cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Radio Skonto
Vēsture
Radio Skonto 1993. gada vidū sāka veidot Arvīds Mūrnieks un Ivo Baumanis. Šīs radiostacijas mērķis bija būt kā alternatīvai Latvijas Radio 1. programmai. Radio Rīgā sāka raidīt 1993. gada 15. decembra rītā un studija atradās Dailes teātrī.
1996. gadā sadarbībā ar ASV koncernu Metromedia Radio Skonto mainīja savu programmu par labu populārai mūzikai, kam pa vidu skanēja īsi ziņu izlaidumi. Balstoties uz starptautisku pieredzi, programmu sāka sastādīt tikai no populārākajām melodijām.
Pašlaik Radio Skonto ir viena studija:
Apraide
Radio Skonto Rīga un Radio Skonto Latvija
Guntis Osis
Guntis Osis (dzimis Talsos) ir bijušais latviešu bobslejists, vieglatlēts, pašlaik — burātājs. Bobslejā bijis stūmējs Jāņa Ķipura vadītajās ekipāžās.
Sportista karjeru sācis vieglatlētikā (tāllēkšana un trīssoļlēkšana). Uz bobsleju pārgāja 1985. gadā. Piedalījies Kalgari, kur bija stūmējs J. Ķipuram četriniekā kopā ar Juri Toni un Vladimiru Kozlovu. Sacensībās tika izcīnīta 3. vieta. 1987. gadā izcīnījis 3. vietu PSRS čempionātā četriniekos, tāpat šajā gadā kļuva par Latvijas PSR čempionu divniekos. 1989. gadā G. Osis tika diskvalificēts uz diviem gadiem par dopinga lietošanu, kad arī beidza bobslejista karjeru.
Kopš 2005. gada nodarbojas ar burāšanu.
Klints Īstvuds
Aktiera karjera
Īstvuds uzsāka savu aktiera karjeru 1954. gadā. Sākumā viņa lomas bija nelielas, bet pēc dažiem gadiem viņš saņēma lomu TV vesterna seriālā Rawhide (1959–1965), kas veicināja aktiera karjeru. Īstvuds kļuva starptautiski pazīstams ar savām lomām Serdžo Leones "itāļu vesternu" triloģijā Trilogia del dollaro: Par sauju dolāru" (1964), "Par dažiem liekiem dolāriem" (For a Few Dollars More, 1965) un "Labais, ļaunais un neglītais" (1966). 70. un 80. gados Īstvuda popularitāti vēl vairāk palielināja galvenā loma filmā "Netīrais Harijs" (1971) un četros tā turpinājumos, kuros viņš attēloja antivaroni, policistu "Netīro Hariju". Īstvuds attēlojis lomas arī tādās pazīstamās filmās kā "Bēgšana no Alkatrazas" (Escape from Alcatraz, 1979), "Gaišais jātnieks" (Pale Rider, 1985), Heartbreak Ridge (1986), "Nepiedots" (1992), "Medisonas apgabala tilti" (1995), "Absolūtā vara" (Absolute Power, 1997), "Miljons dolāru mazulīte" (2004), Gran Torino (2008), "Problēmas ar metienu" (2012). Par lomām filmās "Nepiedots" un "Miljons dolāru mazulīte" nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais aktieris.
Režisors un producents
Lielākos panākumus guvušas Īstvuda filmas "Nepiedots" (1992) un "Miljons dolāru mazulīte" (2004), katra ieguva pa četrām Amerikas Kinoakadēmijas balvām (no 9 nominācijām filmai "Nepiedots" un no 7 nominācijām filmai "Miljons dolāru mazulīte"). Īstvuda filma "Noslēpumu upe" (2003) ieguva sešas nominācijas Amerikas Kinoakadēmijas balvām, no kurām divās kategorijās balvas saņēma Šons Penns kā labākais aktieris un Tims Robinss kā labākais otrā plāna aktieris. Īstvuda režisētā filma "Vēstules no Ivodzimas" (Letters from Iwo Jima, 2006) saņēma 4 nominācijas (no tām ieguva vienu balvu par skaņu montāžu), filma "Samainītais" (2008) — 3 nominācijas, filma "Nepakļaujamais" (Invictus, 2009) — divas nominācijas, filma "Amerikāņu snaiperis" (2014) — sešas nominācijas.
Reigani
Reigani bija grupas "Prāta vētra" blakusprojekts, kas izpildīja humoristiskas dziesmas. Grupas dalībnieki konsekventi noliedza saistību starp "Prāta vētru" un "Reiganiem", tādēļ vienīgās pieejamās ziņas par projektu ir grupas oficiāli izplatītā informācija:
""Reigani" ir Igaunijas kantripanka grupa, kas tika dibināta 1993. gadā Tallinā. Visi tās dalībnieki ir Igaunijā dzīvojoši latvieši. Grupu nodibināja Otomārs Štubis, Mārtiņš Ozoliņš un Petrs Kalnbērzs. Sākumā grupa bieži spēlēja studentu ballītēs. Grupas tēls mainījās un galu galā grupas dalībnieki uzstājās ASV prezidenta Ronalda Reigana maskās. Pēc pusgada grupai pievienojas Kārlis Akupers un Uve Svensons, kurš mūziku studēja Stokholmas Tautas augstskolā. No tā brīža grupas sastāvs nav mainījies. Pēc pirmā koncerta, studentu dienās, kurās kautiņa dēļ no Lietuvas tika izraidīts Ozoliņš, grupa atcēla pārējos tur paredzētos koncertus."
Projekta pirmais albums "Tās figūriņas ir tās aitas un tās govis ir no Reigana vaska" tika izdots 1998. gadā, tajā iekļautas arī trīs dziesmas no "Prāta vētras" albuma "Veronika" (1996): "Čiekuri", "Apelsīns" un "Priedes mežā aug, egles mežā arī aug..". 2000. gada 1. janvārī klajā nāca otrais albums "Nospied sarkano podziņu". Albuma ierakstīšana notika Jelgavas studijā "Easy Willa Studio". 2010. gadā grupa izdeva labāko dziesmu izlasi "Valpurģu nakts" ar četrām jaunām dziesmām. Pēc 2010. gada projekts vairs netiek turpināts.
Slupska
Slupska, vēsturiski arī Štolpa , ir pilsēta Polijas ziemeļos, Pomerānijā, apmēram 17 kilometrus no Baltijas jūras, Pomožes vojevodistē. Rakstos minēta kā apmetne jau no 9. gadsimta, bet pilsētu dibinājis Teitoņu ordenis 14. gadsimta sākumā. No 1372. gada līdz 1478. gadam Slupska bija kņazistes centrs. No 1382. gada pilsēta bija Hanzas savienībā. No 1701. līdz 1945. gadam Prūsijas, respektīvi, Vācijas, sastāvā.
No 1802. līdz 1804. gadam Štolpē par mācītāju strādāja Frīdrihs Šleiermahers. 20. gadsimta sākumā šeit bērnību pavadīja mākslinieks Georgs Gross. Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet visi vācu iedzīvotāji tika padzīti.
Pilsētā atrodas Scania autorūpnīca (autobusi, kravas automašīnas). Slupskas apkārtnē ASV ir plānojusi izvietot pretraķešu aizsardzības sistēmas sistēmas raķetes.
