cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anita Liepa
Dzīvesgājums
Dzimusi 1928. gada 18. janvārī Daugavpilī leitnanta Augusta Edgara Liepas (1900-1929) un viņa sievas Ernas, dzimušas Zanderes, ģimenē. Pēc tēva nāves viņu adoptēja mātesbrāļa, virsnieka Ādolfa Anatolija Sondora ģimenē, vasarās dzīvoja pie tēva mātes Vecsventes Kaudzīšos. Mācījās Daugavpils Valsts skolotāju institūta pamatskolā, tad Daugavpils 2. latviešu pamatskolā (1940–1942) un Daugavpils 1. vidusskolā (1942–1944). Otrā pasaules kara laikā kopā ar māti devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur strādāja par sanitāri kara lazaretē, pēc kara beigām pabeidza mācības Flensburgas-Mirvikas latviešu ģimnāzijā. 1947. gadā atgriezās Latvijā un studēja Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes latviešu valodas un literatūras nodaļā, pēc tam strādāja par svešvalodu skolotāju Istras vidusskolā Vecslabadā (1952–1953).
1953. gadā Anitu Liepu apcietināja VDK un piesprieda 7 gadu ieslodzījumu par pretvalstisku aģitāciju un propagandu. Bija ieslodzīta Arhangeļskas un Molotovas Gulaga nometnēs. 1956. gadā viņu atbrīvoja un ļāva atgriezties Latvijā. Strādāja par Bebrenes vidusskolas mācību daļas vadītāju (1956-1959), bet pēc atlaišanas no pedagoģiskā darba Daugavpils DOSAAF glābšanas stacijā (1960–1964). 1961. gadā laikraksts "Padomju Daugava" publicēja viņas stāstu "Vecgada vakarā". Vēlāk bija Daugavpils 12. vidusskolas angļu valodas skolotāja (1965–1969), laikraksta "Avangards" kultūras nodaļas vadītāja (1969–1974), Daugavpils Ekskursiju un ceļojumu biroja ekskursiju vadītāja (1975–1983). 1982. gadā iznāca viņas pirmais stāstu krājums.
Mirusi 2022. gada 13. decembrī Daugavpilī.
Palkina
Palkina (ru) ir pilsētciemats Krievijas Federācijas Pleskavas apgabalā, Palkinas rajona centrs. Atrodas Smoļinkas upes krastā 36 km uz dienvidrietumiem no apgabala centra Pleskavas. Attālums līdz Latvijas robežai gaisa līnijā mazāk par 30 km. Svarīgākās saimniecības nozares ir lauksaimniecības produkcijas pārstrāde un pārtikas rūpniecība.
Vēsture
Nosaukums Palkina vēsturiskos avotos pirmoreizi minēts 16. gadsimtā. 1502. gadā Smoļinas ezera krastā notikusi Kauja pie Smoļinas.
Mūsdienu ciems veidojies, saplūstot vairākām nelielām sādžām, no kurām viena saukusies Palkina. Otrā pasaules kara laikā Palkinas apkārtnē notikušas kaujas, ciems cietis karadarbībā. Kopš 1985. gada — pilsētciemats. Iedzīvotāju skaits augstāko līmeni sasniedzis 20. gadsimta 80. gadu beigās, kad tas pārsniedza 3400.
Cietpienes
Cietpienes ir kurvjziežu dzimtas ģints, kuras sugas ir vizuāli līdzīgas mauragām (Hieracium). Ģints ir izplatīta visā ziemeļu puslodē un Āfrikā, un sugas ir introducētas praktiski visā pasaulē. Daudzveidības centrs atrodas Vidusjūras reģionā.
Sugas
Ģintī ir aptuveni 200 sugas. Latvijā ir sastopamas šādas sugas:
Ādolfs Robežnieks
Ādolfs Robežnieks (1902-1989) bija latviešu jurists, Latvijas Republikas Prokuratūras viceprokurors (1940), vēlāk Tiesu palātas prokurors (1944). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Bolvanskijnosa
Fjodorova (ru) vai Bolvanskijnosa (Болванский Нос) ir PSRS un Krievijas vissezonas polārstacija Arktikā. Izvietojusies Vaigačas salas ziemeļos Bolvanskijnosa ragā Karas jūras krastā pie ieejas Karas Vārtu jūrasšaurumā.
Vēsture
1947. gada oktobrī Vaigačas polārstacijai tika izveidota filiālstacija 13 km attāklajā Bolvanskijnosa zemesragā. No 1950. gada Bolvanskijnosas stacija sāka darboties patstāvīgi, bet 1914. gadā dibināto Vaigačas staciju slēdza. 1983. gadā stacijai piešķīra slavenā polārpētnieka, dreifējošās stacijas Severnij poļus-1 dalībnieka, akadēmiķa Jevgēņija Fjodorova vārdu.
Stacija izvietojusies uz nelielas pussalas, ko ar Vaigačas salu savieno ap 20 m plata oļu strēle, kas augstu viļņu gadījumā pārplūst. Uz citas pussalas 2 km uz ziemeļies izvietojies iekonservēts un pamests robežsardzes postenis.
Prignicas apriņķis
Prignicas apriņķis (de) ir apriņķis Vācijā, Brandenburgas federālajā zemē.
Apriņķis robežojas ar Brandenburgas Ostprignicas-Rupīnes apriņķi, Saksijas-Anhaltes Štendālas apriņķi, Lejassaksijas Lihovas-Dannenbergas apriņķi, kā arī Mēklenburgas-Priekšpomerānijas Ludvigslustes-Parhimas apriņķi.
Rostovas kņazi
Rostovas kņazi, arī Rostovas-Suzdaļas kņazi, Kijivas Krievzemes ziemeļaustrumu zemju valdnieki, kuru galvenā mītne bija Rostovas, vēlāk Suzdaļas pils. No 1207. gada patstāvīgas Rostovas kņazistes valdnieki, kuru 1474. gadā Maskavas lielkņazs Ivans III pievienoja saviem īpašumiem.
Vēsture
862. gada notikumu sakarā Nestora hronikas sākumā minēts, ka Rostovas pirmiedzīvotāji bijuši merieši: "Un visu varu saņēma Ruriks, un sāka izdalīt saviem vīriem pilsētas - tam Polocku, šim Rostovu, citam Beloozeru. Tajās pilsētās varjagi ir ienācēji, bet pamatiedzīvotāji Novgorodā ir slāvi, Polockā kriviči, Rostovā merieši, Beloozerā vesi, Muromā muromieši, un par tiem visiem valdīja Ruriks." Minēts, ka 907. gadā Rostovas karadraudze piedalījās kņaza Oļega karagājienā uz Konstantinopoli. 987. gadā Kijivas lielkņazs Vladimirs Svjatoslavičs par Rostovas kņazu iecēla savu dēlu Jaroslavu, kurš 1011. gadā kļuva arī par Veļikijnovgorodas kņazu. 1125. gadā Rostovas kņazs Jurijs Dolgorukijs pārcēla savu mītni uz Suzdaļu, bet viņa dēls Andrejs Bogoļubskis 1157. gadā par savu mītnes vietu izraudzīja Vladimiru. Kopš tā laika Rostovas politiskā loma samazinājās.
1207. gadā Vladimiras lielkņazs Vsevolods Lielā Ligzda savam vecākajam dēlam Konstantīnam izveidoja dalienas kņazisti, ko uzskata par Rostovas kņazistes dibināšanas laiku. 1238. gadā Rostovas kņazu Vasiļko Konstantinoviču mongoļi saņēma gūstā kaujā pie Sitas un vēlāk nogalināja.
