cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japets (pavadonis)
Atklāšanas vēsture
Japetu atklāja Džovanni Domeniko Kasīni 1671. gada oktobrī Saturna rietumu pusē. Pēc tam, 1672. gada sākumā, Kasīni mēģināja to nesekmīgi novērot planētas austrumu pusē. Tas pats turpinājās vēlāk, kad Kasīni novēroja Japetu 1672. gada decembrī un 1673. gada februārī, katru reizi sekodams tam divas nedēļas Saturna rietumu pusē, taču nespēdams ieraudzīt to periodā, kad tam būtu jābūt austrumu pusē. 1705. gadā Kasīni beidzot novēroja Japetu austrumu pusē ar uzlabotu teleskopu, ieraudzīdams to par diviem zvaigžņlielumiem vājāku šajā pusē.
Kasīni pareizi pieņēma, ka Japetam ir spoža puslode un tumša puslode, un ka tas vienmēr saglabā pret Saturnu pavērstu vienu un to pašu pusi, tāpēc spilgtā puslode ir redzama no Zemes, kad Japets ir Saturna rietumu pusē, un tumšā puslode - otrā pusē. Tumšā puslode vēlāk viņam par godu tika nosaukta par Kasīni apgabalu.
Nosaukums
Japets ir nosaukts titāna Japeta vārdā pēc grieķu mitoloģijas. Tas ir arī apzīmēts kā Saturns VIII.
Japets bija starp četriem Saturna pavadoņiem, kurus to atklājējs Džovanni Kasīni apzīmēja ar nosaukumu Sidera Lodoicea pēc karaļa Luija XIV (pārējie trīs bija Tētija, Dione un Reja). Tomēr, astronomiem kļuva par ieradumu atsaukties uz tiem pēc numuriem - Japetu kā Saturns V. Kad 1789. gadā tika atklāti Mimass un Encelads, numerācijas shēmu paplašināja un Japets kļuva par Saturnu VII, un pēc Hiperiona atklāšanas 1848. gadā - Saturns VIII. Tas joprojām ir zināms ar šo numuru (sk. nosaukumu veidošanu dabīgajiem pavadoņiem).
Nosaukumu Japets ierosināja Džons Heršels (Viljama Heršela dēls, Mimasa un Encelada atklājējs) savā 1847. gada publikācijā Labās cerības ragā veiktie astronomiskie novērojumi, kurā viņš aizstāvējis Saturna pavadoņu nosaukšanu titānu, titāna Krona māsu un brāļu vārdos (kurus romieši piedēvēja savam dievam Saturnam).
Fiziskās īpašības
Zemais Japeta blīvums norāda, ka tas galvenokārt sastāv no ledus, tikai ar nelielu (~ 20%) akmeņainu materiālu daļu Atšķirībā no vairuma pavadoņu, tā vispārējā forma ir ne sfēriska ne arī elipsoīds. Tam ir uztūksi vidusdaļa un saspiesti poli tāpat tā unikālā ekvatoriālā grēda (sk. zemāk), ir tik augsta, ka tā redzami izkropļo pavadoņa formu pat, ja uz to skatās no attāluma. Šīs iezīmes bieži vien liek to raksturot kā valrieksta formas.
Uz Japeta ir ļoti daudz krāteru, un Cassini attēli ir atklājuši lielus triecienbaseinus tumšajā reģionā, vismaz pieci no kuriem ir vairāk nekā 350 km plati. Lielākais no tiem, Turgis ir ar diametru 580 km; tā malas ir ļoti stāvas un ietver apmēram 15 km augstu krauju
Divu toņu krāsojums
17. gadsimtā Džovanni Kasīni novēroja, ka viņš var redzēt Japetu tikai Saturna rietumu pusē un nekad uz austrumiem no tā. Viņš pareizi secināja, ka Japetam ir noslēgta sinhrona rotācija ap Saturnu, un ka no vienas puses Japets ir tumšāks nekā no otras - slēdziens vēlāk tika apstiprināts ar lielākiem teleskopiem.
Krāsojuma atšķirība abām Japeta puslodēm ir pārsteidzoša. Puslode, kas šķietami ir pavadoņa priekšgalā, ir tumša (albedo 0.03-0.05) ar nelielu sarkanīgi brūnu krāsojumu, bet lielākā daļa no otras puslodes un poli ir spoži (albedo 0,5-0,6, gandrīz tikpat spoži kā Eiropa). Līdz ar to redzamais spožums spožajai puslodei ir aptuveni 10.2, kamēr tumšajai puslodei tas ir aptuveni 11,9 - ārpus labāko 17. gadsimta teleskopu iespējām. Modeļa krāsojums ir analogs sfēriskajā Iņ-jaņ simbolā vai arī divām tenisa bumbiņas daļām. Tumšais reģions ir nosaukts par Kasīni apgabalu, un spožais rajons - par Ronsesvalles zemi. Tiek uzskatīts, ka sākotnējais tumšas materiāls nāk no ārpus Japeta, taču tagad tas sastāv galvenokārt no materiāla, kas radies no siltāko Japeta virsmas daļu ledus sublimēšanās. Tas satur organiskos savienojumus, kas līdzīgi uz primitīvu meteorītu vai komētu virsmas atrastajām vielām; novērojumi uz Zemes liecina, ka tie ir oglekļa savienojumi, kas, iespējams, ietver ciāna savienojumus, piemēram, sasalušus ciānūdeņražskābes polimērus.
2007. gada 10. septembrī Cassini zonde nolidoja 1640 km attālumā no Japeta un parādīja, ka abās puslodēs ir ļoti daudzi krāteri. Krāsu divdalījums gaišā un tumšā materiāla izkaisītajos lauciņos pārejas zonā starp Kasīni reģionu un Ronsesvalles zemi eksistē pat ļoti mazos mērogos - pat attēlos ar izšķirtspēju 30 metri. Tumšais materiāls tur aizpilda zemākos reģionus, un spožais materiāls atrodas pret poliem vērstajās krāteru nogāzēs, taču nav nekādu pelēku toņu. Materiāls ir ļoti plānā kārtā, tikai dažus desmitus centimetru biezs vismaz dažās vietās, saskaņā ar Cassini radara attēlu un ar faktu, ka ļoti mazi meteori ir iztriekušies līdz ledum zem tā.
NASA zinātnieki tagad uzskata, ka tumšais materiāls varētu būt atliekas no ūdens ledus sublimēšanās (iztvaikošanas) uz Japeta virsmas, kas, iespējams, kļuvis vēl tumšāks tādēļ, ka pakļauts Saules gaismai. Ņemot vērā tā lēno, 79 dienu ilgo rotāciju (kas vienāda ar tā apriņķošanu un ir garākā visā Saturna sistēmā), Japetam iespējams bija vissiltākā virsmas temperatūra dienas laikā un aukstākā nakts temperatūra Saturna sistēmā pat vēl pirms radās krāsu kontrasts; pie ekvatora tumšā materiāla siltuma absorbcijas rezultātā dienas temperatūra tumšajā Kasīni reģionā ir 128 K, salīdzinot ar 113 K, kas novērojama spožajā Ronsesvalles zemē. Atšķirība temperatūrā nozīmē, ka ledus vispirms sublimējas no Kasīni reģiona, un nogulsnējas Ronsesvalles zemē un jo īpaši vēl vēsākajos polos. Ģeoloģiskā laika mērogā tas vēl vairāk aptumšos Kasīni reģionu un izgaismos Ronsesvalles zemi un polus un, līdz ar visa atklātā ledus izzušanu no Kasīni reģiona, siltuma ietekmē veidosies arvien lielāka albedo atšķirība. Tiek lēsts, ka pie pašreizējās temperatūras, pa tūkstoš miljoniem gadu Kasīni reģions zaudētu aptuveni 20 metru ledus sublimācijas dēļ, kamēr Ronsesvalles zeme zaudētu tikai 10 centimetrus, ja neņem vērā ledu, kas tur nokļuvis no tumšā reģiona. Šis modelis izskaidro gaišo un tumšo apgabalu izplatīšanos, neesošos pelēkos toņus, kā arī Kasīni reģionu pārklājošā tumšā materiāla plānumu.