Slupskā dzimuši:
Doku Atis
Doku Atis (dzimis, miris ) bija latviešu rakstnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis kā Oto Doka (Otto Dokka) 1861. gada 16. janvārī Dzelzavas pagasta "Muceniekos", divus gadus mācījās Dzelzavas pagasta skolā un pēc tam no 1874. gada trīs gadus Cesvaines draudzes skolā. Līdzekļu trūkuma dēļ viņš nevarēja turpināt izglītoties, tāpēc strādāja vecāku saimniecībā. 1878.—1887. gadā bija palīgskolotājs Dzelzavas pagastskolā deviņus gadus, vienlaicīgi strādādams, īpaši vasarās, arī lauku darbus. No ietaupītās algas viņš uzcēla dzīvojamo māju (līdz tam laikam dzīvoja rijā). 1892.—1893. gadā strādāja Ropažu skolā, šajā laikā Doku Atis iepazinās ar „Dienas Lapas” redaktoru Jāni Pliekšānu (Raini) un kļuva par atzītu dzejnieku un prozaiķi. Vēlāk strādāja Inčukalna muižā par saimniecības pārzini un rēķinvedi (1893—1903), 1903. gada rudenī atgriezās savās dzimtajās mājās Muceniekos, kur drīz nomira no ielaistas tuberkulozes. Apglabāts Dzelzavas kapos.
Literārais darbs
Doku Ata tapšanu par rakstnieku ietekmēja Kaudzīšu romāns Mērnieku laiki, Mātera raksti, kā arī Šekspīra, Gētes, Šillera un Heines darbi.
Savus pirmos darbus viņš ar pseidonīmu Švurksts iesūtīja Mājas Viesim. Tā redaktors Laubes Indriķis viņam atsūtīja vēstuli, kurā atzina humorista dāvanas, kas šur tur uzmirdzot viņa mēģinājumos. Paklausīdams vietējā mācītāja pamudinājumam, Doku Atis dažus rakstus iesūtīja arī Latviešu Avīzēm.
Savus darbus Doku Atis rakstīja trūcīgos apstākļos, darbodamies gan skolā, gan mājās. Viņa centienu un domu biedri bija dzejnieks Augusts Kažoks un vēlākais filologs Kauliņš.
Aleksandrs Kerčs (nozīmju atdalīšana)
Aleksandrs Kerčs var būt:
Pīters Miglinīks
Pīters Miglinīks (dzimis, miris ) bija latgaliešu dziesminieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1850. gadā Zaļmuižas (tagad Nautrēnu pagastā) muižas pārvaldnieka ģimenē. Mācījās Rēzeknes apriņķa skolā. Bija rakstveža palīgs, vēlāk Viļakas un Makašānu pagasta rakstvedis.
1874. gadā Zaļmuižas īpašnieks Nikolajs Paulins-Rozenšilds pieprasīja no zemniekiem parakstīt aktus par atteikšanos no servitūta tiesībām, kas izsauca zemnieku nemierus. Pēteris Miglinīks kļuva par zemnieku aizstāvi un uzsāka vairākas prāvas pret Zaļmuižas muižkungu. Viņš guberņas tiesas prāvā pret Ludzas apriņķa muižniecības priekšnieku Modestu Paulinu-Rozenšildu guva uzvaru. Tomēr pēc tam viņu apcietināja un uz 11 mēnešiem ieslodzīja cietumā, kur Miglinīks smagi saslima. Miris 1883. gadā 33 gadu vecumā. Apbedīts Nautrēnu pagasta Desetnīku kapos. Kapa pieminekļa autors — B. Buļs.
Darbi
Sacerējis dzejoļus un dziesmas, to saturs — tautas posts, neapmierinātība ar dzīves kārtību, taisnības un brīvības ilgas. Sacerējumi izpildījušies mutvārdos, rokrakstos, dziesmas tikušas dziedātas un bijušas ļoti populāras. Daudzi darbi gājuši zudumā, citi 1920. un 1930. gados publicēti Latgales presē.
Lazdukalna pagasts
Lazdukalna pagasts ir viena no Balvu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Rugāju, Vectilžas, Tilžas un Bērzpils pagastiem, kā arī Madonas novada Indrānu pagastu. Lielākās apdzīvotās vietas ir Benislava (pagasta centrs), Skujetnīki, Līpori, Kapūne, Rūbāni.
Pīters Miglinīks
Dzejas rindu piemēri
Jemit, draugi, glozes rūkā,
Lazdukalna pagasts
Pagasta teritorijā atrodas vairāki valsts nozīmes arheoloģijas pieminekļi - akmens laikmeta un agrā bronzas laikmeta Lubāna līdzenuma iedzīvotāju apmetnes - Lagažas apmetne (2. g. tk. 2. cet. p.m.ē.), Osas apmetne (5600. - 2300. gadu p.m.ē.) un Piestiņas apmetne.
Pīters Miglinīks
Dzejas rindu piemēri
Izdzersim pa vīnai.
Lazdukalna pagasts
Upes
Aiviekste, Balupe, Dziļaune, Palaceņa, Paukle, Piestiņa, Pokrateņa, Saipīte, Vārniene.
Pīters Miglinīks
Dzejas rindu piemēri
Jimā gori sleicynosim,
Lazdukalna pagasts
Ezeri
Aklais ezers, Griuznis (Gryuznis (latgaliski)), Itenis, Kopiunes ezers.
Pīters Miglinīks
Dzejas rindu piemēri
Bādai acis aizlīsim.
Lazdukalna pagasts
Vēsture
1965. gadā Balvu rajonā tika nodibināts Lazdukalna ciems, kurā apvienoja Lieparu un Rugāju ciemu padomju saimniecības «Lazdukalns» teritoriju. 1977. gadā Lazdukalna ciemam pievienoja atlikušo likvidētā Lieparu ciema daļu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Lazdukalna pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rugāju novadā. 2021. gadā Rugāju novadu iekļāva Balvu novadā.
Pīters Miglinīks
Dzejas rindu piemēri
Uz pasaules laime ir,
Lazdukalna pagasts
Pieminekļi
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi:
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Aizupe, Bankova, Benislava, Cirtums, Drudži, Dundenieki, Fabriki, Gariesili, Kapūne, Lazdukalns, Lekste, Lielie Meroni, Liepari, Liepnīte, Mastarīga, Obulderi, Osa, Papurne, Pelnupe, Pilsnieki, Polokori, Roznieki, Rūbāni, Silenieki, Skujetnieki, Slavīti, Stangas, Tutani, Vidussala, Zaļmežnieki, Zirgusala.
Pīters Miglinīks
Dzejas rindu piemēri
Tikai na dēļ mysu.
Uz pasaules prīca ir,
Tikai na dēļ vysu.
Nataisneiba uz pasauļa
Krepka ir kai myurs,
Un myuru myusim ar kulākim
Linga
Linga var būt:
Latvijas karogs
PSRS okupācijas laikā Latvijas karogs bija aizliegts, taču tas tika izmantots kā protesta zīme pret valsts neatkarības zaudēšanu. Karogs tika plaši lietots Atmodas laikā un no jauna kļuva par valsts karogu 1990. gada 27. februārī.
Vēsture
Karogs radīts, iedvesmojoties no Atskaņu hronikā pieminētā Cēsu zemes (Autines) karoga. Sakarā ar zemgaļu vadoņa Nameja uzbrukumu Rīgai 1279. gadā Cēsu komturejas vienība kaujas laukā ieradās ar sarkanbaltsarkanu karogu ("To dzirdējuši, nāca nu ar sarkanu tie karogu, kam vidū balta josla bija. To pirmo reizi ieraudzīja pie Cēsīm, tur tas zināms nācis un letu zemē plīvot sācis, kur sievas braši zirgos jāj un vīriem darbos līdzās stāj. Tik tiešām to jums sacīt varu, ko arī šajā brīdī daru, tas letu karogs ir patiess"). Letgaļiem piešķirtie karogi pirmo reizi pieminēti 1209. gadā līgumā ar Jersikas ķēniņu Visvaldi viņam dotajā lēņu grāmatā.
