cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alberts II (Rīga)
Alberts II Zauerbērs no Ķelnes (de, la, miris 1273. gadā), pazīstams arī kā Alberts Suerbērs, bija pirmais Rīgas arhibīskaps (1253—1273). Viņš bija pārliecināts pāvesta varas piekritējs un centās panākt visa Baltijas jūras austrumkrasta nonākšanu Svētā Krēsla pakļautībā. Taču viņa mēģinājumi cieta neveiksmi un par galveno noteicēju Baltijas jūras austrumu krastā kļuva Vācu ordenis, kas uzsāka cīņu ar Rīgas arhibīskapiem vairāku gadsimtu garumā.
Biogrāfija
Dzimis Ķelnē vai tās apkārtnē 12. gadsimta beigās. Studējis Parīzē, kur ieguvis maģistra grādu. 1229. gadā, pēc Alberta I nāves, Brēmenes arhibīskaps Oldenburgas Gerhards iecēla viņu par Rīgas bīskapu, bet pāvests Gregors IX amatā neapstiprināja, jo Rīgas domkapituls izvēlējās Nikolaju.
1240. gadā Alberts II kļuva par Armagi bīskapu Īrijā. 1245. gadā, pēc Pirmā Lionas koncila, pāvests Inocents IV viņu iecēla par Prūsijas arhibīskapu un visu Prūsijas, Livonijas un Igaunijas bīskapu metropolītu. 1246. gadā viņam piešķīra arī vakanto Lībekas diecēzi. pāvests Albertu nozīmēja par savu pārstāvi sarunās ar Aleksandru Ņevski par viņa iespējamo pāriešanu katoļu ticībā, kļūstot par Novgorodas karali. Tas gan nenotika sakarā ar kņaza Aleksandra vienošanos ar mongoļu hanu un kļūšanu par viņa vietvaldi visā Krievzemē 1252. gadā.
1252. gadā Alberts II sasauca Rīgā 4 provinču baznīcu koncilu.
1257. gadā viņš kopā ar Rīgas pilsoņu pārstāvjiem piedalījās Livonijas ordeņa mestra Burharda no Hornhūzenas rīkotajās miera sarunās ar žemaišu sūtņiem. 1259. gadā viņš uzturējās savā rezidencē Turaidas pilī. Sākumā viņam bija nesaskaņas ar Livonijas ordeni, bet 1259. gadā tie izlīga kopīgai cīņai ar zemgaļu sacelšanos. Pateicībā par Rīgas pilsoņu palīdzību zemgaļu sacelšanās apspiešanā arhibīskaps Alberts II nodeva Rīgas pilsētai daļu no bijušās Upmales zemes Lielupes labajā krastā, sākot no vietas, kur Iecavas upe ietek Lielupē līdz Pūteļu ciemam tagadējā Codes pagastā.
Alberta II laikā pabeidza būvēt Doma baznīcu, kurā viņš apbedīts galvenā altāra priekšā.
Sergejs Lavrovs
Sergejs Lavrovs (, dzimis ) ir diplomāts, kopš 2004. gada vada Krievijas Federācijas Ārlietu ministriju. Krievijas Federācijas Drošības padomes pastāvīgais loceklis.
Dzīvesgājums
Dzimis Tbilisi armēņa Viktora Kalantarjana un viņa krievu sievas ģimenē. Studiju laikā viņš apprecējās ar Mariju Lavrovu un pieņēma viņas uzvārdu. 1972. gadā viņš absolvēja Maskavas Valsts Starptautisko attiecību institūta Austrumu nodaļu. Tajā pašā gadā uzsāka darbu padomju diplomātiskajā dienestā ārvalstīs. Līdz 1991. gadam bija PSKP biedrs.
Determinisms
Determinisms ir filozofiska mācība par to, ka jebkuru notikumu (cilvēka, sabiedrības) dzīvē nosaka cēlonis vai cēloņu ķēde, savukārt no jebkura notikuma var noteikt sekas. Nekas nenotiek nejauši vai spontāni. Cilvēkam nav brīvas gribas.
Determinisms var pāriet fatalismā.
Determinismam pretēja mācība ir indeterminisms (nedeterminisms).
Vinipegosiss
No ezera uz Manitobas ezeru iztek Vaterhenas upe.
Asamblervaloda
Asamblervaloda ir zema līmeņa programmēšanas valoda, kas ir cilvēklasāma mašīnvalodas notācija. Dažādu datoru arhitektūru asamblervalodas nav savietojamas savā starpā. Savulaik asamblervalodas lietošana bija plaši izplatīta, bet mūsdienās tā aprobežojas ar atsevišķiem gadījumiem, kad ir nepieciešama īpaša ātrdarbība.
Programma asamblervalodā sastāv no instrukcijām, kas atbilst mašīnkoda instrukcijām, kas tiks ielādētas atmiņā un izpildītas. Piemēram x86 procesori spēj izpildīt sekošu mašīnkoda instrukciju: Šī pati komanda asamblervalodā izskatās šādi:
Skatīt arī
Asembler
Babuškina
Babuškina (ru, bua) ir pilsēta Sibīrijas dienviddaļā, Burjatijas Republikas Kabanskas rajonā. Izvietojusies Baikāla ezera dienvidu krastā Misovkas upītes grīvā pie Transsibīrijas maģistrāles. Viena no Burjatijas piecām vēsturiskajām pilsētām. Mūsdienās mežrūpniecības centrs un transporta mezgls.
Manitobas ezers
Manitobas ezers (en) ir liels ezers Kanādā, Manitobas provincē, ap 75 km ziemeļrietumos no provinces galvaspilsētas Vinipegas. Manitobas ezers ir mazākais trīs lielu ezeru grupā, no kuriem lielākais ir Vinipegs un otrs lielākais — Vinipegosiss. Visi šie ezeri atrodas kādreizējā pēcleduslaikmeta Agasi ezera gultnē. Pēc Manitobas ezera ir nosaukta Manitobas province.
Babuškina
Vēsture
Dibināts ap 1760. gadu kā Posoļskas klostera ciemats (выселок). Šeit sākās Udunginas trakts pāri Hamardabana grēdai, ko ierīkoja Kjahtas tirgotāji preču transportēšanai no Ķīnas. Līdz 1892. gadam saukta par Misovsku (Мысовский), līdz 1902. gadam — pasta stacija Misovaja (Мысовая), līdz 1941. gadam — Misovska (Мысовск). Strauja attīstība sākās sakarā ar Transsibīrijas maģistrāles būvniecību. 1900. gadā tika izveidota dzelzceļa stacija Misovaja un līdz Baikālu no dienvidiem apliecošā posma izbūvei 1904. gadā uz Misovajas piestātni ar prāmi pāri ezeram tika transportēti vilcienu sastāvi. 1902. gadā piešķirts bezapriņķa pilsētas statuss. 1941. gadā pārdēvēta tagadējā vārdā par godu profesionālajam revolucionāram Ivanam Babuškinam, kuru 1906. gadā Misovskā nošāva soda vienība.
Surdopedagoģija
Surdopedagoģija ir speciālās pedagoģijas apakšnozare, kas nodarbojas ar to cilvēku attīstīšanu, mācīšanu un audzināšanu, kam ir dzirdes traucējumi.
Kolizejs
<mapframe text="Kolizejs" width=260 height=260 zoom=16 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q10285" }
Kolizejs (it), celts un sākotnēji pazīstams kā Flāvija amfiteātris (la, it), ir eliptisks amfiteātris Itālijas galvaspilsētas Romas centrā un vislielākais Romas impērijas laika amfiteātris. Dažādos Kolizeja pastāvēšanas posmos tajā bija vietas līdz  skatītājiem. Kolizejs celts 75.—80. gadā pēc Kristus. Tas ir 156 metrus plats un 187 metrus garš, bet augstums sasniedz 48,5 metrus. Amfiteātra centrālo daļu aizņēma arēna, kurā notika gladiatoru cīņas, bet ap to bija izvietotas ar marmoru apšūtas skatītāju sēdvietas.
Kolizeja veidotāji
Milzīgā nāves teātra radītāji bija trīs imperatori.
