cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Apollo 11
Pacelšanās no Mēness
Pārvietojoties kabīnē, Oldrins nejauši sabojāja jaudas slēdzi, ar ko tiktu iedarbināts galvenais dzinējs, paceļoties no Mēness. Bija bažas, ka tas neļautu iedarbināt dzinēju, atstājot viņus uz Mēness. Flomāsters bija pietiekams, lai aktivizētu slēdzi; ja tas nebūtu līdzējis, mēness moduļa ķēdes varēja pārkonfigurēt, lai ļautu aizdedzināt pacelšanās dzinēju. Pēc vairāk nekā divdesmit vienas ar pusi stundas pavadīšanas uz virsmas, bez zinātniskajiem instrumentiem astronauti uz Mēness atstāja arī Apollo 1 misijas uzšuvi un memoriālo somu, kurā bija olīvkoka zelta kopija kā tradicionāls miera simbols un silīcija ziņu disks. Diskā bija prezidentu Eizenhauera, Kenedija, Džonsona un Niksona labas gribas vēstījumi un 73 valstu vadītāju paziņojumi. Diskā bija iekļauts arī ASV Kongresa vadītāju saraksts, četru Parlamenta un Senāta komiteju locekļu saraksts, kas bija atbildīgi par NASA tiesību aktiem, kā arī NASA iepriekšējās un tā brīža augstākās vadības vārdi.
Pēc apmēram septiņu stundu atpūtas Hjūstona modināja apkalpi, lai sagatavotos atgriešanās lidojumam. Divas ar pusi stundas vēlāk, 17:54:00 UTC, viņi startēja ar Eagle pacelšanās pakāpi, lai pievienotos Kolinsam komandmodulī Columbia Mēness orbītā.
Columbia Mēness orbītā
Pavadot vienam dienas Mēness orbītā komandmodulī, Kolinss nejutās vientuļš. Viņš jutās ļoti liela daļa no misijas. Savā autobiogrāfijā viņš rakstīja: "šis projekts bija strukturēts trīs cilvēkiem, un es uzskatu, ka trešā bija tikpat nepieciešama kā jebkura no pārējām divām". Katras orbītas apriņķojuma 48 minūšu laikā, kad viņš bija ārpus radio kontakta ar Zemi, kad Columbia aizgāja aiz Mēness, viņš ziņoja, ka nesajuta bailes vai vientulību, bet gan "izpratni, gaidas, apmierinātību, uzticību, gandrīz aizraušanos".
Viens no pirmajiem Kolinsa uzdevumiem bija identificēt mēness moduli uz Mēness virsmas. Lai dotu Kolinsam idejas par to, kur meklēt, misijas kontrole teica, ka viņi uzskata, ka mēness modulis nolaidies aptuveni četru jūdžu attālumā no mērķa. Katru reizi, kad Columbia pārlidoja iespējamo nolaišanās vietu, viņš veltīgi centās atrast moduli. Savās pirmajās orbītās ārpus radio kontakta ar Zemi Kolinss veica dažādus tehniskās apkopes darbus, piemēram, ūdens pārpalikumu izvadīšana no degvielas šūnām un kabīnes sagatavošana Ārmstrongam un Oldrinam.
Tieši pirms tam, kad viņš nonāca sakaru pārtraukuma zonā trešajā orbītā, lidojuma vadības centrs informēja Kolinsu, ka radusies problēma ar dzesēšanas šķidruma temperatūru. Ja tas kļūtu pārāk auksts, komandmoduļa daļas varēja sasalt. Misijas vadība ieteica viņam uzņemties manuālu kontroli un īstenot vides kontroles sistēmas darbības traucējumu 17. procedūru. Tā vietā Kolinss pārslēdza kļūmīgās sistēmas slēdzi no automātiskās uz manuālo režīmu un atpakaļ uz automātisko, un turpināja pildīt parastos saimniecības darbus, vienlaikus paturot acīs temperatūru. Kad Columbia atkal atgriezās radio uztveršanas zonā, viņš varēja ziņot, ka problēma tika atrisināta. Nākamo pāris orbītu ārpus radio kontakta zonas viņš pavadīja kā "relaksējošas". Kad Oldrins un Ārmstrongs pabeidza iziešanu uz Mēness virsmas, Kolinss gulēja, lai viņš būtu atpūties satikšanās operācijām. Kaut arī lidojuma plāns paredzēja, ka Eagle būs aktīvais tuvošanās objekts, Kolinss bija gatavs noteiktām neparedzētām situācijām ar iespēju, ka Columbia veic tuvošanos Eagle.
Atgriešanās
Eagle pietuvojās Columbia 21. jūlijā 21:24 UTC, un abi saslēdzās 21:35. Eagle pacelšanās pakāpe tika atdalīta un palaista Mēness orbītā 23:41. Īsi pirms Apollo 12 lidojuma tika konstatēts, ka Eagle joprojām, visticamāk, riņķo ap Mēnesi. Vēlākos NASA ziņojumos minēts, ka Eagle orbīta bija pazeminājusies, un ir nokritusi "nezināmā vietā" uz Mēness virsmas.
Atgriežoties uz Zemes, Guamas sekošanas stacijā sabojājās gultnis, potenciāli darot neiespējamus sakarus Zemes atgriešanās pēdējā posmā. Īsts remonts atlikušajā laikā vairs nebija iespējams, bet stacijas direktors Čārlzs Forss izmantoja savu desmit gadus veco dēlu Gregu, lai viņš ar savām mazajām rociņām sasniegtu gultni un ieziestu to ar smērvielu. Ārmstrongs vēlāk pateicās Gregam.
Nolaišanās uz Zemes un karantīna
24. jūlijā Apollo 11 veica atgriešanos uz Zemes. Neilgi pirms ieiešanas Zemes atmosfērā no komandmoduļa tika atdalīts servisa modulis. 122 km augstumā no Zemes virsmas komandmodulis iegāja Zemes atmosfērā. 16:44 UTC (05:44 pēc vietējā laika) Columbia izlaida bremzēšanas izpletņus. Tas tika novērots no helikopteriem. Septiņas minūtes vēlāk nolaižamais aparāts sasniedza ūdens virsmu Klusajā okeānā punktā ar koordinātēm 13.31667°N, -169.15°W (2660 km uz austrumiem no Veika salas, 380 km uz dienvidiem no Džonstona atola, 24 km no aviācijas bāzes kuģa USS Hornet). Apollo 11 lidojums bija ildzis 8 diennaktis 18 minūtes 18 sekundes.
Columbia ūdenī iekrita augšpēdus (ar konusa galu ūdenī), bet 7 minūšu 40 sekunžu laikā ar piepūšamu balonu palīdzību nolaižamais aparāts pagriezās pareizā stāvoklī. Nirēji no helikoptera pievienoja jūras (peldošo) enkuru, lai novērstu Columbia dreifēšanu. Citi nirēji piestiprināja peldošas apmales kapsulas stabilizēšanai, un izvietoja plostus astronautu evakuācijai. Tad cits akvalangists bioloģiskās aizsardzības skafandrā apstrādāja komandmoduļa lūku ar dezinfekcijas līdzekļiem, atvēra lūku, pasniedza astronautiem bioloģiskās izolācijas apģērbus un aizvēra lūku. Iespēja atnest patogēnus no Mēness virsmas tika uzskatīta par maz iespējamu, tomēr NASA veica piesardzības pasākumus nolaišanās vietā. Kad astronauti bija uzvilkuši šos tērpus, nirējs atkal atvēra lūku un palīdzēja viņiem iekļūt glābšanas plostā. Ārmstrongs iekāpa pirmais, aiz viņa Kolinss un Oldrins. Nirējs nevarēja aizvērt lūku, viņam mēģināja palīdzēt Ārmstrongs, bet arī nevarēja. Beidzot Kolinsam tas izdevās. Akvalangists astronautus apstrādāja ar nātrija hipohlorīta šķīdumu. Pa to laiku Hornet nolaišanās vietai bija pietuvojies līdz 1,5 km. Apkalpi pacēla ar helikopteru un nogadāja uz aviācijas bāzes kuģi 17:53 UTC. Pēc divām stundām turpat nogādāja arī Columbia; tā tika noslaucīta ar povidonjodu, lai noņemtu visus Mēness putekļus, kas varētu būt pielipuši. Plosts, kas saturēja dekontaminācijas materiālus, apzināti tika nogremdēts.
