cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dēmokrits
Biogrāfija
Tika runāts, ka savos ceļojumos Dēmokrits iztērējis daudz naudas, kas viņam bija mantojumā. Taču mantojuma izšķērdēšana Abdērās bija krimināli sodāma. Tiesā savas aizstāvības runas vietā Dēmokrits nolasīja fragmentus no sava darba "Lielā pasaules iekārta" un tika attaisnots. Līdzpilsoņi nolēma, ka tēva nauda tikusi izlietota lietderīgi.
Taču Dēmokrita dzīvesveids abdēriešiem likās nesaprotams: viņš regulāri gāja prom no pilsētas, mitinājās kapos, kur tālumā no pilsētas kņadas nodevās pārdomām. Reizēm Dēmokritam bez redzama iemesla uznāca smieklu lēkmes — tik smieklīgas viņam likās cilvēku nodarbošanās uz lielās pasaules kārtības fona. Tāpēc viņu sāka saukt par smejošo filozofu. Līdzpilsoņi nolēma, ka Dēmokrits ir zaudējis prātu, un pat izsauca ārstu Hipokratu (tā laika autoritāti), lai tas izvērtētu Dēmokrita psihisko stāvokli. Hipokrats tiešām arī ieradās un tikās ar filozofu, bet secināja, ka Dēmokrits ir pilnīgi vesels gan fiziski, gan psihiski. Bez tam viņš atzina, ka Dēmokrits ir viens no gudrākajiem cilvēkiem, ar kuriem viņam bijusi iespēja tikties. No Dēmokrita mācekļiem ir pazīstams Bions no Abdērām.
Waze
Waze ir tiešsaistes pūļpakalpojuma navigācijas lietotne viedtālruņiem un planšetdatoriem, kas darbojas kopš 2008. gada, un tai ir vairāk kā 150 miljoni aktīvu lietotāju. Waze ir izveidots Izraēlā, un tā mītne atrodas Raanannā, kā arī Paloalto, Kalifornijā (Silīcija ielejā). Lietotni un uzņēmumu izveidoja Uri Levins, Ehuds Šabtajs un Amirs Šeinars, sākotnēji tā saucās LinQmap. 2011. gada beigās uzņēmumā strādāja 80 darbinieki.
2013. gada jūnijā to iegādājās viena no pasaulē vadošajām interneta tehnoloģiju kompānijām Google par 966 miljoniem ASV dolāru.
2022. gada beigās tika paziņots, ka aptuveni 500 darbinieku lielā Waze komanda pievienosies Google Geo sadaļai, kas atbild par Google Maps, Earth un Street View servisiem.
Waze ir bezmaksas lietotne, un to var izmantot bez reģistrācijas, taču reģistrējoties ir vairāk iespēju izmantot tās sociālā tīkla funkcijas. Galvenā lietotnes funkcija ir navigācija, kas darbojas, ņemot vērā satiksmes intensitāti, sastrēgumus un cita veida traucējumus. Būtiska funkcija ir lietotāju iespēja ziņot par šiem satiksmes traucējumiem, ieskaitot ceļu policijas posteņus, kā arī sazināties ar citiem Waze lietotājiem. Kartes un ģeotelpiskos datus, ko izmanto lietotne, daļēji veido un rediģē paši tās lietotāji.
Nekā personīga
"Nekā personīga" ir 2007. gada 21. oktobrī izveidots iknedēļas izmeklējošās žurnālistikas žanra raidījums. Raidījumu katru svētdienu pulksten 19.30 pārraida kanālā TV3. "Nekā personīga" vada producentu grupa RedDotMedia, bet producente ir Arta Ģiga.
Vēsture
Raidījums izveidots 2007. gada 21. oktobrī kanāla TV3 paspārnē. Pirmajā sezonā raidījuma veidošanā un vadīšanā piedalījās un iesaistījās Baiba Strautmane un Jānis Krēvics. Agrāk raidījumu rādīja pulksten 19.50, vēlāk 19:00, bet vasarā to rāda pulksten 20.00 (2020. gadā, kad raidījums bija atvaļinājuma šajā laikā rādija TV3 Ziņas). Pašlaik rāda raidījumu pulksten 19.30 kopš 2022. gada.
2008. gada 15. janvārī žurnāliste Zane Peneze pārtrauca dalību raidījuma "Nekā personīga" veidošanā. Jau tuvākajā laikā žurnāliste atgriezās darbā Latvijas Televīzijas ziņu dienestā. 2008. gada janvāra beigās raidījuma vadītāja Baiba Strautmane pameta raidījumu, jo viņa bija izlēmusi vairāk laika veltīt ģimenei. Viņas vietā raidījumu turpināja vadīt viņas kolēģe Ilze Jaunalksne un Jānis Krēvics.
No 2011. gada augusta raidījuma sākumā Edijs Bošs no TV3 ziņu dienesta sāka vadīt rubriku "Septiņas karstās minūtes" kur viņš iepazīstina cilvēkus ar nedēļas top notikumiem, kas notika Latvijā un citviet pasaulē. Notikumu kopsavilkums ilgst 5-7 minūtes. Tagad šīs rubrikas nosaukums mainīts uz "TV3 ziņu nedēļas notikumu kopsavilkums" un to vada arī Arnis Krauze.
No 2011. gada septembra līdz 2012. gada septembrim Ilze Jaunalksne bija bērna kopšanas atvaļinājumā. Viņu uz laiku aizvietoja Baltijas Pētnieciskās žurnālistikas centra direktore un žurnāliste Inga Spriņģe kopā ar raidījuma vadītāju Jāni Krēvicu.
No 2017. gada 8. janvāra raidījumam iznāca jauns projekts "Melu teorija". Tajā žurnālisti Jānis Krēvics un Ansis Pūpols stāstīja, kā rodas meli medijos, kā tie izplatās un kāds ir to mērķis. Raidījums pēta, atmasko un skaidro medijos izskanējušos melus un palīdzēja skatītājiem neapjukt informācijas plūsmā. Ansis Pūpols pievērsās ikoniskiem melu stāstiem, piemēram, par virs Ukrainas notriekto Malaizijas lidmašīnu MH17, par krustā sisto puisēnu, biedēšanu ar bēgļiem un citiem. Jānis Krēvics sekoja jaunākajām melu tendencēm un skaidros, kā tās ietekmē vēlēšanas, kā tiek izveidoti melu mediji, kā nezināmas izcelsmes ziņas tiek padarītas par aktuāliem jaunumiem. Katrā raidījumā tiek aplūkotas divas aktuālas tēmas un piedalās kāds attiecīgās nozares eksperts. 27. oktobrī raidījums svinēja savu 10. gadu jubileju.
Raidījuma komanda
Raidījuma producente ir Arta Ģiga. Raidījuma vadītāji ir Ilze Jaunalksne un Jānis Krēvics. Raidījumu veido žurnālisti Ilze Jaunalksne, Jānis Krēvics un Guna Gleizde. Raidījuma operatori ir Uldis Ķikāns, Juris Aperāns, Emīls Desjatņikovs. Raidījuma režisore ir Arta Ģiga.
Raidījuma vēsturē no tā aizgājuši vairāki žurnālisti. 2008. gada 15. janvārī raidījumā pārtrauca piedalīties žurnāliste Zane Peneze, 2008. gada janvāra beigās — Baiba Strautmane. No 2011. gada septembra līdz 2012. gada septembrim Ilze Jaunalksne bija bērna kopšanas atvaļinājumā, viņu aizvietoja Inga Spriņģe. Raidījumu pametuši arī žurnālisti Odita Krenberga un Sandijs Semjonovs. Raidījuma 11. sezonā žurnālistu Ansi Pūpolu nomainīja Delfi.lv nacionālo un biznesa ziņu nodaļas redaktore Guna Gleizde, 2022. gadā Andrejs Vasks.