Celtniecība
Kolizeju sāka būvēt mūsu ēras 75. gadā un uzcēla piecu gadu laikā. Lai to radītu, strādāja vergu, amatnieku un inženieru.
Imperators Vespasiāns vēlējās, lai Kolizejs būtu Romas impērijas lielākais un lepnākais amfiteātris, tādēļ projektu īstenoja, liekot lietā visas inženieru zināšanas un pieredzi, kāda bija uzkrāta, būvējot akveduktus un augstas ēkas. Inženieri nolēma, ka amfiteātris jābūvē tikai no akmeņiem un betona. Taču tas nozīmēja, ka milzīgā būve būs ārkārtīgi smaga, tās svars sasniegs vairākus miljonus tonnu. Lai tik masīvs amfiteātris neiegrimtu zemē, inženieri lika tūkstošiem vergu izrakt apmēram tonnas zemes vietā, kur bija paredzēts būvēt amfiteātri. Tad būvbedrē ielēja 12 metrus dziļus betona pamatus. Amfiteātra nesošās daļas būvēja no īpaša paveida šūnakmens travertīna, ko celtniecībai ieguva apmēram 4 jūdžu attālumā no būvlaukuma. Aptuveni 4 tonnas smagos akmens bluķus izzāģēja no kalna un sūtīja uz Romu. Amfiteātrim augot augstumā, izmantoja arvien vieglākus būvmateriālus, piemēram, vulkānisko tufu, betonu un ķieģeļus, lai celtnes apakšējās daļas nesabruktu zem augšējo daļu milzīgā smaguma.
Manitobas ezers
Manitobas ezerā atrodas liela sala, uz kuras atrodas ezers un šajā ezerā ir vairākas salas. Galvenā ieteka ezerā ir Vaterhenas upe, kas tek no netālā Vinipegosisa. Galvenā izteka — Dofinas upe, kas plūst uz Vinipega ezeru. Ezera dienvidu daļa ir purvaina — tā ir svarīga putnu ligzdošanas un barošanās vieta.
Kolizejs
Atklāšanas spēles
80. gadā ar simt dienas ilgiem asiņainiem svētkiem atklāja pasaulē lielāko un tolaik modernāko amfiteātri. Šajos svētkos ap skatītāju noraudzījās, kā nežēlīgā veidā nogalināja 1000 cilvēku un 9000 savvaļas zvēru.
Kolizejs Romas impērijas norieta periodā
Romas impērijā nostiprinoties kristietībai, tas stipri ietekmēja Kolizeja likteni. Kristieši ienīda cīņas, kā dēļ to uzbūvēja, jo īpaši tāpēc, ka Kolizejā bija nogalināts daudz šīs ticības pārstāvju. Kristieši šo amfiteātri dēvēja par "dēmonu templi". 326. gadā imperators Konstantīns aizliedza asiņainos slaktiņus, taču, spītējot aizliegumam, tie turpinājās visā impērijā. Valentiniāns III pilnībā likvidēja gladiatoru cīņas. Pēc tam Kolizejs kļuva par kristiešu svētceļotāju apmeklējumu objektu. Viņi ņēma līdzi uz mājām smiltis no arēnas, kurā bija nogalināts tik daudz viņu ticības brāļu.
Manitobas ezers
Ezera apkaimē dzīvo krī indiāņi asiniboini. Eiropieši ezeru atklāja 1730. gadu vidū. Ezera nosaukums cēlies no krī valodas manitou-wapow vai odžibvu manidooba, kas abi nozīmē ‘Manitū šaurums’. Indiāņu nosaukums attiecas uz šaurumu, kas atdala ezera ziemeļu un dienvidu daļas.
Kolizejs
Kolizejs viduslaikos
Kristietības nostiprināšanās un Romas impērijas noriets nozīmēja beigas arī Kolizejam kā cīņu arēnai. Pēc 450 gadus ilgušām izrādēm amfiteātris tika pamests, un sākās tā sabrukums. Pāris reizes Kolizejā rīkoja vēršu cīņas, bet tās plašu atsaucību neguva.
Manitobas ezers
Ezerā daudzkārt esot novērots neidentificēts, liels dzīvnieks, kas iedēvēts par Manipogo.
Kolizejs
Atdzimšana
18. gadsimta vidū Romu iecienīja visas Eiropas rakstnieki un mākslinieki, kurus apbūra šīs pilsētas senā un slavas pilnā vēsture. Tolaik Kolizeja zemākā daļa — arēna un pagrabi — nebija pieejama, jo to slēpa augsne un drupas.
1806. gadā amfiteātrī sākās arheoloģiskie izrakumi. Vienlaikus notika mēģinājumi restaurēt senās ēkas sienas, kam draudēja pilnīga sabrukšana. Taču arheologiem tikai 1871. gadā izdevās novākt augsni un augus, kas Kolizeju bija pārklājuši daudzu iepriekšējo gadsimtu gaitā. 1874. gadā atraka arī plašo amfiteātra pagraba kompleksu. Izrakumu laikā Kolizeja pagrabos atrada tūkstošiem dzīvnieku skeletu palieku.
Skatītāju vietas un ērtības
Kolizejs ir elipses formas arēna. Tas ir 189 metrus garš un 156 metrus plats. No plānošanas viedokļa Kolizejs bija tā laika sarežģītākā būve ar stingru skatītāju dalījumu, lai nepieļautu dažādu sabiedrības slāņu sajaukšanos. Kolizejam bija 80 ieejas, pa kurām ļoti īsā laikā varēja ieplūst apmēram skatītāju. Visas ieejas, gaiteņi, stāvi, kāpnes un tribīņu sēdvietu sekcijas bija numurētas, lai skatītāji ātri varētu atrast savas vietas. Kolizeja iekštelpas bija sadalītas piecos līmeņos, lai dažādi sabiedrības slāņi būtu savstarpēji izolēti. Pateicoties izcilajam amfiteātra gaiteņu un eju plānojumam, visi skatītāji varēja ieņemt savas vietas 10 minūšu laikā. Arheologiem Kolizejā izdevies atrast podu lauskas ar iegravētiem noteiktas sekcijas numuriem, iespējams, ka šie māla gabali tikuši izmantoti kā izrādes ieejas biļetes. Četras no lielajām ieejām Kolizejā bija paredzētas īpašiem nolūkiem. Dienvidu ieeju izmantoja tikai imperators un viņa viesi, ziemeļu ieeju — augstas pilsētas amatpersonas, bet rietumu ieeju — gladiatori. Austrumu puses vārtus dēvēja par "nāves vārtiem", jo tos izmantoja vienīgi nogalināto vai ievainoto gladiatoru un zvēru izvešanai.
Sēdvietu uzskaitījums:
Savvaļas zvēri
Izrādēm Kolizejā vajadzēja ļoti daudz savvaļas dzīvnieku, jo tās parasti sākās ar zvēru cīņām. Vienā no šādām izrādēm nogalināja pat 11 tūkstošus dzīvnieku, turklāt, jo mežonīgāki un eksotiskāki tie bija, jo labāk. Nogalināti tika [[Krokodilu dzimta
Vudsu ezers
Vudsu ezerā atrodas ļoti daudz salu (vismaz 14 632) un tā krasta līnija ir ap 105 000 km gara (ieskaitot salu krastus) — garākā ezeru krasta līnija Kanādā. Ezera salas ir nozīmīga putnu ligzdošanas vieta.
Ezers ir atlieka no agrāk eksistējušā, milzīgā Agasi ezera, kas pastāvēja ledus laikmeta beigu posmā.
Vudsu ezers ir ļoti populārs tūrisma objekts, kas piedāvā ļoti daudzveidīgas atpūtas iespējas. Lielākajā daļā ezera ir saglabājusies pirmatnēja daba.
Autine
Autine jeb Autīna (latīņu: urbs Autina, iespējams, no vārda "Avots" vai "Avotiņi") bija latgaļu pils un pilsnovads tagadējā Cēsu novadā Vidzemes vidienē, kas 12.-13. gs. maksāja meslus Jersikai, vēlāk uz laiku Varidota vadībā kļuva patstāvīgs.
