cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hipotalāma-hipofīzes-virsnieru ass
Hipotalāma-hipofīzes-virsnieru ass (HHV, HPA ass vai HTPA ass) ir sarežģīts tiešu ietekmju un atgriezeniskās saites mijiedarbības kopums starp trim komponentiem: hipotalāmu (smadzeņu daļa, kas atrodas zem talāma), hipofīzi (zirņa formas struktūra, kas atrodas zem hipotalāma), un virsnieru dziedzeri (mazi, koniski orgāni virs nierēm). Šie orgāni un to mijiedarbība veido HPA asi.
HPA ass ir galvenā neiroendokrīnā sistēma, kas kontrolē reakcijas uz stresu un regulē daudzus ķermeņa procesus, tostarp gremošanu, imūnsistēmu, garastāvokli un emocijas, seksualitāti un enerģijas uzglabāšanu un patēriņu. Tas ir izplatīts mehānisms mijiedarbībai starp dziedzeriem, hormoniem un vidus smadzeņu daļām, kas ir starpnieks vispārējā adaptācijas sindromā (GAS).
Kamēr steroīdos hormonus ražo galvenokārt mugurkaulnieki, HPA ass un kortikosteroīdu fizioloģiskā loma stresa reakcijā ir tik būtiska, ka analogas sistēmas var atrast arī bezmugurkaulniekiem un vienšūnu organismos.
HPA ass, hipotalāma-hipofīzes-gonādu ass (HPG), hipotalāma-hipofīzes-vairogdziedzera ass (HPT) un hipotalāma-neirohipofīzes sistēma ir četras galvenās neiroendokrīnās sistēmas, caur kurām hipotalāms un hipofīze tieši darbojas neiroendokrīnās sistēmās.
Melvins Daglass
Melvins Daglass (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu aktieris.
Daglass ir dzimis Meikonā, Džordžijas štatā. Viņa tēvs bija ebreju emigrants no Rīgas.
Savu atpazīstamību ieguvis 30. gados, kad vairākās filmās attēlojis galvenos tēlus. 1939. gadā kopā ar Grētu Garbo attēlojis galveno lomu romantiskajā komēdijā Ninotchka. Par lomām filmās Hud (1963) un Being There (1979), Daglass saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvas kategorijā labākais aktieris otrā plāna lomā. Ieguvis arī Zelta globusa balvu un Tony balvu. Piedalījies tādās filmās kā The Old Dark House (1932), I Never Sang for My Father (1970), The Candidate (1972), "Īrnieks" (1976), The Changeling (1980) un Ghost Story (1980).
Hanss Krebss
Hanss Krebss (de, dzimis, miris ) bija vācu virsnieks, ģenerālis. Trešā reiha Sauszemes karaspēka štāba pēdējais priekšnieks.
Dzīvesgājums
Pirmā pasaules kara sākumā kā brīvprātīgais karoja Rietumu frontē. Pēc kara turpināja militāro karjeru reihsvērā.
1930. gadā, būdams kapteinis, tika pārvests Berlīnes kara ministrijā. 1930. gados bija Padomju Savienības vācu atašeja palīgs. Labi pratis krievu valodu un bija pazīstams ar vairākām padomju militārpersonām, ieskaitot Georgiju Žukovu. 1939. gadā iecelts par apakšpulkvedi, drīzumā ieguva VII armijas korpusa štāba priekšnieka amatu. 1940. gadā kļuva par pulkvedi, 1942. gada martā – par ģenerālmajoru, bet 1943. gada aprīlī – par ģenerālleitnantu. Savu pēdējo dienesta pakāpi saņēma 1944. gadā.
1945. gada 1. maijā krievu valodas zināšanas palīdzēja viņam veikt pārrunas ar Sarkano armiju. Pēc Ādolfa Hitlera pašnāvības Krebss saskaņā ar Jozefa Gebelsa rīkojumu centās noslēgt miera līgumu ar Berlīnei uzbrūkošo padomju karaspēku. Ap 4 no rīta nonāca Vasilija Čuikova uzraudzībā. Pamiers tika atteikts, PSRS puse uzstāja uz bezierunu kapitulāciju.
Kardānpārvads
Kardānpārvads ir pārvads, kas pārvada griezes kustību starp vārpstām, kuru asis neatrodas uz vienas taisnes. Kardānpārvads sastāv no krusteņa 90 grādu leņķī, kura tapu gali nostiprināti dzītās un dzenamās vārpstas dakšu gultņojumos.
Agnese Krasta
Agnese Krasta (dzimusi ) ir latviešu juriste un politiķe, pārstāv partiju "Vienotība". Šobrīd viņa ir 14. Saeimas deputāte, ievēlēta no "Jaunās Vienotības".
Dzīvesgājums
Dzimusi 1986. gadā. 2008. gadā absolvēja Latvijas Universitātes sociālo zinātņu bakalaura studiju programmu politikas zinātnē, 2012. gadā sociālo zinātņu bakalaura studiju programmu tiesību zinātnē, bet 2017. gadā ieguva maģistra grādu tiesību zinātnēs.
Strādājusi par Ministru prezidenta Artūra Krišjāņa Kariņa padomnieci juridiskajos jautājumos.
2022. gada Saeimas vēlēšanās A. Krastu ievēlēja par 14. Saeimas deputāti no "Jaunās Vienotības" saraksta.
The Big Sick
The Big Sick ir 2017. gada romantiska komēdija, kuras režisors un scenārija autors ir Maikls Šovolters. Galvenās lomas atveido Kumails Nandžiani, Zoja Kazana, Hollija Hantere un Rejs Romāno. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
Filma tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais oriģinālscenārijs" (Emīlija V. Gordone).
Filmā tiek sekots līdzi divu dažādu rasu pārim Kumailam un Emīlijai, kuriem jāapiet kultūras atšķirības pēc tam, kad Emīlija saslimst.
Latvijas čempionāts badmintonā
Latvijas čempionāts badmintonā ir augstākās individuālās badmintona sacensības Latvijā, kurās tiek noskaidroti Latvijas labākie badmintonisti piecās kategorijās (abu dzimumu vienspēlēs un dubultspēlēs, kā arī jauktajās dubultspēlēs). Čempionāts tiek rīkots kopš 1964. gada (vispirms kā Latvijas PSR čempionāts badmintonā). Patlaban sacensības rīko Latvijas badmintona federācija. Savukārt no 1997. gada tiek rīkots Latvijas klubu čempionāts badmintonā.
Visvairāk reižu čempionātā uzvarējuši Kristīne Šefere (53 reizes), tai skaitā 11 reizes uzvarot visās trijās iespējamajās kategorijās, un Eduards Loze (32 reizes).
Absolūtie uzvarētāji
Uzvaras trijās iespējamajās kategorijās (sava dzimuma vienspēles un dubultspēles, jauktās dubultspēles).
Maturina
Maturina (es) ir pilsēta Venecuēlas ziemeļaustrumos, Monagasas štata centrs 50 kilometrus no Karību jūras krasta. Pilsēta ir Venecuēlas naftas rūpniecības centrs. Transporta mezgls, kas savieno valsti ar Orinoko deltas un Gransabanas reģioniem. Dibināta 1760. gadā.
Ekvadoras karognesēji olimpiskajās spēlēs
Ekvadora ir piedalījusies gan vasaras (pirmo reizi 1924. gadā, pastāvīgi no 1968. gada), gan vienreiz ziemas olimpiskajās spēlēs (2018. gadā).
Ekvadoras olimpisko medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Ekvadoras sportisti, kas olimpiskajās spēlēs ir ieguvuši medaļas.
Līdz šim Ekvadora olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 2 olimpiskās medaļas, abas vasaras olimpiskajās spēlēs. Šīs abas medaļas ir izcīnījis viens cilvēks vienā un tajā pašā disciplīnā, soļotājs Džefersons Peress, kurš 1996. gada Atlantas spēlēs izcīnīja zelta medaļu 20 kilometru soļošanā un 2008. gada Pekinas spēlēs, arī 20 kilometru soļošanā, izcīnīja sudraba medaļu.