Karoga parādīšanās jaunākajos laikos
19. gadsimta vidū Tērbatas Universitātes profesors Jēkabs Jūsmiņš, pētot Atskaņu hroniku, uzgāja šo atsauci un to sāka lietot Tērbatas latviešu studenti. Pirmo vispārējo latviešu dziesmu svētku laikā Rīgā 1873. gadā Tērbatas Universitātes latviešu studentiem tika uzticēti goda kārtībnieku pienākumi un kā amata atšķirības zīmes viņi nēsāja sarkanbaltas krūts lentes. Arī pirmais latviešu dziesmu svētku karogs bija šūdināts sarkanbaltos krāsu toņos, kas uzskatāms par pirmo Latvijas valsts karoga prototipu.
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada martā tika izveidota Vidzemes pagaidu zemes padome, par Krievijas Pagaidu valdības komisāru Vidzemes guberņā kļuva Rīgas pilsētas galva Andrejs Krastkalns, vēlāk Andrejs Priedkalns, par komisāra vietnieku Kārlis Ulmanis. Aprīļa beigās Tērbatā izveidoja Kurzemes pagaidu zemes padomi, par Vācijas okupētās Kurzemes guberņas komisāru tika ievēlēts Jānis Čakste. Latgales latviešu kongress Rēzeknē 1917. gada maijā izveidoja savu Latgales Zemes padomi ar Franci Trasunu priekšgalā, kas pauda vēlēšanos atdalīt Latgali no Vitebskas guberņas un apvienot ar pārējo latviešu apdzīvoto teritoriju, tomēr Krievijas Pagaidu valdība neakceptēja Latvijas novadu apvienošanos vienā autonomā vienībā. Politisko procesu ietekmē tika aktualizēts jautājums par Latvijas karoga izskatu. Pie karoga meta izstrādāšanas strādāja vairākas mākslinieku grupas. Populārākie bija mākslas vēsturnieka Oļģerta Grosvalda ar krāsu attiecību 1:1:1 un mākslinieku Anša Cīruļa un Voldemāra Tones ar krāsu attiecību 2:1:2 piedāvātie karoga varianti. 1917. gada maijā Latviešu mākslas veicināšanas biedrības valde pieņēma lēmumu kā paraugus karogu izgatavošanai visiem ieteikt Cīruļa un Tones zīmēto karogu metus. Neviens no šiem variantiem nebija tumšsarkanā krāsā, un arī J. Lapiņa un O. Grosvalda karogi pilnībā neatbilda vēlāk pieņemtajam Latvijas karogam.
Polemika
Polemika par latviešu karogu presē aizsākās, kad pirmie nacionālie karogi parādījās sarīkojumos un demonstrācijās. Laikraksta "Līdums" slejās šo domu apmaiņu ierosināja Dr. Oskara Voita publikācija "Latviešu nacionālās krāsas". Kā pirmie un gandrīz vai vienīgie nopietnākie polemizētāji tā laika presē bija rakstnieks Linards Laicens un valodnieks, orientālists Pēteris Šmits. L.Laicens līdz ar O.Voitu bija pirmie, kuri presē popularizēja tumšsarkano krāsu kā iespējamās Latvijas valsts karoga pamatkrāsu, kamēr citi galvenokārt runāja par tautas karogu. Ar vairākām publikācijām par sarkanbaltsarkano karogu diskusijā iesaistījās Vladivostokā dzīvojošais un strādājošais Pēteris Šmits, kurš iebilda pret Matīsa Siliņa tulkojuma variantu, ka latviešu karogs bijis tikai ar vienu baltu svītru. Šmits, tāpat kā 19. gadsimta beigās vēsturnieks Jānis Krodznieks, "Atskaņu hronikā" minēto vietu par cēsnieku karogu tulkoja: "Ar karogu sarkanā krāsā, kas bija ar baltu strīpots." Sava tulkojuma pareizībai viņš apstiprinājumu meklēja arī folkloras materiālā — tautasdziesmās. Viņš uzskatīja, ka Atskaņu hronikā minētais cēsnieku karogs bijis ar vairākām baltām svītrām. Nav liecību, ka 1917. gadā latviešu aprindās lietoti šādi ar vairākām baltām svītrām darināti karogi. Arī karoga izveides pamatojuma meklēšana folklorā šajā laikā neguva lielu atsaucību. Diskusijās par karogu gan presē, gan mākslinieku aprindās pie puslīdz vienota viedokļa nonāca tikai tad, kad karoga lietošanu apdraudēja gan lielinieki, gan vācu okupācijas vara. Lai gan diskusijā vēl netika radīts Latvijas karogs, kurā būtu apvienoti vēlāk ar likumu apstiprinātie krāsu toņi un svītru proporcijas, tomēr tas bija solis uz viena karoga izveidi. Šīs diskusijas rezultātā ieteiktais A.Cīruļa mets 1918. gadā, realizēts fotogrāfa Jāņa Rieksta pastkartēs, padarīja krāsu proporciju 2:1:2 par tautā vispopulārāko.
Karoga ieviešana
1916. gada otrajā pusē Valmieras skolotāji Jānis Lapiņš un Marianna Straumane izšuva sarkanbaltsarkanu karogu ar saulītes simbolu kreisajā augšējā stūrī.
Vidzemes Zemes sapulces laikā 1917. gada martā šis karogs plīvoja virs Valmieras latviešu biedrības nama.
Vispārējā haosā jau pēc lielinieku Oktobra apvērsuma Petrogradā latviešu pilsonisko partiju un organizāciju pārstāvjiem izdevās savstarpēji vienoties un nodibināt Latviešu pagaidu nacionālo padomi (LPNP), kuras darbinieki bija aktīvi sarkanbaltsarkanās karoga krāsas popularizētāji gan vācu okupētajā Latvijā, gan arī ārpus tās. Jānis Lapiņš 1916. gada otrajā pusē lūdza Valmieras bēgļu bērnu patversmes skolotājai, vēlākajai sievai Mariannai Straumanei (1896-1985) izšūt Indriķa hronikā minēto latviešu sarkanbaltsarkano karogu. Uz tā pamatnes bija uzšūts saulītes simbols.
Daudzas sarkanbaltsarkanā karoga popularizēšanas epizodes saistās ar latviešu sabiedriskajām aktivitātēm 1918. gadā Ukrainā, Tālajos Austrumos, Sibīrijā, Baltkrievijā un citur bijušās Krievijas Impērijas teritorijā. Pirmie nozīmīgākie šā laika sarkanbaltsarkano krāsu lietošanas gadījumi saistās ar valsts proklamēšanas aktu 1918. gada 18. novembrī 2. Rīgas pilsētas teātra (tagad Latvijas Nacionālais teātris) ēkā Rīgā 1918. gada 18. novembrī. Par to, ka sarkanbaltsarkanais karogs kļuvis par valsts simbolu, liecināja arī mākslinieka Jāņa Kugas dekorētā zāle, kas fiksēta fotogrāfa Viļa Rīdzenieka fotouzņēmumā. Visplašāk sarkanbaltsarkanie karogi tika lietoti jaunās valsts pirmajās dienās iedzīvotāju sapulcēs un demonstrācijās. Dažkārt atzīmēts, ka karogu gatavošanai trūcis piemērota auduma. Pirmie jaunās valsts karogi tika darināti lielā steigā, un par vienveidību to izskatā tika domāts maz. Brīvības cīņās, kas aizsākās jau 1918. gadā un noslēdzās ar uzvaru 1920. gadā, sarkanbaltsarkans karogs pārliecinoši kļuva par Latvijas simbolu.