Autines pilsnovads austrumos robežojās ar Tālavas valsts Beverīnas, Satekles, Dzērbenes un Piebalgas pilsnovadiem, ziemeļrietumos ar Idumejas pilsnovadu, bet rietumos ar līvu Satezeles pilsnovadu. Dienvidos atradās Jersikas valsts Negestes pilnovads.
Vēstures hronoloģija
1208. gadā Autine pirmoreiz minēta Indriķa hronikā, kad Varidotis no Autines, Rūsiņš no Satekles un Tālivaldis no Beverīnas vienojās militārā sadarbībā pret igauņiem.
Atrašanās vieta
Par Autines atrašanās vietu pastāvēja ap desmit hipotēžu, kas lokalizēja šo latgaļu pilskalnu trīs Vidzemes daļās: P.Abuls jau 1903. gadā Autini lokalizēja Priekuļu Sārumkalnā, pie šāda secinājuma nonāca arī A.Švābe (1936), Šturms (1947), Mugurēvičs (1965), Apals (1986), jo tā tuvumā ir plašs latgaļu vēlā dzelzs laikmeta kapulauks (Priekuļu Kampi jeb Ģūģeri). 1600. gada revīzijā minēts, ka Sārumkalns atradās Avotu (Awetanns) vakā (Švābe, 1933).
Autine - Jersikas valsts sastāvdaļa?
13.gs. pirmās puses dokumentos Autine minēta kā Jersikas valsts sastāvdaļa. Tāpēc dažkārt Livonijas Indriķa hronikā minēto Autini gan identificē ar Sārumkalnu, bet Jersikas valsts sastāvā ietilpstošo Autines novadu novieto blakus Cesvaines pils novadam (Hellmann, 1954). Jādomā, ka Jersikas valdniekam ar lietuviešu palīdzību gan izdevies Autini uz kādu laiku dabūt savā ietekmes sfērā un padarīt par savu meslu (tributum) maksātāju, taču pēc vendu kristīšanās un Cēsu kļūšanas par Zobenbrāļu ordeņa bāzi, Autines Varidots pārgājis tā pusē, kristījies katoļu ticībā un sācis īstenot patstāvīgu politiku.
Meško
Meško ir četru vēsturisku Polijas Pjastu dinastijas valdnieku vārds:
Tiflopedagoģija
Tiflopedagoģija (no el (typhlos) — 'neredzīgs') ir speciālās pedagoģijas nozare, kas risina vājredzīgu un neredzīgu bērnu mācīšanas un audzināšanas problēmas.
Krī ezers
Krī ezers (en) ir liels ezers Kanādā, Saskačevanas provinces ziemeļos, rietumos no Reindīra ezera un uz dienvidiem no Atabaskas ezera. Viens no visdabiskākajiem, vismazāk pārveidotajiem Kanādas lielajiem ezeriem, 33. lielākais ezers Kanādā un ceturtais lielākais ezers Saskačevanas provincē. No novembra līdz jūnijam, ezers ir aizsalis. Līdz ezeram neved neviens ceļš un dzelzceļš, nenotiek komerciāla zveja. Ūdens ir tik dzidrs, ka var redzēt 10 metrus dziļi. Izcils sporta zvejas un ekotūrisma objekts. Ezeram ir vairākas salas, no kurām viena ir apdzīvota. Ezera izteka Krī ir uz ziemeļos esošo Atabaskas ezeru.
Albānijas pilsētu uzskaitījums
Šis ir Albānijas pilsētu uzskaitījums. Pilsētas statusu Albānijā piešķir Albānijas Statistikas institūts. Albānijā ir 65 pilsētas. Albānijas galvaspilsēta ir Tirāna, kas ir arī valsts lielākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita un arī Albānijas ekonomikas centrs. Albānijas otrā lielākā pilsēta un lielākā ostaspilsēta ir Durresa. Atsevišķās pilsētās ir pašvaldības funkcijas (njësi bashkiake, lagje or rajone). Pat ja pilsētās nav atsevišķs administratīvais dalījums, tā ir daļa no pilsētas pašvaldības (bashki) administratīvajā līmenī Albānijā.
Aleksandrs Grotendīks
Aleksandrs Grotendīks (de; dzimis, miris ) bija Vācijā dzimis Francijas matemātiķis, vadošā persona modernās algebriskās ģeometrijas izveidē. 1966. gadā saņēmis Fīldsa prēmiju.
Izglītību ieguvis Francijā: Monpeljē Universitātē, École Normale Supérieure, Nansī Universitātē (doktora grāds). Strādājis Sanpaulu Universitātē Brazīlijā, Kanzasas un Hārvarda Universitātē ASV. 1959. gadā sācis strādāt Institut des hautes études scientifiques, kuru pameta 1970. gadā, kad sāka strādāt Monpeljē Universitātē.
19. un 20. gadsimtā bija milzīga algebriskās ģeometrijas nozares attīstība, lielākoties to attīstīja dažādi itāļu matemātiķi. 20. gadsimta vidū, lielā mērā pateicoties tieši Grotendīka darbam, nozare attīstījās tieši no abstraktā viedokļa. Grotendīks pārformulēja algebrisko ģeometriju.
Ontārio ezers
Ontārio ezers (en) ir viens no Lielajiem ezeriem, vistālāk austrumos, viszemāk novietotais. Ziemeļos no ezera atrodas Kanādas Ontārio province, dienvidos — ASV Ņujorkas štats. Ontārio province ieguvusi savu nosaukumu no ezera. Nosaukums cēlies no hūronu valodas nosaukuma ontarío — ‘krāšņais ezers’ vai ‘dzirkstošais ūdens’. Sākotnēji franču kartēs ezers saukts arī Lac de St. Louis (1632), Lac Ontario ou des Iroquois vai Ondiara (1662), Lac Frontenac (1712).
Lielā dziļuma dēļ ezers ziemā reti aizsalst. Vēsturiskajos laikos tikai 1934. un 1976. gados ezers pilnībā aizsala. Ezers rada īpašu klimatisko efektu, kura rezultātā ASV krastā veidojas bagātīga sniega sega, dažās ziemās pat 6 m bieza. No ezera netālā Taghilas augstiene ir ASV austrumu daļā labākā slēpošanas vieta. Sirakjūzas pilsētā ir visvairāk sniega salīdzinājumā ar jebkuru citu ASV pilsētu.
Saimniecība un vides problēmas
Galvenā ieteka ezerā ir Niagāras upe, kas nes pārējo četru Lielo ezeru ūdeni. Izteka Sentlorensa ietek Atlantijas okeānā. Ezera rietumu pusē atrodas liels metropoles reģions — «Zelta pakavs», kas ietver vairākas Kanādas lielpilsētas — Toronto, Hamiltonu. Ontārio ezera baseinā dzīvo vairāk nekā ceturtā daļa Kanādas iedzīvotāju — ap 9 miljoni cilvēku. Savukārt ASV pusē ezera piekraste pārsvarā ir lauku reģions, šeit dzīvo ap 2 miljoni cilvēku. Dienvidu krastā klimats ir labi piemērots augļu koku audzēšanai — Ročesteras apkaimē atrodas plaši augļu dārzi. Kanādas pusē Niagāras pussala arī ir labi piemērota augļu audzēšanai, te atrodas nozīmīgs vīnogu audzēšanas rajons.
Ģeoloģiskā vēsture
Ezera dobe izveidojās pēdējā ledus laikmetā. Ledus masas pārvietoja ezera gultnes grunti uz tagadējā Ņujorkas štata centrālo un rietumu daļu. Atkāpjoties ledājam, tas nosprostoja ezera noteku tagadējās Sentlorensas upes rajonā un ezera līmenis bija augstāks. Šī ezera fāze tiek saukta par Irokēzas ledus ezeru. Ezera izteka atradās tagadējās Sirakjūzas pilsētas apkaimē. Irokēzas ledus ezera senie krasti vietām joprojām ir labi izteikti, dienvidu daļā tie atrodas līdz 40 km no Ontārio ezera krasta.
Pēc ledāja atkāpšanās ūdens no ezera noplūda un uz laiku Ontārio ezers bija Atlantijas okeāna līcis. Taču Zemes garoza pēc atslogošanās no milzīgās ledus segas lēnām cēlās un tagad Ontārio ezers ir atdalīts no okeāna un atrodas 74 m virs jūras līmeņa. Zemes garozas celšanās šajā apvidu turpinās vēl tagad, dienvidu krastā pamazām appludinot zemes.
