cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atika
Lauksaimniecība un derīgie izrakteņi
Atikas augsni pamatā viedo viegls, diezgan plāns akmeņaina kaļķakmens slānis, kurš praktiski neder kviešu kultivēšanai. Šeit labāk aug mieži un vīnogas, bet īpaši labi olīvkoki un vīģeskoki, tāpēc šie kā pagātnē, tā arī mūsdienās ir galvenie valsts produkti gan iekšējai lietošanai, gan eksportam. Attīstīta lopkopība, iegūst vilnu. Kalnos iegūst marmoru, dienvidrietumos — mālu. Atikas dabiskā apūdeņošanas sistēma ir ļoti nabadzīga. Nozīmīgākie ūdens avoti tek pa Atēnu līdzenumu.
Vēsture
Atikā, kā arī Beotijā, atšķirībā no citiem kaimiņu apgabaliem, nebija vergu. Atika tika iedalīta trīs apgabalos: līdzenums (pediake) — teritorija apkārt Atēnām un Elevsīnu; piekraste (paralia) — jūrā iesniedzošās pussala; un augstiene (diacria) — ziemeļu rajoni. Visi iedzīvotāji tika iedalīti četrās filās. Katra joniešu fila vēl tika iedalīta trīs brālībās (phratriai); tā kā katras fratrijas locekļu zemes īpašumi bija strikti noteikti un neatsavināmi, katra fratrija ģeogrāfiskā nozīmē saucās par trešdaļu (trittys). Tādā veidā Atikā bija divpadsmit fratrijas un divpadsmit tritijas. Tās bija valsts iekārtas pamats līdz pat Kleistena reformām 508.g. pr. Kr. Katrā fratrijā bija divas sabiedrības indivīdu grupas: dzimtas locekļi (gene) un ģilžu locekļi (orgeones). Galvenā atšķirība starp šīm divām grupām bija tā, ka dzimtu locekļi strādāja uz zemes (un bija tās īpašnieki), bet ģilžu locekļi nodarbojās ar tirdzniecību un amatniecību. Uz Atiku atbraukušie svešzemnieki bieži saņēma pilsonību. Sākumā viņus pieņēma dzimtās. Vēlāk, acīmredzot, joniešu migrācijas procesu laikā, svešzemnieki centās apvienoties ģildēs.
Kosiva
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1424. gadā kā apdzīvotā vieta Polijā. Pilsēta attīstījās kā sāls ieguves centrs. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsētu iekļāva Austrijas impērijā (Austroungārijā) kur tā atradās līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Kosiva iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. Tā bija pazīstams kūrorts. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Kosiva tika iekļauta Ukrainas PSR, tomēr, pirms Sarkanā armija ieņēma pilsētu, caur to uz netālo Rumāniju evakuējās Polijas valdība. No 1941. gada 1. jūlija līdz 1944. gada 31. septembrim Kosiva atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada — neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Kultūra
Kosivas apkaimē tika uzņemtas Dzjana Imou 2004. gada filmas "Lidojošo dunču nams" ainas.
Muhu
Muhu (et), arī Mona sala (sv, de vai Mohn), ir sala Baltijas jūrā, trešā lielākā Igaunijai piederošā sala. Ietilpst Sāres apriņķī, kopā ar apkārtējām salām veido atsevišķu pašvaldību. Salā salīdzinoši labi saglabājusies Igaunijas lauku kultūrainava.
Ar netālo Sāmsalu savieno 1896. gadā izbūvēts dambis, bet salas austrumos Kuivastu ar Igaunijas kontinentālo daļu — Virtsu ciemu — savieno intensīva prāmju satiksme. Ziemā, ja ir spēcīgs sals, šaurumu iespējams šķērsot ar mašīnu pa ledu, braucot pa iezīmētu ceļu.
Daba
Muhu sala radusies aptuveni pirms 8000 gadiem, pēc ledus laikmeta ceļoties Baltijas jūras gultnei. Celšanās process turpinās arī tagad. Salai raksturīga salīdzinoši maz pārveidota vide, šeit ir daudz mežu, kadiķu pļavu, jūras krastā vietām kaļķakmens klintis. Salā aug 23 sugu orhidejas.
Vēsture
Cilvēki salu apdzīvo vismaz 4500 gadu. Salā ir daudz senkapu, divi pilskalni.
1227. gadā pie Muhu pils (castrum Mone) notika liela kauja, kurā ap 20 000 krustnešu, letu, līvu un igauņu uzvarēja vietējo iedzīvotāju karaspēku, pēc kuras Sāmsala nokļuva Zobenbrāļu ordeņa un Livonijas bīskapa Alberta pakļautībā. Kauja esot ilgusi 7 dienas. 1270. gada ziemā uz aizsalušā jūras šauruma ledus pie Muhu salas notika Karuzes kauja starp Lietuvas dižkunigaiša Traideņa vadīto lietuviešu un to sabiedroto zemgaļu karaspēku no vienas puses un Livonijas ordeņa mestra Oto fon Luterberga vadīto krustnešu karaspēku no otras puses. Savukārt Pirmā pasaules kara laikā jūras šaurumā notika lielas jūras kaujas starp vācu un krievu flotēm, kurās piedalījās arī britu zemūdenes — 1915. gada kauja Rīgas jūras līcī un Monzunda kauja 1917. gadā.
19. gadsimtā liela daļa salinieku pievērsās pareizticībai — šajā laikā salā tika uzceltas divas pareizticīgo baznīcas. 20. gadsimta sākumā salā dzīvoja ap 6000 cilvēku — trīsreiz vairāk nekā tagad.
Mūsdienās salā joprojām saglabājusies tradicionālā amatniecība, tai skaitā aušanas prasme.
Gāze
Gāzes bieži uzglabā metāla balonos paaugstinātā spiedienā.
Gāzveida vielu uzbūve
Gāzēs attālumi starp atomiem vai molekulām ir daudz lielāki par pašu molekulu izmēriem. Piemēram, pie atmosfēras spiediena trauka tilpums ir desmitiem tūkstošu reižu lielāks par traukā esošo gāzes molekulu tilpumu.
Gāzes ir viegli saspiežamas, jo, gāzi saspiežot, mainās vidējais attālums starp molekulām.
Telpā molekulas kustas ar milzīgu ātrumu - simtiem metru sekundē. Pēc sadursmes tās, līdzīgi biljarda bumbiņām, atlec katra uz savu pusi.
Gāzes molekulu vājie pievilkšanās spēki nespēj noturēt tās citu pie citas. Tāpēc gāzes var neierobežoti izplesties. Tās nesaglabā ne formu, ne tilpumu.
Molekulu triecieni pret trauka sienām rada spiedienu, kas vērsts vienādi visos virzienos.
Plūstamība
Tāpat kā šķidrumus, gāzes raksturo plūstamība. Tā ir vielas spēja plūst pa caurulēm. Gāzēm plūstamība ir ievērojami lielāka nekā šķidrumiem. Ja atver pudelīti ar kādu spēcīgi smaržojošu vielu, tās tvaiki ātri izplūst no pudelītes un jau pēc īsa mirkļa var sajust smaržu. Gāze parasti ir tik retināta viela, ka tās izplūšanu ir grūti pamanīt. Tāpēc gāzēm dažkārt pievieno odorantus — vielas ar stipru smaržu. Ja virtuvē neuzmanības dēļ ir palicis atvērts gāzes krāns, tad par gāzes noplūdi liecina specifiska smaka.
