cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viljams Pits Jaunākais
Mācījās Kembridžas Universitātes Pembrukas koledžā, kur sadraudzējās ar nākamo vergu tirdzniecības kritiķi Viljamu Vilberforsu. Pēc universitātes beigšanas kļuva par juristu.
1780. gadā neveiksmīgi mēģināja kļūt par parlamenta deputātu no Kembridžas Universitātes, tomēr 1781. gadā iekļuva parlamentā no Eplbī (Appleby) panīkušā miesta, vēlēšanas kurā kontrolēja Lonsdeilas grāfs. Ironiski, ka, vēlāk būdams premjers, Pits Jaunākais vērsās pret panīkušo miestu institūtu, no kuras pats bija ievēlēts. Parlamentā Pits pieslējās vigu partijai un iestājās pret ASV Neatkarības kara turpināšanu.
Kad 1783. gadā netika apstiprināts likums par Britu Austrumindijas kompānijas reformēšanu, karalis Džordžs III Viljamam Pitam uzticēja sastādīt jauno valdību. Tobrīd daudzu acīs tā bija tikai pagaidu valdība, kamēr tiks piemeklēts "cienījamāks premjera kandidāts", tomēr tā noturējās pie varas septiņpadsmit gadus.
Pits Jaunākais reformēja Britu Austrumindijas kompāniju, cīnījās par budžeta disciplīnu un pret korupciju un balsu pirkšanu vēlēšanās. 1797. gadā Pita valdība pirmoreiz Lielbritānijā ieviesa ienākuma nodokli. Ārpolikā Pita valdība bija Francijas politikas pretiniece un aktīvi piedalījās pretfranču koalīcijās. Tomēr 1801. gadā, neguvis karaļa piekrišanu savai politikai Īrijā jautājumā par katoļu emancipāciju, Viljams Pits Jaunākais demisionēja.
1804. gadā Viljams Pits Jaunākais atgrizās pie varas. Otrās Pita valdības laikā Lielbritānija guva spīdošu uzvaru 1805. gada oktobrī Trafalgāras kaujā admirāļa Horācija Nelsona vadībā pret franču un spāņu apvienoto floti, tomēr 1805. gada decembrī Napoleons sakāva krievu un austriešu karaspēku Austerlicas kaujā, kas izjauca Trešo koalīciju. Pasliktinoties veselībai, 1806. gadā Viljams Pits Jaunākais mira.
Jautājuma zīme
Jautājuma zīme (?) ir interpunkcijas zīme, kas parasti tiek likta jautājuma teikuma beigās. Jautājuma zīmi izmanto arī citos nolūkos, piemēram, to liek iekavās aiz kāda vārda vai frāzes, kas tiek apšaubīta, vai dialoga tekstā norāda uz sarunbiedra neizpratni vai izbrīnu. Zīmes izskats ir radies no burta q — latīņu vārda quaestio (‘meklēt (atbildi)’) pirmā burta.
Datorzinātnē jautājuma zīmes unikods ir U+003F. Dažās valodās, piemēram, spāņu valodā, tiek izmantota arī apgriezta jautājuma zīme (¿) (unikods: U+00BF), kas tiek likta jautājuma teikuma sākumā kā norāde uz to, ka šis teikums ir jāizrunā jautājuma intonācijā (ar intonatīvu kāpinājumu teikuma beigās). Lai gan teikums sākas ar apgriezto jautājuma zīmi, beigās lietojama parastā jautājuma zīme. Spāņu valodā ir līdzīgi arī izsauksmes teikumos, kuru sākumos ir apgrieztā izsaukuma zīme (¡) un beigās parastā (!).
13. jūlijs
13. jūlijs ir gada 194. diena pēc Gregora kalendāra (195. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 171 diena.
Vārda dienas
Margarita, Margrieta
Ultramaratons (piedzīvojumu sacensības Latvijā)
Ultramaratons ir Latvijas daudzdienu piedzīvojumu sacīkste ar airēšanas maratona un tūrisma tehnikas elementiem ar ātrumposmiem, orientēšanos un dabīgiem šķēršļiem apmēram 160-225 km garā distancē. Sacensības sastāv no ātrumposmiem, pārbraucieniem, laivu pārnesieniem, orientēšanās posmiem. Dažos posmos jāpilda speciālie uzdevumi. Visi posmi sadalīti pa trīs dienām ar fiksētu startu katru dienu. Sacensības paredzētas vairākās laivu klasēs: kanoe, smailes, jūras kajaki u.c. Galvenais rīkotājs ir SIA "Campo".
Sacensību maršruti
2001. gads - Kurzeme (Pakuļu HES ūdenskrātuve, Ciecere, Venta, Abava, Usmas ezers, Engure, Puzes ezers, Rinda, Irbe līdz ietekai jūrā)
2003. gads - Latgale (Jašezers, Bicānu ezers, Zolvas ez., Rušonica, Rušons un apkārtne, Tartaks, Cirišs, Ciriša ūd-krāt., Bēšonu ez., Karpa ez., Jaziņu ez., Cārmins, Lejs, Ārdavs, Sīvers, Drīdzs, Sauleskalns)
2004. gads - Kurzeme (Rinda no Ventspils-Ances ceļa tilta, Puzes ezers, Engure, Usmas ezers un apkārtne, Slujas ezers, Abava, Venta, Nabas ezers)
2005. gads - Vidzeme (Pededze no Litenes, Jaunpededze, Aiviekste, Vērdes kanāls, Lubāns, Lubāna izvadkanāls, Meirānu kanāls)
2006. gads - Augšzeme (Saukas ez., Dienvidsusēja, Mēmele, Lielupe līdz Mežotnei)
2007. gads - Engures ezers - Babītes ezers (Engures ezers, Mērsrags, Rīgas līcis līdz Engurei un tālāk līdz Lapmežciemam, Kaņieris, Vecslocene, Slokas ezers, Vecslocene, Lielupe, Spuņupe, Babītes ezers)
Statistika
Ne visiem gadiem iespējams noteikt precīzu distances garumu, jo orientēšanās posmos dalībnieki varēja veikt individuālu maršrutu. Daži no posmiem bija tikai pārbraucieni, kas neietekmēja rezultātu. Sākot ar 2005. gadu sacensības ilga 2 dienas ar nelielu prologa braucienu iepriekšējās dienas vakarā.
Rezultāti
2002 Vidzeme
2003 Latgale
2004 Kurzeme
2006 Augšzeme
2007 Engures ezers - Babītes ezers
Maksims Afinogenovs
Maksims Afinogenovs (ru; dzimis 1979. gada 4. septembrī Maskavā) ir krievu hokejists, kurš spēlē labās malas uzbrucēja pozīcijā, Krievijas hokeja izlases spēlētājs. Pašlaik (2016) Afinogenovs spēlē Kontinentālās hokeja līgas klubā Podoļskas "Vitjaz", pildot arī tās kapteiņa funkcijas.
Spēlētāja karjera
Krievijas hokeja izlases sastāvā kļuvis par 2008. gada Pasaules čempionu, izcīnījis bronzas medaļu 2002. gada Olimpiskajās spēlēs un sudraba medaļu 2010. gada Pasaules čempionātā. 1998. gada Pasaules čempionātā junioriem Maksims izcīnīja sudraba medaļu. Spēlējis arī 2006. un 2010. gada olimpiskajās spēlēs.
Alķīmija
Alķīmija ir protozinātne, kura ietvēra sevī agrīno filozofiju, ķīmiju, metalurģiju, fiziku, medicīnu, astroloģiju, semiotiku, mistiku un mākslu.
Mācības principi
Viens no alķīmiķu mērķiem bija atklāt filozofu akmeni, ar kura palīdzību būtu iespējams pārvērst citus materiālus zeltā. Ar laiku izdevās atklāt vairākus pēc nokrāsas zeltam līdzīgus savienojumus — piemēram, svina jodīdu.
