cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jakubs Kolass
Pirmā pasaules kara laikā evakuējās uz Maskavas apkaimi. No 1915. līdz 1918. gadā dienēja Krievijas armijā. Pēc demobilizācijas strādāja par skolotāju Obojaņā (mūsdienās Kurskas apgabalā). 1921. gadā pārcēlās uz Minsku, kur nodarbojās ar rakstniexcību un zinātnisko darbu. Viens no akadēmiskās "Krievu-baltkrievu vārdnīcas" redaktoriem. Otrā pasaules kara laikā - evakuācijā Kļazmā, Taškentā, Maskavā.
Malārijas odi
Malārijas odi (Anopheles) ir dzēlējodu dzimtas kukaiņu ģints. Tie ir malārijas pārnēsātāji, dzīvo lielākajā daļā pasaules, izņemot arktiskās un subarktiskās zonas, kā arī tuksnešus un augstu kalnu apvidus. Parasti ar malāriju nevar saslimt augstāk par 1500 metriem virs jūras līmeņa, bet labvēlīgos apstākļos šī robeža var sasniegt pat 3000 m virs jūras līmeņa. Lai tie pārnēsātu slimības izraisītājus plazmodijus, ir nepieciešami daži apstākļi, kas nav visā pasaulē vienlīdzīgi. Augsts risks saslimt ar šo slimību ir tropu un subtropu reģionos, kur notiek strauja odu vairošanās un ir pielāgota vide malārijas izraisītāju plazmodiju izplatībai. Šie nosacījumi izpildās purvainās, siltās vietas, kur ir daudz nokrišņu. Malārijas odi aktīvi ir galvenokārt naktīs.
Bibla
Bibla (feniķ. צדן, ‘Dieva Aka’ vai ‘Dieva Avots’, sengr. Βύβλος (Biblos)) ir sena feniķiešu pilsēta Gebala (Gubla) (feniķ. 𐤂𐤁𐤋, gbl), kas atrodas Vidusjūras krastā, 32 km no Beirūtas, mūsdienu Libānas galvaspilsētas. Pašreiz senās Biblas vietā atrodas pilsēta Džubeila.
Kādreiz tā bija viena no lielākajām ostām, caur kuru uz Grieķiju tika eksportēts papiruss, kas Grieķijā tika saukts biblos (grc), tāpat kā šī pilsēta.
Vēsture
Pilsētu apjoza masīvs mūris ar diviem sargtorņiem, kas sargāja abus pilsētas vārtus no sauszemes un no jūras puses. No centra, kur pie avota atradās abi tempļi, radiāli gāja ielas, apbūvētas ar namiem uz akmens pamatiem, turklāt daži bija diezgan nozīmīgi. Dažu namu iekšpusē bija samērā lielas telpas, kuru griestus balstīja īpašas, uz akmens pamatnes uzstādītas koka kolonnas, pa septiņām no katras gareniskās puses, un viena telpas centrā. Ielām pa vidu tika ierīkoti īpaši drenāžas notekgrāvji, kas ļāva uzturēt pilsētu salīdzinoši tīru. Tas viss liecina par agrīnās Biblas relatīvu labklājību.
Kontakti ar Seno Ēģipti
3. gadu tūkstoša pr.Kr. pirmajā pusē Bibla kļuva par svarīgāko centru attiecībās ar Ēģipti. Ja pirms feniķiešu atnākšanas šis reģions vairāk kontaktējās ar Mezopotāmiju, tad feniķiešu Biblas svarīgākais partneris kļuva Ēģipte, kurai šī pilsēta bija galvenais kokmateriāla piegādātājs.
Pats senākais ēģiptiešu izcelsmes priekšmets, kas atrasts Biblā, ir akmens vāze ar Hasehemujas 2. dinastijas pēdējā valdnieka vārdu (28. gadsimta pr.Kr. sākums). No šī laika ēģiptiešu faraonu vārdi Biblā ir sastopami gandrīz nepārtraukti līdz pat Piopi II, pēdējam nozīmīgajam Senās valsts faraonam. Lielā mērā tie bija veltījumi, kurus ēģiptiešu faraoni pienesa pilsētas galvenās dievietes Bālat-Gebalas svētnīcā, un kuru jau no 3. gadu tūkstoša pr.Kr. ēģiptieši saistīja ar savu Hatoru.
Pēc Plutarha ziņām Biblā Izīda atrada Ozirisa miesas. Šī no ēģiptiešu avotiem nezināmā epizode izskaidro Izīdas un Ozirisa kulta praksi Biblā Plutarha laikā, un, domājams, arī agrīnajā Jaunajā valstī.
Ceļojumiem uz Biblu, un vispirms jau koksnes izvešanai no turienes, ēģiptieši būvēja īpašus jūras kuģus, un vēlāk nosaukums "Biblas kuģis" izplatījās arī uz citiem līdzīgiem kuģiem, neatkarīgi no ceļojuma galamērķa. Biblas tirdzniecībai ar Ēģipti bija tik liela nozīme, ka, kad tā pārtrūka, Ipuvers, kopā ar citām postažām, kas uzkrita Ēģiptei, žēlojās: "Nebrauc šodien vairs cilvēki uz ziemeļiem, uz Biblu. Ko mums tagad darīt, lai iegūtu ciedrus mūsu mūmijām?"
No Biblas uz Nīlas ieleju tirgoja koksni (īpaši ciedrus un cipreses), sveķus, iespējams arī varu un lazurītu. Metālus un lazurītu biblieši iemainīja no austrumu kaimiņiem un pārdeva ēģiptiešiem. No ēģiptiešiem iepirka papirusu, keramikas un akmens traukus, parfimēriju, juvelierizstrādājumus un mākslas darbus. Daļu no iegūtajām precēm tie veda tālāk uz austrumiem. Cik tālu uz austrumiem gāja Biblas tirdzniecības sakari, ir strīdīgs jautājums. Eblā atrastie ēģiptiešu izstrādājumi visdrīzāk ir nākuši no Biblas, kaut arī tiešu liecību par Eblas sakariem ar Biblu pagaidām nav konstatēts. Tāpēc pilnīgi iespējams, ka biblieši tirgojās tikai ar austrumu kaimiņiem Orontas ielejā, bet jau no turienes ēģiptiešu preces gāja tālāk. Caur tiem pašiem starpniekiem Orontas ielejā Bibla varēja iegūt lazurītu un citus produktus, kas tika atgādāti no attālākām austrumu zemēm. Lai kā arī nebūtu, 3. gadu tūkstotī pr.Kr. Bibla pārtapa nozīmīgā Vidusjūras reģiona austrumu daļas tirdzniecības centrā.
Sabrukums un jaunā pilsēta
Ēģiptes pagrimuma rezultātā Senās valsts beigās un pirmajā pārejas periodā sakari starp Ēģipti un Biblu pārtrūka. Biblai vairs nebija kontaktu ar Nīlas ieleju. Acīm redzot šis apstāklis spieda bibliešus pārorientēties uz austrumiem. Tagad varēja droši teikt par Biblas kontaktiem tieši ar Mezopotāmiju. Pilsēta tiek pieminēta Ūras 3. dinastijas šumēru dokumentos.
Attiecības, domājams, neaprobežojās tikai ar tirdzniecības sakariem. Ūras 3. diastijas valdnieki pēc Akadas valdneku piemēra attīstīja aktīvu ekspansiju, cenšoties pakļaut sev Sīriju un Vidusjūras piekrasti, kas tiem zināmā mērā arī izdevās. Biblas valdnieks Ibdati lietoja šumēru titulu "ensi", un tas. domājams, liecina par Bibla politisko atkarību no Ūras valdniekiem, vismaz no Amar-Suenu.