1207. gadā Rostovas kņazistē bez Rostovas ietilpa arī Jaroslavļa, Beloozera, Mologa, Ugļiča un Lielā Ustjuga. 1218. gadā kņazs Konstantīns sadalīja savu valsti trīs dēliem — Vasiļko ieguva Rostovu, Vsevolods Jaroslavļu, bet Vladimirs Ugļiču. Pēc Vasiļko nogalināšanas viņa dēls Boriss ieguva Rostovu, bet Gļebs Beloozeru. 1320. gadā kņaza Jurija Aleksandroviča dēli sadalīja Rostovas kņazisti Usretinskas (Ростово-Усретинский) un Borisogļebskas ( Ростово-Борисоглебский) daļās, bet 1474. gadā Maskavijas lielkņazs Ivans III anektēja Rostovas kņazistes.
1958. gada Pasaules čempionāts hokejā
1958. gada Pasaules čempionāts hokejā notika Oslo, Norvēģijā no 1958. gada 28. februāra līdz 9. martam. Tas bija 25. Pasaules čempionāts hokejā.
Fortnite Battle Royale
Fortnite Battle Royale ir Epic Games izstrādāta un izdota bezmaksas kaujas videospēle. 2017. gada septembrī tā tika izdota Microsoft Windows, macOS, PlayStation 4 un Xbox One, 2018. gada aprīlī — iOS, 2018. gada jūnijā — Nintendo Switch, bet 2018. gada augustā — Android operētājsistēmai. Tā ir balstīta uz sadarbības izdzīvošanas spēli ar celtniecības elementiem Fortnite: Save The World.
Spēles gaita
Spēles gaita ir tipiska citām "karaļu kaujas" (battle royale) žanra spēlēm. No levitējoša autobusa, kurš lido gar visas spēles teritoriju, izlec 100 spēlētāji. Spēlētāji pēc izlekšanas no autobusa var izmantot savu izpletni, lai izvēlētos vietu, kur viņi uzsāks cīņu vai/un meklēs resursus/ieročus.
Spēlētāji lieto resursus (koks, metāls, tērauds), lai būvētu praktiski jebko - sākot ar īstermiņa koka sienām, ar kurām pasargātos no pretinieku uzbrukuma, līdz pat izgreznotām pilīm un mājām.
Pēc kāda laika spēles laukumā sāk parādīties "negaiss". Laukums tiek pakāpeniski sašaurināts riņķveida formā, izejot no šī riņķa, spēlētāja varonis sāk lēnām mirt.
Spēles mērķis ir būt pēdējam dzīvajām spēlētājam, bet arī ir iespējams spēlēt divatā, trijatā un četratā vienā komandā.
<!--
Sezonas
-->
Nikolajs Karamzins
Nikolajs Karamzins (dzimis, miris ) bija krievu vēsturnieks un sentimentālisma rakstnieks. Pazīstams kā "Krievijas valsts vēstures" 12 sējumos (История государства Российского, 1803—1826) autors. Pazīstams arī kā krievu valodas reformators, daudzu mūsdienu krievu valodas vārdu, piemēram, впечатление (iepaids), влияние (ietekme) vai трогательный (aizkustinošs) autors. Viens no pirmajiem, kurš sāka lietot burtu Ё krievu valodā.
Dzīvesgājums
Dzimis atvaļināta kapteiņa, muižnieka ģimenē, viņa dzimta cēlusies no tatāru augstmaņa Karamurzas. No 1778. gada dzīvoja Maskavā, neilgu laiku dienot armijā. No 1789. līdz 1790. gadam viņš apceļoja Eiropu, caurbraucot bija Rīgā, pieredzēja Francijā Lielās franču revolūcijas notikumus. Atgriežoties no ceļojuma, publicēja ceļojuma aprakstu, iegūdams literāta slavu. Karamzins kļuva par populāru rakstnieku. Iespējams populārākais viņa literārais darbs ir 1792. gadā publicētā novele "Nabaga Liza" (Бедная Лиза).
1803. gadā cars Aleksandrs I piešķīra Karamzinam Krievijas istoriogrāfa amatu un valsts pensiju, rezultātā Karamzins gandrīz pilnībā pārtrauca literāro darbību un pievērsās Krievijas valsts vēstures aprakstīšanai.
Minhenes olimpiskais stadions
Minhenes olimpiskais stadions (de) ir daudzfunkcionāls stadions Minhenē, Vācijā. Tas ir izvietots Minhenes olimpiskā parka centrā, pilsētas ziemeļu daļā. Stadiona pašreizējā ietilpība ir 69 250 vietu.
Stadions tika uzbūvēts 1972. gada vasaras olimpiskajām spēlēm un bija to galvenā norises vieta. Tajā notika atklāšanas un noslēguma ceremonijas, sacensības vieglatlētikā, jāšanā, modernajā pieccīņā, kā arī futbola finālspēle.
No 1972. līdz 2005. gadam, kad tika aklāts stadions Allianz Arena, Minhenes olimpiskajā stadionā mājas spēles aizvadīja futbola klubi Minhenes "Bayern" un TSV 1860 München. No 2020. līdz 2022. gadam tajā spēlēja Vācijas futbola 3. līgas klubs Türkgücü München.
Stadions bija viena no 1974. gada FIFA Pasaules kausa norises vietām. Tajā tika aizvadītas trīs grupu turnīra spēles, spēle par 3. vietu un fināls. Tajā notika arī divas 1988. gada Eiropas čempionāta futbolā spēles, ieskaitot finālu. Stadionā ir trīs reizes notikuši Eiropas nozīmīgākā futbola klubu turnīra UEFA Čempionu līgas (agrāk — Eiropas kauss) fināli — 1979., 1993. un 1997. gadā. 2012. gadā tajā notika UEFA Sieviešu čempionu līgas finālspēle.
Stadionā ir notikušas arī nozīmīgas vieglatlētikas sacensības. Divas reizes tajā ir rīkots Eiropas čempionāts vieglatlētikā — 2002. un 2022. gadā.
Ernests Spīčs
Ernests Spīčs (1955) ir latviešu tautas dejas skolotājs, pētnieks, horeogrāfs un grāmatu autors.
Biogrāfija
Ernests Spīčs dzimis 1955. gada 4. novembrī Sibīrijā, Omskas apgabala Isiļkuļas pilsētā latgaliešu Jāņa un Solomejas ģimenē. 1958. gadā ģimene atgriezās no izsūtījuma Latvijā un apmetās Rīgā. Mācījies Rīgas 20. vidusskolā. Jau pirmajā klasē Ernesta dejas mīlestību ievēroja baleta solisti Aleksandrs Lembergs un Janīna Pankrate, un aicināja mācīties baletskolā. Tomēr vecāki nolēma, ka baletdejotāja karjera nebūs piemērota, bet atļāva dēlam darboties Rīgas pionieru pils deju pulciņā "Uguntiņa".
Pēc vidusskolas pabeigšanas sekoja studijas Latvijas Valsts universitātes Ķīmijas fakultātē, bet tās ilga tikai divus kursus, jo sekoja daudz interesantākas studijas Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatorijas Kultūras un mākslas zinātņu fakultātes Horeogrāfijas nodaļā, kas tika pabeigta 1981. gadā. Pirms tam, 1980. gadā jau bija nodibināta Deju folkloras kopa Dandari.