Trīs galvenās lietas, ko alķīmiķi vēlējās atklāt, bija:
Kvintesence
Destilējot dažādus šķīdumus un uzlējumus, viduslaiku alķīmiķi cerēja galu galā iegūt visu vielu pamatu un tātad Dzīvības eliksīru tiešā veidā. Viņi to nosauca par "Kvintesenci" ( – "piektā"; essentia – "esence, būtība"). Šis vārds atspoguļo seno civilizāciju ticējumu, ka pasaule ir veidota no četriem elementiem – zemes, ūdens, gaisa un uguns. Tad kādā brīdī radās doma, ka visu šo elementu pamatā ir vēl kāds noslēpumains, acij neredzams pamatelements – piektais elements jeb kvintesence.
Filozofu akmens
Filozofu akmens ir kaut kas tāds, ko iegūstot savā īpašumā, var padarīt cilvēku viedu vai arī kādu procesu efektīvu. Alķīmiķi domāja, ka mazāk vērtīgi metāli dabiski ļoti lēnām attīrās un kļūst cēli, pārvēršas dārgmetālos. Taču filozofu akmens šo procesu var paātrināt. Filozofu akmeni uzskatīja par ļoti konkrētu vielu, ko var saberzt piestā un pievienot metālu pārvēršanas reakcijās. Ir alķīmiķu teksti, kuri pat sniedz receptes, kā šo Filozofu akmeni iegūt, vienīgi jāatceras, ka šo tekstu nevajadzētu mēģināt saprast burtiski un cerībā iegūt filozofu akmeni steigties recepti realizēt. Alķīmiķi savus tekstus sargāja no svešām acīm un pierakstīja šifrētā, simboliskā veidā.
Alķīmija Latvijā
Viens no 18. gadsimta alķīmisko uzskatu pētniekiem bija Jelgavas Pētera akadēmijas dabaszinātņu profesors, mineralogs Johans Jakobs Ferbers (1743—1790), kas 1780. gadā Pēterburgā latīniski publicēja savu traktātu "Minerālvielu savstarpējās pārvēršanās hipotēzes pārbaude" (la). Profesors Ferbers noraidīja hipotēzi, ka visi minerāli cēlušies no kādas pirmskābes, bet pieļāva, ka dabā ļoti lēni tomēr notiek minerālu pārvērtības.
Arī Sēlpils un Sunākstes luterāņu mācītājs un apgaismotājs Gothards Frīdrihs Stenders (Vecais Stenders, 1714-1796) Sēlijā nodarbojās ar garīgo alķīmiju, ko 80 gadu vecumā aprakstīja savā traktātā "Maģijas atslēga. Slepenais dabas viedums no Gudrības akmens, vēsturiski, fiziski un praktiski apgaismots, ko papildina skaidrojošs leksikons un pielikums". (de).
Brūss Viliss
Volters Brūss Viliss (Walter Bruce Willis; dzimis Idārā-Oberšteinā, VFR) ir bijušais amerikāņu aktieris, kinoproducents un dziedātājs.
Biogrāfija
1977. gadā Viliss devās uz Ņujorku, kur arī uzsāka savu karjeru. Par pirmajiem Vilisa panākumiem kļuva Sema Šeparda Brodvejas uzvedums "Muļķītis mīlestībai" (Fool for Love), kur sākumā viņš dublēja galvenās lomas izpildītāju. No 1980. gada Viliss filmējās televīzijas filmās. Uz lielajiem ekrāniem debitēja Bleika Edvardsa komēdijā "Aklais randiņš" (Blind Date, 1987), kurā viņš spēlēja kopā ar Kimu Beisingeri. Nākamā filma bija "Cietais rieksts" (1988). Par galvenās lomas, policista Džona Makleina, atveidošanu aktieris saņēma 5 miljonu lielu honorāru, kas tajā laikā bija liela summa. Šo lomu Viliss tēloja arī filmas turpinājumos — filmu sērijā "Cietais rieksts", kas guva lielus komerciālus panākumus.
Par lomu TV seriālā "Mēnessgaisma, detektīvu aģentūra" (Moonlighting, 1985—1989) Viliss trīs reizes nominēts Zelta globusa balvai, no kurām vienu reizi balvu ieguva (1987). Vēl viena Zelta globusa nominācija Vilisam ir par lomu filmā In Country (1989). Ieguvis arī divas Emmy balvas — par lomu "Mēnessgaisma, detektīvu aģentūra" un kā viesaktieris TV seriālā "Draugi".
Viliss tēlojis lomas arī tādās pazīstamās filmās kā "Pēdējais skauts" (The Last Boy Scout, 1991), "Nakts krāsa" (Color of Night, 1994), "Lubene" (1994), Nobody's Fool (1994), "12 pērtiķi" (1995), "Piektais elements" (1997), "Šakālis" (The Jackal, 1997) "Armagedons" (1998), "Sestais prāts" (1999), "Neievainojamais" (Unbreakable, 2000), "Visi deviņi jardi" (2000), "Grēku pilsēta" (2005), "Slevina laimīgais skaitlis" (2006), "RED aģenti: atvaļināti un sevišķi bīstami" (2010), "Neiznīcināmie 2" (2012), "Mēness lēkta karaļvalsts" (2012), "RED aģenti 2" (2013), "Grēku pilsēta: Liktenīgā sieviete" (2014).
Brūss Viliss 1987. gadā apprecējās ar aktrisi Demiju Moru. Būdami precējušies, slavenību pāris 1991. gadā kopā ir piedalījušies filmā "Mirstīgās domas" (Mortal Thoughts). Vilisam un Morai ir trīs meitas: Rumera, Skauta un Talula Bella. Pēc 10 kopdzīves gadiem, 1998. gadā viņi paziņoja par laulības šķiršanu. Oficiāli laulību šķīra 2000. gadā.
Viliss ir saņēmis dažādus apbalvojumus un publiski ir paudis savu atbalstu ASV Gaisa spēkiem.
Priekules novads
Priekules novads bija pašvaldība Kurzemes dienvidos, kurā 2009. gadā apvienota bijušā Liepājas rajona Priekules pilsēta un pieci pagasti: Bunkas pagasts, Virgas pagasts, Gramzdas pagasts, Kalētu pagasts un Priekules pagasts.
2021. gadā Priekules novadu iekļāva Dienvidkurzemes novadā.
Ievērojami novadnieki
Priekules novadā dzimuši:
Ernests Birznieks-Upītis
Ernests Birznieks-Upītis (īstajā vārdā Ernests Birznieks; — ) bija latviešu rakstnieks, tulkotājs, izdevējs un bibliotekārs. Latvijas PSR Tautas rakstnieks (1947).
Biogrāfija
Dzimis Dzirciema pagasta (šodien Zentenes pagasts) "Biseniekos" rentes saimnieka ģimenē. 1874. gadā viņš zaudēja tēvu. No 1880. līdz 1886. gadam mācījās Dzirciema pagasta skolā. No 1887. līdz 1889. gadam turpināja mācības Tukuma pilsētas skolā. Pēc tam pašmācības ceļā sagatavojās skolotāju eksāmeniem, kurus sekmīgi nokārtojis, ieguva skolotāja tiesības. 1889. gadā viņš atgriezās dzimtajā Dzirciemā, kur strādāja par mājskolotāju Dzirciema muižā un vēlāk mežziņa ģimenē. 1891. gadā "Baltijas Vēstnesī" tika iespiests viņa pirmais darbs "Māte", kā arī Ivana Krilova fabulas "Zoss" tulkojums. 1892. gadā sarakstīja stāstu "Zaldāta līgava".
