cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gabčīkovo
Gabčīkovo aizsprosts
1977. gadā Čehoslovākija ar Ungāriju parakstīja līgumu par Gabčīkovo aizsprosta (Vodné dielo Gabčíkovo) celtniecību, kas atrastos uz Donavas pie Gabčīkovo. Laikam ritot, Ungārija ekoloģisku un ekonomisku apstākļu dēļ pameta projektu, bet Slovākija, pretēji Ungārijas iebildumiem, uzcēla savu aizsprosta daļu. Strīda izšķiršanas jautājums ir iesniegts Starptautiskajā tiesā Hāgā.
Cilvēki
2011. gadā absolūtais vairākums (87,88 %) pilsētas iedzīvotāju bija ungāri, bet slovāku bija 10,8 %. Gabčīkovo ir Slovākijas pilsēta ar procentuāli visvairāk ungāru iedzīvotājiem.
Zigmaņi
Zigmaņi var būt:
Tūre Andrē Flū
Tūre Andrē Flū (no, dzimis ) ir bijušais Norvēģijas futbolists, spēlēja uzbrucēja pozīcijā, bijis Norvēģijas futbola izlases dalībnieks.
Savas karjeras laikā pārstāvējis Tippeligaen līgas klubus Sogndal, Tromsø un Brann. 1997. gadā pārcēlies uz Anglijaa klubu Chelsea. Pēc veiksmīgiem trim gadiem Chelsea komandā viņš tika pārdots uz Skotijas klubu Rangers. Vēlāk spēlējis Sunderland, Siena, Vålerenga, Leeds United un Milton Keynes Dons. Savu karjeru noslēdzis Sogndal.
Norvēģijas futbola izlasi pārstāvējis 1998. gada FIFA Pasaules kausā un 2000. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Chelsea
Rangers
Zubrova
Zubrova var būt:
Melnā
Melnā ir ciems Indras pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 307 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Melnais ezers.
Karims Adejemi
Karims Dāvids Adejemi (de, dzimis ) ir Vācijas futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Vācijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Adejemi pārstāv Vācijas Bundeslīgas komandu Borussia Dortmund.
Iepriekš spēlējis Austrijas Bundeslīgas komandā Red Bull Salzburg.
Vācijas futbola izlases sastāvā debitējis pret Armēniju, kļūstot par pirmo futbolistu pēckara ērā, kurš spēlējot Austrijas klubā, ir izgājis laukumā Vācijas izlases kreklā.
Sergejs Žihalka
Sergejs Žihalka (be; dzimis Minskā) ir Baltkrievijas starptautiskais lielmeistars šahā (2007).
Arvīds Kubbels
Biogrāfija
Kubbela tēvs bija dzimis Latvijā, tādēļ savas šahista karjeras sākumā Arvīds Kubbels bieži pārstāvēja Rīgu. 1911. gadā kā Rīgas pārstāvis viņš uzvarēja 5. Baltijas Šaha savienības kongresā Liepājā. Pēc Pirmā pasaules kara Kubbels veiksmīgi piedalījies Padomju Krievijas turnīros. 1920. gadā Maskavā viņš dalīja 5.-7. vietu pirmajā Padomju Krievijas čempionātā, kurā uzvarēja nākamais Pasaules šaha čempions Aleksandrs Aļehins. Arī otrajā Padomju Savienības čempionātā, kas notika Petrogradā 1923. gadā Kubbels ieņēma augsto 6. vietu (turnīrā uzvarēja Pjotrs Romanovskis). 1924. gadā Kubbels ieņēma 5. vietu Ļeņingradas pilsētas šaha čempionātā, bet 1925. gadā dalīja 11.-13. vietu ceturtajā Padomju Savienības čempionātā, kurā uzvarēja Jefims Bogoļubovs. 1928. gadā Kubbels dalīja 8.-9. vietu Ļeņingradas pilsētas šaha čempionātā. Kopš 1904. gada bijis pazīstams arī kā šaha problēmists. Publicējis vairāk nekā 500 kompozīcijas, pārsvarā čehu skolas uzdevumus. Bijis daudzu šaha kompozīciju konkursu laureāts. Strādājis par grāmatvedi sporta biedrībā "Spartaks". Lielā terora laikā 1937. gada 21. novembrī arestēts uz Krievijas PFSR kriminālkodeksa 58. panta pamata. Par aresta patieso iemeslu bijušas šaha kompozīcijas, kuras Kubbels regulāri sūtījis uz starptautiskajiem konkursiem. 1938. gada 11. janvārī viņam izpildīts nāvessods nošaujot.
