cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tetovējums
Japānā
Tebori ir Japānas izcelsmes vārds, ar kuru apzīmē tradicionālu tetovēšanas metodi, ko veic ar roku. Tā bija ķermeņa sadurstīšana, kurai izmantoja īpašus adatu komplektus, lai ātrāk aizpildītu brūces ar krāsām. To Japānā praktizē jau 400 gadu. Visas primitīvās tautas vēl mūsdienās izmanto dažādas ķermeņa iezīmēšanas paņēmienus- tetovēšanu, īpašas rētas, ķermeņa krāsošanu. Primitīvās tautas uzskata, ka fiziskais ķermenis ir astrālā ķermeņa, dvēseles precīza kopija. Tātad tetovējumi uz fiziskā ķermeņa var ietekmēt arī dvēseli, palīdzēt tai iekļūt garu pasaulē.
Tālie Austrumi
Cilvēki ticēja, ka tetovējums var pasargāt arī no kādas slimības. Īpaši šis pieņēmums izplatīts Tālajos Austrumos. Tibetieši uzskata, ka uztetovēta mantra (svēts vārds vai formula) palīdz saglabāt ķermeņa īpašnieka garīgo un fizisko harmoniju, jo šāda tetovējuma iedarbība pielīdzināma rezultātam, ko var panākt, nepārtraukti skandējot attiecīgo mantru. Tiek tetovēts arī uz īpašiem akupunktūras punktiem, kā krāsvielas izmantojot ārstniecības augus. Dažos reģionos tetovēja tikai sievietes, jo to uzskatīja par priekšnoteikumu, noslēdzot laulības. Tātad, ja meitene nevar izturēt tetovēšanas sāpes, viņa nespēs paciest arī dzemdību mokas, tāpēc nav piemērota sievas kārtai. Parasti tetovēšana bija obligāta arī jaunekļiem sasniedzot dzimumbriedumu (motivācija līdzīga — ja neiztur sāpes, nederēs par karavīru un tēvu). Tetovējumiem seno tautu ticējumos bija arī amuleta funkcija, nu šie ticējumi dažās zemēs savu spēku saglabājuši. Piemēram, Birmā veiksmi nesot papagaiļa tetovējums uz pleca, bet Taizemē — meditējoša Budas tēls. Senajā Birmā zaglis, kurš gatavojies aplaupīt svētnīcu, vispirms uztetovējis maģisku attēlu, kas veltīts dievam — zagļu aizbildnim un kuram vajadzētu pasargāt zagli bīstamajā pasākumā.
Ziemeļamerika
Ziemeļamerikā tetovējumi bija galvenokārt jauniešu iesvētīšanas rituāla daļa. Viņiem veica iegriezumus dzimumorgānos ar smalku kaulu un ierīvēja tajos sodrējus. Zīmēja arī vienkāršus ģeometriskus rakstus, sievietēm — no apakšlūpas līdz zodam, vīriešiem — uz krūtīm. Ziemeļamerikā Siu cilts pārstāvji uzskatīja, ka tetovējumi vajadzīgi, lai nokļūtu mirušo valstībā. Ja karavīram nebūtu neviena tetovējuma, viņš ciestu mūžīgas mokas uz zemes kā klaiņojošs spoks. Ar kristietības ienākšanu šie rituāli un tradīcijas pamazām izgaisa.
Eiropa
Jūrnieki bija pirmie, kas Eiropā atkal ieviesa tetovējumus. No XVII gs. sākuma līdz pat otrajam pasaules karam jūrnieki mēdza tetovēt vistas attēlu uz vienas kājas un cūkas attēlu uz otras, lai pasargātu sevi no noslīkšanas. Otrā pasaules kara laikā radās jauna tradīcija — tika tetovēts propellera attēls uz muguras. Pēteris I ierosināja, lai visiem karavīriem, tikko sāk dienēt, tiktu ietetovēts koda numurs — identifikācija. Vācijas Alpu zemniekus nabadzība spieda sūtīt bērnu uz bagātākajiem Francijas rajoniem. Lai viņus varētu pazīt, veica tetovējumus. Ir arī tetovējumi un krāsojumi, ko var uzskatīt par trikiem. Marķīzu salu karavīri uz delnas ietetovēja cilvēka acs attēlu. Kaujas laikā viņi piepeši atvēr delnu un pavērš to pret pretinieku, kurš pārsteigumā par ieraudzīto uz brīdi apjūk, un tad ir īstais brīdis to izmantot savā labā, lai caurdurtu apmulsušo ar šķēpu.
Polinēziešu tetovēšanas stils
Kā viens no senākajiem tetovēšanās stiliem ir Polinēziešu tetovēšanas stils. Spilgtākie Polinēzijas pārstāvji ir maori, kas cieši tic, ka visa pasaule ir viņu radinieku bars, nu labprāt to arī mēģina attēlot uz sava ķermeņa. Tetovēšanās notiek laikā, kad puika pārtop par vīrieti, tātad pubertātes periodā. Jaunā vīrieša ķermenis no vienas vietas tiek pārklāts ar rituāla zīmējumiem, kas dod mājienus par maoru dzīvi un izcelšanos.
Japāņu tetovēšanas stils
Tos var iedalīt divās grupās. Vienai priekšroku deva noziedznieki, ieslodzītie, kā arī tie, kas vēlējās demonstrēt savu vīrišķību un īpašo izturību. Īpašs tetovējumu veids bija paredzēts sievietēm. Šajā gadījumā dūriena vietās iemasēja rīsu pūderi. Šis tetovējums parādījās tikai organisma uzbudinājuma laikā vai arī pēc peldes. Japāņu tetovējumi saistīti ar senajām pasakām un leģendām, un to galvenie tēli ir:
Kibernētiskais tetovēšanas stils
Tas dzimis pagājušā gadsimta 70. gadu beigās. Par šo tetovējumu prototipiem, iespējams, kalpojuši kari no mūsdienīgām futūriskām filmām, kas savienoti ar stilizētiem dažādu tautu ornamentiem. Filmu sižeti, ģeometriskas figūras, vienādi tetovējumi uz abām rokām, bet dažādās krāsās — tas ir kibernētiskais stils, kas atspoguļo moderno domāšanu.
Amerikāņu klasiskais stils
Cauršautās sirsniņas, puķītes, zvaigznes ir klasiskā amerikāņu stila elementi tetovējumos.
Nolūki
Ja cilvēks baidās izveidot īstu tetovējumu, tad viņam ir iespēja izvēlēties ‘viltotos tetovējumus’ — hennas zīmējumi un uzlīmes. Hennas zīmējumi ir krāsas uzklāšana uz ādas neievadot to ādā. Hennas zīmējumi vidēji noturas uz ādas 2 -3 nedēļas. Uzlīmes ir uz poligrāfijas papīra un ar poligrāfijas krāsām uzspiests zīmējums, kuru līmē uz ķermeņa. Šādas uzlīmes uz ādas turas apmēram no 3- 5 dienām.
Fazānu dzimta
Fazānu dzimta (Phasianidae) ir viena no putnu klases (Aves) vistveidīgo kārtas (Galliformes) dzimtām. Pazīstamākie putni fazānu dzimtā ir fazāni, vistas, paipalas, pāvi, irbes un rubeņi. Tā ir viena no lielākajām putnu dzimtām, tajā ir 184 sugas, kas iedalītas 52 ģintīs un 4 apakšdzimtās.
Lielākā daļa fazānu dzimtas putnu pieder Vecās Pasaules putnu sugām un mājo lielākajā daļā Eiropas un Āzijas (izņemot mūžīgā sasaluma reģionus), Āfrikā, izņemot tuksnešus, Austrālijā, un Jaunzēlandē. Dažas sugas mājo Ziemeļamerikā (tītaru apakšdzimtas (Meleagridinae) un rubeņu apakšdzimtas (Tetraoninae) sugas). Vislielākā sugu daudzveidība sastopama Dienvidaustrumāzijā un Āfrikā. Fazānu dzimtas lielākā daļa putnu ir nometnieki, lai gan dažas paipalu sugas migrē tālus ceļus. Dažas sugas ir introducētas visā pasaulē, īpaši populāri ir fazāni, vistas un pāvi. Visbiežāk sastopamais putns pasaulē ir mājas vista (Gallus gallus domesticus). To skaits 2003. gadā bija apmēram 24 miljardi.
