cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
5433. mikroautobusu maršruts (Jaunmārupe)
Maršruts
Jaunmārupe — Rīga (Elizabetes iela) kursē pa šādām ielām: Mazcenu aleja, Rožu iela, Mārupītes gatve, Daugavas iela, Tēriņu iela, Ārlavas iela, Altonavas iela, Ojāra Vācieša iela, Mārupes iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Marijas iela, Elizabetes iela, E.Birznieka-Upīša iela, Elizabetes iela.
Smukas
Smukas ir ciems Remtes pagastā, Saldus novadā. Atrodas 106 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V1429. Ciema apkārtnē atrodas vairāki kultūras pieminekļi (Smuku muiža, Smuku muižas parks), viesu nams.
Dendrofloras nodaļa
Denrofloras nodaļa ir Nacionālā botāniskā dārza struktūrvienība, kurā tiek pētīta kokaugu sistemātika, ekoloģija un fizioloģija, veidota un uzturētas Botāniskā dārza kokaugu un Latvijas savvaļas floras kolekcijas. Kopš Botāniskā dārza dibināšanas tiek veikta Latvijas parku, dendroloģisko stādījumu izpēte un inventarizācija, dižkoku uzskaite. Dendrofloras laboratorija uztur Nacionālā botāniskā dārza herbāriju, kura starptautiskais kods ir HBA. Tajā uzkrāti aptuveni 50 000 herbārija eksemplāru, galvenokārt tie ir vietējie kokaugu taksoni no Baltijas jūras austrumu piekrastes, parkos un dendroloģiskajos stādījumos introducētie taksoni un ārzemju ekspedīcijās un ceļojumos ievāktais herbārijs. Dendrofloras nodaļa veic arī Botāniskā dārza Index seminum sastādīšanas, publicēšanas un sēklapmaiņas darbu. Nodaļas eksperti ir kompetenti apsekot parkus, novērtēt to apstādījumu stāvokli un dot padomus to kopšanai, izstrādāt aizsargājamo dendroloģisko stādījumu dabas aizsardzības plānus
Vēsture
Sākotnēji dendroloģisko kolekciju veidošana Botāniskajā dārzā bija Floras sektora, vēlāk - Floras laboratorijas kompetencē. No 1956. līdz 1960. gadam to vadīja Artūrs Mauriņš, vēlāk - Voldemārs Lngenfelds, Andris Zvirgzds u.c. Par Dendrārija vadītāju no 1956. – 1961. gadam strādāja Dipl.agr. M. Morkons, talantīgs dendrologs. 1965. gadā Dendrārija vadīšanai tika pieņemts darbā Raimonds Cinovskis. Viņš vadīja Dendrāriju līdz 1972. gadam. Tad darbu pārņēma V. Ņukša, jo R. Cinovskis kļuva par Augu sistemātikas un sēklapmaiņas grupas vadītāju. No 1975. gada dendrāriju vadīja Maija Bice. 1982. gadā Augu sistemātikas un sēklapmaiņas grupa kļuva par Dendrofloras grupu, 1985. gadā - par Dendrofloras laboratoriju, 1997.g. – par Dendrofloras nodaļu. No 1986. gada līdz 1998. gadam to vadīja Raimonds Cinovskis. Pēc tam – viņa līdzgaitnieki un skolnieki.
Dendrārija attīstība
Viņš arī atzīmējis, ka dendrārijā tikai ar zināmu laika distanci var novērtēt izdarīto. Pēc R. Cinovska aiziešanas viņa skolnieki turpina dendrārija attīstību un rezultātā tas ir kļuvis par vienu no bagātākajiem dendrārijiem Eiropas ziemeļos – ziemeļaustrumos ar aptuveni 4000 kokaugu vienumiem.
Dendrofloras pētījumi
Augu sistemātikas sēklapmaiņas grupā, kuru vadīja R. Cinovskis, sākumā strādāja Dz. Knape, D. Šmite, J. Rukšāns, M. Bice. Šī grupa par savu mērķi izvirzīja izpētīt Baltijas dendrofloras taksonomisko sastāvu, nomenklatūru un ģeogrāfisko izplatību; pētīt reto un kritisko vietējo taksonu izplatību un ekoloģiju, veikt introducēto taksonu izpēti.
Beidou I5
Beidou I5 (zh 北斗I5; zināms arī kā Beidou DW 10) ir Ķīnas navigācijas sistēmas Beidou pavadonis. Tas slīpā ģeosinhronā orbītā palaists 2011. gada decembrī.
Beidou I5 tika palaists 21:07:04 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 3A no Sjičanas pavadoņu palaišanas centra. Tas ar savu dzinēju sasniedza ģeostacionāro orbītu. Pavadonis izvietots slīpā ģeosinhronā orbītā (orbitālās plaknes slīpums 55°) ap punktu 95 austrumu garuma.
Dendrofloras nodaļa
Dendrofloras pētījumi
Grupas darbinieki devās ekspedīcijās visā Latvijā, Igaunijā – uz lielākajiem parkiem, rietumu piekrasti un salām. Tika pētīta arī Lietuvas rietumu daļa, īpaši - retās sugas uz areālu robežām, tāpat retas un introducētas sugas. 1975. – 1978. gadā tika veikta PSRS Kaļiņingradas apgabala pilna dendroloģiskā inventarizācija.
Latvijā notika dendroloģisko objektu detalizēta izpēte. Tika apsekoti muižu un pilsētu parki, mācītājmājas, kapsētas, kokaudzētavas, privātas kolekcijas, meža kultūras. Atklājās jauns priekšstats par Latvijā augošo taksonu skaitu un sastāvu. Mainījās priekšstats par spireju, papeļu, rožu u.c. ģinšu taksonu izplatību Latvijā un Baltijā kopumā. Botāniskā dārza dendrologi apsekoja un dokumentēja arī Latvijas dižkokus un savdabīgos kokus.
Pētījumu rezultāti tika publicēti. Tie ļāva sagatavot arī praktiskus ieteikumus reto sugu koku un dižkoku uzturēšanai un saglabāšanai, sastādīt pirmos aizsargājamo denderoloģisko stādījumu un dižkoku sarakstus. Tie tika apstiprināti ar LPSR Ministru padomes, vēlāk ar LR Ministru kabineta noteikumiem.
Tālās ekspedīcijas
Pirmās tālās ekspedīcijas uz PSRS Tālajiem Austrumiem organizēja Maskavas galvenais botāniskais dārzs. No Latvijas tajās piedalījās Andris Zvirgzds. 1960. gadā ekspedīcijas notika PSRS Habarovskas apgabalā, Piejūras novada Amūras apgabalā; 1961., 1965. gadā Piejūras novada Sahalīnā un Kuriļu salās; 1969. gadā - Kamčatkā. A. Zvirgzds no ekspedīcijām atveda skujkoku stādus un sēklas, daudzi no tiem vēl mūsdienās veido Tālo Austrumu skujkoku grupu Dendrārijā.
Augu sistemātikas un sēklapmaiņas grupa R. Cinovska vadībā 1968., 1970. un 1976. gadā devās pirmajās Tjanšana ekspedīcijās Kirgizijā, Uzbekijā, Tadžikijā un Kazahijā. Tajās piedalījās M. Bice, D. Šmite, Dz. Knape, I. Skujeniece. No ekspedīcijām tika atvestas Tjanšana klinteņu, daudz rožu, krustābeļu, ābeļu u.c. ģinšu sugas. Pēc ievāktajiem materiāliem aprakstītas zinātnei jaunas klinteņu sugas nosauktas V. Tkačenko un R. Cinovska vārdā. Daudzi no atvestajiem stādiem tomēr neieaugās Salaspilī un iznīka, piemēram saussērži. 1977. gadā Raimonds Cinovskis kopā ar Dz. Knapi un O. Fiļipovu devās uz Sahalīnu un Kurīļu salām, 1980. gadā – uz Dienvidsahalīnu, Kunaširito. 1982.g. tika rīkota kompleksā Tālo Austrumu ekspedīcija uz Kamčatku, Piejūras novadu, Habarovskas novadu. Tajā piedalījās R. Cinovskis, Dz. Knape, M. Bice, L. Viskovatova, E. Šmaukstelis (no Kalsnavas arboretuma), A. Orehovs (no LU Botāniskā dārza). Tika savākts ļoti daudz materiāla. Gandrīz visi stādi joprojām aug dendrārijā. 1984. gadā grupa pētnieku devās Kaukāza ekspedīcijā uz Nahčivānu Azerbeidžānā. Tika atvestas koku un krūmu sēklas. 1987., 1988. gadā notika Krimas ekspedīcijas uz Jaltu, dienvidu piekrastes kalniem, Čatirdagu. Ievāktas kadiķu formas. Pēdējās ekspedīcijas PSRS teritorijā notika 1990. gadā uz Altaju un Melnās jūras piekrasti.
