cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sauszemes bruņurupuču dzimta
Izskats un īpašības
Sauszemes bruņurupuču dzimtas sugas var būt dažāda lieluma. Vidēji lielākās dzimtā ir zvaigžņoto bruņurupuču (Geochelone) sugas, bet mazākās plakanbruņrupuči (Homopus). Vislielākais uz kontinentālās sauszemes dzīvojošais bruņurupucis ir Āfrikas spurainais bruņurupucis (Geochelone sulcata), kura čaulas garums var sasniegt 83 cm, bet par to lielāks ir Galapagu salās dzīvojošais Galapagu bruņurupucis (Chelonoidis nigra). Tā masa var sasniegt 400 kg un bruņu garums 1,8 metrus. Vismazākais dzimtā un visā bruņurupuču kārtā ir raibais plakanbruņrupucis (Homopus signatus) Tā tēviņu bruņu garums nepārsniedz 8 cm un svars ir apmēram 70 g.
Dzimuma dimorfisms
Lielākajai daļai sauszemes bruņurupuču dzimtas sugām piemīt dzimumdimorfisms. Atšķirības dažādām sugām var būt dažādas. Dažām sugām tēviņiem ir garāks karapaksa kakla vairogs, citām sugām mātītēm ir garāki nagi. Lielākajai daļai sugu mātītes ir lielākas par tēviņiem. Tēviņu plastrons ir viegli ieliekts uz iekšu, lai atvieglotu pārošanos. Visvieglākais veids, kā atšķirt abus dzimumus, ir aplūkot bruņurupuču astes. Mātītēm ir īsākas astes un tās ir noliektas uz leju, bet tēviņiem aste ir daudz garāka un parasti pacelta uz augšu.
Uzvedība un barība
Sauszemes bruņurupuču dzimtas sugas ir aktīvas dienas gaišajā laikā vai krēslas stundās atkarībā no gaisa temperatūras. Tie pamatā ir vientuļnieki un neveido attiecības ar citiem indivīdiem. Lielie bruņurupuči ir ļoti lēni. Tie pārvietojas ar ātrumu 0,27 km/h. Sauszemes bruņurupuču dzimtas sugas pamatā ir zālēdājas. Tās barojas ar zāli, sēklām, ziediem, kaktusiem un augļiem, lai gan ir dažas sugas, kas barojas arī ar maitu.
Pārošanās sezonā uzvedības modeļi dažādām sugām ir atšķirīgi, bet visbiežāk tēviņi seko mātītēm, kamēr tās noķer. Mātīte izkasa zemē iedobi un parasti izdēj nelielu skaitu olu (līdz 10 ), bet olu skaits atkarībā no sugas var būt dažāds (1—30 ) Dējumi viena gada laikā var būt vairāki. Olas tiek izdētas nakts laikā un nosegtas ar augsni vai organiskiem trūdiem. Tad mātīte pamet olas un augsnes siltuma sildīta olās attīstās jaunā paaudze. Atkarībā no sugas inkubācijas periods ilgst 60—120 dienas.
Ienaidnieki
Lai arī pieauguši bruņurupuči ir labi pasargāti no ienaidniekiem, ar to olām un mazuļiem barojas dažādi putni, plēsīgie zīdītāji un citas rāpuļu sugas. Mazāka auguma sugām medīti tiek arī pieaugušie indivīdi, īpaši bruņurupučus ir iecienījuši jenoti un dažādas suņu dzimtas sugas.
Sistemātika
Sauszemes bruņurupuču dzimta (Testudinidae)
Kaki
Kaki ir ciems Mežvidu pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 259 km attālumā no Rīgas, Dasas upītes krastos.
Meldra
Meldra var būt:
Kamaniņu braukšana 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — vieninieki vīriešiem
Vieninieki vīriešiem bija viena no 4 disciplīnām kamaniņu braukšanā 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Sacensības notika Jandziņas bobsleja un kamaniņu trasē, Pekinā. 2022. gada 5. februārī tika aizvadīti pirmie divi braucieni, bet 6. februārī notika 3. un 4. brauciens. Olimpiskās medaļas tika pasniegtas saskaitot visu braucienu rezultātus. Sacensībās kopā bija pārstāvēti 35 sportisti no 21 valstīm.
Edmonds O'Braiens
Edmonds O'Braiens (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu aktieris un režisors. Savā gandrīz 40 gadus ilgajā karjerā saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu, divas Zelta globusa balvas un divas zvaigznes Holivudas Slavas alejā.
Kamaniņu braukšana 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — vieninieki vīriešiem
Olimpisko zelta medaļu šajā disciplīnā izcīnīja Vācijas sportists Johanness Ludvigs (finiša laiks — 3:48.735), sudraba medaļu ieguva Austrijas sportists Volfgangs Kingls (finiša laiks — 3:48.895), bet bronzas medaļu ieguva Itālijas sportists Dominiks Fišnallers (finiša laiks — 3:49.686). Ludvigam šī bija pirmā olimpiskā zelta medaļa, bet Kindlam un Fišnalleram pirmā olimpiskā medaļa.
Edmonds O'Braiens
Par lomu Džozefa Mankeviča drāmas filmā "Baskājainā grāfiene" (The Barefoot Contessa, 1954) saņēmis Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā". Piedalījies arī tādās filmās kā "Dievmātes katedrāles zvaniķis" (The Hunchback of Notre Dame, 1939), The Killers (1946), A Double Life (1947), D.O.A. (1950), "Stopotājs" (The Hitch-Hiker, 1953), "Jūlijs Cēzars" (William Shakespeare's Julius Caesar, 1953), "1984" (1984, 1956), The Girl Can't Help It (1956), "Vīrs, kurš nošāva Libertiju Volensu" (1962), Seven Days in May (1964), Fantastic Voyage (1966), "Mežonīgais bars" (The Wild Bunch, 1969) un The Other Side of the Wind (2018).
Kamaniņu braukšana 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — vieninieki vīriešiem
Latviju sacensībās pārstāvēja trīs sportisti — Kristers Aparjods, Gints Bērziņš un Artūrs Dārznieks. Labāko rezultātu no viņiem ieguva Kristers Aparjods — 5. vietu (finiša laiks — 3:50.053). Gints Bērziņš, ar finiša laiku 3:50.173, izcīnīja 7. vietu, savukārt Artūrs Dārznieks ierindojās 18. vietā (finiša laiks — 3:53.709).
Kvalifikācija
Kvalifikācijas pamatā ir olimpiskās sezonas uzkrātie punkti no 2021. gada 1. jūlija līdz 2022. gada 10. janvārim. Šīm sacensībām varēja maksimāli kvalificēties 35 sportisti. No vienas valsts ne vairāk kā trīs sportisti.
Primāri sacensībās varēja startēt katras valsts pārstāvis, ja viņš bija TOP 50 labāko sarakstā kamaniņu braukšanas sacensībās. Pārējās vietas tika sadalītas atbilstoši noteikto kvotu daudzumam.
2021. gada 17. decembrī Starptautiskā kamaniņu sporta federācija paziņoja, ka tiek mainīta kvalifikācijas sistēma. Kvalifikācijas sistēma tika mainīta, jo pirmajā Pasaules kausa izcīņā tika atcelti treniņbraucieni un uz nākamajiem pasaules čempionātiem netika piegādāts aprīkojums. Jaunā sistēma ļāva sportistiem kvalificēties, pamatojoties uz viņu četriem labākajiem rezultātiem Pasaules kausa sezonas laikā.
2022. gada 19. janvārī Starptautiskā kamaniņu sporta federācija paziņoja kvalificēto sportistu sarakstu.