Izskats
Fazānu dzimtas putni var būt gan ļoti lieli, gan vidēji lieli, gan nelieli putni. Mazākā fazānu dzimtā ir Āzijas zilā paipala (Excalfactoria chinensis), kuras ķermeņa garums ir apmēram 15 cm, svars 31—41 g. Lielākais un garākais ir zaļais pāvs (Pavo muticus), kura garums, asti ieskaitot, ir 3 metri. Toties smagākais no savvaļas putniem ir meža tītars, kura svars var sasniegt 10 kg, bet mājas tītars 20 kg. Salīdzinoši zaļais pāvs sver 5 kg.
Gandrīz visām sugām piemīt dzimumu dimorfisms; tēviņi ir lielāki un krāsaināki kā mātītes, parasti tie ir ļoti krāšņi un dekoratīvi, tiem mēdz būt sekstes, ādas bārdas un cekuli. Kopumā fazānu dzimtas putnu formas ir apaļīgas, to spārni ir plati un salīdzinoši īsi. Kājas spēcīgas un garas, uz pirkstiem trūkst ragveida zvīņas. Ātri skrienot, lai labāk noturētu līdzsvaru, aste un galva atrodas vienā līnijā. Daudziem uz kājām ir pieši. Pieši vistveidīgo kārtā ir tikai vēl pērļvistām. Knābis parasti ir īss, spēcīgs, piemērots zemes rakšanai. To sejas daļa nav apspalvota.
Uzvedība
Fazānu dzimtas putni galvenokārt uzturas uz zemes. Tie ir gan visēdāji, gan veģetārieši, gan gaļēdāji, kas pārtiek tikai no dzīvnieku izcelsmes barības. Tie barojas ar dažādām sēklām, lapām, augļiem, saknēm un sīpoliem, maziem rāpuļiem, kukaiņiem, dažādiem bezmugurkaulniekiem.
Dažādām sugām ir dažāda sociālā struktūra. Dažas sugas veido monogāmus pārus, bet lielākā daļa veido harēmus. Šrilankas savvaļas vistas (Gallus lafayetii) veido nelielus barus, kuros ir viena dominantā vista un vairāki gaiļi. Ligzdošana parasti notiek uz zemes. Tikai tragopāni (Tragopan) ligzdu būvē krūmos, paceltu virs zemes. Ligzdas parasti ir izkašātas iedobes vai sabradāts augu paklājs. Dējumā var būt līdz 18 olām, lai gan visbiežāk ir 7—12 olas. Tropu sugām olas ir mazāk kā pārējām. Inkubācijas periods ilgst 14—30 dienas, atkarībā kādai sugai pieder putns.
Attiecības ar cilvēkiem
Dažas fazānu un irbju sugas ir īpaši piesaistījušas cilvēku uzmanību. To sugas ir introducētas daudzās pasaules valstīs, kļūstot par populāriem medību putniem. Pieradinot sarkano savvaļas vistu (Gallus gallus), tika selekcionēta mājas vista (Gallus gallus domesticus), kas kļuvusi par visiecienītāko un biežāk audzēto mājdzīvnieku. Dažas no sugām ir cilvēku un to saimnieciskās darbības apdraudētas, jo zaudē dzīves telpu, vai tās mākslīgi tiek hibridizētas, tādējādi zaudējot izcelsmes ģenētisko materiālu.
Kehris
Kehris var būt:
Piena Ceļš
Piena Ceļa galaktika, reizēm saukta vienkārši par Galaktiku (el, Galaxías;, gála — ‘piens’), ir spirālveida galaktika, kas ietilpst galaktiku Lokālajā grupā. Šīs galaktikas Oriona spirālzarā atrodas arī Saules sistēma. No Zemes mūsu galaktika ir redzama kā gaišāka josla naksnīgajās debesīs, un šis izskats arī ir devis iedvesmu nosaukt to par “Piena Ceļu”. Pēc citu tālu zvaigžņu sistēmu atklāšanas šis grieķu cilmes vārds tika dots mūsu galaktikas apzīmēšanai.
Fizikālais raksturojums
Piena Ceļa diametrs ir apmēram 30 000 parseku, un tajā atrodas ap 200–400 miljardu zvaigžņu. Galaktikas masa tiek vērtēta aptuveni 5,8 (580 miljardu) Saules masu.
Piena Ceļš pārvietojas ar ātrumu 550 km/s attiecībā pret kosmisko reliktstarojumu Hidras zvaigznāja virzienā.
Pavadoņgalaktikas
Piena Ceļam ir vairākas pavadoņgalaktikas, no kurām lielākā ir Lielais Magelāna Mākonis, kas ir arī trešā tuvākā galaktika kopumā.
Novērošana
Vislabākais laiks, kad var novērot Piena Ceļu, ir jūnijs un jūlijs, bet vissliktāk to var novērot decembrī un janvārī, jo šajā laikā Saule atrodas starp Zemi un galaktikas centru. Ar neapbruņotu aci Piena Ceļu var novērot kā gaišu joslu, kas stiepjas pāri debesjumam caur 12 zvaigznājiem: caur Strēlnieku (šajā zvaigznājā atrodas galaktikas centrs), Ērgli, Gulbi, Kasiopeju, Perseju, Vedēju, Dvīņiem, Orionu, Kuģa Ķīli, Centauru, Dienvidu Krustu un Skorpionu. To veido galaktikas zvaigžņu vājā gaisma. Arī tās zvaigznes, kuras var redzēt ar neapbruņotu aci, atrodas mūsu galaktikā. Piena Ceļa galaktika attiecībā pret debess ekvatoru atrodas aptuveni 63° leņķī.
Kambijs
Kambijs (la — ‘apmaiņa, nomaiņa’) ir veidotājaudi, kas atrodas starp vadaudiem — koksni un lūksni. Kambijs sastopams ne tikai stumbrā, bet arī saknē un pat lapu lielākajās dzīslās. Koku un krūmu kambijs ir izvietots nepārtraukta šūnu gredzena veidā, turpretī lakstaugu kambijs atrodas atsevišķu šūnu grupu veidā vadaudu kūlīšos, to sauc par kūlīšu kambiju. Korķa kambijs ir plāns kambija šūnu slānis starp kokaugu mizas slāņiem, kas piedalās šīs mizas veidošanā. Kambija šūnas ir iegarenas. To garums vairākkārt pārsniedz platumu.
Trentona
Trentona (, izrunā: ) ir pilsēta Amerikas Savienotajās Valstīs, Ņūdžersijas štata administratīvais centrs. Pilsēta atrodas Delavēras upes krastā starp Filadelfiju un Ņujorku.
Pirmo apmetni mūsdienu Trentonas teritorijā 1679. gadā dibināja Mahlons Steisijs (Mahlon Stacy) un citi kvakeri. Tās nosaukums bija "Delavēras ūdenskritums" (the Falls of the Delaware), bet vēlāk — "Steisija dzirnavas" (Stacy's Mills). 1714. gadā Filadelfijas tirgotājs Viljams Trents (William Trent) nopirka no Steisija dēla 800 akrus (324 hektārus) zemes un uzsāka celt pilsētiņu, kuru 1719. gadā nodēvēja par Trentonu. Neatkarības kara laikā, 1776. gada Ziemassvētku naktī, ģenerālis Džordžs Vašingtons pārcēla pāri aizsalušajai Delavēras upei 2400 amerikāņu karavīrus, lai nākamās dienas rītā uzbruku 1500 vācu algotņiem, kas kalpoja Britu impērijai un bija apmetušies Trentonā. Pārsteiguma uzbrukuma rezultātā uzvarēja amerikāņi. 1777. gada 2. janvārī Trentonā ieradās britu ģenerālis Lords Kornvoliss (Lord Cornwallis), bet Vašingtons bija jau devies uz Prinstonu, kur atkal sakāva britu karaspēku. Trentona īslaicīgi 1784. gadā un atkārtoti 1799. gadā bija ASV galvaspilsēta. Par Ņūdžersijas štata administratīvo centru tā kļuva 1790. gadā.