1893. gadā mežzinis, pie kura Birznieks-Upītis strādāja, devās uz Kaukāzu un viņš sekoja līdzi. Tur rakstnieks dzīvoja līdz 1921. gadam. Aizgājis no mājskolotāja darba, viņš vēlāk strādāja par bibliotēkas vadītāju un vēlāk par naftas uzņēmuma ierēdni. 1900. gadā iznāca Birznieka-Upīša pirmā stāstu grāmata "Upīša stāsti", kura nodrošināja autoram popularitāti. 1908. gadā Ernests Birznieks-Upītis izveidoja grāmatu izdevniecību "Dzirciemnieki". Tā nodarbojās ar latviešu oriģināldarbu un ārzemju autoru tulkojumu izdošanu. Kopumā līdz 1921. gadam tajā iznāca 67 grāmatas, starp kurām bija arī paša Birznieka-Upīša darbi.
1912. un 1913. gadā tika izdotas vēl divas Birznieka-Upīša grāmatas — "No rīta" un "Pret vakaru". 1914. gadā atsevišķi iznāca viņa "Pelēkā akmens stāsti". 1922. gadā Ernests Birznieks-Upītis atgriezās Latvijā. Tajā pašā gadā viņš uzsāka izdot laikrakstu "Vārds". Strādāja arī žurnālos "Domas", "Varavīksne", "Jaunības Tekas", "Mazās Jaunības tekas". 1924. gadā iznāca viņa Kaukāza stāstu cikls "Kaukāza kalnos", bet 1927. gadā "Kaukāza stāsti", kas iznāca divās daļās. No 1922. līdz 1924. gadam iznāca "Pastariņa triloģija" un "Nīnas pasaciņas", ar ko viņš uzsāka savu darbību bērnu literatūrā. No 1927. līdz 1934. gadam viņš bija Rīgas pilsētas Bibliotēku centrāles vadītājs.
Šajā laikā tapa tādi darbi kā "Pasakas un stāsti" (1946), "Mūsu sēta" (1946), "Par gudro vārnu un ļauno sesku" (1949), "Mazmeita Dace" (1946), "Kustīgais Jānītis" (1957) un citi. Pēc kara tapa arī Birznieka-Upīša atmiņas par Raini, Andreju Upīti, Leonu Paegli, Sudrabu Edžu. Nodarbojies arī ar austriešu, franču, vācu, šveiciešu, ķīniešu, arābu un afrikāņu pasaku tulkošanu. 1947. gadā viņam piešķīra Latvijas PSR Tautas rakstnieka nosaukumu.
1960. gada 30. decembrī miris Rīgā. Zemes klēpī guldīts Lielupes kapos. Rakstnieka dzimtajās mājās Tukuma rajona Zentenes pagasta "Biseniekos" 1967. gadā tika atklāts viņam veltīts Pastariņa muzejs. Viņa vārdā nosaukta Tukuma E. Birznieka-Upīša 1. pamatskola.
Kapitālisms
Lielākajai daļai mūsdienu valstu ir kontrole pār atsevišķām sfērām, tādēļ tādu sistēmu var saukt par "jaukto ekonomiku". Ir cilvēki, kas uzskata, ka kapitālisms ir atbalstāms, bet ir arī daļa cilvēku, kas uzskata, ka kapitālisms nav valstī vēlams, jo pēc viņu domām tie, kam ir kapitāls, var nopelnīt vairāk nekā tie, kam kapitāla nav.
Spals
Roktura poga
Roktura poga ir pretsvars, kas novietota roktura galā. Šajās roktura pogās var būt arī inkrustētas dažādas dārglietas un pat kauli, taču tas ir biežāk novērojams rituālajiem ieročiem.
Svina acetāts
Svina acetāts (svina(II) acetāts, Pb(CH3COO)2) ir salda, indīga, balta, kristāliska viela, kas labi šķīst ūdenī. Svina acetāts šķīst arī glicerīnā un etiķskābē. Parasti tas kristalizējas trihidrāta formā (ar 3 ūdens molekulām). Saldās garšas dēļ svina acetātu dēvē arī par svina cukuru. Svina acetātu lieto par citu svina savienojumu izejvielu. Svina acetātu iegūst, svina(II) oksīdam (PbO) reaģējot ar etiķskābi.
Aigars Kalvītis
Aigars Kalvītis (dzimis Rīgā) ir Latvijas uzņēmējs un bijušais politiķis, Latvijas Ministru prezidents (2004—2007) un vairāku Saeimas sasaukumu deputāts. Pārstāvēja Tautas partiju. Pēc politiķa karjeras beigām — sporta funkcionārs, hokeja kluba Rīgas "Dinamo" valdes priekšsēdētājs un līdzīpašnieks. Kopš 2015. gada augusta — AS “Latvijas Gāze” valdes priekšsēdētājs.
Biogrāfija
1984. gadā A. Kalvītis pabeidza Rīgas 41. vidusskolu, 1992. gadā beidza Latvijas Lauksaimniecības universitāti ar bakalaura grādu ekonomikā, 1995. gadā ieguva ekonomikas zinātņu maģistra grādu, tai pašā gadā stažējies Viskonsinas universitātē. No 1992. līdz 1998. gadam nodarbojās ar lauksaimniecības biznesu.
Politiskā darbība
1997. gadā A. Kalvītis bija viens no Tautas partijas dibinātājiem un 1998. gadā tika ievēlēts 7. Saeimā. No 1999. līdz 2000. gadam viņš bija zemkopības ministrs Andra Šķēles valdībā, bet no 2000. līdz 2002. gadam — ekonomikas ministrs Andra Bērziņa valdībā. 2002. gadā ievēlēts 8. Saeimā, kur kļuva par Tautas partijas frakcijas vadītāju.
2004. gada 2. decembrī A. Kalvītis kļuva par Latvijas Ministru prezidentu. Vadīja koalīcijas valdību, kurā ietilpa viņa pārstāvētā Tautas partija, kā arī Zaļo un Zemnieku savienība un Latvijas Pirmā partija. Līdz 2006. gada aprīlim valdībā ietilpa arī "Jaunais laiks"; pēc tā aiziešanas no koalīcijas A. Kalvīša mazākuma valdība turpināja darbu ar "Saskaņas Centra", kā arī neatkarīgo deputātu Jāņa Jurkāna un Ērika Jēkabsona atbalstu.
2006. gada rudenī 9. Saeimas vēlēšanās Tautas partija uzvarēja, un A. Kalvītis saņēma visvairāk individuālo "plusiņu" no visiem deputātu kandidātiem. Pēc Saeimas vēlēšanām Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga atkārtoti izvirzīja A. Kalvīti Ministru prezidenta amatam, līdz ar to viņš kļuva par pirmo Latvijas premjerministru, kurš savu amatu saglabāja arī pēc Saeimas vēlēšanām. Šai pašā gadā A. Kalvītis pārņēma no Ata Slaktera arī Tautas partijas priekšsēdētāja amatu (to ieņēma līdz 2008. gadam).
Tomēr 2007. gadā augstā inflācija un vairāki skandāli, jo īpaši KNAB vadītāja Alekseja Loskutova atstādināšana, izraisīja sabiedrības neapmierinātību ar A. Kalvīša otro valdību kas sasniedza kulmināciju ar plašām protesta akcijām rudenī. Premjerministra nepopularitāte bija tik augsta, ka raksti par viņu sāka parādīties starp populārākajim rezultātiem interneta meklētājprogramās meklējot "cūka". notika balsojums par neuzticības izteikšanu A. Kalvītim, tomēr viņam par labu nobalsoja 57 deputāti, līdz ar to valdība darbu turpināja.