1987. gadā pievienojās Imanta Ziedoņa ierosinātai zinātniskās pētniecības grupai Latvijas Valsts universitātes Pedagoģijas fakultātē, kur profesora Jāņa Anspaka vadībā darbojās kopā ar Valdi Muktupāvelu, Māru Mellēnu, Jāni Blūmu, Inetu Krastiņu. 1992. gadā kopā ar Māru Mellēnu un Valdi Muktupāvelu dibināja LU Etniskās kultūras centru un tika ievēlēts par centra vadītāju, kur nostrādāja līdz tā likvidācijai 2008. gadā. Centra darba grupā kā horeogrāfijas speciālists piedalījās folkloras jeb balto stundu programmas izveidē vispārizglītojošām skolām, kā arī šīs programmas nodrošināšanā ar mācību materiāliem — “Gadskārtu grāmata” skolotājiem un “Rudens grāmata”, “Ziemas grāmata”, “Pavasara grāmata” un “Vasaras grāmata” skolēniem.
Ernests Spīčs ir pasniedzis atsevišķus kursus Latvijas Mūzikas akadēmijā, Latvijas Kultūras akadēmijā, Latvijas Universitātē, Ekonomikas un kultūras augstskolā, Informācijas sistēmu menedžmenta augstskolā un Kultūras darbinieku tehnikumā, ir bijis vieslektors universitātēs Zviedrijā un Lietuvā.
Apbalvots ar Ojāra Vācieša literāro prēmiju autoru grupas sastāvā (1993), divreiz trešā prēmija Latvijas jaunrades deju konkursā (1982, 1987 un 1993 — speciālbalva), trīs reizes Lielā folkloras gada balva (2001, 2004, 2005) un Pasaules Folkloras federācijas (IGF World Folklore Union) Zelta zvaigzne (2015). Baltijas valstu Studentu svētku Gaudeamus apbalvojums Medal of Honour (2006).
Ir Rīgas Latviešu biedrības biedrs (no 1992), domnieks un Folkloras komisijas vadītājs (1992—2008). Darbojas un ir darbojies starptautiskās un Latvijas organizācijās un ekspertu komisijās, CIOFF, Latvijas jaunrades deju konkursa un Tautas deju festivāla Sudmaliņas žūrijās, kā arī Lietuvas nacionālās tautas dejas sacīkstes "Patrepsyne" vērtēšanas komisijā un festivāla "Saules zieds" žūrijā.
Precējies, sieva Inese Spīča, bērni Mārtiņš, Baiba, Rozīte Katrīna, Dzintars Jēkabs.
Mākslinieciskā un producenta darbība
No 1967. līdz 1973. gadam dejoja bērnu deju pulciņā "Uguntiņa" Rīgas pionieru pilī pie Audionas Līventāles, kā arī apguva spāņu deju pie Viano Homes de Fonsea Herardo.
No 1976. līdz 1981. gadam strādāja VEF Kultūras pilī par diskžokeju.
No 1973. līdz 1980. gadam dejoja LVU TDA "Dancis" pie Alfrēda Spuras.
19. ieroču SS sapieru bataljons
19. ieroču SS sapieru bataljons bija Latviešu leģiona kājnieku sapieru vienība 19. ieroču SS grenadieru divīzijas sastāvā. Kaujas gaitas beidza ar Lielvācijas kapitulāciju Kurzemes cietoksnī 1945. gada maijā.
Ernests Spīčs
Mākslinieciskā un producenta darbība
Studiju laikā un pēc tam vadīja vairākus skatuviskās dejas pulciņus LVU Fizikas un matemātikas fakultātē, Taurupē, Suntažos, Ķeipenē, Pālē un Viļķenē.
19. ieroču SS sapieru bataljons
Izveidošana
19. sapieru bataljonu 1944. gada aprīlī Vaiņodē sāka formēt pulkvežleitnants Voldemārs Saulīte, sākotnējo personālsastāvu veidoja 180 bijušie Karaskolas audzēkņi. Līdz maija sākumam bataljons saņēma papildinājumus no 2. Apmācības pulka, 7. maijā tika nodots zvērests un 8. maijā bataljons 367 vīru sastāvā devās uz Davles staciju pie Prāgas. Bataljona vadība un struktūra bija šāda:
Ernests Spīčs
Mākslinieciskā un producenta darbība
No 1984. līdz 2007. gadam izveidoja un vadīja bērnu un jauniešu folkloras svētkus "Pulkā eimu, pulkā teku".
19. ieroču SS sapieru bataljons
Izveidošana
Komandieris - pulkvežleitnants Voldemārs Saulīte
Ernests Spīčs
Mākslinieciskā un producenta darbība
Latvijas folkloras programmu producents Studentu Dziesmu festivāls Gaudeamus (Tallina 1984, Viļņa 1988, Viļņa 1999);
19. ieroču SS sapieru bataljons
Izveidošana
Davli bataljons sasniedza 14. maijā, novietojoties 7 km attālajā Stiehovicā un uzsākot sapieru apmācības. 4. jūnijā ieradās jauni papildinājumi no Rīgas Karaskolas un bataljona sastāvs pieauga līdz 12 virsniekiem, 36 instruktoriem un 332 kareivjiem. Tika uzsāktas apmācības 12 nedēļu garumā, taču trūka gan ieroču, gan sapieru aprīkojuma un transporta lai tās izvestu pilnvērtīgi. Pēc apmācību pabeigšanas bataljons devās uz Latvijas teritoriju, augusta beigās pievienojoties pārējām 19. divīzijas vienībām pie Tirzas.
Ernests Spīčs
Mākslinieciskā un producenta darbība
Mākslinieciskais vadītājs Latvijas kāzu uzvedumā Smitsonian Folklife Festival (Vašingtona 1998);
Dūberiucis
Dūberiucis ir ciems Vectilžas pagastā, Balvu novadā. Atrodas 240 km attālumā no Rīgas.
Ernests Spīčs
Mākslinieciskā un producenta darbība
Horeogrāfs un kustību konsultants Jaunā Rīgas teātra izrādēs (R. Blaumaņa "Skroderdienas Silmačos", 1998), M. Eliades "Čūska" 2000);
19. ieroču SS sapieru bataljons
Kaujas gaitas
Bataljons piedalījās kaujās atiešanas laikā uz Kurzemes cietoksni, tostarp Vidzemes augstienē, pie Cesvaines un Mores kaujās. Kurzemes cietokšņa līnijā bataljons novietojās Dirbas apkaimē netālu no Džūkstes. Šeit nomainījās bataljona vadība - pulkvežleitnants Saulīte tika pārcelts uz 15. divīzijas štābu un sapieru bataljona vadību pārņēma pulkvežleitnants Juris Taube.
Ernests Spīčs
Mākslinieciskā un producenta darbība
Latvijas deju programmas režisora asistents Studentu Dziesmu festivāls Gaudeamus (Viļņa, 1988);
19. ieroču SS sapieru bataljons
Kaujas gaitas
Bataljons izcīnīja smagas aizsardzības kaujas Trešās Kurzemes lielkaujas laikā no 21. līdz 22. decembrim, tostarp 22. decembrī smagi tika ievainots tā komandieris pulkvežleitnants Taube - viņu evakuēja uz uz Vāciju, taču formāli palika bataljona komandiera amatā.
Ernests Spīčs
Mākslinieciskā un producenta darbība
Rotaļu programmu “Mazais rotaļnieks” un “Lielais rotaļnieks” producents un vadītājs (1987—1999);
Mākslinieciskais vadītājs Latvijas Universitātes Deju folkloras kopa Dandari, (1980—2000);
No 2004. līdz 2022. gadam izveidoja un vada profesionālo Latviešu folkloras izrāžu ansambli.
No 2019. gada vada zīmolus "Rīgas Danči" un "Dižkokle".