Punktu varenajai Ūras valstij pielika amorieši, kas sāka ieņemt Sīrijas un Mezopotāmijas zemkopības rajonus. No amoriešu iebrukuma neizbēga arī Bibla. Izrakumi Biblā rāda, ka pilsētas agrīnās vēstures periods beidzās ar tās globālu sagraušanu. Ugunsgrēka izveidotais slānis klāj praktiski visu pilsētas teritoriju. Kopā ar citām ēkām gāja bojā arī "Biblas valdnieces" templis.
Drīz pēc tam šeit radās jauna pilsēta. Sākotnēji jaunā pilsēta, domājams, bija nabadzīgāka par iepriekšējo. Nami tika celti pieticīgāki, ar vienu istabu. Laikam uz kādu laiku pazuda arī pilsētas mūris. Taču kopumā, atšķirībā no daudzām citām Sīrijas un Palestīnas vietām, Biblā ir novērojama skaidra kultūru pārmantojamība attiecībā pret iepriekšējo agrās bronzas laikmeta kultūru. Īpaši svarīga ir tempļu atjaunošana. Kaut arī tie ieguva nedaudz citu izskatu, taču atjaunoti tie tika iepriekšējā vietā, un veltīti iepriekšējām dievībām. Ir vērojamas skaidras kultūras nepārtrauktības pazīmes.
Tirdzniecības sakaru atjaunošana
Ap divtūkstošo gadu pr.Kr. pilsēta atkal kļuva par lielāko feniķiešu jūras tirdzniecības centru. Tās sakari izpletās līdz pat Egejas jūrai. Uz Ēģipti no Biblas tika eksportēta koksne, kā arī vīns un olīveļļa. No Ēģiptes uz Biblu lielā daudzumā plūda papiruss. Par to, cik spēcīga šeit bija Ēģiptes ietekme, liecina fakts, ka Biblas valdnieki izmantoja ēģiptiešu valodu kā oficiālo.
Bibla tiek pieminēta senās Ēģiptes literārajā darbā "Sinuhes stāstījums" (Vidējā valsts).
18. gadsimtā pr.Kr. (13. dinastijas valdīšanas sākums Ēģiptē), kad ēģiptiešu ietekme Vidusjūras austrumu daļā stipri samazinājās, Biblas valdnieki priekš Ēģiptes joprojām palika kā apgabala vietvalži (nomarhi), kaut arī attiecībās ar citām valstīm tie sevi pozicionēja kā suverēnus valdniekus.
2. gadu tūkstoša pr.Kr. beigās attiecības starp Biblu un Ēģipti kļuva vienlīdzīgas: no ēģiptiešu stāsta "Unu-Amona ceļojums", kas datējams ar 11. gadsimtu pr.Kr. (21. dinastija), ir zināms, kā Biblas valdnieks lika ēģiptiešu sūtnim gaidīt audienci 29 dienas, bet pēc tam par koksni pieprasīja nesamērīgi augstu maksu, kuru tas lūdza pārdot Ēģiptei.
22. dinastijas pirmie faraoni Šešonks I un Osorkons I, acīmredzot, kādu laiku vēl kontrolēja Biblu, kura tajā laikā skaitījās lielākais Ziemeļfeniķijas centrs. Biblā tika atrasta Šešonka uzvaras stēla, līdzīgi tai, kāda tika atrasta Megido, kā arī paša Šešonka un viņa dēla Osorkona statujas, uz kurām savus uzrakstus atstāja Biblas valdnieki Abibāls un viņa dēls Elibāls. Šis apstāklis varētu liecināt par to, ka Biblas valdnieki atzīst faraonu augstāko varu. Bibla vairs ilgi nepalika Ēģiptes varā. Pēc Osorkona valdīšanas nekādu pakļaušanās pēdu pilsētā vairs nav.
Pakļaušanās iekarotājiem
8. gadsimta pr.Kr. vidū reģionā sāka dominēt Asīrija, un Biblas valdnieks Šiptibāls skaitījās to Sīrijas un Feniķijas valdnieku vidū, kas Asīrijas ķēniņam Tiglatpalasaram III bija samaksājuši meslus. 701. gadā pr.Kr. asīriešu ķēniņa Sinaheriba karagājiena laikā pret dumpīgajiem sīriešu un palesīniešu valdniekiem, meslus viņam atnesa Biblas valdnieks Urimilki. Pēc tam, kad persieši ieņēma Bābeli, feniķiešu pilsētas atzina Persijas ķēniņa Kīra hegemoniju. Plaši celtniecības darbi, kas tika veikti Biblā persiešu valdīšanas laikā, liecina par pilsētas ekonomisko labklājību. Var uzskatīt, ka Asīrijas bojā ejas periodā, kad notika cīņa par varu Priekšāzijā Biblas loma strauji saruka, un tā pat pazaudēja savu floti. Bet persiešu valdīšanas mierīgajā periodā sākās Biblas atjaunošanās, un Biblai atkal parādījās sava flote. Taču atgriezt sev to lomu, kas tai bija 2. gadu tūkstotī pr.Kr., Bibla vairs nespēja.
Kad 333. gadā pr.Kr. Feniķijā ielauzās Maķedonijas Aleksandra armija, Bibla bija to pilsētu skaitā, kas labprātīgi pakļāvās jaunajam iekarotājam. Pēc Aleksandra nāves Biblu sev pakļāva vispirms Ptolemeji, bet pēc tam tā tika iekļauta Seleikīdu valdījumos, bet 64. gadā pr.Kr. tā tika pievienota Romai. Ir zināms Biblas tirāns Kinirs. Pēdējo Biblas valdnieku nonāvēja romiešu karavadonis Gnejs Pompejs.
Ietekme
Senajā pasaulē Bibla bija lielākais papirusa tirdzniecības centrs, kas tika ievests no Ēģiptes, un konkurēja ar tādām feniķiešu pilsētām, kā Tira un Sidona. Grieķu vārdi βίβλος "papiruss" un biblíon "grāmata" (no kā atvasināts Bībeles vārds) ir cēlusies no Biblas pilsētas nosaukuma.
Biblā ir atrasti uzraksti, kas veidoti īpašā, domājams, zilbju "lineārajā rakstā" (protobiblas rakstība). Rakstība satur ap 100 rakstu zīmju. Šī rakstība ir būtiski vienkāršāka, nekā akadiešu ķīļraksti vai ēģiptiešu hieroglifi, taču tajā vārdi netiek savstarpēji atdalīti, kas būtiski apgrūtina lasīšanu. Protobiblas rakstība, domājams, tika lietota 2. gadu tūkstotī pr.Kr. Līdz šim nevienu mēģinājumu iztulkot (Moriss Djunāns, Eduars Dorms u.c.) ligvistikas specialisti neatzīst par izdevušos. Atšifrēšanu apgrūtina pārāk mazs uzrakstu skaits, bet rakstu zīmju formu nevar droši attiecināt ne ar vienu citu zināmu senās pasaules rakstību.
Kazuki Nakašima
Kazuki Nakašima (ja Nakashima Kazuki; dzimis ) ir japāņu filmu un anime scenārists. Viņš vislabāk pazīstams kā anime seriālu Tengen Toppa Gurren Lagann un Kill la Kill scenārists. Šos seriālus viņš veidoja kopā ar režisoru Hirojuki Imaiši.
Filmogrāfija
P 1 Seriāli, kuru režisors ir Hirojuki Imaiši.
Tomojuki Kadžino
Tomojuki Kadžino (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||9||1
Lukas
Lukas ir ciems Saldus novada Pampāļu pagastā. Atrodas pagasta dienvidurietumos 10,0 km no pagasta centra Pampāļiem, 35,7 km no novada centra Saldus un 157,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas autoceļa V1169 (Pampāļi–Lukas) galā, Ventas upes labajā krastā. Veidojusies ap vēsturisko Lūku (Lucken) pusmuižu.
