cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Temisto (pavadonis)
Temisto ir neliels Jupitera pavadonis. To atklāja Čārlzs Kovals (Charles T. Kowal), pārlūkojot attēlus, kurus ieguva ar 122 cm Šmita teleskopu Palomarā. Tam tika piešķirts sākotnējais apzīmējums S/1975 J 1, tomēr, tā kā netika veikti pietiekoši daudz novērojumu, lai noteiktu tā orbītu, pavadonis tika pazaudēts.
pavadoni atkal atklāja Skots Šepards (Scott S. Sheppard), Deivids Džūits (David C. Jewitt), Yanga R. Fernández un Jūdžīns Magnīrs (Eugene A. Magnier). Tam tika piešķirts sākotnējais apzīmējums S/2000 J 1. Drīz tika secināts, ka tas ir tas pats 1975. gada objekts.
2002. gada oktobrī pavadonim tika piešķirts vārds Temisto. Temisto ir tēls sengrieķu mitoloģijā.
Temisto orbīta ir neparasta ar to, ka tas, atšķirībā no citiem Jupitera pavadoņiem, kuri riņķo grupās, riņķo viens starp Galileja un Amaltejas grupas pavadoņiem.
Augšžokļa kauls
Augšžokļa kauls ir pāra, gaisu saturošs cilvēka galvaskausa sejas daļas kauls. Augšžokļa kaulos abās deguna pusēs atrodas ar gaisu pildīti dobumi, kas ietilpst deguna blakusdobumu sistēmā. Kaulam izšķir ķermeni un četrus izaugumus:
Augšžokļa ķermenis
Augšžokļa ķermenis (corpus maxillae) ir kaula centrālā daļa, kurā ir gaisu saturošs dobums jeb Haimora dobums (sinus maxillaris). Ķermenim ir četras virsmas: priekšējā (facies anterior), augšējā jeb acs dobuma virsma (facies orbitalis), mugurējā jeb padeniņu virsma (facies infratemporalis) un mediālā jeb deguna virsma (facies nasalis).
Priekšējās virsmas (facies anterior) mediālajā malā ir deguna ierobs (incisura nasalis) Deguna ierobu priekšpusē norobežo priekšējā deguna smaile (spina nasalis anterior). Uz priekšējās virsmas atrodas arī zemacs atvere (foramen infraorbitale), kur atveras zemacs kanāls (canalis infraorbitalis). uz leju no zemacs atveres ir neliela suņa bedrīte (fossa canina). Starp priekšējo virsmu un acs dobuma virsmu atrodas acs dobuma apakšējā mala jeb zemacs mala (margo infraorbitalis).
Augšējā jeb acs dobuma virsma (facies orbitalis) ir gluda. uz tās ir zemacs rieva (sulcus infraorbitalis), kas pāriet zemacs kanālā (canalis infraorbitalis).Starp acs dobuma virsmu un priekšējo virsmu atrodas acs dobuma apakšējā mala jeb zemacs mala (margo infraorbitalis).
Deguna virsma (facies nasalis) palīdz veidot deguna dobuma laterālo sienu, tā atrodas vertikālā plaknē. Uz šīs virsmas ir liela augšžokļa dobuma atvere (hiatus maxillaris), kuras priekšpusē ir asaru rieva (sulcus lacrimalis). Deguna virsmā ir redzama gliemežnīcas šķautnīte (crista conchalis), pie kuras stiprinās apakšējā deguna gliemežnīca.
Mugurējā jeb padeniņu virsma atrodas frontālajā plaknē, tā ir izliekta un veido augšžokļa pauguru (tuber maxillae). Šajā virsmā ir arī daudz sīku alveolāro kanālu atverīšu (foramina alveolaria), kur atveras alveolārie kanāli (canales alveolares), pa kuriem iet zobu asinsvadi un nervi.
Augšžokļa izaugumi
Reizēm augšžokļa kaula priekšējā daļā saglabājas šuve, kas atdala kaula daļu, kurā atrodas priekšzobu ligzdiņas. Tas ir priekšzobu kauls (os incisivum).
Sistēmiskā sarkanā vilkēde
Sistēmiskā sarkanā vilkēde (SLE) ir hroniska autoimūna iekaisuma slimība, ko raksturo autoantivielas pret šūnu kodolu komponentiem organismā. Tā ir multisistēmu slimība un var skart jebkuru orgānu: nieres, ādu, locītavas, plaušas, nervu sistēmu, sirdi u.c. Vissmagākās komplikācijas ir nefrīts, neiroloģiskie traucējumi un ateroskleroze. Sistēmiskā sarkanā vilkēde ir pazīstama kā slimība, kas atdarina citu slimību simptomus. Vislielākās izredzes tikt pie pareizās diagnozes ir, konsultējoties ar ārstu reimatologu. Raksturīga SLE ārējā izpausme ir M tauriņveida eritēma uz sejas. Šī sarkanā maska arī deva slimības latīņu nosaukumu 20. gadsimta sākumā, jo atgādināja kopš viduslaikiem zināmo sejas ādas tuberkulozi jeb ‘’lupus vulgaris’’, kas tika dēvēta par “vilka purnu” ( “vilks”). Saskarsmē ar slimnieku, kuram tā ir, nav iespējams saslimt veselam cilvēkam, jo sistēmiskā sarkanā vilkēde nav infekcijas slimība. Neskatoties uz izdzīvošanas izredžu uzlabošanos pēc glikokortikoīdu un citu imūnsupresīvo preparātu ieviešanas, mirstība no sistēmiskās sarkanās vilkēdes joprojām ir augsta.
Epidemioloģija
Slimības izplatība tiek vērtēta kā 20-150 gadījumi uz 100 000 iedzīvotājiem, 9 gadījumos no 10 tās ir sievietes. Slimība var attīstīties jebkurā vecumā, bet visbiežāk sākas starp 15 un 40 gadiem, bērniem tā ir daudz smagāka. Cēloņi joprojām nav skaidri, šķiet ka veicinošo faktoru starpā ir hormonālie traucējumi, ultravioletais starojums, silīcija dioksīda putekļi, dažas vīrusu infekcijas (Epšteina—Barra vīruss) un daži medikamenti. Kaut gan vairums gadījumu ir sporādiski, izskatās, ka pastāv zināma iedzimta uzņēmība. SLE nereti parādās uz citu slimību fona, kā tireoidīts, hemolītiskā anēmija, idiopātiskā trombocitopēniskā purpura. Savukārt SLE var kombinēties ar Šēgrēna sindromu vai antifosfolipīdu sindromu.
Jaundzimušo SLE izraisa no mātes iegūtās autoantivielas 1% gadījumu.
Simptomi
Slimniekiem nav vienota simptomu kopuma. Parasti simptomi attīstās lēnām un ilgu laiku tie pārsvarā ir nespecifiski: neizskaidrojams svara zudums, nogurums, muskuļu vājums vai sāpes muskuļos. Slimības paasinājumi mijas ar remisijām un reti tiek izvērtēti kā vienas un tās pašas kaites izpausmes. Drudža epizodes tiek ārstētas kā gripa, bezmiegu izskaidro ar darba stresu.
SLE skar vairākas organisma sistēmas.
