cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lāčplēša Kara ordenis
Privilēģijas
Lāčplēša ordeņa kavalieriem piešķīra vairākas priekšrocības: 1. pēc atvaļināšanas no aktīvā kara dienesta viņiem ir tiesības nēsāt karavīra uniformu; 2. pie iecelšanas armijas amatos viņi bauda priekšrocības attiecībā pret citiem vienlīdzīgiem kandidātiem; 3. atrodoties armijā, viņiem dodams divkārtīgs atvaļinājuma ilgums; 4. visās valsts mācības iestādēs ordeņa kavalieru bērni atbrīvoti no mācības maksas pēc šo iestāžu padomju lēmumiem; 5. braucot pa valsts dzelzceļiem, ordeņa kavalieri par biļeti maksā puscenu, bet atrodoties karavīra tērpā, viņiem tiesība braukt ar zemākas klases biļeti turpmākā augstākā klasē; 6. ordeņa kavaliera mirstīgās atliekas pavada ar militāru godu; 7. pieprasot zemi no valsts fonda, ordeņa kavalieri ieskaitāmi I. kategorijā, t. i., viņu prasības apmierināmas pirmās; 8. no kara dienesta atvaļinātie Lāčplēša ordeņa kavalieri bauda bezmaksas ārstēšanās tiesības kara resora slimnīcās.
LKO kavalieri aiz sava vārda varēja lietot abreviatūru L.k.o.k. - norādot, ka attiecīgā persona ir Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.
Piešķiršana
Pirmos ordeņus 1920. gada 13. augustā septiņiem Latvijas armijas augstākajiem komandieriem — P. Radziņam, M. Peniķim, K. Berķim, O. Dankeram, J. Jansonam, J. Puriņam un J. Apinim, piešķīra Ministru kabinets. Šie virsnieki līdz ar apbalvošanu tika ieskaitīti Lāčplēša Kara ordeņa domes sastāvā.
Pirmajiem 288 LKO kavalieriem apbalvojumus pasniedza Latvijas Satversmes sapulces priekšsēdētājs Jānis Čakste 1920. gada 11. novembra parādē. Pēc tam apbalvošana notika ik gadu līdz pat 1928. gada 11. novembrim.
LKO bija trīs šķiras (pakāpes). Apbalvošanu sāka ar ordeņa zemāko, III šķiru. Ordeņa II šķiru varēja piešķirt tikai III šķiras LKO kavalieriem, bet I šķiru — II šķiras kavalieriem (šis noteikums neattiecās uz ārzemniekiem). Jautājumu par apbalvošanu izšķīra LKO dome, kuras sastāvā kā priekšsēdētājs bija valsts prezidents, septiņi Saeimas deputāti un septiņi LKO augstākās šķiras kavalieri. Pirms tam armijas pulkos izveidotās komisijas izskatīja konkrētos apbalvošanas pieteikumus, sastādīja detalizētu varoņdarba aprakstu, apkopoja liecinieku ziņojumus. Sastādīto pieteikuma anketu komisija iesniedza apstiprināšanai kara ministram, kurš to akceptēšanas gadījumā nodeva LKO domei. Ordeni piešķīra, ja par apbalvošanu tika nodotas vismaz 10 domes locekļu balsis.
Dizains
Ordeņa statūtus izstrādāja vēlākais ordeņa kavalieris Alberts Stalbe. Ordeņa skices izstrādāja Jānis Aleksandrs Liberts. Ordeņa devīze - "Par Latviju". LKO bija veidots kā stilizēts ugunskrusts ar baltu emaljas pārklājumu un sarkanu un zeltītu aplokojumu. Krusts novietots uz sakrustotiem zobeniem. Aversā krusta vidū bija attēlots Lāčplēsis. Reversa medaljonā lasāms uzraksts "11.novembris 1919". Krusta galos iegravēti iniciāļi H.B. sudrabkaļa Hermaņa Banka meistarzīme.
I šķiras ordenis bija krusts (61x57,5 mm) 101 mm platā muarē lentē ar trim sarkanām un četrām sudrabotām vienāda platuma svītrām, kā arī 16 staru ordeņzvaigzne (68,5 mm diametrā), kuras centrā atrādās ordeņa krusts (25 mm diametrā). Lente bija nēsājama pār kreiso plecu, bet zvaigzne piesprausta krūšu kreisajā pusē.
III šķiras ordenis bija krusts (41x39 mm) šaurā lentē, kas nēsājama krūšu kreisajā pusē.
Sākot ar 1922. gada novembri apbalvotajiem izsniedza mākslinieka R. Zariņa veidotu diplomu ar īsu varoņdarba aprakstu un LKO apliecību.
1995. gadā apgāds Jāņa sēta izdeva Latvijas Valsts vēstures arhīva sagatavotu LKO kavalieru biogrāfisko vārdnīcu — "Lāčplēša Kara Ordeņa kavalieri".
Mores pagasts
Mores pagasts ir viena no Siguldas novada administratīvajām teritorijām tā dienvidaustrumos. Robežojas ar sava novada Mālpils un Siguldas pagastiem, kā arī Cēsu novada Līgatnes un Nītaures pagastiem.
Upes
Suda, Kājupīte, Lanckupe, Straujupīte.
Ezeri
Bezdibeņa ezers, Dodes dzelve, Kārtūžu ezers.
Vēsture
Mores pagasta teritorija izveidojusies no četrām apkārtnes muižām: Mores (Moritzberg), Akenstakas (Klingenberg), Kārtužu (Schöneck) un Eglaines (Eglene). 1935. gadā pagasta platība bija 82,4 km². Otrā pasaules kara laikā, 1944. gada septembra beigās pagasta teritorijā risinājās Mores kaujas, kurās Latviešu leģiona 19. divīzija atvairīja spēcīgu Sarkanās armijas uzbrukumu. 1945. gadā pagastā izveidoja Mores un Kārtužu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Mores ciemam pievienoja Kārtužu ciemu. 1977. gadā veikta teritoriju apmaiņa ar Nītaures ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2003. gadā Mores pagastu atdalīja no Cēsu rajona un iekļāva Rīgas rajona jaunizveidotajā Siguldas novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas: More (pagasta centrs), Akenstaka, Eglaine, Kārtuži.
Ierakumi
Ierakumi — zemē iedziļināta (izrakta) vaļēja fortifikācijas būve uguns un novērošanas pozīciju ierīkošanai un dzīvā spēka un kaujas tehnikas aizsardzībai. Ir strēlnieku, artilērijas, mīnmetēju, tanku, kaujas mašīnu, bruņutransportieru u.c. ierakumi. Strēlnieku ierakumus savukārt iedala individuālajos (šaušanai ar automātu guļus, no ceļa, stāvus) un grupālajos (šaušanai ar granātmetēju, ložmetēju). Atsevišķus strēlnieku ierakumus savā starpā savieno ar tranšeju, tā iegūstot nodaļas ierakumus, kuru garums ir 50-60 m; tajos ierīko arī granātmetēju un ložmetēju rezerves pozīcijas, segtas spraugas un blindāžas, kā arī nišas munīcijas, pārtikas glabāšanai.
Žorža Pompidū centrs
Žorža Pompidū centrs jeb vienkārši Pompidū centrs (fr) ir kultūras un mākslas centrs Parīzē.
Ēka
Konkursā par ēkas projektu piedalījās vairāk nekā 600 darbi. Uzvarētāja projekts bija novatorisks, jo visas komunikācijas bija paredzēts izvietot ēkas ārpusē, respektīvi, uz tās sienām, lai atbrīvotu maksimāli daudz telpas ēkas iekšienē. Pompidū centra celtniecība norisinājās no 1971. līdz 1977. gadam. Centrs tika nosaukts pa godu franču valstsvīram Žoržam Pompidū, kurš bija Francijas prezidents no 1969. līdz savai nāvei 1974. gadā. Kopš 1977. gada Pompidū centru ir apmeklējuši vairāk kā 150 miljoni cilvēku.