Kad astronauti bija nolaidušies uz Hornet, helikopters ar liftu tika nolaists angāra telpā. Tur astronauti pārgāja uz mobilo karantīnas furgonu Mobile Quarantine Facility, MQF), kur viņus gaidīja ārsts un tehniķis. Astronauti karantīnā pavadīja 21 dienu. Šī prakse tika turpināta vēl divās Apollo misijās – Apollo 12 un Apollo 14, līdz tika pierādīts, ka Mēness ir neauglīgs, un karantīnas process tika atcelts. Astronautus apciemot uz Hornet ieradās prezidents Niksons, NASA direktors Tomass Peins, kā arī astronauts Frenks Bormans. Niksons sasveicinājās ar astronautiem caur karantīnas furgona durvju stiklu. Hornet astronautus un komandmoduli pārveda uz Pērlhārboru. Tur karantīnas furgons tika iekrauts Lockheed C-141 Starlifter kravas lidmašīnā un pārvests uz Pilotējamo kosmosa kuģu centru (Manned Spacecraft Center) Hjūstonā. 28. jūlijā 10:00 UTC viņi ieradās Lunar Receiving Laboratory. Columbia sākotnēji tika pārvietota uz Forda salu Pērlhārborā deaktivizācijai. Pēc tam tā tika pārvietota uz Hikamas Gaisa spēku bāzi, un 30. jūlijā tā ieradās Lunar Receiving Laboratory.
10. augustā Starpaģentūru komiteja atcēla karantīnu astronautiem un tiem, kuri bija pievienojušies viņiem karantīnā (NASA ārsts Viljams Kārpenters un MQF projekta inženieris Džons Hirasaki), kā arī komandmodulim.
Īzaks Baševiss Zingers
Īzaks Baševiss Zingers (, dzimis, miris ) bija Polijā dzimis un ASV apmeties ebreju rakstnieks, kurš rakstīja jidišā. 1978. gada Nobela prēmijas literatūrā laureāts. Sarakstījis 18 romānus, 14 bērnu grāmatas, daudzus rakstus un esejas, tomēr visplašāk atzīts kā stāstu autors.
Dzīvesgājums
Dzimis rabīna ģimenē Leoncinas (Leoncin) ciemā, netālu no Novi Dvoras Mazoveckas. Pēc pāris gadiem viņa ģimene pārcēlās uz Radziminu, bet 1908. gadā — uz Varšavu. Pirmā pasaules kara laikā māte ar bērniem dzīvoja Bilgorajā. 1923. gadā Īzaks Baševiss Zingers pārcēlās uz Varšavu, kur brālis piedāvāja korektora darbu avīzē Literarische Bleter. Varšavā publicēja savu pirmo romānu "Sātans Gorajā" (romāns angliski tika izdots ASV 1955. gadā).
1935. gadā Īzaks Baševiss Zingers emigrēja uz ASV un apmetās Ņujorkā, kur darbojās ebreju žurnālā Forverts. Pēc brāļa, arī rakstnieka Izraēla Džošua Zingera nāves Īzaks Baševiss Zingers sāka publicēties ražīgāk un pamazām guva ievērību, vispirms jidišā lasošo ebreju vidū, bet vēlāk Īzaks Baševisu Zingeru sāka tulkot angliski un viņš kļuva par atzītu literātu. Pirmais stāstu krājums angļu valodā tika publicēts 1957. gadā un titulstāstu tulkoja Sols Belovs.
Pēdējos 35 dzīves gadus Īzaks Baševiss Zingers ētisku apsvērumu dēļ bija pārliecināts veģetārietis.
Rīgas HES
Rīgas HES ir jaunākā Daugavas hidroelektrostacija un otrā lielākā elektrostacija Latvijā. Tā tika celta no 1966. līdz 1974. gadam un atrodas 35 km no upes grīvas. Maksimālais HES kritums ir 18 metri. Hidroelektrostacija ir aprīkota ar sešiem hidroagregātiem ar "Kaplan" turbīnām. Elektrostacijas hidroagregātu kopējā uzstādītā jauda ir 402 megavati, bet tās saražotās elektroenerģijas apjomi 2009. gadā veidoja 792,5 gigavatstundas. Neskaitot elektroenerģijas ražošanu, Rīgas HES kalpo arī kā sinhronais kompensators sprieguma un frekvences regulēšanai energosistēmai.
Vēsture
Ideja par vairāku HES būvi uz Daugavas un arī par Rīgas HES celtniecību radās jau 1910. gadā, bet nodomu izjauca Pirmais pasaules karš.
Rīgas hidroelektrostacija kalpoja kā viena no rezerves jaudām, kas avārijas gadījumā dažu minūšu laikā spēja uzsākt ražošanu, lai kompensētu Baltijas reģiona lielākās ģenerējošās vienības — Ignalinas atomelektrostacijas (AES) — darbības daļēju vai pilnīgu apstāšanos. Atslēdzoties vienam no Ignalinas AES energobloka turboģeneratoriem, bija paredzēta automātiska triju Rīgas HES hidroagregātu iedarbināšana, savukārt atslēdzoties diviem Ignalinas AES turboģeneratoriem, paredzēta visu Rīgas HES turboagregātu iedarbināšana.
Esenes pilsētas administratīvais iedalījums
Esenes pilsētas teritorija sastāv no 9 mikrorajoniem. Katram mikrorajonam ir sava rajona pārstāvniecība, kurā ietilpst 19 cilvēku. Mikrorajona pārstāvniecības priekšsēdētājs ir arī attiecīgā mikrorajona rajonbirģermeistars. Esenes pilsētas mikrorajoni tiek apzīmēti ar romiešu cipariem un īpašu vārdu, kas pārsvarā ir radies no vairāku citu pilsētas daļu nosaukumiem.
9 Esenes pilsētas mikrorajoni kopumā ir iedalīti 50 pilsētas daļās. Lielākā daļa pilsētas daļu agrāk bija kā patstāvīgas teritorijas un zaudēja savu statusu apvienošanās dēļ. Pilsētas daļas tiek apzīmētas ar divpozīciju arābu cipariem.
Pamats šādam Esenes iedalījumam ir Esenes divdaļīgais iedalījums starp biezi apdzīvoto Esenes ziemeļdaļu, kā arī biezi apdzīvoto pilsētas centru no vienas puses un daudz zaļajām teritorijām un mazapbūvēto teritoriju dienviddaļā no otras puses.
Tabulā parādīti Esenes pilsētas mikrorajoni ar attiecīgo mikrorajonu pilsētas daļām:
S/2003 J 15
Jupiters LVIII ir neliels pavadonis, diametrs tikai apmēram 2 km. Pavadonis ir piederīgs Pāsifajas grupai.
Dzelzupe (nozīmju atdalīšana)
Dzelzupe var būt:
Mokša
Mokša (ru) jeb Jova (mdf) ir Okas labā krasta pieteka, kas plūst caur Penzas, Ņižņijnovgorodas, Rjazaņas apgabaliem un Mordviju Krievijas Federācijā. Pilsētas upes krastos atrodas Krasnoslobodska, Temņikova.
Mokšas lielākās pietekas ir Jermiša, Satisa, Siviņa, Isa (labais krasts), Cna, Vada, Atmisa (kreisais krasts).
