cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bio-MEMS
Implantējami mikroelektrodi
Implantējamo mikroelektrodu mērķis ir savienoties ar organisma nervu sistēmu, lai reģistrētu un nosūtītu bioelektriskos signālus slimību izpētei, protēžu uzlabošanai un klīnisko parametru uzraudzībai. Mikrofabrikācija ir ļāvusi izstrādāt Mičiganas zondes un Jūtas elektrodu masīvu, kas palielināja elektrodu skaitu uz tilpuma vienību, vienlaikus risinot problēmas, kas saistītas ar bieziem substrātiem, kuri implantācijas laikā rada bojājumus un izraisa svešķermeņa reakciju, un elektrodu iekapsulēšanu, izmantojot silīciju un metālus elektrodos. Mičiganas zondes ir izmantotas liela mēroga ierakstos un neironu mezglu tīkla analīzē, un Jūtas elektrodu masīvs ir izmantots kā smadzeņu-datora saskarne paralizētiem cilvēkiem. Lai uzlabotu dziļāku ievietošanu un labāku elektrodu kontaktu ar audiem, lai nodrošinātu augstas precizitātes skaņu pārraidi, ārpusšūnu mikroelektrodi ir iezīmēti uz piepūšamas spirāles formas plastmasas kohleārajos implantos. Mikroelektronikas integrēšana uz plāniem, elastīgiem substrātiem ir ļāvusi izstrādāt sirds plāksteri, kas pie sirds izliektās virsmas piestiprinās tikai ar virsmas spraigumu, lai mērītu sirds elektrofizioloģiju, un elektroniskus tetovējumus ādas temperatūras un bioelektriskuma mērīšanai. Bezvadu elektrofizioloģisko signālu reģistrēšana ir iespējama, pievienojot pjezokristālu divu reģistrēšanas elektrodu un viena tranzistora shēmai implantētā mikroierīcē. Ārējs pārveidotājs izstaro ultraskaņas enerģijas impulsus, kas iedarbojas uz pjezokristālu, un pjezokristāls ultraskaņas veidā izstaro āršūnu sprieguma izmaiņas, kas ļauj veikt mērījumus. Tā saukto "nervu putekļu" motoru tīkls var kartēt signālus visā ķermeņa apgabalā, kurā ir implantēti mikrosensori.
Mikroinstrumenti ķirurģijai
Sirds balona katetrs ar temperatūras sensoriem, elektrokardiogrāfijas sensoriem un gaismas diodēm ir ķirurģisks bio-MEMS. Bio-MEMS ķirurģiskiem lietojumiem var uzlabot esošo funkcionalitāti, pievienot jaunas iespējas ķirurgiem, lai izstrādātu jaunas metodes un procedūras, un uzlabot ķirurģisko operāciju rezultātus, samazinot risku un nodrošinot atgriezenisko saiti reālā laikā operācijas laikā. Mikroķirurģiski instrumenti, piemēram, sīkas knaibles, mikrošļiru masīvi un audu atdalītāji, ir kļuvuši iespējami, izmantojot metāla un keramikas slānis pa slānim mikroražošanas metodes minimāli invazīvai ķirurģijai un robotizētai ķirurģijai. Sensoru iestrādāšana ķirurģiskajos instrumentos ļauj arī ķirurgam saņemt taktilās atgriezeniskās saites, noteikt audu veidu, izmantojot deformāciju un blīvumu griešanas operāciju laikā, un veikt diagnostisko katetrizāciju, lai mērītu asins plūsmu, spiedienu, temperatūru, skābekļa saturu un ķīmisko vielu koncentrāciju.
Zāļu piegāde
Transdermālais mikrošķiedru plāksteris ir mazāk invazīvs, salīdzinot ar parasto zāļu piegādi ar zemādas adatu. Mikrošļirces, formulēšanas sistēmas un implantējamas sistēmas ir bio-MEMS, ko var izmantot zāļu piegādei. Aptuveni 100 μm lielas mikrošļirces var iekļūt ādas barjerā un nogādāt zāles zem tās esošajās šūnās un intersticiālajā šķidrumā, samazinot audu bojājumus, samazinot sāpes un novēršot asiņošanu. Mikrošļirces var arī integrēt ar mikrofluidiku automatizētai zāļu ievadīšanai vai multipleksēšanai. No lietotāja viedokļa raugoties, mikrindas var iekļaut plāksteru formātā pašvadīšanai, un tās nerada asu bioatkritumu apdraudējumu (ja materiāls ir no polimēra). Zāļu piegāde, izmantojot mikrošļirces, ietver virsmas pārklāšanu ar terapeitiskām vielām, zāļu ielādēšanu porainās vai dobās mikrošļircēs vai mikrošļirču izgatavošanu ar zāļu un pārklājuma matricu maksimālai zāļu ielādēšanai. Tiek izstrādātas arī mikrošļirces intersticiālā šķidruma ekstrakcijai, asins ekstrakcijai un gēnu piegādei. Mikroadatu zāļu piegādes efektivitāte joprojām ir problemātiska, jo ir grūti noteikt, vai mikroadatas efektīvi iekļūst ādā. Dažas zāles, piemēram, diazepāms, ir slikti šķīstošas, un pirms intranazālas ievadīšanas tās ir tieši aerosolizējamas. Šādos apstākļos var izmantot Bio-MEMS tehnoloģiju, izmantojot pjezoelektriskos pārveidotājus uz šķidruma rezervuāriem, lai radītu šauru aerosolu izmēru sadalījumu labākai zāļu piegādei. Ir izstrādātas arī implantējamas zāļu piegādes sistēmas, lai ievadītu terapeitiskas vielas, kurām ir slikta biopieejamība vai kurām nepieciešama lokalizēta izdalīšanās un iedarbība mērķa vietā. Kā piemērus var minēt PDMS mikrofluidisko ierīci, ko implantē zem konjunktīvas zāļu piegādei uz aci acu slimību ārstēšanai, un mikroshēmas ar zeltā pārklātiem zāļu rezervuāriem osteoporozes ārstēšanai. Attiecībā uz implantējamām bio-MEMS zāļu piegādei ir svarīgi ņemt vērā ierīces plīsumu un devas izmešanu, ierīces šķiedrainu iekapsulēšanu un ierīces eksplantāciju. Lielākā daļa zāļu arī jāpiegādā relatīvi lielos daudzumos (mililitros vai pat lielākos), kas padara implantējamu bio-MEMS zāļu piegādi problemātisku, jo tajās ir ierobežota zāļu uztveršanas spēja.
Medole (Ventas pieteka)
Medole (arī Medoles strauts, Medoles upīte, lejtecē - Kozlovska grāvis) ir Ventas kreisā krasta pieteka Ventspils novada Vārves pagastā.
Izteka - uz dienvidiem no Grigaļciema. Tek austrumu virzienā. Ietek Ventā pie Lečiem.
Upi šķērso valsts autoceļi V1308 (Ventspils–Avotiņi) un P108 (Ventspils—Kuldīga—Saldus), tās krastos atrodas Leči. Upe visā tecējumā regulēta.
Hosē Marija Bakero
Hosē Marija Bakero Eskudero (es, dzimis ) ir Spānijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, bijis Spānijas futbola izlases dalībnieks.
Savu lielāko karjeras daļu pavadījis Spānijas klubos Real Sociedad un Barcelona. Kopumā La Liga turnīrā nospēlējis 483 mačus un guvis 139 vārtus. Kopumā ieguvis 17 titulus. Savu karjeru noslēdzis Meksikā.
Paugurīte
Paugurīte ir Aronas kreisā krasta pieteka Madonas novadā.
Hosē Marija Bakero
Ar Spānijas futbola izlasi piedalījies 1990. un 1994. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī 1988. gada Eiropas čempionātā.
