cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maiks Nikolss
Karjeru sācis 20. gadsimta 50. gados kā komiķis. 1968. gadā ieguvis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais režisors par filmu "Absolvents". Vēl ir režisējis tādas filmas kā "Kurš baidās no Virdžīnijas Vulfas?", Catch-22, Carnal Knowledge, Silkwood, Working Girl, "Putnubūris", Closer, "Čārlija Vilsona karš" (Charlie Wilson's War), kas bija viņa pēdējā režisētā filma, un TV minisēriju Angels in America. Nikolss ir viens no 12 cilvēkiem (Nikolsa nāves brīdī), kas ieguvuši Emmy, Grammy, Amerikas Kinoakadēmijas un Tony balvu — visas četras lielās ASV izklaides industrijas balvas.
Jūlijs Feders
Jūlijs Voldemārs Feders (de, ru; 1838—1909) bija latviešu gleznotājs, spilgtākais ainavas žanra pārstāvis Latvijas mākslā. Arhitekta Pētera Federa tēvabrālis.
Dzīvesgājums
Jūlijs Feders dzimis 1838. gada 19. jūnijā Kokneses muižas krodzinieka Jāņa Federa ģimenē. Mācījās Rīgas Doma skolā un Bergmaņa privātskolā, 1856. gadā iestājās Pēterburgas Mākslas akadēmijā, kur specializējās ainavas žanrā Sokrāta Vorobjova darbnīcā. 1863. gadā pēc tēva nāves viņš pārtrauca studijas kā brīvmākslinieks strādāja par Jelgavas reālskolas zīmēšanas skolotāju un no 1868. gada par fotogrāfu.
1873. gadā par ainavu «Strauts» Pēterburgas Mākslas akadēmija Federam piešķīra II šķiras mākslinieka grādu, bet 1874. gadā par gleznām «Meža skats», «Vētra» un «Papīra fabrika Līgatnē» I šķiras mākslinieka grādu. 1874. gadā par gleznu «Mežs pēc vētras» Londonas izstādē Feders ieguva sudraba medaļu un kļuva par Londonas akadēmijas locekli, bet gleznu iegādājās Persijas šahs.
1874. gadā viņš pārdeva fotogrāfa darbnīcu un apceļoja Norvēģiju, 1875. gadā pameta Jelgavas reālskolas skolotāja vietu un devās papildināties uz Diseldorfu pie vācbaltu cilmes profesora gleznotāja Eižena Dikera. 1876. gadā viņš devās uz Belgorodu, kur 10 gadus nostrādāja par zīmēšanas skolotāju. 1880. gadā Feders Pēterburgā tika ievēlēts par akadēmiķi, no 1889. līdz 1898. gadam strādāja par pasniedzēju komercskolā Sanktpēterburgā, vasaras pavadīja Latvijā.
Pēterburgas periodā viņš satuvinājās ar jauno latviešu mākslinieku paaudzi — Purvīti, Rozentālu, Valteru un citiem. Uzturēja kontaktus ar latviešu mākslinieku apvienību «Rūķis». Šajā laikā pastiprinājās viņa interese par nacionālo ainavu («Gaujas leja» u.c.). Gadsimta beigās Feders uzgleznoja lielu skaitu dabas studiju («Ceļš Līgatnē», «Siguldas pils dīķis» utt.).
1898. gadā Feders atstāja valsts dienestu. Miris 1909. gada 1. februārī Čerņigovas guberņas pilsētā Ņižinā. Pēc Federa nāves Rīgā tika sarīkota viņa gleznu izstāde.
Daiļrades raksturojums
J. Feders bija viens no Latvijas ainavas glezniecības aizsācējiem 19. gadsimta otrajā pusē, pārstāvot krievu un vācu akadēmisko glezniecības skolu — klasisko tradīciju reizēm atkailinātā, reizēm dziļi slēptā klātbūtne Federa mākslai piešķir unikālu savdabību, kas mūsu gleznotāju vidū to padara ar ne ar ko nesajaucamu. Augsta eiropeiska līmeņa profesionalitāte, individuālā stila pašattīstībai raksturīgās pārvērtības, ainaviskie tēli, motīvu daudzveidība un gleznieciskās kvalitātes, ko akadēmiķa atstātais mantojums atklāj plašā diapazonā no episki monumentālām panorāmām līdz intīmiem, fragmentāriem studijveida darbiem, Latvijas mākslas kopainā iezīmē viņa veikuma unikalitāti, vienlaikus reprezentējot 19. gadsimta cilvēka nesteidzīgo vērojumu un pietāti pret dabu.
Pēterburgas Mākslas akadēmijā Feders apguva sacerētas un vispārinātas ainavas kompozīciju veidošanu, kas tika papildināta ar dabā studētiem motīviem un balstīta vecmeistaru tradīcijās. 70. gadu sākumā viņš aktīvi izkopa savu meistarību; šajā laikā viņa darbos dominēja romantisma ietekmes, dramatisks dabas tēlojums, piemēram, «Ainava ar negaisa mākoņiem» (1873) un «Pēc vētras» (1874). Vēlāk viņa ainavas arvien vairāk noteica laikmetīgā reālisma estētika, viņa gleznotajos dabasskatos pastiprinājās topogrāfiska konkrētība un motīvu lokalizācija. Atbilstoši reālistu orientācijai uz objektīvi patiesīgu tēlojumu mākslinieks rūpīgi un detalizēti fiksēja vizuāli tveramas ainavas ģeogrāfiski ģeoloģisko, florālo, atmosfērisko un apgaismojuma specifiku, piemēram, «Ainava Svjatogorskas klostera tuvumā, Harkovas guberņā» (1881), «Krīta kalni» (ap 1881).
Kompass
Kompasu iedalījums
Pēc darbības principa kompasus iedala:
Vēsture
Kompasa pirmsākumi meklējami Ķīnā, kur to izmantoja jau pirms 2 tūkstošiem gadu. Eiropā magnētiskais kompass parādījās ap 1300. gadu. Pirms magnētiskā kompasa jau vikingi izmantoja saules akmeni, saules virziena noteikšanai arī mākoņainā laikā.
Jūrniecībā, ģeodēzijā, artilērijā kompasu bieži sauc par busoli (no it).
Morīna O'Hāra
Vecumā no sešiem līdz septiņpadsmit gadiem Morīna apguva aktiermeistarību, dziedāšanu un dejas, un jau no desmit gadu vecuma viņa piedalījās teātra uzvedumos. Rudmatainā O'Hāra pārsvarā atveidoja spilgtas sieviešu lomas. Viņa bieži sadarbojās ar kinorežisoru Džonu Fordu un ilggadēju draugu Džonu Veinu.
2014. gada augustā Kino mākslas un zinātnes akadēmija O'Hārai piešķīra Kinoakadēmijas goda balvu, ko viņai pasniedza Governors Awards pasniegšanas ceremonijā Losandželosā ar veltījumu: "Morīnai O'Hārai, vienai no Holivudas spožākajām zvaigznēm, kuras iedvesmojošais sniegums kvēlojis ar aizrautību, siltumu un izturību." Tādējādi Morīna O'Hāra kļuva par otro aktrisi pēc Mirnas Lojas (kura šo balvu saņēma 1991. gadā), kas saņēmusi Kinoakadēmijas goda balvu, lai arī nekad nav tikusi nominēta ikgadējai Amerikas Kinoakadēmijas balvai.
Starptautiskā elektrotehniskā komisija
Starptautiskā elektrotehniskā komisija (en, saīsinājumā IEC) ir 1906. gada 2. jūnijā dibināta starptautiska organizācija, kas nodarbojas ar standartu noteikšanu elektrotehnikas, elektronikas un tām radniecīgās nozarēs.
Daži standarti tiek noteikti kopīgi ar ISO; šādus standartus apzīmē ar ISO/IEC.
