cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
RNS vakcīna
Darbības princips
Atšķirībā no DNS, mRNS ir nestabila un apkārtējā vidē sadalās dažu minūšu laikā, tāpēc mRNS vakcīnas jāuzglabā ļoti zemā temperatūrā. Ārpus cilvēka šūnas vai lipīdu nanodaļiņām mRNS ātri noārda arī cilvēka ķermenī esošās ribonukleāzes. Šī mRNS molekulas nestabilitāte ir šķērslis RNS vakcīnas ilgtermiņa iedarbīgumam (t.i., masveida sadalīšanās pirms nokļūšanas šūnās). Tas varētu likt cilvēkiem uzvesties tā, it kā viņi būtu imūni, kaut arī patiesībā imunitāte izveidojusies nepietiekama, un ir iespējama inficēšanās.
Piegāde
Zāļu piegādes metodes var plaši klasificēt pēc tā, vai RNS pārnese uz šūnām notiek organismā (in vivo) vai ārpus tā (ex vivo).
Vispārīgi
Pirms 2020. gada nevienu mRNS tehnoloģiju platformu (zālēm vai vakcīnai) nebija atļauts izmantot cilvēkiem, tādējādi pastāvēja gan īstermiņa, gan ilgtermiņa (piemēram, vēža šūnu augšanas veicināšanas) nezināmu seku risks. 2020. gada koronavīrusu pandēmija radīja īpašu spiedienu, jo ātrāka mRNS vakcīnu ražošanas spēja padarīja tās pievilcīgas valstu veselības organizācijām un izraisīja diskusijas par to, kādā veida mRNS vakcīnām būtu jāsaņem sākotnējā atļauja, tostarp ārkārtas lietošanas atļauja vai paplašināta piekļuves atļauja, pēc 8 nedēļu perioda pēc pēdējiem izmēģinājumiem ar cilvēkiem.
2020. gada novembrī Pīters Hotess par jaunajām mRNA COVID-19 vakcīnām teica: "Es uztraucos par jauninājumiem uz praktiskuma rēķina", savukārt Mihals Linials teica: "Es to nelietošu uzreiz — iespējams, vismaz ne nākamo gadu", un "Mums ir jānogaida un jāpārliecinās, vai tās patiešām darbojas". Linials arī piebilda: "Klasisko vakcīnu izstrāde ir paredzēta 10 gadu laikā. Es nedomāju, ka pasaule var gaidīt klasisko vakcīnu". Samsona Asutas Asdodas slimnīcas infekcijas slimību nodaļas vadītājs Tals Brošs sacīja: "Notiek sacensības, lai iedzīvotāji tiktu vakcinēti, tāpēc esam gatavi uzņemties lielāku risku", un "Mums būs drošības profils tikai noteiktam skaitam mēnešu, tāpēc, ja pēc diviem gadiem atklāsies ilgtermiņa iedarbība, mēs to nevaram zināt," piebilstot "bet tad koronavīruss mums būtu vēl divus gadus".
2020. gada novembrī Washington Post ziņoja par Amerikas Savienoto Valstu veselības aprūpes speciālistu vilcināšanos potēties ar jaunajām mRNS vakcīnām, atsaucoties uz aptaujām, kurās teikts, ka: "daži nevēlējās būt pirmajā kārtā, lai nogaidītu un pārliecinātos par iespējamajām blakusparādībām", un ka "ārsti un medmāsas vēlas iegūt vairāk datu pirms būtu gatavi aizstāvēt vakcīnas, ar kurām izbeigt pandēmiju".
Mīti
Pastāv maldīgs uzskats, ka cilvēka šūnās iekļuvušās RNS molekulas var tikt iebūvētas DNS, izmainīt cilvēka genomu un izraisīt neparedzamas sekas. Lai kaut kas tāds varētu notikt, RNS, kā minimums, būtu jāpārvēršas par komplementāro DNS. Tas ir iespējams ar īpaša fermenta — RNS atkarīgās DNS polimerāzes jeb revertāzes palīdzību, taču cilvēka šūnās šādu fermentu nav. Vienīgais izņēmums ir telomerāze — ferments, kas šūnas dalīšanās laikā atjauno hromosomu "astītes" jeb telomēras. Tomēr telomerāze darbojas tikai un vienīgi ar savu īpašo RNS. Tāpat tikai ar savu RNS darbojas retrovīrusu revertāzes, turklāt pat veseliem koronavīrusiem nav šādu revertāžu, jo tie nepieder pie retrovīrusu grupas.
Uzglabāšana
mRNS ir ļoti nestabila, tāpēc vakcīna ir jāuzglabā ļoti zemā temperatūrā, lai mRNS nesadalītos un vakcīna nezaudēta iedarbīgumu; BioNtech/Pfizer COVID-19 vakcīna jāuzglabā -70 °C temperatūrā, lai gan Moderna apgalvo, ka viņu vakcīnu COVID-19 var uzglabāt -20 °C temperatūrā, un tā arī paliek nemainīga 2—8 °C temperatūrā.
Galdupe
Galdupe ir Bebrupes kreisā krasta pieteka Aizkraukles novadā.
Pirmie Škierbinīki
Pirmie Škerbinīki ir ciems Ilzeskalna pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 258 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas piemiņas akmens somu kinorežisoram Teuvo Tulio un viņa mātei Helēnai Derožinskai Renkvistai.
Gels
Gels ir želejveidīgs mīksts materiāls, kas var būt gan mīksts un trausls, gan ciets un izturīgs. Geli ir definēti kā mazas koncentrācijas izšķīdusi šķērssaišu sistēma, kurai miera stāvoklī nav plūsmas. Pēc svara geli pārsvarā ir šķidrumi, tomēr tie darbojas kā cietvielas, jo šķidrumā atrodas komplekss šķērssaistīto saišu tīkls. Šķidrumā veidojošās šķērssaites ir tās, kas nodrošina gela struktūru (cietību) un veicina savstarpējo mijiedarbību (saķeri), bet jāatceras, ka šo šķērssaišu vielā nav daudz — tikai pāris procenti. Tādējādi gels ir šķidruma molekulu dispersija cietā vielā, kurā šķidras daļiņas ir disperģētas cietā vidē. Vārdu gels pirmoreiz lietoja skotu ķīmiķis Tomas Grahams, atvasinot to no želatīna.
Daudzjonu polimēri
Daudzjonu polimēri ir polimēri ar jonu funkcionālo grupu. Jonu lādiņi novērš cieši sasaistītu polimēru ķēžu veidošanos. Tādējādi tie ir viskozāki, jo izstieptais polimērs aizņem vairāk vietas. Tas ir arī iemesls, kāpēc gels sacietē.
Elastība
Trīsdimensiju cietā tīkla dēļ geliem ir izteikta forma, tie deformējas, kad pielikts ārējs spēks, bet atgūst vai daļēji atgūst savu formu pēc spēka iedarbības. Tādēļ tos var saukt par elastīgiem materiāliem, molekulārās uzbūves (polimēru ķēžu) dēļ gelus var deformēt pat līdz desmitiem vai simtiem procentu, nesalaužot tos.
Uzbriešana
Kā minēts, gels sastāv no trīsdimensiju struktūras un šķīdinātāja, tātad gels var mainīt savu tilpumu, uzsūcot vai atbrīvojoties no šķīdinātāja. Piemērs ir ievietojot sausu gelu šķīdinātājā, tas absorbēs to no apkārtnes. Šo procesu sauc par uzbriešanu.
Tiksotropija
Daudziem geliem piemīt tiksotropija — tie plūst, kad pielikts spēks, bet paliek nekustīgi miera stāvoklī (kečups). Kopumā geli ir cieti, želejai līdzīgi materiāli. Gels ir neņūtona šķidruma veids. Aizvietojot šķidrumu ar gāzi, ir iespējams iegūt aerogelus, materiālus ar izcilām īpašībām, ieskaitot ļoti mazu blīvumu, lielus virsmas laukumus un lieliskas siltumizolācijas īpašības.