Sportistu uzskaitījums
Iekļauti tie sportisti, kas olimpiskajās spēlēs piedalījušies un izcīnījuši medaļas, pārstāvot Ekvadoru.
2017. gada Pasaules čempionāta hokejā 1. divīzija
'''2017. gada Pasaules čempionāts hokejā 1. divīzija''' bija hokeja sacensības, kas laika posmā no 22. līdz 29. aprīlim norisinājās Kijivā un Belfāstā. A grupas pirmo divu vietu ieguvēji iekļuva elites divīzijā, bet B grupas uzvarētāji kvalificējās uz A grupu. Šajā čempionātā A grupā uzvarēja Austrija un Dienvidkoreja.
Alberts Leo Šlageters
Alberts Leo Šlageters (de; 1894—1923) bija vācu virsnieks, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks.
Kauņas "Žalgiris" (futbols)
Kauņas "Žalgiris" (futbols) var būt:
Sjudadgvajāna
Sjudadgvajāna (es) ir pilsēta Venecuēlas austrumos, Bolivaras štatā. Atrodas Orinoko upes labajā krastā, pie Karoni upes ietekas.
Alberts Leo Šlageters
Dzīvesgājums
Dzimis 1894. gada 12. augustā Šēnavā Švarcvaldē (tagad Bādene-Virtemberga) zemnieku ģimenē. Pirmā pasaules kara sākumā 1914. gada decembrī brīvprātīgi pieteicās Vācijas impērijas armijā, dienēja 5. Bādenes lauka artilērijas pulkā, divas reizes ievainots, 1917. gadā paaugstināts leitnanta pakāpē. Pēc Vācijas kapitulācijas 1919. gada martā iestājās Valtera fon Mēdema komandētajā Bādenes brīvprātīgo nodaļā. Piedalījās Latvijas brīvības cīņās pret lieliniekiem un Rīgas ieņemšanas operācijā 1919. gada 22. maijā. Pēc landesvēra sakāves Cēsu kaujās 1919. gada jūnijā pievienojās Horsta fon Petersdorfa (Petersdorff) vienībai. Bermontiādes laikā kā artilērijas baterijas komandieris karoja pret Latvijas armiju Vācu leģiona nodaļā Zemgalē, pēc sakāves 16. decembrī atgriezās Vācijā.
Kapa puča laikā 1920. gada martā cīnījās pret Sarkano Rūras armiju (Rote Ruhrarmee), 1921. gadā pret poļu sacelšanās dalībniekiem Augšsilēzijā. 1922. gada oktobrī viņš bija viens no Vācu strādnieku partijas dibinātājiem, kas vēlāk ietilpa Vācijas nacionālsociālistkajā strādnieku partijā (NSDAP). Pēc tam, kad Francijas armija okupēja Rūras apgabalu, Šlageters 1923. gadā tur organizēja sabotāžas un diversijas aktus, 1923. gada 7. aprīlī viņu apcietināja, 8. maijā franču kara tiesa viņam piesprieda nāvessodu un 26. maijā nošāva netālu no Diseldorfas.
Pēc nāves Šlageters tika pasludināts par vācu pretošanās kustības mocekli.
Visa pasaules nauda
"Visa pasaules nauda" (en) ir 2017. gada trilleris, kura režisors un viens no producentiem ir Ridlijs Skots. Galvenās lomas atveido Mišela Viljamsa, Marks Volbergs, Kristofers Plamers un Romēns Duriss. Filmas pirmizrāde notika Semjuela Goldvina teātrī.
Kristofers Plamers par savu darbu filmā tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai nominācijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā".
Reliģiskās prasības ASV valsts amatpersonām
Reliģiskās prasības valsts amatpersonām ir likumos noteikti ierobežojumi ieņemt valsts amatus kādu reliģiju piederīgajiem vai ateistiem. ASV federālajā līmenī šādas prasības ir aizliegtas ar ASV Konstitūciju, bet atsevišķās ASV pavalstīs jeb štatos šādas prasības pastāv.
Reliģiski motivēti ierobežojumi amatu ieņemšanai ASV teritorijā sākās britu koloniju laikā, kad par oficiālu ticību tika atzīts anglikānisms, savukārt katoļticīgajiem kolonistiem bija aizliegts piedalīties vēlēšanās un ieņemt pārvaldes amatus. Pēc ASV Neatkarības iegūšanas, 1788. gadā stājoties spēkā ASV Konstitūcijai, uz reliģiskās piederības balstīti ierobežojumi Savienoto Valstu līmenī tika aizliegti.
1961. gadā ASV Augstākā tiesa izskatīja lietu "Torkaso pret Votkinsu", kurā tā pieņēma lēmumu par labu ateistam Torkaso, kurš, stājoties notāra amatā, nevēlējās zvērēt Dievam, kā to noteica Mērilendas Konstitūcija. Šis Augstākās tiesas lēmums nevarēja nenoteikt par pienākumu mainīt štatu likumus, taču tas radīja precedentu, pēc kura līdzīgus lēmumus, atzīstot štata konstitūcijas noteiktus pantus par neatbilstošiem ASV Konstitūcijai, pieņēma arī atsevišķu štatu tiesas.
Mūsdienās reliģiskas prasības valsts amatus ieņemošajiem ir noteiktas šādu štatu konstitūcijās: Teksasa, Ārkanzasa, Misisipi, Tenesī, Ziemeļkarolīna, Dienvidkarolīna, Pensilvānija, Mērilenda. Tās neierobežo kaut kādu konfesiju pārstāvjus, bet izpaužas kā nosacījums, ka valsts amatpersonām faktiski jābūt monoteistiem.
Vecmelderu avoti
Vecmelderu avoti ir ģeoloģisks un ģeomorfoloģisks dabas piemineklis, kas atrodas Jēkabpils novada Aknīstes pagasta centrālajā daļā, Dienvidsusējas senlejas atzarā, Aknīstes nolaidenumā, Austrumlatvijas zemienes dienvidu galā.
Senlejas nogāzes lejasdaļā un gultnē atrodas vairāk nekā 10 pazemes ūdeņu izplūdes vietas – gan kā avoti, gan avoksnāji ar kūdras kupoliem un terasveida kūdras pacēlumiem. Lielākais no Vecmelderu avotiem atrodas senlejas atzara dienvidu malā, nogāzes lejasdaļā, netālu no dzirnavu dīķa līmeņa. Avota ūdensdeve ir 23 litri/sekundē (mērījumi izdarīti 2012. gada 2. jūlijā). Ūdens dzidrs, bezkrāsas, strautā izgulsnē oranžas dzelzs savienojumu nogulsnes un saldūdens kaļķi. Pārējie avoti un avoksnāji mazāki. Tie izplūst pārpurvotās vietās. Iztekot avoti veido 1,6 hektārus lielo Vecmelderu dzirnavezeru, vairāki avoti atrodas zem dzirnavezera ūdenslīmeņa.
Kabiles muiža
Kabiles muiža (de) bija Kurzemes muiža, kas atradās Kabilē. Muižas kompleksā ir vairāki Valsts nozīmes arhitektūras un mākslas pieminekļi, ēkas ir celtas no 17. līdz 19. gadsimtam. Kabiles muižas kungu māju un virtuves māju atjauno, piesaistot gan Kuldīgas pašvaldības līdzekļus, gan Eiropas Savienības fondus. Kabiles muižas pagrabstāvā ir ierīkota Kabiles muižas vīna darītava.
