Replacement) ir Pakistānas sakaru pavadonis. To apkalpo kompānija PAKSAT, kas ir Pakistānas kosmosa aģentūras SUPARCO komerciālais atzars. Palaists 2011. gadā un paredzēts pavadoņa Paksat-1 aizvietošanai ģeostacionārajā orbītā 38° austrumu garuma.
2001. gadā SUPARCO iegādājās daļēji bojāto pavadoni Palapa C1 un nosauca par PAKSAT-1. 2012. gadā tam beidzas resursi, tāpēc 2008. gada oktobrī Pakistāna noslēdza līgumu ar Ķīnas China Great Wall Industry Corporation (CGWIC) par jauna pavadoņa izgatavošanu un palaišanu orbītā.
Paksat-1R nodrošina sakarus Pakistānas teritorijā, kā arī Āzijas centrālajā un dienvidu daļā, Austrumeiropā, Austrumāfrikā un Tālajos Austrumos: televīzijas retranslāciju, interneta un datu sakaru pakalpojumus, telefoniju, teleizglītības un telemedicīnas pakalpojumus. Kosmiskais aparāts apgādāts ar 12 C joslas un 18 Ku joslas raidītājiem.
5. novembrī Paksat-1R sāka komerciālo darbību.
Polārā gārgale
Polārā gārgale jeb melngalvas gārgale (Gavia immer) ir liela auguma gārgaļu dzimtas (Gaviidae) migrējošs ūdens putns, kas ligzdo galvenokārt Ziemeļamerikā un ziemo Atlantijas un Klusā okeāna krastos. Polārā gārgale ir Kanādas nacionālais putns.
Izplatība
Polārā gārgale galvenokārt sastopama Ziemeļamerikā, kur ligzdo starp 48° ziemeļu paralēli un Ziemeļu polāro loku. Atsevišķās vietās sastopama tālāk uz dienvidiem, līdz 40° ziemeļu paralēlei, kā arī tālāk uz ziemeļiem, līdz apmēram 78° ziemeļu paralēlei. Polārā gārgale ligzdo arī Grenlandē, Islandē, Lāču salā un reizēm Skotijā. Tā ziemo gar Atlantijas okeāna ziemeļu daļas krastiem un Klusā okeāna ziemeļaustrumu piekrastēm, kā arī Lielajos ezeros, Ziemeļamerikā.
Polārajai gārgalei Latvijā bijuši divi novērojumi.
Izskats
Polārā gārgale ir liela auguma ūdens putns un ir tikai nedaudz mazākā par dzeltenknābja gārgali, kas ir lielākā no visām gārgalēm. Abas sugas izskatās ļoti līdzīgas. Tās ķermeņa garums ir 70—90 cm, spārnu izplētums 122—152 cm, svars 1,6—8 kg. Vidēji tā ir 81 cm gara, spārnu izplētums 136 cm, svars 4,1 kg. Abi dzimumi izskatās vienādi, bet tēviņi ir nedaudz lielāki. Knābis smalks, taisns un ass, vasarā tas ir melns, ziemā gaiši pelēks. Gārgalei ir raksturīgi turēt galvu tā, ka knābis ir viegli izsliets gaisā.
Līdzīgi kā pārējām gargalēm, arī polārajai gārgalei ir proporcionāli garš ķemenis, vidēji garš kakls un kājas anatomiski novietotas tālu ķermeņa aizmugurē. Pēdas ir platas un pleznotas, ķermenis saplacināts, atgādinot plostu, un, kuļot pēdas kā propellerus, putns veikli peld. Kāju novietojuma dēļ, gārgale ir ļoti laba peldētāja un nirēja, bet neveikla uz zemes. Tā nespēj pacelties spārnos no sauszemes un, lai paceltos no ūdens virsmas, tai ir jāieskrienas.
No līdzīgās dzeltenknābja gārgales polāro gārgali var atšķirt pēc knābja krāsas: polārajai gārgalei tas ir melns, bet dzeltenknābja gārgalei dzeltens, kā arī dzeltenknābja gārgale ir nedaudz lielāka.
Uzvedība
Uz sauszemes polārā gārgale, līdzīgi kā citas gārgales. Pacelties tā spēj tikai no ūdens virsmas, kā arī nolaisties tikai uz ūdens virsmas. Nolaižoties tā lidojumu bremzē nevis ar pēdām, bet slīdot uz vēdera. Polārā gārgale ļoti labi peld, un nirst, kā arī gaisā tā ir atlētiska un spēcīga lidotāja, migrācijas periodā nolidojot simtiem kilometru. Lidojumā tās kakls ir izstiepts taisni uz priekšu. Maksimālais ātrums lidojumā var sasniegt 120 km/h. Kad jaunie putni aizlido uz ziemošanas teritprijām, tie ligzdošanas vietās atgriežas tikai pēc trīs gadiem. Turklāt putni vienmēr atgriežas savas dzimšanas vietas apkaimē.
