cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lielie kapi
Izveidošana
Šajos kapos sākotnēji tika iedalītas atsevišķas teritorijas lielākajām pilsētas draudzēm: Sv. Jēkaba, Doma, Sv. Pētera, Sv. Jāņa, Reformātu, Jēzus un Sv. Ģertrūdes. Jēkaba kapu (iesvētīti 4.06.1773.) un pareizticīgo Pokrova draudzes nodalījums atradās vistuvāk pilsētai, un starp tiem atradās smilšu paugurs un sēta kas šos nodalījumus šķīra no pārējiem. Sākotnēji draudžu iecirkņi bija norobežoti ar koka žogiem, bet gadu gaitā robežas kapsētā izzuda un izveidojās mūsdienās redzamais "parka" plašums (tikai Pokrova kapi saglabājuši no pārējās teritorijas norobežojošu žogu).
Pilsētas kapus atklāja 1773. gada 7. maijā, bet tuvāk pilsētai esošajā Jēkaba draudzes nodalījumā pirmos apbedījumus veica tā paša gada 4. jūnijā. Laika gaitā kapsētu vairākkārt paplašināja, piemēram, Jēkaba kapus — 1867. un 1891. gados.
Pēteris Voldemārs Pommers
Pēteris Voldemārs Pommers (—) Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris, Latvijas armijas virsnieks, Rīgas policijas prefekts. Fraternitas Lettica goda filistrs.
Lielie kapi
Labiekārtošana
1795. gadā Rīgā no Lībekas ieradās mācīts dārznieks Johans Hermanis Cigra (1775—1857), kurš 1823. gadā izstrādāja Pilsētas kapu plānojumu, paredzot tos pārvērst par skaistu dārzu ar zālieniem un puķu dobēm, kokiem un košuma krūmiem. Bija paredzēts, ka taisnie, platie ceļi un šaurie šķērsceliņi sadalīs kapu teritoriju regulāros kvadrātos un garenos taisnleņķa četrstūros (katru šo laukumu no visām pusēm ietvers 4 pēdas plats zāliens). Laukumos starp šķērsceļiem paredzēja apbedīt mirušos, kuru kapavietu nerotās piemineklis. Kapu vietām bija jābūt sakārtotām pa divām rindā ar 4 pēdu atstarpi. Gar kapsētas žogu un abpus galvenajām alejām paredzēja apbedīt tos, kam būs uzstādīti kapakmeņi, urnas vai cita veida pieminekļi. Atsevišķās vietās bija ieplānoti parkveida stādījumi. Projektā centrālā ieeja tika paredzēta no Miera ielas — vārtu priekšā uzņēmējs Karpovs 1825. gadā izveidoja 90 asis garu un 30 asis platu pusapļa formas laukumu, kuru pēc Cigras projekta apstādīja ar apsēm.
Pēteris Voldemārs Pommers
Biogrāfija
Dzimis Valmierā. Pabeidza ģimnāziju un pēc tam iestājās Maskavas Universitātē, kur studēja Tiesību zinātnes fakultātē. 1916. gadā iesaukts Krievijas impērijas armijā. Nosūtīts uz Odesas kara skolu, kur ieguvis virsnieka pakāpi. No 1917. gada februāra dienējis 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulkā. Pēc Oktobra revolūcijas un latviešu strēlnieku boļševizācijas atstāja pulku. Pēc tam devās uz Maskavu, kur pievienojās Savinkova organizācijai, bet jau 1918. gada maijā atgriezies Latvijā. Decembrī brīvprātīgi iestājās Latvijas armijā. Sākumā komandē vadu, bet vēlāk jau rotu. Pēc ieiešanas Rīgā kļūst par bataljona komandieri 1. Kurzemes kājnieku divīzijas 3. Jelgavas kājnieku pulkā. 1921. gadā kļūst par kara tiesas tiesnesi.
Lielie kapi
Labiekārtošana
Uz kapiem sākotnēji veda zemes ceļš, līdz 1824. gadā pēc Cigras ierosinājuma sāka izbūvēt tagadējo Miera ielu: esošo zemes ceļu starp kāpām noklāja ar bruģi, gar malām iestādīja liepas un ierīkoja solus.
Pēteris Voldemārs Pommers
Biogrāfija
1923. gada aprīlī atvaļināts no dienesta kā pulkvežleitnants. Dzīvo Straupes pagastā. Kļūst par 10. Cēsu aizsargu pulka komandiera palīgu, bet 1926. gadā par komandieri. Vēlāk sāk darbu Rīgā kā Rīgas policijas prefekta palīgs. Pēc Rīgas policijas prefekta Grīnvalda nāves no 1936. līdz 1939. gadam bija Rīgas policijas prefekts. 1939. gadā kļuva par sevišķo uzdevumu policijas inspektoru.
Lielie kapi
Labiekārtošana
No 1859. līdz 1861. gadam Lielajos kapos uzcēla jaunu mūra kapliču (mūrniekmeistars J.Vills, arh. J.Felsko), bet 1891. gadā to romantisma stilā pilnībā pārbūvēja (arh. N. Neiburgers). Pie vecajiem kapu vārtiem 1864. gadā pēc arhitekta J. Felsko projekta uzcēla uzrauga māju, bet Pilsētas kapu jaunās ieejas kreisajā pusē klasicisma stilā celtu paviljonu, kas bija domāts sēru viesiem kā uzgaidāmā telpa sliktos laika apstākļos. 1853. gadā uzcēla Jēkaba kapu uzrauga māju, bet 1902. gadā Jēkaba kapos vecās koka siltumnīcas vietā uzcēla mūra siltumnīcu. Tagadējā Mēness ielā atradās ziedu tirdzniecības kiosks.
Jau 1903. gadā Ā. Berkholcs savā rakstā par Lielajiem kapiem atzīmēja, ka kapsēta ir pārblīvēta, un izteica paredzējumu, ka pēc 60-70 gadiem tā tiks slēgta un ar saviem lielajiem kokiem un ievērojamām mākslas un arhitektūras vērtībām kļūs par parku. 1909. gadā arhitekts Georgs Kūfalts (Georg Kuphaldt) ierosināja sākt veidot parkus tajās Rīgas kapsētās, kuras pilsētas straujās izaugsmes dēļ nāksies slēgt, kā arī ierosināja veidot jaunus pilsētas kapus, kas tika izdarīts 1913. gadā, atklājot Rīgas I Meža kapus. Izveidojoties Latvijas Republikai, vāciskie Lielie kapi pamazām zaudēja savu elitāro statusu, jo šo funkciju sāka pildīt 1913. gadā izveidotie Rīgas Meža kapi.
Pēteris Voldemārs Pommers
Biogrāfija
1940. gadā izmanto izdevību un dodas uz Vāciju, lai izvairītos no komunistu vajāšanām. Sākoties Otrajam pasaules karam austrumu virzienā atgriežas Latvijā, kur bija Latvijas pašpārvaldes Iekšlietu ģenerāldirekcijas Rīgas kārtības dienesta priekšnieka palīgs.
Sarkanajai armijai tuvojoties Latvijas robežām dodas atkal uz Vāciju. 1951. gadā izbrauc uz ASV, kur apmetās Čikāgā (Ilinoisa).