Žorža Pompidū centra ēka ir viens no 20. gadsimta postmoderisma un High-Tech arhitektūras paraugiem. Ēkas augstums ir 42 m — 45,5 m, garums 166 m, bet platums 60 m. Kopējā platība ir 103 305 m2. Ēkas celtniecībā tika izmantotas aptuveni 15 000 tonnas tērauda. 11 000 kvadrātmetru no sienu kopējās platības aizņem stikls. Ēkas ārpusē izvietotie komunikāciju elementi ir katrs savā krāsā — ūdens caurules ir zaļas, ventilācijas caurules zilas, elektrības vadi dzelteni, lifti sarkani, bet armatūra balta. Tāpat ēkas ārpusē ir izvietoti arī lifti un eskalatori.
Muzejs un bibliotēka
Pompidū centrā atrodas Francija nacionālais modernās mākslas muzejs. Tas ir iekārtots centra piektajā un sestajā stāvā. Piektajā stāvā ir atrodami mūsdienu mākslas darbi, bet sestajā mākslas darbi, kas radīti laikā no 20. gadsimta sākuma līdz pat 60. gadiem. Pēdējā ir apskatāmi fovisma virziena pārstāvju darbi, piemēram, Anrī Matisa "Alžīriešu sieviete" un "Lielais sarkanais interjers", kubisma pārstāvja Pikaso "Ģitāras spēlētājs", Žorža Braka "Klusā daba ar vijoli", Robēra Delonē "Dzīvotprieks" un Sonjas Delonē "Elektriskās prizmas", kā arī citu modernās mākslas virzienu darbi.
Bez tam šeit atrodas arī plaša bibliotēka, kurā apkopoti vairāki simti tūkstoši franču un ārzemju autoru darbi dažādās zinātnes nozarēs. Tā atrodas trešajā un ceturtajā ēkas stāvā. Vēl šeit mājvietu ir radis dizaina centrs, kā arī Eiropas mūzikas pētniecības institūts. Pirmajā stāvā atrodas forums, kur ir atvēlētas telpas uzvedumiem, kino rādīšanai, kā arī bērnu nodarbībā. No ēkas augšējos stāvos izvietotās terases un kafejnīcas paveras plašs skats uz Parīzes panorāmu.
Blindāža
Blindāža (fr. blindage) ir slēgta aizsardzības būve 4-8 cilvēkiem lauka nocietinājumu sistēmā. Zemē iedziļinātas blindāžas sienas un pārsegumu veido no vairākām baļķu un grunts kārtām, arī no tērauda un dzelzsbetona pārvietojamām konstrukcijām. Blindāžai ierīko izturīgas atveramas durvis.
Lejasciema ģerbonis
Lejasciema pilsētas ģerbonis, kas, simbolizējot Gauju, tika izveidots ar horizontālu zilu joslu vidū, bet apkārt pamatne zelta krāsā. Tas apzīmēja zelta laukus upes krastos.
Šobrīd ģerboņa variācija ar citas formas vairogu ir pieņemta par Lejasciema pagasta ģerboni.
Kopičinci
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1340. gadā. Attīstījās kā Polijas-Lietuvas pilsēta. No 1672. līdz 1699. gadam — Osmaņu impērijas sastāvā. Pēc 1772. gada Polijas Pirmās dalīšanas — Austrijas impērijā (vēlāk Austroungārijā) līdz pat Pirmā pasaules kara beigām, izņemot laiku starp 1807. un 1815. gadu, kad pilsēta ietilpa Krievijā.
Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz 1921. gada Rīgas miera līgumu, Kopičinci iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pēc PSRS iebrukuma Polijā, iekļauta Ukrainas PSR, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu. No 1941. gada līdz 1944. gadam atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Cilvēki
Kopičinci ir šahista Vasiļa Ivančuka (Василь Іванчук, 1969) un ebreju politiķa Pinhasa Lavona (1904—1976) dzimtā pilsēta.
2004. gada Zelta bumba
Ševčenko kļuva par pirmo Ukrainas pārstāvi, kas ieguvis šo balvu. Viņš kļuva par piekto Milan spēlētāju, kas ieguvis šo balvu pēc Džanni Riveras (1969), Rūda Gullita (1997), Marko van Bastena (1988, 1989, 1992) un Džordža Veā (1995).
Balsojums
Bez minētajiem spēlētajiem vēl tika nosaukti, bet balsis neieguva 26 spēlētāji: Ailton (Werder Bremen, Schalke 04), Roberto Ajala (Valencia), Fabjēns Bartēzs (Manchester United, Marseille), Deivds Bekhems (Real Madrid), Petrs Čehs (Chelsea), Emersons (Roma, Juventus), Žuninju (Lyon), Mihalis Kapsis (AEK Athens, Bordeaux), Henriks Larsons (Celtic, Barcelona), Johans Mikū (Werder Bremen), Mista (Valencia), Alesandro Nesta (Milan), Andrea Pirlo (Milan), Hose Antonio Reijess (Sevilla, Arsenal), Ronaldu (Real Madrid), Tomāšs Rosickis (Borussia Dortmund), Pols Šols (Manchester United), Klarens Zēdorfs (Milan), Giourkas Seitaridis (Panathinaikos, Porto), Frančesso Toti (Roma) un Patriks Vjerā (Arsenal).
Bibliotekārs
Bibliotekārs ir informācijas speciālists bibliotēkas un informācijas zinātnē, kas ir informācijas servisu organizēšana un pārvaldība. Parasti bibliotekāri strādā publiskajās bibliotēkās, izglītības iestāžu bibliotēkās, skolu informācijas centros, vai kāda uzņēmuma informācijas centrā.
Tradicionāli bibliotekāri tiek saistīti ar grāmatu kolekcijām. Vārds bibliotekārs cēliens no latīņu liber, kas nozīmē "grāmata". Mūsdienu bibliotekāri strādā ar informāciju dažādos formātos, ieskaitot grāmatas, žurnālus, laikrakstus, audio ierakstus, video ierakstus, kartes, manuskriptus, fotogrāfijas, grafiskus resursus, kā arī digitālus resursus. Bibliotekāri parasti palīdz apmācīt lietotājus lietot datubāzes. Bibliotekāri ir kā starpnieki starp informācijas resursiem un lietotāju. Viņam labi jāpārzin lasītāju informacionālās vajadzības.
Bibliotekāra loma un pienākumi
Bibliotekāra loma ir atkarīga no bibliotēkas lieluma. Lielākā daļa bibliotekāru strādā kāda no sekojošajiem sektoriem bibliotēkā:
Gustavs Celmiņš
Biogrāfija
Dzimis 1899. gada 1. aprīlī Rīgā. Apmeklējis Rīgas biržas komercskolu, kuru beidzis Maskavā. 1917. gadā uzsācis studijas uz Maskavu evakuētajā Rīgas Politehniskajā institūtā. Pēc lielinieku apvērsuma atgriezās Latvijā.
Bibliotekārs
Vēsture
Bibliotekārs ir ļoti sena profesija, profesijas aizsākumi meklējami Senajā Ēģiptē un Babilonijā, kur bibliotekāriem bija jāorganizē un jāglabā plašā papirusu ruļļu kolekcija.
