cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mendeļejevijs
Vēsture
Vēlākos eksperimentos tika sintezēti vēl vairāki tūkstoši mendeļejevija atomu, kas ļāva noteikt tā oksidēšanas pakāpes un kušanas temperatūru. Sākotnēji ķīmiskā elementa simbols bija Mv, bet 1957. gadā tas tika mainīts uz pašreizējo, tas ir, uz Md.
Mareks Jankulovskis
Mareks Jankulovskis (dzimis, Ostravā, Čehijā) ir bijušais čehu futbola aizsargs, kas spožāko savas karjeras daļu aizvadīja AC Milan. Pārstāvējis Čehijas futbola izlasi. Viņa tēvs ir maķedonietis, bet māte — čehiete. Viņš iesita vienus no trim Milānas vārtiem UEFA Superkausa spēlē pret Sevilla FC, kas palīdzēja komandai uzvarēt kausā. Jankulovskis ir saņēmis balvu kā 2008. gada Čehijas labākais futbola spēlētājs, pārspējot Petru Čehu.
Sasniegumi
Milan
Individuālie sasniegumi
SYP
SYP var būt:
Geminīdas
Geminīdas ir meteoru plūsma decembrī. Ilgst no 6. — 19. decembrim. Maksimums 13., 14. decembrī, kad stundas laikā var novērot līdz 100 meteoriem. Plūsmas radiants atrodas Dvīņu zvaigznājā blakus Kastoram.
Geminīdas izraisa asteroīds Faetonts. Plūsmas meteori ir spoži, parasti dzeltenā krāsā. Ir daudz bolīdu. Meteori ir salīdzinoši lēni, ap 35 km/s. Tas ir tādēļ, ka meteori lido nevis pretim Zemei, bet gan apsteidz to. Tiek uzskatīts, ka meteoru plūsma ar katru gadu palielinās.
Geminīdas pirmoreiz tika novērotas tikai 1860. gados.
Ārējās saites
Geminīdas
Poligāmija
Poligāmija ir laulību veids, kad vienam no viena dzimuma laulātajiem ir vairāki pretējā dzimuma laulību partneri. Poligāmijai ir divas formas: poliginija un poliandrija.
Derga ezers
Derga ezers (arī Lohdergs; en), vai Derģerts (ga — ‘sarkanās acs ezers’), ir otrs lielākais ezers Īrijā. Cauri tek Šenonas upe.
Ūdens apmaiņas periods ir 0,2 gadi. Ziemā nemēdz aizsalt, taču vasarās ūdens parasti neiesilst virs 17,5 °C. 10 sugu zivis. Atrodas lauksaimniecības reģionā. Ezeru iznamto ūdenssportam, laivu izbraucieniem, makšķerēšanai.
Rīgas Anglikāņu Svētā Pestītāja baznīca
Rīgas Anglikāņu Svētā Pestītāja baznīca ir Anglikāņu baznīcas dievnams Anglikāņu ielā 2a, Vecrīgā, Rīgā. Vienīgais anglikāņu dievnams Latvijā.
Vēsture
Anglikāņu baznīcas celšana tika uzsākta 1853. gadā, tomēr nākamajā gadā pārtraukta Krimas kara dēļ. 1857. gadā tā atsākās ar svinīgo baznīcas pamatakmens ielikšanu, to paveica Lielbritānijas konsuls R. L. Svifts. Baznīca tika celta neogotikas stilā no sarkanajiem ķieģeļiem, no kuriem lielākā daļa ar citiem celtniecības materiāliem (tai skaitā smilšakmeni) tika vesti no Anglijas. Celtniecība tika pabeigta 1859. gadā, anglikāņu bīskaps V. Dž. Trovers iesvētīja baznīcu Svētā Pestītāja godam. Anglikāņu baznīca ir halles tipa vienjoma ēka.
Baznīca bija paredzēta Rīgā dzīvojošajiem angļiem, kas līdz tam apmeklēja Reformātu baznīcu. Daļu no iekārtas priekšmetiem baznīcai dāvināja Armitstedu ģimene. Šī ir vienīgā neogotikas stilā celtā baznīca Rīgā, kam torņa smailes pakājē ir arkbutāni. Tikusi izmantota kā skaņu ierakstu studija labās akustikas dēļ.
Kopā ar jūrnieku klubu veido Anglikāņu baznīcas un jūrnieku kluba kompleksu, kas ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Kalcija hidroksīds
Kalcija hidroksīds (Ca(OH)2, veldzētie kaļķi, dzēstie kaļķi) ir balta, cieta, kristāliska, sārmaina viela. To parasti iegūst, kalcija oksīdam reaģējot ar ūdeni (dzēšot nedzēstos kaļķus). Vēl kalcija hidroksīds var veidoties, reaģējot kalcija hlorīdam ar nātrija hidroksīdu. Kalcija hidroksīds (portlandīts) veidojas arī portlandcementa cietēšanas procesā. Kalcija hidroksīds ūdenī šķīst diezgan slikti.
Karsējot kalcija hidroksīdu atmosfēras spiedienā līdz 512 °C, tas sadalās par kalcija oksīdu un ūdeni. Sadalīšanās temperatūra ir atkarīga no ūdens tvaiku parciālā spiediena atmosfērā. Kalcija hidroksīds reaģē ar oglekļa dioksīdu, veidojot kalcija karbonātu. Šī reakcija ir pamatā lielai daļai kalcija hidroksīda pielietojumu.
Kalcija hidroksīdu (dzēstos kaļķus) lieto par kaļķu javu galveno saistvielu. Tā bija mūrjavu galvenā saistviela līdz tam laikam, kad izgudroja cementu. Kalcija hidroksīda suspensija ūdenī (kaļķu piens) ir lētākais rūpnieciski lietojamais sārms. To lieto, lai neitralizētu skābes, lai dūmgāzes attīrītu no SO2 un citur.
Dreamfall: The Longest Journey
Dreamfall: The Longest Journey ir 2006. gada aprīlī izdota piedzīvojumu datorspēle Windows un Xbox platformām. Spēles darbība notiek The Longest Journey pasaulē desmit gadus pēc pirmās spēles beigām. 2007. gada martā spēles izstrādātāji no Funcom paziņoja, ka spēlei būs turpinājums no īsām sērijām, kas nosaukts par Dreamfall Chapters. Ir arī plāni radīt spēli daudzspēlētāju tiešsaistes lomu spēles žanrā, izmantojot spēles pasauli.
Sižets
Pirmajā The Longest Journey spēlētāji uzzināja, ka Zeme pastāv divās paralēlās pasaulēs, un tās nekad neredz viena otru. Pirmā pasaule ir nosaukta par Stārku (Stark). Tā ir līdzīga mūsdienīgai civilizācijai, kur valda zinātne un tehnoloģijas. Otrā ir Arkādija (Arcadia) — vieta, kur pastāv burvestības un citi fantāzijas žanra elementi.
Iedomu spārni
Iedomu Spārni ir latviešu poproka mūzikas grupa, kas tika dibināta 2000. gadā. Grupas dalībnieki ir Ieva Zēģele, Jānis Dreiškins, Jānis Kuršs un Dāvis Putāns. Grupa ir izdevusi divus studijas albumus — "Dienasgrāmata" 2004. gadā un "Lidojums" 2009. gadā. Grupa vairākkārt ir piedalījusies Latvijas atlasē Eirovīzijai.
Vēsture
2003. gadā grupai iznāk albums „Dienasgrāmata”. „Iedomu spārniem” ir iznākuši 5 videoklipi dziesmām: „Zaiga”, „Tev nav sirds”, „Miers”, „Ļauj man”, „Vai Tu nāc, vai Tu ej”, kuri ieguvuši labas vietas raidījuma Sems un Latvijas mūzikas kanāla topos. Video „Vai Tu nāc, vai Tu ej” bija skatāms arī MTV Baltic topā.