Lielie kapi
Izpostīšana un slēgšana
Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gadā notika vācbaltiešu izceļošana no Baltijas valstīm, bet 1944. gadā arī citu turīgāko rīdzinieku dzimtu piederīgie devās bēgļu gaitās — maz palika to, kas varēja rūpēties par savu radinieku atdusas vietu sakopšanu. Vandāļi atraka kapus, demolēja kapličas, meklējot vērtslietas, vai arī zaga, lauza un veda prom granīta un marmora pieminekļus. Arī Latvijas PSR varas gados Lielie kapi cieta no vandalisma, zuda daudzi unikāli kapakmeņi un kapu apmales, žogu fragmenti un metālkalumi. Mūra velvēs apmetās prāva laupītāju banda, kas terorizēja apkaimi un, kad to slēptuvi atklāja, atšaudījās no milicijas pat ar ložmetējiem. Turpmākos gadus nemitīgi notika kapu postīšana un demolēšana, ar kuru bija bezcerīgi cīnīties pat tajos retajos gadījumos, kad tos izmeklēja prokuratūra. Uz "vācu" kapu demolēšanu kārtībsargājošās iestādes skatījās caur pirkstiem. 1953. gadā par plaši organizētu kapu pieminekļu tirdzniecību tiesāja Lielo kapu direktoru.
Pēc apbedīšanas pārtraukšanas sākās sistemātiska, gan atsevišķu indivīdu, gan dažādu uzņēmumu un arī valsts sankcionēta Lielo kapu iznīcināšana (ko publicistikā bieži saista ar imigrācijas vilni no PSRS, kur imigrantiem bija svešas un pat nepatīkamas vietējās kultūrvēstures tradīcijas, kā arī tie lielāko tiesu nepārstāvēja inteliģentāko iedzīvotāju daļu — pat ja kādam nebija motivēta naida pret visu vācisko, tad nebija arī morālu bremžu un vēlmes uzturēt vidi sakoptu). Masveidā tika pārdoti un vesti prom kapu pieminekļi, bet kapu metāla iežogojumi izlauzti un izmantoti pilsētas labiekārtošanā, piemēram, tramvaja sliežu norobežošanai 13. janvāra ielā.
Latvijas PSR Ministru Padome ar 1982. gada 14. jūnija lēmumu Nr. 331 "Par Memoriālā dabas parka celtniecību un izveidošanu Rīgā" nodeva Lielos kapus Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības pārziņā. Ar biedrības vadības — R. Verro, I. Putekļa, A. Katlapa — piekrišanu kapi kļuva par pusoficiālām akmenslauztuvēm un kaļamā dzelzs ieguves vietu gan profesionāliem tēlniekiem (daudzi tajā laikā tapuši tēlniecības darbi veidoti no šeit iegūtajiem materiāliem), gan amatieriem. Apzināti tika samazināts esošo arhitektūras, tēlniecības un lietišķās mākslas objektu skaits — pēc biedrības centrālās padomes ieteikuma tika sankcionēta 3 kapliču nojaukšana, "ar mērķi ekonomēt kapliču restaurācijas darbiem nepieciešamos līdzekļus", pieprasīja atkārtotu Kultūras ministrijas ekspertīzi, lai "rastu iespēju saskaņot 11 papildu kapliču nojaukšanu".
Memoriālā parka veidošana
1967. gadā uzsāka īstenot Latvijas PSR Kultūras ministrijas Zinātniskās restaurēšanas projektēšanas konstruktoru birojā izstrādāto Memoriālā parka izveidošanas projektu (arhitekts E. Slavietis). Tika ierīkoti jauni celiņi, izjaucot iepriekšējo klasicisma stila plānojumu, un atjaunota neliela daļa no kultūrvēsturiskajiem pieminekļiem. Bija paredzēts ierīkot arī muzeju. Taču projektu realizēja tikai daļēji.
Lielo kapu izpēti un apzināšanu uzsāka Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs, Latvijas PSR Muzeju un kultūras pieminekļu zinātniski pētnieciskā padome un Rundāles pils muzejs. 1968. gadā kompleksa ansambļa izpēte tika uzdota Zinātniskās restaurēšanas projektēšanas konstruktoru birojam (ZRPKB). Darba rezultātā tika fiksēti 108 mākslas un vēstures pieminekļi.
Saskaņā ar Rīgas pilsētas Tautas deputātu padomes Izpildkomitejas 1969. gada 23. aprīļa lēmumu Nr. 153 "Par Lielo kapu daļēju likvidāciju un uz šīs teritorijas memoriālā parka izveidošanu" tika nolemts likvidēt daļu Lielo kapu teritorijas starp Miera, Kluso, Klijānu ielām un Pērnavas ielas loku un izveidot šajā teritorijā Memoriālo parku "Lielie kapi" 34 hektāru platībā. Kapu teritorija tika nodota pilsētas labierīcību pārvaldes Dārzu un parku tresta pārziņā. Tika izveidota komisija, kuras uzdevums bija klasificēt pieminekļus un objektus "īpaši aizsargājamos" un neaizsargājamos, pēdējos likvidējot kā nevērtīgus.
Līdz ar Senču ielas izveidošanu, Lielos kapus sadalīja divās daļās. Ielu izbūvēja pāri apbedījumiem, novācot tikai kapakmeņus — tādējādi iznīcinot lielu daļu Jēkaba draudzes nodalījumā esošos apbedījumus un mākslīgi nošķirot Jēkaba draudzes un Pokrova nodalījumu no pārējās kapu teritorijas.
ZRPKB, izpildot "Latkomunprojekt" pasūtījumu, kapu izpētes darbu turpināja līdz 1974. gadam un ilgāk, kad nozīmīgu, fundamentālu pieminekļu izpēti veica biroja vēsturnieks R. Šīrants. Šajā desmitgadē, sakarā ar paredzamo otro Memoriālā parka izveides projektu, vairākkārt tika veikta papildus izpēte kapos, tās rezultātā tika apzināti arvien jauni vēstures un mākslas pieminekļi un 1975. gada 17. septembrī apstiprinātajā Lielo kapu teritorijā saglabājamo vēstures un mākslas pieminekļu sarakstā ietilpa 114 vēstures un 195 mākslas pieminekļi, kuri tika ņemti valsts aizsardzībā kā vietējas nozīmes un uzskaites grupas pieminekļi. Jau toreiz 114 ievērojamu personu kapa vietas vairs nebija lokalizējamas dabā.
1977. gadā LPSR valdība pasūtīja Komunālās saimniecības ministrijas projektēšanas institūtam "Komunālprojekts" jaunu parka projektu, kura autore bija arhitekte K. Daujāte. Šajā projektā bija divas daļas: visa parka plānojuma shēma ar ieteikumiem teritorijā esošo būvju un pieminekļu izmantošanai un teritorijas labiekārtošanas 1. kārtas darba projekts. Perspektīvajā plānojumā bija paredzēts saglabāt vēsturiski izveidojušos celiņu tīklu. Arī šajā variantā lielākais saglabājamo pieminekļu skaits atradās kapsētas vecākajā daļā — starp Rindu kapličām un Kluso ielu, kā arī ziemeļu un austrumu virzienā no pusapļa priekšlaukuma. Atšķirībā no iepriekšējā, šis projekts paredzēja visus vēstures un mākslas pieminekļus atstāt savās sākotnējās vietās. Tika veikta precīza saglabājušos pieminekļu inventarizācija un uzskaite (K. Daujāte plānā atzīmējusi visas dabā esošās pieminekļu grupas, kopskaitā vairāk nekā 300).
Pēc Rindu kapliču konservācijas un depozitārija izveidošanas 1970. gadu sākumā, 1979. gadā tika noasfaltēts celiņu tīkls, ierīkots parka izgaismojums. 1985. gadā Rīgas pilsētas Izpildkomitejas priekšsēdētājs Alfrēds Rubiks iedalīja Lielo kapu sakopšanai 10 000 rubļu, kā arī pasūtīja izgatavot un uzstādīt kapa pieminekļus Kr.Baronam un Fr. Brīvzemniekam. Tuvējām rūpnīcām tika uzdots regulāri iesaistīt strādniekus kapu uzkopšanas talkās. Nākamie objektu restaurēšanas darbi tika veikti 1986.—1987. gadā, kad kosmētiski tika izremontētas vairākas kapličas, atjaunoja zvanu torni un metālkalumu vērtnes Rindu kapličās u.c.