Horeogrāfijas
Pirmajā posmā (1980—2000) tapa vairākas skatuvisko deju jaunrades kopā ar LU Deju folkloras kopas "Dandari" dejotājiem. Divas no tām, "Latgaliešu kāzu polka" (1982) un "Skalu spēles" (1987), vairākas reizes ir iekļautas Deju svētku programmās. Lielāku horeogrāfa interesi izraisīja etnogrāfisko deju interpretēšana. Sadzīvē zināmas divdaļu dejas jeb danči kā Rucavas Mugurdancis, Klapiņpolka u.c., grupu dejas Rikavas kadriļa, Puncuļu gatves deja(kadreļs), Balabaska, Bulamuskis, Izvaltas Žepers, bet Aulejas Žepers ir deja, ko nereti dejo skatuves priekšnesumos.
Otrais posms (2004—2020). Šai posmā horeogrāfs pievērsās skatuviski izteiksmīgu horeogrāfiskās folkloras materiālu interpretēšanai Folkloras izrāžu ansambļa vajadzībām. Tapa Skaludancis, Dvieļu deja u.c.
Trešais posms (2020—2023). Šai posmā horeogrāfs pievērsies mazāk zināmu folkloras materiālu interpretēšanai kopā ar Rīgas Dančiem. Tapušas Danču bērnu deja, Pirkstiņspēles, Tītenis, Sondoreits.
Pētnieciskās intereses un publikācijas
Etnohoreologa Harija Sūnas ietekmē Ernests Spīčs pievērsās horeogrāfiskās folkloras vākšanai. 1979. gadā vasarā devās uz Madonu, kur ar vietējo kultūras darbinieku atbalstu (Elza Rudenāja) apmeklēja vecos muzikantus un lielus dejotājus. Plašāka seno deju, rotaļu un spēļu vākšana veikta lielākoties Latgalē — Aulejā, Izvaltā, Viļānos, Šķilbēnos, Baltinavā, kā arī Ogres rajonā — Ķeipenē, Taurupē, Suntažos. Sākotnēji dejas folkloras materiāli kalpoja kopas "Dandari" repertuāra papildināšanai. No savāktajiem materiāliem tika izveidots divdaļīgo pāru deju krājums "Mārtiņa deju grāmata", kas izdots trīs burtnīcās 2000. un 2003. gadā. Latvijas Universitātes Ekonomikas un vadības fakultātes un Etniskās kultūras centra kopprojekta ietvaros 2007. gadā sākās etnoproduktu pētniecība, kas turpinājās arī pēc centra likvidācijas Zinātniskajā institūcijā BIznesa kompetences centrs, kur E. Spīčs strādā par pētnieku.
Regulāras zinātniskas publikācijas
Vairāk kā 15 zinātniskas publikācijas starptautiski recenzējamos izdevumos par tautas deju, tirgvedību un etnoproduktiem (2001—2022);
Regulāras publikācijas Latvijas masu medijos 1982-2007; 2015—2022.
Koncertdarbība
Vairāk kā 70 sarīkojumi ar Rīgas Latviešu biedrības Folkloras komisijas mākslinieku, dančmeistaru un muzikantu kopienu Rīgas Danči. 2019 — 2022;
Vairāk kā 190 sarīkojumi ar Rīgas Latviešu biedrības tradicionālās kultūras programmu Sprīdīša skola, 2004 — 2021;
Vairāk kā 1200 izrādes ar Latviešu Folkloras izrāžu ansambli, 2004— 2022;
2016. gads kosmonautikā
Šeit apkopoti 2016. gada nozīmīgākie notikumi kosmonautikā.
Ernests Spīčs
Koncertdarbība
Vairāk kā 1300 koncerti ar LU Deju folkloras kopu Dandari Latvijā un ārzemēs — Lietuvā 1980, 1983, 1984, 1985, 1987, 1988, 1991, 1998, ASV 1989, 1998, Vācijā 1994, 2000, Rietumvācijā 1988, Austrumvācijā 1987, Polijā 1988, Zviedrijā 1990, 1999, Norvēģijā 1990, Igaunijā 1984, Armēnijā 1985, Gruzijā 1986, Krievijā 1986, 1987, 1988, 1990, Ukrainā 1991.
2016. gads kosmonautikā
Vispārēji
2016. gadā Krievijā un Ķīnā atklāti jauni kosmodromi: Vostočnij un Venčanas pavadoņu palaišanas centrs. Abi izvietoti tā, lai savas valsts teritorijā būtu pēc iespējas tuvāk ekvatoram.
Septembrī peldošā platforma Odyssey pārdota Krievijas aviācijas grupai S7 Group.
Decembrī paziņots, ka navigācijas sistēma Galileo uzsākusi darbību.
Kosmiskie nesēji
Ķīnā izmēģinātas jaunas nesējraķetes: vidējas kravnesības Chang Zheng 7 un smago Chang Zheng 5 (celtspēja zemā orbītā ~ 20 t).
ASV notika raķetes Antares 230 pirmais starts.
Indija veica RLV-TD projekta izmēģinājumus ar caurplūdes reaktīvie dzinējoem.
Aprīlī nesējraķetes Falcon 9 pirmo pakāpi pirmoreiz izdevās nosēdināt uz okeāna platformas.
2016. gadā notika trīs nesējraķešu avārijas. Augustā avarēja Ķīnas Chang Zheng 4C. Septembrī, gatavojoties dzinēju pirmsstarta testa iedarbināšanai, degvielas uzpildes laikā eksplodēja nesējraķete Falcon 9 v1.2. SpaceX vadītājs Īlons Masks šīs kļūmes cēloņa atrašanu atzina par vissarežģītāko no visām avārijām. Arī decembrī Krievijas raķetes Sojuz-U avārijas (tika zaudēts kravas kuģis Progress MS-04) cēloņa atrašana nebija vienkārša. To līdz gada beigām neizdevās atrisināt.
Starpplanētu zondes
Martā palaista ESA un Roskosmos Marsa zonde ExoMars Trace Gas Orbiter. Oktobrī tā iegāja Marsa orbītā, bet nolaižamais aparāts Schiaparelli cieta avāriju.
Jūlijā NASA zonde Juno iegāja Jupitera orbītā.
Septembrī zonde Rosetta tika novadīta uz Čurjumova—Gerasimenko komētas virsmas, tādējādi beidzot tās misiju.
Kosmiskās observatorijas
Februārī palaista Japānas astronomiskā observatorija Hitomi. Aprīlī palaista Krievijas orbitālā observatorija Mihailo Lomonosov
Citi pētnieciskie pavadoņi
Augustā palaists Ķīnas zinātniskais pavadonis Mozi, kas paredzēts kvantu fizikas eksperimentiem.
Pilotējamie lidojumi
2016. gadā Ķīna palaida orbitālo laboratoriju Tiangong 2. To sasniedza kosmosa kuģis Shenzhou 11, un divi kosmonauti stacijā uzturējās mēnesi.
Krievija uz Starptautisko kosmosa staciju (SKS) apkalpes maiņai nosūtīja četrus Sojuz kosmosa kuģus, sākot ekspluatēt jaunas modifikācijas kuģi Sojuz MS. Uz SKS Krievija palaida trīs kravas kuģus Progress MS, bet viens no tiem Progress MS-04 nesasniedza staciju nesējraķetes avārijas dēļ. ASV palaisti četri kravas kuģi: divi Dragon un divi Cygnus divi.
Aprīlī uz SKS nogādāta eksperimentāls izplešams stacijas modulis BEAM.
Matiass Maurers
Matiass Jozefs Maurers (Matthias Josef Maurer, dzimis ) ir Vācijas Eiropas Kosmosa aģentūras (EKA) kosmonauts, materiālzinātnieks.
Agrīnā dzīve un izglītība
Matiass Maurers piedzima Zāras zemes Sanktvendelē. 1989. gadā viņš absolvēja Wendalinum ģimnāziju. Darba gaitas viņš sāka, strādājot par sanitāru Maltas palīdzības dienestā.