Pielietojumi
Daudzas vielas var veidot gelus, ja tām pievieno piemērotu biezinātāju. Šī pieeja ir izplatīta, ražojot plašu produktu klāstu, sākot no pārtikas produktiem līdz krāsām un līmēm. Šķiedru optikas sakaros mīkstais gels, kas līdzinās "matu želejai" viskozitātē, tiek izmantots, lai aizpildītu plastmasas caurules, kas satur šķiedras. Gela galvenais mērķis ir novērst ūdens ielaušanos, ja bufera caurule tiek ielauzta vai saliekta ap stūri uzstādīšanas laikā.
Ūdensgeli jeb hidrogeli
Hidrogelus parasti izmanto:
Tiek pētīti dabīgie hidrogelu materiāli audu inženierijas jomā, piemēram, agaroze. Hidrogeliem ir potenciāls lauksaimniecībā, jo tie var atbrīvot agroķimikālijas, tostarp pesticīdus un fosfātu mēslojumu, lēnām, palielinot efektivitāti un samazinot noteci, un vienlaikus uzlabojot sausāku augsni, piemēram, smilšainas mālaines.
Organogeli
Organogels ir nekristālisks, termoplastisks ciets materiāls, kas sastāv no šķidras organiskā fāzes, kas ietverts trīsdimensiju savstarpēji saistītā tīklā. Šķidrums var būt, piemēram, organiskais šķīdinātājs, minerāleļļa vai augu eļļa. Struktūras šķīdība un daļiņu izmēri ir svarīgas organogela elastības un stingrības īpašības. Bieži vien šīs sistēmas ir balstītas uz strukturējošo molekulu pašsakārtotību. Nevēlamu termoplastisku tīklu veidošanās piemērs ir vasku kristalizācijas rašanās naftas produktos. Organogēniem ir potenciāls vairākiem pielietojumiem, piemēram, farmācijā, kosmētikā, mākslas saglabāšanā un pārtikā.
Kserogeli
Kserogels ir cieta viela, kas veidojas no gela, tam žūstot, ja nekas netraucē tā saraušanos. Kserogels parasti saglabā augstu porainību (15—50 %) un milzīgu virsmas laukumu (150—900 m2/ g), kā arī ļoti mazu poru izmēru (1—10 nm). Ja šķīdinātāju žūšana notiek pārkritisko apstākļu dēļ, tīkls nesamazinās un tiek ražots ļoti porains, zema blīvuma materiāls, kas pazīstams kā aerogels. Termiski apstrādājot kserogelu paaugstinātā temperatūrā, rodas viskoza saķepināšana (kserogela saraušanās neliela viskoza plūsmas daudzuma dēļ) un poraina gela pārvēršana par blīvu stiklu.
Populārs kserogelu piemērs ir silīcija kserogels — amorfa un poraina silīcija dioksīda forma, kura poru izmērs ir ap 2,4 nm. Tas ļoti labi saistās ar ūdeni, tāpēc to izmanto kā žāvētāju. Silīcija kserogelam ir liels īpatnējais virsmas laukums (ap 800 m2/g) tādējādi ļaujot materiālam ātri absorbēt ūdeni.
Nanokompozītu hidrogeli
Nanokompozītu hidrogeli vai hibrīdie hidrogeli ir ļoti hidratēti polimēru tīkli, kas fiziski vai kovalenti savstarpēji saistīti ar sevi un/ vai ar nanodaļiņām vai nanostruktūrām. Nanokompozītu hidrogeli var atdarināt vietējās audu īpašības, struktūru un mikro vidi sakarā ar to hidratēto un savstarpēji saistīto poraino struktūru. Hidrogela struktūrā var iekļaut plašu nanodaļiņu klāstu, piemēram, oglekļa bāzes, polimēru, keramikas un metāliskos nanomateriālus, lai iegūtu nanokompozītus ar pielāgotu funkcionalitāti. Nanokompozītu hidrogelus var konstruēt tā, lai tiem būtu vērtīgākas fizikālās, ķīmiskās, elektriskās un bioloģiskās īpašības.
Dzīvnieku radītie geli
Dažas sugas izdala sekrētus, kas ir efektīvi parazītu kontrolē. Piemēram, vaļi izdala enzīmu gelu, kas pārklāj tā ķermeni un palīdz novērst citu organismu koloniju veidošanos uz tā. Hidrogeli, kas dabiski atrodas organismā, ir gļotas, skrimšļi, cīpslas un asins recekļi. To viskoelastiskā daba rada ķermeņa mīksto audu komponenti, kas atšķiras no skeleta sistēmas minerālu saturošiem cietajiem audiem. Pētnieki aktīvi attīsta sintētiski iegūtas audu aizvietošanas tehnoloģijas, kas iegūtas no hidrogeliem, gan pagaidu implantiem (noārdāmiem), gan pastāvīgiem implantiem (nesadalāmiem).
Laila Kirmuška
Laila Kirmuška ir latviešu aktrise.
Absolvējusi Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatoriju. No 1994. līdz 2008. gadam ir strādājusi Latvijas Leļļu teātrī kā aktrise. Pašlaik Leļļu teātrī strādā kā režisore, darbojas arī ka neatkarīga aktrise. 2016. gadā sāka pasniegt Latvijas Kultūras akadēmijā, kur Leļļu teātra kursam pasniedz ar leļļu teātri saistītus kursus.
Van Mijena fjords
Van Mijena fjords (no) ir fjords Špicbergenas salas dienvidrietumos, Svalbārā. Stiepjas 83 km garumā (kopā ar Bellsunnu trešais garākais fjords Svalbārā) dienvidrietumu—ziemeļaustrumu virzienā starp Nordenšelda Zemi ziemeļos un Nathorsta Zemi dienvidos. Austrumos fjordam piekļaujas Hēra Zeme.
Krasta līnija stipri izrobota, no Bellsunna dienvidaustrumu virzienā atzarojas Van Kēlena fjords. Pašu 62 km garo Van Mijena fjordu no Bellsunna atdala šaurā un garā Akseleja. Fjordā noplūst vairāki nelieli ledāji, ievērojamākie no kuriem ir Fritjovbrēns un Paulabrēns. Fjorda ziemeļrietumu piekraste ietilpst Nordenšelda Zemes nacionālajā parkā.
Fjords nodēvēts par godu holandiešu vaļu medniekam Villemam Kornelisam van Mijdenam (Willem Cornelisz. van Muyden). Sākotnēji fjords tika dēvēts pa Lova šaurumu (Lowe Sound), bet par Van Mijdena līci (Van Muyden's Haven) sauca nelielu līci Bellsunna ziemeļos. Vēlākos gados kartogrāfisko kļūdu rezultātā nosaukums transformējās tagadējā formā un tika attiecināts uz visu fjordu.
Fjorda ziemeļaustrumos, Bragancavogena līča krastā izvietojusies ogļraču pilsētiņa Sveagruva.
Kibra Eztirka
Kibra Eztirka (tr; dzimusi Ankarā) ir Turcijas starptautiskā lielmeistare šahā (1991).
Biogrāfija
Kopš 1999. gada pārstāvējusi Turciju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos, kuros izcīnījusi 2 zelta (Eiropas junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā 2006. un 2007. gadā) un 3 bronzas (Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā 2008. gadā, Eiropas junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā 2008. gadā, Pasaules junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā 2008. gadā) medaļas. 2008. gadā bijusi trešā Turcijas sieviešu šaha čempionātā. 2010. gadā dalījusi trešo vietu Ankaras sieviešu starptautiskajā šaha turnīrā. 2012. gadā uzvarējusi Turcijas sieviešu šaha čempionātā.
