cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sabiedriskais transports Jēkabpilī
Jēkabpilī kā sabiedriskais transports tiek izmantoti autobusi. Pasažieru pārvadājumus pilsētā veic SIA "Jēkabpils autobusu parks". Lai izmantotu sabiedriskā transporta pakalpojumu, pasažierim ir jāiegādājas mēnešbiļete jeb pirms brauciena sākuma jānopērk braukšanas biļeti pie autobusa vadītāja. Braukšanas biļete ir derīga vienam braucienam un maksā 50 Eiro centus.
Pilsētā autobusi kursē pa sešiem maršrutiem.
Norēķinu karte
Norēķinu jeb maksājumu karte ir viens no norēķinu veidiem. To izmantojot, var norēķināties par pirkumiem un dažādiem pakalpojumiem. Norēķinu kartes izgatavo no plastikāta, tām ir taisnstūrveida forma. Ir divu veidu norēķinu kartes — kredītkartes un debetkartes. Lietojot kredītkarti, banka aizdod klientam naudu. Klients to var izlietot, bet pēc tam nauda ir jāatmaksā ar procentiem. Lietojot debetkarti, cilvēks tērē tikai sev jau piederošu naudu. ISO 7810 standarts nosaka, ka kartei ir jābūt 85,60 × 53,98 mm lielai.
Jauna veida pakalpojums atsevišķās bankās dod iespēju individualizēt arī savas norēķinu kartes dizainu. To var paveikt, dodoties uz bankas filiāli vai aizpildot pasūtījumu elektroniski.
Haumeja
136108 Haumeja (simbols: ) ir trešā lielākā pundurplanēta Saules sistēmā. Tā atrodas Koipera joslā. Haumejas masa ir viena trešdaļa no Plutona masas.
Vēsture
Haumeju 2004. gadā atklāja Kalifornijas Tehnoloģiju institūta zinātnieku grupa Maikla Brauna vadībā. 2005. gadā Keka observatorija atklāja divus pavadoņus. Haumeja nosaukta Havaju salu mitoloģiskās dievības vārdā. Savukārt Haumejas pavadoņus 2008. gadā nosauca Haumejas meitu Hiiakas un Namakas vārdos.
Rentgenijs
Rentgenijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Rg un atomskaitli 111. Tas ir ļoti radioaktīvs un mākslīgi iegūts ķīmiskais elements (dabā šis elements nav sastopams). Pirmo reizi iegūts 1994. gadā. Nosaukts par godu vācu fiziķim Vilhelmam Rentgenam. Tiek sagaidīts, ka ķīmiskā elementa īpašības būs līdzīgas zelta ķīmiskajām īpašībām.
Izotopi
Iegūti 7 rentgenija izotopi; stabilākais no tiem ir rentgenijs-281, kura radioaktīvās pussabrukšanas periods ir 22,8 sekundes. Izotopa rentgenija-272 pussabrukšanas periods ir tikai 1,6 milisekundes. Izotopu masas skaitlis ir no 272 līdz 282.
Vēsture
Saskaņā ar Dmitrija Mendeļejeva izstrādāto paredzamo elementu nosaukšanas sistēmu, sākotnēji periodiskajā tabulā šo elementu paredzēja ar nosaukumu ekazelts. 1979. gadā IUPAC ieteica to nosaukt par unununiju (ķīmiskais simbols: Uuu). Unununijs pirmo reizi tika sintezēts 1994. gada 8. decembrī Darmštates Smago jonu pētījumu centrā. Tas tika panākts bombardējot bismutu ar niķeļa atomiem.
Signāla ilgums par jaunā ķīmiskā elementa pastāvēšanu bija mazāk par 0,002 sekundēm. Pēc tam alfa sabrukšanā tas pārvērtās par meitneriju un vēlreiz tāpat par boriju. Arī šo elementu izotopi tika pirmo reizi reģistrēti.
2004. gadā ar IUPAC lēmumu oficiāli nosaukts par godu vācu fiziķim, Nobela prēmijas fizikā laureātam Vilhelmam Rentgenam.
Kalmanovičs
Kalmanovičs var būt:
Tīringene
Tīringene, oficiāli Tīringenes Brīvvalsts (Freistaat Thüringen, ), ir viena no Vācijas 16 federālajām zemēm. Tā atrodas valsts centrālajā daļā. Tīringenes platība ir 16 172,50 km², bet iedzīvotāju skaits 2013. gada maijā bija 2,19 miljoni. Lielākā daļa no federālās zemes atrodas Zāles upes baseina teritorijā. Tīringene robežojas ar Lejassaksijas, Saksijas-Anhaltes, Saksijas, Bavārijas un Hesenes federālajām zemēm.
Vēsture
Brīvvalsts nosaukums atvasināts no seno ģermāņu cilts tīringu vārda. Tas netika lietots līdz 1920. gadam, kad pēc Pirmā pasaules kara beigām t.s. Veimāras Republikas ietvaros izveidoja Tīringas zemi (1920–1952) ar galvaspilsētu Veimārā, kurā ietilpa septiņas agrāk pastāvējušās hercogistes Saksija-Veimāra-Eizenaha (Sachsen-Weimar-Eisenach), Saksija-Meiningene (Sachsen-Meiningen), Saksija-Altenburga (Sachsen-Altenburg), Saksija-Gota (Sachsen-Gotha), Švarcburga-Rudolštate (Schwarzburg-Rudolstadt), Švarcburga-Zonderhauzene ( Schwarzburg-Sondershausen) un Roisa (Reuß). Saksija-Koburga (Sachsen-Coburg) pievienojās Bavārijai, bet Erfurte un Ziemeļtīringa palika Prūsijas sastāvā līdz 1945. gadam.
Pēc Otrā pasaules kara Tīringas zeme atradās PSRS okupācijas zonā, no 1949. gada VDR sastāvā. 1952. gadā to sadalīja trīs apgabalos: Erfurtes, Gēras un Zūlas. Pēc Vācijas atkalapvienošanās 1990. gadā atjaunoja Tīringas zemi ar galvaspilsētu Erfurtē. 1993. gadā tā ieguva Tīringenes brīvvalsts nosaukumu.
Ģeogrāfija
Lielākās pilsētas: Erfurte, Gēra, Jēna, Veimāra
Lielākās upes: Leine, Zāle, Vera
Kalni un augstienes: Harcs (Harz), Rēns (Rhön), Tīringenes Mežs (Thüringer Wald)
Adminitratīvais iedalījums
Tīringene administratīvi sīkāk dalās 17 apriņķos (Landkreis) un 6 neatkarīgajās pilsētās (kreisfreie Städte).
Delfi (portāls)
DELFI ir viens no lielākajiem ziņu portāliem un viena no apmeklētākajām tīmekļa vietnēm Latvijā. Portāls piedāvā ziņas, analītiskus un subjektīvus materiālus, izklaidējošu un padomu žurnālistiku dažādās multimediālās platformās. Lai varētu lasīt portāla kvalitatīvāko saturu, ir jāiegādājas maksas "Delfi Plus" abonements.
DELFI ir Baltijas valstīs lielākā interneta masu mediju uzņēmuma — “Ekspress Grupp” — sastāvdaļa.
Vēsture
DELFI ziņu medijs strādā visās Baltijas valstīs. Latvijā portāls DELFI darbību sāka, pārņemot interneta resursu www.online.ee, www.all.lv, www.riga.lv un www.navigators.lv labākās iestrādes. atklāja otru DELFI portālu Latvijā — krievu valodā strādājošais rus.delfi.lv. 2001. gadā DELFI darbu sāka analītiskās žurnālistikas sadaļa "DELFI versijas", kur žurnālisti, analītiķi, amatpersonas un citi lietpratēji sniedz padziļinātu informāciju un viedokļus par aktualitātēm.