Raidījuma dokumentālās filmas
Raidījuma komanda regulāri veido arī televīzijas formāta dokumentālās filmas, piemēram, Sandija Semjonova veidota "Ielu revolūcija", kas vēstīja par 2011. gada Ēģiptes nemieriem, vai Oditas Krenbergas 2009. gadā uzņemto "Bēgšana no Kubas", kas vēstīja par latviešu ģimenes centieniem pamest Kubu.
2014. gada augusta beigās bija tapušas divas dokumentālās filmas: Oditas Krenbergas filma "Lieta slēgta, vainīgo nav. Pašnāvības Latvijas cietumos" par izmeklēšanas gaitu Latvijas cietumos un Ilzes Jaunalksnes un Jāņa Krēvica "Čekas ēna", kurā tika analizēts Valsts drošības komitejas atstātais mantojums, kurā slēpjas ne tikai dokumentu kaudzes.
2015. gadā aprīlī publicēta filmu sērija "Pilsētas leģendas", kas izgaismo dažādus ar neatkarības atjaunošanas laiku saistītus notikumus.
2016. gada septembrī tapa trīs dokumentālās filmas: Jāņa Krēvica filma "Gulbju ezers" par 1991. gada augusta puča notikumiem, Ilzes Jaunalksnes "Atmodas dažādās sejas", kas veltīta atmodas aktīvistiem un organizācijām un Jāņa Krēvica dokumentālā filma "Gorbunovs — pārmaiņu vīrs".
Kopš 2022. gada vasarā "Nekā personīga" iznāk arī vasarā ar nosaukumu Nekā personīga Faili.
Starptautiskā meteoroloģijas diena
Starptautiskā meteoroloģijas diena tiek svinēta katru gadu 23. martā no 1961. gada. Tā ir diena, kad 1950. gadā tika izveidota Pasaules Meteoroloģijas Organizācija. Organizācija rīko atbilstošus propagandējošus pasākumus. Katru gadu tiek sastādīta attiecīgā gada svētku tematika:
1981. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1981. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Meteostacija
Meteostacija — dažādu meteoroloģisko mērinstrumentu kopums meteoroloģisko datu izmērīšanai un laikapstākļu novērošanai.
Meteostacijās vienmēr ir:
Johans Frīdrihs Herbarts
Johans Frīdrihs Herbarts (de; {dzimis, miris ) bija vācu filosofs ideālists, psihologs un pedagogs, pedagoģijas zinātnes pamatlicējs.
Biogrāfija
Dzimis 1776. gada 4. maijā Oldenburgā (Oldenburg), Lejassaksijā, Vācijā. Studējis Jēnas universitātē (Universität Jena), sākumā jurisprudenci, bet Fihtes (Johann Gottlieb Fichte) ietekmē pārorientējās uz filosofiju. 1797. gadā materiālo grūtību spiests kļuva par mājskolotāju fon Šteigeru (von Steiger) muižā Interlakenē (Interlaken), netālu no Bernes, kur sāka interesēties par pedagoģiju. 1798. gadā iepazinās ar Pestaloci (Johann Heinrich Pestalozzi), no kura pārņēma tā pamatkoncepcijas pedagoģijā.
Ap 1802. gadā pats sāka pasniegt filosofiju Getingenā (Göttingen), kur aizstāvēja zinātņu doktora grādu (no 1805. gada - ārkārtas profesors), daudz publicējās par pedagoģijas tēmu. 1808. gadā pēc Humbolta ieteikuma pārcēlās uz Kēnigsbergu, kur uzņēmās vadīt filosofijas un pedagoģijas katedru, nomainot šajā amatā Kantu. Piedalījās Prūsijas skolu sistēmas reformas izstrādē. 1811. apprecējās ar Mēriju Džeinu (angl. Mary Jane Drake), bērnu laulībā nebija. 1833. gadā atgriezās Getingenas universitātē, kur atlikušos gadus bija filosofijas profesors. Miris 1841. gada 11. augustā.
Idejas
Par visa pastāvošā pamatu uzskatīja "reālus" - mūžīgas, nemainīgas, garīgas (tāpat kā Leibnica "monādes") un neizzināmas (tāpat kā Kanta "lieta par sevi") būtības. Dvēsele esot vispilnīgākais "reāls", kas inspirē visu psihes darbību. Loģikā Herbarts bija Kanta piekritējs. Reliģiju pamatoja ar teleoloģiju. Politiskajos uzskatos bija konservatīvs, noraidīja konstitucionālismu, un par lielāko tikumu uzskatīja labprātīgu iekļaušanos sociālajā hierarhijā.
Pedagoģijā definēja klasisko pedagoģijas modeļa triādi: skolēns > skolotājs > mācību priekšmeta saturs, iedalīja uzmanību aktīvajā un pasīvajā, proponēja eksperimentālo psiholoģijas svarīgumu izglītībā. Izstrādāja jaunu mācību stundu struktūru, ieviesa virkni jaunu metožu. Viņa četrpakāpju apmācības metode - jauns materiāls > jau apgūtās vielas un jaunās sasaistīšana > informācijas apkopošana un secinājumu formulēšana > iegūto zināšanu praktisks pielietojums, - vēl ilgi pēc viņa nāves dominēja Eiropas izglītības sistēmā. Atkāpās no sava skolotāja Pestolaci principiem, iesakot stingru disciplināro sodu sistēmu - sodam ir nevis audzināšanas, bet gan bērnu vadīšanas funkcijas. Kaut arī viņu pieņemts uzskatīt par pedagoģijas zinātnes pamatlicēju, viņš nespēja noformulēt to, kāds princips nodrošina pedagoģijas pastāvību, līdz ar to pedagoģiju kā zinātni krietni pēc viņa nostiprināja Ernests Meimanis (Meumann, 1862.-1915.).
Pazīstamākie darbi:
Spēļu kārtis
Spēļu kārtis parasti ir no papīra vai plānas plastmasas darinātu taisnstūrveida priekšmetu komplekts ar noteiktu zīmējumu, kas norāda katras vienības vērtību vai nozīmi. Kārtis parasti izmanto kāršu spēlēs, taču tās lieto arī kāršu trikiem, zīlēšanai, azartspēlēm un kolekcionēšanai. Kāršu komplektu sauc par kavu. Kāršu komplektā visbiežāk ir 52, 54, vai 36 kārtis.
Salmans Rušdi
2022. gada 12. augustā pasākumā Ņujorkā Salmanu Rušdi sadūra uzbrucējs, pēc šī notikuma Rušdi zaudēja redzi vienā acī un nespēja darboties ar vienu roku.
Spēļu kārtis
Klasiskajām spēļu kārtīm (angļu-amerikāņu kava, kuru izmanto arī Latvijā) ir četri masti (no ru — 'veidi') — ercens (ercs) ( ♥ ), pīķis (♠), kreicis (kreics jeb krusts) (♣) un kāravs ( ♦ ). Mastā ir dūzis, kungs, dāma, kalps, 10, 9, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, taču ne visām kāršu spēlēm izmanto visas kārtis (citām savukārt izmanto pat divas kāršu kavas).
Latvijā bieži spēlēta kāršu spēle ir zole.
Vēsture
Jau m.ē. 8. gadsimtā Ķīnā, Tanu impērijā ļaudis aizrāvās ar kāršu spēli, šim nolūkam izmantojot valsts kases drukātās banknošu asignācijas. Uz banknotēm atveidotie imperatoru, prinču, to sievu, provinču gubernatoru portreti noteica arī asignācijas vietu spēļu kāršu hierarhijā.
Eiropā spēļu kārtis ieveda musulmaņi, kuri 10. gadsimtā bija iekarojuši Pireneju pussalu un Sicīliju. 1260. gados vācu zemēs jau pastāvējusi spēļu kāršu zīmētāju ģilde. No šī laika nāk arī spēļu kāršu "mastu" nosaukumi: kreicis (no de — 'krusts'), pīķis (Pik), kāravs (Karo — 'četrstūris') un ercens (Herz — 'sirds').