Pārstāvējusi Turcijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2009. gadā Eztirkai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 2012. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Patriks Marlo
Spēlētāja karjera
Laikā no 1995. līdz 1997. gadam P. Marlo spēlēja WHL kluba Sietlas "Thunderbirds" sastāvā. 1997. gada NHL draftā viņu Sanhosē "Sharks" izraudzījās ar kopējo 2. kārtas numuru. Visu profesionāļa karjeru aizvadījis "Sharks" sastāvā. Viņš ir kluba rekordists gūtajos vārtos, punktos, aizvadītajās spēlēs, kā arī vairākos citos rādītājos. Piedalījies trijās NHL Visu zvaigžņu spēlēs (2004, 2007, 2009). 2007. gadā viņš bija Lēdijas Bingas balvas finālists. Viņš ir visu laiku jaunākais NHL spēlētājs, kurš sasniedz 1000 aizvadīto spēļu robežu vienas komandas sastāvā (2011. gada 17. janvāris).
Pēc 19 "Sharks" sastāvā aizvadītām sezonām 2017. gada jūlijā Marlo noslēdza trīs gadu līgumu ar Toronto "Maple Leafs". 2019. gada vasarā tika aizmainīts uz Karolīnas "Hurricanes", kas izpirka Marlo līgumu. Hokejists atgriezās Sanhosē "Sharks" rindās. 2020. gada februārī tika aizmainīts uz Pitsburgas "Penguins", taču rudenī vēlreiz atgriezās "Sharks", noslēdzot ar komandu viena gada līgumu. 2021. gada 19. aprīlī Marlo aizvadīja savu 1768. spēli NHL un apsteidza Gordiju Hovu kā visvairāk spēles aizvadījušo hokejistu līgas vēsturē.
Kanādas hokeja izlases sastāvā P. Marlo ir izcīnījis zeltu 2010. un 2014. gada olimpisko spēļu turnīrā, zeltu 2003. gada Pasaules čempionātā un sudrabu 2005. gada Pasaules čempionātā, kā arī zeltu 2004. gada Pasaules kausa izcīņā.
Litkes salas
Litkes salas (ru) ir Krievijai piederoša neapdzīvotu salu grupa Ziemeļu Ledus okeānā, Nordenšelda arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā.
Ģeogrāfija
Salas izvietojušās Karas jūras dienvidaustrumos Nordenšelda arhipelāgā. Izvietojušās arhipelāga ziemeļos uz dienvidaustrumiem no Ruskijas salas. Ļeņina šaurums dienvidos tās atdala no Pahtusova salām, bet Diksonas Piecdesmitgades šaurums austrumos — no Austrumu salām. Salu grupā ietilpst desmit salas, no kurām lielākās ir Jermolova sala, Torosnija (ar salu augstāko punktu 42 m vjl) un Šileiko sala.
Salas atrodas arktiskā tuksneša dabas zonā. Augājs nabadzīgs, galvenokārt ķērpji un sūnas. Salas ietilpst Lielā Arktikas dabas rezervāta teritorijā.
Vēsture
Salas par godu krievu jūrasbraucējam un Krievijas Ģeogrāfijas biedrības pirmajam prezidentam Fjodoram Litkem 1901. gadā nodēvēja Eduards Tolls.
Saprotrofi
Saprotrofi (el — puve, τροφή — pārtika) ir organismi (baktērijas un sēnes), kas noārda organismu mirušās vai pūstošās atliekas, pārvēršot tās neorganiskos un vienkāršos organiskos savienojumos.
Citi lietojamie nosaukumi šai organismu grupai, kas tiek izdalīta pēc tās barošanās principa, ir reducenti (la — atgriešanās, atjaunošanās), saprofīti (el + φυτόν — augs), saprofili (el + φιλία — alkas), destruktori (la — iznīcināt, sagraut), sadalītāji (no en — sadalītāji). Senākā pagātnē pie saprofītiem pieskaitīja tikai augus un baktērijas, bet mikroskopiskās saprotrofās sēnes sauca par saprobēm, taču mūsdienās ir pārskatīta sēņu loma augu saprotrofajos procesos un notiek terminoloģiskas maiņas. Pagaidām avotos latviešu valodā parasti kā sinonīmi sastopami apzīmējumi "saprofīti" un "saprotrofi", ar noslieci par labu pēdējam.
Pārējās lielās organismu grupas pēc to barošanās veida ir autotrofi (parasti tie ir augi), kuri sintezē viņiem vajadzīgās organiskās barības vielas no neorganiskajiem savienojumiem, un dzīvnieki, kuri kopā ar sēnēm ietilpst kopīgā heterotrofu grupā kā citu organismu radīto vielu patērētāji, kuri paši tās nerada.
Gan starp sēnēm, gan starp baktērijām tikai daļa ir tīri saprotrofi: ievērojama daļa sēņu veido mikorizu, simbiotisku sēņu hifu sadarbību ar koku saknēm, kas tām daļēji vai pilnīgi aizstāj barības vielu ieguvi tieši no augsnes. Daļa šādu simbiozi veido ar aļģēm, radot ķērpjus, vai parazitē uz citiem organismiem (ieskaitot citas sēnes). Tomēr, vairums sēņu ir saprotrofas. Daļa baktēriju arī dzīvo simbiozē vai parazitē uz citiem organismiem.
Ekoloģiskā nozīme
Saprofīti atgriež minerālsāļus augsnē un ūdenī, padarot tos pieejamus no tiem pārtiekošajiem autotrofiem organismiem (augiem un dažām baktērijām) un tādējādi noslēdzot biotisko ciklu. Tāpēc ekosistēmas nevar iztikt bez saprotrofiem, kuriem ir noteicošā loma augsnes izveidē.
Priekšnoteikumi
Saprotrofam efektīvai augšanai vēlami optimāli apstākļi:
No barības vielām tiamīns un tādi elementi kā kālijs, fosfors un magnijs veicina micēlija augšanu.
Sēņu un baktēriju atšķirības
Atšķirībā no baktērijām, kas ir vienšūnu organismi un arī sadalītāji, vairums saprotrofisko sēņu aug kā sazarots hifu tīkls un vienas sēnes virsma ir ļoti liela, salīdzinot ar tās tilpumu. Šī sēņu īpatnība padara tās vārīgas pret vides izmaiņām, piemēram, augsnes izžūšanu. Kamēr baktērijas aug un barojas tikai uz to iedarbībai pakļautajām virsmām, sēnes var izmantot savas hifas, lai zem virsmas iekļūtu lielākos organisko vielu gabalos. Turklāt tikai koksni noārdošajās sēnēs ir attīstījušies fermenti, kas nepieciešami, lai sadalītos lignīns — ķīmiski sarežģīta viela, kas atrodama koksnē. Šie divi faktori padara sēnes par primārajiem sadalītājiem mežos, kur atliekās ir augsta lignīna koncentrācija un bieži tās guļ lielos gabalos. Hifas izdala sadalīšanas fermentus, pēc kā sēne var uzsūkt jau sadalītās vielas.
Sēņu un dzīvnieku atšķirības
Saprotrofi no dzīvniekiem — detrītofāgiem atšķiras galvenokārt ar to, ka organisko savienojumu noārdīšanas un izlietošanas procesā neatstāj cietas nesagremotas atliekas (ekskrementus), jo saprotrofos nenotiek iekšējs gremošanas process.
Vilhelms Roberts fon Bulmerinks
Vilhelms Roberts fon Bulmerinks (1862-1953) bija Rīgas vācbaltiešu namnieks, Rīgas pilsētas galva laikā no 1913. līdz 1915., formāli līdz 1917. gadam. Baltijas hercogistes Reģentu padomes loceklis (1918).