Viens no simptomiem kas liek domāt par SLE ir sejas tauriņveida eritēma, kas sniedzas pāri deguna mugurai un vaigiem. Tā ir raksturīga apmēram 50% SLE slimnieku, bet arī citas patoloģijas, kā rozaceja, pelagra, dermatomiozīts dod līdzīgu ainu. Tā parādās pēkšņi, nav sāpīga, bet izraisa dedzinošu jeb karstuma sajūtu. Uzturēšanās saulē saasina apsārtumu. Dažiem slimniekiem tas turas visu laiku, citiem parādās tikai slimības uzliesmojumu periodos. SLE eritēma var skart arī plaukstu ādu. Uz citām ķermeņa daļām var novērot apaļus plakanus izsitumus, kas pāriet, neatstājot rētas. Slimniekiem attīstās arī fotosensitivitāte - izsitumi un nieze, nātrene, kas rodas saules gaismā, pat mērenā. Nav reti Reino sindroms, vaskulīts, kapilāru un sīko asinsvadu paplašinājums (teleangiektāzija). Turpretim aukstuma ietekmē rodas ekstremitāšu tīklveida zilgana vai sarkanīga diskolorācija ar nejutīgumu un tirpšanas sajūtu — livedo reticularis, — kas atsevišķos gadījumos var komplicēties ar sāpīgām čūlām, pēc kurām paliek atrofiskas pigmentētas rētas. Šis stāvoklis var būt arī viens no topošās trombozes priekšnoteikumiem.
No muskuloskeletāliem traucējumiem ir raksturīgs nesimetrisks artrīts, kas skar plaukstas pamatnes, delnas, pirkstus, ceļu locītavas. Tas nav erozīvs un neizraisa locītavu deformācijas atšķirībā no reimatoīdā artrīta. Locītavu pietūkums ir neizteikts un sāpes šķiet neatbilstam bojājuma pakāpei. Apmēram 44% slimnieku pirmajā gadā pēc ārstēšanas sākuma piedzīvo asimptomātisko avaskulāro nekrozi, kas visbiežāk skar augšstilba kaula galviņu. Tā var būt saistīta ar slimības patoģenēzi, kā arī ar kortikosteroīdu preparātu lietošanu. Dažiem slimniekiem attīstās miastēnija.
Neiroloģiskie traucējumi var tikt sadalīti primārajos — slimības izraisītos, un sekundārajos — ko veicina raizes par nākotnes nenoteiktību un atkārtotas fiziskās ciešanas. To skaitā ir nespēja koncentrēties, garastāvokļa nestabilitāte, trauksme, depresija. Migrēna un galvassāpes var būt saistītas ar antifosfolipīdu sindromu. Galvassāpes un garastāvokļa traucējumi ir visbiežāko sūdzību starpā, bet ir grūti atšķirt vai tām ir primārs vai sekundārs raksturs. Kognitīvās spējas pavājinās 21-67% slimnieku. No tīri organiskiem bojājumu var minēt aseptisko meningītu, kraniālo neiropātiju, horeju, demielinizācijas sindromu, mielopātiju, hronisko polineiropātiju un Gijēna—Barē sindromu. Akūts transversāls mielīts ir diezgan rets, bet prasa neatliekamo medicīnisko palīdzību.
SLE var izraisīt vairākas izmaiņas plaušās. Ilgstoša steroīdu lietošana arī paaugstina oportūnisko infekciju risku. Pleirīts ir viens no SLE diagnozi apstiprinošiem kritērijiem. Tas raksturojas ar šķidruma uzkrāšanos pleiras dobumā, kas tādā gadījumā ir eksudatīvs, ar paaugstinātu laktātdehidrogenāzes līmenī (> 0,6). Pleirītu pavada sauss klepus, sāpes krūtīs, kas pastiprinās dziļi elpojot, klepojot, šķaudot. Elpas trūkums vai aizdusa var liecināt par plaušu emboliju, pneimoniju, plaušu hipertensiju, intersticiālo plaušu slimību. Hemoptīze (asins atklepošana) savukārt ir reta, bet akūta un dzīvībai bīstama plaušu komplikācija.
Perikardīts ir visbiežāk sastopams sirds bojājums. To raksturo sāpes sirds apvidū, aizdusa, kas mazinās slimniekam saliecoties uz priekšu. Var rasties miokardīts ar sirds mazspējas simptomiem, tas var kombinēties ar plaušu hipertensiju. Dažreiz var pievienoties arī endokardīts (Libmana—Saksa endokardīts). Ateroskleroze ir viena no smagākām slimības komplikācijām. Tā var skart jebkuru organisma asinsvadu, tai skaitā arī sirds, izraisot sirds išēmisko slimību.
No iekšējiem orgāniem nieres ir visbiežāk iesaistītas patoloģiskajā procesā. Kaut tikai aptuveni 50% pacientu izsaka sūdzības, biopsijas pētījumi pierāda nieru iekaisumu vairumā gadījumu. Tāpēc ir būtiski katrreiz histoloģiski precizēt nieru bojājuma pakāpi, lai laikus uzsāktu ārstēšanu un uzlabotu ilgtermiņa prognozi. Glomerulonefrīts parasti attīstās slimības pirmajos gados, bet bieži sākumā paliek asimptomātisks. Vēlāk var novērot paaugstinātu asinsspiedienu, asinis urīnā (hematūrija), galvassāpes, reiboni, sāpes nieru rajonā, sejas un kāju tūsku. Vēlīnā stadijā iestājas hroniska nieru mazspēja un urēmija, arī sirds dekompensācija.
3. gadsimts p.m.ē.
Gadsimta sākumā Vidusjūras baseinā austrumos dominēja Senās Grieķijas karaļvalstis, bet rietumos valdīja Kartāga. Šis sadalījums izjuka gadsimta vidū, kad starp Kartāgu un Romas Republiku radās konflikts. Gadsimta otrajā pusē starp abām varām izcēlās Pirmais un Otrais pūniešu karš. Pēc Otrā kara romieši kļuva par dominējošo varu Vidusjūras rietumos.
Lēnes apriņķis
Lēnes apriņķis (et — ‘Rietumu apriņķis’) ir viens no 15 Igaunijas apriņķiem. Apriņķis atrodas valsts ziemeļrietumos, austrumos tas robežojas ar Harju, Raplas un Pērnavas apriņķiem, bet rietumos to apskalo Baltijas jūra. Lēnes apriņķis atrodas Rietumigaunijas zemienē, tā administratīvais centrs ir Hāpsalu.
Vēsture
Skatīt Ridala.
Administratīvais iedalījums
Pēc 2017. gada teritoriālās reformas apriņķī ir 3 pašvaldības - Hāpsalu pilsētas pašvaldība, Lēnes-Nigulas pagasts un Vormsi pagasts.
Džonstons
Džonstons var būt:
Baiba Skride
Baiba Skride (dzimusi Rīgā) ir latviešu vijolniece.
Biogrāfija
Baiba Skride dzimusi muzikantu ģimenē, par mūziķēm kļuvušas arī abas viņas māsas: Lauma spēlē klavieres, Linda — altu. Baiba sākusi mācības mūzikas skolā jau četru gadu vecumā. 1995. gadā iestājās Rostokas konservatorijas sagatavošanas nodaļā, apmeklēja Rudžero Riči meistarklases.
Uzstājusies kopā ar lieliem orķestriem Eiropā, Japānā, Austrālijā un ASV. Muzicējusi ansambļos kopā ar Gidonu Krēmeru, Izabellu van Koilenu, Solu Gabetu, Dāvidu Geringasu, Emanuelu Paju, Šaronu Kamu.
Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas svētki
Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas svētki ir katoļu baznīcas reliģiski svētki, ko atzīmē. Latvijā tos visplašāk svin Aglonas Vissvētākās Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas Romas katoļu bazilikā.
Marijas aizmigšana un debesīs uzņemšana ir vieni no senākajiem mariāniskajiem svētkiem gan Austrumu, gan Rietumu baznīcā. Austrumu baznīcā Marijas aizmigšanas svētki tika izsludināti 7. gadsimtā ar imperatora Maurīcija dekrētu, pēc tam tika uzsākta svētku svinēšana arī Romā. 8. gadsimtā tie ieguva pašreizējo nosaukumu.