Paugurīte
Iztece - uz austrumiem no Muižniekiem. Tek, apmetot loku ap Sauleskalnu. Ietek Aronā pie Kalēju mājām, lejpus Grostonas kapiem. Upi šķērso valsts autoceļi V876 (Ļaudona – Mārciena – Sauleskalns – Bērzaune), P37 (Pļaviņas (Gostiņi) — Madona — Gulbene). Tās krastos atrodas Sauleskalns.
Hosē Marija Bakero
1999. gadā sācis strādāt par treneri. Trenējis komandas Meksikā, Spānijā, Polijā un Peru.
Spēlētāja karjera
Real Sociedad
Barcelona
Andrupīte (Ķires pieteka)
Andrupīte ir Ķires kreisā krasta pieteka Valkas un Valmieras novados.
Izteka uz dienvidiem no Kārķiem. Tek ziemeļrietumu virzienā. Līvena grāvis savieno Andrupīti ar Sedas upi. Ietek Ķirē lejpus Kārķiem. Upi nešķērso valsts autoceļi, tās krastos nav lielu apdzīvoto vietu.
Rio
Rio var būt:
Alku dzimta
Alku dzimta (Alcidae) ir viena no tārtiņveidīgo kārtas (Charadriiformes) dzimtām. Tā apvieno 24 mūsdienās dzīvojošas sugas, vienu izmirušu sugu, kas tiek iedalītas 11 ģintīs un divās apakšdzimtās. Alku dzimtas putni mājo atklātā jūrā un krastā iznāk tikai ligzdošanas sezonā. Tie sastopami ziemeļu puslodes vēsākajos ziemeļu ūdeņos, gar Ziemeļamerikas un Eirāzijas krastiem. Dažu sugu izplatības areāls sasniedz Kaliforniju, ASV, un Meksiku.
Latvijā
Latvijā sastopamas 4 alku dzimtas sugas: lielais alks (Alca torda), mazais alks (Alle alle), melnais alks (Cepphus grylle) un tievknābja kaira (Uria aalge), kuri novērojami ceļošanas un ziemošanas laikā.
Izskats un īpašības
Alku dzimtas sugas ir vidēji lieli vai mazi jūras putni. Vislielākais alku dzimtā bija izmirušais milzu alks (Pinguinus impennis), kura ķermeņa garums sasniedza 85 cm, svars 5 kg. Toties mūsdienās lielākā dzimtā ir resnknābja kaira (Uria lomvia), kuras ķermeņa vidējais garums ir 45 cm, svars gandrīz 1,5 kg. Mazākais dzimtā ir punduralks (Aethia pusilla), kura ķermeņa garums ir 16 cm, svars 86 g.
Alku dzimtas putni ir labi peldētāji un nirēji, toties to gaita uz sauszemes ir ļoti neveikla, jo to pleznotās kājas anatomiski novietotas tālu uz atpakaļu. Visas mūsdienās dzīvojošās sugas spēj lidot, bet izmirušais milzu alks bija nelidojošs. Spārni ir īsi, tādēļ lidojumā spārnu vēzieni ir ļoti ātri. Alku dzimtas putni atgādina pingvīnus, jo, līdzīgi kā pingvīniem, lielākajai daļai ir melnbalts apspalvojums (tumša mugurpuse un gaiša apakšpuse), tiem ir vertikāla stāja un līdzīgi barošanās ieradumi. Tomēr abas putnu grupas nav tuvu radniecīgas.
Uzvedība
Alki barojas, dziļi ienirstot un medījot zivis zem ūdens. Gandrīz visas sugas, izņemot raibās kairītes (Brachyramphus), ir koloniāli ligzdotāji. Dažas sugas ligzdo milzīgās kolonijās klinšainos jūras krastos, dažas sugas ligzdo nelielās grupās akmeņainās pludmalēs, bet citas ligzdo alās.
Sistemātika
Alku dzimta (Alcidae)
Hanss Kristers Holunns
Hanss Kristers Holunns (no; dzimis Oslo) ir norvēģu distanču slēpotājs.
Karjera
2008. gada Pasaules čempionātā junioriem izcīnīja zelta medaļu 10 km distancē klasiskajā stilā. 2009. gadā ieguva divas bronzas medaļas — skiatlonā un stafetē. Pasaules kausa sacensībās debitēja Lahti ar 52. vietu 15 km distancē. Lillehammerē pirmo reizi izcīnīja vietu uz goda pjedestāla PK posmos, ieņemot 3. vietu skiatlonā. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2017. gadā Lahti, startēja tikai 50 km distancē brīvajā stilā un ieņēma 10. vietu.
Startējis Phjončhanā, kur izcīnīja bronzas medaļu 30 km skiatlonā, kā arī divreiz ieguva 6. vietu — 15 km distancē brīvajā stilā un 50 km klasikā. 2019. gada Pasaules čempionātā piedalījās tikai 50 km distancē ar kopēju startu brīvajā stilā un kļuva par pasaules čempionu. 2021. gada Pasaules čempionātā izcīnīja divas zelta medaļas (15 km distancē brīvajā stilā un stafetē), kā arī bronzu skiatlonā. izcīnīja sudrabu stafetē.
2023. gada Pasaules čempionātā Planīcā ieguva bronzu 15 km distancē brīvajā stilā un zeltu stafetē.
Saukavīši (Dricānu pagasts)
Saukavīši ir ciems Dricānu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 243 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas piemiņas vieta 1945. gadā pavasarī nogalinātajiem astoņiem latviešu patriotiem, bērnudārzs.
Harolds Reimiss
Harolds Allens Reimiss (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu aktieris, komiķis, režisors un scenārists.
Viņa pazīstamākās kino lomas bija filmās "Spoku mednieki" (1984) un "Spoku mednieki 2" (1989), kā arī filmā Stripes (1981). Šīm filmām viņš arī bija viens no scenārija autoriem. Režisējis komēdijas Caddyshack (1980), "Lampūnu ģimenes atvaļinājums" (National Lampoon's Vacation, 1983), "Murkšķa diena" (1993), "Psihoanalīze gangsteru gaumē" (1999) un "Mafijas blūzs" (Analyze That, 2002). Pēdējā filma, ko viņš režisēja, producēja, sarakstīja un attēloju lomu bija Year One (2009).
Reimisu uzskata par vienu no savas paaudzes ietekmīgākajiem komiķiem un kinokomēdiju veidotājiem. Kopā ar Deniju Rubinu par filmu "Murkšķa diena" saņēmis BAFTA kino balvu par labāko oriģinālscenāriju.
Astipaleja
Astipaleja (gr), agrāk arī Istanbulja (tr) un Stampalja (it), ir Grieķijai piederoša sala Egejas jūrā, pēc platības tā ir piektā lielākā Dodekanesas sala. Salas galvenā apdzīvotā vieta ir Astipalejas pilsēta.
Jozefs Rozemeiers
Jozefs Rozemeiers (de; dzimis, miris ) bija vācu treka riteņbraucējs, 1896. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
Rozemeiers 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās bija viens no diviem sportistiem, kas startēja četrās treka riteņbraukšanas disciplīnās. Labāko rezultātu viņš izcīnīja 10 kilometru braucienā, kur ieguva 4. vietu, taču nav zināms precīzs viņa finiša rezultāts. Individuālajā braucienā viņa rezultāts bija 27.2 sekundes, kas bija sliktākais starp visiem dalībniekiem. Savukārt sprinta un 100 kilometru braucienā viņš nefinišēja.
Purtse
Purtse, senais nosaukums Īse, ir upe Igaunijas ziemeļaustrumos, Rietumviru un Austrumviru apriņķī. Tās garums - 51,1 km. Purtse sākas pie Tudu ciema Punaso purva austrumu malā, ietek Baltijas jūras Somu jūras līcī.
Purtse ir viena no straujākajām Igaunijas upēm, tās vidējā gada caurtece ir 6,67 m³/s. Uz upes atrodas Sillaoru hidroelektrostacija (0,527 MW). Purtse tek cauri Liganuzes ciemam.