1830. gados Trentonā attīstījās rūpniecība, īpaši dzelzs apstrādes nozares.
1666. gads
1666. gads bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Ņujorka (nozīmju atdalīšana)
Ņujorka (en — ‘Jaunā Jorka’) var būt:
Baznīcslāvu valoda
Baznīcslāvu valoda, senslāvu valoda, senbulgāru valoda jeb senmaķedoniešu valoda bija senākā literārā slāvu valoda, kas tika attīstīta uz Saloniku reģiona 9. gs. slāvu dialekta pamata. Galveno ieguldījumu valodas attīstībā deva Bizantijas grieķu misionāri Svētie Kirils un Metodijs, kas šajā valodā veica Bībeles un citu rakstu tulkojumus no grieķu valodas. Baznīcslāvu valoda joprojām tiek lietota kā vairāku slāvu tautu pareizticīgo baznīcu liturģiskā valoda.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Grieķijas teritorija pakāpeniski sāka nonākt Osmaņu impērijas pakļautībā jau 14. gadsimta vidū. Grieķu vēsturē periods pazīstams Turkokrātija (el).
Osmaņu turki pirmo reizi Eiropā iebruka 1354. gadā. Bizantijas impērija, kas vairāk kā 1100 gadus bija valdījusi lielākajā daļā no grieķu zemēm, bija stipri novājināta pēc 1204. gadā krustnešu veiktās Konstantinopoles izlaupīšanas Ceturtajā krusta karā un impērijas neatkarības zaudēšanas, kas turpinājās līdz 1261. gadam. Pēc Bulgārijas Otrās impērijas (1371) un Serbijas impērijas (1389) sakāves Osmaņu karaspēks koncentrējās uz Bizantijas iekarošanu. Pēc Konstantinopoles krišanas, Atēnas tika ieņemtas 1458. gadā, bet Bizantijas pēdējā teritorija — Morejas despotāts noturējās Peloponēsā līdz pat 1460. gadam. Itāļu Venēcijas Republikas un Dženovas republikas noturēja dažas salas. 1500. gadā gandrīz visa Grieķija un salas bija Osmaņu varā. Grieķijas kalnus Osmaņu impērija atstāja neskartus un tur grieķi varēja bēgt no svešās varas. 1571. gadā krita Kipra, bet Venēcija noturējās Krētā līdz 1669. gadam. Vienīgi Venēcijas pārvaldītās Jonijas jūras salas (lielākā, Korfu) un Mani pussala pašos Peloponēsas dienvidos nenokļuva Osmaņu varā, kas pārējā Grieķijā turpinājās līdz neatkarības pasludināšanai 1821. gadā.
Osmaņu vara
15. un 16. gadsimtā Vidusjūras austrumus pilnībā kontrolēja Osmaņi, kas padarīja to drošu grieķu kuģotājiem, kas guva lielu peļņu. Pēc Lepanto jūras kaujas grieķu kuģiem bieži sāka uzbrukt katoļu pirāti — spāņi un maltieši.
Pārvalde
Grieķiju iedalīja sešos sandžakos un katru sandžaku pārvaldīja sandžakbejs, kas bija padots Konstantinopolē esošajam sultānam. Līdz šāda administratīvā iedalījuma ieviešanai pastāvēja milletu sistēma, kas cilvēkus iedalīja, balstoties uz reliģisko piederību. Iekaroto zemi izdalīja Osmaņu dižciltīgajiem, kas to ieguva turējumā kā lēņi (timari un ziameti) tiešā sultāna pakļautībā. Zemi nevarēja pārdot vai mantot, jo pēc lēņa nāves tā atgriezās sultāna īpašumā.
Reliģija
Sultāns par visu grieķu laicīgo un garīgo vadītāju uzskatīja Konstantinopoles ekumēnisko patriarhu, kurš sultāna priekšā atbildēja par grieķu uzvedību visā impērijā. Patriarham bija visas pilnvaras noteikt pareizticīgās grieķu sabiedrības dzīvi. Patriarha tiešā pakļautībā palika reliģiskās tiesas, skolas un baznīcas visā Osmaņu impērijā. Šāda iekārta ortodoksālos mācītājus iecēla par galvenajiem noteicējiem visās grieķu pilsētās un ciemos.
Atsevišķās grieķu pilsētās, kā Atēnās un Rodosā, spēkā palika vietējā pašvaldība, bet pārējās pilsētās vietējā pašvaldība tika pakļauta Osmaņu pārvaldniekiem. Dažās vietās, piemēram Mani pussalā un atsevišķās Krētas daļās, valsts pārvalde tika atstāta pilnībā neatkarīga. Grieķu patriarhi Osmaņu iecietīgo pārvaldes sistēmu uztvēra daudz pozitīvāk nekā rietumu katoļu sistēmu, kas apdradēja viņu reliģiju. Kad Osmaņu impērija karoja ar Venēcijas katoļiem, pārsvarā visi grieķi bija Osmaņu pusē. Ortodoksālā baznīca nodrošināja grieķu kultūras mantojuma saglabāšanu.
Valdemārs Baumanis
Valdemārs Kristaps Baumanis (dzimis Liepājā, miris  Čikāgā, ASV) bija latviešu virsnieks, basketbolists, basketbola un futbola treneris. Pēc tam pievērsies sporta organizācijas darbam. Organizējis turnīrus, turnejas, bijis sporta žurnālists un redaktors, latviešu sporta vadītājs.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Reliģija
Saskaņā ar islāma likumiem, Osmaņi neprasīja, lai grieķi kļūtu par musulmaņiem, taču citu reliģiju sekotājiem tika uzlikti augstāki nodokļi. Daudzi grieķi pieņēma islāmu tādēļ, ka nevarēja atļauties uzliktos ekonomiskos apgrūtinājumus. Vairums grieķu, kas kļuva par musulmaņiem, patiesībā sevi uzskatīja par piederīgiem ortodoksālajai baznīcai. Tos grieķus, kas patiešām pārgāja islāmā, ortodoksālie grieķi uzskatīja par turkiem.
Kristieši tika pakļauti vairākām diskriminējošām tiesību normām. Jaunie likumi lika kristiešiem un jūdiem nēsāt atšķirīgus tērpus, kas viņus atšķīra no kaimiņiem. Nemusulmaņiem bija aizliegts jāt ar zirgu un, ja viņi jāja uz ēzeļa vai mūļa, viņiem bija jānokāpj, ja viņu tuvumā bija musulmanis. Baznīcām aizliedza zvanīt zvanus. Kristiešiem bija jāmaksā augstāki nodokļi nekā musulmaņiem.
Valdemārs Baumanis
Izglītība
Dzimis Liepājā, kur sācis pirmās skolas gaitas. Vēlāk pārcēlies uz Rīgu, kur 1922. gadā Rīgas 4. pilsētas ģimnāzijā sācis spēlēt basketbolu. Laikā no 1925. līdz 1927. gadam studēja Latvijas Universitātē. 1927. gadā beidzis instruktoru rotu 6. Rīgas kājnieku pulkā. Šajā pašā gadā arī iestājies Latvijas Karaskolā, kuru 1929. gada rudenī beidzis ar 1. šķiru.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Nodokļi un bērna ziedošana
Grieķiem papildus bija jāmaksā zemes nodoklis un tirdzniecības nodoklis, bet šos nodokļus impērijas sliktās administratīvās iekārtas dēļ ievāca reti un neregulāri. Ja grieķi bija nomaksājuši nodokļus un nekaitēja sabiedriskajai kārtībai, viņus neviens neaiztika. Grieķiem, tāpat kā citiem nemusulmaņiem, lai viņi varētu praktizēt savu ticību, bija jānomaksā ticības galvasnauda „žizja”.