Kopumā, visi padomju gados veiktie parka veidošanas projekti tikai veicināja Lielo kapu izpostīšanu un tālāku sabrukšanu. Mākslas vēsturnieks Imants Lancmanis ir salīdzinājis Rīgas Lielo kapu izpostīšanu pēc Otrā pasaules kara ar Franču revolūcijas laikmeta notikumiem, kad ikdienišķs vandalisms apvienojās ar valdošā politiskā režīma ideoloģijas motivēto atbrīvošanos no personificētiem naidīgās pagātnes lieciniekiem.
Arī vēl mūsdienās pastāv ievērojami draudi Lielajiem kapiem. Kā liecina Eiropas Komisijai iesniegtie Rīgas domes dokumenti par Skanstes tramvaju. Skanstes tramvaja izbūves rezultātā apdraudēta vismaz 1,4 m plata Lielo kapu teritorija ar lielu apbedījumu skaitu. Šī apstākļa dēļ Skanstes tramvajs sabiedrībā bieži tiek saukts par Kapu tramvaju. Lielo kapu aizstāvji bieži norāda arī uz regulāriem pārkāpumiem kapu apsaimniekošanā izmantojot neatbilstošu tehniku.
Lielie kapi pēc neatkarības atjaunošanas
Pēdējais lielais vandālisma vilnis Lielos kapus skāra pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, kad vēl pēdējās vara un bronzas pieminekļu daļas izzaga krāsaino metālu vācēji.
Kopš 1989. gada atjaunota 1960. gados izlaupītā un izdedzinātā t. s. Jaunā kapela, kas pārveidota par Rīgas Augšāmcelšanās evaņģēliski luterisko baznīcu. Kopš 1995. gada restaurēta Jēkaba kapu kapela, kas pāveidota par Rīgas Kristus evaņģēliski luteriskās draudzes baznīcu.
LELB īpašumtiesību problēma
1990. gados Lielo kapu teritorijas zemi bez maksas savā īpašumā atguva Latvijas evaņģēliski luteriskās Baznīcas konsistorija (LELB), kas nespēja memoriālā parka teritoriju sakopt un uzturēt labā kārtībā, norādot, ka tai pieder tikai zeme, bet apbedījumi un kapu pieminekļi ir apbedīto tuvinieku īpašums un atbildība.
Lielo kapu īpašnieks — LELB, — atsacījās teritoriju uzturēt, uzkopt un labiekārtot, tāpēc laikā no 2001. līdz 2008. gadam Rīgas domes Dārzu aģentūra veica zāles izpļaušanu un teritorijas satīrīšanu, katru gadu tērējot aptuveni 30 000 EUR. Vēlāk likums aizliedza pašvaldībām apkopt privātās zemes un šī uzkopšana tika pārtraukta. Juridiski Rīgas pilsētai teritorija nemaz nebūtu jākopj, jo zāles appļaušana ir īpašnieka atbildība, tomēr Baznīca uzskata, ka kapsētu uzturēšana savā administratīvajā teritorijā ir pašvaldības pienākums. Tā kā memoriālais parks nav pašvaldības īpašums, tad ieguldīt līdzekļus nopietnos labiekārtošanas darbos un atjaunot kapličas aizliedz likums. 2009. gada ziemā pēc radikālā budžeta samazinājuma Dome lēma ar 1. martu Lielo kapu teritoriju no kopjamo teritoriju saraksta izslēgt.
Sarunas starp LELB un Rīgas domi par Lielo kapu īpašumtiesību atdošanu pilsētai norisinājās daudzus gadus. LELB uzskatīja, ka atdot tik milzīgu teritoriju nevarot, tādēļ Baznīca cerēja to pārdot pilsētai, vai maiņas ceļā pretī saņemt citu zemes gabalu vai Pēterbaznīcu. Bijušais Vides komitejas priekšsēdētājs Dainis Īvāns teicis, ka LELB bijusi gatava kapu zemi pārdot par 3 miljoniem latu. 2016. gada decembrī tika ziņots, ka dome no baznīcas Lielos kapus atpirks par 372 tūkstošiem eiro un darījuma ietvaros rezervēs vietu Imantā dievnama celtniecībai.
Rīgas domē tikusi apspriesta iespēja, pārņemot īpašumtiesības, Lielo kapu teritoriju (aptuveni 35 hektāru platībā kopā ar Pokrova kapu teritoriju) sakopt, kā arī veidot investīcijas. To pamantā tiek veidota nākotnes koncepcija. Iecerēts, ka memoriālais parks veiktu gan piemiņas, gan arī informatīvi muzejisku funkciju, gan darbotos kā specifisks tūrisma objekts.
Kapavietu atjaunošana
Ar entuziastu palīdzību līdz šim izdevies sakārtot vai iezīmēt ap 150 vēsturiski nozīmīgu cilvēku apbedījumus. Pirms vairākiem gadiem "Rīdzinieku biedrība" uzstādīja pagaidu jumtu 19. gadsimta 80. gados būvētajai Reinholdu dzimtas kapličai (kādreiz greznākajai memoriālajai celtnei šajos kapos). Biedrības darbības izbeigšanās neļāva piepildīt plānus par kapličas atjaunošanu. Pēdējos gados kapuvietu sakopšanas darbus veic brīvprātīgie "Lielo kapu draugi". Joprojām daudzas kapa vietas kopj apglabāto rīdzinieku tuvinieki.
Rīgas Tehniskajā universitātē ilgāku laiku darbojas entuziastu grupa, kas sakārto bijušā Politehnikuma rektoru un ievērojamāko mācībspēku kapa vietas. Latviešu žurnālistikas tēva Āronu Matīsa pieminekli 1999. gadā atjaunoja laikraksts "Latvijas Vēstnesis". 2001. gadā par Rīgas pilsētas līdzekļiem uzstādīja pieminekļus uz bijušo pilsētas galvu Vilhelma Kerkoviusa un Džordža Armitsteda kapiem, atjaunoja arhitekta R. Šmēlinga (Schmaeling) un barona V. G. Tīzenhauzena (Tiesenhausen) kapu vietas. Tajā pašā gadā LR Ministru kabinets atjaunoja pieminekli Vensku Edvartam (Edvartam Skujeniekam), Luīzei Skujeniecei un viņu dēlam Marģerim Skujeniekam. Par nevalstisko organizāciju savāktajiem līdzekļiem uzstādīta piemiņas plāksne 1919. gada Stučkas valdības sarkanā terora laikā nomocītajiem mācītājiem, atklāts piemineklis Brederlo dzimtai, kuras pārstāvju dāvinātā gleznu kolekcija veido Latvijas Nacionālā mākslas muzeja ārzemju mākslas kolekcijas pamatu, kas skatāmas LNMM departamentā Mākslas muzejā "Rīgas birža". 2002. gadā līdzās vietai, kur atdusas Kr. Barons, Kr. Valdemārs, Fr. Brīvzemnieks, Kr. Dinsberģis, tika atklāta piemiņas zīme tiem Tautas atmodas darbiniekiem, kuru kapa vietas nav saglabājušās — Kasparam Biezbārdim (apbedīts Maskavā), Andrejam Spāģim (apbedīts Saratovā), Augustam Daugulim (apbedīts Pēterburgā), Jānim Sproģim (apbedīts Kijivā), Rihardam Tomsonam (apbedīts Novgorodas apgabalā), Jūlijam Purātam (apbedīts Kauņā), Andrejam Dīriķim (apbedīts Batumā), Eduardam Volteram (apbedīts Kauņā), Henrijam Visendorfam (apbedīts Pēterburgā) un Jēkabam Zvaigznītem, kurš vienīgais no minētajiem apbedīts Lielajos kapos, bet kura kapa vieta nav atrodama.