Festivāli: Dzintara Zvaigzne” Zviedrijā, “Mūris”, “Sinepes un Medus”, “Bildes 2002”, “Bildes 2003 ”, “Osvalds”, starptautisks jauno mūziķu festivāls Itālijā “Cerative for Europe” u.c.
Konkursi: 2003. gada Eirovīzijas nacionālās atlases finālisti, dziesma “Not just a toy” 2004. gadā Latvijas radio 2 rīkotā konkursa “Unibankas muzikālā banka” finālisti, dziesma “Eņģeļu čuksti” 2004. gadā albums “Dienasgrāmata” nominēts “Mūzikas ierakstu kompāniju gada balvai” kategorijā “Labākais modernā roka albums”. 2005. gadā Eirovīzijas nacionālās atlases finālisti, dziesma “Now way back” ...u.c.
Šobrīd grupa veiksmīgi sadarbojas ar ierakstu kompāniju MicRec, kuras paspārnē ir iznākuši singli „Vai Tu nāc, vai Tu ej”, „Kas noticis?” un „Izrāde galā”. Pašreiz tiek gatavots albums, kuru plānots izdot 2009. gada rudenī.
Paralēli koncertiem grupa spēlē arī dažādos saviesīgos pasākumos un ballēs. Repertuārā dažādas populāras latviešu un ārzemju dziesmas.
Sastāvs
Grupas sastāvs:
Atgremotāji
Ne visi dzīvnieki, kas atgremo barību, pieder atgremotāju apakškārtai (Ruminantia). Šāds izņēmums ir kamielis un lama, kas pieder biezpēdaiņu apakškārtai (Tylopoda).
Atgremotāju gremošanas sistēma
Visi atgremotāju apakškārtas dzīvnieki ir zālēdāji, un visiem ir kopīgs veids, kā tiek sagremota barība. Tie atšķiras no citiem zālēdājdzīvniekiem ar īpatnēju gremošanas trakta uzbūvi. Tiem ir daudzdaļīgs kuņģis un tiem ir divpakāpju gremošana. Pirmais solis ir barības fermentatīvā apstrāde  — noplūktā zāle tiek pavirši sakošļāta un norīta. Barība nonāk spurekļa priekštelpā un no turienes spureklī. Pēc 30 — 60 minūtēm dzīvnieks barību atrij, to atkārtoti sakošļājot un vēlreiz saslapinot ar siekalām. Barības atgremošana ilgst 40 — 60 minūtes. Kad atgremošana beigusies, pēc 15 — 20 minūtēm no jauna tiek uzņemta barība. Pieauguši atgremotāji diennaktī 6 — 8 reizes atgremo barību. Šāds barošanās veids ir bioloģiska piemērošanās, kas izveidojusies evolūcijas procesā, sargājoties no plēsējiem. Steigā tiek uzņemta pēc iespējas vairāk barības, kura drošā vietā pēc kāda laika tiek rūpīgi sakošļāta.
Atgremotāju kuņģa uzbūve
Pirmo 3 nodalījumu gļotādā nav dziedzeru, un tos sauc par priekškuņģiem. Pēdējā nodalījumā (glumeniekā) izdalās kuņģa sula, un to sauc par īsto kuņģi jeb dziedzerkuņģi. Spureklis un aceknis veido nelielu priekškambari (Atrimu ventriculi), kurā atveras barības vads. Pieaugušiem atgremotājiem vislielākais kuņģa nodalījums ir spureklis, tā tilpums var būt 80 — 200 l. Glumenieks spēj uzņemt tikai desmito daļu no spurekļa tilpuma.
Priekškuņģu muskulatūra barība saberž un sasmalcina. Spureklis un aklā zarna (Caecum) satur dažādas baktērijas, vienšūņu un sēņu populācijas. Baktēriju izdalītie fermenti barību pārstrādā ķīmiski. No priekškuņģiem vislielākā nozīme barības pārstrādē ir spureklim, kurā barība uzturas vidēji 70 — 90 stundas. Aceknis un grāmatnieks galvenokārt regulē barības pāriešanu īstajā kuņģī. Aceknī sakrājas daļēji pārstrādāta un pusšķidra barība, kas caur grāmatnieku ieplūst īstajā kuņģī. Grāmatnieks darbojas kā caurlaidēja kamera, aizturot rupjās barības daļiņas un, ja nepieciešams, saberžot tās vēl smalkākas. Grāmatniekā ļoti intensīvi norisinās ūdens un gaistošo taukskābju uzsūkšanās.
Ford Anglia
Ford Anglia ir vieglā automobiļa modelis, kas tika ražots uzņēmumā Ford of Britain. No 1939. līdz 1967. gadu tika izlaisti četri dažādi Anglia paaudžu modeļi. Automobilis tika eksportēts uz daudzām valstīm.
Kopumā samontēja 1 594 486 Ford Anglia automobiļus, pēc tam šo modeli pārdēvēja par Ford Escort. Visām modeļiem bija divas sānu durvis. Četru durvju versija ar uzlabotu salona apdari tika ražota tikai līdz 1961. gadam kā Ford Prefect. Saistīts modelis ir arī Ford Popular, ko ražoja no 1953. līdz 1962. gadam, tā bija vēl vienkāršāka un lētāka Anglia variācija.
Anglia E04A (1939—1948)
Daži eksporta modeļi tika aprīkoti ar 1172 cm³ I-4 dzinēju. Viena no eksporta valstīm bija Ziemeļamerika, uz kurieni spēkratus sāka importēt no 1948. gada. Šiem auto bija uzlabotāka aerodinamika - trīsdaļīgs radiatora režģis (no 1937. līdz 1938. gadam Ford Ten 7W modeļiem). 1949. gadā tika izlaists jaunais, uzlabotais E494A. Tam bija cieši iestiprināti lukturi un mazas, atsevišķas stāvgaismas (piestiprinātas apakšā), piedevām dubultie aizmugurējie lukturi, kam varēja pievienot pagrieziena signālus.
Priekšējā loga stikla tīrītāji, kas darbojās uz vakuuma principa, pārstāja strādāt, automobilim braucot ar ātrumu virs 64 km/h, tādēļ tie tika aprīkoti ar vakuuma rezervuāriem, taču tas tikai nedaudz atrisināja šo problēmu.
2 durvju Anglia ir līdzīgs 4 durvju E93A Ford Prefect modelim.
Modeļa ražošana tika pārtraukta Otrā pasaules kara laikā (1942—1945). Pirmās paaudzes modeļa ražošana beidzās 1948. gadā. Kopā tika saražoti 55,807 modeļi. Austrālijā E04A ražoja laika posmā no 1940. līdz 1945. gadam un no 1946. līdz 1948. gadam.
Anglia E494A (1949—1953)
1949. gadā tika izlaists otrais Anglia paaudzes automobilis ar kodu E494A. Automobilis bija mazliet pārveidots un uzlabots iepriekšējās paaudzes Anglia, tomēr tas palika tikpat vienkāršs ekspluatācijā, kā tā priekšgājējs, kas 1948. gadā ieguva britu lētākā četru riteņu auto titulu. Jaunā automobiļa priekšpuse vairāk atgādināja 1940. gadus, tam bija tā laika slīpais, divdaļīgais radiatora režģis.
1948. gadā britu laikraksts The Motor veica testa braucienus ar otrās paaudzes Anglia modeli. Auto sasniedza ātrumu 92 km/h, tas spēja ieskrieties no 0 līdz 80 km/h 38,3 sekundēs. Degvielas patēriņš bija 7,80 litri uz 100 kilometriem. Testējamā automobiļa cena bija 309 mārciņas, ieskaitot nodokļus.
Kā vieglais komerctransports ļoti populāri bija dažādu veidu furgoni (en) uz Anglia bāzes, ko blakusuzņēmēji pārtaisīja no sedaniem Šos Anglia furgonus britu tirdzniecības pārstāvji izmantoja vairākas desmitgades.