Dzīvesgājums
Dzimis 1862. gada 30. novembrī Reņģes muižā bagātu Rīgas patriciešu ģimenē. Viņa radinieks bija Rīgas birģermeistars Johans Valentīns Bulmerinks (Bulmerincq, 1760–1827). Mācījās Cinkša privātskolā (Zincksche Schule) un Vidzemes guberņas ģimnāzijā Rīgā (1878-1882). Studēja tieslietas Tērbatas Universitātē (1882-1888), bija studentu korporācijas Curonia biedrs. Pēc studiju beigām dienēja Krievijas impērijas armijas Ulānu gvardes pulkā Varšavā (1888-1889). Pēc atgriešanās Rīgā strādāja par juristu (1889-1891), pēc tam bija Rīgas pilsētas muižu pārvaldes sekretārs (1892-1907) un prezidents (1907-1911). Pēc Rīgas Politehniskā institūta docenta arhitekta Eduarda Kupfera projekta 1907. gadā viņam Mežaparkā uzcēla privātmāju villa v. Bulmerincq.
Rīgas pilsētas galvas vietnieks (1912-1913) un pilsētas galva (1913-1915). Bulmerinks turpināja Georga Armitsteda aizsākto Rīgas attīstības plāna realizāciju. Viņa laikā iekrita Rīgai postošie Pirmā pasaules kara gadi. Karam sākoties Bulmerinks laikus parūpējās par pārtikas rezervju un kurināmā sagādi rīdziniekiem. It kā par atteikšanos pildīt Krievijas armijas vadības pavēli demontēt Pētera I pieminekli viņš 1915. gadā tika izsūtīts uz Irkutsku, bet formāli turpināja būt pilsētas galva, jo jauns netika ievēlēts līdz 1917. gada pašvaldību vēlēšanām. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā viņam atļāva apmesties Somijas lielhercogistes pilsētā Kuopio, 1918. gada sākumā atgriezās Rīgā, bija Rīgas pilsētas pārstāvis Berlīnē. 1918. gada novembrī tika ievēlēts par Baltijas hercogistes Reģentu padomes locekli.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā emigrēja uz Vāciju, kur strādāja par redaktoru Štetīnes laikrakstos Baltische Verkehrszeitung, vēlāk OstseeHandel (1919-1944). Otrā pasaules kara beigās 1945. gadā devās bēgļu gaitās uz Holšteinu un Bavāriju. Miris veco ļaužu mītnē Ermreitā (Ermreuth) Bavārijā 1953. gada 21. augustā.
Saulkrastu vidusskola
Saulkrastu vidusskola bija vispārizglītojoša mācību iestāde, kur mācības notika no 1. līdz 12. klasei. Skolas galvenā ēka bija Smilšu ielā 3, Saulkrastos, Saulkrastu novadā. 2020. gada decembrī Saulkrastu novada dome nolēma apvienot Saulkrastu un Zvejniekciema vidusskolas, izveidojot Vidzemes jūrmalas vidusskolu. Pēc apvienošanas 2021. gadā 1.-9.klašu skolēniem mācības plānoja turpināt abu skolu ēkās.
Vēsture
Skolas vēsture aizsākusies 1912. gadā, kad no Rīgas atbraukusi skolotāja Olga Veicmane (Cīrule), lai skolotu kapteiņa meitu. Pieprasījums pēc privātstundām pieauga, tādēļ 1912. gada rudenī Pabažos tika nodibināta skola. 1913. gadā skola pārcēlās uz plašākām telpām Rīgas ielā 20.
Pirmā pasaules kara gados skolas ēka pamatīgi cieta. Pēckara gados skolas pārzines pienākumus veica Olga Cīrule. Skolēniem bija iespējams dziedāt korī, piedalīties teātra pulciņā un jauno literātu pulciņā. Lielā audzēkņu skaita dēļ 1933. gadā skola tika pārcelta uz Raiņa ielu 6, bijušās doktorāta telpās. 1950. gadā skolu nosauca par Saulkrastu vidusskolu un 1954. gadā skola ieguva jaunas telpas Smilšu ielā 3, kur norisinās mācību process 5.—12. klasēm.
Skolas ēkas
Saulkrastu vidusskola darbojās vairākās ēkās:
Izglītības programmas
Saulkrastu vidusskola īstenoja šādas izglītības programmas:
Izglītojamo skaita dinamika
Izglītojamo skaita (uzsākot mācību gadu) dinamika Saulkrastu vidusskolā pēdējo gadu laikā:
Saulkrastu vidusskolas un Zvejniekciema vidusskolas konkurence
2018. gada augustā laikraksts "Diena" ziņoja, ka 2018./2019. mācību gadā neizdosies atvērt 10. klasi Saulkrastu vidusskolā. Lai gan jūlija beigās skolas mājaslapā vēl bija ievietota ziņa par to, ka 10. klašu skolēni varēs mācīties Saulkrastu vidusskolā, 2018. gada 17. augusta ārkārtas sēdē Saulkrastu novada dome lēma neatvērt 10. klasi Saulkrastu vidusskolā.
Šāda situācija bija izveidojusies arī 2016. gadā, kad Saulkrastu novada dome lēma atvērt 10. klasi Zvejniekciema vidusskolā, bet Saulkrastu vidusskolā to nedarīt. Jau vairākus gadus domē tiek diskutēts par vispārizglītojošu mācību iestāžu reformu Saulkrastu novadā.
Izglītības un zinātnes ministrijas 2017. gadā aizsāktajā skolu tīkla pētījumā ieteikts Zvejniekciema vidusskolu reorganizēt par sākumskolu, bet Saulkrastos saglabāt arī vidusskolas klases.
Gvido Jekals
Gvido Fridrihs Jekals (dzimis (pēc vecā stila — ), miris ) bija latviešu vieglatlēts.
Biogrāfija
Dzimis Rīgā, tirgotāja Voldemāra Gustava Jekala (Jekkal) un viņa sievas Elizabetes Annas Amildas dzimušas Ginteres ģimenē. Māte mirusi 1908. gadā.
1923. gadā pabeidzis Rīgas pilsētas vācu ģimnāziju. Iestājies Latvijas Universitātē, sākumā studējis farmāciju, pēc viena gada pārgājis uz Medicīnas fakultāti, ko 1931. gadā arī absolvējis. Specializējies ādas un venēriskajās slimībās. Strādājis Rīgas slimokasēs un privātpraksē.
Sportam pievērsās 1923. gadā. Piedalījās Parīzē, kur startēja trijās disciplīnās: 100 m, 200 m un desmitcīņā. Abās sprinta distancēs nepārvarēja priekšskrējiena kārtu, savukārt desmitcīņā ar 5981,67 punktiem ieņēma 14. vietu, kas bija labākais Latvijas vieglatlētu rezultāts.
1942. gada vasarā saslimis ar smagu locītavu iekaisumu (poliartrītu). Turpinājis ārsta praksi līdz Latvijas atstāšanai 1944. gadā. Strādājis latviešu nometnē Augsburgā. 1950. gadā pārcēlies uz dzīvi ASV. Te ieguvis ārsta diplomu, strādājis slimnīcā, bija privātā prakse.
Bija precējies, kopā ar sievu Arvidu (dzimušu Lizdiņu) (1905—1964) uzaudzinājuši divus dēlus: Igo (1938—1982) un Valdemaru Jāni (1939—2005). Miris pēc pārciestas smadzeņu triekas.
Inču iela
Inču iela var būt:
Railijs Šīens
Railijs Maikls Šīens (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2021. gada Šīens pārstāv NHL komandu Sietlas "Kraken". 2010. gada NHL draftā Šīenu ar kopējo 21. numuru pirmajā kārtā izvēlējās Detroitas "Red Wings".
IÉSEG School of Management
IÉSEG School of Management (fr) ir Eiropas biznesa augstskola ar vairākām universitātes pilsētiņām, kas atrodas Lillē un Ladefānsā.
The Financial Times 2019. gadā skolu Eiropas biznesa skolu vidū ierindoja 33. vietā.