Vēsture
1580. gadā daļa no Kurzemes un Zemgales hercogistes galma saimniecības zemes piederēja Heinriham Soblekam (Soblec). 1619. gadā hercogs Vilhelms Kabiles muižu izlēņoja Matīsam II fon der Rekem (v. der Recke). 1646. gadā Rekes dēls muižu pārdeva pulkvedim Ādamam fon Bergam. 1687. gadā muiža pārgāja Johana Dītriha fon Bēra (Behr) īpašumā. 1810. gadā pēc sievas nāves muiža pārgāja grāfa Heinriha fon Keizerlinga īpašumā. 1854. gadā muižu pārdeva Oto fon Līvenam, pēc kura nāves muižu pārņēma viņa atraitne, kura muižu zaudēja Latvijas 1920. gada zemes reformas gaitā.
Muižas komplekss
Muižas kompleksā ir septiņas ēkas — kungu māja, virtuves māja jeb "ķēķis", kura celta kā brandvīna brūzis, veļas māja, klēts, pārvaldnieka māja jeb "ērberģis", "stirnūzis" un stallis. Diemžēl no staļļa mūsdienās ir saglabājušās tikai tā mūra sienas. Ēkas celtas ap regulāru parādes pagalmu, vienā malā pārvaldnieka māja un klēts, pretī kungu mājai atrodas vecā dzīvojamā māja, stallis, blakus kungu mājai virtuves māja, bet kalpu mājas atrodamas nostāk pie ceļa. Kā senākā muižas ēka tiek uzskatīta vecā dzīvojamā māja jeb tā saucamais “Stirnūzis”. Tas ir celts 17. gadsimta beigās, iespējams, 1693. gadā, spriežot pēc tā vējrādītāja uz jumta. Šī ēka Latvijā ir rets muižas mūra kungu ēkas piemērs (ar pirmajā stāvā saglabātu tās sākotnējo kamīnu).
Kungu māja ir celta no 1734. līdz 1740. gadam Julianai Eleonorai fon Bīlovai (Bülow), vēlāk Bērai, baroka stilā. Tajā joprojām ir saglabājusies baltās zāles griestu dekoratīvā apdare stuka veidojumā, ko uzskata par vienu no retajiem rokoko interjeriem (Valsts nozīmes mākslas piemineklis). Baltās zāles retais rokoko stila interjers veidots laikā, kad muiža piederēja Bēriem. Ēka pārbūvēta 1860. gados un arī no šī laika saglabājusies interjeru apdare. 18. gadsimtā pie kungu mājas ir veidots regulārs dārzs, ainavu parka daļa ar dīķi tam tika pievienota 19. gadsimta vidū. Parku ierīkojis Heinrihs Keizerlings, bet papildinājis Oto Līvens. Muižas kompleksā pie klēts joprojām atrodas akmenī kalts Bīlovu dzimtas ģerbonis.
Turuls
Turuls (hu) ir plēsīgs, vanagam līdzīgs putns ungāru mitoloģijā, viens no Ungārijas valstiskuma simboliem.
Zināms vismaz no 9./10. gadsimta, kā ungāru valdošā Ārpādu klana totēms. Turuls mitoloģijā parādās ungāru tautai kritiskos mirkļos. Teiksma, kas pierakstīta 13. gadsimta hronikā Gesta Hungarorum, saista ungāru ciltsmātes Emeses sapni par turulu ar pirmā Ārpādu līdera Ālmoša piedzimšanu. Turuls arī vadījis ungārus uz jauno dzimteni — Ungāriju no to pirmdzimtenes Urālu kalnos. Vēl viena teiksma saista turulu ar Budapeštas kā ungāru centra rašanos, jo uz šo vietu viņš 896. gadā atnesis zobenu kā zīmi, ka šeit būs ungāru dzimtene.
Kā ungāru valstiskuma simbols turula skulptūras ir plaši sastopamas visā Ungārijā, kā arī teritorijās, kas vēsturiski bijuši Ungārijas sastāvā, kur tās nav demontētas politisku iemeslu dēļ. Ungārijā ir vismaz 195 turula skulptūras, Rumānijā — 48, Slovākijā — 7, Ukrainā — 5, bet Austrijā — 1.
Turuls attēlots Ungārijas Bruņoto spēku emblēmā.
Kords fon Brandiss
Kords fon Brandiss (de; 1888—1972) bija vācu virsnieks, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1888. gada 4. oktobrī Prūsijas Hannoveres provincē (tagadējā Lejassaksijas zemē). Pēc kadetu skolas beigšanas 1908. gadā sāka dienestu Prūsijas armijas 4. Brandenburgas pulkā. Pirmā pasaules kara sākumā 1914. gadā viņu nosūtīja uz Rietumu fronti, 1915. gadā paaugstināja par virsleitnantu, 1916. gadā viņš piedalījās Verdenas kaujā un tika apbalvots ar Vācijas Nopelnu ordeni ( Pour le Mérite). 1917. gadā viņu paaugstināja majora pakāpē. Pēc Vācijas kapitulācijas viņš 1919. gada sākumā nodibināja brīvprātīgo korpusu (Freikorps Brandis), kurā ietilpa strēlnieku bataljons ar trīs rotām, ložmetējnieku rota un 10,5 cm haubiču baterija. No 1919. gada marta Brandiss ar savu korpusu piedalījās Latvijas brīvības cīņās pret lieliniekiem. Bermontiādes laikā kā Vācu leģiona speciālo uzdevumu nodaļas komandieris karoja pret Latvijas armiju Zemgalē.
Miris 1972. gada 11. jūnijā Rietumvācijā.
Radošais kvartāls "kombināts MĀKSLA"
Latvijas Mākslinieku savienības radošais kvartāls „Kombināts MĀKSLA”, kurš atrodas Gaujas ielā 1, 3, 5, 9, Brasā, Rīgā, ir vēsturiski (no 1903. gada) veidojies Rīgas radošais kvartāls, kur tapušas latviešu mākslinieku skulptūras un dekoratīvie elementi, sākot no 20. gadsimta pirmās puses, kad savus darbus šeit radīja Latvijas vēsturē nozīmīgi tēlnieki Augusts Folcs un Kārlis Zāle, līdz mūsdienām. No 2013. gada LMS radošais kvartāls “Kombināts MĀKSLA” darbojas kā radoša platforma dažādām mākslas un kultūras iniciatīvām. No 2013. gada tiek veikti projekti, lai veicinātu kvartāla teritorijas revitalizāciju un padarītu sabiedrībai pieejamu un pamanāmu tā unikālo identitāti.
PBK Igaunija
PBK Igaunija bija Latvijas TV kanāls krievu valodā. Kanāls raidīja programmas no kanāla Pirmais Baltijas kanāls un daudzus citus seriālus (piemēram, seriāls no Nīderlandes). Kanāls bija pieejams visos kabeļtelevīzijas, digitāltelevīzijas, un interaktīvās televīzijas pieslēgumos.
Vēsture
PBK Igaunija tika atvērts 2021. gada aprīlī kā PBK Latvija māsas kanāls un PBK otrais kanāls. Sākotnēji kanālā rādīja filmas un seriālus. Reklāma bija tikai dažreiz. Tāds bija PBK Igaunija līdz 2021. gada septembrim, kad PBK Latvija pārvērtās par kanālu latviešu valodā. Tad pa PBK Igaunija sāka raidīt programmas, kuras agrāk raidīja pa PBK Latvija. Tagad PBK Igaunija ir galvenais PBK kanāls, jo 2021. gada 25. oktobrī PBK Latvija aizvēra pēc NEPLP pieprasījuma. Tā paša gada oktobrī arī tika atvērts kanāls PBK Lietuva, kurš rāda NTV programmas. Kanālam retranslāciju Baltcom beidza 2022. gada 26. februārī Krievijas—Ukrainas kara propagandas dēļ, kā arī Home3. 2022. gada 2. martā PBK Igaunija kopā ar PBK Lietuva beidza savu retranslēšanu.
Aknīstes Velnala
Aknīstes Velnala jeb Radžupes ala atrodas Jēkabpils novada Aknīstes pagastā, Aknīstes pilsētas ziemeļaustrumu pievārtē. Garākā ala Sēlijā.