Svētki simbolizē pilnīgu savienošanos ar Dieva valstību, pirmvecāku grēku izpirkšanu, mūžīgo atpestīšanu, kā arī uzvaru pār grēku.
Tiek atzīmēti kā valsts svētki Austrijā, Austrumtimorā, Beļģijā, Beninā, Burundijā, Čīlē, Francijā, Grieķijā, Gvatemalā, Horvātijā, Itālijā, Kamerūnā, Kiprā, Kotdivuārā, Lietuvā, Luksemburgā, Maltā, Polijā, Portugālē, Slovēnijā, Spānijā un Šveicē.
1935. gada Vuelta a España
Sacensībās piedalījās 50 braucēji, ieskaitot 32 Spānijas pārstāvjus, 29 sasniedza finišu. Tika apgalvots, ka laika apstākļi (lietains un auksts) devuši priekšrocības Beļģijas braucējiem. Beļģijas pārstāvis Gistāfs Delors trešajā posmā pārņēma līdera krekliņu ar deviņu minūšu pārsvaru. Deloram izaicinājumu meta Mariano Kanjardo. Tomēr trīspadsmitajā posmā Kanjardo krita un zaudēja piecas minūtes. Pēdējā posmā ar finišu Madridē Delors pierādīja savu pārākumu, uzbrūkot un gūstot uzvaru gan posmā, gan kopvērtējumā.
Trikātas pagasts
Trikātas pagasts ir viena no Valmieras novada administratīvajām teritorijām, Gaujas kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Strenču pilsētu un Brenguļu, Valmieras, Jērcēnu un Plāņu pagastiem, kā arī Smiltenes novada Smiltenes un Blomes pagastiem.
Upes
Abuls, Dedums, Gauja, Lisa, Melderupīte, Nigra un  Vaiģupīte
Ezeri
Dutkas ezers, Baznīcas ezers, Trikātas ezers
Vēsture
Trikāta rakstu avotos pirmo reizi minēta 1208. gadā kā Tālavas latgaļu valsts centrs. 1224. gadā Trikātas apvidus pēc Tālavas sadalīšanas nonācis ordeņa pakļautībā. 1935. gadā Valkas apriņķa Trikātas pagasta platība bija 301,3 km² un tajā dzīvoja 3035 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Taures, Trikātas un Vāles ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1945. gadā Valkas rajona Trikātas ciemam pievienoja likvidēto Taures ciemu. 1965. gadā Trikātas ciema padomju saimniecības «Plāņi» teritoriju pievienoja Plāņu ciemam. 1975. gadā Trikātas ciemam pievienots likvidētais Vāles ciems, bet daļa Trikātas pagasta teritorijas pievienota Plāņu ciemam, savukārt 1979. gadā daļa Plāņu ciema teritorijas pievienota Trikātas ciemam. 1981. gadā daļa Trikātas ciema teritorijas pievienota Brenguļu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Trikātas pagastu iekļāva Beverīnas novadā. 2021. gadā Beverīnas novadu iekļāva Valmieras novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Trikāta (pagasta centrs), Dutka, Ūdriņas.
Herkulāna
Herkulāna (mūsdienu itāliešu valodā iepriekš Resina, kopš 1969. gada Ercolano) bija Senās Romas pilsēta, kas atradās Kampānijas reģionā. 79. gadā m.ē. tā līdz ar Pompejiem tika iznīcināta Vezuva izvirdumā. Izvirduma laikā Herkulāna bija mazāka par Pompejiem, taču tās iedzīvotāji bija pārtikušāki.
Pelvas apriņķis
Pelvas apriņķis ir viens no 15 Igaunijas apriņķiem. Apriņķis atrodas valsts dienvidaustrumos, tas robežojas ar Tartu apriņķi ziemeļos, Valgas apriņķi rietumos, Veru apriņķi dienvidos un Krieviju austrumos. Austrumos to apskalo Pleskavas ezers. Pelvas apriņķis ir viens no mazākajiem Igaunijas apriņķiem, tā administratīvais centrs ir Pelva.
Vēsture
Skatīt Ugaunija
Administratīvais iedalījums
Pēc 2017. gada teritoriālās reformas apriņķī ir 3 pašvaldības - Kanepi pagasts, Pelvas pagasts un Repinas pagasts.
Kristofers Helbigs
Kristofers Helbigs (en) ir Centrāleiropā pazīstams menedžeris, kurš labāk kļuva pazīstams 2005. gada nogalē, kad pārņēma no Dāvida Brandesa igauņu mūzikas grupas Vanilla Ninja menedžera pienākumus.
Porcelāns
Porcelāns ir balta (parasti) saķepusi masa ar blīvu, gaismcaurlaidīgu (plānā slānī), ūdensnecaurlaidīgu un gāznecaurlaidīgu drumstalu, kas sastāv no augstvērtīga māla, kvarca smiltīm un laukšpata. Porcelāns jādedzina 1200° - 1400° C temperatūrā.
Vēsture
Tangu dinastijas valdīšanas laika politiskā stabilitāte veicināja mākslas un kultūras attīstību. Sākās porcelāna radīšanas process. Tas bija prasījis ilgus eksperamentus, meklējot īsto sastāvu un attiecības, tādēļ dabiski, ka ražošanas tehneloģiju glabāja kā lielu noslēpumu. Katrs priekšmets tika gatavots kā patstāvīgs mākslas darbs. Smalks, balts, plāns vēlāk atkarībā no glazūras sastāvdaļām arī viegli tonēts, tas ieguva lielu piekrišanu aristokrātiskajās galma aprindās.
Pamazām porcelāns kļuva par neatņemamu aristokrātijas dzīves sastāvdaļu. 7. — 8. gadsimta porcelāna trauki lielākoties bija masīvi, apaļotām formām. Tās bija krūzes un kausi, kas savu monumentalitāti saglabāja vēl no senajiem tautas podniecības laikiem.
Senākajos posmos trauku gleznojumos iecienīti bija trīs krāsu salikumi — zils, zaļš, dzeltens.
11. — 13. gadsimta porcelāna trauku formas kļuva izsmalcinātākas un daudzveidīgākas. Sunu dinastijas laikā krāsas nomainīja maigākas. Pārsvaru guva klusināti pelēcīgi zaļgani toņi. Tika izgatavoti arī pilnīgi balti porcelāna trauki. Tās parasti bija slaidas graciozas vāzes un amforas, ko rotāja smalki gravēts ziedu ornaments.
14. — 17. gadsimtā parādījās krāsaini ietonēts porcelāns ar bagātīgu un spilgtu apgleznojumu. Līdz ar plaši lietotiem ziliem zemglazūras gleznojumiem praksē ieviesās arī virsglazūras apgleznojumi ar trim, piecām, un vairākām emaljas krāsām. Gleznojumu kompozīcijas kļuva sarežģītākas, sižeti daudzveidīgāki.
17. — 18. gadsimta porcelāna izstrādājumi izcēlās ar plāno porcelāna trauku sieniņu baltumu, ārējo plastisko formu daudzveidību, apgleznojuma tīriem un dažādiem krāsu sabalsojumiem un augstu tehnisko izpildījumu. Uz vāzēm un bļodām, tāpat kā gleznās, tika atveidotas puķes un putni, sarežģītas ainavas daudzfigūru kompozīcijas, kā arī ainavas. Porcelāna izstrādājumu līmenis saglabājās ļoti augsts līdz pat 18. gadsimta beigām, kad daudzi ķīnas mākslas veidi jau bija pagrimuši.
Ķīnā porcelānam bija liela nozīme daiļamatniecībā un kultūrā, jo no tā parasti veidoja dažādas greznas vāzes, traukus un greznumpriekšmetus. Porcelānu iepazina arī citas valstis un kontinenti. Vēlāk porcelānu plaši izmantoja Eiropā, piemēram, baroka un rokoko laikmetā. Ķīnas porcelāns — tā izstrādājumi ir kā kultūras mantojums mūsdienu pasaulei.