Vore
Vorē atradās viduslaiku bruņinieku muiža — Roelas muiža (Rojel). Tā pirmoreiz minēta 16. gadsimtā un piederēja fon Brakelu dzimtai, bet pēc tam fon Vrangeļu dzimtai. No 1725. līdz atsavināšanai 1919. gadā tās īpašnieki bija fon Liparti. Historicisma stilā celtā galvenā divstāvu ēka tika uzbūvēta 1850.–1860. gados. Tā nodega Otrā Pasaules kara Roelas kaujas laikā 1941. gada 31. jūlijā. Vairums no drupām tika noārdītas 1970. gados, saglabājies tikai tornis un pamati. Saglabājies arī parks un koku alejas. Parkā atrodas estrāde.
Vores pamatskolas pirmsākumi meklējami 1774. gadā. 1895. gadā netās Kalliveres un Vaseveres skolas tika apvienotas un tika uzbūvēta jauna skolas ēka. No 1924. līdz 1979. gadam skolas nosaukums bija Lēdimē. Kopš 1970. gada skola darbojas bijušajā vietējās pārvaldes ēkā.
Vores ciems tika izveidots 1977. gadā, apvienojot Roelas apdzīvoto vietu ar Linnamē un Megiveljas ciemiem un Vaseveres ciema ziemeļu daļu.
Bez skolas ciemā atrodas viesu nams, bibliotēka un veikals.
Linnamē (tagad Vores daļa) dzimis rakstnieks, esejists un teātra režisors Mati Unts (1944–2005). Netālajā Akrīlas (tagad daļa no Mārdlas) ciemā dzimis aktieris Leonhards Merzins (1934–1990).
Bīriņu muiža
Bīriņu muižas kungu māja (de) jeb Bīriņu pils atrodas Limbažu novada Vidrižu pagasta Bīriņos. Muiža no 1813. gada līdz Latvijas agrārajai reformai 1920. gadā piederēja Pistolkorsu dzimtai.
Vēsture
Kā pirmais lībiešu Kubeseles pilsnovada Kolcenes muižas (lībiešu: Koldsell, vācu: Koltzen) īpašnieks 1574. gadā zināms Turaidas pils pārvaldnieks un rakstvedis Jānis Bīrings (Johannes Bürinck vai Büring). Viņš šo muižu ieguva par varonību Livonijas kara laikā, atbrīvojot Straupes, Turaidas un Cēsu pilis no Ivana IV karaspēka un no viņa uzvārda cēlās vietas nosaukums Bīriņi (Büringshof). Bīriņa muižai piederēja Eikaži un vēl seši zemnieku ciemi. Zviedru Vidzemes laikā par muižas īpašnieku kļuva Johans Hinderzons Reiters (1639), Rīgas birģermeistars Johans Flīgelns, Samsonu dzimta (no 1662). Pēc Vidzemes pievienošanas Krievijas Impērijai par muižas īpašnieku kļuva Kārlis Frīdrihs Mengdens (1725—1782), vēlāk viņa znots tiesnesis Ludvigs Augusts Mellīns, kas 1796.-1831. gadā bija Vidzemes guberņas virskonsistorijas direktors. 1793.-1795. gadā tika pārbūvēta Bīriņu muižas kungu māja.
1813. gadā muižu ieguva Mellīna znots Aleksejs fon Pistolkorss, bet viņa dēls Augusts fon Pistolkorss 1857.-1860. gadā veica jaunas muižas kungu mājas celtniecību pēc Rīgas arhitekta Frīdriha Vilhelma Hesa (1822—1877) projekta. 1870. gadā ierīkoja ceļu līdz Saulkrastiem (Neibādei), kur sāka veidot jaunu kūrortu. 20. gadsimta sākumā pēc arhitekta R.H. Cirkvica projekta ēkas fasāde tika vienkāršota.
No 2009. gada pilī filmēti ārskati latviešu televīzijas seriālam "UgunsGrēks".
Talsu novads
Talsu novads (liv) ir Latvijas 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas gaitā 2021. gada 1. jūlijā izveidota Latvijas pašvaldība, kurā tika apvienots agrākais Talsu novads, Dundagas novads, Mērsraga novads un Rojas novads. Robežojas rietumos ar Ventspils novadu, dienvidrietumos ar Kuldīgas novadu un dienvidos ar Tukuma novadu. Novada centrs ir Talsu pilsēta.
Teritoriālais iedalījums
Abavas pagasts, Ārlavas pagasts, Balgales pagasts, Dundagas pagasts, Ģibuļu pagasts, Īves pagasts, Kolkas pagasts, Ķūļciema pagasts, Laidzes pagasts, Laucienes pagasts, Lībagu pagasts, Lubes pagasts, Mērsraga pagasts, Rojas pagasts, Sabiles pilsēta, Stendes pilsēta, Strazdes pagasts, Talsu pilsēta, Valdemārpils pilsēta, Valdgales pagasts, Vandzenes pagasts un Virbu pagasts.
Daba
Novada teritorijas ģeoloģiskais griezums veidojas no kristāliskā pamatklintāja un platformsegas.
Pamatklintāju veido arhaja un proterozoja ieži: stipri deformēti granīti, gneisi, gabro un kristāliskie slānekļi. Nogulumiežu sega sastāv no 1250—1750 m biezas dažāda vecuma slāņkopas. To galvenokārt veido kembrija, ordovika, silūra un devona vecuma ieži. Platformsegas kopējais biezums palielinās virzienā no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem.
Augsnes augstieņu apvidos g.k. vidēji un vāji podzolētās (mežos arī stipri podzolētās) uz morēnu smilšmāla un mālsmilts cilmiežiem, zemienēs pārsvarā velēngleja, velēnu podzolētās gleja un purvu, piekrastē tipiski podzolētās uz smilts cilmiežiem. Meži aizņem vairāk nekā pusi no novada teritorijas, rietumdaļā daudz purvu (kopumā purvi aizņem ap 7% novada).
Derīgie izrakteņi
Novadā galvenokārt ir smilts, smilts—grants un kūdras resursi. Sastopami arī saldūdens kaļķu, dolomīta un māla krājumi, nedaudz šūnakmens, smilšmāls un laukakmeņu.
Biogāze
Biogāze ir gāzveida produkts, kas rodas noārdoties organiskam materiālam skābekļa neesamības rezultātā. To var ražot no lauksaimniecības atkritumiem, mēsliem, sadzīves atkritumiem, kanalizācijas un augiem. Tas ir atjaunīgais resurss.
Talsu novads
Derīgie izrakteņi
Smilts un grants atradnes un prognozēto krājumu laukumi atrodas galvenokārt kvartāra fluvioglaciālajos nogulumos, kas veido paugurus un un paugurainus masīvus. Lībagu apkārtnē izpētīti krājumi ap 100 miljoniem m3.
Biogāze
Biogāzi iegūst, izmantojot anaerobus organismus, kas to rada barošanās procesā, kā arī to iegūst no bioloģiski noārdāmu materiālu fermentēšanas.