Rezultāti
Sportistiem bija jāveic četri braucieni. Ceturtajā braucienā startēja tikai 20 labākie kamaniņu braucēji. Finiša laiks sportistiem tika aprēķināts, saskaitot visu četru braucienu laikus kopā.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Sacensībās startēja 35 sportisti no 21 valsts.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Serbijas dinārs
Vēsture
Pirmoreiz Serbijas dinārs datēts 1214. gadā Stefana Nemanjiča valdīšanas laikā.
Osmaņu impērijas laikā dināram ieviesta apakšvienība para (no persiešu valodas پاره pāra — "monēta").
Pēc Serbu, horvātu un slovēņu karalistes izveidošanas Serbijas dinārs 1920. gadā tika nomainīts ar Dienvidslāvijas dināru. Otrajā pasaules kara laikā Vācija okupētajā Serbijā 1941. gadā atjaunoja Serbijas dināru. Pēc Vācijas spēku atkāpšanās 1944. gadā tika ieviests Dienvidslāvijas dinārs.
Sandrīna Baijī
Sandrīna Baijī (fr; dzimusi Ēnas departamentā) ir bijusī franču biatloniste, 2004.—2005. gada Pasaules kausa sezonas kopvērtējuma uzvarēja, 2003. gada pasaules čempione iedzīšanā, olimpisko spēļu medaļniece stafetē.
Karjera
Ar biatlonu sāka nodarboties 1995. gadā. Pasaules kausa sacensībās debitēja Lahti. 2000.—2001. gada sezonas otrajā posmā Pokļukā izcīnīja 2. vietu stafetē, bet jau nākamajā posmā Brezno izcīnīja savu pirmo uzvaru 15 km individuālajā distancē. 2001. gadā debitēja Pasaules čempionātā, piedaloties indivduālajā distancē (35. vieta) un stafetē (5. vieta). Piedalījās Soltleiksitijā, labāko rezultātu sasniedza sprintā, ieņemot 7. vietu.
2003. gada Pasaules čempionātā Hantimansijskā izcīnīja zelta medaļu iedzīšanā, dalot pirmo vietu ar vācu biatlonisti Martinu Glagovu, kad pat fotofinišs nespēja noteikt uzvarētāju. Tajā pašā čempionātā izcīnīja arī bronzas medaļu distancē ar kopēju startu. 2004. gada Pasaules čempionātā Oberhofā vēlreiz kļuva par bronzas medaļas ieguvēju masu startā. 2003.—2004. gada Pasaules kausa sezonu noslēdza 3. vietā kopvērtējumā.
2004.—2005. gada sezonā kļuva par Pasaules kausa kopvērtējuma uzvarētāju. Viņa izcīnīja arī mazo kristāla globusu iedzīšanā, bet sprinta vērtējumā ierindojās 2. vietā. Sezonas laikā izcīnīja sešas individuālās uzvaras PK posmos. 2006. gadā savās otrajās olimpiskajās spēlēs, kas norisinājās Turīnā, izcīnīja bronzas medaļu stafetē. Tajā pašā gadā pasaules čempionātā, kurā tika aizvadītas sacensības tikai olimpiskajās spēlēs vēl neiekļautajā disciplīnā jauktajā stafetē, arī ieguva bronzu. 2007. gada Pasaules čempionātā Antholcā izcīnīja divas sudraba medaļas — sieviešu un jauktajā stafetē. 2007.—2008. gada sezonā izcīnīja četras uzvaras PK posmos un sezonas kopvērtējumā ierindojās otrajā vietā, piekāpjoties vien vācu biatlonistei Magdalēnai Neinerei, kā arī otro reizi karjerā uzvarēja iedzīšanas ieskaitē. 2008. gada Pasaules čempionātā ieguva bronzu stafetē. Šo panākumu atkārtoja arī 2009. gada čempionātā Phjončhanā.
Vankūverā kļuva par sudraba medaļas ieguvēju stafetē, labāko rezultātu individuāli sasniedza masu startā (6. vieta). Pēc 2009.—2010. gada sezonas 30 gadu vecumā noslēdza sportistes karjeru.
1679. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1679. gada notikumi pašreizējās Latvijas''' teritorijā, kuras Kurzemes un Zemgales novadi atradās Kurzemes hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš atradās Kurzemes hercogistē ar autonomijas tiesībām. Vidzemes novads ietilpa Zviedru Vidzemes sastāvā, kas bija Zviedrijas domīnija, bet Latgales novads poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā, kas bija Žečpospolitas province.
Kanādas Augstās Arktikas pētniecības stacija
Kanādas Augstās Arktikas pētniecības stacija (en, CHARS) ir Kanādas vissezonas pētniecības stacija Arktikā. Izvietojusies Viktorijas salas dienvidaustrumos Kembridžbejas ciema ziemeļaustrumu nomalē. Pieder Kanādas valdībai, bet to pārvalda federāla organizācija Polar Knowledge Canada.
Stacijas struktūra
Stacija sastāv no trijām galvenajām daļām. Galvenajā ēkā divos stāvos 4800 m² atrodas konferenču un sapulču telpas, virtuve, ziemas dārzs, kā arī vairākas laboratorijas (dzīvnieku autopsijas, bioloģijas, datorikas, analītiskā, genomiskā u.c.). Ēkas iekštelpu stilistika ieturēta inuitu motīvos. Lauka pētījumu un tehniskās apkopes ēkā atrodas garāžas, noliktava, minerālu laboratorija, galdniecība. Divās atsevišķās ēkās ierīkota dienesta viesnīca, kurā var izmitināt līdz 44 viespētniekiem.
COVAX
COVID-19 vakcīnu globālā piekļuve, saīsinājumā COVAX, ir pasaules mēroga iniciatīva, kuras mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgu piekļuvi COVID-19 vakcīnām un kuru vada Gavi, Vakcīnu alianse (agrāk Globālā alianse vakcīnām un imunizācijai jeb GAVI), Koalīcija par gatavības epidēmijām inovācijām (CEPI) un Pasaules Veselības organizācija (PVO). Tas ir viens no trim pīlāriem COVID-19 rīku pieejamības paātrināšanas iniciatīvā, ko 2020. gada aprīlī uzsāka PVO, Eiropas Komisija un Francijas valdība, reaģējot uz COVID-19 pandēmiju. COVAX koordinē starptautiskos resursus, lai valstīm ar zemiem un vidējiem ienākumiem nodrošinātu vienlīdzīgu piekļuvi COVID-19 testiem, terapijai un vakcīnām. Līdz 2020. gada 15. jūlijam COVAX bija pievienojušās 165 valstis, kas pārstāv 60 % cilvēku populācijas. Tomēr līdz 2021. gada 11. aprīlim COVAX nesasniedz savu mērķi, jo ir piegādāti 38,5 miljoni devu, lai gan līdz marta beigām bija paredzēts piegādāt 100 miljonus devu.
Kanādas Augstās Arktikas pētniecības stacija
Pētniecība
Stacija galvenokārt tiek izmantota kā bāze dažādiem pētniecības projektiem Kanādas Arktikā. Prioritārie pētījumu virzieni ir alternatīvā un atjaunojamā enerģija ziemeļiem, ziemeļu ilgtspējība, mainīgā ledus, mūžīgā sasaluma un sniega ietekme uz kuģošanu, infrastruktūru un kopienām, kā arī ziemeļu infrastruktūras projektēšana, būvniecība un uzturēšana.
COVAX
Vakcīnu kandidāti
No 2021. gada 9. maija PVO apstiprināja Pfizer-BioNTech, Moderna, Sinopharm BBIBP-CorV, Oxford-AstraZeneca un Johnson & Johnson vakcīnas ārkārtas lietošanai. Šīs vakcīnas var izplatīt kā daļu no COVAX.