Ligzdošana
Polārā gārgales parasti ūdenstilpēs uz salām, kur tās plēsējiem nav tik viegli sasniedzamas, tomēr ligzdas bieži izlaupa dažādi putni (kaijas, kraukļi un pat lielākas zivis. Ligzdošanas teritorijās pāris ierodas kopīgi agri pavasarī. Polārās gārgales veido monogāmus pārus uz mūžu. Pāris kopīgi izvēlas ligzdas atrašanās vietu (uzreiz blakus ūdens malai), kā arī to kopīgi uzbūvē no materiāliem, kas atrodas tās tuvumā. Ligzdas teritoriju pāris uzmanīgi apsargā. Dējumā ir 1—3 olas (visbiežāk divas), kuras ir gaiši brūnas ar tumšiem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst apmēram 29 dienas, perē abi vecāki. Izšķiļoties mazuļus klāj tumšas dūnas, un tie ir spējīgi peldēt uzreiz pirmajā dienā, lai gan pirmās divas dienas viens no vecākiem visu laiku uzturas ligzdā kopā ar mazuļiem. Par putnēniem rūpējas abi vecāki. Reizēm var novērot, ka pieaugušie putni pirmo dienu laikā uz savas muguras vizina mazuļus. Jaunie putni sāk lidot apmēram 55 dienu vecumā, bet vecāki par tiem rūpējas apmēram 2—3 mēnešus. Dzimumbriedumu jaunie putni sasniedz 2—3 gadu vecumā. Polārā gārgales parasti dzīvo vismaz 9 gadus.
Edmunds Cirvelis
Dzīvesgājums
Dzimis 1925. gadā. Pēc Otrā pasaules kara 10 gadus pavadīja izsūtījumā Sibīrijā. Kopš 1970. gadiem darbojās pagrīdes Latvijas Neatkarības kustībā, kurā bija 20 cilvēki, arī Gunārs Astra, Jānis Rožkalns un Jānis Vēveris.
1987. gadā viņš iesaistījās cilvēktiesību grupas "Helsinki 86" Rīgas nodaļas darbā, vēlāk izceļoja uz Vāciju. Miris pansionātā Minsterē 2020. gadā.
Liepājas rokāde
Liepājas rokāde bija ikgadējs šaha turnīrs, kas notika Liepājā no 1994. līdz 2018. gadam.
Sacensību vēsture
Pirmo turnīru, ar kuru sākās "Liepājas rokāde", 1994. gadā organizēja uzņēmējs Jānis Matvejevs. Vēlāk turnīra rīkošanai pievienojās pašreizējais "Liepājas rokādes" galvenais organizators un direktors, FIDE meistars Āris Ozoliņš. Tas bija iecerēts kā Liepājas šaha festivālu tradīciju turpinājums, jo 1960.-1970. gados šeit notika plaši vasaras komandu un individuālie turnīri, kuros piedalījās šahisti no visas toreizējās Padomju Savienības. Ar laiku "Liepājas rokāde" izauga par vienu no lielākajiem un prestižākajiem šaha turnīriem Latvijā, kas parasti notika četras dienas katra gada augusta pirmajā pusē. Pēdējos gados "Liepājas rokāde" parasti sastāvēja no četrām atsevišķām sacensībām: atklātā "Open", superturnīra, ātrspēles un komandu turnīra. "Open" un ātrspēles turnīros pēc Šveices sistēmas varēja piedalīties visi interesenti, bet četri labākie no "Open" turnīra iekļuva superturnīrā, kas notika pēc riņķa sistēmas, piedaloties arī speciāli uzaicinātiem lielmeistariem. Sacensību noslēgumā norisinājās komandu turnīrs. Visi turnīri notika ar FIDE ātrā šaha un ātrspēles reitinga apskaiti. Turnīros ir piedalījušies visi labākie Latvijas šahisti, kā arī daudz ievērojamu viesu. "Liepājas rokādes" sacensību laikā Liepājā ir viesojies arī FIDE prezidents Kirsans Iļumžinovs un notikušas lietišķas sarunas par šaha attīstību Latvijā un Baltijā.
Turnīru uzvarētāji
! Gads !! "Open" turnīrs !! Superturnīrs !! Ātrspēle !! Komandas Aleksandrs Smirnovs (Open B) 🇷🇺 Jevgēņijs Ļevins (Open C)
Henrijs Grobs
Henrijs Grobs (de;, Turgavas kantons — , Cīrihe) bija Šveices šahists.
Biogrāfija
Devis nozīmīgu ieguldījumu šaha atklātņu teorijā. Viņa vārdā ir nosaukts Groba uzbrukums - savdabīga atklātne, kas sākās ar 1. g4. 1942. gadā Grobs šai atklātnei veltījis Cīrihē izdotu grāmatu Angriff g2-g4.
84. Kinoakadēmijas balva
84. Kinoakadēmijas balvas tika pasniegtas Kodak teātrī, Holivudā, ASV. Balvu pasniedza Kino mākslas un zinātnes akadēmija labākajām 2011. gada filmām divdesmit četrās kategorijās. ASV ceremonija tika translēta ABC televīzijas kanālā, ceremonijas producenti ir Braians Greizers un Dons Mišers, kurš ir arī ceremonijas režisors. Balvu pasniegšanu jau devīto reizi vadīja komiķis Billijs Kristels, kaut arī sākotnēji šis pienākums tika uzticēts citam komiķim Edijam Mērfijam, kurš no tā atteicās. Par gada labāko filmu tika atzīta "Mākslinieks".
Kinoakadēmijas preidents Toms Šeraks paziņoja par izmaiņām, kas skar nominācijas "Labākā filma" atlasi. Turpmāk nominācijā varēs izvirzīt no piecām līdz desmit filmām. Holivudas un Hailendas centrā norisinājās trešās gadskārtējās Governors Awards balvas pasniegšanas ceremonija. viesnīcā Beverly Wilshire Hotel norisinājās Kinoakadēmijas balvas par tehniskajiem sasniegumiem pasniegšana, ko vadīja Milla Jovoviča.