Iekļaujot visu produkciju, kopā tika saražoti 108,878 modeļi. Kad 1953. gadā otrās paaudzes Anglia ražošana tika pārtraukta, līdz pat 1959. gadam uz šī modeļa bāzes tika ražoti Ford Popular.
Anglia 100E (1953—1959)
1953. gadā tika izlaists trešās paaudzes Anglia modelis ar kodu 100E, ko modelēja Lacuesta Automotive. Tas bija pilnīgi jauns un moderns eksemplārs, kam nebija nekādas līdzības ar iepriekšējo paaudžu modeļiem. Jaunais modelis līdzinājās Ford Consul, kas tika izlaists divus gadus agrāk, un savam Vācijā ražotajam brālēnam — Ford Taunus P1. 100E pircējiem bija pieejams kā 2 durvju Anglia un 4 durvju Prefect. Šī perioda laikā vecā Anglia bija pieejama kā 103E Popular, kas tirgū tika piedāvāts kā pats lētākais automobilis pasaulē.
Automobilim bija tam laikam atbilstošs ārējais izskats un vienkārša salona apdare — dalīti priekšējie sēdekļi, pārvilkti ar ādas aizstājēju. Krēslus varēja atbīdīt tā, ka pasažieri bez problēmām varēja nokļūt salona aizmugurē. Instrumentu paneļa mēraparāti — spidometrs, degvielas daudzuma rādītājs, ampērmetrs — bija novietoti vienkopus ap stūres ratu, pārnesumu pārslēdzēja rokturis bija iebūvēts grīdā. Sildītājs un radio bija kā papildu aprīkojums. 100E modelim zem dzinēja pārsega atradās vecais, taču uzlabotais 36 zirgspēku dzinējs ar lielāku noturību un uzlabotu dzesēšanas sistēmu. Pārnesumkārba ar trim pārnesumiem tika saglabāta no iepriekšējiem modeļiem. Dažiem modeļiem tika uzstādīta pusautomātiskā Manumatic pārnesumkārba. Automobiļa standarta cenā bija iekļauts arī otra logu tīrītāja slotiņa. Stiklu tīrītāji bija standarta komplektācijas, ar vakuuma pievadu no retinājuma ieplūdes kolektorā, un to darbības ātrums bija atkarīgs no dzinēja apgriezienu skaita. Šī sistēma bija mantota no iepriekšējiem modeļiem, kas bija bēdīgi slaveni ar to, ka, braucot stāvos kalnos, logu tīrītāji darbojās lēnāk, vai apstājās pavisam, ja tika apdzīts priekšā braucošais transportlīdzeklis.
Critérium International
Critérium International bija profesionālas divu dienu riteņbraukšanas sacensības, kuras katru gadu pavasarī notika Francijā. Iepriekš tās bija zināmas arī kā Critérium National de la Route un pirmoreiz notika 1932. gadā.
Daudzus gadus tās tika uzskatītas par sava veida nacionālo Francijas čempionātu, bet 1979. gadā beidzot tika atvērtas arī citu valstu sportistiem. Vienīgais sportists, kurš uzvarēja abos sacensību formātos ir Bernārs Ino. Sacensībās ir uzvarējuši daudzi no pazīstamākajiem riteņbraucējiem, to skaitā Žaks Anketils, Šons Kellijs, Bernārs Ino, Migels Indurains, Stīvens Ročs, Jops Zūtemelks, Lorāns Fiņons, Keidels Evanss un Kriss Frūms.
2016. gada 18. novembrī sacensību organizatori ASO paziņja, ka vairs nerīkos šīs sacensības un 2017. gadā tās vairs nenotiks, izbeidzot to 85 gadus ilgo vēsturi.
1997. gada epizode ar zirgu
1997. gadā zirgs pārlēca žogam un pievienojās pelotonam, apdzenot to un pametot tikai 20 kilometrus no finiša līnijas. Šī aina īsi tika parādīta kinofilmā "Amēlija" un bieži tiek uzskatīta par ainu no Tour de France sacensībām.
Ekumeniskais koncils
Ekumeniskie koncili bija pirmie septiņi vispārējie kristīgās baznīcas koncili–bīskapu sapulces. Par “ekumeniskiem” tos sauc pēc grieķu vārda οἰκουμένη (oikūmenē) — “apdzīvotā pasaule”, ar ko šajā laikā saprata Romas impēriju. Koncilos noformulēja daudzas ticības pamatnostādnes un priekšstatus. Ap 50. gadu notika Jeruzalemes koncils, taču to nepieskaita pie ekumeniskajiem konciliem, bet sauc par “Apustuļu koncilu” vai “Jeruzalemes koncilu”. Pirmo ekumenisko koncilu sasauca Romas imperators Konstantīns I 325. gadā Nīkajā, lai atrisinātu strīdu starp Trīsvienības un ariānisma piekritējiem. Līdz Lielajai shizmai 11. gadsimtā notika astoņi ekumeniskie koncili, taču Ceturtā Konstantinopoles koncila laikā 869. gadā Rietumu un Austrumu baznīcu delegāti vairs nespēja vienoties par daudziem jautājumiem, koncilā nepieņēma visaptverošus, ekumeniskus lēmumus, un baznīca faktiski sāka sadalīties Rietumu un Austrumu strāvojumos. Šo koncilu par ekumenisku atzīst tikai Romas Katoļu baznīca.
Koncilu atzīšana
Dažādu šķelšanos dēļ dažādi kristīgās baznīcas virzieni atzīst tikai pirmos koncilus. Asīriešu Baznīca atzīst tikai pirmos divus koncilus, Nīkajas un I Konstantinopoles, Austrumu baznīcas — pirmos trīs (Nīkajas, I Konstantinopoles un Efesas). Romas Katoļu baznīca arī nākamos koncilus (no astotā līdz pat divdesmit pirmajam), kurus sasaukuši pāvesti, pieskaita pie ekumeniskajiem. Dažas protestantu konfesijas atzīst tikai pirmos četrus koncilus, tomēr vairums atzīst visus septiņus. Dažas baznīcas, kuras neatzīst Trīsvienību, kā unitārieši, Jehovas liecinieki un mormoņi, neatzīst nevienu no ekumeniskajiem konciliem.
Ford Anglia
Anglia 100E (1953—1959)
Automobiļa konstrukcijā bija izmantoti daudzi progresīvi risinājumi. Tam bija nesošā virsbūve, priekšējā ass bija aprīkota ar Makfersona piekari, pretrotācijas (stabilizatora) stieni, savukārt aizmugurējais tilts bija aprīkots ar standarta lokšņu atsperēm. 1957. un 1958. gada modeļiem reta izvēles iespēja bija iegādāties komplektāciju ar Newtondrive sistēmu, kas ļāva pārslēgt pārnesumus, neizspiežot sajūga pedāli. Elektriskā sistēma darbojās ar 12V spriegumu, kas tiem laikiem bija retums angļu automobiļiem.
No komerciālā viedokļa 100E modelis bija veiksmīgs automobilis. Kad 1959. gadā tā ražošana tika pārtraukta, kopā no rūpnīcām bija izripojuši 345,841 automobiļi. No 1955. gada bija pieejami divi universāļu veidi, Escort (uz Anglia bāzes) un Squire modelis (uz Prefect bāzes). Ar nosaukumu Ford Thames tika ražoti dažādu tipu furgoni.
Glicerīns
Glicerīns (propāntriols-1,2,3, glicerols, CH2OHCHOHCH2OH) ir caurspīdīgs, bezkrāsains, viskozs šķidrums ar saldu garšu. Atšķirībā no dažiem citiem vairākvērtīgajiem spirtiem, piemēram, etilēnglikola, glicerīns nav toksisks.
Atrašanās dabā
Glicerīns dabā ir sastopams dzīvnieku taukos taukskābju esteru veidā.
Ford Anglia
Anglia 105E (1959—1967)
Ceturtās paaudzes Anglia bāzes komplektācijai bija šaurs, krāsots radiatora režģis un vienkārša salona apdare. Lielākā daļa šī modeļa automobiļu, kas saglabājušies līdz mūsdienām, ir deLuxe komplektācijas, ar platu hromētu radiatora režģi un moldingiem uz jumta.
