cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Glāzgova
Glāzgova 16.—18. gadsimtā
<blockquote class="toccolours" style="text-align:left; float:left; padding: 10px 15px 10px 15px; display:table;">Bez jebkādām šaubām Glāzgova ir brīnišķīga pilsēta. Galvenās ielās ir labas un plašas, un apbūvētas labāk nekā jebkur citur. Visas ēkas ir no akmens un saskan gan pēc to augstuma, gan arī pēc to fasādēm. Apakšstāvi parasti atbalsta ēkas ar kvadrātiskām doriskām kolonnām, kas dod tām ne tikai izturību, bet arī skaistumu. Velves starp tiem ved uz tirgotavām. Vienvārdsakot, tā ir Britānijas pilsēta, kura ir tīra, skaista un visvairāk apmierināta, protams, izņemot Londonu.
Līdz 18. gadsimta beigām pilsētas plaukstošākās nozares bija metalurģija, tabakas imports (līdz pat 47 miljoniem mārciņu gadā) un tekstilrūpniecība (Glāzgova bija slavena ar savu plāno batistu). No 1755. gada gandrīz pusgadsimta laikā iedzīvotāju skaits pilsētā divkāršojās. Ap 1801. gadu tajā dzīvoja 77 tūkstoši cilvēku. No mazpilsētas Glāzgova bija kļuvusi par rūpniecības reģiona centru, bet 19. gadsimta sākumā arī par pašu ātrāk augošo pilsētu Apvienotajā Karalistē.
Glāzgova 19. gadsimtā
19. gadsimta sākumā iedzīvotāju skaits pilsētā turpināja strauji palielināties. Lielākoties tie bija emigranti no Īrijas un valsts ziemeļu rajoniem. Gandrīz trešdaļa no tiem apmetās Glāzgovas apkārtnes laukos un strādāja tekstilrūpniecības nozarē. Pārējie, kas dzīvoja piepilsētās, bija melnstrādnieki un nodarbināti citās rūpniecības nozarēs vai zemnieku saimniecībās. Straujais emigrantu pieplūdums izraisīja pārapdzīvotību un antisanitārus apstākļus pilsētas nabadzīgajos kvartālos, tādēļ bieži izcēlās bakas, tīfa vai holēras epidēmijas. Pirmie mēģinājumi uzveikt epidēmijas tika uzsākti 1840. gados, kad pēc pilsētas domes iniciatīvas tika uzsākta ielu attīrīšana no atkritumiem un citiem infekciju izraisīšanas cēloņiem. 1859. gadā tika izveidota ūdens apgādes sistēma, kas piegādāja pilsētai ūdeni no Katrīnes ezera, bet tā netika tīrīta, kas vēl vairāk pasliktināja situāciju; 1866. gadā dzīves apstākļi Glāzgovā tika atzīti par sliktākajiem Eiropā.
1820. gadā Glāzgovā tika veidota Komiteja ar pagaidu valdību, pēc kuras iniciatīvas 1. aprīlī pilsētas ielās tika salīmētas skrejlapas ar aicinājumu sākt kopīgu streiku. Skotijas centrālā reģiona strādnieki atbalstīja šo aicinājumu un daudzās pilsētās sākās mītiņi. Dumpis no jauna tika nežēlīgi apspiests un tā aktīvistus sodīja ar nāvi, tomēr aģitācijas pamudināja parlamentu 1832. gadā pieņemt aktu par vēlēšanu sistēmas reformu (pateicoties tam Skotijas elektorāts tika palielināts 14 reizes) un apakšpalātā piešķīra vietas pilsētām, kuras bija izaugušas industrializācijas laikā. Tādējādi Glāzgovu parlamentā pirmo reizi pārstāvēja divi locekļi. Nosacījumi pilsētas strādājošajiem uzņēmumiem tomēr palika nemainīgi, un darba kustība vēl ne reizi vien atgādināja par sevi. 1837. gadā fabriku īpašnieki mēģināja samazināt algas, bet uz to kokvilnas vērpēji atbildēja ar streiku. 1848. gadā aizsākās masveida bezdarbnieku demonstrācijas zem čartistu lozungiem.
Visi šie notikumi kontrastēja ar nepārtrauktu pilsētas izaugsmi un saimniecisko augšupeju. 19. gadsimta vidū Glāzgova tika uzskatīta par otro svarīgāko Britu impērijas pilsētu (uzreiz aiz Londonas). Līderpozīcijās tāpat kā agrāk atradās smagā rūpniecība un tekstilrūpniecība. Strauji attīstījās arī kuģu būvniecība (ap 1864. gadu Klaidas upes krastos darbojās vairāk nekā 20 kuģu būvētavas). Dzelzceļa tīkla attīstība, konkrēti, Glāzgovas-Edinburgas līnijas atklāšana, ļāva pilsētai kļūt par galveno lokomotīvju piegādātāju valstī. Bija arī krīzes, piemēram, 1860. gadā ASV pilsoņu kara dēļ samazinājās kokvilnas eksports un tūkstošiem strādnieku palika bez darba. Pēc tam sekoja saimnieciskais sprādziens (tas skāra arī strādnieku šķiru — tika paaugstinātas darba samaksas un uzlaboti darba apstākļi), bet 1878. gadā pēc Glāzgovas bankas kraha notika strauja saimniecības grimšana, kas visvairāk skāra kuģu būvniecību.
19. gadsimtā bija raksturīga arī aktīva celtniecība pilsētas robežās. Dominēja neoklasicisms, tāpat kā pārējā to laiku Eiropā, bet arī parādījās citi stili no baroka līdz pat neogotikai.
Glāzgova 20. gadsimtā un 21. gadsimta sākumā
Straujais iedzīvotāju skaita pieaugums 20. gadsimta sākumā ir saistīts ar piepilsētu pievienošanu Glāzgovai (pievienoja Govanu, Partiku un citas). 1920. gadā Glāzgova, kurā dzīvoja vairāk nekā miljons cilvēku,, piekāpjoties tikai Londonai, bija visblīvāk apdzīvotākā pilsēta Apvienotajā Karalistē. 1914. gada jūlijā karalis Džordžs V, apmeklējot valsts rūpnieciskos centrus, pabija arī Glāzgovā un apmeklējuma laikā Govanas kuģu būvētavā apskatīja līnijkuģa "HMS Valiant" būvniecību. Pēc mēneša Apvienotā Karaliste iesaistījās Pirmajā pasaules karā. Lai gan pilsētā valdīja noskaņojums, kas bija pret karu, ( Glāzgovgrīnas parkā notika pret karu vērsta demonstrācija, kurā piedalījās aptuveni 5000 demonstrantu), vairāk nekā 200 000 Glāzgovas vīriešu devās uz kara fronti, bet pilsēta tika pārvērsta par munīcijas un citas kara produkcijas galveno piegādātāju britu armijas vajadzībām.
Pēc kara beigām no jauna tika izveidota strādnieku kustība, kura ieguva nosaukumu "Sarkanā Klaidsaida". vairāk nekā 60 000 strādnieki, kuri bija nodarbināti kuģbūvniecībā, izziņoja streiku un devās uz mītiņiem, pieprasot saīsināt darba dienas garumu. Policija mēģināja izkliedēt demonstrantus, bet sastapās ar aktīvu pretestību. Šīs dienas notikumi tautā ieguva nosaukumu "Džordžskvēra kauja" vai "Asiņainā piektdiena". Nemieri beidzās tikai, kad protestējošajiem tika apsolīts neliels darba dienas saīsinājums. Līdz ar to Glāzgovā pirmo reizi tika izveidots akts par dumpjiem un par to, ka policija var vērsties pret demonstrantiem, izmantojot ieročus.