Atrodas Radžupes kreisajā krastā apmēram 2 metri virs upes līmeņa. Alas garums ir 5 metri, lielākais griestu augstums ir 1,2 metri, platums — līdz 5,1 m, pazemes platība — 13 kvadrātmetri. Mākslīgi veidota vai paplašināta dabiska ala nelielās dolomītu klintīs, izmantota dolomīta ieguvei kaļķu ceplim (visticamāk 19. gadsimtā). Aknīstes Velnalu 20. gadsimta trīsdesmitajos gados apmeklējuši vietējie mazpulcēni, bet Velna alas nosaukums, pēc vienas no versijām, esot izdomāts 20. gadsimta deviņdesmitajos gados — tā to esot iesaukuši bērni, un pirmoreiz šis nosaukums publicēts 2001. gadā. Ala izmantota kā slēptuve karu un represiju gados. 1990. gadu otrā pusē alas pieeja labiekārtota.
Turmero
Turmero (es) ir pilsēta Venecuēlas ziemeļos, Aragvas štatā. Atrodas uz austrumiem no štata galvaspilsētas Marakajas un ietilpst tās aglomerācijā. Dibināta 1620. gadā, kad tika uzcelta baznīca.
Baltijos Futbolo Akademija
"Baltijos Futbolo Akademija" (BFA) ir Lietuvas futbola komanda, kuras bāzes vieta ir Viļņa. Akadēmija dibināta 2007. gadā.
Baltijos Futbolo Akademija un FK Vilnius 2019. gada bija partneri.
Kumana
Kumana (es) ir pilsēta Venecuēlas ziemeļaustrumos, Sukres štata centrs Karību jūras krastā. Atrodas 402 kilometrus uz austrumiem no Karakasas. Pilsēta, kas dibināta 1510. gadā, ir viena no vecākajām spāņu dibinātajām apdzīvotām vietām kontinentā. Šeit dzimuši vairāki Latīņamerikas neatkarības cīnītāji, to skaitā Peru un Bolīvijas prezidents Antonio Hosē de Sukre (Antonio José de Sucre, 1795 – 1830), kā arī vairāki Venecuēlas kultūras darbinieki.
Mūsdienās Kumana ir liela tirdzniecības un zvejas osta. Darbojas Toyota autorūpnīca. Netālu atrodas Močimas nacionālais parks.
Zane Skujiņa-Rubene
Zane Skujiņa-Rubene (dzimusi kā Zane Skujiņa Rīgā) ir latviešu komunikācijas speciāliste un politiķe, pārstāv partiju "Vienotība". Šobrīd ir 14. Saeimas deputāte, ievēlēta no apvienības "Jaunās Vienotība" saraksta.
Dzīvesgājums
Dzimusi Rīgā, mācījās Rīgas 85. vidusskolā. 2015. gadā Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultātē absolvēja sociālo zinātņu bakalaura studiju programmu žurnālistikā un komunikācijā, 2018. gadā ieguva maģistra grādu informācijas un komunikācijas zinātnēs Rīgas Stradiņa universitātē.
Politiskā darbība
2020. gadā Z. Skujiņa-Rubene nesekmīgi kandidēja Rīgas domes ārkārtas vēlēšanās no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta. 2022. gada Saeimas vēlēšanās viņu ievēlēja par 14. Saeimas deputāti no šīs pašas apvienības saraksta.
Agita Zariņa-Stūre
Agita Zariņa-Stūre (dzimusi ) ir latviešu pedagoģe un politiķe, 14. Saeimas deputāte no Jaunās Vienotības.
Dzīvesgājums
2022. gada Saeimas vēlēšanās Zariņu-Stūri no "Jaunās vienotības" saraksta ievēlēja par 14. Saeimas deputāti, kā arī par Izglītības, kultūras un zinātnes komisijas vadītāju.
Heinrihs Raspe
Heinrihs Raspe (dzimis, miris ) bija Tīringenes landgrāfs no 1231. līdz 1239. gadam un no 1241. gada līdz savai nāvei. Ar pāvesta aktīvu atbalstu 1246. gadā ievēlēts par Romiešu karali, lai potenciāli, ar pāvesta atbalstu, ieņemtu Svētās Romas impērijas troni.
1226. gadā Heinriha brālis Ludvigs IV nomira pa ceļam uz Sesto krusta karu. Heinrihs kļuva par brāļadēla Hermaņa reģentu. Dažu gadu laikā Heinriham izdevās padzīt jauno brāļadēlu un viņa māti Ungārijas Elizabeti un ap 1231. gadu pašam kļūt par Tīringenes valdnieku. 1242. gadā, kopā ar Bohēmijas karali Vāclavu I, imperators Frīdrihs II Heinrihu Raspi iecēla par vienu no sava mantinieka Konrāda aizbildņiem un padomniekiem.
Nebeidzamie pāvesta un baznīcas konflikti ar imperatoru Frīdrihu II noveda pie pāvesta idejas par sev paklausīgāka imperatora — Heinriha Raspes — ievēlēšanu. Romas pāvests Inocents IV nosūtīja vēstules vācu augstmaņiem, norādot, ka Frīdrihs II ir atkārtoti izslēgts no baznīcas un gāzts no troņa, un kā paklausīgiem baznīcas kalpiem par jauno valdnieku tiem jāievēl Heinrihs Raspe. Šiem lūgumiem laicīgo augstmaņu vidū nebija rezultātu, un neviens no viņiem nepiedalījās nelielajā Hohheimā sasauktajās imperatora vēlēšanās. Šeit sanāca tikai baznīcas augstmaņi — Maincas, Trīres, Ķelnes, Brēmenes arhibīskapi, kā arī Mecas, Špeieres un Strasbūras bīskapi. 1246. gada maijā par Romiešu karali ievēlēja Heinrihu Raspi. Uzreiz pēc ievēlēšanas pāvests Heinriham nosūtīja 10 000 sudraba marku, ko vēlāk papildināja ar vēl 15 000.
Heinriha Raspes pirmais solis bija noslēgt vienošanos ar Lombardijas līgas pilsētām un veidot savu karaspēku. Tikmēr 18 gadus vecais Konrāds pulcināja imperatoram lojālos un paklausīgos augstmaņus savā armijā. Heinrihs izmantoja pāvesta un baznīcas plašos līdzekļus, lai piekukuļotu vairākus Konrāda atbalstītājus. Kaujas dienā divi švābu augstmaņi dezertēja no Konrāda armijas ar saviem 2000 kareivjiem. Sekoja Heinriha uzvara un Konrāda bēgšana. Kaujas rezultātā Bādenes markgrāfs un vairāki citi augstmaņi izlēma pāriet Heinriha Raspes pusē. Konrādu turpināja atbalstīt Bavārijas hercogs.
Nostiprinājis savas pozīcijas, Heinrihs plānoja turpināt karagājienu Švābijā, 1247. gada janvārī sākot Ulmas aplenkumu, taču slimība lika viņam kampaņu pārtraukt un atgriezties Tīringenē. Viņa veselību vēl vairāk iedragāja kritiens no zirga. 1247. gada 16. februārī viņš mira Vartburgā.
Heinriha Raspes jaunākais brālis landgrāfs Konrāds neilgu laiku bija Teitoņu ordeņa lielmestrs.
Skeligmaikla
Skeligmaikla (en) jeb Skeilgvjihīla (ga) ir klinšaina sala Īrijas galējos dienvidrietumos, Kerri grāfistē. Atrodas 11 kilometrus uz rietumiem no Aiveras pussalas. Kopā ar Litlskeligu veido Skeligroku salu arhipelāgu.
Salas augstākais punkts paceļas 218 metrus virs jūras līmeņa. Skeligmaiklas augšdaļā (170 - 180 metri virs jūras līmeņa), kuru var sasniegt pa stāvām akmens kāpnēm, atrodas labi saglabājušās 6. līdz 8. gadsimta klostera drupas. 1996. gadā Skeligmaikla tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Mārtiņēni
Mārtiņēni ir ciems Madonas novada Kalsnavas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V879, Antonīcas upes krastā. Ciems ir daļēji izzudis.