Agrāk Purtsē bija lašu populācija, kas pēc fosforītu ieguves uzsākšanas un sekojošās gruntsūdeņu piesārņošanas gājusi bojā.
Grunts mehānika
Grunts mehānika ir viena no mehānikas sadaļām, ko izmanto celtniecībā inženierģeoloģijas uzdevumā. Tās galvenā nozīme ir būvju horizontālajai un vertikālajai novirzei, skaitliskajiem stabilitātes un izturības lielumiem, kā arī dabīgam un mākslīgam slīpumam u.c. Grunts mehānikas uzdevumus risina, pielietojot matemātiskās metodes, kas demonstrē rezultātu skaitliskā daudzuma izteiksmē.
Grunts mehānikā aprēķiniem izmanto datus, kas iegūti ar inženierģeoloģijas paņēmieniem, šos datus sistematizē pēc aprēķina shēmām.
Saspiešanas spriegumi un deformācijas
Inženierģeoloģijā par gruntīm sauc iežus, kurus izmanto inženierijā.
Grunts reakcja uz ārējo iedarbību ir atšķirīga irdeniem iežiem, klints iežiem un ilggadēji sasalušām gruntīm. Tāpēc tās tiek pētītas atšķirīgās grunts mehānikas nodaļās.
Džungļu grāmata (2016. gada filma)
"Džungļu grāmata" (en) ir 2016. gada ASV fantāzijas piedzīvojumu filma. Filmas režisors un līdzproducents ir Džons Favro, producentu studija Walt Disney Pictures un scenārija autors Džastins Markss. Filma balstīta uz Radjarda Kiplinga tāda paša nosaukuma darba un 1967. gada tāda paša nosaukuma Volta Disneja animācijas filmas motīviem. "Džungļu grāmata" ir aktierfilmas un datora radītu attēlu (CGI) apvienojums, kas parāda Maugļa stāstu. Maugļa lomu atveido Nīls Seti, dzīvnieku balsis ieskaņojuši Bills Marijs, Bens Kingslijs, Idriss Elba, Lupita Ņono, Skārleta Johansone, Džankarlo Espozito un Kristofers Volkens. Favro, Markss un producents Braihems Teilors filmas stāstu veidoja, izmantojot gan Disneja animēto adaptāciju, gan Kiplinga oriģinālo stāstu.
Filmas pasaules pirmizrāde norisinājās. Tā saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes un labus kases ieņēmumus, ienesot veidotājiem vairāk kā 966 miljonus ASV dolāru, un kļūstot par piekto ienesīgāko 2016. gada filmu. Filma saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākie vizuālie efekti".
SERT-1
SERT-1 (Space Electric Rocket Test 1) bija ASV kosmiskais aparāts, ar kuru pirmoreiz kosmosā izmēģināts jonu dzinējs. To izstrādāja un izgatavoja NASA Lūisa pētniecības centrs.
Kosmiskais aparātā bija uzstādīti divi elektriskās vilces dzinēji. Viens no tiem bija 10 cm diametra dzīvsudraba elektronu bombardēšanas jonu dzinējs (Kaufmana jonu dzineklis). Otrs bija 8 cm diametra cēzija kontakta jonu dzinējs.
SERT-1 tika palaists 10:53 UTC ar nesējraķeti Scout X-4 no Vollopsas lidojumu kompleksa starta laukuma LA-3A. Derīgā krava sasniedza 4002 km augstumu. Pirmo mēģināja iedarbināt cēzija dzinēju, bet to neizdevās augstsprieguma ķēde īssavienojuma dēļ. 14. minūtē pēc starta tika iedarbināts dzīvsudraba dzinējs. Tas darbojās 31 minūti 16 sekundes 53 ciklu režīmā. Katrs cikls ilga dažas sekundes. Kosmiskā aparāta vilde tika fiksēta ar neatkarīgām mērīšanas metodēm (akselerometru un saules sensoriem).
Nākamo jonu dzinēju izmēģinājumu kosmosā NASA veica 1970. gadā, kad orbītā tika ievadīts pavadonis SERT-II.
Leimaņi (Leimaņu pagasts)
Leimaņi ir ciems Jēkabpils novada Leimaņu pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā pie autoceļa P72 6,5 km no pagasta centra Mežgales, 31 km no novada domes Jēkabpilī un 174 km no Rīgas. Leimaņos atrodas Leimaņu tautas nams un veikals. Apdzīvotā vieta izveidojusies pie kādreizējā Leimaņu kroga, izaugusi pēckara gados kā kolhoza ciemats.
FK Napredak Kruševac
FK Napredak Kruševac ir Serbijas futbola klubs no Kruševacas, kas spēlē Serbijas Superlīgā.
Blue Microphones
Blue Microphones ir ASV skaņas aparatūras uzņēmums, kas izstrādā un ražo profesionālos mikrofonus, austiņas, ierakstīšanas rīkus, signāla procesorus un citus mūzikas piederumus. Uzņēmuma galvenā mītne atrodas Rietumleikā, Kalifornijā. Blue Microphones īpašnieks ir Šveices uzņēmums Logitech.
Vēsture
Blue Microphones 1995. gadā dibināja amerikāņu sesijas mūziķis Skipper Wise un latviešu ierakstu inženieris Mārtiņš Saulespurēns. Uzņēmuma nosaukums ir akronīms no Baltic Latvian Universal Electronics.
2008. gadā Skipper Wise un Mārtiņš pārdeva Blue Microphones privātam uzņēmumam Transom Capital.
2013. gadā Blue Microphones tika pārdots investīciju uzņēmumam Riverside Company. Darījumā Blue Microphones konsultēja Intrepid Investment Bankers.
2018. gada 30. jūlijā Logitech paziņoja par nodomu iegādāties Blue Microphones par 117 miljoniem ASV dolāru. Darījums tika pabeigts 21. augustā, samaksājot 134,8 miljonus USD.
Produkti
Blue Microphones projektē un ražo kondensatoru mikrofonus, lentes mikrofonus, dinamisko mikrofonus, USB mikrofonus un austiņas.
Uzņēmums ražo mikrofonus studijām: Bottle Rocket Stage One, Bottle Rocket Stage Two un Application Specific Series ar īpašām skaņas iezīmēm.
Patēriņa tirgum Blue Microphones projektē un ražo USB mikrofonus, tostarp Yeti, Snowball un Spark Digital. Spark Digital bija pirmais studijas kvalitātes kondensatora mikrofons, kas apvienoja USB un iOS savienojamību. Yeti bija pirmais THX sertificētais mikrofons.
Leimaņi
Leimaņi var būt:
Jelgavas novads
Jelgavas novads ir Latvijas 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas gaitā 2021. gada 1. jūlijā izveidota Latvijas pašvaldība, kurā tika apvienots Jelgavas novads un Ozolnieku novads. Novada centrs atrodas Jelgavas valstspilsētā, kas gan pati neatrodas novadā. Robežojas centrā ar Jelgavas valstspilsētu, rietumos ar Dobeles un Tukuma novadiem, ziemeļos ar Mārupes novadu, ziemeļaustrumos ar Olaines novadu, austrumos ar Bauskas novadu un dienvidos ar Lietuvas Šauļu apriņķi.
Novada teritorija pilnībā pārklājas ar pirms iepriekšējās administratīvi teritoriālās reformas pastāvējušā Jelgavas rajona teritoriju.
Teritoriālais iedalījums
Jelgavas novadu veido 16 pagasti: Cenu pagasts, Elejas pagasts, Glūdas pagasts, Jaunsvirlaukas pagasts, Kalnciema pagasts, Lielplatones pagasts, Līvbērzes pagasts, Ozolnieku pagasts, Platones pagasts, Salgales pagasts, Sesavas pagasts, Svētes pagasts, Valgundes pagasts, Vilces pagasts, Vircavas pagasts un Zaļenieku pagasts.