1920. gadu beigas iezīmējās ar strauju saimniecības kritumu. Lai gan kuģu būvniecība strauji samazinājās, Glāzgova saglabāja līderpozīcijas pasaulē lokomotīvju ražošanā. Nopietnas problēmas skāra arī sabiedrību. 1933. gadā, kad Lielā depresija sasniedza savu kulmināciju, Glāzgovā aptuveni 30% strādnieku zaudēja darbu. Mājokļu deficīta dēļ nabadzīgajos kvartālos, kur galvenokārt dzīvoja emigranti, tie bija pārpildīti. Šada situācija pamudināja Glāzgovas domi izveidot programmu par papildus pilsētas apbūvi, kā rezultātā no 1926. līdz 1938. gadam tās teritorija palielinājās divas reizes.
Situācija uz labo pusi izmainījās 1930. gadu beigās, kad Glāzgova notika Britu impērijas izstāde. To 1938. gadā atklāja karalis Džordžs V un karaliene Elizabete. Nākamā pusgada laikā to apmeklēja 12 miljoni cilvēku. Izmainījās arī pilsētnieku attieksme pret dzīvi — notika masveida aizraušanās ar kino, kā rezultātā 1939. gadā Glāzgovā funkcionēja 114 kinoteātri. Otrā pasaules kara laika atkal Glāzgovas uzņēmumi ražoja preces armijas vajadzībām un piegādāja tās uz fronti. Pati pilsēta karā praktiski necieta. To minimāli skāra daži aviācijas uzlidojumi. 1950. gadu vidū pilsētas dome izdeva likumu, kurš tika pieņemts parlamenta spiediena rezultātā, un tā rezultātā tika izstrādāta programma par graustu nojaukšanu — kopumā tika nojauktas aptuveni 32 000 ēkas, kas bija atzītas par dzīvošanai nederīgām. Pilsētā masveidā ieceļoja cilvēki no apkārtnes, kas lika izveidot arī labāku pilsētas transporta sistēmu.
Tomēr Glāzgova pārdzīvoja krīzi. No 20. gadsimta vidus iedzīvotāju skaits pilsētā stabilizējās un nākamā pusgadsimta laikā tas pat samazinājās uz pusi, jo pilsētā uz trim desmitgadēm iestājās tāds kā pagrimums. Tikai 1980. gados notika Glāzgovas atdzimšana, kas savu spēku sasniedza 1990. gados. Pilsētas valdība uzsāka aktīvus centienus dzīves līmeņa uzlabošanā, saimnieciskā attīstībā un kultūras līmeņa paaugstināšanā. Programmas, kas šajā saistībā tika uzsāktas, vainagojās ar panākumiem. Glāzgova 1990. gadā ieguva Eiropas kultūras galvaspilsētas statusu. Tas pirmo reizi tika piešķirts pilsētai, kura nebija kādas valsts galvaspilsēta. 1999. gadā tā kļuva par Britu arhitektūras un dizaina pilsētu, bet 2003. gadā par Eiropas sporta galvaspilsētu. Glāzgovā tika atvērti jauni muzeji un koncertu laukumi; izveidojās tradīcijas veidot ikgadējus festivālus. Citi nozīmīgākie notikumi ir šādi: 1983. gadā atklāja Barela krājumu galeriju; 1985. gadā tika atvērts Skotijas izstāžu un konferenču centrs (SECC); 1990. gadā — Karaliskā koncertzāle; 1994. gadā izveidoja Celtic Connections festivālu; 1996. gadā aizsākās festivāls "West End" un atklāta Mūsdienīgās mākslas galerija (GoMA); 2001. gadā atvērts Glāzgovas zinātniskais centrs.
Ģeogrāfija
Glāzgova atrodas Apvienotās Karalistes ziemeļrietumos, Vidusskotijas zemienes centrālajā daļā starp Grempjanu kalniem un Dienvidskotijas augstieni 32 kilometrus no Klaidas upes ietekas okeānā. Augstums virs jūras līmeņa svārstās no 70 līdz 200 metriem. Augāju pilsētā veido mākslīgie apstādījumi, alejas un parki (parku skaits sniedzas līdz 70). Tās piekrastes un mērenās joslas floru galvenokārt veido priedes un lapegles.
Pilsētas klimats ir mērens ar diezgan spēcīgiem nokrišņiem. Laikapstākļus Glāzgova ietekmē siltās gaisa masas, kas nāk no Atlantijas okeāna, kur noslēdzas Golfa straume. Tādēļ gaisa temperatūras ir daudz augstākas ziemā un zemākas vasarā nekā citām pilsētām (nepārsniedz 20 °C), kuras atrodas uz tāda paša ģeogrāfiskā platuma, piemēram, Maskavā. Glāzgovai ir raksturīgs rietumu vējš un lielāks mākoņu daudzums nekā citām Skotijas pilsētām. Zemākā reģistrētā temperatūra ir -15 °C, kas fiksēta, bet augstākā temperatūra ir 45 °C, kas konstatēta.
Administratīvais iedalījums
Glāzgova sastāv no 21 administratīvā rajona. Pilsētas domē tiek no katra rajona ievēlēti no trim līdz četriem pārstāvjiem.
Etniskais sastāvs
Kaut arī saskaņā ar tautas skaitīšanu pilsētā nospiedošais vairākums — 89,62 % — ir skoti, Glāzgovu var uzskatīt par daudznacionālu Skotijas pilsētu. Pilsētā ir skaitliski vislielākais krāsaino cilvēku skaits valstī. Vēl viena īpatnība ir lielais pakistāņu skaits (2,7 % jeb vairāk par 15 tūkstošiem), kas ir puse no visiem Skotijā dzīvojošajiem pakistāņiem. Bez tam Glāzgovā dzīvo 4,11 % angļi, 1,59 % īri, 1,07 % ieceļotāji no Eiropas kontinentālās daļas, 0,72 % indieši (ceturtā daļa no visiem Skotijā dzīvojošajiem), 0,67 % ķīnieši, 0,31 % melnādainie, 0,17 % velsieši, 0,04 % iebraucēji no Bangladešas, kā arī citu tautu pārstāvji skaitliski mazākās grupās.
Reliģija
Saskaņā ar aptauju, kas tika veikta tautas skaitīšanas laikā, Glāzgovā reliģiskā piederība ir šāda — divas trešdaļas no iedzīvotājiem sevi uzskata par kristiešiem, turklāt 31,5 % no visiem iedzīvotājiem ir Skotijas baznīcas piekritēji, bet 29,2 % ir katoļi. Nedaudz mazāk, gandrīz ceturtā daļa (22,7 %), sevi uzskata par ateistiem. Pārējo konfesiju pārstāvji ir salīdzinoši maz, tas ir, 3,1 % sevi uzskata par musulmaņiem, 0,4 % — sikhi, 0,2% — budisti, 0,2 % jūdi un 0,2 % hinduisma piekritēji. 7,8 % iedzīvotāji nespēja sniegt viennozīmīgu atbildi, kurai konfesijai tie ir piederīgi.
Pilsētā ir četras kristiešu katedrāles (Svētā Mungo, Svētā Andreja, Jaunavas Marijas un Svētā Luki katedrāles), 13 mošejas (tai skaitā arī lielākā Skotijā) un 7 sinagogas. Ir arī hinduisma dievnams, bet 2007. gadā tika uzcelts arī sikhisma pielūdzējiem paredzēts dievnams.
Dialekts
Glāzgovas un apkārtējo pilsētu iedzīvotāju vidū ir izplatīts uz angloskotijas valodas balstīts dialekts, tā sauktais, Glasgow Patter. Tās galvenās atšķirības ir vietējo vārdu pārpilnība, kā arī aizvietošana vai dažu zilbju un skaņu "aprīšana". Piemēram, burtu savienojums th vārda sākumā bieži vien ir vienkārši /h/, t burts tiek aizstāts ar /r/, divskanis /ʌu/ pirms /k/ tiek aizstāts ar /o/ un tā tālāk.