Sergejs Žihalka
Biogrāfija
2003. gadā uzvarējis Pasaules junioru šaha čempionātā U14 vecuma grupā. Divas reizes kļuvis par Eiropas jauniešu šaha čempionātā uzvarētāju: 2003. gadā U14 vecuma grupā un 2006. gadā U18 vecuma grupā. 2004. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Kirišos un uzvarējis Baltkrievijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 2007. gadā Hantimansijskā piedalījies Pasaules kausa izcīņā šahā, kur 1. kārtā piekāpies Krišnanam Sašikiranam. 2008. gadā izcīnījis sudraba medaļu Baltkrievijas šaha čempionātā, bet 2009. gadā kļuvis par Baltkrievijas šaha čempionu. 2009. gadā Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā izcīnījis sudraba medaļu. 2010. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Taškentā. 2011. gadā bijis otrais Maskavas šaha festivāla Moscow Open lielmeistaru turnīrā. 2012. un 2013. gadā divas reizes uzvarējis Baltkrievijas šaha čempionātā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2004. gadā Žihalkam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2007. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Sergeja brālis Andrejs arī ir šaha lielmeistars.
Roberts Mandells
Roberts Aleksandrs Mandells (en; dzimis, miris ) bija kanādiešu ekonomists. Mandells 1999. gadā ieguva Nobela prēmiju ekonomikā par monetārās un fiskālās politikas analīzi pie dažādām valūtas kursa izmaiņām, un par valūtas optimuma analīzi. Mandells ir pazīstams kā vienotas Eiropas valūtas idejas ieviesējs, kā arī Mandella-Fleminga modeļa un Mandella-Tobina efekta autors.
Mandells ir dzimis Kingstonā, Ontārio, Kanādā. Britu Kolumbijas Universitātē ieguvis bakalaura grādu ekonomikā, Vankūverā, Kanādā. Pēc studijām Britu Kolumbijas Universitātē un Londonas ekonomikas skolā 1956. gadā, mācījies Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā, kur ieguva bakalaura grādu. Maģistra grādu ieguvis Vašingtonas Universitātē, Sietlā. 2006. gadā Mandells ieguva tiesību doktora grādu. Viņš ir bijis redaktors politiskās ekonomikas žurnālā.
Kopš 1974. gada Mandells bijis profesors Ekonomikas departamenta Kolumbijas Universitātē, pasniedzis ekonomiku Stenforda Universitātē, pēc tam strādājis Starptautiskajā Valūtas fondā. 20. gadsimta 70. gados Mandells strādāja pie monetārās un fiskālās politikas analīzes, par ko 1999. gadā saņēma Nobela prēmiju ekonomikā. Strādājis arī kā ekonomikas padomnieks ANO, SVF, Pasaules Bankā, Eiropas Komisijā, Federālās rezervju sistēmas valdē un ASV Finanšu valdē. Kopš 2001. gada Mandells ir ekonomikas profesors Kolumbijas Universitātē. Viņš ir ekonomikas profesors arī Ķīniešu Universitātē Honkongā.
Valērijs Neverovs
Valērijs Neverovs (uk, dzimis ) ir Ukrainas šaha lielmeistars (1991). Četrkārtējais Ukrainas čempions (1983, 1985, 1988 un 1996).
1991. gadā uzvarēja Kapablankas memoriālu Havanā. 1994. gadā kļuva par Politiken kausa uzvarētāju. 2002. gadā pārstāvēja Ukrainu 35. šaha olimpiādē. Piedalījās 2004. gada FIDE pasaules šaha čempionātā, kur pirmajā kārtā zaudēja Azerbaidžānas lielmeistaram Šehrijaram Memmedjarovam. Uzvarēja Hastingsas Starptautiskajā šaha kongresā 2005/2006. Tajā pašā turnīrā 2006/2007. gadā viņam bija neizšķirts ar Merabu Gagunašvili, bet 2007/2008. gadā nospēlēja neizšķirti ar Nidžatu Memmedovu un Vadimu Malahatko un kopā ar viņiem sadalīja 1. vietu.