Ciskānu akmens krāvums
Ciskānu akmens krāvums ir neskaidras izcelsmes akmens krāvums, kas atrodas Madonas novada Aronas pagasta dienvidos, uz dienvidrietumiem no Zelgauskas. Krāvumā vairāk nekā 200 akmeņu. Dažkārt tiek uzskatīts par senu kulta vietu. Vietējās nozīmes arheoloģijas piemineklis.
Getingenes rokraksts (šahs)
Getingenes rokraksts ir nezināma autora latīņu valodā 15. gadsimta beigās uzrakstīts šaha traktāts.
Glabāšanas vieta
Rokraksts glabājas Getingenas universitātes bibliotēkā. No šī fakta arī radies rokraksta nosaukums.
Rokraksta saturs
Rokraksts, kura apjoms ir 33 lappuses, satur 12 šaha atklātņu aprakstu un 30 šaha uzdevumus ar risinājumiem. Traktātā pirmo reizi ir mēģināts sistematizēt atklātnes pēc pirmā gājiena: 1. e2-e4; 1. d2-d4; 1. f2-f4 un 1. c2-c4. Traktāts ir uzrakstīts balstoties uz mūsdienu šaha noteikumiem.
Šaha uzdevumu piemēri
Visās pozīcijās gājiens baltajiem.
Risinājumi
Risinājumos uzrādīti tikai balto gājieni, jo melno atbildes ir forsētas.
Džāmnagara
Džāmnagara (gu, Jāmnagar) ir pilsēta Indijā, Gudžarātas štatā, Džāmnagaras apriņķa centrs. Izvietojusies štata dienvidrietumos Kāthiāvāras pussalā Kačhas līča krastā 340 km no štata galvaspilsētas Gāndhīnagaras.
Pilsētu 1540. gadā dibināja Džams Ravals kā Navānagaras vasaļvalsts galvaspilsētu ar tādu pašu nosaukumu. 1920. gados pārdēvēta tagadējā vārdā. Mūsdienās ievērojams industriālais centrs, speciāla ekonomiskā zona ar atšķirīgu nodokļu režīmu. Pilsētas galvenais uzņēmums ir Reliance Industries naftas pārstrādes rūpnīca.
Šūnakmens
Šūnakmens kopā ar irdenajiem saldūdens kaļķiežiem sastopams augšējos zemes slāņos, tuvu tās virspusei. Tas veidojies vienlaikus ar ezeru un avotu nogulumiem pēcledus laikmetā jeb holocēnā (aptuveni pirms 6000—10 000 gadu), kad Latvijā bija labvēlīgi klimatiskie apstākļi ilgstošai kalcija karbonāta (CaCO3) izgulsnēšanai. Lielākie kaļķiežu daudzumi uzkrājušies vietās, kur ar kalcija bikarbonātu (Ca (HCO3)) piesātināti pazemes ūdeņi izplūduši virszemē vai applūdinājuši pārpurvotas ieplakas, jo kā gaiss, tā arī augi intensīvi absorbē ogļskābo gāzi. Tā veidojošies avotu nogulumi, kuri parasti neaizņem lielas platības, bet var sasniegt ievērojamu biezumu (Lībānu-Jaunzemju atsegums, Raunas Staburags). Ezeros karbonāti izgulsnējušies no tur ieplūstošo strautu un avotu ūdeņiem un veido plašas, pat vairākus desmitus hektāru lielas iegulas, parasti gan ne biezākas par 0,5—2 m. No ūdens izgulsnētie karbonāti pārklāj augus, tāpēc šūnakmenī bieži sastopamas sūnu inkrustācijas, pārkaļķotas niedres, koku zari un lapas. Smalkā karbonātu masa pakāpeniski sāk cietēt, un vienlaikus mainās arī tās struktūra — kalcīta kristāli pārkristalizējas.
Izmantošana
Šūnakmeni var izmantot kā apdares materiālu, tas ir izturīgs pret mitrumu un temperatūras svārstībām. Šūnakmens plaši izmantots tēlnieka Kārļa Zāles veidotajā Rīgas Brāļu kapu ansamblī un Brīvības piemineklī.
Airēšana 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — vieninieki vīriešiem
Vieninieki vīriešiem (M1x) airēšanā bija viena no četrām olimpiskajām disciplīnām airēšanas sacensībās 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē. Sacensības tika aizvadītas 1900. gada 25. augustā (kvalifikācijas kārtas) un 26. augustā (pusfināli un fināls). To norises vieta bija Sēnas upe Parīzē, starp Kurbevuē un Aņēras tiltiem. Sacensībās startēja 12 sportisti no 3 valstīm.
Zelta medaļu šajās sacensībās izcīnīja Francijas sportists Hermanis Barelē, sudraba medaļu ieguva Francijas sportists Andrē Godēns. Savukārt bronzas medaļu ieguva Lielbritānijas sportists Sentdžordžs Ešs.
Sacensību formāts
Sacensībās tika aizvadītas trīs kārtas: kvalifikācijas kārta, pusfināls un fināls. Ceturdaļfināls sastāvēja no trim braucieniem, kur atrā startēja pa trim sportistiem. Divi labākie sportisti katra ceturdaļfināla kvalificējās pusfinālam. Pusfinālu veidoja divi braucieni, kur katrā startēja pa četriem sportistiem. No katra pusfināla divi labākie sportisti kvalificējās fināla braucienam. Finālā startēja četri, labākie, sportisti.
Sacensību distances garums bija 1750 metri, nevis 2000 metri, kas jau tolaik kļuva par standartu airēšanas sacensībās.
Rezultāti
— Kvalifikācija nākamajai kārtai; — Kvalifikācija nākamajai kārtai pēc protesta iesniegšanas.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Vieninieku disciplīnā startēja 12 sportisti no 3 valstīm. Visas valstis šajā disciplīnā bija pārstāvētas pirmo reizi.
Masaaki Mori
Masaaki Mori (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||8||0
950. gads
950. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Pakalni (Pampāļu pagasts)
Pakalni ir ciems Saldus novada Pampāļu pagastā. Atrodas pagasta rietumu 8,8 km no pagasta centra Pampāļiem, 34,5 km no novada centra Saldus un 156,7 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Grozilas upes krastā.
Eiženijas iela (Rīga)
Eiženijas iela ir iela Kurzemes rajona Dzirciema apkaimē Rīgā. Eiženijas iela sākas krustojumā ar Slokas ielu un beidzas krustojumā ar Dzirciema ielu (šis savienojums izbūvēts 2019. gadā). Tā sastāv no divām braukšanas joslām ar asfalta segumu. Ielas kopējais garums ir 590 metri. Eiženijas ielā ir pārsvarā savrupmāju apbūve, bet tuvāk Dzirciema ielai daudzstāvu dzīvojamās ēkas. Šajā ielā atrodas 157. pirmsskolas izglītības iestāde "Pasaciņa" (Eiženijas ielā 8).
Vēsture
Eiženijas iela ir izveidota ap 1882. gadu ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā nav mainījies.
Ielu savienojumi
Eiženijas iela ir savienota ar šādām ielām:
Jaunandrānu pilskalns
Jaunandrānu pilskalns ir pilskalns Madonas novada Aronas pagasta dienvidos, uz austrumiem no Zelgauskas.
Valērija Lazinska
Valērija Lazinska (ru; dzimusi ) ir Kazahstānā dzimusi krievu brīvā stila cīkstone, 2015. gada Eiropas spēļu čempione, pasaules čempionāta medaļniece, Krievijas čempione un Krievijas čempionātu medaļniece, Krievijas Starptautiskās klases sporta meistare.
Baznīcas iela (Rīga)
Baznīcas iela ir iela Rīgā, Centrā, Centra rajonā. Baznīcas iela sākas no Elizabetes ielas un beidzas krustojumā ar Bruņinieku ielu. Ielā ir vienvirziena satiksmes kustība virzienā no Elizabetes ielas. Krustojuma ar Ģertrūdes ielu vidū atrodas Rīgas Vecā Svētās Ģertrūdes luterāņu baznīca, kas devusi ielai nosaukumu.
