cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ņasas ezers
Dzīvā daba
Ezerā dzīvo arī dažādu sugu gliemji, kā arī bīstamā, šistosomatozi izraisošā bilharcija. Ilgus gadus šī bīstamā organisma klātbūtni ezerā valdības noliedza bailēs no tūrisma panīkuma, tomēr pēdējā laikā sabiedrība par to uzzina aizvien vairāk. Mazo zivtiņu, kas ēd šos gliemežus, izķeršana ir novedusi pie bilharciju savairošanās un ezera dienvidaustrumu daļā peldēties tagad ir bīstami.
Olimpija Liepāja
Olimpija bija Latvijas futbola klubs no Liepājas. 1920.—1930. gados "Olimpija" 7 reizes kļuva par valsts čempioniem. Pirmoreiz tas notika 1927. gadā. Vienīgais spēlētājs, kurš izcīnīja visus 7 meistartitulus bija pussargs Kārlis Tīls. 1930. gadā mūžīgā glabāšanā "Olimpija" ieguva Rīgas kausu (to mūžīgā glabāšanā piešķīra tai komandai, kura kausu ieguva trīs reizes pēc kārtas), kura izcīņā piedalījās visi Latvijas Futbola savienības klubi.
"Olimpija" sagatavoja 17 spēlētājus Latvijas izlasei, kuri, kopā izlasē nospēlēja 141 spēli, gūstot 12 vārtus. Visvairāk spēļu aizvadīja vārtsargs Harijs Lazdiņš, pussargs Rūdolfs Kronlaks un aizsargs Fricis Laumanis - 18. Visvairāk vārtu "olimpiešiem" guva Voldemārs Žins, kurš 10 spēlēs guva 5 vārtus. Visvairāk "Olimpijas" spēlētāju - 6 piedalījušies 1926. gada 21. augusta izbraukuma spēlē pret Lietuvu. Šajā spēlē Latvijas izlasei uzvaru kaldināja Pikols, Tils, Dambrevics, Blūzmanis, Dudaņecs un Feldbergs.
Klubs bija viens no futbola modes noteicējiem, jo tajā laikā par liepājniekiem vairāk titulus izcīnījusi bija tikai Rīgas FK - 8. 1936. gadā komandu sāka trenēt bijušais Austrijas izlases uzbrucējs Oto Fišers. Četrus gadus līdz kara sākumam viņa vadībā komanda piedalījās trijos čempionātos.
1932. un 1933. gadā komanda piedalījās arī Latvijas čempionātā hokejā, abās sezonās izcīnot uzvaru Liepājas zonas meistarsacīkstēs, taču čempionāta finālā piekāpjoties Rīgas "Unions" hokejistiem.
Zilā Nīla
Zilā Nīla (en, ar — An Nīl al Azraq), augštecē — Abaja (am), ir Nīlas lielākā pieteka Etiopijā un Sudānā. Dažkārt tiek uzskatīta par vienu no Nīlas satekupēm, kas to veido saplūstot ar Balto Nīlu. Tās garums pēc dažādiem avotiem ir 1450—1783 km, no kuriem 800 km ir Etiopijas teritorijā. Kristīgie etiopieši Abaju uzskata par vienu no četrām svētajām upēm, kas iztek no Ēdenes dārza.
Ģeogrāfija
Sākas Etiopijas kalnienē kā Mazā Abaja, tek cauri Tanas ezeram. 30 km lejpus Tanas ezera upe pārvar 45 m augsto Tisisata ūdenskritumu un tālāk ap 400 km tek dienvidu virzienā pa šauru un 900—1200 m dziļu kanjonu. Pie Dedženas upe pagriežas uz rietumiem un vēl pēc dažiem simtiem kilometru — uz ziemeļrietumiem un ietek Sudānas teritorijā, kur to sauc par Bahrelazraku — ‘Zilo upi’. Sudānas teritorijā Zilā Nīla uzņem savas lielākās pietekas Dunderu un Rahadu. Sudānas galvaspilsētā Hartūmā saplūst ar Balto Nīlu. Kuģojama 580 km garumā.
Krupinas apriņķis
Krupinas apriņķis ir Slovākijas Banska Bistricas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Banska Bistricas apgabala Banska Štjavnicas, Zvolenas un Veļki Krtīšas apriņķiem, kā arī Nitras apgabala Levices apriņķi.
Lučenecas apriņķis
Lučenecas apriņķis ir Slovākijas Banska Bistricas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Banska Bistricas apgabala Veļki Krtīšas, Detvas, Poltāras un Rimavska Sobotas apriņķiem, kā arī Ungāriju.
Detvas apriņķis
Detvas apriņķis ir Slovākijas Banska Bistricas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Banska Bistricas apgabala Brezno, Poltāras, Lučenecas, Veļki Krtīšas un Zvolenas apriņķiem.
Viktorijas ezers
Viktorijas ezers (arī Victoria Nyanza, Ukerewe, Nalubaale) ir lielākais ezers Āfrikā. Lielākais tropiskās joslas ezers pasaulē, otrs lielākais saldūdens ezers pasaulē. Salīdzinājumā ar savu izmēru ezers ir relatīvi sekls: maksimālais dziļums ir 84 metri, vidējais dziļums — 40 metri, tāpēc ezers ir septītais lielākais pasaulē pēc tilpuma. Ezera krasta garums — 3 440 km.
No Viktorijas ezera iztek Nīlas garākais atzars — Baltā Nīla. Lielākā ieteka — Kagera. Ezers atrodas uz plakankalnes netālu no Āfrikas Lielā lūzuma zonas.
Ģeoloģiskā vēsture
Ezers ir relatīvi jauns — tā gultne veidojusies pirms aptuveni 400 000 gadu, kad uz rietumiem tekošas senas upes aizšķērsoja tektoniskos procesos uz augšu pacelts Zemes garozas bloks.
Tā kā ezers ir samērā sekls, tas ir jutīgs pret klimata izmaiņām. Grunts paraugu analīze liecina, ka kopš izveidošanās Viktorijas ezers trīs reizes ir pilnībā izžuvis. Iespējams, ka šīs ezera izžūšanas saistāmas ar leduslaikmetiem, kad nokrišņu daudzums ievērojami samazinājās. Pēdējo reizi ezers izžuva pirms 17 300 gadiem un piepildījās pirms 14 700 gadiem. Tieši šo pēdējo 14 700 gadu gaitā ezerā paspējušas izveidoties daudzas zivju sugas, kas dzīvo tikai Viktorijas ezerā.
Atklāšanas vēsture
Pirmās rakstītās ziņas par ezeru nāk no arābu tirgotājiem, kas apceļoja Austrumāfriku, meklējot vērtīgas preces. 1160. gados arābi uzzīmējuši labas kvalitātes karti, kas ataino arī Viktorijas ezeru un norāda, ka no tā iztek Nīla.
Eiropieši ezeru pirmo reizi ieraudzīja tikai 1858. gadā (britu ceļotājs Džons Henings Speke). Ticēdams, ka milzīgais ezers ir Nīlas iztekas avots, Speke vēlāk ezeru nosauca britu karalienes Viktorijas vārdā. Dienvidos, pie Tangaņikas ezera, no slimības tajā laikā atkopās Spekes ceļojuma biedrs Ričards Bērtons. Starp abiem ceļotājiem izraisījās strīds par to, vai Viktorijas ezers ir Nīlas iztekas avots vai nav, jo Speke bija izdarījis tikai pieņēmumu, nevis redzējis pašu Nīlu. Rezultātā izcēlās plašas publiskas debates, kas sabiedrībā izraisīja lielu interesi par tālaika zinātnes pētījumiem, uz Austrumāfriku devās daudzas ekspedīcijas ar mērķi noskaidrot patiesību.