Politika
Pilsētas pārvalde atrodas Glāzgovas Municipālās padomes pārziņā. Pēc vēlēšanām, kuras notika 2007. gada maijā, padomē strādā 79 ievēlētie cilvēki. Tajā ievēlēja 45 leiboristus, 22 Skotijas nacionālās partijas pārstāvjus, 5 Skotijas zaļās partijas locekļus, 5 liberāldemokrātus, 1 konsevatoru un 1 partijas "Solidaritāte" pārstāvi. Padomes priekšsēdētāja amatā tika iecelts Stīvens Persels, bet par Glāzgovas lordu-mēru iecēla Bobu Vinteru. Padomes sēdes norisinās Pilsētas palātas ēkā, kura atrodas pilsētas centrā, Džordžskvērā.
Skotijas parlamentā ir 17 parlamenta locekļi no Glāzgovas (23 % no visiem), bet Apvienotās Karalistes parlamentā — 9 parlamenta locekļi, kuri ir ievēlēti pēc vēlēšanu sistēmas, kurā uzvar kandidāts, kas ieguvis visvairāk balsu. Politiski Glāzgovas vēlētāji tradicionāli ir kreisi noskaņoti.
Saimniecība
Pārdzīvojot 20. gadsimtā straujo saimniecisko pagrimumu, pilsēta pakāpeniski ir atgriezusies tās bijušajās pozīcijās. Mūsdienās Glāzgova, tāpat kā Edinburga, no jauna ir reģiona saimniecības centrs (abas pilsētas kopā dod 67 % no Skotijas iekšzemes koprodukta). Darbavietu daudzums no 309 tūkstošiem 1993. gadā ir palielinājies līdz 419 tūkstošiem 2006. gadā, kas ir augstākais pēdējo 25 gadu laikā. Pilsētas saimnieciskās augšanas temps katru gadu vidēji ir 4,4 %, kas ir otrais lielākais rādītājs Apvienotajā Karalistē (aiz Londonas) — tikai 2005. gada laikā tika izveidotas vairāk nekā 17 tūkstoši jaunu darba vietu, bet privātie Kapitālieguldījumi Glāzgovas saimniecībā 2006. gadā sasniedza 4,2 miljardus sterliņu mārciņas. Turklāt ir arī notikusi strauja bezdarba līmeņa samazināšanās (9 gadu laikā par 45 %). Pilsētas IKP 2006. gadā bija 12,8 miljardi sterliņu marciņas, kas nozīmē, ka uz vienu iedzīvotāju tas ir £21 905 (11. augstākais ienākums uz vienu cilvēku visā Eiropā).
Pēdējos divdesmit gados Glāzgovā ir notikusi nozīmīga saimniecības diversifikācija: tradicionālās rūpniecības nozares (kuģubūve un smagā mašīnbūve), no kā agrāk bija atkarīga pilsētas saimniecība, ir piekāpusies pakalpojumu jomai (tajā ir iekļauts finansiālais sektors, bioloģisko zinātņu attīstība, komunikācijas, veselības aprūpe, mazumtirdzniecība un citi). Savulaik Glāzgovā ir uzbūvēti slavenie okeāna tvaikoņi Queen Mary, Queen Elizabeth un QE2, kā arī karalienes jahta HM Yacht Britannia. Nozīmīgu devumu pilsētas saimniecībai dod arī tūrisms. Tā ir tūristu trešā apmeklētākā pilsēta Apvienotajā Karalistē (aiz Londonas un Edinburgas) un to ik gadu vidēji apmeklē 4 miljoni tūristu.
Arhitektūra
Viduslaiku arhitektūra Glāzgovā praktiski nav saglabājusies, izņemot Svētā Mango katedrāli. No daudzajām baznīcām, kas kādreiz bija pilsētas apkārtnē, ir saglabājusies tikai 15. gadsimtā celtā Provandas baznīca. Toties, atšķirībā no Edinburgas, Glāzgovā ir saglabājušās daudzas mazākas ēkas, kuras celtas 19. gadsimtā. Vēl ievērības cienīgs ir Troņa teātra pulksteņtornis, kurš saglabājies no 1529. gada, kā arī Tolbuta tornis un Tirdzniecības māja, kuru no 1791. līdz 1794. gadam uzbūvēja arhitekts Roberts Adamss.
Arhitektoniskais pilsētas mantojums galvenokārt ir attiecināms uz 19. un 20. gadsimta sākumu, kad Glāzgova ieguva otrās Impērijas pilsētas statusu. Ēkas šajā periodā ir būvētas dažādos stilos. Piemēram, Venēcijas stila spilgti piemēri ir Glāzgovas pilsētas palāta (celta 1888. gadā), bijušās Gardnerova noliktavas (1856. gadā), paklāju fabrika Templtonā (1892. gadā) un Ca D'Oro ēka (1872. gadā), kurus projektējis arhitekts Hanimens, ietekmējoties no līdzīgām celtnēm, kas atrodas Venēcijā. Neoklasicisma stilā ir uzbūvēta Kaledonijas baznīca (1857. gadā) un Mūsdienīgās mākslas galerija (ēka, kas savulaik piederējusi tabakas magnātam Viljamam Kanningemam, uzbūvēta 1778. gadā, bet 19. gadsimta sākumā ievērojami rekonstruēta). Savukārt neogotikas stila klātbūtne ir manāma Jaunavas Marijas (1873. gadā), Svētā Andreja (1817. gadā) un Svētā Luki (1877. gadā) katedrāļu izskatos. Glāzgovā ir arī daudzi lieliski Viktorijas laika arhitektūras un jūgendstila apbūves paraugi.
Pie nozīmīgiem mūsdienīgiem arhitektoniskiem projektiem Glāzgovā noteikti vajag pieminēt Karalisko koncertzāles ēku (1990. gadā), Glāzgovas zinātņu centra ēku (2001. gadā), Skotijas izstāžu un konferenču centru (no 1983. līdz 2007. gadam) un tirdzniecības centrus Buchanan Galleries (1999. gadā), kā arī St Enoch Centre (1989. gadā).
Nozīmīgākie arhitekti, kas ir ietekmējuši pilsētas ārējo izskatu, ir Aleksandrs Tomsons, Čārlzs Renijs Makintošs, Džordžs Gilberts Skots un Normans Fosters. Tomsons projektēja ēkas neoklasicisma stilā, tādēļ ieguva iesauku "Grieķis"; Čārlzs Makintošs bija viens no modernā stila pamatlicējiem Skotijā. Viņš izveidoja projektus Mākslas skolai (1899. gadā), Kvinskrosas baznīcai (1899. gadā), Mākslas mīļotāju ēkai (1901. gadā) un daudzām citām ēkām. Džordžs Skots ir Jaunavas Marijas katedrāles (1893. gadā) veidotājs, bet Normans Fosters bija Clyde Auditorium (pazīstams arī ar nosaukumu "Bruņnesis", 1997. gadā) koncertzāles projekta autors Skotijas izstāžu un konferenču centrā.
Tilti
Papildus krāsainību pilsētai sniedz tās aptuveni divdesmit daudzveidīgie (iekārtie, vanšu, arkveida un citu veidu) tilti, kas iet pāri Klaidas upei, kura sadala Glāzgovu divās daļās. To skaitā ir gājēju, gan automašīnu, gan dzelzceļa tilti. Vecākie no tiem ir Sautportlendstrītas tilts, Svētā Andreja tilts un Viktorijas tilts, kuri uzbūvēti 19. gadsimta vidū. Viens no iespaidīgākajiem tiltiem ir Clyde Arc tilts, kurš uzbūvēts 2006. gadā un vietējie iedzīvotāji iesaukuši par "Slīpo tiltu" ("Squinty Bridge").
Kultūra
Pilsētas kultūras dzīve ir diezgan daudzveidīga. 1990. gadā Glāzgova bija Eiropas kultūras galvaspilsēta. Glāzgovā atrodas vairākas organizācijas, kas ir saistītas ar mākslu, piemēram, Skotijas opera, Skotijas balets, Skotijas nacionālais teātris, Karaliskais Skotijas nacionālais orķestris, BBC Skotijas simfoniskais orķestris un Skotijas nacionālais jaunatnes teātris un citi. 1999. gadā tika iedibināta tradīcija apbalvot labāko Glāzgovas dzejnieku, kopš 2005. gada tā ir Liza Lokheda.