A. Kalvītis tomēr paziņoja par atkāpšanos un 5. decembrī Valsts prezidentam Valdim Zatleram un Saeimas priekšsēdētājam Gundaram Daudzem iesniedza oficiālu paziņojumu par valdības atkāpšanos, trīs gadus un trīs dienas pēc stāšanās premjerministra amatā. Pēc atkāpšanās no premjera amata A. Kalvītis atjaunoja Saeimas deputāta mandātu un darbojās Nacionālās drošības komisijā un Tautsaimniecības komisijā. 2009. gadā A. Kalvītis paziņoja par Saeimas deputāta mandāta nolikšanu un aiziešanu no politikas.
Sporta funkcionārs
A. Kalvītis bija aktīvs hokeja līdzjutējs arī laikā, kad nodarbojās ar politiku. Pēc politiķa karjeras beigām kļuvis par sporta funkcionāru, kopš 2010. gada ir hokeja kluba Rīgas "Dinamo" valdes priekšsēdētājs (viņš ir arī kluba līdzīpašnieks). 2016. gada oktobrī kļuvis par Latvijas hokeja federācijas prezidentu.
Darbība pēc politiķa karjeras
2015. gada augustā A. Kalvīti apstiprināja AS “Latvijas Gāze” valdes priekšsēdētāja amatā, nomainot Adrianu Dāvi.
Pensija
Pensija (la — ‘izmaksa’) ir finansiāls nodrošinājums situācijai, kad indivīda darba spējas zudušas (vecums, invaliditāte), saglabājot līdzšinējam dzīves līmenim tuvu komforta līmeni. Veidojas no indivīda iemaksām dzīves laikā, vai valsts piešķirtas pensijas par īpašiem nopelniem.
Indivīda pensijas kapitāls tiek uzkrāts tā dzīves laikā, no veiktajām sociālā nodokļa iemaksām, t.i. valsts visa darba mūža garumā no personas iekasē sociālo nodokli (šobrīd 35% no katras mēnešalgas: Darba ņēmējs šobrīd maksā 11% no savas algas, bet darba devējs no izmaksājamās algas — 24%, t.i. kopā — 35%), apdrošinoties, lai vecuma vai darba spēju zuduma dēļ personai būtu uzturlīdzekļi un nekristos tās līdzšinējā dzīves kvalitāte. No iemaksu lieluma atkarīgs ir pensijas lielums, t.i., personas sociālie maksājumi ir viņa īpašums, ko tas uztic valstij glabāšanā un izmaksāšanā, sasniedzot vecumu vai zaudējot darbaspējas ātrāk. Šādu skaidrojumu dod LR Satversmes tiesas priekšsēdētājs Gunārs Kūtris, ka pēc visiem, tajā skaitā Eiropas cilvēktiesību standartiem, "personas pensija ir tās darba mūžā radītais īpašums un uz to ir nelokāmas īpašumtiesības".
Pensiju sistēmas izveidošanās vēsture
Personai piešķirts finansiāls nodrošinājums vecumdienās vai sakropļojuma gadījumā, kad indivīda darba spējas zudušas, nav nekas jauns un ir zināms visās civilizācijās — vienalga, vai tas bija senajā Ķīnā, Romas republikā vai faraonu Ēģiptē, — pamatā tas bija kā benefīcijs personai par uzticīgu kalpošanu. Taču visumā indivīdu darbaspēju zuduma gadījumā uzturēja dzimta vai kopiena, pie kuras tas piederēja.
Kaut kas līdzīgs mūsdienu pensiju fondiem, kur indivīds var uzkrāt sev uzturlīdzekļus darbaspēju zuduma gadījumam (slimība, vecums), gan daudz vienkāršotākā veidā parādījās jau viduslaikos Rietumeiropā, kad amatnieku cunftes un tirgoņu biedrības sāka veidot pašpalīdzības „lādes“ (kases), kurās to locekļi ik gadu iemaksāja zināmu summu, savukārt no uzkrātā kapitāla tika apmaksātas locekļu bēres, ārstēšanās izdevumi un, ar laiku, uzturlīdzekļi darba spējas zaudējušajiem biedriem vai to bez apgādnieka palikušajiem bērniem un atraitnēm (cunftu statūtos vispārpieņemta bija prasība sniegt palīdzību grūtībās nonākušajiem amata biedriem un uzkrāt tam līdzekļus). Taču kopumā atbildību par nabadzīgajiem, invalīdiem un veciem cilvēkiem uzturēja ģimene, baznīca vai atsevišķi pagasti.
Pakāpeniski šāda tipa savstarpējās apdrošināšanas un palīdzības biedrības kļuva aizvien izplatītākas, līdz 17.—18. gadsimtā, zemniecībai iegūstot personisko brīvību, pamazām izplatījās arī ārpus pilsētām. Daudzviet valsts vara šīs tendences uztvēra ar atvieglojuma sajūtu un ar likuma spēku veicināja iedzīvotāju pašpalīdzību, tādā veidā cerot mazināt ubagu u.c. deklasēto lumpenu slogu, piemēram, lauku pagastos no iedzīvotājiem sāka iekasēt nodokli, lai ierīkotu un uzturētu t.s. nabagmājas, kurās bez apgādniekiem un uzturlīdzekļiem palikušajiem pagasta iedzīvotājiem (kādi bija liela daļa bezzemnieku) bija nodrošināta pajumte un iztikšanas minimums.
Sevišķi rosīgi savstarpējās palīdzības biedrības sākušas dibināties 19. gadsimta pirmajā pusē rūpnīcu strādnieku vidē, izplatoties sociālās solidaritātes idejām, šādā pašapdrošināšanā iesaistoties aizvien lielākam ļaužu skaitam un ievērojami pieaugot apgrozāmajām summām. Rūpniecības attīstība palielināja risku saslimt, gūt traumas, mazināja ģimenes locekļu skaitu (ja zemniekiem jo vairāk bērnu, jo vairāk darbaroku, tad pilsētniekam, kas tik tikko velk no algas līdz algai, bērns ir nevis palīgs, bet lieks ēdājs mājās). Tajā pašā laikā industrializācija nodrošināja ekonomisko pamatu sociālajām reformām. Sāka veidoties pašpalīdzības kases tieši šādam nolūkam, arī bankas ieinteresējās par jauno tirgu, iesaistoties pirmo "pensiju fondu" (kas pēc savas uzbūves un darbības visai atšķīrās no mūsdienu šāda veida institūcijām) veidošanā.
Attīstība norisa divos virzienos, ko nosacīti varētu dēvēt par "anglosakšu" un "vācu" pensiju sistēmām (20. gadsimta otrajā pusē abas sistēmas pakāpeniski tuvinājās, tomēr saglabājot pamatatšķirības). T.s. vācu sistēma bija orientēta uz to, ka persona saglabā sociālo statusu un dzīves līmeni arī pēc darbaspēju zaudēšanas vecuma dēļ, savukārt anglosakšu sistēma — nabadzības ierobežošanu:
Sociālās apdrošināšanas pamatideja ir sociālās apdrošināšanas risku atbildības sadalīšana starp darba devējiem, darba ņēmējiem un valsti — veicot iemaksu valsts sociālās apdrošināšanas fondā no savas darba algas noteiktas daļas, maksātājam ienākuma zaudējuma gadījumā ir tiesības saņemt noteikta apmēra uzturlīdzekļus, — bet valstij uzņemoties šīs sistēmas garanta lomu. Būtiska sociālās apdrošināšanas īpatnība bija ienākumu pārdalīšana ar solidāras aprūpības starpniecību par labu mazāk nodrošinātajiem dalībniekiem. Šajā gadījumā sociālā aizsardzība un izlīdzināšana tika sasniegta, pateicoties tam, ka cilvēki ar lielāku sociālā riska pakāpi netika izslēgti, bet, tieši pretēji, tika apdrošināti, neatkarīgi no viņu ienākuma līmeņa: valsts uzņēmās maksāt, vēl pirms persona uzkrājusi nepieciešamo kapitālu, ja rodas vajadzība, taču nevis no budžeta, bet no šī brīža iemaksām, t.i. pašreizējie strādājošie maksā pensijas pensionāriem, bet nākamā paaudze – šodienas maksātājiem. Līdz ar to neizmaksātās pensijas ieplūda valsts budžetā, bet izmaksātās nāca no strādājošo kabatas. Finansiāli valsts ieguva, bet arī pensiju saņēmēji, kuru skaits bija visai niecīgs, jutās apmierināti.