Vēsture
Pirms eiropiešu atnākšanas Ontārio ezers bija robeža starp hūroniem un irokēzu konfederāciju. 1615. gadā ezeru sasniedza francūzis Etjēns Brulē (Étienne Brûlé). Ezera apkaimē atrasti arī seno skandināvu artefakti, taču viņu klātbūtne šeit vēl nav droši pierādīta.
Vinipegs
Vinipegs (en) ir liels ezers Kanādā, Manitobas provincē, 12. lielākais ezers pasaulē un lielākais ezers Kanādas dienvidu daļā, ja neskaita Kanādas teritorijā daļēji esošos Lielos ezerus. Ezers ir salīdzinoši sekls. Ezera austrumos atrodas plaši taigas joslas meži — šis apvidus un daļa no ezera tiek piedāvāti iekļaušanai UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Eiropieši ezeru atklāja ap 1690. gadu.
Vinipegs ir daļa no kādreizējā pēcleduslaikmeta Agasi ezera. Ezeram ir skaistas smilšainas pludmales, augstas kaļķakmens klintis ar lielām alām, kurās dzīvo sikspārņi. Ezerā ir daudz salu, no kurām lielākā daļa ir pirmatnējas, neskartas. Ezeram ir milzīgs ekotūrisma potenciāls.
No ezera ziemeļu virzienā uz Hudzona līci iztek Nelsonas upe. No ezera ik sekundi izplūst 2066 m3 ūdens. Ezera garā forma nosaka to, ka ziemeļu—dienvidu virziena vēji spēj radīt lielus viļņus un uzplūdus. Ūdens apmaiņas periods ir 3,6 gadi.
Ezera nosaukums cēlies no krī valodas wīnipēk — ‘duļķainie ūdeņi’. Ezers devis vārdu Manitobas provinces galvaspilsētai Vinipegai. Dienvidu daļā atrodas daudzas pludmales, ko vasarā aktīvi izmanto atpūtnieki. Ezerā notiek komerciāla zveja; šeit ir prāmju līnija.
Latvieši
Latvieši (lībiešu: lețlizt) ir Eiropas valsts nācija un Latvijas pamatiedzīvotāji, kas pēc 2011. gada tautas skaitīšanas datiem veidoja vairākumu (62,1%, 1,284 miljoni) no kopējā Latvijas iedzīvotāju kopskaita. Gandrīz visiem latviešiem dzimtā valoda ir pie indoeiropiešu valodu baltu valodu grupas piederošā latviešu valoda. Mūsdienu latviešu tauta pakāpeniski izveidojās viduslaiku Livonijas vidus un dienvidu daļā, latgaļiem saplūstot ar citiem baltu etnosiem (zemgaļiem, sēļiem un kuršiem), kā arī Baltijas somiem (lībiešiem un vendiem). Plašākā nozīmē pie latviešu politiskās nācijas pieder arī citas etniskās izcelsmes Latvijas pilsoņi. Tiek lēsts, ka gandrīz 300 tūkstoši jeb aptuveni piektā daļa etnisko latviešu un viņu pēcnācēju patlaban dzīvo ārpus Latvijas, galvenokārt ASV, Apvienotajā Karalistē, Īrijā, Austrālijā, Krievijā un Kanādā.
Nosaukuma izcelsme
Vārds „latvietis” kļuva izplatīts 19. gadsimtā, izspiežot no aprites jau vismaz kopš 16. gadsimta sastopamo apzīmējumu „latvis” (la), ko vēlāk no dzejas atkal ieviesa latviešu literārās valodas aktīvajā vārdu krājumā, lielākoties kā apzīmējumu senlatviešiem. Vārds „latvietis” darināts no vārda „latvis”, pievienojot tam galotni „-ietis”. Vārda „latvis” izcelsme ir senāka un neskaidrāka. Iespējams, tas radies no senākām vārda formām *latuvis vai *latavis, kas savukārt atvasinātas no īpašvārdiem *Latuva vai *Latava (salīdzinājumā ar mūsdienu upju nosaukumiem Lietuvā — Latavà, Latuvà, kā arī Lãtupis). Arī vārdā „latgalis” esošā sakne „lat-”, iespējams, cēlusies no kādas vecas upes *Latas nosaukuma, kura izcelsme varētu būt meklējama baltu pirmvalodas saknē „lat-”, kas savukārt nākušas no indoeiropiešu pirmvalodas *lat-, *let-, *lot- ('tecēt'). Vārdi ar līdzīgu sakni sastopami arī citās valodās, piemēram, sengrieķu λάταξ (látaks — 'pile'), senīru laith ('šķidrums, purvs'), (< *lati), lathach ('nogulumi, dubļi') (< *latàkā), sennorvēģu leþja ('māls; atliekas, gļotas') un vecaugšvācu letto ('māls'). No vārda „latvis” cēlies arī latviešu tautas nosaukums citās valodās, piemēram, lietuviešu lãtvis, krievu латыш, poļu lotysz, vācu Lette, angļu Lett, igauņu läti un somu lätti.
Vēsturiskā izcelsme 13.—16. gadsimtā
Sākotnēji krustneši par „latvjiem” lībiešu valodas ietekmē sauca vienīgi lībiešu kaimiņu cilti letgaļus (liv, et; la, de). Livonijas krusta karu laikā kristītie letgaļi bija uzticami krustnešu sabiedrotie, tādēļ viņu valoda kļuva par starptautu saziņas valodu (lingua franca) mūsdienu Latvijas teritorijā. Tā Indriķa hronikas 1206. gada notikumu aprakstā minēts, ka „letiem jeb letgaļiem, kas gan vēl bija pagāni, kristiešu dzīves veids bija pa prātam (vitam christianorum approbantes)” un „viņus arī ar krievu dāvanām nevarēja piedabūt, lai vāciešiem nodara ļaunu”. Romas pāvesta Honorija III legāts Vilhelms no Modenas 1225. gadā Cēsīs sapulcējušos latviešus un vendus „uzslavēja par to uzticību un nelokāmību, jo tie no brīvas gribas un bez kādām kara jukām pirmie bija pieņēmuši kristīgo ticību un pēc tam nekad nebija aptraipījuši kristības sakramentus kā līvi un igauņi; viņš uzteica letu pazemību un pacietību, kuri Kunga Jēzus Kristus vārdu bija priecīgi nesuši pie igauņiem un citām pagāntautām un daudzus savas tautas piederīgos, kas tikuši nogalināti tās pašas kristīgās ticības dēļ, aizsūtījuši uz mocekļu saimi”.
Latviešu etnoģenēzē būtiska loma bija kara un bada gadu izraisītajai iedzīvotāju izceļošanai. Kopumā Livonijas periods uzskatāms par labvēlīgu posmu latviešu tautas attīstībā. Ja 13. gadsimta vidū kopējais iedzīvotāju skaits tagadējās Latvijas teritorijā tiek lēsts ap 300 000, tad 16. gadsimta vidū Livonijas Konfederācija bija samērā blīvi apdzīvota zeme. Tā kā par vienu tautu šajā laikā runāt nevar, literatūrā tiek lietots visām šīm maztautām kopīgs apzīmējums „senlatvieši”. Senākais iespiestais teksts latviešu valodā ir 1507. gadā Leipcigā iespiestā t.s. Gisberta tēvreize. Lībekas Doma baznīcas dekāna J. Branda pierakstos ir norāde, ka jau Lutera dzīves laikā Rīgas latviešu draudze lietojusi 1525. gadā latviski pārtulkoto luterāņu katķismu, bet tas nav saglabājies. Simona Grūnava „Prūšu hronikā” (1526) atrodama tēvreize, kas visticamāk rakstīta kuršu valodā. Pirmā rakstos pieminētā latviešu skola 16. gadsimta otrajā pusē Rīgā bija Sv. Jēkaba baznīcas skola, kas no gadsimta beigām darbojās Sv. Jāņa baznīcas pārziņā.