Bžešče
Bžešče ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz rietumiem no Krakovas pie Vislas upes. Pie pilsētas - liela, 19. gadsimtā dibināta akmeņogļu šahta.
Cūkāpsis
Cūkāpsis jeb cūkuāpsis (Arctonyx collaris) ir sermuļu dzimtas (Mustelidae) cūkāpšu ģints (Arctony) plēsējs. Cūkāpsis pieder Eirāzijas āpšu apakšdzimtai (Melinae). Cūkāpsis ir izplatīts Dienvidaustrumāzijā, sākot ar Indijas austrumiem, areālam turpinoties līdz Birmai, Taizemei, Vjetnamai, Kambodžai un Laosai. Cūkāpsis apmetas mežos, sākot ar ieleju lietus mežiem un beidzot ar kalnu mežiem līdz 3000 metriem virs jūras līmeņa.
Sistemātikas izmaiņas
Līdz 2008. gada cūkāpšu ģintī bija tikai viena suga — cūkāpsis (Arctonyx collaris). Zinātniekiem, rūpīgi izpētot un veicot analīzes dažādiem pasaules muzeju eksponātiem, atklājās, ka cūkāpšu ģintī ir 3 atšķirīgas sugas. Zinātnieki savu pētījumu publicēja 2008. gada oktobrī. Līdz ar to divas no pasugām kļuva par atsevišķām sugām: Tibetas cūkāpsis un Sumatras cūkāpsis.
Izskats
Cūkāpsi var atpazīt pēc tā purna, kas izskatās kā cūkas šņukurs. Pateicoties šai līdzībai ar cūkas šņukuru, āpsis ir ieguvis savu nosaukumu. Tāpat kā cūkai cūkāpsim šņukurs ir garš, kustīgs un bez apmatojuma, bet vairāk līdzību cūkāpsim ar cūku nav. Tā tuvākais radinieks ir Eiropas āpsis. Cūkāpsis ir par to lielāks. Kopumā tas ir lielākais āpsis no visiem āpšiem pasaulē. Ķermeņa garums (bez astes) 55—70 cm, astes garums 12—17 cm, svars 7—14 kg.
Cūkāpša kažoka matojums ir rupjš, krāsa pelēcīgi brūna vai dzeltenīgi brūna, uz baltās sejas tam ir divas kontrastainas melnas svītras, kas sākas pie šņukura un beidzas pie galvas pamatnes. Melnās svītras it kā vizuāli palielina acis. Ir indivīdi, kuriem uz sejas ir par divām melnām svītrām vairāk. Tās sākas pie mutes kaktiņa, šķērsojot vaigus, un pie auss savienojas ar acu melnajām svītrām. Matojums uz kājām un pavēderes ir melns, bet uz pakakles balts, kas ir pretēji Eiropas āpsim, kura pakakle ir melna. Cūkāpsim ir salīdzinoši garāka aste, un tā ir balta. Priekšķepu nagi ir balti.
Uzvedība un barība
Cūkāpsis ir nakts dzīvnieks, pa dienu tas slēpjas alā. Alu cūkāpsis izrok pats vai piemeklē jau esošu dabā, tādēļ tā bieži atrodas klintīs vai zem akmeņiem. Cūkāpši ir visēdāji, tie barojas ar tārpiem, bezmugurkaulniekiem, saknēm un augļiem, kā arī tie medī mazus zīdītājdzīvniekus. Meklējot barību, tie izmanto savu īpaši labo ožu. Atšķirībā no citiem āpšiem, kas zemi rok ar nagiem, cūkāpsis tāpat kā cūka zemi rok arī ar šņukuru un apakšžokļa ilkņiem.
Cūkāpsi medī tīģeris un leopards, lai gan tas nav viegls medījums, jo tam ir gari nagi, asi zobi un brīva, staipīga āda, kas neļauj to tik viegli sagrābt.
Vairošanās
Nav daudz zināms par cūkāpšu vairošanos. Riests cūkāpšiem ir maijā, bet mazuļi dzimst nākamajā gadā februārī vai martā, jo mātītei ir embrioniskā diapauze un tā spēj atlikt embrija attīstību. Zinātnieki uzskata, ka aktuālais grūsnības periods ir 6 nedēļas. Mazuļi piedzimst alā, parasti tie ir divi līdz četri. Māte tos zīda ar pienu līdz 4 mēnešu vecumam. Nebrīvē mazuļi pieauguša āpša augumu sasniedz 7—8 mēnešu vecumā. Toronto zoodārza cūkāpsim mazuļi dzimst katru otro gadu.
Veksiloīds
Veksiloīds ir valstu, organizāciju vai privātpersonu lietots karogveidīgs objekts no karoga atšķirīgā veidolā. Terminu 1958. gadā ieviesis veksilologs Vitnijs Smits (Whitney Smith), kurš veksoloīdu definējis sekojoši:
Objekts, kurš funkcionē kā karogs, bet atšķiras no tā kādā aspektā, parasti izskatā. Veksiloīdi raksturīgi tradicionālajām sabiedrībām un parasti sastāv no karogkāta ar kādu emblēmu, visbiežāk izgrebtu dzīvnieka figūru galā.
Definīcija šaurākajā nozīmē attiecināma tikai uz romiešu veksili. Plašākā nozīmē, ņemot vērā tikai definīcijas pirmo teikumu, par veksiloīdu sauc jebkuru karogveidīgu objektu, kas nav karogs: veksili, banderoli, vimpeli, gonfalonu, standartu u.c.
Ronijs Džeimss Dio
Ronijs Džeimss Dio (Ronnie James Dio, īstajā vārdā Ronald James Padavona; dzimis, miris ) bija amerikāņu smagā metāla vokālists. Savas karjeras laikā ir darbojies tādās grupās kā Elf, Rainbow, Black Sabbath, Heaven & Hell un viņa paša dibinātajā grupā Dio. Viņš ir plaši zināms kā viens no visspēcīgākā vokāla īpašniekiem smagajā metālā un velna ragu žesta popularizētājs smagajā metālā.
Ronijs Džeimss Dio nomira no kuņģa vēža 2010. gada 16. maija rītā.
100 Debija
100. Debija ir latviešu popmūzikas un eirodeju grupa. Grupas dalībnieks šobrīd ir Agris Semēvics. Grupas darbības pirmajā posmā tajā darbojās arī Modris Skaistkalns, bet otrajā darbības posmā - arī Gints Stankevičs. Starp grupas atpazīstamākajiem skaņdarbiem ir dziesmas "Man dimantu nav", "Sen jau viss" un "Sajūsmu okeāns", kā arī deju mūzikas versijas populārām latviešu dziesmām "Vēlreiz", "Piezvani man" un "Nedalāmā".
Vēsture
Grupa tika dibināta 1993. gadā un pirmo uzstāšanos piedzīvoja 1993. gada 3. jūlijā Ogres estrādē, kur izpildīja grupas Jumprava dziesmu "Vēlreiz" jaunā aranžējumā. Septiņu darbības gadu laikā grupa izdeva 5 albumus, Latvijā sasniedza 100 000 eksemplāru tirāžu un uzstājās 412 koncertos. 2000. gadā grupas darbība tika apturēta uz nenoteiktu laiku.
2013. gada jūnijā pēc vairāk nekā 10 gadu klusuma perioda tika publicētas A. Semēvica jaunas solo versijas dziesmām "Sen jau viss" un "Man dimantu nav". Tikai mēnesi vēlāk un dienu pēc tam, kad apritēja divdesmitgade kopš pirmā koncerta, portālā apollo.lv tika publicēts grupas dalībnieka Modra Skaistkalna ziņojums par grupas darbības izbeigšanu. Galvenais pamatojums tam bija vēlme iesaistīties citos projektos. Grupas slavenākās dziesmas tika izpildītas bijušā dalībnieka Agra Semēvica solokoncertos.