Valdemārs Baumanis
Izglītība
Tervetia korporācijas filistrs.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Nodokļi un bērna ziedošana
Nemusulmaņiem nebija jākalpo obligātajā militārajā dienestā, bet jaunus puišus pievērsa islāmam un tad viņiem bija jāpilda dienests Osmaņu armijā. Šo metodi sauca par bērnu ziedošanu (devširme, el (paidomazoma) — 'bērnu savākšana'), kad viens no pieciem kristiešu sabiedrības bērniem bija jāaudzina par musulmani un jānodod dienestam Janičāru korpusā, kas bija elitāra Osmaņu armijas sastāvdaļa. Šī kārtība, pārsteidzoši, sākumā neradīja nekādus iebildumus, turklāt bija diezgan liberāla, ņemot vērā to, ka Osmaņu impērija bija iekarojusi Grieķiju. Tomēr eksistēja pasīva pretošanās bērnu ziedošanai. Grieķu folklorā ir stāsti par mātēm, kas sakropļo savus dēlus, lai viņus neatņemtu. Jāņem vērā arī tas, ka grieķiem iekļūšana šajā korpusā un, kļūstot par musulmaņiem, deva ļoti lielas izredzes nokļūt augstos valsts amatos — varēja kļūt pat par lielvezīru.
Valdemārs Baumanis
Sporta trenera karjera
1939. gadā apmeklējis Longailendas basketbola vasaras skolu treneriem Ņujorkā, ASV.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Nodokļi un bērna ziedošana
Grieķu pretinieki bērnu ziedošanai un nodokļu sistēmai radīja ļoti graujošas sekas. Piemēram, 1705. gadā Osmaņu valsts amatpersona tika nosūtīta uz Naousu Maķedonijā pēc jauniesaucamajiem Janičāru korpusā un viņu tur nogalināja grieķu dumpinieki, kas protestēja pret devširme iekārtu. Dumpiniekus nekavējoties sodīja, nocērtot galvas un šīs nocirstās galvas izlika apskatei Tesalonikos. Grieķi ļoti baidījās dot savus puišus bērnu ziedošanai, jo pēc laika viņi atgrieztos kā savas tautas apspiedēji. Grieķu vēsturnieks Paparigopuloss noteicis, ka Osmaņu laikos Janičāru korpusā pavisam iesaukti aptuveni miljons grieķu.
Valdemārs Baumanis
Sporta trenera karjera
Trenēja arī Armijas sporta klubu (ASK; 1931—1940), Lībekas komandu "Rīga" (1946—1947) un Francijas komandu CEP Lorient (1948—1950). Rīgas ASK futbola klubs 1932., 1942. un 1943. gadā uzvarēja Latvijas čempionātā, ASK vīriešu basketbola klubs par Latvijas čempioniem kļuva 1939., 1940. un 1942. gadā, savukārt ASK sieviešu basketbola klubs — 1942. un 1943. gadā.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Iedzīvotāji
Grieķijas iekļaušana Osmaņu impērijā atstāja tālejošas sekas kultūrā, demogrāfjā un saimniecībā. Samazinājās saimnieciskā darbība, jo tirdzniecība galvenokārt tika novirzīta uz Izmiru un Konstantinopoli un samazinājās iedzīvotāju skaits (bet jāņem vērā, ka Osmaņu statistika neuzskaitīja kalnos dzīvojošos grieķus). Valstī uz dzīvi ieradās albāņi, vlahi un bulgāri un Trāķijā iebrauca liels daudzums turku. Kad 1492. gadā no Spānijas tika izraidīti ebreji, turki viņus uzņēma un izmitināja Tesalonikos, kas kļuva par galveno ebreju centru impērijā.
Valdemārs Baumanis
Sporta trenera karjera
1936. gada Vasaras Olimpisko spēļu basketbola turnīra tiesnesis. V. Baumanis ir pirmais FIBA kategorijas tiesnesis Latvijā. Ilgus gadus darbojās LBS valdē, tāpat darbojās arī Futbola savienībā.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Iedzīvotāji
Grieķi palika noslēgtāki un maz komunicējās ar tālāk esošajām apdzīvotajām vietām, jo ar zirgu braukt drīkstēja tikai musulmaņi. Arvien vājāka kļuva grieķu kultūras dzīve un ārpus baznīcas vairums grieķu palika neskoloti. Grieķu valoda ātri sašķēlās dažādos dialektos, un tajā arvien vairāk ieplūda aizguvumu no turku valodas. Arī mūziku un citas grieķu nacionālās kultūras nozares ļoti ietekmēja un mainīja Osmaņu kultūra.
Osmaņu impērijas panīkums
Pēc 1683. gada nesekmīgā Vīnes aplenkuma Osmaņu impērija nokļuva vispārējā militārā panīkuma stāvoklī, salīdzinājumā ar kristiešu spēkiem iekšienē, kas noveda pie korupcijas pieauguma, represijām un neefektīvas pārvaldes. Šādas tendences noveda pie iedzīvotāju neapmierinātības un izraisīja nekārtības un atsevišķus dumpjus. Arvien vairākās valsts daļās Osmaņu vara vairs nebija spējīga kontrolēt situāciju un sultāns atsevišķās Grieķijas daļās ieviesa militāro pārvaldi. Tas izraisīja vēl lielāku pretošanos, ekonomisku izolētību un iedzīvotāju dzīves līmeņa strauju krišanos. Nākamā pazīme panīkumam bija zemes pārvaldes sistēmas radītās problēmas, jo tagad iepriekš sultānam piederējušās zemes tagad pārvaldnieki varēja mantot un pārdot. Rezultātā radās bagātnieku slānis un laucinieki arvien vairāk sāka pārcelties dzīvei uz apdzīvoto vietu centriem. Tomēr lauki nepalika pavisam tukši, jo 17. gs no kalniem uz līdzenumiem sāka atgriezties grieķi.
Valdemārs Baumanis
Sporta trenera karjera
Kopš 1994. gada Latvijas labākajiem jaunajiem basketbolistiem tiek piešķirts Valdemāra Baumaņa kauss.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Nacionālā atdzimšana
Izglītoto un priviliģēto grieķu stāvoklis 17. un 18. gadsimtā Osmaņu impērijā kļuva labāks. Impērijas vadība saprata, ka valsts sāk atpalikt no eiropiešiem un tādēļ iesaistīja arvien vairāk grieķus, valsts pārvaldes uzlabošanai. Sākot jau ar 1700. gadiem grieķi sāka pildīt arvien augstākus amatus impērijas augstākajās pārvaldes institūcijās un bagāto grieķu slānis, kas dzīvoja Phanaras rajonā Konstantinopolē, ieguva ļoti lielu ietekmi. Viņu regulārie ceļojumi uz Rietumeiropu deva viņiem arvien jaunas liberālisma un nacionālisma idejas. Tieši Phanaras iedzīvotāju vidū aizsākās Grieķu nacionālā kustība.
Valdemārs Baumanis
Sporta trenera karjera
Valdemāra Baumaņa dzīves posms, kas saistīts ar Eiropas čempionātu basketbolā 1935. gadā, ir atainots Andreja Ēķa producētajā filmā "Sapņu komanda 1935" (2012. gads).
Grieķija (Osmaņu impērija)
Nacionālā atdzimšana
Grieķu nacionālismu arī uzkurināja Krievijas imperatores Katrīnas II Lielās sūtītie aģenti, kas lika arvien lielākas cerības iegūt grimstošās Osmaņu impērijas zemes, tai skaitā Konstantinopoli. Tomēr, Krievu-turku kara (1768—1774) laikā grieķi neizmantoja situāciju, lai saceltos pret Osmaņu varu, sagraujot krievu cerības. Kučuka—Kainarži miera līgums (1774) deva tiesības Krievijas Impērijai turēt savu pārstāvi pie sultāna, lai aizstāvētu pareizticīgo tiesības, bet krievi arvien vairāk sāka iejaukties Osmaņu impērijas iekšējās lietās. Šie apstākļi kopā ar jaunajām Franču revolūcijas (1789) idejām sāka arvien vairāk tuvināt grieķus idejai par nacionālisma kustību.