Pirmais plaši zināmais rakstu piemineklis kopīgas latviešu valodas esamībai ir ceļojošā literāta Hāzentētera (Hasentödter) Rīgas apkaimēs pierakstītā tēvreize, kas 1550. gadā publicēta Sebastjana Minstera „Kosmogrāfijā” Bāzelē :
Lodza
Lodza ir pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lodzas vojevodistes centrs. Otra lielākā Polijas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. No XIX gs. pirmās puses līdz XX gs. deviņdesmitajiem gadiem liels tekstilrūpniecības centrs. No XIX gs. beigām līdz XX gs.sākumam - sociāldemokrātiskās kustības centrs. Lodzas kinoskola.
Hronoloģija
Lodza pirmo reizi rakstos minēta 1332. gadā, kā ciemats Łodzia, kas pieder Vroclavas arhibīskapam. 1423.gadā Vladislavs II Jagello (lietuviešu - Jogaila) piešķīra Lodzai pilsētas tiesības.
Ūders
Ūders (sieviešu dzimtē Ūdere) ir latviešu cilmes uzvārds, kas cēlies no apvidvārda „ūders” ar nozīmi 'ūdrs'. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Latvieši
Tautiskās identitātes un rakstības izveidošanās 16.—18. gadsimtā
Lielo karu dēļ 16.—17. gadsimtā iedzīvotāju skaits atkal samazinājās. Pēc vēsturnieka Edgara Dunsdorfa veiktajām aplēsēm, ap 1700. gadu Latvijas teritorijā dzīvoja tikai 465 000 iedzīvotāju (Kurzemes un Zemgales hercogistē — 209 000, Zviedru Vidzemē — 153 000, Latgalē — 103 000), no kuriem absolūtais vairākums bija latvieši. Kurzemes mācītājs Pauls Einhorns savos darbos Reformatio gentis Letticae in Ducatu Curlandiae (1636) un Historia Lettica („Latviešu vēsture”) (1649) ar vārdu gentis Lettica jau apzīmēja visus Kurzemē, Zemgalē, Sēlijā, Vidzemē un Latgalē dzīvojošos zemniekus kā „latviešu nāciju” (Lettische Nation). Latviešu tautas konsolidēšanos būtiski ietekmēja Kokneses prāvesta Ernesta Glika veiktie Jaunās Derības (1685), Vecās Derības (1689) un Lutera mazā katehisma (1699) tulkojumi latviešu valodā.
Lodza
Hronoloģija
Līdz 18. gadsimtam Lodza bija maza neievērojama pilsētiņa. No 1793. gada notiek Polijas otrā dalīšana un Lodza nokļuva Prūsijas sastāvā. Tā tika pārdēvēta par Lodsch. 1798.gadā pilsēta tika nacionalizēta un vairs nav Kujāvijas arhibīskapa īpašums. 1806.gadā Lodza tika iekļauta Varšavas hercogistes sastāvā. 1815.gadā Lodza nonāca Krievijas sastāvā. 1820.gadā Staņislavs Stašics sāka kampaņu, lai pārvērstu Lodzu par lielu tekstilrūpniecības centru, un aicināja uz šejieni komersantus un speciālistus no visas Eiropas. 1825. gadā Lodzā tika atvērta pirmā kokvilnas rūpnīca. 1839. gadā Lodza kļuva par pirmo pilsētu Krievijā, rūpnīca tika izmantots tvaika dzinējs. No 1823. līdz 1873. gadam katros desmit gados pilsētas iedzīvotāju skaits dubultojās. No 1870. līdz 1890. gadam pilsētā notika industriālās attīstības "ziedu laiki". 1892. gadā pilsētā sākās Lodzas streiks.
Latvieši
Tautiskās identitātes un rakstības izveidošanās 16.—18. gadsimtā
1692. gadā vācu dabaspētnieku akadēmija "Leopoldina" publicēja Lentilija apcerējumu par hercoga Jēkaba laika Kurzemes un Zemgales hercogistes ģeogrāfiju un etnogrāfiju "Šis tas ievērības cienīgs par Kurzemi" (la). Tajā atrodams šāds latviešu apraksts:
Milzīgus iedzīvotāju dzīvā spēka zaudējumus izraisīja 1710.—1711. gada Lielais mēris, kurā nomira apmēram puse Latvijas tālaika iedzīvotāju. Izmirušo novadu iedzīvotāju atjaunošanās notika gan dabiskā pieauguma, gan migrācijas rezultātā. Piemēram, grāfs Šeremetjevs savās Piebalgas novada muižās nometinājis demobilizētos krievu karavīrus, bet Mežotnes muižā 1738. gadā nometināti tatāru gūstekņi. Pēc Krievijas ķeizarienes Katrīnas II rīkojuma 1766.—1769. gadā Vidzemē Iršu pagastā nometināja 320 vācu zemniekus ar ģimenēm. Latgalē ieceļoja krievu un baltkrievu zemnieki. Lielākā daļa šo ieceļotāju turpmākajos gadsimtos pārlatviskojās, vienīgi pierobežas rajonos Latgalē, Sēlijā un Kurzemē izveidojās stabilas krievu, baltkrievu, lietuviešu un vācu kolonijas. Šajā laikā pārlatviskojās vai pārvācojās lielākā daļa līvu. Sākot no 1729. gada, spēcīgu grūdienu latviešu tautiskās pašapziņas un garīguma attīstībā deva Vidzemes brāļu draudžu kustība, kas tiek uzskatīta par latviešu pirmo tautisko atmodu. Pirmo latviešu valodā rakstīto vēstures apcerējumu „Stāsti no tās vecas un jaunas būšanas to Vidzemes ļaužu” 1753. gadā publicēja Vidzemes luterāņu mācītājs Blaufūss.
Lodza
Hronoloģija
1915. gadā pilsētu okupēja Vācijas karaspēks. 1918.gada novembrī vietējie Lodzas iedzīvotāji atbruņoja vācu karavīrus. Pēc 1918. gada Lodza zaudēja vairāk kā 40% no saviem iedzīvotājiem. Rūpniecības attīstība apstājas, jo tika zaudēti lieli noieta tirgi Vācijā un Krievijā.
Latvieši
Tautiskās identitātes un rakstības izveidošanās 16.—18. gadsimtā
Izglītotākie un spējīgākie zemnieki, kuriem radās iespēja pamest zemkopību un pārcelties uz dzīvi pilsētās, pārvācojās. 18. gadsimta un 19. gadsimta mijā Rīgā dzīvoja apmēram 10 000 latviešu. Sargājot viduslaikos iegūtās īpašās korporatīvās privilēģijas nodarboties ar tirdzniecību un amatniecību, Rīgas rāte nepielaida šai jomā no laukiem ieceļojušos latviešus, taču preču pārvadāšana, šķirošana, svēršana, uzglabāšana bija latviešu kompetencē. Šajā laukā darbojās ap 400 ģimeņu pārstāvji, kas bija organizēti tirdzniecības palīgamatos, kuriem vienīgajiem bija tiesības veikt minētos tirdzniecības palīgdarbus.
Lodza
Hronoloģija
1939. gada 8.septembrī Lodzu ieņēma vācu karaspēks. 2. pasaules kara gados Lodzu pārdēvēja par Litzmannstadt. Kara gados pilsēta zaudēja apmēram 420 000 iedzīvotāju, no kuriem apmēram 300 000 bija ebreji. Lielu daļu no rūpnīcu iekārtām izveda uz Vāciju. 1945. gada 18.janvārī Lodzu ieņēma Padomju armija. Līdz 1948. gadam Lodza faktiski bija Polijas galvaspilsēta, jo Varšava bija gandrīz pilnībā izpostīta.