Ots Arders
Ots Arders (et, dzimis, miris ) bija igauņu dzejnieks, bērnu rakstnieks un tulkotājs. No 1990. gada bija Igaunijas Rakstnieku savienības biedrs. Viņa jaunākais brālis Jāns Arders bija mūzikas grupas Apelsin dalībnieks. Šī grupa komponēja mūziku ar Ota Ardera dzeju.
2004. gada 26. jūnijā viņa līķis tika atrasts Kasari salā.
2020. gads Latvijā
Notikumi
Sākās COVID-19 pirmais saslimstības vilnis Latvijā, kas 2020. gada rudenī pārauga otrajā saslimstības vilnī.
Dienvidu sala
Dienvidu sala (ru) ir Krievijai piederoša sala Novaja Zemļas arhipelāgā Ziemeļu Ledus okeānā. Ietilpst Arhangeļskas apgabala administratīvajā teritorijā «Novaja Zemļa». Arhipelāga otra lielākā sala un Krievijas trešā lielākā sala. Salā ir divas pastāvīgi apdzīvotas vietas — Belušja Guba un Rogačova, kā arī Malije Karmakulu polārstacija.
Ģeogrāfija
Dienvidu sala izvietojusies arhipelāga dienvidos, stiepjas puslokā 330 km garumā dienvidu—ziemeļu virzienā. Rietumos to apskalo Barenca jūra, austrumos — Karas jūra. Matočkinšara šaurums ziemeļos to atdala no Ziemeļu salas, Karas Vārti dienvidos — no Vaigačas salas. Krasta līnija stipri izrobota, daudz līču un fjordu, piekrastē daudz salu un šēru. Dienvidrietumu piekrastē Kostinšara šaurums atdala Dienvidu salu no arhipelāga trešās lielākās salas — Meždušarskas. Salas reljefs kalnains — faktiski tā ir Urālu kalnu grēdas ziemeļu turpinājums. Salas ziemeļdaļā nelielu daļu klāj ledāji, augstākais punkts ir bezvārda virsotne 1291 m vjl salas ziemeļos pie Penkas ledāja.
Salas lielākā daļa atrodas arktiskā tuksneša joslā, dienviddaļa — arktiskās tundras joslā. Augu valsts pārstāvēta galvenokārt ar sūnām un ķērpjiem, dienviddaļā sastopami arī segsēkļi, tajā skaitā arī pundurbērzi. Sastopami leduslāči, ziemeļbrieži, polārlapsas, lemingi, piekrastē — valzirgi, roņi, plašas putnu kolonijas.
Agrīnā izpēte
Domājams, ka par Dienvidu salas pastāvēšanu pomori un ņenci zinājuši jau no 12.—15. gadsimta. Pirmās rakstiskās liecības par arhipelāgu attiecas uz 16. gadsimtu, kad to Ziemeļaustrumu jūras ceļa meklējumos 1553. gadā apmeklēja britu kuģotājs Hjū Viloubijs (Hugh Willoughby) un sasniedza Dienvidu salas dienvidu piekrasti. 1556. un 1580. gadā arhipelāgu apmeklēja vēl divas britu ekspedīcijas, bet smago ledus apstākļu dēļ Karas jūrā bija spiesti griezties atpakaļ. Holandietis Villems Barencs 1594.—1597. gadā vadīja trīs ekspedīcijas, izpētot arhipelāga rietumu piekrasti. Savas pēdējās ekspedīcijas laikā Barencs apkuģoja Ziemeļu salas ziemeļu galu un pārziemoja Karas jūras piekrastē. Atpakaļceļā Barencs gāja bojā un apglabāts Novaja Zemļā. Viloubija, Barenca un citu Ziemeļaustrumu jūras ceļa meklētāju ekspedīcijas salas rietumu krastā sastapa pomorus, kā arī atrada to agrāko sezonālo apmetņu paliekas.
1653. gadā pēc Krievijas cara pavēles uz arhipelāgu devās ekspedīcija Romana Ņepļujeva vadībā sudraba un vara rūdas meklējumos. Pats Ņepļujevs un lielākā daļa no 83 ekspedīcijas dalībniekiem mira ziemošanas laikā. 1671. gadā uz Novaja Zemļu devās Ivana Ņekļudova ekspedīcija, lai meklētu sudraba rūdu un uzceltu salās koka cietoksni. Visi ekspedīcijas dalībnieki 1672. gadā gāja bojā.
1760.—1761. gadā Sava Lokšins kā pirmais apkuģoja arhipelāga austrumu krastu, apliecot salas gar ziemeļu galu un atgriežoties gar rietumu krastu. 1766. gadā Jakovs Čirakins pirmais šķērsoja Matočkinšara šaurumu starp Ziemeļu un Dienvidu salu. 1768.—1769. gadā Fjodora Rozmislova vadībā tika sarīkota pirmā plānveida ekspedīcija arhipelāga izpētei, kas pētīja iespējamo jūrasceļu no Barenca uz Karas jūru pa Matočkinšara šaurumu. Septiņi no 14 ekspedīcijas dalībniekiem gāja bojā.
No 1821. līdz 1824. gadam četras ekspedīcijas Fjodora Litkes vadībā pētīja salu rietumu krastu no Karas Vārtiem līdz Nasavas ragam Ziemeļu salā. 1832.—1833. gadā Dienvidu salas austrumu piekrasti pētīja ekspedīcija Pjotra Pahtusova vadībā. Salas austrumkrasta izpētē lielu ieguldījumu deva arī Augusta Civolkas ekspedīcijas no 1835. līdz 1839. gadam. Pēdējās ekspedīcijas laikā viņš mira no cingas.
Kolonizēšana
1870. gadā uz arhipelāgu tika nosūtīta ekspedīcija viceadmirāļa Konstantīna Posjeta vadībā ar kuģiem Varjag un Zemčug. Kopā ar ekspedīciju ieradās arī cara Aleksandra III brālis lielkņazs Aleksejs Aleksandrovičs, Arhangeļskas gubernators Kačanovs un akadēmiķis Aleksandrs Midendorfs. Ekspedīcijas mērķis bija nodemonstrēt Krievijas oficiālu klātbutni Novajā Zemļā. Kostinšara šauruma krastā tika uzslieta koka māja un turpat krastā notika dievkalpojums ar kuģa kora piedalīšanos.
Arhipelāga plānveida kolonizēšana sākās 1877. gadā, kad Dienvidu salas rietumu piekrastē tika izveidota Malije Karmakulu apmetne, uz kurieni pārcēlās sešas ņencu ģimenes, kopskaitā 24 cilvēki. Par apmetnes stārastu iecēla arhipelāga pirmo kolonistu Fomu Vilku. Nākamajā gadā uz šo apmetni tika norīkota hidrogrāfa Tjagina ekspedīcija, kas šeit ierīkoja glābšanas staciju un uzsāka hidrometeoroloģiskos novērojumus. 1880. gadā krasta apsardzei no Baltijas jūras uz Novaja Zemļu tika pārcelts burinieks Bakan un no šī gada sākās regulāra tvaikoņu satiksme ar Arhangeļsku.
1887. gadā Pomorskas līcī pie Matočkinšara rietumu ieejas tika nodibināta otra apmetne — Matočkinšara. 1894. gadā arhipelāgā pastāvīgi dzīvoja 10 ņencu ģimenes, kopskaitā 50 cilvēki, tika uzbūvēta skola.