Spēļu kārtis zīmējuši daudzi slaveni mākslinieki, un bieži vien tās no mākslas viedokļa bijušas īsti miniatūru šedevri. Karaļus kāršu kavā līdz pat jaunajiem laikiem bija raksturīgi attēlot kā konkrētus personāžus: kā "ercenu" karali parasti zīmēja Kārli Lielo, kā "pīķu" karali — Bībeles Dāvidu, kā "kāravu" karali — Cēzaru, bet kā "kreiču" karali — Maķedonijas Aleksandru.
Pērkons (dabas parādība)
Pērkons ir skaņa, ko rada zibens negaisa laikā. Šāda skaņa rodas, gaisam spēcīgi svārstoties, kamēr tas ļoti īsā laikā sasilst līdz 30 000 grādiem. Sasilstot gaiss strauji izplešas, un tas notiek tik ātri, ka rodas ļoti skaļa skaņa. Pats zibens uzplaiksnījums ir ļoti īss, bet skaņa ilgst vismaz dažas sekundes. Tas ir tāpēc, ka zibens rodas nevis vienā punktā, bet tas dažkārt ir pat vairākus kilometrus garš. Skaņa, kas radusies zibens tālākajā galā, nonāk līdz novērotājam tikai pēc ilgāka laika. bet skaņa no zibens tuvākā gala nonāk līdz novērotājam jau pavisam drīz pēc spēriena, turklāt skaņa bieži atstarojas mākoņos. Pērkona skaļums sasniedz 120 decibelus, kas jau ir tuvu sāpju slieksnim.
Izmērot laika intervālu starp zibens spērienu un pērkona skaņu, var aptuveni noteikt, kādā attālumā no novērotāja bija spēris zibens. Tā kā skaņas ātrums salīdzinājumā ar gaismas ātrumu nav liels, skaņa sadzirdama tikai kādu laiku pēc zibens spēriena. Skaņas ātrums ir 330 metri sekundē, t.i. 3 sekunžu laikā skaņa veic aptuveni 1 kilometru lielu attālumu. Tā, piemēram, ja pērkonu var sadzirdēt 12 sekundes pēc zibens spēriena, tad tas spēris 4 km attālumā no novērotāja. Svarīgi ir tas, ka zibens ir garš un arī skaņa ilgst kādu laiku, un ja laiks tiek mērīts tikai līdz pirmajai skaņai, tad attālums tiek noteikts tikai līdz zibens tuvākajam punktam. Visa zibens garumu var noteikt, izmērot, cik ilgu laiku ilgst pērkons. Parasti pērkonu var dzirdēt līdz 15—20 km attālumam. Ja novērotājs redz zibeņus, bet nedzird pērkonu, tad tie atrodas vismaz 20 km attālumā.
FIS
FIS var būt:
Dienvidlidvāvere
Dienvidlidvāvere (Glaucomys volans) ir viena no divām Amerikas lidvāveru ģints (Glaucomys) sugām, kas pieder vāveru dzimtai (Sciuridae). Tā apdzīvo teritorijas, kur ir lapu koku, skujkoku un jaukto koku meži ar augstiem kokiem. Otra suga ziemeļlidvāvere (Glaucomys sabrinus) apdzīvo Ziemeļamerikas ziemeļteritorijas.
Dienvidlidvāvere sastopama Ziemeļamerikas austrumu krastā; no Kanādas līdz Floridai (ASV), kā arī atsevišķos kalnu rajonos Meksikā, Gvatemalā un Hondurasā.
Izskats
Dienvidlidvāveri var viegli atpazīt pēc ādas krokas abās ķermeņa pusēs, kas savieno priekškāju ar pakaļkāju. Kažoks mīksts, zīdains, pelēkbrūnā krāsā, pavēdere balta. Aste kupla, saplacinātas formas, kas atbalsta vāveri planējumā. Ķermeņa garums 20—24 cm, astes garums 8—12 cm, svars 45—98 g. Dzīves ilgums līdz 10 gadiem.
Dienvidlidvāverei, kā jau lielākajai daļai nakts dzīvnieku, ir lielas acis, tādēļ tā labi redz tumsā. Vēl tai ir lieliska dzirde un jutīgas ūsas, ko tā izmanto, lai meklētu barību. Kā visiem grauzējiem, lidvāverei ir kaltveidīgi zobi, kuri noder, lai pārkostu riekstu un graudu cieto čaulu.
Barība
Dienvidlidvāvere ēd gandrīz visu, ko atrod mežā. Bez riekstiem un sēklām tā ēd arī pumpurus, augu dzinumus, mīkstus augļus un sēnes. Dienvidlidvāvere medī arī dažādus kukaiņus un zirnekļus, dažreiz no ligzdas izzog putnēnus. Lielāko daļu savas barības tā apēd uz vietas, tikai dažus riekstus un graudus noglabā slēptuvē, veidojot krājumus ziemai. Krājumus lidvāvere izmanto, kad laiku pa laikam ziemā pamostas.
Dzīvesveids
Ziemeļamerikā dienvidlidvāvere dzīvo augstu koku galotnēs, kur vislabāk var izmantot savu prasmi; "pārlidot" no viena koka uz otru. Pateicoties šai prasmei, lidvāvere ir pasargāta no ienaidniekiem, kas dzīvo uz zemes, taču tā kļūst par vieglu medījumu plēsīgiem putniem — galvenokārt ērgļiem un vanagiem. Tādēļ dienā lidvāvere visbiežāk guļ, bet barību meklē naktī, kad vienīgā bīstamā ienaidniece ir lielā pūce. Pūce ir ātra un veikla, tā viegli var noķer planējošu lidvāveri. No rīta lidvāvere atgriežas savā midzenī, kas parasti ir dobums kokā, ko izkalis dzenis vai arī tas ir veidojies dabīgi. Tur tā noguļ lielāko dienas daļu.
Vasarā dienvidlidvāveres dzīvo vienas, bet ziemā tās dzīvo baros līdz pat 24 indivīdiem, lai kopīgi sildītos. Ja ir ļoti auksts laiks, tad dienvidlidvāvere ieslīgst ziemas miegā — laiku pa laikam tā pamostas, lai ieēstu rudenī savāktos krājumus.
Vairošanās
Dzimumbriedumu lidvāveres sasniedz viena gada vecumā. Tās pārojas divas reizes gadā; laikā no februāra līdz martam un no jūnija līdz jūlijam. Grūsnības periods ilgst apmēram 40 dienas pēc pārošanās. Mātīte koka dobumā laiž pasaulē 2—6 mazuļus, kas sākumā ir pilnīgi neaizsargāti. Tie ir kaili un akli, bet ar izteikti attīstītu ādas kroku. Kad mazuļi sasnieguši divu nedēļu vecumu, tiem pienācis laiks pirmajiem "lidošanas" treniņiem, kas notiek mātes uzraudzībā. Ja mazulis nokrīt māte to atnes atpakaļ un ierāda kā jāatsperas, jāplanē un jānolaižas. Kad mazuļi ir izauguši, tie pavada māti barības meklējumos. Ģimene paliek kopā līdz nākamajam pavasarim.
Josips Brozs Tito
Maršals Josips Brozs Tito (serbu-horvātu: Јосип Броз Тито, Josip Broz Tito, dzimis vai 25. maijā Kumrovecā, Austroungārijā, miris  Ļubļanā, DSFR) bija revolucionārs, partizānu vadonis un ilggadīgs sociālistiskās Dienvidslāvijas federācijas vadītājs.
No 1937. gada Dienvidslāvijas komunistu līgas ģenerālsekretārs (vēlāk prezidents). Otrā pasaules kara laikā Dienvidslāvijā vadīja pret nacistu un fašistu okupāciju vērsto partizānu kustību. Pēc kara Tito kļuva par jaunizveidotās sociālistiskās Dienvidslāvijas premjerministru (1943—1963), bet vēlāk arī par prezidentu (1953—1980). No 1943. gada līdz savai nāvei bija Dienvidslāvijas Tautas armijas virspavēlnieks.