Sākotnēji portāls piederēja informācijas tehnoloģiju kompānijai MicroLink, bet 2004. gadā DELFI akcijas iegādājās Norvēģijas kompānija Findexa, savukārt 2007. gadā DELFI grupu par 54,05 miljoniem eiro iegādājās Igaunijas koncerns Express Grupp. Portālam kļūstot arvien daudzveidīgākam, 2008. gada novembrī atklāja video ziņu platformu — DELFI.TV, kurā tiek atspoguļotas gan aktuālākās ziņas Latvijā un pasaulē, gan izklaidējoši un praktiski video padomi, gan aculiecinieku video un nozīmīgākās pašmāju notikumu tiešraides. Šobrīd uzņēmums piedāvā ne tikai daudzpusīgu un operatīvu ziņu klāstu dažādās platformās, bet arī plaša spektra pakalpojumus, kā arī tematiskos interneta žurnālus par dažādām tēmām — ēdienu gatavošanu, veselību, ceļošanu u.c.
Ziņas latviešu valodā
Delfi.lv ir lielākā latviski runājošā ziņu redakcija Latvijā, kas raksta par viņuprāt svarīgākajiem notikumiem sabiedrībā, valsts pārvaldē, pasaulē, sportā, kultūrā un citās jomās, kā arī rada oriģinālmateriālus par dažādām tēmām. Ziņu sadaļas latviešu valodā — Latvijā, Bizness, Sports, Kultūra, Izklaide, Auto, Aculiecinieks, DELFI TV.
Interneta žurnāli
Daudzi interneta lietotāji biežāk par ziņām lasa un padziļināti interesējas par kādu specifisku tēmu. Ieklausoties lasītāju vēlmēs, DELFI ir radījis interneta žurnālus dažādām interesēm gan latviešu, gan krievu valodā. Interneta žurnāli latviešu valodā — Tasty.lv, Turismagids.lv, Viņa.lv, Cālis.lv, Mansdraugs.lv, Skats.lv, Tava Māja.lv, Tavs Dārzs.lv, Techlife.lv, Laika apstākļi. Interneta žurnāli krievu valodā — Techlife.lv, Woman.lv, Tchk.lv, Turgid.lv, Eda, Dom, Sad, Pogoda.
Ziņas krievu valodā
Arī rus.delfi.lv ir lielākā krieviski runājošā ziņu redakcija Latvijā. Līdztekus operatīvajām, jaunākajām ziņām tiek radīti oriģinālmateriāli par dažādām tēmām. 71% rus.delfi.lv lasītāju ir krievvalodīgie, kas ir augstākais rādītājs no visiem Latvijas ziņu portāliem krievu valodā. Ziņu sadaļas krievu valodā — Ziņas, Bizness, Aculiecinieks, Sports, Showtime, DELFI TV.
Bakuta krasts
Bakuta krasts ir Mērijas Bērdas Zemes piekrastes apgabals gar Kluso okeānu (Dienvidu okeānu) un Amundsena jūru no Herlahera raga Mārtina pussalā austrumos līdz Dīna salai rietumos ar kopējo garumu ap 400 km. Bakuta krasts robežojas ar Volgrīna krastu austrumos (114°12'W) un Hobsa krastu rietumos (127°35'W). Visu piekrastes daļu aizņem Geca šelfa ledājs, kuru no okeāna puses norobežo vairākas lielas salas: Saipla sala ar reģiona augstāko virsotni Saipla kalnu (3100 m), Kārnija sala, Raita sala.
Delfi (portāls)
Mobilā versija
DELFI mobilā versija m.delfi.lv ir apmeklētākais interneta resurss starp mobilo ierīču lietotājiem un lasītākais Latvijas ziņu portāls mobilajā versijā, sasniedzot 58% no visiem mobilā interneta lietotājiem Latvijā. m.delfi.lv informē par aktuālākajiem un sabiedrībai būtiskākajiem notikumiem un procesiem politikā, valsts pārvaldē, sabiedrībā, ekonomikā, ārzemēs, sportā, kultūrā un citās jomās. DELFI ziņas ir pieejamas ne vien mobilajā versijā m.delfi.lv, bet arī DELFI mobilajā lietotnē, kura pieejama Android, Apple un Windows operētājsistēmas lietotājiem.
Rakstu komentēšana
1999. gadā portāls ieviesa iespēju tā lietotājiem atsevišķā sadaļā ievietot komentārus pie katra raksta. Gadījumos, ja raksta tematika ir traģiska vai potenciāli naidu kurinoša, redakcija patur tiesības noņemt komentēšanas iespēju. Komentārus portālā uzrauga komentāru moderatori, kas ir atbildīgi par neētisku, naidu kurinošu un reklāmu saturošu komentāru dzēšanu.
Bakuta krasts
Krasts tika atklāts Ričarda Bērda 1939.-1941. gadu ekspedīcijas laikā. Nosaukts par godu ASV Jūras spēku Antarktiskās atbalsta grupas komandierim (1965-1967) lietuviešu izcelsmes admirālim Fredam Bakutim (Fred E. Bakutis).
Delfi (portāls)
Atbalsts
No 2018. gada portāls "Delfi" ir Latvijas Universitātes fonda bronzas mecenāts.
Delfi (nozīmju atdalīšana)
Delfi var būt:
Delfi (portāls)
Atbalsts
Atbalsts tiek piešķirts LU Sociālo zinātņu fakultātes Komunikācijas zinātņu studentiem un citiem komunikācijas un žurnālistikas zinātnes studentiem visās Latvijas augstskolās.
Jarko Nieminens
Jarko Kalervo Nieminens (fi; dzimis Masku, Somijā) ir bijušais profesionālais somu tenisists. Profesionāļa karjeru uzsāka 2000. gadā. J. Nieminena labākais sasniegums ATP tūres rangā ir sasniegtā 13. vieta, dubultspēlēs — 42. vieta. Viņa treneris bija Jans de Vits (Jan de Witt). Karjeru beidzis 2015. gadā. Pēc karjeras beigām neatvadījās no sporta, bet gan pārstāvēja Tamperes klubu Somijas florbola līgā.
Delfi (portāls)
Atbalsts
2018. gadā tika piešķirtas pirmās stipendijas 10000 EUR apmērā.
Jarko Nieminens
J. Nieminens ir viens no visu laiku labākajiem un veiksmigākajiem somu tenisistiem. Viņš ir pirmais soms, kurš ir uzvarējis ATP vienspēļu turnīrā, visaugstāk ATP rangā nokļuvušais spēlētājs, kā arī pirmais soms, kurš Grand Slam vienspēlēs sasniedzis ceturtdaļfinālu.
Karjerā J. Nieminens ir uzvarējis divos ATP vienspēļu turnīros, bet lielāko panākumu Grand Slam sacensībās viņš sasniedza 2005. gada ASV, 2006. gada Vimbldonas un 2008. gada Austrālijas atklātajos čempionātos, kuros tika līdz ceturtdaļfinālam. Piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs.
Delfi (portāls)
Atbalsts
Portāls "Delfi" ir sociālās stipendijas "Ceļamaize 2009" interneta partneris un atbalstītājs.
Caurspīdīgums (optika)
Caurspīdīgums jeb caurspīdība optikā un pārsvarā arī citās lietišķajās zinātnēs ir vielas spēja laist sev cauri gaismu. Caurspīdīgam materiālam var skaidri redzēt cauri — tas tikpat kā neizkropļo aiz tā esošo ainu. Pretēja īpašība ir necaurredzamība. Daļēji caurspīdīgs materiāls ļauj izkļūt cauri gaismai, to izkliedējot un neļaujot saskatīt ainu aiz šī materiāla.
Caurspīdību parasti attiecina uz redzamo gaismu, taču šis termins būtībā attiecas uz jebkuru starojuma veidu. Piemēram, mīkstie audi ir caurspīdīgi rentgenstaros, savukārt kauli — nē. Šī īpašība ļauj izmantot rentgenstarus medicīnā.