Čada ezers
<mapframe text="Čada ezers" width=300 height=300 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q125309" } Čada ezers (fr) ir sekls beznoteces relikts ezers Āfrikas vidienē, kas mūsdienās ir gandrīz pilnībā izsīcis. Ezeram ir ļoti liela nozīme ekonomikā - tas apgādāja ar ūdeni vairākus miljonus cilvēku četrās valstīs ap to - Čadā, Kamerūnā, Nigērā un Nigērijā, šo iedzīvotāju nodrošinājums ar ūdeni ezera izsīkšanas rezultātā ir problemātisks. Lielākā daļa ezera atrodas Čadas teritorijā. Lielākā pieteka - Šari, kas dod vairāk nekā 90% ūdens.
Ezers ir ļoti sekls un pakļauts krasām platības izmaiņām atkarībā no nokrišņu daudzuma baseina teritorijā. Tajā atrodas daudz mazāku salu, sēkļu, peldošu salu, krasti purvaini. Ezeram nav iztekas, taču agrāk tā ūdens ir notecējis uz Soro un Bodeles ieplakām.
Tā kā ezers atkāpjas, tā bijušajā gultnē notiek tā saucamā "recesijas lauksaimniecība".
Ezera vēsture
Uzskata, ka Čada ezers ir atlieka no agrākas, daudz lielākas tagadējās Čada ieplakas vietā pastāvējušas iekšzemes jūras, kas pēdējo 13 000 gadu laikā ir ievērojami samazinājusies. Aptuveni pirms 6000 gadiem ezers sasniedza pat 400 000 km2 platību. Savukārt pirms 4000 gadiem un 100 gadus p.m.ē. ezers gandrīz pilnībā izzuda.
Kad eiropieši 1823. gadā pirmoreiz apsekoja ezeru, tas vēl bija viens no lielākajiem ezeriem pasaulē, taču kopš tā laika ezera platība būtiski samazinājusies. Globālā sasilšana un aizvien lielākais ūdens patēriņš novedis pie krasas ezera platības samazināšanās pēdējās desmitgadēs.
1960. gados ezera platība vēl pārsniedz 26 000 km2 - tad tas bija Āfrikas ceturtais lielākais ezers. 2000. gadā ezera platība bija jau mazāk nekā 1500 km2. 21. gadsimtā ezers visdrīzāk izzudīs pilnībā.
Iraklija
Iraklija (el) ir pilsēta Grieķijā, Krētas salas centrālajā daļā pie Egejas jūras. Pilsētas kopējā platība ir 120 km², pēc 2011. gada datiem tajā dzīvo 140 730 iedzīvotāji. Tā ir Krētas salas un Krētas perifērija galvaspilsēta un lielākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir Grieķijas piektā lielākā pilsēta.
Netālu no Iraklijas atrodas mīnojiešu Knosas pils atliekas.
Vēsture
Pilsētu 824. gadā nodibināja arābi, un izmantoja to kā bāzi pirātiskiem uzbrukumiem Bizantijai. 961. gadā Herakliju ieņēma bizantieši un gandrīz pilnīgi to nopostīja.
1204. gadā Irakliju nopirka venēcieši. Venēcieši pilsētu sauca par Kandiju (Candia). 1647. gadā Kandiju aplenca osmaņi un turēja to aplenkumā 22 gadus līdz 1669. gadā Kandija kapitulēja un pilsēta nonāca Osmaņu impērijas sastāvā. Osmaņu impērijas sastāvā tās nosaukums bija Kanja (Kanya).
1898. gadā osmaņu spēki aizgāja no pilsētas un tā ieguva neatkarību. No 1908. gada tā bija neatkarīgās Krētas sastāvā, bet 1913. gada iekļāvās Grieķijas valstī. Tā tika pārsaukta par Irakliju grieķu dieva Hērakla vārdā.
Nosaukums latviešu valodā
Latviski šīs pilsētas nosaukumam dažādos avotos ir atšķirīgi varianti, piemēram: Sava daļa taisnības ir katra varianta piekritējiem – protams, pilsēta ir nosaukta par godu sengrieķu varonim Hēraklam, tomēr variants "Iraklija" ir tuvāks grieķu valodas izrunai mūsdienās.
Cilvēki
Iraklijā dzimuši:
Pētera baznīcas skola
Pētera baznīcas skola bija pirmā laicīgā mācību iestāde Rīgā.
Vēsture
1353. gadā skolu dibinājusi Rīgas rāte. Līdz reformācijai te tika gatavoti ierēdņi pilsētas pārvaldei, šī bija latīņu skola; atradās pie Rīgas Svētā Pētera baznīcas. Tikusi uz laiku slēgta pēc reformācijas, tomēr 1570. gados tika atjaunota skolas darbība. Atradās Skārņu ielā 13 bijušā sieviešu klostera ēkā.
Piedzīvoja strauju attīstību pēc 1600. gada, kad te sāka strādāt rēķinu meistars Morics Lange. Vēlāk skola tika dēvēta viņa vārdā par Morica vai Maurīcija skolu. Viņš to pārveidoja par tā saukto rēķinu skolu, tika sākta matemātikas, grāmatvedības un latīņu valodas mācīšana papildus jau esošajai ticības mācībai, lasīšanai un rakstīšanai. Ap 1905. gadu skolēnu skaits skolā sasniedza apmēram 150.
1885. gada 15. janvārī iesvētīja un atklāja Rīgas pilsētas savienoto elementārskolu, apvienojot tajā 6 Iekšrīgas pirmmācības skolas, tai skaitā Maurīcija skolu. Tagad tās ēkā atrodas Rīgas V. Zālīša pamatskola.
Cēsu pulka skolnieku rota
Cēsu pulka skolnieku rota (oficiāli — Cēsu pulka 8. rota) bija Latvijas armijas vienība Brīvības cīņu laikā.
Izveidošana
Pēc Valmieras atbrīvošanas 1919. gada 26. maijā Valmieras reālskolas vingrošanas skolotāja Alfrēda Lukstiņa (vēlāk — pirmais rotas virsseržants) vadībā sākās brīvprātīgo skolnieku reģistrēšana kaujas un pašaizsardzības grupas izveidei. Par piemēru tika ņemta viena no Igaunijas armijas skolnieku rotām, kas piedalījās Valmieras atbrīvošanā. Pirmo brīvprātīgo grupa uzturēja pilsētā kārtību, pildīja sardzes dienestu, kā arī sniedza atbalstu igauņu vienībām kaujas darbībā.
30. maijā Valmierā ienāca Ziemeļlatvijas brigādes Cēsu pulka daļas. Radās ideja pārveidot skolnieku brīvprātīgo grupu par regulāru karaspēka vienību. 1.—2. maijā Valmierā pieteicās aptuveni 70 skolnieki un daži studenti. Kā pirmais pieteicās Valmieras reālskolas audzēknis A.Liepiņš. Daži no brīvprātīgajiem atveda arī zirgus un ieročus. Ap 20 brīvprātīgo piekomandēja Cēsu pulka sakaru komandai un citām apakšvienībām. 31. maijā Latgales partizānu nodaļa atbrīvoja Cēsis, bet 1. jūnijā pilsētā ienāca 2. Cēsu kājnieku pulka daļas. Cēsu reālskolas direktora Longina Ausēja aicināti, no apkārtējām skolām pieteicās vēl 38 skolnieki, kurus organizēja virsleitnants Gustavs Grīns (vēlāk rotas pirmais komandieris). Abu grupu apvienošana notika 5. jūnijā Cēsu proģimnāzijas telpās, kur vienībai tika izsniegtas šautenes (angļu un krievu parauga) un munīcija. 6. jūnijā saformētā rota tika ieskaitīta Cēsu kājnieku pulka sastāvā kā 8. rota. Saformēšanas brīdī rotā bija 108 karavīri. Par rotas komandieri 7. jūnijā iecēla virsleitnantu Grīnu. Neoficiāli tā tika dēvēta par Cēsu pulka 8. brīvprātīgo skolnieku rotu. Rotas karavīru vecums bija no 14 līdz 20 gadiem.
