cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gandamakas miera līgums
Notikumu attīstība
Pavasarī britu diplomātiskā korpusa virsnieks Luijs Kavanjari uzaicināja Muhammedu Jakubu tikties Gandamakā, kur 26. maijā viņš parakstīja afgāņus pazemojošo Gandamakas miera līgumu, ar kuru Muhammeds Jakubs praktiski kļuva par Britu impērijas vasali.
Līguma nosacījumi un tā rezultāti
Saskaņā ar līguma nosacījumiem, afgāņi nodeva britiem Pišīnas, Sibi un Kurramas ielejas, kā arī Haiberas pāreju. Briti arī ieguva kontroli pār Afganistānas ārpolitiku un tiesības uzturēt Kabulā pastāvīgu misiju. Par to afgāņiem apsolīja 60 000 mārciņu gadā un atbalstu pret jebkuru ārēju agresoru.
1879. gada 24. jūlijā sers Luijs Kavanjari (pēc diplomātiskajiem sasniegumiem Gandamakā viņš tika iecelts bruņinieku kārtā) kā britu misijas pārstāvis ieradās Kabulā, bet 3. septembrī misiju iznīcināja afgāņu karaspēka vīri, kas sadumpojās pēc tam, kad Muhammeds Jakubs nebija tiem izmaksājis četru mēnešu algu. Tas izsauca jaunu britu armijas iebrukumu Afganistānā, kas turpinājās līdz 1880. gada rudenim, kad briti no valsts atkāpās, par Afganistānas valdnieku atzīstot vienu no afgāņu līderiem Abduru Rahmanu. Abdurs Rahmans atzina Gandamakas miera līguma nosacījumus, ar izņēmumu, ka britu misijas vadītājam un pārējiem tās locekļiem jābūt Indijas musulmaņiem.
Limoža
Limoža ir pilsēta Augšvjennas departamentā un Limuzēnas reģionā Francijā. 2008. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 140 tūkstoši iedzīvotāju. Pēc 2006. gada tautas skaitīšanas datiem Limoža bija 26. lielākā pilsēta Francijā. Caur pilsētu iet nozīmīgs tranzīta ceļš, kas savieno Parīzi un Tulūzu. Pilsēta ir slavena ar porcelāna ražošanu. Attīstītas ir arī citas rūpniecības nozares. Netālu no Limožas iegūst urāna rūdu.
Figueirense Futebol Clube
Figueirense Futebol Clube, zināms arī kā Figueirense, ir Brazīlijas futbola klubs no Florianopolisas, Santakatarinas štatā.
Par kluba augstāko sasniegumu var uzskatīt iekļūšanu 1997. gada Brazīlijas kausa finālā. Klubs 15 reizes uzvarējis Santakatarinas štata čempionātā.
Jūda Makabejs
Jūda Makabejs ( miris 161. gadā p.m.ē) bija Matatija trešais dēls. Viņš ir vadījis ebreju sacelšanos pret Antiohu VI Epifanu. Makabejs ir ebreju varonis, jo drošsirdīgi cīnījās un aizstāvēja jūdaisma ticību.
MF1 Racing
MF1 Racing (saukta arī par Midland) bija Formula 1 autosacīkšu komanda, kura piedalījās tikai 2006. gadā.
Vēsture
MF1 Racing dibināja krievu izcelsmes Kanādas ebrejs Alekss Šnaiders. Tā kļuva par pirmo F1 komandu, kura pārstāvēja Krieviju.
Jordan komandas nopirkšana (2005)
2004. gadā Midland grupa paziņoja par saviem nodomiem izveidot Krievijas F1 komandu. Viņu plānos ietilpa sākt piedalīties sacīkstēs 2006. gadā. Lai arī sākumā reportieri uzskatīja, ka viņi pārpirks Jaguar, koncerns nolēma tā vietā iegādāties Jordan Grand Prix komandu. Tas izmaksāja 60 miljonus ASV dolāru. Tādējādi komandai nevajadzēja maksāt 48 miljonu nodokli par jaunas komandas izveidi, jo MF1 kļuva par Jordan pēcteci. 2005. gadā tās nosaukums joprojām bija Jordan Grand Prix, tomēr tā bija pēdējā sezona.
Live in Anaheim
Live in Anaheim ir kanādiešu poproka grupas Simple Plan koncertieraksta EP, kas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Atlantic Records.
MF1 Racing
MF1 Racing (2006)
Kā jau sākumā bija ieplānots, 2006. gadā debitēja Midland F1 Racing. Pēdējās Jordan šasijas nosaukums bija EJ15, tāpēc Midland nolēma sekot šai tradīcijai un nosauca pirmo komandas formulu par M16. Daudzi līdzjutēji par to smējās, jo M16 ir arī šaujamieroča nosaukums. Ziemā Romāns Rusinovs testēja un attīstīja melni-sarkani krāsoto bolīdu. Arī motociklists Makss Bjadži piedalījās izmēģinājuma braucienos. Lai arī komandas dibinātājs Alekss Šnaiders vēlējās komandā redzēt kādu krievu, otrā pilota (pirmais bija Tiagu Monteiru) vietu ieguva nīderlandietis Kristians Albērss. Komanda bija ātrāka par Aguri, bet daudz lēnāka par visām pārējām un nespēja sacensties pat ar Scuderia Toro Rosso. Gada gaitā komandas trešā pilota lomā iejutās Markuss Vinkelhoks, Adrians Sutils un Džordžo Mondīni. Kad Spyker nopirka MF1, Zutils bija trešais pilots vēl vienā sacīkstē. Savus spēkus iemēģināja arī Aleksandrs Premā un Ernests Vizo.
Komandas pārdošana
2006. gada sezonas nobeigumā nīderlandiešu firma Spyker pārpirka MF1 un paziņoja, ka komanda no 2007. gada sauksies Spyker F1. Tā beidzās MF1 vēsture.
Bezdarbs
Bezdarbs jeb precīzāk bezdarba līmenis ir viens no ekonomiskās situācijas rādītājiem, to izsaka procentos no konkrētās vietas darba resursiem — darbspējīgajiem iedzīvotājiem.
Brindizi
Brindizi ir pilsēta Itālijas dienvidaustrumos, Apūlijas reģionā. Atrodas Adrijas jūras krastā. Vēsturiski pilsēta ir bijusi nozīmīgs kultūras un tirdzniecības centrs, jo atrodas ģeogrāfiski piemērotā vietā, kā arī ir laba dabiskā osta. Arī mūsdienās tā ir nozīmīga tirdzniecības osta galvenokārt ar Grieķiju un Tuvajiem Austrumiem. No tautsaimniecības nozarēm ir attīstīta pārtikas rūpniecība, ķīmiskā rūpniecība un enerģijas ražošana.
Bezdarbs
Bezdarba formas
Makroekonomiskā teorijā tiek definētas dažādās bezdarba formas.
Frikcionālais bezdarbs
Īslaicīgu un reizēm pat neizbēgamu bezdarbu sauc par frikcionālo jeb dabisko bezdarbu. Frikcionālais bezdarbs rodas tāpēc, ka darba tirgus nepārtraukti mainās, informācija par darba iespējām ir nepilnīga un nepieciešams laiks, lai darba devēji un nenodarbinātie strādnieki atrastu cits citu. Pat tad, ja kopējais darba resursu daudzums ir nemainīgs, tā iekšienē notiek nepārtrauktas izmaiņas, vienmēr ir cilvēki, kas no jauna iesaistās darba tirgū, un citi dažādu iemeslu dēļ to pamet.