Teātri
Glāzgovas teātros tiek pasniegta dažāda žanra māksla. Glāzgovas Karaliskā teātra repertuārā ir iekļauti gan klasisko lugu iestudējumi, gan operetes, gan baleta izrādes. Uz teātra-varietē skatuves "Paviljons", kuru 1904. gadā dibināja Sāra Bernāra, tiek uzvesti mūzikli un citi priekšnesumi. Bez tam tas ir vienīgais privātais teātris Skotijā. 20. gadsimta sākumā tika dibināts arī Kingsa teātris, kurš specializējās vestendas mūziklu iestudēšanā un turpināja Brodvejas teātra tradīcijas. Citas ievērojamas vietas Glāzgovā ir Troņa teātris, Sitizensa teātris un vairāki citi nelieli teātri, kas vairāk specializējas mūsdienīgā un eksperimentālā dramatiskajā mākslā.
Muzeji un galerijas
Īpaši nozīmīga glezniecības un mākslas priekšmetu kolekcija atrodas Kelvingrouvas galerijā, kas ir visapmeklētākais Skotijas muzejs. Tajā ir izstādīti Rembranta, Rubensa, Ticiāna, Degā, van Goga, Monē, Pikaso, Dalī un citu mākslinieku darbi. Tajā atrodas ne mazāk slavenā Barela darbu krājums. 1944. gadā uzņēmējs un filantrops Viljams Barels uzdāvināja pilsētai aptuveni 9 tūkstošus eksponātus, kuri ilustrēja dažādu valstu un laikmetu mākslu — tie bija no Senās Ķīnas, Ēģiptes, Grieķijas, Romas, kā arī impresionistu meistardarbi (tai skaitā Degā un Sezana darbi), skulptūras, viduslaiku un islāma mākslas priekšmeti, ieroču un bruņu kolekcija, gobelēni un vitrāžas. Citi Glāzgovas muzeji un galerijas ir šādi: Mūsdienīgās mākslas galerija, Hantera mākslas galerija, Maklelana galerija, Tautas pils, Poloka muiža, Svētā Mango reliģiskās dzīves un mākslas muzejs, Skotijas futbola muzejs un citi.
Mūzikas klubi, koncertzāles un kinoteātri
Glāzgovā ir vairāk nekā 10 kinoteātri, kuru skaitā ir arī 2001. gadā atvērtais 18 zāļu "Cineworld". Šis kinoteātris ir iekļauts Ginesa rekordu grāmatā kā visaugstākais kinoteātris pasaulē.
Festivāli
Pilsētas festivālu norise ir viena no piesātinātākajām visā Skotijā. Atšķirībā no Edinburgas, kur festivāli notiek tikai augustā, Glāzgovā tie notiek visu cauru gadu. Nozīmīgākie festivāli ir šādi:
Bibliotēkas
Pilsētā ir 37 publiskās bibliotēkas, tai skaitā lielākā uzziņu bibliotēka Eiropā — Mičela bibliotēka, kas dibināta 1877. gadā pēc tabakas magnāta Stīvena Mičela testamenta. Tās krājumā atrodas 1,3 miljoni grāmatas un 35 tūkstoši karšu, kā arī fotogrāfijas, mikrofilmas un avīžu arhīvs.
Plašsaziņas līdzekļi
Glāzgovā atrodas liels skaits dažādu plašsaziņas līdzekļu biroju, kas darbojās gan pilsētas robežās, gan reģionāli. Tās teritorijā ir telekompāniju Scottish Television un BBC Scotland (BBC Skotijas apakšvienības), kā arī radiostacijas BBC Radio Scotland galvenās mītnes. Glāzgovā atrodas arī laikrakstu Daily Record, Evening Times, Sunday Mail un The Herald biroji. Ir arī citu lielāko britu avīžu apakšbiroji, piemēram, The Sun, Daily Mail, The Times un The Sunday Times biroji. Pastāv arī mazāku laikrakstu biroji, kuri izplata avīzes tikai pilsētas teritorijā. Ievērojamākās no tām ir The Digger, The Glaswegian, The Glasgow East News un citas.
Izglītība
Glāzgovā ir 184 pamatskolas un 29 vidusskolas, kā arī 34 skolas, kuros mācās bērni ar īpašām vajadzībām. Dažās skolās tiek mācīts arī skotu gēlu valodā. Augstākās mācību iestādes Glāzgovā ir šādas:
Bez universitātēm pilsētā atrodas vairākas koledžas un akadēmijas, piemēram, Skotijas karaliskā mūzikas un drāmas akadēmija, Glāzgovas mākslas skola, Glāzgovas jūras koledža, Glāzgovas komerdarbības koledža un citas. Glāzgovā ir lielākais studentu skaits Skotijā (168 tūkstoši), kā arī otrs lielākais Apvienotajā Karalistē (aiz Londonas).
Futbols
Tāpat kā visā Apvienotajā Karalistē arī Glāzgovā vispopulārākais sporta veids ir futbols. Šeit atrodas vairāki futbola klubi. Ievērojamākie no tiem ir "Celtic", "Rangers", "Partick Thistle" un "Queen's Park". Pirmie divi klubi spēlē Skotijas augstākajā līgā jeb tā sauktajā Skotijas premjerlīgā. Amatieru līmenī spēlē vēl seši futbola klubi: "Clyde", "Third Lanark", "Cambuslang", "Port Glasgow Athletic", "Cowlairs" un "Clydesdale". Skotijas trīs lielākie futbola stadioni atrodas tieši Glāzgovā. Tie ir "Celtic Park", "Hampden Park" un "Ibrox Stadium", kuros attiecīgi ir 60832, 52670 un 51082 sēdvietu. Ievērības cienīgs ir arī fakts, ka Glāzgovā notika pirmā starptautiskā spēle pasaulē. Tā notika un tajā Anglijas izlase nospēlēja neizšķirti 0:0 ar Skotijas futbola izlasi.
Citi sporta veidi
Pilsētu pārstāv arī profesionālā regbija komanda "Warriors", kura kopā ar Velsas, Īrijas un citām Skotijas regbija komandām spēlē Ķeltu līgā. 1997. gadā tika izveidota arī amatieru regbija komanda "Hawks". Vienīgā profesionālā basketbola komanda pilsētā ir "Scottish Rocks", kura spēlē Apvienotās Karalistes augstākajā līgā. Glāzgova ir arī pirmā Skotijas pilsēta, kurā tika sākts spēlēts amerikāņu futbols. 1984. gadā tika izveidota amerikāņu futbola komanda "Lions". Ir arī dažas komandas, kas spēlē šinti — Skotijas kalniešu tradicionālo spēli. Bez futbola stadioniem vēl Glāzgovā ir Kelvina arēna un stadions Skotstunā, kur 2003. gadā tika atvērta Nacionālā badmintona akadēmija. 2003. gadā Glāzgova ieguva arī nosaukumu — Eiropas sporta galvaspilsēta.
Autosatiksme
Glāzgovā atrodas viens no lielākajiem Apvienotās Karalistes transporta mezgiem. Ar citām valsts nozīmes pilsētām to savieno šādi ceļi:
Neskatoties uz attīstīto ceļu tīklu Glāzgovā, lielākā daļa pilsētnieku dod priekšroku sabiedriskajam transportam. Salīdzinot ar pārējo Skotiju, kur sabiedrisko transportu vidēji izmanto 34% no iedzīvotājiem, Glāzgovā to izmanto 56% ģimeņu.
Pilsētas satiksme
Par koordināciju un sabiedriskā transporta attīstību atbild organizācija Strathclyde Partnership for Transport (SPT).