Lielā mērā caurspīdīgi materiāli ir gaiss, daudzas citas gāzes, šķidrumi (piemēram, ūdens), vairums stiklu, organiskais stikls un daudzas plastmasas. Ja caurspīdība ir atšķirīga dažādiem gaismas viļņu garumiem, materiāls iegūst noteiktu krāsu. Šādu īpatnību var izraisīt metāla vai citu elementu atomu piejaukums kristāliskajā režģī vai tieši pretēji — noteiktu atomu iztrūkums režģī. Krāsu var radīt arī materiālā izkliedētas lielāka izmēra daļiņas — piemēram, dūmi gāzveida vielās. Ja šādu daļiņu skaits ir pietiekoši liels, materiāls var kļūt necaurspīdīgs.
Absolūti caurspīdīgs ir tikai vakuums, jo tur nenotiek gaismas viļņu absorbcija. Jebkurš materiāls absorbē kaut nedaudz gaismas viļņu.
Atsevišķu veidu kristālos kristāliskā režģa uzbūve nosaka to, ka caurspīdīgums mainās atkarībā no virziena, kādā pagriezts kristāls.
Caurspīdība ir viena no minerālu īpašībām, kas palīdz noteikt minerāla veidu.
Savina lācis
Savina lācis (Ursus savini) ir lāču dzimtas (Ursidae) lāču ģints (Ursus) izmirusi, aizvēsturiska plēsīgo zvēru suga. Savina lācis dzīvoja pleistocēnā pirms miljons gadiem Eiropas teritorijā. Savina lāča fosilijas ir atrastas dažādās vietās, piemēram, gan Anglijas austrumos, gan Austrijā.
Kādreiz pastāvēja uzskats, ka Savina lācis ir attīstījies no etrusku lāča (Ursus etruscus), tomēr 2001. gada atklājums Spānijā ir ieviesis korekcijas zināšanās par lāču attīstību. Spānijā tika atklātas Dolinas lāča (Ursus dolinensis) fosilijas. Izpētot fosilijas, zinātnieki secināja, ka Dolinas lācis ir bijis tiešs etrusku lāča pēctecis, toties priekštecis Savina lācim
Savina lācis bija daudz lielāks par etrusku lāci, bet joprojām mazāks par seno alu lāci (Ursus deningeri). Savina lāčiem priekšdzerokļi ir izzuduši pavisam vai dažiem indivīdiem tie ir ļoti mazi. Savina lāča piere ir apaļāka, izteiksmīgāk velvēta, salīdzinot ar etrusku lāci. Ir dažādas versijas par to, kurām lāču sugām Savina lācis ir bijis priekštecis; viena no versijām apgalvo, ka Savina lācis sadalījās divās lielās grupās - Eiropas grupā un Āzijas grupā, attiecīgi no Eiropas Savina lāčiem attīstījās senais alu lācis (Ursus deningeri), bet no Āzijas Savina lāčiem attīstījās brūnais lācis (Ursus arctos) ; otra versija izvirza hipotēzi, ka Savina lācis ir bijis priekštecis tikai senajam alu lācim, bet brūnā lāča priekštecis ir bijis etrusku lācis.
Pobedas ledus sala
Pobedas ledus sala (ru) ir periodiski eksistējoša ledus sala Mosona jūrā Austrumantarktīdas piekrastē. Izveidojas ~160 km no Karalienes Mērijas krasta ziemeļos no Šekltona šelfa ledāja iepretī Denmena glečeram.
Pirmo reizi salu šajās koordinātās novēroja jau Čārlza Vilksa ekspedīcija 1840. gada februārī. Tā apturēja Vilksa ekspedīcijas virzīšanos uz rietumiem un tika nosaukta par Termineišenas Zemi (Termination Land).
Daglass Mosons 1911.—1913. gada ekspedīcijā to apsekoja un pārdēvēja par Termineišenas ledāja mēli (Termination Ice Tongue), bet viņam atgriežoties šajā vietā 1929.—1931. gada BANZARE ekspedīcijas laikā, sala nebija.
1960. gados padomju antarktiskā ekspedīcija pārdēvēja salu par Pobedas salu. 1960. gadā salā darbojās īslaicīga polārstacija Pobeda. Sala izzuda 1970. gados, bet atjaunojās 1985. gadā un atkal izzuda 2003. vai 2004. gadā. Šobrīd (2010) salas šajā vietā nav.
4DOS
4DOS ir komandrindas interpretators. To izstrādājusi kompānija JP Software. 4DOS ir paredzēts kā noklusētā komandrindas interpretatora  aizstājējs DOS un Windows 95/98/Me sistēmās. Ir līdzīgi produkti, kas aizstāj Windows NT komandrindas interpretatoru (4NT) un IBM operētājsistēmas OS/2 komandrindas interpretatoru (4OS2). 4DOS sarakstījuši Rex Conn un Tom Rawson, tas pirmoreiz tika izlaists 1989. gadā.
Iespējas
4DOS uzlabojumi, salīdzinot ar :
Vēsture un pašreizējais statuss
Sākotnēji 4DOS tika izplatīts kā izplatāmprogrammatūra. Patlaban tas ir novecojis, netiek uzturēts un ir pieejams bez maksas. 4DOS pirmkods ir pieejams ar modificētas MIT licences nosacījumiem, bet to nedrīkst izmantot komerciālos projektos bez rakstiskas Rex Conn atļaujas. Tāpēc tas neatbilst OSI atvērtā koda definīcijai. Pēdējais programmas atjauninājums bija versija 7.50.130, tas tika izlaists 2004. gada augustā. Savā 15 gadu vēsturē 4DOS piedzīvoja dažādus atjauninājumus, šeit uzskaitīti nozīmīgākie:
Dažas Norton Utilities for DOS versijas sevī iekļāva modificētas 4DOS kopijas, pārsauktas par NDOS. Pēdējā NDOS versija tika izlaista kopā ar Norton Utilities 8, un atbilst 4DOS 4.03.
Grieķu uguns
Grieķu uguns (gr) bija degmaisījums, kuru militāros nolūkos izmantoja viduslaikos. Bizantieši to parasti izmantoja jūras kaujās, jo tas varēja degt pat uz ūdens virsmas. Pateicoties grieķu ugunij, Bizantija uzvarēja daudzas kaujas. Degmaisījuma sastāvs tika turēts noslēpumā un pilnībā nav zināms pat mūsdienās.
Izcelsme
Dažādi degtspējīgi materiāli un ugunsmetēji kaujās tika izmantoti jau gadsimtiem ilgi pirms grieķu uguns izgudrošanas, tomēr grieķu uguns atšķīrās ar to, ka to bija ļoti grūti nodzēst un tā dega uz ūdens virsmas. Šīs īpašības degmaisījumu padarīja par iznīcinošu ieroci. Sigriānas Teofāns Apliecinātājs (Bizantijas mūks un hronists) raksta, ka grieķu uguni izgudroja 673. gadā Konstantinopolē. To paveicis inženieris un arhitekts Kalinikus (Callinicus) no Bālbekas.
Vēsturnieks Džeimss Partingtons uzskata, ka patiesībā grieķu uguni izgudroja Konstantinopoles ķīmiķi, kuri mantojuši zināšanas no Aleksandrijas.
Izmantošana
Grieķu uguns metējs sastāvēja no vara caurules — sifona, no kuras ar dārdoņu izverda degoša masa. Tiek uzskatīts, ka maksimālais ierīces darbības rādiuss bija līdz 25 m. Tā sākotnēji tika izmantota flotē, kur bija efektīvs ierocis, jo tā laika kuģi bija izgatavoti no koka un lēni manevrēja. Grieķu uguns darbojās arī kā psiholoģisks ierocis, jo bailēs no degmaisījuma ienaidnieka kuģi turējās tālāk no bizantiešu kuģiem. Tvertne ar degmaisījumu parasti tika uzstādīta kuģa priekšgalā vai pakaļgalā. Dažreiz degmaisījumu uz ienaidnieku kuģiem uzmeta iepildītu mucās. Eksistē ziņas, ka, neuzmanīgi apejoties ar degmaisījumu, dažreiz cieta arī bizantiešu kuģi. Savu nozīmi grieķu uguns sāka pakāpeniski zaudēt pēc šaujamieroču parādīšanās.