Labi pazīstamais britu pētnieks misionārs Deivids Livingstons Nīlas izteku nesasniedza un aizgāja par tālu rietumos, sasniedzot Kongo upes baseinu. Spekes hipotēzi apstiprināja amerikāņu žurnālists Henrijs Stenlijs, kurš veica maršrutu ap Viktorijas ezeru un atrada Nīlas izteku.
Ekoloģiskās un sociālās problēmas
Viktorijas ezeram ir ļoti liela loma miljoniem cilvēku dzīvē, tas pieder pie pasaulē visblīvāk apdzīvotajiem reģioniem. Cilvēka saimnieciskā darbība atstājusi negatīvu ietekmi uz ezeru. Lielu negatīvu ietekmi atstājušas ievazātas sugas, mežu izciršana, piesārņojums.
Ievazātās sugas
1954. gadā, lai palielinātu zivju nozveju, ezerā tika ielaists Nīlas asaris (Lates niloticus). Asara introdukcija turpinājās 10 gadus. Šī zivju suga ezerā pēkšņi sāka vairoties 1980. gadu vidū, līdz kļuva par dominējošo ezera ekosistēmas sugu. Ar līdzīgu mērķi ezerā tika ielaista Nīlas tilapija (Oreochromis niloticus).
Rezultātā ezera dabiskā fauna krasi izmainījās, simtiem tikai šai ezerā dzīvojošu zivju sugu ir tuvu izmiršanai vai izmirušas. Daļa lielajā ezerā izmirušo sugu ir saglabājušās mazākos ezeros Viktorijas ezera tuvumā.
Valstis ezera īpašnieces ir mēģinājušas vienoties par kopīgu darbību vismaz daļējai ezera ekosistēmas atjaunošanai. Pasaules Banka un Eiropas Savienība ir atbalstījušas ezera atjaunošanas programmas, kuras nav devušas lielus acīmredzamus rezultātus, bet palīdzējušas mainīt apkārtējo iedzīvotāju attieksmi pret ezera problēmām, izaudzināt kvalificētu vietējo speciālistu paaudzi.
Veiksmīgāka ir bijusi cīņa ar augu, kas ievazāts no tropiskās Amerikas, — ūdens hiacinti (Eichhornia crassipes), kura ap 1995. gadu klāja 90% no ezera piekrastes Ugandas teritorijā. Auga izplatību izdevās ierobežot ar tā dabiskā kaitēkļa — ūdens hiacinšu smecernieka (Neochetina eichhorniae) – palīdzību.
Vladimirs Einiņš
Vladimirs Einiņš (dzimis Vladimirs Eniņš, miris ) bija latviešu jūrnieks un politiķis.
Dzimis 1936. gada l. jūlijā Baltkrievijas PSR Mogiļevas rajona Gorjanu ciemā latviešu kolonistu ģimenē. Kopā ar ģimeni atgriezās Latvijā 1943. gadā un sāka dzīvot Jelgavas apriņķa Šķibes pagastā.
Mācījies Šķibes pamatskolā (1950), Jelgavas 1. vidusskolā (1955), Liepājas jūrniecības skolas Kuģu vadītāju fakultātē (1958), Pa­domju Savienības Komunistiskās partijas (PSKP) Augstākā partijas skolā Viļņā (1985).
Darba gaitas uzsāka Liepājas zvejnieku kolhozā “Boļševiks” kā kuģu vadītājs vietējā zvejas flotē (1959), pēc tam ekspedīcijas flotē Atlantijas okeānā kā stūrmanis (1960) un kā kapteinis uz dažādu tipu kuģiem (1961–1972). Strādāja kā kapteinis uz zvejas saldētājtralera “Dzintarzeme” (1972–1978), tad zvejnieku kolhozā “Boļševiks” kā priekšsēdētājs (1978–1990). Bijis Latvijas PSR Augstākās Padomes (AP) deputāts divos sasaukumos (1971–1980), PSKP biedrs (1965–1989).
Atmodas laikā darbojās Latvijas Tautas frontē (LTF), bija LTF Liepājas nodaļas kandidāts PSRS Tautas deputātu kongresa vēlēšanās, taču netika ievēlēts (1989).
1990. gadā ievēlēts LPSR Augstākajā Padomē kā Latvijas Tautas frontes kandidāts. Bijis viens no Augstākās Padomes deputātiem, kas balsojuši par 1990. gada 4. maija Neatkarības deklarāciju. Darbojās Jūras lietu komisijā, bija tās priekšsēdētājs (1991–1993).
Pēc Augtākās Padomes darbības bei­gām strādāja kā Liepājas ostas velkoņa “Namejs” stūrmanis (1993), Liepājas ostas valdes priekšsēdētāja vietnieks (1994–1997), ieņēma citus amatus, vienlaicīgi turpināja strādāt kā kuģu kapteinis.
Apbalvots ar IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni 1999. gadā, III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni 2000. gadā un 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Heimskringla
Heimskringla (no islandiešu valodas — 'Pasaules loks') ir Snorri Sturlusona sarakstītās sāgas par Norvēģijas un tās karaļu vēsturi.
Heimskringla ir Islandes valstvīra un dzejnieka Snorri Sturlusona (1178—1241) galvenais darbs, kurā attēlota Norvēģijas un tās karaļu vēsture no 9. gadsimta pirmās puses līdz 1177. gadam. Savos darbos Sturlusons jau bija tuvu modernās historiogrāfijai un centās psiholoģiski pamatot attēloto personu rīcību. Autors ir veicis kritisku pastāvošās tradīcijas pārbaudi, salīdzinot ar attiecīgā laika skaldu dzeju un sāgām.
Heimskringlas sāgas par Olavu Svēto LXXX nodaļā, kurā aplūkoti 1016. gada notikumi, cita starpā minēts, ka Upsālas ķēniņš Eriks Anundsons 860. gados karojis Igaunijā un Kursā.
Poltāras apriņķis
Poltāras apriņķis ir Slovākijas Banska Bistricas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Banska Bistricas apgabala Brezno, Rimavska Sobotas, Lučenecas un Detvas apriņķiem.
Igors Girkins
Igors Girkins (ru, dzimis Maskavā), pazīstams ar pseidonīmu Strelkovs (ru), ir Krievijas publicists, krievu nacionālists un monarhists, vairāku militāro konfliktu dalībnieks. Viņam bijusi nozīmīga loma vairākos militāros konfliktos, īpaši 2014. gadā Donbasa karā. Ukrainas varas iestādes viņu vaino terorismā un Eiropas Savienība iekļāva sankcijām pakļauto personu sarakstā.
Dzīvesgājums
Ieguvis vēsturnieka izglītību, taču humanitārās karjeras vietā devies karot uz Piedņestru.
Girkins bija Krievijas FDD dienestā līdz 2013. gada martam un uzdienēja līdz pulkveža pakāpei, uzskata, ka viņš piedalījās militārajās operācijās Čečenijā un Piedņestrā, iespējams, arī Bosnijas karā serbu spēku sastāvā.
2014. gada sākumā Girkins piedalījās Krimas okupācijā un Doneckas tautas republikas izveidošanā. Vairākus mēnešus viņš bija nemiernieku vadonis Slovjanskas pilsētā un viens no Donbasa zemessardzes vadītājiem. No maija līdz augustam I. Girkins bija Doneckas tautas republikas bruņoto spēku virspavēlnieks un aizsardzības ministrs. Augustā atkāpās no ministra amata un pameta Austrumukrainu. Ar laiku viņa attiecības ar pašpasludinātās republikas vadību sabojājās.
Pēc Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā Girkins asi kritizēja Krievijas karaspēka vadību par neveiksmēm karadarbībā, viņa Telegram kanāls ieguva 85 tūkstošus sekotāju. 2023. gada pavasarī viņš piedalījās "Sadusmoto patriotu kluba" radīšanā, kurā iekļāvās viņam līdzīgi domājošie imperiālisti, tai skaitā Viktors Alksnis. 2023. gada 21. jūlijā Krievijas mediji vēstīja par Girkina aizturēšanu, vainojot viņu Krievijas armijas diskreditācijā.