2020. gada jūlijā, atzīmējot dziesmas "Man dimantu nav" pirmatskaņojuma 25 gadu jubileju, tika publicēta jauna šīs dziesmas versija, kuru izpilda Antra Stafecka un Normunds Pauniņš, un šai versijai tika nofilmēts arī video.
2020. gada 31. jūlijā Agris Semēvics paziņoja par grupas darbības atsākšanu kopā ar jaunu dalībnieku - Gintu Stankeviču. Tika publicēta jauna dziesma un mūzikas video "Ar mani viss notiek tā".
2022. gada 17. septembrī Lielvārdes kultūras namā notika īpaši gatavots grupas šovs ar dažādu viesu piedalīšanos. Grupa šovā uzstājās ar vienu tās dalībnieku A. Semēvicu un pavadošajiem dejotājiem. Vēlāk oktobrī intervijā Latvijas radio 2 A. Semēvics pauda pārliecību, ka attiecībā uz „100. Debiju” neviens neko jaunu negaida, kaut arī bijuši daži eksperimenti šajā jomā, un viņam nav arī entuziasma veidot jaunu pilnmetrāžas albumu.
Niša (pilsēta)
Niša (sr) ir pilsēta Serbijas dienvidaustrumos pie Nišavas upes. Nišavas apgabala centrs un lielākā pilsēta. Pēc 2011. gada datiem pilsētā dzīvo 183 164 iedzīvotāji, bet tās aglomerācijā 373 404 iedzīvotāji, kas to adara par trešo lielāko Serbijas pilsētu.
100 Debija
Vēsture
Kopš 2022. gada rudens A. Semēvics ar nosaukumu "100. Debija" regulāri uzstājas dažādos pasākumos gan vienatnē, gan kopā ar deju grupu, ar programmu, kas sastāv no grupas "100. Debija" 90.-to gadu dziesmām.
Studijas albumi
(Izdevniecības "Gailītis G." izdotajā deju mūzikas izlasē iekļauta "100. debijas" dziesma "It kā no nekā", kura nav iekļauta nevienā grupas albumā)
Niša (pilsēta)
Vēsture
268. gada septembrī, III gadsimta krīzes laikā, kad impērijā iebruka goti un heruli, pie pilsētas notika izšķirošā Naisas kauja, kurā imperatori Galiēns un nākamie imperatori Klaudijs II un Aurēlijs smagi sakāva gotus par dažiem gadsimtiem paildzinādami impērijas mūžu. Dažus gadus pēc kaujas, t.i. 272. gadā Naisā piedzima nākamais imperators Konstantīns Lielais - kristietības ieviesējs Romas impērijā. 443. gadā huņņi Atilas vadībā ieņēma Naisusu, nogalinot gandrīz visus iedzīvotājus, un Naisa zaudēja savu nozīmību.
VI gadsimta beigās pilsētas apkārtnē ieradās slāvi un 615. gadā tie ieņēma pilsētu. IX gadsimtā to ieņēma bulgāri, bet XI gadsimtā - ungāri. 1096. gada 3. jūlijā Nišas garnizons atsita Zemnieku Krusta kara karotājus. 1173. gadā pilsētu ieņēma Bizantijas imperators Manuils I Komnēns, bet XII gadsimta beigās tā nonāca serbu valdnieka Stefana Nemanjas rokās, kurš miermīlīgi uzņēma Frīdriha Barbarosas krusta karotājus.
1375. gadā pilsētu pirmoreiz ieņēma osmaņi, tomēr 1443. gadā Janošs Hunjadi kopā ar Serbijas karali Džuradžu Brankoviču to atkaroja. Tomēr 1448. gadā to atkal ieņēma osmaņi un tā palika Osmaņu impērijas sastāvā turpmākos 245 gadus.
Turku laikā Niša bija Osmaņu impērijas administratīvais un militārais centrs. XVIII gadsimtā celtais osmaņu cietoksnis ir viena no vislabāk saglabātajām šāda tipa aizsardzības celtnēm Balkānos.
Pirmā serbu sacelšanā laikā 1809. gada 31. martā serbu spēki Karadžordža Petroviča vadībā aplenca Nišu, tomēr osmāņi karaspēks no apkārtējiem valsts rajoniem uzbruka nemierniekiem, tos sakaujot. Par biedinājumu serbiem osmaņu komandieris pavēlēja uzcelt t.s. Galvaskausu torni, kurā iemūrēja kritušo serbu galvaskausus, šis piemineklis vēl aizvien redzams Nišas apkaimē. Serbijas sastāvā Niša iekļāvās 1878. gadā.
Otrā pasaules kara laikā nacisti netālu no Nišas ierīkoja pirmo koncentrācijas nometni Dienvidslāvijas teritorijā.
1996. gadā Niša bija pirmā pilsēta, kurā pie varas nāca Slobodana Miloševiča politiskie pretinieki.
Premjerlīga (nozīmju atdalīšana)
Premjerlīga var būt:
Tuberkuloze
Tuberkuloze (la — ‘pauguriņš’) jeb dilonis ir plaši izplatīta un bieži nāvējoša infekcijas slimība, kuru izraisa mikobaktērijas, īpaši Mycobacterium tuberculosis. Slimība parasti skar plaušas, bet tā var arī uzbrukt centrālajai nervu sistēmai, limfrites sistēmai, asinsrites sistēmai, gremošanas orgānu sistēmai, kā arī kauliem, locītavām un pat ādai. Citas mikobaktērijas, kā piemēram Mycobacterium bovis, Mycobacterium africanum, Mycobacterium canetti un Mycobacterium microti var izraisīt tuberkulozi arī dzīvniekiem, bet no šīm baktērijām cilvēks nesaslimst tik bieži. Tuberkuloze izplatās pa gaisu, kad tuberkulozes slimnieks klepo, šķauda, runā vai spļauj, tādā veidā izplatot tuberkulozes baktērijas. Slimības avots visbiežāk ir ar tuberkulozi slims cilvēks, tikai retos gadījumos tas var būt dzīvnieks. 2010. gadā no tuberkulozes nomira aptuveni 1,4 miljoni cilvēku. Pēc šī rādītāja tā ir otra nāvējošākā infekcijas slimība pēc AIDS.
Latvijā saslimstība un mirstība ar tuberkulozi pamazām samazinās kopš 1998. gada. 1998. gadā ar tuberkulozi saslima 1729 cilvēki, bet nomira 343 cilvēki; 2015. gadā attiecīgi 621 un 79.
Tuberkulozes vēsture
Slimība ir tikusi aprakstīta jau Senajā Ēģiptē. To darīja arī sengrieķu Hipokrats. 18. un 19. gadsimtā Rietumu pasaulē straujās rūpniecības un urbanizācijas dēļ tuberkuloze gandrīz sasniedza epidēmijas līmeni. Saslimšana ar tuberkulozi bija viens no izplatītākajiem nāves iemesliem līdz pat 20. gadsimta sākumam.
Tuberkulozes baktērijas atklāja vācu mikrobiologs Roberts Kohs. 1882. gadā viņš izdalīja tuberkulozes baktērijas, un par šīs slimības pētījumiem Kohs 1905. gadā saņēma Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā.
1950. gadu vidū uzsāka obligātu jaundzimušo vakcināciju ar BCG (Bacillus Calmette–Guérin) vakcīnu.
Tuberkulozes simptomi
Bieži tuberkuloze sāk izpausties palēnām. Simptomi sākumā ir gandrīz nemanāmi, bet, laikam ritot, tie kļūst izteiktāki. Raksturīgākie tuberkulozes simptomi ir šādi:
Sērmūkšu pagasts
Sērmūkšu pagasts bija viena no Cēsu apriņķa pašvaldībām tā vidienē. Robežojās ar Rāmuļu, Taurenes, Skujenes, Kosas un Drabešu pagastiem. Pagasta valde atradās Sērmūkšos.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1935. gadā pagasta platība bija 91,02 km² un tajā bija 1228 iedzīvotāji. 1945. gada 8. oktobrī pagastā izveidoja Bānūžu un Sērmūkšu ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Cēsu rajonā. Mūsdienās Sērmūkšu pagasta teritorija Cēsu novada Skujenes un Taurenes pagastos un neliela daļa Vaives pagastā.