Talsu novads
Derīgie izrakteņi
Smilts atradne silikātizstrādājumiem novadā — Rendas atradne pie Kuldīgas novada robežas.
Biogāze
Biogāzi veido metāns (CH4), oglekļa dioksīds (CO2), kā arī sērūdeņradis (H2S) mazos daudzumos, mitruma un siloksāni. Biogāzi var izmantot kā enerģijas avotu siltumenerģijas, elektroenerģijas vai biodegvielas ražošanai.
Talsu novads
Derīgie izrakteņi
Nelielā daudzumā novadā sastopami arī saldūdens kaļķieži. Izpētītas atradnes atrodas Strazdes un Virbu pagastos, pa vienai atradnei arī Laidzes, Lībagu un Valdgales pagastos. Kaļķiežu atradnes veido ezeru un avotu nogulumi, tie pārsvarā ir irdeni un labi noder skābo augšņu ielabošanai. Esošās atradnes netiek ekspluatētas.
Tikai neliela daļa zemes dzīļu resursu tiek intensīvi izmantota. Smilts—grants karjers «Kurzeme» Laucienes pagastā ir valsts nozīmes derīgo izrakteņu atradne.
Klimats
Teritorija iedalās trīs klimatiskajos reģionos: piekrastes, Kurzemes līdzenumu un Kurzemes augstieņu. Nokrišņu daudzums 550 — 700 mm gadā, ar maksimumu rietumos. Vidējā mēneša temperatūra -3 — -4 °C janvārī, +16,5 — +17 °C jūlijā.
Ūdenstilpes
Lieli ezeri novadā ietilpst tikai daļēji — Engures ezera ziemeļdaļa un Usmas ezera ziemeļaustrumu daļa. No citiem ezeriem ievērojamākie ir Sasmakas, Spāres, Laidzes, Gulbju, Pāces, Plunču, Lubezers un Mordangas ezeri.
Vēsture
Purciema apmetnē Pilsupes krastos apdzīvotība noteikta kopš 3. gadu tūkstoša p.m.ē. Akmens laikmeta apmetnes zināmas arī Tojātos un citur. 9.-10. gadsimtā novada teritoriju apdzīvoja galvenokārt lībieši, dienviddaļā jaukti ar kuršiem. Uz 13. gadsimtu kurši no rietumiem un dienvidiem bija iespiedušies dziļāk novadā, izveidojot jaukti apdzīvotu Vanemas zemi. Novada dienvidi, iespējams, ietilpuši kuršu Bandavas zemē. 13. gadsimtā krustnešu iebrukuma rezultātā mūsdienu Talsu novada dienvidu daļa nonāca Livonijas ordeņa īpašumā, bet ziemeļu vispirms Rīgas bīskapijā, tad Rīgas domkapitula pārziņā, pēc vēl dažām īpašnieku maiņām kopš 1434. gada — Kurzemes bīskapijā. Pēc Livonijas sabrukuma bijušo ordeņa īpašumu pārņēma Polijai pakļautā Kurzemes hercogiste, bet bīskapijas daļa nonāca Piltenes apgabalā. Teritorijas attīstību pārtrauca Otrais Ziemeļu karš (1655—1661) un tam sekojošais mēris. Apvidus tika stipri nopostīts, nopostīta arī Talsu ordeņa pils, saimniecība panīka. Sekojošais Lielais Ziemeļu karš (1700—1721) nesa vēl lielākus postījumus; Talsos 1710. gadā bija palikuši tikai 10 iedzīvotāji. Ar 1795. gadu novads bija Krievijas Impērijas sastāvā, ar 1797. gadu — izveidotajā Kurzemes guberņā. Piltenes apgabals saglabāja tajā autonomiju līdz 1818. gadam. Pirmā pasaules kara laikā no 1915. gada vidus teritoriju bija okupējusi Vācija. 1919. gadā tā pārgāja Latvijas kontrolē.
2021. gada Latvijas administratīvi teritoriālās reformas rezultātā tika izveidots jaunais Talsu novads, apvienojot Talsu, Dundagas, Mērsraga un Rojas novadus.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Pašvaldība
Talsu novadā ir izveidotas 20 pilsētu un pagastu pārvaldes:
Kruella
"Kruella" (en) ir 2021. gada ASV kriminālā kinokomēdija par Kruellu Devilu — Dodijas Smitas izdomāto tēlu no 1956. gada romāna "101 dalmācietis" (The Hundred and One Dalmatians). Filmas režisors ir Kreigs Gilespi, scenārija autori — Deina Foksa un Tonijs Makneimara. Šī ir trešā spēlfilma "101 dalmācietis" filmu franšīzē un attiecībā pret iepriekšējām filmām šis ir pirmssākums. Emma Stouna atveido galveno lomu, bet pārējās lomas atveido Emma Tompsone, Džoels Frajs, Pols Volters Hauzers, Emilija Bīčēma, Kirbija Houela-Baptista un Marks Strongs. Filmas darbība norisinās 1970. gados Londonā panku kustības laikā, stāsts ir par topošo modes dizaineri Estellu Milleri, kura pētot savu pagātni kļūst par slavenu modes dizaineri, kas pazīstama kā Kruella Devila.
2013. gadā Walt Disney Pictures paziņoja par filmas izstrādi ar Endrū Ganu producenta amatā. 2016. gadā Stouna tika izvēlēta Kruellas lomai un papildu viņa ir arī filmas izpildproducente. Iepriekšējās spēlfilmās Kruellu atveidoja Glenna Klouza ("101 dalmācietis" (101 Dalmatians, 1996) un "102 dalmācieši" (102 Dalmatians, 2000). Filmēšana norisinājās Anglijā no 2019. gada augusta līdz novembrim.
Filmas "Kruella" pirmizrāde norisinājās Losandželosā, kas bija pirmā lielā pirmizrāde pēc COVID-19 pandēmijas ierobežojumu samazināšanas. No 28. maija filma vienlaicīgi ar seansiem ASV kinoteātros bija pieejama arī straumēšanas servisā Disney+ ar Premier Access piekļuvi. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes par režiju, aktierspēli (Stounas, Tompsones un Hauzera), kostīmu dizainu un skaņu celiņu, bet kritizēts tika scenārijs. Filmas pasaules kases ieņēmumi ir vairāk nekā 233 miljonu ASV dolāru. Filmas turpinājums ir izstrādes procesā un tajā Stouna atgriezīsies Kruellas lomā.
Paneta šūna
Paneta šūna ir tievo zarnu epitēlija šūna, kam ir nozīme normālas zarnu mikrofloras regulēšanā. Tai ir apikāli izvietotas eozinofilas granulas. Toksīnu (piemēram, lipopolisaharīdu, lipīdu A) ietekmē izdala lizozīmu, sekretoro fosfolipāzi A2, a-defenzīnus, tādējādi pasargājot zarnu epitēliju no baktērijām, sēnītēm un pat dažiem vīrusiem. Paneta šūnu daudzums pakāpeniski pieaug virzienā uz tievo zarnu beigu galu. Paneta šūnas nosauktas to atklājēja austriešu fiziologa Jozefa Paneta (1857–1890) vārdā.
Vaižanka
Iztece — pie Gorliškām. Tek rietumu virzienā. Lejtecē pie Šusta ezera Važinka pa grāvi ievadīta Šustjankā. Vidustecē pie Raipoles Vaižinku šķērso valsts autoceļš P58 (Viļāni—Preiļi—Špoģi).
Valteri Botass
Valteri Viktors Botass (fi; dzimis ) ir somu autosportists, kas 2022. gada sezonā startē Formula 1 čempionātā Alfa Romeo komandas sastāvā. Iepriekš no 2013. līdz 2016. gadam pārstāvēja Williams komandu, bet no 2017. līdz 2021. gadam startēja Mercedes komandā.