Vēsture
Ielu izveidoja pēc Rīgas priekšpilsētu nodedzināšanas 1813. gadā ar nosaukumu Jaunā Baznīcas iela (de, ru). 1860. gados ielu pārdēvēja par Baznīcas ielu (Kirchenstraße, Церковная улица), līdz 1870. gadu beigām ielas paralēlais nosaukums bija Ģertrūdes baznīcas iela (Gertrud—Kirchenstraße).
Pēc Latvijas padomju okupācijas 1941. gadā ielu pārdēvēja par Eduarda Veidenbauma ielu, bet vācu okupācijas laikā par Loudona ielu (Loudon Straße, feldmaršala un ģenerālisimusa Ernesta Gideona fon Laudona vārdā). 1994. gadā ielai atjaunoja Baznīcas ielas nosaukumu.
Ielu savienojumi
Baznīcas iela ir savienota ar šādām ielām:
Literatūra
Enciklopēdija "Rīgas ielas" 2. sējums, 2008. gads ISBN 978-9984-798-39-4
Bozēni (Ērģemes pagasts)
Bozēni ir ciems Valkas novada Ērģemes pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V237.
Vietējās nozīmes aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Bozēnu senkapi.
Dekadence
Dekadence (, "pagrimšana" no, "krist, grimt") ir esošo normu, morāles, cieņas, reliģiskās ticības pakāpenisks zudums, it īpaši to attiecinot uz lielas sociālās struktūras, piemēram, impērijas vai nācijas, eliti. To attiecina arī uz regresu mākslā, literatūrā, zinātnē un darba ētikā. Tā saistīta ar novērojumiem ilgā laika posmā.
Kopš 19. gadsimtā izvirzītajām sociālajām teorijām par sociālo pagrimumu vārds tiek lietots ar negatīvu nozīmi. 19. gadsimtā arī radās dekadences kustība mākslā un literatūrā, kas stilizēja un satirizēja kultūras pagrimumu.
Lāde (stacija)
Lāde bija pieturas punkts dzelzceļa līnijā Rīga—Rūjiena starp Intes un Lielezera pieturām, Limbažu novada Limbažu pagastā. Netālu no pieturas punkta atrodas Lādes ezers, bet apdzīvotā vieta Lāde atrodas 4 km uz ziemeļrietumiem no pieturas punkta. Blakus bijušajai stacijai atrodas neliels ciems Lādes stacija. No Lādes stacijas ēkas mūsdienās saglabājušās tikai mūra sienas. Pie stacijas sākas Zaļo dzelzceļu posms Lāde—Limbaži—Mazsalaca.
Vēsture
Lādes stacija tika atklāta 1934. gadā. Stacijas sākotnējais nosaukums bija Nabe. Pēc Otrā pasaules kara stacija pārveidota par pieturas punktu. 1950. gados uzbūvēta jauna tipveida stacijas ēka. Pēc vilciena Rīga—Limbaži—Rīga atcelšanas 1999. gadā pieturas punkts netiek izmantots.
Zvīguļi
Zvīguļi ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Valgundes pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļaustrumos Lielupes labajā krastā pie autoceļa A9 14 km no pagasta centra Valgundes, 26 km no novada domes Jelgavā un 39 km no Rīgas.
Satoru Močidzuki
Satoru Močidzuki (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Dženovas līcis
Dženovas līcis (it) ir ap 96 km plats un līdz 30 km garš līcis Ligūrijas jūras ziemeļos Itālijas piekrastē. Stiepjas no Impērijas rietumos līdz Spēcijai austrumos. Dziļums līdz 1500 m, pusdiennakts plūdmaiņas līdz 0,3 m, ūdens sāļums 36,5‰. Lielākās pilsētas krastā ir Dženova, Savona, Kjavāri, Rapallo, Albenga. Ostas: Dženova un Savona.
Pūteļkalns
Pūteļkalns ir ciems Saldus novada Pampāļu pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā 3,6 km no pagasta centra Pampāļiem, 29,3 km no novada centra Saldus un 151,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V1169 (Pampāļi–Lukas), Ainu grāvja krastā, uz ziemeļiem no Lāču purva.
KAMAZ
PAO KAMAZ (ПАО «КАМАЗ») ir Krievijas autobūves uzņēmums, lielākais smago kravas mašīnu ražotājs Krievijā. Tas ir dibināts 1969. gadā. Uzņēmuma galvenā rūpnīca un birojs atrodas Tatarstānas pilsētā Naberežnije Čelni.
KAMAZ ražo kravas mašīnas, autobusus un speciālo tehniku. 2018. gadā KAMAZ tirgus daļa Krievijā bija: kravas mašīnas ar kravnesību virs 14 tonnām — 41 %, kravas mašīnas ar kravnesību no 8 līdz 14 tonnām — 4 %
PAO KAMAZ lielākie akcionāri 2019. gada decembrī bija valsts korporācija Rosteh (47,1 %) un OOO Avtoinvest (23,54 %), Daimler Truck AG (15,00 %). Pārējās kapitāldaļas tiek kotētas Maskavas biržā.
Vēsture
1960. gados PSRS tautsaimniecībā bija nepieciešams palielināt kravas mašīnu parku; bija vajadzīgas modernas automašīnas, ar kravnesību no 8 līdz 20 tonnām, ar ekonomiskāku dīzeļdzinēju. Šo vajadzību nespēja izpildīt esošas autorūpnīcas.
1969. gada augustā PSKP un PSRS Ministru Padome pieņēma vairākus dokumentus, tai skaitā 1969. gada 14. augusta lēmumu Nr. 674 “Par autorūpnīcu kompleksa būvniecību Naberežnije Čelni Tatārijas APSR". Rūpnīcām bija jāspecializējas tikai lielkravas automašīnu ražošanā. Rūpnīcu celtniecībai šajā vietā veicināja pilsētas atrašanās vieta — valsts centrā, kuģojamo upju Kamas un Volgas klātbūtne, dzelzceļa tuvums — ļāva nodrošināt autobūves kompleksu ar būvmateriāliem, izejvielām, iekārtām un komplektējošām daļām, kā arī gatavās produkcijas transportēšanu. Pēc sākotnējā projekta tam vajadzēja ražot 150 tūkstošus kravas mašīnu un 250 tūkstošu dzinēju gadā. Rūpnīca tika nosaukta par Kamas automobiļu rūpnīcu (Камский автомобильный завод).
1969. gada 13. decembrī sākās zemes darbi. 1973. gadā tika uzcelti gandrīz visi pirmās kārtas objekti. 1973. gadā Kamas automobiļu rūpnīca tika pārdēvēta par Kamas rūpnīcu komplekss lielas kravnesības automobiļu ražošanai (Камский комплекс заводов по производству большегрузных автомобилей).
Rūpnīcas pirmā kravas mašīna KamAZ-5320 tika konstruēta, par pamatu ņemot Ļihačova rūpnīcā (ZIL) un Jaroslavļas motoru rūpnīcā no 1967. līdz 1969. gadam izstrādātās perspektīvās mašīnas ZIL-170 (6 x 4) un ZIL-175 (4 x 2) ar kabīni virs dzinēja.
1976. gada 16. februārī tika izlaists pirmais KamAZ-5320 eksemplārs. 29. decembrī rūpnīcas pirmā kārta tika nodota ekspluatācijā. Uz KamAZ-5320 bāzes tika izveidots sedlu vilcējs KamAZ-5410 un pašizgāzējs KamAZ-5510, un to ražošana sākās 1977. gadā. Speciāli pašizgāzēju uz KamAZ šasijas bāzes ražošanai blakus republikā Baškīrijā tika uzcelta Ņeftekamskas autopašizgāzēju rūpnīca (NEFAZ). Vēlāk tajā tika attīstīta arī speciālo mašīnu un autobusu uz KamAZ šasijas bāzes ražošana.