Rotas ietērps bija melni vai aizsargkrāsas krievu parauga formas krekli un melnas lakādas jostas ar misiņa sprādzi, uz kuras bija Valmieras reālskolas krieviskā nosaukuma abreviatūra — В.Р.У.; pie skolas formas cepures bija kokarde nacionālajās krāsās; ap roku saite ar uzrakstu — "2.Z.K.P." (2. Cēsu kājnieku pulks). Rotas devīze bija — "No zobena saule lēca"; krūšu nozīme — dzintara rombs, uz kura attēlota lecoša saule ar ar stariem un zobens.
Kaujas darbība
10. jūnijā karojošās puses noslēdza pamieru līdz 19. jūnijam. Skolnieku rota atkal tika iesaistīta aktīvajā kaujas darbībā 21. jūnijā, kad landesvērs sāka uzbrukumu igauņu 3. pulkam un Cēsu kājnieku pulkam, kura sastāvā bija arī Skolnieku rota. Pie Jaunraunas pagasta Gruzdu mājām rota pilnīgi iznīcināja landesvēra jātnieku un velosipēdistu nodaļu, iegūstot trofejas. Cēsu kauju laikā rota zaudēja vairākus ievainotos. 24. jūnijā rota kopā ar pārējām Cēsu pulka daļām iegāja Cēsīs, 25. jūnijā Līgatnē un 27. jūnija rītā nonāca pie Mazās Juglas Zaķu kroga rajonā. Šeit atkal atsākās kaujas, kurās Skolnieku rota zaudēja vairākus ievainotos. 6. jūlijā rota kā viena no pirmajām Ziemeļlatvijas brigādes daļām ienāca Rīgā.
Pagaidu valdībai ar kuģi Saratov 8. jūlijā atgriežoties Rīgā, rota pildīja godasardzes pienākumus Daugavmalā.
Pēc ienākšanas Rīgā rota pārmaiņus pildīja sardzes dienestu pilsētā un Tīreļpurva pozīcijās. Aptuveni desmit vecākos rotas karavīrus nosūtīja uz Kara skolu.
Bermontiādes laikā rota cīnījās pie Beberbeķiem, vēlāk pie Jumpravmuižas un Katlakalnā, kur krita vairāki rotas karavīri. Vēlāk rota piedalījās kaujās pie Baložu stacijas, Jumpravmuižas, Švarcmuižas, Ķekavas un Kaparāmura. 21. novembrī rota iegāja Jelgavā. Pēc Jelgavas ieņemšanas rotu kopā ar Cēsu kājnieku pulku pārvietoja uz Latgales fronti.
1920. gadā rotā iedalīja arī dažus mobilizētos.
Pēc Latvijas-Krievijas miera līguma noslēgšanas jaunākos rotas karavīrus demobilizēja izglītības turpināšanai. Cēsu pulkam pārejot uz miera laiku sastāvu 1921. gada 1. aprīlī, rota tika izformēta un karavīri iedalīti citās rotās.
Rotu komandēja virsleitnants Gustavs Grīns, vēlāk virsleitnants J.Cīrulis un kapteinis E.Ramats-Lejgalietis.
Brīvības cīņu laikā rota zaudēja 9 kritušos un mirušos, aptuveni 25 karavīri tika ievainoti.
Piemiņa
Pirmais rotas kritušais Edgars Krieviņš pēc nāves tika apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni. Ar LKO apbalvots arī pirmais rotas virsseržants A.Lukstiņš. Apbalvošanai ar LKO tika izvirzīti virkne citu rotas karavīru, taču ievērojot to, ka ordeņa piešķiršanas tika pārtraukta, 77 rotas karavīri par nopelniem Brīvības cīņās tika apbalvoti ar Triju zvaigžņu ordeni.
1929. gada 20. februārī bijušie rotas karavīri nodibināja savu biedrību. 1929. gadā biedrības biedri Rīgas Brāļu kapos uzstādīja piemiņas zīmi Ziemeļlatvijas brigādes pavēlniekam Jorģim Zemitānam. 1930. gada maijā pēc bijušā rotas dalībnieka K.Dzirkaļa meta tika uzcelts piemineklis rotas pirmo kauju vietu atcerei pie Līvu pagasta nama, un 29. maijā pie Valmieras reālskolas nama atklāta piemiņas plāksne kritušo Valmieras skolnieku piemiņai. 1938. gadā pie Cēsu pilsētas valdes nama rotas karavīru piemiņai pēc E.Āboliņa un J.Rozenberga meta uzcēla pieminekli — karavīra figūru ar pūci pie kājām. 1939. gadā pie Valmieras reālskolas atklāja piemiņas plāksni rotas 20 gadu atcerei.
Garezers (ASV)
Garezers ir Detroitas latviešu kopienas īpašums Mičiganas štatā, ASV. Atrodas 40 km uz dienvidrietumiem no Kalamazū, Longleika (en — 'Garezers') austrumu krastā. Dibināts kristīgai un latviskai audzināšanai, kultūras un labdarības pasākumiem. Centra devīze ir "Dievam un Latvijai".
Sācis veidoties 1965. gadā, 68 ha lielais īpašums Camp Lone Tree tika nopirkts no Čikāgas gaidu vienības. Sabiedrisko centru pārvalda bezpeļņas akciju sabiedrība. Tam blakus atrodas vasarnīcu ciemati "Latvija", "Atbalsis". Īpašumā atrodas bibliotēka, muzejs, mākslas galerija, ēdnīca, saviesīgais centrs "Ziemeļblāzma", vairāki internāti, pansionāti, brīvdabas dievnams, sporta laukums.
Vasarās notiek kursi jeb nometnes gan bērniem, gan pieaugušajiem, vasaras vidusskola, kuru pabeiguši vairāk nekā 1000 jauniešu, kori, Jāņu svinēšana un citi kultūras pasākumi.
Tiek izdots biļetens "Garezera ziņas", žurnāls "Jaunatnes Atbalsis", skolas avīze "Nezāle".
Starptautiskā standartizācijas organizācija
Starptautiskā Standartizācijas organizācija (en, ISO) ir nacionālo standartizācijas organizāciju federācija, nevalstiska organizācija. ISO apvieno 164 valstu pārstāvētās standartizācijas organizācijas. Organizācijas nosaukuma saīsinātā forma ISO ir cēlusies no grieķu vārda ‘isos’ (līdzvērtīgs, vienāds, līdzīgs), un tā ir vienādi lietojama neatkarīgi no valsts vai valodas.
ISO dibināta 1947.gada 23.februārī. ISO ir trīs oficiālās valodas – angļu, franču un krievu. ISO galvenās funkcijas ir starptautisko standartu izstrādāšana, publicēšana un izplatīšana. Standarti aptver visas nozares, izņemot elektrotehniku un elektroniku, kas ir Starptautiskās Elektrotehnikas komisijas (IEC) sfēra. Kopš dibināšanas ISO ir publicējusi gandrīz 20 000 starptautiskos standartus.
Vēsture
1926.gadā tika nodibināta Starptautiskā Nacionālo standartizācijas asociāciju federācija (ISA). Tā pārtrauca savu darbību 1942.gadā sakarā ar II Pasaules karu. Pēc kara Apvienoto Nāciju Standartu koordinēšanas komiteja (UNSCC) aicināja izveidot jaunu globālu standartizācijas organizāciju. 1946.gada oktobrī ISA un UNSCC pārstāvji no 25 valstīm tikās Londonā un vienojās par spēku apvienošanu, lai nodibinātu jauno Starptautisko Standartizācijas organizāciju. Šī jaunā organizācija savu darbību uzsāka 1947.gada februārī.