Tomēr atsevišķs krāsu noslāņošanās process būtu nepieciešams, lai siltuma atdeve iesāktos. Iespējams, ka sākotnējais tumšais materiāls ir būvgruži, ko meteori iztriekuši no mazākajiem ārējiem pavadoņiem atpakaļejošās orbītās un tos uztvērusi Japeta vadošā puslode. Šī modeļa pamatideja ir apmēram 30 gadu veca, un ir atjaunota ar septembra lidojumu garām.
Gaišie gruveši ārpus Japeta orbītas, vai nu izsviesti no pavadoņa virsmas mikrometeoroīdu triecienu dēļ vai arī radušies sadursmēs, lidotu pa spirāli, kamēr pavadoņa orbīta samazinās. Tie varētu būt kļuvuši tumšāki Saules gaismas ietekmē. Daļa no šāda materiāla, kas šķērsotu pavadoņa orbītu noteikti uztvertu Japeta vadošā puse, kas, iespējams, tiktu pārklāta tā, lai radītu albedo kontrastu, un tādējādi arī kontrastu temperatūrai, kura palieinātos iepriekš aprakstītā termiskā efekta dēļ.
Lielākā šādu materiālu rezervuārs ir Fēbe, lielākais no ārējiem Saturna pavadoņiem. Lai gan Fēbes sastāvs ir tuvāks spožās Japeta puslodes sastāvam kā tumšās, putekļi no Fēbes būtu nepieciešami tikai, lai izveidotu albedo kontrastu, un domājams, vēlākā sublimācija šo efektu padarītu daudz lielāku.
Forma kopumā
Šī brīža trīsasu Japeta mērījumi uzrāda 747,1 × 749 × 712,6 km, un vidējo rādiusu ar 736 ± 2 km. Tomēr šie mērījumi var būt neprecīzi kilometru mērogā, jo ne visa Japeta virsma jau ir nofotografēta ar pietiekami lielu izšķirtspēju. Novērotais planētas saspiedums atbilst nevis novērotajam 79 dienu rotācijas periodam, bet gan tādam, kas ir tikai 10 stundas. Iespējams izskaidrojums tam ir tas, ka pavadoņa forma bija iesaldēta, tādēļ, ka neilgi pēc tā izveidošanās izveidojās bieza garoza, bet tās rotācijas turpināja palēnināties plūdmaiņu izkliedes dēļ, līdz tā kļuva slēgta pret plūdmaiņām.
Asfalta slimība
Asfalta slimība ir sarunvalodā izmantots apzīmējums ādas un kaulu savainojumam, kas radies nobrāzuma rezultātā pret ceļa virsmu, visbiežāk kā sekas riteņbraukšanas vai motobraukšanas negadījumiem. Apzīmējumu var izmantot gan svaigam savainojumam, gan rētaudiem, kas palikuši no veca savainojuma. Reizēm to izmanto, lai apzīmētu arī skeitborda un skrituļslidošanas nobrāzumu savainojumus, īpaši tos, kuri radušies lielākā ātrumā.
Japets (pavadonis)
Ekvatoriālā grēda
Nav skaidrs, kā grēda izveidojusies. Viena no grūtībām ir izskaidrot, kāpēc tā gandrīz perfekti iet pa ekvatoru. Ir vismaz trīs hipotēzes, bet neviena no tām neizskaidro, kāpēc grēda ir tikai Kasīni apgabalā.
Asfalta slimība
Motociklisti var samazināt risku, valkājot atbilstošu aizsardzības ekipējumu, kā pilnas sejas ķiveri, aizsargapģērbu, cimdus un zābakus. Velosportisti parasti valkā tikai ķiveri un cimdus.
Japets (pavadonis)
Temperatūra
Tumšā reģiona virsmas temperatūra var sasniegt 130 K pie ekvatora, jo siltuma saņemšana ir efektīvāka Japeta lēnās rotācijas dēļ. Gaišākās virsmas absorbē mazāk Saules gaismas tādējādi temperatūra sasniedz tikai aptuveni 100 K
Rainis
Rainis, īstajā vārdā Jānis Krišjānis Pliekšāns, (dzimis, miris ) bija latviešu dzejnieks, dramaturgs, tulkotājs, teātra darbinieks, sociāldemokrātiskais žurnālists un politiķis. Būtiski ietekmēja literārās latviešu valodas attīstību. Viens no Jaunās strāvas kustības pārstāvjiem un Latvijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas biedrs.
Japets (pavadonis)
Orbīta
Japeta orbīta ir mazliet neparasta. Lai gan Japets ir Saturna trešais lielākais pavadonis, tas apriņķo Saturnu daudz lielākā attālumā nekā nākamais tuvākais lielais pavadonis, Titāns. Orbītas plakne ir arī visslīpākā no visiem lodveida pavadoņiem; tikai neregulārajiem ārējiem pavadoņiem, piemēram, Fēbei ir vēl slīpāka orbīta. Cēlonis tam nav zināms.
Rainis
Dzīvesgājums
Jānis Pliekšāns ir dzimis 1865. gada 11. septembrī Ilūkstes apriņķa Dunavas pagasta „Varslavānos” latviešu zemnieka Krišjāņa Pliekšāna (ap 1828—1891) un viņa sievas Dārtas (ap 1828—1899) ģimenē. Kristīts Kaldabruņas luterāņu baznīcā. Jānim bija divas māsas: Līze (1854—1897) un Dora (pēc laulībām Pliekšāne-Stučka 1870—1950). Viņa tēvs nomāja un apsaimniekoja pusmuižas, tādēļ ģimene bieži mainīja dzīvesvietu, un Jāņa bērnība un pusaudža gadi pagāja Tadenavas (1865—1869), Randenes (1869—1872) un Berķeneles (1872—1881) pusmuižās Sēlijā. Viņš mācījās Grīvas proģimnāzijā (tagad — Raiņa Daugavpils 6. vidusskola; 1875—1879) un Rīgas pilsētas ģimnāzijā (tagad — Rīgas 1. ģimnāzija), kuru beidza 1884. gadā.
Japets (pavadonis)
Orbīta
Sakarā ar šo tālu, slīpo orbītu, Japets ir vienīgais lielais pavadonis, no kura būtu skaidri redzami Saturna gredzeni; no citiem iekšējiem pavadoņiem gredzeni būtu pagriezti ar šķautni, un līdz ar to slikti redzami. No Japeta Saturns būtu redzams 1 ° 56 ' diametrā (četras reizes lielāks kā Mēness, skatoties no Zemes).
Rainis
Dzīvesgājums
Uzreiz pēc ģimnāzijas beigšanas Jānis Pliekšāns iestājās Pēterburgas Universitātes Juridiskajā fakultātē, jau studiju laikā viņš sāka rakstīt laikrakstam „Dienas Lapa”. Vasaras pavadīja tēva mājās Vasiļovas (1881—1883) un Jasmuižas muižās (1883—1889) Latgalē. No 1889. līdz 1891. gadam Pliekšāns strādāja par jurista palīgu Viļņā un Jelgavā.
Japets (pavadonis)
Pētījumi
Cassini zonde ir fotografējusi Japetu vairākas reizes no vidēja attāluma. Tomēr tā orbīta padara tuvu novērošanu grūtu. Ir bijis viens tuvu mērķēts lidojums garām - 1227 km attālumā 2007. gada 10. septembrī; citi nav plānoti.