Bieži vien informācija par brīvajām darba vietām un prasībām, kas tiek izvirzītas pretendentiem uz šīm vietām, ir nepilnīga, un tas kavē noslēgt jaunus darba līgumus.
Cikliskais bezdarbs
Cikliskā bezdarba gadījumā pieprasījums pēc darbaspēka ievērojami mainās. Tas saistīts ar saimniecisko darbību valstī. Ekonomiskās krīzes laikā, kad ražošana samazinās, daudzi uzņēmumi tiek slēgti un bezdarba līmenis palielinās, savukārt, uzlabojoties ekonomiskajai situācijai, iespējas sameklēt darbu palielinās.
Palestīnieši
Palestīnieši (arābu: الفلسطينيون, al-filasTīnīyyūn, ivritā: פלסטינים) ir apzīmējums arābu valodas dialektā runājošiem Palestīnas apvidus Vidusjūras austrumu piekrastes iedzīvotājiem, kas pēc paražām un dzīvesveida (tradicionāla zemkopju sabiedrība) - t.i. kultūras īpatnībām, - atšķiras no pārējām reģiona arābu tautām. Mūsdienās apdzīvo Palestīnas autonomiju (~4 000 000), Izraēlu un tās okupētās teritorijas (~1 500 000). XX gs. politisko kolīziju rezultātā liels skaits palestīniešu apmeties uz pagaidu dzīvi virknē citu valstu: Jordānijā (~2 700 000), Sīrijā (~450 000), Libānā (~400 000), Čīlē (~500 000), ASV (~70 000), Hondurasā (~55 000), Brazīlijā (~50 000), Lībijā, Jemenā, Kuveitā, Ēģiptē u.c. Precīzs palestīniešu skaits nav zināms, jo ar dzimstības vidējo pieaugumu 3,5% gadā tas pārāk strauji mainās, uzskaites netiek veiktas. Dominējošā reliģija ir islams (93%), taču ir arī liels skaits (6%) kristiešu.
Bezdarbs
Sezonālais bezdarbs
Sezonālais bezdarbs ir līdzīgs nepietiekama pieprasījuma radītajam (cikliskajam) bezdarbam, arī to izraisa izmaiņas darba pieprasījumā. Tomēr šajā gadījumā izmaiņas ir iepriekš paredzamas un atkārtojas gadu no gada.
Pilnīga nodarbinātība
Pilnīga nodarbinātība nozīmē, ka vienīgie nenodarbinātie ekonomiski aktīvie cilvēki ir tie, kas maina darba vietu.
Palestīnieši
Statuss
Ārpus Palestīnas dzīvojošie minimāli asimilējas citu arābu vidū, arābu valstīs tiem kā etniski svešiem liek dzīvot īpašās tikai viņiem atvēlētās bēgļu nometnēs.
Izraēlā dzīvojošie palestīnieši, atšķirībā no arābiem un druziem, nedien Izraēlas bruņotajos spēkos.
Kaja Kanda
Kaja Kanda (et; dzimusi Orisārē, Igaunijā) ir igauņu vieglatlēte, startē septiņcīņas sacensībās.
Viņas lielākais panākums ir izcīnīta 18. vieta 2009. gada Pasaules čempionātā. Tāpat piedalījās 2008. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs, kur ierindojās 33. vietā. 2007. gada Pasaules čempionātā ierindojās 30. vietā.
Netiešie nodokļi
Netiešie nodokļi ir nodokļi, kas netiek tieši atvilkti no ienākumiem. Ar netiešajiem nodokļiem apliek preces un pakalpojumus. Netiešie nodokļi ir pievienotās vērtības nodoklis (PVN), akcīze un muitas nodoklis.
21. februāris
21. februāris ir gada 52. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 313 (314 garajā gadā) dienas.
Halogēni
Halogēni (no el (alos) — 'sāls' un γένος (genos) — 'radīt'), agrāk arī sāļraži, ir periodiskās tabulas VIIA grupas elementi. Tie visi ir aktīvi nemetāli. Halogēni ir: fluors, hlors, broms un jods. Dažreiz pie halogēniem pieskaita arī astatu. Halogēni brīvā veidā veido divatomu molekulas. Brīvā veidā normālos apstākļos fluors un hlors ir gāzes, broms ir šķidrums un jods (un astats) ir cietas vielas. Palielinoties atommasai, to ķīmiskā aktivitāte samazinās (samazinās halīdu stabilitāte). Reaģējot ar ūdeņradi, halogēni var veidot halogēnūdeņražskābes (fluorūdeņražskābe, hlorūdeņražskābe, bromūdeņražskābe un jodūdeņražskābe). Palielinoties halogēnu atommasai, samazinās šo skābju stabilitāte. Halogēni var veidot arī skābekli saturošas skābes (izņemot fluoru). Halogēniem ir iespējamas daudzas oksidācijas pakāpes (salīdzinot ar citu grupu elementiem), tāpēc var veidoties daudz skābju. Šīs skābes vispārīgā gadījumā ir mazāk stabilas par attiecīgajām halogēnūdeņražskābēm un to stabilitāte, palielinoties halogēnu atommasai, lielākoties palielinās.
Divatomu halogēnu molekulas
Palielinoties elementa atomskaitlim, samazinās tā reaģētspēja un pieaug tā viršanas temperatūra.
Reakcijas ar ūdeni
Fluors aktīvi reaģē ar ūdeni, veidojot skābekli (O2) un ūdeņraža fluorīdu (HF):
Hlora aptuvenā šķīdība kilogramā ūdens istabas temperatūrā (21 °C) ir 7.1 g. Izšķīdināts hlors reaģē ar ūdeni, veidojot hlorūdeņražskābi (HCl) un hipohlorskābi, ko izmanto kā dezinfekcijas līdzekli vai balinātāju:
Broma šķīdība 100 gramos ūdens ir 3,41 grams, taču reaģē samērā lēni, veidojot bromūdeņražskābi (HBr) un hipobromskābi (HBrO):
Joda šķīdība ūdenī ir ļoti maza (0,03 g/100 gramos ūdens 20 °C temperatūrā) un tas ar to tieši nereaģē.
Augusts IV
Augusts IV ir mūzikas grupas Satellites LV dalībnieka Edgara Žildes viena cilvēka solo projekts, kas ierakstīts mājas studijā. Tas izdots CD un LP formātos pašizveidotās "ASD Records" izdevniecības paspārnē.
Vēsture
Pirmais projekta vēstnesis ir radio singls „Mūsu Politika”, kas stāsta par draugu un laika biedru paaudzi kādā nenoteiktā vēstures posmā.
2010. gada 12. decembrī kultūras namā "Ziemeļblāzma" tiek uzņemts dziesmas video klips. Režisore: Kate Krolle. Operators: Aigars Sērmukšs.
Jau pirmajās nedēļās "Mūsu politika" iekļūst radio "Naba" rotācijā un Top 10, 2011. gada 28. janvārī sasniedzot Nr. 1 pozīciju. Laikraksts "Diena" 2011. gada 13. janvāra "Izklaidē" albumam piešķir 5/5 zvaigznītes, nodēvējot to par "nesteidzīgas ziemas mūziku".
Jaunā EP ieraksta ietvaros dziesmai "Ātrvilciens" tiek veikts lauka darbs, ierakstot vilcienu skaņas ceļa posmā Rīga - Krustpils.
Pakri
Pakri ir vietvārds Igaunijā, ko var attiecināt uz šādām vietām Igaunijas ziemeļrietumu piekrastē:
Augusts IV
Vēsture
2010. gada janvārī "Augusts IV" tiek izvirzīts Mūzikas Gada Balvas nominācijā Labākais alternatīvās mūzikas albums.