Karjera
Karjeras sākumā bijis 2008. gada Formula Renault 2.0 NEC un Eurocup Formula Renault 2.0 sacensību uzvarētājs, tāpat divas sezonas pēc kārtas uzvarējis Formula Three Masters (2009—2010), 2011. gadā kļuva arī par GP3 Series čempionu. 2010. gadā kļuva par Williams F1 Team testpilotu Formula 1. 2012. gada novembrī tika paziņots, ka Botass. gada sezonā būs viens no diviem Williams F1 Team komandas pilotiem kopā ar Pastoru Maldonado.
Pirmās formulas sacensībās debitēja ar 14. vietu 2013. gada Austrālijas Grand Prix. Pirmo reizi uz goda pjedestāla F1 sacensībās kāpa, izcīnot trešo vietu Austrijas Grand Prix. 2014. gada sezonā ar izcīnītiem 186 punktiem ieguva 4. vietu kopvērtējumā.
Pēc Niko Rosberga pēkšņā paziņojuma par aiziešanu no Mercedes F1 komandas 2016. gadā Botass tika pievienots šai komandai. No 2017. līdz 2021. gadam brauca AMG-Petronas Mercedes F1 komandā līdzās Luisam Hamiltonam kā otrais pilots. Krievijas Grand Prix izcīnīja savu pirmo uzvaru F1 karjerā. Vēl sezonas gaitā uzvarēja arī Austrijas Grand Prix un sezonas pēdējā posmā Abū Dabī Grand Prix. 2017. gada sezonu pabeidza 3. vietā kopvērtējumā ar 305 punktiem.
Nākamā sezona nebija tik sekmīga — kopvērtējumā tika iegūta 5. vieta. 2019. gada sezonā izcīnīja četras uzvaras un ieņēma otro vietu kopvērtējumā aiz komandas biedra Luisa Hamiltona. 2020. gada augustā pagarināja līgumu ar Mercedes F1 komandu arī uz 2021. gadu. 2020. gada sezonā vēlreiz ieņēma otro vietu, izcīnot divas uzvaras un sezonas vērtējumā piekāpjoties tikai Hamiltonam.
Pēc 2021. gada sezonas, kurā tika iegūta 3. vieta kopvērtējumā, līgums ar Mercedes F1 komandu netika pagarināts, un Botass pievienojās Alfa Romeo komandai.
Formula 1 rezultāti
* - Pašreizējā sezona.
† - Nefinišēja, bet ieskaitīts klasifikācijā, jo paveica vismaz 90% no distances.
Smurģi
Smurģi ir ciems Priekuļu pagastā, Cēsu novadā. Atrodas 106 km attālumā no Rīgas.
Svētā Lūcija
Svētā Lūcija (it; dzimusi ap, mirusi ) bija kristiešu jaunava un mocekle. Mira Diokletiāna kristiešu vajāšanas laikā.
Viena no pirmajām kristiešu svētajām, kas guvusi popularitāti pirms 5. gadsimta — bija plašs sekotāju pulks. Tika uzskatīta par gaismas simbolu. Viduslaiku mākslā parasti tika attēlota ar trauku, kurā atradās viņas acis.
Tiek uzskatīts, ka viņa bija no turīgas ģimenes. Nicināja laulību un pasaulīgos labumus, viņa apsolīja palikt par jaunavu. Vietējām romiešu iestādēm par viņu paziņoja kāds dusmīgs pielūdzējs. Iestādes viņai piesprieda sodu — došanos uz bordeli un nodarbošanos ar prostitūciju. Soda izpilde aizkavējās saskaņā ar leģendu dievišķas iejaukšanās dēļ — Lūcija nevarēja izkustēties. Viņai pēc tam tika piespriests nāvessods, sadedzinot ugunī, tomēr Lūcija izrādījās liesmu necaurlaidīga. Vēlāk viņas kaklu caurdūra ar zobenu. Tomēr patiesībā Lūcija visticamāk bija Diokletiāna kristiešu vajāšanas upuris.
Par Lūcijas popularitāti liecina tas, ka Lielbritānijā bija vismaz divas baznīcas, kas nosauktas viņas vārdā, pirms 8. gadsimta — laikā, kad šī bija pārsvarā pagāniska zeme.
Viņas piemiņas diena ir 13. decembris. Zviedrijā Svētās Lūcijas diena ir Ziemassvētku svinēšanas sākums. Šajā dienā vecākā meita parasti ģērbjas baltās drēbēs un nēsā mūžžaļu vainagu kā kroni.
Ketevana Arahamija-Granta
Ketevana Arahamija-Granta (ka, en; dzimusi kā Arahamija Očamčirā) ir Gruzijas starptautiskā lielmeistare šahā (1987), kas šaha turnīros kopš 2008. gada pārstāv Skotiju.
Biogrāfija
1986. gadā uzvarējusi Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 1980. gadu otrajā pusē sekmīgi piedalījusies PSRS sieviešu šaha čempionātos: 1984. gadā dalījusi 3.-5. vietu, 1986. gadā dalījusi 2.-3. vietu, 1987. gadā bijusi 3. vietā, bet 1990. gadā kļuvusi par čempionāta uzvarētāju. Četras reizes uzvarējusi Gruzijas sieviešu šaha čempionātos (1983, 1984, 1986, 1990).
Regulāri piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas ciklos. 1987. gadā Tuzlā starpzonu turnīrā ieņēmusi 2. vietu aiz Nanas Joseliani un iekļuvusi pretendentu turnīrā. 1988. gadā pretendentu turnīrā Chaltubo (tagad Gruzija) nospēlējusi neveiksmīgi un palikusi pēdējā vietā. Nākamajos starpzonu turnīros (1990, 1991) nav iekļuvusi pretendentu skaitā. 1993. gadā Džakartā uzvarējusi starpzonu turnīrā, taču 1994. gadā Tilburgā pretendentu turnīrā atkal palikusi pēdējā vietā. 1995. gadā Kišiņevā atkārtoti uzvarējusi starpzonu turnīrā un kvalificējusies pretendentu turnīram. 1997. gadā Groningenā pretendentu turnīrā palikusi 7. vietā. Vairākas reizes piedalījusies arī Pasaules sieviešu šaha čempionātos pēc izslēgšanas sistēmas, kuros divas reizes (2001, 2012) izstājusies 1. kārtā, bet trīs reizes (2000, 2006, 2012) izstājusies 2. kārtā. 2018. gadā Hantimansijskā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā zaudējusi Nino Baciašvili.
1996. gadā apprecējusies ar Skotijas šahistu Džonatanu Grantu un pārcēlusies uz dzīvi Edinburgā. Drīzumā ģimenē piedzimusi meita Elena. Neraugoties uz faktisko dzīvesvietas maiņu Arahamija-Granta līdz 2008. gadam šaha turnīros pārstāvējusi Gruziju. 2001. gadā Varšavā izcīnījusi bronzas medaļu Eiropas sieviešu šaha individuālajā čempionātā. Sekmīgi piedalījusies Lielbritānijas sieviešu šaha čempionātos, kuros četras reizes kļuvusi par uzvarētāju (2003, 2004, 2006, 2007). Divas reizes uzvarējusi arī Skotijas šaha čempionātā vīriešu konkurencē (2003, 2011). 2006. gadā Svonzi izcīnījusi sudraba medaļu Lielbritānijas vīriešu šaha čempionātā. 2009. gadā Sanktpēterburgā uzvarējusi šaha lielmeistaru turnīrā sievietēm Baltic Queens.
2021. gada novembrī Rīgā ierindojusies 41. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā sievietēm.
Pārstāvējusi PSRS, Gruzijas un Skotijas komandas lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1986. gadā Arahamijai-Grantai piešķīra starptautiskās meistares (WIM), 1987. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu, 1993. gadā - starptautiskā meistara vīriešiem (IM) nosaukumu, bet 2009. gadā - starptautiskā lielmeistara vīriešiem (GM) nosaukumu.