Rainis
Dzīvesgājums
1891.—1895. gadā viņš bija avīzes „Dienas Lapa” redaktors un aktīvs sabiedrisks darbinieks. 1896. gadā viņš īslaicīgi dzīvoja Jelgavā un Berlīnē, pēc tam strādāja par notāru Paņevežā, kur 1897. gada maijā tika apcietināts sakarā ar apsūdzību par piederību slepenai pretvalstiskai organizācijai "Jaunā strāva". Atrodoties Liepājas un Rīgas cietumā, Rainis atsāka darbu pie Johana Volfganga fon Gētes „Fausta” latviskošanas un ar Aspazijas palīdzību to pabeidza 1898. gadā. Pēc tiesas sprieduma viņš uz pieciem gadiem tika izsūtīts uz Pleskavu un Slobodsku (1897—1903). 1897. gada decembrī Rīgā salaulājās ar dzejnieci un dramaturģi Aspaziju (Elzu Valteri).
Baidoties no jaunām vajāšanām, 1905. gada 31. decembrī Rainis bija spiests emigrēt uz Šveici. Emigrācijas laikā Lugāno tapušas viņa lugas „Zelta zirgs” (1909), „Indulis un Ārija” (1912), „Spēlēju, dancoju” (1915) un traģēdija „Jāzeps un viņa brāļi” (1906—1914). 1916. gadā poēmā „Daugava” Rainis kā viens no pirmajiem aicināja veidot neatkarīgu Latvijas valsti.
1920. gadā Rainis kopā ar Aspaziju atgriezās Latvijā un no jauna aktīvi iesaistījās politikā. Viņš bija Bulduru konferences dalībnieks no Latvijas, Latvijas Satversmes sapulces (1920) un pirmo trīs Saeimu (1922, 1925, 1926) deputāts no sociāldemokrātu saraksta. Rainis bija Dailes teātra līdzdibinātājs, Nacionālā teātra direktors (1921—1925), izglītības ministrs (1927). Šajā laikā viņš sarakstīja vairākus dzejoļu krājumus, traģēdiju „Ilja Muromietis”, lugu prozā „Mīla stiprāka par nāvi” un drāmu „Rīgas ragana”.
No abi rakstnieki dzīvoja Baznīcas ielā 30 Rīgā.
Rainis miris 1929. gada 12. septembrī savā vasarnīcā Majoros un apbedīts Rīgas jaunajos kapos, kas vēlāk nosaukti Raiņa vārdā.
Politiskā darbība
Viens no redzamākajiem Jaunās strāvas pārstāvjiem, aktīvs LSDSP biedrs. Kā politiķis īpašus panākumus neguva. Pēc Fēliksa Cielēna domām, Rainis jau no Satversmes sapulces laikiem izcēlās ar nespēju motivēt savu viedokli, kā rezultātā vispārējās debates pārvērtās par savstarpējiem apvainojumiem un diskusijām. Sāpīgi pārdzīvoja Jāņa Čakstes ievēlēšanu prezidenta amatā, jo uzskatīja šo posteni par sev paredzētu — pēc balsojuma demonstratīvi pameta Satversmes sapulces namu un nonāca konfliktā ar LSDSP vadību. Konflikts ar LSDSP tika izbeigts tikai tad, kad 1926. gada decembrī Rainis tika lūgts kļūt par izglītības ministru.
Darbība izglītības ministra postenī
1928. gada 10. janvārī Ministru prezidents Skujenieks un ministrs Pliekšāns parakstīja Latvijas Republikas Satversmes 81. panta kārtībā izdotos noteikumus par Nacionālo operu. Noteikumi paredzēja, ka opera atrodas Izglītības ministrijas pārziņā. Tās direktoru ieceļ Ministru kabinets uz izglītības ministra priekšlikumu. Direktora palīgu — inspektoru ieceļ izglītības resora vadītājs.
Ar Raiņa atbalstu notika Brīvdabas muzeja nodibināšana un uzsākta Latviešu konversācijas vārdnīcas izdošana, tika rīkota beļģu mākslas izstāde Rīgā un latviešu mākslas izstādē Stokholmā.
Rēgs bruņās (filma)
"Rēgs bruņās" (ja; tieši: "Mobilā bruņotā sabiedriskā miera un kārtības policija"; en) ir 1995. gada japāņu režisora Mamoru Ošī anime filma, kurā ir uzņemta uz tāda paša nosaukuma mangas motīviem. Tā ir postkiberpanka žanra kulta filma un ir ietekmējusi tādus darbus kā "Matrikss". Filmai ir izveidots turpinājums Ghost in the Shell 2: Innocence un ASV veidots rīmeiks ar Skārletu Johansoni galvenajā lomā. Vēl saistībā ar šo filmu ir arī izveidoti divi anime seriāli Stand Alone Complex un Arise.
Filmas darbība norisinās Honkongā 2029. gadā, un filma apskata cilvēka identitātes jautājumu kiborgu ērā. Filmas galvenā varone ir Motoko Kusanagi (saukta arī par Majoru ), kurai ir pilnībā robotizēts ķermenis, izņemot daļu no galvas un muguras smadzenēm. Viņa strādā "Devītajā sabiedriskās drošības nodaļā", kas ir izlūkošanas dienests un nodarbojas galvenokārt ar terorisma un augsta līmeņa noziegumu apkarošanu.
Vārds "rēgs" filmas nosaukumā atsaucas uz jēdzienu, kas tiek izmantots, lai apzīmētu cilvēka dvēseli. Tā ir psihes daļa, kas atšķir dzīvo no mākslīgā.
Speothos pacivorus
Speothos pacivorus ir suņu dzimtas plēsējs. Tā ir krūmu suņu ģints (Speothos) izmirusī suga, kas pleistocēnā apdzīvoja Dienvidameriku kopā ar krūmu suni (Speothos venaticus).
Izmirušās sugas (Speothos pacivorus) suņiem, salīdzinot ar mūsdienās sastopamo krūmu suni, ir bijis lielāks augums un apakšējā žokļa dzerokļiem ir bijušas dubultsaknes. Zinātnieki uzskata, ka Speothos pacivorus apdzīvoja Brazīlijas augstkalnu teritoriju.
Interesanti, ka izmirušā dzīvnieka fosilie kauli tika atrasti un sistematizēti pirms tika atrasts izdzīvojušais krūmu suns Amazones džungļos.
Bezpilota lidaparāts
Bezpilota lidaparāts (BPLA), dēvēts arī par dronu (no en — trans, liekēdis, "dūcējs"), ir lidaparāts, kas lido bez apkalpes uz tā borta. Šādu lidaparātus visplašāk izmanto pasaules valstu bruņotie spēki. Atšķirībā no raķetes, BLPA ir atkārtojami lietojams, šī iemesla dēļ spārnotās raķetes nevar uzskatīt par bezpilota lidaparātiem, jo klasificējamas kā vienreizējas lietošanas ierocis, pat ja ir bezpilota un atsevišķos gadījumos ar distances vadību.
Mūsdienās izstrādāti dažādu formu, izmēru un konfigurāciju BPLA. Vēsturiski BPLA bija vienkāršas bezpilota lidmašīnas, turpretī autonomā lidojumu kontrole tās padarījusi par īstiem bezpilota lidaparātiem. Visi BPLA iedalāmi divos veidos: vieni, ko vada no kādas attālas vietas, otri – lido autonomi – pēc agrāk ieprogrammētiem lidojumu plāniem izmantojot sarežģītākas dinamiskās automatizācijas sistēmas.
Kazimirs I Atjaunotājs
Kazimirs I Atjaunotājs (pl, dzimis, miris ) bija Polijas kņazs, Pjastu dinastijas pārstāvis. Valdījis no 1034. gada līdz savai nāvei 1058. gadā.