Uzrakstījis divas fantāzijas grāmatas — "Apburtās pils pasakas" (Сказки Заколдованного Замка) un "Heldibornas pils detektīvs" (Детектив Замка Хэльдиборн), kā arī daudzas publikācijas avīzē Zavtra.
Dalība pasažieru lidmašīnas notriekšanā
ASV Čikāgas tiesa neklātienē atzina Igoru Girkinu par vainīgu 2014. gada jūlijā virs Austrumukrainas notriektās pasažieru lidmašīnas katastrofā.
2022. gada 17. novembrī arī Nīderlandes tiesa atzina Igoru Girkinu kopā ar diviem citiem par vainīgu Malaizijas pasažieru lidmašīnas Boeing notriekšanā virs Ukrainas 2014. gada jūlijā un aizmuguriski piesprieda viņiem mūža ieslodzījumu. Kā Doneckas kaujinieku militārais komandieris, Girkins no Krievijas sagādāja "Buk" zenītraķešu kompleksa iekārtu.
Egila sāgas
Sāga par Egilu Skalagrimsonu (īslandiešu valodā: Egils saga) ir senīslandiešu mutvārdu historiogrāfijas avots, kas satur 87 nodaļas un pieder pie vēsturiskajām Īslandiešu sāgām.
Egila sāga latviski
Egila sāgas fragments, kas stāsta par vikingu sirojumu uz Kursu, publicēts izdevuma "Senās Latvijas vēstures avoti" 2. sējuma 1. burtnīcā kā 10. avots. Sāgas 46. nodaļas tulkojums latviešu valodā, ko veicis Roberts Klaustiņš, publicēts žurnāla Druva 1914. gada 1. numurā ("Kā Egils Skalagrimesons braucis vikingos uz Kurzemi"). Minētās nodaļas tulkojumu latviešu valodā sniedzis arī E.Dunsdorfs (skatīt: Dunsdorfs, E. Senie stāsti: Latvijas vēstures lasāmgrāmata. - Austrālijas Latvietis, Melburna, 1955., 18.-21.lpp.) Šo nodaļu tulkojusi arī M.Ūdre ("Egila vikinga brauciens uz Kurzemi" - LU Filoloģijas un filozofijas fakultāte, studiju darbs Nr.245, rokraksts).
Sanmarīno eiro monētas
Sanmarīno eiro monētas ir eiro monētas, kuras izdevusi Sanmarīno. Kopš 2002. gada eiro ir oficiālais maksāšanas līdzeklis Sanmarīno, nomainot Itālijas liru. Kad liras Itālijā nomainīja eiro, Sanmarīno vienojās par tiesībām kalt nelielu skaitu savu eiro monētu. Lai gan Sanmarīno neietilpst Eiropas Savienībā, Sanmarīno eiro monētas ir likumīgs maksāšanas līdzeklis.
Valsts puse
Uz lielākās daļas Sanmarīno monētu ir attēloti arhitektūras pieminekļi. Uz 2 eiro monētas ir attēlota Sanmarīno valdības ēka jeb Palazzo Pubblico. Uz 50 centu monētas ir attēloti trīs torņi — Lagaita, Lačesta un Ilmontale (La Guaita, La Cesta, Il Montale). Uz 10 centu monētas ir attēlots Sanmarīno Baziliks, bet uz 2 centu monētas ir attēlota Sanmarīno Brīvības statuja. Uz 5 centu un 1 centa monētām ir attēloti attiecīgi Lagaitas un Ilmontales torņi.
Atšķirīgas ir tikai 1 eiro un 20 centu monētas. Uz 1 eiro monētas ir attēlots Sanmarīno Republikas oficiālais ģerbonis, bet uz 20 centu monētas ir attēlots Svētais Marīno no kāda Gverčīno skolas eļļas gleznojuma.
2 eiro apgrozības piemiņas monētas
Sanmarīno ir izdevusi deviņas 2 eiro apgrozības piemiņas monētas. Pirmo monētu izdeva 2004. gadā par godu vēsturniekam un numismātam, Bartolomeo Borghesi. 2005. gadā izdeva monētu par godu fizikas gadam pasaulē, 2006. gadā par godu Kristofera Kolumba nāves 500. gadadienā. 2007. gadā izdeva monētu Džuzepes Garibaldi 200 gadu jubilejai. 2008. gadā izdeva monētu, kas veltīta Eiropas starpkultūru dialoga gadam. 2009. gada monēta veltīta Eiropas radošuma un inovācijas gadam. 2010. gada monēta ir veltīta Sandro Botičelli nāves 500. gadadienai. 2011. gadā izdeva monētu, kas veltīta Džordžio Vasari dzimšanas 500. gadadienai, bet pēdējo monētu izdeva 2012. gadā, kad visas eirozonas valstis kopā izdeva eiro banknošu un monētu ieviešanas desmitgadei veltītu monētu.
Davida
Davida (es; ), oficiāli Sanhosē de Davida (es), ir pilsēta Panamas rietumu daļā. Tas ir Čiriki provinces administratīvais centrs, un 2013. gadā tajā dzīvoja ap 144 tūkstošiem iedzīvotāju. Tā ir relatīvi bagāta pilsēta ar izteiktu sabiedrības vidusslāni un zemu bezdarba un nabadzības līmeni. Pilsēta atrodas pie Panamerikas automaģistrāles.
Banku sektora attīstība, infrastruktūras izbūve, kā arī lidostas paplašināšana un Davidas—Boketes automaģistrāle kopā ar komerciālās aktivitātes izaugsmi pilsētā ir padarījusi to par vienu no straujāk augošajiem reģioniem valstī. Pilsēta šobrīd ir Čiriki provinces ekonomiskais centrs un dod vairāk kā pusi no provinces kopprodukta. Tā ir trešā lielākā pilsēta valstī pēc iedzīvotāju skaita un IKP un lielākā pilsēta Panamas rietumdaļā.
Ločmele
Ločmele (vīriešu dzimtē Ločmelis) ir viens no populārākajiem Latgales iedzīvotāju uzvārdiem. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Jānis Gregors
Jānis Gregors (dzimis, miris ) bija virsleitnants, 5. Zemgales strēlnieku pulka komandieris (1918-1920), Kureļa grupas štāba adjutants.
Dzīvesgājums
Dzimis 1893. gada 2. aprīlī Jaunpiebalgas pagastā mācītājmuižas kalpa ģimenē. 1914. gadā beidzis Valmieras skolotāju semināru.
1914. gadā mobilizēts Krievijas armijā. 1916. gadā Petrogradā beidza Vladimiras karaskolu. Pēc tam kā virsnieks pārcelts uz 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulku. 1917. gadā pēc latviešu strēlnieku piesliešanās lieliniekiem palicis pulkā. 1918. gadā kļuvis par 5. Zemgales strēlnieku pulka (vēlāk 5. atsevišķā latviešu pulka) komandieri. Par dienestu Sarkanajā armijā saņēmis vairākus apbalvojumus, tai skaitā, apbalvots ar zelta pulksteni, bet 1919. gada 1. novembrī - ar Sarkanā Karoga ordeni. Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām izdevis pavēli par sava vadītā pulka demobilizāciju, uzdot strēlniekiem atgriezties Latvijā. Sakarā ar šo pavēli lielinieki izsludinājuši 10 000 rubļu godalgu par Gregora notveršanu.
Pēc atgriešanās Latvijā Gregors no 1921. gada strādāja par skolotāju Limbažu vidusskolā. 1924. gadā izturēja Izglītības ministrijas rīkotos eksternu pārbaudījumus vidusskolas kursa apjomā. Kopš 1925. gada strādāja Rīgas Skolotāju institūtā, no 1934. gada - par Jelgavas-Bauskas apriņķu tautskolu inspektoru. 1929. gadā iestājās Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātes Tiesību zinātņu nodaļā, ko beidza 1939. gadā, iegūstot ''mag. iur.'' grādu. Kopš 1940. gada strādājis par skolotāju Rīgas komercskolā.