S/2004 N 1
S/2004 N 1 ir neliels Neptūna pavadonis. Tas ir sestais pavadonis pēc kārtas, skaitot no Neptūna un pēdējais no līdz šim atklātajiem Neptūna pavadoņiem.
Atklāšana un nosaukums
Pavadonis tika atklāts 2013. gada 1. jūlijā, kad M.Šovalters analizēja Habla kosmiskā teleskopa 2009. gada attēlus ar Neptūna gredzeniem. Pētot attēlus, viņš ieraudzīja sīku punktiņu ārpus gredzeniem. Pārbaudot agrāk uzņemtos attēlus, punkts joprojām bija redzams. Tam varēja izsekot līdz pat 2004. gadam. Pavadonim ir piešķirts pagaidu apzīmējums S/2004 N 1. Astronomu komanda plāno ieteikt Starptautiskajai Astronomijas savienībai pavadoņa nosaukumu, kas būs saistīts ar grieķu mitoloģijas tēliem Neptūnu vai Poseidonu.
Orbīta un fizikālie parametri
S/2004 N 1 ir mazākais no Neptūna zināmajiem pavadoņiem. Tā diametrs nepārsniedz 20 km. Tiek uzskatīts, ka tā virsma ir līdzīga kā pārējiem Neptūna iekšējiem pavadoņiem un ir „netīra asfalta’’ krāsā. S/2004 N 1 orbīta atrodas starp Lārisu un Proteju. Starp Lārisu un S/2004 N 1 pastāv 3:5 orbitālā rezonanse (atšķirība ~1%), bet starp S/2004 N 1 un Proteju tā ir 5:6 (atšķirība 0.1%).
Latviešu folkloras krātuve
Latviešu folkloras krātuve ir LU Literatūras, folkloras un mākslas institūtā ietilpstoša folkloras pētniecības iestāde.
Vēsture
Latviešu folkloras krātuve dibināta 1924. gada 2. decembrī, tā ir uzskatāma par senāko akadēmisko pētniecības iestādi Latvijas Republikā. Tās izveidošanā liela nozīme bija folkloristei un skolotājai Annai Bērzkalnei. Sākotnēji krātuve bija LR Izglītības ministrijas Pieminekļu valdes struktūrvienība, tās dibināšanas pavēli un noteikumus parakstīja toreizējais izglītības ministrs folklorists Kārlis Straubergs. Krātuvi pārraudzīja īpaša kolēģija, kuru vadīja valodnieks Jānis Endzelīns. Krātuves izveidē tika izmantoti starptautiski atzīti principi — Igaunijas, Somijas, Dānijas, Vācijas folkloras arhīvu darbā uzkrātā pieredze. No 1924. līdz 1929. gadam krātuves vadītāja bija A. Bērzkalne, no 1929. līdz 1944. gadam K. Straubergs.
Līdz 1940. gadam krātuve bija pakļauta LR Izglītības ministrijai, ar šādu nosaukumu tā pastāvēja arī okupācijas laikā līdz 1944. gadam. No 1945. līdz 1950. gadam tās nosaukums bija Folkloras institūts (sākotnēji pie Latvijas Universitātes, no 1946. gada Zinātņu akadēmijas sastāvā). No 1950. līdz 1956. gadam to sauca Latvijas ZA Etnogrāfijas un folkloras institūts. No 1956. līdz 1992. gadam tā ietilpa ZA Valodas un literatūras institūtā ar nosaukumu Folkloras sektors.
1992. gadā Latviešu folkloras krātuve atguva savu vēsturisko nosaukumu un kļuva par Literatūras, folkloras un mākslas institūta struktūrvienību. Līdz 1999. gadam institūts atradās Latvijas Zinātņu akadēmijas sastāvā, no 1999. līdz 2006. gadam — LU institūts, bet kopš 2006. gada — LU aģentūra. No 2000. līdz 2013. gadam krātuves vadītāja bija Dace Bula, kopš 2013. gada — Rita Treija.
Latviešu folkloras krātuve savas pastāvēšanas laikā ir atradusies dažādās ievērojamās Rīgas ēkās — Rīgas pilī, "Kaķu mājā" Vecrīgā, Zinātņu akadēmijas augstceltnē. Kopš 2014. gada tā atrodas Latvijas Nacionālajā bibliotēkā, kur lasītājiem apskatāms arī Krišjāņa Barona Dainu skapis.
Krātuve vāc latviešu folkloras materiālus, izdod tos un veic pētījumus folkloristikā. Pēc 2. pasaules kara galvenais materiālu vākšanas veids bija ekspedīcijas (2004. gadā notika 50. ekspedīcija), kurās no visas Latvijas savākts ap 300 000 folkloras vienību.
Zigomicētes
Zigomicētes jeb zigomicēšu klase (Zigomycetes), bieži tiek identificētas arī ar zigomikotām jeb zigomikotu nodalījumu (Zigomycota), ir bijusī sēņu bioloģiskās valsts klase un zigomikotu nodalījums ar šo vienīgo klasi tajā. Tagad tajā bijušās sugas ir iekļautas divos dažādu apakšvalstu nodalījumos Mucoromycota un Zoopagomycota. 2010. gadā bija zināmas aptuveni 1060 sugas. Tās galvenokārt dzīvo uz sauszemes, augsnē vai uz sabrūkoša bioloģiska materiāla. Dažas no tām ir augu, kukaiņu un mazu dzīvnieku parazīti, bet citas veido simbiozi ar augiem. Zigomicēšu kopīgā iezīme ir attīstīta cenocīta (vienšūnas, bet ar daudziem kodoliem) dažāda resnuma sēņotne, kurā starpšūnu starpsienas — septas veidojas tikai reproduktīvo orgānu atdalīšanai. Sēņotnes šūnai ir divi dzimumi, pie kuru kontakta sākas dzimumvairošanās process.
Zigomicētes vairs netiek atzītas kā taksonomiska vienība, jo tā netiek atzīta par monofilētisku, t.i. vienotu izcelsmes ziņā. Klasifikāciju bez zigomicētēm ieviesa starptautiska 48 mikologu grupa 2007. gadā.
Etimoloģija
Zigomicēšu nosaukums radies no zigosporangijiem, kādi raksturīgi šīs klases pārstāvjiem un kuros dzimumvairošanās laikā veidojas izturīgas sfēriskas sporas. Zygos nāk no grieķu valodas, apzīmējot "savienojumu" vai "jūgu", atsaucoties uz divu hifu pavedienu saplūšanu, kurā rodas šīs sporas, kamēr -mycota un -mycetes ir galotnes, kas norāda sēņu iedalījuma vienību.
Sporas
Zigomicēšu sporas var veidoties gan dzimuma, gan bezdzimuma vairošanās ceļā. Pirms dīgšanas spora atrodas miega stāvoklī. Šajā periodā vielmaiņas ātrums ir ļoti zems, un tas var ilgt no dažām stundām līdz daudziem gadiem. Ir divi miega veidi: eksogēno miegu kontrolē tādi vides faktori kā temperatūra vai barības vielu pieejamība; endogēna miega režīms ir atkarīgs no pašas sporas īpašībām.
Fototropisms
Reakcija uz gaismu ir pētīta zigomicētēm Phycomyces blakesleeanus, Mucor circinelloides un Pilobolus crystallinus. Piemēram, Phycomyces blakesleeanus sporangiofori aug pretī gaismai. Kad gaisma, īpaši zilā gaisma, tiek iesaistīta sēnīšu attīstības regulēšanā, tā vada sēņu augšanu un aktivizē vielmaiņu. Tai skaitā, gaisma ir signāls, lai veicinātu veģetatīvo reprodukciju un gaisa hifu augšanu, lai atvieglotu sporu izplatīšanos.