1981. gadā ekspluatācijā tika nodota rūpnīcas otrā kārta.
1987. gadā tika izveidota mazlitrāžas vieglo automašīnu Oka ražošanas līnija. Pirmā mašīna VAZ-1111 (Oka, saukta arī par Kama) tika izlaista 1987. gada 21. decembrī. 1988. gadā KamAZ veidoja trešo daļu PSRS kravas mašīnu parka, un tie pārvadāja gandrīz divas trešdaļas valsts autopārvadājumu kravu.
1990. gada 25. jūnijā PSRS Ministru Padome pieņēma lēmumu, saskaņā ar kuru uz KamAZ rūpnīcu bāzes tika izveidota viena no pirmajām akciju sabiedrībām Padomju Savienībā. 51 % akciju bija jāpaliek kopīgā īpašumā, pārējās bija paredzēts pārdot. 1990. gada 23. augustā ražošanas apvienība KamAZ tika reorganizēta par akciju sabiedrību KamAZ (АО «КамАЗ»). 1991. gada 5. septembrī tika sākta akciju pārdošana darba kolektīvam. 10. septembrī notika konkurss juridiskām personām, un par KamAZ akcionāriem kļuva par 230 uzņēmumi un organizācijas.
1990. gados sakarā ar kopējo ražošanas kritumu Krievijā un finanšu grūtībām KamAZ rūpnīcās izveidojās nelabvēlīga ekonomiskā situācija. Milzīgās jaudas faktiski bija dīkstāvē, no kā cieta arī pilsētas iedzīvotāji.
1993. gada 14. aprīlī KamAZ dzinēju rūpnīcā izcēlās ugunsgrēks. Tas aptvēra visu uzņēmumu, iznīcinot galveno ražošanas korpusu un sarežģīto tehnoloģisko aprīkojumu. Dzinēju rūpnīca bija pilnīgi izpostīta. Zaudējumi bija milzīgi. Ar Tatarstānas valdības un Krievijas Federācijas atbalstu uzņēmumam izdevās pakāpeniski atjaunot jaudas 100 tūkstošu dzinēju izlaišanai gadā, kā arī ieviest ekspluatācijā jaunākās tehnoloģiskās iekārtas. 1993. gada decembrī dzinēju rūpnīca atsāka ražot produkciju.
1994. gadā vieglo automašīnu Oka ražošanai tika izveidota atsevišķa rūpnīca Zavod malolitražnyh avtomobilei (Завод малолитражных автомобилей, ZMA). 1996. gada 3. septembrī akciju sabiedrība tika pārveidota par atvēru akciju sabiedrību KAMAZ. 1996. gada tika izveidots jaunas saimes bāzes modelis pašizgāzējs KAMAZ-6520. Līdz 1990. gadu beigām parādu 1 miljarda ASV dolāru apmērā izdevās konvertēt uzņēmuma akcijās, atjaunot ražošanu pēc ugunsgrēka dzinēju rūpnīcā, apgūt jaunu kravas automašīnu modeļu izlaišanu un sākt strādāt bez zaudējumiem. 2001. gadā KAMAZ pirmo reizi septiņu gadu laikā guva peļņu.
2005. gadā mazlitrāžas automašīnu rūpnīcas ZMA kontrolpakete tika pārdota uzņēmumu grupai Severstal-avto (tagad Stollers). 2005. gadā tika dibināts kopuzņēmums ar Kazahstānu KAMAZ-Inžiniring, kas paredzēts KAMAZ automašīnu montāžai Kazahstānas tirgum. 2006. gada janvārī ar ASV uzņēmumu Cummins tika dibināts kopuzņēmums Cummins Kama dīzeļdzinēju ražošanai mazas un vidējas kravnesības mašīnām. 2007. gadā KAMAZ sasniedza padomju laika ražošanas apjomus. 2007. gada decembrī ar Vācijas uzņēmumu Knorr-Bremse Systeme für Nutzfahrzeuge GmbH tika dibināts kopuzņēmums Knorr-Bremse Kama bremžu sistēmu ražošanai. 2008. gada martā ar ASV uzņēmumu Federal Mogul tika dibināts kopuzņēmums Federal Mogul Naberežnye Čelny cilindru un virzuļu ražošanai. 2008. gadā rūpnīcas teritorijā sāka montēt Mercedes kravas mašīnas. 2008. gada decembrī Vācijas uzņēmums Daimler AG iegādājās 10 % KAMAZ akciju. 2009. gada novembrī KAMAZ un Daimler izveidoja divus kopuzņēmumus Fuso KAMAZ Trucks Rus un Mercedes-Benz Trucks Vostok.
2010. gadā ar Nīderlandes uzņēmumu CNH Industrial tika dibināts kopuzņēmums CNH-KAMAZ Industrial BV, tika sākta lauksaimniecības un industriālās tehnikas ražošana. 2011. gada septembrī ar Brazīlijas uzņēmumu Marcopolo S.A. tika dibināts kopuzņēmums KAMAZ-Marko, kas Ņeftekamskas rūpnīcas NEFAZ teritorijā sāka mazās klases autobusu Bravis uz KAMAZ šasijas bāzes. 2012. gada jūnijā Daimler Trucks un KAMAZ parakstīja licences līgumu par sadarbību kabīņu ražošanā. Mercedes-Benz nodeva KAMAZ kabīņu Axor ražošanas tehnoloģiju, kuras KAMAZ sāka uzstādīt savām jaunās paaudzes vidējas kravnesības mašīnām. 2013. gadā KAMAZ pārtrauca sadarbību ar CNH Global NV. 2014. gada augustā ar Austrijas uzņēmumu Palfinger tika dibināti divi kopuzņēmumi: autoiekraušanas tehnikas ražošana un pārdošana, hidraulisko un teleskopisko cilindru ražošana. 2014. gada oktobrī Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības banka pārdeva tai piederošās KAMAZ akcijas. 2014. gada 26. jūnijā atvērtā akciju sabiedrība tika pārveidota par publisku akciju sabiedrību KAMAZ. 2016. gadā NEFAZ pārņēma no KAMAZ autobusu šasiju ražošanu. 2016. gada martā Naberežnije Čelni sākās rūpnīcas celtniecībā, kur paredzēts kopēji ražot KAMAZ un Daimler kabīnes. 2017. gada oktobrī kabīņu ražotnes celtniecība tika pabeigta un nodota stratēģiskajam partnerim. 2016. gadā tika apvienoti KAMAZ un Daimler kopuzņēmumus Fuso KAMAZ Trucks Rus un Mercedes-Benz Trucks Vostok vienā uzņēmumā DK RUS. 2018. gada 20. februārī KAMAZ iegādājās 49 % autodetaļu ražošanas uzņēmumu pārvaldītājsabiedrības Ob'edinennye avtomobilnye tehnologii (Объединенные автомобильные технологии) kapitāldaļu. 2018. gadā Uzbekistānā tika izveidots kopuzņēmums KAMAZ ASIA CENTER. 2019. gada 15. novembrī Daimler AG piederošās 15 % KAMAZ akcijas nodeva savam meitas uzņēmumam Daimler Truck AG.
Pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā 2022. gada 28. februārī Vācijas uzņēmums Daimler Truck paziņoja, ka pārtrauks sadarbību ar KAMAZ (to kopuzņēmums ražoja kabīnes un montēja Mercedes kravas mašīnas). Savukārt Mercedes-Benz Group meklēja iespējas, kā pārdot tam piederošo 15 % KAMAZ kapitāldaļu. Maija beigās tika ziņots, ka KAMAZ vairāk nekā 5000 darbiniekiem darba nedēļa tiek samazināta līdz trīs dienām rezerves daļu deficīta dēļ, ko radīja Krievijai noteiktās sankcijas.