Areopāgs
Areopāgs, no sengrieķu "Areja pakalns", ir klints uz ziemeļrietumiem no Atēnu akropoles, kā arī Senās Grieķijas laika Atēnu tiesas orgāns, kurš pulcējās uz šīs klints.
Pēc leģendas klints nosaukta Areja vārdā, jo šeit tika spriesta tiesa pret Areju par Poseidona dēla nogalināšanu. Areopāgs sastāvēja no bijušajiem arhontiem, kurus par Areopāga locekļiem iecēla uz mūžu. Areopāgs sprieda tiesas, kas saistītas ar likumu ievērošanu un slepkavībām. Attīstoties Atēnu demokrātijai, Areopāga tiesības tika ierobežotas. Pēc Apustuļu darbu ziņām, no Areopāga klints sprediķi teica Svētais Pāvils.
Ubangi
Ubangi (fr) ir upe centrālajā Āfrikā, Kongo labā krasta pieteka. Sākas uz Centrālāfrikas Republikas un Kongo Demokrātiskās Republikas robežas, satekot Velei un Mbomu. Tek 370 km rietumu virzienā; pirms Bangi pagriežas uz dienvidiem un veido jau Kongo Republikas un Kongo Demokrātiskās Republikas robežu. Ietek Kongo pie Mbandakas. Kopējais garums ir 1120 km, kopā ar garāko satekupi Veli — 2272 km. Lielākās pietekas ir Koto un Lobaje (labās). Upes baseinu lielākoties aizņem ekvatoriālie lietus meži. Lielākā pilsēta krastos ir Centrālāfrikas Republikas galvaspilsēta Bangi.
Lokmene
Lokmene (arī Lokamane, Lokmane, Lokmenīte) ir Lobes labā krasta pieteka Aizkraukles un Ogres novadā.
Jūrenvalks
Jūrenvalks (lejtecē Mellvēvervalks) ir Rojas kreisā krasta pieteka Talsu novadā.
Iztece - Lubes pagasta ziemeļos. Tek ziemeļaustrumu virzienā. Lielākā pieteka - Mellvalks. Ietek Rojā Velkumpļavās. Jūrenvalku pie ieteces Rojā šķērso valsts autoceļš V1394 (Rude–Ģipka), tās krastos neatrodas lielas apdzīvotās vietas.
Gada labākais peldētājs
Gada labākais peldētājs ir amerikāņu žurnāla Swimming World Magazine pasniegtā balva gada labākajam peldētājam septiņās dažādās kategorijās: labākais peldētājs pasaulē, Amerikā, Eiropā, Pacific Rim reģionā, Āfrikā, atklātajos ūdeņos un starp invalīdiem. Katrā nominācijā balva tiek pasniegta vīriešiem un sievietēm. Tā tiek pasniegta kopš 1964. gada.
Visbiežāk par gada labākajiem peldētājiem pasaulē tikuši atzīti ASV sportisti (44 reizes), otrajā vietā ierindojas Austrālijas peldētāji (13 reizes). Amerikāņu peldētājs Maikls Felpss šo apbalvojumu ir saņēmis septiņas reizes, austrālietis Jans Torps — četras reizes.
Limbažu Valsts ģimnāzija
Limbažu novada ģimnāzija ir vispārīgās vidējās izglītības iestāde. Realizē arī pamatizglītības otrā posma 7.—9. klašu programmas. Limbažu novada ģimnāzija ieguva savu statusu 2011. gada 1. septembrī, notiekot Limbažu pilsētu skolu reorganizācijai. Skola īsteno vairākas izglītības programmas:
Skolas dibināšana
Skola dibināta 1918. gada rudenī ar nosaukumu Limbažu vidusskola. Par skolas dibinātāju un pirmo skolas pārzini tiek uzskatīts Ludis Bērziņš (īstajā vārdā Ludvigs Ernests Bērziņš). 1920. gadā, ko uzskata par skolas dibināšanas gadu, Limbažu vidusskola ieguva Limbažu valsts vidusskolas statusu. Pirmo reizi Limbažu pilsētas vēsturē bija iespēja iegūt vidējo izglītību dzimtajā valodā, un to izmantoja 33 abiturienti.
Skolas direktori
Skolas direktore no 2015. gada. Pasniedz matemātiku. Tika renovētas Limbažu novada ģimnāzijas telpas — izveidota multifunkcionāla lekciju un mācību telpa, pārbūvētas klašu telpas, iekārtoti jauni matemātikas kabineti, atjaunoti skolas gaiteņi, kāpņu segums, atjaunots sanitārais mezgls un pārbūvēti inženiertīkli. Tika modernizēts informāciju un komunikāciju tīkls un aprīkojums — ergonomiska vide, prasmju attīstīšanai atbilstošs kabinetu iekārtojums, kabinetos, gaitenī un zālē prezentācijas iespējas, skolēniem iespēja mācībās izmantot informācijas tehnoloģijas, ko nodrošina informātikas kabinets, mobilās datorklases, planšetes un datortīkls. Tika pārbūvēta Limbažu novada ģimnāzijas dienesta viesnīca, iegādātas jaunas mēbeles un aprīkojums, atjaunoti sanitārie mezgli. Tika izbūvēts lifts. No 2020. gada 1. septembra Limbažu novada ģimnāzijai piešķir valsts ģimnāzijas statusu un pievieno Limbažu sākumskolu un Baumaņu Kārļa Viļķenes pamatskolu.
Skolas tradīcijas
20. gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados skola īpašu uzmanību pievērsa 18. novembra svētkiem. Šis laiks tiek uzskatīts par nacionālromantisku. Saglabātajās Limbažu vidusskolas hronikās (1922—1934) minēts, ka skolēni piedalās lāpu gājienā uz Limbažu kapiem, godinot Baumaņu Kārli un Vili Gelbi. 1933. gadā skolas hronikā raksta, ka 18. novembrī, iestājoties tumsai, skolas ēkas logi ir izgaismoti. 1938. gadā skolotāja Artūra Jansona, Mārtiņa Kļaviņa, Lienes Bērziņas un Almas Raudeles apsveikumi Latvijai tiek publicēti "Limbažu Vēstnesī". Nākamos svētkus skola svin tikai 1994. gada 18. novembrī, kad izgaismo skolas ēkas logus, pulcējoties skolas kolektīvam un skolēniem.
Cēsu pulka skolnieku rotas karogs izveidots 1929. gadā par godu 1919. gada 6. jūnija Cēsu kauju dalībnieku piemiņai. Karogs tika izveidots par deviņu Ziemeļlatvijas ģimnāziju skolēnu un skolotāju ziedojumiem. Ziedojumi tika vākti no skolām, kas piedalījās 1919. gada brīvības cīņās, — Alūksnes, Gaujienas, Smiltenes, Valkas, Rūjienas, Mazsalacas, Limbažu, Valmieras un Cēsu skolām. Karogs ik gadu tiek nodots kādai skolai noteiktā kārtībā. 1940. gadā, karogs tika nodots Latvijas vēstures muzejam. Pirmo reizi Limbažu valsts ģimnāzija karogu ieguva 1931. gada 14. maijā. Svētkos piedalījās Valsts prezidents Alberts Kviesis, izglītības ministrs Edmunds Ziemelis, skolu departaments direktors Kārlis Ozoliņš, deputāts Longīns Ausējs, docents un bijušais skolas direktors Ludvigs Bērziņš. Limbažu valsts ģimnāzija tikai vienu reizi bija karoga glabātāja. Tradīcija tika pārtaukta uz vairāk nekā 50 gadiem. Tradīcijas atdzimšana notika tikai 1989. gadā Cēsīs. 1999. gadā Limbažu 1. vidusskola saņēma uzaicinājumu piedalīties Cēsu kaujas piemiņas svētkos. 2000. gadā notika Skolnieku rotas piemiņas pasākums Cēsīs, pasākumā piedalījās arī Limbažu 1. vidusskolas 10. klases audzēkņi. Jau 1937. gadā radās doma par Limbažu ģimnāzijas karogu. Paši audzēkņi iesaistījušies līdzekļu vākšanā, rīkojot klašu priekšnesumu skates un audzēkņu vakarus. Karoga meta autors ir mākslinieks un skolotājs Rūdolfs Pētersons. Ģimnāzijā viņš strādāja no 1939. līdz 1941. gadam. PSRS okupācijas laikā karogu glabāja skolas saimnieks Kārlis Jansons. Tikai 1990. gada 30. jūnijā karogs tika nodots skolai. Skolai karogu nodeva Kārļa Jansona mazmeita Dace Vārava, mazdēls Kārlis Jansons un mazmazdēls Juris Vāravs. Karogu iesvētīja Limbažu ģimnāzijas absolventi — mācītāji Augusts Ālers un Janis Dreibalts. Skolā veidojas jauna tradīcija — skolas karoga dzimšanas diena 10. decembrī kopš 1998. gada.