Latvieši
Tautiskās identitātes un rakstības izveidošanās 16.—18. gadsimtā
Apgaismības laikmeta ideju ietekmē palielinājās interese par latviešu vēsturi, kas reizumis tika idealizēta. Garlībs Merķelis savā 1799. gadā izdotajā darbā „Vidzemes senatne” par „veco latviešu” izskatu 12. gadsimtā rakstīja šādi :
Lodza
Cilvēki
Lodzā ir dzimuši:
Latvieši
Tautiskās identitātes un rakstības izveidošanās 16.—18. gadsimtā
1800. gadā kopējais iedzīvotāju skaits sasniedza 720 000 (Kurzemē un Zemgalē 307 000, Vidzemē 261 000, Latgalē 152 000). Vienotas literārās latviešu valodas (par pamatu ņemot Vidzemes izloksnes) tapšanas pamatus lika Gothards Frīdrihs Stenders (1714—1796), kura kapakmeni Sunākstes kapos rotā uzraksts „Latwis”. Viņš savos sacerējumos jau kopš 1754. gada lietoja apzīmējumu „Latweeschi”. Ārpus Livonijas „latvieši” kā tautības apzīmējums pirmo reizi parādījās tikai Leipcigā izdotajā 1790. gada Hībnera „Leksikonā”. Sadzīvē ar vārdu „latvieši” šajā laikā apzīmēja nevis tautību, bet gan piederību zemnieku šķirai, neatkarīgi no mājās lietotās valodas — „latvietis” nozīmēja to pašu ko „zemnieks”.
Valsts veidošanās 20. gadsimtā
Latviešu politiskās nācijas tapšanu ļoti ietekmēja 1905. gada revolūcija un turpmākie saimnieciskā uzplaukuma gadi, kad latvieši, līdztekus baltvāciešiem un krieviem, dalīja saimniecisko un politisko varu Vidzemes un Kurzemes guberņās.
Pirmais pasaules karš un lielas daļas Kurzemes iedzīvotāju došanās trimdā uz Krieviju 1915. gadā radīja nopietnus draudus latviešu nācijas tālākai pastāvēšanai. Tautas skaitīšanu dati liecina, ka 1914.—1920. gadā Latvijas iedzīvotāju skaits samazinājās no 2 552 000 līdz 1 596 100, tātad bojā gājušo vai Latviju pametušo iedzīvotāju skaits bija gandrīz 1 miljons. Kara izraisītais posts un slimības, kā arī sekojošās Brīvības cīņas un kreisi orientēto latviešu izceļošana uz PSRS stipri samazināja latviešu skaitu Latvijā, tomēr pēc neatkarīgas valsts izveidošanas 1918. gada 18. novembrī latviešu skaits atkal strauji pieauga. Līdz 1925. gadam no bēgļu gaitām atgriezās 218 000 iedzīvotāju, no kuriem lielākā daļa bija latvieši. Krievijā palikušie latvieši spēja izveidot aktīvu diasporu un daudzi no viņiem ieņēma augstus amatus PSRS pārvaldes struktūrās, tomēr 1937. un 1938. gadā daļu no viņiem NKVD „Latviešu operācijā” sodīja ar nāvi, pamatojoties uz apsūdzībām par piedalīšanos „Latviešu fašistu organizācijā RKKA” un vadoties no t.s. „Latviešu sarakstiem”. 1926. gada tautas skaitīšanā PSRS bija saskaitīti 151 410 latvieši, bet 1939. gada tautas skaitīšanā — 128 345 latvieši.
Liela nozīme latviešu nācijas tālākā attīstībā bija Latgales atkalapvienošanās ar pārējām latviešu apdzīvotajām teritorijām 1917.—1920. gadā. Latgaliešu laukstrādnieki pārceļoja uz pārējo Latvijas daļu, saimnieciskā uzplaukuma periodā pēc 1935. gada valstī ieradās arī vismaz 5 tūkstoši laukstrādnieku no Polijas un Lietuvas, no kuriem daļa apmetās uz pastāvīgu dzīvi un strauji pārlatviskojās. Tomēr šajā laika posmā bija arī nozīmīgi Latvijas iedzīvotāju zaudējumi. Aptuveni 20—30 tūkstoši latviešu šajā laikā reliģisku apsvērumu dēļ emigrēja uz Brazīliju. Baltvāciešu iekļaušanos latviešu nācijā pārtrauca 1939.—1940. gada piespiedu izceļošana uz Vācijas okupētajiem Polijas apgabaliem, kopējais izceļotāju skaits bija 66 000. Savukārt lielu daļu no Latvijas ebrejiem iznīcināja nacistu okupācijas laikā 1941.—1943. gadā.
Latvijā un Rīgā (1867—2000)
Piezīme: * Uzskaite pēc ikdienas valodas
Avots: Tautas skaitīšanu dati
Latvijā un Rīgā pēc 2000. gada
Avots: Centrālā Statistikas biroja datubāze.
Arhitektūra
Latvijā tradicionāli tika celtas baļķu mājas, kuru novietojums bija atkarīgs no reģiona. Rietumlatvijā tās parasti tika celtas atsevišķi vai lokveidā apkārt centrālajam laukumam. 18. un 19. gadsimtā Kurzemē valdošais zemnieku apmetņu tips bija viensētas. Ciemos liela nozīme bija viensētu tradīcijai, atsevišķu sētu uzbūve un iekārtojums Kurzemē bija balstīts uz savrupības principa, proti katrai saimniecības vajadzībai bija paredzēta atsevišķa ēka.
Zemgale
Zemgalē izplatītākais apmetņu veids 18. un 19. gadsimtā bija guļbūves tehnikā no stūros savienotiem aptēstiem baļķiem celtas viensētas, bet Rīgas līča piekrastē un gar Lietuvas robežu tās bija koncentrētākas un veidoja ciemus. Materiālās kultūras ziņā vērojama pāreja no Rietumlatvijas uz Austrumlatvijas arhitektūras iezīmēm, pārsvarā gan saglabājot Rietumlatvijai, precīzāk Kurzemei un Rietumvidzemei, radniecīgus elementus. Viensētu ēku izvietojums bija brīvāks un bija sastopamas dažādas tā variācijas. Dzīvojamā māja varēja atrasties pašā sētas centrā un ap to bija dārzs. Dzīvojamai mājai vienā pusē bija novietotas kūtis un klētis, kas kopā veidoja savā ziņā noslēgtu pagalmu. Mazliet tālāk atradās rija. Pirts atradās nostāk, parasti aiz kūtīm.
Latgale
Latgalē slāvu kultūras ietekmē, viensētas bija retāk sastopamas un cilvēki vairāk dzīvoja mazāku māju kopumos — sādžās (ltg) ar sīkām saimniecībām. Izplatītākie apmetņu veidi bija rindu sādžas un izklaidu sādžas, kurām bija vairāki ēku izvietojuma plānojumi:
Latgales arhitektūru ietekmēja ne tikai tradīcijas un zemes trūkums. 19. gadsimta pirmajā pusē Krievijas Impērijas valdība izdeva celtniecības norādes. Dzīvojamās mājas bija jābūvē ar logotajiem istabu galiem paralēli mājai vienā vai abās tās pusēs, kamēr izveidojušies regulārie pagalmi jānoslēdz ar žogiem un vārtiem. Saimniekiem parasti bija tikai viena vai dažas rijas un akas uz visu sādžu. Pirtis ierīkoja aiz katras sētas dārziem, gar upes vai ezera malu. 19. gadsimta otrajā pusē lielākajai daļai sētu bija tikai no 5 līdz 10 ha zemes, ko tālāk sadalīja daudzos starpgabalos — kopējos tīrumos.
Sabiedrība
Senie latvieši dzīvoja saimēs, kas bija viensētas apdzīvojošu cilvēku kopums. Pie tās sākotnēji piederēja sētas īpašnieka ģimenes locekļi, taču laika gaitā tajā iekļāvās arī kalpi un kalpones, kas bija vai nu brīvi cilvēki bez īpašumiem vai arī nebrīvi cilvēki kā dreļļi (karagūstekņi) vai cilvēki, kuri brīvību ir zaudējuši uz laiku, nespējot atmaksāt parādu. Senākais ģimenes veidošanas veids varētu būt bijusi sievas zagšana. Arnolds Spekke savā darbā „Latvieši un Livonija 16.gs.” par sievas zagšanu rakstīja šādi:
Ar laiku zagšanas vietā ieviesās pirkšana un vedēji varēja arī vienoties ar saimes tēvu par samaksu, līdz ar to jaunava kļuva par preci (no tā arī cēlies vārds „precēt”). Šādos gadījumos dots līdzi arī pūrs — pašas meitas darinātais — adījumi, audumi, tērpi, rotas, kā arī lopi. Latvijai atrodoties PSRS sastāvā 1946. gadā tika sākta kolektivizācija, kad no viensētām cilvēki tika pārcelti uz kolhozu centros jaunveidotajiem pilsētciemiem. Līdz 1965. gadam no viensētām bija pārvietotas jau 22 000 ģimenes, t.i. 11% lauksaimniecībā nodarbināto. Mūsdienās Latvijā turpinās jau 18. gadsimtā sākusies urbanizācija un 2009. gadā pilsētās jau dzīvoja apmēram 68% Latvijas iedzīvotāju.