Galvenais Dienvidslāvijas Sociālistiskās Federatīvās Republikas (1943—1992) militāri-politiskais veidotājs un vadītājs. Vienīgais no pēckara Austrumu bloka valstu vadītājiem, kas veiksmīgi sacēlās pret Staļina politisko kursu 1948. gadā un saglabāja neatkarību no Maskavas.
Lai arī neizbēgami autoritārs komunistiskas valsts vadītājs, Tito tēls ir pozitīvs, jo viņa varas gados Dienvidslāvijā notika strauja ekonomiskā izaugsme un valsts spēlēja nozīmīgu lomu starptautiskajā politikā. Kopā ar Nehru, Nāseru un Sukarno bija viens no Nepievienošanās kustības izveidotājiem.
Biogrāfija
Josips piedzima Kumrovecas ciematā Horvātijā kā septītais bērns horvāta Franjo Broza un slovēnietes Marijas Javoršekas ģimenē. 1910. gadā iestājās Horvātijas un Slavonijas sociāldemokrātiskajā partijā. Sākotnēji strādāja kā metālapstrādātājs, vēlāk arī autobūves fabrikās Vācijā.
No 1913. gada ar izcilību kalpoja Austroungārijas armijā, kļūstot par jaunāko artilērijas seržantu. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada aprīlī ievainots un saņemts krievu gūstā pie Dņestras Bukovinā, kā dēļ nepaspēja saņemt piešķirto sudraba medaļu par drosmi. Nosūtīts uz gūstekņu darba nometni Urālos. Iesaistījās Oktobra revolūcijā, pievienojoties sarkangvardu vienībai. Vēlāk strādāja Omskā, apprecējās ar krievieti. 1920. gada sākumā atgriezies jaunizveidotajā Dienvidslāvijā, iestājās Komunistiskajā partijā. Segvārdu Tito viņš ieguva 1934. gadā, kad tika ievēlēts pagrīdes komunistru partijas Centrālkomitejā. No 1935-1936. gadam strādāja Kominternē Maskavā.
No 1936. līdz 1938. gadam Tito piedalījās Spānijas Pilsoņu karā. Pēc asiņainām partijas tīrīšanām 1937. gadā Tito tika iecelts par Dienvidslāvijas komunistu vadītāju kā uzticams Staļina atbalstītājs.
No 1941. gada 4. jūlija vadīja Dienvidslāvijas Tautas atbrīvošanas armiju. Lai arī sākotnēji komunistu partizāni un serbu nacionālistu pretošanās kustības četniki kopā veica partizānu operācijas, ideoloģisko atšķirību dēļ no 1941. gada novembra tie savstarpēji nežēlīgi karoja. Pēc Teherānas konferences 1943. gadā Sabiedrotie atzina Tito par galveno pretestības vadītāju un atbalstīja viņa armiju militāri. Partizāniem izdevās atbrīvot un kontrolēt lielu valsts daļu. 1945. gada sākumā Padomju armija kopā ar dienvidslāviem pabeidza valsts atbrīvošanu, par ko Tito saņēma Uzvaras ordeni.
1948. gadā politisku nesaskaņu dēļ tika sarautas dienvidslāvu-padomju attiecības. Padomju presē Tito tika raksturots kā "asiņains antikomunistisks fašists". Dienvidslāvija tuvinājās ar ASV, no kuras saņēma ieroču piegādes.
Attiecības ar PSRS tika uzlabotas tikai pēc Staļina nāves, kad Ņikita Hruščovs 1955. gadā apmeklēja Dienvidslāviju. Tito atbalstīja padomju iebrukumu Ungārijā (1956), bet kritizēja Prāgas pavasara apspiešanu (1968).
Pasaules Meteoroloģijas organizācija
Pasaules Meteoroloģijas Organizācija ir specializēta Apvienoto Nāciju Organizācijas pakļautībā esoša organizācija meteoroloģijas jomā. Tā tika izveidota 1950. gada 23. martā. Šajā dienā tā svin starptautisko meteoroloģijas dienu. Pasaules Meteoroloģijas Organizācija ir kompetents ANO orgāns, kurš atbild par Zemes un atmosfēras stāvokli un tās mijiedarbību ar okeāniem. PMO galvenā ēka atrodas Ženēvā, Šveicē.
Latvian Airplay Top nr. 1 hiti 1995
Hiti, kas bijuši Latvian Airplay Top 1. vietā 1995. gadā.
Pāvels Loskutovs
Pāvels Loskutovs (dzimis Valkā, Latvijā) ir bijušais Igaunijas vieglatlēts, garo distanču skrējējs, kurš specializējies maratona distancē. 2002. gadā viņš kļuva par Eiropas čempionāta sudraba medaļas ieguvēju šajā disciplīnā.
Dzīvesgājums
Pēc PSRS sabrukuma 1991. gadā P. Loskutovs kļuva par Igaunijas pilsoni, kaut arī viņš ar ģimeni dzīvo Valkā.
Sportista karjera
P. Loskutova pirmie sporta panākumi sākās 1992. gadā, kad viņš finišēja kā trešais Tautasdziesmas maratonā Rīgā. Jau nākamajā gadā viņš kļuva par Tautasdziesmas maratona uzvarētāju. P. Loskutova olimpiskā debija notika 1996. gadā Atlantā. Taču maratonistam tā nebija pārāk veiksmīga, viņš ieņēma tikai 58. vietu ar rezultātu 2.23:14. Drīz pēc Atlantas P. Loskutovs uzstādīja jaunu Igaunijas rekordu, noskrienot maratonu 2.15:37, pēc tam arī 2.15:36. 1999. gadā Roterdamas maratonā P. Loskutovs ieņēma otro vietu ar rezultātu 2.14:49, bet tajā pašā gadā Frankfurtes maratonā viņš bija pirmais un atkal laboja savu personisko rekordu — 2.12:37. Arī 2000. gada Sidnejas Olimpiskās spēles P. Loskutovam nebija īpaši veiksmīgas, jo pirms Olimpiskajām spēlēm viņam bija veikta ceļgala operācija un nepietika laika kārtīgi gatavoties svarīgajam startam. Taču, par spīti traumai, Sidnejā P. Loskutovs ieņēma 35. vietu ar rezultātu 2.19:41. Tai pašā gadā viņš otro reizi pēc kārtas uzvarēja Frankfurtes maratonu, atkal uzstādot personīgo rekordu 2.11:09.
2002. gadā Eiropas čempionātā Minhenē P. Loskutovs ar rezultātu 2:13:18 kļuva par sudraba medaļas ieguvēju maratonā, kas ir viņa karjeras ievērojamākais sasniegums.
Čibis-M
Čibis-M (ru — "ķīvīte") bija Krievijas mikropavadonis Zemes atmosfēras procesu pētniecībai eksperimenta Mikrosputnik realizācijai. Palaists 2012. gadā no kravas kuģa Progress M-13M. Beidzis darbību 2014. gada oktobrī.
Čibis-M izmēri (ar izplestām saules baterijām un antenām) ir 1250 × 966 mm un masa 4,4 kg. Zinātniskajā aparatūrā ietilpst: rentgena gamma detektors, ultravioletais detektors, radiofrekvences analizators un ciparu kamera. Bez tam kompleksā ietilpst informācijas savākšanas, analīzes, uzglabāšanas un pārraidīšanas sistēma. Tā kā zibens ilgst aptuveni 10 mikrosekundes, tad pavadoņa aparatūras laika izšķirtspēja ir dažas nanosekundes, līdz ar ko informācija tiek ievākta līdz 100 gigabaitiem.