Gāzes jonizācija
Parasti gāze elektrisko strāvu nevada, jo tās molekulas vai atomi ir neitrāli. Gāzes elektrovadītspēju var palielināt, jonizējot neitrālos atomus, tas ir, sadalot tos pozitīvajos jonos un elektronos. Šādi radušies elektroni var pievienoties neitrālajiem atomiem un pārvērst tos par negatīvajiem joniem. Līdzās jonizācijai norisinās tai pretējs process rekombinācija — neitrālu atomu vai molekulu rašanās, savstarpēji pievelkoties un apvienojoties pretēju zīmju joniem vai pozitīvajiem joniem pievienojot elektronus.
Vārtājas aplenkums (1259)
1259. gada Vārtājas aplenkums notika 1259. gada beigās, kad žemaiši no jauna devās laupīšanas karagājienā uz Kurzemi. Livonijas ordeņa mestrs Burhards fon Hornhūzens Rīgā sapulcināja lielu karaspēku, kurā piedalījās arī Rīgas arhibīskapa un ordeņa fogtu karadraudzes, kā arī ordeņa vasaļi - kristītie līvu, letu un igauņu karavīri. Kristiešu karaspēks devās uz Kuldīgas pili, kur tiem piebiedrojās arī kurši un zemgaļi.
Gāze
Gāzes jonizācija
Lai neitrālu atomu jonizētu, tam jāpievada jonizācijas enerģija, ar kuru tiek pārvarēts atoma kodola un tā elektronu pievilkšanās spēks. Jonizācijas enerģiju atomam var pievadīt mehāniskās enerģijas, siltuma vai elektromagnētiskā starojuma veidā, šīs enerģijas pievadītāju sauc par jonizatoru. Jonizatora darbības laikā gāzē pastāv dinamisks līdzsvars starp laika vienībā jonizēto un rekombinējušos daļiņu pāru skaitu. Jonizatora darbībai beidzoties, turpinās tikai rekombinācija un gāze atkal kļūst par dielektriķi.
Vārtājas aplenkums (1259)
Ordeņa izlūki ziņoja, ka lietuvieši redzēti pie Klaipēdas, tādēļ kristiešu karaspēks devās uz dienvidiem no Kuldīgas, līdz sasniedza Vārtājas pilskalnu (tagadējā Dienvidkurzemes novadā). Tur pils priekšā tika izveidota kara telšu nometne. Naktī mestrs sadalīja karaspēku divās daļās, no kuriem vieniem bija jāsargā apmetne, bet otriem jāiet izlūkos.
Gāze
Gāzes jonizācija
Triecienjonizācija ir norise, kurā jonizēto atomu skaits lavīnveidā pieaug, jonizētajai gāzei atrodoties elektriskajā laukā, kurš paātrina brīvās lādētās daļiņas.
Pilnīgi jonizētu gāzi, kurā apmēram vienādās koncentrācijās ir pozitīvie un negatīvie joni, sauc par gāzveida plazmu.
Vārtājas aplenkums (1259)
Lietuviešu izlūki savukārt pētīja ordeņa karaspēka atstātās pēdas un ziņoja savam ķēniņam, ka no Daugavas krastiem ieradies liels karaspēks. Lietuvieši savā apspriedē nolēma bez kaujas atkāpties un nakts tumsā kļuva nesasniedzami iespējamai vajāšanai. Ordeņa brāļi deva padomu mestram pastiprināt Kurzemes pilīs ordeņa garnizonus un doties atpakaļ uz Rīgu.
Gāze
Elektriskā izlāde gāzē
Pamatraksts: Gāzizlāde
Fizikālās parādības, kuras novērojamas gāzē, ja tajā plūst strāva, kopumā sauc par izlādi gāzē.
Nepatstāvīgā izlāde
Nepatstāvīgā izlāde pastāv tad, ja gāzi jonizē ārējs jonizators. Ārējā jonizatora darbībai izbeidzoties, izbeidzas nepatstāvīgā izlāde. Tās piemērs ir izlāde stikla caurulē starp diviem plakaniem metāla elektrodiem, kad gāzi jonizē elektromagnētiskais starojums. Pozitīvie joni pārvietojas katoda virzienā, elektroni pārvietojas anoda virzienā. Palielinot starpelektrodu spriegumu, strāvas stiprums pieaug tam proporcionāli. Taču, palielinot spriegumu līdz tam, kad visi jonizācijas procesā radušies elektroni un joni sasniedz elektrodus, nepaspēdami sadurties un rekombinēties, strāvas stiprums vairs nepalielinās. Šādu strāvu, kas nav atkarīga no sprieguma, sauc par sātstrāvu. Spriegumam kļūstot lielākam par aizdedzināšanas spriegumu, sākas gāzes triecienjonizācija, kuras laikā gāzes stabs mirdz; strāvas stiprums lavīnveidā pieaug, un nepatstāvīgā izlāde pārvēršas patstāvīgajā izlādē.
Patstāvīgā izlāde
Patstāvīgā izlāde ir izlāde gāzē, kura norisinās bez ārēja jonizatora.
Mirdzizlāde
Mirdzizlāde novērojama zemspiediena gāzē (aptuveni 130 Pa jeb 1 mm Hg), ja starp elektrodiem ir elektriskais lauks. Var novērot katoda tumšo telpu katoda tiešā tuvumā (sastāv no vairākām tumšām un gaišām joslām) un mirdzošo pozitīvo stabu.
Koronas izlāde
Koronas izlāde visbiežāk novērojama gaisā normālā atmosfēras spiedienā, ja viens no elektrodiem ir smails. Izpaužas kā gāzes vāja spīdēšana un klusa šņākoņa.
Dzirksteļizlāde
Dzirksteļizlāde notiek cietā, šķidrā un gāzveida dielektriķī (dielektriķa caursišana).
Ēriks Dālbergs
Ēriks Dālbergs (sv, arī Dahlbergh; 1625—1703) bija zviedru feldmaršals, kara inženieris, arhitekts.
Kā Zviedru Vidzemes ģenerālgubernators (1696—1702) vadīja Rīgas citadeles un sešu bastionu (1695), Karaļa vārtu (1683), Kārļa vārtu (1685), Daugavgrīvas cietokšņa būvi (1674—1694) un plānoja Alūksnes cietokšņa pārbūvi, kas netika īstenota. Pēc viņa projektiem celtas krustveida luterāņu baznīcas Apekalnā, Ļaudonā, Vestienā (visas 1696. gadā) un Lazdonā (1699).
Dzīvesgājums
Dzimis 1625. gada 10. oktobrī Stokholmā necilā ģimenē kā Ēriks Jensons (Jönsson), agri kļuva bārenis. Trīsdesmitgadu kara laikā 1641. gadā beidza mācības rasēšanas skolā Hamburgā, pēc tam strādāja par rakstvedi zviedru okupētajā Pomerānijā, 1647. gadā kā zviedru armijas kara inženieris uzmērīja zviedru būvētos cietokšņus Pomerānijā, Meklenburgā, Brandenburgā un Vestfālijā. No 1650. līdz 1653. gadam papildināja savas rasēšanas prasmes pie vācu arhitekta Georga Andreasa Beklera (Böckler) Frankfurtē pie Mainas, vēlāk zīmēšanas skolās Itālijā (1655—1656).
Slomņiki
Skavina ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz ziemeļiem no Krakovas. 1564. gadā Slomņikos notika pirmā Polijas Reformātu baznīcas sinode.