1897. gadā salas dienvidrietumu piekrastē izveidoja Belušja Gubas apmetni, uz kuru pārcēlās no kontinenta 34 kolonisti, tajā skaitā krievu rūpnieks Kirilovs ar ģimeni. Pēc 1910. gada tautskaites datiem Novaja Zemļā bija 108 pastāvīgie iedzīvotāji: Malije Karmakulos 33, Belušja Gubā 31, Matočkinšarā 28 un Oļginskā (Ziemeļu salā) 16. Valdība kolonistiem nodrošināja divus bezmaksas tvaikoņa reisus no Arhangeļskas, kā arī atbrīvoja no karaklausības un piešķīra jaunajiem ieceļotājiem bezmaksas subsīdijas. 1913. gadā Belušja Gubā uzcēla baznīcu, pie kuras bija arī draudzes skola un aptieka.
Pēc boļševiku apvērsuma 1917. gadā un sekojošā pilsoņu kara iestājās juku periods, kura laikā arhipelāga kolonistiem apturēja dotācijas un tiem nācās iepirkt nepieciešamos materiālus un pārtiku par saviem līdzekļiem. 1919. gada rudenī nofraktētais tvaikonis Dmitrij Solunskij ledus apstākļu dēļ neieradās, un Novaja Zemļas iedzīvotāji nonāca kritiskā situācijā. Pārtiku un citas preces par spekulatīvām cenām nācās iepirkt no norvēģiem.
1920. gada februārī tika nodibināta Arhangeļskas guberņas izpildkomiteja nodibināja speciālu Ziemeļu Ledus okeāna salu saimniecības pārvaldi. Tā norīkoja uz arhipelāgu divus speciālus pilnvarotos, kuru pakļautībā bija 10 sarkanarmieši. Skarbajos apstākļos nonākušie pilnvarotie drīz vien nomira. Sarkanarmieši nodibināja darba komūnu, kas pēc to atgriešanās kontinentā uzreiz izjuka. 1921. gadā pilnvaroto institūcija tika likvidēta, bet iedibinātas ciematu padomes. 1924. gadā tiek izveidota salu padome un par tās priekšsedētāju ievēlēja ņencu mākslinieku un stāstnieku Tiko Vilku.
1925. gadā tiek izveidota Krasinas apmetne Čornaja Gubas krastā salas dienvidos. 1926. gadā Belušja Gubā tiek atvērta internātskola, kuras pirmais skolotājs ir Timofejs Siņicins, vēlākais rakstnieks ar pseidonīmu Peļa Punuhs.
1928. gadā salās tiek ievesti 72 mājas ziemeļbrieži, vēlākos gados to ganāmpulks pieauga līdz 973. 1931. gadā sakarā ar paredzēto 2 Starptautiskā polārā gada pētījumu programmu Malije Karmakulos tiek uzbūvēta pastāvīga polārstacija.
1935. gadā kopējais arhipelāga iedzīvotāju skaits ir 390 cilvēku, lielākās apmetnes ir Lagernoje (87 cilvēki) un Belušja Guba (83). 1935. gadā tiek izveidota Ozernajas polārstacija salas dienvidos, 1937. gadā — Litkes apmetne salas austrumu krastā.
Otrais pasaules karš un pēckara gadi
Otrā pasaules kara sākums Arktikā un Novaja Zemļā norisa mierīgi. Arhangeļskā bez starpgadījumiem tika nogādāti seši Sabiedroto konvoji ar kravām no ASV un Lielbritānijas. 1942. gadā pavasarī Trešā Reiha virspavēlniecība pārbāzēja uz Norvēģiju ievērojamu zemūdeņu flotes daļu, cīņai ar konvojiem tika norīkots līnijkuģis Tirpitz un trīs smagie kreiseri.
1942. gada augustā Baltās jūras kara flotiles sastāvā tika izveidota Novaja Zemļas kara flotes bāze, kuras galvenais uzdevums bija aizsargāt arhipelāga jūrasšaurumus un pieejas tiem no pretinieka reideriem, zemūdenēm, jūras un gaisa desanta. Bāze tika izvietota Belušja Gubā, kur izbūvēja galvenos infrastruktūras objektus, ieskaitot lidlauku Rogačovā. Vairākās vietās arhipelāgā zvietoja krasta artilērijas baterijas un novērošanas punktus. Bāzes štata personāls bija 1183 militārpersonas un 170 civilie darbinieki. Kā novērotāji, suņu pajūgu vadītāji un paslīgstrādnieki tika piesaistīti arī arhipelāga iedzīvotāji.
Tajā pašā 1942. gadā militārās aktivitātes izvērsa arī vācu spēki. Vairākās vietās arhipelāgā tika uzstādītas automātiskās meteostacijas. No zemūdenēm tika apšaudītas polārstacijas Malije Karmakuli un Misželaņija. Arhipelāga iedzīvotājiem vairākkārt nācās palīdzēt jūrniekiem no konvoju sašautajiem un nogremdētajiem transportkuģiem.
Pēc kara tika atjaunotas kara laikā iekonservētās apmetnes un faktorijas, no jauna izbūvēti sabombardētie Malije Karmakuli. Notika vairākas ģeoloģiskās un ģeodēziskās izpētes ekspedīcijas. tika veikta visa arhipelāga aerofotografēšana. 1953. gadā bijušā novērošanas punkta vietā tika ierīkota Mismenšikovas polārstacija Dienvidu salas dienvidos pie Karas Vārtu šauruma. 1954. gadā arhipelāgā bija 363 iedzīvotāji (ieskaitot polārstacijas), no tiem Belušja Gubā — 83. Belušja Gubā bija salu padome, tirdzniecības kantoris, septiņgadīgā internātskola, pasts, radiostacija, meteostacija, veterinārais punkts, kultūras nams («sarkanais čums») un faktorija. Arhipelāgā dzīvoja 15 ņencu ģimenes, daži tatāri, armēņi un hakasi, bet pārējie — krievi.
Kodolieroču izmēģinājumi
1954. gada 31. jūlijā PSRS Ministru padome pieņēma slēgtu rīkojumu Nr.1559-699 par «Objekta-700» izveidošanu Novaja Zemļā. Saskaņā ar lēmumu izveidotais Ziemeļu (Novaja Zemļas) kodolizmēģinājumu poligons tika pakļauts Aizsardzības ministrijas Jūras kara flotes 6. pārvaldei. Tā paša gada vasarā tika uzsākta poligona būvniecība un nākamā gada septembrī tas bija gatavs pirmajam izmēģinājumam. 1955. gada 21. septembrī Čornaja Gubas līcī arhipelāga dienvidos 12 metru dziļumā tika veikts pirmais zemūdens kodolsprādziens ar 3,5 kilotonnu jaudu. 1957 gadā tika veikti vēl divi kodolsprādzieni — 7. septembrī virsūdens (100 m virs ūdens līmeņa; 32 kilotonnas) un 10. oktobrī zemūdens (kodoltorpēda T-5) sprādziens.
Bramas slēdzene
Bramas slēdzene bija slēdzene, kuru izgatavoja 1784. gadā un kuru spēja atvērt bez atslēgas tikai pēc 67 gadiem 1851. gadā. Atslēgu izgatavoja angļu daiļamatnieks, galdnieks Džozefs Brama un par slēdzenes atvēršanu viņš izsniedza 200 gineju prēmiju.
Dienvidu sala
Kodolieroču izmēģinājumi
1957. gada novembrī no Novaja Zemļas tika pārcelti uz kontinentu (galvenokārt uz Arhangeļsku, Amdermu un Kolgujevu) visi 298 palikušie civiliedzīvotāji.
Dienvidu salā tika izveidotas divas kodolizmēģinājumu zonas: A zona Čornaja Gubas un Bašmačnaja Gubas līču rajonā zemūdens un virsūdens izmēģinājumiem (izmantota galvenokārt 1955.—1962. gadā) un B zona dienvidos no Matočkinšara pazemes izmēģinājumiem (no 1964. gada).
Līdz 1990. gada 24. oktobrim poligonā tika veikti 132 kodolsprādzieni ar 265,3 megatonnu summāro jaudu, no tiem 87 atmosfērā (84 gaisā, 1 virszemes, 2 virsūdens), 3 zemūdens un 42 pazemes.