Vācu okupācijas laikā 1942. gadā iecelts par Pašpārvaldes vidusskolu vicedirektoru. Kopš 1944. gada 28. jūlija bija Kureļa grupas štāba adjutants. 1944. gada 14. novembrī kopā ar visu Kureļa grupas štābu tika arestēts. 19. novembrī XVI SS un policijas tiesa Liepājā viņam un vēl septiņiem Kureļa grupas virsniekiem piesprieda nāvessodu nošaujot, ko izpildīja 20. novembra naktī.
Atrodoties Kureļa grupas štābā, rakstījis dienasgrāmatu, ko pēc Kureļa grupas likvidācijas uzglabājusi Biruta Kaģe, kas to 1945. gada 14. maijā pārvedusi to uz Zviedriju un nodevusi Leonīdam Siliņam.
Smalkais papagailis
Smalkais papagailis (Eclectus roratus) ir papagaiļu suga, kas mīt lietus mežos Klusā okeāna rietumu salās, galvenokārt Jaungvinejā. Smalkā papagaiļa tēviņa un mātītes apspalvojums tik ļoti atšķiras, ka sākotnēji tos uzskatīja par dažādu sugu pārstāvjiem.
Izskats
Abu dzimumu putni ir lieli un smagnēji, ar platu, stūrainu asti un masīvu knābi. Garums 35 cm, spārnu plētums līdz 70 cm. Apspalvojums laistās dažādās krāsās. Tēviņam tas ir mirdzoši zaļš, viņam ir sarkani sāni un spārnu apakšpuse, dzeltens knābis. Mātīte ir nedaudz mazāka un vēl krāsaināka. Galva, rīkle un spārni viņai ir spilgti sarkani un izteikti kontrastē ar spilgti zilajām krūtīm un purpursarkano spārnu apakšpusi, bet knābis — pilnīgi melns.
Izplatība
Sastopams Jaungvinejā, Zālamana salās un apkārtējās salās, ziemeļaustrumu Austrālijā un Moluku salās.
Uzvedība
Smalkie papagaiļi ir samērā skaļi, apvienojas baros, kuros var būt pat 80 putnu. Tas nav izturīgs lidotājs, toties labi kāpelē. Kāpelējot piepalīdz sev ar knābi.
Barība
Tāpat kā vairums papagaiļu sugu, arī smalkais papagailis ir augēdājs. Saulei uzlecot, pāri vai mazas grupiņas pamet nakšņošanas vietas un meklē barību koku lapotnē.
Tā barība ir pumpuri, ziedi, sēklas, augļi un nektārs. Nebrīvē šī suga ēd arī dārzeņus un zaļumus — salātus, kāpostus, pieneņu lapas. Pāris, kas nebrīvē audzina mazuļus, dienā apēd pusi kāpostgalvas.
Ligzdošana
Ligzdošanas periods nav saistīts ar noteiktu gadalaiku. Labvēlīgos laika apstākļos putni pārojas, kolīdz izaudzināti putnēni.
Ligzda atrodas koka dobumā, pārsvarā džungļu nomalē vai pļavā. Kad atrasts atbilstošs dobums, mātīte sasmalcina koksnes gabaliņus, lai izklātu dobumu un sagatavotu mīkstu pamatni. Tā izdēj divas olas, ko perē viena pati. Tēviņš regulāri atgriežas ligzdā un atnes mātītei barību.
Putnēni izšķiļas pēc 26 dienām, bet lidot iemācās apmēram 12 nedēļu vecumā. Kamēr nav kļuvuši pilnīgi patstāvīgi, putnēni visu laiku ir kopā ar vecākiem, ēd un guļ viņu uzraudzībā.
Aizsardzība
Smalkā papagaiļa skaits samazinās medību un džungļu izciršanas dēļ. Taču suga nav apdraudēta un vairumā izplatītās teritorijas nav aizsargājams. Dažās salās tiek audzēts kā mājputns.
Rūdolfs Bangerskis
Rūdolfs Bangerskis (dzimis, miris ) bija latviešu ģenerālis. Krievijas-Japānas kara (1904–1905), Pirmā pasaules kara (1914–1918) un Krievijas pilsoņu kara (1918–1920) dalībnieks.
Latvijas Republikas Kara ministrs (1924–1925, 1926–1928), no 1924. gada Latvijas Bruņoto spēku ģenerālis. Otrā pasaules kara laikā Latvijas ģenerālapgabala ģenerāldirekcijas darbinieks, tad Latviešu leģiona ģenerālinspektors (1943–1945).
Dzīvesgājums
Dzimis 1878. gadā Taurupes pagasta Līčkrogos rentnieku ģimenē. Rūdolfam vēl mazam esot ģimene pārcēlās uz Zaubes pagasta (toreiz Jaunpils pagasta) „Bungām”. Pirmā skolas gaitas uzsāka Zaubes pagastskolā. Pēc tam pabeidza Jaunjelgavas pilsētas skolu. 1895. gadā iestājās Krievijas impērijas armijā un dienēja apakšvirsnieku mācību bataljonā Rīgā. No 1897. gada dienēja 145. kājnieku pulkā Pēterpilī. Pēc diviem gadiem iestājās Pēterburgas junkurskolā, kuru pabeidza 1901. gadā, iegūstot podpraporščika pakāpi. Pēc tam dienēja 93. un vēlāk 96. kājnieku pulkā Pleskavā. 1901. gadā paaugstināts par podporučiku. No 1904. līdz 1905. gadam piedalījās Krievijas—Japānas karā. Bija 36. kājnieku pulka rotas komandieris. 1905. gadā paaugstināts par poručiku, bet 1910. gadā par štābskapitānu. 1912. gadā iestājās Ģenerālštāba akadēmijā. Sākoties Pirmajam pasaules karam, atgriezās 36. kājnieku pulkā, kur komandēja rotu. Neilgi pēc tam iecelts par virsnieku 4. armijas štābā, bet pēc tam 31. armijas štābā. No 1915. gada augusta bija 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljona komandieris. No 1916. gada novembra līdz decembrim bija 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulka komandiera vietas izpildītājs. Ziemassvētku kaujās Apvienotās latviešu strēlnieku divīzijas štāba priekšnieks. 1917. gada janvārī viņu iecēla par 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka komandieri, bet 24. janvārī par 17. Sibīrijas pulka komandieri. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada martā pulkvedi Bangerski atvaļināja no dienesta.
Krievijas pilsoņu kara sākumā 1918. gada vidū viņš Jekaterinburgā iestājās Sibīrijas pretlielinieciskajā armijā, bija dežūrējošā ģenerāļa vietas izpildītājs, 2. Urālu kalnu strēlnieku divīzijas (vēlāk 7.) štāba priekšnieks, tad divīzijas komandieris. 1919. gada februārī Bangerski paaugstināja par Kolčaka armijas ģenerālmajoru, atkāpšanās laikā 1919. gada oktobrī viņu iecēla par 2. Ufas strēlnieku korpusa komandieri, bet vēlāk par Ufas armijas grupas komandieri. 1920. gada sākumā viņš bija 2. Ufas strēlnieku divīzijas komandieris, augustā paaugstināts par ģenerālleitnantu. Pēc Simīrijas armijas sagrāves 1920. gada decembrī atvaļinātais ģenerālis Bangerskis devās uz Ķīnu un 1921. gadā atgriezās Latvijā.