Ēriks Dālbergs
Dzīvesgājums
No 1693. gada Dālbergs bija Zviedrijas karaļa Kārļa X Gustava padomnieks feldmaršala dienesta pakāpē un Brēmenes—Ferdenas ģenerālgubernators, no 1696. līdz 1702. gadam Rīgas un Zviedru Vidzemes ģenerālgubernators. Dālberga vadībā Latvijā un Igaunijā modernizētas nozīmīgas pilsētas nocietinājumu sistēmas. Dālbergs zīmēja pilsētu, cietokšņu un atsevišķu būvju plānus un skatus; šie zīmējumi publicēti krājumā Suecia Antiqua et Hodierna (1665—1714). Kā Tērbatas Universitātes kanclers 1699. gadā lika to pārcelt uz Pērnavu. Lielā Ziemeļu kara sākumā 1700. gadā vadīja Rīgas aizsardzību pret Saksijas karaspēka uzbrukumu un sasauca Vidzemes landtāgu, kas izjauca Patkula piekritēju plānu atjaunot Livonijas hercogistes autonomiju Polijas-Lietuvas vasaļatkarībā. 1702. gadā atvaļinājās un pārcēlās uz Stokholmu, kur miris 1703. gada 16. janvārī.
Kiānu Rīvss
Kiānu Čārlzs Rīvss (en, izrunā:, dzimis  Beirūtā, Libānā) ir kanādiešu aktieris. Aktiera karjeru uzsāka deviņu gadu vecumā ar lomām dažādās teātra izrādēs. Viņš vislabāk pazīstams ar lomām filmās "Bila un Teda neticamie piedzīvojumi" (1989), "Drakula" (1992), "Ātrums" (1994), "Džons Viks" (2014) un "Matrikss" triloģijā. Par jauna FIB aģenta lomu drāmā "Lūzuma punkts" (1991) viņu uzslavēja The New York Times kritiķe Dženeta Maslina, sakot, ka Rīvss demonstrē vērā ņemamu disciplīnu un sasniegumus. Par lomu filmā "Matrikss" saņēma Saturna balvas nomināciju kā labākais aktieris.
Paralēli lomām kino darbojas teātra mākslā. Viņš attēloja princi Hamletu Manitoba Theatre Centre izrādē "Hamlets". Holivudas slavas alejā tika atklāta viņa zvaigzne.
Jānis Lidmanis
Dzīvesgājums
Dzimis 1910. gada 18. janvārī. Mācījās Rīgas pilsētas 8. pamatskolā, tad Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijā (1925-1929). Līdztekus spēlēja LSB basketbola komandā. 1934. gadā iestājās kara dienestā un pārgāja uz ASK basketbola komandu. Vienlaikus J. Lidmanis spēlēja arī futbolu LSB un vēlāk RFK rindās.
Trīs reizes kļuva par Latvijas čempionu basketbolā (1928, 1931, 1932). Latvijas basketbola izlases sastāvā aizvadīja 14 spēles. Pirmais Eiropas čempions 1935. gadā. Latvijas futbola izlases sastāvā aizvadīja vairāk nekā 50 spēļu un guva 2 vārtus, 1930. gados bijis tās kapteinis. Lidmanis spēlēja Rīgas FK, stiprākajā Rīgas klubā tajā laikā.
Otrā pasaules kara beigās Jānis Lidmanis ar dzīvesbiedri Annu 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1949. gadā izceļoja uz Austrāliju. Miris Melburnā, Austrālijā.
Zemgaliešu Biruta
Zemgaliešu Biruta (dzimusi 1878. gada 14. oktobrī, mirusi 1906. gada 15. decembrī) bija latviešu rakstniece, kuras vārds tiek saistīts ar dekadences posmu latviešu literatūrā.
Biogrāfija
Zemgaliešu Biruta (īstajā vārdā Konstance Augustīne Grencione) dzimusi 1878. gada 14. oktobrī Stāmerienas muižā. Pašu pirmo izglītību viņa guva pie savas vecāsmātes Palsmanes muižā. Vēlāk viņas ģimene pārcēlās uz Rīgu, pēc tam – uz Doli.
Mācījās B. Freija meiteņu skolā Rīgā, kuru pabeidza 1895. gadā, kopā ar vecākiem dzīvoja Madlienā. No 1900. līdz 1903. gadam strādāja Maskavā par mājskolotāju kādā turīgā ģimenē. Brīvajā laikā viņa aktīvi apmeklēja bibliotēkas, muzejus, gleznu galerijas, teātrus, gūstot spēcīgus radošos impulsus. Pēc tam atgriezās Madlienā, kur pievērsās literārajai darbībai.
Zemgaliešu Birutas pirmās publikācijas parādījās laikrakstā Latviešu Avīzes 1905. gadā. Viņas pirmais padomdevējs literatūrā bija Augusts Saulietis, saglabājušās vēstules, kurās, atsaucoties uz Saulieša padomiem un kritiku, viņa sūtīja savus dzejoļus un izsacīja savas domas par literatūru.
1905. gadā viņa piedalījās revolūcijas notikumos un pārcēlās uz Rīgu, kur nokļuva jauno rakstnieku un mākslinieku bohēmā. Kad sākas reakcijas periods, viņa caur Pēterburgu un Somiju bēga uz Rietumeiropu. 1906. gada pirmo pusi Zemgaliešu Biruta pavadīja Parīzē, tās iespaidi ienāca arī viņas prozā (piemēram, stāstā Bulvāra ziediņš, Purva lakstīgala). Arī zem atsevišķiem dzejoļiem līdzās datējumam dzejniece norādījusi tapšanas vietu - Parīzi (piemēram, Nakts uz jūras).
Jau 1906. gada vasarā Biruta atgriezās Rīgā. Viņa publicēja stāstus un dzejoļus tikko nodibinātajā literatūras žurnālā Dzelme, kuru veidoja jauni autori, kas publikai kļuva pazīstami kā dekadentu grupējuma pārstāvji. 1906. gada augustā Zemgaliešu Biruta bija to deviņu rakstnieku vidū, kuri parakstīja tā dēvēto dekadences manifestu Mūsu mākslas motīvi, kas kopā ar literātu grupas fotogrāfiju tiek publicēts žurnālā Dzelme un saņem asu kritiku no marksistiski noskaņotiem kritiķiem.
1906. gada septembrī dzejnieci apcietināja un mēnesi pratināja sakarā ar viņas dalību revolūcijas notikumos. Atbrīvojot no cietuma, viņai aizliedza izbraukt no Rīgas. Domājams, daļa viņas draugu uzskatīja, ka Biruta nodevusi savus biedrus, tāpēc viņa nonāca izolācijā un vientulībā. Kādā izmisuma brīdī literāte izlēma noindēties. Pēc nedēļu ilgas agonijas slimnīcā viņā mira 1906. gada 15. decembrī, apbedīta Matīsa kapos. Bērēs piedalījās vairāki viņas domubiedri literāti. Zemgaliešu Birutai un viņas daiļradei bija veltīta plaša publikācija izdevumā Dzelme, iekļaujot gan viņas darbu publikācijas, gan draugu sacerētos veltījuma dzejoļus un īsprozu.
Darbi
Lai gan lielākajā daļā Zemgaliešu Birutas lirikas, kas tapusi 20. gadsimta sākumā, dominē intīmi subjektīvais, dziļi individuālais pārdzīvojums, pausts no sievietes pozīcijām, tomēr daļā dzejoļu konstatējamas „vētru un dziņu” laikmetam raksturīgas atbilsmes, arī zināma daļa klasiskajam romantismam tuvas mesiānisma, titānisma izjūtas, ko varētu traktēt kā jaunromantisma pasaulizjūtā balstītas modifikācijas.