Krāsas un proporcijas
Pirmie likumdošanas dokumenti saistībā ar valsts karogu bija ministriju un departamentu rīkojumi un pavēles, kas izdotas 1918. gada beigās un 1919. gadā. Turpmākie dokumenti publicēti jau pēc Brīvības cīņām. 1921. gada 15. jūnijā Satversmes sapulcē pieņēma Likumu par Latvijas Republikas karogu un ģerboni. Likums gan noteica krāsu proporcijas, bet nenorādīja krāsu toņus, kā arī karoga izmērus. Tas arī netika izdarīts 1922. gadā pieņemtajā Satversmē.
Pirmoreiz karoga krāsa raksturota 1922. gada 25. augustā LR Ministru kabineta pieņemtajos "Noteikumos par valsts, tirdzniecības, amatu personu un atsevišķu iestāžu flagām un kara kuģu karogiem". Šie noteikumi ne tikai paredzēja, ka karoga krāsa ir "tumši sarkana (karmin)", bet arī noteica karoga garuma un platuma attiecību 3:2. Tomēr noteikumos vēl nebija konsekvences terminoloģijā un tika lietots gan "flaga", gan "karogs". Šos noteikumus pieņemot kā likumu Saeimā, karoga garuma un platuma attiecības noteica 2:1, kā arī vārdu "flaga" aizvietoja ar — "karogs". "Likumu par Latvijas valsts, tirdzniecības, amatu personu un atsevišķu iestāžu un karakuģu karogiem" 1923. gada 16. janvārī pieņēma Saeima, bet 20. janvārī to izsludināja Prezidents. 16. martā likumu un ministru kabineta noteikumu krājuma pielikumā iespiesti "Latvijas karogu zīmējumi", kuros krāsās attēloti visi septiņpadsmit likumā noteiktie un aprakstītie karogi.
Karoga izskats
Karoga ar likumu noteiktās garuma un platuma proporcijas ir 2:1, bet sarkanās un baltās krāsas proporcijas 2:1:2. Karoga krāsas, saskaņā ar "Latvijas valsts karoga likuma piemērošanas noteikumiem", atbilst Pantone krāsu skalas krāsām PANTONE 201C un PANTONE White.
Sarkanā:
PANTONE 201C
RGB 157 34 53
CMYK 7 100 68 32
Hex #9D2235
Baltā:
PANTONE White
RGB 255 255 255
CMYK 0 0 0 0
Hex #FFFFFF
Kapulauks
Kapulauks jeb senkapi ir pirmskristietības laikmeta apbedījuma vieta, kas Latvijas teritorijā sastopami līdz 13. gs. Ziemeļu krusta kariem.
Mēdz būt dažādu veidu kapulauki: līdzenie, uzkalniņu, akmeņu krāvuma, akmens laivveida krāvuma u.c. kapulauki. Arī apbedīšanas veidi kapulaukos mēdz būt dažādi: inhumcijas (jeb t.s. skeletkapi, mirušie apbedīti vai nu ar vai bez piedevām, ar vai bez šķirsta visdažādākajās pozās); kremācijas (jeb t.s. ugunskapi, ķermenis tiek sadedzināts sārtā, reizēm ar visām līdzi dotajām lietām, kremētie kauli var tikt aprakti urnās, bedrēs vai izkārtoti anatomiskā secībā, tāpat arī lietas); kenotafi (jeb t.s. simboliskie apbedījumi, tiek apbedītas tikai lietas, bez mirušā ķermeņa).
Kapulauku atrašana
Kapulaukus dabā atpazīt ir samērā grūti, parasti tiem nav ārēju pazīmju un tos var atšķirt pēc lauku darbu laikā atrastiem savrupatradumiem — senlietām vai kaulu fragmentiem.
Vieglāk atpazīt pēc nosaukuma, ko vietas apzīmēšanai lieto vietējie iedzīvotāji. Kurzemē kapulaukus visbiežāk sauc par "zviedru kapiem". Šāds nosaukumi saistāms ar to, ka jaunākās vēstures notikumi cilvēkiem šķiet tuvāki un tāpēc senie apbedījumi tiek attiecināti uz senākiem "zviedru laikiem". Savukārt Latgalē senie kapulauki reizēm tiek dēvēti par "franču kapiem" vai "krievu kapiem".
Akmenskrāvuma kapulauku nosaukums bieži tiek saistīts ar velnu: "velna laivas", "velna klēpis", "velna kancele", kas saistāms ar kristīgās baznīcas cīņu pret pagānisma kultūras paliekām.
Līdzenie kapulauki un savrupapbedījumi
Akmens laikmetā Latvijā bija tikai līdzeni kapulauki. Vienīgais zināmais neolīta indivīda apbedījums atrasts Laukskolas apmetnē pie Salaspils. Pazīstamākais vidējā akmens laikmeta kapulauks ir Zvejnieku kapulauks, kurā atrasti mezolītam raksturīgie okerēti kapi, šeit apglabāts gan viens indivīds, gan grupveida apbedījumi. Ar akmens laikmetu datējams arī Kreiču kapulauks, kurā apbedītie zemē guldīti gan izstiepti, gan sēdus pozā. Bronzas laikmeta interesantākais kapulauks ir Doles Ķivutkalnā, kur atklāts vīrieša un maza bērna dubultapbedījums, arī ugunskapi. Dzelzs laikmeta līdzenā kapulauka piemērs ir Lielvārdes Pārceltuves kapulauks, kurā atrakti 38 skeletkapi un 2 ugunskapi. Kuršu apdzīvoto teritoriju vēlajā dzelzs laikmetā raksturo līdzenie ugunskapi (piemēram, Lībagu pagasta Sāraji), kas liecina par ugunsritu lielo nozīmi kuršu tā laika kultūrā.
Uzkalniņu kapulauki
Latvijas teritorijā uzkalniņu kapulauki parādās, sākot ar Bronzas laikmetu. Tie tiek saistīti ar saimniecības sistēmas maiņu (pāreju uz zemkopību un lopkopību) un ietver ideju par aizkapa mājokli. Bronzas laikmeta uzkalniņu kapulauka piemērs ir Pukuļu kapulauks Dienvidkurzemes novadā. Sākotnējie kauli nav vēlāk kalcinēti. Dzelzs laikmetā uzkalniņu kapulauki bija izplatīti tikai Zemgales, Sēlijas teritorijā un Vidzemes dienvidos un tiek saistīti ar latgaļu un sēļu priekštečiem. Uzkalniņu kapulauka veidotāji izdedzināja zemi, izveidoja laukakmeņu riņķi un visbeidzot uzbēra smiltis (piemērs — Īles pagasta Gailīšu kapulauks). Vidējā dzelzs laikmetā uzkalniņu nav. Vēlajā dzelzs laikmetā tie izplatīti Kurzemē (Sabiles Krievu kapi) un austrumu Latvijā, kā arī lībiešiem ap Gauju.
Lībiešu uzkalniņu kapulauki
Lībiešu uzkalniņu kapulauki ir raksturīgi Gaujas upes baseina lībiešiem, un parasti atrodas pie mazas upes vai strauta un veido atsevišķas grupas ietvertas vienā kapulaukā. To pazīmes var būt ap 0,4-2,5 metru augstums un ap 3-15 metru diametrs. Parasti uzkalniņā apbedīts viens, vai retāk divi mirušie.
Akmeņu krāvuma kapulauki
Izplatīti tikai Latvijas ziemeļos, tradīcija ienākusi no tagadējās Igaunijas teritorijas. Agrīnākie akmens krāvuma kapulauki atrodas Ziemeļkurzemē un tiek datēti ar 2.—3. gs. pr. Kr. (Strazdes kapulauks). Akmens krāvuma kapulauki izplatīti tikai agrā un vidējā dzelzs laikmetā. Akmens krāvumu veidoja šādi: izveidoja no akmens četrstūri, tam piebūvēja paplašinājumus, kopējais garums varēja būt vairāki desmiti metru. Tajā bija gan uguns, gan skeletu kapi. Parasti kapulaukā atradās 1 —2 krāvumi. Līdz 5. gs. zināmi ap 80 tādu kapulauku, bet vēlāk jaunus apbedījumus veica vecajos kapulaukos.