Marienberga
Marienberga ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Rūdu kalnu apriņķī.
Vēsture
Pilsētu 1521. gadā dibinājis Saksijas kūrfirsts Heindrihs V Dievbijīgais, kad apkārtnē tika atrastas sudraba iegulas. 17. gadsimtā, pēc sudraba atradņu izsīkšanas, attīstījās alvas un vara ieguve.
Ekonomika
Pilsētā bāzējas bundesvēra 371. motorizēto grenadieru bataljons (Panzergrenadierbataillon 371).
Cilvēki
Marienberga ir literatūrzinātnieka Volfganga Izera (Wolfgang Iser, 1926-2007) dzimtā pilsēta.
Manado
Manado (id) ir pilsēta Indonēzijā, Sulavesi salas ziemeļaustrumos. Otrā lielākā Sulavesi pilsēta pēc iedzīvotāju skaita, Ziemeļsulavesi provinces administratīvais centrs. Pilsēta ir izvietojusies pie Sulavesi jūras Manado līča un no sauszemes puses ir Minahasu pussalas vulkānisku kalnu grēdu ieskauta.
Manado ir viena no Indonēzijas pieciem prioritārajiem tūrisma centriem. Bunakenas nacionālais parks ir starp provinces svarīgākajiem tūrisma objektiem. Pilsētā kristieši ir vairākumā, un tajā ik gadu notiek valstī lielākās Ziemassvētku svinības, kas arī piesaista tūristus. Tā ir arī atzīta par pašu iecietīgāko pilsētu Indonēzijā.
Nosaukuma izcelsme
Domā, ka nosaukums Manado ir atvasināts no vietējo salinieku — sangiru valodas vārda manaro, kas nozīmē “tālajā krastā” vai “tālumā”, un sākotnēji attiecās uz tālāko no divām līča salām, kuras var redzēt no cietzemes. Kad ciemats no šīs salas tika pārvietots uz cietzemi, līdzi nāca arī nosaukums, pēc kā pašu salu sāka dēvēt par Manado Tua (Veco Manado). Manado nosaukums sangiru valodā joprojām tiek izrunāts kā Manaro. Citā versijā šis vārds ar līdzīgu nozīmi tiek atvasināts no minahasu grupas tombulu valodas, kurā mana-undo nozīmē cilvēku no tālienes. Pastāv arī citas līdzīgas versijas.
Vēsture
Vietējie nostāsti apgalvo, ka apdzīvota vieta ar nosaukumu Vanua-Venana šeit parādījusies ap 13. gadsimtu, taču tam nav pierādījumu.
Pirmā Manado vārda pieminēšana redzama franču kartogrāfa Nikolā Deljēna pasaules kartē, kurā attēlota Manarou sala (tagad Manado Tua). Pirms eiropiešu ierašanās Sulavesi ziemeļos apgabals formāli atradās Ternates sultāna pakļautībā, kurš piekrastes reģionā vāca nodevas un izplatīja islāmu. Portugāļi padarīja sultānu par savu vasali, valdot pār vietējiem iedzīvotājiem — galvenokārt minahasiem, un uzbūvējot fabriku Venanā.
Spānija atteicās no saviem īpašumiem Minahasā, noslēdzot līgumu ar portugāļiem apmaiņā pret samaksu 350 000 dukātu apmērā. Taču vietējie iedzīvotāji noslēdza aliansi ar holandiešiem un dažus gadus vēlāk izraidīja pēdējos portugāļus no Manado. Nīderlandiešu Austrumindijas kompānija (Vereenigde Oostindische Compagnie) pārņēma Manado, un pilsēta nokļuva Holandes (Nīderlandes) pakļautībā. 1658. gadā kompānija Manado uzcēla cietoksni Fortamsterdamu. Tāpat kā daudzus Indonēzijas austrumu reģionus, Manado kristīja holandiešu misionāri. Napoleona karu laikā angļu fregate HMS Dover 1810. gada jūnijā ieņēma Manado. Nīderlandes kontrole pār tās kolonijām tika atjaunota pēc kara 1816. gadā. Nīderlandes valdība 1830. gadā izsūtīja sagūstīto Javas princi Diponegoro uz Manado, jo viņš bija vadījis sacelšanās karu Javā pret holandiešiem. 1859. gadā Manado apmeklēja angļu biologs Alfrēds Volless.
1919. gadā pilsētā tika izveidota vietējā pārvalde, tai skaitā pilsētas padome (bet pirmais mērs tika ievēlēts tikai 1929. gadā), un Celebesas (Sulavesi) apustuliskā prefektūra. 1961. gadā tā tika paaugstināta par Manado diecēzi.
1958. gadā Austrumindonēzijas dumpinieki no kustības Permesta, kuras dalībnieki prasīja saviem reģioniem lielāku ekonomisko un etnisko lomu valstī, pārnesa savu galveno mītni no Makasaras uz Manado. Indonēzijas gaisa spēki februārī bombardēja pilsētu, taču aprīlī Permesta saņēma militāru palīdzību no ASV un Taivānas, kuras vēlējās izdarīt spiedienu uz Indonēzijas, viņuprāt, pārlieku kreiso valdību. Dumpinieku lidmašīnas no Manado pārņēma kontroli pār gaisa telpu un savukārt sāka bombardēt centrālās varas kontrolētās Sulavesi un apkaimes pilsētas. Tomēr maijā ASV samierinājās ar Indonēzijas centrālo varu un pārtrauca savu atbalstu dumpiniekiem. Permesta sāka zaudēt pozīcijas, un 13. jūnijā Indonēzijas spēki sāka desantēties Manado apkārtnē. 24.-26. jūnijā Permestas spēki bija spiesti atstāt Manado un atkāpties uz tuvējo Tomohonu, pārejot uz partizānu karu, kurš pilsētas apkārtnē ilga vēl trīs gadus. Viens no šī kara panākumiem bija jaunu provinču (ar attiecīgu finansējumu un ierēdņu darbavietām) radīšana Sulavesi, tai skaitā Manado 1962. gadā kļuva par Ziemeļsulavesi galvaspilsētu.
Pilsētas dibināšanas diena
Lai gan pilsētas dibināšanas laiks nav precīzi zināms, par datumu tika izvēlēts 1623. gada 14. jūlijs: gads kā pirmā rakstiskā pieminējuma laiks, jūlijs izvēlēts par godu 1919. gada jūlijam kā pilsētas pašpārvaldes sākums un 14. datums par godu 1946. gada 14. februāra sacelšanās sākumam pret holandiešu koloniālismu. Šāda jaukta datumu simbolika pirmoreiz tika pasludināta 1989. gadā.