Tūra Bergere
Tūra Bergere (no; dzimusi Ringerīkē, Norvēģijā) ir bijusī norvēģu biatloniste, astoņu Pasaules čempionāta un divu olimpisko spēļu zelta medaļu īpašniece, kā arī divkārtēja Pasaules kausa kopvērtējuma uzvarētāja.
Viņas brālis Lāšs arī ir bijis biatlonists un distanču slēpotājs, tāpat pārstāvējis Norvēģijas izlasi un arī izcīnīja medaļu Vankūveras olimpiskajās spēlēs.
Karjera
Septiņu gadu vecumā sākusi trenēties distanču slēpošanā, 1991. gadā pievērsusies biatlonam. T. Bergere ir dažāda vecuma Norvēģijas biatlona izlašu dalībniece kopš 1999. gada, Pasaules kausa posmos startē kopš 2001. gada. Šo gadu laikā ir vairāk nekā 40 reizes ierindojusies Pasaules kausu posmu pirmajā trijniekā, tai skaitā izcīnījusi 20 uzvaras.
Ziemas olimpiskajās spēlēs debitēja 2006. gadā Turīnā. Karjeras nozīmīgākā uzvara tika sasniegta nākamajās Olimpiskajās spēlēs: 2010. gada Vankūveras ziemas olimpiskajās spēlēs izcīnīja uzvaru 15 km klasiskā biatlona distancē. Šī uzvara bija 100. zelta medaļa Norvēģijai visu ziemas olimpisko spēļu vēsturē, kā arī pirmā olimpiskā zelta medaļa Norvēģijai sieviešu biatlona sacensībās.
Pasaules čempionātos izcīnījusi 8 zelta medaļas un 10 citu kalumu medaļas, kas padara T. Bergeri par vienu no vistitulētākajām biatlonistēm sporta veida vēsturē. Par veiksmīgāko čempionātu T. Bergeres karjerā kļuva 2013. gada Pasaules čempionāts biatlonā Nove Mesto Morāvijā, kur viņa izcīnīja četras zelta un divas sudraba medaļas sešās distancēs. Viņa uzvarēja 2012.—2013. gada sezonas Pasaules kausa kopvērtējumā.
izcīnīja zeltu Norvēģijas jauktās stafetes komandas sastāvā un sudrabu iedzīšanā. Sākotnēji ieguva bronzu Norvēģijas sieviešu stafetes komandas sastāvā, kas vēlāk pēc Krievijas komandas diskvalifikācijas par dopinga pārkāpumu tika aizstāta ar sudraba medaļu.
Pēc 2013.—2014. gada sezonas beidza sportistes karjeru. 2013.—2014. gada sezonas beigās sākotnēji kopvērtējumā ierindojās 2. vietā aiz Kaisas Mekereinenas, bet vēlāk krievu biatlonistes Olgas Zaicevas rezultāti tika anulēti dopinga pārkāpumu dēļ, pēc atkārtotiem aprēķiniem vairāk punktu dodot Bergerei. 2021. gada decembrī Starptautiskā Biatlona savienība nolēma titulu piešķirt abām sportistēm.
Austrijas ozols
Austrijas ozols ir daudzgadīgs dižskābaržu dzimtas koks. Austrijas ozols savvaļā aug Eiropas dienviddaļā un Mazāzijā. Eiropā bieži sastopams stādījumos. Koks ir liela auguma, 25 — 40 m augsts. Ātraudzīgs. Koksne līdzīga citu sugu ozoliem, taču viegli plīst un šķeļas, tāpēc ir mazvērtīgāka. Tiek izmantots vēja aizsargstādījumos.
Talsu Vēstis
Talsu Vēstis ir reģionālais laikraksts Talsu novadā. Laikraksts iznāk kopš 1945. gada 22. maija (vispirms ar nosaukumu Padomju karogs). Nosaukums tika mainīts 1989. gadā, kad laikrakstu tā kolektīvs atmodas iespaidos pārdēvēja par Talsu Vēstīm. Kopš 2022. gada 1. februāra laikrakstu izdod SIA "SILK MILK Media", turpinot iesākto un attīstot laikraksta saturu. Kopš 2022. gada laikraksta oficiālā tīmekļa vietne ir www.retalsi.lv, tajā atrodami arī TV9 Pakalni gatavotie ziņu sižeti, kas veltīti novadam.
Kelvins (nozīmju atdalīšana)
Kelvins var būt
Rīgas loža "Astreja"
Rīgas loža "Astreja" (vācu: "Asträa") bija brīvmūrnieku loža Rīgā, kas izmantoja angļu brīvmūrnieku rituālu un darbojās no 1785. līdz 1794. gadam.
Spāņu ozols
Spāņu ozols (la) ir daudzgadīgs dižskābaržu dzimtas koks. Ozoli savvaļā aug ASV dienvidaustrumdaļā. Koks ir liela auguma, 25—30 m augsts. Veido apaļu vainagu. Lapas ir 10—30 cm garas, 6—16 cm platas, ar 3—5 daivām ar smailiem galiem. Koksne ir cieta, izturīga, iesarkana. Tiek izmantota kokmateriāliem, mēbelēm un parketam.
Rīgas loža "Astreja"
Ložas dibināšana
Ložu dibināja Rīgas ložu "Kastors" un "Apollo" brāļi, kas abās šajās Cinendorfa rituāla ložās bija neapmierināti ar iekšējiem konfliktiem un domstarpībām ar Vācijas brīvmūrnieku lielo zemes ložu Berlīnē. Viņi atrada atbalstu Jelagina vadītajā Anglijas provinciālložā Pēterburgā, kas vēlējās apvienot visas Krievijas impērijas ložas savā pakļautībā. 1784. gadā virkne brāļu ložas "Kastors" meistara vietnieka un Melngalvju brālības vecākā Viljama Kolinsa vadībā izstājās no Cinendorfa sistēmas un nolēma dibināt jaunu ložu. 1785. gada maijā lielmeistars Jelagins jaunajai ložai ar nosaukumu "Astreja" jeb "Zvaigžņu loža" piešķīra Anglijas lielložas patentu Nr.413 un atļāva izmantot tās rituālu. 1785.gada 12.decembrī arī ložas „Apollo” un „Kastors” atteicās no Vācijas Brīvmūrnieku Lielās zemes ložas virsvadības un aizsardzības un pakļāvās Krievijas provinciālložai Jelagina vadībā, bet turpināja strādāt Cinendorfa zviedru rituālā.
Nacionālo dzīvnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopti valstu nacionālie dzīvnieki.
Turcijas konstitūcija
Turcijas Republikas konstitūcija tika pieņemta 1982. gadā un tā nosaka Turcijas valsts iekārtu un darbības pamatus, kā arī pienākumus pilsoņu priekšā. Konstitūcijā arī ir noteiktas cilvēku pamata tiesības un pienākumi, kā arī noteikta Turcijas tautai piederošās valsts suverēnās varas deleģēšanas kārtība.
Vēsture
Pēc 1980. gada militārā apvērsuma tautas nobalsošanā 1982. gadā tika pieņemta jauna konstitūcija. Pēc tās pieņemšanas, valsts iekārtā notikušas vairākas nozīmīgas pārmaiņas un konstitūcija pieredzējusi vairākus grozījumus.
1. nodaļa. Valsts pamatprincipi
Konstitūcijā noteikts, ka Turcija ir sekulāra un demokrātiska republika, kurā suverēnā vara pieder tautai. Tauta savu suverēno varu deleģē vienpalātas parlamentam, Lielajai nacionālajai asamblejai.