Trīsdesmitajos gados Teodors Zeiferts rakstīja, ka "dzejnieces iekšējie pārdzīvojumi izsakās vispilnīgāk prōzaiskās skicēs", savukārt viņas dzejoļus šis literatūrkritiķis atzina par "pasmagiem", taču atsevišķi no tiem esot "maigi noskaņoti".
Zemgaliešu Biruta uzrakstīja arī aptuveni 20 prozas tekstu (skices, tēlojumus u. c.), kuru vidū ir arī viens dramaturģiskas ievirzes eksperiments jeb "dramatiska studija" divos cēlienos - Uz aizlauzta zara. Prozas centrā - indivīda (visbiežāk - sievietes), mākslinieka dvēseles pārdzīvojumi un brāzmainu jūtu ietekmēti likteņi Fin de siècle garā.
Rogozno
Rogozno - pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz ziemeļaustrumiem no Oborņikiem.
Pirmoreiz rakstos minēta 1192. gados. 1296. gadā Rogozno vai tās pievārtē (tadicionāli pēc leģendas - Serņikos (Sierniki) 6 kilometrus uz austrumiem no pilsētas) tika nogalināts Polijas karalis Pšemisls II. No XVIII gadsimta līdz 1919. gadam ietilpa Prūsijā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās atjaunotajā Polijas valstī.
17. trolejbusu maršruts (Rīga)
17. trolejbusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta trolejbusu maršruts, kas kursē no Purvciema līdz Centrālajai stacijai.
17. trolejbusu maršruta kopējais garums ir 18,367 km. Virziena Purvciems — Centrālā stacija kopējais garums ir 8,900 km, bet virziena Centrālā stacija — Purvciems kopējais garums ir 9,467 km.
17. trolejbusu maršrutu apkalpo RP SIA "Rīgas Satiksme" 2. trolejbusu parks.
Vēsture
1981. gadā maršruts tika pagarināts līdz Pilotu ielai. 1987. gadā, slēdzot trolejbusu satiksmi Vecrīgā, maršrutu saīsināja līdz Centrālajai stacijai.
No 2021. gada 22. maija sakarā ar Austrumu maģistrāles būvniecību (slēgta transportlīdzekļu kustība G. Zemgala gatvē) maršruts virzienā uz Purvciemu tika novirzīts no G. Zemgala gatves uz Vaidavas ielu (sabiedriskajam transportam izveidota braukšanas josla pretējā virzienā).
Maršruts
Virzienā Purvciems — Centrālā stacija trolejbusi brauc pa šādām ielām: Dzelzavas iela, Vaidavas iela, Kastrānes iela, Biķernieku iela, Viļa Ģelbes iela, Brīvības gatve, Brīvības iela, Brīvības bulvāris un Raiņa bulvāris.
Virzienā Centrālā stacija — Purvciems trolejbusi brauc pa šādām ielām: Raiņa bulvāris, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Brīvības gatve, Viļa Ģelbes iela, Biķernieku iela, Vaidavas iela un Dzelzavas iela.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Brīvības iela — Purvciems''' trolejbusi brauc pa šādām ielām: Buru iela, Laivu iela, Mūkusalas iela, Salu tilts, Lāčplēša iela, Gogoļa iela, Marijas iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Brīvības gatve, Viļa Ģelbes iela, Biķernieku iela, Kastrānes iela, Vaidavas iela un Dzelzavas iela.
Maršruts ar mainītu virzienu pieturvietas
Virzienā '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Brīvības iela — Purvciems''' ir 22 pieturas.
Bet virzienā Centrālā stacija — '''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)''' ir 8 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Brīvības bulvāris (pārdēvēta par Tērbatas iela )
Rūpnīca VEF (pārdēvēta par VEF )
Vairogu iela (pieturvieta slēgta)
Ūnijas iela (pārcelta pieturvieta / virziens uz Purvciems )
Stārķu iela (pieturvieta slēgta)
Veikals Minska (pārdēvēta par Nīcgales iela )
Vladislavs Ļistjevs
Vladislavs "Vlads" Ļistjevs ( — ) bija krievu žurnālists. Viņš bija pirmais Ostankinas Pirmā kanāla ģenerāldirektors.
17. trolejbusu maršruts (Rīga)
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Purvciems-3 (pārdēvēta par  Purvciems  )
Vladislavs Ļistjevs
Biogrāfija
Ļistjevs pabeidza sporta sabiedrības "Spartaks" skolu-internātu Sokoļnikos, Maskavā, un bija meistarkandidāts vieglatlētikā, PSRS čempions skriešanā uz 1000 m junioriem.
Dienēja Tamaņas gvardes divīzija sporta rotā.
Pēc sagatavošanas nodaļas 1977.g. iestājās Maskavas Valsts universitātes žurnālistikas fakultātas starptautiskajā nodaļā, kuru absolvēja 1982.gadā ar grādu "Televīzijas literārais darbinieks"'.
No 1982. gadā viņš strādāja par redaktoru PSRS Gosteleradio (Valsts televīzijas un radio komitēja) tiešraides uz ārzemēm redakcijā. 1987. gadā bija aicināts vadīt televīzijas programmu "Skatiens", kas kļuva visspopulārākā visā PSRS un bija priekštecis Latvijas Televīzijas programmai "Labvakar". Tajā laikā Ļistjevs kļuva ārkārtīgi populārs visā Padomju Savienībā ar reportāžam un raidījumiem tiešraidē.
Pēc PSRS sabrukuma  kopā ar kolēģiem izveidoja telekompāniju "ВИD", kura veidoja televīzijas programmas Ostankinas Pirmajam kanālam.
Kopš 1991. gada Ļistjevs bija kompānijas galvenais producents, bet kopš 1993. gada viņš bija ģenerāldirektors. Ļistjevs izveidoja televīzijas raidījumus "Brīnumu lauks", "Tēma" un "Sastrēgumstunda".
1995. g. janvārī Krievijā tika izveidota jaunais televīzijas kanals ORT (Sabiedriskā Krievijas Televīzija), Ļistjevs kļuva tās ģenerāldirektors. Tajā laikā lielas reklāmas aģentūras, tajā skaitā Sergejam Ļisovskam piederošs "Premjer-SV" kontrolēja visu reklāmu televīzīja un naudas plusmu. Lai izmaiņīt šo situāciju, kompānijas vadība pieņēma lēmumu pārtraukt reklāmu ORT un pasludināja reklāmas moratoriju. Šo lēmumu daži uzskata par Ļistjeva slepkavības iemeslu.
Ļistjevs tika nošauts savas mājas kāpņutelpā. Pirmā lode trāpīja plecā, bet otrā - galvā. Viņš netika apzagts. Visu 2. martu Ostankinas Pirmajā kanālā rādīja vienīgi Ļistjeva fotogrāfiju uz melna fona un uzrakstu "Vladislavs Ļistjevs ir nogalināts". Savu paziņojumu par šo slepkavību teica arī toreizējais Krievijas prezidents Boriss Jeļcins. Tiek ziņots, ka lietas izmeklētājs tika aizsūtīts piespiedu atvaļinājumā pēc tam, kad pateica, ka ir tuvu vainīgā atrašanai. Noilgums iestājās 2010. gadā.