Albuma noformējumu, kuru izstrādājusi grafiķe Katrīna Sauškina, pozitīvi novērtē gan dizaina blogs "Plikums.lv", gan žurnāls "Dizaina Studija".
2011. gada februārī Siguldā Leta Video izveido sev neierasta formāta video, uzsverot Augusta IV koncepciju. Sižeta autore ir Inese Trenča. Operators: Gatis Gajevskis.
EP tiek augsti novērtēts 2011. gada žurnāla "Mūzikas saule" pavasara numurā.
2011. gada 25. martā VI radošās izcilības festivālā "ADwards" "Augusts IV" video klips saņem Latvijas Mūzikas Kanāla (LMK) specbalvu kā Labākais video latviešu valodā, piekāpjoties "Soundarcade".
2011. gada oktobrī nāk klajā grupas Tribes of the City dalībnieka Sergeja Jaramišjana pavārgrāmata "Svaigēšana. Pamatreceptes no Latvijā pieejamiem produktiem", kurā iekļauts CD ar autora draugu mūziku, tostarp Augusts IV dziesmu Draugi. .
MTV Hard Rock Live
MTV Hard Rock Live ir kanādiešu poproka grupas Simple Plan koncertieraksta albums, kas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Atlantic Records.
1945. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1945. gada notikumi Latvijā. Tā atradās daļēji nacistiskās Vācijas ("Kurzemes cietoksnis" līdz 1945. gada maijam), daļēji PSRS (Latvijas PSR) okupācijā.
Džons Maksvels Kutzē
Džons Maksvels Kutzē (John Maxwell Coetzee, dzimis ) ir rakstnieks, literatūrkritiķis un valodnieks. 2006. gadā ieguva Austrālijas pilsonību un pašlaik (2008. gadā) dzīvo Austrālijā. 2003. gada Nobela prēmijas literatūrā laureāts.
Dzimis Keiptaunā, Dienvidāfrikas Republikā, jurista un skolotājas ģimenē. Bērnību un jaunību pavadīja Keiptaunā un Vusterā. Keiptaunas Universitātē studējis matemātiku un angļu valodu. 1960. gados pārcēlās uz Londonu, kur strādāja par programmētāju firmā IBM. Vēlāk studēja valodniecību Teksasas Universitātē Ostinā, ASV. Līdz 1971. gadam pasniedza angļu valodu un literatūru Bufalo Universitātē. 1971. gadā Kutzē par piedalīšanos protestos pret Vjetnamas karu tika atteikta pastāvīgās uzturēšanās atļauja ASV. Pēc 1971. gada Kutzē devās uz dzimto Keiptaunu, kur pasniedza Keiptaunas Universitātē, bet pēc 2002. gada pārcēlās uz Adelaidu, Austrālijā.
Bibliogrāfija
Romāni:
Salacgrīva
Salacgrīva ir pilsēta Vidzemes ziemeļos, Limbažu novadā, Salacas upes grīvā. Attālums no Salacgrīvas līdz Rīgai — 103 km, līdz Limbažiem — 50 km, līdz Valmierai — 95 km. Pilsētas saimniecībā liela nozīme ir koku eksportam, kokapstrādei, pārtikas ražošanai un tirdzniecībai.
Vēsture
Kā apdzīvota vieta Salacgrīva pastāvējusi jau 5. gs., kad pie Salacas grīvas atradusies lībiešu apmetne Saletsa. Lībiešu pils vietā Salacas labajā krastā vairākus gadsimtus vēlāk tika uzcelta Rīgas arhibīskapa Salacas pils, kura pirmoreiz minēta 1391. gadā Lībekas hronikā kā Saltze. Pils bija biežs uzbrukumu mērķis Livonijas kara laikā, bet Lielā Ziemeļu kara laikā 1702.-1703. gadā tā tika uzspridzināta un vairs netika atjaunota. Ap pilskalnu vēl mūsdienās var redzēt, kur bijis kanāls, pa kuru braukuši kuģi.
Salacgrīvas izaugsme notikusi līdz ar piekrastes kuģniecības attīstību Rīgas līcī. Lai līdzšinējo liellaivu vietā ostā varētu iebraukt arī kuģi, Salacas gultni padziļināja un upes grīvā no laukakmeņiem izbūvēja molu. Salacgrīva kļuva par nozīmīgu pārkraušanas vietu Ziemeļvidzemes ražojumu — kokmateriālu, linu un labības — tālākai transportēšanai uz Pērnavu un Rīgu. 19. gadsimta beigās gada laikā ostā ienāca līdz 200 kuģiem, kas veicināja iedzīvotāju skaita pieaugumu, tādēļ gadsimta beigās šeit bija vairāk nekā 70 dzīvojamo un 40 noliktavu ēku. 20. gadsimta sākumā preču plūsma uz Salacgrīvu mazinājās tādēļ, ka Vidzemē attīstījās dzelzceļu būve, un lielākā daļa preču tika transportētas uz jaunizbūvēto Ainažu ostu, ko ar iekšzemi savienoja šaursliežu dzelzceļš. Galu galā salacgrīvieši pārorientējās tikai uz koku pludināšanu pa Salacu un to tālāku transportēšanu.
Pēc neatkarības pasludināšanas sāka attīstīties kultūras dzīve un pēc H. Edemaņa iniciatīvas 1921. gadā Salacgrīvā tika nodibināta pirmā vidusskola. 1928. gadā 7. februārī Salacgrīvai tika piešķirts pilsētas statuss.
Lielas pārmaiņas saimnieciskajā dzīvē bija PSRS periodā, kad Salacgrīvā tika izveidota zivju fabrika, kura sākotnēji bija paredzēta Ainažos, kā arī nodibināts zvejnieku artelis „Brīvais vilnis”. Pateicoties zivrūpniecības attīstībai, no jauna tika izbūvēta osta, un iedzīvotāju skaita pieaugums veicināja jaunu dzīvojamo namu celtniecību. Ar gadiem zvejnieku kolhozi kļuva turīgāki un centās pilsētu labiekārtot, tādēļ tās ziemeļu daļā tika izveidots Zvejnieku parks ar stadionu un brīvdabas estrāde, kurā katru gadu jūlija sākumā notiek Zvejnieku svētki, no 2001. gada — Jūras svētki.
Mūsdienu Salacgrīvas saimniecībā vēl joprojām liela nozīme ir koku eksportam, kokapstrādei, kā arī pārtikas ražošanai un tirdzniecībai.
Bibliotēka
19. gadsimta beigās pilsētas teritorijā sāka darboties Salacgrīvas Saviesīgā biedrība, ar kuras palīdzību 1902. gada 4. augustā nodibināja Salacgrīvas Saviesīgās biedrības bibliotēku un 1912. gadā tika uzcelts biedrības nams, kurā sev mājas atrada arī bibliotēka. Sākumā tajā bija atrodamas 300 dažāda satura grāmatas, bet vēlāk to skaits pieauga līdz 700 sējumiem. 1957. gadā bibliotēku sadalīja Salacgrīvas pilsētas un Salacgrīvas bērnu bibliotēkā. Kopš 2003. gada Salacgrīvas pilsētas bibliotēkā darbojas novadpētniecības istaba.
Muzejs
Kopš muzeja dibināšanas 1998. gadā tas darbojas kā novada vēstures centrs vietējiem iedzīvotājiem, tūristiem un vēstures pētniekiem. Muzeja arhīvā atrodami materiāli par zveju un zvejniekiem Salacas upes lejtecē un Ziemeļvidzemes jūras piekrastē; par seno nēģu zveju ar tačiem; par Vecsalacas un Svētciema muižu vēsturi, uz kuru zemēm veidojās Salacgrīva; par pilsētas ekonomisko un politisko dzīvi; apkārtnes skolām, baznīcām un draudzēm; par salacgrīviešiem, kas ievērojami ar saviem nopelniem pedagoģijā, zinātnē, kultūrā un mākslā, uzņēmējdarbībā, politikā un tautsaimniecībā.