Valsts uzdevumi noteikti konstitūcijas 5. pantā, bet 7. pantā noteikts varu dalīšanas princips starp likumdevēja, izpildu un tiesu varām. Likumdevējas un izpildu varu dalījums nav tik strikts, kā šo abu varu šķirtība no tiesu varas.
2. nodaļa. Pilsoņu un kopienu tiesības
Otrā nodaļa ir tiesību kodekss, kur noteiktas pamata tiesības un brīvības:
5. pantā noteikts valsts pienākums aizsargāt indivīda fizisko un garīgo patstāvību.
Vairums šo tiesību sakņojas starptautiskos cilvēktiesību dokumentos kā Vispārējā Cilvēka tiesību deklarācija, kurai Turcija pievienojās 1948. gada decembrī kā viena no pirmajām valstīm.
Pilsoņu vienlīdzība
Papildus noteikumam, ka valsts ir sekulāra, 10. pants precizē pilsoņu vienlīdzību, nosakot, ka ir aizliegta jebkāda diskriminācija dēļ personas "valodas, rases, ādas krāsas, dzimuma, politiskajiem uzskatiem, piekrišanu kādai filozofijai vai reliģijai," kā arī garantē visu personu vienlīdzību likuma priekšā. 3. pantā pēc franču revolūcijas parauga noteikts, ka valsts valoda ir turku valoda. 66. pantā noteikts, ka visi, kas saistīti ar Turcijas Republiku pilsonībā, ir turki.
Brīvība paust uzskatus
26. pantā noteikta izpausmes brīvība un 27. un 28. pantā noteikta preses brīvība, bet 33. un 34. pantā noteiktas tiesības pulcēties un apvienoties biedrībās.
Kopienu tiesības
Turcijā oficiāli netiek atzītas šķiras. Darbiniekiem ir tiesības apvienoties arodbiedrībās bez jebkādas citu personu piekrišanas, kā arī tiesības pievienoties jebkurai arodbiedrībai vai izstāties no tās. Noteiktas darbinieku kolektīvo prasību un streiku tiesības.
Likumdevēja vara
Trešās nodaļas pirmā apakšnodaļa (75. — 100. pants) nosaka vēlēšanu kārtību un Turcijas Lielās nacionālās asamblejas darbības principus. Te noteiktas parlamenta tiesības, neaizskaramība un vispārējie balsošanas noteikumi. 87. un 88. pantā noteikts, ka likumus var pieņemt gan parlaments, gan ministru kabinets, tomēr par likumu spēkā stāšanos un par starptautisku līgumu ratifikāciju lemj vienīgi parlaments.
Valsts prezidentu ievēl parlaments un tam ir vairāk simboliska valsts galvas funkcija, jo viņš "pārstāv Turcijas Republiku un Turcijas tautas kopumu."
Tieslietu sistēma
9. pants nosaka, ka tiesas un tiesneši ir neatkarīgi to darbībā un tie savu amatu pilda Turcijas tautas vārdā. 4. apakšnodaļa nosaka to darbības pamatus un garantē tiesu pilnīgu neatkarību. Konstitūcija nosaka arī tiesu iedalījumu un instances.
Izpildu vara
8. pants nosaka, ka izpildu vara pieder valsts prezidentam un ministru kabinetam. Trešās daļas pirmās apakšnodaļa nosaka kārtību, kādā tiek iecelts ministru kabinets un ministru prezidents.
Tālākās nodaļās aprakstīta citu svarīgu valsts iestāžu darbība, piemēram, universitātes, ministrijas, pašpārvaldes, galvenās valsts institūcijas u.c.
Valsts drošība
Turcijas bruņotie spēki ir padoti valsts prezidentam, bet bruņoto spēku komandieris ir padots ministru prezidentam, kurš par bruņoto spēku darbību ir atbildīgs parlamentam.
Valsts drošības padome ir padomdevēja institūcija, kurā ietilpst bruņoto spēku komandieris, četri galvenie armiju komandieri un atsevišķi ministru kabineta locekļi un tā izstrādā valsts drošības politiku.
Konstitūcijas kontrole un grozīšana
175. pants nosaka, kādā kārtībā var tikt grozīta konstitūcija: ar tautas nobalsošanu vai ar 2/3 parlamenta deputātu balsīm. Grozījumus var ierosināt vienīgi parlamenta deputāti, tādēļ tautai ir liegta iespēja ierosināt grozījumus konstitūcijā.
Armands Ploriņš
Armands Ploriņš ir bijušais Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienesta direktors un laika posmā no 2007. gada 4. jūlija līdz 2010. gada 6. aprīlim bija Veselības ministrijas valsts sekretārs. Viņš tika iecelts sekretera amatā laikā, kad Veselības ministrs bija Vinets Veldre (TP).
A.Ploriņš ieguvis augstāko izglītību Latvijas medicīnas akadēmijā, studējot ārstniecības programmā, un ieguvis maģistra grādu Latvijas Universitātes Ekonomikas un vadības fakultātē, studējot Kvalitātes vadības un vērtēšanas maģistra programmā. Armands Ploriņš papildus apguvis projektu vadību un kvalitātes sistēmu ieviešanu, vadīšanu un uzturēšanu, ieguvis LNKB Sertifikācijas centra sertifikātu kā Kvalitātes sistēmas iekšējais auditors.
No 1997.gada līdz 1999.gadam A.Ploriņš ir bijis Sanitārās robežinspekcijas ostu sektora vadītājs, no 2000.gada līdz 2003.gadam lektors Rīgas Tehniskajā universitātē, kopš 2003.gada docents Rīgas Tehniskajā universitātē, no 2002.gada līdz 2004.gadam Pārtikas un veterinārā dienesta Kvalitātes vadības un uzņēmumu atzīšanas daļas vadītājs, no 2004.gada līdz 2007.gadam Pārtikas un veterinārā dienesta Kvalitātes departamenta direktors. 2007.gada maijā A.Ploriņš kļuva par Veselības ministrijas Administratīvā departamenta direktoru.
Ir iesaistīts skandālā ar Bērnu slimnīcas saimniecības direktora Aivara Lisenko (TP, tā sauktā "partijas melnās kases inkasatora" ) iecelšanu amatā. A. Ploriņa darbība Valsts sekretāra amatā ir tikusi asi kritizēta, kā "nododot Ministru kabinetam visparadoksālākos un absurdākos lēmumus, kuru rezultāts ir Latvijas pacientu nāve".
Helmeka
Helmeka ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz rietumiem no Krakovas. Vēsturiski ievērojams apavu rūpniecības centrs.
Čada
Čada ( (Tshād); ), oficiālais nosaukums Čadas Republika, ir valsts Centrālajā Āfrikā. Valsts tautsaimniecībā un attīstībā, lai gan ir vērojama neliela izaugsme, tomēr ir daudz problēmu. Lielākā daļa iedzīvotāju dzīvo nabadzībā, galvenokārt nodarbojoties ar lauksaimniecību un lopkopību. Kopš 2003. gada jēlnafta ir kļuvusi par valsts galveno eksporta ieņēmumu avotu, aizstājot tradicionālo kokvilnas nozari.
Vēsture
Reģionu, kas mūsdienās pazīstams kā Čada, kādreiz apdzīvoja politiski nesaistītas iedzīvotāju grupas un ciltis. Šajā teritorijā mūsdienās ir atrasti ļoti senas izcelsmes humanoīdu galvaskausi un alu zīmējumi. No 1883. līdz 1893. gadam lielā un spēcīgā Kanem-Bornu Impērija Rabiha al-Zubaira vadībā pakļāva reģiona relatīvi vājās vietējās senās karalistes. Jau kopš viduslaikiem Čada atradās starp trans-Sahāras tirdzniecības ceļiem un Austrumu-Rietumu migrācijas ceļiem.