Vladislavs Ļistjevs apbedīts 4. martā Vagaņkovas kapsētā netālu no dzejnieka un aktiera Vladimira Visocka.
Sjanova
Sjanova ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz austrumiem no Dravsko Pomorskes.
1343. gadā pilsēta ieguva Lībekas tiesības. Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Cānova. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Līvānu katoļu baznīca
Līvānu Svētā Erceņģeļa Miķeļa Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Līvānu novada centrā Līvānos, Baznīcas ielā 19. Dievnams ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Vēsture
Līvānu pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1678. gadā par poļu magnāta Leonarda Pocija līdzekļiem, kurš 1677. gadā no Jāņa de Ungerna bija iegādājies Līvānus. 1685. gadā bīskaps M. Poplavskis to konsekrēja Svētā Erceņģeļa Miķeļa godam. Līvānos jau tad draudzei bija savs prāvests, kas tajā laikā Latgales draudzēs bija reti.
1758. gadā ar draudzes locekļu atbalstu tika uzbūvēta jauna koka baznīca, kas atradās pašreiz esošās draudzes mājas vietā. Šo dievnamu iesvētīja Mogiļevas palīgbīskaps Jānis Benislavskis. Pēc šīs baznīcas iesvētīšanas draudzi sāka apkalpot laicīgie priesteri, jo draudzei bija Leonarda Pocija baznīcai dāvātie lieli zemes īpašumi. 1828. gadā Līvanu prāvests Ambrozevičs Caragrodas, tagad Jersikas muižas Gasporu sādžā uzcēla mūra kapelu Svētās Marijas Magdalēnas godam, kas 1930. gadā kļuva par draudzes baznīcu Madaleņas draudzei.
Pašreizējā dolomīta mūra baznīca tika uzcelta prāvesta Jāzepa Godļevska kalpošanas laikā 1861. gadā. Kokmateriālus dievnama būvniecībai deva Krustpils pils barons Korfs, kam piederēja arī Līvānu muiža. Attīstoties rūpniecībai, Līvānos pieauga iedzīvotāju skaits un visi ticīgie nespēja ietilpt dievnamā, tāpēc ar draudzes locekļu un barona Korfa atbalstu prāvesta Vitālija Treibšo vadībā laika periodā no 1907. līdz 1908. gadam baznīca tika paplašināta, torņa abās pusēs piebūvējot 60 m² plašas telpas, piemērojot tās baznīcas kopējam stilam un interjeram. Pirmā pasaules kara laikā baznīca tika sapostīta, bet tika atjaunota 1924. gadā prāvestu Vitālija Treibšo un Ādama Vizuļa vadībā.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Pēteris Vilcāns. Līvānu draudze sāka veidoties jau 16. gadsimtā. Draudzei ir septiņpadsmit kapsētas — Līvānu pilsētas kapsēta, Līvānu draudzes kapsēta, Veiguru kapi, Gaiņu kapi, Veceļu kapi, Gruguļu kapi, Saliešu kapsēta, Skrūzmaņu kapsēta, Mežancānu kapi, Molkolna kapi, Gercānu kapi, Muktupāvelu kapi, Mucenieku kapi, Iesalnieku kapi, Škaparu kapi, Upenieku kapi un Ļovānu kapi.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētā Erceņģeļa Miķeļa svētki (40 stundas), Svētā Jāņa Kristītāja diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas parādīšanās Lurdā, Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs braukšanas diena.
Tehniska informācija
Līvānu baznīca ir mūra trīs jomu celtne ar torni, skārda jumtu un koka grīdu. Tā ir 42 metrus gara un 20 metrus plata. Paredzēts atjaunot torņa smaili.
Interjers
Dievnamā redzama gleznotāja Georga Šenberga glezna "Svētais Jānis Kristītājs", 19. gadsimta sākuma 14 Krustaceļa staciju gleznas, vācu gleznotāja Fogela darbu kopijas.
Bārta
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Bārtas kroņa muižas (Oberbartau) centru. Par lielāku apdzīvoto vietu izauga pēckara gados kā kolhoza Bārta centrālais ciemats. Bārtā atrodas pagasta pārvalde, pamatskola, kultūras nams, bibliotēka, veikals, pasts, novadpētniecības muzejs un katoļu baznīca. Bārtas vecais pagastnams (1871) ir vietējas nozīmes kultūrvēstures piemineklis.
Daugavas Vanagi
Daugavas Vanagi (DV) ir trimdas latviešu organizācija.
Vēsture
Daugavas Vanagu organizācijas sākumi atrodami britu pārvaldītā karagūstekņu nometnē Beļģijā pēc Otrā Pasaules kara noslēguma. Daugavas Vanagu organizāciju dibināja šajā karagūstekņu nometnē 1945. gada 28. decembrī bijušie Latviešu leģiona kareivji. Jaunās organizācijas sākotnējie mērķi bija izpalīdzēt latviešu bijušiem karavīriem un viņu ģimenēm.
Aptuveni 25 000 latvieši bija ieslodzīti rietumu sabiedroto pārvaldītās karagūstekņu nometnēs. Lielākais skaits atradās britu pārvaldītās nometnēs ziemeļu Vācijā. Kaut daudzi bija izkaisīti starp daudzām nometnēm, apmēram 12 000 mājoja Cēdelgēmas nometnē Beļģijā. No darbības sākumiem 1945. un 1946. gadā Daugavas Vanagu organizētājiem bija atļauts sazināties ar latviešiem citās nometnēs, lai izveidotu tīklu savstarpējam atbalstam. Kaut sākumā biedri sastāvēja no bijušajiem leģionāriem, Daugavas Vanagu organizācijas dibinātāji cerēja ietvert visus latviešus viņu biedru rindās. Pēc viņu izlaišanas no karagūstekņu nometnēm 1946. gadā, bijušie zaldāti pārcēlās uz bēgļu nometnēm, kur viņi turpināja centienus piedāvāt savstarpēju atbalstu un izturēt savu vienotību.
1950. gadu sākumā, latvieši bēgļu nometnes atstāja un pārcēlās uz dzīvi Austrālijā, Rietumeiropā, Kanādā, Dienvidamerikā, un Amerikas Savienotajās Valstīs. Daugavas Vanagu organizācija gāja viņiem līdzi.
Caur gadu desmitiem Daugavas Vanagu biedri turpināja savu uzdevumu savākt un savienot latviešus, lai saglabātu latviešu nācijas vienotību. Ilgus gadus šo uzdevumu izprata kā cīņu par Latvijas atbrīvošanu no padomju varas. Daugavas Vanagi ir arī pūlējusies veicināt latviešu jauniešu izglītību un viņu iesaistīt ārpus Latvijas dzīvojošo latviešu kopienā. Tas tiek darīts, piedāvājot stipendijas un atbalstot latviešu skolas, korus, tautas deju kopas, teātru kopas, sporta komandas un daudzas un dažādas kulturālās nodarbības.
Mērķi un uzdevumi
Latviešu aprūpes biedrība Daugavas Vanagi (DV) ir bezpeļņas nevalstiskā organizācija ar šādiem uzdevumiem:
Organizatoriskā struktūra
Organizācijas Daugavas Vanagi pamatā ir vietējās Daugavas Vanagu apvienības un kopas, kas atrodas, kur latvieši mīt: Amerikas Savienotajās Valstīs, Kanādā, Austrālijā, Dienvidamerikā, Rietumeiropā un pašā Latvijā. Katras valsts Daugavas Vanagu apvienības sastāv valsts mēroga Daugavas Vanagu zemes valdē. Visas Daugavas Vanagu zemes valdes sastāv pasaules mēroga Daugavas Vanagu Centrālā valdē. Daugavas Vanadzes (sieviešu palīgdarbības organizācija) pamatā arī ir vietējās Vanadžu kopas, kas sadarbojās ar savām vietējām Daugavas Vanagu apvienībām un kopām. Vanadzēm ir savi zemes un pasaules mēroga organizācijas. Kopā Daugavas Vanagi un Vanadzes veido Daugavas Vanagu saimi.