Pilsētā funkcionē aptuveni 40 autobusu kompānijas, turklāt aptuveni 70% no visiem pārvadājumiem veic kompānijas First Group autobusi. Līdz pat 20. gadsimta vidum Glāzgovā lielā daudzumā kursēja divstāvīgie tramvaji un trolejbusi, tomēr pilsētnieki deva priekšroku citiem pārvietošanās veidiem un tika pieņemts lēmums par to likvidēšanu. Tramvajs pēdējo reizi pa Glāzgovas ielām brauca, bet trolejbuss — 1967. gada maijā.
Gaisa satiksme
Glāzgovā ir divas starptautiskas lidostas:
Cilvēki
Glāzgovā dzimuši:
Pelēkās lapsas
Ģintī ir četras sugas, no kurām viena ir izmirusi:
Pelēko lapsu ģints ir viena no vecākajām suņu dzimtas ģintīm, kas ir izdzīvojusi līdz mūsdienām. Sugas Urocyon progressus fosilie kauli ir apmēram 3,5 miljonus gadu veci. Pelēkā lapsa (U. cineroargenteus) parādījās pleistocēnā pirms 1,5 miljoniem gadu. Ir zinātnieki, kas uzskata, ka U. progressus ir pelēkās lapsas (U. cineroargenteus) priekštecis. Pleistocēna beigās pelēkā lapsa bija plaši izplatīta visā Ziemeļamerikā.
Pelēkā lapsa ir vislielākā pelēko lapsu ģintī, bet salu lapsa ir tās pundurkopija. Pelēkās lapsas apdzīvo plašas teritorijas, sākot ar Kanādas dienviddaļu ziemeļos līdz Venecuēlas un Kolumbijas ziemeļiem. Salu lapsa ir sastopama tikai sešās salās pie Kalifornijas krastiem, toties Kosumelas lapsa, kuras kauli pavisam nesen tika atklāta Meksikas Kosumelas salā, ir pēdējā, kas taksonomiski ieskaitīta pelēko lapsu ģintī. Lapsa nav pētīta un aprakstīta. Tā ir nedaudz lielāka par salu lapsu, bet mazāka par pelēko lapsu. Zinātniekiem arī trūkst datu, vai Kosumelas lapsa joprojām ir dzīva.
Pelēko lapsu ģints dzīvnieki un jenotsuņi ir vienīgie suņu dzimtas pārstāvji, kas var kāpt kokos. Visu pelēko lapsu ģints lapsām ir pelēki kažoki, ar brūnām kājām, sāniem, pakakli, ausu virspusi, bet pazode un vēders ir balti.
Zbigņevs Boņeks
Zbigņevs Kazimežs Boneks (pl; dzimis Bidgoščā) ir bijušais poļu futbolists. Spēlējis klubos Zawisza (Bidgošča) (1966—1975), Widzew (Lodza) (1975—1982), Juventus (Turīna) (1982—1985), AS Roma (Roma) (1985—1988). No 2012. gada līdz 2021. gadam Boņeks bija Polijas Futbola asociācijas prezidents. Kopš 2021. gada ir UEFA Viceprezidents.
Polijas izlases sastāvā piedalījies Pasaules kausā Argentīnā (1978), Spānijā (1982), Meksikā (1986). 2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Pēc profesionālās karjeras beigām — sporta funkcionārs. No 2002. gada jūlija līdz decembrim — Polijas futbola izlases treneris, vadīja komandu Eiropas 2004. gada čempionāta priekšsacīkšu 2002. gada 12. oktobra spēlē pret Latvijas izlasi, kurā Latvija guva uzvaru ar 1:0.
Spēlētāja karjera
Widzew Łódź
Juventus
Roma
Individuālie sasniegumi
2007. gada Tour de France
2007. gada Tour de France bija 94. Tour de France velobrauciens, kas norisinājās no 2007. gada 7. jūlija līdz 29. jūlijam. Velobrauciens sākās Lielbritānijā, turpinājās Beļģijā, bet no 3. posma veda pa Francijas ceļiem. Izšķirošie notikumi cīņā par uzvaru risinājās kalnu etapos Alpos un Pirenejos. Velobrauciens finišēja pēc aizvadītiem 20 posmiem un 3570 kilometriem kā vienmēr Elizejas laukos Parīzē.
Par velobrauciena uzvarētāju kļuva Spānijas riteņbraucējs Alverto Kontadors no Discovery Channel. Otrajā vietā palika Keidels Evanss (Predictor-Lotto) no Austrālijas, bet trešo ieņēmušais Levi Leipheimers (ASV, Discovery Channel) tika diskvalificēts 2012. gadā pēc atzīšanās dopinga lietošanā. A. Kontadors kļuva par uzvarētāju arī jauno braucēju ieskaitē. "Kalnu karaļa" raibo kreklu tūres noslēgumā ieguva Mauricio Solers no Kolumbijas (Barloworld). Labākā sprintera zaļo kreklu savā īpašumā ieguva Toms Bonens (Beļģija, Quick Step-Innergetic). Komandu kopvērtējumā uzvarēja ASV komanda Discovery Channel, ko pārstāvēja individuālais uzvarētājs.
Sacensības gaita
Nākamais posms, kas vēl joprojām neizcēlās ar kalniem un kurā braucējiem bija jānobrauc 168km no Denkerkas līdz Ģentei. Finišs atkal notika lielajā grupā, kurā pārākais izrādījās beļģis Gerts Stēgmanss. Tā kā finišs atkal notika lielajā grupā, tad Kančellāra vēl joprojām saglabāja savu līdera posteni, bet Makjūens zaudēja zaļo krekliņu beļģim Tomam Bonenam. Posmā nebija kalnu, tādēļ arī kalnu karaļa vērtējumā izmaiņu nebija. Nākamajā posmā savu līdera statusu apliecināja Fabians Kančellāra, uzvarot finiša sprintā. Kalnu karaļa vērtējumā par līderi kļuva francūzis Stefans Augē. 4. posma finiša sprintā pārāks izrādījās norvēģis Tūrs Hūshovds, zaļo krekliņu saglabāja Toms Bonens.
Nākamajā 5. posmā, kas bija pirmais vidēji kalnainais posms, uzvarēja itālis Filipo Pocato. Kančellāra līdera statusu saglabāja, bet labākā sprintera vērtējumā par līderi kļuva vācietis Ēriks Cābels. Kalnu karaļa vērtējumā līdera statusu no sava tautieša Stefana Ožē pārņēma Silvāns Šavanels. 6. posmā uzvarēja Toms Bonens, atgūstot zaļo krekliņu, bet 7. posmā, kas bija pirmais kalnainais posms, no citiem izrāvās un ar 40 sekunžu pārsvaru uzvarēja vācietis Linus Gerdemans, kurš kļuva arī par līderi kopvērtējumā un labāko jauno braucēju. Kalnu karaļa vērtējumā savu līdera pozīciju saglabāja Silvāns Šavanels. Nākamajā dienā sportistus sagaidīja vēl viens smags kalnu posms, kurā, ar gandrīz 3 minūšu pārsvaru pār tuvākajiem sekotājiem, uzvarēja dānis Mikāls Rasmusens. Viņš kļuva arī par kopvērtējuma līderi un kalnu karali. Līderpozīciju jauno braucēju vērtējumā saglabāja Linus Gerdemans, bet Tomam Bonenam nebija īpaši jāpiepūlas, jo sprinta vērtējumā posmā tika piešķirti kopā tikai 12 punkti. Nākamajā dienā sportistiem bija brīvdiena, bet pēc tās sekoja 159 kilometrus garš kalnu posms. Tajā ar 38 sekunžu pārsvaru uzvarēja kolumbietis Maurīsio Solers. Mikāls Rasmusens saglabāja gan savu līdera posteni, gan kalna karaļa titulu. Arī sprinta vērtējumā izmaiņu nebija, bet par labāko jauno braucēju kļuva spānis Alverto Kontadors, kurš kopvērtējumā bija piektais.