Ģeogrāfija
Manado valda tropisko lietusmežu klimats (Af) saskaņā ar Kepena klimata klasifikāciju, jo tajā nav īstas sausās sezonas. Mitrākais mēnesis ir janvāris, un vidējais nokrišņu daudzums ir 465 milimetri, savukārt sausākais ir septembris ar 86 milimetriem. Lietus daudzumu lielā mērā ietekmē musoni. Tā kā pilsēta atrodas netālu no ekvatora, temperatūra ir gandrīz nemainīga visu gadu. Karstākais mēnesis ir augusts ar vidējo temperatūru 26,6 °C, savukārt vēsākie mēneši ir janvāris un februāris ar vidējo temperatūru 25,4 °C. Jūras ūdens temperatūra svārstās 27 °C—29 °C robežās.
Administratīvais iedalījums
Pilsēta ir sadalīta 11 rajonos (kecamatan).
Politika
2019. gadā uz pieciem gadiem tika ievēlēta jaunā pilsētas padome. No 40 vietām vislielāko pārstāvību — 10 vietas ieguva Indonēzijas Demokrātiskā cīņas partija, kurai pieder arī valsts prezidents Džoko Vidodo. Partija vadās no multireliģiskas un formāli demokrātiskas ideoloģijas, kura Indonēzijā ir pasludināta par oficiālo un ierakstīta konstitūcijā kā "Pieci principi" ("pančasila"). 6 vietas ir Demokrātiskajai partijai, 5 — partijai NasDem (nacionālajiem demokrātiem). Visas partijas publiski pieturas pie vienīgās legālās ideoloģijas un atšķiras galvenokārt ar personālijām.
Iedzīvotāji
Šobrīd vislielākā daļa Manado pilsētas iedzīvotāju pārstāv minahasu tautu grupu (gandrīz 40%), jo Manado atrodas minahasu apdzīvotajās zemēs. Manado pamatiedzīvotāji ir mazā šīs grupas tombulu tauta. Tombulu valodā vēl runā vairākos Manado pilsētas rajonos, tai skaitā Venanā un Vaneā. Malalajanas rajonā apgabalā dzīvo galvenokārt bantiki, citas lielākas Manado pamatiedzīvotāju grupas mūsdienās ir sangiri (ap 20%), gorontali (ap 15%), mongondovi (ap 2%), babontehu, talaudi, tionudesi, siau un borgo. Ir arī arābu asimilēto malajiešu — peranakānu kopienas, kas kļuvušas par reliģiskā tūrisma mērķi. Citas pārstāvētās etniskās grupas ir javieši (ap 5%), ķīnieši, bataki, makasari, minankabavi, bugi, ačehi un molukieši. Pastāv arī neliela ebreju kopiena.
Biežākā valoda, kurā runā Manado, ir Manado malajiešu valoda. Tā ir kreolizēta valoda, kurā malajiešu valodai piejaukušies gan vietējo un Ziemeļmoluku valodu aizguvumi, gan vārdi no holandiešu, portugāļu un citām svešvalodām. Tomēr šai valodai nav standartizētas pareizrakstības un literārās normas. Indonēzijas valdība ir pret vietējo valodu attīstību, lai neveicinātu separātismu, tādēļ visas oficiālās darbības notiek uz malajiešu literārās valodas bāzes radītajā indonēziešu valodā.
Reliģija
Ap 63% pilsētas iedzīvotāju ir kristieši-protestanti, un ap 5% ir katoļu. Vēl 31% ir musulmaņi, un mazāk kā viens procents ir hinduistu un budistu. Pilsētai izdevies izvairīties no savstarpējas reliģiskas vardarbības dažādos grautiņu periodos, kādi reizēm notiek Indonēzijas lielākajās pilsētās un etniskās vai ekonomiskās spriedzes reģionos.
Transports
Pilsētas ārējos sakarus apkalpo Sama Ratulangi starptautiskā lidosta 13 km no Manado, no kuras ir tiešie starptautiskie reisi uz Filipīnām, Singapūru, Malaiziju un Ķīnu, kā arī uz daudziem iekšzemes galamērķiem. No pilsētas sākas Trans-Sulavesi autoceļš cauri visai salai uz Makasaru, taču viņa gatavības pakāpe un caurlaides spēja ir ierobežota. Pilsētas transports sastāv tikai no mikroautobusiem, ārējos reisus apkalpo arī parastie autobusi. Kalnainā reljefa dēļ plaši tiek lietots vietējais ūdens transports, bet ostas seklums neļauj to izmantot lieliem kuģiem. Lielie pasažieru un kravas kuģi piestāj Bitunā 40 km no Manado.
Tūrisms
Manado, kuru tūristu pievilkšanai dēvē par "Tūkstoš un vienas baznīcas pilsētu", galvenās tūristus pievelkošās atrakcijas ir nevis daudzās baznīcas un citas reliģiskās būves, bet zemūdens Bunakenas nacionālais parks ar daudzveidīgiem koraļļu rifiem un apkaimes vulkāni. Pilsētā tiek rīkots ikgadējs tērpu festivāls un atrodas pasaulē ceturtā augstākā Kristus statuja.
Zaļie krupji
Sistemātikas izmaiņas
Nesenā pagātnē visas zaļo krupju sugas tika sistematizētas krupju ģintī (Bufo). Pirms zaļo krupju ģints izveidošanas šīs sugas īsu brīdi tika sistematizētas ģintī — Pseudepidalea kopā ar smilšu krupi (Epidalea calamita). Mūsdienās saskaņā ar jaunākajiem ģenētiskajiem pētījumiem smilšu krupis tiek sistematizēts atsevišķā monotipiskā smilšu krupju ģintī. Toties nosaukumu Pseudepidalea vairs nelieto, tā kā taksonomijā priekšroka vienmēr ir vecākajam nosaukumam — šajā gadījumā Bufotes, kurš 1814. gadā tika izmantots kā atbilstošās grupas apakšģints nosaukums.
Pirmie Tračumi
Pirmie Tračumi ir ciems Krāslavas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 272 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Olksns, Skujiņu ezers.
Berlīnes papildvienošanās (1918)
'''1918. gada 27. augusta Berlīnes papildvienošanās''' (de, ru) bija Padomju Krievijas un Vācijas Impērijas Berlīnē noslēgts līgums, kas papildināja Brestļitovskas miera līgumu.
Priekšvēsture
1918. gada 3. martā Brestļitovskā Centrālās lielvalstis parakstīja miera līgumu ar Padomju Krieviju. Krievijas valdība atteicās no tiesībām uz Somijas lielhercogistes, Baltijas provinču un agrākās Polijas-Lietuvas ūnijas (Lietuvas, Polijas un Ukrainas Valsts) teritorijām.
Neilgi pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada 7. martā Berlīnē tika noslēgts miera līgums starp Somijas lielhercogisti un Vācijas Impēriju. Baidoties no Vācijas iesaistīšanās Somijas pilsoņu karā, 8. martā Lielbritānija Murmanskā izsēdināja bruņotās vienības. 15. martā Vācijas ķeizars Vilhelms II atzina Kurzemes un Zemgales hercogisti par brīvu un patstāvīgu valsti, bet 23. martā atzina arī Lietuvas karalistes neatkarību. 25. martā Baltkrievijas Tautas Padome pasludināja Baltkrievijas Tautas Republikas neatkarību, ko gan neatzina citas valstis.
12. aprīlī Baltijas jūras divīzija Rīdigera fon der Golca vadībā no ziemeļrietumiem sāka uzbrukumu Helsinkiem. Pilsētu jau bija pametusi Sarkano vadība un Padomju Krievijas jūras flotes kuģi, bet bija palikušas daudzas Sarkanās gvardes vienības. 7. maijā Rumānijas Karaliste parakstīja miera līgumu ar Centrālajām lielvalstīm.