Repšes Ministru kabinets
Einara Repšes vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no 2002. gada 7. novembra līdz 2004. gada 9. martam.
Glicerīns
Iegūšana
Iegūst tauku pārziepošanas procesā kā ziepju ražošanas blakusproduktu. Var iegūt arī sintētiski.
Ford Anglia
Anglia 105E (1959—1967)
Jaunais stils tika montēts kopā ar jaunu dzinēju — 997 cm³ I-4 dzinēju ar augšpusē novietotiem vārstiem. Tas kļuva pazīstams kā "Kent" dzinējs un ar laiku tika izmantots lielākai daļai Eiropā ražoto Ford automobiļu. Ieskrējiens joprojām bija gauss (salīdzinoši ar šodienas standartiem), bet manāmi uzlabojies. 105E bija pirmais britu Ford automobilis, kas aprīkots ar četru pārnesumu pārnesumkārbu un elektriskiem logu tīrītājiem. Makfersona piekari uz 105E joprojām lietoja tikai priekšējai asij. Instrumentu panelī izvietota sarkana signālspuldze, kas brīdina par ģeneratora lādēšanas traucējumiem, un zaļa, paredzēta eļļas spiediena parādīšanai.
Glicerīns
Īpašības
Uzmanīgi oksidējot glicerīnu, var iegūt glicerīnaldehīdu: tas ir vienkāršs ogļhidrāts, un tam ir iespējami 2 optiskie izomēri.
Ford Anglia
Anglia 105E (1959—1967)
1962. gadā automobiļu klasē līdz 1100 cm³ 105E modelis uzstādīja sešus jaunus pasaules rekordus, kad Tonijs Brūkss (Tony Brookes), viņa dvīņu brālis Maikls Brūkss (Michael Brookes) un pārējā komanda sasniedza vidējo ātrumu ap 134 km/h, 7 dienas un naktis riņķojot ap Montlheriju, Parīzes dienvidos.
Eņģeļu impērija
"Eņģeļu impērija" fr) ir 2000. gadā iznākusi otrā daļa franču rakstnieka Bernarda Verbēra fantastikas romānu triloģijai "Tanatonauti". 2010. gadā grāmata izdota arī latviski.
Lāčplēsis (nozīmju atdalīšana)
Lāčplēsis var būt:
Ford Anglia
Anglia 105E (1959—1967)
1959. gadā britu laikraksts The Motor veica Anglia sedana testa braucienu. Tā maksimālais ātrums sasniedza 118,8 km/h, un ieskrieties no 0 līdz 97 km/h tas spēja 26,9 sekundēs. Degvielas patēriņš bija 6,86 l uz 100 kilometriem. Testa mašīna izmaksāja 610 mārciņas, iekļaujot nodokļus, kas sastādīja 180 mārciņas.
Glicerīns
Īpašības
Dehidratējot glicerīnu, rodas akroleīns — nepiesātinātais aldehīds:
Eņģeļu impērija
Sižets
Triloģijas galvenais varonis Mišels Pensons nomirst un nonāk pēcnāves valstībā. Tajā ikviens cilvēks stājas tiesas priekšā, kurā tiek novērtēts viņa mūža devums un atkarībā no iegūtā punktu skaita viņš vai nu tiek paaugstināts par eņģeli vai tiek sūtīts uz Zemi jaunā reinkarnācijā. Pateicoties sava advokāta Emīla Zolā pārliecinošajai runai, Mišels Pensons tiek novērtēts ar eņģelim nepieciešamo punktu skaitu un var kļūt par trīs cilvēku sargeņģeli. Viņa uzdevums kā eņģelim ir panākt, lai vismaz viens viņa protežē arī sasniegtu nepieciešamos sešsimt punktus.
Ford Anglia
Anglia 105E (1959—1967)
Vecais Anglia 100E pārtapa par jauno 100E Popular. Iepriekšējās paaudzes Prefect bija pieejams kā jaunais Ford Prefect (107E), kam bija 105E modeļa ritošā daļa, motors un bremzes. 100E Escort modeli aizvietoja 1961. gadā izlaistais 105E Anglia universālis. Abas mašīnas, pateicoties līdzīgajām detaļām un plašajām uzlabošanas iespējām, ir populāras līdz pat šai dienai.
Glicerīns
Izmantošana
Glicerīnu lieto nitroglicerīna ieguvei un polimēru (krāsu bāzes) ieguvei. To pievieno šķidrumiem kā antifrīzu, kā arī izmanto vīna saldināšanai, liķiera ražošanā un parfimērijā.
Ford Anglia
Super Anglia 123E (1962—1967)
No 1962. gada līdzās 105E modelim bija pieejams 123E Anglia Super, ar lielāku 1198 cm³ motoru un citiem uzlabojumiem. Šis modelis spēja izkonkurēt jaunākos Perfect automobiļus, kaut arī bija ar divām, nevis četrām durvīm.
Tas pats auto bija pieejams arī Eiropas tirgū. Eiropai tika paredzēts arī vēl viens modelis — Anglia Sportsman, kam aizmugurē bija piestiprināta rezerves riepa. Riepas bija līdzīgas kontinentālajām, ko bieži izmantoja ASV automobiļiem. Bija pieejams arī hromēts buferis, platas riepas ar baltu svītru (vai arī pilnīgi balti riepas sāni). Izvēlēties varēja arī modeli ar īpašu dizainu — svītru uz sānu korpusa.
Ražošanas perioda otrajā pusē Ford eksperimentēja ar Anglia, krāsojot to divās krāsās — "Blue Mink" (zilu) un "Venetian Gold" (zelta). Kopā tikai 250 modeļi bija zilā krāsā un 500 — zelta, abi ir ļoti reti eksemplāri.
Anglia sedani bija pieejami ar vairākien virsbūves veidiem. Standarta modelis bija vienkāršs, tam nebija hromētu detaļu, bija izceltas aizmugurējās lampas, tam bija tērauda režģis un pieticīgs interjers. Luksusa modelim bija hromēta sānu svītra, tāpat arī aizmugurējie lukturi un radiatora restes. Tas bija aprīkots arī ar saules aizsargstiklu. Pārāks par visiem bija Super modelis, kam bija dubultas, hromētas sānu svītras, kas lieliski kontrastēja ar krāsaino jumtu un sānu gaismām, kā arī plīša interjers. Tam bija 1198 cm³ dzinējs un pārnesumkārba ar sinhronizatoru pirmajā pārnesumā.
Kā papildus iespējas piedāvāja mehāniski uzlabotus luksusa modeļus — Super automobiļi, ar luksusa aprīkojumu vai uzlabotu luksusa Super aprīkojumu, saglabājot iepriekšējo 997 cm³ dzinēju, lai gan to reti kad izvēlējās.
Histidīns
Histidīns (His, α-amino-β-5-imidazolilpropionskābe, C6H9N3O2) ir dzīvo organismu aminoskābe. Tas pieder pie heterocikliskajām aminoskābēm, jo satur imidazola grupējumu. Histidīns ir bezkrāsaini plāksnīšveida kristāli.
Atrašanās dabā
Ietilpst olbaltumvielu sastāvā. Histidīns veido daudzu fermentu aktīvos centrus.
Preiļu pagasts
Preiļu pagasts ir viena no Preiļu novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā. Robežojas ar sava novada Preiļu pilsētu un Saunas, Aizkalnes, Vārkavas, Riebiņu un Rušonas pagastiem, kā arī Līvānu novada Sutru pagastu.
Histidīns
Bioloģiskā nozīme
Histidīns ir viena no 9 neaizstājamajām aminoskābēm. Agrāk histidīnu uzskatīja par aizstājamo aminoskābi, taču ilgtermiņa pētniecība pierādīja, ka arī pieaugušie cilvēki histidīnu nevar sintezēt savā organismā. Histidīns ir histamīna biosintēzes izejviela.