Lidojuma gaita
Čibis-M kosmosā tika palaists kravas kuģī Progress M-13M, kas startēja no Baikonuras kosmodroma 10:11:12 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U. 2. novembrī Progress saslēdzās ar Starptautisko kosmosa staciju. Stacijas apgādes misijas beigās kosmonauti demontēja Progress saslēgšanās mehānismu un tā vietā ievietoja konteineru ar Čibis-M. 22:09:35 UTC Progress M-30M atvienojās no SKS. Pēc tam, ar galvenā dzinēja palīdzību tika veikta kosmiskā aparāta orbītas paaugstināšana līdz aptuveni 500 km, optimāla mikropavadoņa izvēršanai. 24. janvārī 23:18:30 UTC no konteinera ar atsperes mehānismu tika izmests Čibis-M.
27. jūlijā kļūdainas komandas rezultātā tika izjaukts orientācijas sistēmas normāls režīms un kosmiskais aparāts nesaņēma pietiekami daudz elektroenerģijas. Automātika atslēdza zinātniskos instrumentus un pavadonis iegāja drošajā režīmā. Līdz 10. augustam Čibis-M darbība tika atjaunota pilnā apjomā.
aptuveni 17:57 UTC Čibis-M beidza eksistēt, sadegot Zemes atmosfērā virs Dienvidamerikas dienvidu daļas. Pavisam ar pavadoni veikti 987 vadības seansi un 857 zinātniskās informācijas saņemšanas seansi. Uz zemi noraidīti 24,8 GB zinātniskie dati par Zemes atmosfēru un jonosfēru.
Kūrfirsts
Kūrfirsts (de — 'vēlējošs firsts', — pārnesums no la), dažreiz arī elektors, ir firsts, kuram ir tiesības vēlēt Svētās Romas impērijas imperatoru. Saskaņā ar 1356. gada Zelta bullu, kūrfirsta statuss bija septiņiem impērijas firstiem: Maincas arhibīskapam, Trīres arhibīskapam, Ķelnes arhibīskapam, Bohēmijas karalim, Reinas pfalcgrāfam (arī — Kūrpfalca), Saksijas hercogam, un Brandenburgas markgrāfam.
Dokumentējama kūrfirstu institūcija aizsākas 13. gadsimtā, kad tie ievēlēja Romiešu karali, kas bija pēdējais solis pirms kronēšanas Romā par Svētās Romas impērijas imperatoru. Kārlis V bija pēdējais kronētais imperators. No 1440. gada vēlēšanas kļuva aizvien formālākas, jo par imperatoriem automātiski tika ievēlēti Hābsburgu dinastijas pārstāvji. Vienīgais izņēmums bija imperators Kārlis VII (1742—1745).
Vēsture
Vēlēta karaļa institūcija bija tradicionāla senajām ģermāņu ciltīm, tai skaitā frankiem, kuru varenākais karalis Kārlis Lielais 800. gadā Romā tika kronēts par imperatoru. Pēc viņa nāves franku impērija sadalījās vairākās nestabilās valstīs, kurās pastāvēja vēlēta karaļa institūcija. Spēcīgākās no tām bija Rietumfranku valsts un Austrumfranku valsts, no kurām pakāpeniski izveidojās Francija un Vācija. Rietumfranku un Austrumfranku valstīs Karolingu dinastija drīz izmira un karaļa vēlēšanas no formālas mantinieka apstiprināšanas kļuva par asiņainu cīņu iemeslu. Kapetingu dinastija ātri nostiprinājās nākamās Francijas teritorijā un uz imperatora titulu pretenzijas neizvirzīja, kamēr nākamās Vācijas teritorijā vēl vairākus gadsimtus notika reģionālo dinastiju cīņas par imperatora troni.
Speciāla augstmaņu sapulce, kas ievēl nākamo imperatoru tiek pieminēta 1125., 1152., 1198. gados. Vēlēšanās piedalījās ietekmīgākie baznīcas bīskapi un galveno vācu tautību — franku, švābu, sakšu un bavāru valdnieki. Frankonijas, Švābijas, Saksijas un Bavārijas hercogi bija pietiekoši spēcīgi, lai regulāri saceltos pret imperatoriem un paši pretendētu uz imperatora troni.
Sastāva stabilizēšanās
1257. gada vēlēšanās piedalījās trīs garīdzniecības pārstāvji — Maincas arhibīskaps, Trīres arhibīskaps, Ķelnes arhibīskaps un četri laicīgie valdnieki: Bohēmijas karalis, Reinas pfalcgrāfs, Saksijas hercogs un Brandenburgas markgrāfs. Šo sastāvu kā galīgu apstiprināja arī 1356. gadā izdotā imperatora Kārļa IV Zelta bulla.
Arhibīskapi pārstāvēja trīs spēcīgākos kristietības centrus, kamēr par četrām valdnieku vietām notika asas cīņas. Reinas pfalcgrāfs pārstāvēja Frankoniju pēc tās pēdējā hercoga nāves 1039. gadā. Brandenburgas markgrāfs sāka pārstāvēt Švābiju pēc tam, kad 1268. gadā ar nāvi tika sodīts tās pēdējais hercogs un hercogiste sadalīta. Saksijas hercogistes teritorija laika gaitā samazinājās, taču saglabāja prestižu. Bavāriju un Reinas pfalcu sākotnēji pārstāvēja viens cilvēks, taču 1253. gadā tika izveidotas divas elektoru vietas, kuras ieņēma bavāru Vitelsbahu dinastijas pārstāvji, kam asi pretojās pārējie elektori, kam nebija pieņemama vienas dinastijas varas palielināšanās. Arī Bohēmijas karaļa klātbūtni sākotnēji centās apstrīdēt uz tā pamata, ka viņš pārstāv nevācu zemes.
1338. gadā tika nolemts, ka par imperatoru var kļūt uzreiz pēc elektoru vairākuma balsojuma, negaidot Romas pāvesta piekrišanu un kronēšanu.
Sastāva maiņas
Trīsdesmitgadu kara laikā, 1621. gadā Pfalcas elektors tika izslēgts no elektoru vidus, un viņa vietu ieņēma Bavārijas hercogs. Pēc kara beigām 1648. gadā Pfalcas elektora vieta tika atjaunota, vienlaikus saglabājot Bavārijas hercoga vietu. Lai arī abi elektori nāca no Vitelsbahu dinastijas, pēdējo gadsimtu laikā atšķirības starp Pfalcu un Bavāriju bija pieaugušas tiktāl, ka šī radniecība nevienu vairs neuztrauca. Elektoru skaits pieauga līdz 8.
Šķelšanās starp katoļiem un protestantiem radīja jaunas problēmas. 1685. gadā par Reinas pfalcgrāfu kļuva katolis, tāpēc 1692. gadā tika radīta jauna vieta protestantu elektoram, ko ieņēma Brunšvikas-Lūneburgas hercogs, kas vēlāk zināms kā Hannoveres hercogs. Saksijas kūrfirsta pāriešana katoļticībā 1697. problēmas neradīja. Spānijas mantojuma kara laikā, 1706. gadā no elektoru kolēģijas izslēdza Bavārijas hercogu un Ķelnes arhibīskapu, taču abi tika atjaunoti jau 1714. gadā. Pēc tam, kad Reinas pfalcgrāfs mantoja Bavārijas troni, abas elektoru vietas apvienoja vienā.
Pēc Trīsdesmitgadu kara beigām radās jautājumi par protestantu elektoru skaitu. Protestanti vēlējās vienādu elektoru skaitu ar katoļiem. 1690. gadā ievēlētajam Leopoldam I vajadzēja vācu valdnieku atbalstu dinastisko ambīciju uzturēšanā par Spānijas kroni. 1692. gadā imperators izlēma piešķirt Hannoveres kūrfirsta titulu Braunšveigas-Lineburgas hercogam Ernstam Augustam, kura dēls 1714. gadā kļuva par Lielbritānijas karali Džordžu I. Ernsts Augusts no konkurenta kļuva par Leopolda I atbalstītāju un apsolīja katoļiem ticības brīvību savās zemēs. Lai saglabātu trauslo elektoru līdzsvaru, Hannovere kļuva par pilntiesīgu elektoru tikai 1708. gadā, vienlaikus ar Hābsburgu valdītās Bohēmijas karalistes atjaunotu uzņemšanu elektoru kārtā. 1706. gadā Bavārija zaudēja elektora tiesības, kuras atguva 1714. gadā.