Akmens laivveida krāvumi
Bronzas laikmeta akmens laivveida krāvumi jeb t.s. "Velna laivas" atrodamas tikai Ziemeļkurzemē un saistāmi ar līdzīgiem atradumiem tagadējās Somijas teritorijā. Latvijā esošie akmens laivveida krāvumi drīzāk ir izņēmums, nevis tipiska apbedīšanas tradīcija. Mūsdienās dabā apskatāmas tikai Birznieku un Bīlavu akmens laivas.
.bj
.bj ir Beninas augstākā līmeņa domēns (ccTLD). Domēnu administrē Beninas staciju un telekomunikāciju birojs. Domēns tiek dalīts divās kategorijās: publiskie domēni (.bj, .gouv.bj, .mil.bj, .edu.bj, .gov.bj, .asso.bj un citi) un nozaru domēni (.barreau.bj, .com.bj un citi).
Domēna nosaukumā var izmantot visus burtus no franču alfabēta, kā arī ciparus no 0 līdz 9 un "-" simbolu.
Linga (patruļkuģis)
Linga (borta numurs P03) bija Latvijas Jūras spēku Storm klases patruļkuģis. Tas uzbūvēts Norvēģijā 1968. gadā un ar nosaukumu KNM Gnist ("dzirkstele") bijis Norvēģijas Karaliskās Karaflotē.
Kopš 1990. gadu vidus Gnist atradās konservācijā Tromsē, Norvēģijā. Pēc Latvijas un Norvēģijas valdību vienošanās tika sākta GNIST, kā arī HVASS un KJEKK (tagad P-02 LODE un P-01 ZIBENS) gatavošana kuģa iekļaušanai Latvijas Jūras spēku sastāvā.
2012. gada 25. maijā Linga izgāja pēdējo reizi jūrā. Pēc atgriešanās no jūras, uz kuģa notika karoga nolaišanas ceremonija. Pēc nepilnu 11 gadu dienesta Latvijas Jūras spēkos, uzsākts kuģa norakstīšanas process.
Tehniskie taktiskie dati
Klase - Storm
Tips: patruļkuģis
Būves gads, vieta: 1968. gads, Norvēģija
Iepriekšējais nosaukums: Gnist (Dzirkstele)
Latvijas Jūras spēkos 2001. gada 11. jūnijs - 2012. gada 25. maijs
Garums: 36,5 m
Platums: 6,2 m
Iegrime: 1,8 m
Dzinēji: MTU MD 16 V538 TB90, kopējā jauda 7200 ZS
Ātrums mezglos: līdz 30
Apbruņojums: Bofors 76 mm, 40 mm
Kuģa krustmāte Elena Kulberga.
Uzdevumi
Linga piedalījies starptautiskās un nacionālās militārās mācībās: "STORMEX", "STRONG RESOLVE", "BALTIC SWIFT", "BALTOPS" u.c.
Pieraksta osta: Rīga
.cv
.cv ir Kaboverdes augstākā līmeņa domēns (ccTLD).
Pieejamie otrā līmeņa domēni:
BALTOPS
BALTOPS (Baltic Operations) ir ikgadējās militārās mācības Baltijas jūrā un tai pieguļošajās valstīs, ko kopš 1971.gada rīko un apmaksā Savienoto Valstu Eiropas Flotes pavēlniecības komandieris.
Kopš 1993.gada šīs mācības bija lielākais ieguldījums NATO programmai Partnerattiecības mieram, to mērķis bija veidot un stiprināt uzticēšanos starp NATO un bijušās PSRS ietekmes sfēras valstīm. Desmit dalībvalstis (Bulgārija, Čehija, Igaunija, Ungārija, Latvija, Lietuva, Polija, Rumānija, Slovākija un Slovēnija) kopš tā laika ir iestājušās NATO.
Ulysses (kosmiskā zonde)
Ulysses bija ESA un NASA kopīga kosmiskā zonde Saules un heliosfēras izpētei. Tā tika palaista ar kosmoplānu Discovery (STS-41). Svarīgākais misijas uzdevums bija novērot Saules polu apgabalus, kurus no Zemes nevar redzēt. Citi pētījumu virzieni ietvēra Saules vēja sastāva un izturēšanās noteikšanu, Saules un starpplanētu izcelsmes enerģētisko daļiņu pētījumus, Saules un heliosfēras magnētiskā lauka mērījumus, galaktisko kosmisko staru pētījumus, heliosfēras un starpzvaigžņu vides mijiedarbības izpēti, ka arī piedalīšanos programmā, lai identificētu gamma staru uzliesmojumus. tika beigta Ulysses misija, dodot komandu izslēgt tā sistēmas.
Ulysses ir Odisejas nosaukums latīņu valodā.
Jump
"Jump" ir ASV mūziķes Madonnas ceturtais singls no 2005. gadā izdotā desmitā studijas albuma Confessions On A Dance Floor. Singls tika izdots 2006. gada rudenī. Lielākajā daļā Eiropas singls tika izdots 2006. 6. novembrī (izņēmums bija Itālija un Nīderlande, kur singls iznāca 3. novembrī un Vācija, Austrija un Šveice, kur singls tika izdots 10. novembrī), bet ASV singls oficiāli tika izdots 7. novembrī.
Anna Sakse
Dzīvesgājums
Dzimusi 1905. gadā Lejasciema Lauzās, vectēvs bijis kroņa muižas rentnieks kaļķakmens lauztuvēs un kalējs, četru bērnu ģimenē — māsa Austra, brāļi Haralds un Aleksandrs. Mācījās Augulienas pamatskolā, Lejasciema ministrijas skolā, šajā laikā iztulkojusi Mamina-Sibirjaka stāstu «Vecais zvirbulis» un labi spēlējusi šahu, un Lejasciema reālģimnāzijā. 1917. gadā nomira viņas māsa Austra un brālis Haralds. 1925. gadā sāka studēt LU pedagoģiju un filoloģiju, bet studijas neturpināja. Strādāja par tulkotāju un korektori Rozīša vadītajā «Pēdējā Brīdī», kur publicēja savus pirmos dzejoļus.
1931. gadā sāka darboties komunistiskajā pagrīdē, izmantojot žurnālistes apliecību, piedalījās Rīgas apgabaltiesas komunistu prāvās, lai juridisko informāciju atreferētu nelegālajam Sarkanās palīdzības (MOPR) žurnālam, izmantoja redakcijas telpas, lai izplatītu lielinieku propagandas izdevumus, piedalījās nelegālajā Revolucionāro žurnālistu, mākslinieku un rakstnieku apvienībā, izveidoja nelegālo laikrakstu "Fronte". 1932. gadā apprecējās ar laikrakstu «Vienība (Rīga)», «Ceļš (Liepāja)», «Laikmets» līdzstrādnieku, PSRS vēstniecības Latvijas Republikā preses referentu Edgaru Abzalonu (1900-1950).