Gustavs Celmiņš
Biogrāfija
1918. gada 19. novembrī pie Baltijas Tehniskās augstskolas kā Selonijas krustdēls kopā ar Nikolaju Grundmani izkāra Latvijas karogu. 1918. gada 10. decembrī brīvprātīgi iestājās Latviešu nacionālajos bruņotajos spēkos. Piedalījās Brīvības cīņās Kalpaka bataljona (sākotnēji Cēsu rota, vēlāk Atsevišķā (Studentu) rota) sastāvā. Sākotnēji kā kareivis, vēlāk tika paaugstināts par jaunāko apakšvirsnieku, bet 1919. gada 22. maijā tika paaugstināts par leitnantu. No armijas bija atvaļināts 1924. gada oktobrī.
1921. gadā Celmiņam tika piešķirts Lāčplēša Kara ordenis.
No 1925. līdz 1927. gadam strādāja Ārlietu ministrijā. Tur viņš ieņēma ārlietu ministra sekretāra vietu. Bija 5. Rīgas aizsargu pulka sakaru bataljona komandieris. 1929. gadā beidza Latvijas Universitātes Filoloģijas un filozofijas fakultātes filozofijas nodaļu. Pēc tam bija Finanšu ministrijas referents, no 1930. gada līdz 1932. g. septembrim ieņēma Valsts saimniecības departamenta vicedirektora amatu.
1932. gada 24. janvārī Latviešu tautas apvienības "Ugunskrusts" dibināšanas sapulcē tika ievēlēts par Ugunskrusta priekšnieku. 1932. gadā sakarā ar savu politisko darbību no amata tika atbrīvots. Pēc Ugunskrusta slēgšanas 1933. gadā dibināja Latviešu tautas apvienību "Pērkonkrusts" un tika ievēlēts par organizācijas priekšnieku. Publicējies minēto organizāciju izdevumos Ugunskrusts un Pērkonkrusts. Pēc 1934. gada 15. maija apvērsuma turpināja Pērkonkrusta vadību pagrīdē.
1934. gada 13. jūnijā, pēc kara stāvokļa likumiem, nelegālas Pērkonkrusta sapulces laikā tika apcietināts kopā ar vēl 96 pērkonkrustiešiem. 1935. gada 27. februārī kara tiesa viņu notiesāja uz 3 gadiem cietumā. Galvenā apsūdzības daļa bija balstīta uz sodu likuma 71.pantu — "par sastāvēšanu nelegālā organizācijā, kuras mērķis musināt uz nepaklausību valsts varas likumīgiem rīkojumiem un, lietojot varas darbus, gāzt Latvijā pastāvošo nacionālo valdību un ministru kabinetu un sagrābt valsts varu savās rokās". Pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma viņš 1937. gada 13. novembrī bija izraidīts no Latvijas.
Pēc izraidīšanas Celmiņš uzturējās Itālijā un Šveicē. Cīrihē sakarā ar nevēlamiem priekšlasījumiem bija apcietināts un ar valdības (Bundesrat) lēmumu izraidīts no Šveices. Trimdas laikā viņš bieži tikās ar fašistiem. Pēc izraidīšanas no Šveices kādu laiku viņš uzturējās Rumānijā un tiktās ar Zeleu Kodreanu un apsprieda starptautiska tīkla izveidi Šveicē. Celmiņš uzskatīja, ka Pērkonkrustam ir spēcīga radniecība gan ar Nacionālo fronti, gan ar Dzelzs Gvardi. No Rumānijas viņš pārcēlās uz Somiju. Trimdā viņš apmeklēja arī Poliju, Ungāriju, Dienvidslāviju, Turciju, Vāciju un Igauniju. Šajā laikā Latvijas teritorijā Pērkonkrusta vadību uzņēmās Ādolfs Šilde.
1941. gada jūnijā vācu karaspēka sastāvā viņš atgriezās Latvijā. Līdz 10. jūlijam vadīja Kuldīgas pašaizsardzību. Strādājis Iekšlietu Ģenerāldirekcijā. No 1941. gada oktobra Latviešu karavīru aprūpes pārvaldes priekšnieks, no 1942. gada Latviešu brīvprātīgo organizācijas galvenās komitejas priekšnieks. 1943. gada rudenī atbrīvots no iepriekšējā amata un pildījis tulka pienākumus latviešu pašpārvaldē. Lai gan viņš strādāja vācu administrācijā, izmantodams savu dienesta stāvokli, saistībā ar kuru viņš bieži devās izbraukumos pa visu Latvijas teritoriju, Celmiņš vadīja Pērkonkrusta pagrīdes darbību un organizēja pagrīdes izdevumu Vēstījums [1943.] un Latvju raksti Brīvā Latvija [1943.-1944.] izdošanu. Vairuma rakstu autors bija pats Celmiņš.
1944. gada 14. martā Gestapo Celmiņu apcietināja. Vēlāk viņu nosūtīja uz Flosenbirgas koncentrācijas nometni. Pēc tam viņš tika pārsūtīts uz Dahavas koncentrācijas nometni, bet vēlāk bijis Insbrukas, Nīderdorfas un Alt-Braksenzē privileģēto politieslodzīto nometnēs. 1945. gada 5. maijā Celmiņu atbrīvoja amerikāņu V armijas karavīri.
Pēc atbrīvošanas Celmiņš dzīvoja Itālijā. Dzīvodams Romā, viņš rotatora tehnikā izdeva laikrakstu Brīvā Latvija. 1949. gadā izceļoja uz ASV. No 1950. līdz 1952. gadam instruktors Ņujorkas štata Sirakūzu Universitātes Bruņoto spēku skolā; no 1954. līdz 1956. gadam — rūpnieks Meksikā; 1956.—1958. gadā — Triniti koledžas bibliotekārs Teksasā. No 1959. gada Sanantonio Sv.Marijas Universitātes Krievu studiju centra profesors; kopš 1951. gada arī Svešvalodu departamenta vadītājs ASV Kara Gaisa spēku bāzēs, lektors televīzijā — referēja par PSRS un komunismu. 1947. gadā izdeva atmiņu grāmatu "Eiropas krustceļos", kurā aptverts laika posms no 1943. gada rudens līdz 1946. gada pavasarim. Miris 1968. gada 10. aprīlī Sanantonio, Teksasā.
Itālijas futbola čempionāta A sērija
Itālijas futbola čempionāta A sērija jeb Serie A (oficiāli zināma kā Serie A TIM) ir augstākā profesionālā futbola līga Itālijā. Tā tiek uzskatīta par vienu no pasaules spēcīgākajām līgām. Šobrīd (2022) A sērija pēc UEFA koeficienta ieņemot trešo vietu Eiropā aiz Spānijas La Liga, un Anglijas Premjerlīgas bet atstājot aiz sevis Vācijas Bundeslīgu. UEFA Čempionu līgas kausu visbiežāk ir izcīnījusi kāda A sērijas komanda. Kopumā itāļu klubi finālu ir sasnieguši 25 reizes un izcīnījuši 11 kausus.
Reja
Reja var būt:
Ledus skulptūra
Ledus skulptūra ir telpisks mākslas darbs, kas tiek izgatavots no ledus ar dažādiem instrumentiem, piemēram, motorzāģi, kaltiem, CNC, slīpmašīnu frēzi, utt... Ledus skulptūras parasti tiek eksponētas ledus festivālos ziemas aukstajos mēnešos brīvā dabā vai iekštelpās pie istabas temperatūras, pēdējā gadījumā tiek lietoti ūdeni savācoši rezervuāri. Iekštelpu skulptūras parasti tiek izgatavotas no standarta mazā mākslīgā ledus bloka (100 × 50 × 25 cm) un tādas skulptūras vēl dēvē par galda skulptūrām un lieto saviesīgos pasākumos, novietojot uz galda kopā ar ēdieniem. Ūdens, no kā tiek izgatavots ledus, parasti ir pilnīgi attīrīts un lietojams pārtikā. Laiks, kādu skulptūra var izturēt, nezaudējot savas pamataprises, ir 4-8 stundas pie temperatūras +25 °C.