18. gadsimta beigās elektori tika dalīti konfesijās. Katoļus pārstāvēja Maincas, Trīres, Ķelnes arhibīskapi, Bohēmijas karalis (Hābsburgu dinastija) un Bavārijas kūrfirsts. Protestantus pārstāvēja Saksijas kūrfirsts (personīgi katolis), Brandenburgas kūrfirsts (Prūsijas karalis) un Hannoveres kūrfirsts (Lielbritānijas karalis).
Elektoru starpā pastāvēja sīva konkurence par dažādiem prestiža tituliem. Jaunajam Hannoveres kūrfirstam piešķīra impērijas virsmantziņa titulu. Pirms tam to ieņēma Pfalca, kas atguva 1623. gadā Bavārijai zaudēto impērijas saimniecības virspārziņa titulu. Kad 1714. gadā Bavārija atguva elektora tiesībai, tai piešķīra impērijas virsmantziņa titulu, Hannoverei paliekot tukšā, jo tā par pazemojošu uzskatīja piedāvāto impērijas zirgu virspārvaldnieka titulu. Kad Vitelsbahu dinastiskās mantošanas ceļā Pfalcas elektors ieguva arī Bavārijas troni, 1779. gadā Hannovere atguva impērijas virsmantziņa titulu. Tituliem nebija reālas nozīmes, taču tie iespaidoja elektoru secību impērijas ceremonijās un kronēšanā. Titulu kārtība bija – Impērijas virskanclers (Mainca), Itālijas virskanclers (Ķelne), Burgundijas virskanclers (Trīra), virsmaršals (Saksija), virskambarkungs (Brandenburga), virskausanesējs (Bohēmija), virsmantzinis (sākotnēji Pfalca, Bavārija kopš 1623.), virsmantzinis (Pfalca, radīts 1648.).
Līdz ar Napoleona karu sākumu un franču aneksijām Reinas pierobežā, sāka mainīties elektoru sastāvs un to skaits pieauga līdz 10, taču tam nebija nekādas praktiskas nozīmes, jo līdz impērijas beigām 1806. gadā jaunas vēlēšanas netika sasauktas.
Pēc 1806. gada
Pēc impērijas pastāvēšanas beigām 1806. gadā kūrfirsti turpināja valdīt savās zemēs ar jauniem tituliem. Izveidojās Bavārijas karaliste, Virtembergas karaliste un Saksijas Karaliste. Napoleona iekarotās Hannoveres kūrfirsta titulu turpināja lietot Lielbritānijas karalis, kas Vīnes kongresā panāca Hannoveres karalistes izveidošanu. Vienīgi Hesenes lielhercogistes elektors turpināja lietot kūrfirsta titulu, uzskatot, ka tas ir pārāks par lielhercoga titulu.
Pumpuri (stacija)
Pumpuri ir dzelzceļa pieturas punkts Jūrmalā, līnijā Torņakalns—Tukums II. Pumpuros pietur visi maršrutu Rīga—Sloka, Rīga—Ķemeri un Rīga—Tukums elektrovilcieni, izņemot rīta ekspresreisu no Tukuma un vienu rīta reisu uz Sloku.
uzsākta stacijas modernizācija. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Capital G
"Capital G" ir Nine Inch Nails otrais singls no projekta 2007. gada albuma Year Zero, kā arī septītā dziesma no tā paša albuma. Reklāmdisks tika izdots, bet pats singls vinila plates formātā -.
Granada
Granada (es, ) ir pilsēta un pašvaldība Spānijas dienvidos, Andalūzijas autonomajā apgabalā. Granada ir Granadas provinces un Vegas de Granadas komarkas administratīvais centrs. Pilsēta atrodas Granadas depresijā, Sjerranevadas kalnu pakājē aptuveni 740 metrus virs jūras līmeņa.
2019. gadā Granadā dzīvoja aptuveni 232 tūkstoši iedzīvotāju, bet tās aglomerācijā dzīvoja aptuveni 500 tūkstoši. No Granadas iedzīvotājiem aptuveni 3% nebija Spānijas pilsoņi (no tiem liela daļa ir ieceļotāji no Dienvidamerikas). Pēc iedzīvotāju skaita Granada ir astoņpadsmitā lielākā Spānijas pilsēta.
Pilsētā atrodas labi pazīstamā un prestižā Granadas Universitāte, kā arī Andalūzijas, Seutas un Meliljas Augstākā tiesa, Andalūzijas Prokuratūra, Andalūzijas Konsultatīvā padome, Andalūzijas Notāru koledža un Granadas katedrāle. Ir arī dažādas kultūras un zinātnes iestādes kā Andalūzijas Mūzikas dokumentācijas muzejs, Andalūzijas bibliotēka, Andalūzijas Astrofizikas institūts, Andalūzijas Ģeofizikas un seismisko katastrofu novēršanas institūts, Andalūzijas Akadēmiju institūts, Andalūzijas Ainavisko pētījumu institūts un Andalūzijas Skolu padome. Granadā atrodas arī Spānijas Bruņoto spēku mācību un vadības štābs.
Lopesa
Lopesa (es), no personvārda Lope; vīriešu dzimtē Lopess) ir izplatīts spāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Trojs Mērfijs
Trojs Braiens Mērfijs (en; dzimis Moristaunā, Ņūdžersijas štatā, ASV) ir profesionāls amerikāņu basketbolists, spēlē spēka uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2013) ir bez kluba. 2001. gada NBA draftā viņu Goldensteitas "Warriors" izraudzījās ar kopējo 14. kārtas numuru.
Jau savā debijas sezonā NBA T. Mērfijs Goldensteitas "Warriors" sastāvā piedalījās visās 82 sezonas spēlēs, taču tikai 4 spēles sāka starta pieciniekā, taču jau nākamajā sezonā izgāja laukumā starta pieciniekā visās 79 spēlēs. Pēc aizmainīšanas no "Warriors" 2007. gadā, T. Mērfijs vairākas sezonas pārstāvēja Indiānas "Pacers", bet 2010.—2011. gada NBA sezonu viņš sāka Ņūdžersijas "Nets" sastāvā, taču šajā komandā spēlēja maz un neproduktīvi. 2011. gada februārī viņš formāli tika aizmainīts uz savu pirmo klubu "Warriors", taču komandas sastāvā T. Mērfijs laukumā nedevās, līgums tika izpirkts un spēlētājs kā brīvais aģents pievienojās vienai no līgas līdervienībām Bostonas "Celtics", "Celtics" vienībā gan viņš neaizvadīja lielu karjeras daļu, jau starpsezonu posmā pievienojoties Losandželosas "Lakers". Pirms 2012.—2013. gada sezonas pārgāja uz Dalasas "Mavericks", kur aizvadīja vien dažus mēnešus.
Vudss
Vudss (en) var būt:
Zatora
Zatora (pl) ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz rietumiem no Krakovas. Zivju (sevišķi karpu) audzēšanas centrs.
Pilsēta no 1292. gada. No 1445. līdz 1564. gadam — Zatoras hercogistes centrs. 1772. gadā Polijas pirmajā dalīšanā Zatora tika iekļauta Austrijā. Pēc Pirmā pasaules kara — Polijā.
Haralds Sīmanis
Haralds Sīmanis (dzimis Cēsīs, miris ) bija latviešu jumiķis, baznīcu atjaunotājs un dziesminieks.