Pēc tam viņš studēja materiālu zinātni Zāras Universitātē Zārbrikenē, EEIGM augstskolā Nansī, Francijā, Līdsas Universitātē Apvienotajā Karalistē, un Katalonijas Politehniskajā universitātē Barselonā, Spānijā. No 1999. līdz 2004. gadam Maurers studēja doktorantūru RWTH Āhenas Universitātes Materiālu zinātņu institūtā Vācijā, kur viņš ieguva inženierzinātņu doktora grādu. Ar disertāciju "Viegli kompozītmateriāli, izgatavoti no alumīnija putām ar termiski izsmidzinātiem pārklājumiem" viņš ieguva vairākas zinātniskās balvas. Vienlaikus viņš šajā universitātē strādāja par projektu inženieri un pētnieku. Pēc tam Maurers devās ilgstošā ceļojumā apkārt pasaulei.
2006. gadā Maurers Hāgenes Universitātē sekmīgi pabeidza papildu studiju kursu ekonomikā, iegūstot MBA pārvaldības grādu. No 2006. līdz 2010. gadam viņš strādāja par inženieri medicīnas uzņēmumā, kas veica materiālu pētījumus un tehnoloģijas, lai ražotu filtrus, ko izmanto asins dialīzē.
Kosmonauta karjera
2008. gadā Matiass Maurers pieteicās Eiropas Kosmosa aģentūras kosmonautu uzņemšanas grupā. Starp gandrīz 8500 citiem kandidātiem viņš bija viens no desmit, kuri izturēja atlases procedūru, bet sākotnēji netika iecelts Eiropas Astronautu korpusā.
2010. gadā Maurers sāka strādāt Eiropas Kosmosa aģentūrā kā apkalpes atbalsta inženieris un sakaru speciālists Columbus lidojumu vadības komandā Eiropas Astronautu centrā Ķelnē, Vācijā. Vēlāk viņš uzņēmās vadošo lomu Eiropas Astronautu centra projektos, lai kopā ar jaunajiem starptautiskajiem partneriem sagatavotos turpmākajiem kosmiskajiem lidojumiem un darbībām uz Mēness, kā arī paplašinātu aģentūras zināšanas par izpēti ārpus Starptautiskās kosmosa stacijas. 2015. gada jūlijā Maurers oficiāli pievienojās Eiropas Astronautu korpusam.
2018. gada martā viņš ieguva sertifikātu, kas ļauj veikt ar Starptautisko kosmosa staciju saistītās iziešanas kosmosā ASV skafandros EMU. 2018. gadā viņš arī sekmīgi beidza gan pamata kosmonautu apmācību, gan pirmsapstiprināšanas apmācību, un tādējādi kļuva pilnībā sertificēts, lai dotos kosmosā.
2020. gada vasarā Maureru iekļāva SpaceX Crew-3 apkalpē, kas oficiāli tika apstiprināts 14. decembrī.
Matiasa Maurera pirmais kosmiskais lidojums sākās 2020. gada 11. novembrī, esot kosmosa kuģa SpaceX Crew-3 misijas speciālistam. Viņā bija Starptautiskās kosmosa stacijas 66. un 67. ekspedīcijas lidojuma inženieris. Uz zemes viņš atgriezās 2022. gada 6. maijā.
Aleksandrovs
Aleksandrovs (bulgāru un krievu: Александров, no personvārda Aleksandrs; sieviešu dzimtē Aleksandrova (Александрова)) ir slāvu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Matiass Maurers
Kosmonauta karjera
Kosmisko lidojumu kopsavilkums:
Iziešanas atklātā kosmosā:
Beidou G7
Beidou G7 (zh 北斗G7) ir Ķīnas navigācijas sistēmas Beidou pavadonis. Tas ģeostacionārajā orbītā palaists 2016. gada jūnijā.
Beidou G7 tika palaists 15:30 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 3C (otrā paaudze) no Sjičanas pavadoņu palaišanas centra. Tas izvietots ģeostacionārajā orbītā punktā 144,5° austrumu garuma.
Liviu-Dīters Nisipjanu
Biogrāfija
Rumānijas šaha čempionātos izcīnījis četras medaļas: trīs zelta (1993, 1996, 2002) un sudraba (1997).
Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts. 1996. gadā uzvarējis starptautiskā šaha turnīrā Budapeštā un izcīnījis sudraba medaļu Eiropas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. Divus gadus pēc kārtas uzvarējis starptautiskā šaha turnīrā Bukarestē. 1999. gadā Lasvegasā iekļuvis Pasaules šaha čempionāta pēc izslēgšanas sistēmas pusfinālā, apspēlējot tādus lielmeistarus kā Aleksejs Širovs un Vasiļs Ivančuks, taču pusfinālā nācies piekāpties Aleksandram Halifmanam. 2003. gadā kopā ar Rustamu Kosimdžonovu dalījis pirmo vietu starptautiskā šaha turnīrā Punē. 2004. gadā Tripolē Pasaules šaha čempionāta pēc izslēgšanas sistēmas iekļuvis 4. kārtā. 2005. gadā Zegžē uzvarējis Eiropas individuālajā šaha čempionātā. 2006. gadā kopā ar Magnusu Karlsenu un Vladimiru Malahovu dalījis pirmo vietu Sarajevas starptautiskajā šaha turnīrā Bosna.
Pārstāvējis Rumānijas un Vācijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1994. gadā Nisipjanu piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1997. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Cutter's Way
Cutter's Way ir 1981. gada ASV neo-noir trillera filma, kuras režisors ir Ivans Pasers. Filmā galvenās lomas atveido Džefs Bridžess, Džons Hērds, Līza Aikhorna un Anna Dasenberija. Filma ir balstīta uz 1976. gada Ņūtona Tornburga romānu Cutter and Bone.
Filma stāsta par Ričardu, kurš, pēc tā, kad redzējis, kā kāds vīrietis pamet līķi, kopā ar savu draugu Ričardu Kateru mēģina atmaskot vīrieti, ko uzskata par vainīgu.
Filmas Cutter's Way pirmizrāde notika un to izplatīja United Artists. Filma saņēma galvenokārt pozitīvas kritiķu atsauksmes, bet nebija finansiāli veiksmīga. Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes filmai ir 92% vērtējums.
Banjo Band
Banjo Band ir Čehijas mūzikas grupa. Tā tika dibināta 1966. gadā. 2008. gadā grupas dziesma "Jožin z bažin" kļuva par interneta fenomenu.
Bernštate Eigenā
Bernštate Eigenā ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Gerlicas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1234. gadā.
Aļļu priede
Aļļu priede (arī Allu priede, Tiltiņu priede) ir dižkoks Ventspils novada Usmas pagastā, Latvijas dižākā priede. Aug pagasta ziemeļrietumos Stendes upes kreisā krasta kraujā ap 250 m augšpus tilta. Nosaukta pēc netālu upes pretējā krastā bijušajām Aļļu mājām.
Tārpveida piedēklis
Tārpveida piedēklis jeb aklās zarnas piedēklis (la) ir tievs aklās zarnas (Caecum) atzarojums ar noslēgtu otro galu. Aklās zarnas piedēkļa iekaisumu mēdz saukt arī par apendicītu, kuru ārstē ķirurģiski, amputējot šo tārpveida piedēkli. Tā ir viena no biežākajām ķirurģiskajām operācijām Latvijā. Tārpveida piedēklis cilvēkiem tiek uzskatīts par rudimentāru orgānu.