Joprojām atjaunošanu gaida ievērojamā modernista Voldemāra Matveja kapa vieta, mākslinieka Johana Karla Ludviga Madausa (Johann Karl Ludwig Maddaus) un Bīskapa Alberta ģimenes pēcteča Kārļa Matiasa Gustava Oto Barona fon Bukshēvedena (Karl Matthias Gustav Otto Baron von Buxhoeveden) u.c. piemiņas vietas.
Kapu pieminekļi un apbedījumi
Senākās apbedīšanas vietas bija izmūrētas šahtas šķirstu ievietošanai, kuras pārsegtas ar vairāk vai mazāk dekorētām akmens plāksnēm (piemēram, A. Fitinghofas kapavieta Jēkaba kapos), tāpat kādi apbedījumi bija laikā, kad glabāja baznīcās.
19. gadsimta vidus un otrās puses kapa vietas norobežotas ar klasicisma stilā ieturētu metāla (liets no čuguna vai kalts) žodziņu vai granīta stabiem, kas savienoti ar metāla ķēdēm. Visai krāšņi bijuši metāla baldahīni, kas kā lapenes slējās pār kapavietām (no kuriem saglabājies tikai viens, netālu no Augšāmcelšanās baznīcas, taču tas no krituša zara ir bojāts).
Kapličas
No 18. gadsimta beigām saglabājušās individuālai, ģimeņu un amata brālību lietošanai celtas virszemes kapenes jeb kapličas — nelielas celtnes, kur izmūrētos pagrabos uz balstiem novietoja šķirstu, bet virszemes daļu rotāja mākslinieciski veidoti portāli, — J. H. Holandera (1777.), Rīgas Zilās gvardes (1777.), zeltkaļu cunftes (1779.) u. c. Vecāko kapeņu rinda (28 celtnes) un 3 kapenes gar Miera ielu atspoguļo 18. gadsimta beigu un 19. gadsimta sākuma celtniecības stilus: baroks portāla apdarē raksturo vecāko būvperiodu, bet klasicisma elementi — jaunāko. Taču jau uz senāko periodu attiecas arī atsevišķi novietotas kapličas (senākā no tām ir ar 1776. gadu datētā Mihaela Veitcenbreijera barokālā kapliča). Jaunākās kapenes celtas atsevišķi, dažādās vietās atbilstoši kapu parka plānam, un to portālos lielāko tiesu dominē eklektisma jeb historisma iezīmes. Vairāk kā 20 kapenes, no kurām četras atrodas Jēkaba kapu nodalījumā, saglabājušās līdz mūsu dienām, liecinot par Rīgas amatnieku augsto aroda prasmi. Daļu no tām cēluši izcili Latvijas un Igaunijas arhitekti — K. Hāberlands, H. Šēls, S. Antonovs un citi. Laikā no 1773. līdz 1923. gadam kapu teritorijā tika uzcelti šādi 38 sakrālās jeb memoriālās arhitektūras objekti.
Pieminekļi
19. gadsimta beigās Rīgā uzsāka darbu vairāki lieli akmeņkaļu uzņēmumi, kas izgatavoja arī kapu pieminekļus. Ievērojamākā un reprezentablākā bija tēlnieka Augusta Folca dibinātā tēlniecības un akmens apstrādes firma. Gadsimtu mijā Rīgā darbojās jau vairāki tēlniecības darbu un akmeņkaļu uzņēmumi — kā lielākos var minēt L. Lāča 1897. gadā dibināto dzelzslietuvi un akmeņkaltuvi, A. Viganoviča (no 1896.) un K. Teica (no 1896.) akmeņkaltuves, kur izgatavoja arī kapu pieminekļus.
Apstādījumos no Klusās ielas puses 2004. gada Rīgas tēlniecības biennāles ietvaros tika uzstādīts modernās mākslas objekts — "Zemes mātes birojs, viena desmitā daļa", — zemē ieraktu stiklota konstrukcija-puspagrabs, kurā aiz stikla sienas bija redzams kabinets ar datoru, kura monitorā slīdēja latviešu kultūrvēstures teksti. Objekts bija veltīts cilvēkiem, kuru ieguldījums Rīgas un Latvijas vēsturē ir nozīmīgs, bet kapu vietas Rīgas Lielajos kapos ir zudušas. Pēc izpostīšanas tas ir aizvākts no Lielajiem kapiem.
Hrizoberils
Hrizoberils ir berilija alumināts, šo dārgakmeni nedrīkst sajaukt ar īsto berilu, kas ir silikāts. Kristāls ir atrodams dzeltenā, dzeltenbrūnā vai dzeltenzaļā krāsā. "Kaķa acs" ir medus dzeltena, savukārt hrizoberila paveids aleksandrīts ultravioletajā gaismā ir zaļš, bet mākslīgajā apgaismojumā violeti sarkans. Tas ir pietiekami ciets, lai to slīpētu un iestrādātu rotaslietās. Lai gan tas nav plaši izplatīts, to ir iespējams atrast Brazīlijā, Mjanmā, Krievijā un Šrilankā.
To galvenokārt lieto trīs veidos. Pirmais bija populārs karalienes Viktorijas un karaļa Edvarda laikā, un tas ir atrodams senās kaklarotās, rokassprādzēs, auskaros un gredzenos. Otrais veids ir iecienīts juvelierizstrādājumu nozarē, to sauc par kaķa aci, tas veidojas, gaismai krītot caur akmens šķiedrām, centrā izveidojas josla, kas izskatās līdzīga kaķa acij. Šo efektu var īpaši labi novērot, ja akmens ir slīpēts un pulēts apaļā kabošona formā. Kaķa acs hrizoberils parasti ir medus dzeltenā krāsā. Trešo un visdārgāko hrizoberila veidu sauc par aleksandrītu. Tas ir ļoti reti sastopams, un tam piemīt visneparastākā īpašība, ultravioletajā gaismā minerāls kļūst zaļš, bet mākslīgajā apgaismojumā violeti sarkans.
Indijā ticēja, ka "kaķa acs" pasargā valkātāju no ļauniem gariem, un indiešu filozofija to saista ar veselību un pārticību.
Nosaukums
Vārds hrizoberils daļēji ir cēlies no grieķu valodas vārda chrysos, kas nozīmē zelts.
Zivju dzenīši
Zivju dzenīši (Alcedo) ir viena no zivju dzenīšu dzimtas (Alcedinidae) zaļvārnveidīgo putnu ģintīm, kas apvieno 7 sugas.
Tās mājo Āfrikā un Eirāzijā. Lielākā sugu dažādība sastopama Āzijā. Eiropā un Latvijā ir sastopama tikai viena šīs ģints suga — zivju dzenītis (Alcedo atthis). Tas ir ietverts Latvijas Sarkanās grāmatas 3. kategorijā.
Izskats un īpašības
Zivju dzenīšu ģints putni ir maza un vidēja auguma, ar kompaktu ķermeņa uzbūvi. Tiem ir liela galva, īsa aste un proporcionāli garš un smails knābis. Mazākais zivju dzenīšu ģintī ir debeszilais zivju dzenītis (Alcedo coerulescens), kura ķermeņa garums ir apmēram 13 cm. Toties lielākais ir Blisa zivju dzenītis (Alcedo hercules), kura ķermeņa garums ir apmēram 22—23 cm.
Zivju dzenīši mājo ūdenstilpju krastos un galvenokārt medī zivis, bet tie barojas arī ar vēžveidīgajiem, ūdens kukaiņiem un citiem ūdens dzīvniekiem. Tie ir monogāmi un teritoriāli. Pāris pa abiem upju stāvkrastos izrok alu, kurā iekārto ligzdu. Abi arī perē un baro putnēnus.