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā strādāja Latvijas Komunistiskās partijas centrālajā orgānā, laikrakstā «Cīņa» kā nodaļas vadītāja. Pēc nacistiskās Vācijas iebrukuma PSRS okupētajā Latvijā evakuējās uz PSRS, atstājot savas meitas Silviju (Abzaloni 1934-1985, vēlāk Ducmani, vēlāko Latvijas komitejas kultūras sakariem ar tautiešiem ārzemēs priekšsēdētāja vietnieci ) un Taigu Lejasciemā saviem vecākiem. Dzīvoja Čuvašijā Komsomoļskas rajona Kārļa Marksa kolhoza Krestņikovas sādžā, bet pēc PSRS Rakstnieku savienības sekretāra Aleksandra Fadejeva rīkojuma apmetās Kirovā kopā ar vīru un brāli Aleksandru Saksu, kurš bija pēc Viļa Lāča otra augstākā evakuētās okupācijas valdības amatpersona, LPSR Tautas komisāru padomes lietu pārvaldnieks, un brāļa sievu tulkotāju Annu Saksi-Ozolu apgabala izpildkomitejas namā Komūnas ielā 2, strādāja «Kirovskaja Pravda», komunistiskās partijas Centrālās komitejas sekretāra Pelšes uzdevumā tulkoja Ļeņina rakstus. Kad 1941. gada decembrī Kirovā atsāka darbu laikraksts «Cīņa», Abzalone kļuva tā ideoloģe un propagandiste, arī Sarkanās armijas frontes korespondente. Kad otrreizējās PSRS okupācijas laikā atgriezās Rīgā, 1944. gadā Sovinformbirojs uzdeva Vanagam un Saksei-Abzalonei radīt propagandas brošūru «Vāci Latvijā». 1945. gadā izdeva no saviem avīžrakstiem apkopotu grāmatu ar Sudrabkalna ievadu «Par vācu fašistu zvērībām Latvijā».
1946. gadā iesāka rakstīt romānu «Pret kalnu» par PSKP funkcionāru pagastā, kuru pabeidza 1947. gada 7. novembrī, par ko saņēma Staļina prēmiju 1950. gadā. 1950. gada 14. martā kļuva par PSRS Augstākās Padomes deputāti ; izvirzīta divatā ar Staļinu 250. Abrenes vēlēšanu apgabalā Madonas 640. vēlēšanu apgabalam kā Abrenes, Balvu un Alūksnes rajonu strādnieku, kalpotāju, kolhoznieku un zemnieku viensētnieku kandidāte. Kā PSRS Augstākās Padomes deputāte darbojās VDK segorganizācijā PSRS Miera aizstāvēšanas komitejā no 1950. gada līdz 1958. gadam. 1950. gadā I Vispasaules miera piekritēju kongresa laikā Polijā piedalījās Vispasaules Miera padomes dibināšanā, piedalījās tās kongresos 1951. gadā Zviedrijā, 1952. gadā Austrijā, pēc pašas vārdiem «miera piekritēju armijā».
1956. gadā pabeidza rakstīt autobiogrāfisko romānu «Dzirksteles naktī». Mirusi 1981. gada 2. martā, viņas nekrologu parakstīja LKP CK pirmais sekretārs Voss, ideoloģijas sekretārs Imants Andersons, LPSR Ministru padomes priekšsēdētājs Jurijs Rubenis, LPSR VDK priekšsēdētājs Boriss Pugo un visas citas PSRS okupācijas režīma galvenās amatpersonas.
Bibliogrāfija
Pirmā publikācija — dzejolis «Dieva sapnis» laikrakstā «Tukuma Ziņas» 1925. gadā. Latvijas PSR laikā propagandēja komunistisko ideoloģiju, cildināja kolektivizāciju (romāns «Pret kalnu»), kritizēja pirmskara augstskolu un literāros klasiķus (romāns «Dzirksteles naktī»), publicistikā nosodīja nacismu. Blakus ideoloģiskas ievirzes darbiem rakstīja arī humoristiski satīriskus sacerējumus (krājumā «Nokaltis zars»). Daiļrades pēdējā posmā pievērsās literārajām pasakām (krājumā «Kalējdēls Kaspars», «Pasakas par ziediem»), literārās pasakas tradīcijas papildinot ar jaunām iezīmēm un tēliem. Vairāki darbi tulkoti krievu, vācu, igauņu, uzbeku valodā.
Lietuviešu un līvu karagājiens uz Rīgu (1204)
1204. gada lietuviešu un līvu karagājiens uz Rīgu  bija Livonijas krusta karu pirmā posma turpinājums iepriekšējā gadā notikušajam Jersikas un lietuviešu karagājienam uz Rīgu. Tas notika 1204. gada vasarā pēc tam, kad bīskaps Alberts bija atstājis Rīgu un devies braucienā uz Vāczemi krustnešu vervēšanai.
Polockas, Jersikas un lietuviešu karagājiens uz Līvzemi (1203)
1203. gada Polockas, Jersikas un lietuviešu karagājiens uz Līvzemi  bija Livonijas krusta karu pirmā posma turpinājums. Karagājiens notika 1203. gada vasarā pēc tam, kad līvi pēc 1200. gada kaujas pie Rumbulas un Salaspils aplenkuma bija noslēguši miera līgumu ar bīskapu Albertu un ierādījuši vietu Rīgas celšanai.
Karagājienā piedalījās Polockas karaspēks kņaza Vladimira Vseslaviča vadībā un apvienotais Jersikas un to sabiedroto lietuviešu karaspēks ķēniņa Visvalža vadībā. Polockas karaspēks aplenca līvu pili Ikšķilē, kuriem pēc 1200. gada kaujām nebija pietiekama apbruņojuma pils aizsardzībai. Pēc meslu saņemšanas kņazs devās uz Salaspili, kuras aizstāvēšanai bīskaps Alberts bija nosūtījis vācu stopniekus. Polockieši nespēja ieņemt uz salas atrodošos pili un bija spiesti ar zaudējumiem atkāpties.
Savukārt Jersikas valdnieks ar lietuviešiem virzījās pret Rīgu un sastapās ar krustnešiem pie Senā kalna (mons Antiquus). Kaujā ar Rīgas pilsoņiem tika nogalināts to vadonis Teoderihs Brudegams.
Rietumbalti
Rietumbalti bija baltu atzars, kuru apdzīvotais areāls bija vistālāk uz rietumiem, no Jitlandes pussalas (mūsdienu Dānijā) līdz tagadējās Vācijas Brandenburgas pavalsts dienvidiem, Pomerānijā, baltu Prūsijā, Lietuvā visās teritorijās uz rietumiem no Nemunas, Žemaitijas rietumos, Latvijā — Kurzemes dienvidos un vidusdaļā, Zemgalē un Sēlijā, kā arī Polijas austrumos un Baltkrievijas rietumos — uz dienvidiem sasniedzot mūsdienu Hrodnu.
Viņi runāja rietumbaltu valodās, kurā ietilpa senprūšu valoda, kuršu valoda, jātvingu valoda (kas visticamāk bija prūšu valodas dialekts) un Pomerānijas baltu valoda.
Vēsture
Ap mūsu ēras sākumu, ģermāņu ciltis, kas virzījās uz austrumiem, izspieda vai pārtautoja lielu daļu agrīno rietumbaltu. Palika daudzas nelielas saliņas, kur saglabājās galējo rietumbaltu kultūra. Lielākā daļa rietumbaltu tika aizspiesta līdz līmenim — Pomerānijas ziemeļi un ziemeļrietumi, baltu Prūsija, teritorijas Nemunas kreisajā krastā, Rietumžemaitija, Kurzemes centrs un dienvidi, Polijas-Baltkrievijas pierobeža — līdz Hrodnai dienvidos. Tautu staigāšanā rietumbalti nepiedalījās, ja neskaita daļu galindu, kuri, iespējams, aizmigrēja kopā ar gotiem. Migrējot ģermāņiem uz Rietumeiropu — mūsdienu Vācijā atlikušās galējo rietumbaltu saliņas palika uz vietas, kur tās galu galā saplūda ar tukšajās zemēs ienākošajiem slāviem. Šāda etniskā situācija saglabājās līdz pat 13. gadsimtam.