Ledus skulptūras paveids var būt ledus bārs - lete, kas izgatavota no ledus blokiem. Vesela telpa var būt no ledus - lete, plaukti, krēsli, sienas, ledus skulptūras. Ledus bārs var tikt uzstādīts ārā, ja gaisa temperatūra ir zem 0 °C, vai sniegā, ledus ēkā, kā arī iekštelpās kur ir silts, +20 °C un vairāk. Šādos bāros var tikt pasniegti atdzesēti dzērieni no ledus glāzēm.
Nofretete
Nofretete jeb Nefertiti (dzimusi ap 1370. gadu p.m.ē., mirusi ap 1330. gadu p.m.ē.) bija Senās Ēģiptes faraona Ehnatona sieva. Viņas pilnais vārds bija Neferneferuaten-Nefertiti, kas tulkojumā nozīmē "Skaistā sieviete ir atnākusi". Viņai bija nozīmīga loma Saules dieva Atona kultā.
Nofretetes vecāki nav zināmi, bet daļa ēģiptologu uzskata, ka viņa bija Mitānijas princese. Pastāv arī netieši pierādījumi, kas liek domāt, ka Nofretete bija Ehnatona mātes brāļa Ajas meita. Tiek uzskatīts, ka Nofretetei bija arī jaunākā māsa Mutnedžmeta. 10 laulības gados Nofretete dzemdēja 6 meitas; vecākās trīs piedzima Tēbās, bet jaunākās trīs — Amarnā. Divas Nofretetes meitas kļuva par faraona sievām.
Pāns (pavadonis)
Pāns (el) ir Saturnam vistuvākais pavadonis. Tas ir neliels valrieksta formas pavadonis apmēram 35 kilometrus platumā un 23 km garumā, kas riņķo Enkes spraugā Saturna A gredzenā. Tas darbojas kā planetārā gredzena gans un ir atbildīgs par Enkes spraugas tīrību no gredzena daļiņām.
Paredzējumi
Pavadoņa esamību Enkes spraugā pirmo reizi prognozēja Džefrijs N. Cuzzi un Džefrijs D. Scargle 1985. gadā, pamatojoties uz spraugas viļņveida malām, kas norādīja uz gravitācijas traucējumiem. 1986. gadā Šovalters et al., modelējot šos traucējumus, izsecināja tā orbītu un masu. Viņi nonāca pie ļoti precīzas prognozes par to, ka pavadoņa lielā pusass ir 133603 ± 10 km un tā masa ir 5-10 no Saturna masas, un secināja, ka Enkes spraugā riņķo tikai viens pavadonis. Faktiskā lielā pusass atšķiras par 19 km un faktiskā masa ir 8,6 no Saturna masas.
Pavadonis vēlāk tika ieraudzīts 1 ° leņķī no paredzētās pozīcijas. Meklēšana tika veikta ņemot vērā visus Voyager 2 attēlus un izmantojot datoru aprēķinus, lai prognozētu, vai pavadonis būs redzams pietiekami izdevīgā stāvoklī katrā no tiem. Katrs vērā ņemamais Voyager 2 attēls ar izšķirtspēju, kas pārsniedz ~ 50 km / pikseli, parāda Pānu skaidri. Kopumā tas parādās vienpadsmit Voyager 2 attēlos.
Orbīta
Pāna orbītas ekscentricitāte liek tā attālumam no Saturna atšķirties par ~ 4 km. Slīpums, kas varētu izraisīt tā pārvietošanos uz augšu un uz leju, ar šī brīža datiem nav atšķirams no nulles. Enkes sprauga, kurā riņķo Pāns, ir apmēram 325 km plata.
Pāna gredzentiņš
Enkes spraugā ir gredzentiņš, kas sakrīt ar Pāna orbītu, norādot, ka Pāns notur daļiņas pakavveida orbītā.
Nosaukums
Pavadonis tika nosaukts 1991. gada 16. septembrī pēc mitoloģiskā Pāna, kas bija (cita starpā) ganu dievs. Tā ir atsauce uz Pāna lomu kā pavadoni — ganu. Tas arī apzīmēts kā Saturn XVIII To atklāja Marks R. Šovalters 1990. gadā no vecu Voyager 2 zondes fotogrāfiju analīzes un saņēma pagaidu apzīmējumu S/1981 S 13, jo atklājuma attēli datēti ar 1981.
Pastāv arī asteroīds, kuru sauc par 4450 Pānu.
Klosteres pagasts
Klosteres pagasts (līdz 1925. gadam Aizputes-Klosteres pagasts) bija viena no Aizputes apriņķa pašvaldībām tā austrumos. Robežojās ar Aizputes apriņķa Basu, Gudenieku, Apriķu, Lažas un Kazdangas pagastiem un Kuldīgas apriņķa Turlavas pagastu. Pagasta valde atradās Klosterē. Lielākās apdzīvotās vietas bija Klostere, Ķikuri, Jāmaiķi un Māra.
Emblins
"Emblins" (en) ir 1968. gada īsfilma. Tā ir pirmā filma, kuru Stīvens Spīlbergs uzņēmis uz 35 mm filmas lentes. Filma ir īss mīlas stāsts, kas norisinās hipiju ērā, vēlajos 60. gados, par jauniešu pāri, kas vēlās kopā veikt ceļu caur tuksnesi uz paradīzes pludmali. Filma ir klusa, bet visu filmu fonā skan akustiskās ģitāras pavadījums.
Sižets
Jaunietis, kuram vienmēr līdzi ir ģitāras portfelis, un ceļā satikta jauniete stopējot dodas caur tuksnesi Kalifornijas dienvidos uz Klusā okeāna piekrasti. Ceļā, jaunietis uzrīko olīvju spļaušanas sacensības, savukārt jauniete iepazīstina puisi ar marihuānas smēķēšanas prieku, seksu un guļammaisu. Pēc dzimumakta skata, jauneklis ir redzams ejot pa ceļa vidu, kas ir kļuvis par sava veida simbolu kino pasaulē. Kad pāris sasniedz pludmali, priecīgais jauneklis dodas sērfot, bet meitene pārbauda ģitāras portfeļa saturu. Koferī atrodas uzvalks un kaklasaite, zobu pasta, mutes skalojamais ūdens, tualetes papīra rullis, un Artura Klārka romāna "Pilsēta un zvaigznes" kopija. Meitene izbrīnīti pasmaida, saprotot, ka viņas ceļa biedrs nav īsts hipijs, par ko izlikās. Apskatījusi kofera saturu jauniete pieceļas un aiziet prom no pludmales, atstājot jaunekli vienu.
Aktieru atlase
Stīvens Spīlbergs galvenās lomas atveidotāju Ričardu Levinu sastapa Beverlihilsas bibliotēkā, kur viņš strādāja par bibliotekāri. Noslēpumaino rudmati, Pamelu Makmileri, Spīlbergs uzgāja caurskatot Akadēmijas aktieru (en) sarakstu. Viņa iepriekš bija tēlojusi Pasadenas teātrī nelielu lomu izrādē "Bostonas žņaudzējs".
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (1999)
European Hit Radio Top 40 (Super FM Top 40) ir Latvijas nacionālās apraides radiostacijas European Hit Radio iknedēļas populārāko dziesmu saraksts, kas tiek veidots, apkopojot klausītāju balsojuma rezultātus, kuri tika nodoti sūtot e-pastu, peidžera ziņojumu vai vēstuli. Šajā rakstā ir apkopots to dziesmu saraksts, kas 1999. gadā Latvijas radiostacijas European Hit Radio iknedēļas populārāko 40 dziesmu sarakstā Top 40 ieguva 1. vietu. Līdz 2002. gada 1. novembrim radiostacijas nosaukums bija "Super FM".