Dzīvesgājums
Plašāku atpazīstamību H. Sīmanis ieguva 1980. gadā, kad "Mikrofona dziesmu aptaujas" noslēguma koncertā izpildīja savu balādi "Ezers", kas ar savu skanējumu krasi atšķīrās no visa, kas līdz tam ir ticis pārraidīts Latvijas televīzijā. 1980. gadu sākumā viņš darbojās profesionālajā Filharmonijas kolektīvā "Tip Top" un kolhoza "Lāčplēsis" ansamblī, tomēr pēc dažiem gadiem izvēlējās muzicēt individuāli. 1981. gadā Valmieras teātris iestudēja izrādi "Sieviete ārpus mīlestības un nāves", kurā skanēja Haralda Sīmaņa dziesmas. 1984. gadā Sīmanis iesaistījās Arvīda Ulmes organizētajā "Vides Aizsardzības kluba" priekštecī "Pieminekļu aizsardzības centrs", kura darbība Latvijā, iespējams, ievadīja Trešās atmodas sākumu. "Pieminekļu aizsardzības centrs" organizēja jumtu nomaiņu vairākām Latvijas baznīcām un mūziķis tam palīdzēja ar savu jumiķa prasmi.
2012. gadā LNT šovā "Latvijas Zelta talanti" Haralda Sīmaņa dziesmu "Ezers" izpildīja Agita Gabranova, izpelnoties žūrijas un skatītāju atzinību.
Gregora kalendārs
Gregora kalendārs, arī Gregoriskais kalendārs jeb t.s. jaunais stils, ir laika skaitīšanas sistēma, kurā kalendārā gada vidējais garums ir 365,2425 diennaktis. Gads sadalās 12 dažāda garuma mēnešos, kam pamatā ir Mēness fāzes. Tālākais mēnešu sadalījums ir 7 dienu nedēļās. Katrs ceturtais gads ir garais gads, atskaitot tos pilno gadsimtu gadus, kuri nedalās ar 400. Oficiāli spēkā ar 1582. gada 15. oktobri, bet praktiski ieviesās tikai ar XVII gs. un tikai daļēji, jo paralēli tam daudzviet turpināja lietot arī Jūlija kalendāru. Mūsdienās oficiālais kalendārs lielākajā daļā valstu pasaulē.
Vēsture
16. gadsimta beigās pāvesta Gregora XIII uzdevumā un Vatikāna astronoma Luidži Lilio vadībā tika veikti astronomiskie aprēķini un konstatēts, ka visu laiku lietotais Jūlija kalendārs ir atpalicis no Saules laika 10 dienas. Kalendārs tika pārstrādāts, pievienojot t.s. "garo gadu" papildu dienas un 1582. gadā publicēts ar rīkojumu 4. oktobra izlaist desmit datumus un kalendārā 5. oktobra vietā likt 15. oktobri. Katoļu zemēs jauno kalendāru pieņēma automātiski, savukārt protestantu zemes sākumā to noraidīja, tomēr ar laiku bija spiestas atzīt tā praktiskās priekšrocības. Lielbritānijas impērija pieņēma Gregora kalendāru tikai 1752. gadā, Japāna — 1873. gadā, Osmaņu impērija — 1917. gadā, Grieķija — 1923. gadā. Krievijas Pareizticīgo Baznīca vēl joprojām lieto Jūlija kalendāru reliģisko datumu noteikšanai.
Gregora kalendāra ieviešana Latvijā
Latvija ir viena no nedaudzajām valstīm, kuras teritorijā pāreja no Jūlija kalendāra uz Gregora kalendāru un atpakaļ politisko iemeslu dēļ notika vairākas reizes.
Pirmo reizi jaunais kalendārs ar Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieka pavēli tika ieviests 1582. gadā Livonijas Pārdaugavas hercogistē (tagadējā Vidzemē un Latgalē). Luteriskajā Kurzemes un Zemgales hercogistes un Rīgas pilsētas teritorijā turpināja lietot veco Jūlija kalendāru. Rīgas pilsēta jauno kalendāru nepiekrita lietot, kas izraisīja Kalendāra nemierus. Pēc Vidzemes pievienošanas Zviedrijai tajā atjaunoja Jūlija kalendāra lietošanu, bet Latgalē turpināja lietot Gregora kalendāru līdz tās pievienošanai Krievijas Impērijai 1772. gadā.
Lidvāveres
Lidvāveres (Pteromyini) ir viena no vāveru dzimtas (Sciuridae) ciltīm, kas apvieno 43 sugas, kas iedalās 15 ģintīs un divās apakšciltīs: Glaucomyina un Pteromyina. Lielākā no visām lidvāverēm ir vilnainā lidvāvere (Eupetaurus cinereus), mazākās ir pigmejlidvāveres (Petaurillus). Savvaļā lidvāveres dzīvo 6 gadus, tomēr nebrīvē tās var nodzīvot 10—15 gadus. Šī atšķirība veidojas tādēļ, ka savvaļā lidvāvere tiek atktīvi medīta. Lidvāveri medī čūskas, jenoti, pūces, zebiekstes, koijoti, dažādi plēsīgi putni un mājas kaķi.
Izplatība
Gandrīz visas lidvāveru cilts sugas sastopamas Āzijā, tikai trīs sugas mājo Ziemeļamerikā un Centrālamerikā. Eiropā un arī Latvijā sastopama viena suga — lidvāvere (Pteromys volans), kas izplatīta arī Āzijas mērenās joslas ziemeļos. Tā iekļauta Latvijas Sarkanajā grāmatā, 1. kategorijā.
Izskats
Lidvāvere ir krietni mazāka par parasto vāveri. Tās ķermeņa garums parasti ir 13—20 cm, svars 95—170 g. Ķermeņa sānos starp priekškājām un pakaļkājām raksturīga ādas kroka. Ausis īsas, acis lielas un tumšas, kas raksturīgi nakts dzīvniekiem. Ķermenis un aste saplacināti. Apspalvojumā dominē pelēkie toņi. Pakaļkājas mazliet īsākas par priekškājām, pēdas salīdzinoši garas — līdz 5 cm.
Lidvāveres lidojums
Nosaukums "lidvāvere" var maldināt un likt domāt, ka šīs vāveres varētu lidot, tomēr vāveres nelido, tās tikai planē. To ļauj darīt ādas kroka, kas savieno pakaļkājas ar priekškājām. Planējot no viena koka uz otru, tā spēj veikt arī dažādus akrobātiskus trikus: pagriezties, planēt pa apli vai spirāli un nolaisties tajā pašā vietā, no kuras startējusi. Lidvāvere spēj planēt pat 50 metru tālu. Kad lidvāvere neplanē, ādas kroka ir savilkta, tādējādi tā netraucē tai kāpelēt pa kokiem. Planēt lidvavāverei palīdz arī aste, kas palīdz bremzēt vai izlīdzināt lidojumu.
MIDI
MIDI ir abreviatūra no Musical Instrument Digital Interface - industriāls standarts, kas radīts, lai viens sintezators citam varētu nodot informāciju par atskaņojamās nots augstumu, skaļumu, ilgumu un citiem parametriem.
Discipline
"Discipline" ir amerikāņu industriālā roka projekta Nine Inch Nails singls. Tas ir projekta pirmais singls kopš aiziešanas no ierakstu kompānijas Interscope Records. Atšķirībā no iepriekšējiem NIN singliem šis singls netika izdots materiālā formātā. Dziesma tika pirmoreiz atskaņota radiostacijās.
Singla MP3 fails sastāv no speciālas bildes albuma vāciņa opcijās, dziesmu vārdiem un komentāru angļu valodā: "Go to www.nin.com May 5".
Griničas laiks
Griničas laiks ir pasaules laiks. Griničas laiks ir laika josla, kura nosaukta arī par 0. laika joslu, šīs joslas meridiāns ir Sākummeridiāns jeb Griničas meridiāns, kas iet caur Karalisko Griničas observatoriju Londonā.