Bezpilota lidaparāts
Patlaban militārie BPLA veic gan areālās izlūkošanas, gan gaisa uzbrukumus, nodarot zaudējumus arī mierīgajiem iedzīvotājiem. BPLA arvien vairāk tiek pielietoti civilām vajadzībām: ugunsdzēsības vai nemilitāra rakstura drošības pasākumu veikšanai, piemēram, cauruļvadu apsekošanai grūti pieejamās vietās. Nereti BPLA izmanto uzdevumos, kas ir pārāk „vienmuļi, netīri vai bīstami” pilotējamiem lidaparātiem.
Kazimirs I Atjaunotājs
Kazimirs I bija Polijas karaļa Meško II dēls no laulības ar Riksu no Lotringas. Bija precējies ar Kijevas Krievzemes kņaza Vladimira I meitu Dobroņegu, no kuras Kazimiram I bija divi dēli - nākamais Polijas karalis Boļeslavs II Drosmīgais un nākamais Polijas kņazs Vladislavs I Hermanis.
Pēc Meško II nāves Polijā sākās anarhija, un Kazimirs I atguva varu tikai 1039.gadā ar Svētās Romas impērijas imperatora Heinriha III un Kijevas Krievzemes lielkņaza Jaroslava Gudrā palīdzību. Centās nostiprināt karaļa varu. Ieviesa feodālas attiecības.
Bezpilota lidaparāts
Nosaukums
Plašsaziņas līdzkļos lietotais drona ("trana") nosaukums ieviesies jau pirms Otrā pasaules kara, jo pirmajiem bezpilota lidaparātiem deva bišu un lapseņu nosaukumus. Bezpilota lidaparāta (en) nosaukumu oficiāli sāka lietot 2005. gadā apstiprinātajā ASV Aizsardzības departamenta rīcības plānā (UAS Roadmap 2005–2030).
Vēsture
Pirmais bezpilota lidaparāts bija Arčibalda Lova 1916. gadā konstruētais "gaisa mērķis". Virkne distances vadības lidmašīnu tika uzbūvētas vēlāk – Otrā pasaules kara laikā un pēc tā. Visvairāk to tika uzbūvēts „tehnoloģiju sacensībās” Otrā pasaules kara laikā. Lidaparātiem bija dubulta misija: apmācīt pretgaisa ieroču apkalpes un piedalīties uzlidojumos ienaidnieka pozīcijām. Strūklas dzinējus sāka izmantot tikai pēc Otrā pasaules kara. 1951. gadā kompānija Ryan Aeronautical Company uzkonstruēja Firebee I, tanī pat laikā Beechcraft saņēma līgumu Modeļa 1001 ražošanai ASV Jūras Kara flotes vajadzībām. Vairāk vai mazāk, tās tik un tā palika distances vadāmās lidmašīnas, līdz Vjetnamas kara laikam.
Par ASV BPLA dzimšanas laiku tiek uzskatīts 1959. gads, kad ASV Gaisa spēku virsnieki izteica raizes par gaisa operāciju laikā zaudētiem pilotiem. Šajā laikā tika uzsākts bezpilota lidojumu plānošanas process. Procesu paātrināja Frensisa Gerija Pauersa pilotētās U2 notriekšana virs PSRS 1960. gadā. Dažu dienu laikā tika uzsākta sevišķi slepena BPLA programma, kuras nosaukums bija "Red Wagon" 1964. gada 2.-4. augustā Vjetnamas karā ASV un Ziemeļvjetnamas karakuģu sadursmju laikā Tonkina līcī ASV sūtīja „sevišķi slepeno” BPLA pirmajā kaujas uzdevumā šajā karā. Patiešām Gaisa karaspēka BPLA bija tik slepeni, ka uzrādot notriekto lidaparātu fotogrāfijas, ASV amatpersonas tās nekomentēja.
Tikai 1973. gada 26. februārī ASV militārā vadība apliecināja, ka kara laikā izmantojusi BPLA, kas veikuši aptuveni 3435 kaujas uzdevumus, un apmēram 554 BPLA dažādos apstākļos tika zaudēti.
1973. gadā Jom Kipur kara laikā Sīrijas raķešu baterijas Libānā radīja lielus zaudējumus Izraēlas iznīcinātājiem. Tā rezultātā Izraēla radīja savu pirmo mūsdienu BPLA. Areālās fotogrāfijas, ko sagādāja šie lidaparāti, palīdzēja Izraēlai pilnībā neitralizēt Sīrijas pretgaisa aizsardzību Libānas kara sākumā 1982. gadā, kā rezultātā neviens Izraēlas pilots netika notriekts.
Bezpilota lidaparāti Latvijā
Patlaban Latvijā bezpilota lidaparātu ražošanu veic vairāki uzņēmumi. Latvijā lielākajā bezpilota lidaparātu izstrādes un ražošanas uzņēmumā UAV FACTORY, kurā ir nodarbināti vairāk kā 60 cilvēki. Uzņēmums ražo Penguin B sērijas kompozītmateriālu lidaparātu korpusus un komponentus citiem lidaparātu ražotājiem un Penguin C bezpilota lidaparātu sistēmu komerciālai izmantošanai. Uzņēmumam ir klienti vairāk kā 47 valstīs. Līdz pat 95% lidaparātu sastāvdaļu, ieskaitot augstas sarežģītības dzinējus tiek ražoti Latvijā. Latvijā dronus un to programmatūru izstrādā arī uzņēmums FIXAR-AERO, kas vislabāk pazīstams ar tā vertikālās pacelšanās un nosēšanās modeli FIXAR 007.
Meklēšana un glābšana
Kā meklēšanas un glābšanas instruments BPLA spēj palīdzēt atrast cilvēkus jūrā, mežos, iesprostotus sabrukušās ēkās. BPLA tiek aprīkoti ar optiskajiem sensoriem (dienas un infrasarkanajām kamerām) un sintezētās apertūras radaru. Lidaparātā iemontētā aparatūra uz komandpunktu spēj nogādāt reāla laika zemes virsmas attēlus, kas uzņemti ierobežotas redzamības (caur mākoņiem, lietu vai miglu, naktī) apstākļos kā arī dienā.
Svētā Romas impērija
Svētā Romas impērija, pēc 1512. gada arī Vācu nācijas svētā Romas impērija (la, de), bija feodāli federatīvs valstisks veidojums Centrāleiropā no 962. gada līdz 1806. gadam. Impērijas teritorija aptvēra galvenokārt vācu apdzīvotās zemes, Bohēmijas karalisti, mūsdienu Nīderlandi un Itālijas ziemeļu reģionus. Impērija uzskatīja sevi par Romas impērijas un 800. gadā pasludinātās Kārļa Lielā franku impērijas mantinieci.
Valsts forma
Atšķirībā no sākotnēji radniecīgās Rietumfranku valsts, kas Kapetingu dinastijas vadībā vairāku gadsimtu laikā pārvarēja reģionālo un feodālo sadrumstalotību, lai izveidotu spēcīgu Francijas karalisti, uz Austrumfranku valsts un Vidusfranku valsts bāzes radītā impērija neizveidojās par vienotu valsti, kurā imperatora dinastijai piederētu neaptrīdama vara, kā arī baznīcas un aristokrātijas lojalitāte.
Impērija visu savu pastāvēšanas laiku saglabāja seno franku un ģermāņu vēlēto valdnieku tradīciju. Pirmo dinastiju valdnieku varu nepārtraukti apdraudēja lielāko vācu cilts hercogistu valdnieku dumpji, Itālijas reģionu neuzticība un konflikti ar Romas pāvestiem. Otonu un Saliešu imperatoru centieni nostabilizēt situāciju Romā, ieceļot sev lojālus pāvestus, beidzās ar Romas pāvesta varas pieaugumu un investitūras strīdu, kurā garīgā vara uzvarēja laicīgo varu un spēcīga imperatora vara sabruka. Luksemburgu dinastijas varas laikā kūrfirstiem oficiāli tika piešķirts pusautonoms stāvoklis. Imperatoru varu turpmāk noteica viņu pašu dinastijas īpašumā esošo zemju spēks. Trīsdesmit gadu kara rezultātā Hābsburgu imperatoru vara samazinājās vēl vairāk, impērijai sašķeļoties katoļu un protestantu valstiņās.