Top 40 sastādīšanas princips
Super FM Top 40 tika sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tika apkopoti raidījumā "Super FM Top 40". Topa veidošanas procesā piedalījās visas dziesmas, par kurām tika balsots sūtot e-pastu, peidžera ziņojumu vai sūtot vēstuli. Neatkarīgi no tā, kādā veidā tika balsots par dziesmām, visas balsis summējās kopā, veidojot European Hit Radio klausītāju 40 populārāko dziesmu sarakstu, kas ēterā skanēja katru svētdienu plkst. 16.00.
Balsošanas iespējas
Balsot par dziesmām varēja vairākos veidos:
Ikdienas balsojuma rezultāti tika apkopoti raidījumā Top 5, kas ēterā skanēja katru darba dienu plkst. 17.00 un raidījumā Top 10, kas skanēja no svētdienas līdz ceturtdienai plkst. 22.00.
Kels O'Rīlijs
Kels O'Rīlijs (dzimis 1986. gada 30. septembrī) ir kanādiešu hokejists, centra uzbrucējs. Pašlaik (2018) O'Rīlijs spēlē NHL kluba Minesotas "Wild" sastāvā.
Viņa jaunākais brālis Raiens arī ir profesionāls hokejists.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru O'Rīlijs uzsāka 2005.—06. gada sezonā, kad debitēja Amerikas hokeja līgas kluba Milvokī "Admirals" rindās. Komandas sastāvā hokejists aizvadīja nākamās divas sezonas, taču 2008.—09. gada sezonā debitēja arī NHL, aizvadot 11 spēles Našvilas "Predators" sastāvā. 2009.—10. gada sezonā hokejists spēles laiku starp "Predators" un "Admirals" jau dalīja uz pusēm, taču 2010.—11. gada sezonā Kels AHL vairs nespēlēja.
2011.—12. gada sezonu O'Rīlijs vēl iesāka "Predators" rindās, taču drīz tika aizmainīts uz Fīniksas "Coyotes", tā sastāvā aizvadot 22 spēles. Februārī hokejista līgumu no neaizsargāto spēlētāju saraksta pārņēma Pitsburgas "Penguins", tā sastāvā hokejistam noslēdzot sezonu.
2012. gada vasarā Kels noslēdza divu gadu līgumu ar KHL klubu Magņitogorskas "Metallurg". 2013.—14. gada sezonu O'Rīlijs uzsāka neveiksmīgi, vairākas spēles aizvadot arī "Metallurg" VHL fārmklubā, taču tad Krieviju pameta, sezonu noslēdzot Amerikas hokeja līgas klubā Jutikas "Comets". 2014.—15. gada sezonā bija "Comets" kapteinis un komandas rezultatīvākais spēlētājs. Nākamajā vasarā noslēdza divu gadu līgumu ar Bufalo "Sabres".
2017. gada vasarā pievienojās Minesotas "Wild", tās sastāvā nākamajā sezonā gan aizvadot tikai vienu spēli, pārējo laiku būdams tās AHL fārmkluba Aiovas "Wild" kapteinis.
Ogresgala pagasts
Ogresgala pagasts ir viena no Ogres novada administratīvajām teritorijām, Daugavas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Ogres un Ķeguma pilsētām un Suntažu, Tīnūžu, Rembates un Tomes (pa Daugavu) pagastiem.
Upes
Kazupīte, Ķilupe, Ranka.
Vēsture
Ogresgala pagasts izveidots 1924. gadā, no Ikšķiles pagasta atdalot Sprēstiņu muižas teritoriju un no Lielvārdes pagasta — Ogresgalu. 1935. gadā tā platība bija 92,6 km² un tajā dzīvoja 1435 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Ciemupes un Ograsgala ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ogresgala ciems ietilpis Ogres apriņķī (1947—1949) un Ogres rajonā (pēc 1949. gada). 1954. gadā Ogresgala ciemam pievienoja likvidēto Ciemupes ciemu, 1977. gadā daļu teritorijas pievienoja Rembates ciemam, bet 1987. gadā ciemam pievienoja daļu Ogres pilsētas teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2002. gada 9. decembrī Ogresgala pagasts apvienojās ar Ogres pilsētu, izveidojot Ogres novadu. 2009. gadā novadu reorganizēja un Ogresgala pagasts tika izdalīts par atsevišķu administratīvo teritoriju.
Par vārda "Ogresgals" slavu, savā dienasgrāmatā skaidro Dāvis Ādams: "... 1924. gadā nodibinājām jaunu pagastu ar nosaukumu Ogresgala pagasts. Šim pagastam ar Ogres galu gan nebija nekāda sakara un mēs, pagasta dibinātāji, sīvi pretojāmies šādam nosaukumam. Vārds Ogresgals tālā apkārtnē tika uzskatīts par elles priekštelpu. Te mita visādi tumši ļaudis, kas barojās no godīgu ļaužu sviedriem gan zagdami, laupīdami, krāpdami. Divas dzertuves un monopols gādāja, lai ļaudis gaismu neredz. Pazuda ceļa vīriem dažādas mantas no vezuma. Pazuda daudzreiz vezums ar visu zirgu un pazuda arī bez vēsts cilvēki, kas nav atrasti vēl šodien. No šī Ogresgala sargājās katrs godīgs cilvēks..."
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Ogresgals (pagasta centrs), Ciemupe, Silavas, Urdziņa, Druviņas.
Rēzeknes iela
Rēzeknes iela var būt:
Pakri bāka
Pakri bāka (et) atrodas uz Pakri pussalas, Igaunijā. Bāka atrodas pussalas ziemeļdaļā. Tā ir garākā Igaunijas bāka.
Vēsture
Pakri bākas vēsture sākas 1718. gadā, kad Pēteris I lika uzcelt bāku, lai atvieglotu kuģu nokļūšanu Paldiski ostā. 1724. gadā tā sāka darboties. Iesākumā bākas virsotnē tika kurināts ugunskurs. 1803. gadā tika uzbūvēta laterna, kurā atradās vairākas eļļas lampas. Tika uzstādītas arī 16 lēcas, gatavotas Sanktpēterburgā. Šādā veidā bāka darbojās līdz 1889. gadam, kad to sāka apdraudēt klints erozija un tika nolemts būvēt jaunu bāku attālāk no krasta.
Raksturojums
Pakri bākas augstums ir 52,3 m. Bāku veido mūrēts sarkanu ķieģeļu tornis ar laternu un galeriju. Laterna ir melnā krāsā, galerija sarkana. Bākas gaismas elements atrodas 73 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (5 s deg, 10 s pārtraukums). Gaisma redzama 12 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu diennakts tumšajā laikā. 1995. gadā Igaunijas pasts izdeva pastmarku ar Pakri bākas attēlu.
Gijs Lalibertē
Gijs Lalibertē (fr, dzimis ) ir Kanādas uzņēmējs, miljardieris un pokera spēlētājs. Starptautiski pazīstamā "Saules cirka" (fr) dibinātājs un vadītājs. 2009. gadā kļuva par kosmonautu—tūristu. Pēc 2022. gada 30. janvāra datiem Lalibertē bagātība ir 1,2 miljardi dolāru.