Zigomicēšu fototropisms ir detalizēti izpētīts, par modeli izmantojot Phycomyces augļķermeni — sporangioforu. Phycomyces ir sarežģīta fotoreceptoru sistēma. Tā spēj reaģēt uz dažādu gaismas intensitāti un dažādu viļņu garumu. Pretstatā pozitīvajai reakcijai uz zilo gaismu, tika novērota negatīva reakcija uz ultravioleto gaismu. Tika novērotas arī reakcijas uz sarkano gaismu.
Augšanas apstākļi
Zigomicētes spēj augt plašā vidē. Lielākā daļa no tām ir mezofilas (aug +10—40 °C temperatūrā ar optimālo 20—35 °C), bet dažas, piemēram, Mucor miehei vai Mucor pusillus, ir termofilas ar minimālo augšanas temperatūru aptuveni +20 °C un maksimālo, kas sasniedz līdz +60 °C. Citas, piemēram, Mucor hiemalis, var augt temperatūrā, kas zemāka par 0 °C.
Dažas Mucorales kārtas sugas spēj augt anaerobos (bezskābekļa) apstākļos, bet lielākajai daļai no tām nepieciešami aerobi apstākļi.
Barošanās
Lai gan pamatā zigomicētes ir saprotrofi — organisko atlieku sadalītājas, daļa no kurām veido mikorizu, daudzas spēj attīstīties uz novājinātiem dzīviem organismiem kā parazīti, tai skaitā Spinellus ģints — uz bazīdijsēnēm, bet Zoopagales rindas sēnes ir plēsīgas ar lipīgām hifām un ķeršanas cilpām, kurās ķer vienšūņus, nematodes un sīkākos kukaiņu kāpurus. Entomophthorales rinda ir kukaiņu patogēni.
Dzīvsudraba(II) cianīds
Dzīvsudraba(II) cianīds ir dzīvsudraba un zilskābes sāls. Hg(CN)2 ir bezkrāsaina ļoti indīga viela bez smaržas, bet ar ļoti pretīgu garšu. Kristalizējas kā tetraedra formas kristāli. Gaisā pamazām sadalās un kļūst tumšs, tādēļ jāglabā stikla pudelē ar pieslīpētu aizbāzni. Lai arī dzīvsudraba(II) cianīds tiek uzskatīts par sāli, tā molekulā starp dzīvsudraba un oglekļa atomiem ir kovalentā saite un, šķīstot ūdenī, disociācija nenotiek. Dzīvsudraba(II) cianīda molekulai ir gandrīz lineāra forma.
Teorētiski iespējams arī dzīvsudraba(I) cianīds Hg2(CN)2, taču tas jau iegūšanas brīdī sadalās par brīvu dzīvsudrabu un dzīvsudraba(II) cianīdu.
Iegūšana
Dzīvsudraba(II) cianīds rodas, reaģējot zilskābei ar dzīvsudraba(II) oksīdu:
To var iegūt arī, reaģējot dzīvsudraba(I) vai dzīvsudraba(II) sāļiem ar zilskābi vai cianīdu šķīdumiem:
Hg(CN)2 veidojas dzīvsudraba(II) sulfāta reakcijā ar kālija heksacianoferātu(II):
Īpašības
Cianīdu šķīdumos Hg(CN)2 veido komplekso tetracianomerkurāta(II) jonu:
Reaģē ar kālija jodīdu, veidojot kālija tetrajodomerkurātu(II):
Karsējot virs 320 °C, sadalās un rodas diciāns un metālisks dzīvsudrabs:
Reaģējot ar jodu, rodas jodciāns:
Izmantošana
Agrāk dzīvsudraba cianīda šķīdumu lietoja par dezinficējošu līdzekli, kā arī (pirms antibiotiku izgudrošanas) sifilisa ārstēšanai. Izmanto homeopātijā ar latīņu nosaukumu Hydrargyrum bicyanatum.
Jaunlazdonas ciems
Jaunlazdonas ciems bija administratīvi teritoriāla vienība Madonas rajonā. 1945. gada 1. augustā Madonas apriņķa Lazdonas pagastā izveidoja Jaunlazdonas ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī, pēc pagasta likvidēšanas, ciemu iekļāva Madonas rajonā. Ciemu likvidēja 1954. gada 14. jūnijā, tā teritoriju pievienojot Aronas ciemam. 1977. gada 28. martā, daļu no Aronas ciema teritorijas (bijušā Jaunlazdonas ciema centru Jaunlazdonu, tomēr kolhoza "Raiņa v.n." (1949.31.03 — 1961.11.11) kādreizējā teritorija (Ciskāni, Bebri, šo apdzīvoto vietu apkārtne) palika Aronas ciema sastāvā) pievienoja Lazdonas ciemam.
ESET
ESET ir Slovākijas galvaspilsētā Bratislavā bāzēta globāla IT drošības kompānija, kas piedāvā ugunsmūru un pretvīrusu programmatūras risinājumus.
Par kompānijas dibināšanas brīdi var uzskatīt 1987. gadu, kad Peters Paško un Miroslavs Trnka radīja pretvīrusu programmatūru NOD, kas bija paredzēta MS-DOS operētājsistēmai. Mūsdienās ESET ir filiāles visos kontinentos, izņemot Āfriku, kā arī izplatītāji 180 valstīs.
Elektra
Elektra var būt:
Marsīlio Fičīno
Marsīlio Fičīno (la, it, dzimis, miris ) bija renesanses laika itāļu neoplatonisma filozofs, garīdznieks un tulks, kurš dzīvoja 15. gadsimtā. Būdams Kozimo de' Mediči finansētās Florences Platona akadēmijas līderis, atjaunoja Rietumu pasaules interesi par Platona darbiem. Tulkojis visus mūsdienās saglabātos Platona darbus latīniski.
Zāmuels Švēbers
Biogrāfija
Argentīnas šaha čempionātu finālos divas reizes dalījis pirmo vietu, taču pēc papildu sacensībām abas reizes ieguvis sudraba medaļas (1963, 1968). 1960. gadā Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā Sanpaulu ieņēmis 2. vietu aiz Hulio Bolbočana un ieguvis tiesības 1962. gadā piedalīties starpzonu turnīrā Stokholmā, kurā ieņēmis 20. vietu. Daudzu Amerikas kontinenta starptautisko šaha turnīru dalībnieks. Par panākumiem turnīros FIDE 1961. gadā Švēberam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Ūdeļu iela
Ūdeļu iela var būt:
Kajāni
Kajāni (fi) ir pilsēta Somijā, Kainū reģiona administratīvas centrs. 2021. gadā pilsētā dzīvoja 36 498 iedzīvotāji, tādējādi tā ir pēc iedzīvotāju skaita lielākā pilsēta Kainū reģionā. Kajāni atrodas pie Kajānijoki upes ietekas Oulujervi ezerā.
Pilsēta dibināta 17. gadsimtā, un tās sākumi ir saistīti ar darvas ražošanu. Lielā Ziemeļu kara laikā to ieņēma Krievijas karaspēks, 1716. gadā nopostot Kajānu pili. Mūsdienās pilsētas ekonomika balstās kokapstrādes un papīra rūpniecības nozarēs.
Sadraudzības pilsētas
Kajāni ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Ievērojamas personības
Kajāni dzimuši:
5435. mikroautobusu maršruts (Mārupe)
5435. mikroautobusu maršruts ir Mārupes sabiedriskais transporta mikroautobuss maršruts, kas kursē no Rīga (Elizabetes iela) līdz Mārupe
Darbdienās maršruts kursē — apmērām 2 mikroautobusi, bet Brīvdienās maršruts kursē — apmērām 1 mikroautobuss.
Maršruts
Rīga (Elizabetes iela) — Mārupe kursē pa šādām ielām: Elizabetes iela, Marijas iela, 13. janvāra iela, Akmens tilts, Kuģu iela, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Mārupes iela, Ojāra Vācieša iela, Altonavas iela, Ārlavas iela, Tēriņu iela, Ārlavas iela, Tēriņu iela, Daugavas iela, Lībiešu iela, Vecozolu iela, Zeltrītu iela.