Alibi
Alibi (la — ‘citā vietā, citur’) ir juridisks termins, kas attiecas uz krimināltiesībām, ar to saprotot cilvēka nevainīguma konstatēšanu, pamatojoties uz to, ka aizdomās turētā vai apsūdzētā persona nav varējusi piedalīties viņam inkriminētajā noziedzīgajā nodarījumā, jo šā noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas brīdī tā atradusies citur.
Eiropas čempionāta basketbolā B divīzija
Eiropas čempionāta basketbolā B divīzija bija Eiropas čempionāta basketbolā 2. spēcīgākā līga. Čempionāts notika gados, kad notiek Eiropas čempionāts basketbolā. Turnīra uzvarētājs izslēgšanas turnīrā tika uz augstāko divīziju. Divas komandas, kas augstākajā divīzijā ieņēma pēdējās vietas, spēlēja B divīzijā. Augstākā un B divīzija nebija saistīta ar C divīziju, kas bija zemākais turnīrs Eiropas vīriešu basketbola izlasēm.
Divīzija pastāvēja līdz 2011. gadam kad tika lemts par divīzijas sistēmas likvidēšanu.
Viļāni
Vēsture
Pirmo reizi Viļānu muiža kā Rēzeknes fogtejas muiža ar nosaukumu Wielona minēti 1495. gadā Livonijas ordeņa mestra Valtera fon Pletenberga nomas līgumā. No 1507. līdz 1603. gadam muiža atradās Overlaku dzimtas īpašumā. Inflantijas vaivadijas laikā muiža atradās Ofenbergu dzimtas īpašumā līdz 1731. gadam, kad muižu pārņēma brāļi I. un J. Riki (pl), pēc 1752. gada Miķelis Riks (Michał Ryk), kas ierīkoja klosteri un uzcēla baroka Sv. Erceņģeļa Miķeļa baznīcu.
Pēc Polijas pirmās dalīšanas Latgalei 1772. gadā nonākot Krievijas Impērijas sastāvā, bernardieši Viļānos no 1826. gada uzturēja draudzes skolu, pēc 1830. gada Polijas Novembra sacelšanās Krievijas Impērijas varas iestādes klosteri slēdza. 1852. gadā Viļānus jau dēvēja par miestu, bet miesta tiesības tiem oficiāli piešķīra 1862. gadā. Viļānu attīstību apturēja Pirmais pasaules karš. Kara sākumā Janovska ādu fabrika, kas ražoja produkciju armijas vajadzībām, tika evakuēta uz Krieviju.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1918. gada decembrī Viļānus ieņēma Sarkanā armija, bet Latgales atbrīvošanas operācijas laikā 1920. gada 12. janvārī Latvijas armijas 2. Ventspils kājnieku pulks ieņēma Viļānus un izturēja ar diviem bruņuvilcieniem pabalstīto Sarkanās armijas 472. pulka pretuzbrukumu. 1924. gadā mariāņu priesteris Benedikts Skrinda atjaunoja klostera darbību, 1928. gadā Viļāniem piešķīra pilsētas tiesības. Pilsētā darbojās latviešu, krievu un ebreju skolas.
Otrā pasaules kara laikā notikušās Latvijas okupācijas laikā 1940. gada 17. jūnijā Viļānos ienāca PSRS karaspēks, bet 1941. gada 2. jūlijā Viļānus ieņēma vācu karaspēks. Okupācijas laikā nacisti iznīcināja apmēram pusi Viļānu iedzīvotāju, tostarp gandrīz visus ebrejus. 1944. gada atkāpšanās laikā vācieši uzspridzināja klostera telpas. 1944. gada 28. jūlijā Viļānos ienāca Sarkanā armija.
No 1947. līdz 1949. gadam Viļāni bija Viļānu apriņķa centrs, no 1949. līdz 1962. gadam Viļānu rajona centrs. Atmodas kustības laikā 1987. gadā Viļānos atgriezās mariāņu ordenis.
Ģeogrāfiskais raksturojums
Viļāni atrodas Latvijas austrumu daļā, administratīvi kopš 2021. gada — Rēzeknes novadā, pirms tam tā bija Viļānu novada administratīvais centrs. Fizioģeogrāfiski Viļāni atrodas Jersikas līdzenuma austrumu daļā, galvenokārt Maltas labajā krastā (40 km no Maltas ietekas Lubāna ezerā ). Apkaimes reljefs pārsvarā ir līdzens un nedaudz paugurains. Lielāko pauguru vidējais augstums ir 120 — 130 m vjl. Uz Austrumiem no pilsētas sākas Latgales augstienes Rēzeknes pazeminājums un Rāznas pauguraine, uz dienvidiem — Maltas pazeminājums, uz ziemeļiem — Lubāna līdzenums. Cauri pilsētai tek Malta. Viļānu apkaimē tai ir stāvi, 5 — 12 m augsti, gleznaini krasti, augšpus tilta izveidota neliela ūdenskrātuve.
Klimats
Viļānos klimats ir mēreni kontinentāls, vidēji silts un mitrs. Gada vidējā temperatūra ir 6 °C, janvāra vidējā temperatūra apmēram -7 °C, jūlija 17,5-18 °C. Nokrišņi apmēram 600 mm gadā.
Iedzīvotāji
20. gadsimta sākumā iedzīvotāju skaits tagadējā Viļānu teritorijā bija lielāks par tūkstoti. Tas pakāpeniski palielinājās līdz 30. gadiem, bet Otrajā pasaules karā gandrīz par 50% samazinājās. Iedzīvotāju skaits īpaši strauji pieauga 1950. — 1962. g., kad Viļāni bija rajona centrs. 90. gados iedzīvotāju skaits pamazām samazinājās negatīvā dabiskā pieauguma un negatīvās migrācijas dēļ.
Pēc Centrālās statistikas pārvaldes datiem, 2019. gada sākumā Viļānos bija 2850 iedzīvotāji, Viļānu novadā 5522 iedzīvotāji.
Iedzīvotāju skaita dinamika
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Pilsētbūvniecība un arhitektūra
Pilsētu rotā divu torņu baroka baznīcas siluets un klostera piebūve. 1852. gadā Viļānos bija 12 sētas, 20. gadsimta sākumā — 242 dzīvojamās ēkas, septiņas no tām bija mūra ēkas. 1930. gadā pilsētai tika apstiprināti būvnoteikumi, kuros paredzēja saimniecības centra, dzīvokļu rajona izveidošanu un celtniecību. Pieļaujamais būvmateriāls netika reglamentēts. Notika pilsētas labiekārtošanas darbi. Galvenajās ielās tika ierīkoti betona trotuāri, nomaļās ielas grantētas, ierīkoti apstādījumi. Veikti priekšdarbi pilsētas tirgus laukuma paplašināšanai, parka un peldētavas ierīkošanai. Pēc Otrā pasaules kara tika likvidēti kara postījumi, uzceltas dzīvojamās un sabiedriskās ēkas, tai skaitā Viļānu vidusskolas četrstāvu ēka.
Tūrisma objekti
Redzamākais pilsētas kultūrvēsturiskais objekts ir 18. gadsimtā celtā katoļu baznīca. Tai blakus atrodas vīriešu klostera ēkas (celtas 18. gadsimtā, daļēji saglabājušās). Klostera komplekss celts pēc tradicionālā bernardīniešu klostera parauga, ar iekšējo pagalmu. Tas ir viens no retajiem 18. gadsimta šāda veida arhitektūras pieminekļiem Latvijā. Otra iezīmīgākā vēsturiskā vieta Viļānos ir muižas ēka ar parku, kas atrodas netālu no viļāniešu iecienītās atpūtas vietas — Lakstīgalu salas, uz kuras uzcelta vasaras estrāde.