Valdemārs Baumanis
Militārā karjera
Latvijas armijā bijis virsnieks 6. Rīgas, 7. Siguldas un 5. Cēsu kājnieku pulkā, Cēsu kājnieku pulkā bijis arī pulka adjutants. 1943. gada augustā ticis iesaukts Latviešu leģionā, viņu iedalīja par rotas komandieri štāba rotā, vēlāk viņu pārskaitīja uz 15. divīzijas štābu. 1944. gadā iecelts par divīzijas piegādes vienības komandieri, paaugstināts kapteiņa pakāpē. 1945. gada martā iecelts par 15. divīzijas apgādes komandieri un paaugstināts majora pakāpē. Šajā amatā bijis līdz kara beigām. Gūsta laikā bijis Putlosā, te tika atbrīvots no gūsta, būdams slimnīcā.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Nacionālā atdzimšana
Grieķija Napoleona karos gandrīz netika iesaistīta, bet viens notikums bija īpaši svarīgs grieķu vēsturē. Kad Napoleona armija ieņēma Venēciju (1797) un izbeidza tās neatkarību, franči ieņēma arī Jonijas salas, kas tika pakļautas Francijai ar pašpārvaldes tiesībām. 1798. gadā salas ieņēma krievu karaflote, un 1800. gadā sultāns atļāva autonomas Septiņsalu republikas izveidošanu. Pēc vairākiem gadsimtiem tā bija pirmā reize, kad grieķi atkal bija valdnieki savās zemēs. Jaunās pārvaldes sastāvā bija arī Joannis Kapodistria, kurš vēlāk kļuva par pirmās Grieķijas republikas valsts galvu. Uz valsti arvien biežāk sāka ierasties britu un franču rakstnieki un bagātie rietumeiropieši sāka kolekcionēt grieķu antīkos priekšmetus. Šie "hellēnofīli" vēlāk ieņems nozīmīgu lomu spēku sapulcināšanai, lai atbalstītu Grieķijas neatkarības ideju.
Valdemārs Baumanis
Militārā karjera
Kara beigās no kara joslas izvedis un amerikāņu armijai nodevis ap 4000 latviešu karavīru.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Neatkarības karš
1814. gadā Odesā tika nodibināta slepena grieķu nacionālistu organizācija „Draudzīgā biedrība”. Organizācijas biedri plānoja sacelšanos ar ASV un Lielbritānijā dzīvojošu grieķu bagātnieku atbalstu. Viņi ieguva arī citu eiropiešu un krievu simpātijas. Kapodistria pēc Jonijas salu pamešanas kļuva par Krievijas Impērijas ārlietu ministru un kā galvenais vadītājs, plānoja sacelšanos pret Osmaņu varu.
Valdemārs Baumanis
Dzīve trimdā
Kara beigās emigrējis uz Vāciju. Baumanis bija viens no pirmajiem, kas pēc kara sāka latviešu sporta dzīves atjaunošanu ārpus Latvijas. Organizējis Latvijas futbola izlases spēles pret vācu futbola klubiem 1946. gadā un Latvijas basketbola izlases spēles Francijā 1947. gadā. Laikā no 1947. līdz 1956. gadam dzīvoja Lorjānā, Francijā, kur trenēja basketbola klubu CEP Lorient. Noorganizējis sekmīgu basketbola turneju Francijā.
Grieķija (Osmaņu impērija)
Neatkarības karš
Osmaņi ātri atguvās un veica nežēlīgas represijas, īstenojot grieķu masu slaktiņus Kiosā un citās pilsētās. Šāda rīcība nāca tikai par sliktu pašiem turkiem, jo tā izraisīja vēl lielāku atbalstu grieķiem no Eiropas valstu puses. Tomēr Lielbritānija un Francija neiesaistījās, jo domāja, ka sacelšanās ir Krievijas īstenota akcija, lai ieņemtu Konstantinopoli. Grieķi nespēja izveidot noturīgu pārvaldi atbrīvotājās teritorijās un ātri sāka cīnīties savā starpā.
Karš starp grieķiem un turkiem ar mainīgiem panākumiem turpinājās līdz 1825. gadam, kad sultāns uz Egejas jūras salām un Peloponēsu nosūtīja lielu kara floti no Ali Pašas pārvaldītās Ēģiptes, kam līdz 1827. gandrīz izdevās apspiest grieķu sacelšanos. Nežēlība, ar kādu izcēlās šī ekspedīcija, kā arī dzejnieka Bairona nāve lika Rietumu valstīm iejaukties konfliktā un vienoties ar Krieviju par neatkarīgas grieķu valsts izveidošanau. 1827. gada oktobrī Navarino kaujā britu, franču un krievu flotes iznīcināja Osmaņu floti. Šis bija neatkarības kara izšķirošais moments. 1828. gada oktobrī Peloponēsā franči ieveda savu karaspēku, lai izbeigtu turku nežēlīgo izrēķināšanos.
1829. gada martā Londonas konference noteica neatkarīgas Grieķu valsts robežas. Grieķi bija sarūgtināti par noteiktajām robežām, kas bija mazākas par cerētajām, bet nespēja pretoties Lielbritānijas, Francijas un Krievijas viedoklim. Jaunajā republikā valdīja iekšējās nesaskaņas un 1831. gadā Kapadostria tika noslepkavots. Saskaņā ar 1832. gada 11. maija konvenciju, Grieķija tika atzīta par neatkarīgu valsti. Lai novērstu turpmāku eksperimentēšanu ar nestabilās republikas valdību, rietumu valstis piespieda Grieķiju kļūt par monarhiju, ieceļot Bavārijas princi Otto par pirmo Grieķijas karali.
Ελληνική ιστορία Greklands historia
Veilands
Veilands var būt:
Vauters Veilands
Vauters Veilands (Wouter Weylandt; dzimis ; miris ) bija profesionāls beļģu šosejas riteņbraucējs. Viņš pārstāvēja UCI profesionālo komandu Leopard Trek. Sportista pirmā lielā uzvara bija 2008. gada Vuelta a España 17. posmā. Tāpat 2010. gadā uzvarēja vienā no Giro d'Italia posmiem.
2011. gada Giro d'Italia trešajā posmā sportists piedzīvoja ļoti samgu kritienu, kā rezultātā V. Veilands mira.
Alotene
Alotene ir dzelzceļa pieturas punkts Aizkraukles novada Klintaines pagastā, līnijā Rīga—Krustpils. Stacijas kods 10401 (pēc PSRS klasifikācijas). Pieturas punkta ēka tiek izmantota kā dzīvojamā māja, tajā nav biļešu kases.
Vēsture
1930. gadā dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils 106. kilometrā tika atvērts pieturas punkts «Klintene». 1942. gadā izmaiņas punkta «Klintene», kurš tolaik atradās līnijas 101. kilometrā, nosaukums tika mainīts uz «Alotene».
1948. gada atlantā stacija «Alotene» tiek norādīta līnijas 104. kilometrā, bet pašlaik stacija atrodas Rīgas—Krustpils dzelzceļa līnijas 102. kilometrā. Ir vērts atzīmēt arī to, ka tikai 1963. gadā stacijā parādījās elektrisks apgaismojums.
Pēc otrā sliežu ceļa posmā Skrīveri—Krustpils izbūves pabeigšanas Alotenes staciju pārveidoja par pieturas punktu, kas atrodas 700 m Krustpils virzienā no iepriekšējā stacijas perona, pie autoceļa V947 pārbrauktuves.
bija uzsākta divceļu kustība posmā līdz Pļaviņām; Rīgas virzienā tajā laikā dīzeļvilcieni pieturēja pie jaunā perona, bet Krustpils virzienā — pie vecā, pretim stacijas ēkai. 2015. gadā abos virzienos vilcieni pietur pie jaunajiem peroniem.
Grizlilācis
Grizlilācis (Ursus arctos horribilis) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām.