Jaunā sistēma valstij bija daudz izdevīgāka, jo indivīdi visu mūžu maksā nodokli, šo naudu var laist apgrozībā, pensionēšanās vecumu nemaz tik daudzi nesasniedz (attiecīgi, visu mūžu papildus maksātais paliek valstij, nevis mantiniekiem), un arī sasniegušie pārāk ilgi nedzīvo. Vienīgais netīkamais traucēklis bija kreisie (sociāldemokrāti u.tml.), kas laika gaitā pieņēmās spēkā un pamazām panāca, ka sistēmā tiek iekļauti ne tikai valsts ierēdņi, bet arī privātajā sektorā strādājošie, no kuriem liela daļa nav maksāt spējīgi, nemaz nerunājot par vecuma pabalstu tiem, kas nekādus nodokļus nav maksājuši. Taču šādas pārmērības ieviesās salīdzinoši vēlu, 20. gadsimta otrās puses straujā ekonomiskā uzplaukuma laikā, kad visiem šķita — tas nebeigsies. 20.—21. gadsimtu mijā attīstītajās Rietumu valstīs pensija ir vidēji 65—75% no vidējās algas. Mūsdienās sociālās apdrošināšanas pakalpojumi ir ieguvuši tādu attīstības pakāpi, ka tie jau ir pieskaitāmi pie pilsoņu pamattiesībām.
Pensiju likumdošana
Pensiju likumdošana aizsākās Lielās Franču revolūcijas laikā, kad Francijas Nacionālā sapulce 1790. gada 22. augustā izsludināja pensiju likumu, kas paredzēja, ka nācijas pienākums ir atlīdzināt pilsoņa darbu sabiedrības labā, ievērojot pakalpojumu svarīgumu un ilgumu un, ka pensijas tiesības bauda visu sabiedrisko nozaru darbinieki, ja vien veiktajam darbam bijusi vispārēja sabiedriska nozīme. Likuma realizācija prasīja pārāk lielus naudas līdzekļus, tāpēc pēc laika pensiju izmaksas tika pārtrauktas. No XIX gs. gandrīz visas industriāli attīstītās Eiropas valstis sāka nodrošināt valsts ierēdņu vecumdienas, uzskatot pensiju par algas turpinājumu. XIX gs. beigās pakāpeniski sāka ieviest likumus par obligāto valsts apdrošināšanu invaliditātes, nāves, darbaspēju zuduma un vecuma (t.i. pensiju) apdrošināšanu privātajā sektorā.
Pensiju likumdošana Latvijā
Latvijas Republikā 1920. gada 26. janvārī pieņēma likumu "Par pensiju izsniegšanu karavīru ģimenēm", kas attiecās uz Latvijas Bruņoto spēku kritušo vai mirušo karavīru ģimenēm. 1922. gada 13. janvārī Ministru kabinets izdeva noteikumus "Par karavīru un valsts ierēdņu un kalpotāju pensijām", kas paredzēja pensiju piešķiršanas ārtību valsts civilā un militārā dienesta kalpotājiem, kā arī ministriem, sūtņiem un tiesnešiem. Pensijas piešķīra, ja kopējais darba stāžs sasniedza 20 gadus. 1931. gada augustā pieņēma likumu "Par pensijām", kas papildus paredzēja pensijas valsts iestāžu darbiniekiem un privātskolotājiem, kuri bija nostrādājuši 25 gadus amatos, kas deva tiesības uz pensiju un bija sasnieguši 55 gadu vecumu. T.i. līdz 1940. gadam valsts garantētās vecuma pensijas attiecās tikai uz valsts ierēdņiem un tiem pielīdzināmām personām (tātad visai mazu iedzīvotāju daļu).
LPSR laikā 1956. gada 14. jūlijā ar likumu "Par valsts pensijām" tika ieviesti vienoti kritēriji pensiju piešķiršanā un aprēķināšanā. Tika ieviesta vispārēja valsts garantētu pensiju sistēma (pensiju uzkrājumu veidoja no iedzīvotāju obligātajām iemaksām sociālās apdrošināšanas fonā), kā arī vecuma pensija (uz kolhozniekiem, kas skaitījās privātā sektorā strādājošie, pensiju likumu attiecināja ar 1964. gadā PSRS AP pieņemto likumu "Par pensijām un pabalstiem", kas stājās spēkā 01.01.1965.), un pensijas lielums atbilda pusei no pēdējo divu vai vienalga kuru piecu darba gadu vidējās mēneša algas (pensiju „griesti“ bija 120 rubļi, t.i. 3/4 no vidējās algas). Pensionēšanās vecums vīriešiem bija 60, bet sievietēm – 55 gadi (ar, attiecīgi, 25 un 20 darba gadu stāžu). Ieviešot šo sistēmu, pensiju sāka saņemt visi attiecīgo vecumu sasniegušie, kas, protams, sava darba mūža laikā nekādus sociālos maksājumus šim nolūkam netika veikuši, nekādu līdzekļu uzkrāts nebija un pensijas sāka maksāt no valsts budžeta. Demogrāfiskā situācija PSRS bija ļoti laba, gados jaunās Vidusāzijas republikas ļoti labi deva ienākumus, un „vecajās” republikās kā Igaunijas PSR, Lietuvas PSR un Latvijas PSR no tiem varēja maksāt pensijas.
1991. gadā atjaunotās Latvijas Republikas pirmais pensiju likums tapa 1991. gada novembrī I.Godmaņa valdības kabinetos — neraugoties uz mainījušos situāciju, vēl tika saglabāta padomju sistēma, kas tika vēl pastiprināta ar priekšrocībām, taču viens kāzuss: nauda no PSRS kases pensiju maksāšanai tā vairs neienāca. PSRS laikā sagatavoto pensiju likumu modificēja, padarīja divas reizes dārgāku un, iespējams, divas reizes taisnīgāku pret cilvēkiem, bet nemainīja principus. Likums nekādi nemotivēja cilvēkus ilgtermiņā piedalīties savas pensijas uzkrājumu veidošanā, bet faktiski cilvēkus motivēja 4-5 gadus pirms pensijas kaut kur strādāt vai ielikt darba grāmatiņu, lai kaut kur strādā ar lielu algu, lai beigās sanāk liela pensija. Sistēma bija ļoti dārga un tad sabruka, — viss tika finansēts no budžeta, bet budžeta kā tāda nebija. 1993. gadā labklājības ministrs Jānis Ritenis mēģināja pavērst bijušās padomju republikas labklājības funkcionāru un jauno politiķu domas no sociālās nodrošināšanas, kas tikai ņem un ņem naudu no valsts budžeta, uz sociālās apdrošināšanas sistēmas izveidi, taču neveiksmīgi.