Ievērības cienīgs arhitektūras piemineklis ir Viļānu dzelzceļa stacija, kas celta neoeklektismam raksturīgās tradīcijās.
Pilsētas vēsture no vissenākajiem laikiem līdz mūsdienām parādīta Viļānu novadpētniecības muzejā. Meža muzejā ir skatāmi aptuveni 100 Latgales mežu iemītnieku eksponāti.
1995. gadā Viļānos pie dzelzceļa stacijas tika atklāta piemiņas plāksne totalitārā režīma genocīda upuriem, bet 1999. gadā pilsētas kapos — piemiņas plāksnes Viļānu atbrīvotājiem no Sarkanās armijas 1920. gada 11. janvārī un piemiņas krusts nacionālajiem cīnītājiem pret padomju režīmu.
Siltasiņu dzīvnieks
Siltasiņu dzīvnieki jeb homotermi (no el (homo-) — 'tāds pats, līdzīgs' un θερμός (thermós) — 'silts, karsts') ir tādi dzīvnieki, kas, izmantojot vielmaiņas enerģiju, uztur pastāvīgu ķermeņa temperatūru un tā nav pilnībā atkarīga no ārējās vides temperatūras, kā tas ir aukstasiņu dzīvniekiem. Siltasiņu dzīvnieki pārsvarā ir zīdītāji un putni. Terminus "siltasiņu" un "aukstasiņu" zinātnieki izmanto reti, jo to noteikumi izraisa neskaidrību. Ķermeņa temperatūras uzturēšana (termoregulācija) ietver sevī daudz dažādu metožu, kuru rezultātā ķermeņa temperatūra nesvārstās.
Arhibalds fon Keizerlings
Arhibalds Pēteris Teofīls fon Keizerlings (1882—1951), dēvēts arī par Arčibaldu Keizerlingu, bija jūras kara flotes virsnieks, pirmais Latvijas Republikas Jūras krastu aizsardzības eskadras komandieris, admirālis. Viņam bija liela loma Latvijas Kara flotes izveidošanā.
Dzīvesgājums
Arhibalds Keizerlings ir dzimis 1882. gada 18. (pēc vecā stila — 6.) novembrī Augustes muižā pie Grobiņas. Cēlies no Kurzemes grāfu Keizerlingu dzimtas.
1899. gadā A. Keizerlings absolvēja Pēterburgas Jūras kadetu korpusu un kā jauns Krievijas Imperatoriskās flotes virsnieks viņš piedalījās krievu—japāņu karā. Apbalvots par varonību Portartūras aizstāvēšanā un Cusimas kaujā, pēc kuras viņš nokļuva japāņu gūstā.
Pirmā pasaules kara laikā A. Keizerlings bija mīnu kuģa komandieris Baltijas jūras flotē un piedalījās jūras kaujās ar Vācijas Kara floti, karu beidza kā 1. ranga kapteinis. Pēc Cēsu kaujām viņš bija starp tiem Baltijas landesvēra virsniekiem Anatola Līvena vadībā, kas 1919. gada augustā pārgāja Latvijas Republikas pakļautībā. Pēc landesvēra izformēšanas 1920. gada aprīlī viņš kļuva par Latvijas armijas speciālo uzdevumu virsnieku flotes jautājumos, 1921. gadā tika paaugstināts par jūras kapteini.
Šajā laikā pasliktinājās Keizerlinga attiecības ar Latvijas armijas vadību. "Aristokrātiskās paražas un dzīvesveids, nepilnīga latviešu valodas prasme, vācbaltiešu izcelsmes jūras virsnieku protežēšana — tas viss armijas vadībai nepatika". 1931. gadā viņš tika apsūdzēts spirta kontrabandā, jo bija licis iegādāties virsnieku rautam alkoholiskos dzērienus. 1931. gada 19. septembrī viņu atvaļināja un par krastu aizsardzības eskadras komandieri iecēla jūras kapteini Teodoru Spādi.
1939. gadā A.Keizerlings sakarā ar vācbaltiešu pārvietošanu atstāja Latviju. Miris 1951. gada 15. decembrī Frankfurtē pie Mainas.
Ģimene
Dzimis grāfa Gebharda Eduarda Heinriha Nikolaja fon Keizerlinga un baroneses Sofijas fon Ofenbergas ģimenē. Precējies trīs reizes: 1909. gadā ar Marinu Konstantinovu, 1916. gadā ar Olgu Diņinu, 1922. gadā ar Edīti Līcu. 1916. gadā viņam piedzima dēls Viktors, 1923. gadā dēls Bruno Leo, 1929. gadā meita Inese Sofija Katrīna.
Staņislavs Olijars
S. Olijara māte un trenere Ludmila Olijare savulaik arī ir bijusi vieglatlēte, Latvijas rekordiste.
Karjera
Pirmie lielie starptautiskie panākumi S. Olijara karjerā bija sudraba medaļa 1997. gada Eiropas junioru čempionātā Ļubļanā un uzvara 1998. gada Pasaules junioru čempionātā Ansī ar rezultātu 13,51 sekundes.
2001. gadā S. Olijaram bija pozitīva dopinga pārbaude, kurā tika konstatēts aizliegtais preparāts nandrolons, tomēr sportistam diskvalifikācija netika piespriesta, jo veicot pārbaudes nebija ievērota formālā kārtība.
2002. gada Eiropas čempionātā Minhenē S. Olijars izcīnīja sudraba medaļu, piekāpjoties vien Kolinam Džeksonam, savukārt pēc četriem gadiem Gēteborgā pārliecinoši kļuva par čempionu ar rezultātu 13,24 sekundes, kas ir augstākais sasniegums sportista karjerā. Lielisko Latvijas rekordu 13,08 sekundes viņš uzrādīja 2003. gada 1. jūlijā Lozannā un šis rezultāts ierindo viņu dalītā 25. vietā starp visu laiku ātrākajiem barjersprinteriem (piektajā vietā starp Eiropas sportistiem).
Piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs. 2004. gada Atēnu Olimpiādē viņš izcīnīja 5. vietu, kas ir S. Olijara lielākais sasniegums pasaules mēroga sacensībās, jo Pasaules čempionātos viņam nav izdevies sasniegt finālu.
2010. gada Eiropas čempionātā S. Olijars tika diskvalificēts pēc pāragra starta veikšanas sacensību pirmajā kārtā. Pēc neveiksmīgā starta Eiropas čempionātā viņš pieļāva iespēju par profesionāļa karjeras beigšanu. S. Olijars tika pieteikts startam 2013. gada Eiropas čempionātā vieglatlētikā telpās, taču neilgi pirms tā sākuma paziņoja par karjeras beigšanu.
Iecava
Vēsture
Iecava pirmoreiz pieminēta 1492. gadā, kad ordeņa mestrs Johans Freitāgs fon Loringhofe izdevis dokumentu par Iecavas un Mežotnes zemnieku pienākumiem pret Lieliecavas muižu (Groß-Eckau). Attīstībā nozīmīgs bija Kurzemes hercogistes laiks no 1652. gada, kad apdzīvotā vieta kļuva par vietējās rūpniecības centru: tajā atradās vara, darvas, kaļķu, ķieģeļu un ogļu cepļi, dolomīta lauztuves, papīrdzirnavas, linu un vadmalas austuve, mucinieku darbnīcas. 1812. gada 19. (7.) jūlijā šeit notika Iecavas kauja pret Napoleona Lielās armijas Prūšu korpusu. Pēc Napoleona kara Iecavā sāka attīstīties sabiedriskā un kultūras dzīve: tika uzcelta skola, pagasta nams, aptieka, miertiesas ēka, Amatnieku nams. Pirmā pasaules kara laikā, īpaši 1915. gadā, Iecava stipri cieta — tika nopostīta muižas pils, palika tikai 43 mājas.