Grizlilācis dzīvo Ziemeļamerikas ziemeļrietumos: Aļaskā un ASV pamatteritorijas ziemeļrietumos, kā Aidaho, Montānas, Vaiomingas un Vašingtonas štatā. Jeloustonas nacionālais parks ir pēdējais dienvidu punkts. Tomēr visvairāk grizlilāču dzīvo Kanādas rietumdaļā. Grizlilācis mūsdienās ir aizsargāts ar likumu gan ASV, gan Kanādā, gan Meksikā, gan Eiropā. Grizlilāču populācija savvaļā šobrīd ir apmēram 60 000 īpatņu. Dzīves ilgums savvaļā ir 20—25 gadi, lai gan reizēm grizli nodzīvo līdz 30 gadiem.
Grizlilāči no pārējiem brūnajiem lāčiem atšķiras ar kažoka matojuma krāsojumu. Katras spalvas gals ir gaišs, gandrīz balts, un lācis izskatās sudrabots, tādēļ grizlilāci mēdz saukt arī par sudrablāci. Un, ja kādai citai pasugai ir līdzīgs matojuma krāsojums, tad mēdz teikt: grizli tipa kažoks. Vārds "grizli" ir cēlis no angļu vārda grizzled (lv), jo kažokam ir šis sudrabaini sirmais tonējums. Naturālists Džordžs Ords (en) 1815. gadā, dodot lācim zinātnisko nosaukumu, grizzled sajauca ar grisly (lv) un izvēlējās attiecīgo latīņu vārdu horribilis.
Izskats
Grizlilāču kažoku krāsas ir ļoti dažādas atkarībā no reģiona, kurā lāči dzīvo. Grizli var būt gaiši brūni un tumši brūni, sarkanbrūni un pelēki. Kažoks ir ļoti silts, biezs un pasargā lāci no skarbajiem ziemeļu vējiem, mitruma un sniega. Uz skausta tiem ir liela muskuļu kumpa. Šie muskuļi atbalsta priekškāju darbību, kas var būt ļoti spēcīga un jaudīga. Lāči ar priekškājām daudz rok. Arī pakaļkāju muskuļi ir ļoti spēcīgi, grizli bieži ceļas pakaļkājās un pat mēdz iet nelielus attālumus uz divām kājām. Pacēlušies pakaļkājās, lāči pārbauda tuvāko apkārtni. Grizli galva ir liela un apaļa, ar ieliektu profilu. Lai arī lāči ir masīvi un izskatās neveikli, tie var skriet ar ātrumu 56 km/h. Tomēr pa kalnu lejā tie skrien lēnāk nekā kalnā augšā.
Ieradumi
Grizlilāči parasti ir vientuļnieki, bet mēdz pulcēties baros lašu nārsta laikā, kad barojas ar tiem upēs, ezeros un strautos. Ziemā grizlilāči kādā alā, iedobē zem akmeņiem vai kokiem dodas gulēt ziemas miegu. Lai varētu pārlaist ziemu bez barošanās, vasaras laikā grizli pamatīgi uzbarojas, uzkrājot zemādas taukus vairākus simtus kilogramu. Bieži pirms ieiešanas migā uz gulēšanu grizlilāči gaida sniega vētru: tādā veidā lāči nodrošinās, ka alas ieeja tiek aizputināta un noslēpta citiem plēsējiem. Ja reģionā, kurā dzīvo grizlilācis, arī ziemas laikā pietiek ēdamā, tad lāči ziemas miegu neguļ vai gulēšana mijas ar barošanos.
Ziemas migā mātītes dodas agrāk nekā tēviņi, apmēram novembra vidū. Tēviņi ziemas guļā dodas novembra beigās vai decembra sākumā un agrā pavasarī, marta sākumā, to pamet. Toties mātītes migā paliek līdz aprīļa beigām, maija sākumam, līdz lācēni labi paaugušies.
Grizlilācis ir atzīts par 10. bīstamāko plēsēju pasaulē. Katru gadu grizlilāči vidēji nogalina 5—10 cilvēkus. Savā augumā, izskatā, raksturā un uzvedībā tas ir līdzīgs Sibīrijas brūnajam lācim.
Barība
Grizlilāči, kā lielākā daļa lāču, ir visēdāji, tie barojas gan ar augiem, gan ar gaļu. Grizlilāči medī lielos zālēdājus: aļņus, vapiti, ziemeļbriežus un bizonus. Grizlilācis, ja būs iespēja, nomedīs arī melno lāci. Ļoti labprāt grizli medī zivis, kā lašus, foreles un asarus, kā arī jebkuru citu treknu zivi. Grizlilācis ēd arī maitu un rakņājas cilvēku atkritumos, piemeklējot kaut ko savam uzturam, tādēļ tiem rodas konflikti gan ar vilkiem, gan cilvēkiem. Grizlilācis var nogalināt un apēst arī cilvēku.
Jeloustounas grizlilāči ir mazāki nekā lāči Aļaskā un Kanādā, jo šie lāči mazāk patērē olbaltumvielām bagātos lašus un citas treknās zivis, bet vairāk patērē riekstus, dažādas sēklas, saknes, grauzējus, kukaiņus, īpaši naktstauriņus un maitu.
Pavasarī, iznākuši no migām pēc ziemas miega, grizlilāči aktīvi medī lielo zālēdāju jaundzimušos mazuļus. Grizlilācis mēdz pārmeklēt zemi, ejot zigzaga veidā, cerībā, ka atklās kādu negaidītu ēšanai noderīgu augu vai dzīvnieku.
Vairošanās
Grizlilāči vairojas lēni. Pirmie lācēni mātītei dzimst, kad tai ir 5—7 gadi, un intervāls starp metieniem ir 3—4 gadi. Parasti piedzimst 1—4 lācēni, visbiežāk divi. Kad lācenei ir vairāk nekā 20 gadu, tai lācēni vairs nedzimst. Līdz ar to savas dzīves laikā mātītei ir 4—5 mazuļu metieni.
Grizlilācis un citi plēsēji
Grizlilāči vienmēr izmantos izdevību atņemt vilkiem medījumu. Izmantojot labo ožu, grizli atrod nogalināto dzīvnieku un cenšas vilkiem medījumu atņemt. Vilku bars parasti izmanto uzmanības novēršanas taktiku: kamēr viens vilks lēkā ap lāci, novēršot tā uzmanību no medījuma, pārējie ēd, cik ātri un daudz var. Reizēm lācis nepievērš uzmanību sargam un taisnā ceļā dodas pie medījuma, cenšoties izgaiņāt vilkus. Tādā gadījumā vilki ātriem uzbrukumiem cenšas iekost lācim priekškājās. Grizli šādā gadījumā apsēžas uz pakaļkājām un ar priekškājām gaiņā vilkus. Ļoti reti šādos starpgadījumos kāds mirst vai tiek nopietni ievainots. Vilki necīnās par savu medījumu līdz nāvei, tie respektē lāča spēku un, ja nespēj lāci padzīt, tad atdod medījumu grizlilācim. Un otrādi: ja vilku ir pārāk daudz, lācis pamet kaujas lauku.
Teritorijās, kurās dzīvo grizlilāči, parasti melnie lāči neuzturas, tomēr reizēm, meklējot barību, grizlilācis ieklīst melno lāču teritorijās. Abiem garšo rieksti, čiekuru sēklas, zīles un ogas. Ja melnais lācis redz nākam grizlilāci, tad pirmais metas bēgt vai uzkāpj kādā kokā. Melnais lācis nav tik plēsīgs kā grizlilācis un daudz vairāk patērē veģetāro barību. Abiem ļoti reti izveidojas konflikti, jo melnais lācis respektē grizlilāča spēku, augumu un agresiju. Melnais lācis ar grizli cīnās tikai tad, ja tam nav citas izejas, tas parasti beidzas ar melnā lāča nāvi. Tāpat kā melnie lāči, arī puma vienmēr atkāpjas grizlilāča priekšā, tā vienmēr, lai arī rūc un rāda zobus, savu medījumu atstāj grizlilācim.