Ģenētiskā koda pētījumi
Y-hromosomas izpēte parādījusi, ka latviešu vidū dominē N1с1 un R1a haplogrupas. N1c1 haplogrupa ir visplašāk izplatīta Ziemeļeiropā (starp somiem, sāmiem, igauņiem, lietuviešiem, krieviem, zviedriem un Sibīrijā), bet R1a — Centrāleiropas, Austrumeiropas, Ziemeļeiropas un Ziemeļindijas tautās. Haplogrupa R1a plašāk izplatīta starp ungāriem, poļiem, baltkrieviem, mariešiem, ukraiņiem, krieviem, mordviešiem, slovēņiem, igauņiem, čehiem, lietuviešiem, komiešiem, norvēģiem, kirgīziem, kā arī daļā Indijas iedzīvotāju.
Reindīra ezers
Reindīra ezers (arī Briežezers; en — ‘ziemeļbriežu ezers’) ir liels ezers Kanādā uz divu provinču — Manitobas un Saskačevanas robežas, abu provinču ziemeļos. Devītais lielākais ezers Kanādā, divdesmit otrais lielākais pasaulē.
Aldo Moro
Aldo Moro (it;  — ) bija itāļu jurists un politiķis. Vadījis Itālijas Kristīgo Demokrātu partiju, Itālijas ministru prezidents (1963 — 1968 un 1974 — 1976). Moro 1978. gadā nolaupīja un vēlāk nogalināja Sarkano brigāžu kaujinieki.
Reindīra ezers
Ezera krasta līnija ir ļoti spēcīgi izrobota, ezerā ir daudz mazu saliņu. No ezera uz Čērčilas upi iztek Reindīras upe. Ap ezeru atrodas ļoti daudz citu lielāku un mazāku ezeru un ir grūti nošķirt, kur sākas viens un beidzas cits. Ūdens apmaiņas periods ir 0,6 gadi.
Aldo Moro
Biogrāfija
Dzimis un jaunību pavadījis Apūlijā. Moro 1939. gadā pabeidza studijas Bari universitātē, iegūstot jurista izglītību. Studiju laikā darbojies studentu organizācijās, ieņemot vadošos amatus. Sākotnēji simpatizējis sociālistiem, bet drīz vien pieslējies katoļu politiskajiem spēkiem. Pēc studijām turpinājis darbu jurisprudencē kā lektors, vēlāk — profesors.
Reindīra ezers
Ezers ir populārs sporta zvejas un rekreācijas objekts, tas ir ainavisks, ar dzidru un ļoti tīru ūdeni. Gan agrāko laiku indiāņu nostāsti, gan arī neseni nostāsti vēsta par briesmoni, kas dzīvojot ezerā un ēdot ziemeļbriežus, kas ielūst cauri ledum.
Aldo Moro
Biogrāfija
Pēc 1946. gada referenduma, kurā itāļi izšķīrās par labu republikas izveidei, Moro tika ievēlēts priekšparlamentā, kur piedalījās jaunās konstitūcijas izstrādē. Vairākās valdībās darbojies kā ministrs — ārlietu, iekšlietu, tieslietu un izglītības. Reizē kā premjerministrs vadījis piecus ministru kabinetus (1963 — 1968 un 1974 — 1976). Tiek raksturots kā prasmīgs diplomāts un sarunu vedējs. Lai arī Moro pārstāvēja kristīgos demokrātus, viņš iestājās par sadarbību ar sociālistiem. 1970. gados bijis viens no "Vēsturiskā kompromisa" projekta autors, kura rezultātā komunistu partijai tika atļauts piedalīties vēlēšanās. Vēlāk kristīgie demokrāti Moro vadībā sadarbojās ar komunistiem, kuriem izdevās veiksmīgi startēt vēlēšanās.
Reindīra ezers
Viena daļa no ezera — Dīpbejs (Deep bay — ‘dziļais līcis’) ir radusies pirms 140 miljoniem gadu meteorīta trieciena rezultātā. Ezera apkaimē ir dažādos laika periodos tapuši petroglifi, no kuriem vecākie ir ap 2000 gadus seni.
Aldo Moro
Biogrāfija
Moro 1978. gada 16. martā nolaupīja Sarkano brigāžu kaujinieki. Sarkanās brigādes pieprasīja atbrīvot tās biedrus, kas tobrīd atradās cietumā, tomēr viņu prasības netika izpildītas. Pēc 55 gūstā pavadītajām dienām Moro tika nošauts. Viņa nāve iezīmēja "Vēsturiskā kompromisa" rezultātā izveidotās sadarbības ar komunistiem beigas.
Boļeslavs
Boļeslavs var būt:
Vulastona ezers
Vulastona ezers (en) ir liels ezers Kanādā, Saskačevanas provinces ziemeļaustrumos. Vienīgais lielais pasaules ezers ar divām iztekām. Fondulakas upe iztek uz ziemeļrietumiem, uz Atabaskas ezeru. Savukārt Kokranas upe plūst uz ziemeļaustrumiem, uz Reindīra ezeru. Līdz ar to ezers atrodas uz ūdensšķirtnes starp Ziemeļu Ledus okeānu un Atlantijas okeānu. Ezerā daudz salu; ezera platība ar salām ir 2681 km², bez salām — 2286 km². Krasta līnijas garums ir ap 1475 km. Eiropiešiem zināms no 1770. gada; nosaukts 1807. gadā par godu angļu ķīmiķim un fiziķim Viljamam Vulastonam (George Hyde Wollaston).
Ezera krastā viens neliels ciemats Vulastonleika ar 800 iedzīvotājiem. Gar ezera rietumu krastu iet ceļš.
Ezera dienvidrietumu daļā ieplūst Rabitleikas urāna ieguves kompleksa attīrītie notekūdeņi.
Boļeslavs I
Boļeslavs I ir divu valdnieku vārds:
Boriss Tadičs
Boriss Tadičs (sr, dzimis ) ir serbu politiķis, bijis Serbijas prezidents no 2004. līdz 2012. gadam.
Biogrāfija
Dzimis Sarajevā augstskolas pasniedzēja un psihiatres ģimenē. Belgradas Universitātē ieguvis psihologa izglītību. Strādājis par pasniedzēju. Iesaistījies disidentu kustībā, Demokrātijas veicināšanas centra izveidotājs un pirmais direktors. Serbijas Demokrātiskās partijas biedrs kopš 1990. gada, līderis no 2004. gada, kad atentātā tika nogalināts tās iepriekšējais vadītājs.
Pēc Slobodana Miloševiča gāšanas 2000. gadā Tadičs līdz 2003. gada jūnijam bija telekomunikāciju ministrs, 2003. — 2004. gadā — aizsardzības ministrs Serbijas Melnkalnes ministru padomē. 2004. gadā ievēlēts par Serbijas prezidentu, amatu ieņēmis līdz 2012. gadam, kad atkāpies no amata, lai prezidenta vēlēšanas varētu notikt reizē ar parlamenta vēlēšanām. Lai arī prezidenta vēlēšanu 1. kārtā Tadičs uzvarēja, tomēr 2. kārtā ar nelielu pārsvaru uzvarēja Tomislavs Nikoličs.
Gliemji
Gliemji jeb moluski (Mollusca) ir bilaterālo (Bilateria) dzīvnieku tips, kas apvieno 8 mūsdienu klases un 2 izmirušas klases. Pasaulē ir zināms ap 130 000 gliemju sugu, tādēļ pēc sugu skaita dzīvnieku valstī gliemju tips ieņem otro vietu tūlīt aiz posmkājiem.