Pomerānijas balti
Par rietumbaltu baltu dzīvošanu Pomerānijā liecina hidronīmija, toponīmija, arheoloģija un baltismi vietējās slāvu valodās, izmirušajā slovinciešu un mūsdienu kašūbu valodā. Pēdējo reizi Pomerānijas balti, iespējams, minēti īsi pirms Prūsijas krusta kariem.
Polābi
Polābi dzīvoja teritorijā ap Berlīni un Rīgenes salā līdz 18. gadsimta beigām. Polābu valodā ir saglabājušies baltiem raksturīgie divskaņi: au; ai; ei. Kā arī ir saglabājies skaņu salikums ar, nevis slāvu — ra. Tādejādi polābiski ir "draug", nevis tipiski slāviskais "drug".
Piebalgas alus
SIA Piebalgas alus ir Latvijas alus un bezalkoholisko dzērienu ražotājs. Tā īpašnieks ir Somijas uzņēmuma Olvi Oyj meitas uzņēmums AS "Cēsu alus". Alus darītava darbību sāka 1989. gadā Jaunpiebalgā.
Alus darītava darbojas saskaņā ar Bavārijas alus tīrības likumu, izmantojot tikai miežu iesalu, ūdeni, apiņus un raugu. Kopš 2011. gada "Piebalgas alus" ražo arī kvasu.
Vēsture
1993. gadā alus darītava tika privatizēta. 1995. gadā tika izveidota alus šķirne "Piebalgas alus". 1998. gada 28. janvārī alus darītava tika reģistrēta kā SIA "VIRGA LK". 2004. gada 1. aprīlī uzņēmums mainīja nosaukumu uz SIA "Piebalgas alus".
2021. gada 8. martā tika paziņots, ka SIA "Piebalgas alus" tiks pārdots uzņēmumam AS "Cēsu alus". Tad uzņēmuma īpašnieki bija: SIA "SD Invest" (49 %; īpašnieks Lietuvas pilsonis Igors Šeheļevs); SIA "Tondo" (30 %; īpašnieki: Jānis Dūklavs [ 98,77 % ] un viņa meita Dace Dūklava-Kokina); zemnieku saimniecība "Kalna-Brici" (13 %; īpašniece Dūklava sieva Ināra Dūklava); Jānis Dūklavs (8 %). 16. aprīlī Latvijas Konkurences padome atļāva šo darījumu, un tas tika pabeigts 1. jūnijā.
Biosfēras rezervāts
Biosfēras rezervāts ir plaša teritorija, kurā atrodas starptautiskas nozīmes ainavas un ekosistēmas. To izveidošanas mērķis ir dabas daudzveidības saglabāšana biosfērā kopumā, vienlaikus veicinot teritorijas sociālo un ekonomiski attīstību. 2011. gada martā pasaulē kopā bija 564 biosfēras rezervāti 109 valstīs. Latvijā ir izveidots viens biosfēras rezervāts — Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāts.
Biosfēras rezervāta principi
UNESCO nosaka trīs biosfēras rezervātu pamatfunkcijas:
Biosfēras rezervātu vēsture
Biosfēras rezervāti ietilpst Apvienoto Nāciju Izglītības, Zinātnes un Kultūras Organizācijas (UNESCO) programmā "Cilvēks un biosfēra", kas aizsākta [1970]. gadā. Programmas mērķis ir uzlabot cilvēku attiecības ar vidi globālā mērogā, galvenokārt veicinot starpdisciplinārus pētījumus par vides un cilvēka mijiedarbību.
6. jūnijs
6. jūnijs ir gada 157. diena pēc Gregora kalendāra (18. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 208 dienas.
Vārda dienas
Ardis, Ingrīda
Ugunsgrēks
Ugunsgrēks ir nevēlama un nekontrolējama uguns izplatīšanās, kurā var būt cilvēku un dzīvnieku upuri, kā arī sadeg un iet bojā materiālās vērtības. Bieži vien notiek mežu ugunsgrēki, kad aizdegas mežs, un tiek apdraudētas cilvēku un meža iemītnieku dzīvības. Mežu ugunsgrēku cēloņi var būt dabiska aizdegšanās no zibens vai arī to var izraisīt cilvēku darbība.
Lai novērstu ugunsgrēka izcelšanos, tiek ievēroti dažādi drošības pasākumi. Uguns lietošanai tiek izveidotas speciālas vietas: ugunskuri, pavardi, krāsnis un citas, kurās uguns tiek norobežota no degtspējīgām vielām. Degšanas laikā uguns tiek uzraudzīta, lai tā nenodzistu un arī lai tā neaizdedzinātu apkārtējos priekšmetus.
Ugunsgrēku dzēšana
Ugunsgrēku dzēšanai ir noorganizētas speciālas ugunsdzēsēju vienības, kuras ir gatavas likvidēt jebkādus ugunsgrēkus, kā arī glābt cilvēku dzīvības un materiālās vērtības. Ugunsgrēku dzēšanai tiek lietots ūdens vai citas liesmu slāpējošas vielas. Ir izstrādāti speciāli ugunsdzēšamie aparāti. To klātbūtne ir nepieciešama visās ugunsbīstamās vietās.
Kārlis Zariņš (diplomāts)
Kārlis Reinholds Zariņš ( — ) bija Latvijas Republikas diplomāts, no 1933. gada jūlija Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadītājs, vienlaikus arī Latvijas ārkārtējais sūtnis un pilnvarotais ministrs Apvienotajā Karalistē, Latvijas Republikas leģitīmais pārstāvis pēc notikušās Latvijas okupācijas un Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadītājs trimdā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1879. gada 4. decembrī Ipiķu pagastā. Mācījās Sanktpēterburgas Komercizglītības izplatīšanas biedrības augstākajos komerciālās izglītības kursos, pēc tam jurisprudenci, tautsaimniecību, literatūru un vēsturi Pēterburgas Tautas augstskolas kursos. Strādāja Pēterburgas biržā par notāra palīgu.
Pirmā pasaules kara laikā no 1915. gada augusta bija Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas Petrogradas prezidija loceklis, vēlāk kasieris. Piedalījās Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes (LPNP) darbā.
1918. gada septembrī atgriezās Latvijā, no 1918. gada decembra bija Tautas padomes loceklis un Rīgas pilsētas valdes sekretārs.
Darbs LR Ārlietu ministrijā
No 1931. gada decembra līdz 1933. gada martam Latvijas Republikas ārlietu ministrs. No 1933. gada jūlija sūtnis un ģenerālkonsuls Apvienotajā Karalistē
Latvijas Republikas de iure pārstāvis un pārstāvniecību vadītājs
Ar Latvijas Republikas Ministru kabineta 1940. gada 17. maija lēmumu Latvijas sūtnim Londonā kara gadījumā tika piešķirtas ārkārtējas pilnvaras pārstāvēt Latvijas intereses ārzemēs, izņemot Igauniju, Lietuvu, Somiju, Zviedriju, Vāciju un PSRS. Tās deva tiesības sūtnim K. Zariņam izdot saistošus rīkojumus visām Latvijas pārstāvībām, rīkoties ar visiem valsts līdzekļiem, atstādināt no amata sūtņus, atcelt un pārcelt visu pārējo pārstāvību darbiniekus, likvidēt pārstāvības, izņemot sūtniecību ASV, utt. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 17. jūnijā sūtnis Kārlis Zariņš, pamatojoties uz Latvijas Republikas valdības piešķirtajām ārkārtējām pilnvarām, nodrošināja Latvijas interešu pārstāvniecību Rietumeiropā.