Sarīkojumi un nodarbības
Vietējās Daugavas Vanagu apvienības un kopas rīko dažāda veida nodarbības par labu saviem biedriem un vietējai sabiedrībai. To skaitā ir koncerti, dzejas lasījumi, referāti, video izrādes, teātra izrādes, izbraukumi, izstādes, tirdziņi, un sporta spēles. Arī tiek rīkoti piemiņas, svētku, labdarības un citas sanāksmes. Dažas apvienības sponsorē teātru kopas, tautas deju kopas, skautu un gaidu vienības, dziesmu grupas un bibliotēkas.
Labdarības un palīdzības darbs
Katra Daugavas Vanagu apvienība un kopa sniedz dažāda veida atbalstu un palīdzību grūtībās nonākušiem tautiešiem Latvijā un visās zemēs, kur Daugavas Vanagu ir aktīvi. Starp tiem, kas saņem šo palīdzību, ir vecie ļaudis, slimie, invalīdi, daudzbērnu ģimenes un bāreņi. Sevišķu vērību piegriež bijušiem karavīriem un viņu ģimenēm. Pabalstus arī dod slimnīcām, bērnu namiem un labdarības fondiem.
Atbalsts kultūrai, izglītībai un jaunatnei
Katra Daugavas Vanagu apvienība un kopa arī atbalsta latvisko kultūru, izglītību un jaunatnes audzināšanu. Atbalstu dod latviešu skolām (Latvijā un citās zemēs), vasaras vidusskolām, stipendijām un vasaras nometnēm
Pasaules publikas izglītošana vēstures jautājumos
Daugavas Vanagi uzskata, ka cilvēkiem visā pasaulē ir jāzina un jārespektē patiesība par Latvijas vēsturi, it sevišķi par notikumiem padomju un nacistu okupācijas laikā. Tādēļ Daugavas Vanagu apvienības un kopas atbalsta: Latvijas Brīvības pieminekļa atjaunošanu; Latvijas okupācijas muzeju; Lestenes Brāļu kapus Kurzemē; Komunisma upuru pieminekļa veidošanu ASV galvaspilsētā Vašingtonā un Kanādas galvaspilsētā Otavā; un dažādus centienus izglītot pasaules publiku par visiem Latvijas 20. gadsimta vēstures aspektiem. Šim nolūkam Daugavas Vanagu Centrālā Valde 2000. gadā publicēja grāmatu Okupācijas varu nodarītie postījumi Latvijā 1940-1990, ISBN 91-87114-35-6. Daugavas Vanagi Kanādā 2009. gadā publicēja Edgara Jasūna Aiz Dzelzs vārtiem Internetā klausāmgrāmatu formātā. Kopš 2009. gada Daugavas Vanagu Mēnešraksts ir pieejams Internetā. Audio formātā publicētas Dr. Ulža Ģērmaņa „Latviešu tautas piedzīvojumi“ un „Pakāpies tornī“. Arnolda Šiņķa 1954. gadā izdota grāmata „Kurzemes cietoksnis“ 2010. gadā ierunāta aplādes formātā.
Nepolitiska, nevalstiska, bezpeļņas organizācija
Daugavas Vanagi nepieslejas nevienai politiskajai partijai vai grupējumam, bet ikreiz atbalsta to, kas rīkojas saskaņā Daugavas Vanagu organizācijas idejām un mērķiem.
Nadvirna
Nadvirna ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ivanofrankivskas apgabala Nadvirnas rajona centrs. Apkaimē naftas ieguve.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1589. gadā kā apdzīvotā vieta Polijā pie Pņivas pils. Pilsēta attīstījās kā sāls ieguves centrs. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsētu iekļāva Austrijas impērijā (Austroungārijā), kur tā ietilpa līdz Pirmā pasaules kara beigām. No 19. gadsimta otrās puses apkaimē attīstās naftas ieguve.
Pēc Pirmā pasaules kara Nadvirna iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Nadvirna tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. līdz 1944. gadam Nadvirna atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Ekonomika
Pilsētā atrodas naftas pārstrādes uzņēmums.
Cilvēki
Nadvirna ir džudista Romāna Hontjuka (Роман Гонтюк, 1984) dzimtā pilsēta.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais tautas vai pasaules mūzikas albums
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais tautas vai pasaules mūzikas albums ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko mūsdienu tautas vai pasaules mūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā. Piecas reizes šo balvu ieguvuši Iļģi, bet trīs — Auļi.
Balva kopš 1998. gada tiek pasniegta katru gadu. Līdz 1999. gadam nominācijas nosaukums bija Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais folkloras albums, no 2000. līdz 2013. gadam — Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais mūsdienu tautas mūzikas albums, savukārt 2014. gadā tā ieguva savu pašreizējo nosaukumu.
Aizupīši
Aizupīši var būt:
Laibach
Laibach var būt:
Aizupīši (Dricānu pagasts)
Aizupīši ir skrajciems Rēzeknes novada Dricānu pagastā. Ciems atrodas pie vietējās nozīmes autoceļa Dricēni—Rogovka (V557), netālu no Taunagas jaunajiem kapiem.
Aizupīšos dzimis Boļeslavs Brežgo (1887_1957), Latgales vēstures pētnieks, arhīvists.
Plostagals
Plostagals (arī Plosti) ir ciems Dienvidkurzemes novada Bārtas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidos pie Elkupītes ietekas Bārtā un autoceļa P113 2,4 km no pagasta centra Bārtas, 30 km no novada centra Grobiņas un 233 km no Rīgas.
Plostagalā atrodas Bārtas katoļu baznīca un Plostnieku kapi. Pie Plostagala atrodas valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Bārtas senkapi, kā arī vietējas nozīmes piemineklis Franču senkapi.
Kiss
Kiss ir amerikāņu rokgrupa, kas izveidojusies Ņujorkā 1973. gadā. Grupas pamatā ir cita rokgrupa, Wicked Lester, kurā muzicēja KISS vokālists un ģitārists Pols Stenlijs, kā arī basģitārists Džīns Simonss. Vēlāk grupai pievienojās bundzinieks Pīters Kriss un Eiss Freilijs.
Vēstnieks
Vēstnieks ir oficiāls diplomāts kādā ārvalstī vai starptautiskā organizācijā, kas darbojas kā oficiāls savas valsts pārstāvis attiecīgajā ārvalstī vai organizācijā. Vēstnieks parasti strādā ārvalsts galvaspilsētā. Šī ārvalsts parasti atļauj vēstniekam kontrolēt īpašu teritoriju, sauktu par vēstniecību. Šī teritorija un darbinieki ir aizsargāti ar diplomātisko neaizskaramību un tos saista vēstniecības pārstāvētās valsts likumi.