Boriss Tadičs
Biogrāfija
Pēc neveiksmīgajām vēlēšanām pametis partijas līdera amatu. 2014. gadā izveidojis savu politisko bloku, ar kuru tajā pašā gadā iekļuvis parlamentā. Tiek raksturots kā prorietumniecisks politiķis.
Gliemji
Vislielākā gliemju sugu daudzveidība ir sastopama jūrās un okeānos. Divas klases — gliemeži un gliemenes — mājo arī saldūdenī, un tikai gliemežu klase ir sastopama arī uz sauszemes. Pazīstamākās klases ir gliemeži, gliemenes (austeres, bezzobes, pērļgliemenes, upespērlenes u.c.) un galvkāji (astoņkāji, kalmāri, sēpijas u.c.). Latvijā sastopamas 2 klases: gliemeži (Gastropoda) un gliemenes (Bivalvia). Apmēram 80 sauszemes gliemežu sugu, 48 saldūdens gliemežu, 42 saldūdens gliemeņu, 3 jūras gliemežu un 4 jūras gliemeņu sugas. Latvijas Sarkanajā grāmatā iekļautas 7 sugas.
Dzīvesvieta
Gliemji dzīvo dažāda tipa ūdeņos, kā arī uz sauszemes. Dīķos, ezeros, klusās upju un strautu attekās. Uz ūdensaugiem vai vienkārši pie ūdens virsmas bieži sastopams lielais dīķgliemezis un lielā spolīte. Saldūdeņos uz gultnes dzīvo bezzobes un perlamutrenes. Jūrās uz zemūdens klintīm un uz gultnes mīt mītilas, austeres un pērlenes, bet atklātos ūdeņos un gultnes tuvumā peld kalmāri, sēpijas un astoņkāji. Uz sauszemes sastopami kailgliemeži, bet dārzos — vīngliemeži.
Morfoloģija un īpašības
Mīksto ķermeni lielākajai daļai gliemju apņem čaula, ko veido mantijas malas dziedzeri. Tā sastāv no kaļķa un ragvielai līdzīgas vielas un aizsargā dzīvnieka ķermeni no izžūšanas un citiem nelabvēlīgiem vides faktoriem. Čaulai ir 3 slāņi: kaļķa perlamutra slānis (iekšējais), kaļķa prizmatiskais slānis (ārējais) un proteīna konhiolīna slānis, kas pārklāj prizmatisko slāni no ārpuses un aizsargā to no ūdens. Dīķgliemežiem, spolītēm un vīngliemežiem ir viengabala, vītnē sagriezta čaula. Perlamutrenēm, bezzobēm un mītilām tā sastāv no diviem vākiem, kurus savstarpēji savieno elastīga saite. Dažiem gliemjiem (kailgliemežiem, astoņkājiem un kalmāriem) ārējā čaula nav attīstīta vispār, taču šo gliemju senčiem tā kādreiz ir bijusi. Par to liecina čaulas atliekas (rudimenti), kas redzamas mūsdienās dzīvojošām sugām. Gliemju mīksto ķermeni apņem epitēlija veidojums - mantija. Tās malas blīvi piekļaujas čaulai un izdala vielu, no kuras veidojas čaula. Starp mantiju un gliemja ķermeni izveidojas mantijas dobums. Vairākumam gliemju, piemēram, dīķgliemežiem un kalmāriem, ir galva, viduklis (viscerālais komplekss) un muskuļota kāja. Bezzobēm, perlamutrenēm un mītilām ķermenis sastāv tikai no vidukļa un kājas. Galva šiem gliemjiem ir izzudusi, to senčiem pārejot uz pasīvu dzīvesveidu un filtrējošu barošanos.
Kustības
Lielākā daļa gliemju dzīvo mazkustīgi. Dīķgliemeži un spolītes lēnām rāpo pa ūdensaugiem, akmeņiem un citiem priekšmetiem. To pārvietošanās orgāns ir kāja. Kāja ir muskuļots ķermeņa sienas vēderpuses izaugums. Gliemjiem rāpojot, kājas apakšpusē (pēdā) saskatāma viļņveidīga muskulatūras saraušanās un atslābināšanās. Bezzobes un perlamutrenes dzīvo pa pusei iegrimušas gultnē. Šo gliemju kāja atgādina ķīli, kas, muskulatūrai saraujoties, pavelk ķermeni uz priekšu. Kalmāri, sēpijas un astoņkāji aktīvi peld pēc reaktīvās kustības principa. Mantijas dobumā caur atveri ieplūst ūdens, bet pēc tam caur piltuvi (pārveidotu kājas daļu) dzīvnieks to spēcīgi izšļāc ārā. Astoņkāji un daži citi gliemji spēj ne tikai peldēt, bet, piepalīdzot taustekļiem (izveidojušies kā kājas priekšdaļas derivāti), var arī rāpot pa gultni. No tā cēlies klases nosaukums - galvkāji. Šo dzīvnieku embrionālās attīstības laikā var novērot, kā kāja pārtop par taustekļiem un piltuvi.
Barošanās
Vairākums gliemju pārtiek no augiem. Dīķgliemeži un spolītes ar mēli, kuru klāj asi, cieti zobiņi (tā saucamā rīvīte), saberž ūdensaugu lapas un kātus, kā arī savāc aļģes no zemūdens priekšmetiem. Tie ēd arī dažādas organiskās atliekas. Bezzobes un perlamutrenes barojas pasīvi, filtrējot no ūdens detrītu (ūdens organismu pussadalījušās atliekas) un mikroorganismus, ko mantijas dobumā ienes ūdens. Filtrēšana notiek žaunās un mutes lēveros, kas barību arī virza uz muti. Ūdens ieplūst un izplūst caur ievadsifonu un izvadsifonu (plaisas starp mantijas krokām), kuri atrodas ķermeņa pakaļgalā. Nepārtraukto ūdens plūsmu mantijas dobumā rada skropstiņas, kas klāj žaunu, mantijas un mutes lēveru virsmu. Gliemjus, kuriem ir šāds barošanās tips, sauc par filtrētājiem. Kalmāri, sēpijas un astoņkāji ir plēsīgi dzīvnieki. Tie medī krabjus, zivis, citus gliemjus un zemūdens dzīvniekus. Kalmāri un sēpijas seko upurim, bet astoņkāji tam uzglūn, paslēpušies starp zemūdens klintīm un akmeņiem. Lielāku medījumu ar ragvielas knābi un rīvīti tie sasmalcina putriņā un tad norij. Pārāk lieli barības gabali kuņģī nevar nokļūt, jo barības vads ir šaurs, turklāt tas iet caur smadzenēm (spēcīgi attīstītiem galvas ganglijiem).
Vairošanās
Gliemju tipā ir gan hermafrodīti, gan šķirtdzimumu dzīvnieki. Dīķgliemeži un spolītes ir hermafrodīti. No to izdētajām, ar recekļainu vielu savstarpēji salipinātajām olām attīstās mazi gliemeži. Lielākā daļa perlamutreņu ir šķirtdzimuma gliemji. To olu apaugļošanās notiek mātītes mantijas dobumā, kurā nonāk spermatozoīdi, ko tēviņi izdalījuši ūdenī. No apaugļotām olām attīstās kāpuri — glohīdijas, kurus perlamutrene izšļāc laukā ar izvadsifonu, kad tai garām peld kāda zivs. Kāpuri piestiprinās pie zivs ādas un žaunām. Piestiprinājušies pie zivs 1—2 mēnešus, tie lēnām attīstās. Šāds pielāgojums sekmē bezzobju un perlamutreņu izplatīšanos kāpura fāzē, jo pieaugušie indivīdi ir mazkustīgi.
Ekoloģija
Gliemji ietilpst biocenožu dažādās barības ķēdēs. Ar sauszemes gliemežiem barojas krupji un kurmji. Ūdens gliemjus ēd daudzas zivis un jūraszvaigznes. Kalmāriem, sēpijām un astoņkājiem ir svarīga nozīme kā jūras zivju, roņu, kašalotu un citu dzīvnieku barībai. Ūdeņu biocenozēs gliemenēm ir liela nozīme kā ūdens filtrētājām. Piemēram, viena austere vienā stundā izfiltrē aptuveni 10 l ūdens, attīrot to no detrīta un mikroorganismiem.