Pagatavošana
Precīzs degmaisījuma sastāvs nav zināms. Visticamāk, ka sastāvā ietilpa nedzēstie kaļķi, sērs un jēlnafta vai asfalts. Tāpat sastāvā varēja ietilpt kalcija fosfīds, kuram savienojoties ar ūdeni, izdalās fosfīns (gāze, kura uzliesmo saskarē ar gaisu).
Aizputes pilskalns
Aizputes pilskalns jeb Baznīcas kalns ir pilskalns Aizputes pilsētā, Tebras labajā krastā. Pēc 1290. gada kuršu pilskalnā tika uzmūrēta Kurzemes bīskapijas Aizputes domkapitula pils ar baznīcu, kas pirmo reizi rakstos pieminēta 1338. gadā.
Raksturojums
Pilskalns izveidots ap 10 metrus augstajā Tebras upes stāvkrastā, tā reljefs stipri pārveidots 13. gadsimta beigās, kuršu pils vietā te uzcelta Kurzemes bīskapa pils un baznīca. Baznīca ir pārbūvēta 1773. un 1887. gadā. 1922. gadā pilskalnā izdarīti arheoloģiskie izrakumi, kuru laikā upes stāvkrasta pusē atklāts pils aizsargmūra fragments.
Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis, apstiprināts ar Kultūras Ministrijas 29.10.1998 rīkojumu Nr.128 kā Valsts aizsardzības objekts Nr.: 1276. "Baznīcas kalns — pilskalns".
Vēsture
Aizputes pilskalns atradās senajā kuršu Bandavas zemē. Pirmo reizi kā Hasepotten pieminēts 1253. gada 4. aprīļa līgumā, ko noslēdza Kurzemes bīskaps Heinrihs un Livonijas ordeņa mestra vietnieks Seinas Eberhards. Durbes kaujas laikā kuršu karavīri pārgāja žemaišu pusē un 1260. gada kuršu sacelšanās laikā atteicās no Kurzemes bīskapa kundzības.
Atskaņu hronikā vēstīts par 1261. gada krustnešu karagājienu uz Kursu un Dzintares kauju. Pēc Dzintares pils nodedzināšanas un tās aizstāvju nogalināšanas Livonijas ordeņa karaspēks aplenca Aizputes pili (hronikas tekstā Asseboten). Pilī patvērušies kurši nolēma pārstāt draudēt krustnešiem un slēdza mieru, kā ķīlu atdodami labiešu bērnus.
Tikai pēc prūšu un zemgaļu sacelšanās pilnīgas apspiešanas Aizputes pilskalnā laikā no 1290. līdz 1295. gadam apmetās Kurzemes bīskapijas domkapitula locekļi. Viņu vajadzībām kuršu pilskalnā tika uzmūrēta jauna pils, kas pirmo reizi rakstos pieminēta 1338. gadā. Pili apjoza mūra sienas un tā aizņēma ap 120х50 metru lielu platību. Pils dienvidaustrumu stūrī atradās domkapitula sanāksmju un dzīvojamās telpas un Svētā Jāņa baznīca, kura gadsimtu laikā vairākkārt pārbūvēta.
1513. gadā Kurzemes domkapituls pameta Aizputes pili un tā zaudēja savu politisko nozīmi. Pēc Kurzemes bīskapijas likvidēšanas un poļu—dāņu Piltenes mantojuma kara 1585. gadā pils tika pamesta un tās akmeņi tika izmantoti baznīcas paplašināšanai.
Etrusku lācis
Etrusku lācis (Ursus etruscus) ir lāču dzimtas (Ursidae) lāču ģints (Ursus) izmirusi, aizvēsturiska plēsīgo zvēru suga. Etrusku lācis dzīvoja pirms 2,5—1,5 miljoniem gadu Itālijas, Spānijas, Francijas un Ķīnas teritorijās.
Evolūcija
Etrusku lācis attīstījās no mazā lāča (Ursus minimus) un ir priekštecis brūnajam lācim (Ursus arctos), polārlācim (Ursus maritimus) un Eiropas alu lācim (Ursus spelaeus). Laikā, kad dzīvoja etrusku lācis, klimats bija kļuvis vēl vēsāks nekā laikā, kad dzīvoja mazais lācis, jo tuvojās ledus laikmets. Klimats svārstās starp vēsu, siltu un aukstu, un atkal siltu. Jaunākās etrusku lāča fosilijas ir apmēram 1,5 miljonus gadu vecas, pēc tam etrusku lācis izzūd, dodot vietu Savina lācim (Ursus savina) un brūnajam lācim (Ursus arctos).
Spāņu zinātnieki 2001. gadā Spānijas teritorijā atklāja līdz šim nezināmus pleistocēna laika lāča kaulus. Lāci nosauca par Dolinas lāci (Ursus dolinensis). Izpētot jaunatrastās fosilijas, zinātnieki nonāca pie secinājuma, ka Dolinas lācis ir attīstījies no etrusku lāča un ir bijis priekštecis Savina lācim (Ursus savini), kā arī bijis ļoti tuvs radinieks brūnajam lācim.
Izskats un īpašības
Etrusku lācis ir lielāks par mazo lāci, sasniedzot mūsdienu brūnā lāča augumu, bet ir primitīvāks par to. Tam joprojām ir pilns priekšdzerokļu komplekts kā mazajam lācim, lai gan tie ir kļuvuši ļoti mazi. Etrusku lācis izdzīvo cauri pirmajiem ledus laikmetiem, šajā laikā izmainoties. Priekšdzerokļi ir kļuvuši vēl mazāki, dažiem indivīdiem to vispār vairs nav. Piere ir kļuvusi apaļāka, atgādinot senā alu lāča (Ursus deningeri) pieri.
Apmēram pirms miljons gadiem Eiropas teritorijā noformējas jauna lāču suga Savina lācis (Ursus savina), bet Āzijas teritorijā brūnais lācis (Ursus arctos). Savina lācis ar laiku attīstījās par seno alu lāci (Ursus deningeri), bet no Ziemeļamerikas brūnajiem lāčiem attīstījās polārlācis. Pēc citiem avotiem Savina lācis ir bijis priekštecis ne tikai senajam alu lācim, bet arī brūnajam lācim.
2010. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss
55. Starptautiskais Eirovīzijas dziesmu konkurss norisinājās Oslo, Norvēģijā, 2010. gada 25., 27. un. Konkurss notika jaunuzceltajā Telenor arēnā, kas atrodas Oslo ziemeļu daļā. Tiesības rīkot konkursu Norvēģija ieguva 2009. gadā, kad par Eirovīzijas uzvarētāju kļuva dziedātājs Aleksandrs Ribaks ar dziesmu "Fairytale". Šī bija trešā reize, kad Norvēģija rīko konkursu, agrāk Norvēģijā Eirovīzija notika 1986. un 1996. gadā. Pusfināli notika 2010. gada 25., un 27. maijā, taču fināls notika 29. maijā. Pirms konkursa tika paziņots, ka notiks pusfinālu balsošanas sistēmas maiņa salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu konkursiem, tādējādi palielinot žūrijas ietekmi konkursā un padarot pusfināla balsošanas sistēmu līdzīgāku fināla sistēmai.