Līdz mūža beigām vadījis sūtniecību Londonā un Latvijas diplomātisko un konsulāro dienestu. Uz ārkārtējo pilnvaru pamata iecēlis pilnvarotos lietvežus - Latvijas sūtniecības vadītājus ASV, diplomātisko pārstāvi Spānijā, diplomātiskā dienesta vadītāja pārstāvjus vairākās valstīs un starptautiskajās organizācijās Ženēvā, pārstāvi Vācijā. Iecēlis vairāk kā 20 goda konsulu Apvienotajā Karalistē un Britu Sadraudzības valstīs, karjeras konsulu Kanādā.
Sasaucis un vadījis Latvijas sūtņu apspriedi 1946. gada maijā Ženēvā, 1947. gada augustā Londonā un 1953. gada maijā Parīzē (kopā no 1946. gada maija līdz 1990. gada aprīlim tika sasauktas 17 Latvijas diplomātisko un konsulāro pārstāvju sanāksmes un apspriedes, kurās izstrādāja darbības stratēģiju, lai nodrošinātu valsts neatkarības de iure saglabāšanu). 1946. gada maijā un 1950. gada oktobrī notika Latvijas sūtņu un latviešu trimdas organizāciju pārstāvju apspriedes.
Miris 1963. gada 29. aprīlī Londonā, Apvienotajā Karalistē (pēc K.Zariņa nāves Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadību pārņēma Arnolds Spekke, Latvijas sūtniecības vadītājs Vašingtonā).
Bibliogrāfija
"Par Latvijas tapšanu. Īsas atmiņas." (Londona, 1945).
Rēzeknis Bryuvers
Rēzeknis Bryuvers, iepriekš DFD, ir alus darītājs Latvijā. Darbību uzsāka 2004. gadā, taču 2008. gadā Latvijas finanšu krīzes dēļ to pārtrauca. Darboties atsāka 2009. gadā, Rēzeknes speciālajā ekonomiskajā zonā (RSEZ).
Tarnova
Tarnova ir pilsēta Polijas dievidaustrumos, Mazpolijas vojevodistē Dunajecas krastos. Liels ķīmiskās, stikla, mašīnbūves un militārās rūpniecības centrs. Pie Tarnovas ģeogrāfiski sākās Karpatu kalni. Pilsētā atrodas čigānu kultūras muzejs. Tarnova, pēc aptaujas datiem, ir visrelioģiozākā pilsēta Polijā.
Džons Votsons (psihologs)
Džons Brodess Votsons (en, dzimis, miris ) bija ASV psihologs, viens no biheiviorisma psiholoģiskās skolas dibinātājiem.
Dzimis Dienvidkarolīnas štata Grīnvilas pilsētā. 21 gada vecumā ieguva maģistra grādu vietējā Fūrmena Universitātē. Pēc vietējā profesora rekomendācijas iestājās Čikāgas Universitātē pie Džona Djūija, tomēr, kā pats atzina, "nesaprata par ko viņš stāsta", tāpēc apmācība pārgāja pie funkcionālisma psihologa Džeimsa Rolenda Andžela (James Rowland Angell). Ietekmējās arī no Žaka Lēba pētījumiem par dzīvnieku uzvedību un Ivana Pavlova pētījumiem par nosacījuma refleksiem.
1913. gadā Votsons publicēja savu pazīstamāko darbu Psychology as the Behaviorist Views It, dažkārt sauktu par "Biheivioristu manifestu". 1920. gadā, strādādams Džonsa Hopkinsa Universitātē, veica no zinātnes ētikas viedokļa apšaubāmo Mazā Alberta eksperimentu par nosacījuma refleksu radīšanu zīdainim. Pretrunīgi tiek vērtēta arī Votsona publiski paustā atziņa, ka, ja viņam piešķirtu 12 zīdaiņus, viņš ar psihotehnikas palīdzību varētu izveidot personību, kādu vien viņš vēlas.
1920. gadā Votsonam palūdza atstāt amatu Džonsa Hopkinsa Universitātē, sakarā ar avīzēs publicēto ziņām par viņa sakaru ar studenti Rozāliju Raineri (Rosalie Rayner), ar kuru vēlāk viņš apprecējās, izšķiroties no iepriekšējās sievas.
Vēlākos gados strādāja reklāmas kompānijā JWT.
Žans Klods van Damme
Žans Klods van Damme (Jean-Claude Van Damme; dzimis ) ir beļģu cīņas mākslas meistars un aktieris, plašāk zināms ar savām cīņas mākslas un spriedzes filmām. Par viņa veiksmīgākajām filmām tiek uzskatītas "Asiņainais sports" (1988), "Kikbokseris" (1989), "Universālais kareivis" (Universal Soldier, 1992), "Cietais mērķis" (1993), "Laika policists" (Timecop, 1994), "JCVD" (2008) un "Neiznīcināmie 2" (2012). Viņa fiziskās formas un beļģu izcelsmes dēļ viņš ir ieguvis iesauku "Briseles muskuļi" (en).
Filmēšanās reklāmās
2013. gada 13. novembrī Volvo Trucks augšupielādēja reklāmas klipu tīmekļa vietnē YouTube. Šajā klipā Van Damme demonstrē špagatu atrodoties ar katru kāju uz divu Volvo ražotu smago mašīnu priekšējiem spoguļiem. Video ātri vien kļuva populārs internetā un jau pirmajās 3 dienās bija skatīts 11 miljonus reižu, 35 miljonus reižu pirmās nedēļas laikā.
Lazdulejas pagasts
Lazdulejas pagasts ir viena no Balvu novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā. Robežojas ar sava novada Briežuciema, Tilžas, Vectilžas, Bērzkalnes, Medņevas un Šķilbēnu pagastiem.
Upes
Kārnīte, Rika, Stiglova, Tilža.
Ezeri
Orlovas ezers, Ploskenes ezers.
Vēsture
1945. gadā Abrenes apriņķa Šķilbēnu pagastā izveidoja Šķilbēnu ciemu. Šķilbēnu ciems ietilpis Viļakas apriņķī (1945-1949), Abrenes (1949-1959) un Balvu (pēc 1959. g.) rajonos. Šķilbēnu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Egļevas ciemu, 1960. gadā - likvidēto Demerovas ciemu. 1968. gadā Šķilbēnu ciemu pārdēvēja par Lazdulejas ciemu. 1971. gadā Lazdulejas ciemam pievienoja likvidētā Kraukļu ciema kolhoza «Borec» teritoriju, savukārt padomju saimniecības «Briežuciems» teritoriju pievienoja Briežuciema ciemam, kolhoza «Cīņa» teritoriju - Upītes ciemam, padomju saimniecības «Šķilbēni» teritoriju - Šķilbēnu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Balvu novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Egļuciems (pagasta centrs), Egļeva, Kīļi, Orlova, Petrovka.
Kuršu kāpas
Kuršu kāpas (ru), Kuršu nērija (lt, de) jeb Kuršu strēle ir smilšu kāpu strēle, kas atdala Kuršu jomu no Baltijas jūras. Strēles garums ir ap 98 km, platums 0,4—3,8 km. Faktiski tā ir pussala, jo pie Klaipēdas atrodas šaurums, kurā Kuršu joma savienojas ar Baltijas jūru. Daļa Kuršu kāpu pieder Lietuvas Republikai, daļa Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabalam.
Kuršu kāpas ir aizsargājama dabas teritorija. Tajā izveidots nacionālais parks.
Vēsture
Ģeoloģiski Kuršu kāpas izveidojās pirms apmēram 5000 gadiem uz pēdējā ledāja sanesām, tām apaugot ar zāli un kokiem.
Arheologi uzskata, ka balti Kuršu kāpas apdzīvo jau kopš neolīta (no 4000.—2000. gada p.m.ē.).