Uzņēmuma grupas struktūra
KAMAZ grupas mātes uzņēmums ir PAO KAMAZ.
Meitas uzņēmumi, kas veic speciālās tehnikas un komponenšu ražošanu:
Kopuzņēmumi:
Aleksandrs fon der Borhs
Grāfs Aleksandrs fon der Borhs (de, ru, dzimis, miris ) bija Rīgā dzimis vācbaltiešu izcelsmes Krievijas impērijas diplomāts un teātra darbinieks, īstenais slepenpadomnieks. Siguldas muižas īpašnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā Polijas-Lietuvas kopvalsts diplomāta, Ludzas trakta stārasta Mihaela fon der Borha un Vidzemes ģenerālgubernatora Džordža Brauna meitas Eleonoras Kristīnes ģimenē. Krievijas valsts dienestā no 1822. gada. No 1826. līdz 1831. gadam bija diplomātiskajā dienestā Florencē. No 1831. gada — veiksmīga karjera Ārlietu ministrijas aparātā Sanktpēterburgā. No 1862. gada līdz savai nāvei — Krievijas imperatora teātru (Императорские театры Российской империи) direktors. Aleksandra fon der Borha meita Olga apprecējās ar kņazu Dmitriju Kropotkinu un Siguldas muiža nonāca Kropotkinu dzimtas īpašumā.
Rāmuļu iela
Rāmuļu iela ir Rīgas iela, Ziemeļu rajona Sarkandaugavas apkaimē. Rāmuļu iela sākas krustojumā ar Ganību dambi un beidzas strupceļā. Tā sastāv no 2 braukšanas joslām. Ielas kopējais garums ir 388 metri.
Ielu savienojumi
Rāmuļu iela ir savienota ar šādām ielām:
Akmeņsala (Barkavas pagasts)
Akmeņsala ir ciems Madonas novada Barkavas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Acuši Natori
Acuši Natori (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Akmeņsala (Barkavas pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, pie Vasijas strauta.
Acuši Natori
Nacionālā izlase
!Kopā||6||0
Eksogēnie procesi
Eksogēnie procesi jeb ārējie procesi norisinās Zemes virspusē. To izraisa dažādi faktori, kuru intensitāte un izplatība ir atkarīga no Saules enerģijas. Eksogēno procesu galvenās izpausmes ir iežu dēdēšana, denudācija, akumulācija, erozija, sufozija.
Noskalošanās un akumulācija
Noskalošanās procesi jeb delūvija veidošanās notiek īslaicīgi, līstot lietum un kūstot sniegam. Mazās straumes spēj aizskalot iežu sīkās daļiņas — smilti, mālsmilti, smilšmālu -, un pārnest tās lejup pa nogāzi. Nogāzes pakājē samazinās ūdens tecēšanas ātrums un šeit izgulsnējās un uzkrājās iepriekš nestās iežu daļiņas. Rupjākās frakcijas netiek nonestas lejā ar ūdens palīdzību, tās nobirst un noslīd gravitācijas spēku ietekmē. Nogāžu virsmas erozijas procesā pakāpeniski kļūst lēzenākas. Reljefa formu virsotnes ir barības vielām nabadzīgākas, jo no augsnes virsmas tiek noskalota auglīgā virskārta. Tas kaitē lauksaimniecībā izmantojamo zemju īpašniekiem. Kalnu delūvijas veidošanos var novērot kādā lauksaimnieciski apstrādātā laukā, kur redzama augsnes krāsu maiņa — pauguru galos gaišāka, zemāk tumšāka. Šāda krāsu maiņa norāda uz to, ka auglīgākā virskārta ir noskalota zemāk, bet augstāk palikusi mālainā frakcija, kas nav tik irdena un viegli pārvietojama.
Akumulācija ir denudācijas pretējais process, kurā noskalotie produkti izgulsnējas un sāk uzkrāties. Atkarībā no virzošā ģeomorfoloģiskā procesa izšķir upju, ezeru, jūras, vēja, ledāju un gravitācijas akumulācijas procesus. Veidojas akumulatīvās reljefa formas.
Karsta process
Karsta procesa darbības rezultāts ir redzams Gaujas senielejā Lībānu — Jaunzemju strautā. Strautā atrodami saldūdens kaļķieži. Tie izskalojušies no dolomītu plaisām, kas saistoties ar skābekli oksidējas un veido jaunus iežus — šūnakmeni, kaļķakmeni. Šobrīd kaļķieži uzkrājas salīdzinoši lēni, jo nav pietiekami augsta temperatūra un atbilstoši apstākļi. Saldūdens kaļķieži sastopami arī Triečupītē jeb Bušlejā Kazu gravā.
Sufozija
Sufozija ir pazemes tukšumu un tos pārsedzošo nogulumiežu iegruvumu veidošanās, pazemes ūdeņu plūsmām izskalojot sīkās drupiežu daļiņas. Gaujas senielejā, Lielajā nišā pie Raiskuma Sarkanajām klintīm, kas veidotas no smilšakmeņa, ir redzamas sufozijas radītās plaisas.
Sicistas
Sicistas, sicistu ģints (Sicista) ir viena no lēcējpeļu dzimtas (Dipodidae) ģintīm, kas ir vienīgā ģints sicistu apakšdzimtā (Sicistinae). Tā apvieno 13 mūsdienās dzīvojošas sugas. Izplatītas Ziemeļeiropā, Austrumeiropā un Āzijā, lielākā sugu dažādība sastopama Centrālāzijā. Mājo mežos, biezos krūmājos, pļavās un stepēs.
Latvijā
Latvijā sastopama viena sicistu ģints suga — meža sicista (Sicista betulina). Latvijā nav objektīvu ziņu par populācijas stāvokli, informācijai par sastopamību ir gadījuma raksturs. Tiek uzskatīta par samērā retu, sporādiski sastopamu sugu.
Kopīgās īpašības
Sicistas ir maza auguma lēcējpeles, kas ārēji atgādina peles, bet ar daudz garākām pakaļkājām un ar ļoti garu asti, kuras galā ir kupla matu otiņa. Sicistu ķermeņa garums (bez astes) ir 50—100 mm, astes garums 65—110 mm, pakaļkāju garums 14—18 mm, svars 6—14 g. Kažoka matojuma krāsa var būt no gaiši brūnas līdz tumši brūnai vai dzeltenbrūnai. Mugura tumšāka nekā pavēdere. Dažām sugām uz muguras tumša svītra (peļu teka), kas sākas jau uz pakauša.
Sistemātika
Sicistu apakšdzimta (Sicistinae)
2023. gada Pasaules kauss regbijā
Stadioni
2017. gada 17. martā tika izvēlētas 12 pilsētas kurās notiks turnīrs. Vēlāk palika pie deviņām pilsētām (atteicās no Parīzes, Monpeljē un Lansas):
a Stadionā notika arī 2007. gada Pasaules kauss regbijā. b Stadionā notika arī 1999. gada Pasaules kauss regbijā.
Kvalifikācija
Sacensībās piedalās divdesmit komandas. Pavisam 12 komandas ieguva automātisku kvalifikāciju turnīram pēc tam, kad 2019. gada Pasaules kausa regbijā ieņēma vietu labāko trijniekā, kurā bija arī Francija, kas jau automātiski kvalificējās kā mājiniece.Atlikušās astoņas vietas tika noteiktas reģionālajās sacensībās, kam sekoja dažas starpreģionu izslēgšanas spēles.
¹ 2023. gada 31. jūlijā
Grupu turnīrs
Izlases sadalītas četrās grupās pa piecām komandām (no A līdz D grupai). Komandas katrā grupā spēlē viena ar otru, un divas labākās komandas iekļūst izslēgšanas turnīrā.