Eiropas Raidorganizāciju apvienība (EBU) paziņoja, ka pieliks visas pūles, lai 2010. gada konkursā atgrieztu konkursā tādas valstis, kas jau iepriekš ir piedalījušās, kā Itālija, Monako un Austrija. 2009. gada 13. maija preses konferencē EBU apstiprināja, ka tādām valstīm kā Kazahstāna, Palestīna un Katara netiks dota iespēja piedalīties Eirovīzijas dziesmu konkursā, jo šīs valstis un teritorijas nav iekļautas Eiropas Raidorganizāciju apvienības teritorijā.
Andoras, Čehijas, Ungārijas, un Melnkalnes  atlašu organizatori oficiāli paziņoja, ka nepiedalīsies 2010. gada konkursā.
Arēna
2010. gada Eirovīzijas organizētāji arēnas pielāgošanai konkursa vajadzībām bija atvēlējuši 150 miljonos Norvēģijas kronu. Tas ir lielāks budžets nekā tika piešķirts 2007. gada konkursa arēnai Helsinkos, taču mazāks nekā 2009. gada konkursa arēnai Maskavā.
Preses konferencē Oslo tika paziņots, ka konkurss norisināsies Oslo metropolītiskajā daļā. Norvēģijas nacionālā raidorganizācija (NRK) pamatoja šo lēmumu ar to, ka Oslo ir vienīga pilsēta Norvēģijā ar nepieciešamo lielumu, arēnām un infrastruktūru, lai nodrošinātu konkursa norisi. par konkursa norises arēnu tika izvēlēta Telenor arēna. Otra kandidatūra Oslo Spektrum tika noraidīta sakarā ar tās mazo ietilpību.
Vizuālais izskats
NRK ir apstiprinājusi dizainu arēnai, konkursa tēmu, tā oficiāli atklājot 2010. gada Eirovīzijas sezonu.
Dalībvalstis
Dalību konkursā ir apstiprinājušas 39 valstis.
Fināla balsu paziņošanas kārtība
Fināla laikā visas dalībvalstis paziņos savus balsošanas rezultātus sekojošā kārtībā:
<!--
Fināls
-->
Dņipropetrovskas apgabals
Dņipropetrovskas apgabals (uk) ir viens no Ukrainas apgabaliem. Tas robežojas ar Poltavas un Harkivas apgabaliem ziemeļos, Doneckas apgabalu austrumos, Zaporižjas un Hersonas apgabaliem dienvidos, kā arī Mikolajivas un Kirovohradas apgabaliem rietumos. Apgabala centrs ir Dņipro (agrāk Dņepropetrovska).
Vēsture
Tagadējā Dņipropetrovskas apgabala teritoriju līdz 13. gadsimtam apdzīvoja neatkarīgas stepju tautas (avāri, pečeņegi, bulgāri, maģāri, polovcieši). Pēc 1240. gada šīs apgabals nokļuva Zelta Ordas pārvaldībā, sadalīts Kuremsi ulusā (Dņepras labajā krastā) un Mauci ulusā (Dņepras kreisajā krastā). Zelta Ordas sabrukuma periodā ap 1449. gadu radās Krimas haniste, kas 1475. gadā kļuva par Osmaņu impērijas vasali. Apgabala teritorijā dzīvojošās stepju klejotāju nogaju ciltis atzina Krimas hanu virsvadību. Vēlāk šajā apgabalā no Lietuvas lielkņazistes, vēlāk Polijas—Lietuvas ūnijas ieceļoja kazaki, kas izveidoja robežzonu ar Krimas hana kontrolētajām zemēm.
Pēc Bohdana Hmeļnicka sacelšanās apgabals bija Ukrainas hetmaņa pakļautībā (1649−1657) kā daļa no Zaporižjas Sečas zemēm. Pēc Andrusovas pamiera noslēgšanas apgabals saglabāja autonomiju Polijas—Lietuvas ūnijas un Krievijas caristes kontrolē. Pēc kazaku kā Zviedrijas sabiedroto sakāves Poltavas kaujā 1709. gadā Zaporižjas Seča nokļuva atkarībā no Krievijas. Pirms Krievu—turku kara (1735—1739) 1734. gadā krievu karaspēks okupēja Zaporižjas Seču.
No 1754. gada Dņepras labā krasta daļa iekļauta Krievijas Impērijā kā Jaunkrievijas guberņas daļa (1764—1783, 1796—1802). 1776. gadā nodibināja "Katrīnas slavas" jeb Jekaterinoslavas pilsētu, kas kļuva par guberņas administratīvo centru. 1802. gadā Jaunkrievijas guberņu sadalīja Nikolajevas, Taurijas un Jekaterinoslavas guberņā. No 1918. gada apgabala teritorija atradās Ukrainas Tautas Republikas sastāvā. Pilsoņu kara laikā apgabala teritoriju ieņēma Nestora Mahno vadītā Revolucionārā Ukrainas nemiernieku armija (1918-1921). Kopš 1921. gada šī teritorija nonāca Ukrainas PSR, 1932. gadā no Dņipropetrovskas apgabala un Harkivas apgabalu daļām izveidoja Doneckas apgabalu. 1939. gadā tā dienvidu daļā izveidoja atsevišķu Zaporižjas apgabalu.
No 1991. gada Ukrainas Republikas sastāvā.
2019. gadā, Ukrainas Konstitucionālā tiesa, apstiprināja lēmumu par Dņipropetrovskas apgabala nosaukuma maiņu uz Sičeslavas apgabalu, taču lēmums nav stājies spēkā.
Administratīvais iedalījums
Kopš 2020. gada 17. jūlija apgabalā ir septiņi rajoni: Dņipro rajons, Kamjanskes rajons, Krivijrihas rajons, Ņikopoles rajons, Novomoskovskas rajons, Pavlohradas rajons un Sineļnikoves rajons; bijušās apgabala nozīmes pilsētas iekļautas rajonu sastāvā.
Pulvertornis
Pulvertornis bija šaujampulvera un munīcijas noliktava, ko šādiem mērķiem izmantoja līdz pat 20. gadsimtam. Tā kā pulvera uzglabāšanai vajadzēja īpašus apstākļus un drošību, tad to izvietoja īpaši būvētos vai pielāgotos torņos. Pulveri glabāja arī pagrabos un citās ēkās. Pulvertornis pilsētā bija paaugstinātas bīstamības objekts. Nīderlandes pilsētā Delftā pulvertornī notika eksplozija, kas sagrāva lielu daļu pilsētas, un daudzi iedzīvotāji gāja bojā.
Latvijā
Latvijā saglabājušies vairāki pulvertorņi:
Bišu dzenis
Bišu dzenis jeb Eiropas bišu dzenis (Merops apiaster) ir ļoti krāšņs zaļvārnveidīgo kārtas (Coraciiformes) bišu dzeņu dzimtas (Meropidae) putns, kas pieder bišu dzeņu ģintij (Merops). Sastopams Eirāzijā un Āfrikā. Latvijā agrāk bijis rets maldu viesis, bet kopš 2003. gada ligzdo katru gadu. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Izplatība
Bišu dzenis ligzdo Dienvideiropā no Spānijas līdz Krievijai, ziemeļrietumu Āfrikā no Marokas līdz Lībijai, Centrālāzijā, Tuvajos un Vidējos Austrumos, kā arī Dienvidāfrikā un Namībijā. Eiropā lielākā skaitā ligzdo Spānijā, Portugālē, Rumānijā, Bulgārijā, Turcijā, Ukrainā un Krievijā. Pārziemo tropiskajā Āfrikā, bet neliela daļa arī Indijā. Bišu dzeņi migrē nelielos baros.