Cīņas sports 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — grieķu-romiešu cīņa līdz 66 kg vīriešiem
2008. gada vasaras olimpisko spēļu grieķu - romiešu cīņas sacīkstēs vīriešiem svara kategroijā līdz 66 kilogramiem uzvaru izcīnija Francijas sportists Stīvs Geno. Sacīkstes tika aizvadītas 13. augustā.
Mandragora
Mandragoras ir nakteņu dzimtas augi, kas satur antiholīnerģiskos halucinogēnus atropīnu, skopolamīnu, apoatropīnu un hiosciamīnu. Mandragoras saknes atgādina cilvēku ķermeņa formu. Šo abu īpašību dēļ tās jau sen izmanto maģiskos rituālos. Mūsdienās to izmanto arī tādās neopagānu reliģijās kā Wicca un ģermāņu neopagānisma reliģijā odinismā.
1980. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1980. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Oka
Oka ir upe Krievijas Eiropas daļā, lielākā no Volgas labā krasta pietekām. Tek cauri Orlas, Tulas, Kalugas, Maskavas, Rjazaņas, Vladimiras, un Ņižņijnovgorodas apgabalam. Upes garums ir 1498,6 km, baseina platība – 245 tūkst. km2.
Nosaukums
Pēc V. Toporova uzskata Okas upes nosaukums cēlies no tās baseina pirmiedzīvotāju baltu valodas vārda "akacis".
Lielākās pietekas
Lielākās pilsētas Okas krastos: Ņižņijnovgoroda, Kaluga, Orla.
Šariats
Šariats (arābu valodā: شريعة [ʃari:ah]) islāmā ir tiesību sistēma. Valstīs, kurās pamatā ir islāma tiesību sistēma, šariats aptver tiesību normas gan sabiedriskajā, gan privātajā dzīves jomā.
Šariats ietver tiesību normas šādās nozarēs: politika, ekonomija, finanses (arī banku sistēma), komercdarbība, saistību tiesības, ģimenes tiesības, seksualitāte, higiēna un sabiedriskā dzīve.
Šariata likumu apkopojums kodeksā vai vienotā izdevumā nepastāv. Šariats ir sistēma, pēc kuras tiek atvasinātas tiesību normas un šīs sistēmas pamatā ir Korāns (islāma svētie raksti), hadīts (pravieša Muhameda apgalvojumi), idžma, kijass un vēstures gaitā sakrāti risinājumi, interpretācijas un precedenti.
Etimoloģija
Termins šarīah cēlies no lietvārda šara'a (arābu valodā: شرع). Ahmadijas zinātnieka Malika Gulama Farida darbā "Svētā Korāna vārdnīca" šariats ir aprakstīts kā termins, kas apzīmē dievišķa likuma sistēmu un ticības un kalpošanas kārtību.
Tiesību speciālists Ali Hans skaidro, ka „tiesību un citos rakstos bieži nepareizi interpretē šariata jēdzienu. Dažiem musulmaņiem šariatā ietilpst tikai Korāns un sunna. Citiem tas ietver arī fikhu. Lielākā daļa enciklopēdiju šariatu apraksta kā likumu, kam par pamatu ņemts Korāns, sunna un fikhs, kas atvasināts no idžmas vienprātības lēmumiem un kijasa analoģiskajiem spriedumiem. Šāda šariata interpretācija nepareizi samet kopā izpausto ar neizpausto un rada nepareizu priekšstatu, it kā speciālistu lēmumi būtu tikpat svēti kā Korāns un sunna. Korāns un sunna kopā veido negrozāmu pamatlikumu, kas ir nošķirams no atvasinātajiem likumiem (fikhs). Šādi nošķirot pamatlikumu no atvasinātajiem likumiem, tiek izkliedēta neizpratne par šariata terminu.”
Vispārējs apraksts
Šariats ietver noteiktas normas, kuras ir noteicis Dievs un tās ir visa pamatā, neatkarīgi no laicīgajiem apstākļiem (piemēram, alkohola lietošana ir aizliegta, jo tas ir apreibinošs). Tas ietver arī normas, kuras ir atvasinātas no islāma juristu un tiesnešu (mudžtahidu) noteiktajiem pamatprincipiem.
Islāma tiesību sistēmas pamatā ir Korāns un sunna.
Papildus Korānam un sunnai islāma sunnīti atsevišķos jautājumos pievienoja arī Muhameda līdzgaitnieku vienprātības (idžma) lēmumus un no pamata likumiem atvasinātus analoģiskus spriedumus (kijass). Tiesību speciālisti kijasu lieto gadījumos, kad esošās tiesību normas nenosaka risinājumu konkrētai situācijai. Šādā gadījumā tiek lietotas vairākas spriešanas metodes, tai skaitā analoģiju meklēšana. Tiek pieļauti arī sabiedrības vienprātības lēmumi, sabiedrisko interešu ievērošana un citas otršķirīgas metodes pēc pamatlikumiem.
Islāma šiīti minēto pieeju neatzīst un pilnībā noraida kijasu un idžmu. Šiītu tiesību sistēmā viena no regulāri pielietotām likumdošanas metodēm ir loģika (mantiks), kuru šiīti tiesību sistēmā vērtē daudz augstāk nekā sunnīti. Šiīti loģiku neuzskata par trešo tiesību normu sistēmu, bet par metodi, kā nodrošināt tiesību normas atvasinājuma atbilstību Korānam un sunnai.
Šiītu imamu likumos par tiesību avotiem uzskata Korānu, nostāstus par Muhameda un 12 imamu rīcību un saprātu. Mūsdienu šariata tradīcijas tiek zināmā mērā arī balstītas uz senām vietējām tradīcijām.
Islāma tiesību zinātni sauc par fikhu un to iedala divās daļās:
Katra musulmaņa pienākumu pamatā ir Pieci islāma pīlāri:
Vēsture
Islāma tiesību sistēmas veidošanās periods sākās ar agrīnajām musulmaņu kopienām. Sākumā tiesību speciālisti nodarbojās vairāk ar praktisku likumu ieviešanu un izpildes uzraudzību, nekā ar teoriju. Teorijas jautājumos ievērojams progress notika līdz ar grāmatas Ar Risālah izdošanu (autors bija viens no agrīnā perioda musulmaņu juristiem Aš Šafii). Grāmatā autors apkopoja islāma tiesību sistēmas principus, nosakot par tiesību sistēmas pamatiem Korānu, sunnu, idžmu un kijasu. Grāmatā arī noteikts, ka islāma tiesību sistēmas pamata teksti (Korāns un hadīts) interpretējami, vispirms analizējot arābu valodas izpētes rezultātā gūtos secinājumus un objektīvus atzinumus.
Šariata nodaļas
Šariatu iedala divās lielās nodaļās:
Atšķirīgie virzieni pēc 19. gadsimta
19. gadsimta laikā islāma tiesību sistēma piedzīvoja krasu pavērsienu, jo tai pretī stājās jauni izaicinājumi. Rietumu pasaule kļuva par pasaules līmeņa varu un sāka kolonizēt arvien lielākas teritorijas citās pasaules daļās, tai skaitā musulmaņu apdzīvotas zemes. Sabiedrība sāka pārveidošanos no agrāras iekārtas uz industrializētu sabiedrību. Agrāk varenā Osmaņu impērija un citas musulmaņu valstis pamazām savos pamatos sāka šķobīties un radās nepieciešamība pēc jauniem tiesiskiem valsts pamatiem. Vairākos gadījumos rietumu valstis uzspieda atsevišķām islāma valstīm mainīt to iekārtu un sekulāro ideju aizstāvji arvien vairāk prasīja tādu likumu pieņemšanu, kas atšķīrās no islāma tiesību speciālistu uzskatiem. Tomēr islāma tiesību sistēma turpināja noteikt tādas jomas kā rituāli, kalpošana, ticība u.c., bet zaudēja ietekmi valsts pārvaldes un citos jautājumos. Musulmaņu sabiedrība sašķēlās vairākos grupējumos, kuri pastāv arī mūsdienās.