Diplomātisko pārstāvju pakāpes (1815)
Saskaņā ar 1815. gada Vīnes kongresā pieņemto diplomātisko attiecību reglamentu diplomātiskie pārstāvji bija sadalīti vairākās pakāpēs:
Latvijas diplomātu pakāpes (1922-1940)
Saskaņā ar 1922. gadā Latvijas valdības apstiprinātajiem Noteikumiem par dienestu Ārlietu ministrijā diplomātiski konsulārais dienests dalījās sešās pakāpēs:
Visi pārējie ierēdņi, arī III šķiras sekretāri, piederēja pie tehniskā dienesta kā valsts civildienesta darbinieki.
The Patent Leather Kid
The Patent Leather Kid ir 1927. gada ASV mēmā filma. Filma parādīts stāsts par bokseri, kurš piedalās cīņās ārpus profesionālā ringa. Sākoties Pirmajam pasaules karam, viņu iesauc dienestā, un viņš dodas karot otrpus okeānam, kur, veicot varoņdarbu, tiek smagi ievainots. Filmā lomas atveido Ričards Bartelmess, Molija O'Deja, Lafords Deividsons, Metjū Betcs un Artūrs Stouns.
Filma ir Rūperta Hadžsa stāsta kino adaptācija. Filmas režisors ir Alfrēds Santels.
Galvenās lomas atveidotājs Ričards Bartelmess par tēlojumu tika izvirzīts 1. Kinoakadēmijas balvai nominācijā "Labākais aktieris galvenajā lomā".
Ēriks Raisters
Ēriks Raisters ( — ) bija Latvijas futbolists, kas Latvijas izlases labā nospēlēja 27 starptautiskās spēles starp 1934. un 1940. gadu.
Profesionālā karjera
Raistera pirmais profesionālais klubs bija JKS Rīga, klubs pazīstams pēc jaunu spēlētāju uzaudzināšanas, kuri vienmēr aizgāja spēlēt par lielākām un stiprākām komandām. Raisters pievienojās komandai un jau pirmajā gadā klubs nopelnīja vietu atpakaļ Virslīgā. Raisters par JSK spēlēja vēl divus gadus un abos gados klubs finišēja 5. pozīcijā Virslīgā un pirms 1934. gada viņš pievienojās RFK, kura labā viņš spēlēja līdz 1940. gadam. Raisteram spēlējot kluba labā izdevās trīs reizes triumfēt Latvijas līgā un divreiz Latvijas kausā futbolā (1937. un 1939. gadā).
Pēc tam, kad Latvija nonāca Padomju Savienības pakļautībā un visi iepriekšējie klubi tika izslēgti, Raisters sāka spēlēt par Rīgas "Dinamo" 1940. gadā, nākamajā gadā viņš sāka spēlēt par Minskas "Dinamo". Raisters nomira.
Lielas zivis ēd mazas zivis
Gravīras apakšā atrodami uzraksti latīņu un nīderlandiešu valodā. Latīņu valodā rakstīts: "Mazās zivis ir lielo zivju barība," — bet apakšā nīderlandiešu valodā: "Lūk, dēls, jau sen es zinu, ka lielas zivis ēd mazās."
Darbā attēlots, kā vīrs, kura seja nav redzama, ar milzīgu nazi atgriež lielas zivs vēderu; no tā slīd ārā mazākas zivis, kuru mutēs savukārt redzamas vēl mazākas. Uz naža asmens redzams imperatora simbols (globus cruciger), kas simboliski norāda, ka karaļi un imperatori dzīvo uz savu padoto rēķina. Darbā parādās arī lidojošas un divkājainas zivis.
.fi
.fi ir Somijas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD). Šo domēnu pārvalda FICORA, Somijas Telekomunikāciju regulators.
Lielas zivis ēd mazas zivis
Zīmējumu Brēgels parakstīja un datēja ar savu vārdu, taču, lai par darbu būtu lielāka interese, pēc tā veidotajā gravīrā atzīmēts, ka tās autors ir Hieronīms Boss. Uzskata, ka vārdu nomainījis darba publicētājs Hieronīms Koks. Atsevišķi kritiķi pieļauj, ka Brēgels tiešām, iespējams, ietekmējies no kāda pazuduša Bosa darba, taču lielākā daļa uzskata, ka viņš no Bosa tikai ietekmējies.
.fi
Somijas Unix lietotāju grupa no Tamperes nosūtīja pieteikumu domēna .fi reģistrēšanai. Pieteikums tika pieņemts un domēna administrācija tika nodota Tamperes Tehniskai universitātei. Vēlāk administrācija tika nodota FICIX, tad FICORA.
Agrāk FICORA noteica ļoti striktus domēna reģistrēšanas noteikumus. Domēna vārdu drīkstēja reģistrēt tikai juridiskas personas, kurām piederēja preču zīmes. Šī iemesla dēļ Somijas uzņēmumi reģistrēja domēnus zem citiem augstāka līmeņa domēniem. Šis noteikums tika mainīts.
Lielas zivis ēd mazas zivis
Gravīras autors (kurš strādāja pēc Brēgela metiem) ir Pīters van der Heidens.
.fi
.fi domēns ārpus Somijas bija zināms saistībā ar Penet remailer (anon.penet.fi), privātu serveri, kurš ļāva sūtīt anonīmas e-pasta un Usenet vēstules deviņdesmito gadu sākumā.
Kopš iespējams reģistrēt skandināvu burtus (ä, å, ö), kaut arī nav ieteicama šo burtu izmantošana primāram domēnam.
Kopš arī privātpersonas var reģistrēt domēna vārdus. Tomēr pastāv dažādi ierobežojumi šim domēnam, piemēram, domēnu ar uzņēmuma nosaukumu vai preču zīmi var reģistrēt attiecīgais uzņēmums vai preču zīmes īpašnieks. Skatīt arī: .ax, Olandes lēnes augstāka līmeņa domēns.
Karlino
Karlino (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Kolobžegas pie Parsentas (Parsęta) upes.
Viduslaikos Kamminas bīskapu teritorijā. Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Kerlina pie Perzantes (de). 1945. gada martā pilsētas pievārtē cīnījās Waffen-SS franču daļas. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
1980. gadā pie pilsētas atrada naftas atradnes, tomēr tās izrādījās nepietiekamas rūpnieciskai ieguvei.
Plosti
Plosti ir ciems Tukuma novada Kandavas pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P130, Abavas upes krastā.
Pie ciema ir tūisma centrs "Plosti". Ciems atrodas Abavas senlejas teritorijā.
Latvijas rāpuļu sugu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā ir apkopotas visas Latvijā savvaļā sastopamās rāpuļu sugas.
Ļubļana
Ļubļana (sl) ir Slovēnijas galvaspilsēta, kā arī tās galvenais finanšu un kultūras centrs. Tā atrodas valsts centrālajā daļā, Savas pietekas Ļubļanicas krastos.
Vēsture
Pilsētas apkārtnē atradās romiešu pilsēta Emona (Colonia Emona (Aemona) Iulia tribu Claudia).
Hābsburgu impērijā Laibaha bija Karniolas (Carniola) (slovēņu- Kraņskas (Kranjska), vācu- Krainas (Krain)) hercogistes galvaspilsēta.
1809.-1813. gados, Napoleona karu laikā, Laibaha bija franču Ilīrijas provinču (Provinces illyriennes) galvaspilsēta. 1821. gadā Laibahā notika Laibahas kongress.
Pēc Austroungārijas sabrukuma 1918. gadā, Ļubļana kļuva par Serbu, horvātu un slovēņu karalistes Dravas banovinas centru.