Daba
Novada ziemeļdaļa atrodas Piejūras zemienes Rīgas smiltāju līdzenumā, dienviddaļa — Zemgales līdzenumā. Augsnes — velēnu karbonātu, velēnu podzolētās, tipiskas podzolētās. Meži 1982. gadā aizņēma 28% teritorijas. Derīgie izrakteņi: dolomīts (Kalnciems), māls (Kalnciems, Tetele, Āne, Liberti), kūdra (lielākie kūdras purvi — Kaigu purvs, Drabiņu purvs).
Vidējā temperatūra: -5,5 ° C janvārī, + 17 ° C jūlijā. Nokrišņu daudzums 500—600 mm gadā.
Upes
Novads atrodas Lielupes baseinā. Lielākās upes: Lielupe, Svēte, Iecava, Misa, Svitene, Sesava, Vircava, Platone.
Ūdenstilpes
Novadā ir 9 ezeri, kas lielāki par 1 ha.
Vēsture
Novada teritorijas apdzīvotība zināma kopš 2. gadu tūkstoša p.m.ē. Gandrīz visu 13. gadsimtu notika zemgaļu cīņas ar krustnešiem, tai skaitā zemgaļiem veiksmīgā Garozes kauja 1287. gadā. Kopš 13. gadsimta beigām visa teritorija ietilpa Livonijas Jelgavas komturejā, kopš 1566. gada Kurzemes un Zemgales hercogistē, ar 1795. gadu Krievijas Impērijas sastāvā, ar 1797. gadu izveidotajā Kurzemes guberņā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Līdz 2007. gadam iedzīvotāju skaits Jelgavas novadā pakāpeniski pieauga, taču kopš 2008. gada sarūk.
Lielās debates
Lielās debates bija astronomijas vēsturē nozīmīgs strīds starp astronomiem Hārlovu Šepliju un Heberu Kērtisu par spirālveida miglāju dabu un Visuma izmēru. Galvenais strīdus jautājums bija - vai tālie miglāji ir nelieli objekti, kas ietilpst mūsu galaktikā, vai tās pašas par sevi ir atsevišķas galaktikas. Debates notika 1920. gada 26. aprīlī Vašingtonā Nacionālajā dabas vēstures muzejā.
Šeplijs uzskatīja, ka Piena Ceļa galaktika ir viss Visums un dažādi spirālveida miglāji ir tās sastāvdaļas. Kā argumentu viņš minēja relatīvos izmērus - ja tas tā nav, tad Andromedas miglājam vajadzētu atrasties 108 (simts miljonu) gaismas gadu attālumā, kas tolaik astronomiem šķita nepieņemams lielums.
Kērtiss, turpretim, uzskatīja, ka Andromedas miglājs ir atsevišķa galaktika. Viņš norādīja, ka Andromedas miglājā ir daudz vairāk novu, nekā Piena Ceļa galaktikā. Ja Andromedas miglājs nav atsevišķa galaktika, tad rodas jautājums, kāpēc vienā galaktikas daļā ir vairāk novu, nekā caurmērā citur.
Strīdu galīgi atrisināja Edvīna Habla atklājumi 1924. gadā, kurš, izmantojot tolaik pasaulē lielāko teleskopu, pierādīja, ka Andromedas miglājs ir atsevišķa galaktika.
Pasiekste
Pasiekste (arī Pasiekstes ciems) ir ciems Ventspils novada Vārves pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļaustrumu daļā 15,3 km no pagasta centra Ventavas, 7,5 km no novada centra Ventspils un 195,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Ventspils dienvidu pievārtē. Veidojusies ap vēsturisko Pasiekstes muižu (Gut Passeexten).
Podupīte (Bērzaunes pieteka)
Podupīte ir Bērzaunes kreisā krasta pieteka Madonas novada Bērzaunes pagastā.
Iztece uz dienvidrietumiem no Bolēnu kalna. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Bērzaunē pie Ratnieku mājām.
Mona Meja Karfa
Mona Meja Karfa (en, dzimusi kā Ratnere (en); Besarābijas guberņa —  Ņujorka) bija ebreju izcelsmes ASV starptautiskā meistare šahā (1950).
Biogrāfija
Piedzimusi bagāta zemes īpašnieka ģimenē. Pēc 1917. gada Krievijas revolūcijas ģimene emigrējusi uz Palestīnu, bet 1930. gados pārcēlusies uz ASV. Septiņas reizes uzvarējusi ASV sieviešu šaha čempionātos (1938, 1941, 1942, 1946, 1948 - kopā ar Gizelu Greseri, 1953, 1974). No 1938. līdz 1950. gadam četras reizes uzvarējusi ASV atklātājos sieviešu šaha čempionātos (en). Trīs reizes piedalījusies Pasaules sieviešu šaha čempionātos: 1937. gadā Stokholmā dalījusi 6.-7. vietu, 1939. gadā Buenosairesā ieņēmusi 5. vietu, bet 1950. gadā Maskavā palikusi 14. vietā. Divas reizes piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla pretendentu turnīros: 1952. gadā bijusi 11. vietā, bet 1955. gadā palikusi 17. vietā. 1971. gadā Ohridā piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā, kurā ierindojusies 15. vietā.
Pārstāvējusi ASV komandu Pasaules šaha olimpiādē 1974. gadā.
Par panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā Karfai kā vienai no četrām pirmajām ASV šahistēm piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu. 2013. gadā uzņemta ASV šaha slavas zālē.
Valdemārs Zandbergs
Valdemārs Zandbergs (dzimis, miris ) bija latviešu teātra un kino aktieris. Visilgstošāk strādājis Liepājas teātrī.
Biogrāfija
Dzimis 1927. gada 5. martā Liepājā. Tēvs Jānis Zandbergs no Vārmes, māte Anna, dzimusi Siliņa, no Lutriņiem atnākuši uz Liepāju. Tēvs, kurš bija galdnieks, ar ģimeni, kurā vēl auga māsa Velta, dzīvojis Vītolu ielā. Tēvs gājis bojā 1941. gada 23. jūnijā Liepājas bombardēšanā savā dzīvoklī Vītolu ielā.
Valdemārs Zandbergs mācījās Liepājas 2. pamatskolā, Liepājas tehnikuma Mehānikas nodaļā, pēc tam uzsāka studijas Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Mehānikas fakultātē, ko nepabeidza. Pēc tam trīs gadus pavadīja Rīgas radio diktora amatā. Strādāja Liepājas rūpnīcā "Sarkanais metalurgs", bet vakaros apmeklēja Liepājas mūzikas skolas vakara nodaļu. 1950. gadā Liepājas teātra režisora Nikolaja Mūrnieka pierunāts atstāja labi atalgoto darbu "Sarkanajā metalurgā" un kļuva par aktieri Liepājas teātrī. 1951. gadā iestājās Latvijas Valsts konservatorijas vokālistu nodaļā, bet drīz vien izstājās un turpināja strādāt Liepājas teātrī. Īslaicīgi bija Akadēmiskā drāmas teātra aktieris (1959—1960) un Dailes teātra aktieris (1971—1973).
No 1956. gada bija vīru kora "Dziedonis" un Liepājas teātra aktieru dziedošā ansambļa "10 kungi" dalībnieks.
Miris 1994. gada 14. novembrī Tuberkulozes un plaušu slimību klīnikā Upeslejās, Stopiņu pagastā, Ropažu novadā. Apglabāts Liepājas Centrālkapos.
Pie V. Zandberga mājas Cieceres ielā 41 Liepājā 2003. gada 5. martā atklāja piemiņas plāksni.
Personīgā dzīve
1973. gadā precējies ar Rīgas Kinostudijas otro režisori Zoju Trupu (dz. Herlingu), meita Anna un dēls Jānis.