1925. gadā Iecavai piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. Par ievērojamu apdzīvotu vietu tā izveidojās pēckara gados pēc vairāku, lielākoties pārtikas rūpniecības, uzņēmumu uzcelšanas. 1958. gadā tai piešķīra strādnieku ciemata (pilsētciemata) statusu. Fabriku strādniekiem un viņu ģimenēm uzcēla daudzstāvu dzīvojamos namus, vidusskolu un bērnudārzus.
Mūsdienu Iecavas pilsēta izveidojies, saplūstot bijušajam Iecavas pilsētciematam ar Dartiju, Rakmenti un Pārupi.
1972. gadā dibināta Iecavas putnu fabrika, kuru 1994. gadā pārveidoja par privātuzņēmumu "Balticovo". Kopš modernizācijas 2005.—2009. g. fabrikā uztur gandrīz 1,5 miljonus dējējvistu; kopš 2013. gada notiek arī rapšu eļļas ražošana.
2021. gada 1. jūlijā Iecavai tika piešķirts pilsētas statuss.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Saimniecība un kultūra
Lielākais darba devējs Iecavā ir a/s "Balticovo". Iecavā atrodas novada administratīvās iestādes, Iecavas vidusskola, divi bērnudārzi, mūzikas skola, sporta skola, Iecavas luterāņu baznīca un katoļu baznīca, kā arī vēl celtniecības stadijā esošā pareizticīgo baznīca.
Augstais ailants
Augstais ailants (Ailanthus altissima), tiek saukts arī par debesu koku vai dievkoku) ir lapu koks no rūgtkoku dzimtas. Tā dabiskais augšanas reģions ir Taivāna un ziemeļaustrumu un centrālā Ķīna. Atšķirībā no citām ailantu ģints sugām, augstais ailants spēj aug ne tikai tropos, bet arī teritorijās, kur pastāv gadalaiki, līdz ar to mainīga temperatūra. Augstais ailants aug ātri un ir spējīgs 25 gadu laikā izaugt pat 15 metru augsts. Šie koki parasti neaug ilgāk par 50 gadiem.
Ādats
Ādats (ar, āda — ‘paraža, ieradums’; daudzskaitlī — ar, adat) ir paražu tiesību un nacionālo tradīciju kopums, kas mantots no pirmsmusulmanisma laika, Ziemeļkaukāzā, Centrālāzijā un Dienvidaustrumāzijā — Čečenijā, Dagestānā, Tadžikistānā, Malaizijā, Indonēzijā, kā arī Filipīnu musulmaņu kopienā.
Saskaņā ar ādatu tiesas vara kopienā pieder ģints vecākajiem, kas faktiski pauž kopienas augstāko aprindu intereses. Kaukāzā un Centrālāzijā primārais tiesību avots 9.—19. gadsimtā. Mūsdienās ādats kā tiesību avots pastāv atsevišķos Indonēzijas reģionos, savukārt citviet tas ir saglabājies kā tradīciju kopums, piemēram, kā laulību rituāls, atmetot asinsatriebības un citas novecojušas tradīcijas. Ādats pēc izcelsmes un nozīmes ir tuvs Urfam.
Īģe
Īģe (arī Iģe) ir Salacas kreisā krasta pieteka Limbažu un Valmieras novados. Sākas Dikļu pagasta ziemeļrietumu stūrī purvainā apvidū pie Rāķa ezera. Tek pa Burtnieka līdzenumu, lejtece Metsepoles līdzenumā. Augštecē šķērso Tēvgāršas purvu. Pie Urgas ir Urgas dzirnavu ezers (16 ha). Lielākās pietekas: Struņķupīte (14 km), Soģupe (9 km), Ūpšupīte (7 km), Mažurka, Kristiņupīte. Lielākās apdzīvotās vietas krastos: Ozoli, Urga.
Changed the Way You Kiss Me
Changed the Way You Kiss Me ir pirmais singls no britu repera un dziedātāja Example trešā studijas albuma Playing in the Shadows. Tas tika izlaists 2011. gada 5. jūnijā. Singlu sarakstīja Example kopā ar Maiklu Vudsu. 2012. gada 1. maijā tika izdots oficiālais remikss kopā ar reperi Ludacris.
Singls debitēja 1. vietā Lielbritānijas mūzikas tops pārdodot pāri 115 000 kopijām. Pārdodot 582 000 kopijas tas bija 2011. gada 16. pārdotākais singls Lielbritānijā.
Polis
Polis var būt:
Norfolkas Sala
Norfolkas Sala (en, norfolkiešu: Norfuk Ailen), pilnajā nosaukumā Norfolkas Salas Teritorija, ir viena no Austrālijas ārējām teritorijām, kas aizņem pašu Norfolkas salu, kā arī netālās Nipīena un Filipa salas.
Salas simbols ir Dažādlapu araukārija, kas attēlota karogā.
Trīnu Kivilāna
Trīnu Kivilāna (et, dzimusi Viljandi, Igaunijā) ir igauņu mūziķe, bijusī modele, labāk zināma kā igauņu mūzikas grupas Vanilla Ninja bijusī dalībniece. Būdama grupas dalībniece, Trīnu vēl mācījās skolā, neskatoties uz grupas saspringto koncertu grafiku. Trīnu pievienojās grupai pēc tam, kad Mārjas Kivi bija dzemdējusi bērnu un nevēlējās atgriezties grupā. Trīnu pameta grupu 2005. gada decembrī un pārējās grupas meitenes izlēma turpināt darbību trijatā. Pēc grupas pamešanas, Trīnu uzsāka solokarjeru.
XQuery
XQuery ir vaicājumu valoda, kura tika izstrādāta, lai apstrādātu datus XML formātā. XQuery izmanto XML kā savu datu modeli.
XQuery 1.0 izstrādāja W3C organizācijas darba grupa "XML Query". 2005. gada 3. novembrī XQuery 1.0 saņēma W3C Candidate Recommendation, bet 2007. gada 23. janvārī XQuery 1.0 saņēma oficiālas rekomendācijas statusu (W3C Recommendation). XQuery 1.0 neiekļauj iespēju atsvaidzināt XML dokumentus vai datubāzes; tam arīdzan trūkst pilnteksta meklēšanas funkcija.
Funkcijas
XQuery spēj „izvilkt” un manipulēt ar datiem no XML tipa dokumentiem vai jebkura cita veida datu avota, kuru ir iespējams aplūkot kā XML failu. Piemēram, relāciju datubāzes vai Microsoft Office dokumenti. XQuery izmanto XPath izteikuma sintaksi, lai adresētu uz vajadzīgajām XML dokumenta daļām. Valodas sintakse atļauj pat izveidot jaunus XML dokumentus. Valoda ir bāzēta uz „sazarojuma” struktūras modeli, kura satur informāciju par XML dokumentu, ieskaitot dažāda veida „sazarojumus”: dokumenta, elementu, atribūtu, teksta, komentāru, kā arī darbības instrukcijas sazarojumus.
Anhels Ganivets
Anhels Ganivets Garsija (, dzimis Granadā, miris  Rīgā) bija spāņu rakstnieks un diplomāts, viens no '98. gada paaudzes  priekštečiem.
Dzīvesgājums
Dzimis Granadā 1865. gadā, studēja jurisprudenci un filozofiju Granadā, doktora grādu ieguva Madridē. Vēlāk viņš darbojās kā konsuls Antverpenē, Helsinkos un Rīgā, kur 1898. gadā izdarīja pašnāvību, noslīcinoties Daugavā.
Anhels Ganivets savos darbos uzsvēra Spānijas nepieciešamību mainīties, kā arī rakstīja par Spānijas identitāti.