Koijoti, āmrijas un lapsas grizlilāča izpratnē nav plēsēji, un tiem tas lielu vērību nepievērš, vienkārši atņem medījumu. Protams, mazie plēsēji joprojām cenšas izzagt kādu kumosu, kamēr grizli ēd. Āmrija parasti tik ilgi ņemas ap lāci, ka tas aiziet, atstājot vairāk atlieku nekā parasti.
1492. gads
1492. bija garais gads, kas sākās svētdienā.
Ērnrūts
Ērnrūts var būt:
Dekarta reizinājums
Dekarta reizinājums, tiek saukts arī par tiešo reizinājumu, ir vismaz divu kopu reizinājums, arī rezultātā tiek iegūta kopa. Tā ir viena no kopu operācijām. Rezultāta kopa sastāv no visiem iespējamajiem kortežiem. Kopām
A
un
B
Dekarta reizinājums ir
A × B
, veidojas sakārtotu pāru kopa
(a, b)
, kur
a ∈ A
b ∈ B
. To apzīmē šādi:
Atšķirībā no citām kopu operācijām (piemēram, kopu šķēluma, apvienojuma, starpības) Dekarta reizinājums nav universālkopas
U
apakškopa, bet gan pieder jaunai universālkopai
U × U
. Kopu Dekarta reizinājums var būt arī tukša kopa, kas notiek, ja tukša kopa ir vismaz viena no reizinājumā esošajām kopām.
Dekarta reizinājums nav komutatīva darbība, tātad divu kopu gadījumā:
Divi reizinājumi savā starpā ir vienādi, ja ir vienādas atbilstošās projekcijas:
Kopu reizinājums
n
kopām ir kopa
A1 × A2 × ... × An
, katrs elements ir kortežs ar garumu
i
-tajā vietā ir kāds no
Ai
elementiem.
Dekarta reizinājums ir nosaukts matemātiķa Renē Dekarta vārdā.
Vāverupīte
Vāverupīte ir Misas kreisā krasta pieteka Bauskas novadā. Sākas no grāvju sistēmas meliorētā meža masīvā starp Iecavas staciju un Dzelzāmuru. Upes krastos plaši mežu masīvi, gultne visā garumā regulēta.
Pūt, vējiņi (filma)
"Pūt, vējiņi" ir 1973. gada Latvijas PSR spēlfilma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc Raiņa tāda paša nosaukuma lugas motīviem. Tā ir unikāla ar minimālu, tautiskā stilā ieturētu pavadošo mūziku un ar precību seno tautisko tradīciju vizuālo attēlojumu. Filmas dialogi, tāpat kā lugas teksts, ir veidoti dzejas formā.
Sižets
Filmā atainota senā tautasdziesmā "Pūt, vējiņi" aprakstītā līgavas lūkošana Daugavas krastos. Stāsta dramatiskais centrs ir "trakulīgā daugavieša" Ulda un "biklās sedzacītes" Baibas mīlestība. Baiba ir kalpone mājās, kurās Uldis ierodas pie savas iecerētās - saimnieces meitas Zanes. Vētras laikā naktī ierodoties saimē, Uldis satiek Baibu, kura strādā maltuvē un kuru viņš uzreiz iekāro. Baiba atraida viņu un Uldis, dusmīgs par nespēju iegūt, ko vēlas, turpina lenkt Zani un cenšas pierunāt saimnieci izdot savu meitu par sievu. Taču ar laiku Baibas un Ulda emocijas sāk ņemt virsroku pār ieražām un kārtām.
Lomās
Epizodēs: Helga Dancberga, Juris Lejaskalns, Edgars Liepiņš, Kārlis Zušmanis, Pēteris Liepiņš, Rēzija Kalniņa, Krists Kalniņš, Alsungas "Suitu sievas" un Madonas tautas deju ansamblis.
Giro di Lombardia
Giro di Lombardia, oficiāli Il Lombardia, ir šosejas riteņbraukšanas viendienas sacensības Lombardijā, Itālijā. Tās ir pēdējās klasikas pieminekļu sacensības Eiropas kalendārā. To iesauka ir "kritušo lapu klasika" (it).
Giro di Lombardia bieži tiek saukta par kalnu braucēju klasiku, kamēr citas Itālijas sacensības Milāna—Sanremo, kuras notiek pavasarī, sauc par sprinteru klasiku.
Rētošana
Rētošana jeb skarifikācija ir process, kurā uz ķermeņa, iegriežot vai iededzinot ādu, tiek veidotas rētas. Rētošana, atšķirībā no tetovējumiem, labāk parasti ir redzama uz tumšādaino cilvēku ādas. Rētošanas procesā ķermenī var izdalīties endorfīns, kas cilvēkam var radīt eiforisku stāvokli. Skarifikācijas iemesli ir arī sociāli un reliģiski. Saskaņā ar dažu cilšu pārliecību Āfrikā, radot rētas jaundzimušam bērnam, palīdz novērst ar redzi saistītās slimības. Skarifikācija rada kaitējumu un traumu uz ādas, tādēļ tas nav droši. Ne tikai materiāliem, ar ko veido brūces, bet arī pašām brūcēm ir jābūt tīrām, izmantojot antibakteriālus šķīdumus vai ziepes. Bieži brūces iekaist. Rētojumu veidotājam ir jābūt pilnvērtīgām zināšanām par cilvēka ādas anatomiju, lai novērstu iegriešanu pārāk dziļi, pārāk karstu vai pārāk ilgu dedzināšanu. Rētošana nav tik populāra kā tetovēšana, tāpēc ir grūtāk atrast skarifikācijas meistaru ar pieredzi.
Vēsture
Rētošana tika izmantota dažādās kultūrās dažādu iemeslu dēļ:
Process
Ādas griešanu kosmētiskām vajadzībām nedrīkst jaukt ar pašsakropļojumu, kas ir arī attiecināms uz eifēmismu „griešana”. Līnijas tiek grieztas ar ķirurģiskajiem asmeņiem. Šī tehnika ietver dažādas metodes:
Dziedināšana
Parasti, jo ilgāk brūci dziedē, jo izteiktākas būs rētas. Tādējādi, lai būtu izteiktākas rētas, brūces var glabāt atvērtas ilgstošu laiku. Tas ir, noberžot kreveli un kairinot brūci ar ķīmisku vai dabīgi kairinošu līdzekli kā, piemēram, zobu pastu vai citrona sulu. Daži praktiķi izmanto joda tinktūru, kas ir pierādījusi, ka spēj radīt redzamāku rētojumu (tādēļ to neizmanto nelielu brūču ārstēšanai). Ar šo metodi brūce var dzīt mēnešiem.
Dzelzceļa līnija Liepāja—Ventspils
Dzelzceļa līnija Liepāja—Ventspils bija 121 km gara, 1996. gadā slēgta dzelzceļa līnija, kas savienoja Liepāju un Ventspili. Līnija slēgta mazā pasažieru skaita un lielo izmaksu dēļ, formāli — sliežu ceļu slikta stāvokļa dēļ. Līdz 1991. gadam pa dzelzceļa līniju pārvadāja karavīrus un bruņutehniku PSRS armijas vajadzībām, bet pēc 1991. gada, kad padomju armija aizgāja no Latvijas, līnijai perspektīvu nebija. Līdz 1996. gada 4. jūlijam līnijā kursēja dīzeļlokomotīve ar 2 pasažieru vagoniem.