Tūrisms
Salacgrīvas novada tūrisma informācijas centrs pēc neatkarības atjaunošanas bija pirmais tūrisma informācijas centrs Latvijā. Savu darbu tas uzsāka 1993. gada 21. jūnijā, taču oficiāli dibināts tika 1994. gada 3. novembrī.
Top 5 valstis, no kurām ārvalstu tūristi ieceļo Salacgrīvā ir Igaunija, Vācija, Somija, Lietuva un Krievija.
Sports
Sporta un atpūtas komplekss "Zvejnieku Parks" atrodas Salacgrīvas ziemeļu pusē, pašā jūras krastā. Tā platība ir 13 ha.
Basketbols ir viens no populārākajiem sporta veidiem Salacgrīvā. Pilsētā ir basketbola klubs ”BK Salacgrīva”.
Reliģija
Salacgrīvā ir trīs tradicionālo konfesiju dievnami:
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Ievērojamas personības
Salacgrīvā dzimuši vai dzīvojuši:
1. novembris
1. novembris ir gada 305. diena (306. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām atlikušas 60 dienas.
Vārda dienas
Ikars
YouTube
Ik minūti YouTube nonāk 2500 stundas videomateriālu. Šajā tīmekļa vietnē tiek veikta arī cenzūra. Dažas valstis ir bloķējušas pieeju šai tīmekļa vietnei, piemēram, Irāna 2006. gadā, Ķīna 2008. gadā, Turkmenistāna 2009. gadā, un Ziemeļkoreja 2016. gadā.
Ideja
Pēc Č. Harlija un S. Čena teiktā, ideja par YouTube radās ballītes laikā, kad viņi saskārās ar grūtībām, kuras radīja vēlme dalīties ar ballītes laikā uzņemtajiem video. Karimam ideja bija izveidot iepazīšanās portālu, kur lietotāji tiktu sadalīti pa tēmām pēc viņu ievietotajiem video. Karims iespaidojās no iepazīšanās portāla hotornot.com, kur lietotāji var augšuplādēt attēlus ar sevi, kurus pēc tam vērtēja citi lietotāji.
Apmeklējums
Līdz 2005. gada decembrim YouTube mājaslapa tika apmeklēta jau 50 miljonus reižu dienā. Līdz 2006. gada maijam, saskaņā ar alexa.com, YouTube sasniedza 200 miljonu skatījumu dienā, un jau līdz augusta vidum tā vairākas reizes sasniedza 700 miljonu apmeklējumu dienā atzīmi, kā arī kļuva par desmito apmeklētāko mājas lapu Amerikas Savienotajās valstīs. Ziņu aģentūra New York Post novērtēja, ka YouTube varētu būt no 600 līdz 1000 miljoniem dolāru vērta. Līdz 2006. gada jūlijam tajā katru dienu tika ievietoti vairāk kā 65`000 video.
Pirmais video
Lai arī YouTube oficiālā atklāšanas diena ir 2005. gada 14. februāris, pirmais video tika augšupielādēts 2005. gada 23. aprīlī. Video nosaukums ir Me at the zoo. Šo video uzņēma Jakovs Lapitskis, un tas ir tikai 19 sekundes garš, parādot vienu no YouTube dibinātājiem – Javedu Karimu – Sandjego zooloģiskajā dārzā.
Pēteris Krāsotājs
Franču policijas dokumentos identificēts kā Pēteris Pjatkovs (dažādos rakstos Piaktow, Piatkov, Pjatkov, Piaktoff).
Vēsture
Pētera Krāsotāja segvārds visticamāk liecina par viņa nodarbošanos pēc tam, kad viņš 1905. gada revolūcijas apspiešanas dēļ bija spiests pamest Latviju un piepelnīties ar krāsošanas un dekorēšanas darbiem. Pēc Londonas policijas vēlākās izmeklēšanas datiem Pēteris Krāsotājs, kurš uzdevās par Pēteri Pjatkovu vai Pēteri Šternu, 1910. gada septembra beigās apmetās Kārļa Hofmaņa dzīvoklī Lindleja ielas īres namā (36 Lindley Street). No novembra viņš dzīvojis citā namā 59 Grove Street kopā ar kaujinieku grupas "Liesma" biedriem Frici Svaru un Ļubu Milšteini, kuri bija izlikti no iepriekšējā dzīvokļa "par sapulču rīkošanu līdz vēlai naktij". Fricis esot stāstījis Ļubai, ka Pēteris studējot mākslu un saņemot naudu no vecākiem. Kad kaujinieku grupa 16. decembrī rīkoja ielaušanos juvelieru veikalā Haundsdičas ielā (119 Houndsditch), Pēterim vajadzējis palikt savā dzīvoklī, kur pēc uzbrukuma vajadzēja sapulcēties grupai. Pēc sadursmes ar policiju kaujinieki uz šo dzīvokli atveda nāvīgi ievainoto Gardšteinu, kas drīz miris. Pēc Ļubas Milšteines liecības Pēteris Krāsotājs esot noskuvis savas ūsas un pazudis. Viņš bija vienīgais no grupas, kuru policijai neizdevās apcietināt, kas izraisīja daždažādus mītus par viņa patieso identitāti.
Latvijas turki
Latvijas turki (tr) ir Latvijā dzīvojošie turki, viena no skaitliski nelielākajām Latvijas mazākumtautībām. Saskaņā ar Pilsonības un migrācijas lietu pārvaldes datiem Latvijā 2010. gada 1. jūlijā starp iedzīvotājiem bija 142 turki (no tiem 13 Latvijas pilsoņi un 4 Latvijas nepilsoņi).
Vēsture
Pirmie 100 turku patstāvīgie iedzīvotāji Latvijā nokļuvuši 1877. gada ziemā, kad tie atvesti uz Cēsīm un Līvānu novadu kā karagūstekņi pēc Krievijas Impērijas uzvaras kaujā pie Pļevnas krievu—turku karā (1877—1878). Šā notikuma sakarā Līvānu novada Turku pagasts ieguvis savu tagadējo nosaukumu. Cēsīs nomitinātie 26 turki miruši nepiemēroto laikapstākļu un dažādu slimību ietekmē, bet pārējie ar laiku atbrīvoti un turpinājuši dzīvot pilsētā. Vietējiem iedzīvotājiem esot iegaršojusies turku ceptā maize, tādēļ Cēsīs, Rīgas ielā 22 turki atvēruši ceptuvi.
Pēteris Krāsotājs
Vēsture
Marseļas policija uz Londonu atsūtīja divas kāda vīrieša fotogrāfijas, kas tiesas izmeklēšanā tika identificēti kā Pētera Krāsotāja attēli. Marseļā 1908. gada 23. maijā apcietinātais nelegālais imigrants bija uzdevies par "Krievijas Kurzemes provinces Pleskavas pilsētā" Ivana un Marijas Antonovu ģimenē 1883. gada 20. jūnijā dzimušo sulaini un krāsotāju Pjotru Pjatkovu (angļu policijas versijā Peter Piaktow). Viņš Marseļā ieradies 1908. gada 16. aprīlī no Orānas (Odesas?) un dzīvojis mājā, kurā mēdza notikt anarhistu sapulces. Nopratināšanā stāstījis, ka viņa tēvs miris 1908. gadā, bet māte un māsas vēl joprojām dzīvo Kurzemē savā zemnieku sētā pie Talsiem. Viņš esot daudz ceļojis pa Eiropu, studējis ķīmiju Šveicē. Pēc tēva nāves viņa tēvocis piedāvājis maksāt ikmēneša pabalstu, ja Pēteris dotos studēt uz Parīzi, bet viņš esot to noraidījis un piepelnījies ar māju krāsošanu. Pēc franču policijas ziņām viņš esot smēķētājs, kāršu spēlētājs un veģetārietis. Pēc atbrīvošanas Pēteris Pjatkovs devās uz Parīzi, kur uzturējās kādā mājā Danvila ielā (Rue Danville) no 1909. gada 10. decembra līdz 1910. gada oktobrim, pēc tam izbraucis uz Londonu.