Birmas plātne
Birmas plātne ir maza tektoniskā plātne jeb mikroplātne, kura atrodas Dienvidaustrumāzijā, kuru bieži aplūko kā Eirāzijas plātnes daļu. Uz šīs plātnes atrodas Sumatra, Nikobaru salas un Andamanu salas. Šīs salas atdala Andamanu jūru no pārējā Indijas okeāna, kas atrodas rietumos.
Austrumos no Birmas plātnes atrodas vēl viena Eirāzijas plātnes mikroplātne - Zundas plātne, no kuras to atdala rupji novilkta līnija no ziemeļiem uz dienvidiem caur Andamānu jūru. Šī robeža ir sākusi veidoties pirms aptuveni 4 miljoniem gadu, un šeit Birmas plātne lūst nost no Eirāzijas plātnes, virzoties tālāk no tās rietumu virzienā.
Rietumos atrodas daudz lielākā Indijas plātne, kurai Birmas plātne slīd virsū, savukārt Indijas plātne slīd zem tās, veidojot subdukcijas zonu. Arī Birmas plātnei liecoties, veidojas Zundas dziļvaga.
Tektoniskā vēsture
notika viena no visu laiku lielākajām reģistrētajām zemestrīcēm, kura izsauca cunami vilni. Rezultātā vairāk nekā miljons iedzīvotāju palika bez pajumtes un bija vairāk nekā 270 000 upuri. Šī zemestrīce notika tāpēc, ka Indijas plātne virzās ziemeļaustrumu virzienā, kur tā slīd zem Birmas plātnes. Savukārt Birmas plātne izliecas, radot starp tām milzīgu mehānisko spriegumu. Šis spriegums atbrīvojās milzīgā zemestrīcē un Birmas plātne pacēlās uz augšu. Negaidītais trieciens iekustināja milzīgas ūdens masas, rezultātā izsaucot cunami vilni.
Active Directory
Aktīvais direktorijs jeb AD (no en Active Directory) ir direktorija pakalpojumu (directory service) LDAP savietojama Microsoft realizācija Windows NT saimes operētājsistēmām. AD ļauj administratoriem izmantot grupu politikas (GPO), lai nodrošinātu lietotāja darba vides unifikāciju, vienkārši instalēt un uzturēt programmnodrošinājumu vienlaicīgi uz daudziem datoriem (ar grupu politikām vai izmantojot Microsoft System management Server 2003 vai System Center Configuration Manager), ļauj instalēt OS, papildus un servera programmatūras atjauninājumus (updates), visiem datoriem tīklā (pielietojot Windows Server Update Services (WSUS); agrāk: Software Update Services (SUS)). Active Directory datus un vides iestatījumus uztur un glabā fiziski izkliedētā(Pa Domēna kontrolieriem), loģiski centralizētā (Pa Domēniem, Kokiem un Mežiem) datubāzē. Tīkli ar Active Directory var būt dažāda izmēra: daži simti līdz vairāki miljoni objektu.
Pirmoreiz Active Directory prezentēja 1996. gadā, pirmoreiz tas bija iekļauts Windows 2000 Server, vēlāk tika modificēts un uzlabots sākumā izlaižot Windows Server 2003,(2003. gads) vēlāk Windows Server 2003 R2. (2005. gads)
Pretēji WINDOWS versijām līdz WINDOWS 2000, kuras pamatā izmantoja NetBIOS protokolu savstarpējai mijiedarbībai tīklā, Active Directory pakalpojums ir integrēts ar DNS un TCP/IP. DNS-serverim, kurš apkalpo AD, ir jābūt savietojamam ar BIND 8.1.2 versiju, vai vēlāku, serverim jāatbalsta SRV tipa ieraksti un dinamiskais atjaunošanas protokols.
Objekti
Katrs objekts attēlo atsevišķu entītiju (vienību)- lietotāju, datoru, printeri, programmu vai kopējo tīkla mapi un to atribūtus ar vērtībām. Objekti var būt arī kā konteineri citiem objektiem. Objekts unikāli identificējas ar savu vārdu un tam ir atribūtu kopa—īpašības un dati, kurus objekts var saturēt, kādi tie ir, tas atkarīgs no objekta tipa. Atribūti ir objekta bāzes struktūras sastāvdaļa un tos nosaka shēmā. Shēma nosaka, kāda(kura) tipa objekti var atrasties AD.
Shēma satur divu tipu objektus: shēmas klases objekti un shēmas atribūtu objekti. Viens shēmas klases objekts atbilst viena AD tipa objektam (piemēram, objekts „lietotājs”), savukārt viens shēmas atribūta objekts nosaka atribūtu, kurš objektam var būt.
Katrs atribūta objekts var tikt pielietots vairākiem dažādiem shēmas klases objektiem. Šos objektus sauc par shēmas objektiem (vai metadatiem) un ļauj mainīt un papildināt shēmu, kad tas ir nepieciešams. Tomēr katrs shēmas objekts ir AD objektu noteikta daļa, tāpēc šo objektu dezaktivācijai vai izmaiņām var būt nopietnas sekas, tā kā šo izmaiņu rezultātā tiks izmainīta AD struktūra. Shēmas objekta izmaiņa automātiski tiek izplatīta Aktīvajā direktorijā. Vienreiz izveidotu shēmas objektu nevar dzēst, to var tikai dezaktivēt. Parasti visas shēmas izmaiņas ir rūpīgi jāplāno.
Meži, koki un domēni
Struktūras augšējais līmenis ir mežs — visu objektu, atribūtu un noteikumu (atribūtu sintakse) kopums Aktīvajā direktorijā jeb shēma. Mežs satur vienu vai vairākus kokus, kuri saistīti ar tranzitīvām uzticības saitēm (attiecībām). Koks satur vienu vai vairākus domēnus, tāpat hierarhiski saistītus ar transitīvām uzticības attiecībām. Domēni identificējas ar savām DNS vārdu struktūrām — vārdu apgabaliem.
Domēna objekti var būt sagrupēti konteineros — apakšvienībās. Apakšvienības ļauj veidot hierarhiju domēna iekšienē, vienkāršo tā administrēšanu un ļauj modelēt organizatorisko un/vai ģeogrāfisko kompānijas struktūru Aktīvajā direktorijā. Apakšvienības var saturēt citas apakšvienības. Autors iesaka izmantot pēc iespējas mazāk domēnu Aktīvajā direktorijā, bet lai strukturētu AD un politikas jāizmanto konteineri(OU) jeb apakšvienības. Bieži grupu politikas pielieto tieši apakšvienībām(konteineriem jeb Organizational Unit (OU)). Arī pašas grupu politikas ir objekti. Apakšvienība ir pats zemākais līmenis, kuram var deleģēt administratīvās pilnvaras (tiesības).
Svarīgākais lēmums projektējot AD ir lēmums par informācijas infrastruktūras sadalīšanu hierarhiskos domēnos un augstākā līmeņa apakšvienībās(OU). Tipiskie modeļi, tādai sadalīšanai, ir sadalīšana pēc kompānijas funkcionālām struktūrvienībām, pēc ģeogrāfiskā novietojuma un pēc lomām kompānijas informatīvajā struktūrā. Bieži izmanto šo modeļu kombināciju.
Fiziskā struktūra un replikācija.
Fiziski AD informācija tiek glabāta un uzturēta uz viena vai vairākiem līdztiesīgiem domēna kontrolieriem, aizstājot Windows NT izmantotajiem pamata(PDC) un rezerves (BDC) domēna kontrolieriem (tomēr lai izpildītu dažas operācijas ir saglabāts tā saucamais serveris „operācijas ar vienu galveno serveri”, kuru var emulēt galvenais domēna kontrolieris). Katrs domēna kontrolieris glabā un uztur AD datubāzes kopiju, kura paredzēta gan lasīšanai, gan ierakstīšanai. Izmaiņas, kuras veiktas vienā kontrolierī, tiek sinhronizētas uz visiem domēna kontrolieriem replikācijas laikā. Serveri, uz kuriem nav uzstādīts pats AD pakalpojums, bet tie ir iekļauti AD domēnā, tiek saukti par dalības(member) serverim.