Areāla ziemeļu daļā bišu dzenis ir regulāri sastopams līdz Polijai un Baltkrievijai, ļoti reti tālāk līdz Zviedrijai un pēdējos gados arī Latvijai. Baltijas jūras reģionā ligzdojošo bišu dzeņu skaits pēdējās desmitgadēs ir pieaudzis. Izkliedētā populācijā ligzdo Baltkrievijas dienvidu daļā (30—60 pāri), kur tālākie ligzdošanas gadījumi uz ziemeļiem bijuši Vitebskas apgabalā 20. gadsimta 90. gados. Arī Polijā pārsvarā ligzdo valsts dienvidos, kopējais ligzdojošo pāru skaits pārsniedz 30-40. Zviedrijā ligzdojis vismaz 5 reizes (līdz 2000. gadam), dažādās vietās, tomēr vienmēr dienvidu daļā, viens ligzdošanas gadījums pie Huskvarnas 1977. gadā bijis tālāk uz ziemeļiem, kā ligzdošanas vietas Latvijā, un ir uz ziemeļiem tālākais sugas ligzdošanas novērojums visā izplatības areālā. Lietuvā pierādīts tikai viens ligzdošanas gadījums 1973. gadā, bet Somijā un Igaunijā bišu dzeņi nav ligzdojuši, lai gan Somijā tie ir novēroti vairākus desmitus reižu.
Izskats
Kā visi bišu dzeņi tas ir košs un krāsains. Ķermenis proporcionāli slaids, tā garums, ieskaitot slaido asti, ir 25—29 cm, spārnu plētums 36—40 cm, svars 55 g. Astes centrālās spalvas garākas kā malējās. Spārni kā jau migrējošam bišu dzenim slaidi un spēcīgi. Tā pakausis ir kastaņbrūns, bet mugura kļūst zeltaina. Piere tam ir balta, rīkle dzeltena, kas ierāmēta ar šauru melnu līniju. Pavēdere gaiši zila. Abi dzimumi izskatās gandrīz vienādi. Tēviņiem uz spārniem ir brūni laukumi, bet mātītēm šis brūnais laukums ir mazāks vai reizēm tā vispār nav. Reizēm mātītēm zeltainās muguras vietā ir zaļgans apspalvojums. Jaunajiem putniem spārni ir zaļi, un to acis ir brūnas, bet pieaugušajiem putniem acis ir sarkanas.
Uzvedība un barība
Bišu dzenis izvēlas atklātu ainavu ar dažiem kokiem, no kuriem var vērot apkārtni. Kā jau putna nosaukums liecina, bišu dzenis pamatā barojas ar bitēm, lapsenēm un sirseņiem, bet arī ar citiem kukaiņiem, īpaši lielajiem kā spāres, vaboles un citi. Bišu dzenis vienmēr medī lidojumā, bieži medījumu gaida, vērojot apkārtni no vadiem, koka zara vai staba gala. Mazos kukaiņus tas apēd uzreiz lidojumā, bet lielākus aiznes uz kāda koka zara. Bišveidīgos kukaiņus tas vispirms nogalina, ātri sitot pret cietu virsmu, tad atbrīvojas no dzeloņa un indes, kukaini berzējot pret mizu. Dienā bišu dzenis apēd līdz 250 bitēm. Reizēm nomedī kādu vardi vai ķirzaku.
Ligzdošana
Ligzdošanas vietās Eiropā bišu dzeņi atgriežas aprīlī. Tie parasti veido nelielas ligzdošanas kolonijas, kurās ir mazāk par 10 pāriem, tomēr reizēm kolonijas ir ļoti lielas — 100 vai vairāk pāri. Bišu dzeņi ir monogāmi un veido pāri uz mūžu. Pāris izrok 1—2 metrus garu alu smilšainā stāvkrastā un pašā galā alas paplašinājumā ierīko ligzdu. Latvijā bišu dzeņi parasti ligzdas būvē jūras stāvkrastā. Gandrīz katram piektajam pārim ir palīgs, kāds jauns tēviņš vai mātīte, kurš palīdz gan izrakt alu, gan vēlāk barot putnēnus. Pētījumos noskaidrots, ka palīgi ir kāds no iepriekšējā gada bērniem. Alas tiek raktas ar knābjiem un katram pārim tās ir vairākas (2—3), no kurām tikai vienu pilnībā pabeidz. Kad rakšanas darbi ir pabeigti, putna knābis ir nodilis par dažiem milimetriem. Dējumā ir 5—8 baltas olas. Katru dienu tiek izdēta viena ola un perēšana sākas uzreiz pēc pirmās olas izdēšanas. Tās perē abi vecāki, inkubācijas periods ilgst apmēram 21 dienu. Ja vasarā ir maz lidojošo kukaiņu, jaunākie putnēni aiziet bojā. Putnēni tiek baroti apmēram mēnesi, ligzdā uzturas salīdzinoši ilgi un izlido pilnībā apspalvoti un pastāvīgi baroties spējīgi.
Motīvs (literatūra)
Motīvu nedrīkst jaukt ar tēmu, jo tēma ir tekstā izteiktā ideja, kamēr motīvs ir tekstā vairākkārtēji lietots elements, kas simbolizē šo ideju. Atšķirībā no tēmas motīvs parādās tieši, jutekliski tēlaini. Dzejā tas saistās ar atslēgas vārdiem, kas palīdz izprast dzejoļa jēgu.
Vigoņiči
Vigoņiči ir pilsētciemats Krievijā, Brjanskas apgabala сentrālajā daļā, Vigoņiču rajona administratīvais centrs. Tajā dzīvo ap 5,3 tūkstoši iedzīvotāju.
Pilsētciemats atrodas apmēram 35 km uz dienvidrietumiem no Brjanskas, Desnas upes labajā krastā.
Ruba
Ruba ir apdzīvota vieta Saldus novada Rubas pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies Vadakstes labajā krastā pie Glūdas—Reņģes dzelzceļa 45 km no novada centra Saldus un 138 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta sākusi veidoties ap 1897. gadu, kad Reņģes muižas (Ringen) īpašnieks iznomāja pirmos apbūves gabalus pie dzelzceļa līnijas Jelgava—Mažeiķi Reņģes stacijas. 1925. gadā Rubai piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. 1935. gadā Rubā bija 286 iedzīvotāji, 1989. gadā — 505.
Rubā atrodas pagasta pārvalde, pamatskola (Reņģes muižā 2,5 km no Rubas), speciālā internātpamatskola, tautas nams, pasts, aptieka, ģimenes ārsta prakse.
Artis Lazdiņš
Artis Lazdiņš (dzimis Limbažos) ir latviešu futbolists, Latvijas futbola izlases pussargs. Pašlaik (2020) pārstāv Latvijas 1. līgas klubu Saldus SS/Leevon.
Profesionālā karjera
No 2004. līdz 2005. gadam spēlē FK Auda, bet nākamās četras sezonas - FK Ventspils, ar ko kopā kļuva gan par Latvijas čempionu, gan arī spēlēja UEFA Eiropas līgā. No 2010. līdz 2012. gadam spēlē FK Jelgava, ar kuru kopā 2010. gada maijā izcīnīja Latvijas kausu. 2012. gada augustā līdz ar vairākiem citiem līderiem pamet Jelgavu un septembrī paraksta līgumu ar Polijas ekstraklases klubu Piast Gliwice.
Izlašu karjera
Lazdiņš ir spēlējis Latvijas U-19 jauniešu izlasē. 2010. gada jūnijā pirms Baltijas kausa izcīņas Lazdiņu pirmoreiz uzaicināja uz pieaugušo izlasi. Izlasē viņš debitēja turnīra otrajā spēlē pret Igaunijas izlasi, nomainot Juri Laizānu.
Li Sjaņluns
Li Sjaņluns (zh; dzimis ) ir ķīniešu (haku) izcelsmes Singapūras politiķis. Trešais un pašreizējais Singapūras premjerministrs, par ko kļuva 2004. gadā. Pirmā Singapūras premjerministra Li Guanjao vecākais dēls. Tēvs viņa valdībā ieņem jaunizveidoto ministra-mentora amatu.
Studējis Kembridžas Universitātē matemātiku un datorzinības, bet Hārvarda Universitātē ieguvis MPA grādu. 1971. gadā iestājās dienestā armijā, kur kļuva par jaunāko brigādes ģenerāli Singapūras vēsturē. 1984. gadā iesaistījās politikā un 2004. gadā kļuva par valsts 3. premjerministru.