Daudzām valstīm, kas gūs labumu no COVAX, ir "ierobežotas regulatīvās iespējas", un tās ir atkarīgas no PVO atļaujām. Līdz 2021. gada sākumam PVO izskatīja 11 potenciālās COVID-19 vakcīnas, lai iekļautu tās ārkārtas lietošanas sarakstā (EUL). Pirmā vakcīna, ko PVO 2020. gada 31. decembrī atļāva EUL, bija Pfizer-BioNTech COVID-19 vakcīna — RNS vakcīna, ko izstrādāja BioNTech sadarbībā ar ASV uzņēmumu Pfizer un kas tiek pārdota ar zīmolu Comirnaty.
PVO 2020. gada 24. augusta paziņojumā presei norādīja, ka COVAX ir deviņas COVID-19 vakcīnas kandidātvielas, ko atbalsta CEPI, un deviņas kandidātvielas, kas tiek izmēģinātas, tādējādi nodrošinot lielāko COVID-19 vakcīnu izvēli pasaulē. Līdz 2020. gada decembrim COVAX bija pabeidzis sarunas ar citiem ražotājiem, kas tai nodrošināja piekļuvi diviem miljardiem vakcīnas devu.
Meldra Gūža
Meldra Gūža (dzimusi Rīgā ) ir latviešu dziedātāja.
Vairākkārt ir piedalījusies Latvijas nacionālajā atlasē Eirovīzijai. 2004. gada Eirodziesmā piedalījās kopā ar tēvu Johny Salamander un ieguva 2. vietu ar dziesmu We Share The Sun. 2007. gada Eirodziesmā startēja kopā ar tēvu un Robertu Velsu ar dziesmu The Legends Of Rock N' Roll un ieņēma 7. vietu. 2009. gada Eirodziesmā Johny Salamander piedalījās ar Johnny Salamander un Meldras sarakstīto dziesmu Party,  taču tā nekvalificējās finālam.
Igaunijas brīvības cīņas
Igaunijas brīvības cīņas (et) bija karš par neatkarīgu Igaunijas valsti no Sarkanās armijas iebrukuma 1918. gada 28. novembrī līdz Igaunijas-Krievijas miera līguma noslēgšanai 1920. gada 2. februārī.
Jaundibināto Igaunijas Republiku pakāpeniski atzina Latvija, Polija un Rietumu sabiedrotie (de facto). Igauņu karaspēks brīvības cīņu laikā ar sabiedroto palīdzību sakāva gan Padomju Krievijas un Padomju Latvijas, gan Baltijas landesvēra, Dzelzsdivīzijas un Rietumkrievijas Brīvprātīgo (Bermonta) karaspēkus.
Konfliktu ar vācbaltiešu landesvēru un Dzelzsdivīziju Igaunijā sauc par Landesvēra karu (Landesveeri sõda), un 23. jūnija uzvaru Cēsu kaujās kopš 1934. gada tā svin kā savu Uzvaras dienu. Landesvēra sakāve demonstrēja igauņu kaujasspējas arī Antantes pārstāvjiem, kas turpmāk daudz noteiktāk atbalstīja Igaunijas neatkarību.
Priekšvēsture
Pēc Februāra revolūcijas Krievijas Pagaidu valdība 1917. gada 12. aprīlī Vidzemes guberņas ziemeļu apriņķus pievienoja autonomajai Igaunijas guberņai. 1917. gada 29. novembrī arī Narva tika atdalīta no Pēterburgas guberņas un pievienota Igaunijas guberņai. Vidzemes landtāgs 1917. gada 31. decembrī nolēma prasīt Igaunijas un Vidzemes atdalīšanu no Krievijas un Vidzemes bruņniecība pilnvaroja Heinrihu fon Štriku tās vārdā slēgt līgumus ārvalstīs. 1918. gada 28. janvārī fon Štriks Stokholmā Padomju Krievijas vēstniekam Zviedrijā Vorovskim iesniedza bruņniecības neatkarības deklarācijas, atsaucoties uz Baltijas provinču senajām privilēģijām un pēc Lielā Ziemeļu kara 1721. gadā Nīštatē parakstīto Krievijas-Zviedrijas miera līgumu.
Brestļitovskas miera sarunās Krievija 1918. gada sākumā atteicās no Baltijas provincēm. Īsi pirms vācu karaspēka ienākšanas Tallinā tika publicēts "Manifests visiem Igaunijas iedzīvotājiem", ar kuru Igaunijas Zemes padome pasludināja neatgarīgas demokrātiskas Igaunijas Republikas izveidi. 1918. gada 12. aprīlī vācbaltiešu aristokrātu izveidotā Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotā Zemes padome (Der Vereinigte Landesrat für Livland, Estland, Ösel und Riga) nolēma izveidot Apvienoto Baltijas hercogisti un lūgt Vācijas Impērijas ķeizaram ņemt to savā protektorātā. Kā alternatīva bija paredzēta kopējas Baltijas valsts izveide personālūnijā ar Prūsiju. 1918. gada 27. augustā Berlīnē tika parakstīta Vācijas—Krievijas vienošanās par Krievijas atteikšanos no Igaunijas un Vidzemes provincēm. 22. septembrī Vācijas ķeizars atzina Baltijas hercogistes suverenitāti, bet pati Baltijas valsts tika proklamēta Rīgā 1918. gada 5. novembrī. Neilgi pēc Novembra revolūcijas un Brestļitovskas miera līguma anulēšanas līdz 1919. gada 14. novembrim vācu okupācijas iestādes nodeva varu Igaunijas pagaidu valdībai, Igaunijas kara ministrs Konstantīns Petss 16. novembrī izsludināja brīvprātīgo mobilizāciju Igaunijas bruņotajos spēkos.
Atkāpšanās
28. novembrī Sarkanās armijas 6. strēlnieku divīzija ar aptuveni 7000 kājniekiem, bruņuvilcienu un diviem bruņu auto uzbruka Narvai, ko aizsargāja vācu 6. armijas 405. kājnieku pulks un igauņu brīvprātīgie. Uzbrukumu atbalstīja trīs karakuģi un divas lidmašīnas. Savukārt 2. Novgorodas divīzija ar aptuveni 7000 kājniekiem, diviem bruņuvilcieniem un trīs bruņu auto uzbruka gar Pleskavas – Veravas dzelzceļu. 29. novembrī Sarkanā armija ieņēma Narvas pilsētu, kur tika izveidota Igaunijas darba komūnas marionešu valdība. Igaunijas iekarošanai tika izveidota padomju 7. armija. Igaunijas pagaidu valdībai izdevās izveidot vienu Igaunijas divīziju ar apmēram 2000 karavīriem ģenerālmajora Aleksandra Tenisona (Tõnisson) vadībā. 5. decembrī Somija sāka bruņojuma piegādi Igaunijas armijai, par kuras virspavēlnieku nozīmēja Johanu Laidoneru. Igaunijas valdība noslēdza militāru savienību ar Baltiešu pulku (Baltenregiment) un 1918. gada 6. decembrī ar "balto" Krievu ziemeļu korpusu.
2003. gada Eiropas Savienības paplašināšanās līgums
2003. gada Eiropas Savienības paplašināšanās līgums (en), oficiālais tā nosaukums Līgums starp Beļģijas Karalisti, Dānijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Īriju, Itālijas Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Somijas Republiku, Zviedrijas Karalisti, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (Eiropas Savienības dalībvalstīm) un Čehijas Republiku, Igaunijas Republiku, Kipras Republiku, Latvijas Republiku, Lietuvas Republiku, Ungārijas Republiku, Maltas Republiku, Polijas Republiku, Slovēnijas Republiku, Slovākijas Republiku par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanos Eiropas Savienībai tika parakstīts 2003. gada 16. aprīlī Atēnās.