Rīgas "Olimp"
Vēsture
Komanda tās sastāvu debijas sezonā veidoja ap pieredzējušu agrāko Latvijas hokeja izlases spēlētāju kodolu, kuru veidoja brāļi Širokovi, Georgijs Pujacs, Aleksandrs Jerofejevs. Oktobrī divas mājas spēles "Olimp" aizvadīja arī Arēnā Rīga. Regulāro sezonu komanda noslēdza pirmajā vietā, taču COVID-19 pandēmijas dēļ izslēgšanas kārtas spēles tika atceltas. Nākamajā sezonā "Olimp" izcīnīja otro vietu regulārajā sezonā, taču finālsērijā ar 4—0 pārspēja HK Zemgale vienību, izcīnot savu pirmo čempiona titulu. Par sērijas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts pieredzējušais Miķelis Rēdlihs, kurš komandas rindām pievienojās februārī.
2022. gadā komanda pārtrauca tās darbību. Komandas kodols turpināja spēlēt Latvijas čempionātā Rīgas "Dinamo" sastāvā.
Akraga
Akraga (grc, la) bija nozīmīga Lielās Grieķijas pilsēta. Tā atradods Sicīlijas dienvidos, pie Sanleones upes, apmēram 120 km no Palermo, Itālijā. Akragas drupas atrodas Agridžento pilsētā, Agridžento provincē un ir ieskaitītas UNESCO pasaules mantojuma sarakstā.
Dibināšana
Akraga bija dibināta uz plato ar izeju uz Vidusjūru pie divām blakus esošām upēm Hipsas (Sanleones) un Akragas, kuras vārdā jaunā polisa arī tika nosaukta. Grēda starp Girdžentas (ziemeļos) un Rupe Atene (austrumos) pauguriem ziemeļos veidoja dabiskas aizsardzības elementu. Pēc Tukidīda ziņām pilsētu ap 582-580 gadu pr.Kr. dibināja grieķu kolonisti no Gēlas, kā arī kolonisti no Krētas un Rodas. Jaunās pilsētas dibinātāji (oikisti) bija Aristonuss un Pistils. Šī bija pēdējā lielā grieķu kolonija Sicīlijā.
Arhaiskais periods
Akragas kontrolētās teritorijas paplašinājās, aptverot visu apgabalu starp Platani un Salso upēm un iestiepjoties Sicīlijas iekšienē. Grieķu vēstures avoti saista šo ekspansiju ar militārām kampaņām, taču arheoloģiskie dati norāda uz to, ka tas bija daudz garāks process, savu maksimumu sasniedzot tikai 5. gadsimta pr.Kr. sākumā. Citas grieķu apmetnes Sicīlijā šajā periodā veica teritoriālu ekspansiju līdzīgā veidā. Izrakumi vairākās vietās šajā reģionā, kuru apdzīvoja sikāni, kā piemēram Monte Sabukina, Gibilgabila, Vasaladži, Sanandželo Muhano, Mussomeli, norāda uz grieķu kultūras pieņemšanu. Paliek jautājums, kāda šīs ekspansijas daļa tika veikta vardarbīgi, un kāda tirdzniecības un akulturācijas ceļā. Teritoriālā ekspansija nodrošināja grieķu pārceļotājiem zemi lauksaimniecības darbu veikšanai, vietējos vergus darbam saimniecībās un kontroli pār sauszemes ceļu no Akragas līdz Himerai Sicīlijas ziemeļu piekrastē. Šis bija galvenais ceļš no Sicīlijas šauruma līdz Tirēnu jūrai, un kontrole pār to priekš Akragas bija noteicošais faktors ekonomiskajam uzplaukumam 6. un 5. gadsimtā pr.Kr. To raksturo kāda paruna. Zināms, ka Platons, redzot šo iedzīvotāju dzīves līmeni, izteicies tā: «Viņi būvē tā, it kā gatavotos dzīvot mūžīgi, bet brauc tā, it ka šī būtu viņu pēdējā diena». Akraga bija viena no pirmajām polisām Sicīlijā, kas sāka kalt savu naudu (ap 520. gadu pr.Kr.).
Ap 570. gadu pr.Kr. Akragu sāka kontrolēt Falariss, pusleģendāra persona, kuru vēlāk pieminēja kā arhetipisku tirānu, kurš, kā saka, nogalināja savus ienaidniekus, sadedzinot tos dzīvus bronzas vērša iekšienē. Antīkajos literatūras avotos viņu saista ar karagājieniem, lai veiktu teritoriālo ekspansiju. Taču iespējams tas ir anahronisms. Viņš valdīja apmēram līdz 550. gadam pr.Kr. Sestā gadsimta otrās puses Akragas politiskā vēsture nav zināma, izņemot divu vadoņu Alkamena un Alkandra vārdus. 6. gadsimta pr.Kr. laikā Akraga turpināja paplašināties uz rietumiem, kas noveda pie sāncensības ar Selinunti, nākošo pilsētu rietumos. Selinuntieši dibināja Mīnojas Hērakleju Platānes upes grīvā, pusceļā starp abām polisām, 6. gadsimta pr.Kr. vidū, taču akragieši to atkaroja ap 500. gadu pr.Kr.
Emmenīdu periods
Terons, Emmenīdu dzimtas loceklis, kļuva par Akragas tirānu ap 488. gadu pr.Kr. Viņš slēdza savienību ar Gēlas un Sirakūzu tirānu Gelonu. Ap 483. gadu pr.Kr. Terons ielauzās un iekaroja Akragas ziemeļu kaimiņu, Himeru. Himeras tirāns Terills pievienojās savam znotam Anaksilam no Regija un selinuntiešiem, un aicināja kartāgiešus atnākt un atjaunot Terilla varu. Kartāgieši tiešām iebruka 480. gadā pr.Kr. pirmā grieķu-pūniešu kara gaitā, taču Terona un Gelona apvienotie spēki Himeras kaujā viņus sakāva. Rezultātā Akraga nostiprināja savu kontroli pār Sicīlijas centrālo daļu apmēram 3500 km2 lielā platībā. Šajā laikā Tempļu ielejā tika realizēta vērienīgu celtniecības projektu virkne, ieskaitot Olimpiskā Zeva tempļa būvniecību, kas bija viens no lielākajiem jebkad celtajiem grieķu tempļiem, kā arī tika izveidots Kolimbetra lielais ūdens rezervuārs. Pēc Sicīlijas Diodora teiktā, tie tika uzcelti par godu Himeras kaujai, izmatojot kā vergus šajā kaujā sagūstītos ienaidnieka karavīrus. Arheoloģiskie dati liecina par to, ka monumentālās celtniecības bums faktiski sākās vēl pirms šīs kaujas, taču turpinājās arī periodā pēc tās. Šajā periodā notika arī vērienīga pilsētas aizsargmūru rekonstrukcija. Terons arī sūtīja savas komandas dalībai Olimpiskajās spēlēs un citās kontinentālās Grieķijas visgrieķu sacensībās. Vairāki Pindara un Simonīda dzejoļi tika veltīti Terona u.c. akragiešu uzvarām, kas liecina par akragiešu identitāti un tā laika ideoloģiju. Grieķu literatūras avoti parasti liela Teronu kā labu tirānu, taču apsūdz vardarbībā un paverdzināšanā viņa dēlu Trasideju, kurš viņu nomainīja 472. gadā pr.Kr. Drīz vien pēc Terona nāves Hierons I Sirakūzietis (Gelona brālis un mantinieks) ielauzās Akragā un Trasideju gāza. Literatūras avotos ir teikts, ka tad Akraga kļuva par demokrātiju, taču, acīmredzot, praktiski tajā dominēja pilsoniskā aristokrātija.