Primorska (Ukraina)
Primorska (uk) ir pilsēta Ukrainas dienvidaustrumos, Zaporižjas apgabala Berdjanskas rajonā. Izvietojusies apgabala dienvidos pie Obitičnas upes ietekas Azovas jūrā 180 km no apgabala centra Zaporižjas. Līdz 2020. gadam rajona centrs. Kūrortpilsēta jūras krastā.
Vēsture
Apdzīvoto vietu nogaju apdzīvotajā teritorijā uz grāfa Orlova-Deņisova zemes dibināja 1800. gadā kā Obitočnes ciemu, kurā nometināja ieceļotājus no Rjazaņas guberņas. 1817. gadā Obitičnas grīvā tika uzsākta Azovas ostas būvniecība, bet jau drīz celtniecība tika pārcelta uz Berdjanskas līci. 1821. gadā Obitočnei piešķirtas pilsētas tiesības un nodēvēta par Nogaisku (Ногайск). 1938. Nogaiskai piešķirts pilsētciemata statuss, 1964. gadā pārdēvēta par Primorsku, bet 1967. gadā atjaunots pilsētas statuss.
Azerbaidžānas karogs
Azerbaidžānas karogs ir viens no Azerbaidžānas oficiālajiem valsts simboliem. Tas sastāv no trim vienāda platuma horizontālām līnijām — zilas, sarkanas un zaļas. Karoga vidū ir balts pusmēness un astoņstaru zvaigzne. Karogs tika apstiprināts, savukārt krāsas un izmērs —. Valsts karogs ir minēts Konstitūcijā, kā arī divas reizes valsts himnā. Azerbaidžānas prezidents pasludināja par valsts karoga dienu.
Gerds fon Rundštets
Kārlis Rūdolfs Gerds fon Rundštets (de; dzimis, miris ) bija vācu ģenerālfeldmaršals Otrā pasaules kara laikā.
Dzimis dižciltīgā vācu ģimenē. Piedalījās Pirmajā pasaules karā. Starpkaru periodā turpināja militāro dienestu, bet 1938. gadā pensionējās.
Sākoties Otrajam pasaules karam, atgriezās ierindā un vadīja Armijas grupu "Dienvidi" Polijas kampaņas laikā, bet vēlāk komandēja Armijas grupu "A" Kaujas par Franciju laikā. Lielā mērā viņa nopelns bija spožais Vācijas uzbrukums cauri Ardēniem, sasniedzot Lamanšu, kas ļāva ielenkt lielus franču un britu spēkus pie Denkerkas.Tomēr fon Rundštets pārtrauca ofensīvu, un šī lēmuma iemesli nav pilnībā saprotami. Tas ļāva evakuēt vairāk nekā 300 000 ielenkto sabiedroto karavīru ar kuģiem uz Lielbritāniju.
Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Gerds fon Runštets komandēja Armiju grupu "Dienvidi". Guva spīdošu militāro uzvaru 1941. gada Kijivas kaujas laikā. Tālākie militārie sasniegumi nebija un tā kā fon Rundštets nespēja veikt operācijā "Barbarosa" plānotos uzdevumus, Ādolfs Hitlers atsauca viņu no Austrumu frontes.
1942. gadā Gerds fon Runštets tika iecelts par Vācijas spēku komandieri Rietumos (OB West). Pēc Sabiedroto veiktās Normandijas operācijas 1944. gada jūlijā tika atlaists (vācu spēku aizsardzību viņš vadīja kopā ar ģenerālfeldmaršalu Ervīnu Rommelu), tomēr vēlāk atjaunots amatā un ar pātraukumiem dienēja līdz 1945. gada martam, kad Hitlers viņu atlaida vēlreiz. 1. maijā krita Sabiedroto (amerikāņu) gūstā.
Apsūdzēts kara noziegumos, tomēr nav tiesāts vecuma un sliktā veselības stāvokļa dēļ. 1949. gadā atbrīvots no apcietinājuma. Miris 1953. gadā.
Veldres (Pampāļu pagasts)
Veldres ir ciems Saldus novada Pampāļu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļos 7,2 km no pagasta centra Pampāļiem, 20,0 km no novada centra Saldus un 142,2 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V1180 (Saldus–Pampāļi).
Tobola
Tobola (ru) jeb Tobila (kk) ir Sibīrijas upe, Irtišas kreisā krasta pieteka Kazahstānā un Krievijas Federācijā (Tjumeņas un Kurgānas apgabalā). Tobolas garums ir 1591 km, upes izteka atrodas Kazahstānas teritorijā un tā plūst uz ziemeļaustrumiem. Lielākās pilsētas upes krastos ir Kostanaja, Kurgāna un Toboļska. Uzskata, ka upes nosaukums cēlies no tjurku valodu vārda "vīgriezes".
Antiseksualitāte
Antiseksualitāte ir seksuālās orientācijas paveids. Antiseksuāļiem nav tieksmes ne uz vienu dzimumu. Nav tieksmes pēc seksa vai cita veida intimitātēm ar jebkādu dzimumu.
Songs
Songs var būt:
Kacujoši Šinto
Kacujoši Šinto (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||15||1
Lielezers
Lielezers bija pieturas punkts dzelzceļa līnijā Rīga—Rūjiena starp Lādes pieturu un Limbažu staciju. Tas atradās Limbažu novada Limbažu pagastā, Limbažu Lielezera tuvumā. Pieturas atrašanās vietā nav saglabājušās nekādas būves. 2019. gadā par bijušo pieturu liecināja elektrības stabs ar laternas atliekām.
Vēsture
Lielezera pieturas punkts tika atklāts 1934. gadā. Pēc vilciena Rīga—Limbaži atcelšanas 1999. gadā, pieturas punkts ir neizmantots. Pieturas punktā atradās perons, aka, kā arī nojume, kura pastāvēja vēl 1999. gadā. .
Bulmeistari
Bulmeistari (ari Bulmeisteri) ir ciems Madonas novada Barkavas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V843, Vasijas strauta krastā.
Vītezslavs Veselijs
Vītezslavs Veselijs (cs; dzimis ) ir čehu vieglatlēts, startē šķēpa mešanas sacensībās.
Piedalījies trijos Pasaules čempionātos, 2011. gadā Tegu izcīnījis 4. vietu. 4. vietu izcīnījis arī Londonā, šķēpu raidot 83,34 m tālumā. 2012. gadā guva uzvaru Eiropas čempionātā Helsinkos (83,72 m), bet 2013. gadā uzvarēja Pasaules čempionātā Maskavā (87,17 m).
Viņa treneris ir pašreizējais pasaules rekordists šķēpa mešanā Jans Železnijs. Veselija personiskais rekords ir 88,34 m, kas bija 2012. gada labākais sasniegums pasaulē.
Alekss Songs
Aleksandrs Dimitrijs Songs Bilongs (Alexandre Dimitri Song Billong, dzimis ) ir Kamerūnas futbolists, kas pašlaik (2021. gadā) spēlē Džibutijas klubā Arta/Solar7 un Kamerūnas futbola izlasē. Viņš spēlē centra pussarga vai aizsardzības pussarga pozīcijā.
Kamerūnas izlases sastāvā ir spēlējis 2010. un 2014. gada FIFA Pasaules kausā. Viņš bija arī 2008. gada olimpisko spēļu dalībnieks.