Atstarošana
Atstarošana ir parādība, kad vilnis krīt uz robežvirsmu starp divām vidēm un viļņu fronte maina virzienu, atgriežoties vidē, no kuras tā nākusi. Parasti šo parādību saista vai nu ar gaismas, vai nu ar skaņas, vai nu ūdens viļņu atstarošanu. Atstarošanās likums apgalvo, ka viļņu krišanas leņķis ir vienāds ar atstarošanas leņķi.
Igaunijas brīvības cīņas
Pretuzbrukums
Dienvidigaunijas apriņķos izdevās izveidot Igaunijas 2. divīziju pulkveža Viktora Puskara vadībā un divus partizānu bataljonus (‘’Tartumaa Partisan Battalion’’ un ‘’Kalevi Malev Battalion’’). Tallinā igauņi uzbūvēja trīs bruņuvilcienus. 1918. gada 2. janvārī Tallinas ostā ieradās ap 2000 somu brīvprātīgo ģenerāļa Martina Vecera vadībā, kas izveidoja pulku Ziemeļu zēni (Pohjan Pojat). 7. janvārī Igaunijas bruņotie spēki sāka pretuzbrukumu, 9. janvārī ar divu bruņuvilcienu palīdzību ieņēma Tapas dzelzceļa mezglu, bet 12. janvārī Rakveri. 18. janvārī Igaunijas 1. divīzija kopā ar somu brīvprātīgajiem ieņēma Narvu. Ar bruņuvilcienu palīdzību Igaunijas 2. divīzija kopā ar Tartu partizānu bataljonu 14. janvārī piespieda Padomju Latvijas armijas 6. strēlnieku pulkam atkāpties no Tartu un gar Tartu-Rīgas dzelzceļu uzbruka Valkas virzienā, kur pie Valkas apriņķa robežas notika Paju kauja. 31. janvārī igauņi kopā ar somu brīvprātīgajiem ieņēma Valkas pilsētu un iegāja Latvijas teritorijā. 1. februārī igauņu karaspēks gar Pērnavas-Valkas dzelzceļu ieņēma Rūjienu. 3. februārī Latvijas Pagaidu valdība Liepājā iecēla Markusu Gailīti par savu civillietu pārstāvi Igaunijā un igauņu atbrīvotajā Ziemeļlatvijā. Drīz tika ieņemta Salacgrīva un Alūksne. 18. februārī Latvijas diplomātiskais pārstāvis Igaunijā Jānis Ramans un militārais pārstāvis Jorģis Zemitāns parakstīja vienošanos ar Igaunijas pārstāvjiem par latviešu karaspēka daļu formēšanu Igaunijas teritorijā no tur esošo bēgļu un karavīru vidus, par sniegto palīdzību solot Valkas pilsētu, kā arī piecus Valkas apriņķa un divus Valmieras apriņķa pagastus.
Atstarošana
Gaismas atstarošana
Gaismas atstarošanu iedala spoguļatstarošanā un difūzajā atstarošanā. Atstarošanās veids atkarīgs no robežvirsmas. Atstarotās gaismas plūsmas attiecību pret plūsmu, kas krīt uz robežvirsmu, raksturo lielums, ko sauc par albedo. Zaudētā enerģija vai nu tiek absorbēta, vai izplatās tālāk gaismas laušanas rezultātā.
Igaunijas brīvības cīņas
Pretuzbrukums
Pirmajā neatkarības gadadienā Igaunijas bruņotajos spēkos bija 19 tūkstoši karavīru, 70 lielgabali un 230 ložmetēji. Februāra otrajā pusē padomju 7. armija uzbruka Narvai, bet nespēja to ieņemt. Savukārt Pleskavā izveidotā t.s. Igaunijas Sarkanā armija sāka pretuzbrukumu Ziemeļlatvijā un Dienvidigaunijā, līdz 15. martam ieņemot Alūksni, Vastselīnas un Rēpinas pagastus. Igaunijas 2. divīzija pārņēma iniciatīvu un 29. martā ieņēma Pečorus. 27. martā jaunizveidotā Igaunijas 3. divīzija ģenerālmajora Ernesta Pedera (Põdder) vadībā uzbruka Ziemeļvidzemē. 17. aprīlī Sarkanā armija sāka lielu pretuzbrukumu, kura mērķis bija ieņemt Valku un Veravu. 25. aprīlī viņi ieņēma Rūjienu. 1. maijā igauņi sāka pretuzbrukumu, 1. maijā atgūstot Rūjienu, bet 3. maijā — Mazsalacu, pēc tam, līdz maija beigām fronte nostabilizējas Jaunates—Staiceles līnijā.
2003. gada Eiropas Savienības paplašināšanās līgums
Saeima šo likumu pieņēma 2003. gada 30. oktobrī, Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga to izsludināja 2003. gada 12. novembrī.
Igaunijas brīvības cīņas
Iebrukums Krievijā un Latvijā
Igauņu virspavēlnieks Johans Laidoners aizstāvēja ideju par to, ka Igaunijas robežas var nosargāt, atbalstot krievu, latviešu, ingru armijas, kas veidotu buferzonu pret boļševikiem. Laidoners šo stratēģiju sauca par aktīvo aizsardzības karu (aktiivne kaitsesõda). 1919. gada 13. maijā ap 3500 kareivjus lielais Krievu Ziemeļu korpuss ģenerālmajora Aleksandra Rodzjanko vadībā no Narvas sāka uzbrukumu Petrogradas virzienā. Laidoneram tas bija izdevīgi, jo tie piesaistīja Sarkanās armijas uzmanību, un ļāva igauņiem pievērsties savai dienvidu robežai, kur tie ātri atbrīvoja Vidzemi no boļševikiem.
Pēc tam, kad 22. maijā vācieši ieņēma Rīgu, sabruka Padomju Latvijas armija. 24. maijā igauņi kopā ar krievu Ziemeļu korpusu ieņēma Izborsku, bet 26. maijā — kopā ar vācbaltiešu Baltiešu pulku Gdovu un Pleskavu. Latvieši un igauņi pārgāja uzbrukumā Vidzemē un 25. maijā ieņēma Ainažus, 26. maijā — Salacgrīvu un Strenčus, bet 27. maijā — Limbažus. Kopā ar igauņu un latviešu daļām dāņu brīvprātīgie 28. maijā piedalījās Veclaicenes, 29. maijā Alūksnes, 31. maijā Vecgulbenes, 2. jūnijā Jaungulbenes, 3. jūnijā Dzelzavas un Cesvaines, bet 4. jūnijā Madonas ieņemšanā un turpināja uzbrukumu līdz pat Krustpilij.
2003. gada Eiropas Savienības paplašināšanās līgums
Saturs
2003. gada ES Paplašināšanas līgums ir gandrīz 6000 lappušu garš un sastāv no vairākām daļām - līguma pamatteksta, pievienošanās akta, 18 pielikumiem, 10 protokoliem un daudzām deklarācijām.
Igaunijas brīvības cīņas
Landesvēra karš
29. maijā Flečers, kurš bija kļuvis par Rīgas komandantu, izdeva pavēli, kurā paredzēja, ka vācu un latviešu landesvēra vienībām jāsasniedz Lubāna-Peipusa ezera līnija, bet Dzelzsdivīzijai Lubāna-Jēkabpils līnija. Flečers paredzēja, ka uzbrukumam 7. jūnijā jāsasniedz Lubānas-Litenes-Alūksnes līnija, bet 8. jūnijā Lubānas-Balvu-Liepnas līnija. 31. maija rītā 2. Cēsu kājnieku pulka partizānu vienība ieņēma Cēsis, bet 1. jūnijā pilsētā ienāca arī pārējās Cēsu pulka daļas un 2. jūnijā — arī 1. Valmieras pulka daļas un Ziemeļlatvijas brigādes štābs ar pulkvežleitnantu Ozolu. Pilsētas aizstāvībai sāka veidot Skolnieku rotu. 3. jūnijā 2. Cēsu pulks bija gatavs pamest pilsētu, lai dotos Latgales virzienā, bet to apturēja konflikts ar landesvēru. Naktī uz 4. jūniju latviešu un igauņu komandieri pieņēma paziņojumu vācu vienību komandieriem Rīgā (Flečeram), Ieriķos (fon Jēnam) un Kārļumuižā (Manteifelim), kurā pieprasīja starp abiem karaspēkiem noteikt šādu robežu — no Gaujas grīvas jūrā pa upes līniju līdz Siguldai, tālāk līdz Nītaurei, Vecgulbenei un Jaungulbenei.