1924. gada sākumā viņs pulkveža pakāpē sāka dienestu Latvijas Bruņoto spēkos, bija 1. Kurzemes kājnieku divīzijas komandieris, Kara ministrs (1924–1925, 1926–1928). Izdevuma „Latviešu Strēlnieks” redakcijas kolēģijas loceklis 1927. un 1933. gadā. 1928. gada jūlijā tika iecelts par 3. Latgales kājnieku divīzijas komandieri. Šo vietu viņš ieņēma līdz 1930. gada augustam. Oktobrī iecelts par Augstāko militāro kursu (vēlākā karaskola) priekšnieku. No 1933. līdz 1936. gadam komandēja 4. Zemgales kājnieku divīziju. 1936. gadā tika atvaļināts, jo bija sasniedzis maksimālo dienesta vecumu. Pēc tam strādāja akciju sabiedrībā „Ķieģelis”, kur bija direktors.
Pēc Latvijas okupācijas dzīvoja savā lauku saimniecībā. Represijas viņu neskāra. Vācu okupācijas laikā bija Latviešu pašpārvaldes Tieslietu ģenerāldirekcijas referents (1942–1943), no 1943. gada 10. aprīļa līdz 1945. gada 20. maijam SS grupenfīrers (ģenerālleitnants) Bangerskis bija Latviešu leģiona ģenerālinspektors. Pats amats gan viņam nedeva nekādas iespējas tieši komandēt vai vadīt ar Latviešu leģionu saistītos procesus, tomēr viņš darīja daudz, lai palīdzētu un aizstāvētu latviešus sarežģītos brīžos. 1945. gada 20. februārī Potsdamā viņu iecēla par Latvijas Nacionālās komitejas prezidentu. 29. aprīlī Bangerskis izdeva pavēli, ar kuru atbrīvoja visus Vācijas teritorijā karojošos latviešu karavīrus no dotajām saistībām (arī zvēresta). Pēc kara beigām 1945. gada 20. maijā viņu internēja Lielbritānijas okupācijas varas pārstāvji. Pēc atbrīvošanas 1946. gada beigās Bangerskis dzīvoja Oldenburgas bēgļu nometnē, darbojās Daugavas Vanagu organizācijā. Apbalvots ar Daugavas Vanagu zelta nozīmi. Uzsāka rakstīt memuārus, kurus nepaspēja pabeigt. 1958. gada 25. februārī viņu notrieca automašīna. No satiksmes negadījumā gūtajiem ievainojumiem miris. Apglabāts Vācijā, bet 1995. gada 16. martā Rūdolfa Bangerska mirstīgās atliekas Leģionāru piemiņas dienā pārapbedīja Brāļu kapos. Rūdolfs Bangerskis bija latviešu studentu konkordijas Konkordija Valdemārija biedrs.
Jaunā Latvija (laikraksts)
"Jaunā Latvija" bija Latvijas Centrālās Padomes nelegāls izdevums. Vienīgais numurs izdots 1944. gada 10. martā.
Laikraksta "Jaunās Latvija" izdošana tiek saistīta ar Latvijas Centrālās Padomes (LCP) Ārlietu un Informācijas komisiju darbību. Kā tās izdošanas iniciatori tiek minēti LCP priekšsēdētājs Konstantīns Čakste un LCP loceklis Fēlikss Cielēns. Laikraksta pirmais un vienīgais numurs iznāca 1944. gada 10. martā. Literatūrā atrodamais apgalvojums, ka iznākuši divi numuri, līdz šim nav guvis nekādu apstiprinājumu.
Laikrakstu ar pavairojamo iekārtu Jelgavā 1000 eksemplāros iespieda Lauksaimniecības akadēmijas docents V. Eihe, viņa dzīvesbiedre A. Eihe un asistents H. Zeltiņš.
Laikraksts sastāvēja no divām lapaspusēm, kurās bija sniegtas ziņas par starptautisko stāvokli, kā arī izklāstītas Latvijas tālākās politiskās attīstības vadlīnijas LCP skatījumā.
Panama (cepure)
Panama ir viegla cepure, kas pīta no sausām torkiljas (Carludovica palmata) auga lapām. Cēlusies no Ekvadoras, kur šo cepuru tradicionālajai pīšanas tehnoloģijai 2012. gadā piešķirts UNESCO Nemateriālā kultūras mantojuma statuss.
Panamas parasti tiek izgatavotas gaišā krāsā un gaisu labi caurlaidošas, bieži tiek valkātas kopā ar vieglām vasaras drēbēm.
Vēsture
Šāda tipa pītas cepures Ekvadorā tika izgatavotas jau 17. gadsimtā. 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā tās, tāpat kā citas Ekvadorā ražotas preces, vispirms tika nogādātas Panamā un tikai no turienes pircējiem Ziemeļamerikā, Āzijā un Eiropā, no kurienes arī cēlies šī izstrādājuma nosaukums. Šāda tipa cepuru popularitāte strauji auga Kalifornijas zelta druža laikā, kad bieži vien ceļotāji tur nokļuva caur Panamu, kā arī Panamas kanāla būvniecības laikā, kur liela daļa strādnieku valkāja šādas cepures.
Bajas ezers
Bajas ezers (en, fil) ir saldūdens ezers Filipīnās, valsts lielākais ezers. Izvietojies Lusonas salas dienviddaļā, dienvidaustrumos no Manilas. Izveidojies apdzisuša vulkāna kalderā, veido kriptodepresiju. Ezeram ir W burta forma, ko veido divas no ziemeļiem ezerā iestiepušās pussalas un Talimas sala. Ezeram 21 pieteka, notece pa Pasigas upi uz Manilas līci. Ezers ir primārais saldūdens zivju ieguves avots Filipīnās. Nosaukums cēlies no Bajas pilsētas ezera dienvidu krastā un spāņu valodas vārda laguna, ar ko apzīmē arī saldūdens ezerus.
Hardturm
Hardturm ir futbola stadions, kurš atrodas Cīrihē. Kopš 1929. gada tās ir mājas Šveices futbola klubam Grasshopper-Club Zürich, kā arī bija viens no Pasaules kausa 1954 stadioniem. Kad stadionu atklāja 1929. gadā, tā ietilpība bija 27 500 vietas. Pēc vairākkārtējām pārbūvēm 1986. gadā, kad stadiona saimnieks - Šveices futbola klubs Grasshopper-Club Zürich - svinēja savu 100 gadu jubileju, tas spēja uzņemt līdz pat 38 000 skatītājiem. Pašlaik stadiona ietilpība ir 17 600 vietas.
Jaunais stadions
Nākamajos 5 gados ir plānots stadionu pārbūvēt kārtējo reizi un tā ietilpību palielināt līdz 30 000 vietām. Kamēr citam Cīrihes futbola klubam FC Zürich tiek pārbūvēts mājas stadions Letzigrund Eiropas čempionāta 2008 vajadzībām, tikmēr arī šim klubam šis ir mājas stadions uz vienu sezonu. Grasshopper's fani protestēja, līdz ar to FC Zurich fani (iesaukti par "Südkurve") savstarpējā spēlē atradīsies tikai stadiona rietumu stūrī, no kurienes vērot spēli. Tas tika izdarīts drošības apsvērumu dēlj. Līdz šim šis stūris tika atvēlēts pretinieku līdzjutējiem.
Mosula
Mosula ( al-Mawṣil; Nînwe; kurdu: Mûsil/Nînewe) ir pilsēta Irākas ziemeļos pie Tigras upes. Ninīves muhafaza centrs. Pilsētas iedzīvotāju sastāvs ir daudznacionāls — kurdi, arābi, asīrieši. Lielākā daļa pilsētas iedzīvotāju pēc reliģiskās piederības ir musulmaņi sunnīti.
Vēsturiski Mosula ir Bībelē minētā Ninīve — senās Asīrijas galvaspilsēta. No pilsētas vārda cēlies muslīna nosaukums.