1900. gadā pēc Kuserī kaujas, kad Francija sakāva al-Zubaira karaspēku, Čada kļuva par Francijas koloniju. 1913. gadā beidzās Čadas kolonizācija un tā kļuva par Francijas Ekvatoriālās Āfrikas Federācijas sastāvdaļu. Francija lielākoties izmantoja savām vajadzībām valsts dienvidus, kuros galvenokārt dzīvoja animisma piekritēji, kur veicināja kokvilnas ražošanu un ieviesa kristīgo ticību. Valsts ziemeļos, kurus apdzīvoja musulmaņi, koloniālais režīms pārvaldē iekļāva arī vietējos vadoņus. 1946. gadā Francija pasludināja Čadu par savu Aizjūras teritoriju un iekļāva tās pārstāvi savā Nacionālajā Asamblejā.
Pēc Otrā pasaules kara, kad sākās dekolonizācijas process, cīņu par neatkarību vadīja valsts dienvidus pārstāvošā Čadas Progresīvā Partija, kuras līderis Fransē Tombalbaije kļuva par pirmo valsts prezidentu. Valsts neatkarība tika pasludināta 1960. gada 11. augustā.
Situācija sarežģijās, kad prezidenta Muammara Kadāfi vadītā Lībija 1980. gadā iebruka Čadā, lai atbalstītu Lībijai sabiedroto prezidentu Goukouni Ouedei cīņā pret viņa bijušo sabiedroto Hisēnu Habrē un lai sekmētu Lībijas ekspansīvo politiku, cenšoties apvienot Čadu un Lībiju vienā valstī. Uz Lībijas centieniem palielināt reģionālo ietekmi Francija un ASV atbildēja ar palīdzību Habrē, kurš 1982. gadā iekaroja galvaspilsētu, aizstājot Ouedeiju, un pārņēma kontroli pār valsti. 1983. gadā citas Āfrikas valstis atzina Habrē valdību, bet Ouedeiju turpināja bruņotu cīņu valsts ziemeļos ar aktīvu Lībijas atbalstu. 1987. gadā FROLINAT un Čadas valdības karaspēks ar Francijas un ASV atbalstu padzina Lībijas atbalstīto karaspēku no Čadas teritorijas.
Neskatoties uz šo uzvaru, Habrē valdība bija vāja, tā tika apsūdzēta brutalitātē un korupcijā, kā arī neieguva Čadas lielākās iedzīvotāju daļas atbalstu. Viņu gāza no amata bijušais FROLINAT sabiedrotais, cits Lībijas atbalstīts nemiernieku un Patriotiskās Glābšanas Kustības līderis Idriss Debī 1990. gada 1. decembrī. Nemiernieku nepārtrauki apdraudēts, pārciešot dažus neizdevušos puča mēģinājumus, Debī uzsāka nacionālo samierināšanu, un nemiernieku grupas pārstāja cīnīties. 1995. gadā tika apstiprināta jaunā konstitūcija, un gadu vēlāk Debī uzvarēja pirmajās daudzpartiju vēlēšanās Čadas vēsturē. Piecus gadus vēlāk viņš uzvarēja arī otrajās prezidenta vēlēšanās. Debī Patriotiskās Glābšanas Kustība uzvarēja 1996. gada parlamenta vēlēšanās.
Drošība valstī pasliktinājās 1998. gadā, kad valsts ziemeļos sākās bruņota sacelšanās, kuru uzsāka prezidenta Debī bijušais aizsardzības ministrs Jusufs Togoimī, kurš radīja nopietnus draudus Debī. Valstī 2004. un 2006. gada martā notika apvērsuma mēģinājumi un 2006. gada aprīlī nemiernieki uzbruka Ndžamenai, nu kurienes viņi tika padzīti pēc sīvām cīņām galvaspilsētas ielās. Valdība satapās ar plašiem protestiem pēc lēmuma par konstitucionālām izmaiņām, kas paredzēja iespēju prezidentam pretendēt arī uz trešo termiņu. Balstoties uz šo, gandrīz visas opozīcijas partijas boikotēja 2006. gada maija vēlēšanas.
Adminstratīvais iedalījums
Čadas administratīvo iedalījumu veido 22 reģioni (régions) un 1 galvaspilsētas reģions. Reģioni sīkāk iedalās 61 departamentā.
Politika
Likumdošanas vara pieder valdībai un parlamentam - Nacionālajai asamblejai. 135 locekļus ievēl ik pēc četriem gadiem vispārējās vēlēšanās. Parlamentā vairākums ir prezidenta Idrisa Debī Patriotiskās Glābšanas Kustībai.
Attiecības ar Sudānu
Pastāv risks, ka Darfūras konflikts Sudānā var pācelties uz Čadu, jo abu valstu valdības apvaino viena otru abu valstu nemiernieku atbalstīšanā. 2004. gada janvārī-februārī liels skaits Darfūras bēgļu no Sudānas šķērsoja Čadas robežu, maijā Čadas armija iesaistījās cīņās ar Sudānas atbalstītajiem miltārajiem grupējumiem. 2005. gada 23. decembrī Čada pasludināja karastāvokli ar Sudānu. 2006. gada jūlijā tika parakstīts miera līgums Dakarā, kas paredzēja Sudānas-Čadas attiecību normalizēšanos. 2006. gada oktobrī austrumos atkal pastiprinājās nemiernieku aktivitātes, līdz 23. oktobrī nemiernieki sagrāba Amtimanas pilsētu valsts dienvidaustrumos. Baidoties no nemiernieku uzbrukumiem galvaspilsētai, tika ievesti Čadas armijas papildspēki Ndžamenā. Valdība atkārtoti paziņoja, ka Sudāna atbalsta Čadas nemierniekus, bet Sudānas valdība to noliedza.
2006. gada 25. novembrī nemiernieki ieņēma Abešes pilsētu valsts austrumos. Tajā pašā dienā, nemiernieku grupa Demokrātisko Spēku Manifestācija ieņēma Biltinas pilsētu. 2006. gada 26. novembrī Čadas valdība paziņoja, ka ir atguvusi abas pilsētas. Valsts iestādes un humanitārās palīdzības centri Abečes pilsētā tika izlaupīti. Čadas valdība noliedza brīdinājumu, ko izsludināja Francijas vēstniecība Ndžamenā, ka grupa nemiernieku dodas uz Batas pilsētu valsts centrālajā daļā.
Ekonomika
Čadai nav pieejas jūrai. Slikta komunikācija un politiskā nestabilitāte aizkavē ekonomisko attīstību. Ekonomika balstās uz lauksaimniecību. Auglīga zeme ir valsts dienvidos, kur ir daudz nokrišņu.
Jēlnafta un urāns ir galvenie valsts resursi. Rūpniecība ražo pārtikas produktus, tekstilpreces un patēriņa preces. Kokvilna un zemesrieksti ir galvenais ienākumu avots, bet valsts arī eksportē rīsus, manioku un saldos kartupeļus. Importē mašīnas, transporta iekārtas, rūpniecības preces un pārtikas produktus. Galvenie tirdzniecības partneri ir Eiropas Savienības valstis, Kamerūna, ASV un Ķīna.
Zemnieki audzē liellopus, aitas, kazas un kamieļus. Iedzīvotāji makšķerē Čada ezerā. Sausuma sezonas laikā Čada saņem atbalstu no citām valstīm, lai nodrošinātu nepieciešamo pārtikas daudzumu.
Skujkoku lielais koksngrauzis
Skujkoku lielais koksngrauzis (Monochamus urussovi (Fischer von Waldheim, 1806) ) ir Austrumeiropas, Ziemeļāzijas un Tālo Austrumu koksngraužu suga no Lamiinae apakšdzimtas. Šī vabole morfoloģiski ir ļoti līdzīga Monochamus sartor koksngraužu dzimtas sugai. Vaboles sastopamas skujkoku taigā. To var novērot gandrīz uz visām priežu dzimtas koku sugām, bet priekšroka tiek dota balteglēm un eglēm. Kāpurs attīstās zem koku mizas un koksnē. Kāpuru attīstība vidēji ilgst divus gadus, retāk trīs vai vienu gadu. Šis kukainis tiek uzskatīts par vienu no bīstamākiem koksnes kaitēkļiem Krievijas Federācijas teritorijā. Kāpuri ir sēņu sporu pārnēsātāji skujkoku koksnē.