Leins
Leins var būt:
Altenbergas bobsleja, kamaniņu un skeletona trase
Vēsture
Būvniecība sākās 1981. gadā. Trasi apsargāja dzeloņstiepļu žogi un apbruņotie Landstreitkräfte (VDR Nacionālās Tautas Armijas) karavīri ar Milkes uzraudzību. 1983. gadā, būvniecība bija pabeigta, bet mēģinājumi - neveiksmīgi. Tā rezultātā 11. un 12. līkumu iznīcināja un uzbūvēja no jauna. Tikai 1986. gada beigās trase bija pabeigta. Trase izgāja homologāciju gan FIBT, gan FIL nākamgad. Vīrieši-skeletonisti pirmo reizi piedalījās sacensībās Altenbergā 1992. gadā. 1997. gadā sieviešu kamaniņu sporta starts tika izveidots pirms trešā līkuma. No 1989. līdz 1996. gadam šiem nolūkiem tika lietots vīriešu kamaniņu divnieku starts. Sieviešu skeletona sacensības pirmoreiz Altenbergā tika aizvadītas 1999. gadā, bet sievietes-bobslejistes šajā trasē debitēja nākamgad. 2007. gada vasarā tika pārveidots 18. līkums, kā arī tika pievienots finiša līkums ar taisni.
Trases tehniskās detaļas
Trasi saldē četri atdzesēšanas kondenstatori, katrs ar 200 kW (268 hp) lielu jaudu, kas saglabā trases ledu līdz pat +20 °C. Tās uzglabāšanas tilpnēs ietilpst 45 tonnas amonjaka, kas ir ekvivalents daudzums 12 000 ledusskapjiem. Trasē atrodas piecdesmit sensori, lai personāls varētu pēc iespējas ātrāk noreaģēt, ja notiek kas slikts. Šo sensoru rādījumus varēja redzēt videonovērošanā, lai uzlabotu trases drošību. Trases saldēšana sākas oktobrī, izmantojot astoņus strādniekus, kuriem nedēļas laikā ir jāuzklāj 2-6 cm biezs ledus slānis of -13 °C lielā salā.
Trases garumi un līkumi
Trases vertikālais kritums ir 122,22 metri ar maksimālo slīpumu 15% apmērā un vidējo slīpumu 8,66% apmērā.
Līkumu nosaukumi
1.-3., 9., 11.-14., un 18. līkumam nav nosaukuma.
Pēc 18. līkuma ir Bremstrecke, kas ir arī finiša taisne.
Osi
Osi var būt:
Oto Vite
Oto Vite (dzimis 1868. gadā Berlīnē, Pankovā, miris 1958. gadā Hamburgā) bija profesionāls cirka akrobāts (pēc citiem avotiem - klauns), kurš apgalvoja, ka dažas dienas bijis Albānijas karalis Oto I.
36 (skaitlis)
36 (trīsdesmit seši) ir skaitlis, kas veselo skaitļu rindā atrodas starp 35 un 37. Gada trīsdesmit sestā diena ir 5. februāris.
Oto Vite
Kad Albānija 1913. gadā atdalījās no Osmaņu impērijas, tika nodibināta Albānijas karaliste, un tronis esot piedāvāts Halimam Eti (Halim Etti), sultāna brālēnam. Jaunā monarha fotogrāfijas tika publicētas avīzēs, un Oto Vite esot ieraudzījis, ka pēc skata ir ļoti līdzīgs jaunajam monarham.
36 (skaitlis)
Romiešu skaitļu sistēmā 36 tiek pierakstīts šādi — XXXVI, bet binārajā skaitīšanas sistēmā trīsdesmit seši ir 1001002, oktālajā skaitīšanas sistēmā — 448 un heksadecimālajā skaitīšanas sistēmā — 2416. Trīsdesmit seši ir pāra skaitlis.
Oto Vite
Sarunājis domubiedru, kādu cirka zobenu rijēju, zagtos cirka kostīmos abi avantūristi esot ieradušies Duresi. Duresi ostas administrācija esot sveikusi Viti kā jauno monarhu, un 1918. gada 13. augustā Vite Tirānā ticis kronēts par Albānijas karali.
36 (skaitlis)
Ķīmisko elementu periodiskā tabulā 36 ir kriptona (Kr) atomskaitlis.
Oto Vite
Blēdība atklājusies tikai 18. augustā, kad īstais Halims Eti telegrafējis no Stambulas, ka viņš neko nezina par avīzēs izlasīto kronēšanu Tirānā. Pa šīm dienām abi biedri esot izdarījuši sekojošo: savākuši sev harēmu un pieteikuši karu Melnkalnei.
18. augustā, ar harēma atbalstu abi darboņi zvejas laivā izmukuši uz Bari, Itālijā, līdzi paķerdami daļu no valsts kases.
Variņu pagasts
Vēsture
Variņu pagastu izveidoja 1990. gadā, no Valkas rajona Palsmanes pagasta atdalot kolhoza «Oktobris» teritoriju. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Smiltenes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Variņi (pagasta centrs), Grošļi, Jaunzemi, Ķempes, Ķeņģi, Rudbārži, Ūdrupe.
Dmitrijs Miļkevičs
Dmitrijs Miļkevičs (dzimis Rīgā) ir bijušais Latvijas vieglatlēts, galvenokārt startēja 800 metru skrējienā. Pēc sportista gaitu beigām — funkcionārs, Latvijas vieglatlētikas izlases direktors un Latvijas Vieglatlētikas savienības ģenerāldirektors.
Piedalījies divās Olimpiskajās spēlēs (2004, 2008). 2004. gadā Atēnās 800 m distancē sasniedza 14. vietu, bet 2008. gadā Pekinā ieņēma 26. vietu.
2006. gada Eiropas čempionātā viņš izcīnīja 4. vietu.
D. Miļkevičam pieder Latvijas rekords 800 metru distancē gan stadionā, gan telpās. Atēnās viņš distanci veica 1:43,67, bet 2008. gada Pasaules čempionātā telpās Valensijā, ar rezultātu 1:45,72 iegūstot 4. vietu, viņš pārspēja Eināra Tupurīša sasniegto.
Ēzops
Ēzops (Αἴσωπος, dzīvojis, iespējams, 6.gs. p.m.ē.) bija sengrieķu fabulists, viņš tradicionāli tiek uzskatīts par fabulas žanra aizsācēju. Saskaņā ar leģendu, Ēzops bijis vergs, tomēr nekādu drošu ziņu par Ēzopa dzīvi nav. Jau antīkajā pasaulē par viņa iespējamo dzimšanas vietu izvirzīta Trāķija, Ēģipte, Atēnas, Etiopija, Sama un citas vietas. Ēzopu savos darbos minējuši Aristofāns, Platons, Ksenofonts un Aristotelis. Apvienojot šajos darbos sniegto informāciju, jāsecina, ka Ēzops, iespējams, piederējis kādam Ksantam, kas dzīvojis Samas salā; Ēzops ticis atbrīvots un pēc tam dzīvojis Līdijas valdnieka Krēza galmā, kur ticies ar Solonu. Peisistrāta valdīšanas laikā viņš varbūt viesojies Atēnās. Kā rakstījis grieķu vēsturnieks Hērodots, Ēzops nogalināts Delfos, lai gan viņa nāves iemesls nav nosaukts.
Ēzopa fabulām ir izteikti didaktisks un moralizējošs raksturs, tās ir vienkāršas un lakoniskas.
Aleksandrs Pjatigorskis
Aleksandrs Pjatigorskis (ru, en; dzimis Maskavā, miris  Londonā) bija vēsturnieks, filozofs un rakstnieks, budisma un Senās Indijas filozofijas speciālists, viens no Tartu semiotikas skolas izveidotājiem.