Vēsture
Pilsētas vēsture ir vismaz 8000 gadus veca. Mūsdienu Mosulas priekšpilsēta Ninīve no 8. līdz 7. gadsimtam p.m.ē. bija Asīrijas valsts galvaspilsēta. Kopš 6. gadsimta p.m.ē. Ninīves priekšpilsēta Mosula bija ievērojams tirdzniecības centrs. Tā ietilpa Seleikīdu impērijā, vālāk Partiešu valstī. Īsu brīdi to kontrolēja romiešu imperators Trajāns. Mosulā atrodas Vecās Derības praviešu Jonas un Nahuma (Nauma) kapenes un tā ir nestoriānisma sens centrs. 637. gadā Mosulu ieņēma musulmaņu otrais kalifs Omārs. VIII gadsimtā Omeijādu dinastijas laikā Mosula kļuva par Mezopotāmijas galvaspilsētu. No 1127. gada tā bija Zengīdu dinastijas varas centru. 13. gadsimtā Mosulu ieņēma un nopostīja mongoļi un tā vairs neatguva iepriekšējo ietekmi.
No 16. gadsimta līdz 1918. gadam Mosula bija Osmaņu impērijas sastāvā un bija Musulas vilājeta centrs. 1918. gada oktobrī pilsētu ieņēma britu karaspēks un tā iekļāvās Irākā, kas tika apstiprināts ar 1926. gada Lozannas līgumu. 1920. gados pilsētas apkārtnē sāka iegūt naftu un tas veicināja Mosulas izaugsmi. Sadama Huseina laikā Mosula tika pakļauta sistemātiskai "arabizācijai".
Līdz 2014. gadam Mosulā bija lielākā kristiešu (dažādu Austrumu pareizticīgo baznīcu pārstāvju) proporcija Irākā, kā arī tā bija jazīdu reliģijas galvenais centrs. Irākas pilsoņu kara laikā 2014. gada jūnijā Mosulu ieņēma teroristu organizācija Islāma valsts. 2016. gada oktobrī Irākas armija kopā ar kurdu karaspēka vienībām un ASV un Francijas gaisa spēku atbalstu uzsāka kaujas operāciju Mosulas atgūšanai, kas turpinājās līdz 2017. gada jūlijam, kad Irākas valdība paziņoja par pilnīgu pilsētas atbrīvošanu.
Cilvēki
Mosulā vai tās apkārtnē dzimuši:
Bada spēles: Zobgaļsīlis. 2. daļa
"Bada spēles: Zobgaļsīlis. 2. daļa" (en) ir 2015. gada ASV fantastikas filma, kuras režisors ir Frānsiss Lorenss. Filmas sižets veidots pēc Sūzenas Kolinsas grāmatas "Zobgaļsīlis".
Filmas pirmizrāde notika. Šī ir pēdējā daļa "Bada spēļu" filmu sērijā.
Monro doktrīna
Monro doktrīna (en) bija ASV ārpolitikas princips attiecībā uz Latīņamerikas valstīm. Tas bija ārpolitikas stūrakmens, ko ASV 5. prezidents Džeimss Monro deklarēja savā gadskārtējā uzrunā Kongresam (State of the Union Address). Pats nosaukums "Monro doktrīna" tika izveidots 1850. gadā.
Doktrīnā tika noteikts, ka ASV neiejauksies Eiropas valstu savstarpējās attiecībās (tai skaitā karos), bet jebkuras Eiropas valsts mēģinājums veidot ietekmes sfēru Dienvidamerikā vai Ziemeļamerikā tiks uzskatīts par agresijas aktu pret ASV. Vēl tika noteikts, ka ASV atzīs esošās Eiropas valstu kolonijas Amerikā.
2013. gada novembrī ASV valsts sekretārs Džons Kerijs atcēla šo doktrīnu, paziņojot, ka tā bijusi kļūda.
Rukvas ezers
Vecākas kartes rāda, ka ezeram ir divas daļas, taču kopš 1980. gada ezera līmenis ir cēlies un aizvien biežāk abas daļas savienojas.
Pirmās ziņas par ezeru ir no Džona Spekes Nīlas iztekas meklēšanas ekspedīcijas, kas bija dzirdējis par šo ezeru kā par nepārejamu purvu. Pirmais no eiropiešiem ezeru no attāluma 1880. gadā ieraudzīja skotu ģeologs un ceļotājs Džozefs Tomsons.
Dabas daudzveidība
Ezerā dzīvo endēmas zivju sugas, tas ir nozīmīga ūdensputnu atpūtas, barošanās un ligzdošanas vieta. Ik gadus ap 80 000 sārto pelikānu (Pelecanus onocrotalus) izmanto ezeru kā ligzdošanas vietu. Ezera rietumu krastā dzīvo daudz krokodilu.
Lielākā daļa ezera atrodas dabas aizsargājamā teritorijā — Katavi nacionālajā parkā (Uvandas medību rezervātā).
Senprūšu valoda
Senprūšu valoda (Prūsiskan vai Prūsiska bilā) ir izmirusi valoda, kas pieder pie indoeiropiešu valodu grupas baltu zara, rietumbaltu valodu atzara. Tā pastāvēja līdz 18. gadsimta beigām vai 19. gadsimta sākumam Prūsijā (mūsdienu Kaļiņingradas apgabala un Polijas Varmijas-Mazūrijas vojevodistes teritorijā, un Lietuvas Rusnes salā).
Dialekti
Senprūšu valodai ir 2 galvenie dialekti: Sembas un Pamedes dialekts ar savstarpēji spēcīgām atšķirībām. Senprūšu valodai radniecīga bija kuršu valoda un jātvingu valoda, pēdējā, visticamākais, bija dialekts.
Sembiski: As asma. Pamediski: Es esmi. Jātvingiski: As esmā. Kursiski: Ës ësma.
Vēsture
Senākais teksts baltu valodās ap 14. gadsimta vidu ir pierakstīts prūšu valodā — tā sauktā Bāzeles epigramma. :
Lai novērstu jaunu sacelšanos iespējamību, ordenis prūšu teritorijā ap 14. gadsimtu iepludināja lielu skaitu kolonistu. Pēc dažu pētnieku domām, ap 1400. gadu jau tikai apmēram puse no iekaroto zemju 270 000 iedzīvotājiem vēl bija prūši. Tā kā lielākā daļa prūšu bija zemnieki, tiem aizliedza apmesties pilsētās, tāpēc tur prūšu skaits bija niecīgs. Šajā laikā strauji arī samazinājās prūšu valodas loma un tā saglabājās vien kā prūšu zemnieku mājas sarunvaloda, jo prūšu aristokrātija jau bija pārvācojusies. Prūšu zemnieku pārvācošanās sākās 15. gadsimtā pēc 1410. gadā notikušās Grunvaldes kaujas, kurā Jagaiļa un Vītauta apvienotie lietuviešu un poļu spēki sagrāva Vācu ordeņa bruņiniekus. Daudzi vēl brīvie prūšu zemnieki bēga uz vāciskajām pilsētām, bailēs, ka viņu zeme un viņi varētu tikt pārdoti kā dzimtcilvēki valsts parādu nomaksāšanai.
Tomēr, sākot ar 15. gadsimtu, baznīca pieprasīja, lai prūši savā dzimtajā valodā prastu tēvreizi, ticības apliecību un Marijas sveicināšanu, jo mācītāji bija vācieši, kas prūšu valodu neprata un vajadzības gadījumā izmantoja tulkus. Pēc 1525. gada, vācu ordeņa valsts lielmestram Albrehtam Hohencollernam pieņemot luterticību un iepriekš ordeņa kontrolētajās zemēs izveidojot Prūsijas hercogisti, sākās pirmo reliģisko rakstu tulkošana prūšu valodā. 16. gadsimta vidū, 1545. un 1561. gadā, tika izdoti trīs sembiešu dialektā sarakstīti katķismi, jo noprotams, ka tieši Sembas novadā bija visvairāk prūšu, kas vēl neprata vācu valodu. Tomēr pēc 1561. gada tika strauji turpināta prūšu pārvācošana un neviena grāmata prūsiski vairs netika izdota. 17. gadsimtā atrodamas ziņas vairs par atsevišķām vietām, kur cilvēki vēl runā prūšu valodā. Ap 1700. gadu vienā no Pēterburgā esošajiem prūšu katķisma eksemplāriem atrasts ieraksts :
1548. gadā iespiesti Desmit baušļi senprūšu valodā:
Vācu krustnešiem asimilējot un sajaucoties ar prūšiem, radās Prūsijas vācu valoda jeb tā sauktais lejasprūsiskais dialekts (Niederpreussisch), viduslejasvācu valodas dialekts ar daudziem aizguvumiem no baltu prūšu valodas, kas līdz 1945. gadam bija izplatīts Austrumprūsijā, Sembas pussalā (šobrīd tikai emigrācijā). Prūši, kas pārvācošanas politikas dēļ lingvistiski asimilējās pēc 18. gadsimta, skolu un literārās telpas dēļ runāja literārajā vācu valodā.