Struktūra
ISO ir brīvprātīga organizācija, kuras biedri ir nacionālo standartizācijas organizāciju pilnvarotie pārstāvji. Biedri tiekas reizi gadā ģenerālajā asamblejā, lai apspriestu ISO stratēģiskos mērķus. Organizācijas darbu koordinē centrālais sekretariāts Ženēvā (Šveicē).
Pārvaldību, tostarp arī Centrālā sekretariāta budžeta izveidi, īsteno 20 dalībvalstu pārstāvju (rotācijas kārtībā) padome.
Tehniskās vadības padome ir atbildīga par vairāk nekā 250 tehniskajām komitejām, kuras izstrādā ISO standartus.
Glezniecība
Glezniecība ir tēlotājas mākslas veids, kurā mākslas tēli ar krāsu, līniju un gaismēnu palīdzību tiek atveidoti uz plaknēm, kas var būt, piemēram, papīrs, audums, kartons, koks vai sienas apmetums.
Glezniecību daudzi uzskata par vienu no nozīmīgākajiem tēlotājas mākslas veidiem. Glezniecības galvenais izteiksmes līdzeklis ir krāsas, taču būtiska loma ir arī līnijām un gaismēnām. Mākslas tēla izteiksmīgumu var kāpināt ar krāsu slāņa klājumu un gleznojuma virsmas faktūru jeb apdari.
Glezniecības tehnikas
Lai radītu stājglezniecības darbus jeb gleznas, gleznotājs izmanto dažādas glezniecības tehnikas. Atkarībā no krāsas veida izvēles tiek izšķirtas šādas glezniecības tehnikas: eļļas krāsu tehnika, tempera, akvarelis, enkaustika, emaljas krāsu tehnika, pastelis, freska, akrila krāsu tehnika, līmes krāsu tehnika, guaša tehnika. Glezniecības tehnikas tiek izšķirtas arī pēc kompozīcijas veida (kolāža, mozaīka) un pēc krāsu uzlikšanas veida (puantilisms).
Glezniecības žanri
Žanrs ir mākslā vēsturiski izveidojusies daiļrades forma, kas raksturo katra mākslas veida savdabīgās kompozīcijas struktūras. Glezniecībā žanrus var iedalīt divējādi, tas ir, pēc tās satura un attēlojamā objekta. Glezniecības žanrus pēc satura iedala sadzīves glezniecībā, klusajā dabā, aktos, ainavās, portretos, vēsturiskajos (vēsturiskā, dokumentālā, batālā glezniecība), kulta žanros (mitoloģiskā un reliģiskā glezniecība), animālistiskajos, arhitektūras, dekoratīvajos (dekoratīvā, monumentālā, alegoriskā glezniecība) abstraktajā žanrā.
Tā kā tēlotājmākslā žanru sistēmu nosaka attēlojamais objekts, tad arī glezniecības žanri ir aplūkojami un izdalāmi atkarībā no objekta, kas ir attēlots un redzams. Pēc šī iedalījuma pastāv šādi glezniecības žanri: ainava, kas atkarībā no vietas, kas ir darbā attēlota, var būt lauku ainava, pilsētas ainava, rūpnieciskā ainava vai jūras ainava, kurai tiek lietots apzīmējums marīna. Cits žanra veids ir portrets, kas, ņemot vērā nosacījumu, tas ir, attēloto personu skaitu, paša vai citu personu atainojumu gleznā, var būt pašportrets, portrets, dubultportrets, kā arī grupas portrets. Vēl cits žanra veids ir klusā daba, kas ir nedzīvās dabas, sadzīves priekšmetu vai medību trofeju atspoguļojums. Vēl viens žanra veids ir figurālā kompozīcija, kas izpaužas sakrālajā attēlojumā (reliģisks motīvs), mitoloģiskajā attēlojumā (mītu, leģendu un teiku motīvs), batāliju attēlojumā (kaujas ainu motīvs), animālistiskajā attēlojumā (dzīvnieku motīvs), tematiskajā attēlojumā (sadzīves un vēsturisks motīvs). Kā vēl divi atšķirīgi žanri ir minami akts, respektīvi, kaila cilvēka attēlojums un analītiskais žanrs.
Mūsdienu tēlotājmākslā ir saskatāma žanru savstarpēja mijiedarbība un sintēze, tāpēc nereti pēc gleznām ir grūti klasificēt kādu vienu noteiktu žanru, jo mākslinieks var pēc savas iedvesmas gleznot jebko, sākot no ainavas un beidzot ar iedomām un fantāzijām.
Šnē
Šnē var būt:
Boriss Šeremetjevs
Boriss Šeremetjevs (ru, 1652—1719), dažkārt zināms kā Roberts Šeremetjevs, bija Krievijas caristes diplomāts un karavadonis Lielā Ziemeļu kara laikā. Ģenerālfeldmaršals (1702), grāfs (1706). Piebalgas muižu īpašnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1652. gada 25. aprīlī Maskavas bajāra Pjotra Šeremetjeva ģimenē. 1665. gadā 13 gadu vecumā kļuva par cara Alekseja galminieku. Reģentes Sofijas valdīšanas laikā piedalījās diplomātiskās sarunās par militāras savienības veidošanu pret Osmaņu impēriju ar Polijas-Lietuvas valdnieku Janu Sobeski un Svētās Romas impērijas ķeizaru Leopoldu I. 1695. gadā viņš piedalījās cara Pētera I karagājienā uz Azovu. 1697.—1699. gados B. Šeremetjevs diplomātiskās misijas sastāvā viesojās Austrijā, Venēcijā un Maltā. Lielā Ziemeļu kara laikā Boriss Šeremetjevs kļuva par caram Pēterim I uzticamu karavadoni, kaut arī viņa komandētās karaspēka vienības 1700. gadā cieta sakāves kaujās pie Narvas un Alūksnes. Pirmās uzvaras pār zviedriem viņš izcīnīja 1701. gada kaujā pie Erestferas (1701) un kaujā pie Omuļiem (1702). Tikai tad pēc 10 dienu aplenkuma krievi ieņēma Alūksnes pili, Šeremetjeva gūstā nokļuva arī Bībeles tulkotājs prāvests Ernsts Gliks un viņa audžumeita Marta Skavronska. Ziņojumā caram Pēterim I viņš rakstījis, ka "Vidzemē no Rīgas līdz Rēvelei vairs nav ko postīt, ka tur pat gaiļus vairs nedzird dziedam". 1705. gadā viņš cieta sakāvi Mūrmuižas kaujā pret zviedriem. Astoņus mēnešus ilgā Rīgas aplenkuma laikā Šeremetjevs savu galveno mītni iekārtoja Dreiliņu muižā. Pēc Rīgas padošanās 1710. gada 14. jūlijā ģenerālfeldmaršals Boriss Šeremetjevs pieņēma rīdzinieku uzticības zvērestu, sēžot zviedru karalim Kārlim XII gatavotajā krēslā. Kā atlīdzību 1711. gadā cars Pēteris viņam piešķīra dzimtas īpašumā abas Piebalgas muižas.
Miris 1719. gada 17. februārī Maskavā, apbedīts Sanktpēterburgā Ņevas Aleksandra Lavrā.
Balticconnector
Balticconnector ir divvirzienu dabasgāzes cauruļvads starp Igauniju un Somiju. Tas oficiāli tika atklāts 2019. gada 11. decembrī. Cauruļvada infrastruktūru kopīgi pārvalda uzņēmumi Baltic Connector Oy Somijā un Elering Igaunijā.
Vēsture
Dabasgāzes cauruļvada savienojumu starp Somiju un Igauniju ierosināja Somijas dabasgāzes uzņēmums Gasum sadarbībā ar Igaunijas uzņēmumu Eesti Gaas. Pēc ES trešā enerģētikas tiesību aktu kopuma īstenošanas (atdalot gāzes pārvades funkcijas no tirgošanas funkcijām), Eesti Gaas projektā aizstāja tā meitas uzņēmums EG Võrguteenus. Vēlāk EG Võrguteenus apvienojās ar Igaunijas elektrības pārvades sistēmas operatoru Elering.