Preiļu pagasts
Ezeri
Badieļs
Vēsture
1920. gada zemes reformas laikā Preiļu muižu sadalīja 121 vienībā 1177 ha kopplatībā, Krievusalas muižu 110 vienībās 1188 ha kopplatībā, Gaļmuižu 84 vienībās 1017 ha kopplatībā, Jezupinavas muižu 51 vienībā 706 ha kopplatībā, Beņjāņu muižu 39 vienībās 427 ha kopplatībā, Sandaru muižu 30 vienībās 415 ha kopplatībā, Korsakova muižu 12 vienībās 21 ha kopplatībā, Rudzdobes foļvarku 6 vienībās 148 ha kopplatībā, Saltupes foļvarku 2 vienībās 21 ha kopplatībā, Anspoku foļvarku 2 vienībās 15 ha kopplatībā. 1935. gadā Daugavpils apriņķa Preiļu pagasta platība bija 292,4 km² un tajā dzīvoja 9514 iedzīvotāji.
1945. gadā pagastā izveidoja Anspoku, Augustovas, Bindaru, Gailīšu, Pienēnu, Preiļu, Prikuļu un Sondoru ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Preiļu rajona Preiļu ciemam 1954. gadā pievienoja Sondoru ciema Staļina kolhoza teritoriju. Preiļu ciemu 1957. gadā likvidēja, teritoriju pievienojot Preiļu pilsētai, izveidojot Preiļu lauku teritoriju. 1971. gadā Preiļu ciemu izveidoja no jauna, tajā iekļaujot Preiļu lauku teritorijas Ļeņina kolhoza un kolhoza «Cīņa» teritorijas. 1975. gadā ciemam pievienoja daļu likvidētā Sondoru ciema, bet daļu teritorijas pievienoja Preiļu pilsētai. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu.
2000. gadā Preiļu pagasts apvienojās ar Preiļu pilsētu un Aizkalnes pagastu, izveidojot Preiļu novadu. 2009. gadā Preiļu pagasts tika izdalīts kā patstāvīga administratīvā teritorija novada ietvaros ar savu pārvaldi.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Līči (pagasta centrs), Lielie Pupāji, Anspoki.
Bernārs Verbērs
Biogrāfija
Verbērs dzimis 1961. gada septembrī Tulūzā. Viņa māte bija izraēliete, bet tēvs - Francijas ebrejs. Fantastikas stāstus Verbērs sāka rakstīt 14 gadu vecumā. 1982. gadā viņš sāka žurnālistikas studijas Parīzē, kur iepazina zinātniskās fantastikas rakstnieka Filipa Dika darbus. 1983. gadā saņēma News fonda prēmiju kā labākais jaunais reportieris par materiālu par Ziloņkaula krastā mītošu skudru veidu. No 1983. līdz 1990. gadam viņš strādāja kā žurnālists zinātniskajā žurnālā Nouvel Observateur, turpinot brīvajā laikā rakstīt fantastiku.
1991. gadā viņš izdeva romānu Skudras, fantastikas stāstu, kurā skudras ir varoņi un cilvēki - ļaunie antivaroņi. Šo romānu Verbērs sāka rakstīt 16 gadu vecumā. Skudras padarīja Verbēru par vienu no Francijas populārākajiem zinātniskās fantastikas autoriem. Šim romānam viņš radīja arī divus turpinājumus - Skudru diena (1992) un Skudru revolūcija (1995). Tiesa, romāns populārs kļuva tikai lasītāju vidū, kamēr kritika jauno franču rakstnieku pilnībā ignorēja. Triloģijas otrais romāns Skudru diena saņēma žurnāla Elle lasītāju balvu un tika iztulkota 33 pasaules valodās.
Paralēli Skudru triloģijai 1994. gadā Verbērs izdeva romānu Tanatonauti, kurā pievērsās pēcnāves dzīves tematikai. Vēlāk Tanatonauti arī kļuva par triloģiju, bet triloģijas trešā daļa - Mēs - Dievi - arī izvērtās par trīsdaļīgu romānu.
Līdzās rakstnieka darbībai Verbērs izveidoja cilvēces iespējamo attīstības scenāriju analīzes asociāciju. Asociācija savāca lielu datu daudzumu un reizi divos mēnešos notur konferences Parīzes lielākajās grāmatnīcās.
Verbēra plānos ietilpst viņa romānu ekranizācija.
Kalnu melnsejas ķauķis
Kalnu melnsejas ķauķis (Abroscopus schisticeps) ir cetiju dzimtas (Cettiidae) dziedātājputns. Tam ir 3 pasugas. Sastopams tropu un subtropu mežos Butānā, Brunejā, Ķīnā, Indijā, Mjanmā, Nepālā un Vjetnamā.
Izskats
Kalnu melnsejas ķauķis ir neliels, slaids dziedātājputns ar košu, dzeltenmelnu seju. Galvas virsa un kakls pelēki, mugura un spārni olīvzaļi, krūtis pelēkdzeltenas vai dzeltenas (atkarībā no pasugas), bet vēdera balts.
Ķermeņa garums ir apmēram 9—10 cm, svars 6 g. Abi dzimumi izskatās vienādi. Jaunie putni līdzīgi pieaugušajiem, tikai to galva ir nevis pelēka, bet zaļgana, dzeltenā seja ne tik koša.
Uzvedība
Kalnu melnsejas ķauķis ir nometnieks. Mājo Āzijas mitrajos mūžzaļo platlapu koku un bambusu kalnu mežos, augstumā no 600 līdz 2800 m virs jūras līmeņa. Uzturas kādas ūdenstilpes tuvumā. Augstāk kalnos ligzdojošie putni ziemas periodā migrē uz ielejām.
Melnsejas ķauķi parasti novērojami pa vienam vai pa pāriem, lai gan ārpus vairošanās sezonas reizēm apvienojas nelielās grupās, līdz 10—15 īpatņiem.
Barošanās ieradumi
Uzturas koku lapotnes vidējā vai apakšējā daļā, reizēm pameža biezoknī. Melnsejas ķauķis ir aktīvs un kustīgs putniņš, nav bailīgs un ir viegli novērojams. Kukaiņus galvenokārt ķer lidojumā. Par ligzdošanas ieradumiem trūkst faktu.
Sistemātika
Kalnu melnsejas ķauķim ir 3 pasugas:
Liepājas Karostas cietums
Liepājas Karostas cietums (virssardze) ir muzejs ar izklaides iespējām Liepājā, Karostā.
Ēka celta 20. gadsimta sākumā kā viens no Karostas hospitāļiem. Kopš 1905. gada matrožu dumpja šo ēku visas varas izmantojušas kā militārpersonu disciplinārsodu izciešanas vietu. Karostas cietums savas funkcijas veicis līdz 1997. gadam, pēdējie ieslodzītie bija Latvijas Jūras spēku nosodītie kareivji. Mūsdienās cietumā ir ierīkots muzejs ar vēsturisku izjūtu iegūšanas izklaides iespējām.
Eiropas čempionāts futbolā
Eiropas čempionāts futbolā (pazīstams arī kā UEFA Eiropas čempionāts) ir UEFA valstu galvenais futbola turnīrs. Finālturnīrs norisinās ik pēc četriem gadiem, kopš 1960. gada un sākotnēji saukts par Eiropas Nāciju Kausu. Pašreizējais nosaukums ir kopš 1968. gada.
Līdz 1976. gadam finālturnīrā piedalījās četras komandas. Kopš 1980. gada piedalījās astoņas komandas, bet kopš 1996. gada — 16. Komandas, kas piedalīsies finālturnīrā, noskaidro kvalifikācijas spēlēs: 1960. un 1964. gadā — ar izslēgšanas spēlēm, kopš 1968. gada — sadalot komandas kvalifikācijas grupās. Rīkotājvalstij ir tiesības piedalīties finālturnīrā, nespēlējot kvalifikācijas spēles.