Lai arī impērijas reālais varas centrs atradās vācu zemēs, imperatoru kronēšana tradicionāli notika Romā, kur pāvests kronēja imperatorus līdz pat 16. gadsimtam. Kronēšana par imperatoru nebūt nebija obligāta, lai valdītu impērijā. Liekākā daļa ievēlēto romiešu karaļu tika kronēti ilgi pēc nākšanas pie varas, un daudzi netika kronēti vispār. Laikā no 1245. līdz 1415. gadam kronēti imperatori valdīja tikai 25 gadus.
Dinastiju ietekme
Karolingu impērijas sabrukums demonstrēja problēmas, kas rodas, varai atrodoties vienas dinastijas rokās. Sāka nostiprināties feodālās varas modelis, kas turpmāk arī ietekmēja dažādu dinastiju varas pieaugumu vai kritumu. Jau pirmais vēlētais Austrumfranku valsts karalis, Frankonijas hercogs Konrāds I nespēja nostiprināt savas dinastijas varu. Pēc viņa nāves Frankonija sadalījās. Konrāda pēcnācējs, Saksijas hercogs Heinrihs I Putnuķērājs nāca no lielākas un spēcīgākas hercogistes. Viņa Otonu dinastijas valdnieki paplašināja impēriju, iekļaujot tajā Burgundijas karalisti. Sekojošā Saliešu dinastija impērijā iekļāva Bohēmijas hercogisti, kas vēlāk kļuva par Bohēmijas karalisti. Otonu un Saliešu dinastijas centās pārvaldīt Itālijas zemes - Lombardiju, Romu, Sicīliju, taču tas izrādījās neiespējami. Nepārtraukto konfliktu rezultātā, līdz 16. gadsimtam impērija tika izspiesta no Itālijas.
Dinastiskā mantinieka trūkums 1125. gadā izraisīja pretendentu konfliktu, no kuriem spēcīgākās ir Velfu dinastija un Hoenštaufenu dinastija. No Švābijas nākušie Hoenštaufeni uzvarēja. Kā kompensācija,Austrijas hercogiste tika piešķirta Babenbergas dinastijai, bet Velfi ieguva Bavāriju. Babenbergi atsacījās no Pfalcas, ko pēc vietējā Hoenštaufenu atzara izmiršanas 1195. gadā ieguva Vitelsbahu dinastija, kas ieguva arī Bavāriju, kuru 1180. gadā imperators Frīdrihs I Barbarosa bija konfiscējis Velfiem. Velfu dinsatija arī zaudēja ietekmi Saksijā, un tās vara turpmāk lielā mērā aprobežojās ar Braunšveigu. Daļa no Velfu zemēm apvienojās 1708. gadā, izveidojot Hannoveres kūrfirstisti. 1190. gadā sākās Hohencollernu dinastijas izaugsme, tās pārstāvim kļūstot par Nirnbergas burggrāfu. 1415. Hohencollerni atstāja Nirnbergu un sāka valdīt Brandenburgas markgrāfistē, kas nākamajos gadsimtos kļuva aizvien spēcīgāka. 1618. gadā personālūnijā izveidojās Brandenburga-Prūsija.
Hoenštaufenu dinastijas varas beigas 1254. gadā iesāka Virtembergas grāfu un Bādenes markgrāfu varas pieaugumu, taču visspēcīgāk pieauga Hābsburgu dinastijas ietekme. 1273. gadā tās pārstāvi Rūdolfu ievēlēja par Romiešu karali. Viņš izmantoja iespēju, lai no Otokāra II sagrābtu Austriju un pasludinātu to par savas dinastijas īpašumu. No 1363. gada Hābsburgi valda Tirolē. 1482. gadā, laulību rezultātā, viņi ieguva arī Nīderlandes provinces, daļa no kurām tika zaudēta, 1588. gadā, atšķeļoties Nīderlandes Republikai, un 1795. gadā pārējo Austrijas Nīderlandes daļu iekarojot Francijas Pirmajai republikai. No 1526. gada Hābsburgi kontrolēja Ungārijas karalistes kroni. Dinastijas neveiksme bija savu seno zemju zaudēšana Šveicē, kas pakāpeniski izcīnīja neatkarību no impērijas.
Hābsburgiem sākotnēji neizdevās noturēt varu impērijā. 14. un 15. gadsimtā ietekmīgas bija Vitelsbahu dinastija un Luksemburgu dinastijas. Luksemburgi bija neievērojama dinastija, kuras vara pieauga 1310. gadā, kad tās pārstāvis kļuva par Bohēmijas karali, apprecot Pšemišlu dinastijas mantinieci. Viņa dēls, imperators Kārlis IV Luksemburgs 1356. gadā izdeva Zelta bullu, noregulējot imperatora ievēlēšanas procedūru. Sākot no 1438. gada, Hābsburgu dinastija ieņēma imperatora troni, izņemot nelielu pārtraukumu 1740. - 1745. gados.
Izveidošana
Lai arī daži vēsturnieki par impērijas sākumu uzskata Kārļa Lielā kronēšanu Romā 800. gadā, laikā līdz Otona I kronēšanai Romas imperatora titulam franku valstīs bija aizvien mazāka nozīme, un pēc 924. gada to nepiešķīra vispār.
Pāreju no Austrumfranku valsts uz Vācijas karalisti, ko iesāka jau Heinrihs I Putnuķērājs, pabeidza viņa dēls, Otons I Lielais. 936. gadā viņu kronēja par Vācijas karali, pēc ilgstošiem kariem ar visiem kaimiņiem 951. gadā Otons I sāka iebrukumu Itālijas ziemeļos. Viņš apprecēja Itālijas karaļa Lotāra II jauno atraitni Burgundijas Adelaidi un 10. oktobrī ar Langobardu Dzelzs kroni tika kronēts par Itālijas karali, taču nespēja pilnībā pakļaut dumpīgo Berengaru II, kas bija pēdējais 800. gadā atjaunotā Romiešu imperatora titula saņēmēja, Berengara I mazdēls. Otons I iecēla Berengaru II par Itālijas karali un savu vasali. 960. gadā pāvests aicināja Otonu atgriezties Itālijā, ieviest kārtību un apsolīja kronēt viņu par imperatoru.
Otons I bija saksis, taču, nākot pie varas Austrumfranku valstī, ģērbās franku drēbēs un turpināja franku imperiālo tradīciju attiecībā pret Itāliju, Romu un imperatora institūciju. Viņa uzvara pār maģāriem 955. gadā nostiprināja uzskatu, ka viņš ir Dieva izredzēts un piemērots imperatora kandidāts. Pāvests viņu izvēlējās kā spēcīgāko imperatora kandidātu post-Karolingu telpā, līdzīgi kā Bizantijas novājināšanās rezultātā pāvests savulaik bija izvēlējies spēcīgāko Kārli Lielo. Pēc tam, kad Otons sakāva Berengara armiju, 962. gada 31. janvārī viņš sasniedza Romu un trīs dienas vēlāk kopā ar sievu Adelaidi tika kronēts par romiešu un franku imperatoru. (lat. imperator Romanorum et Francorum) Otona I kronēšana, kā arī Vācijas karalistes un Itālijas karalistes ilgstoša apvienošana vienās rokās uzskatāma par Svētās Romas impērijas sākumu.