Jauna pensiju likuma izstrādē mehāniski tika paņemts šis tas no Vācijas pensiju sistēmas, šis tas nokopēts no Zviedrijas, no vēl kāda — uz papīra, tabulās izskatījās lieliski, — un 1994. gada sākumā Labklājības ministrija publiskoja tās izstrādāto sociālās reformas modeli, kuras būtība bija – dažādos fondos iemaksas (gan obligātas, gan brīvprātīgas) veiks gan darba devēji, gan ņēmēji, un uzkrājumus vajadzēs veikt arī strādājošajam, rezultātā radot trīspakāpju sociālā nodrošinājuma sistēmu. 1995. gada sākumā valdība paziņoja par plānu paaugstināt pensijas vecumu. 2. novembrī beidzot tika pieņemts likums Par valsts pensijām, skaidri nosakot, ka valsts vecuma pensijas apmērs būs tieši atkarīgs no mūža laikā iemaksātā sociālā nodokļa kopsummas un arī darba stāža. Šai gadījumā valsts pildīja tikai pilda bankas funkcijas, uzkrājot personas iemaksas depozītā, un garantēja, ka persona saņems atpakaļ, zaudējot darbaspējas. Tikai, atšķirībā no bankas, valsts nemaksā noguldītājam procentus par iespēju apgrozīt un izmantot šos līdzekļus daudzus gadu desmitus, pie tam sociālā nodokļa maksātājs mūža nogalē pensijas veidā saņem atpakaļ ievērojami mazāku summu, nekā savas dzīves laikā uzticējis valstij, tās garantētās vecuma pensijas nodrošināšanai.
Ja 1995. gadā sociālās apdrošināšanas budžetam bija līdzekļu pārpalikums un 1997. gada beigās uzkrātā budžeta rezerve sasniedza 28 milj. latu, tad 1998. gadā veiktie grozījumi likumā „Par valsts pensijām” (kas nodrošināja vidējās pensijas pieaugumu) un vienlaikus Krievijas banku krīzes radītās sekas Latvijas tautsaimniecībā atstāja būtisku ietekmi uz sociālās apdrošināšanas budžetu — budžeta ieņēmumi un uzkrātā rezerve bija nepietiekama izdevumu segšanai. Laika periodā no 1998.-2001. gadam sociālās apdrošināšanas budžets bija ar kārtējā gada deficītu un, lai nodrošinātu sociālās apdrošināšanas pakalpojumu izmaksu normatīvajos aktos paredzētajā apmērā un termiņos, 1999.-2002. gadā tika veikts aizņēmums no valsts pamatbudžeta (par aizdevuma izmantošanu laikā no 1999.-2007. gadam procentu maksājumos valsts budžetā tika nomaksāti 28,7 milj. latu). Saskaņā ar Likumu par budžetu un finanšu vadību Valsts kase katru gadu 31. decembrī slēdza visus valsts sociālā budžeta līdzekļu kontus, kurus atvēra nākamajā saimnieciskajā gadā, ieskaitot tajos visus atlikumus no iepriekšējā gada. Līdz ar to sociālās apdrošināšanas budžetā ieskaitīto iemaksu pārpalikums, kas veidojas demogrāfiski labvēlīgos gados, tiek uzkrāts sociālās apdrošināšanas budžeta kontā. Saskaņā ar Likumu par budžetu un finanšu vadību gan valsts pamatbudžeta, gan speciālā budžeta līdzekļi glabājas kontos tikai Valsts kasē.
2001. gadā Latvijā tika ieviesta trīs līmeņu pensiju sistēma, kas sevī ietver valsts obligāto nefondēto pensiju shēmu (1. līmenis), valsts fondēto pensiju shēmu (2. līmenis) un privāto brīvprātīgo pensiju shēmu (3. līmenis). 1. līmenī ir iesaistīti visi sociālās apdrošināšanas iemaksu veicēji: strādājošie, kas veic sociālā nodokļa iemaksu, tādējādi uzkrājot kapitālu, no kā daļa veidos pensiju, sasniedzot vecumu, kad indivīda darba spējas ievērojami samazinājušās. Lai atvieglotu slogu valsts budžetam, nākamo pensionāru nākotnes vārdā tika ieviesta valsts fondēto pensiju shēma (t.s. 2. līmenis), kur daļa iesaistīto dalībnieku veiktās sociālās apdrošināšanas iemaksas tiek nodotas nevis valsts rīcībā, bet indivīda izvēlētā līdzekļu pārvaldītāja rīcībā, kas tās iegulda finanšu tirgū, gūstot peļņu un uzkrājot konkrētā iemaksu veicēja pensijas papildināšanai. Pilnībā atteikties piedalīties valsts pensiju sistēmā, lai veidotu individuālu brīvprātīgu uzkrājumu privātā pensiju fondā nav iespējams.
2003. gadā Eināra Repšes valdības valsts sekretāru sanāksmē tika izsludināta koncepcija, kurā zem "trūkumu novēršanas valsts pensiju politikā" bija paslēpts plāns atcelt ieplānoto fondēto pensiju sistēmai novirzāmo līdzekļu palielināšanu, kas nozīmē vēl lielāku sociālo iemaksu novirzīšanu citiem mērķiem. Pirms tam sociālais budžets bija nodalīts kā atsevišķs, kuram bija jābūt pilnīgi neatkarīgam, kurš stāvēja Valsts kasē un bija garantēts no valsts, bet no šī budžeta valsts nevarēja pagrābt — valsts varēja nākt pie sociālā budžeta un lūgt aizdevumu, ko sociālais budžets varēja aizdot uz procentiem. U.Osis min: "Starp Valsts kasi un VSAA 01.08.2008.g. tika noslēgta vienošanās par Valsts sociālās apdrošināšanas speciālo budžetu brīvo līdzekļu izvietošanu noguldījumos. It kā jau viss pareizi — naudai nav jāguļ kā zem matrača, bet jāapgrozās. Ir tikai viens bet, — ja valsts 2007.—2009. g. laikā par "noguldījumiem", kas īstenībā bija aizdevumi, jo tika izmantoti konkrētam mērķim — valsts pamatbudžeta deficīta segšanai, maksāja 6—7%, tad inflācija līguma darbības periodā svārstījās 9—17% robežās. Taču, tā kā tie pēc būtības bija nevis noguldījumi, bet aizdevumi, tad attiecīgajām procentu likmēm šajā periodā būtu bijis jābūt vismaz inflācijas tempa līmenī, kas aptuveni atbilda faktiskajām tā perioda vidējām svērtajām naudas tirgus likmēm. Pēc maniem provizoriskiem aprēķiniem, pensiju kapitāls, dēļ šīm neatbilstībām, ir zaudējis par labu valsts pamatbudžetam minētajā laika posmā vismaz ap 62 miljoniem latu." Valsts iedzīvotāju veiktās sociālās iemaksas savu pensiju veidošanai iekļāva budžetā, izlietojot citiem mērķiem.
2007. gadā tika pieņemts lēmums slēgt vienošanos ar Valsts kasi par daļas no speciālā budžeta līdzekļu uzkrājuma ieguldīšanu termiņnoguldījumā. Kopējā termiņnoguldījumu pamatsumma uz 2008. gada 1. augustu bija 820,6 milj. latu, un 2008. – 2009. gada laikā par dažādiem noguldījumu veidiem saņemtie procenti papildināja sociālās apdrošināšanas budžetu par aptuveni 80 milj. latu. Sociālās apdrošināšanas budžeta uzkrājums uz 2008. gada 1. augustu sasniedza 914,2 miljonu latu, kur valsts pensiju speciālā budžeta uzkrājums bija 679,5 miljoni latu.