Pēc tam, kad Vācijas un Austroungārijas karaspēki okupēja Ukrainas Tautas Republikas teritoriju, 1918. gada 29. aprīlī Visukrainas zemturu kongresā par visas Ukrainas hetmani ievēlēja ģenerāli Skoropadski. Viņš veica valsts apvērsumu, atlaida Ukrainas radu un pasludināja Ukrainas Valsts nodibināšanu. Vilhelms II ar Vācijas sūtņa Vilhelma fon Mirbaha starpniecību pieprasīja arī gāztā Krievijas cara Nikolaja II parakstu zem Brestļitovskas miera līguma. Tādēļ 1918. gada 9. maijā Jakovs Sverdlovs nosūtīja Jakovu Jurovski uz cara ģimenes Toboļskas izsūtījuma vietu ar pavēli viņus nogādāt Maskavā. Pēc Ļeņina piekrišanas saņemšanas, 1918. gada jūnijā Vācijas valdība nosūtīja uz Maskavu 43 miljonus reihsmarku (ap 100 miljoniem eiro mūsdienu cenās). Savukārt Antantes valstis sāka slepeni finansēt Sociālistu revolucionāru partiju.
Kad 1918. gada 16. maijā ģenerālis Pjotrs Krasnovs tika ievēlēts par Donas kazaku atamanu, arī Donas baseinu okupēja Vācijas Impērijas armija. 1918. gada 26. maijā sadalījās Aizkaukāza Demokrātiskā Federatīvā Republika, kuras teritorijā izveidojās Gruzijas Demokrātiskā Republika, Azerbaidžānas Demokrātiskā Republika un Armēnijas Pirmā republika, kuru pārstāvji 1918. gada 4. jūnijā bija spiesti noslēgt Batumi miera līgumu ar Osmaņu impēriju. Gruzija lūdza militāro palīdzību Vācijai, kas nosūtīja Vācijas Kaukāza ekspedīciju. 25.—27. maijā Čehoslovāku korpuss atteicās nodot ieročus boļševikiem un pārņēma savā kontrolē Transsibīrijas dzelzceļu. 28. jūnijā Sarkanā armija iesaistījās kaujās pret britu un amerikāņu karavīriem Murmanskā.
Lai atjaunotu karadarbību ar Vāciju, 1918. gada 6. jūlijā Sociālistu revolucionāru partijas biedrs un čekas spiegs Jakovs Bļumkins nošāva Vācijas sūtni Maskavā Vilhelmu fon Mirbahu, bet plānoto sacelšanos pret Ļeņina valdību 7. jūlijā apspieda latviešu strēlnieki Jukuma Vācieša vadībā. Par Lietuvas karali 11. jūlijā ievēlēja vācu firstu Vilhelmu fon Urahu. 16. jūlijā Jekaterinburgā nošāva Nikolaju II ar ģimeni. 2. augustā ASV, Lielbritānijas un Francijas karaspēks ieradās Arhangeļskas ostā, bet 15. augustā Vladivostokas ostā ieradās ASV karaspēks.
Līguma saturs
1918. gada 27. augustā Berlīnē tika parakstīta Vācijas—Krievijas papildu vienošanās par Krievijas robežu demarkāciju un trasporta koridoru izveidi starp abām valstīm. Vācija apņēmās neatbalstīt Padomju Krievijai naidīgos spēkus. Vēl tika parakstīta Vācijas—Krievijas finanšu vienošanās un privāttiesību vienošanās. No Padomju Krievijas puses līgumu parakstīja Ādolfs Jofe, no Vācijas Impērijas puses ārlietu ministrs admirālis Pauls fon Hince (Paul von Hintze) un Ārlietu ministrijas Juridiskā departamenta direktors Johans Krīge (Johannes Kriege).
=== Līguma nodaļas un punkti ===
Sekas
Pāris dienu pēc papildvienošanās parakstīšanas 1918. gada 30. augustā esere Fanija Kaplāne atentātā ievainoja Ļeņinu. 1918. gada 22. septembrī Vācijas ķeizars atzina Baltijas hercogistes suverenitāti.
1918. gada 23. oktobrī Lielbritānijas ārlietu ministrs Arturs Balfūrs LPNP pārstāvim Zigfrīdam Anna Meierovicam paziņoja, ka Lielbritānijas valdība ir nolēmusi provizoriski atzīt Latviešu Nacionālo padomi par Latvijas valdību, līdz miera konference galīgi izšķirs Latvijas statusu. LPNP Balfūra paziņojumu uztvēra kā Latvijas de facto atzīšanu.
Eduards Strautnieks
Eduards Strautnieks (1886–1946) bija latviešu jurists un sabiedriskais darbinieks. Tautas padomes loceklis, Latvijas Pagaidu valdības tieslietu ministrs (pēc 14.03.1919.), Latvijas Satversmes sapulces deputāts.
Dzīvesgājums
Dzimis 1886. gada 17. maijā Mežotnes pagastā, lauksaimnieka dēls. 1912. gadā beidza Maskavas universitāti, pēc tam strādāja par advokātu Rīgā.
Pantene
Pantene ir ciems Valmieras novada Sēļu pagastā. Izvietojusies pagasta vidusdaļā Rūjas krastā pie autoceļa V171 2,5 km no pagasta centra Sēļiem, 47 km no novada centra Valmieras un 149 km no Rīgas.
Eduards Strautnieks
Dzīvesgājums
Pēc Februāra revolūcijas bija Republikāņu partijas līdzdibinātājs 1917. gada 7. aprīlī. Bija tās pārstāvis Demokrātiskajā blokā un Latvijas Tautas padomē. Pēc Latvijas Pagaidu valdības izveides bija tās tieslietu ministra biedrs, pēc 1919. gada 14. marta pildīja tieslietu ministra funkcijas Liepājā. Vēlāk strādāja Latvijas Republikas Tieslietu ministrijā, kādu laiku bija laikraksta "Latvijas Sargs" redaktors.
Beludžistāna (nozīmju atdalīšana)
Beludžistāna var būt:
Eduards Strautnieks
Dzīvesgājums
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā bija Valsts bankas Latvijas Republikāniskā kantora juriskonsults. Kara gados dzīvoja savā saimniecībā "Mālenieki" Svitenes pagastā, 1944. gada rudenī devās bēgļu gaitās uz Vāciju. Miris 1946. gada 23. martā.
Valmieras Pārgaujas sākumskola
Valmieras Pārgaujas sākumskola ir viena no Valmieras skolām, kas atrodas Pārgaujas apkaimē.
Vēsture
Skola dibināta 1996. gada 1. jūlijā. 2000. gadā 4.—6. klases uzsāka mācības jaunā korpusā. 2003. gadā skolu pārdēvēja par Valmieras Pārgaujas pamatskolu un atklāja sporta un ēdināšanas kompleksu. 2010. gadā skola uzsāka daudzpusējo skolu partnerības projektu Three—H sadarbībā ar Zviedrijas, Itālijas, Islandes, Polijas un Vācijas skolām. 2011. gadā uzsāka brīvdabas pedagoģiskās izglītības parka iekārtošanu ar senču Saules kalendāru, Dabas sajūtu taku, Putnu lūkotavu un spēļu laukumu "Simtjūdžu meža akadēmijas pils". 2012. gadā ar Meža attīstības fonda atbalstu ierīkoja dendroloģisko dabas taku, tikai atklāts arī logopēdijas kabinets un prāta spēļu klase. 2013. gadā iekārtoja sajūtu mācīšanas zaļo klasi jeb "Jušu klasi", kurā dzīvo Bolis, Tauša, Ozis, Auša, Smeķis un Būtis. 2014. gadā skola ieguva 10. vietu starptautiskā projektā ENO Treelympicus kā visvairāk koku iestādījusī mācību iestāde. 2014. gadā skola uzvarēja LIZDA konkursā un ieguva titulu "Pedagogam draudzīgākā izglītības iestāde 2014".