Gerhards Kēnigs
Johans Gerhards Kēnigs (de; 1728—1785) bija vācbaltu farmaceits, ārsts un dabaspētnieks. Pētījis Ājurvēdas ārstniecības augus Dienvidindijā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1728. gada 29. novembrī Lamānu (Lemenen) pusmuižā Inflantijas vaivadijā (tagad Kūku pagastā). Strādāja par aptiekāra mācekli Rīgā, no 1748. gada Dānijā (Sorø, Viborg) un Karlskronā. No 1757. gada Kēnigs studēja dabaszinātnes Upsālas Universitātē pie Linneja, 1759. gadā turpināja studijas Kopenhāgenas universitātē un strādāja Frederika slimnīcā. Šajā laikā viņš iesaistījās Dānijas karalistes augu atlanta Flora Danica veidošanā, 1764. gadā devās ekspedīcijā uz Dānijai piederošo Bornholmas salu, tad uz Islandes salu (1764—1765). Līdztekus studēja ķirurģiju un medicīnu, pēc ārsta grāda iegūšanas 1767. gadā viņš devās strādāt uz Dānijas luterāņu misiju Trankebarā (tagad Tamilnadu štats Indijā), kur turpināja botāniskos pētījumus, kas 1773. gadā vainagojās ar doktora grāda iegūšanu Kopenhāgenas universitātē par Indijas ārstniecības augu pētījumiem (Dissertationem inauguralem de remediorum indigenorum ad morbos cuiuis regioni endemicos expugnandos efficacia). 1772. gadā viņu ievēlēja par dabaspētnieku akadēmijas Leopoldina locekli. 1775. gadā viņš atstāja luterāņu misiju un pievienojās Arkotas naboba galmam.
1778. gadā Kēnigs ar Britu Karaliskās biedrības prezidenta Džozefa Banksu (Banks) atbalstu iestājās Britu Austrumindijas kompānijas dienestā, Indijas dabas pētniecībā sadarbojās ar botāniķi Viljamu Roksberu (Roxburgh) un entomologu Johanu Kristiānu Fabriciusu (Fabricius, 1745-1808). Ar Arkotas naboba atbalstu viņš apceļoja ne tikai Dienvidindijas valstis, bet arī Siāmu (1779) un Ceilonu (1781).
1784. gadā viņš saslima ar dizentēriju un 1785. gada 26. jūnijā nomira ceļā uz Kalkutu Džagandapuramā (Jaggandhapuram pie Kakinadas, tagad Āndhra Pradēšas štatā). Neilgi pirms nāves 1784. gadā viņu ievēlēja par Pēterburgas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli.
1995. gada Latvijas čempionāts šahā
1995. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas šaha čempionāti vīriešiem un sievietēm.
Turnīra gaita
Latvijas 1995. gada šaha čempionāts vīriešiem notika no 21. janvāra līdz 2. februārim Rīgā. Čempionātam bija jānoskaidro 5 Latvijas pārstāvji tā gada FIDE zonālajam turnīram, kas martā notika Rīgā. Tādēļ Latvijas čempionātā piedalījās pieci lielmeistari, kas bija visu čempionātu rekords: Igors Rausis, Edvīns Ķeņģis, Vladimirs Bagirovs, Zigurds Lanka un Aivars Gipslis. No viņiem gan tikai Rausis un Ķeņģis cīnījās par uzvaru, un beigās veiksmīgāks izrādījās Rausis, kas arī kļuva par Latvijas čempionu.
Latvijas 1995. gada šaha čempionāts sievietēm notika no 28. janvāra līdz 7. februārim Rīgā. Tāpat kā iepriekšējā gada turnīrā pirmo vietu dalīja divas dalībnieces: Ilze Rubene un Anda Šafranska. Papildus mačs notika no 14. līdz 17. februārim Rīgā. Šafranska pēc uzvaras mača pirmajā partijā izvirzījās vadībā, taču Rubene spēja izlīdzināt rezultātu, un mačs beidzās neizšķirti - 2:2. Par uzvarētāju labāka pamatturnīra Bergera koeficienta dēļ atzina Rubeni. Tas viņai pēc panākuma 1976. gadā bija otrais Latvijas čempiones tituls.