2015. gada oktobrī Gasum atteicās no projekta, apšaubot tā komerciālo dzīvotspēju. To aizstāja Somijas valstij piederošais uzņēmums Baltic Connector Oy.
Priekšizpēte tika pabeigta 2007. gada maijā. Provizoriska ietekmes uz vidi novērtējuma programma tika īstenota 2010. gadā. Eiropas Komisija 2010. gadā finansēja izpēti par iespēju izveidot daudzveidīgāku dabasgāzes tīklu Baltijas jūras reģionā, kas ietvēra arī projektu Balticconnector. 2013. gada novembrī tika sākti jūras gultnes pētījumi.
Būvniecības līgums starp Elering un Baltic Connector tika parakstīts 2016. gada 17. oktobrī. Projekta pamatakmens ielikšanas ceremonija notika 2018. gada 8. jūnijā Inko, un tajā piedalījās Igaunijas ekonomikas un infrastruktūras ministre Kadri Simsona, Somijas vides un enerģētikas ministrs Kimmo Tīlikainens, Eiropas Komisijas loceklis Jirki Katainens un Elering un Baltic Connector Oy pārvaldnieki. Cauruļvada guldīšana jūras dibenā sākās 2019. gada 20. maijā Inko un tika pabeigta 2019. gada 24. jūnijā; šo darbu veica Šveices uzņēmuma Allseas cauruļu ieguldīšanas kuģis Lorelay. Jūras daļas cauruļvada nosegšana tika pabeigta 2019. gada 12. jūlijā. Cauruļvadse tika testēts, iztukšots un izžāvēts 2019. gada jūlijā un augustā. Vēlāk 2019. gadā tas tika savienots ar sauszemes tīkliem.
Balticconnector oficiāli tika atklāts 2019. gada 11. decembrī.
ZX Spectrum
ZX Spectrum bija viens no populārākajiem 8-bitu mājas datoriem, ko 1982. gadā Lielbritānijā izlaida Sinclair Research Ltd.. Tā sākotnējais nosaukums bija ZX82, bet vēlāk to pārsauca par ZX Spectrum, par godu tam, ka tas spēja attēlot 16 krāsu toņus, salīdzinot ar tā melnbaltajiem priekštečiem ZX80 un ZX81.
Spectrum bija pirmais plaša patēriņa mājas dators Lielbritānijā, kam bija līdzīga tirgus niša kā Commodore 64 ASV. Tas bija populārākais mājas dators 1980. gados Rietumeiropā. Pateicoties zemajai cenai (£125 16 Kb operatīvās atmiņas modelim, £175 - 48 Kb operatīvās atmiņas modelim), jau 17 mēnešus pēc ražošanas sākuma tika pārdots miljonais ZX Spectrum. Bijušajā Padomju Savienībā sākot no 1980. gadu beigām tika izstrādāti neskaitāmi ZX Spectrum savietojami modeļi, 1990. gados tie bija diezgan populāri arī Baltijā un NVS valstīs.
Modeļi
Sinclair izlaistie ZX Spectrum modeļi:
Amstrad izlaistie ZX Spectrum modeļi:
1938. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā
1938. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Valkenburgā, Nīderlandē. Tas bija divpadsmitais Pasaules čempionāts profesionāļiem un tajā notika divas sacensības — atsevišķi grupas braucieni profesionāļiem un amatieriem.
Janis Rozentāls
Janis Rozentāls (dzimis Saldus pagastā; miris  Helsinkos, Somijā) bija latviešu gleznotājs. Latvijas mākslas vēsturē tiek vērtēts kā viena no centrālajām gadsimtu mijas perioda personībām. Tematiskajā un mākslinieciskās formas aspektā uzskatāms par daudzpusīgāko perioda mākslinieku.
Dzīves gājums
Janis Rozentāls dzimis 1866. gada 18. martā Saldus pagasta „Bebru” mājās kalēja Miķeļa Rozentāla un viņa sievas Lavīzes ģimenē. Janis pabeidza Saldus Krauzes skolu un pēc tam iestājās Kuldīgas apriņķa skolā, bet pēc pusotra gada līdzekļu trūkuma dēļ bija spiests mācības pārtraukt un 1880. gadā doties uz Rīgu peļņā. Strādāja modes preču veikalā, par bufetes puiku un pircēju aicinātāju, beidzot pie daiļkrāsotāju meistara J. Celēviča viņš apguva krāsotāja amatu, sākumā kā māceklis, no 1885. gada kā zellis. No 1885. līdz 1888. gadam Rozentāls mācījās Rīgas Amatnieku biedrības amatniecības skolā. 1888. gadā skolas darbu izstādē Pēterburgas Mākslas akadēmijā viņš ieguva sudraba medaļu.
1888. gada 29. jūlijā J. Rozentāls kā brīvklausītājs iestājās Pēterburgas Mākslas akadēmijas glezniecības nodaļā, kuru viņš beidza 1894. gadā. Krievu mākslas reālisms veidoja viņa mākslas profesionālos pamatus, bet tās saturā bija latviešu tautas dzīve, Latvijas daba, mitoloģijas un vēstures motīvi. Viņa diplomdarbs „No baznīcas” (1894) bija pirmais diplomdarbs akadēmijā ar nacionālu sižetu; kādā no mākslinieku pulciņa „Rūķis” sanāksmēm Rozentāls to nolēma gleznot dzimtajā Saldus pusē. Par darbu Rozentāls ieguva pirmās pakāpes mākslinieka nosaukumu un vairākus gadus dzīvoja Pēterburgā.
1895. gada vasaru pavadīja Puzenieku muižā, kur viņš gleznoja muižas īpašnieka Grothusa un viņa meitas Kerijas ģīmetnes.
1897. gadā Arhipa Kuindži vadībā viņš apceļoja Vāciju, Franciju un Austriju.
1900. gadā Rozentāls atgriezās uz pastāvīgu dzīvi Latvijā, sākumā Saldū, no 1901. gada Rīgā, kur 1902. gadā viņš iepazinās un 1903. gadā Helsinkos apprecējās ar somu dziedātāju Elliju Forseli. Konstantīns Pēkšēns īpaši viņam savā mājā Alberta ielā 12 izbūvēja darbnīcu (tagad tur atrodas Jaņa Rozentāla un Rūdolfa Blaumaņa muzejs). 1905.—1906. gadā Rozentāls strādāja par pasniedzēju Venjamiņa Blūma mākslas skolā un 1906.—1913. gadā Rīgas Pilsētas mākslas skolā, bija arī mēnešraksta „Vērotājs” un žurnāla „Druva” mākslinieciskais redaktors. Rozentāla personālizstādes notika 1910. gadā Jelgavā, 1910., 1912. un 1913./1914. gadā Rīgā. 1910. gadā viņš apgleznoja Rīgas Latviešu biedrības fasādi.
Daiļrades raksturojums
Rozentāls bija viens no pirmajiem, kas 19. gadsimta beigās glezniecībā precīzi un tieši sāka atainot tautas dzīvi. Nozīmīgu vietu gleznotāja darbībā ieņēma portrets, tomēr viņš gleznojis arī sadzīves žanra ainas, simboliskas un fantastiskas kompozīcijas ar mitoloģiskiem, bībeliskiem vai latviešu folkloras sižetiem, ainavas, altārgleznas, darbojies monumentālajā mākslā, lietišķajā un stājgrafikā. Individuālajā stilā atspoguļojas gadsimtu mijai raksturīgas stilistiskās pārvērtības — atbrīvošanās no akadēmiskās skolas, impresionisma, simbolisma, jūgendstila, postimpresionisma iespaidi.