Ja Otonam I imperatora tituls deva prestiža pieaugumu, tas arī uzlika virkni jaunu pienākumu. Imperatoriem nācās iesaistīties Itālijas iekšpolitikā, Romas augstmaņu un pāvestu mahinācijās, militāri aizstāvēt Romu, un karot Itālijas dienvidos, kur par kontroli cīnījās langobardi, bizantieši un musulmaņi. Imperatoriem regulāri vajadzēja ar savu armiju pamest Vāciju un doties uz Itāliju, vai arī palikt tur ilgstoši uz dzīvi, novārtā pametot pārējās impērijas robežas. Militārās neveiksmes Itālijas dienvidos apdraudēja pārējās impērijas stabilitāti. Imperatoru centieni iecelt no itāļu aristokrātu mahinācijām neatkarīgus pāvestus tikai noveda pie jauniem konfliktiem ar aristokrātiem un augstāko garīdzniecību.
Oto II sāka sevi dēvēt par Romas imperatoru (la). Saikni ar seno Romas impēriju visspilgtāk izpauda Oto III zīmogs ar uzrakstu Renovato imperii Romanorum. Oto III vairākus gadus centās valdīt no Romas, taču tika no pilsētas padzīts.
Disputi ar Bizantiju
Bizantijas imperatori neatzina Romas pāvesta tiesības piešķirt imperatora titulu, tāpēc attiecībās ar Svētās Romas imperatoriem tie centās uzturēt savu pārākumu, uzskatot Rietumu imperatorus par sev pakļautiem vasaļiem, kas valda likumīgajās Bizantijas zemēs. Diplomātiskajā sarakstē Svētās Romas imperatorus bizantieši apzināti nesauca par imperatoriem, bet basileus, Lombardu karaļiem, Alemānijas prinčiem. No savas puses, imperatori centās panākt laulības ar Bizantijas princesēm, lai tādējādi panāktu līdzvērtīgu dinastijas statusu. Oto II 972. gadā apprecēja bizantiešu princesi Teofanu. Oto III, pa pusei bizantietis, gatavojās precēties ar princesi Zoju, taču nomira 1002. gadā. Konrāds II mēģināja iegūt bizantiešu princesi savam dēlam Heinriham III. Konrāds III bija pirmais kurš apmeklēja Konstantinopoli, šķērsojot Bizantijas teritoriju Otrā krusta kara laikā.
Romas (latīņu) un Bizantijas (grieķu) baznīcu vidū jau ilgi pastāvēja reliģiski konflikti. Reliģiskās nesaskaņas Bizantijas un Romas starpā atkal saasinājās 794. gadā, kad izcēlās konflikts par ikonu un reliģisko tēlu izmantošanu baznīcās. Bizantijai arī nebija pieņemama Romas pāvestu vēlme nostiprināt savu reliģisko un politisko varu. Abu baznīcas daļu cīņa par ietekmi īpaši iezīmējās jaunajās Balkānu un Austrumeiropas valstīs. Lielmorāvija un Pirmā Bulgārijas cariste pieņēma grieķu kristietību no Bizantijas misionāriem. Latīņu baznīcu atbalstošajiem Romas imperatoriem izdevās Polijas karalisti un Ungārijas karalisti pakļaut Romas garīgajai varai, izvirzot to kā priekšnoteikumu valdnieku kronēšanai par karaļiem. Kijivas Krievzeme 988. gadā pieņēma grieķu kristietību. Vēl 1219. gadā Serbijas cariste, kas pati vēlējās kļūt par 1204. gadā latīņu iekarotās Bizantijas mantinieci, izvēlējās par labu grieķu baznīcai. Armēnija, kuras atšķirīgo armēņu apustulisko baznīcu bizantieši uzskatīja par shizmātisku, izmantoja latīņu kristiešu karaspēku parādīšanos Mazāzijā Pirmā krusta kara laikā, lai nodibinātu sakarus ar Romu. Imperators Heinrihs VI nosūtīja Hildesheimas bīskapu Konrādu uz Austrumiem, lai tas kronētu Armēnijas princi Leo un Kipras princi Amalriku par sev formāli pakļautiem karaļiem. Lai arī kontakti ar Armēniju drīz pārtrūka, vēl 17. gadsimtā imperatori centās no Persijas šahiem panākt Armēnijas kristiešu apspiešanas beigas.
Latvijas teritorijā
No 1207. gada līdz 1225. gadam Svētās Romas impērijas sastāvā ietilpa arī Livonijas bīskapija, pēc tam Romas pāvests Honorijs III bullā Ecclesia Romana apsolīja Livonijas un Prūsijas zemju jaunkristītajiem iedzīvotājiem neatkarību no laicīgajiem valdniekiem un tiešu Romas pāvesta aizsardzību. Politiski tas nozīmēja arī neatkarību no Svētās Romas impērijas ķeizariem līdz 1526. gadam, kad Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs tika iecelts par Svētās Romas impērijas firstu. Pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas Livonijas valstis 1562. gadā zaudēja politisko saistību ar impēriju un nokļuva Lietuvas dižkunigaitijas pakļautībā.
Nosaukums
Līdzīgi impērijas neskaidrajai politiskajai formai, neskaidrs bija arī tās nosaukums. Impērijai nebija oficiāla nosaukuma. Sacrum Romanum Imperium pirmo reizi rakstos lietots 1180. gadā, un biežāk pēc 1254. gada, taču nekad kā vienīgais vai oficiālais nosaukums. Šie trīs vārdi vismaz pirmajos gadsimtos definēja imperatoru politikas mērķus. Imperators valdīja kopā ar baznīcu; viņam bija jāaizsargā (un ja nepieciešams, jākontrolē) Romas pāvests; viņam jāveicina kristietības izplatīšanās pasaulē; un tādējādi viņa varai bija pārrobežu ambīcijas. Taču, atšķirībā no senās Romas impērijas, imperators vairs nebija dievs, un varas dalījums starp laicīgo un garīgo varu radīja konfliktus. Sākot ar 1034. gadu, Otona I izveidoto valsti dokumentos sāka saukt par "Romas impēriju", bet no 1157. gada dokumentos lietots "Svētā impērija" (la), kas izskaidrojams ar Hoenštaufenu imperatora Frīdriha I Barbarosas vēlmi kontrolēt Itāliju, Romas pāvestu un atjaunot vienotu impēriju. 1254. gadā pirmoreiz lietots latīņu nosaukums Sacrum Romanum Imperium, bet tā vāciskais ekvivalents Heiliges Römisches Reich parādījās vēlāk, imperatora Kārļa IV (1316—1378) valdīšanas laikā.
Tā kā impērija bija zaudējusi varu pār lielu daļu Itālijas un Burgundijas, 1474. gadā dokumentos pirmo reizi parādījās nosaukums "Vācu nācijas svētā Romas impērija", (vācu: Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation, latīņu: Imperium Romanum Sacrum Nationis Germanicæ). Tas oficiāli izskanēja 1512. gada impērijas reihstāgā Ķelnē, kad savā runā to lietoja imperators Maksimiliāns I Hābsburgs. Taču arī turpmākajos gadsimtos impērijai nebija oficiāla nosaukuma.
Franču apgaismības rakstnieks Voltērs izsmejoši rakstīja, ka grupējums, kas sevi dēvē par Svēto Romas impēriju, nav ne svēts, ne romiešu un galīgi ne impērija. Krievijas caristes dokumentos Svēto Romas impēriju vēl 18. gadsimta sākumā dēvēja par "Cēzariju" (ru). 1806. gadā imperatora Franča II manifestā par impērijas likvidēšanu tā tiek dēvēta par "Vācu impēriju" (de). 19. gadsimtā, kad izveidojās Austrijas Impērija, Austroungārijas impērija un Vācijas Impērija, to vācu dokumentos sāka dēvēt par "Veco impēriju" (Altreich). Nacistiskajā Vācijā vecā impērija tika saukta par Pirmo reihu, kam sekoja Otrais reihs (Vācijas Impērija) un nacistu Trešais reihs. Mūsdienās vēstures literatūrā parasti lieto "Vācu nācijas svētā Romas impērija" vai "Svētā Romas impērija".