Klasiskais un hellēnisma periods
Periods pēc Emmanīdu valdīšanas beigām ir maz zināms. Oligarhu grupa, saukta par «Tūkstoti», valdīja vairākus gadus 5. gadsimta pr.Kr. vidū, taču tika gāzta. Literatūras tradīcija izšķirošo lomu šajā apvērsumā piedēvē filozofam Empedoklam, taču mūsdienu zinātnieki to apšauba. 451. gadā pr.Kr. Duketijs, sikulu vadonis, uzstājoties pret Sirakūzu u.c. grieķu polisu ekspansiju Sicīlijas iekšējos apgabalos, ielauzās Akragas teritorijā un ieņēma avanposta nometni, sauktu par Motiju. 450. gadā pr.Kr. Duketijs tika sakauts, taču Sirakūzu lēmums viņu atlaist saniknoja akragiešus, un tie uzsāka karu pret sirakūziešiem. Kaujā pie Salso upes viņi cieta sakāvi, kā rezultātā Sirakūzas kļuva par vadošo polisu Sicīlijas austrumos. Sakāve bija tik smaga, ka Akraga uz vairākiem gadiem pārtrauca savas naudas kalšanu. Senie avoti tajā laikā uzskatīja Akragu par ļoti lielu pilsētu. Sicīlijas Diodors saka, ka pilsētu apdzīvoja 200000 iedzīvotāju, no kuriem 20000 bija pilsētnieki. Laertas Diogēns vērtēja pilsētas iedzīvotāju skaitu neticami daudz ap 800000 cilvēkiem. Daži mūsdienu zinātnieki pieņēma Dieodora skaitu, taču arī tas liekas pārāk parspīlēts. Džoss de Vele piedāvā, ka iedzīvotaju skaits sastādīja 16 000–18 000 cilvēkus, un tajā pat laikā Franko de Andželiss vērtē kopējo iedzīvotaju skaitu ap  30 000–40 000 cilvēku. Kad Atēnas noorganizēja Sicīlijas ekspedīciju pret Sirakūzām 415-413. gados pr.Kr. Akraga palika neitrāla. Taču 406. gadā pr.Kr. to izlaupīja kartāgieši. Akraga tā arī nespēja atjaunot savu iepriekšējo statusu, kaut arī tā atjaunojās pēc Timoleona iebrukuma ceturtā gadsimta pr.Kr. beigās, un vēlāk hellēnisma periodā tika veikta liela mēroga celtniecība. 3. gadsimta pr.Kr. sākumā tirāns Fintiass pasludināja sevi par Akragas ķēniņu, kā arī kontrolēja daudzas citas pilsētas. Taču viņa valdīšanas laiks nebija ilgs.
Romiešu periods
Pirmā Pūniešu kara laikā par pilsētu notika cīņa starp romiešiem un kartāgiešiem. Romieši aplenca pilsētu 262. gadā pr.Kr., bet nākamajā gadā pēc uzvaras pār kartāgiešu palīgspēkiem pārdeva tās iedzīvotājus verdzībā. Kaut arī kartāgieši 255. gadā pr.Kr. atkaroja pilsētu, galīgais miera līgums paredzēja pūniešu Sicīlijas atdošanu Romai, un kopā ar to arī Akragu. Pilsēta stipri cieta Otrā Pūniešu kara gaitā (218–201. gadi pr.Kr.), kad Roma un Kartāga cīnījās par kontoli pār to. Visbeidzot 210. gadā pr.Kr. romieši ieņēma Akragu, kaut arī gadsimtiem ilgi pēc tā pilsētu turpināja apdzīvot pārsvarā grieķiski runājoša sabiedrība. Pilsēta no jauna uzplauka zem romiešu varas, bet tās iedzīvotāji pēc Jūlija Cēzara nāves 44. gadā pr.Kr. ieguva pilnīgu romiešu pilsonību. Šajā laikā Akraga tika pārdēvēta pēc romiešu stila par Agridžento (Agrigentum).
Indriķis Zeberiņš
Indriķis Zeberiņš (1882-1969) bija latviešu gleznotājs un grafiķis. 1951. gadā apsūdzēts pretpadomju aģitācijas veikšanā un notiesāts.
Dzīvesgājums
Dzimis Kuldīgas apriņķa Snēpeles pagasta „Sprincsaldeniekos” zemnieka Andreja Zeberiņa ģimenē. Mācījās Griķu Kalnmuižas pagastskolā (1894-1900), Kuldīgas divklasīgajā ministrijas skolā. 1906. gadā devās uz Rīgu, kur mācījās Jaņa Rozentāla studijā un Mūrmaņa vakarskolā, vēlāk uz Petrogradu, kur turpināja mācības Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā. Pirmā pasaules kara laikā viņu iesauca karadienestā, dienēja 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulkā, no 1918. gada bija ilustrators žurnālā "Strēlnieks". 1919. gada vasaru pavadīja Rēzeknē, kur kopā ar E. Efertu-Kluso, A. Upīti un vēl citiem mitinājās LSPR Tautas izglītības komisariāta ēkā Mazajā Nikolaja ielā 12.
1920. gadā atgriezās Latvijā un iestājās Latvijas Mākslas akadēmijā, 1925. gadā beidza J.R. Tillberga Figurālās glezniecības meistardarbnīcu. Pēc 1926. gada strādāja dažādos preses izdevumos, darināja vinjetes, karikatūras, šaržus. Līdz 1931. gadam darbojās žurnālā "Svari". Otrā pasaules kara laikā strādāja žurnāla "Humorists" redakcijā, kur publicēja dažas pretpadomju karikatūras.
Pēc tam, kad I. Zeberiņš 1950. gada novembrī savā dzīvoklī noorganizēja nelegālu mākslas izstādi, 1951. gada 30. aprīlī viņu arestēja Valsts drošības ministrijas darbinieki un apsūdzēja pretpadomju aģitācijas veikšanā pēc KPFSR KK 58. – 10. panta 1. daļas. Apsūdzībā bija arī minēts, ka 1947. gada decembrī viņš fotografējis rindas pie veikaliem, Rīgas mākslas skolas audzēkņu vidū izplatījis pretpadomju satura karikatūras un savos komentāros apmelojis padomju īstenību un padomju armijas militārpersonas. Turklāt viņš savā dzīvoklī glabājis pretpadomju satura literatūru, piemēram, žurnālu "Svari", grāmatu "Baigais gads" u.c. izdevumus.
Līdz 1955. gada 22. oktobrim I. Zeberiņš atradās ieslodzījumā. Destaļinizācijas periodā 1956. gadā viņu atjaunoja par Latvijas PSR Mākslinieku savienības biedru. Miris.
Viņa dēls Modris Zeberiņš (1923-1994) dienēja Latviešu leģionā, pēc kara beigām dzīvoja Vācijā, pēc tam ASV, kur kļuva par rakstnieku.
Darbi
Mākslinieks Indriķis Zeberiņš ar saviem darbiem devis lielu ieguldījumu latviešu grāmatu grafikas attīstībā, kuri atveidoja zemnieku patriarhālo dzīvi, pievēršot uzmanību videi un apkārtējām detaļām, šis sižets turpinās arī viņa gleznās. Gleznojis pārsvarā eļļas tehnikā neliela izmēra lauku sadzīves skatus, ainavas reālistiskā manierē. Raksturīgs humoristisks, izteikti optimistisks tēlojuma skatījums. Tipāži viņa darbos ir viegli pārspīlēti un satīriski. Žurnālu ilustrācijas: „Vērotājs”, „Austrums”, „Stari”, „Jaunības tekas”. Karikatūras un sarži: „Ņirga”, „Vārdotājs”, „Šalkas”,„Svari”, „Lietuvēns” u. c. Altārglezna Smiltenes kapličai 1945.gadā.
Pazīstamākās I. Zeberiņa ilustrētas grāmatas un latviešu tautas pasakas:
Apollo 6
Apollo 6 jeb AS-502 bija NASA Apollo programmas pēdējais nepilotējamais lidojums.