Sākot ar 1930. gadu Nacistiskā Vācija Austrumprūsijā īstenoja pārvācošanas programmu, kas skāra arī vietvārdus (pavisam mainīti tika 56,7% vietvārdu), bet no 1945. gada, kad Austrumprūsiju okupēja Padomju Savienība, baltisko vietvārdu lietojums tika aizliegts pilnībā. Pilsētas un ciemati tika pārsaukti dažādu lielinieku vadītāju, militārpersonu un pat cara ģenerāļu vārdos, piemēram, Budvieči (lt), kuru nosaukums pēc teitoņu okupācijas tika vāciskots kā Budvehtene (de), Nacistiskā Vācijas laikā kļuva par Altenkirhu (de), bet pēc padomju okupācijas — Malomozhaiskoju (ru).
Ietekme uz vietējo vācu valodu
Prūsijas vācu valodā ienāca daudz aizguvumu no prūšu un lietuviešu valodām, piemēram:
Piemēri no Lejasprūsiskā lejasvācu dialekta :
Ike kalbeke mit do. — Es runāju ar tevi. ; Ike slaape nodäm äten Zur onn drinkjen Alen. — Es guļu pēc siera ēšanas un alus dzeršanas.
Kur, piemēram, „kalbeke” ir no lietuviešu — kalbėti, bet „Zur” ir no prūšu „sūris”.
19. gadsimta bērnu skaitāmpantiņš:
Aizguvumi latviešu valodā
Latviešu literārajā valodā aizgūts un lietots prūšu valodas vārds — ķermenis (kērmens).
Valodas rekonstruēšana un atdzīvināšana
Mūsdienās pastāv vairākas prūšu biedrības un brālības, kas veicina prūšu valodas atdzimšanu un saglabāšanos, tostarp Latvijas Prūšu brālība. Mūsdienu prūšu literārā valoda, jeb tā sauktā jaunprūšu valoda balstās uz Elbingas vārdnīcu (ap 1350. g) un Simona Grūnava vārdnīcu (ap 1565. g) un trīs katehismiem prūšu valodā, vairākiem citiem sīkākiem rakstiem, vietvārdiem un Prūsas apvidvārdiem, kā arī vārdiem, kas darināti no saknēm, kuras ir sastopamas visās baltu un slāvu valodās, attiecīgo gadsimtu aizguvumiem no vācu valodas, ja tādi ir arī vairākumā citu Austrumeiropas reģiona valodu, un vārdiem, kas darināti no senprūšu valodas vārdiem — kā vārda atvasinājumi vai salikteņi. Pašlaik jaunprūšu valodā ir ap 10 000 oficiāli pieņemtu vārdu, precīzu skaitu nav iespējams noteikt, jo ir vairākas prūšu kopienas un katrā no tām lietošanā ir sastopami savi jaunvārdi. Principā tā sauktā jaunprūšu valoda ir bagātināts Sembas dialekts, kas tiek lietots ikdienā. Sakrālu tekstu rakstīšanai un mākslai nereti tiek izmantots Jaunpamediskais dialekts — jaunprūšu valodas vārdu krājums, kas tiek pakļauts senprūšu valodas Pamedes dialekta gramatikas un fonētikas normām.
Piemēri salīdzinājumam, pirmais no pirmā katķisma, otrais jaunprūsiski.
2015. gadā prūšu biedrība „Prusaspirā” 200 eksemplāros ar nosaukumu „Līkuts princis” izdeva Antuāna de Sent-Ekziperī grāmatu „Mazais princis” filologa Pītera Šātka (īstajā vārdā Pjotra Šatkovska (Piotr Szatkowski)) tulkojumā jaunprūsiski.
Aizguvumi
Pieejamajos senprūšu valodas rakstu pieminekļos visvairāk sastopami aizguvumi no vācu (lejasaustrumvācu) un rietumslāvu pārstāvošās poļu valodas (iespējams, poļu pirmvalodas). Lielākā daļa vidusvācu valodas vārdu aizgūti laika posmā no 13. līdz 14. gadsimtam, kad visaktīvāk notika prūšu zemju kolonizēšana un prūšu pārvācošana. Slāvismi visvairāk aizgūti 10. un 11. gadsimtā Pamedē (mūsdienu Pomerānija), kur kontakti ar poļiem un to valodu ir bijuši vistuvākie. Visspēcīgākā citvalodu ietekme ir prūsiski tulkotajos katehismos jeb valodas reliģijas semantiskajā laukā, prūšu valodā aizgūstot tādus vārdus kā, piemēram: engels (de — 'eņģelis'), kirki (de — 'baznīca'), retenīkan (de — 'pestītājs'), dusi (slāvu: duša — 'dvēsele'), swetan (slāvu: svet — 'pasaule'), taču ne tikai, piemēram, tuckoris (viduslejasvācu: toucher — 'audējs').
Arhaismi
Prūšu valodā sastopami vārdi, kuriem nav paralēlu formu latviešu un lietuviešu valodās, un tie parasti tiek uzskatīti par baltu arhaismiem, piemēram: aglo (salīdzinājumā ar latviešu un lt), daddan (sal. ar lv un lt), garbis (sal. ar lv un lt), kērdan (sal. ar lv un lt), pintis (sal. ar lv un lt).
Alfabēts
Jaunprūšu alfabētā ir 38 burti:
Ārējās saites
aizmetnis
Praprusoj
Piedzīvojums 1996-2006
Piedzīvojums 1996-2006 ir grupas Tumsa labāko dziesmu izlases albums, kas izdota 2006. gadā. Tajā ir iekļautas 20 dziesmas. 18 no šīm dziesmām ir no grupas iepriekšējiem albumiem Putni, Katram savu Atlantīdu, Nesaprasto cilvēku zemē, Spēlējot debesis un 1 000 000 itnekā, kas jau izpelnījušās popularitāti, savukārt 2 dziesmas ir jaunas - Un pirms mēs aizmigām un Nošauj mani maigi. Dziesma Lai būtu tā iekļauta koncertieraksta versijā ar Liepājas Simfonisko orķestri.
Sebu
Sebu (Cebu) - pilsēta Filipīnu centrālajā daļā, Sebu salas rietumkrastā. Vecākā Filipīnu pilsēta. Kuģniecības centrs. Vairums pilsētas iedzīvotāju runā sebuano valodā. Filipīnu kultūrā pazīstama kā Sinuloga svētki.. 2006. gada decembrī Sebu notiks ASEAN samits.
Vēsture
Pilsētas galvenā relikvija ir Magelāna krusts, ko jūrasbraucējs 1521. gadā novietoja Sebu pilsētas vietā. 1521. gada 14. aprīlī Magelāns kristīja pirmās filipīniešu ģimenes, tomēr 27. aprīlī blakus esošajā Maktanas sala filipīniešu vadonis Lapu-Lapu uzbruka iebraucējiem un Magelānu nogalināja. Miguels Lopess de Legaspi (Miguel López de Legazpi) 1565. gada 27. aprīlī izcēlās piekrastē un nodibināja pirmo Filipīnu pilsētu, kuru nosauca par Villa del Santisimo Nombre de Jesús. Līdz 1571. gadam Sebu bija Filipīnu galvaspilsēta.