Imperatora vēlēšanas
Pēc Kārļa Lielā nāves franku impērija sadalījās vairākās nestabilās valstīs, kurās pastāvēja vēlēta karaļa institūcija. Austrumfranku valsts valdnieki pārņēma pretenzijas uz Romas imperatora kroni un vēl vairākus gadsimtus par to notika reģionālo dinastiju cīņas. Atšķirībā no Francijas, kur sākotnēji ļoti vājie karaļi no nelielas teritorijas lēnām izveidoja centralizētu valsti, vācu valdnieki uzreiz uzņēmās atbildību par impēriju, kuru tie nebija spējīgi noturēt kopā.
Ievēlētie valdnieki veica individuālu kronēšanos katrā no karalistēm. Sākotnējai ievēlēšanai par vācu vai romiešu karali sekoja kronēšana senajā galvaspilsētā Āhenē. Kad jaunievēlētais Romiešu vai Vācijas karalis bija nostiprinājis savu varu vācu cilts hercogistēs (šis process varēja ilgt vairākus gadus), vai pārvarējis iebrukumus no austrumiem, viņš devās uz Romu kronēties par imperatoru (Romzug). Vispirms Moncā, retāk Milānā, viņu kronēja par Itālijas karali ar Lombardijas dzelzs kroni. Tam sekoja ceremonija Romā, kurā pāvests karali kronēja par imperatoru. Kronēšanās par Burgundijas karali bija mazāk svarīga, un bieži to neveica vispār. Pārāk ilga aizkavēšanās Itālijā parasti noveda pie jauna augstmaņu dumpja Vācijā, bet Itālijas kontrole pieprasīja atkārtotus karagājienus. Šis cikls izbeidzās tikai pēc Itālijas zaudēšanas un Hābsburgu nākšanas pie varas, kad kronēšanu Romā izbeidza.
Lai kļūtu par imperatoru, kandidātam bija nepieciešams kūrfirstu vairākuma atbalsts. Saskaņā ar 1356. gada Zelta bullu, elektoru statuss bija Maincas arhibīskapam, Trīres arhibīskapam, Ķelnes arhibīskapam, Bohēmijas karalim, Reinas pfalcgrāfam (arī - Kūrpfalca), Saksijas hercogam un Brandenburgas markgrāfam.
Vēlēšanas notika dažādās pilsētās un elektori varēja balsot par jebkuru kandidātu, arī par sevi. 10. un 11. gadsimtā vēlēšanas parasti bija formālas, apstiprinot Otonu dinastijas un Saliešu dinastijas troņmantinieku. Sākot ar 1125. gada Lotāra III vēlēšanām vēlēšanās sāka uzvarēt arī citu dinastiju pārstāvji, līdz 15. gadsimtā imperatora tituls nonāca pilnīgā Hābsburgu dinastijas kontrolē.
Cīņas par troni izraisīja vairākus nopietnus pilsoņu karu periodus, nopietnākie no kuriem notika 1077.- 1106., 1198.-1214. un 1314.-1325. gados. Līdz ar Hoenštaufenu dinastijas beigām 1250. gadā beidzās impērijas varenības pirmie gadsimti.
Arhibīskapi pārstāvēja trīs spēcīgākos kristietības centrus, kamēr par četrām valdnieku vietām notika asas cīņas. Reinas pfalcgrāfs pārstāvēja Frankoniju, pēc tās pēdējā hercoga nāves 1039. gadā. Brandenburgas markgrāfs sāka pārstāvēt Švābiju pēc tam, kad 1268. gadā ar nāvi tika sodīts tās pēdējais hercogs un hercogiste sadalīta. Saksijas hercogistes teritorija laika gaitā samazinājās, taču saglabāja prestižu. Bavāriju un Reinas pfalcu sākotnēji pārstāvēja viens cilvēks, taču 1253. gadā tika izveidotas divas elektoru vietas, kuras ieņēma bavāru Vitelsbahu dinastijas pārstāvji, kam asi pretojās pārējie elektori, kam nebija pieņemama vienas dinastijas varas palielināšanās. Arī Bohēmijas karaļa klātbūtni sākotnēji centās apstrīdēt uz tā pamata, ka viņš pārstāv nevācu zemes.
Speciāla augstmaņu sapulce, kas ievēl nākamo imperatoru, tika pieminēta 1125., 1152., 1198. gados. Vēlēšanās piedalījās ietekmīgākie baznīcas bīskapi un galveno vācu tautību - franku, švābu, sakšu un bavāru valdnieki. Frankonijas, Švābijas, Saksijas un Bavārijas hercogi bija pietiekoši spēcīgi, lai regulāri saceltos pret imperatoriem un paši pretendētu uz imperatora troni. Sākotnēji elektori ievēlēja Romiešu karali, kas bija pēdējais solis pirms kronēšanas Romā par Svētās Romas impērijas imperatoru. Tā kā jaunievēlētajiem vācu imperatoriem bieži radās konflikti ar pāvestiem, kas atteicās tos kronēt, 1338. gadā tika nolemts, ka par imperatoru var kļūt uzreiz pēc elektoru vairākuma balsojuma, negaidot Romas pāvesta piekrišanu un kronēšanu. Kārlis V bija pēdējais kronētais imperators. No 1440. gada vēlēšanas kļuva aizvien formālākas, jo par imperatoriem automātiski tika ievēlēti Hābsburgu dinastijas pārstāvji. Vienīgais izņēmums bija imperators Kārlis VII (1742-1745).
Lai arī imperatoru un romiešu karaļu vēlēšanas gandrīz vienmēr pavadīja politiskie konflikti starp kūrfirstiem un imperatoriem, Hābsburgu laikā vēlēto monarhiju aizvietoja mantotā monarhija. Kūrfirsti teorētiski saglabāja tiesības ievēlēt imperatoram nepieņemamu romiešu karali, taču tas notika ļoti reti. Palielinoties elektoru skaitam, katrās vēlēšanās notika konflikti starp kūrfirstiem par to ceremoniālajām lomām un vietām svinīgajās procesijās. Zelta bulla noteica, ka romiešu karalis jākronē Āhenē, tā demonstrējot saistību ar Kārli Lielo un Otonu I, taču pēc 1531. gada šīs kronēšanas notika citur. 1653. gadā Ferdinanda IV kronēšana notika Regensburgā, un to veica nevis Ķelnes, bet Maincas arhibīskaps.
Impērijas varenības gadsimti
Impērijas izveidošanās, izplešanās un nestabilitātes iesākšanās gadsimtos valdīja Otonu dinastija (919-1024), Saliešu dinastija (1024-1125) un Hoenštaufenu dinastija (1138-1266). Vācu izcelsmes imperatori kontrolēja gan laicīgo, gan garīgo sfēru. Valdošās dinastijas pārstāvji bieži ieņēma arī augstākos garīdzniecības amatus.