Radioaktīvie atkritumi
Salas austrumu piekraste un tai paralēlā dziļvaga Karas jūrā ilgus gadus tika izmantota radioaktīvo atkritumu glabāšanai jūrā. Tur nogremdēti kā spēkstaciju izmantotā degviela, tā arī nolietotie vai avarējušie kodolreaktori.
Nunligrana
Nunligrana (ru, ckt) ir nacionālais čukču ciems Krievijas ziemeļaustrumos, administratīvi ietilpst Čukotkas autonomā apvidū Provideņijas rajonā. Izvietojies Čukču pussalas dienvidrietumos Beringa jūras Anadiras līča piekrastē 110 km gaisa līnijā no rajona centra Provideņijas. Tuvākā apdzīvotā vieta ir 30 km attālā Enmeļena ziemeļrietumos, ar kuru savienota ar zemesceļu.
Ciems izveidojies bijušās eskimosu apmetnes vietā un tā nosaukums no eskimosu un čukču valodu elementiem nozīmē ‘mājot savā ciemā’. Ciemā ir internātpamatskola, bērnudārzs, kultūras centrs, feldšeru punkts, bibliotēka, pasts, veikals, maizes ceptuve, enerģiju un siltumu nodrošina vietājā energocentrāle. Iedzīvotāju galvenā nodarbošanās ir briežkopība, zveja un jūras dzīvnieku medības (vaļi, valzirgi, roņi).
FK Atmosfera (2012)
FK Atmosfera ir 2012. gadā dibināts Lietuvas futbola klubs no Mažeiķiem.
Aberācija (astronomija)
Aberācija astronomijā ir parādība, kas rada debess objektu šķietamu kustību ap to patieso atrašanās vietu atkarībā no novērotāja ātruma. Tās rezultātā objekti šķiet pārvietoti novērotāja kustības virzienā, salīdzinot ar to redzamo stāvokli, kad novērotājs ir nekustīgs. Leņķa izmaiņas ir v/c, kur c ir gaismas ātrums un v novērotāja ātrums. "Zvaigžņu" vai "ikgadējās" aberācijas gadījumā zvaigznes redzamā pozīcija novērotājam uz Zemes periodiski mainās gada laikā, mainoties Zemes kustības virzienam, kad tā riņķo ap Sauli, ar maksimālo leņķi aptuveni 20 loka sekundes.
FK Atmosfera (2012)
Sastāvs
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Aberācija (astronomija)
Termins “aberācija” vēsturiski tika lietots, lai apzīmētu vairākas saistītas parādības saistībā ar gaismas izplatīšanos kustīgos ķermeņos. Aberācija atšķiras no paralakses, kas ir relatīvi tuvu esoša objekta redzamā stāvokļa izmaiņas, ko mēra kustīgs novērotājs, attiecībā pret attālākiem objektiem, kas nosaka atskaites rāmja punktus. Paralakses lielums ir atkarīgs no objekta attāluma no novērotāja, bet aberācijas nav.
Aberācija ir nozīmīga astronomijas vēsturē, jo tai ir nozīme gaismas, elektromagnētisma teoriju un, visbeidzot, speciālās relativitātes teorijas attīstībā. Pirmo reizi astronomi to novēroja 1600. gadu beigās, meklējot zvaigžņu paralaksi, lai apstiprinātu Saules sistēmas heliocentrisko modeli. Tomēr toreiz tā nebija izprasta kā atsevišķa parādība. 1727. gadā Džeimss Bredlijs sniedza tam klasisku skaidrojumu attiecībā uz ierobežoto gaismas ātrumu attiecībā pret Zemes kustību tās orbītā ap Sauli, ko viņš izmantoja, lai veiktu vienu no agrākajiem gaismas ātruma mērījumiem. Tomēr Bredlija teorija nebija savienojama ar 19. gadsimta gaismas teorijām, un aberācija kļuva par galveno motivāciju Augustīna Fresnela (1818. gadā) un Dž. Stoksa (1845. gadā) ētera pretestības teorijām, kā arī Hendrika Lorenca elektromagnētisma ētera teorijai 1892. gadā. Gaismas aberācija kopā ar Lorenca izstrādāto Maksvela elektrodinamikas, kustīgā magnēta un vadītāja problēmu, Maikelsona—Morleja eksperimentu, kā arī Fizo eksperimentu, lika Albertam Einšteinam 1905. gadā izstrādāt speciālās relativitātes teoriju, kas sniedza vispārīgu aberācijas vienādojuma formu šādas teorijas izteiksmē.
Stepes
Stepes ir ciems Madonas novada Kalsnavas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem pie dzelzceļa līnijas Pļaviņas—Gulbene, Vesetas upes krastā.
Glorija Grevcova
Glorija Grevcova (dzimusi kā Glorija Kozlovska ) ir Latvijas politiķe. 2022. gada rudenī ievēlēta 14. Saeimā no partijas "Stabilitātei!" saraksta, no kuras izstājusies, vēlāk iestājusies "Apvienībā Jaunlatvieši".
Dzīvesgājums
Izglītību ieguvusi Rekavas vidusskolā Šķilbēnu pagastā, ko pabeigusi 2008. gadā. Nodarbojusies ar vieglatlētiku, skrējusi garās distances.
Īsu laiku ap 2013. gadu G. Grevcova strādājusi Balvu novada Šķilbēnu pagasta kokapstrādes uzņēmumā SIA "Dolo" par palīgstrādnieci (malkas krāvēju).
Plaši pazīstama ar savu darbību sociālajā lietotnē TikTok.
Bijusi precējusies ar Kasparu Grevcovu un Edgaru Tamu (šajā laulībā dzimis dēls).
Politiskā darbība
2022. gada rudenī notikušajās 14. Saeimas vēlēšanās G. Grevcova tika ievēlēta 14. Saeimā no partijas "Stabilitātei!" saraksta. Pret G. Grevcovu uzsākts kriminālprocess par nepatiesu ziņu sniegšanu Centrālajai vēlēšanu komisijai (dati par izglītību un darba vietu).
2023. gada martā G. Grevcova paziņoja par izstāšanos no partijas "Stabilitātei!" un tās Saeimas frakcijas. Vēlāk iestājusies "Apvienībā Jaunlatvieši", starp kuras dibinātājiem ir bijušais diplomāts Rūdolfs Brēmanis, ar kuru G. Grevcovai ir tuvas attiecības.
Kriminālprocesi
Drīz pēc Saeimas vēlēšanām pret G. Grevcovu tika uzsākts kriminālprocess par nepatiesu ziņu sniegšanu Centrālajai vēlēšanu komisijai. Deklarācijā minēts, ka Glorija pirms ievēlēšanas Saeimā strādājusi uzņēmumā SIA "Dolo" par padomnieci, ko uzņēmuma pārstāve noliedz, apgalvojot, ka šāds amats uzņēmumā nekad nav eksistējis. Tomēr atzīst, ka viņa tur ir strādājusi — par palīgstrādnieku. Pēc resoriskās pārbaudes atklājās, ka Glorija ir melojusi arī par savu izglītību Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmijā (LSPA) pedagoga specialitātē. LSPA norādīja, ka Glorija nav fiksēta ne absolvējušo, ne studējošo sarakstā. Partijas vadība vairākkārt ir apgalvojusi, ka deklarācijas iesniegšanas brīdī ir notikusi "pārrakstīšanās kļūda" un ka neredz pamatu liegt viņai turpmāko dalību Saeimā pēc datu precizēšanas.
2023. gada janvārī Saeima lēma dot atļauju G. Grevcovas kriminālvajāšanas turpināšanai. Martā pirmās instances tiesa lēma sodīt deputāti ar 160 stundām sabiedriskā darba.