Nākamais bija 229 kilometrus garš posms, kurā sportistiem nebija jāpārvar daudz kalnu. Posma finišs bija Marseļā un to pirmais sasniedza francūzis Sedrihs Vasjaurs, kurš uzvarēja finiša sprintā pārspējot 4 citus braucējus. Līdera dzelteno krekliņu saglabāja dānis Mikāls Rasmusens, bet sprinta vērtējumā savu pozīciju saglabāja Toms Bonens.
11. posma finiša sprintā uzvaru izcīnīja Roberts Hanters, lai gan pavisam nedaudz līdz savai 3. uzvarai šajā Tour de France pietrūka Fabianam Kančellāram. Kalnu karaļa titulu un līdera statusu saglabāja Mikāls Rasmusens. Labākā jaunā braucēja godu saglabāja Alverto Kontadors.
12. posms bija vidēji kalnains, bet finišs tika sasniegts lielajā grupā, kurā pārākais izrādījās Toms Bonens. Viņš arī saglabāja labākā sprintera titulu. Pavisam nedaudz līdz uzvarai šajā posmā pietrūka vācietim Ērikam Cābelam un iepriekšējā posma uzvarētājam Robertam Hanteram.
13. posms bija 54 kilometrus garš individuālais pārbaudījums, kurā pārliecinoši uzvarēja kazahs Aleksandrs Vinokurovs. Rasmusens finišēja 11. vietā un saglabāja savu līdera krekliņu. Kančellāra, kurš bija šī posma favorīts, lietus dēļ, brauciena laikā krita un zaudēja daudz laika.
14. posms bija kalnu posms, kurā uzvarēja spānis Alverto Kontadors, kurš, protams, saglabāja labākā jaunā braucēja titulu un kopvērtējumā nonāca 2. pozīcijā. Finiša sprintā Kontadoram zaudēja velobrauciena līderis Mikāls Rasmusens, bet 20 sekundes aiz viņiem finišēja kolumbietis Maurīsio Solers. Rasmusens saglabāja arī kalnu karaļa titulu, bet Tomam Bonenam pat nebija jāpiepūlas, lai saglabātu zaļo krekliņu, jo posmā labākā sprintera vērtējumā tika piešķirti tikai 6 punkti. 15. posmā otro uzvaru 3 dienu laikā izcīnīja kazahs Aleksandrs Vinokurovs, kurš finišēja ar gandrīz minūtes pārsvaru pār tuvākajiem sekotājiem. Mikāls Rasmusens finišēja vienpadsmitais, 5 minūtes aiz Vinokurova, bet gan līdera, gan kalnu karaļa titulu saglabāja. Kamēr citiem sportistiem 24. jūlijs bija brīvdiena, Vinokurovam tā bija viena no smagākajām dienām karjerā, jo, pēc individuālā posma testiem, tika atklāts, ka Vinokurovs ir pārlējis asinis. Tas nozīmē automātisku diskvalifikāciju, un līdz ar viņu savu dalību velobraucienā atsauca arī viņa komanda - Astana.
16. posms bija smagākais un pēdējais kalnu posms šajā velobraucienā. Lielu daļu brauciena vadībā pavadīja Maurīsio Solers, jo šī bija pēdējā iespēja apdzīt Rasmusenu kalnu karaļa vērtējumā. Lai gan pēdējā kāpuma laikā, kopā ar Ivanu Majo un Karlosu Sastri, zaudēja līdera godu, tomēr iepriekš bija savācis pietiekami daudz punktu, lai kļūtu par pašreizējo kalnu karali. Distances beigās vadību no viņiem pārņēma Mikāls Rasmusens, Alverto Kontadors, Levi Leipheimers un Keidels Evanss. Keidels Evanss no viņiem atpalika aptuveni 10 kilometrus pirms finiša, bet 700 metrus pirms finiša noskaidrojās posma uzvarētājs, jo Rasmusens negaidīti aizbēga no Laifaimera un Kontadora. Īsi pēc šī posma Rasmusena prieki beidzās, jo Rabobank komanda viņu atlaida, paziņojot, ka Rasmusens ir pārkāpis komandas noteikumus - kavējis dopinga pārbaudes un melojis par savu atrašanās vietu. Šī iemesla dēļ Dānijas izlase viņu atsauca no šī gada Pasaules čempionāta un nākamā gada Olimpisko spēļu izlases dalībnieku rindām. Tādējādi par kopvērtējuma līderi kļuva spānis Alverto Kontadors. Tajā pašā dienā par dopinga lietošanu tika diskvalificēts itālis Kristians Morenī un arī viņa pārstāvētā komanda - Cofidis no turpmākām sacensībām izstājās, bet viens no lielākajiem Rasmusena palīgiem Deniss Meņšovs izlēma sacīkstes neturpināt.
17. posmā uzvarēja itālis Daniele Benati, bet izmaiņas kopvērtējumā nenotika un velobrauciena līderis ir Alverto Kontadors. Labākā sprintera vērtējumā vēl joprojām labākais - Toms Bonens. 18. posmā labākais bija francūzis Sandijs Kasārs. Savu līdera krekliņu saglabāja Alverto Kontadors, praktiski jau nodrošinot savu uzvaru velobraucienā. Arī kalnu karaļa vērtējumā savu uzvaru ir nodrošinājis Maurīsio Solers. 19. posmā, kurš bija otrais individuālais brauciens un kurā bija pēdējā iespēja kaut ko mainīt kopvērtējumā, uzvarēja Alverto Kontadora komandas biedrs - amerikānis Levi Leipheimers. Kontadors savu līdera pozīciju saglabāja. Pēdējā posmā, kurš noslēdzās Parīzē, otro reizi velobrauciena laikā uzvarēja itālis Daniele Benati. Par velobrauciena uzvarētāju kļuva Alverto Kontadors, kurš arī labākais jauno braucēju vērtējumā. Labākais sprinta vērtējumā - Toms Bonens, bet par kalnu karali kļuva kolumbietis Maurīsio Solers.
Aleksandrs Samokutjajevs
Aleksandrs Samokutjajevs (Александр Михайлович Самокутяев, dzimis ) ir Krievijas kosmonauts, militārais lidotājs, pulkvedis rezervē.
Samokutjajeva pirmais kosmiskais lidojums SKS 27. ekspedīcijas sastāvā kā lidojuma inženierim sākās, startējot ar kosmosa kuģī Sojuz TMA-21 (viņš arī Sojuz komandieris). Maijā viņš kļuva par 28. ekspedīcijas komandieri. Uz zemes atgriezās.
2012. gadā Samokutjajevs atvaļainājās no bruņotajiem spēkiem.
Otro lidojumu Samokutjajevs sāka 2014. gada septembrī kā kosmosa kuģa Sojuz TMA-14M komandieris. Viņš bija SKS 41. ekspedīcijas un 42. ekspedīcijas lidojuma inženieris. 2015. gada martā atgriezās uz zemes.
2016. gada jūlijā Samokutjajevs tika apstiprināts par Sojuz MS-09 pamatapkalpes komandieri. 2016. gada oktobrī Samokutjajevu Sojuz MS-09 apkalpē nomainīja Antons Škapļerovs. 2017. gada 22. maijā Aleksandrs Samokutjajevs atstāja kosmonautu grupu.
Vienādzobju kārta
Vienādzobji (Nuculoida, syn. Taxodonta) ir gliemeņu (Bivalvia) kārta, kas ietilpst Protobranchia apakšklasē. Šīs kārtas pārstāvi ir zināmi no ordovika perioda (iespējams, pat no prekembrija).
Morfoloģija
Kārtu pārstāv divvāku gliemji ar atsevišķām primitīvām iekšējās uzbūves īpatnībām. Čaulas slēdzene ir taksodontu tipa, t.i. tā sastāv no sīku, vienādu zobiņu rindas, kas izvietota gar čaulu muguras (augšējo) malu. Žaunu uzbūve ir vienkāršota ktenīdiju tipa, kas sastāv no sīku ieapaļu lapiņu rindas, pa vienai rindai katrā ķermeņa pusē, kas piestiprināti pie kopējās ass (Protobranchia). Šo pārstāvju kāja ir ar saliecamu pamatni, bet gonādu dobums savienojas ar nierēm. Ķermenis parasti iegrens; slēdzējmuskuļi — divi. Mutes atveri ieskauj gari mutes taustekļi.