AS-502 lidojuma mērķis bija izmēģināt raķetes Saturn V un Apollo kosmosa kuģa spēju ieiet simulētā trajektorijā uz Mēnesi un servisa moduļa lidojuma pārtraukšanas manevru ar tiešu atgriešanos uz Zemi. Tāpat arī bija jāpārbauda komandmoduļa karstuma vairogs, ieejot Zemes atmosfērā tādā ātrumā un leņķī, ar kādu tas nonāks no Mēness trajektorijas.
Derīgā krava bija Apollo komandas un servisa modulis un mēness moduļa masas makets Lunar Module Test Article.
Lidojuma gaita
Apollo 6 tika palaists 12:00:01 UTC ar nesējraķeti Saturn V no Kenedija kosmosa centra starta laukuma LC-39A. Lidojuma otrajā minūtē raķete piedzīvoja Pogo svārstības, kas ilga aptuveni 30 sekundes. Daļēji vibrāciju dēļ sākās strukturālas problēmas adapterī, ar kuru pie raķetes bija piestiprināts komandas un servisa modulis. 133. sekundē tika pamanītas atdalāmies dažas detaļas.
Pēc pirmās pakāpes atdalīšanās otrajai pakāpei radās problēmas. 2. dzinējs darbojās nestabili, līdz atslēdzās, un tūlīt atslēdzās arī 3. dzinējs. Raķetes vadības sistēma to kompensēja, atlikušos trīs dzinējus darbinot 58 sekundes ilgāk. Trešā pakāpe arī tika darbināta 29 sekundes ilgāk.
Ceturtā pakāpe S-IVB un komandmodulis tika ievadīts 173,14 km × 360,10 km orbītā plānotās apļveida 190 km orbītas vietā. Pēc diviem apriņķojumiem vajadzēja iedarbināt ceturto pakāpi, lai ievadītu kosmosa kuģi simulētā Mēness trajektorijā — eliptiskā orbītā, līdzīgi kā Apollo 4. S-IVB dzinēju tomēr neizdevās iedarbināt.
Lai ieietu eliptiskā orbītā ar apogeju, 442 sekundes tika darbināts servisa moduļa dzinējs. Ar to gan nebija pietiekami, lai sasniegtu nepieciešamo atmosfērā ieiešanas ātrumu: vietā tika sasniegts tikai  ātrums.
Lai gan Apollo 6 pilnībā nesasniedza plānotos Mēness lidojuma parametrus, tika novērtēts, ka izmēģinājumi ir pietiekami, lai nākamajā lidojumā sūtītu astronautus.
Saukāni
Saukāni ir ciems Nautrēnu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 276 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie vietējā autoceļa V530 (Livzinīki_Krīvu Stiglova).
Jakobs Hurts
Jakobs Hurts (et; dzimis Himmastes ciemā Vidzemes guberņā, Krievijas Impērijā, miris  Sanktpēterburgā, Krievijas Impērijā) bija igauņu folklorists, teologs, valodnieks un sabiedrisks darbinieks.
Bērnība un jaunība
Jakobs Hurts dzimis Himmastes ciemā zemnieku ģimenē. Viņa tēvs — nabadzīgs, bet izglītots un dievbijīgs — strādāja par lauku skolotāju. Neskatoties uz nabadzību, Jakobs veiksmīgi beidza ciema un pagasta skolas, kā arī Tartu ģimnāziju. 1859. gadā viņš iestājās Tartu Universitātē, saskaroties ar zināmām grūtībām: spējīgais jauneklis tika pieņemts apmācībai, taču tika atzīts par "personu bez īpašumiem": skolotāji no Tartu ģimnāzijas, kurā Hurts bija mācījies, savāca 100 rubļus. Ņemot vērā nākotnes dzīves perspektīvu, kā arī tēva uzstājību, Jakobs iestājās universitātes teoloģijas fakultātē, lai gan jauno cilvēku vairāk saistīja tādas zinātnes kā filoloģija un folkloristika.
Vēl būdams students, Hurts sāka piedalīties Igaunijas akadēmiskās sabiedrības darbā. Ievērojamais vācbaltiešu valodnieks, somugru valodu speciālists, Pēterburgas Zinātņu akadēmijas loceklis Ferdinands Vīdemans (Ferdinand Wiedemann) pieņēma Jakobu par savu asistentu pētījumos par dienvidigauņu dialektiem. 1864. gadā Hurts publicēja nelielu brošūru, lai atbalstītu igauņu valodas jauno ortogrāfiju. Nākamajā gadā viņš absolvēja Tartu universitāti kā teoloģijas kandidāts. Hurta kandidāta disertācija bija veltīta Heinriha Štāla — mācītāja un rakstnieka, pirmā igauņu valodas mācību grāmatas autora — darbības pētījumiem.
Pēc universitātes beigšanas Jakobs Hurts strādāja kā akadēmiķa Aleksandra Midendorfa bērnu mājskolotājs, vienlaicīgi stažējoties Otepē baznīcā. Tomēr Rīgas konsistorija neapstiprināja viņa kandidatūru mācītāja amatam, un Hurts, universitātē nokārtojis skolotāja eksāmenu, 1868. gadā devās uz Sāremā salu, vēlāk atgriežoties Jurjevā (Tartu), kur kļuva par ģimnāzijas skolotāju.
Тartu periods
Tartu periods Jakoba Hurta dzīvē bija ļoti ražīgs. 1869. gadā viņš — Igaunijas 1. Dziesmu svētku organizēšanas komitejas loceklis — tika ievēlēts par Igaunijas Rakstnieku biedrības prezidentu, kā arī par Aleksandra ģimnāzijas dibināšanas komitejas priekšsēdētāju. Šī ģimnāzija, nosaukta Aleksandra II Romanova vārdā, tika izveidota pēc igauņu zemnieku iniciatīvas.
Divus gadus Hurts pildīja Tartu Igaunijas zemnieku biedrības prezidenta pienākumus. 1872. gadā viņš kļuva par mācītāju Otepē ciemā. Jaunā mācītāja ietekme uz draudzi bija lieliska: ar viņa palīdzību tika uzbūvētas trīs skolas, izveidoti trīs orķestri, pārveidota mācību kārtība skolās.
70. gadu sākumā Jakobs Hurts nopietni aizrāvās ar folkloristiku. Viņš piesaistīja 114 cilvēkus Igaunijas folkloras kolekcijas izveidei, 58 pagastos tika savākti aptuveni 13 000 tekstu. Savāktais materiāls tika apkopots tekstu korpusā "Monumenta Estoniae Antiquae", pamatojoties uz to, tika publicēti tautas dziesmu "Vus kannel" krājumi. Pirmie divi no šiem krājumiem, kā arī trīssējumu izdevums "Setukeste laulud" tika publicēti Hurta redakcijā vēl viņa dzīves laikā.
Pēterburgā
Ap 1880. gadu Hurta attiecības ar vācu un pārvācotajiem mācītājiem pasliktinājās, piespiežot viņu atstāt Otepē draudzi un kopā ar ģimeni pārcelties uz Sanktpēterburgu, kļūstot par Sanktpēterburgas Svētā Jāņa draudzes mācītāju. Tajā laikā Krievijas galvaspilsētā dzīvoja ne mazāk kā 20 tūkstoši igauņu, un tas deva Hurtam lielas iespējas nodarboties ar folkloristiku. 1886. gadā viņš Helsingforsā aizstāvēja doktora disertāciju lvalodniecībā, iegūstot doktora grādu.
1888. gadā mācītājs vadīja paša organizēto masu kustību, lai savāktu igauņu tautas dziesmas, leģendas, ticējumus un nostāstus. Viņa aicinājumu atbalstīja 1400 brīvprātīgie. Šie brīvprātīgie palīgi apmeklēja igauņu mājas un ieguva folkloras materiālu aptuveni 124 000 lappušu apmērā. Pēc tam Hurts un viņa palīgi šo materiālu sistematizēja un apvienoja atsevišķos sējumos. Tā rezultātā Igaunijā tika izveidots viens no bagātākajiem nacionālās folkloras fondiem: 162 sējumi, sastāvoši no 114 700 lappusēm. Tika pierakstītas un saglabātas pēcnācējiem un zinātnei 47 556 tautas dziesmas.