Latvijas turki
Cēsis
Cēsīs esošie turku kapi atzīti par vienu no 100 neparastākajiem kultūras mantojumiem Latvijā. 1937. gadā atklāts pēc Turcijas konsula iniciatīvas turku kapu ansamblis. Kapus projektējis Kārlis Dzirkalis. 2004./2005. gadā kapu ansamblis rekonstruēts par Turcijas vēstniecības piešķirtajiem līdzekļiem.
Citur Latvijā
Par turku kapiem Latvijā tiek sauktas šādas apbedījuma vietas:
Pēteris Krāsotājs
Vēsture
Pēc citu autoru paustajiem uzskatiem ar Pētera Krāsotāja segvārdu īstenībā darbojies Jēkabs Peterss, vai pat Staļins, vai arī kāds Krievijas slepenpolicijas provokators. Skeptiķi uzskatīja, ka Krāsotājs ir pašu anarhistu izdomāta persona.
1988. gadā britu laikraksts Observer publicēja Filipa Rafa (Ruff) rakstu, ka kopš 1911. gada visilgāk meklētā perona ir atrasta. Līdzās plakātam, kurā Londonas policija izsludinājusi 500 mārciņu atlīdzību ikvienam, kas palīdzēs notvert vairāku policistu slepkavībā iesaistīto Pēteri Krāsotāju, bija nodrukāts gleznotāja Ģederta Eliasa portrets ar parakstu: «Eliass: Pēteris Gleznotājs.» Taču visai drīz Rafs bija spiests atzīt, ka kļūdījies, jo Rīgā atrada Pētera Gleznotāja portretu. To pašu, kas bija izlīmēts uz namu sienām Londonā. Portretā redzamais cilvēks pilnīgi droši nebija Eliass. Vēl pēc kāda laika tika atrastas fotogrāfijas, kurās viņš redzams Francijā un ASV.
Tad viņš atklāja, ka vislabāk Pētera Krāsotāja tēlam atbilst Jānis Žāklis. Viņa tālākais liktenis nav zināms. Iespējams, ka viņš vēlāk dzīvojis Austrālijā vai arī Pētera Ķuža (Jāņa Bērziņa) vadībā strādājis PSRS.
Interesanti, ka Londonas kaujinieku izmantoto Mauzera markas pistoli Mauser C96 īru nemiernieki vēlāk iesaukuši par "Pēteri Krāsotāju".
2019. gadā režisors Dāvis Sīmanis uzsāka darbu pie filmas "Gads pirms kara", kuras centrālais tēls ir Pēteris Mālderis.
2021. gada oktobrī Talsu novada muzejā atklāta izstāde, kas veltīta Jānim Žāklim.
Turaida (ciems)
Turaida ir apdzīvota vieta Siguldas novada Krimuldas pagastā. Izvietojusies Gaujas senlejas augstajā labajā krastā pie Siguldas pilsētas robežas autoceļu P7 un P8 krustojumā 10 km no pagasta centra Raganas, 7 km no novada centra Siguldas un 57 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie Turaidas pils un Turaidas muižas (Treiden) centra. 1932. gadā Turaidai piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. 1953. gadā daļu apdzīvotās vietas ar pili un Gaujas senleju iekļāva Siguldas pilsētas teritorijā. Turaidā atrodas pamatskola, daļa Turaidas muzejrezervāta, Dainu kalns, Turaidas muižas komplekss.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Caninae
Caninae (latīniski) ir viena no suņu dzimtas apakšdzimtām, šajā apakšdzimtā tiek iedalīti visi mūsdienās dzīvojošie suņu dzimtas plēsēji, kā arī to tuvākie, izmirušie radinieki, kā piemēram Sardīnijas suns (Cynotherium sardous) vai briesmīgais vilks (Canis dirus). Senāki un primitīvāki suņu dzimtas dzīvnieki iedalās Hesperocyoninae un Borophaginae apakšdzimtās.
Sistemātika
(†) - izmirusi organismu grupa.
1,2,3-Triazols
1,2,3-Triazols (nesimetriskais triazols, C2H3N3) ir viens no triazola izomēriem - heterociklisks "aromātiskais" savienojums. Tā pieclocekļu cikls satur 3 blakus esošus slāpekļa atomus (atšķirībā no 1,2,4-triazola, kura molekulā starp diviem no tiem ir viens oglekļa atoms). 1,2,3-Triazols ir viegli kūstoša bezkrāsaina kristāliska viela ar vāju amīniem līdzīgu smaku, kas ļoti labi šķīst ūdenī.
Iegūšana
1,2,3-Triazolu un tā atvasinājumus iegūst, iedarbojoties ar slāpekļūdeņražskābi HN3 vai tās organiskajiem atvasinājumiem (azīdiem) uz savienojumiem ar trīskāršo saiti (tā saucamā ciklopievienošanās reakcija).
Var iegūt, dekarboksilējot triazolkarbonskābes.
Īpašības
1,2,3-Triazola gredzens ir neparasti stabils, salīdzinājumā ar citiem savienojumiem, kuri satur 3 slāpekļa atomu ķēdi. Karsējot vakuumā līdz 500 °C, tas atšķeļ N2 molekulu, veidojot aziridīnu - trīslocekļu ciklu. 1,2,3-Triazola cikls ir stabilāks pat par benzola gredzenu (oksidējot benzotriazolu - savienojumu, kura molekulā benzola gredzens savienots ar triazola gredzenu - vispirms oksidējas benzols un veidojas 1,2,3-triazoldikarbonskābe). Jutīgāks triazols ir pret reducētājiem.
1,2,3-Triazola atvasinājumi vienlaicīgi ir vājas bāzes (pie slāpekļa atoma esošo ūdeņraža atomu var aizvietot ar metāla atomu) un vājas N−H skābes.
Boriss Čertoks
Boriss Čertoks (Борис Евсеевич Черток; dzimis, miris ) bija PSRS, Krievijas aerokosmiskās tehnikas inženieris, konstruktors, zinātnieks.
Biogrāfija
Līdz 1945. gadam strādāja aviobūves uzņēmumos: sākumā kā elektromontieris, vēlāk kļuva konstruktors. 1945. gada aprīlī īpašas komisijas sastāvā tika komandēts uz Vāciju, kur līdz 1947. gadam pētīja vācu raķeštehniku.