Vēsture
1912.—1913. gadā no Liepājas līdz Ziemupei tika uzbūvēta provizoriska šaursliežu (600 mm) dzelzceļa līnija, lai vestu akmeņus uz Liepājas ostu, bet Pirmā pasaules kara gados — šaursliežu dzelzceļš starp Pāvilostu un Alsungu. Saeima pieņēma likumu, kas noteica savienot šīs dzelzceļa līnijas, izveidojot 600 mm līniju Liepāja—Ziemupe—Pāvilosta—Alsunga (Alšvanga), bet vēlāk tika izlemts, ka dzelzceļa maršruts pa mazapdzīvoto piekrasti būtu neizdevīgs, tādēļ 1929. gadā līniju uz Alsungu nolēma būvēt caur Vērgali 750 mm platumā. līnija tika pabeigta, turklāt tā neveda caur Pāvilostu, jo tas būtu pārāk liels līkums — Pāvilostu ar jauno līniju savienoja 3 km garš atzarojums no Kursas stacijas. 1933. gadā līniju nolēma pagarināt līdz Kuldīgai un iecirknis Alsunga—Kuldīga tika nodots vispārīgai lietošanai, bet 1939. gadā sāka būvēt iecirkni Kuldīga—Tukums, kurā paspēja uzbūvēt tikai apmēram 8 km no Tukuma II stacijas Kuldīgas virzienā, jo sākās Otrais pasaules karš.
Kad Vācijas armiju ielenca Kurzemes cietoksnī, tajā esošie dzelzceļa iecirkņi Ventspils—Tukums un Liepāja—Biksti tika izolēti. Tie steidzīgi tika savienoti ar līniju Bērzupe—Džūkste, bet arī šī līnija drīz tika ieņemta. Tādēļ otru savienojošo (t.s. rokādes) līniju nācās būvēt iespējami tālu no frontes un visērtāk tas bija izdarāms, savienojot Liepāju ar Ventspili caur Alsungu, turklāt piemērots nepabeigts tilts pār Ventu bija sākts būvēt vēl pirms Pirmā pasaules kara atzarojumam Ventspils—Kuldīga (šis atzarojums kara dēļ palika tikai projekta līmenī). 1944. gada decembrī pa jauno līniju, kas posmā Liepāja—Alsunga no 750 mm tika pārbūvēta uz normālplatumu (1435 mm), atstājot normālplatuma sliežu vidū arī vecās šaurās sliedes, sāka kursēt pirmie vilcieni.
Tā kā jaunajai līnijai bija pietiekami liela stratēģiska nozīme, jo tā pēc kara atradās PSRS pierobežas īpaša režīma zonā, to saglabāja, pārkabojot uz 1524 mm platumu. To sāka izmantot arī pasažieru satiksmei. Savukārt iecirknis Alsunga—Kuldīga saglabājās kā izolēts šaursliežu posms, pa kuru līdz pat 1963. gadam kursēja pasažieru vilciens (turklāt šajā iecirknī bija paredzēti divi pāri preču-pasažieru vilcienu diennaktī, atšķirībā no platsliežu Liepājas—Ventspils līnijas ar vienu pāri diennaktī). Kravas satiksme šeit tika nodrošināta līdz 1974. gadam Kuldīgas kokapstrādes rūpnīcas "Vulkāns" vajadzībām, pēc tam posmu demontēja kritiskā tehniskā stāvokļa dēļ. Atzarojumu Kursa—Pāvilosta nojauca drīz pēc kara.
Liepājas—Ventspils dzelzceļa līnijā kursējošā lokomotīve izraisīja vienu no lielākajiem meža ugunsgrēkiem Latvijā. Tā laikā Vērgalē Liepājas virsmežniecībā izdega 2300 hektāru, no tiem 2194 hektāru meža. Ugunsgrēku veicināja lielais vējš un sausā kūla Grīņu rezervāta priežu jaunaudzēs. Vēlāk tika izmeklēti ugunsgrēka cēloņi un izmeklēšanā piedalījās 3 cilvēki no Krasnojarskas meža pētīšanas institūta. Lietu iztiesāšanā Maskavā Liepājas mežrūpniecības intereses aizstāvējis mežkopis Ivars Pētersons un ministrijas Mežu apsardzības daļas darbinieks Arnis Roga.
1990. gadu sākumā līnijā bija 4 stacijas, kurās varēja izmainīties vilcieni — Vērgale, Rīva, Alsunga un Zūras. Pirms līnijas slēgšanas bija tikai divas — Rīva un Alsunga. 2009.gadā, īsi pirms demontāžas, Rīva bija vienīgā stacija, kurā bija saglabājušies vairāki sliežu ceļi.
Mūsdienās no bijušās līnijas tiek izmantots tikai tilts pār Ventu un Ventas kreisā krasta pievedceļi Ventspils stacijai. Pārējā līnija nojaukta 2009. gada beigās.
Iecirknis Liepāja—Alsunga
Posms Liepāja—Alsunga ir 69 km garš, tajā atradās 11 stacijas. Dzelzceļa posms galvenokārt iet cauri mežiem, nedaudz gar Grīņu rezervāta labo malu ZR, Z un ZA virzienā. Kādreiz no šī posma pie Kursas stacijas atzarojās dzelzceļa posms līdz Pāvilostas centram ostas vajadzībām.
Atzarojums Kursa—Pāvilosta
Pāvilostas stacija atvērta 1932. gadā. Pēc kara atzars nojaukts.
Iecirknis Alsunga —Ventspils
Posms Alsungas Dienvidu stacija—Ventspils ir 54 km garš, tajā atradās 9 stacijas. Dzelzceļa posms, tāpat kā posms Liepāja—Alsungas Dienvidu stacija, iet pa mežainu apvidu. Pie Alsungas stacijas atrodas vienīgā "nometošā pārmija" šajā līnijā.
Šaursliežu iecirknis Alsunga—Kuldīga
Liepājas - Alsungas dzelzceļa līnijas pagarināšanu līdz Kuldīgai uzsāka 1933. gadā. 29 kilometrus garo Alsungas - Kuldīgas iecirkni atklāja 1935. gada 1. septembrī. 1936./1937. budžeta gadā uzbūvēja apjomīgu dzelzceļa stacijas ēku Kuldīgā. 1963. gadā starp Alsungu un Kuldīgu pārtrauca pasažieru pārvadājumus, bet līniju pilnībā slēdza 1974. gadā. Dzelzceļa stacijas ēka pēc likvidācijas kalpoja autoostas vajadzībām.
Biķernieki
Biķernieki var būt:
Sabiha Gekčena
Sabiha Gekčena (, dz., Bursā, Osmaņu impērijā, m. , Ankarā, Turcijā) 23 gadu vecumā kļuva par pirmo Turcijas lidotāju un pirmo sievieti-piloti kara aviācijā. Viņa bija viena no astoņiem Turcijas pirmā valsts prezidenta Mustafa Kemala Ataturka adoptētajiem bērniem.
Bērnība
Saskaņā ar dažādiem Turcijas avotiem un Sabihas Gekčenas intervijām, viņas īstie vecāki bija bosniešu izcelsmes Mustafa Izzets bejs un Hajrije Hanima. Žurnālists Hrants Dinks vēlāk publicēja rakstu "Sabihas Hatunas noslēpums", kurā bijusī Gaziantepas armēņu iedzīvotāja Hripsime Sebildžijana apgalvoja, ka ir viņas brāļa meita. Gan Turcijas valsts iestādes, gan vienīgā dzīvā Ataturka adoptētā meita Ilki Adatepe ir apstrīdējuši šādu apgalvojumu.
1925. gadā, kad Ataturks apmeklējis Bursu, 12 gadus vecā Sabiha pēc viņas lūguma uzrunāja Ataturku un palūdza viņam, lai iekārto viņu internātskolā. Ataturks, kad uzzinājis viņas bērnības grūtos apstākļus, nolēmis viņu adoptēt un lūdzis Sabihas brāļa atļauju aizvest viņu pie savām pārējām adoptētajām meitām (Zehra, Afeta un Rukije) Prezidenta rezidenču kompleksā Čankajā, Ankarā. Sabiha mācījās Čankajas pamatskolā Ankarā un Iskidaras sieviešu koledžā Stambulā.
Uzreiz pēc Uzvārdu likuma pieņemšanas, Ataturks Sabihai deva uzvārdu Gekčena, kas nozīmē "Debešķīgā" vai "Debesu-" (turku valodā gök nozīmē debesis). Tomēr tajā laikā viņai nebija nekāda sakara ar aviāciju un tikai sešus mēnešus pēc tam viņa sāka izrādīt interesi par lidošanu.