6. jūnija rītā landesvērs artilērijas atbalstā uzbruka Cēsīm no Līvu apkārtnes. Cēsu aizstāvji kaujā zaudēja 13 kritušos, 40 pazudušos, ap 100 ievainotos un atkāpās uz Raunas pozīcijām. 8. jūnijā igauņu bruņuvilcieni veica neveiksmīgu mēģinājumu atgūt Cēsis. 10. jūnijā Cēsīs ieradās Antantes valstu, Francijas, ASV un Lielbritānijas militārie pārstāvji, kas panāca pamiera noslēgšanu, un sāka sarunas ar Ziemeļlatvijas un Igaunijas pārstāvjiem no vienas puses un Baltijas landesvēra pārstāvjiem no otras. 14. jūnijā fon der Golcs igauņu virspavēlniekam Laidoneram nosūtīja telegrammu, kurā paziņoja, ka uzskata Zemitāna karaspēku par boļševiku atbalstītājiem, un tādēļ vērsīsies pret to militāri. 18. jūnijā Niedras valdība savā pakļautībā pārņēma Dzelzdivīziju, lai gaidāmo kauju varētu uzskatīt par latviešu—igauņu konfliktu, kurā Vācija nav iesaistījusies.
2003. gada Eiropas Savienības paplašināšanās līgums
Saturs
Latvijai līgumā bija ietvertas 32 atrunas (trešais lielākais skaits pēc Polijas un Maltas), visvairāk vides aizsardzības jomā.
Pielikumi
1. Brīva preču aprite; 2. Personu pārvietošanās brīvība; 3. Pakalpojumu sniegšanas brīvība; 4. Uzņēmējdarbības tiesības; 5. Konkurences politika; 6. Lauksaimniecība; 7. Zivsaimniecība; 8. Transporta politika; 9. Nodokļu politika; 10. Statistika; 11. Sociālā politika un nodarbinātība; 12. Enerģētika; 13. Mazie un vidējie uzņēmumi; 14. Izglītība un apmācība; 15. Reģionālā politika un strukturālo instrumentu koordinācija; 16. Vide; 17. Patērētāju tiesību un veselības aizsardzība; 18. Sadarbība tieslietu un iekšlietu jomā; 19. Muitas savienība; 20. Ārējās attiecības; 21. Kopējā ārpolitika un drošības politika; 22. Iestādes.
Igaunijas brīvības cīņas
Landesvēra karš
Pirms kaujas Baltijas landesvērā un Dzelzsdivīzijā bija līdz 7500 kājnieku, 560 jātnieku, 150 smago un 280 vieglo ložmetēju un 52 lielgabali. Igauņu un latviešu spēkos kopā bija ap 6000 kareivju, 125 jātnieki, 79 ložmetēji, 103 rokas ložmetēji, 22 lielgabali, 2 bruņuvilcieni un 1 bruņu auto.
2003. gada Eiropas Savienības paplašināšanās līgums
Protokoli
Dažāda rakstura protokoli, kas pievienoti Pievienošanās aktam, piemēram, par Ignalinas kodolelektrostaciju Lietuvā un tērauda rūpniecību Polijā un Čehijā
Igaunijas brīvības cīņas
Landesvēra karš
Flečers 18. jūnijā paziņoja, ka no 19. jūnija uzskata pamieru par beigušos. Inčukalnā izvietotās Dzelzsdivīzijas daļa kapteiņa Blankenburga vadībā sāka uzbrukumu Limbažu virzienā. Cita daļa majora Kleista vadībā devās Straupes virzienā. Blankenburga spēkus pie Lādes muižas atsita 9. igauņu kājnieku pulks, kamēr Kleista spēki ieņēma Straupi. 21. jūnijā 3:30 landesvēra artilērija sāka 2. Cēsu pulka pozīciju apšaudi pie Raunas upes. Posmā starp Cēsu pulka un 3. igauņu pulka pozīcijām landesvēram izdevās pārraut fronti, sasniedzot Skangaļu muižu.
22. jūnijā sākās igauņu—latviešu spēku pretuzbrukums, kas 23. jūnija rītā vainagojās ar Cēsu ieņemšanu. Tikmēr 9. igauņu kājnieku pulks 22. jūnijā ieņēma Vidrižus, Lēdurgu un Bīriņu muižu, apdraudot vienīgo tiltu pāri Gaujai. Juglas kauju gaitā vācu spēki sāka atkāpšanos uz Rīgu kur izveidoja aizsardzības līniju pie Juglas ezera. 1. jūlijā sākās pamiera sarunas, kas beidzās 3. jūlijā ar Strazdumuižas pamiera noslēgšanu.
2003. gada Eiropas Savienības paplašināšanās līgums
Nobeiguma akts
Nobeiguma akts satur dalībvalstu un kandidātvalstu valdību deklarācijas, kā arī Eiropas Komisijas deklarāciju. Bez deklarācijām Nobeiguma aktam pievienota Vienošanās par informācijas apmaiņu un apspriešanās procedūru laikā starp Pievienošanās līguma parakstīšanu un tā stāšanos spēkā.
Igaunijas brīvības cīņas
Latvijas un Igaunijas sadarbības līgums
21. jūlijā tika noslēgts Latvijas un Igaunijas sadarbības līgums par vācu karaspēka daļu teritoriālu ierobežošanu, kopēju cīņu pret Sarkano armiju, savstarpēju aizdevumu kārtošanu un robežu noteikšanu. Līgumā bija paredzēts, ka Latvijas valdība darīs visu iespējamo, lai vācu karaspēks pildītu Antantes misijas norādījumus un atkāptos uz Daugavas kreiso krastu. Latvijas valdība deva solījumu nepieļaut jebkādu Igaunijai naidīgu karaspēka daļu formēšanu Latvijas teritorijā un apņēmās no 27. jūlija uzņemties atbildību par fronti pret lieliniekiem dienvidos no Lubāna, bet tuvākajā laikā arī ziemeļos no Lubāna līdz Alūksnes ezeram. Līgumā bija noteikts, ka Latvijas valdība atlīdzinās izdevumus, kas otrai pusei bija radušies, apbruņojot un apmācot latviešu karaspēka vienības. Šo maksājumu veidu un termiņu noteikšanai bija paredzēts, ka tiks izveidota kopēja komisija. Līdzīgu komisiju — pa 5 locekļiem no katras puses — bija domāts organizēt galīgas valsts robežas noteikšanai starp abām līgumslēdzējām pusēm.
Ziemeļu korpusa neveiksme Krievijā
Baltās kustības virspavēlnieks Kolčaks 1919. gada 5. jūnijā par Krievijas pilsoņu kara Ziemeļrietumu frontes komandieri iecēla ģenerāli Judeniču. 1919. gada 7. jūnijā Latvijas SPR armija ar virspavēlnieka Jukuma Vācieša direktīvu tika likvidēta un to pārveidoja par Padomju Krievijas Rietumu frontes 15. armiju ar štābu Daugavpilī. Sarkanā armija jūnija sākumā apturēja krievu Ziemeļu korpusa un divu Igaunijas divīziju uzbrukumu pie Lugas, Ropšas un Gatčinas. 1. jūlijā Ziemeļu korpusu pārdēvēja par Krievijas Ziemeļrietumu armiju. 1. augustā Sarkanā armija sāka pretuzbrukumu un 5. augustā ieņēma Jamburgu, 28. augustā Pleskavu. 1919. gada 11. augustā ar Antantes valstu militārās misijas Baltijas valstīs vadītāja ģenerālmajora Mārša palīdzību izveidoja Krievijas Ziemeļrietumu valdību (Се́веро-За́падное прави́тельство), kas pēc Pleskavas zaudēšanas uzturējās Tallinā. Tā oficiāli atzina Igaunijas (11. augustā), Latvijas (3. septembrī) un Somijas (23. septembrī) neatkarību.
Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas uzbrukums
21. septembrī Rīdigers fon der Golcs noslēdza slepenu vienošanos ar Bermontu, kuras rezultātā fon der Golca komandētais vācu karaspēks kļuva par Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas kodolu, juridiski pakļaujoties Bermontam, kā krievu ģenerāļa Nikolaja Judeniča vadītās armijas pārstāvim. Judeniča spēki atradās pie Narvas, Ziemeļigaunijā un Bermonts minimāli pakļāvās Judeniča pavēlēm. Bermonta pakļautībā pārgāja Dzelzsdivīzija un citas vācu vienības.
23. septembrī Bermonts paziņoja, ka latvieši un igauņi pēc miera noslēgšanas ar boļševikiem uzbruks viņa spēkiem, tāpēc pavēlēja savai armijai ieņemt aizsardzību Olaines—Iecavas upes—Valgundes—Līvbērzes līnijā. 1. oktobrī viņš Jelgavā sasauca apspriedi, kurā piedalījās arī Niedra ar dažiem ministriem. Tajā pieņem vairākus lēmumus:
Otrais karagājiens uz Petrogradu
1919. gada 28. septembrī Krievu Ziemeļrietumu armija ar Igaunijas 2. divīzijas atbalstu sāka otro uzbrukumu Pleskavai, kuru neizdevās ieņemt. 10. oktobrī sākās galvenais uzbrukums Petrogradas virzienā, 11. oktobrī tika ieņemta Jamburga. Tā kā sarkanie bija uzspridzinājusi dzelzceļa tiltu pāri Lugas upei, tad balto bruņuvilcieni un tanki līdz 20. oktobrim iestrēga Jamburgā, gaidot pārceltuves uzcelšanu. Padomju 7. armija panikā atkāpās, 13. oktobrī tika ieņemta Lugas pilsēta, 16. oktobrī Krasnoje Selo, 17. oktobrī Gatčina.
18. oktobrī Krievu Ziemeļrietumu armija sāka uzbrukumu Petrogradai, tomēr Padomju Krievijas kara komisārs Trockis spēja panākt lūzumu notikumu gaitā. Viņš izdeva pavēli nošaut katru desmito karavīru tajās vienībās, kas atkāpās no savām aizsardzības pozīcijām. Izšķirošajās kaujās Pulkovas augstienē gāja bojā ap 10 tūkstošiem sarkanarmiešu. Igauņu 1. divīzija nespēja ieņemt Krasnaja Gorkas cietoksni pie Somu jūras līča. 24. oktobrī sākās padomju 15. armijas uzbrukums Vladimira Gitisa vadībā no Pleskavas un 2. novembrī tā ieņēma Lugu un 3. novembrī Gatčinu, 8. novembrī Gdovu un 14. novembrī Jamburgu. Viens no galvenajiem balto neveiksmes cēloņiem bija Bermonta uzbrukums Rīgai, kas ļāva padomju 15. armiju no Latgales pārvietot ziemeļu virzienā.
Igaunijas 1. divīzija smagās kaujās līdz 31. decembrim spēja noturēt frontes līniju gar Narvas upi.
Miera sarunas
1919. gada 31. augustā Padomju Krievijas valdība atsūtīja oficiālu piedāvājumu sākt miera sarunas. 14.—15. septembrī Tallinā notika Igaunijas, Latvijas, Lietuvas un Somijas valstu valdības vadītāju un ārlietu ministru konference, lai izstrādātu vienotu nostāju miera sarunām ar Padomju Krieviju. 17. septembrī Pleskavā bez rezultātiem notika pirmā starpvaldību tikšanās. No 29. septembra līdz 1. oktobrim Tartu notika otrā Baltijas valstu konference, kurā to valdību pārstāvji nolēma neuzsākt separātas miera sarunas un neslēgt separātus miera līgumus ar Krieviju.
Pēc lielinieku panākumiem novembrī Igaunijas valdība nolēma tomēr sākt miera sarunas ar Padomju Krieviju, 2. decembrī Ļeņins pilnvaroja Joffi vadīt sarunas. Miera sarunas sākās 5. decembrī Tartu. Sarunās piedalījās arī Latvijas novērotāju delegācija, kas 8. decembrī saņēma Padomju Krievijas piedāvāto pamiera projektu. Latvijas valdība izvirzīja noteikumus, ka sarunas iespējams uzsākt tikai tad, ja Krievijas valdība būs gatava atstāt Latgali un likvidēt Stučkas valdību. 24. decembrī Rīgā tika saņemta telegramma, ka Krievijas puse Latvijas prasības ir pieņēmusi. 31. decembrī tika parakstīts pamiers, bet par Igaunijas brīvības cīņu noslēgumu uzskata Igaunijas-Krievijas miera līguma noslēgšanu 1920. gada 2. februārī.
Kalabuhina
Kalabuhina ir ciems Biķernieku pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 258 km attālumā no Rīgas.
Kaltuves iela
Kaltuves iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Zolitūdes apkaimē. Kaltuves iela sākas krustojumā ar Labraga ielu un beidzas ar strupceļu pirms Anniņmuižas ielas, nesasniedzot to un aiz tās esošo Zolitūdes daudzstāvu dzīvojamo namu masīvu (vēsturiski iela bijusi garāka, taču saīsināta, veidojot Zolitūdes mikrorajonu). Kopējais ielas garums ir 410 metri, tā klāta ar asfalta segumu, bet īss posms starp Zantes ielu un Anniņmuižas ielu ir šaurāks un ar grants segumu. Kaltuves ielā ir tikai savrupmāju apbūve.
Ielu savienojumi
Kaltuves iela krustojas ar šādām ielām:
Deriks Bekls
Deriks Bekls (angļu: Derrick Beckles; dzimis Skarboro, Ontārio, Kanādā) ir kanādiešu rakstnieks, režisors, aktieris un komiķis. Viņš ir Adult Swim televīzijas šova Hot Package vadītājs, "TV Carnage" kompilāciju veidotājs, palīdzējis dibināt Vice TV. Viņš vada Adult Swim šovu Mostly 4 Millennials.
Volodimirs Groismans
Volodimirs Groismans (uk, dzimis ) ir Ukrainas politiķis. No 2016. līdz 2019. gadam viņš bija Ukrainas premjerministrs. Groismans ir bijis Ukrainas Augstākās Radas priekšsēdētājs, Ukrainas reģionālās attīstības, celtniecības un dzīvojamās komunālās saimniecības ministrs — vicepremjerministrs.
Volodimirs Groismans dzimis Vinnicā ebreju ģimenē. Jau 16 gadu vecumā viņš kļuva par maza privātuzņēmuma komercdirektoru. Vēlāk viņš bija vadītājs vairākos uzņēmumos. 2003. gadā viņš pabeidza Starpreģionālo personāla pārvaldības akadēmiju jurisprudences specialitātē. 2010. gadā Groismans Nacionālajā valsts pārvaldības akadēmijā ieguva maģistra grādu.
2002. gadā Volodimirs Groismans tika ievēlēts Vinnicas pilsētas domē. 2005. gada novembrī no amata tika atstādināts pilsētas mērs, un Groismanu ievēlēja par mēra pienākumu izpildītāju. 2006. gada 26. martā viņu ievēlēja par Vinnicas mēru.