Anatomija
Tārpveida piedēkļa garums pieaugušam cilvēkam sastāda ap 10 cm, bet var arī variēt no 2 līdz 20 cm. Pēc Ginesa rekordu grāmatas datiem garākais izoperētais tārpveida piedēklis ir 23,6 cm. Piedēkļa diametrs parasti nepārsniedz 1 cm. Tārpveida piedēkļa iekšējais kanāls ieiet aklajā zarnā, un savienojuma vietā ar aklo zarnu piedēklim mēdz būt krokas veida aizvars (Gerlaha vārsts). Tārpveida piedēklis var atrasties dažādos stāvokļos, attiecībā pret citiem orgāniem:
Funkcijas
Cilvēka tārpveida piedēklis ir rudimentārs orgāns, jo ir zaudējis savu primāro gremošanas funkciju. Tomēr cilvēkiem tas pilda vairākas sekundāras funkcijas. Tās ir saistītas ar organisma aizsardzību, jo tur ir daudz limfātisko veidojumu, sekrēcijas funkciju, pie lipāzes un amilāzes sintēzes, hormonālo funkciju, producējot hormonus, kas piedalās zarnu sfinkteru un peristaltikas darbībā. Tas sekundāri ir saistīts arī ar gremošanu, pildot dažādu gremošanai svarīgu baktēriju inkubatora funkcijas.
Tožas
Tožas ir ciems Valmieras novada Kocēnu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumu daļā. Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V215. Padomju laikos, ciemā pastāvēja padomju saimniecība "Tožas" (01.10.1944 - 17.12.1968).
1642. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1642. gada notikumi pašreizējās Latvijas''' teritorijā, kuras Kurzemes un Zemgales novadi atradās Kurzemes hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš nebija pakļauts Kurzemes hercogistei. Vidzemes novads ietilpa zviedru Vidzemes sastāvā, kas bija Zviedrijas domīnija, bet Latgales novads poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā, kas bija Žečpospolitas province.
Palladium
Palladium var būt:
Kāzas (filma)
"Kāzas" ir 2000. gadā izdota Latvijas filma. Filmas režisors ir Viesturs Kairišs.
Sižets
Filmas galvenā varoņa vectēvs, kurš ir cienījams ciemata iedzīvotājs, kāzu laikā nozog līgavu, jo pārdzīvo par mazdēla Jura nelaimīgo mīlestību. Par šo līgavas nozagšanu līgavainis vectēvam iesit pa seju ar dūri. Tajā pašā laikā Juris, kurš kāzu viesiem spēlē populāras estrādes dziesmas, ļaujas dažādiem sapņiem, kuros redzamas gan vectēva bēres, gan līgavas nolaupīšana.
Dūkstupi
Dūkstupi ir ciems Mētrienas pagastā, Madonas novadā. Atrodas 173 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V871.
Mednieka nakts
"Mednieka nakts" (en) ir 1955. gada ASV film noir trillera filma, kuras režisors ir Čārlzs Lotons. Filmā galvenās lomas atveido Roberts Mičums, Šellija Vintersa un Liliana Giša. Filma ir balstīta uz 1953. gada Deivida Graba romāna ar tādu pašu nosaukumu.
Jugorskijšara
Jugorskijšara (ru) ir bijusī Krievijas un PSRS vissezonas polārstacija Arktikā. Izvietojusies Jugras pussalas ziemeļos Karas jūras krastā pie Jugorskijšara jūrasšauruma 3 km no tā austrumu ieejas.
Mednieka nakts
Filma stāsta par sērijveida slepkavu Hariju Pauelu (Mičums), kurš, izliekoties par mācītāju, apprec atraitni Villu (Vintersa) un mēģina noskaidrot no bērniem, kur atrodas viņa īstā tēva noslēptie 10 tūkstoši dolāru.
"Mednieka nakts" pirmizrāde notika. Gan romāns, gan filma ir daļēji balstīta uz patiesu stāstu par Hariju Pauersu, kuru 1932. gadā pakāra par divu atraitņu un trīs bērnu slepkavībām Rietumvirdžīnijā. Filmas liriskais un ekspresionistiskais stils, kas ir aizgūts no mēmā kino, atšķir to no citām Holivudas 40. un 50. gadu filmām. Tā ir ietekmējusi tādus režisorus kā Raineru Verneru Fasbinderu, Robertu Oltmenu un Mārtinu Skorsēzi. 1992. gadā filma iekļauta ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma". Mūsdienās tā tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajām filmām. Ietekmīgais franču kinožurnāls Cahiers du Cinéma 2008. gadā izvēlējās "Mednieka nakts" kā otro visu laiku labāko filmu aiz "Pilsonis Keins". Neskatoties uz vēlāk gūtajiem panākumiem, negatīvā reakcija filmas pirmizrādē padarīja to par Čārlza Lotona vienīgo režisēto filmu.
Jevgeņijs Garaņičevs
Jevgeņijs Garaņičevs (ru; dzimis ) ir krievu biatlonists, bronzas medaļas ieguvējs 20 km individuālajā distancē.
Karjera
Sportista karjeras sākumā nodarbojies ar distanču slēpošanu. 2008. gadā pievērsies biatlonam. Pasaules kausa sacensībās biatlonā debitēja Antholcā. Tieši pēc gada pirmo reizi kāpa uz goda pjedestāla PK posmā, iegūstot 2. vietu sprinta sacensībās. sprintā Holmenkollenē izcīnīja savu pirmo uzvaru.
Wärtsilä France
Wärtsilä France S.A.S. (agrākie nosaukumi Société Alsacienne de Constructions Mécaniques, SACM, SACM Diesel, Wärtsilä SACM Diesel) ir Francijā reģistrēts uzņēmums, kas nodarbojas ar elektrostaciju, dzinēju, jūras un citu iekārtu apkalpošanu. Dibināts 1826. gadā. Kopš 1993. gada pilnībā pieder Somijas uzņēmumam Wärtsilä. Galvenais birojs atrodas Miluzā, Elzasā.
Jevgeņijs Garaņičevs
Karjera
Sočos ieguva bronzas medaļu 20 km individuālajā distancē. Krievijas komandas sastāvā startēja jauktajā stafetē, ieņemot 4. vietu, bet vīriešu komandas sastāvā netika iekļauts. Garaņičevs netika iekļauts to sportistu sarakstā, ko Starptautiskā Olimpiskā komiteja uzaicināja piedalīties Olimpisko sportistu no Krievijas komandā 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Wärtsilä France
Agrāk uzņēmums ražojis tekstila rūpniecības iekārtas, lokomotīves, dzinējus, šaujamieročus u.c.
Vēsture
1826. gadā André Koechlin, Mathias Thierry un Henri Bock Miluzā dibināja uzņēmumu Andre Koechlin & Cie tekstila rūpniecības iekārtu ražošanai. 1839. gadā, esot pietiekamai praksei rūpniecisko tvaika mašīnu būvē, Miluzā atvērta lokomotīvju rūpnīca.
Pēc Francijas—Prūsijas kara 1871. gadā Elzasa nonāca Vācijas impērijas sastāvā. Uzņēmums pārdēvēts par Elsässische Maschinenbaugesellschaft Andreas Köchlin & Cie. 1872. gadā uzņēmums apvienojās ar Strasbūras piepilsētā Grafenštadenā bāzēto Maschinenwerkstätte Rollé & Schwillgué, izveidojot uzņēmumu Elsässischen Maschinenbau-Gesellschaft Grafenstaden. Pa to laiku daļa no Miluzas rūpnīcas tika evakuēta uz Francijas pilsētu Belforu, kur 1872. gadā dibināts uzņēmums Société Alsacienne de Constructions Mécaniques (SACM).
Pēc Versaļas miera līguma Elzasa nonāca Francijas pakļautībā. Elsässischen Maschinenbau-Gesellschaft Grafenstaden apvienojās ar SACM. Miluzas un Grafenštadenas rūpnīcas ražoja tvaika lokomotīves, bet Belforas rūpnīca specializējās elektrolokomotīvju būvēšanā. Rūpnīca Belforā darbojās līdz 1926. gadam. 1928. gadā SACM Belforas rūpnīcu apvienoja ar Thomson-Houston, izveidojot uzņēmumu Alsthom (mūsdienās Alstom).