AD replikācija tiek veikta pēc pieprasījuma. KCC pakalpojums izveido replikācijas topoloģiju, kura izmanto saitus, kuri noteikti sistēmā datplūsmas vadībai. Iekšsaita replikācija tiek veikta bieži un automātiski ar saskaņotības pārbaudes rīka palīdzību(brīdinot replikācijas partnerus par izmaiņām). Replikācija starp saitiem var būt noregulēta katram saita kanālam(atkarībā no kanāla kvalitātes), atšķirīga prioritāte vai cena var būt norādīta katram kanālam (piemēram, DS3, T1, ISDN un t.t.), un replikācijas datu plūsma būs ierobežota, to sūtīs pēc saraksta un maršrutēs atbilstoši norādītajai kanāla cenai. Replikācijas datus var pārsūtīt tranzitīvi caur vairākiem saitiem, caur saitu (vietu) saišu tiltiem, ja cena ir zema, lai gan AD automātiski piešķir daudz zemāku cenu „saits-saits” savienojumiem, nekā transitīviem savienojumiem. Replikāciju „saits-saits” veic platformu serveri katrā saitā(vietā), kuri vēlāk izmaiņas replicē katram sava saita domēna kontrolierim. Iekšdomēna replikācija izmanto RPC protokolu IP tīklā, starpdomēnu(piemēram, mežā)—var izmantot arī SMTP protokolu.
Ja AD struktūra satur vairākus domēnus, tad replikācija nenotiek visā mežā, bet lai atrisinātu objektu meklēšanu tiek izveidots GLOBĀLAIS KATALOGS, kurš satur visus objektus mežā, bet ar ierobežotu atribūtu kopumu (nepilna replika). Katalogs tiek glabāts un pārvaldīts uz norādītajiem GLOBĀLĀ KATALOGA serveriem(norādītajiem domēna kontrolieriem), kuri apkalpo starpdomēnu pieprasījumus.
Sadarbības iespēja ar vienu galveno komjūteru ļauj apstrādāt pieprasījumus, kad replikācija ar vairākiem galvenajiem serveriem nav pieejama. Ir piecas šāda veida operācijas: Pirmās trīs lomas ir unikālas domēna ietvaros, 4. un 5. lomas ir unikālas visa meža ietvaros.
AD datubāzi var sadalīt 3 loģiskajās krātuvēs jeb sadaļās. „Shēma” ir kā šablons (paraugs jeb matrica) priekš Aktīvā direktorija un tā nosaka visa tipa objektus, to klases un atribūtus, atribūtu sintaksi (visi koki atrodas vienā mežā, tāpēc, ka tiem ir viena kopēja shēma). „Konfigurācija” ir AD meža un koku struktūra. „Domēns” uztur visu informāciju par objektiem, kuri radīti un izvietoti šajā domēnā. Pirmās divas krātuves tiek replicētas uz visiem domēna kontrolieriem mežā, trešā krātuve tiek pilnībā replicēta starp kontrolieru replikām katra domēna ietvaros, un daļēji uz globālā kataloga serveriem.
AD datubāze (katalogu glabātuve) Windows 2000 izmanto paplašināmu glabāšanas apakšsistēmu Microsoft Jet Blue, kura ļauj katram domēna kontrolierim uzturēt db līdz 16 Terabaitiem un 1x10^9 objektiem (teorētiskais ierobežojums, praktiskie testi ir mēģināti ar aptuveni 100 miljoniem objektiem). Datubāzes fails ir NTDS.DIT un tajā ir divas pamata tabulas:
Windows Server 2003 pievienota vēl viena tabula, lai nodrošinātu drošības deskriptoru eksemplāru unikalitāti.
Nosaukumu sistēma
AD uztur sekojošus objektu nosaukumu formātus: X.500 nosaukuma formāta LDAP versija tiek izmantota Active Directory iekšienē.
Katram objektam ir atšķirīgs nosaukums (Distinguished name, DN). Piemēram, printera objektam ar vārdu HPLaser3 apakšvienībā „Tirgus” un domēnā foo.org būs sekojošs atšķirīgais vārds: CN=HPLaser3, OU=Tirgus, DC=foo, DC=org, kur „CN”—kopējs vārds, „OU”— apakšvienība (Organizacionālā vienība), „DC”—domēna objekta klase. Atšķirīgajiem vārdiem var būt daudz vairāk daļu, kā četras daļas šajā piemērā. Objektiem ir arī kanoniskie vārdi. Tie ir atšķirīgie vārdi, pierakstīti pretējā secībā, bez identifikatoriem un izmantojot slīpsvītras kā atdalītājus: foo.org/Tirgus/HPLaser3. Lai noteiktu objektu konteinera iekšienē, izmanto relatīvo atšķirīgo vārdu: CN=HPLaser3. Katram objektam ir Globālais Unikālais Identifikators (GUID) — unikāla un nemainīga 128-bitu rinda, kuru AD izmanto meklēšanai un replikācijai. Noteiktiem objektiem ir arī dalībnieka-lietotāja vārds (UPN, atbilstoši ) šādā formātā: objekts@domēns
Zvīņnešu kārta
Zvīņnešu kārta (Pholidota) ir Laurāzijas placentāļu (Laurasiatheria) kārta, kas apvieno vienu mūsdienu zvīņnešu dzimtu un vairākas izmirušas aizvēsturiskās dzimtas. Mūsdienās dzīvojošie zvīņneši sastopami Āzijā un Subsahāras Āfrikā.
Zvīņnešu tuvākie radinieki ir plēsēji (Carnivora), ar kuriem veido kopīgu plēsēju un zvīņnešu kladu (Ferae). Aizvēsturiskie kreodonti (Creodonta) ir tuvāk radniecīgi zvīņnešiem nekā plēsējiem. Plēsēji un zvīņneši viens no otra nodalījās pirms apmēram 87 milj. gadu, bet Āzijas zvīņneši no Āfrikas zvīņnešiem nodalījās pirms 47 milj. gadu.
Burduras ils
Burduras ils (tr) ir Turcijas pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība, kas atrodas valsts dienvidrietumu daļā. Izvietojies Rietumtaura kalnu ziemeļu nogāzē un aizņem daļu zemienes ap Burdura ezeru. Ila administratīvais centrs ir Burdura. Ils robežojas ar Mūglas, Antaljas, Denizli, Afjonas un Ispartas iliem.
Mylagaulidae
Mylagaulidae ir izmirusi vāverveidīgo apakškārtas (Sciuromorpha) dzimta, kas neogēnā apdzīvoja Ziemeļameriku un Ķīnu. Senākais atrastais Mylagaulidae pārstāvis ir Trilaccogaulus montanensis, kas dzīvoja oligocēna beigās, pirms 29 miljoniem gadu, bet jaunākais — Ceratogaulus hatcheri, kas dzīvoja pleistocēna sākumā, pirms 5 miljoniem gadu.
Sistemātika
dzimta: Mylagaulidae
Kodolziema
Kodolziema ir hipotētisks Zemes globālā klimata stāvoklis, kas varētu rasties pēc plaša mēroga kodolkara. Tiek uzskatīts, ka pēc liela daudzuma dūmu un sodrēju izmešanas stratosfērā, kas notiktu pēc aptuveni 30—40% pasaules valstu rīcībā esošo kodolieroču detonēšanas, samazinātos līdz Zemei nonākošo Saules staru apjoms, kas novestu pie arktiska klimata iestāšanās uz visas planētas.