Līdžīgi kā tēvs, Li Sjaņluns ir apsūdzēts nepotismā. Piemēram, Li Sjaņluna sieva Ho Čina (Ho Ching) ir valsts kopānijas Temasek Holdings vadītāja. Li Sjaņlunam pāslaik ir vislielākā premjerministra alga pasaulē (2 856 930 ASV dolāri gadā).
Ēriks Koņeckis
Ēriks Koņeckis (dzimis Rīgā, Latvijā, miris  Dortmundē, Vācijā) bija latviešu hokejists, uzbrucējs, Latvijas hokeja izlases dalībnieks. 1937.-38. un 1938.-39. sezonās, spēlējot ASK Rīga sastāvā, kļuva par divkārtējo Latvijas čempionu. Pateicoties savai izcilajai tehnikai, tika uzskatīts par vienu no Eiropas labākajiem uzbrucējiem.
Otrā pasaules kara laikā emigrēja uz Vāciju, kur turpināja spēlēt hokeju. No 1946. līdz 1948. gadam viņš spēlēja Vācijas hokeja līgas klubā HC Augsburg, bet vēlāk pārcēlās uz Krēfeldes "Preussen", kuras sastāvā 1951. gadā kļuva par Vācijas čempionu, bet 1952. gadā viņš šo sasniegumu atkārtoja KEV komandas sastāvā, kur viņš bija spēlējošais treneris. Viņa spēlētāja karjera turpinājās līdz 1955. gadam, kad viņš bija Manheimas ERC spēlējošais treneris. 2005. gadā viņš tika iekļauts Vācijas Hokeja Slavas zālē. Viņa vārds ir atrodams arī Krēfeldes "Pinguine" Slavas zālē.
Latvijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1939. gada Pasaules čempionātā, Prāgā. Kopā spēlējis četrās spēlēs.
Ernests Foldāts
Ernests Foldāts ( — ) bija latviešu biologs, doktors. Latvijas Universitātes Goda doktors (1991), Latvijas Zinātņu akadēmijas ārzemju loceklis (1993).
Starptautiski pazīstams orhideju pētnieks, kas aprakstījis 70 jaunas orhideju sugas. Veicis Venecuēlas orhideju stādu dāvinājumus LU Botāniskajam dārzam un Latvijas Nacionālajam botāniskajam dārzam.
Dzīvesgājums
Ernests Foldāts dzimis 1925. gada 15. maijā Liepājā, kur mācījās pamatskolā un Liepājas ģimnāzijā. Otrā pasaules kara laikā viņu iesauca Latviešu leģiona 15. divīzijā. Otrā pasaules kara beigās Vācijā padevās gūstā Rietumu sabiedrotajiem, pēc atbrīvošanas pabeidza Ēbenveileras latviešu ģimnāziju (1945).
Publicēja 5 sējumu grāmatu par Venecuēlas orhideju floru (1969–1970). Bija Venecuēlas Centrālās Universitātes Botānikas departamenta un Bioloģijas fakultātes direktors, Zinātņu fakultātes dekāns. Marakaibo Botāniskā dārza Augstākās Daiļdārzkopības skolas dibinātājs un vadītājs (1980-1983), Botānikas institūta orhideologs.
Ernests Foldāts bija jaunākās latviešu studentu korporācijas Fraternitas Vanenica biedrs.
Miris 2003. gada 15. janvārī.
Darbi
Publicējis vairāk kā 50 zinātniskus darbus. Nozīmīgākais no tiem ir Venecuēlas orhideju flora 5 sējumos:
Parlaments
Parlaments (fro — ‘pārrunas’) ir pilnīgi vai daļēji ievēlējama augstākā valsts pārstāvniecības institūcija ar parasti konstitūcijā noteiktām (piemēram, likumdošanas varas) funkcijām. Dažādās valstīs parlamentu sauc dažādi, piemēram, Latvijā tā ir Saeima, Lietuvā — Seims, Igaunijā — Rīgikogu, Krievijā — Valsts Dome. Likumu pieņemšanas sapulci par parlamentu pirmo reizi nosauca Anglijā. Par vecāko parlamentu uzskata altingu (Islandes parlamentu), kas sanāk kopā kopš 930. gada.
Veidus, kā tiek organizēta parlamenta locekļu izraudzīšana, sauc par balsošanas sistēmām (vēlēšanu sistēmām). Ir mažoritārā (izvēlas parlamenta locekļus no vēlēšanu apgabaliem), proporcionālā un jauktā balsošanas sistēma.
Parlamentāri demokrātiskās valstīs parlaments pilda vienu no trim galvenajām varas funkcijām, visbiežāk likumdevējvaras funkciju. Parlamenta uzdevumi ir likumu pieņemšana un likumprojektu virzīšana izpildvaras orgānam, kas visbiežāk ir valdība. Parlaments sastāv no parlamenta galvas (spīkera vai prezidenta) un parlamentāriešiem. Daudzās valstīs parlamenti ir spējīgi arī izteikt neuzticību valdībai un ierosināt prezidenta impīčmentu.
Mūsdienu politikā, kā arī vēsturē līdzīgas funkcijas kā parlaments dažās valstīs pilda un pildīja senāts, sinods un kongress.
Vienpalātas un divpalātu parlamenti
Dažādās valstīs ir atšķirīgas parlamentu sistēmas, tas ir, ir divpalātu parlamenti, vienpalātas parlamenti un vienpalātas parlamenti ar likumapspriedes institūciju. Divpalātu parlamenti dalās augšpalātā un apakšpalātā. Augšpalāta parasti tiek veidota mazāk demokrātiski nekā apakšpalāta. Apakšpalātu ievēl tauta. Likumi, kurus apstiprina apakšpalāta, parasti tiek vēlreiz caurskatīti augšpalātā. Savukārt vienpalātas parlamentu vienmēr ievēl iedzīvotāji. Vēlēšanas notiek regulāri, parasti reizi 4 vai 5 gados.
Parlamentos parasti darbojas arī komitejas un komisijas noteiktos jautājumos, piemēram, ārlietās un saimniecībā. Tās arī iesaistītas parlamentu lēmumu sagatavošanā. Tāpat parlamentos tiek veidotas frakcijas, visbiežāk pēc politisko partiju principa.
Starptautiskie parlamenti
Eksistē vairākas starptautiskas organizācijas, kuras pakļaujas parlamenta definīcijai, piemēram, Eiropas Parlaments vai Latīņamerikas parlaments.
Saeima
Latvijā Saeimas 100 deputātus vēlē reizi 4 gados vispārīgās, vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās un proporcionālās vēlēšanās. Saeimas darbību regulē Satversme un Saeimas Kārtības rullis.
Ravenna
<mapframe text="Ravenna" width=260 height=260 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q13364" }
Ravenna ir pilsēta Itālijā, Emīlijas-Romanjas reģionā. Atrodas netālu no Adrijas jūras, pilsētu ar jūru savieno kanāls. No 402. līdz 476. gadam Ravenna bija Rietumromas impērijas galvaspilsēta. Vēlāk tā bija arī ostgotu valsts centrs. Ievērojami apskates objekti ir 6. gadsimtā celtās Santapollinares-Nuovo bazilika (Basilica di Sant'Apollinare Nuovo) un astoņstūrainā Sanvitales baznīca (Basilica di San Vitale). 1861. gadā Ravenna kļuva par daļu no Itālijas Karalistes. Mūsdienās tā ir lauksaimniecības un rūpniecības pilsēta, kur nozīmīgu lomu spēlē naftas un dabasgāzes pārstrāde.
Mosa skala
Mosa skala (izrunā ar garo ō) raksturo materiāla cietību ar tā spēju ieskrāpēt mīkstāku materiālu. Šo skalu visbiežāk izmanto mineraloģijā minerāla veida noteikšanai. Mosa skalu izveidoja vācu mineralogs Frīdrihs Moss 1812. gadā un šī ir viena no populārākajām metodēm materiāla cietības noteikšanai.