1946. gadā iecelts par Bruņojuma ministrijas zinātniski pētnieciskā institūta NII-88 galvenā inženiera vietnieku. Institūtā tika pētītas un izmēģinātas vācu ballistiskās raķetes V-2. Čertoks bija atbildīgs par raķešu vadības sistēmām. Tika izstrādātas raķetes R-1, R-2. Viņa vadībā tika izgudrota astronavigācijas ierīce, kuru izmantoja lidmašīnu navigācijai. 1950. gadā NII-88 sastāvā tika izveidots jauns konstruktoru birojs OKB-1, kurā Boriss Čertoks tika iecelts par nodaļas priekšnieka vietnieku. Sākās raķetes R-5 projektēšana. 1952. gadā Čertoks iecelts par nodaļas priekšnieku. Tika izmēģināta raķete R-11. 1954. gadā sākās starpkontinentālās ballistiskās raķetes R-7 projektēšana. Kad tika nolemts izveidot pirmo Zemes mākslīgo pavadoni "Objekt D", Čertokam uzticēja izstrādāt radioaparatūru, lai nodrošinātu informācijas apmaiņu starp zemes stacijām un pavadoni.
1956. gadā OKB-1 tika atdalīts no NII-88 kā patstāvīga struktūrvienība. No 1957. līdz 1963. gadam Čertoks bija OKB-1 galvenā konstruktora Sergeja Koroļova vietnieks. 1963. gadā viņš tika iecelts par uzņēmuma priekšnieka vietnieku zinātniskajā darbā un 1. filiāles priekšnieku, kurā tika projektēti kosmiskie aparāti un vadības sistēmas. Pēc S. Koroļova nāves 1966. gadā par OKB-1 galveno konstruktoru tika iecelts Vasilijs Mišins, un B. Čertoks kļuva par viņa vietnieku.
No 1974. līdz 1992. gadam Čertoks bija NPO Energija (agrākā OKB-1) ģenerālkonstruktora vietnieks vadības sistēmu jautājumos. Kopš 1993. gada viņš bija RKK Energija ģenerālkonstruktora galvenais zinātniskais konsultants.
Lilija Švarckopfa
Lilija Švarckopfa (de; dzimusi Novopokrovkā, Kirgīzijas PSR, PSRS) ir profesionāla vācu vieglatlēte, startē septiņcīņas sacensībās.
2005. gada Pasaules čempionātā viņa izcīnīja 13. vietu. 2006. gada Eiropas čempionātā viņa izcīnīja bronzas medaļu. 2007. gada Pasaules čempionātā ierindojās 5. vietā, 2008. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs viņa bija 8. vietā, taču 2009. gada Pasaules čempionātā viņa nebeidza sacensības.
Dižliepas
Dižliepas (agrāk arī Sasmakas muiža) ir Valdemārpils pilsētas daļa Talsu novadā, līdz 2011. gada 28. aprīlim — ciems Ārlavas pagastā. Izvietojusies pilsētas ziemeļu daļā Sasmakas ezera rietumu krastā, 16 km no novada centra Talsiem un 133 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta veidojusies pēckara gados pie bijušās Sasmakas muižas (Saßmacken) kungu mājas. Muiža vēstures avotos pirmoreiz minēta 1582. gadā Piltenes bīskapijas nodevu sarakstos. Sasmakas muižas kungu māja (celta 1886. gadā) ir vietējas nozīmes kultūrvēsturiskais piemineklis. No 1920.gada kungu mājā atradās Ārlavas pagasta valde, no 1949. līdz 1980. gadam - Valdemārpils vidusskola. 1990. gada vidū ēka privatizēta, un tajā sākušies restaurācijas darbi, taču tie nav pabeigti. Šobrīd (2021. gadā) ēka atrodas sliktā stāvoklī un ir izlikta pārdošanā. Ēkas priekšā atrodas dižkoks Elku liepa (apkārtmērs 8,5 m — Latvijā lielākā liepa).
Dižliepās atrodas atpūtas bāze un viesu nams.
Turaidas pagasts
Turaidas pagasts bija viena no Rīgas apriņķa pašvaldībām tā ziemeļaustrumos. Robežojās ar Rīgas apriņķa Siguldas pilsētu un Vildogas, Siguldas, Krimuldas, Bīriņu un Lēdurgas pagastiem, kā arī Cēsu apriņķa Lielstraupes pagastu. Pagasta valde atradās 5 km uz ziemeļiem no Turaidas ciema (tagadējā Turaidas skola). Lielākās apdzīvotās vietas bija Turaida (ciems) un Inciems.
Džeisons Sudeikis
Denjels Džeisons Sudeikis (Daniel Jason Sudeikis; dzimis ) ir amerikāņu aktieris, scenārists un komiķis.
Karjeru sācis kā komiķis. 2003. gadā kļuva par Saturday Night Live skeču rakstītāju, tāpat tajā darbojās kā aktieris no 2005. līdz 2013. gadam. Bijušas lomas dažādos televīzijas seriālos, kā 30 Rock, "Klīvlenda šovs", Eastbound & Down. Pazīstams ar lomām tādās filmās kā "Ārpuslaulības nedēļa" (2011), "Neciešamie bosi" (2011), "Apslēptās karaļvalsts sargi" (2013), "Milleru ģimenīte" (2013), "Mana draudzene - monstrs" (2016), Kodachrome (2017), "Afēra ar nākotnes auto" (Driven, 2018).
2021. gadā ieguvis divas Emmy balvas (kā viens no izpildproducentiem par labāko komēdijseriālu un labākais aktieris), kā arī divus gadus pēc kārtas (2021. un 2022. gadā) ieguva Zelta globusa balvu nominācijā "Labākais aktieris televīzijas seriālā — mūzikls vai komēdija" par Teda Laso lomu seriālā "Teds Laso" (Ted Lasso, 2020—).
Ir lietuviešu un īru izcelsmes no tēva puses un vācu un īru izcelsmes no mātes puses.
Programmed Data Processor
Programmed Data Processor (PDP) bija ASV uzņēmumā Digital Equipment Corporation (DEC) izstrādāta minidatoru sērija.
Kališa Pomorska
Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Kallīsa. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Starptautiski neatzītu valstu uzskaitījums
Šis ir starptautiski neatzītu valstu uzskaitījums, ir pieminētas visas valstis, kuras nav atzinusi kaut viena valsts, tomēr tās tiek uzskatītas par suverēnām sakarā ar Montevideo konvenciju.
Neviena ANO valsts neatzīst
2013. gadā trīs Austrālijas aborigēnu tautas pasludināja savas apdzīvotās teritorijas par neatkarīgām valstīm. Tā 30. martā radās Muravari Republika (Murrawarri Republic), 3. augustā - Euahlaji Tautas Republika (Euahlayi Peoples Republic), novembrī neatkarīga palika Mbarbaramas Republika (Republic of Mbarbaram). "Neatkarību parāde" turpinājās 2014. gadā, kad 10. janvārī trim valstīm pievienojās ceturtā - Viradžuri Centrālrietumu Republika (Wiradjuri Central West Republic).
Piezīmes
* Abhāzija, Dienvidosetija un Piedņestra savstarpēji atzīst cita citu.
** Dažrez par valsti uzskata arī Neatkarīgo Maltas Bruņinieku ordeni, kuram ir vairākas valstiskuma pazīmes. Maltas ordenim šobrīd ir arī novērotāja statuss ANO. 2008. gadā pie Maltas ordeņa bija akreditēti 104 valstu diplomātiskie pārstāvji. Latviju pārstāv vēstnieks ar rezidences vietu Varšavā. Kā neatkarīgu valsti Maltas ordeni atzīst Itālija, bet Vatikāns ordeņa lielmestra statusu ir pielīdzinājis valsts vadītāja statusam.