Aksels Lunns Svindāls
Aksels Lunns Svindāls (no; dzimis Lēreskūgā, Norvēģijā) ir norvēģu kalnu slēpotājs. 2010. gada Olimpisko spēļu čempions supergigantā, tāpat izcīnīja sudrabu nobraucienā un bronzu milzu slalomā. Ar trim izcīnītām medaļām kļuva par 2010. gada Olimpisko spēļu veiksmīgāko kalnu slēpotāju starp vīriešiem. Vēl ir svinējis 5 uzvaras Pasaules čempionātos (kombinācijā, nobraucienā un milzu slalomā).
Pasaules kausā ir izcīnījis divus kopvērtējuma titulus: 2007. un 2009. gadā. 2010. gada Olimpiskajās spēlēs izcīnīta sudraba medaļa bija 100. izcīnītā sudraba medaļa Norvēģijai ziemas olimpiskajās spēlēs. Norvēģija ir pirmā 100 sudraba medaļu ziemas olimpiskajās spēlēs izcīnījusi valsts pasaulē.
Satversmes tiesas lietu par vēlēšanu tiesībām saraksts
Sarakstā norādīti spriedumu taisīšanas gadi.
Pasīvās vēlēšanu tiesības
2000. gads — Saeimas deputāti no PCTVL un LSDSP apstrīdēja aizliegumu bijušiem aizliegto opozīcijas organizāciju darboņiem, kā arī PSRS, LPSR un ārvalstu drošības dienestu darbiniekiem tikt ievēlētiem Saeimā un pašvaldību domēs (padomēs). Pieteikums tika noraidīts, kaut gan 3 no 7 tiesnešiem atbalstīja iesniedzējus.
2006. gads — Saeimas deputāti no PCTVL, TSP un LSP, kā arī J. Bojārs apstrīdēja aizliegumu bijušiem aizliegto opozīcijas organizāciju darboņiem, kā arī PSRS, LPSR un ārvalstu drošības dienestu darbiniekiem tikt ievēlētiem Saeimā un pašvaldību domēs (padomēs). Pieteikums tika noraidīts, izņemot personīgi J. Bojāra gadījumu, tiesnesim J. Jelāginam izsakot atsevišķās domas.
2017. g. — Tatjana Ždanoka apstrīd aizliegumu bijušiem aizliegto opozīcijas organizāciju darboņiem tikt ievēlētiem Saeimā. Aizliegums tika atzīts par atbilstošu Satversmei ar norādi, ka CVK individuāli jāizvērtē, vai konkrēts kandidāts būtu pielaižams vēlēšanām, tiesnesim J. Neimanim izsakot atsevišķās domas.
Aktīvās vēlēšanu tiesības
2003. g. — A. Stendzenieks apstrīdēja aizliegumu apcietinātajiem balsot Saeimas vēlēšanās. Pieteikums tika apmierināts.
2008. g. — M. Ēcis apstrīdēja aizliegumu ieslodzītajiem balsot vēlēšanās un tautas nobalsošanās. Saeimai atceļot aizliegumu, lieta tika izbeigta.
Pāvels Veselovs
Pāvels Veselovs (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu basketbolists, spēlēja spēka uzbrucēja pozīcijā, bijis Latvijas basketbola izlases dalībnieks. Divkārtējs Latvijas Basketbola līgas (LBL) čempions BK Ventspils sastāvā. Pēc karjeras beigām kļuvis par treneri, ir Gulbenes "Buku" galvenā trenera asistents.
Gulbenes jaunatnes basketbola sistēmā trenējas arī P. Veselova dēls Niklāvs.
Karjera
Profesionālā basketbolista karjeru P. Veselovs uzsāka Gulbenes "Buku" sastāvā 2000.—2001. gada sezonā. "Bukos" P. Veselovs pavadīja četras sezonas, pēdējās no tām jau kļūstot par komandas līderi. 2004. gada vasarā viņš pievienojās Latvijas čempionvienībai BK Ventspils, kuru pārstāvēja līdz 2009. gadam. 2006. gada februārī P. Veselovs tika izīrēts Gulbenes komandai, taču pēc sezonas atkal atgriezās Ventspilī. Kopā ar Ventspils komandu P. Veselovs divas reizes ir kļuvis par LBL čempionu.
2011. gada jūlijā noslēdza līgumu ar Kipras līgas klubu Keravnos Strovolou. 2012. gada vasarā pārgāja uz LBL klubu BK Valmiera.
Valodu saime
Valodu saimju koncepcija ir pamatota pieņēmumā, ka laika gaitā valodas pamazām sadalās dialektos, kuri tālāk attīstās jaunās valodās. Tomēr lingvistiskā izcelsme ir mazāk skaidra, nekā bioloģiskā, jo jāņem vērā tādi aspekti kā valodu sajaukšanās tirdzniecības un citu sakaru rezultātā, kurpretim bioloģijā starpsugu sajaukšanās normāli nenotiek. Kreoliskajām un citām jauktajām valodām var būt vairāki tiešie priekšteči no ļoti atšķirīgām valodu saimēm. Daudzas zīmju valodas attīstās pilnīgā izolācijā un tām var vispār nebūt priekšteča. Tomēr šādi gadījumi ir samērā reti un lielākoties valodas ir iespējams nešaubīgi klasificēt.
Pāvels Veselovs
Latvijas izlase
P. Veselovs ir spēlējis Latvijas U-20 izlasē. Latvijas pieaugušo izlases sastāvā viņš debitēja 2007. gadā. Šajā gadā viņš piedalījās Eiropas čempionāta finālturnīrā, kurā vidēji spēlē laukumā pavadītajās 18,3 minūtēs guva 3,7 punktus.
Trenera karjera
Pēc spēlētāja karjeras beigām P. Veselovs ir kļuvis par treneri, ir Gulbenes "Buku" galvenā trenera Raimonda Gabrāna asistents.
Valodu saime
Valodu saimes kopējais priekštecis reti ir zināms tieši, jo lielākajai daļai valodu zināmā vēsture ir relatīvi īsa. Tomēr, pateicoties valodnieka Augusta Šleihera 19. gadsimtā izstrādātajai salīdzinošajai metodei, daudzas pirmvalodu iezīmes ir iespējams rekonstruēt. Piemēram, rekonstruētais indoeiropiešu valodu saimes kopējais priekštecis ir indoeiropiešu pirmvaloda. Šāda valoda nav pārbaudāma vai pierādāma ar rakstu pieminekļu palīdzību, jo šajā valodā runāja pirms rakstību izgudrošanas.
Dažreiz pirmvalodu ir iespējams identificēt ar vēsturiski zināmu valodu. Latīņu valodas provinciālais dialekts ("tautas latīņu valoda" — sermo vulgaris) kļuva par mūsdienu romāņu valodu priekšteci, tādējādi kā romāņu pirmvalodu var identificēt latīņu valodu. Līdzīgi senskandināvu valoda (tās dialekti) ir mūsdienu norvēģu, zviedru, dāņu, fēriešu un islandiešu valodu pirmvaloda.
Valodu saimes var tikt sadalītas smalkākās filoģenētiskās vienībās, ko parasti sauc par saimes grupām vai zariem, jo valodu saimes vēsture bieži tiek attēlota kokveidīgas diagrammas veidā. Termins saime nav ierobežots ne ar vienu šāda "koka" līmeni. Baltu valodu saime, piemēram, ir indoeiropiešu valodu saimes atzars.
Valodas, kuras nav iespējams droši klasificēt kā kādai saimei piederošas, sauc par izolētajām valodām. Valodu saimes robežās izolētu valodu (piemēram, grieķu valodu indoeiropiešu valodu saimē) arī sauc par izolētu, bet parasti paskaidrojot izolētības pakāpi. Šajā gadījumā grieķu valodu var saukt par izolētu indoeiropiešu valodu. Par klasiski izolētu valodu uzskata basku valodu, jo tās leksikas, fonētikas un sintakses vēsture nav zināma, neskatoties uz to, ka valoda ietekmējusies no kaimiņu romāņu valodām.