Finansiālu grūtību dēļ dienas gaismu ieraudzīja tikai divi no sešiem tautas dziesmu krājumiem: tās tika publicētas 1875. un 1876. gadā, apvienotas ar nosaukumu "Vana kannel". Daudz vēlāk, 1938. un 1941. gadā, jau ilgu laiku pēc Hurta nāves tika publicēti vēl divi krājumi.
Nāve
Jakoba Hurta ieguldījums igauņu zinātnē un kultūrā mūsdienu Igaunijā ir augstu novērtēts: gandrīz divdesmit gadus, līdz Igaunija pārgāja uz eiro, 10 kronu banknotes priekšpusi rotāja viņa portrets. Valstī atrodas arī vairāki pieminekļi Hurtam. Vispazīstamākie no tiem ir pieminekļi Tartu un Otepē, kur mācītājs bija dzīvojis un strādājis.
Playboi Carti diskogrāfija
Amerikāņu repera Playboi Carti diskogrāfija sastāv no trim studijas albumiem, viena EP, trim miksteipiem un vienpadsmit singliem (tostarp seši kā galvenais mākslinieks)
Playboi Carti, kas tajā laikā bija pazīstams kā $ir Cartier, 2011. gada novembrī un 2012. gada novembrī pats izdeva divus miksteipus: THC: The High Chronicles un Young Mi$fit. 2013. gadā viņš nomainīja savu vārdu uz Playboi Carti. 2016. gadā viņš tika parakstīts ar Interscope Records un ASAP Mob izdevniecību AWGE.
2017. gada aprīlī, Playboi Carti izdeva savu debijas miksteipu, kas ASV Billboard 200 topā debitēja 12. vietā. Tas radīja divus veiksmīgus singlus: "Magnolia" un "wokeuplikethis*". 2017. gada jūnijā viņš tika nosaukts par vienu no desmit XXL "2017. gada pirmkursnieku klasē".
2018. gada maijā, viņš izdeva savu debijas studijas albumu Die Lit. Tas debitēja 3. vietā ASV Billboard 200 topā. Viņa otrais studijas albums Whole Lotta Red tika izdots 2020. gada Ziemassvētku dienā. Tas debitēja 1. vietā ASV Billboard 200 topā par viņa līdz šim lielāko pārdošanas apjomu debiju.
Svjatopolku-Mirsku dzimta
Svjatopolku-Mirsku dzimta arī Mirsku dzimta bija sena kņazu dzimta Polijā un Krievijā. Dzimtas pirmsākumi tiek lēsti ap 16. gadsimta sākumu. Kopš 18. gadsimta dzimta mainījusi uzvārdu no Mirski uz Svjatopolki-Mirski. Svjatopolks bija Kijevas kņaza Vladimira Svjatoslaviča dēls. Dzimta sevi uzskatīja par īstajiem Miras īpašniekiem. Kņazu dzimtas tituls apstiprināts 1821. gadā Polijā un 1861. gadā Krievijā.
Atpazīstamākie dzimtas pārstāvji:
Baltupe
Baltupe var būt:
Silvija Seinta
Sākumā bijusi modele, vēlāk pievērsusies pornoindustrijai. 1996. gadā Penthouse Čehijas izdevumā atzīta par Pet of the Year. 1998. gada oktobrī kļuva par žurnāla ASV izdevuma Pet of the Month. Kopumā uzņēmusies vairāk nekā 300 pornogrāfiskajās filmās. Saņēmusi vairākus apbalvojumus, tai skaitā AVN balvu 1998. gadā. 2012. gadā uzņemta AVN slavas zālē.
Hugenoti
Hugenoti (fr;, atvasinājums no eitgenôz — "sabiedrotais") ir franču protestanti, kuru izcelsme meklējama 16.—17. gadsimtā. Lielākā daļa hugenotu bija kalvinisti. Ap 1562. gadu Francijā bija gandrīz 2 miljoni hugenotu, kuri apdzīvoja galvenokārt valsts dienvidu un centrālo daļu. Sekojošo vajāšanu dēļ liela daļa hugenotu tika nogalināti, bet apmēram 210 līdz 900 tūkstoši — pameta Franciju. Mūsdienās Francijā ir apmēram 300 000 kalvinistu.
Vēsture
16. gadsimtā Francijā izplatījās reformācija, galvenokārt Žana Kalvina mācība, kuras piekritējus sāka dēvēt par hugenotiem. Jau karaļa Fransuā I laikā sākās hugenotu vajāšana, kas sasniedza kulmināciju Svētā Bērtuļa nakts slaktiņā Francijas ticību kara laikā. Karš beidzās 1589. gadā, kad hugenots Anrī IV tika kronēts par Francijas karali, un, lai gan viņš pārgāja katoļticībā, 1598. gada 13. aprīlī tika pieņemts Nantes edikts, kas izsludināja ticības brīvību Francijā.
Hugenotu apspiešana atsākās 1620. gadā, kad pēc Anrī IV nāves par karali bija kļuvis astoņus gadus vecais Luijs XIII, taču faktiskā valsts vadītāja, kamēr Luijs bija nepilngadīgs, bija viņa māte katoliete Marija Mediči. No 1621. līdz 1629. gadam notika vairākas hugenotu sacelšanās, kas tika apspiestas.
Vālodžu dzimta
Izplatība
Vālodžu dzimtas sugas sastopamas Āfrikā, Eiropā, Āzijā, Filipīnās un Austrālijā. Dzimta attīstījusies Indonēzijā un vēlāk izplatījusies rietumu un dienvidu virzienā. Lielākā sugu dažādība sastopama tropos un subtropos. Tikai dažas sugas ir gājputni — tās, kas ligzdo mērenajā joslā. Arī dažas tropu sugas veic sezonālus pārlidojumus.
Latvijā
Latvijā sastopama viena vālodžu dzimtas suga — vālodze (Oriolus oriolus), kas ir samērā parasta un izplatīta ligzdotāja.
Hugenoti
Vēsture
Hugenotu vajāšana pastiprinājās līdz ar Luija XIV valdīšanas sākumu 1661. gadā. Protestantu dievkalpojumi tika aizliegti, baznīcas slēgtas, un hugenoti tika spiesti pāriet katoļticībā. 1685. gadā Fontenblo edikts atcēla ticības brīvību Francijā, un hugenoti bija spiesti pāriet katoļticībā vai pamest Franciju. Gada laikā 210 līdz 900 tūkstoši hugenotu pameta Franciju un apmetās Anglijā, Nīderlandē, Šveicē, Zviedrijā, Dānijā, Brandenburgā-Prūsijā, Kurzemē un citās protestantu zemēs, kā arī Kāpas kolonijā Dienvidāfrikā un Ziemeļamerikā. Hugenotu vajāšana turpinājās arī 18. gadsimtā. Par protestantu ticības piekopšanu draudēja ieslodzījums vai izsūtīšana katorgā.
Laforža
Laforža (fr) ir upe Kanādas austrumos, Kvebekas provincē, Lagrandas labā krasta pieteka. Plūst Labradoras pussalas vidienē no Kaniapisko ūdenskrātuves pussalas vidienē līdz Lagrandas 4. ūdenskrātuvei Lagrandas upes augštecē. Pēc Kaniapisko ūdenskrātuves izbūves uz Laforžu ir novirzīta Kaniapisko upes augštece ar sateces baseinu 37 660 km². Upe nodēvēta par godu Jaunfrancijas 18. gadsimta sākuma abatam Mišelam Laforžam (Michel Laforge). Nosaukums apstiprināts 1963. gadā.