Ešveilere
Ešveilere (de, la) ir pilsēta Vācijas galējos rietumos, Ziemeļreinas-Vestfālenes zemē, netālu no Beļģijas un Nīderlandes robežas.
Parīzes vēsture
Parīzes apkārtne ir ir bijusi apdzīvota jau 8. gadsimtā p.m.ē. Ap 250. gadu p.m.ē. Sēnas krastus apdzīvoja ķeltu cilts parīziji. Parīze tolaik bija neliels plūdu apdraudēts zvejnieku ciemats Sitē salā. 53. gadā p.m.ē. to iekaroja romieši un Sēnas kreisajā krastā tika izveidota romiešu pilsēta.
Pēc Romas impērijas sabrukuma rietumos, pilsētu 464. gadā iekaroja ģermāņu cilts franki. 508. gadā franku karalis Hlotārs I pasludināja Parīzi par karalistes galvaspilsētu. Vēlāk gan Kārlis Lielais pārcēla galvaspilsētu uz Āheni Vācijā, tomēr 987. gadā Parīze atkal kļuva par galvaspilsētu.
Pēc 1852. gada sākās radikāla pilsētas pārbūve. Saskaņā ar barona Osmāna visaptverošo plānu tika nojaukta Parīzes viduslaiku apbūve un aizstāta ar plašām avēnijām un bulvāriem.
Gallu — romiešu laika Parīze
Arheoloģiskajos izrakumos ir atrastas kanoe laivas, kas darinātas 4500. gadā p.m.ē., sen pirms ķeltu cilts parīziju apmešanās Lutēcijā 3. gadsimtā p.m.ē. un 2. gadsimta p.m.ē. beigās romieši uzsāka Gallijas iekarošanu, kas noslēdzās ar Jūlija Cēzara karagājieniem (58.—51. gads p.m.ē.). Pēc septiņiem gadiem romieši izlaupīja, pārbūvēja un nocietināja Lutēciju, īpaši — Sitē salu un Sēnas kreiso krastu.
Viduslaiki
Pēc Romas impērijas sabrukuma rietumos, pilsētu 464. gadā iekaroja ģermāņu cilts franki. 508. gadā franku karalis Hlotārs I pasludināja Parīzi par karalistes galvaspilsētu. Vēlāk gan Kārlis Lielais pārcēla galvaspilsētu uz Āheni Vācijā, tomēr Parīze palika nozīmīga pilsēta. 987. gadā par karali kļuva Hugo Kapets, un Parīze atkal kļuva par galvaspilsētu.
Visā viduslaiku periodā Parīzei līdzīgas pilsētas, kas atradās stratēģiski nozīmīgās vietās pie upes šķērsošanas punkta, bija ietekmīgi politiskās varas un izglītības centri. Pilsētas intelektuālajā un garīgajā dzīvē ļoti nozīmīga loma bija baznīcai. Tā sekmēja izglītību un tehnoloģijas sasniegumus, piemēram, zemes nosusināšanu un kanālu rakšanu. Parīzieši joprojām mitinājās galvenokārt Sitē salā un Sēnas kreisajā krastā. Pēc purvu nosusināšanas 12. gadsimtā pilsēta varēja izplesties.
Renesanse
Pēc Simtgadu kara ar Angliju Parīze bija pilnībā izpostīta. 1453. gadā, kad pilsētu atstāja angļi, tā bija sagruvusi un daudzi tās nami bija nodedzināti. Pilsēta tika atjaunota Luija XI laikā. Ap 1500. gadu Parīzes iedzīvotāju skaits sasniedza 250 tūkstošus. 16. gadsimta sākumā karalis Fransuā I pārbūvēja Luvras pili un padarīja to par savu rezidenci. 16. un 17. gadsimtā Francijas karaļus spēcīgi ietekmēja itāļu renesanse. Arhitekti spēra pirmos soļus pilsētplānošanā, radot elegantas, vienveidīgas celtnes un plašus laukumus, piemēram Karaļa laukumu.
Francijas ticību kara laikā Parīzē īpaši spēcīga bija Katoļu līga. 1572. gada 24. augustā Svētās Bērtuļa nakts slaktiņā tika noslepkavoti ap 3000 protestantu.
Saules karaļa Parīze
17. gadsimts Francijā kļuva pazīstama kā Diženais gadsimts (Le Grand Siecle) un to simbolizē Saules karaļa Luija XIV un viņa Verseļas galma žilbinošā ekstravagance. Parīzē tika būvētas iespaidīgas celtnes, laukumi, teātri un aristokrātu savrupnami. Aiz šī spožuma slēpās karaļa varas absolūtisms. Luija XIV valdīšanas laika beigās viņa izšķērdība un gandrīz nepārtrauktie kari ar Francijas kaimiņvalstīm noveda monarhiju līdz pagrimumam.
Apgaismības laikmets
Parīzes uzplauka apgaismības kultūra, kas akcentēja zinātnisku racionālismu un kritisku attieksmi pret valdošajām idejām un sabiedrisko kārtību. Turpretī Luija XIV galmā Versaļā zēla nepotisms un korupciju. Valsts ekonomika strauji attīstījās, māksla pieredzēja vēl nebijušu uzplaukumu, un franču filozofi, piemēram, Voltērs un Žans Žaks Ruso, bija slaveni visā Eiropā. Parīzes iedzīvotāju skaits sasniedza 650 tūkstošus, attīstījās pilsētplānošana, un 1787. gadā tika radīta pirmā precīzā pilsētas ielu karte.
Lielā franču revolūcija
18. gadsimta beigās Parīzes iedzīvotāju skaits bija 600—640 tūkstoši. Liela daļa parīziešu joprojām dzīvoja netīrībā un trūkumā un bija bez darba. Pieauga inflācija un neapmierinātība ar Luija XVI valdīšanu sasniedza kulmināciju 1789. gada 14. jūlijā, kad ap 80 tūkstoši cilvēku ieņēma karaļa cietumu Bastīliju. Tika izveidota pirmā vēlētā pilsētas pašvaldības institūcija. Parīze tika sadalīta 12 apgabalos. Pēc trim gadiem tika nodibināta republika. Tomēr jaunā valdība uzsāka teroru, bez tiesas sprieduma sodītot ar nāvi vairāk nekā 60 000 cilvēku, kurus turēja aizdomās par revolūcijas interešu nodevību. Fanātisko revolucionāru Robespjēru asiņaino represiju dēļ gāza, un 1795. gadā tika izveidota jauna Francijas valdība — direktorija.
Napoleona laika Parīze
Pēcrevolūcijas periodā jaunās valdības nestabilitāte deva iespēju ģenerālim Napoleonam Bonopartam sagrābt varu, un 1799. gada novembrī Tilerī pilī viņš sevi pasludināja par pirmo konsulu, bet 1804. gadā maijā Napoleons pasludināja sevi par imperatoru. Viņš nodibināja centralizētu valsts pārvaldi, izsludināja jaunu likumu kodeksu, reformēja Francijas izglītības sistēmu un tiecās padarīt Parīzi līdzīgu impērijas laika Romai. Parīze kļuva bagātāka ar daudziem lepniem pieminekļiem un kara trofejām. Tika sākta Triumfa arkas būvniecība. Napoleons lika nojaukt Kapucīnu konventu lai izveidotu jaunas ielas Sēnas labajā krastā. Tomēr Napoleona vara bija trausla un atkarīga no nemitīgajiem kariem. 1814. gadā martā Prūsijas, Austrijas un Krievijas karaspēks iebruka Parīzē un Napoleons aizbēga uz Elbu. 1815. gadā viņš atgriezās Parīzē, bet cieta sakāvi pie Vaterlo un mira trimdā 1821. gadā.