Izplatība
Vienādzobji ir plaši izplatīti okeānos un tiem pieguļošās jūrās. Apdzīvo visdažādākos dziļumus, no litorāles līdz okeāniskajām ieplakām (virs 6000 metru dziļumā).
Pauls Dzērve
Pauls Dzērve (1918–1961) bija latviešu ekonomists, ekonomikas zinātņu kandidāts. LPSR ZA korespondētājloceklis (1958–60; atjaunots 1988. gadā pēc nāves). LPSR ZA Ekonomikas institūta direktora vietnieks (1953), direktors (1958), kura vadībā izstrādāja Latvijas PSR attīstības koncepciju, kas paredzēja racionālāku rūpniecības ģeogrāfisko izvietojumu, tādu nozaru attīstību, kam vajag mazāk izejvielu un darbaspēka (elektronika, precīzā aparātbūve u.c.), kā arī patēriņa preču ražošanas paaugstināšanu. 1959. gada beigās tika apsūdzēts nacionālkomunismā un 1960. gadā atstādināts no amata. Gājis bojā neskaidros apstākļos.
Dzīvesgājums
Viņš pētīja Latvijas PSR tautsaimniecības perspektīvas, izstrādāja programmu "Latvijas PSR tautsaimniecības perspektīvas", kurā paredzēja Latvijas tautsaimniecību orientēt uz vietējām vajadzībām, palielināt B grupas produktu attīstību salīdzinājumā ar A grupu, atbalstīt zinātņietilpīgās nozares, piemēram, radiotehniku. Viņš protestēja pret forsētu Latvijas industrializāciju un ražotņu celtniecību tālu no izejvielu bāzēm, arī pret līdz ar izejvielām importētu darbaspēku.
P. Dzērve bija Latvijas PSR Augstākās padomes deputāts un komisijas vadītājs. 1959. gada beigās Arvīds Pelše sakarā ar apvainojumiem revizionismā un nacionālismā P. Dzērvi ne tikai atcēla no Ekonomikas institūta direktora posteņa, bet arī 1960. gada 13. jūnijā lika izslēgt no Zinātņu akadēmijas sastāva un norīkoja strādāt rūpnīcā "Autoelektropribor" par ceha ekonomistu. Miris 1961. gada 21. decembrī neskaidros apstākļos autokatastrofā pie Ropažu dzelzceļa pārbrauktuves. Apglabāts Rīgas Meža kapos.
Ikarus
Ikarus bija autobusu ražotājuzņēmums, kas atrodas Budapeštā, Ungārijā. Uzņēmums tika dibināts 1895. gadā, kā Uhry Imre Kovács- és Kocsigyártó Üzeme. Komunistu ēras laikā Ungārijā tas dominēja visā Austrumu bloka un tā sabiedroto autobusu tirgos.
Vēsture
Līdz 1913. gadam uzņēmums pārsvarā specializējās uz automašīnu ražošanu, Pirmā pasaules kara laikā palielinājās pieprasījums pēc automašīnām un līdz ar to arī peļņa. 1927. gadā Ikarus uzvarēja starptautiskā konkursā un uzņēmums saņēma piedāvājumu saražot 60 autobusus. Pēc Volstrītas sabrukuma tas nesaņēma pārskaitījumus un to nācās slēgt. 1935. gadā uzņēmums atsāka ražošanu un pilnībā funkcionēja Otrā pasaules kara laikā. 1949. gada 23. februārī oficiāli tika izveidots uzņēmums Ikarus, apvienojoties tam ar lidmašīnu ražotāju Ikarus Gép és Fémgyár Rt.
1955. un 1956. gadā ar jauno priekšējo dzinēju modeļiem Ikarus 620, Ikarus 630 un Ikarus 631 panāca uzņēmuma ārējās tirdzniecības bilances palielināšanos, un neatkarīgi no Austrumeiropas, arī citas Eiropas valstis, Ķīna, Birma un Ēģipte sāka izmantot Ikarus autobusus valsts pilsētās. Līdz 1962. gadam Ikarus piegādāja ārvalstīm aptuveni 8000 autobusus un 1970. gadā ieguva otro vietu izstādē Monako Expo, pierādot savu nozīmi Eiropā. 1971. gadā jau vairāk nekā autobusi tika saražoti un pārdošana palielinājās gadu pa gadam. Līdz 1973. gadam Ikarus kļuva par pasaulē ceturto lielāko ražotāju, bet materiālu trūkuma dēļ, pasūtījumi bieži vien netika piegādāti laicīgi. Līdz Padomju Savienības sabrukumam, Vācijas Demokrātiskā Republika bija viens no svarīgākajiem Ikarus tirdzniecības partneriem, bet, kad Vācija apvienojās pārdošana samazinājās par aptuveni 10%.
Ikarus piegādāja autobusu virsbūvi (bez durvīm, logiem, sēdekļi, motora) firmai Orion Bus Industries, kam bija noslēgts līgums par posmaino autobusu piegādi Toronto un Otavas transporta sistēmām no 1986. līdz 1987. gada beigām. Orion Ikarus autobusi tika montēti uz veco TTC autobusu bāzes, tādēļ ka tiem bija korozijas problēmas. Šīs problēmas izraisīja ražošanas procesā slikti apstrādātās metinājuma šuvju vietas.
No 1999. gada uzņēmums piederēja franču, itāļu ieguldījumu grupai Irisbus. 2006. gadā Irisbus visas savas Ikarusbus akcijas pārdeva Ungārijas uzņēmuma Műszertechnika grupai. 2005. gada decembrī Műszertechnika parakstīja līgumu iegūstot 100% uzņēmuma akciju, ko 1999. gadā ar kursu 75:25 nopirka kopuzņēmums Renault-Iveco un Ungārijas uzņēmums Gábor Széles. 2002. gadā Ikarus radīja 18 metrus garu posmaino autobusu, kas darbojas izmantojot dabasgāzi. Autobuss izmantots Kolumbijā, Transmilenio Rapid autobusu sabiedriskā transporta sistēmā, kas darbojas galvaspilsētā Bogotā. Uzņēmums 2007. gadā radīja jaunu zemās grīdas autobusu modeli, ko tas plānoja ražot priekš Ungārijas (200 — 400 vienību gadā), Krievijas (1000 — 2000 vienību gadā) un Ķīnas ( vienību gadā).
2006. gadā Gary Urteaga, biznesa uzņēmējs no Peru, uzsāka projektu ar uzņēmuma Ikarus integrēšanu Latīņamerikas tirgū. Projektā bija paredzēta 8, 12 un 18 metrus garu autobusu piegāde, kas darbojas izmantojot dabasgāzi (CNG). Tas bija ieguldījums "Autobusu asamblejas iekārtas Latīņamerikas reģionā" (Bus Assembly Plants for the Latin American region). Piedāvājumus iesniedza, viens no tiem par Metropolitano ātrās autobusu tranzīta sistēmas izveidošanu ar Peru galvaspilsētu Limu, kas saņēma atļauju 2007. gadā un ko īstenoja no 2008. līdz 2009. gadam.
Strautmanis
Strautmanis (no „strauts” un de — 'vīrs'; sieviešu dzimtē Strautmane) ir jauktas cilmes (latviešu un vācu) uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Baltā sētvija
Baltā sētvija (la) ir daudzgadīgs ķirbju dzimtas lakstaugs ar kāpelējošu, līdz 4 m garu, šķautnainu stumbru. Vītnes vienkāršas, dažreiz zarainas. Lapas pamīšus, staraini daivainas, ar matiņiem un dziļu sirdsveida pamatu; daivas smailas, ar nevienādi zobainu malu. Ziedi zaļganbalti, vīrišķie uz gara kāta, sakopoti pa 7 - 15 ķekaros, sievišķie - vairogveida ziedkopās. Augs vienmājnieks. Zied jūnijā, jūlijā. Auglis apaļa, melna, sulīga oga.