20. - 21. gadsimtā ilgāk pastāvējušās neatzītās valstis
1877. gadā kuģa „Modeste” kapteinis Džeimss Džordžs Mīdss pētīja Dienvidķīnas jūru un piestāja pie Spratlija salām. Viņam tās iepatikās un viņš nolēma tur apmesties. Viņš tās nosauca par Cilvēcības karalisti (Kingdom of Humanity) un 1878. gadā pasludināja sevi par salu karali Džeimsu I un ierīkoja koloniju. Jau toreiz uz salām pretendēja apkārtējās valstis, bet apdzīvotas tās nebija. Mīdsa pēcteči turpināja mēģinājumus iegūt tiesības pārvaldīt to resursus. Pēc Otrā pasaules kara saliniekos brieda republikāniskas noskaņas, tāpēc 1963. gadā tās kļuva par Morakas-Songrati-Mīdsa Republiku (Republic of Morac-Songhrati-Meads). Taču pēc veltīgiem mēģinājumiem panākt atzīšanu ANO un apkārtējo valstu aneksijas, 1972. gadā salinieki atstāj salas. Pašlaik Spratlija salas joprojām ir strīdus teritorija starp Ķīnu, Taivānu, Vjetnamu, Malaiziju, Bruneju un Filipīnām. Vienīgie iedzīvotāji uz salām ir vairāku augstāk minēto valstu militārpersonas.
Līdz 1902. gadam neatkarību vēl nav zaudējušas būru republikas Transvāla un Oranžas Brīvvalsts, kuras bez britiem atzīst arī Nīderlande, Francija, Vācija, Beļģija un ASV.
20. gadsimta pirmās puses visilgāk pastāvējusī pašpasludinātā valsts ar starptautiski nenoteiktu statusu bija Tibeta, kas kļuva neatkarīga, sabrūkot Ķīnas Impērijai 1912. gadā, bet zaudēja neatkarību 1951. gadā, kad to iekaroja Ķīnas Tautas Republika.
Tajā pašā 1912. gadā neatkarību iegūst arī Mongolija, tur līdz 1924. gadam valda Bogdohans, tad nodibina Tautas Republiku, ko līdz Otrā pasaules kara beigām atzīst vienīgi PSRS.
No 1921. līdz 1944. gadam pašpasludināta valsts bija arī Tuvas Tautas Republika - PSRS satelītvalsts, arī bijusī Ķīnas sastāvdaļa, ko Padomes anektēja (tagad - Tuvas Republika Krievijas sastāvā). Pašu Padomju Savienību līdz 1935. gadam oficiāli bija atzinušas tikai 30 valstis.
Tajā pašā laikā, Mandžūrijā, ko bija okupējusi Japāna pastāvēja Mandžougu valsts (1933-1945). Pēc Otrā pasaules kara to likvidēja, no tā laika - atkal Ķīnas sastāvā. Japānas okupētajās Ķīnas teritorijās (1937 - 1945) pastāvēja tā sauktā Nacionālā (Naņdzinas) Valdība.
Vēl bija Austrumturkestānas Republika (1944 – 1949), padomju satelītvalsts Ķīnas ziemeļrietumos, tagad Ķīnas sastāvā.
Šajā laikā, japāņu musināta, Iekšējā Mongolijā izveidojās Menczjanas marionešu valsts (1937 – 1945), vēlāk no japāņiem atbrīvotajās teritorijās tika nodibināta Iekšējās Mongolijas Tautas Republika ( 1945 – 1949), kas pievienojās ĶTR. Vietējās kolaboracionistu marionešu valdības Japāna centās radīt visās Otrā pasaules kara laikā iekarotajās teritorijās. Pavisam kādas 25. Tikai to mūžs bija īsāks.
Otrā pasaules kara laikā Eiropā pastāvēja divas nacistiskās Vācijas satelītvalstis: Neatkarīgā Horvātijas Valsts (1941-1945) un Slovākija (1938-1945).
Pēc Dienvidslāvijas sabrukuma un Čehoslovākijas sadalīšanas 1990. gados, abas tagad ir pilntiesīgas valstis. Arī pēc Dienvidslāvijas sadalīšanas un pilsoņu kara šajā teritorijā pastāvēja vairāki neoficiāli valstiski veidojumu: visilgāk - Serbu Republika (1992 - 1995, ko atzīst vienīgi Serbija), tagad ir autonomija Bosnijas un Hercegovinas sastāvā, un Serbu Krajinas Republika (formāli: 1991 – 1995), tagad Horvātijas sastāvdaļa.
Īru tautas brīvības alkas 20. gadsimta sākumā pāraug revolūcijā un savas valsts izveidošanā. Tiek nodibināta Īrijas Republika (1919 - 1922). Tā gan nepastāv ilgi, Īrija tiek pārveidota par Britu Impērijas domīniju, vēlāk par Britu nāciju sadraudzības domīniju un tikai 1937. gadā iegūst pilnīgu neatkarību, gan pazaudējot Ziemeļīriju.
Uz mazas saliņas pie Sardīnijas krastiem 19.-20. gadsimtā eksistēja miniatūrā Tavolaras Karaliste, ko pārvaldīja Bertoleoni dzimta (sala: 5 km gara un 1 km plata). 1836. gadā toreizējais Sardīnijas karalis, apmeklējot salu, puspajokam atzina tās neatkarību un tā piedzima viena no mazākajām monarhijām pasaulē. Kad izveidojās vienota Itālijas valsts, Tavolaru tajā neiekļauj, 1903. gadā jau Itālijas karalis paraksta draudzības līgumu ar Tavolaras Karalisti. 1934. gadā nomirst pēdējā, oficiālā Tavolaras karaliene, atstājot salu Itālijai. Sala galīgi zaudē neatkarību, kad 1962. gadā tur izbūvē NATO kara bāzi.
Pēc Otomāņu Impērijas sabrukšanas kurdi izveido Kurdistānas Karalisti (1921—1924), bet briti to iekļauj savā Divupes mandāta teritorijā, tagadējā Irākā. Kurdu dumpinieki Austrumturcijā izveido Ararata Republiku (1927-1930), taču Turcija to atkal pievieno sev.
Arābijas pussalas vidusdaļā līdz 1921. gadam pastāv Džabal-Šammaras (Ha'ilas) Emirāts. Uz austrumiem no tā - Nedždas un Hasas Emirāts (1902 - 1921), kas, iekarojot kaimiņus, kļūst par Nedždas Sultanātu (1921 - 1926). Austrumos no Ha'ilas atrodas Hidžāzas Karaliste (1916 - 1925), arī to iekaro Nedžda, izveidojot Nedždas un Hidžāzas Karalisti (1926 - 1932), kas 1932. gadā pārtop par Saūda Arābiju, tiek iekarots arī Asīras Emirāts (1910 – 1934, pilnībā) un pievienotas arī citas teritorijas. Nedždu un Hidžāzu iepriekš bija atzinušas tikai dažas tā laika lielvaras (PSRS, Lielbritānija, ASV un citas), pārsvarā nodibinot zemāka ranga diplomātiskās attiecības.
No 1976. (drīzāk no 1978.) gada līdz 2009. gada 18. maijam Šrilankas ziemeļos eksistēja tamilu pašpasludināta Tamililamas valsts, 2009. gadā to atkaroja šrilankiešu armija. Pašreiz savas valsts ideju uztur tamilu trimdas organizācijas.
1978. gadā, kad Izraēla karo ar Libānu, tās dienviddaļā izveidojas proizraēliska valstiņa „Neatkarīgā, Brīvā Libāna” (1979-2000), taču ilga kara rezultātā Libāna šo teritoriju atgūst.