Skaistais laikmets
Francijas — Prūsijas kara kulminācija bija Parīzes aplenkums. 1870. gada septembrī tika proklamēta republika un 1871. gada februārī tās valdība vienojās ar Prūsiju par miera noteikumiem. 18. martā Parīzē notika sacelšanās, pēc kuras varu pārņēma Parīzes komūna. No 21. līdz 28. maijam valdības armija atkaroja pilsētu. Ielu kauju un artilērijas apšaudes rezultātā Parīzē izcēlās plaši ugunsgrēki, daudzas ēkas atkāpjoties aizdedzināja komunāri, nodega Tilerī pils.
1889. gadā Parīzē notika Vispasaules izstādei, kurai tika uzbūvēts Eifeļa tornis, kas līdz pat 1930. gadam bija augstākā celtne pasaulē. No 1897. līdz 1900. gadam tika izbūvēta pirmā metro līnija. Parīze pārtapa krāšņā pilsētā, kuras namus un citas celtnes greznoja jaunā Art Nouveau stila rotājumi. Ogista Renuāra un citu impresionistu gleznas atspoguļoja laikmetam raksturīgo dzīvespriekam (joie de vivre), bet vēlākie Matisa, Braka un Pablo Pikaso darbi vēstīja par modernās mākslas atdzimšanu.
Avangarda Parīze
Pirmā pasaules kara sākumā Parīzē notika patriotiskas demonstrācijas, pavadot uz fronti mobilizētos karavīrus. Tomēr dažu nedēļu laikā vācu armija sasniedza Marnas upi uz austrumiem no Parīzes un Francijas valdība pārcēlās uz Bordo. Karaspēka vajadzībām — karavīru nogādāšanai uz fronti tika rekvizēti apmēram 600 Parīzes taksometri. Vācu uzbrukums tika apturēts un fronte nostabilizējās. Arī jauns vācu uzbrukums, kas apdraudēja Parīzi 1918. gada pavasarī, tika apturēts un 11. novembrī tika parakstīts pamiers.
No 20. līdz 40. gadiem Parīze kļuva par mākslinieku, mūziķu, rakstnieku, un kinorežisoru "Meku". Pilsētā dzima tādi jauni mākslas virzieni kā kubisms un sirreālisms. Tos pārstāvēja Pols Sezans, Pablo Pikaso, Žoržs Braks, Mens Rejs un Marsels Dišāns. Daudzas jaunas idejas nāca no ASV, jo Parīzē apmetās Ernests Hemingvejs, Džozefīne Beikere, Sidnijs Bečets un citi amerikāņu rakstnieki un mūziķi. Arhitekts Lekorbizjē radīja ģeometrisku formu celtnes, kas kļuva par impulsu modernās arhitektūras attīstībai.
Modernā Parīze
1962. gadā Parīzē sāka īstenot atjaunošanas programmu, kas paredzēja, Marē kvartālu. Šis ieceres turpinājums bija Fransuā Miterāna „lielo darbu” projekts, kas publikai pavēra, labākas iespējas iepazīt vēsturiskus pieminekļus un mākslas kolekcijas, piemēram, Luvrā un Orsē muzejā. Šajā projektā bija ietvertas vairākas monumentālas modernas būves, tostarp Parīzes Bastīlijas Nacionālā opera, Zinātņu pilsētiņa un Nacionālā bibliotēka La Gare krastmalā. Pēc Otrā pasaules kara tika iesākts un joprojām tiek attīstīts modernais Defansas rajons ar lielo arku un Francijas stadionu.
Stargardas apriņķis
Stargardas apriņķis ir apriņķis Polijā, Rietumpomožes vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Rietumpomožes vojevodistes Goleņovas, Lobezas, Dravsko, Hoščno, Mislibožas, Pižices un Grifino apriņķiem, kā arī Ščecinu.
Imants Kalniņš
Imants Kalniņš (arī ImKa, dzimis Rīgā) ir latviešu komponists, kultūras darbinieks, kā arī politiķis, vairāku Saeimu deputāts.
Kalniņa daiļrade ir plašā amplitūdā — no akadēmiskās mūzikas līdz rokmūzikai. Sacerējis sešas simfonijas, vairākas operas (ieskaitot pirmo rokoperu PSRS "Ei, jūs tur!"), trīs oratorijas, piecas kantātes, ap 60 koru dziesmas, filmu un teātra mūziku. Latvijas kultūras kanonā ierakstīta viņa "Ceturtā simfonija" (1973). Plašāk pazīstamas gan ir viņa roka dziesmas (ap 400), tostarp Liepājas oficiālā himna "Pilsētā, kurā piedzimst vējš".
Dzīvesgājums
Dzimis 1941. gada 26. maijā Rīgā VEF strādnieka un tālruņa centrāles darbinieces ģimenē. Viņa vecākais brālis ir rakstnieks Viktors Kalniņš (1939), plašāk pazīstams ar pseidonīmu Viks. Kara laikā dzīvoja Dikļos, Dundagā un Vitrupē, pēc tam atgriezās Rīgā. Mācījās Rīgas 24. pamatskolā, līdztekus apguva klavierspēli. 1956. gadā iestājās Jāzepa Mediņa mūzikas vidusskolas kordiriģēšanas klasē, tad pārgāja uz teorijas nodaļu. 1960.—1964. gadā studēja Latvijas Valsts konservatorijas Kompozīcijas un teorijas fakultātē, kompozīciju viņam mācīja profesors Ādolfs Skulte, bija arī Rīgas pantomīmas pianists. Studiju laikā sacerēja teātra mūziku, čella koncertu, klaviersonāti un Pirmo simfoniju.
No 1964. gada Imants Kalniņš strādāja par Liepājas Emiļa Melngaiļa mūzikas vidusskolas pasniedzēju un aizrāvās ar The Beatles mūziku. 1966. gadā viņu uzņēma LPSR Komponistu savienībā un viņš sacerēja "Oktobra oratoriju" (1967). 1967. gadā rakstīja mūziku kinofilmai "Elpojiet dziļi", dziesmas no tās guva lielu popularitāti, kaut arī pašas filmas rādīšanu padomju varas iestādes neatļāva. Pēc tam viņš strādāja Liepājas Muzikāli dramatiskajā teātrī (1967—1974) un 1969. gadā nodibināja Liepājas rokenrola ansambli 2xBBM ("Bizbizmārītes un Bigbīta mācekļi"), kura uzstāšanās pēc koncerta Ogrē 1970. gada rudenī tika aizliegta. Šajā laika viņš uzrakstīja rokoperu "Ei, jūs tur" un vairākas rokmūzikas dziesmas. 1973. gada tapa viņa oratorija "Dzejnieks un nāra" un 4. simfonija, ko iespaidojušas viņa attiecības ar amerikāņu dzejnieci un rakstnieci Kelliju Čeriju.
Pēc konfliktiem ar varas iestādēm Imants Kalniņš 1974. gadā aizgāja no darba Liepājas teātrī, pārcēlās atpakaļ uz Rīgu, bet 1975. gadā uz Vecpiebalgas "Vecpaulēnu" lauku mājām, kur cita starpā sacerēja operas "Spēlēju, dancoju" un "Ifigēnija Aulīdā", oratoriju "Rīta cēliens". Netālu no viņa mītnes vietas tika organizēti brīvdabas koncerti ar viņa mūziku, kas kļuva pazīstami kā "Imantdienas" (1976—1982, atjaunotas 1995). 1970. gadu beigās Imants Kalniņš atgriezās Rīgā un pabeidza 5. simfoniju (1979). Pēc Perestroikas sākuma 1985. gadā viņam piešķīra Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieka goda nosaukumu un atļāva izveidot vokāli instrumentālo grupu "Turaidas Roze". 1986. gada decembrī viņš kļuva par Latvijas PSR Mūzikas biedrības valdes priekšsēdētāju.
Politiskā darbība
2010. gada vasarā I. Kalniņš mainīja politisko piederību, pāriedams uz Latvijas Zemnieku savienību un Zaļo un Zemnieku savienības Saeimas frakciju. Viņu iekļāva ZZS 10. Saeimas vēlēšanu sarakstā, tomēr Saeimā neievēlēja.