Solidaritātes princips
2008. gadā sākoties ekonomiskajai krīzei un sabrūkot Latvijas ekonomikai, zuda līdzekļi esošo pensiju izmaksām (uz 10 strādājošiem bija 3 pensionāri). Un nu iestājies apburtais loks: jo lielāks bezdarbs (un mazāki sociālā budžeta ienākumi), jo grūtāk nodrošināt valsts pensijas un savilkt bilanci 1. līmeņa pensiju fondā, jo vairāk valsts piesavinās naudu no ilgtermiņa uzkrājumam paredzētajām 2. līmeņa iemaksām. Arī iespējas pašiem veidot uzkrājumus kļūst aizvien niecīgākas: jo mazāki iedzīvotāju ikmēneša ienākumi, jo mazāk iemaksu brīvprātīgajā 3. līmeņa pensiju fondā (kam valsts netiek klāt, lai atņemtu budžeta vajadzībām). Lai leģitimētu šo situāciju, kad līdzšinējās iemaksas iztērētas citām vajadzībām, un nu strādājošiem to jākompensē, tiek popularizēts viedoklis par "solidaritātes principu", ko ekonomists Uldis Meļķisis formulē šādi: "solidaritātes princips paredz visu sociāli aizsargāto personu savstarpēju palīdzību, kas saistīta ar līdzekļu pārdali starp dažādām sociālekonomiskām un demogrāfiskām iedzīvotāju grupām, izdalot trīs šī principa sastāvdaļas: 1) pirmā paredz sociālo solidaritāti apskatīt kā dažādu risku apvienošanu, veicot viena veida apdrošināšanas iemaksas; 2) otrais ir saistīts ar tā saucamo paaudžu līgumu jeb nepieciešamību pārdalīt ienākumus no darbspējīgiem jauniem cilvēkiem uz darbnespējīgiem veciem cilvēkiem; 3) treškārt, ienākumu pārdali starp bagātajām iedzīvotāju grupām uz salīdzinoši nabadzīgām iedzīvotāju grupām." T.i. pašreizējai strādātāju paaudzei jāmaksā pensijas pensionāriem, taču ne tāpēc, ka ļaudis būtu par to solidāri vienojušies, bet gan tāpēc, ka pašreizējo pensionāru savulaik maksāto un pensiju fondā uzkrāto valsts ir iztērējusi citiem mērķiem. Bez tam indivīda priekšlaicīgas nāves gadījumā (pensionēšanās vecums ir mazliet lielāks par vidējo dzīves ilgumu, t.i. 50% maksātāju to nesasniedz) personas iemaksātais nepaliek pensiju fondā, (mantiniekiem uz tiem nav tiesību) un arī šos līdzekļus valsts izlieto citām vajadzībām, kaut tieši ar tiem varētu lieliski paust "solidaritāti".
Melnā krāsa
Melnā krāsa jeb vienkārši melns ir ķermeņu krāsa, kura neatstaro gaismu. Melnas krāsas ķermeņi absorbē pilnīgi visas frekvences gaismu. RGB sistēmā melno krāsu pieraksta šādi: #000000. Melnā krāsa ir ahromatiska krāsa. Melnai krāsai nav gaišāku toņu. Tiklīdz tā kļūst gaišāka, tad tādu krāsu sauc par pelēko krāsu.
Inženierija
Inženierija piemēro zinātniskās un tehniskās zināšanas dažādu tehnisku problēmu risināšanai. Inženieri izmanto iztēli, spriešanu, vērtēšanu un pieredzi zinātnes, tehnoloģijas, matemātikas un pieredzes pielietošanai. Rezultāts var būt dizains, produkts, pakalpojums vai lietderīgas darbības ar kādu objektu vai procesu.
Metodes
Pats būtiskākais un unikālākais uzdevums, ko veic inženieris, ir noteikt, saprast un pielāgot ierobežojumus dizainam, lai sasniegtu veiksmīgu rezultātu. Parasti nav pietiekoši uzbūvēt tikai tehniski strādājošu produktu; tam ir arī jāatbilst tālākām prasībām. Ierobežojumi var būt tādi kā resursu pieejamība, fiziski vai tehniski limiti, elastība nākotnes modifikācijām un uzlabojumiem un citi faktori, kā prasība pēc izmaksas, ražošanas iespējām un apkalpošanas iespējām. Izprotot ierobežojumus, inženieris izsecina iespējas noteiktajos limitos.
Ilgtspējīga attīstība
Viens no pēdējā laika būtiskākajiem aspektiem inženierzinātnē ir atbildīgs dizains. To iedala trīs kategorijās: - Atbildība pret vidi - Sociālā atbildība - Ekonomiskā atbildība
Šo atbildību kopums veido ilgtspējīgumu.
Problēmu risināšana un meklēšana
Inženieri nodarbojas ne tikai ar problēmu risināšanu, bet arī ar problēmu meklēšanu.
Inženieri parasti cenšas paredzēt to, cik labi viņu izveidotais dizains darbosies pēc iecerētās specifikācijas. Piemēram, viņi izmanto: prototipus, mēroga modeļus, simulācijas, destruktīvos testus, nedestruktīvos testus un stresa testus. Testi nodrošina to, ka produkts darbosies kā paredzēts. Parasti inženieri iekļauj dizainā drošības faktoru, lai samazinātu risku neparedzētas kļūmes gadījumā. Tomēr jo lielāka drošība, jo lielāka arī iespējamība, ka dizains būs mazāk efektīvs.
Datora izmantošana
Kā jau visos modernajos zinātnes un tehnoloģiju projektos, datori un datorprogrammas iegūst arvien lielāku nozīmi. Skaitliskās metodes un simulācijas var palīdzēt precīzāk paredzēt dizaina veiktspēju daudz precīzāk nekā kādreiz izmantotā pietuvināšana. Izmantojot CAD (computer-aided design) datorprogrammu, inženieri var vieglāk veidot objekta dizaina zīmējumus un modeļus. Uz datora modelētiem dizainiem var pārbaudīt, vai tajos nav kļūdu, neradot dārgus un ilgi izgatavojamus prototipus. Dažas programmas, piemēram, CNC, spēj automātiski nolasīt rasējumus un izveidot detaļu. Datori arī palielina jau iepriekš izveidotu dizainu izmantošanu, dodot inženierim bibliotēku ar dažādām, iepriekš definētām detaļām, kuras ir gatavas izmantošanai inženiera dizainā. Pēdējā laikā sāk izmantot FEM (finite element method analysis) datorprogramma stresa, temperatūras, plūsmas, elektromagnētiskā lauka analīzei, kura ir ieguvusi ievērojamu nozīmi. Papildus ir arī dažādas datorprogrammas dinamisku sistēmu analīzei. Elektronikas inženieri izmanto dažādas elektrisko ķēžu datorprogrammas, kuras palīdz izgatavot elektriskās ķēdes, kuras veiktu savus uzdevumus, kad tās būtu izmantotas uz elektrisko ķēžu plāksnēm (printed circuit board- PCB) vai datorčipos.
Kultūras ietekme
Vēsturiski inženierija ir uzskatīta kā kaut kāds sauss un neinteresants lauks populārajā kultūrā. Tomēr tas tā nav bijis vienmēr. Piemēram, vairums Britu bērni 20. gadsimta 50. gados tika uzaudzināti ar saviļņojošiem stāstiem par “Uzvarētājiem inženieriem”, galvenokārt starp tiem bija Brunels, Stephensons, Telfors un citi tā laika inženieri. Zinātniskajā fantastikā inženieri ir bieži attēloti kā daudz zinoši un cienījami indivīdi, kuri izprot pārsteidzošās nākotnes tehnoloģijas, kuras tiek bieži attēlotas šajā žanrā. Inženieri ir bijuši bieži apsmieti vai arī ir cienīti viņu uzskatu un interešu dēļ. Iespējams, tādēļ, ka inženieri labi izprot lietu savstarpējo saistību, viņi bieži tiek iesaistīti politikā, lai “salabotu lietas” sabiedrības labā. Dažkārt, inženierus var atpazīt pēc “Dzels gredzena”- nerūsoša tērauda vai dzelzs gredzena, kurš tiek valkāts uz labās rokas mazā pirkstiņa. Šī tradīcija sākotnēji attīstījās Kanādā, kā lepnuma un pienākuma simbols pret inženiera profesiju. Dažus gadus vēlāk šī tradīcija attīstījās arī ASV. Inženieriem joprojām pietiek ar bakalaura grādu, lai iegūtu labu ienesīgu vietu, kura arī saņem sabiedrības cieņu. Šāds gadījums nav parasts starp citām profesijām.