Biogrāfija
Gijs Lalibertē piedzima 1959. gadā Kvebekā. Jau bērnībā viņam radās interese par šovbiznesu, kad vecāki aizveda viņu skatīties cirka izrādi, un viņš izlasīja cirka īpašnieka Finiasa Teilora Bārnuma biogrāfiju. Gijs Lalibertē mākslinieka darbību sāka 14 gadu vecumā, uzstājoties pilsētas laukumos un ielās. 18 gados viņš aizbrauca uz Eiropu, kur viņš uzstājās kā ielu mākslinieks. Viņš apmeklēja dažādas cirka skolas un tikās ar slaveniem māksliniekiem. 20 gadu vecumā Gijs kopā ar skolasbiedru jau organizēja tūres. 1983. gadā Kvebekas valdība izsludināja 1,5 miljonu dolāru finansējumu kā daļu no franču pētnieka Žaka Kartjē Kanādas atklāšanas 450 gadadienas svinībām. To ieguva Lalibertē ar draugu. Savu uzņēmumu viņi reģistrēja 1984. gadā, nosaucot to "Saules cirka lielais ceļojums" (fr). "Saules cirks" guvis lielus panākumus, tas darbojas piecos kontinentos, izrādēs nodarbināti aptuveni 4000 cilvēku no vairāk nekā 40 valstīm, un tiek lēsts, ka gada ieņēmumi pārsniedz 810 miljonus ASV dolāru.
Pokera spēlēšana
Lalibertē nodarbojas arī par pokeru. Ap 2006. gadu viņš sāka spēlēt īpaši augstu likmju tiešsaistes naudas spēles, kā arī piedalīties klātienes turnīrus. 2007. gada Pasaules pokera tūres čempionātā ieguva ceturto vietu un 696 220 dolāru naudas balvu. 2011. gadā Lalibertē organizēja turnīru Big One, 1 miljona dolāru dalības turnīru, kas tika iekļauts 2012. gada Pasaules pokera sērijās. Daļa naudas balvas tika ziedota Lalibertē filantropiskajai organizācijai One Drop Foundation, kuras galvenais mērķis ir nodrošināt tīru dzeramo ūdeni un higiēnas preces visā pasaulē.
Lidojums kosmosā
Gijs Lalibertē, samaksājot par kosmisko lidojumu vairāk nekā 20 miljonu dolāru, ir kļuvis par kosmisko tūristu. Viņa lidojums uz Starptautisko kosmosa staciju sākās, startējot kosmosa kuģī Sojuz TMA-16. Uz zemi Lalibertē atgriezās ar Sojuz TMA-14, kosmosā pavadot 10 dienas 21 stundu 17 minūtes.
Baltkrievijas Ekstralīga
Baltkrievijas Ekstralīga ir Baltkrievijas hokeja čempionāta augstākā līga.
Savulaik līgā vienlaicīgi spēlēja pat četras Latvijā bāzētas komandas, kā arī ukraiņu Kijivas "Sokil". 2005.—2006. gada sezonā trešo vietu līgā izcīnīja Latvijas klubs HK Rīga 2000. Līdz 2012.—13. gada sezonas noslēgumam līgā spēlēja HK Liepājas Metalurgs.
Latvijas futbola izlase 1996. gadā
'''Latvijas futbola izlase 1996. gadā''' aizvadīja 8 spēles, no kurām 3 spēlēja neizšķirti, bet pārējās 5 piedzīvoja zaudējumus. Šis gads kļuva par pirmo kopš Latvijas neatkarības atjaunošanas, kad izlase visa gada laikā neguva nevienu uzvaru.
Sezonu Latvijas izlase iesāka martā, draudzības spēlē Kiprā ar rezultātu 0-1 piekāpjoties vietējai izlasei. Jūlijā Igaunijas pilsētā Narvā norisinājās Baltijas kausa izcīņa. Pirmo un pagaidām vienīgu reizi Latvijas izlase šajā turnīrā ieguva pēdējo vietu, spēlējot neizšķirti ar Igauniju, kā arī zaudējot Lietuvas izlasei. Augustā draudzības spēlē Latvijas izlase savā laukumā spēlēja neizšķirti ar somiem.
1996. gada septembrī Latvijas izlase uzsāka dalību 1998. gada Pasaules kausa kvalifikācijas turnīrā. Kvalifikācijas turnīru Latvija iesāka ar zaudējumiem savā laukumā pret Zviedrijas un Skotijas izlasēm, tad Minskā spēlēja neizšķirti 1-1 ar baltkrieviem, kā arī izbraukumā piekāpās Austrijai ar rezultātu 1-2.
Spēles
🇱🇻 latvia: Ēriks Grigjans - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs (Artūrs Zakreševskis 46'), Imants Bleidelis (Rihards Butkus 66'; Juris Karašausks 82'), Marians Pahars, Oļegs Blagonadeždins, Vīts Rimkus, Andrejs Štolcers, Igors N. Stepanovs.
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Vitālijs Dolgopolovs (Igors N. Stepanovs 45'), Artūrs Zakreševskis, Valērijs Ivanovs, Armands Zeiberliņš (Aleksandrs Jeļisejevs 46'), Andrejs Štolcers, Vladimirs Babičevs (Sergejs Tarasovs 77'), Rolands Bulders.
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns - Igors Troickis, Igors N. Stepanovs, Mihails Zemļinskis, Aleksandrs Jeļisejevs (Sergejs Tarasovs 70'), Oļegs Blagonadeždins, Valērijs Ivanovs, Armands Zeiberliņš (Boriss Monjaks 67'), Andrejs Štolcers, Vladimirs Babičevs, Rolands Bulders.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors N. Stepanovs, Artūrs Zakreševskis, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Aleksandrs Stradiņš (Vitālijs Astafjevs 60'), Valērijs Ivanovs, Vitālijs Teplovs (Aleksandrs Jeļisejevs 57'), Vīts Rimkus, Marians Pahars (Vladimirs Babičevs 64'), Andrejs Štolcers.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors N. Stepanovs, Artūrs Zakreševskis (Igors Troickis 60'), Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Aleksandrs Stradiņš (Marians Pahars 28'), Valērijs Ivanovs, Imants Bleidelis, Vīts Rimkus, Rolands Bulders (Vladimirs Babičevs 74'), Andrejs Štolcers.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Igors N. Stepanovs, Valērijs Ivanovs, Imants Bleidelis, Vīts Rimkus (Rolands Bulders 77'), Vladimirs Babičevs (Andrejs Štolcers 46'), Marians Pahars.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs (Artūrs Zakreševskis 72'), Igors N. Stepanovs, Valērijs Ivanovs, Imants Bleidelis, Vīts Rimkus (Rolands Bulders 68'), Armands Zeiberliņš (Vladimirs Babičevs 46'), Marians Pahars.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Igors N. Stepanovs, Valērijs Ivanovs, Imants Bleidelis, Vīts Rimkus, Vladimirs Babičevs (Marians Pahars 65'), Andrejs Štolcers.
Alesandro Del Pjēro
Alesandro Del Pjēro (it; dzimis, Koneljano, Itālijā) ir itāļu bijušais futbolists. Viņš ir izcīnījis FIFA Pasaules kausu 2006. gadā. Viņš bija Turīnas "Juventus" kluba kapteinis un tajā spēlēja no 1993. līdz 2012. gadam.
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Sasniegumi
Juventus
Itālija
Individuālie sasniegumi
Vampīrs
Vampīrs ir mitoloģijā vai folklorā sastopama mītiska būtne, kura izdzīvo, pārtiekot no asinīm. Folkloristikas stāstos nemirstīgie vampīri bieži apciemo savus mīļotos, kā arī izraisa postu vai pat sēj nāvi apkārtnē, kurā tie dzīvoja, kad bija dzīvi. Šajos stāstos tie nēsā līķautus un bieži tiek aprakstīti kā melnīgsnēji ar sārtu vai tumšu seju, šis uzskats par vampīriem krasi atšķiras no tā, kas izplatīts mūsdienās. Kopš 19. gadsimta uzskata, ka tie ir bāli un miesās vāji tēli. Lai gan vampīriskie tēli ir sastopami daudzās kultūrās, terminu vampīrs sāka plaši pielietot tikai no 18. gadsimta sākuma, kad Rietumeiropā ienāca vampīru māņticība no reģioniem, kur jau pirms tam leģendas par tiem bija plaši izplatītas, kā, piemēram, no Austrumeiropas un Balkānu pussalas, lai gan vietējie tos dēvēja citos vārdos, piemēram, Grieķijā par vrykolakas, Rumānijā - strigoi. Līdz ar vampīru māņticības palielināšanos, Eiropā bija novērojamas masu histērijas un bija pat gadījumi, kad līķus uzdūra uz mietiem un cilvēki tika apsūdzēti vampīrismā.