Otrā pasaules kara laikā Ļubļanu 1941. gada aprīlī ieņem Itālijas karaspēks. Okupācijas gados pilsēta tika apvilkta ar 32 kilometru garu dzeloņstiepļu žogu.
Pēc kara Ļubļana kļuva par Slovēnijas sociālistiskās republikas galvaspilsētu, bet 1991. gadā, pēc Desmitdienu kara, par neatkarīgās Slovēnijas galvaspilsētu.
Cilvēki
Ļubļanā dzimuši:
Aurēlijas
Aurēlijas (Aurelia) ir dzēlējzarndobumaiņu tipa scifozoju klases ģints.
Ārējais izskats
Aurēlijas medūzai ir samērā plakans lietussargs 30—40 cm diametrā. Diska apmalē ir daudz īsu taustekļu, kā arī astoņi apmales ķermenīši — ropāliji, kuros atrodas maņu orgānu komplekss. Lietussarga apakšpusē atrodas mutes atvere, no kuras uz leju nokarājas četri lieli mutes taustekļi. Pie mutes atveres atrodas četri akli iedobumi — bedrītes, kas uz āru atveras ar atverēm. Aurēlija parasti ir violetā krāsā, pie kam labi saskatāma iekšējā uzbūve (kanālu sistēma un it sevišķi violeti oranžas pakavveida gonādas).
Iekšējā uzbūve
Mutes atvere ved rīklē, kas savienojas ar diezgan plašu kuņģa dobumu, kurš veido četrus seklus kabatveida iedobumus. To dibenā atrodas daudzi dziedzerveidīgi gastrālie pavedieni. No kuņģa dobuma sākas daudzie gastrovaskulārās sistēmas radiālie kanāli, no kuriem citi zarojas, bet citi nezarojas. Visi tie ieplūst gredzeniskajā kanālā, kas iet gar lietussarga apmali. Radiālie kanāli iekšpusē izklāti ar skropstiņepitēliju, tādēļ barība pārvietojas pa kanāliem. Aurēlija ir plēsīga, barībai izmanto dažādus planktoniskos organismus.
Vairošanās un attīstība
Gonādās izveidojušies dzimumprodukti iznāk ārā caur mutes atveri. Ūdenī notiek apaugļošanās un izveidojas brīvi peldošs, ar skropstiņām klāts kāpurs — planala. Dažos gadījumos apaugļošanās un planulas attīstība notiek mātes organismā. Un medūza «dzemdē» gatavas planulas, kā, piemēram, Baltās jūras aurēlija. Planula kādu laiku peld, pēc tam nolaižas ūdensbaseina dibenā, piestiprinās, un no tās izveidojas mazs kausveida polips, tā sauktā scifostoma. Scifostoma aug un pēc tam sāk vairoties, īpatnēji pumpurodamās. Šī pumpurošanās notiek tādējādi, ka scifostoma ar šķērseniskām iežmaugām sadalās vairākos diskos, kas pakāpeniski atraujas no mātes organisma un pārvēršas par mazām medūzām, tā sauktajām efīrām. Šo procesu sauc par strobilāciju. Efīras, kas izveidojušās strobilācijas laikā, aug un pakāpeniski pārvēršas par pieaugušām medūzām. Aurēlijas attīstība no efīras līdz dzimumgatavam īpatnim parasti ilgst vairākus mēnešus (Vidusjūrā apmēram četrus). Tātad aurēlijai ir paaudžu maiņa, taču atšķirībā no hidroīdiem, kur pamatpaaudze ir polipi, scifozojiem turpretim pamatpaaudze ir medūzas, bet polipu paaudze ļoti vāji izteikta.
Ekoloģija un ģeogrāfiskā izplatība
Aurēlija ir viena no visplašāk izplatītajām scifomedūzām. Tā sastopama gandrīz visās jūrās. Noteiktā gadalaikā aurēlija parādās masveidīgi kā atklātajā jūrā, tā arī piekrastē. Parasti, izlaidušas olas, medūzas iet bojā, un dažkārt ar viļņiem tās lielā vairumā izskalo krastā recekļainu, puscaurspīdīgu disku veidā. Ausainā aurēlija (Aurelia aurita) sastopama arī Baltijas jūrā un Rīgas līcī.
Sistemātika
Aurēliju ģints pieder pie Semaeostomeae kārtas un Ulmaridae dzimtas. Ir zināmas 7 aurēliju sugas.
Ģints
Kelijs
Kelijs var būt:
Bābeles tornis (glezna)
"Bābeles tornis" (1563) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna. Gleznas pamatā ir Bībeles sižets par Bābeles torni, kas vēsta, ka cilvēki vēlējušies uzcelt torni, kas sniegtos līdz debesīm, bet Dievs viņus sodījis par lepnību un atņēmis kopīgo valodu, tāpēc viņi vairs nav varējuši saprasties un torni nav pabeiguši. Gleznā torni ieradies apskatīt karalis Nimrods, kurš pavēlēja to uzcelt.
Šo Bībeles sižetu Brēgels gleznojis vismaz divreiz, taču saglabājušās tikai divas no gleznām — "Bābeles tornis" un ""Mazais" Bābeles tornis".
Brēgels Bībeles sižetu atainojis ar daudzām reālistiskām detaļām — piemēram, fonā attēlojot pilsētu, torni novietojot netālu no ūdens, pa kuru iespējams pievest materiālus, precīzi attēlojot pacelšanas iekārtas utt.
Sūnuciems
Sūnuciems ir apdzīvota vieta Dienvidkurzemes novada Bārtas pagastā. Izvietojusies pagasta dienviddaļā pie Bārtas—Kalētu autoceļa 1,2 km no pagasta centra Bārtas, 26 km no novada centra Grobiņas un 232 km no Rīgas. Bieži tiek uzskatīts par Bārtas ciema daļu.
"Mazais" Bābeles tornis
"Mazais" Bābeles tornis (apm. 1563.g.) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna, kuras pamatā ir Bībeles sižets par Bābeles torņa celšanu. Kristīgajā mitoloģijā Bābeles tornis simbolizē lepnību.
Saglabājušās divas Brēgela gleznas ar šādu tematiku — "Bābeles tornis" un ""Mazais" Bābeles tornis". Pirmajā attēlots karalis Nimrods, kurš licis celt torni, — tādējādi Brēgels kritizē pasaulīgās varas ambīcijas. Šajā gleznā savukārt redzama reliģiska procesija, kas virzās uz augšu pa torni — tādējādi tiek kritizēta katoļu baznīca.
Biobio (nozīmju atdalīšana)
Biobio var būt:
Dagdas ģerbonis
Dagdas pilsētas ģerbonis ir viens no Dagdas pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts 1997. gadā.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais mūzikas albums bērniem
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais mūzikas albums bērniem ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko mūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā, kas domāts tieši bērniem.
Viļums Vēveris
Viļums Vēveris (1881—1910) bija latviešu aktieris un režisors Jaunajā Latviešu teātrī un dažādos Vācijas teātros. Viņš ir viens no 20. gadsimta sākuma latviešu teātra modernizētājiem.
Biogrāfija
Vēveris dzimis un uzaudzis, domājams, Rīgā, trūcīgā ģimenē, kas spējusi nodrošināt viņam tikai pieticīgu izglītību. Taču pašizglītojoties Vēveris realizēja savu mīlestību uz teātri, daudz lasīdams sava laika modernos autorus. Ap gadsimtu miju viņš kļuva par Rīgas Latviešu biedrības teātra koristu, vēlāk par Pilsētas vācu teātra koristu.