Āfrikā vairākus gadus pastāvēja šādas pašpasludinātas valstis: Rifas Republika (1921 – 1926), Katanga (1960 – 1963), Rodēzija (1965 – 1979), Biafra (1967 – 1970), Anžuana (1997 – 2002), Moheli (1998 – 2002), Ruvenzururu Karaliste (1963—1982) pasludina neatkarību pirms Ugandas un ilgi karo ar to, līdz noslēdz miera līgumu, iekļaujoties tās sastāvā, tagad tikai kultūrnacionāla autonomija. 20. gadsimta 2. pusē relatīvi ilgāku laiku „neatkarīgi” ir pastāvējuši 4 no Dienvidāfrikas „bantustāniem”: Transkeja (1976—1994), Boputatsvāna (1977—1994), Venda (1979—1994) un Ciskeja (1981—1994). To neatkarību atzina tikai Dienvidāfrikas Republika.
Pilsoņu kara saplosītajā Somālijā laiku pa laikam kāda no teritorijām pasludina neatkarību, bet pēc tam atkal „izgaist”, piemēram, Džubalenda (1998-2001), lai pārvērstos Dienvidrietumsomālijā (2002-2006) un atkal kļūtu autonoma (pazīstama arī ar nosaukumu Azānija).
Āzijā, centrālajā daļā līdz 1920. gadam pastāvēja Hivas Haniste, ko ar Padomju Krievijas palīdzību pārvērta par Horezmas Tautas Padomju Republiku, bet 1924. gadā likvidēja, iekļaujot PSRS sastāvā. Tieši tāds pat liktenis bija citai valstij: Buhāras Emirāts, pēc emīra gāšanas no 1920. līdz 1924. gadam sabija kā Buhāras Tautas Padomju Republika. Vispār, Krievijas pilsoņu kara laikā bijušās impērijas teritorijā neilgu laiku pastāvēja gandrīz 60 dažādi valstiski veidojumi.
Maldivu salu dienviddaļā bija separātistu pasludināta valsts Apvienotā Suvadivu Republika (1959—1963).
Demokrātiskā Kampučija (1975 – 1979), kas izveidojās, kad valsts apvērsumu Kambodžā izdarīja „sarkanie khmeri”, arī bija faktiski neatzīta valsts (pilnvērtīgas diplomātiskās attiecības tai bija tikai ar Ķīnu, Albāniju un Ziemeļkoreju).
Gagauzija gribēja atdalīties no Moldovas un 1990. gadā pasludināja savu neatkarību, taču 1994. gadā samierinājās ar autonomiju (2014. gada Ukrainas notikumu sakarā zināma viļņošanās tur atsākusies).
Neatzīts bija Afganistānas Islāma Emirāts (1996 – 2001).
Okeānijā neatkarību divas reizes pasludināja Ziemeļzālamana salu Republika (1975—1976,1990—1998), nesekmīga cīņa par Bugenvila salas atdalīšanu no Papua-Jaungvinejas beidzās ar miera līgumu un apmierināšanos ar autonomiju. Tagadējās Krievijas teritorijā no 1991. gada līdz 2000. gadam (juridiski – līdz 2007.) pastāvēja Čečenu Republika Ičkerija, divu karu rezultātā pašpasludinātā valsts tika likvidēta un Krievija atjaunoja tās bijušo, autonomijas statusu.
Visas pārējās, bijušās pašpasludinātās valstis savu neatkarību nespēja saglabāt ilgāk par pāris gadiem, mēnešiem vai pat dienām. Bieži neatkarība tiek pasludināti tikai formāli, absolūti bez jebkāda reāla seguma, jaunākais piemērs Banksamoro Republika Mindanao, ko Moro Nacionālās Atbrīvošanas Fronte pasludināja 2013. gada 12. augustā. Republikas teritorijā it kā ietilpstot: Mindanao, Sulu un Palavanas salas, kā arī Malaizijas štati: Sabaha un Saravaka. 2014. gada sākumā Irākā islāmisti pasludina ieņemtajā Faludžas pilsētā Faludžas Islāma valsti.
Amerigo Vespuči
Amerigo Vespuči (it; dzimis 1454. gada 9. martā Florencē, miris 1512. gada 22. februārī, Seviljā) bija itāļu (florenciešu) tirgonis un ceļotājs Spānijas un Portugāles dienestā, kurš piedalījies vairākās ekspedīcijās uz Jauno Pasauli. Tiek uzskatīts, ka Amerikas kontinents ir nosaukts viņa vārdā (la).
Biogrāfija
1499. gadā viņš devās ceļā kā stūrmanis vienam no četriem admirāļa Alonso de Ohedas (Alonso de Ojeda) pirmās ekspedīcijas kuģiem. Pēc 24 kuģošanas dienām ekspedīcija sasniedza Dienvidamerikas piekrasti tagadējā Surinamā, kur izkāpa krastā un pēc tam izpētīja piekrasti uz rietumiem, tostarp iekuģojot Marakaibo ezerā un nosaucot zemes pie tām par Mazo Venēciju (tagadējā Venecuēla), kā arī Vestindijas salas. 1500. gadā ekspedīcija atgriezās Kadisā.
Pēc Portugāles karaļa Manuela I ielūguma Amerigo Vespuči devās vēl divās ekspedīcijās uz Dienvidameriku, jau Portugāles dienestā Gonsalu Kuelju (Gonçalo Coelho) vadībā (1501.-1502. un 1503.-1504.), taču arī tajās viņš nebija ekspedīciju vadītājs. Pēdējā ceļojumā, kurā tika izpētīta lielu daļa mūsdienu Brazīlijas piekrastes, viņš bija kapteinis vienam no ekspedīcijas kuģiem.
1505. gadā pēc Kolumba ieteikuma Vespuči atkal atgriezās Spānijas karaļa Ferdinanda II dienestā, 1508. gadā kļuva par Spānijas (Kastīlijas) galveno jūraslietu pārzini. Miris 1512. gadā Seviljā no malārijas. Abglabāts ģimenes kapenēs Florencē.
Vēstules un Amerikas nosaukuma izcelšanās
Vienīgie rakstiskie avoti, kas saglabājušies par Amerigo Vespuči ceļojumiem, ir viņa vēstules draugiem: Lorenco di Pjerfrančesko de Mediči (Lorenzo di Pierfrancesco de' Medici) un Florences gonfalonjēram Pjero Soderīni (Piero Soderini). Jau Vespuči dzīves laikā šīs vēstules Florencē tika iespiestas grāmatā Lettera di Amerigo Vespucci delle isole nuovamente trovate in quattro suoi viaggi, kas tika dažādos veidos pārpublicētas Eiropas zemēs. Šajos izdevumos vēstules bija pārveidotas, nepilnīgas un pretrunīgas.
Tiek uzskatīts, ka jau Amerigo Vespuči dzīves laikā viņa vārds (no tā latinizētās versijas Americus Vespucius atvasinātais America) tika izmantots, apzīmējot Jauno Pasauli izdevumos, kur publicētas viņa vēstules no ceļojumiem. Nav gan saglabājušās ziņas, ka pats Vespuči būtu par to zinājis un to atbalstījis. Būtiska bija Vespuči vēstuļu publicēšana Lotringas kartogrāfa Martina Valdzēmillera (Martin Waldseemüller) 1507. gada grāmatā Cosmographiae Introductio, kur autors piedāvā Jauno Pasauli saukt par Amerigo zemi — Ameriku. Kristofora Kolumba ceļojumu aprakstu trūkums un Vespuči vēstuļu popularitāte 16. gadsimta sākuma Eiropas izglītotākajās aprindās veicināja Amerikas vārda piešķiršanu Jaunajai Pasaulei. Jau no 1520. gada tāds nosaukums tika lietots arī kartēs, bet 1538. gadā Gerards Merkators šo nosaukumu attiecināja uz visu Ameriku, ieskaitot Ziemeļameriku.