G. Grevcova 2023. gada 23. janvārī savā TikTok kontā ievietoja videoklipu kurā nodēvēja Okupācijas muzeju Rīgā par "propagandu". Tajā pašā dienā Saeimas deputāts Edmunds Jurēvics iesniedza iesniegumu ģenerālprokuroram par iespējamu krimināllikuma 74.1. panta pārkāpumu "Genocīda, nozieguma pret cilvēci, nozieguma pret mieru un kara noziegumu attaisnošanu." 30. janvārī pret deputāti tika uzsākts kriminālprocess arī šajā lietā. 2023. gada februārī par Saeimas ētikas kodeksa pārkāpumu G. Grevcovu izslēdza no dalības nākamajās sešās Saeimas sēdēs.
Andrejs Valdmanis
Andrejs Valdmanis  (1906—1994) bija latviešu biologs, bioķīmiķis un dzīvnieku fiziologs. Lauksaimniecības dzīvnieku vitaminizētas ēdināšanas bioķīmisko un fizioloģisko pamatu izstrādātājs, dzīvnieku barības piedevu (premiksu) izgudrotājs, vairāku patentu īpašnieks. Vairāk kā simts zinātnisku publikāciju autors un līdzautors. Nopelniem bagātais zinātnes darbinieks. LPSR ZA Bioloģijas institūta direktors (1963—1970). Dr. biol., akadēmiķis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1906. gadā Dobeles apriņķa Kalnmuižas pagasta "Adieņu" mājās. Tēvs Roberts un māte 1903. gadā iestājušies KSDSP un aktīvi piedalījušies 1905. gada revolūcijā. Bēguļojot no soda ekspedīcijas, 1914. gadā devušies uz Krieviju un Latvijā atgriezušies 1918. gadā. Vecāki pēc Sarkanās armijas sakāves 1919. gadā atkal devās uz Krieviju. Dēlu un meitu viņi atstāja pie mātes tēva Penkules pagasta "Vecķirpēnos", kuru 1919. gadā nošāva fon der Golca vienības, turot aizdomās par savas meitas atbalstīšanu.
A. Valdmanis mācījies Jelgavas lauksaimniecības vidusskolā (1919—1923). Pēc skolas beigšanas, sekojot vecāku izsaukumam, devās uz Padomju Savienību. No 1924. līdz 1925. gadam strādājis par asistentu — kontrolieri sovhozā "Berjozka" Pleskavas apgabalā. 1925. gadā iestājies Ļeņingradas Piena un dārzeņu institūta Zootehnikas fakultātē, kuru absolvējis 1929. gadā. Darbu A. Valdmanis uzsāka 1929. gadā kā zinātniskais līdzstrādnieks Ļeņingradas lauksaimniecības un zootehnikas institūtā Zagorskā, Piemaskavā. No 1931. līdz 1937. gadam viņš bija zinātniskais līdzstrādnieks un docents Vissavienības Zootehnikas un putnkopības institūtā Maskavā. 1937. gadā NKVD Latviešu operācijas laikā A. Valdmaņa vecāki tika apcietināti un sodīti ar nāvi. Viņš arī tika apcietināts un 1938. gadā notiesāts pēc PSRS Kriminālkodeksa 58. panta, piespriežot 10 gadus ieslodzījumā. Sodu A. Valdmanis izcieta Kargopolē, Arhangeļskas apgabalā, strādādams par zootehniķi PSRS Iekšlietu ministrijas saimniecībā (ITL MVD). Par priekšzīmīgu darbu atbrīvots 4 mēnešus pirms termiņa beigām. Reabilitēts 1955. gadā. Pēc atbrīvošanas kopā ar sievu un 9 gadus veco dēlu devies uz Latviju un apmeties Jelgavas rajona Kroņauces pagasta "Adieņos". Tajā pašā gadā A. Valdmanis uzsāka darbu kā vecākais zinātniskais līdzstrādnieks LPSR ZA Zootehnikas un zooloģijas institūtā. 1951. gadā viņš kļuva par šī institūta Bioķīmijas laboratorijas vadītāju un pēc institūta reorganizācijas par Dzīvnieku fizioloģijas sektora vadītāju LPSR ZA Bioloģijas institūtā. No 1963. līdz 1970. gadam A. Valdmanis bija Bioloģijas institūta direktors (vienīgais bezpartejiskais). Pēc aiziešanas pensijā viņš vēl līdz 1989. gadam vadīja Dzīvnieku fizioloģijas un bioķīmijas laboratoriju. Andrejs Valdmanis miris 1994. gada 6. septembrī.
Zinātniskā darbība
1949. gadā Andrejam Valdmanim piešķirts Bioloģijas zinātņu kandidāta grāds un 1959. gadā — Bioloģijas zinātņu doktora grāds. A. Valdmaņa vadībā izstrādāti lauksaimniecības dzīvnieku vitaminizētas ēdināšanas bioķīmiskie un fizioloģiskie pamati, izstrādātas un ieviestas ražošanā dzīvnieku barības piedevas (premiksi), reģistrēti vairāki patenti. Viņa izgudrojumi izpelnījušies godalgas Vissavienības tautsaimniecības sasniegumu izstādē. Vairāk kā simts publikāciju autors un līdzautors. 1963. gadā A. Valdmanis ievēlēts par LPSR ZA Akadēmiķi. 1971. gadā piešķirts "Nopelniem bagātā zinātnes darbinieka" goda nosaukums.
Slavas ceļi
"Slavas ceļi" (en) ir 1957. gada ASV kara filma, kuras režisors ir Stenlijs Kubriks. Filmā galvenās lomas atveido Kērks Daglass, Ralfs Mikers, Ādolfs Menžū, Džordžs Mekredijs, Veins Moriss un Ričards Andersons.
"Slavas ceļi" pirmizrāde notika. 1992. gadā filma tika iekļauta ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālais kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma".
Spēļu nakts
"Spēļu nakts" (en) ir 2018. gada ASV asa sižeta komēdijas filma, kuras režisori ir Džons Frānsiss Deilijs un Džonatans Goldsteins. Filmā galvenās lomas atveido Džeisons Beitmens, Reičela Makadamsa, Billijs Magnusens, Šerona Horgana, Lamorne Moriss, Kailija Banberija, Džese Plemonss, Maikls Hols un Kails Čendlers.
Filma ir par draugu grupu, kuru spēļu vakars pārvēršas īstā mistērijā, kad vienu no viņiem nolaupa šķietami zagļi.
"Spēļu nakts" pirmizrāde notika. Filma bija gan kritiski, gan komerciāli veiksmīga, nopelnot 117,7 miljonus ASV dolārus.
Markuss Kinks
Markuss Kinks (dzimis ) ir vācu hokejists, kreisās malas uzbrucējs, Vācijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2019) Kinks spēlē Vācijas hokeja līgas vienībā Manheimas "Adler". Kopš 2010. gada ir tās kapteinis.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Kinks sāka 2002.—03. gada sezonā, kad 16 gadu vecumā aizvadīja 40 spēles Vācijas hokeja līgas vienībā Ķelnes "Haie". Nākamajā sezonā uzbrucējs "Haie" rindās bija jau pilnībā nostiprinājies, taču 2004. gadā pārcēlās uz Manheimas "Adler". 2007. gadā Kinks kopā ar komandu pirmo reizi izcīnīja Vācijas čempiona titulu. 2010. gadā Kinks kļuva par "Adler" kapteini. 2015. un 2019. gadā viņam kopā ar komandu izdevās atkārtoti kļūt par līgas čempionu.
Apšuriņķis
Apšuriņķis ir ciems Madonas novada Kalsnavas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P37, Bērzaunes upes krastā.
Tuteni
Tuteni ir ciems Madonas novada Kalsnavas pagastā. Atrodas pagasta dienvidrietumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem pie dzelzceļa līnijas Jaunkalsnava—Veseta, Vesetas un Savītes upes krastā. Pie ciema ir Jaunkalsnavas lidlauks. Ciems ir daļēji izzudis.