Inženierija salīdzinājumā ar zinātni
Inženierija nodarbojas ar praktiskas problēmu dizainu risināšanu. Zinātnieks varētu prasīt, kāpēc rodas problēma un veikt pētījumus, lai atbildētu uz šo jautājumu un atbildēt uz jautājumu, iespējams, izveidojot matemātisku modeli pēc viņa novērojumiem. Bet inženieri vēlas zināt kā atrisināt problēmu un kā pielāgot iespējamo risinājumu. Citiem vārdiem, zinātnieks cenšas izskaidrot parādību, kamēr inženieris izmanto jebkādas esošās zināšanas, lai rastu atrisinājumu problēmai. Taču starp zinātni un inženieriju notiek arī pārklāšanās. Tas nav retums, kad zinātnieki tiek iesaistīti praktiskā viņu atklājumu izmantošanā, tādējādi kļūstot par inženieri. Zinātnieki var arī veikt pilnīgus inženierijas uzdevumus, kā, piemēram, eksperimentāla aparāta dizainēšana vai prototipa izveidošana. Un pretēji, tehnoloģijas attīstīšanas procesā tehnoloģiju inženieris var arī atklāt jaunas parādības, tādējādi uz laiku kļūstot par zinātnieku. Būtībā inženieris izmanto esošās zināšanas problēmas atrisināšanai.
Galvenie inženierijas virzieni
Aeroinženierijas, būvkonstrukciju projektēšana, arhitektūras inž., biomedicīnas, ķīmiskā inž., civilā inž., datorinženierija inž., elektriskā inž., vides inž., industriālā inž., materiālu inž., mehāniskā inž., naftas inž., datorprogrammu inž., sistēmu inž., dizaina inž.
Pāvels Burē
Pāvels Burē (ru, dzimis 1971. gada 31. martā, Maskavā, Krievijā) ir bijušais krievu hokejists, uzbrucējs. Karjeras laikā 13 sezonas aizvadījis pasaules spēcīgākajā hokeja līgā NHL, kur spēlēja trīs klubos — Vankūveras "Canucks", Floridas "Panthers" un Ņujorkas "Rangers", kopā aizvadot 702 spēles, gūstot 437 vārtus.
Viņa tēvs Vladimirs Burē kā peldētājs piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs, bet viņa jaunākais brālis Valērijs Burē arī bija hokejists.
Spēlētāja karjera
Krievijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1998. un 2002. gada Olimpiskajās spēlēs, 2002. gadā izcīnot bronzas medaļu.
Priekuļu novads
Priekuļu novads bija pašvaldība Vidzemes centrālajā daļā, Gaujas kreisajā krastā, kurā 2009. gadā tika apvienoti četri bijušā Cēsu rajona pagasti. Robežojās ar Cēsu, Pārgaujas, Kocēnu, Beverīnas, Smiltenes, Raunas un Vecpiebalgas novadiem. Novada centrs bija Priekuļi.
Ketrina Bigelova
Otra Bigelovas filma, kas tika izvirzīta uz Amerikas Kinoakadēmijas balvu vairākās nominācijas, bija "Slepenā operācija "30 pēc pusnakts"", tai skaitā nomināciju par gada labāko filmu. Filma saņēma balvu par labāko skaņas montāžu.
2010. gada aprīlī Ketrina Bigelova tika atzīta par vienu no 2010. gada ietekmīgākajiem cilvēkiem.
Toms Hikss
Tomass Oliss Hikss vecākais (en; dzimis 1946. gadā Dalasā, ASV) ir amerikāņu uzņēmējs. Pēc 2008. gada Forbes Magazine datiem Toma Hiksa īpašumi ir 1,3 miljardus ASV dolāru vērti.
Rakstība
Rakstība ir kādas valodas rakstisku sazināšanās līdzekļu kopums, kas ietver rakstu zīmju sistēmu un lietošanas metodi kopā ar galvenajiem principiem valodas formu fiksēšanai. Rakstību veido alfabēts, grafika un ortogrāfija.
Kādas valodas lietotā rakstība un pārmaiņas tajā var būt vēsturiski izveidojušās vai arī noteiktas ar reformām. Rakstības tiek gan pārveidotas, lai atspoguļotu izmaiņas runātajā valodā, gan arī atspoguļo senāku valodas stāvokli, kas rada sarežģītas attiecības starp runāto un rakstīto valodu.
Latviešu valodas rakstība sākta veidot 16. gadsimtā uz viduslejasvācu rakstības pamata, lietojot latīņu alfabētu (rokrakstā antikvu, iespieddarbos — gotiku). Vēlākos gados, pilnveidojoties latviešu literārajai valodai, tā vairākkārt reformēta.
Rakstības izcelšanās
Pirmā zināmā rakstība pasaulē ir šumeru rakstība, kuru vēlāk lietojušas visas Senās Divupes tautas. Tā radās ap 3500. gadu p.m.ē. no piktogrammām — dažādu lietu un parādību vienkāršotiem zīmējumiem, kas attīstoties kļuva par logogrammā — stilizētiem zīmējumiem, kas apzīmē vārdu vai morfēmu.
Rakstības izveidošanās pamatā bija praktiska nepieciešamība. Senās Divupes, tāpat kā citu upju ieleju civilizāciju saimnieciskās sistēmas pamatā bija lauksaimniecība. Tā balstījās uz sarežģītu kanālu sistēmu, kuras pareiza darbība prasīja lielu cilvēku masu kopīgu darbu, tātad arī precīzu centralizētu plānošanu un regulēšanu. Tas savukārt radīja nepieciešamību pēc pastāvīgas administrācijas. Lai administrācija varētu pildīt savus pienākumus, bija nepieciešama rakstība, kas Senajā Divupē pirmo rakstīto dokumentu veidā parādījās vēl 3. gadu tūkstotī p.m.ē. Tas bija vēl viens cilvēces attīstībā nenovērtējams jaunievedums, ko varētu uzskatīt arī par tehnoloģiju, kura izmantošanā zināšanu uzkrāšana, to izplatīšana tālāk sabiedrībā un nodošana nākamajām paaudzēm kļuva par vairāk vai mazāk organizētu un stabilu sistēmu.
No šumeriem rakstības koncepciju visai drīz pārņēma Senā Ēģipte, Persija, Sīrija. Tiesa, ap 3400. gadu p.m.ē. ēģiptieši patstāvīgi izveidoja savu atsevišķu numerācijas sistēmu, kas balstījās uz vieninieku un desmitnieku kombinētu apzīmējumu. Tā, ja agrāk lai apzīmētu skaitli 34, bija nepieciešams ievilkt 34 svītras, tad kombinētajā vieninieku desmitnieku sistēmā bija vajadzīgas vairs tikai 7 zīmes (3 desmitnieki + 4 vieninieki).
Rakstība bija nepieciešama ne tikai praktiskām lietām. Tā deva iespēju attīstīties arī literatūrai. Vecākais no zināmajiem literatūras darbiem, Gilgameša eposs, ir radīts ap 2500. gadu p.m.ē. Šumerā.
Savukārt, labi organizēta valsts pārvalde nebija iespējama bez likumiem un valdnieka rīkojumiem. Senākais zināmais likumu krājums ir Babilonijas valdnieka Hammurapi (1792.—1750. gadā p.m.ē.) likumi.
Swing, Swing
"Swing, Swing" ir amerikāņu grupas The All-American Rejects pirmais singls no viņu debijas albuma The All-American Rejects. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompānijām DreamWorks, Universal International, Polydor. Dziesma sasniedza 8. vietu ASV Billboard Moderno rokdziesmu topā. Sings pēc RIAA sistēmas tika sertificēts ar platīna disku.