Saiknes valodu saimju iekšienē un starp valodu saimēm kombinācijā ar DNS analīzi un fosilajiem pierādījumiem bieži izmanto antropologi, lai rekonstruētu aizvēsturiskās tautu staigāšanas, kā arī citus vēsturiskus notikumus, piemēram, lauksaimniecības izplatību.
Teledesic
Teledesic bija neīstenots globālas mobilo sakaru pavadoņu sistēmas projekts piekļuvei internetam no jebkuras vietas uz zemeslodes, izmantojot nelielus termināļus ar augšupielādes ātrumu 100 Mb/s un lejupielādes ātrumu līdz 720 Mb/s.
Projekta īstenošanai 1990. gadā tika izveidots uzņēmums Teledesic Corporation, kura dibinātāju vidū bija Bils Geitss, Kreigs Makkovs (Craig McCaw), vēlāk pievienojās kompānija Boeing, Motorola un Saūda Arābijas princis Alvalīds bin Talals (Alwaleed bin Talal).
Bolu ils
Bolu ils (tr) ir Turcijas pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība valsts ziemeļrietumos. Aizņem Menginas un Geredes upju ielejas Pontijas kalnu dienvidu nogāzē. 1999. gadā no Bolu ila ziemeļrietumu daļas tika nodalīts Dizdžes ils.
Teledesic
Projekta ietvaros tika palaists viens tehnoloģiju izmēģinājumu pavadonis Teledesic T1 (BATSAT — Broadband Advanced Technologies Satellite).
Pēc pavadoņsistemas uzņēmuma ICO bankrota to iegādājās Kreigs Makkovs un sāka apvienot Teledesic ar ICO, izveidojot holdingu ICO-Teledesic Global Limited. Tālākais darbs tika saistīts ar ICO tīklu.
Komerciālās problēmas analoģiskiem projektiem Iridium un Globalstar bija galvenais iemesls, lai Teledesic projektu apturētu, kas oficiāli tika izdarīts.
Gaisa spēki
Gaisa spēki ir nacionāla militārā organizācija, kuras primārā darbība ir karadarbības organizēšana gaisa telpā, izmantojot dažāda veida lidaparātus. Parasti gaisa spēki nodrošina gaisa telpas kontroli un aizsardzību, veic stratēģiskas un taktiskas bombardēšanas misijas un sniedz atbalstu citām bruņoto spēku struktūrvienībām.
Gaisa bruņotajos spēkos ir dažāda veida lidaparāti. Visbiežāk tajos ir iznīcinātāji, bumbvedēji, helikopteri un transporta lidmašīnas.
Daudzu valstu gaisa spēki atbild arī par militārām operācijām kosmosa telpā un starpkontinentālajām ballistiskajām raķetēm
Lukaševičs
Lukaševičs (pl, no personvārda Lukašs (Łukasz); sieviešu dzimtē Lukaševiča) ir poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Hjakutakes komēta
Hjakutakes komēta (C/1996 B2) ir komēta, kuru atklāja. Tā ir nosaukta arī par '''1996. gada Lielo komētu'''. Hjakutakes komēta ļoti tuvu aizlidoja garām Zemei tā paša gada martā. Tik tuvu neviena cita komēta Zemei nebija lidojusi pēdējo 200 gadu laikā. Hjakutakes komēta bija izteikti spilgta un to pa nakti varēja redzēt visā pasaulē.
Kodolvasara
Kodolvasara ir hipotētisks Zemes globālā klimata stāvoklis, kas sekotu kodolziemai. Pēc šīs teorijas, palielinātos ūdens daudzums stratosfērā, kas novestu pie planētas virskārtas uzkaršanas. Kodolieroču detonācijas arī izmestu atmosfērā lielu daudzumu slāpekļa oksīdu, kas novestu pie pilnīgas ozona slāņa sairšanas, kā rezultātā Zeme nebūtu aizsargāta no Saules ultravioletā starojuma. Lielākā daļa uz Zemes pastāvošo dzīvības formu šādos apstākļos izdzīvot nespētu.
Kauja pie Otepē (1217)
1217. gada kauja pie Otepē bija pirmā lielā Livonijas krusta karu kauja starp Novgorodas krieviem un vācu krustnešiem. Kauja notika 1216./1217. gada ziemā Otepē pilskalnā starp Novgorodas un Pleskavas krievu karaspēku un pils aizstāvjiem ugauņiem un krustnešiem.
Krievu karaspēks pirms tam jau bija iebrucis Ugaunijas un Tālavas zemēs, lai ievāktu meslus un piespiestu ugauņus un letus atteikties no Romas katoļu ticības. Pēc krievu aicinājuma tiem piebiedrojās arī sāmsalieši, harjuieši un sakalieši, tādējādi kopējais uzbrucēju skaits pēc Indriķa hronikas datiem pārsniedza 20 000.
Pils aplenkums ilga 17 dienas, bet krievi nespēja pilskalnu ieņemt. Palīgā pils aizstāvjiem ieradās ap 3000 zobenbrāļi, līvi, leti un krustneši, bet trīs dienas ilgā kaujā neviena no pusēm nespēja uzvarēt un salīga mieru.
Miera noteikumi paredzēja, ka visiem vāciešiem bija jāatstāj pils. Kaujā krita vairāki vadošie Zobenbrāļu ordeņa bruņinieki, arī Cēsu Bertolds. Otepē kaujas rezultātā visas līdz tam kristītās Igaunijas zemes atkal atkrita no Romas katoļu ticības.
Vikivārdnīca
Vikivārdnīca (en) ir brīva papildināma daudzvalodu vārdnīca, kura izveidota uz wiki bāzes. Tas ir viens no Wikimedia Foundation projektiem.
Sparta
Sparta bija ietekmīga doriešu polisa Senajā Grieķijā, Peloponēsas pussalā.
Izglītības sistēma
Jaunākās paaudzes audzināšana tika uzskatīta par valsts nozīmes jautājumu Spartā (pirms 4. gadsimta pirms mūsu ēras). Audzināšanas sistēma bija pakļauta iedzīvotāju karavīru fiziskās attīstības uzdevumam. Starp morālajām īpašībām uzsvars tika likts uz apņēmību, noturību un uzticību. Brīvo pilsoņu dēli vecumā no 7 līdz 20 gadiem dzīvoja militāra tipa internātskolās. Papildus fiziskajiem vingrinājumiem un norūdīšanai tika praktizētas militārās spēles, mūzika un dziedāšana. Izstrādātas skaidras un kodolīgas runas prasmes ("lakonisks" — no Lakonijas). Visi bērni Spartā tika uzskatīti par valsts īpašumu.
Plūtarhs (sengrieķu: Πλούταρχος, Ploútarkhos) savā darbā "Senās spartiešu tradīcijas" apraksta spartiešu kolektīvās dzīves, izglītības, reliģijas īpatnības, kā arī attieksmi pret svešiniekiem, uzvedību karā.
Šūmeikera—Levi komēta 9
Šūmeikera—Levi komēta 9 (SL9, D/1993 F2) ir komēta, kura 1994. gadā ietriecās Jupiterā, kas vienlaicīgi bija arī pirmais tiešais astronomisko objektu sadursmes novērojums Saules sistēmā. Šo notikumu novēroja teju vai visi pasaules astronomi, kā arī tas izsauca plašu atspoguļojumu masu saziņas līdzekļos. Šī sadursme deva arī jaunu informāciju par pašu Jupiteru. Tika secināts, ka Jupiters spēlē nozīmīgu lomu cietu daļiņu savākšanā Saules sistēmas iekšienē.