Čada
Demogrāfija
Čadā 25,8% iedzīvotāju dzīvo pilsētās un 74,8% lauku reģionos. Valsts iedzīvotāji ir ļoti jauni: 47,3% iedzīvotāju ir jaunāki par 15 gadiem. Vidējais dzīves ilgums ir 47,2 gadi.
Skujkoku lielais koksngrauzis
Mātītes diezgan viegli atšķiramas no tēviņiem: mātītēm uz segspārniem ir gaišu matiņu veidoti plankumi, bet tēviņiem to nav; vēl mātītēm ūsiņas ir īsākas nekā tēviņiem. Kāpuri izšķiļas no jūnija beigām līdz septembrim. Tie attīstās zem koka mizas un koksnē. Iekūņojas koksnē pēc otras ziemošanas, maijā — jūnijā. Koksngrauža attīstīšanas cikls savvaļā parasti ir divi gadi, retāk — trīs, bet labvēlīgu faktoru ietekmē dzīves cikls var beigties viena gada laikā.
Čada
Sports
Futbols ir Čadas vispopulārākais sporta veids. Liels skaits Čadas futbolistu spēlē Francijas klubu komandās. Plaši tiek praktizēts basketbols, brīvā cīņa un vietējie tradicionālie cīņu veidi. Kopš 1964. gada Čada regulāri piedalījusies vasaras olimpiskajās spēlēs.
Skujkoku lielais koksngrauzis
Vēsturiski dati un nosaukums
Pirmoreiz koksngrauzi aprakstīja krievu dabas pētnieks Fišers fon Valdheims (ru) Maskavas dabas pētnieku biedrības darbos 1806. gadā. Šajā darbā koksngrauzis bija nosaukts kā Cerambyx urussovii. 1845. gadā krievu koleopterologs V. Močuļskis vēlreiz aprakstīja šo sugu, dodot tam citu nosaukumu — Monohammus quadrimaculatus. Savā darbā pētnieks pirmo reizi atzīmēja šīs sugas līdzību ar Monochamus sartor, kā arī norādīja uz atšķirībām. 1859. gadā Močuļskis ierakstīja šo sugu savā Pieamūras kukaiņu sarakstā, nosaucot to Monoсhammus 4-maculatus Motsch.
1910. gadā krievu entomologs G. Jakobsons izvirzīja maldīgu ideju, ka šo koksngrauzi ir jāuzskata par agrāk aprakstītu sugu — Monochamus rosenmülleri (Caderhjelm, 1798). 1931. gadā ar J. Kolosova spēkiem koksngrauzim tika atgūts vēsturiskais nosaukums — Monochamus urussovi (Fischer von Waldheim, 1806).
Sugas zinātniskais nosaukums atsevišķos avotos joprojām var būt dažāds. Piemēram, 2010. gada «Palearktisko vaboļu katalogā» tas tiek minēts kā Monochamus urussovii (Fischer von Waldheim, 1805).
Alpha Centauri
Alpha Centauri var būt:
Skujkoku lielais koksngrauzis
Izplatība
Skujkoku lielais koksngrauzis ir plaši izplatīts Krievijā, mērenās joslas skujkoku mežu (taigas) zonā. Areāla robežas rietumos sasniedz Norvēģiju, Somiju, Zviedriju, Igauniju, Latviju, Lietuvu, Baltkrieviju, Polijas austrumdaļu, Čehiju un Ukrainu; dienvidos areāla robežas sasniedz Kaukāza ziemeļus, Kazahstānas ziemeļdaļu, Mongolijas un Ķīnas pierobežas rajonus ar Krieviju, Hokaido (Japāna) un Koreju. Austrumos koksngrauzis sastopams līdz Ohotskas jūras, Sahalīnas un Amūras ietekas krastiem. Koksngrauža ziemeļu areāla robežas saskan ar skujkoku mežu robežu.
Norvēģijā koksngrauzis sastopams ļoti reti un, domājams, tas ir ievests no kaimiņvalstīm. Zviedrijā agrāk šī vabole bija sastopama visā austrumu un ziemeļaustrumu daļā — no Smolandes līdz Lapzemei. Šobrīd kukainis Zviedrijā izzūd un ir lokalizēts tikai Vesternorlandes, Vesterbotenas un Norbotenas lēnēs. Somijā koksngrauzis ir sastopams Karēlijas dienvidos un dienvidaustrumos.
Latvijā kukainis ir reta un izzūdoša suga. Baltkrievijā sastopams visur. Ukrainā vietām var atrast skujkoku mežos, retāk — bērzu mežos Poļesjē, Karpatu priekškalnēs un Karpatos.
Kazahstānā koksngrauzis apdzīvo skujkoku mežus, galvenokārt baltegļu un egļu mežos Kazahstānas austrumdaļā, aptverot Ziemeļkazahstānas, Kostanajas, Akmolas, Pavlodaras un Austrumkazahstānas apgabalus. Tjanšana kalnos nav sastopams.
Ķīnā koksngrauzis izplatīts ziemeļos — Heilundzjana, Dzjiliņa, Hainaņa, Hebei un Šaņsji provincēs, kā arī Siņdzjanas, Ninsjas autonomajos rajonos un Iekšējā Mongolijā.
Anatomija
Pieaugušas vaboles ķermenis ir 18—37 mm garš. Ķermenis, ūsiņas un kājas ir melnas. Segspārni melni; mātītei uz segspārniem ir sīki dažādas formas sakopojumi no īsiem baltiem matiņiem, bet tēviņam to nav (dzimumdimorfisms); abu dzimumu segspārnu gali ir bālgani vai rudi. Kāpurs ir balts; pēdējās (ceturtās) stadijas kāpurs ir 55—60 mm garš. Kūniņa ir no 24 līdz 35 mm gara.
Atšķirība no tuvākajām sugām
Šīs sugas imago atšķiras no citiem savas ģints pārstāvjiem ar sekojošām pazīmēm:
Skujkoku lielā koksngrauža kāpuri ir ļoti līdzīgi Monochamus sartor koksngrauža sugas kāpuriem. Skujkoku lielā koksngrauža kāpuri atšķiras no tiem ar sekojošām pazīmēm:
Šīs sugas kūniņas atšķiras no Monochamus sartor ar lielākiem dzelonīšiem uz vēderiņa virsotnes.
Dzīves veids
Skujkoku lielais koksngrauzis savā areālā apdzīvošanai var izmantot jebkuru skujkoku sugu. Parasti koksngrauzis apdzīvo skujkoku mežus, kur dominē egles vai baltegles, retāk to var sastapt lapu koku mežos. Vēl tas ir sastopams cirsmās un meža stādījumos, kuri ir cietuši no citiem koku kaitēkļiem — ozolu mūķene un Dendrolimus superans sibiricus. Austrumeiropā apdzīvo tikai egles. Sastopams arī kalnu skujkoku mežos. Biežāk kukaiņi atrodami līdz 1500 metru augstumā, bet daži īpatņi bija atrasti 2000 metru augstumā virs jūras līmeņa.
Skujkoku lielais koksngrauzis izvēlas vājus, mirstošus un nesen nogāztus kokus, kaut arī masveida vairošanas gados tas var apdzīvot veselus kokus. Vēl tas var attīstīties bluķos un baļķos, pie kuriem palikusi miza un zāģmateriālos. Kāpuri iekļūst arī kokmateriālos, kuri sagatavoti pat pirms diviem gadiem, sabojājot blīvi krautām grēdām vienu vai divus augšējos slāņus.