Mārupe — Rīga (Elizabetes iela) kursē pa šādām ielām: Zeltrītu iela, Vecozolu iela, Lībiešu iela, Daugavas iela, Tēriņu iela, Ārlavas iela, Altonavas iela, Ojāra Vācieša iela, Mārupes iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Marijas iela, Elizabetes iela, E.Birznieka-Upīša iela, Elizabetes iela.
Pieturvietas
5435. mikroautobusu maršrutā pavisam kopā ir 23 pieturas. Maršrutā Rīga (Elizabetes iela) — Mārupe ir 11 pieturas, bet maršrutā Mārupe — Rīga (Elizabetes iela) ir 12 pieturas.
Ūdeļu iela (Rīga)
Ielu savienojumi
Ūdeļu iela krustojas ar:
Līgatnes Padomju slepenais bunkurs
Līgatnes Padomju slepenais bunkurs bija Latvijas PSR valdības patvertne kodolkara gadījumam no bunkura pabeigšanas 80-tajos gados līdz 1990. gadam. Kopš 2003. gada šī vieta ir pārveidota par tūrisma objektu.
= Vēsture = 1968. gada aprīlī Latvijas PSR Ministru padome iesniedza priekšlikumu Komunistiskās partijas Centrālās komitejas birojam par objekta “4. pārvaldes pansionāts” celtniecību. Objekta uzdevums – nodrošināt minimāli nepieciešamos apstākļus ilgstošam darbam Latvijas PSR Ministru Padomei, LPSR Komunistiskās Padomes vadībai, LPSR valsts plāna vadībai - ap 250 cilvēkiem, ja šie cilvēki tiktu pārvietoti no Rīgas pēc draudoša stāvokļa izsludināšanas (kodolkara situācijas gadījumā).
= Atsauces =
Alberts Šveicers
Alberts Šveicers (de; dzimis, miris ) bija Vācijas, vēlāk Francijas teologs, ērģelnieks, filozofs, ārsts un medicīnas misionārs.
Viņa tēvs bija luterāņu mācītājs. 19. gadsimta beigās viņš pats kļuva par mācītāja palīgu. Ar 1906. gadā publicēto darbu Geschichte der Leben-Jesu-Forschung kļuva pazīstams teologu aprindās. 1913. gadā dibinājis slimnīcu Gabonas pilsētā Lamberēnā (Āfrika). Pašlaik tā ir viena no vadošajām slimnīcām Āfrikā izpētes jomā. 1952. gadā saņēmis Nobela miera prēmiju.
Džons Horvuds
Džons Horvuds (en) bija 1821. gadā slepkavībā apsūdzēta persona Bristolē, Anglijā. Horvuds bija pirmais cilvēks, kuru pakāra Bristoles Ņugaolas cietumā. Viņa skelets tika saglabāts un ilgu laiku tas atradās Bristoles Universitātes skapī. Skeletam ap kaklu bija karātavu cilpa. Džonu Horvudu apglabāja blakus tēvam, tieši 190 gadus pēc viņa nāves soda izpildes dienas.
Horvuds bija astoņpadsmit gadus vecs ogļracis no Henemas, Tomasa Horvuda desmitais bērns.
1820. gadā Horvuds pārtrauca attiecības ar savu draudzeni Elīzu Belsomu. 1821. gadā viņš viņu ieraudzīja ar jaunu draugu un meta tai ar akmeni, trāpīdams Elīzai pa deniņiem. Akmens nodarīja nelielu traumu, bet Bristoles Karaliskajā slimnīcā Dr. Ričards Smits kā diagnozi uzstādīja galvaskausa lūzumu un nolēma operēt. Operācija izraisīja nāvējošu abscesu un četras dienas vēlāk Elīza nomira.
Dr. Smits Horvuda vārdu nodeva policijai. Tiesa notika Bedminsterā, 1821. gada 11. aprīlī un Smits liecināja pret Horvudu. Divas dienas vēlāk Horvudu pakāra un viņa ķermenis tika nodots Dr. Smitam preparēšanai. Smits ķermeni lika nodīrāt un ādu izmantoja, lai iesietu slepkavības lietas papīrus. Šie dokumenti tagad atrodas "M Shed" muzejā Bristolē. Uz tiem ir iestrādāts karātavu simbols. Antropodermisko bibliopedžiju piekopa kopš 17. gadsimta un slepkavas ādu bieži šādi izmantoja 17. un 18. gadsimtā grāmatu vai dokumentu iesiešanai.
Bēres sarīkoja Mērija Helivela, Horvuda brāļa mazmazmazmazmeita. Zārks bija ar samta drapērijām un to veda ar ratiem viņa nāves laika tradīcijās.
Arturs Vaiders
Arturs Vaiders ( — ) bija latviešu sporta žurnālists.
Dzīvesgājums
Dzimis 1955. gadā Arendoles ciemā, mācījās Vārkavas vidusskolā. Ilgstoši bija laikraksta "Diena" sporta nodaļas vadītājs, darbojās arī Latvijas Radio. Pēc aiziešanas no "Dienas" izveidoja pats savu interneta portālu "parsportu.lv", kā arī strādāja dažādos citos projektos, to skaitā žurnālā Ir un portālā lsm.lv.
Kā žurnālists apmeklējis 12 olimpiskās spēles.
Personīgā dzīve
Bija precējies ar politiķi Inesi Vaideri, ģimenē divas meitas: Brigita un Līga. Pratis latgaliešu valodu. Miris pēc ilgstošas cīņas ar smagu slimību.
Dan in Real Life
Dan in Real Life ir 2007. gada ASV komēdija, kuras režisors un scenārija autors ir Pīters Hedžss. Galvenās lomas atveido Elisona Pilla, Stīvs Karels, Žiljeta Binoša, Daiena Vīsta, Džons Mahounijs un Deins Kuks. Filmas pirmizrāde notika.
Atraitnis uzzina, ka sieviete, kurā viņš iemīlējies, ir viņa brāļa draudzene.
Volfgangs Uncikers
Volfgangs Uncikers (de;, Pirmazensa — , Albufeira) bija Vācijas starptautiskais lielmeistars šahā (1954). Pēc profesijas — advokāts.
Biogrāfija
Šahu iemācījis spēlēt tēvs, taču jaunā šahista gaitu izaugsmi pārtraucis Otrais pasaules karš. Uncikers ticis iesaukts darba dienestā un sākuma militārajā apmācībā, tomēr vēlāk sirds mazspējas dēļ atvaļināts no dienesta. 1948. gadā iestājies Minhenes universitātē, kur beidzis juridisko fakultāti. Studiju gados guvis arī savus pirmos panākumus šaha turnīros. Sešas reizes uzvarējis Rietumvācijas šaha čempionātos (1948, 1950, 1952, 1959, 1963, 1965), bet 1953. gadā uzvarējis apvienotajā Austrumvācijas un Rietumvācijas šaha čempionātā. FIDE Uncikeram 1950. gadā kā vienam no pirmajiem piešķīra starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet 1954. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Sekmīgi piedalījies starptautiskajos šaha turnīros, no kuriem īpaši jāatzīmē 1965. gadā M.Čigorina piemiņas turnīrā Sočos dalīta pirmā vieta ar Borisu Spaski.
Piedalījies arī Pasaules šaha čempiona izcīņas ciklu starpzonu turnīros. Veiksmīgākais bijis 1952. gada starpzonu turnīrs Stokholmā, kur Uncikers ierindojies 9. vietā, tikai nedaudz atpaliekot no nākamā pretendentu turnīra dalībniekiem. 1955. gadā Gēteborgā starpzonu turnīrā palicis 16. vietā.