Mosa skala sastāv no desmit minerāliem — etaloniem ar kārtas skaitļiem no mīkstākā (1) līdz cietākajam (10). Visi šie desmit minerāli, izņemot viscietāko — dimantu — ir diezgan viegli pieejami. Cietību nosaka, atrodot cietāko skalas minerālu, kuru pētāmais materiāls spēj ieskrāpēt vai mīkstāko skalas minerālu, kas var ieskrāpēt pētāmo materiālu. Piemēram, ja noteicamo minerālu var ieskrāpēt ar apatītu, bet nevar ieskrāpēt ar fluorītu, tad tā cietība pēc Mosa skalas ir 4,5.
Zemāk esošā tabula iekļauj Mosa skalas minerālus — etalonus, parādot arī to absolūto cietību, kas izmērīta ar sklerometru. Mosa skala neatbilst minerālu cietības aritmētiskam pieaugumam — korunds ir gandrīz divas reizes cietāks par topāzu, savukārt dimants ir gandrīz piecas reizes cietāks par korundu.
Saskaņā ar Mosa skalu naga cietība ir 2,5, naža asmens un logu stikla cietība — ap 5,5, tērauda vīles cietība — 6,5. Arī šos materiālus var lietot, lai aptuveni noteiktu minerāla cietību.
Zemāk dota alternatīva tabula, kurā mineralogi centušies iekļaut papildu minerālus.
Avots: Amerikas mineraloģijas biedrību federācija: Minerālu cietības Mosa skala (angliski)
Härte
Jānis Indāns
Jānis Teodors Indāns (1895—1941) bija Latvijas brīvības cīņu dalībnieks, Latvijas Aviācijas pulka komandieris, ģenerālis (1940), nogalināts Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1895. gada 28. februārī Gārsenes pagasta zemnieka Jāņa Indāna ģimenē. Pēc Viļņas ķīmiski tehniskās vidusskolas beigšanas (1915) uzsāka studijas Harkivas Tehnoloģiskajā institūtā, bet 1916. gada 1. jūnijā tika iesaukts Krievijas Impērijas armijā. Pēc Petrogradas tehniskās artilērijas skolas beigšanas 1916. gada oktobrī piedalījās Pirmā pasaules kara kaujās pie Ilūkstes Ziemeļrietumu frontē, tika ievainots un kontuzēts. Kara beigās krita vācu gūstā, no kura atgriezās dzimtenē 1919. gada sākumā un tika iesaukts Padomju Latvijas armijā. 1919. gada maijā dezertēja no LSPR armijas un izveidoja Augšzemes partizānu pulku, kas kopā ar Lietuvas armiju Sēlijā cīnījās pret lieliniekiem no 1919. gada 13. jūnija līdz 16. augustam. Pēc partizānu pulka pievienošanas 3. Jelgavas kājnieku pulkam kā izlūku bataljona komandieris karoja pret lieliniekiem un bermontiešiem līdz 1920. gada 10. janvārim.
Pēc brīvības cīņu beigām Indāns mācījās Aviācijas parka lidotāju skolā, Aviācijas skolā un Vecāko virsnieku kursos. Kļuva par eskadriļas komandieri Aviācijas divizionā un iestājās LU Mehānikas fakultātē. 1922. gada septembrī viņu iecēla par Aviācijas diviziona komandiera palīgu, bet 1923. gada oktobrī par aviācijas skolas priekšnieku. 1924. gadā pēc viņa ierosmes Asarē uzcēla pieminekli Augšzemes partizāniem.
1925. gada 22. jūnijā Indānu paaugstināja par pulkvežleitnantu. 1928. gada 1. martā viņš cieta lidmašīnas avārijā, bija militārais atašejs Lietuvas pagaidu galvaspilsētā Kauņā (1928—1929), vēlāk atkal atgriezās savā amatā aviācijas skolā (1929—1935). 1930. gada 18. novembrī paaugstināts par pulkvedi, pildīja civilās aviācijas inspektora pienākumus (1934—1940) un 1938. gadā kļuva par sakaru virsnieku aizsargu aviācijā. 1932. gadā pēc Indāna iniciatīvas atklāja otru piemineklis Augšzemes partizāniem Bebrenē. Viņš bija Latvijas aizsardzības biedrības valdes loceklis un žurnāla "Aizsargs" atbildīgais redaktors.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 28. augustā pulkvedi Indānu paaugstināja ģenerāļa pakāpē un iecēla par kara aviācijas priekšnieku, bet jau 1940. gada novembrī atcēla no amata. 1941. gada 14. martā viņu apcietināja un izveda uz Maskavu. 1941. gada 18. jūlijā PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija (ВКВС СССР) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Honolulu
Honolulu (haw) ir Havaju štata administratīvais centrs. Honolulu atrodas Oahu salas dienvidu pusē. Honolulu ir arī vienlaicīgi Honolulu apgabala centrs un nozīmīgākā osta Havajās. No havajiešu valodas "Honolulu" nozīmē "aizsargātais līcis" jeb "pajumtes vieta".
Abū Nuvāss
Abū Nuvāss (ar, Abū Nuwās; fa, Abu Novas) bija ievērojams dzejnieks, kas dzīvoja Abāsīdu kalifāta pastāvēšanas laikā, kad valdīja kalifs Hārūns ar Rašīds. Viņš ir dzimis laika posmā no 747. līdz 762. gadam, bet miris — no 813. līdz 815. gadam. Viņa tēvs bija arābs, bet māte — persiete. Lielāko daļu dzīves nodzīvoja Bagdādē. Abū Nuvāss vairākas reizes ir pieminēts arābu pasaku krājumā "Tūkstoš un vienas nakts pasakas".
Lūzums (mineraloģija)
Lūzums ir mineraloģijas termins ar kādu apzīmē virsmas, kādas ir neregulāras formas gabaliem, kas radušies, ar sitienu vai spiedienu sadalot minerāla paraugu. Ir svarīgi nejaukt lūzumu ar skaldnības virsmām - lūzums ir nejaušs plīsums, kas šķietami neievēro minerāla kristāliskā režģa noteiktās likumsakarības. Tomēr tieši kristāliskā režģa īpatnības nosaka ne tikai skaldnības virsmu esamību un izskatu, bet arī lūzuma virsmas izskatu.
Lūzums dažādu veidu minerāliem atšķiras un to var izmantot kā vienu no vizuāli noteicamām pazīmēm minerāla veida noteikšanai. Izšķir šādus lūzuma veidus:
Nereti izdala arī citus lūzuma veidus.
Bologna F.C. 1909
Bologna Football Club 1909 ir Itālijas futbola klubs no Boloņas, Emīlijā-Romanjā, dibināts 1909. gadā. Kluba iesauka ir rossoblù sarkanzili svītroto kreklu dēļ. Sarkans un zils ir arī pilsētas oficiālās krāsas.
Savā vēsturē klubs septiņas reizes uzvarējis Itālijas čempionātā. Vēsturiski pēc uzvaru skaita Bologna ir sestā veiksmīgākā komanda līgā.
Komandas sastāvs
Sastāvs .
Rundēnu skola
Rundēnu skolas komplekss atrodas bijušā poļu pana Viktora Šahno Rundēnu muižas vietā Rundēnu ziemeļrietumos. No savulaik bagātās un krāšņās muižas pils palicis tikai muižas parks. Savā muižā pans iestādīja divas alejas: liepu aleja no vienas puses, egļu — no citas. Liepu aleja daļēji ir saglabājusies līdz mūsu dienām. Sava milzīgā garuma dēļ liepas pievilina zibens spērienus un iet bojā. Egļu aleja tika izcirsta celtniecības vajadzībām Otrā pasaules kara laikā.