Biogrāfija
Pēc studijām Lomonosova Maskavas valsts universitātes Filozofijas fakultātē 1951. gadā kļuva par vēstures skolotāju vidusskolā. No 1956. gada Austrumu pētniecības institūta līdzstrādnieks (nodaļas vadītājs Jurijs Rērihs — Рерих, Юрий Николаевич). 1962. gadā aizstāvēja zinātņu kandidāta disertāciju "Par Tamilu viduslaiku literatūras vēsturi" (kr. Из истории средневековой тамильской литературы). 1963. gadā pēc Jurija Lotmana aicinājuma piedalījās semiotikas pētījumos Tartu Universitātē. Strādājis arī kopā ar Merabu Mamardašvili — kopīgi uzrakstīta grāmata "Simbols un apziņa".
A. Pjatigorskis dzīves laikā vairākkārt viesojies Latvijā, 2005. gadā par viņu tika uzņemta dokumentālā filma “Filozofs izbēdzis” (rež. Uldis Tīrons, scen. Arnis Rītups, “Studija Lokomotīve“).
Miris ar sirdstrieku 2009. gada 25. oktobrī Londonā 81 gada vecumā.
Radošā darbība
Paralēli filozofijai Pjatigorskis aktīvi nodarbojās ar rakstniecību un filoloģiju. Sarakstījis vairākus darbus par indiešu filozofiju un "Tamilu-krievu vārdnīcu" (1960), kā arī literārus darbus. Viņa ievērojamāko darbu vidū ir romāni "Kādas šķērsielas filozofija", “Stāsti un sapņi”, “Senais cilvēks Pilsētā” un “Atceries savādo cilvēku”, kas veltīts Krievijas pagaidu valdības ārlietu ministram M. Tereščenko, par kuru viņš saņēma Andreja Belova prēmiju (kr. Премия Андрея Белого).
Kompetenču novērtēšana
Kompetenču novērtēšana notiek, izmantojot rīcības indikatorus. Rīcības indikators ir darbība vai darbību kopums, kuru iespējams novērot, kad persona sekmīgi izmanto attiecīgo kompetenci. Kompetences novērtē, salīdzinot rīcības indikatorus - vēlamās rīcības izpausmes - ar reālajām, darbinieka demonstrētajām rīcības izpausmēm.
Kompetenču novērtēšanas metodes
Biežāk izmantotās kompetenču novērtēšanas metodes ir testi, kompetenču intervija, vadītāja vērtējums un 360 (180) grādu novērtēšana.
Testi
•	testam jābūt korekti standartizētam un adaptētam;
•	testa instrukcija jāsniedz precīzi;
•	jāievēro testa veikšanas apstākļiem izvirzītās prasības;
•	testa rezultātu interpretācija jāveic profesionālam vērtētājam.
Kompetenču intervija
Kompetenču intervija ir metode, kura pēc būtības ir līdzīga uzvedības intervijai. Tajā ar specifisku jautājumu sēriju palīdzību intervētājs iegūst informāciju par personai raksturīgo rīcību dažādās, parasti ar profesionālo darbību saistītās situācijas. Kompetenču intervijas veikt un rezultātus interpretēt drīkst tikai apmācīts un profesionāls intervētājs.
Vadītāja vērtējums
Darbinieka kompetences var novērtēt arī tā vadītājs, sniedzot izvērtējumu atbilstoši kompetenču aprakstiem jeb rīcības indikatoriem. Vērtēšanas procesā vadītājs salīdzina reālo darba izpildi ar vēlamajām kompetenču izpausmēm un sniedz savu vērtējumu atbilstoši vērtēšanas skalai. Vadītāja vērtējuma svarīgākā sadaļa ir tā pamatojums, kas to argumentē un paskaidro. Līdzīgā veidā savas kompetences var novērtēt arī pats darbinieks.
360 un 180 grādu novērtēšana
360 grādu novērtēšana ir metode, kurā viedokli par vērtējamās personas kompetencēm, atbildot uz konkrētiem jautājumiem, sniedz tā vadītājs, padotie, kolēģi un klienti. 360 grādu vērtēšanu izmanto tikai vadītāju kompetenču novērtēšanai. Darbinieku, kuriem nav padoto, novērtēšanai līdzīgā veidā izmanto 180 grādu novērtēšanas pieeju, kurā darbinieka kompetences novērtē vadītājs un kolēģi.
Skatīt arī
Kompetenču pieeja
Kompetenču modelis
Komunikatīvās kompetences
Bakhilīds
Bakhilīds (Βακχυλίδης, dzimis ap 505.g. p.m.ē., miris 450.g. p.m.ē.) bija sengrieķu dzejnieks, pazīstams ar epinīkijiem (dziesmām par godu sporta spēļu uzvarētājiem).
Dzīve
Bakhilīds dzimis Lulīdā Keosas salā. Viņa tēva vārds, iespējams, bijis Meidons, bet viņa māte bija dzejnieka Simonīda māsa. Vissenākais viņa darbs var tikt datēts ar 481.-479.g. p.m.ē. Bakhilīds varētu būt aptuveni piecdesmit gadus jaunāks par Simonīdu un piecpadsmit gadus jaunāks par Pindaru.
Kādu laiku Bakhilīds - tāpat kā Simonīds un Pindars - uzturējies Sirakūzās Hierona I galmā, kur sacerējis epinīkiju par godu Hierona uzvarai olimpiskajās spēlēs. Iespējams, ka Hieronam labāk patikuši Bakhilīda, nevis Pindara darbi, lai gan vēlākajos laikmetos Pindara darbi ieguvuši daudz lielāku slavu un atzinību. Liekas, starp Pindaru un Bakhilīdu pastāvējusi asa konkurence. 468.g. Hierons pat pasūtīja dziesmu tieši Bakhilīdam.
Vezuvs
Vezuvs (it,, la) ir stratovulkāns Itālijā, kas atrodas Neapoles līča krastā, aptuveni 9 km uz austrumiem no Neapoles. Tas ir vienīgais aktīvais vulkāns kontinentālajā Eiropā, pēdējais izvirdums bija 1944. gadā. Galvenās Vezuva virsotnes augstums ir 1281 m (kopš 1944. gada), krātera diametrs ir 750 metri, bet vulkāna pamatnes diametrs ir 3 km. Vulkānu patlaban uzskata par vienu no bīstamākajiem pasaulē, jo tā tuvumā dzīvo aptuveni 3 miljoni cilvēku. Vulkāns ir daļa no Vezuva nacionālā parka.
Ģeoloģija
Vezuvs ir daļa no Kampānijas vulkāniskā loka. Vezuvs ir senākā Sommas vulkāna mantinieks, kas mūsdienās ieskauj Vezuvu ziemeļu un austrumu pusē. Vezuva augstums ir 1281 metri virs jūras līmeņa, relatīvais augstums ir 1232 metri. Ik pēc kārtējā izvirduma Vezuva forma un augstums mainās. Ārējās sommas augstākais punkts ir 1149 m virs jūras līmeņa, un to no Vezuva galvenā konusa šķir Atrio di Kavallo ieleja, kas ir apmēram 5 km gara. Krātera dibenā ir vēl viena somma, bet tā regulāri tiek iznīcināta spēcīga izvirduma laikā. Ģeoloģiskie pētījumi liecina, ka zem Vezuva atrodas vairākas magmas kameras, tuvākā no tām ir 3 km dziļumā. Vezuva pamatnes diametrs ir 3 km, bet krātera diametrs ir 750 metri.
Vezuva pakājē vulkānisko izmešu dēļ ir auglīga augsne. Tur iekopti dārzi un vīnogulāji. Augstāk, sākot ar 800 m virs jūras līmeņa, aug priežu meži.