Sasniegumi
Barcelona
Arsenal
Kamerūnas izlase
Jukumu Grumuškas kalns II
Jukumu Grumuškas kalns II ir pilskalns, kas atrodas Krāslavas novada Andzeļu pagastā rietumos, uz ziemeļrietumiem no Andzeļiem. Ap pilskalnu saglabājušās grāvju un vaļņu atliekas. Grumuškas kalns ir ar mežu apaudzis austrumu-rietumu virzienā orientēts 500 metrus garš pakalns, kuram abos galos izvietoti pilskalni. Pilskalni minēti 1925. gadā, 1941. gadā tos plašāk aprakstīja Pēteris Stepiņš. Rietumu gala pilskalns tradicionāli tiek saukts par II, bet austrumu gala - par Jukumu Grumuškas kalnu I. Pakalna austrumu kalns ir augstāks un platāks par rietumos esošo. Jukumu Grumuškas kalns II plakums 70 x 20 m (pēc Jāņa Graudoņa ziņām - 80 x 40 m). Tas ir vājāk nocietināts, nekā Jukumu Grimuškas kalns I. Kultūras slānis niecīgs, tajā saskatāmas tikai sīkas oglītes. Pilskalna datējums pagaidām nav zināms.
Viļņas guberņa
Viļņas guberņa bija Krievijas impērijas guberņa (1795, 1801-1915), kurā ietilpa mūsdienu Lietuvas dienvidaustrumu daļa un Baltkrievijas ziemeļrietumu daļa. Guberņas centrs bija Viļņa.
Pēc 1843. gada Viļņas guberņa ziemeļrietumos robežojās ar Kauņas guberņu, ziemeļaustrumos ar Vitebskas un Kurzemes guberņu, dienvidaustrumos ar Minskas guberņu, dienvidrietumos ar Grodņas un Suvalku guberņām. 1915. gadā Viļņas guberņas lielāko daļu okupēja vācu karaspēks, tomēr formāli tā pastāvēja līdz 1918. gada 16. februārim, kad tika atjaunota Lietuvas valsts.
Vēsture
Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts trešās dalīšanas 1795. gadā lielākā daļa no Žemaitijas kunigaitijas, Traķu vaivadijas un Viļņas vaivadija nonāca Krievijas impērijas sastāvā un 1796. gada 12. decembrī tika izveidota Lietuvas guberņa. 1801. gada 9. septembrī pēc ķeizara Aleksandra I rīkojuma Lietuvas guberņa tika sadalīta un nodibināta Lietuvas Viļņas guberņa (Литовско-Виленская губерния) un Lietuvas Grodņas guberņa (Литовско-Гродненская губерния). Pēc Novembra sacelšanās apspiešanas Krievijas ķeizars Nikolajs I centās izskaust Lietuvas vārda lietošanu, pēc 1840. gadā guberņu vairs nedrīkstēja dēvēt par Lietuvas Viļņas guberņu, bet 1842. gada beigās viņš izdeva rīkojumu vēlreiz sadalīt lietuviešu apdzīvoto teritoriju divās daļās, izveidojot Kauņas guberņu un Viļņas guberņu.
Katrīnas iela (Rīga)
Katrīnas iela ir Rīgas iela, Ziemeļu rajona Pētersalas-Andrejsalas apkaimē. Katrīnas iela sākas krustojumā ar Eksporta ielu un beidzas krustojumā ar Pētersalas ielu, kur tālāk tā turpinās kā Katrīnas dambis. Tā sastāv no 2 braukšanas joslām. Ielas kopējais garums ir 367 metri.
Viļņas guberņa
Vēsture
Guberņas sadalīšana tika pabeigta 1843. gada jūlijā. Pēc septiņu apriņķu iekļaušanas jaunajā Kauņas guberņā, atlikušajai Viļņas guberņai pievienoja baltkrievu apdzīvotos Viļeikas un Dzisnas apriņķus no Minskas guberņas. Pirmā pasaules kara laikā vācu okupācijas iestādes Oberosta ietvaros atkal apvienoja lietuviešu apdzīvotās zemes vienā apgabalā.
Strīdus teritorija
Pēc Pirmā pasaules kara Lietuvas brīvības cīņu laikā Viļņas guberņas teritorija kļuva par strīdus objektu starp Lietuvas, Polijas un Krievijas valstīm. 1917. gada 11. decembrī Lietuvas Padome pasludināja Lietuvas valsts atjaunošanu savienībā ar Vācijas impēriju, bet 1918. gada 16. februārī Lietuva pasludināja pilnīgu neatkarību. 1918. gada 16. decembrī Daugavpilī esošā Lietuvas padomju valdība pasludināja Lietuvas Sociālistiskās Padomju Republikas izveidi un Sarkanā armija sāka iebrukumu Lietuvā. 1919. gada 2. janvārī Lietuvas padome pārcēlās uz Kauņu, 1919. gada 5. janvārī boļševiki ieņēma Viļņu. Pēc 1920. gada 12. jūlijā noslēgtā Lietuvas — Krievijas miera līguma bijušās Viļņas guberņas lielākā daļa tika atzīta par piederīgu Lietuvai. Tomēr 1920. gada rudenī Polija okupēja gandrīz visu agrāko Viļņas guberņu un Kauņas guberņas ziemeļrietumu daļu, izveidojot starptautiski neatzīto Viduslietuvas Republiku. 1926. gadā to iekļāva atjaunotajā Viļņas vaivadijā (1926–1939).
Etniskā struktūra
Pirms sadalīšanas 1843. gadā Viļņas guberņas iedzīvotāju lielākā daļa bija lietuvieši. Pēc sadalīšanas un baltkrievu apdzīvoto Viļeikas un Dzisnas apriņķu pievienošanas lielākās etniskās grupas guberņā bija lietuvieši, poļi, baltkrievi un ebreji. Iedzīvotāju skaitīšanu dati liecina par strauju lietuviešu iedzīvotāju skaita samazināšanos no 50% 1862. gadā līdz 15% 1909. gadā, kas liecina par viņu asimilēšanos vai etniskās piederības apziņas maiņu.
Kalnavaitu Karātavu kalns
Kalnavaitu Karātavu kalns ir vietājās nozīmes arheoloģiskais piemineklis Madonas novada Aronas pagasta ziemeļrietumos, uz austrumiem-dienvidaustrumiem no Lubejas, pie valsts autoceļa V839 (Lautere – Jumurda).
Franks Tīss
Franks Teodors Tīss (de, 1890—1977) bija Vidzemes guberņā dzimis vācbaltiešu cilmes rakstnieks, kas nacionālsociālistiskās Vācijas laikā bija spiests dzīvot iekšējā emigrācijā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1890. gada 13. martā Līzes muižā, (Rembates muižas pusmuižā Elisienhof, Elisienstein, tagad Rembates pagastā) būvinženiera Franča Tīsa un Sofijas Ešenbahas ģimenē.
Miris 1977. gada 22. decembrī Darmštatē.
Toru Sano
Toru Sano (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||9||0
Muiža (Barkavas pagasts)
Muiža (ari Barkavas muiža) ir ciems Madonas novada Barkavas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P84.
Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Barkavas muižas centru. Barkavas muiža tika nodedzināta 1905. gada nemieros.
Īģes Graudiņu velnala
Teika
Par šo alu tautā saglabājusies teika: "Velns izmeklējies sev par mitekli lielāko alu Īģes krastos pie Graudiņu mājām. Velns gribējis ļoti daudz dzert un, lai ūdens nepietrūktu, aizdambējis Īģes upi lejpus alai. Naktī ūdens cēlies un pārplūdinājis alu. Velns izbijies, aizbēdzis un atpakaļ vairs nav atgriezies. Ūdens aizdambējumu ir aizskalojis; tikai plūdos tas aizsniedz alas pamatus."
Aleksandrs Frīdrihs fon Mēdems
Aleksandrs Frīdrihs fon Mēdems (de, ; 1803—1859) bija vācbaltiešu diplomāts, slepenpadomnieks (1854).
Dzīvesgājums
1841. gadā Aleksandru fon Mēdemu iecēla par Krievijas Impērijas ārkārtas sūtni un pilvaroto ministru Teherānā (1841—1845), tad Riodežaneiro (1848—1854) un Vašingtonā (1854—1855).
Pēc Krimas kara viņu nosūtīja diplomātiskā misijā uz Ķīnu, miris Šanhajā.