2014. gada 27. februārī tika apstiprināta Arsēnija Jaceņuka valdība, un Volodimirs Groismans kļuva par vicepremjerministru — reģionālās attīstības, celtniecības un dzīvojamās komunālās saimniecības ministru. Viens no galvenajiem ministra uzdevumiem bija veikt varas decentralizācijas un vietējo pašvaldību reformu.
2014. gada 27. novembrī Groismanu ievēlēja par Ukrainas Augstākās Radas priekšsēdētāju. 2016. gada 14. aprīlī Volodimiru Groismanu Augstākā Rada apstiprināja par premjerministru. 2019. gada 29. augustā Groismanu premjerministra amatā nomainīja Oleksijs Hončaruks.
Karvahala
Karvahala (es) ir neaktīva Čīles polārstacija Antarktīdā. Izvietojusies Adelaidas salas dienvidu galā Margeritas līča krastā. Staciju pārvalda Čīles Gaisa spēki, pētniecības darbus koordinē Čīles Antarktikas institūts (INACH).
Adelaida
Staciju 1961. gada 3. februārī izveidoja Folklenda Salu Teritorijas dienests kā Bāzi T (en) vai Adelaidu (Adelaide Station). Staciju sākotnēji bija plānots izveidot Rotera ragā Adelaidas salas dienvidaustrumos (apvidū, kur tagad atrodas Roteras stacija), bet ledus apstākļu dēļ kuģi divas sezonas nespēja nokļūt plānotajā vietā un staciju izveidoja pieejamākā vietā salas dienvidu galā. Uz ledāja 1,6 km uz ziemeļiem no stacijas 300 m augstumā tika ierīkots sniega lidlauks vieglajām lidmašīnām. Stacijā tika īstenotas pētniecības programmas ģeodēzijā, ģeoloģijā, glacioloģijā un meteoroloģijā, kā arī tā bija viens no galvenajiem ar aviācijas izmantošanu saistīto izpētes programmu centriem. 1970. gados ledājs, uz kura bija izvietots lidlauks, sāka sairt un 1977. gada 1. martā staciju slēdza, aktivitātes pārvietojot uz 1975. gadā atvērto Roteras polārstaciju. 1984. gada 14. augustā staciju nodeva Čīles valdībai.
Karvahala
Pēc nodošanas Čīlei stacija tika pārdēvēta par godu Gaisa spēku pilotam leitnantam Luisam Tomasam Karvahalam Viljaroelam (Luis Tomás Carvajal Villarroel), kurš gāja bojā aviācijas negadījumā Eduardofrejas aviācijas bāzē Karaļa Džordža salā. Stacija tika izmantota galvenokārt kā aviācijas atbalsta punkts līdz negadījumam, kad irstošā ledāja plaisā iekrita un gāja bojā lidlauka aviomehāniķis. Bāze netiek aktīvi izmantota, bet to regulāri apseko Čīles Gaisa spēki. Stacijas apvidū izveidojusies 2—3 tūkstošu kotiku kolonija. 2011./2012. gada sezonā Čīles antarktiskā ekspedīcija ar ledlauzi Almirante Viel veica izpēti, lai izvēlētos vietu jaunas stacijas izveidei Margeritas līča apvidū.
Jāsīns Merijahs
Jāsīns Merijahs (ar; dzimis ) ir Tunisijas futbolists, aizsargs, Tunisijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada spēlē Tunisijas Ligue 1 kluba Espérance Sportive de Tunis sastāvā.
Džordans Vīls
Džordans Vīls (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2021. gada Vīls pārstāv KHL komandu Kazaņas "Ak Bars". 2010. gada NHL draftā Vīlu ar kopējo 70. numuru 3. kārtā izvēlējās Losandželosas "Kings".
Vīls tika iekļauts Kanādas hokeja izlases sastāvam 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Sauszemes bruņurupuču virsdzimta
Sauszemes bruņurupuču virsdzimta (Testudinoidea) ir viena no bruņurupuču kārtas (Testudines) slēptkakla bruņurupuču virsdzimtām, kas apvieno 4 mūsdienās dzīvojošas dzimtas un vairākas izmirušas dzimtas. Šai virsdzimtai pieder lielākā daļa gan sauszemes, gan saldūdens, gan daļēji ūdenī mūsdienās dzīvojošo bruņurupuču sugu. Attīstoties no daļēji ūdenī dzīvojošiem bruņurupučiem, sauszemes bruņurupuči ir vienīgā grupa, kas piemērojusies dzīvei pilnīgi uz sauszemes.
Sauszemes bruņurupuču virsdzimtas sugas mājo Ziemeļamerikā, Dienvidamerikā, Eiropā, Āzijā un Āfrikā. Nezināmu iemeslu dēļ šīs grupas sugas nav sastopamas Austrālijā. Šajā kontinentā dominē sānkakla bruņurupuči (Pleurodira). Arī Latvijas vienīgā bruņurupuču suga - pieder pie sauszemes bruņurupuču virsdzimtas.
Bahāju kalendārs
Bahāju kalendārs ir Saules kalendārs, ko izmanto bahāismā. Tas sastāv no 19 mēnešiem un 4—5 starpdienām, ar Jauno gadu pavasara ekvinokcijas dienā, kas sakrīt ar ekvinokcijas dienu Teherānā. Katrs mēnesis, tāpat kā nedēļas dienas, nosaukts tikumu vārdā (piemēram, Pilnība, Žēlsirdība). Kalendāra atskaite sākta no mūsu ēras 1844. gada — gada, kurā Bābs sāka mācīt.
Gadi kalendārā ir atzīmēti ar datuma apzīmējumu BE (Baháʼí Era). Pēc Bahāju kalendāra pašreiz ir. gads BE, kas 2023. gada. martā.
Spožāko zvaigžņu saraksts
Šis ir spožāko zvaigžņu uzskaitījums.
Birutas Baumanes aleja
Birutas Baumanes aleja ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Daugavgrīvā. Birutas Baumanes aleja sākas krustojumā ar Birzes ielu un Dzintara ielu, beidzas turpinoties kā Lēpju iela, kas pagriežas ZA virzienā. Pirms tam no ielas atdalās Birutas Baumanes taka, kas ir ielas turpinājums gājējiem Rīgas līča virzienā. Ielas garums ir 470 m, lielākajā daļā to klāj asfaltbetona segums, tikai beigu posmā tai ir grants segums.
Vēsture
Iela sākotnēji bijusi daļa no Birzes ielas, līdz 2016. gada 7. jūnijā pēc Rīgas domes lēmuma šim posmam piešķirts padomju rakstnieka Valentīna Pikuļa alejas nosaukums, savukārt uz jūru vedošā gājēju laipa nosaukta par Valentīna Pikuļa taku. To rosinājusi 200 Daugavgrīvas iedzīvotāju vēstule, kā arī apstāklis, ka rakstnieka, kurš bijis rīdzinieks, vasarnīca atradusies šajā apkārtnē un darbos pieminēta Rīga. Jau piešķirot šo nosaukumu, sabiedrībā raisījās diskusijas par rakstnieka nopelnu nozīmi Latvijas kultūrā.
Pēc 2022. gada 24. februāra Krievijas iebrukuma Ukrainā Latvijā aktualizējās jautājums par padomju režīmu tieši vai netieši slavinošu ielu nosaukumu maiņu. Kopā ar vairāku citu ielu pārdēvēšanu okupācijas seku novēršanas Latvijā un Rīgā ietvaros Rīgas dome V. Pikuļa aleju vienojās pārsaukt gleznotājas Birutas Baumanes vārdā.