Privātā dzīve
Precējies piecas reizes. Ar pirmo sievu — Brigitu Kalniņu — laulība ilga tikai gadu, īslaicīga bija arī otrā laulība ar Edīti Kalniņu. Trešā sieva — aktrise Helga Dancberga. Visilgākā no bijušajām laulībām — ceturtā — ar modelētāju Velgu Kalniņu — 22 gadus. 1999. gadā apprecējās ar Agru Kalniņu.
Bērni:
Vairāki mazbērni, arī antropologs un 14. Saeimas deputāts Andris Šuvajevs.
Glutamīnskābe
Glutamīnskābe (Glu, 2-aminopentāndiskābe, d-α-aminoglutārskābe, C5H9NO4) ir dzīvo organismu aminoskābe. Kristalizējas no ūdens kā bezkrāsaini plāksnīšveida kristāli.
Bioloģiskā nozīme
Glutamīnskābe kopā ar glutamīnu ir svarīga slāpekļa vielmaiņas sastāvdaļa. Tā pieder arī pie neiromediatoriem (tā saucamā ierosinošā aminoskābe).
Apšaude skolā
Apšaude skolā ir vardarbības veids, kurā tiek izmantots šaujamierocis un kas tiek izdarīts izglītības iestādēs. Bieži šajās apšaudēs uzbrucējs (uzbrucēji) ir saistīti ar mācību iestādi, tajā ir iesaistīti uzbrucēja skolas biedri un/vai mācību iestādes personāls. Galvenais uzbrukuma motīvs bieži ir atriebība vai apkaunojums. Apšaudes skolās mēdz notikt slaktiņu formā, kad tiek izvēlēti nejauši upuri, mēģinot nogalināt pēc iespējas vairāk cilvēku. Uzbrucēji pēc apšaudes nereti izdara pašnāvību.
Tēmas atspoguļojums kino
2003. gadā amerikāņu režisors Gass Van Sants uzņēma mākslas filmu "Zilonis", kuras sižeta darbība notiek tipiskā Amerikas vidusskolā. Filmas varonis savās ikdienas gaitās "atduras" pret skolas biedru sarīkoto slaktiņu skolā. Uzreiz pēc asiņainajiem notikumiem Kolumbaines skolā Gass Van Sants vēlējās uzņemt dokumentālo filmu par notikušo, bet vēlāk sākotnējā ideja transformējās un pārtapa spēlfilmā.
2007. gadā igauņu režisors Ilmars Rāgs uzņēma filmu "Klase", kur filmas finālā divi pusaudži atriebjas klasesbiedriem par saviem pazemojumiem, sarīkojot apšaudi skolā. Arī igauņu režisoru iedvesmojuši notikumi Kolumbainē.
2007. gadā amerikāņu režisors Vadims Pelermans uzņēma filmu "Dzīve acu priekšā". Filmas galvenā varone savas dzīves laikā bieži domās atgriežas savos skolas gados, kad kopā ar draudzeni nokļuvušas apšaudē skolā, tika nostādītas izvēles priekšā - slepkava lika viņām izvēlēties, kurai no divām meitēn būs lemts dzīvot tālāk.
Valtaiķu pagasts
Valtaiķu pagasts bija viena no Aizputes apriņķa pašvaldībām tā austrumos. Robežojās ar Aizputes apriņķa Kazdangas, Rudbāržu un Sieksātes pagastiem un Kuldīgas apriņķa Turlavas, Snēpeles, Raņķu un Skrundas pagastiem. Pagasta valde atradās Laidē (tagad Laidi). Lielākās apdzīvotās vietas bija Laide, Rude, Sermīte, Valtaiķi un Ēnava.
Vēsture
1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Rudu un Valtaiķu ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Skrundas rajonā. Mūsdienās Valtaiķu pagasta teritorija iekļauta Kuldīgas novada Laidu un neliela daļa Rudbāržu pagastos.
Klīvlenda
Klīvlenda (en) ir pilsēta Ohaio štatā, ASV, pie Ēri ezera. Šī ir štata otra apdzīvotākā un ASV 45. apdzīvotākā pilsēta ar gadrīz 397 tūkstošiem iedzīvotāju (2010. gada ASV tautas skaitīšanas dati). Klīvlenda ir Kaijahogas apgabala administratīvais centrs. Klīvlendā atrodas Rokenrola slavas zāle. Pilsētā ir bāzēti vairāki sporta klubi, tai skaitā Klīvlendas "Indians" (MLB, beisbols), Klīvlendas "Browns" (NFL, amerikāņu futbols) un Klīvlendas "Cavaliers" (NBA, basketbols).
Ievērojamas personības
Klīvlendā dzimuši vai dzīvojuši:
1903. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1903. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Vidzemes, Latgales, Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas sastāvā (Kurzemes, Vidzemes un Vitebskas guberņā).
Animācija
Animācija (no la — 'atdzīvināšana') jeb multiplikācija (no la — 'pavairošana') ir attēlu secīga rādīšana noteiktā ātrumā un noteikta lieluma fiksētā kadrā, lai panāktu kustības ilūziju. Animācijas filma (secīgu attēlu kopums) parasti tiek rādīta ar ātrumu 24 kadri sekundē (parasti kadri tiek dublēti — tātad zīmēti tiek 12 kadri sekundē), kas ir pietiekami, lai mūsu acs neredzētu kadru maiņu (mirgošanu) un uztvertu atsevišķus attēlus kā vienu, kurā attēlota objekta kustība. Kustības šķietamība ir iespējama, pateicoties mūsu redzes īpatnībām. Šo principu izmanto arī kino.
Pirmsākumi
Par animācijas pirmsākumiem var uzskatīt alu glezniecību paleolītā ap 30 000 p.m.ē. (piem.: Altamiras ala Spānijā), kur pirmatnējie mākslinieki, piezīmējot skrienošiem buļļiem vairākas kājas, visticamāk, mēģinājuši panākt kustības ilūziju.
Kustīgie attēli
Animācija jeb filma sastāv no daudziem kadriem. Šo atsevišķo kadru pirmsākumi meklējami divu attēlu kustības apvienojumā — šis princips tika izmantots taumatropā (en), ko pirmoreiz demonstrēja Pīters Marks Rodžets (Peter Mark Roget) Londonā 1824. gadā. Taumatrops kļuva par populāru rotaļlietu un parasti tas bija apaļš kartona gabaliņš, kuram abās pusēs uzzīmēti dažādi attēli (piemēram: zieds un vāze) un, kustinot abās pusēs iestiprinātās gumijas aukliņas, divi attēli saplūda vienā attēlā (attiecīgi: zieds vāzē).
Projektors
Jau sengrieķu filozofs un zinātnieks Aristotelis (384—322 p.m.ē.) ir minējis efektu, kas līdzinās projektoram: tumšā telpā, kuras ārsienā izveidots mazs caurumiņš, uz pretējās sienas projicējas ārpusē redzamā ainava. Renesanses laikā (piemēram: Leonardo da Vinči (1452—1680)) mākslinieki lietoja projektora paveidu, lai precīzi uzzīmētu perspektīvu. Ap 17. gadsimtu jezuītu priesteris Kirhners (Athanasius Kirchner) uzskicēja ierīci "magia catoptrica", zināmu arī kā "magic latern", kas ir mūsdienu diapozitīvu projektora priekštwcis.
Kamera
1872. gadā Edvards Maibridžs fotografējot nejauši atklāja filmēšanas principu: secīgi nofotografējot daudz kadrus pēc kārtas viņš ieguva zirga skriešanas sekvenci — vēlāk viņš nofotografēja vēl vairākas kustību sekvences un projicēja tās caur zoopraksiskopa un "magic latern" apvienojumu. 1882. gadā E.Maibridža nofilmētā materiāla ietekmēts Etjēns Žils Marejs izgatavoja "gunstock camera" — savdabīgu šaujamieroci filmu uzņemšanai.