Sižetiski 1890. gados Rozentāla daiļradē dominēja tautas dzīves tēlojums („Uz lieveņa”, „Veļas mazgātājas” utt.), sadzīviskais žanrs. Šī žanra darbiem ir līdzība ar Blaumaņa lauku dzīves tēlojumiem, ar to daļēji izskaidrojama viņu abu draudzība. Rozentāls gleznojis arī akvareļus par sadzīves tēmām („Tirgus”, „Krogā” utt.); tiešs dzīves vērojums šeit apvienots ar ironisku sadzīves norišu vērtējumu. Rozentāla žanra kompozīcijās vērojams liels ainavu īpatsvars. Rozentāls daudz gleznoja portretus, arī daudzu ievērojamu savu laikabiedru portretus (piemēram, Vilhelma Purvīša, Rūdolfa Blaumaņa). Nereti portreti un sadzīviskās gleznas tika gleznotas, izmantojot fotogrāfijas, piemēram, Jāņa Krēsliņa fotogrāfijas. Jānis Krēsliņš un Janis Rozentāls abi kopā bija mācījušies Rīgas Mazās ģildes Krāsotāju cunftē par zeļļiem pie meistara J.Celēviča.
Rozentāla daiļradē nozīmīgu vietu ieņem jūgendstila un simbolisma darbi, kam raksturīgs teiksmains sižets un jūgendisks kolorīts. Par sevišķi izcilu jūgendstila paraugu Rozentāla mākslā uzskata darbu „Princese ar pērtiķi” (1913).
Varšava
Varšava (pl) ir Polijas galvaspilsēta no 1596. gada, lielākais ekonomikas un izglītības centrs valstī. Atrodas pie Vislas upes. Pilsētā ir 66 augstskolas un vairāk kā 30 teātri.
Vēsture
13. gadsimtā Varšava bija neliels zvejnieku ciematiņš. No 14. gadsimta — viena no Mazovijas hercoga pilsētiņām. 1572. gadā pilsētā tika noslēgta Varšavas konfederācija — Polijas augstmaņu līgums par reliģisko iecietību.
No 1815. gada - Krievijā ietilpstošās Kongresa Polijas galvaspilsēta. 1830 . gada novembrī Varšavā sākās Novembra sacelšanās.
Otra pasaules kara pirmajā dienā - 1939. gada 1. septembrī pilsētu bombardēja vācu aviācija. No 1939. gada Varšava bija ģenerālgubernatūras sastāvā. No 1943. gada 18. janvāra līdz 16. maijam - Varšavas geto sacelšanās, no 1944. gada 1. augusta līdz 2. oktobrim - Varšavas sacelšanās. 1944. gada oktobrī Sarkanā armija ienāca gandrīz pilnīgi nopostītā pilsētā. 1945. gadā notika diskusijas, vai galvaspilsētu vispār vērts atjaunot. Pēckara gados tika atjaunota daļa vecpilsētas, tomēr lielākā daļa no apbūves ir uzcelta no jauna.
1995. gadā pilsētā sāka darboties metro.
Varšavas centrs
1980. gadā Varšavas centru iekļāva UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Varšava iekļauta sarakstā, jo 1944. gada augustā, Varšavas sacelšanās laikā, vairāk kā 85% no Varšavas vēsturiskā centra tika nopostīti. Pēc kara liela daļa no vecpilsētas tika pedantiski atjaunota. Mūsdienās vecpilsēta ir lielisks paraugs vispārīgai vēsturisko celtņu (no XII gs. līdz XX gs.) rekonstrukcijai no drupām.
Cilvēki
Varšavā dzimuši:
Iedzīvotāji
Iedzīvotāju skaits Varšavā no 1700. gada līdz mūsdienām.
Jāsirs Arafāts
Jāsirs Arafāts (ياسر عرفات‎, Yasser Arafat), īstajā vārdā Mohameds Abdelraūfs Arafāts el Kudva el Huseinī (محمد عبد الرؤوف القدوة الحسيني, Mohammed Abdel-Raouf Arafat al-Qudwa al-Husseini; dzimis Kairā, miris  Parīzē) bija Palestīnas Atbrīvošanas organizācijas dibinātājs un vadītājs, Palestīnas autonomijas prezidents un 1994. gada Nobela miera prēmijas laureāts.
Arafāts tika pretrunīgi vērtēts visas savas politiskās karjeras garumā. Viņa atbalstītāji uzskata Arafātu par varonīgu brīvības cīnītāju, kas simbolizē palestīniešu nacionālos centienus. Arafāta oponenti apraksta viņu kā teroristu, kas atbalstījis vardarbību. Daļa palestīniešu apsūdzēja Arafātu politiskā korupcijā un kritizēja viņu kā vāju līderi, kas pārlieku piekāpies Izraēlai 1993. gadā parakstītajā Oslo līgumā, ar kuru palestīnieši atzina Izraēlas tiesības uz pastāvēšanu un tika izveidota autonoma Palestīnas pašpārvalde, par kuras prezidentu kļuva Arafāts.
Biogrāfija
Oficiāli dokumenti vēsta, ka Arafāts dzimis Kairā audumu tirgotāja ģimenē, tomēr pats viņš apgalvoja, ka dzimis Jeruzalemē. Arafāts studēja Kairas Universitātē, kur esot diskutējis ar ebrejiem un iepazinis Hercla darbus. Ap 1946. gadu kļuva par pārliecinātu palestīniešu nacionālistu. No 1952. līdz 1956. gadam vadīja paramilitāro Palestīniešu studentu savienību un darbojās organizācijā Musulmaņu brālība.
1959. gadā Jāsirs Arafāts kopā ar domubiedriem Kuveitā nodibināja organizāciju Fatah, kas kļuva par Palestīnas Atbrīvošanās organizācijas (PAO) galveno spēku. 1968. gadā Jāsira Arafāta un Fatah kaujinieku galvenā bāze bija Jordānijas pilsēta Karameha. Tajā pašā gadā Izraēlas karaspēks mēģināja pilsētu ieņemt, tomēr tam nācās atkāpties. Tas ārkārtīgi pacēla Arafāta autoritāti palestīniešu acīs, un 1969. gadā Jāsirs Arafāts nomainīja Ahmadu Šukeiri PAO vadītāja amatā.
Pēc Melnā septembra notikumiem Arafāts līdz ar palestīniešiem pērcēlās uz Libānu, kur aktīvi piedalījās Libānas pilsoņu kara notikumos. 1982. gadā Arafāts bija spiests pamest Libānu un līdz 1993. gadam uzturējās Tunisijā, no kurienes vadīja PAO darbību. 1988. gadā PAO deklarēja neatkarīgu Palestīnas valsti. Pēc Oslo līguma parakstīšanas 1993. gadā Arafāts atgriezās Palestīnā kā pašvaldības vadītājs, bet 1996. gadā vēlēšanās viņu ievēlēja par Palestīnas pašpārvaldes prezidentu.
Pēteris Plakidis
Pēteris Plakidis (dzimis Rīgā, miris  Liepājā) bija latviešu komponists un pianists.
Biogrāfija
Mācījies Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolā. 1970. gadā pabeidzis Latvijas valsts konservatorijas Valentīna Utkina kompozīcijas klasi, 1975. gadā pabeidzis asistentūru.
No 1969. līdz 1974. gadam vadījis Drāmas teātra mūzikas daļu. 1976. gadā kļuva par pedagogu Latvijas Valsts konservatorijā (pašlaik Latvijas Mūzikas akadēmija), 1991. gadā kļuva par profesoru. Rakstījis simfoniskos darbus, instrumentālos koncertus, kamermūziku, kora un solo dziesmas, tautasdziesmu apdares, mūziku teātra izrādēm, kinofilmām. Izveidojis The Transatlantic trio 1991. gadā kopā ar čellistu Ivaru Bezprozvanovu un klarnetistu Eriku Mandatu (ASV), trio uzstājies Latvijā, Apvienotajā Karalistē un ASV.