Ielu savienojumi
Birutas Baumanes aleja ir savienota ar šādām ielām:
Odoakrs
Odoakrs (la; dzimis 433. gadā, miris 493. gadā) bija pirmais Itālijas karalis. Viņa valdīšanas sākums tiek uzskatīts par Rietumromas impērijas beigām.
Biogrāfija
Odoakra izcelsme ir neskaidra, tomēr vairums vēsturnieku uzskata, ka viņš ir cēlies no kādas ģermāņu cilts. 470. gadā Odoakrs kļuva par Rietumromas armijas virsnieku.
475. gadā ģermāņu karavadonis Orests veica valsts apvērsumu un piespieda imperatoru Jūliju Nepu bēgt uz Dalmāciju. Nespējot pats kļūt par imperatoru, Orests par tādu pasludināja savu nepilngadīgo dēlu Romulu Augustu. Tomēr Austrumromas imperators Zenons joprojām par oficiālo Rietumromas imperatoru atzina Jūliju Nepu, kurš turpināja valdīt Dalmācijā.
476. gadā ar Jūlija Nepa atbalstu Odoakrs devās uz Itāliju, sakāva Oresta karaspēku un 4. septembrī pasludināja sevi par Itālijas valdnieku. Odoakrs piedāvāja Zenonam kļūt par abu impēriju valdnieku, bet atstāt Odoakru Itālijas pārvaldnieka vietā kā Itālijas karali, ko Zenons arī akceptēja, noraidot Jūlija Nepa pretenzijas. Jūliju četrus gadus vēlāk Dalmācijā nogalināja viņa paša karavīri. Pēc viņa nāves Odoakrs pārņēma savā valdījumā arī Dalmāciju.
Odoakrs saglabāja romiešu likumus un juridisko sistēmu, senāta ietekme viņa valdīšanas laikā pat pieauga. Imperatoram Zenonam tomēr radās nopietnas nesaskaņas ar Odoakru, kurš bija sācis rīkoties pārāk patstāvīgi. Ar imperatora svētību ostgotu armija Teodorika vadībā uzsāka ceļu, gar Donavu uz Itāliju. 488. gadā tie šķērsoja Alpus un gandrīz tūlīt sāka sadursmes ar Odoakra karaspēku. Pēc vairākām asiņainām kaujām, kas risinājās ar mainīgām sekmēm, Teodorika pusē nostājās vestgotu karalis Alariks II un apvienotais gotu karaspēks aplenca Ravennu. 493. gadā, pēc trīs gadu ilga aplenkuma, Ravenna tika ieņemta un ar Odoakru tika noslēgts pamiers. Tā nosacījumi paredzēja, ka abi valdnieki kopīgi valdīs Itālijā. Tomēr jau pēc dažam dienām, svētku banketa laikā, Teodoriks pašrocīgi nogalināja Odoakru un kļuva par vienpersonīgu Itālijas karali.
Lielais Kaukāzs
Lielais Kaukāzs ir lielākā un augstākā kalnu sistēma Kaukāza kalnu masīvā uz Āzijas un Eiropas robežas starp Melno jūru un Kaspijas jūru. Stiepjas aptuveni 1100 km garumā no Tamaņas pussalas ziemeļrietumos līdz Abšeronas pussalai dienvidaustrumos. Augstākā virsotne ir Elbruss (5642 m vjl). Ziemeļpusē Kaukāza kalniem piekļaujas Terekas-Kumas zemiene ziemeļaustrumos, Stavropoles augstiene ziemeļos un Kubaņas-Pieazovas zemiene ziemeļrietumos. Dienvidrietumos Lielajam Kaukāzam piekļaujas Kolhīdas zemiene, dienvidaustrumos — Kūras-Araksas zemiene, bet Lihas grēda Lielo Kaukāzu savieno ar Mazo Kaukāzu.
Lielais Kaukāzs ģeomorfoloģiski iedalās Rietumkaukāzā (no Melnās jūras līdz Elbrusam), Centrālajā Kaukāzā (no Elbrusa līdz Kazbekam) un Austrumkaukāzā (no Kazbeka līdz Kaspijas jūrai). Ietver ass grēdas (Galvenā Kaukāza grēda, Sānu grēda), kuestu grēdas, kā arī šķērsgrēdas un atzarus (Čhaltas grēda), ko atdala starpkalnu ieplakas. Ziemeļu un austrumu nogāzēs kontinentāls, bet rietumu un dienvidu nogāzēs — subtropu klimats. Nogāzēs kalnu meži un pļavas.
Kaukāza kalni izvietojušies triju valstu — Azerbaidžānas, Gruzijas un Krievijas, kā arī divu pašpasludinātu, bet starptautiski neatzītu valstu — Abhāzijas un Dienvidosetijas, teritorijās.
Linkolna (Anglija)
Linkolna (en, ) ir pilsēta Apvienotajā Karalistē, Anglijā, Austrummidlendas reģionā. Linkolna ir Linkolnšīras grāfistes administratīvais centrs. 2019. gadā pilsētā dzīvoja 97,5 tūkstoši iedzīvotāju. Cauri pilsētai iet dzelzceļa līnija Londona—Edinburga.
Sol mažors
Sol mažors ir uz sol nots balstīta mažora tonalitāte, kas sastāv no skaņām sol, la, si, do, re, mi un fa. Sol mažora paralēlā tonalitāte ir mi minors, bet vienvārda tonalitāte – sol minors. Sol mažora tonalitātē pie atslēgas ir viena zīme – fa diēzs.
Baroka laikmets
Baroka mūzikā sol mažors tika nereti izmantota kā tonalitāte, kas simbolizē svētumu.
No Domeniko Skarlati 555 sonātēm taustiņinstrumentam sol mažorā ir sarakstītas 69, jeb aptuveni 12.4% sonāšu.
Johana Sebastiāna Baha mūzikā sol mažors visbiežāk tika izmantots skaņdarbos, kas sarakstīti 6/8 taktsmērā, tomēr Bahs izmantoja sol mažoru arī vairākos ievērojamos 4/4 taktsmēra darbos, kā piemēram, Brandenburgas Koncertu trešajā un ceturtajā daļā un Goldberga variācijās.
Klasicisma laikmets
Divpadsmit no klasicisma komponista Jozefa Haidna simfonijām ir sarakstītas sol mažorā, kā arī viens no populārākajiem Haidna piano trio (Nr. 39) un stīgu kvartetiem (Op. 77, Nr. 1) ir sol mažora tonalitātē.
Volfganga Amadeja Mocarta darbs Eine kleine Nachtmusik arī ir sarakstīts sol mažorā, tomēr Mocarts nav sarakstījis gandrīz nevienu liela apjoma darbu sol mažorā.
Populārajā kultūrā
Mediju pakalpojumu sniedzējs Spotify ir atzinis sol mažoru kā sastopamāko tonalitāti Spotify mūzikas straumēšanas aplikācijā (nedaudz apsteidzot do mažoru).
Pēteris Sils
Pēteris Sils (īstajā vārdā Pēteris Pijols, dzimis Smiltenē, miris ) bija latviešu dzejnieks, viens no pirmajiem padomju bērnu dzejniekiem. Rakstījis arī fabulas, no kurām pazīstamākā ir "Žagatas". Veicis atdzejojumus no krievu valodas.
Pēteris Sils dzimis strādnieku ģimenē. Viņa brāļadēls ir literatūrzinātnieks Imants Pijols (1944—1999). No 1923. līdz 1924. gadam mācījās Valmieras komercskolā. Vēlāk izglītību turpinājis pašmācības ceļā.
Pirmā publikācija 1924. gadā laikrakstā "Jaunatnes Dzīve".
Pētera Sila pirmais dzejoļu krājums "Dziļi ūdeņi" tika izdots 1948. gadā. Tas bija veltīts kara un pēckara tematikai.
Gājis bojā autoavārijā, apglabāts Smiltenes kapos.