Cilvēki
Sebu dzimuši:
Entonijs Deividsons
Entonijs Deniss Deividsons (en; dzimis, Hemelhempstedā, Apvienotajā Karalistē) ir angļu autosportists, pazīstams kā bijušais Formula 1 pilots.
Karjera
Savas pirmās divas sacīkstes britu pilots aizvadīja Minardi komandā, aizvietojot Aleksu Jongu, kuram vairākas sacīkstes bija problēmas ar iekļaušanos 107% no līdera laika, tādējādi nevarot piedalīties sacīkstēs. Abās viņš izstājās un atkal atgriezās pie British American Racing testēšanas.
Takuma Sato
Takuma Sato (, dzimis Tokijā, Japānā) ir autosportists, pašlaik startē IndyCar sacensību seriālā. Plašāk pazīstams kā bijušais Formula 1 pilots (2002—2008).
Karjera
Pateicoties Honda koncernam viņš tika ar tās dzinējiem apgādātajā Jordan komandā 2002. gadā. Viņa karjeras zemākie punkti bija sadursme ar komandas biedru Fizikellu Malaizijā un smagā avārija Austrijā, lai gan avārijas izraisītājs bija Niks Heidfelds. Japānim avārija izraisīja vieglu smadzeņu satricinājumu, taču viņš atveseļojās un jau nākamajā sacīkstē atkal varēja sēsties pie formulas stūres. Sezona beidzās labi un savus vienīgos punktus Takuma izcīnīja savās mājās, sezonas pēdējās sacensībās.
2003. gadā japānis devās uz BAR kā testpilots, taču sezonas beigās, kad Žaks Vilnēvs paziņoja par to, ka nepiedalīsies pēdējā sacīkstē, tā kā viņš pēc sezonas tāpat tiks atstādināts no komandas, Sato nobrauca sezonas pēdējo sacīksti viņa vietā. 2004. gada F1 sezona Takumam bija pirmā sezona pamatsastāvā pēc viena gada malā. Tosezon Takuma kāpa uz goda pjedestāla tādējādi kļūstot par pirmo japāni kopš Aguri Sudzuki, kurš ir finišējis starp trim labākajiem kādā sacīkstē. Taču nākamā sezona bija salīdzinoši neveiksmīga un Sato izcīnīja tikai vienu punktu. No 2006. līdz 2008. gadam japānis brauca Super Aguri F1 komandā. Viņš piedalījās visās komandas sacīkstēs līdz pat tās bankrotam.
No 2010. gada piedalās IndyCar seriālā. 2013. gadā, uzvarot Longbīčas GP, Sato kļuva par pirmo japāņu pilotu, kas uzvarējis IndyCar sacensībās. 2017. gadā viņš kļuva par pirmo Āzijas braucēju, kas uzvarējis Indianapolis 500 sacīkstēs.
Ielu māksla
Ielu māksla ir jebkura mākslas forma, kas attīstās un tiek eksponēta publiskajā telpā, t.i. uz ielas. Pie ielu mākslas izmantotajām tehnikām ir pieskaitāmi stensili, uzlīmes, plakāti, grafiti, videoinstalācijas un trīsdimensionāli mākslas objekti (skulptūras, instalācijas u.c.). Ielu māksla ir pieskaitāma pie t.s. subversīvās mākslas (guerilla art) žanra, kas ir cieši saistīta ar vidi, kas ir mākslas darba fons un pamats. Tie nav pārvietojami un ir apskatāmi tikai to radīšanas vietā, jo tā ir daļa no darba, tāpēc ielu mākslinieki bieži ceļo, lai izplatītu savus darbus arī citur pasaulē.
Žanrs izveidojās Francijā 20. gadsimta 60./70. gadu mijā, t.s. studentu maija notikumu laikā, kā sociālā protesta formas izpausme mākslinieciskiem līdzekļiem, un drīz pēc tam izplatījās arī Vācijā ASV u.c. Neskatoties uz to, ka tā ļoti bieži ir nelegāla mākslas forma (vai nu pēc satura, vai izvietojuma — "bojā svešu īpašumu"), tā ir populāra daļā mākslinieku, kuriem cenšas sekot arī autodidakti. Mūsdienās daudzi ielu mākslas žanri ir jau sen kļuvusi ne tikai par ielu kultūras sastāvdaļu, bet ir veiksmīgi iekļauti legālajā komerckultūrā — tiek izmantota arī kā interjera un dizaina elementi, reklāmas utt.
Individuālā psiholoģija
Individuālā psiholoģija ir viens no psiholoģijas dziļuma virzieniem, kura pamatlicējs ir Alfrēds Adlers (ebreju izcelsmes austriešu psihologs, psihoanalītiķis un ārsts, individuālās psiholoģijas pamatlicējs). Tā izriet no Adlera koncepcijas par, indivīdam piemītošā nepilnvērtības kompleksa un centieniem to pārvarēt, kā galveno motivācijas avotu. Nepilnvērtības izjūtu, kura rodas jau agrā bērnībā, nosaka cilvēkam specifisks „dzīves stils”. Atšķirībā no psihoanalīzes Individuālā psiholoģija uzskata, ka sociālā rakstura pamatā ir iedzimta sociāla sajūta, kuras uzdevums, galvenokārt ir audzināšana sevis pilnīgākas attīstības labā. Neirotiķiem un nesociāliem elementiem, šī sajūta nepiemīt, to aizstāj tieksme pēc neapzinātiem fiktīviem mērķiem. Individuālās psiholoģijas terapijas mērķis ir šāda veida izkropļojumu atklāšana un noteikšana pacienta dzīves stilā. Pats Adlers, kurš piederēja pie Austrijas sociāldemokrātijas, saskatīja individuālajā psiholoģijā reformistisku programmu ar kuras mērķi sasniegt harmoniju cilvēkā un sabiedrībā. Individuālā psiholoģija pievērsās arī daiļrades izpētei, pamatojoties uz savu mācību par kompensējošo darbību, kā bioloģisko un sociālo nepilnvērtību pārvarēšanas veidu. Individuālā psiholoģija tāpat nodarbojās arī ar grupu psiholoģiju, t.i., ar izteiktu sociālo nepilnvērtības sajūtu. Kopumā individuālā psiholoģija nav izstrādājusi sev vispārpsiholoģisku teoriju, aprobežojoties lielākoties ar empīriska rakstura novērojumiem. Lielāku popularitāti tā sasniedza 1920. gados, jo īpaši pedagoģijas un psihoterapijas jomās. Vēlāk individuālā psiholoģija pēc būtības sevi noliedza, tai pat laikā dodot spēcīgu stimulu attīstīties kā sociālpsiholoģiskajām un grupu metodes terapijām tā arī socioloģiskiem novirzieniem psiholoģijā un medicīnā.
Moluku kakadu
Moluku kakadu (Cacatua moluccensis) ir kakadu dzimtas (Cacatuidae) papagailis, endēms Moluku salām. Ģeogrāfisko variāciju nav. Moluku kakadu ir skaļākais papagailis pasaulē. Tā ķērciens var sasniegt 135 dB skaļumu.
Izplatība
Sastopams Moluku salās, kas atrodas starp Jaungvineju un Sulavesi. Tās ir kalnainas salas, kuras klāj biezi džungļi. Vislielākā populācija ir Seramas salā. Mazāka populācija apdzīvo Ambonas salu. Kakadu ir kādreiz dzīvojis arī Saparua un Haruku salās.
Izskats un īpašības
Moluku kakadu ir liela auguma, skaists kakadu ar garu (ap 15 cm), atpakaļ noliektu, sārtu cekulu. Mātītes ir nedaudz lielākas nekā tēviņi, kā arī mātītēm acis ir tumši brūnas, bet tēviņiem melnas. Ķermeņa garums 40—56 cm, spārnu plētums 95—105 cm, svars 775—1025 g.