1971. gadā kļuvis par Latvijas Komponistu savienības biedru. 1982. gadā saņēmis Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu, 1990. gadā — Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieka goda nosaukumu.
1976. gadā saņēmis Latvijas Komjaunatnes prēmiju, 1987. gadā — Jāņa Ivanova prēmiju. 1996. gadā Plakidis kļuva par Lielās mūzikas balvas laureātu — par skaņdarbu "Variācijas orķestrim".
Plakidis bija precējies ar mecosoprānu Maiju Krīgenu, ar kuru kopā muzicējis daudzus gadus.
Tā Svēta Grāmata
"Tā Svēta Grāmata", pilnais nosaukums — "Tā Svēta Grāmata jeb Dieva Svētais Vārds..", ir pirmais pilnīgais Bībeles (Vecās un Jaunās Derības) izdevums latviešu valodā, ko tulkojis Ernsts Gliks. Izdevumā ir apmēram 2500 lappušu.
Ar šo tulkojumu tika nostiprinātas latviešu literārās valodas normas. Tika spēcīgi ietekmēts latviešu literatūras izveides process, tāpat tika veicināta luterticības nostiprināšanās.
Bībeles iespiešana tika pabeigta 1694. gadā, bet titullapā norādīts 1689. gads, kurā sākta atsevišķās daļas iespiešana. Iespiešana tika uzsākta 1684. vai 1685. gadā. Kopējais metiens sasniedza 1500 eksemplārus. Vairāki izdevumi ir saglabājušies arī līdz mūsdienām. Tika tulkots no oriģinālvalodas (senebreju un sengrieķu), tomēr vērā tika ņemts arī Mārtiņa Lutera tulkojums vācu valodā, ko atzinis arī valodnieks Ābrams Feldhūns pēc Glika tulkojuma izanalizēšanas. Tulkošanā piedalījušies arī K. B. Vitens un M. Klemkens.
No 1680. līdz 1683. gadam Gliks tulkoja Jauno Derību, 1685. gadā tā tika publicēta ar nosaukumu "Tas Jauns Testaments Mūsu Kunga Jesus Kristus". 1689. gadā tika uzsākta Vecās Derības izdošana, 1692. gadā — Apokrifusa (tā sauktie apšaubāmie Svētie Raksti). 1694. gadā darbs tika pabeigts pilnībā, Zviedrijas karalis tad arī izdeva rīkojumu par Bībeles izplatīšanu.
Pirmizdevums kļuva par pamatu sešiem revidētajiem Bībeles izdevumiem (1739, 1794, 1825, 1854, 1877, 1898).
Latvijas rublis
Latvijas rublis bija Latvijas valsts oficiālā valūta no 1919. līdz 1922., kā arī 1992. līdz 1993. gadam.
1919.—1922. gads
Pēc Latvijas neatkarības pasludināšanas 1918. gadā, apgrozībā atradās vairākas valūtas, kas bija likumīgi maksāšanas līdzekļi — ostrubļi, ostmarkas, Vācijas papīrmarkas, Krievijas impērijas rubļi, Krievijas Valsts domes nauda un vēl vairāku pašvaldību emitētās naudas zīmes.
1919. gada 22. martā Latvijas Pagaidu valdība uzdeva Finanšu ministrijai izdot pirmās Latvijas Republikas naudas zīmes — Latvijas rubļus un kapeikas. Vienam Latvijas rublim tika noteikta vērtība 1½ Krievijas rubļu apmērā. No 1919. gada aprīļa līdz 1922. gada septembrim tika izlaistas 5, 10, 25 un 50 kapeiku, kā arī 1, 5, 10, 25, 50, 100 un 500 rubļu naudas zīmes. Šo naudas zīmju autori bija mākslinieki Jūlijs Madernieks, Burkards Dzenis, Vilhelms Krūmiņš, Hermanis Grīnbergs un Rihards Zariņš. No 1919. gada aprīļa līdz jūlijam Latvijas rubļus drukāja arī Niedras valdība.
1922. gada 3. augustā Ministru kabinets pieņēma "Noteikumus par naudu". Par Latvijas valsts jauno oficiālo valūtu kļuva lati un santīmi. Latam tika noteikta vērtība 50 Latvijas rubļu apmērā.
1992.—1993. gads
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1990. un 1991. gadā Latvijas ekonomiku smagi ietekmēja tā brīža oficiālā maksāšanas līdzekļa — PSRS rubļa inflācija. Papildus tam, izejošās naudas apjoms pārsniedza ienākošās naudas apjomu par 122 miljoniem rubļu (5,9%) 1992. gada februārī, bet par 686 miljoniem rubļu (29,2%) jau aprīlī, kas noveda pie naudas deficīta.
Tā kā PSRS rubļus emitēja Krievijā, Latvijas Banka nekādi nevarēja ietekmēt naudas plūsmu valstī. Stāvoklis bija pilnībā atkarīgs no spējām nopirkt vai kā citādi iegūt naudu no Krievijas Centrālās bankas. Tika prognozēts, ka maija beigās krīze sasniegs tādu mērogu, ka Latvijas Banka nebūs spējīga veikt pat visnepieciešamākos maksājumus.
Lai atrisinātu šo situāciju, tika izveidota Latvijas Republikas Naudas reformas komiteja, kas 1992. gada 4. maijā pieņēma lēmumu par Latvijas Bankas pagaidu naudas zīmes — Latvijas rubļa (LVR) — laišanu apgrozībā. Šī laika Latvijas rubļus tautā mēdza arī saukt par "repšiem", "repsīšiem" vai "repšikiem" pēc tā laika Latvijas Bankas prezidenta Einara Repšes. Kā likumīgs maksāšanas līdzeklis joprojām palika arī Krievijas rublis (SUR). Tika izlaistas 1, 5, 20, 50, 200 un 500 rubļu, bet vēlāk arī 2 un 10 rubļu naudaszīmes. To dizainu veidojis mākslinieks Kirils Šmeļkovs. 1993. gadā apgrozībā tika ieviesta Latvijas Republikas nacionālā valūta — lats. Tika noteikts maiņas kurss: 1 lats = 200 Latvijas rubļu, 2 Latvijas rubļi = 1 santīms.
FC Zürich
Fussballclub Zürich, biežāk pazīstams kā FC Zürich, FCZ vai vienkārši Zürich, ir Šveices futbola klubs no Cīrihes. Klubs ir dibināts 1896. gadā, pašlaik spēlē Šveices Superlīgā. Mājas spēles komanda aizvada Letzigrund stadionā, kurš tika rekonstruēts pirms 2008. gada Eiropas čempionāta.
Zürich futbolisti 12 reizes ir izcīnījuši Šveices čempionu titulu, kā arī desmit reizes uzvarējuši Šveices kausa izcīņā. Lielākais panākums Eiropas klubu turnīros ir iekļūšana Eiropas čempionvienību kausa pusfinālā, kas izdevies divreiz — 1963.—1964. un 1976.—1977. gada sezonās.
No 2016. gada jūnija līdz 2020. gadam komandā spēlēja Latvijas izlases vārtsargs Andris Vaņins.
Jakobs Kūns
Jakobs "Kobi" Kūns (Jakob "Köbi" Kuhn, dzimis, Cīrihē; miris ) bija šveiciešu futbola treneris un futbolists. Kā spēlētājs aizvadījis 63 spēles Šveices izlases sastāvā un pārstāvēja Šveices futbola klubu FC Zürich, ar kuru izcīnīja 6 Šveices čempiona titulus. Viņš aizvadīja vienu spēli arī 1966. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā.