Pēc kronēšanas Romā Otons I atgriezās Itālijas ziemeļos, kur Berengars II un viņa dēls Adalberts turpināja izrādīt pretošanos. 25 gadus vecais pāvests Jānis XII gandrīz uzreiz pārdomāja kronēšanas lietderīgumu, uzsāka sarunas ar Berengaru un nosūtīja vēstnešus pie nekristītajiem maģāriem ar aicinājumu iebrukt Otona I zemēs. Imperators atgriezās Romā, no kuras pāvests aizbēga, un sasauca garīdznieku sapulci, kas ievēlēja jaunu pāvestu, Leo VIII. Oto II apprecēja Bizantijas impērijas princesi Teofanu, taču mira jauns, troni atstājot trīs gadus vecajam dēlam Oto III. 996. gada 3. maijā Oto III panāca sava brālēna Gregorija V ievēlēšanu par pāvestu, un 21. maijā jaunais pāvests savu radinieku kronēja par imperatoru. Tas izraisīja Romas augstmaņu sacelšanos un antipāvesta Jāņa XVI ievēlēšanu, kas beidzās ar imperatora armijas iebrukumu Romā un antipāvesta fizisku sakropļošanu. Oto III centās valdīt no Romas, taču tika padzīts 1001. gadā. Līdz ar imperatora Heinriha II nāvi beidzās Otonu dinastija un par imperatoru ievēlēja radniecīgās Saliešu dinastijas pārstāvi Konrādu II. Viņa varas laikā impēriju veidoja četras karalistes - Vācijas karaliste, Itālijas karaliste, Bohēmijas karaliste un Burgundijas karaliste. Imperatoram Heinriha IV sākās nopietns konflikts ar pāvestu par tiesībām iecelt baznīcas augstmaņus - investitūras strīds. Pāvests imperatoru izslēdza no baznīcas un 1077. gadā imperators devās pie pāvesta lūgt piedošanu. Konflikti starp pāvestiem un imperatoriem turpinājās arī vēlāk, kā rezultātā imperatora vara Itālijā pavājinājās. Pēc Heinriha V nāves 1125. gadā beidzās Saliešu vīriešu līnija, un elektori par imperatoru ievēlēja Saksijas hercogu Lotāru III. Tas iesāka gandrīz gadsimtu ilgu cīņu starp Hoenštaufenu un Velfu dinastijām par varu impērijā.
Pēc Lotāra III nāves pie varas nāca Hoenštaufeni. Viņu varas laikā sāka veidoties bruņinieku šķira, jauns likumdošanas kodekss, kā arī sākās jaunu pilsētu dibināšana, process, kas bija apstājies līdz ar Romas impērijas sabrukumu. Mūsdienās zināmākais Hoenštaufenu dinastijas imperators ir 1155. gadā kronētais Frīdrihs I Barbarosa, kurš 1158. gadā, balstoties uz imperatora Justiniāna I likumu kodeksu, pasludināja imperatora tiesības kontrolēt ceļus, noteikt nodokļus, veikt monētu kalšanu, iekasēt soda naudas un iecelt ierēdņus. Frīdriha I centieni nostiprināt imperatora varu izraisīja aizvien asākus konfliktus ar pāvestu un Itālijas pilsētām, kas sāka karot par savu neatkarīgu pilsētvalstu izveidošanu, iesākot gvelfu un gibelīnu karus. 1162. gada martā imperatora armija iekaroja dumpīgo Milānu. Pilsētas ēkas un baznīcas nojauca, svētās relikvijas aizveda uz Ķelni. 1167. gada martā izveidojās Lombardijas līga. 1177. gadā Barbarosa atzina militāras uzvaras neiespējamību un piekrita noslēgt pamieru uz sešiem gadiem, ko pagarināja 1183. gada jūnijā ar Konstancas miera līgumu. Pilsētas atzina imperatora varu, saglabājot savu komūnu autonomiju. Miers turpinājās līdz 1198. gadam, kad sākās strīds par imperatora troni. Milāna ar sabiedrotajiem atbalstīja Velfu pārstāvi Oto IV, bet Kremona ar sabiedrotajiem atbalstīja Hoenštaufenu pārstāfi Švābijas Filipu.
1198. gadā Bohēmijas kņazs Otokārs I no imperatora panāca Bohēmijas stāvokļa paaugstināšanu līdz karalistei. Šis stāvoklis tika nostiprināts 1212. gadā, kad Bohēmijas karali iecēla par impērijas elektoru. Vācijas ziemeļos jaunās tirdzniecības pilsētas ap 1160. gadu Lībekas vadībā sāka veidot Hanzas savienību. Vācijas ziemeļi šajā laikā bija politiski nenozīmīga impērijas nomale, un pilsētas izmantoja savu turību, lai iegūtu autonomiju. 1226. gadā Lībeka kļuva par impērijas brīvpilsētu. 1392. gadā Hamburga izpirka brīvību no vietējā grāfa, kļūstot par brīvpilsētu.
Frīdriha I mantinieka Heinriha VI laikā impērija iekaroja Sicīlijas karalisti un sasniedza savu maksimālo teritoriju. Pēc viņa nāves sākās Oto IV un Švābijas Filipa cīņa par varu un konflikti ar pāvestu Inocentu III. Pēc Oto IV sakāves, imperators Frīdrihs II Hoenštaufens koncentrējās uz savas varas nostiprināšanu Itālijā un Sicīlijas karalistē, piešķirot aizvien lielākas brīvības vācu augstmaņiem. Imperatora konflikts ar pāvestu Gregoru IX par varu Itālijā, kā arī krusta kariem Svētajā zemē noveda pie militāra konflikta un imperatora izslēgšanas no baznīcas. Par spīti tam, imperators 1228. gadā iekaroja Jeruzalemi. Frīdrihs II gandrīz visu valdīšanas laiku pavadīja Itālijā, Vāciju atstājot augstmaņu rokās. Lai nodrošinātu sava dēla ievēlēšanu par Vācijas karali, 1220. gadā viņš bīskapiem piešķīra tiesības kalt monētas, ievākt nodokļus, celt pilsētu nocietinājumus un tiesāt tiesu. 1231. arī laicīgajiem augstmaņiem piešķīra līdzīgas tiesības, kā arī tiesības apstrīdēt imperatora likumus. Ar šīm privilēģijām Frīdrihs cerēja uzlabot Vācijas administrāciju, pašam atrodoties Itālijā, taču ilgtermiņā tas izraisīja imperatora varas pavājināšanos un impērijas sadrumstalošanos.
Problēmas ar pāvestiem Itālijā
Atšķirībā no Austrumromas impērijas, kur romiešu imperiālā administrācija turpināja pastāvēt un kontrolēt baznīcu, nestabilitāte rietumos šo laicīgās varas kontroli pār baznīcu bija sarāvusi, tāpēc Romas pāvesta institūcija attīstījās neatkarīgi un nestabilajā langobardu karalistē ieguva varu Romā un teritorijās ap to. 824. gadā Lotārs I noteica, ka pāvestu ievēl Romas garīdznieki un draudzes locekļi un to apstiprina imperators.
Jau pavisam drīz pēc 962. gada kronēšanas sākās konflikts starp pāvestu un imperatoru Otonu I. Pāvests Jānis XII vēlējās aizstāvi, nevis kungu, kamēr imperators vēlējās paklausīgu pāvestu. Otons I atgriezās Itālijā, sasauca sinodi, kas gāza Jāni XII un 963. gada decembrī ievēlēja Leonu VIII. Tiklīdz Otons 964. gada janvārī pameta Romu, romieši sadumpojās un amatā atjaunoja pāvestu Jāni XII, kas atkal bija jāgāž ar militāru spēku. Sākās pāvestu un anti-pāvestu laiks, kad Roma un imperators atbalstīja sev izdevīgos kandidātus. No 963. līdz 1002. gadam pāvesta amatā pabija vienpadsmit pāvesti, kurus visus vai nu gāza no amata, vai vismaz īslaicīgi piespieda bēgt no Romas. Oto II iebruka Romā 974. gadā, reģente Teofanu 990. gadā, Oto III 996. gadā. Oto III mēģinājums no 998. līdz 1001. gadam valdīt impērijā no Romas beidzās ar sacelšanos un imperatora padzīšanu no pilsētas, kurā atjaunojās vietējās aristokrātijas vara. Heinriha II kronēšana Pāvijā 1002. gadā izraisīja nemierus, kurus apspiežot, imperatora armija nodedzināja pilsētu.
Papildus vietējo iedzīvotāju pretestībai un konfliktiem ar Romas augstmaņiem, atrašanās Itālijā bija kaitīga veselībai. Romas apkārtnē plosījās malārija, kuras rezultātā 964. gadā mira daļa Otona I armijas. No malārijas mira Oto II un Oto III, kamēr Konrāds II malārijas epidēmijas dēļ 1038. gadā zaudēja sievu un daļu armijas.