Vācijas Federatīvās Republikas izlases sastāvā sekmīgi piedalījies šaha komandu sacensībās, daudzus gadus būdams šīs komandas līderis:
Nekad nav bijis profesionāls šahists. Strādājis par advokātu, pēc tam par valdības ierēdni Bavārijā. 1971. gadā iecelts par tiesnesi, bet vēlāk par galveno tiesnesi Minhenes administratīvajā tiesā. Lai piedalītos šaha turnīros, darbā ņēmis brīvdienas. Šī iemesla dēļ bijušais Pasaules čempions šahā Anatolijs Karpovs savulaik nosaucis Uncikeru par "Pasaules amatieru šaha čempionu".
Trompovski
Trompovski (de) bija vācbaltiešu dzimta, kas 1797. gadā ierakstīta Kurzemes bruņniecības un Vidzemes bruņniecības matrikulā. Dzimtai piederīgie dzīvoja arī Brazīlijā (Trompowsky de Almeida).
Vēsture
Par dzimtas aizsācēju uzskata pie Ļubļinas dzimušo ķirurgu Jakobu Trompovski (ap 1715-1802), kurš 1740. gadā kļuva par Cēsu pilsētas namnieku, jau pēc četriem gadiem par rātskungu. Septiņgadu kara (1756—1763) laikā 1756. gadā viņš uzturējās Pēterburgā, 1758. gadā kļuva par Cēsu apriņķa pilnvaroto, tad atkal devās uz Pēterburgu (1758—1764). No 1760. līdz 1780. gadam Trompovskis bija Cēsu birģermeistars un Ieriķu (Ramotzki) muižas īpašnieks. 1786. gadā viņu iecēla dižciltīgo kārtā kā Jacob von Trompowsky zu Ramozky.
Viņa meita Engele Marija fon Trompovska (1747—1811) apprecējās ar skotu tirgotāju Džeimsu Pīrsonu (Pierson of Balmadis, 1741—1804) un viņiem piedzima pieci dēli un četras meitas. Pīrsona tirdzniecības nams Pierson, Huhn, Trompowsky & Walles eksportēja kokmateriālus, alu, vasku un kaņepes uz Lielbritāniju. 1795. gadā Pīrsonu-Trompovsku ģimene nopirka Kārļumuižu, kas viņu īpašumā bija līdz 1804. gadam. Savukārt viņa dēls konsuls Melhiors fon Trompovskis (1758—1831) mantoja Cukerbekera muižiņu Pārdaugavā.
Melhiora Trompovska un Annas Elizabetes Cukerbekeres ģimenē piedzima 12 bērni, dēls Edmunds fon Trompovskis (1799—1867) bija tirgotājs, bet mazdēls Edmunds fon Trompovskis (1851—1919) kļuva par arhitektu. Meita Ana Elizabete Trompovska apprecējās ar brazīliešu kapteini Žozē de Almeidu (José Leitão de Almeida) un pārcēlās uz dzīvi Brazīlijā. Viņu dēls bija maršals Roberts Trompovskis de Almeida (Roberto Trompowsky Leitão de Almeida, 1853-1926), bet mazdēls šahists Oktavio Trompovskis (Octávio Figueira Trompowsky de Almeida, 1897—1984).
Triglava nacionālais parks
Triglava nacionālais parks (sl) ir 1981. gadā izveidots nacionālais parks Slovēnijas ziemeļrietumos, ap Slovēnijas augstāko kalnu Triglavu. Tas ir vienīgais nacionālais parks valstī. No Triglava masīva iesākas Sočas un Savas upes, kuras nes savus ūdeņus attiecīgi uz Adrijas un Melno jūru.
Ideja par Triglava masīva aizsardzību tika izteikta jau 1906. gadā, tomēr netika akceptēta. 1924. gadā neliela teritorija nokļuva valsts aizsardzībā. Parka teritorija tika paplašināta 1961. un 1981. gadā. Parka teritorijā ietilpst lielākais pastāvīgais ezers Slovēnijā - Bohiņas ezers (karsta procesu veidotais Cerknicas ezers valsts dienvidos dažkārt ir daudz lielāks, bet dažkārt izzūd pavisam). Augstākais ūdenskritums parka teritorijā ir 106 metrus augstais Bokas ūdenskritums.
Vjerhņadzvinskas rajons
Vjerhņadzvinskas rajons (be, ru) ir Vitebskas apgabala rajons Baltkrievijā. Robežojas ar Vitebskas apgabala Rasonu rajonu austrumos, Polackas rajonu dienvidaustrumos un Mjoru rajonu dienvidos, kā arī Latviju rietumos un Krieviju ziemeļos. Administratīvais centrs — Vjerhņadzvinskas pilsēta.
Ģeogrāfija
Rajons tektoniski atrodas Latvijas ieliecē, tā rietumu daļa pieder pie Latgales augstienes, bet lielākā daļa — pie Polackas zemienes. Teritorija — 2141 km². Galvenās upes ir Dzvina un tās pietekas Sarjanka, Vužica, Rosica, Drisa. Ir 25 ezeri, lielākie no tiem ir Asvejas (43,8 km² — otrais lielākais ezers Baltkrievijā), Ļisno (15,71 km²), Belajes (5,52 km²), Cjatnas (1,6 km²), Stralkovskajes un Rosicas. Lielākie purva masīvi ir Asvejas, Krupecs, Cjatno, Krevņiki. Gandrīz visa rajona teritorija atrodas Dzvinas (Daugavas) baseinā, tikai pašos ziemeļos ir notece caur Siņjuhu (Zilupi) uz Veļikaju.
COVID-19
2019. gada koronavīrusa slimība jeb COVID-19 (no en) ir elpceļu infekcijas slimība, ko izraisa SARS-CoV-2 vīruss. Tā ir radniecīga citai infekcijas slimībai — SARS. COVID-19 sāka izplatīties 2019. gada nogalē Ķīnā, bet 2020. gada janvārī tā sāka izplatīties arī citur pasaulē. Slimībai raksturīgās pazīmes ir drudzis, klepus un apgrūtināta elpošana. Nereti attīstās plaušu karsonis un citas komplikācijas, kas var beigties ar nāvi. 2020. gada 11. martā ANO izsludināja, ka sākusies COVID-19 pandēmija.
Vjerhņadzvinskas rajons
Ģeogrāfija
Teritorijā atrodas valsts nozīmes Asvejas ainavu liegums tuvu Latvijas un Krievijas robežām un 9 vietējie dabas liegumi.
COVID-19
Simptomi
Galvenie simptomi ir drudzis, sauss klepus, dažkārt arī apgrūtināta elpošana. Daļai inficēto simptomi var būt ļoti viegli vai neparādās vispār. Smagos gadījumos vīruss izraisa plaušu karsoni un citas komplikācijas. Slimība parasti nav nāvējoša, ja inficētajam nav kāda cita hroniska saslimšana un novājināta imūnsistēma.
Vjerhņadzvinskas rajons
Ģeogrāfija
Robežzonā ar Latviju atrodas 55 apdzīvotās vietas, kurām Baltkrievijas Republikas Valsts robežas komiteja noteikusi īpašu apmeklēšanas režīmu.
COVID-19
Simptomi
Eiropā ar COVID-19 saslimušajiem bez iepriekš Ķīnā aprakstītā biežāk novēroja arī iesnas, galvassāpes, caureju, kakla iekaisumu, garšas un ožas zudumu. Itālijā apmēram 20% pacientu konstatēja sīkus sarkanus ādas izsitumus ar pūslīšiem. ASV ārsti pievērsa uzmanību tam, ka daudziem pacientiem, kuriem bija apstiprināta inficēšanās ar koronavīrusu, kāju pirksti ieguva sarkani violetu nokrāsu.
Vjerhņadzvinskas rajons
Vēsture
Arheologi vērtē, ka rajona teritorijā cilvēki sāka apmesties mezolīta laikmetā. Šīs zemes vēlāk apdzīvoja balti un Asvejas apkaimē arī somugru ciltis, kuras otrās m.ē. tūkstošgades sākumā asimilēja slāvi — kriviči. Par to liecina daudzu apdzīvotu vietu, upju, ezeru, dabisko robežu nosaukumi ar baltu un somu izcelsmi.