Vampīrs lielākoties ir atdzīvojies miris cilvēks. Vampīriem bieži piedēvētas arī dažādas brīnumainas īpašības, piemēram, pārdabisks fiziskais spēks un ātrums, spēja pārvērsties par dzīvniekiem, ietekmēt laikapstākļus u.tml. Dažu tautu kultūrās vampīri attēloti arī kā dēmoni vai dzīvnieki (sikspārņi, suņi, zirnekļi u.c.). Vampīra tēls ir bieži izplatīts ne tikai folklorā, bet arī kino un literatūrā.
Etimoloģija
No dienvidslāvu valodās esošā hu vārda izveidojušies rietumeiropas (de, fr , en ).
Ozolnieku pagasts
Vēsture
Vēsturiski tagadējā Ozolnieku pagasta teritorija piederēja pie Kurzemes guberņas Dobeles apriņķa Jelgavas draudzes novada. Ozolnieku pagasta iedzīvotāji piederēja gan pie Dalbes, gan pie Jelgavas Sv.Annas evaņģēliski-luteriskās draudzes. Pirms Pirmā pasaules kara te atradās Ozolmuižas (vācu: Eckhof vai Paulsgnade) zemes un tās triju pusmuižu - Valdeķu muižas (Waldeck vai Sorgenfrei), Enrietes pusmuižas (Henriettensruhe) un Magazīnas pusmuižas (Magazin-Forwerke) zemes, kā arī Jelgavas mežniecības zemes. Pie vecā Rīgas-Jelgavas pasta ceļa 1846. gadā dibināta Ozolmuižas (Paulsgnādes) pagasta skola, pagastā darbojās arī Ozolnieku Skuju pamatskola. Pēc Rīgas-Jelgavas šosejas izbūves (1830.-1857. gadā) pagasta centrs pamazām no Ozolpils pie Iecavas pārcēlās uz tagadējo atrašanās vietu.
Agrārās reformas laikā Ozolmuižu sadalīja 252 vienībās 1299 ha kopplatībā. Jelgavas mežniecības zemes sadalīja 110 vienībās 1310 ha kopplatībā. 1920. gadā Dobeles apriņķi pārdēvēja par Jelgavas apriņķi. Pēc 1920. gada agrārās reformas Ozolnieku pagastā bija 80 zemnieku vecsaimniecības ar 2347 ha un 170 amatnieku u.c. sīksaimniecības 1177 ha platībā. Uz sadalīto muižu zemes nodibināja vēl 231 zemnieku jaunsaimniecību 1635 ha kopplatībā. 1935. gadā Jelgavas apriņķa Ozolnieku pagasta platība bija 110,78 km² un tajā dzīvoja 2088 iedzīvotāji. Uzbūvēja jaunu Ozolnieku Tautas nama ēku.
Likvidācija un atjaunošana
1945. gadā pagastā izveidoja Ozolnieku, Cenu un Dalbes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ozolnieku ciemu 1954. gadā likvidēja, tā teritoriju pievienoja Valgundes ciemam. 1979. gadā Jelgavas rajonā izveidoja Ozolnieku pilsētciematu, tā teritorijā iekļaujot daļu no Valgundes un Cenu ciemu teritorijām. 1992. gadā Ozolnieki zaudēja pilsētciemata statusu un tika reorganizēti par pagastu. 2003. gadā Ozolnieku pagasts apvienojās ar Cenu pagastu, izveidojot Ozolnieku novadu. 2021. gadā Ozolnieku novadu iekļāva Jelgavas novadā.
Iedzīvotāju skaita dinamika
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Apdzīvotās vietas Ozolnieki (pagasta centrs) un Aizupes.
Pjemontiešu valoda
Pjemontiešu valoda (Piemontèis) ir romāņu saimes valoda, kurā runā apmēram 2 miljoni cilvēku Pjemontā, Itālijas ziemeļrietumos. Bieži šī valoda tiek uzskatīta par itāļu valodas dialektu.
Pirmie rakstu pieminekļi pjemontiešu valodā ir kopš 12.gs. Literārā valoda tika izkopta 17. un 18.gs.
Statuss
Pjemontā, tāpat kā citur Itālijā, ikdienas komunikācijā dominē itāļu valoda. Pjemontiešu valodas lietošana tikusi apkarota gan Itālijas Karalistes, gan Itālijas Republikas laikā. Oficiālais iemesls bijis diskriminācijas novēršana attieksmē pret ieceļotājiem no citiem (nabadzīgākajiem) Itālijas reģioniem.
2004.g. Pjemontas reģionālais parlaments pasludināja pjemontiešu valodu par reģionālo valodu, bet Itālijas valdība šo lēmumu neatzīst. Ierobežotos apmēros pjemontiešu valoda tiek lietota skolu izglītības programmās.
Alampo Records
Alampo Music ir Itālijas ierakstu kompānija.
Vēsture
Alampo Records - tagad Alampo Music - tas ir neatkarīgā Itālijas leibla vārds. Radies Boloņā, 2001 gadā. Alampo nosaukumam nav nozīmes - tas ir izvēlēts kā skaņas elements: zibens uzplaiksnījums (itāļu val.-il lampo) kā ātras un nenogurdināmas produkcijas metafora. Alampo vēsture ir paralēla tā dibinātājiem, kuri savu darbību sāk 1979. gada beigās Boloņā, Itālijā. Leiblu nodibināja neliela neoficiāla fanu un muzikantu grupa, kuri šajā leiblā sāka ražot savu muzikālo produkciju. Sākotnējāis kodols(JR Ewning, Amelio Lanzoni, Samuel Cock) ražo audio kasetes (bieži ar pašrocīgi zīmētiem kasešu vāciņiem).Sākot ar 1981 gadu viņu muzikālā darbība ir pilnībā atkarīga no Do-It-Yourself estētikas. Viņi turpina ražot kasetes līdz 1998 gadam, kad sekojot pārmaiņām sāka ražot kompaktdiskus. Leibla nosaukums ir mainījies 3 reizes: Lanzoni Records (no 1997-1985 gadam), Bolgia Folk (no 1996-2000gadam) un visbeidzot Alampo Records, 2001 gadā kopā ar Criopalmos pirmā relīza iznākšanu "Desculpe Para El Platano". (Ļ.Vanovolano)
Kā pirmais albums tika prezentēts Criopalmos „Renorama”, kurš bija publiskots citā nelielā neatkarīgā leiblā - Skipping Musez, 2004 gadā.