Baltā sētvija savvaļā aug Vidusjūras apgabalā un Rietumāzijā. Latvijā sastopams reti. Aug nezālienēs.
Bēdroži
Bēdroži jeb pelēkie sīļi (Perisoreus) ir zvirbuļveidīgo (Passeriformes) kārtas viena no vārnu dzimtas (Corvidae) ģintīm, kas apvieno 3 sugas.
Bēdroži ir sastopami gan Ziemeļamerikā, gan Eirāzijā. Sičuaņas bēdrozis (Perisoreus internigrans) dzīvo nelielā, izolētā teritorijā Ķīnas Sičuaņas provincē. Ziemeļamerikas un Eirāzijas bēdroži dzīvo ziemeļu boreālajā zonā, apmetoties skujkoku mežos, arī Sičuaņas bēdrozis dzīvo skujkoku mežos, tikai Sičuaņas provinces kalnos 3000—4300 metrus virs jūras līmeņa. Visas bēdrožu sugas ir nometnieces un ļoti reti klejo nelielus attālumus.
Alans Siņeļņikovs
Alans Siņeļņikovs (dzimis, Rīgā) ir Latvijas futbolists, pussargs.
Vladimirs Kaupužs
Vladimirs Kaupužs ( — ) bija latviešu padomju kultūras un valsts darbinieks, Latvijas PSR kultūras ministrs (1962—1986), sešu Latvijas Dziesmu svētku organizācijas komiteju vadītājs (1965—1985).
Dzīvesgājums
Dzimis 1925. gada 1. februārī Kārsavas pagastā, zemnieku ģimenē. Viņa tēvs ticis nošauts Krievijā 1938. gadā PSRS Lielā terora laikā. No bērnības Vladimirs pratis spēlēt uz pieciem instrumentiem
Savas darba gaitas viņš iesāka Mari APSR Jelasovas rajona Kirova kolhozā, uz kurieni bija evakuējies Otrā pasaules kara laikā. Kara gados, kā arī pēc tam Vladimirs Kaupužs dienēja Tālajos Austrumos. 1947. gadā viņš demobilizējās un iestājās darbā par komjaunatnes organizācijas sekretāru Rīgas vagonu rūpnīcā. 1948. gadā Kaupužs piedalījies Dziesmu svētku organizēšanā kā otro altu grupas vadītājs, un viņa pārziņā bijusi pavecāku dāmu uzvešana uz skatuves un novešana, un viņu pārsteidza, ka altos dziedātājas bija no draudžu koriem. 1949. gadā viņš kļuva par PSKP biedru.
1950. gadā Vladimirs Kaupužs iestājās Latvijas Valsts konservatorijā. Mācību laikā Kaupužs bija konservatorijas komjaunatnes darba organizators un vēlāk partijas organizācijas sekretārs. 1955. gadā absolvēja Latvijas Valsts konservatorijas Kompozīcijas un teorijas fakultātes Mūzikas zinātnes nodaļu, iegūstot muzikologa specialitāti.
Strādāja par LPSR Kultūras ministrijas mācību iestāžu daļas vadītāju. 1956. gadā Kaupužu nosūtīja uz LPSR Operas un baleta teātra rīkotājdirektora amatā un drīz iecēla par direktoru.
1962. gadā Vladimiru Kaupužu iecēla par LPSR Kultūras ministru nacionālkomunismā apsūdzētā Voldemāra Kalpiņa vietā. Kultūras ministra amats Kaupužam nāca kā nejaušība. Lietas izlēmējs bija Komunistiskās partijas 1. sekretārs Arvīds Pelše. "Te tāds tīri subjektīvs moments nospēlēja. Viņa sieva ļoti mīlēja operu, arī viņam pašam patika opera. Uz visām pirmizrādēm Pelše bija klāt, bet viņam blakus bija jāsēž manai sievai un jāstāsta, kāda māksliniece uzstājas," atceras Kaupužs.
1968. gada 1. aprīlī Latvijas PSR Kultūras ministrija un Latvijas Valsts filharmonija nodibināja valsts deju ansambli "Daile". Kaupužs bija sešu Latvijas Dziesmu svētku organizācijas komiteju vadītājs (1965—1985).
Kaupužs bija Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas loceklis un Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāts (1963.-1985.).
Raimonda Paula dziesmu iekļaušana Dziesmu svētku programmā
Vladimirs Kaupužs lietoja jēdzienu "latviešu padomju kora dziesmu klasika", klasiķu uzskaitījumā minot P. Barisonu, J. Ivanovu, Ā. Skulti, M. Zariņu, J. Ozoliņu, Ald. Kalniņu un V. Kaminski. 1970. gada Dziesmu svētku repertuārā iekļāva arī Raimonda Paula dziesmas, lai gan Kaupužs vēlāk atzina, ka "viņa darbības lauks tolaik bija vieglā mūzika, bet uz mani priekšniecība spiež — kāpēc Raimonda Paula dziesmas neskan Dziesmu svētkos!?". Tāpēc viņš nolēmis ar Paulu "draudzīgā reizē pie ugunskura" par šo parunāt: "Klausies, Raimond, uztaisi kaut ko priekš Dziesmu svētkiem!" Bet Pauls atbildējis ar humoru: "Zini, man tās latviskās vēršu cīņas ne īpaši patīk." Tad Kultūras ministrija izdomājusi paņemt Paula dziesmu Liepājai un pielāgot Dziesmu svētku vīru korim. "Bez Paula ziņas. Un tā varēja notikt tikai padomju laikos!" uzsver Kaupužs. Pārveidojums nosaukts par Manai pilsētai, lai tas nebūtu veltījums no Rīgas attālai vietai. "Pauls ar skepsi atnāca uz mēģinājumiem, bet aranžējums bija tik ļoti veiksmīgs, tauta Paulu mīlēja, ka viņš piedzīvoja neiedomājamu triumfu!" Uz Dziesmu svētku simtgadi 1973. gadā Pauls jau uzrakstīja oriģinālu dziesmu ar dzejnieka Jāņa Petera vārdiem "Manai Dzimtenei". "Tā kļuva tik populāra! Lielais kopkoris to atkārtoja divas vai trīs reizes," atceras Kaupužs.
Mainca-Hehtsheima
Hehtsheima (de) ir viens no 15 Maincas pilsētas rajoniem. Hehtsheima atrodas uz dienvidiem no pilsētas centra. Tulkojumā no vācu valodas vārds "Hechtsheim" nozīmē "Līdaku mājas", līdakas arī tiek attēlotas pilsētas rajona ģerbonī. Hehtsheima rakstiski ar nosaukumu Hehhidesheim pirmoreiz minēta 808. gada 17. maijā.
Pēteris Strautmanis
Pēteris Strautmanis (dzimis, miris ) bija padomju politiķis.
Biogrāfija
Strautmanis dzimis Basu pagastā zemnieku ģimenē. 1944. gadā iestājies PSKP, 1954. gadā pabeidzis Augstāko partijas skolu. No 1950. līdz 1960. gadam Apes rajona partijas komitejas Pirmais sekretārs, LKP CK loceklis, Latvijas PSR Padomju saimniecību (sovhozu) ministrs.
No 1960. līdz 1965. gadam Strautmanis bija LKP CK sekretārs. No 1965. līdz 1974. gadam LPSR valdības vadītāja 1. vietnieks. kļuvis par Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāju. No 1976. gadā PSRS Centrālās revīziju komisijas loceklis. PSRS Augstākās padomes 7., 8. un 9. sasaukuma deputāts.
Apbalvots ar Oktobra revolūcijas un vairākiem citiem PSRS ordeņiem.
1955. gads
1955. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās sestdienā.
Jans Kulčiks
Jans Ježijs Kulčiks (pl ; dzimis, miris ) bija poļu uzņēmējs, viens no Polijas bagātākajiem cilvēkiem.