2001. gada augustā, nomainot argentīnieti Enco Trosero, Kūns kļuva par Šveices izlases treneri. Pirms tam viņš vadīja arī Šveices U-21 izlasi. Jakoba Kūna vadībā Šveices izlase iekļuva 2004. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā un 2006. gada FIFA Pasaules kausa astotdaļfinālā. Kūns vadīja izlasi arī 2008. gada Eiropas čempionātā, kad Šveice kopā ar Austriju rīkoja čempionātu.
Sasniegumi
FC Zürich
Individuālie
Napoleons Bonaparts
Napoleons Bonaparts, arī Franču imperators Napoleons I (fr; dzimis Napoleons di Buonaparte (Napoleone di Buonaparte), miris ), bija Francijas militārais un politiskais līderis. Tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem karavadoņiem.
Napoleons bija republikāņu ģenerālis Franču revolūcijas laikā. Viņš bija Francijas Pirmās republikas pirmais konsuls (Premier Consul) no 1799. gada 11. novembra līdz 1804. gada 18. maijam, pēc tam bija Franču imperators (Empereur des Français) un Itālijas karalis kā Napoleons I.
Dzīves gājums
Dzimis Korsikā, nabadzīga advokāta ģimenē, mācījies par artilērijas virsnieku kontinentālajā Francijā. Ieguva karavadoņa slavu cīņā pret Pirmo un Otro koalīciju. 1799. gadā veica apvērsumu, izveidoja Konsulātu un iecēla sevi par Pirmo konsulu, bet 1804. gadā kronējās par Franču imperatoru. XIX gadsimta pirmajā desmitgadē Napoleona vadītā Francijas impērija militāri un politiski dominēja Eiropas kontinentā, iesaistoties Napoleona karos. 1812. gada neveiksmīgais iebrukums Krievijā bija pagrieziena punkts Napoleona liktenī. Sestā koalīcija 1813. gadā sakāva Napoleonu pie Leipcigas, iebruka Francijā un izsūtīja Napoleonu uz Elbu. Mazāk kā pēc gada Napoleons atgriezās Francijā, atguva kontroli pār valsti, tomēr tika sakauts Vaterlo kaujā.
Pēc sakāves Napoleons tika izsūtīts uz britiem piederošo Svētās Helēnas Salu, kur 1821. gadā mira.
Napoleona kari
1803. gadā Napoleons sāka iebrukumu vācu valstīs, ieņēma Hannoveri un daļu Prūsijas. 1805. gadā kaujā pie Austerlicas tika gūta spoža uzvara pār Austrijas un Krievijas karaspēku. Nākamajā gadā Napoleons sakāva Prūsijas armiju pie Jēnas. 1807. gadā pie Tilzītes tika parakstīts miera līgums ar Krieviju, kura piekrita sadarboties ar Franciju kontinentālajā blokādē pret Angliju. Prūsija zaudēja trešo daļu no savas teritorijas, arī bijušās Polijas teritorijas. Napoleons, ievērodams poļu tautas centienus atgūt zaudēto valstiskumu, izveidoja no Francijas atkarīgu poļu valsti Varšavas hercogisti. Iekarotās vācu valstis tika pārveidotas — beidza pastāvēt Vācu Romas impērijas un līdzšinējo vairāk nekā 300 valstu vietā tika izveidotas 39, kuras savā starpā noslēdza t. s. Reinas savienību. Šo karu rezultātā Napoleons bija ievērojami pārmainījis Eiropas karti un kļuvis par gandrīz visas Eiropas valdnieku.
Galvenās Napoleona izcīnītas kaujas:
Andris Šnē
Andris Šnē (dzimis ) ir latviešu vēsturnieks un arheologs. Vēstures zinātņu doktors un LU docents.
Biogrāfija
1999. gadā kļuvis par docētāju Latvijas Universitātē, viduslaiku vēstures katedrā. 2011. gadā kļuvis par Vēstures un filozofijas fakultātes dekānu un pildījis šos pienākumus līdz 2015. gadam. Vadījis Krustpils viduslaiku pils no 1995. līdz 2001. gadam notikušo arheoloģisko izpēti. Vadījis arī pārbaudes izrakumus 17. gs. nocietinājumā Kobrona skanstī Rīgā, Torņakalnā.
Nodarbojies ar arheoloģijas teoriju, Latvijas viduslaiku vēstures un vēlā dzelzs laikmeta sabiedrību attiecību pētīšanu. Ir vairāk nekā 80 zinātnisku un populārzinātnisku rakstu autors.
1998. gadā kļuvis par Eiropas Arheologu asociācijas biedru.
Sterliņu mārciņa
Sterliņu mārciņa (en, ), plaši zināma vienkārši kā mārciņa (pound), ir Apvienotās Karalistes un tās Kroņa īpašumu (Džērsijas, Gērnsijas, Menas Salas) oficiālā valūta. Valūtas ISO 4217 kods ir GBP, bet pieņemtais simbols ir £. Sterliņu mārciņas sīkāka vienība ir peniji (viena mārciņa ir 100 peniji). Valūtas tirgū sterliņu mārciņa ir ceturtā vistirgotākā valūta aiz ASV dolāra, eiro un Japānas jenas. 2019. gada maijā pēc tā brīža valūtas kursa viena sterliņu mārciņa aptuveni atbilda 1,13 EUR.
Vēsture
Daži britu vēsturnieki uzskata, ka “sterliņu mārciņa” parādījās 12. gadsimtā un sākotnēji tās burtiskais nosaukums esot bijis “tīra sudraba mārciņa” (pound of fine silver). “Sterliņš” bija sena sudraba monēta, un 240 tādas monētas pēc masas bija vienādas ar vienu Tauera mārciņu (aptuveni 350 g), tāpēc lielākus pirkumus un norēķinus veica, sverot monētas, norēķinoties sterliņu mārciņās. No otras puses tādā veidā varēja pārbaudīt, vai monētas ir no sudraba. Ja 240 monētas nesvēra vienu mārciņu, tad tās bija viltotas vai arī nolietotas.
1971. gadā tika ieviesta sterliņu mārciņas decimalizācija. Pirms tam viena mārciņa atbilda 20 šiliņiem, un katrs šiliņš 12 pensiem, tādējādi mārciņa bija vērtīga 240 pensiem.
Banska Bistricas apriņķis
Banska Bistricas apriņķis ir Slovākijas Banska Bistricas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Banska Bistricas apgabala Brezno, Zvolenas un Žaras pie Hronas apriņķiem, kā arī Žilinas apgabala Turčanske Teplices, Martinas un Ružomberokas apriņķiem.
Apriņķa teritorijā ietilpst arī apgabala centrs Banska Bistrica.
Apriņķa Tajovas ciemā dzimis futbolists Vratislavs Greško (Vratislav Greško, 1977).
Suņdzi
Suņdzi (zh,, dzimis aptuveni 544. gadā p.m.ē., miris 496. vai 470. gadā p.m.ē.) bija ķīniešu karavadonis, militārais stratēģis, rakstnieks un domātājs, dzīvojis Pavasara un Rudens periodā, kas bija daļa no Džou dinastijas pastāvēšanas laika. Suņdzi tradicionāli tiek uzskatīts par militārā traktāta “Kara māksla” autoru. Burtiskā tulkojumā ‘Suņdzi’ nozīmē ‘Meistars Suņs’.
Biogrāfiskās ziņas
Suņdzi dzimis Ci valstī, kalpojis U valsts vadonim Ho Ļujam. Pildīdams karavadoņa pienākumus, Suņdzi sakāvis un ieņēmis spēcīgo Ču valsti, sakāvis Ci un Cziņu valstu karaspēkus. Pateicoties viņa uzvarām, U valsts pieņēmās varenībā un iekļāvās civilizēto Ķīnas, pār kuru valdīja Džou dinastijas valdnieki, teritoriju vidū, savukārt Ho Ļujs tika atzīts par džuhou - starptautiski atzītas vasaļvalsts valdnieku.