Visbeidzot, 2005 gadā tika radīts pirmais Alampo interneta saits - (www.alamporecords.it). Pirmais etaps (2001-2007) beidzās, un 2008 turpināja savu darbu kā starptautisko mākslinieku kopums jaunajā saitā - (www.alampomusic.com). Pirmie muzikālie projekti bija Criopalmos un Cruma 3 - abu projektu muzikālā darbība notika Boloņā. Criopalmos radās 1999 un sāka neregulāri koncertēt, paši organizēt savus koncertus, kā arī piedalīties citos pasākumos, tādos kā 9. elektroniskās mūzikas festivāls "Distorsonie", kurš notika 2004 gada aprīlī Boloņā. Tajā pašā gadā piedaloties arī pasākumā "Street Rave Parade". Starp pirmajiem Alampo izdevumiem bija kopēja sadarbība starp komiksu žurnālu „Odrillo” un dziedātāju, komiķi un performatoru Roberto "Freak" Antoni, (tajā laikā dziedātājs Skiantos): 2002. gadā nāca klajā žurnāla īpašais izlaidums, kura pielikumā - 2 kompaktdiski ar dažādām Bifidus versijām, daļa, ierakstīta sadarbojoties Criopalmus (mūzika) un Freak Antoni (teksts, vokāls). Ļoti sarkastiska, veltīta kardinālam Bifi, toreizējam Boloņas bīskapam. Curma 3 tagad ir daļa no projekta Malachia, kurš laidis klajā nozīmīgu darbu daļu un spēlējis nedaudzos koncertos. Īpaša Alampo iezīme - veicināt sadarbību un apmaiņu starp mūziķiem no visiem kontinentiem. Šo interesanto sadarbību starp kolektīviem (skatīt zemāk) un daudzos projektus,kuri radušies šādā veidā veicinājis internets un personiskas tikšanās. Šodien Alampo ietver sevī projektus (galvenie minēti zemāk) no dažādām pasaules malām. Muzikālais žanrs aptver plašu eksperimentālās mūzikas daļu: ambient un dark ambient, industrial, electronic, electro, glitch un drone, harsch,techno un electronic dance, jaunais vilnis un dark wave, rock, improvisation radical, punk electronic ... Viens no pēdējiem Alampo starptautiskās sadarbības piemēriem ir kolektīvās konceptuālās izlases «Erotic Morgue», «Moon Patrol», “Slice Yourself” - Sado Mundo remiksu kolekcija -“Auto Cannibalismo” un izlase, kas veltīta marķīzam de Sadam - «Marquis Fire Machine», kurā ietilpst projektu darbi no visām Eiropas daļām un Amerikas.
Programma
Alampo Records saitos (alamporecords.it) jūs varat lasīt faktisku politisko paziņojumu, kurā teikts, ka marķējuma un saita plāns ir izveidot sava veida paralēlu kultūras ķēdi: Alampo brīvajā mākslas pasaulē ieved vēl nebijušas kultūras alternatīvas. Mūziķi un video ierakstu veidotāji, mākslinieki un fotogrāfi, karikatūristi, zīmētāji, Do-It-Yourself sekotāji, veido neatkarīgu kultūru, kura nav saistīta ar ražošanas un komercializācijas loģiku izklaides industrijā. Neatkarīga alternatīvā kultūra. Jaunu modeļu pielietojums. Neatkarīgie mūzikas ražotāji, video mākslinieki, elektroniskā kultūra, ekoloģiskā kultūra, apkārtējā vide, anarhisms, utopija, sirreālisms, okultisms, akustiskā un elektroniskā mūzika, elektronika, ambients, džeza eksperimenti, skaņas skulptūras un skaņu ainavas, saund treki, new wave un post-wave, no wave, avangarda mūzika, sirreālisms, futūrisms, dadaisms, noise, glitch,drone, click&cuts; elektroniskā māksla, un mākslinieciskās prakses, video eksperimenti; nekomerciālā grafika, jauna mode, jaunas tendences....
Diablo II
Diablo II ir Blizzard North izstrādāta un Blizzard 2000. gadā izdota fantāzijas lomu datorspēle tā dēvētajā hack and slash stilā. Pasaulē pavisam pārdoti vairāk nekā 4 miljoni Diablo II spēles kopiju, un 2001. gada aprīlī tā atzīta par vienu no visu laiku populārākajām datorspēlēm.
Tumšās fantāzijas un šausmu tematikā ieturēto datorspēli trīs gadu laikā izstrādāja Deivids Breviks un Eriks Šēfers, kas kopā ar Maksu Šēferu bija projekta vadītāji, bet Metjū Hausholders un Bills Ropers darbojās kā spēles producenti. Spēles izstrāde aizņēma par pusotru gadu ilgāk nekā sākotnēji paredzēts.
Diablo II ir turpinājums 1997. gadās izdotajai Diablo. Jaunākais Diablo II papildinājums ir Diablo II: Lord of Destruction (1.14a versija), kas izdots 2001. gadā. 2012. gada 15. maijā izdota spēles nākamā daļa — Diablo III, bet 2021. gadā paziņots par Diablo II pārstrādātā papildinājuma Diablo II: Resurrected izdošanu.
Spēlēšana
Spēlētājs pieņem varoņa lomu, kas ceļo pa Diablo pasauli, cīnoties ar briesmoņiem, attīstot prasmes un vācot dažādus priekšmetus. Diablo II spēlētājam ļauts izvēlēties starp piecām varoņu klasēm: nekromantu, amazoni, barbaru, burvi un paladīnu, bet Diablo II: Lord of Destruction papildinājumā pieejama arī slepkava un druīds. Visa spēle ir sadalīta četros aktos (Diablo II: Lord of Destruction papildinājumā ir piektais akts), un katra akta beigās ir boss — galvenais briesmonis, kuru uzvarot, spēlētājs var doties uz nākamo aktu. Lielākā daļa Diablo II briesmoņu īpašību, līmeņu izkārtojumu un priekšmetu tiek ģenerēti pēc nejaušības principa. Spēlē ir dažāda retuma un vērtības priekšmeti, kā arī priekšmetu komplekti, kas, savācot pilnu komplektu, dod papildu bonusus. Priekšmetus var uzlabot, tajos ievietojot dārgakmeņus, ja tiem ir tāda iespēja, vai pārvēršot ar Horadric Cube. Spēlētājam ir arī iespēja nolīgt vienu no vairākiem datora vadītiem algotņiem, kas seko spēlētājam un palīdz cīnīties ar briesmoņiem. Lai arī spēlē ir ar galveno sižeta līniju nesaistītas vietas, ceļš un uzdevumi (quests) lielā mērā jau ir noteikti iepriekš, lai arī daži no uzdevumiem nav obligāti.
Pēc visu aktu pabeigšanas spēlētājam tiek piedāvāts iziet spēli vēlreiz, tikai šoreiz ar paaugstinātu grūtības līmeni. Grūtības līmeņi ir trīs — Normal (normāls), Nightmare (murgs) un Hell (elle). Katrā nākamajā grūtības līmenī briesmoņi ir stiprāki, nomirstot zaudētā varoņa pieredze ir lielāka, bet arī iegūstamie priekšmeti ir spēcīgāki. Mainot grūtības līmeni, varonis saglabā visas savas prasmes, bruņojumu un visu pārējo. Starp pieejamajiem grūtības līmeņiem var brīvi pārslēgties. Pabeidzot spēli normālajā grūtības līmenī, spēlētājs var izvēlēties sākt jaunu spēli ar hardcore varoni. Parasti, kad spēlētāja vadītais varonis nomirst, tas parādās attiecīgā akta pilsētā bez mantām, ko var atgūt varoņa nomiršanas vietā, bet, izejot no spēles, varoņa līķis parādās pilsētā, blakus dzīvajam varonim. Savukārt, nomirstot hardcore varonim, spēli ar šo varoni vairs nevar turpināt.
Amazone
Amazone ir "aktīvo prasmju" lietotāja. Viņas prasmes galvenokārt ir vērstas uz sevi (pasīvās aizsardzības spējas, loka, arbeleta un šķēpu lietotprasme). Tā ļoti līdzīga zagles klasei no Diablo, jo abas izmanto lokus un arbaletus, un ir starp burvi un cīnītāju, bvet amazonei atšķirībā no zagles ir arī šķēpu lietotprasme. Amazones klase ir brīvi balstīta uz amazoņu mitoloģiju. Tās balsi ir ieskaņojusi Džesika Strausa.