Pēc Elzasas okupācijas 1941. gadā SACM nonāca Magdeburger Werkzeugmaschinenfabrik pakļautībā un ražoja lokomotīves Vācijas dzelzceļam. Pēc Otrā pasaules kara beigām uzņēmumu atkal kontrolēja Francija.
1951. gadā izlaista pirmā dīzeļlokomotīve. 1955. pārtraukta tvaika lokomotīvju ražošana.
1966. gadā SACM kļuva par Société Hispano-Alsacienne de Constructions Mécaniques meitas uzņēmumu. Vēlāk tās īpašnieks bija Société Alsacienne de Participations Industrielles (ALSPI).
1975. gadā SACM ieguva vairākumu uzņēmumā Société Surgérienne de Construction Mécanique (SSCM), kas dibināta 1908. gadā.
1982. gadā tika uzņēmums tika sadalīts divās nodaļās: dzinēju ražošana (SACM-M) un auduma ražošanas iekārtas (SACM-T). SACM-T ražotne tika slēgta 1986. gadā.
1988. gadā SACM pilnībā pārņēma SSCM un pievienoja uzņēmumu BUDI GROSSOL. 1989. gadā uzņēmums pārdēvēts par SACM Diesel. 1989. gadā daļu SACM Diesel kapitāldaļu iegādājās Somijas Wärtsilä meitas uzņēmums Wärtsilä Diesel. 1993. gadā Wärtsilä Diesel ieguva pilnu kontroli pār uzņēmumu, un tas pārdēvēts par Wärtsilä SACM Diesel.
1999. gadā pārtraukta dīzeļdzinēju ražošana.
2001. gadā no New Sulzer Diesel France SA iegūtas enerģētikas un apkalpes operācijas. 2003. gadā uzņēmumā pārtraukta ražošanas un pārdošanas operācijas, pārejot uz Wärtsilä iekārtu apkalpošanu Francijā.
Johans Georgs I
Ieguva titulu pēc vecākā brāļa Kristiāna II nāves. Būdams luterticīgas valsts līderis, Trīsdesmitgadu karā tomēr ieņēma svārstīgu pozīciju. Balsoja par protestantu pretinieka Ferdinanda II kandidatūru karaļa tronī. Trīsdesmitgadu kara sākumā karoja Ferdinanda II pusē, tomēr 1631. gadā pārgāja protestantu pusē, karoja kopā ar zviedriem, tai skaitā ieņemot Prāgu. Pēc Zviedrijas karaļa Gustava Ādolfa nāves un protestantu sakāves Nerdlingenes kaujā 1634. gada 27. augustā, 1635. gadā Johans Georgs I noslēdza Prāgas miera līgumu. Trīsdesmitgadu karš tomēr turpinājās līdz 1648. gadam, kad tika noslēgts Vestfālenes miera līgums.
Antonesku diktatūra
Ģenerāļa, vēlāk maršala, Jona Antonesku militārā diktatūra Rumānijas Karalistē bija no 1940. gada 5. septembra līdz 1944. gada 23. augustam.
Antonesku saglabāja valsts monarhistisko iekārtu, lai arī jaunajam karalim Mihajam I bija tikai ceremoniāla funkcija. Valsts birokrātiskais aparāts bija piemērots diktatūras vajadzībām jau kopš karaļa Karola II 1938. gada februāra apvērsuma. Parlamentā vietā tika izveidota Nācijas Asambleja, kas tika sasaukta tikai divas reizes. 1941. gadā vēlēto pašvaldību sistēmu nomainīja Antonesku tieši iecelti prefekti. 1941. gada februārī pēc Dzelzs Gvardes leģionāru dumpja apspiešanas valstī atkal aizliedza visas politiskās partijas.
Ideoloģija
Līdzīgi kā citi starpkaru perioda diktatori, Antonesku vēlējās „glābt” un „atjaunot” valsti no demokrātijas un kapitālisma posta. Vēsturnieku viedokļi dalās par to, kā raksturot Antonesku diktatūru - vai tā ir konservatīvi autoritāra diktatūra, labēja militāra diktatūra vai fašistiska diktatūra.
Antonesku režīms sevī apvienoja tradicionālo rumāņu konservatīvismu un antisemītismu ar tā laika Eiropā populārajiem revolucionārā fašisma elementiem, kurus Rumānijā pārstāvēja Dzelzs Gvarde. Taču režīms ātri apspieda leģionārus un turpmāk vairāk izpaudās kā konservatīva militāra diktatūra. Sociāli konservatīvais diktators personīgi regulēja naktsklubu programmas, svārku garumu un velosipēdu lietošanu sievietēm. Visiem vīriešiem obligāti bija jānēsā mēteļi.
Antonesku bija rumāņu nacionālists, kurš vēlējās visu rumāņu apdzīvoto zemju apvienošanu vienā Rumānijas Karalistē. Strīdi par etnisko teritoriju piederību noveda pie tā, ka Ass valstis Rumānija un Ungārija regulāri konfliktēja par teritorijām un iedzīvotājiem. Antonesku atbalstīja neatkarīgas Maķedonijas izveidošanu un etnisko aromāņu kopienu autonomiju okupētajā Dienvidslāvijā un Grieķijā. Ungāri piedāvāja, ka apmaiņā pret visas Transilvānijas zaudēšanu rumāņiem vajadzētu pārņemt ne tikai okupētajā Ukrainas PSR izveidoto Transņistriju, bet arī Podoļas un Galīcijas teritorijas. Vienlaikus, lai saglabātu labas attiecības ar Vāciju, Antonesku pieļāva ievērojamu etnisko vāciešu pašnoteikšanos Transilvānijā un okupētajā Transņistrijā. Iesaukuma vecuma etniskie vācieši tika sūtīti uz vērmahtu.
Izveidošana
Situācija valstī mainās ļoti strauji. 10. jūlijā ģenerālis Antonesku tiek atkal arestēts. Iekšpolitiskās krīzes apstākļos viņš pamet savu mājas aresta vietu un uzsāk sarunas ar politiķiem un karali par valdības veidošanu. 1940. gada 5. septembrī ungāru karaspēks sāk pārņemt ziemeļu Transilvāniju. Tai pašā dienā Karols II ieceļ Antonesku par premjerministru un nodod tam lielu daļu no savām pilnvarām. Karalis atceļ 1938. gada diktatoriālo konstitūciju un atlaiž likumdevēja orgānu. Karalim lojālie ģenerāļi it kā plāno atentātu pret Antonesku, kurš uzstāj uz Karola II atkāpšanos no troņa. 6. septembrī par karali atkārtot kļūst mazgadīgais Mihajs I. Antonesku tiek pasludināts par Rumānijas vadoni Conducător.
Koalīcija ar Dzelzs Gvardi
Lai arī Antonesku nākas atzīt līgumu par dienvidu Dobružas atdošanu Bulgārijas Karalistei, septembra beigās jaunā valdība paziņo, ka neatzīst nevienu no karaļa Karola parakstītajiem līgumiem un sāk veidot aliansi ar Trešo reihu. Rumānijā tiek izvietoti vācu armijas garnizoni, to galvenais uzdevums ir aizsargāt rumāņu naftas laukus, kas nepieciešami vērmahtam karadarbības nodrošināšanai. 1940. gada 23. novembrī Antonesku Berlīnē paraksta Trīspusējo līgumu un Rumānija oficiāli kļūst par Ass valsti.
1940. gada 25. novembrī atklātībā nāk Gvardes dibinātāja Kodreanu nāves apstākļi, kuru 1938. gada novembrī cietumā nogalināja pēc karaļa pavēles. Dzelzs Gvarde atriebjas nogalinot 64 tajā pašā cietumā esošos politieslodzītos - bijušajam karalim pietuvinātus politiķus. Asiņainais grautiņš izraisa nesaskaņas starp Antonesku un Simu, kārtības atjaunošanai ielās tiek izvietotas armijas patruļas.
Galēki
Galēki (la) bija ķeltu cilšu apvienība Galēkijas teritorijā, Ibērijas pussalas ziemeļrietumu stūrī, reģionā, kas mūsdienās atbilst Portugāles ziemeļu daļai, kā arī Galīsijai, Astūrijas, kā arī Kastīlijas un Leonas rietumu daļai, Spānijā senās Romas laikā un arī pirms tam. Viņi runāja Q-ķeltu valodā, kas attiecināma uz ziemeļaustrumu spāņu-ķeltu valodu, kuru reizēm sauc par galēku jeb ziemeļrietumu spāņu-ķeltu valodu. Šo reģionu Augusta Oktaviāna laikā anektēja romieši, un Kantabrijas kari iezīmēja sākumu galēku asimilācijai latīņu kultūrā.
Antonesku diktatūra
Koalīcija ar Dzelzs Gvardi
1940. gada beigās Hitlers uzaicināja Antonesku un Simu uz sarunām. Pie Hitlera ieradās tikai Antonesku, kurš, lai arī nesaņēma atklātu atbalstu, tomēr uzskatīja, ka var paļauties uz vācu atbalstu. Laikā no 1941. gada jūnijam līdz 1944. gada augustam Antonesku vēl astoņas reizes devās vizītēs pie Hitlera un abu starpā izveidojās uzticības pilnas attiecības.
Galēki
Šīs cilšu apvienības nosaukums nāk galēku cilts, kas ietilpa šajā savienībā.
Antonesku diktatūra
Leģionāru dumpis
Izmantojot savu jauniegūto varu, Dzelzs Gvarde sāk vākt un uzkrāt ieročus. 1941. gada 20. janvāra vakarā lielākajās pilsētās notiek lielas leģionāru demonstrācijas, kas prasa Antonesku atkāpšanos un pilnīgu leģionāru kontroli pār valsti. 21. janvārī, pēc nenoskaidrotos apstākļos notikušas vācu majora Dēringa slepkavības Bukarestē, leģionāru bruņotās vienības uzsāka dumpi. Antonesku atlaiž leģionārus un viņu simpatizētājus no amatiem valdībā, policijā un armijā. Daudzi šīs pavēles neatzīst un iebarikādējas savos policijas posteņos. Leģionāri uzbrūk valsts iestādēm, ieņem radio pa kuru pārraida savus uzsaukumus. Bukarestē nežēlīgi tiek nogalināti vismaz 125 ebreji un nodedzināta sinagoga. Pēc divas dienas ilgušām ielu cīņām Antonesku ir sakoncentrējis pietiekoši daudz bruņutehnikas un artilērijas, lai 23. janvārī dumpi apspiestu.
Galēki
Vēsture
Tas fakts, ka galēki nepazina rakstību, kamēr nenonāca kontaktos ar romiešiem, ierobežo viņu agrīnās vēstures izpēti. Taču nedaudz par viņiem tika minējuši sengrieķu un latīņu autori pirms galēku iekarošanas, kas ļāva rekonstruēt dažus šīs tautas vēsturiskos notikumus no 2. gadsimta pr.Kr.
Pateicoties Silijam Itālikam ir zināms, ka starp 218. un 201. gadu pr.Kr. Otrā Pūniešu kara laikā vairākas galēku militārās vienības piedalījās kaujā Hanibāla pusē pret romiešu armiju Scīpiona Āfrikāņa vadībā. Silijs aprakstīja tos kā kontingentu, kas apvienots ar luzitāņu spēkiem Viriata vadībā, un īsi raksturoja viņus un viņu kara taktiku:
Antonesku diktatūra
Karš
1941. gadā Vācija izmantoja Rumānijas teritoriju, lai Balkānu kampaņas ietvaros uzbruktu Dienvidslāvijas karalistei un Grieķijas karalistei.
Antonesku enerģiski atbalstīja vācu plānus uzbrukumam PSRS jo Rumānija cerēja atgūt PSRS okupētās austrumu provinces. Jau dažas dienas pēc kara sākuma ar Antonesku ziņu Jasos notika ebreju slaktiņš, kurā bojā gāja tūkstošiem ebreju. Antonesku arī pieņem lēmumu, ka karš pret PSRS turpināsies aiz bijušajām Rumānijas robežām – iekarotā teritorija starp Dņestru un Bugu 19. augustā kļūst par jauno Rumānijas Transņistrijas guberņu. Šī teritorija kļūst par vietu uz kurieni tiek deportēti un iznīcināti Rumānijas ebreji un čigāni.
Galēki
Vēsture
Pirmais zināmais militārais konflikts starp galēkiem un romiešiem tiek minēts Aleksandrijas Appiana grāmatā "Ibērika", kur tiek stāstīts par notikumiem Luzitānijas kara laikā (155–139. gadā pr.Kr.). 139. gadā pr.Kr. Kvinta Servilija Cepiona armija, kuru piemānīja luzitāņu vadonis Viriats (nejaukt ar iepriekš minēto), izpostīja vairākus galēku un vettonu reģionus. Uzbrukums šīm dienvidgalēku tautām pie robežas ar vettoniem bija kā sods par to, ka galēki atbalstīja luzitāņus. Vēlāk Orozijs pieminēja, ka Bruts ielenca galēkus, kuri to nenojauta, un satrieca sešdesmit tūkstošus no tiem, kas atnāca palīgā luzitāņiem. Romieši guva virsroku tikai pēc izmisīgas un smagas kaujas, un piecdesmit tūkstoši bija nogalināti šajā kaujā, seši tūkstoši krita gūstā, un tikai dažiem izdevās izglābties. Legāti Antistijs un Firmijs izcīnīja smagas cīņas un pakļāva tālākās Galēkijas daļas, bagātas ar mežiem un kalniem, kas robežojās ar Atlantijas okeānu.
Antonesku diktatūra
Karš
1941. gada 6. augustā Antonesku no Hitlera Ukrainas pilsētā Berdičevā saņem Dzelzs Krusta bruņinieka pakāpi un ar karaļa dekrētu 22. augustā tiek iecelts par Rumānijas maršalu.
Galēki
Vēsture
Pats senākais uzraksts, kas attiecas uz galēkiem, (lasāms Ἔθνο [υς] Καλλαικῶ [ν], "Galēkijas tauta") bija atrasts 1981. gadā Afrodīzijas Sebastejonā, Turcijā, kur Augustam veltītais triumfālais piemineklis piemin tos citu piecpadsmit tautu starpā, kurus it kā bija iekarojis šis romiešu imperators.
Antonesku diktatūra
Opozīcija
Rumānijas tuvināšanās ar Vāciju nebija pieņemama lielai daļai liberālo politiķu, bet pēc PSRS veiktās austrumu provinču okupācijas 1940. gada jūnija beigās, savienībai ar Vāciju un uzbrukumam PSRS vairs nebija daudz pretinieku. Taču karadarbības turpināšana aiz etniskajām rumāņu robežām izraisīja protestus no politiķiem, kas uzskatīja Transilvānijas atgūšanu no ungāriem par daudz svarīgāku mērķi. Lai arī oficiāli visas partijas tika aizliegtas 1941. gada februārī, bijušie partiju vadītāji netika arestēti, saglabāja popularitāti un politisko ietekmi.