Latvijas vīriešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! Punkti !! Vieta
Latvijas sieviešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībniece !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! Punkti !! Vieta
! !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! Punkti !! Vieta
Neogēns
Neogēns ir kainozoja ēras otrais periods ģeoloģiskajā laika skalā pēc paleogēna. Tas sākās pirms 23,05 ± 0,05 miljoniem gadu un beidzās pirms 2,588 miljoniem gadu. Neogēna periodu sīkāk iedala miocēna un pliocēna epohā.
Neogēns ilga apmēram 20 miljonus gadu. Tā laikā zīdītāji un putni turpināja attīstīties, savukārt citas dzīvības grupas pārmaiņas nepiedzīvoja. Āfrikā parādījās cilvēka priekšteči — hominīdi. Notika kontinentu kustība, lielākās pārmaiņas bija Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas savienošanās.
Polijas Karaliste (1385—1569)
Polijas Karaliste (1385—1569) izveidojās pēc 1385. gada 14. augusta Krēvas ūnijas, kad Polijas troni ieņēma Lietuvas dižkunigaitis Jagailis. Abas valstis juridiski joprojām bija neatkarīgas valstis, kas atradās personālūnijā. Polijas galvaspilsēta bija Krakovā. Tronis netika automātiski mantots, bet karaļus no Jagellonu dinastijas ievēlēja poļu augstmaņi, kas pirms katra karaļa ievēlēšanas parasti centās nodrošināt sev izdevīgākas privilēģijas.
Polija veidojās par feodālu valsti, kurā aizvien lielāku nozīmi ieguva lielo zemes īpašnieku aristokrātija. 1505. gadā Sejms pieņēma likumu ar kuru centās panākt, lai lielākā daļa likumdošanas varas no karaļa pārietu Sejma rokās.
Šajos gadsimtos Polija un Lietuvas dižkunigaitija veidoja vienu no lielākajām Eiropas valstīm, kas iesaistījās karos ar Teitoņu ordeni, Osmaņu impēriju un Maskaviju.
Abu valstu vienotību ciešāku padarīja Ļubļinas ūnija 1569. gada 1. jūlijā, kad tika izveidota Polijas-Lietuvas ūnija. 1572. gadā beidza pastāvēt Jagellonu dinastija.
Cīņas ar Teitoņu ordeni
Lietuviešu sacelšanās Teitoņu ordeņu iekarotajā Žemaitijas kunigaitijā noveda pie 1409.-1411. gada kara un Grīnvaldes kaujas, kurā poļu un lietuviešu karaspēks pilnībā sakāva teitoņu bruņiniekus. Uzvaras enerģija apsīka Marienburgas aplenkumā un vācieši netika pilnībā padzīti no iekarotajām teritorijām.
Pēc 1519.-1521. gada kara teitoņu bruņinieki likvidēja savu reliģisko ordeņa valsti, un Prūsija tika sadalīta divās Polijas vasaļvalstīs – Karaliskajā Prūsijā un Hercoga Prūsijā, kurā pie varas palika pēdējais Teitoņu ordeņa lielmestrs Albrehts no Hohencollernu dinastijas. Brandenburgas Hohencollerni aktīvi centās palielināt savu valsti, pārņemot Pomerāniju un Silēziju. 1563. gadā Sigismunds II Augusts atļāva Brandenburgas Hohencollerniem mantot Prūsijas troni. Šo lēmumu apstiprināja 1569. gada Sejms un tā rezultātā radās iespēja apvienot Brandenburgas un Prūsijas zemes.
Bohēmija un Ungārija
1438. gadā Bohēmijas husīti piedāvāja Bohēmijas kroni Jagaiļa dēlam Kazimiram. Cīņas par Bohēmiju izraisīja divus poļiem neveiksmīgus karus. Osmaņu aizvien vairāk apdraudētajai Ungārijas Karalistei bija nepieciešama spēcīgās poļu valsts atbalsts, un 1440. gadā Vladislavs II pieņēma Ungārija kroni un veda Ungārijas armiju karos pret turkiem. 1471. gadā Kazimira dēls Vladislavs II Jagellons kļuva par Bohēmijas karali un 1490. gadā arī par Ungārijas karali.
Cīņas ar Osmaņu impēriju
Sākot ar 15. gadsimta beigām turi sāka apdraudēt valsts dienvidu teritorijas Balkānos un pie Melnās jūras. 1485. gadā karalis Kazimirs devās karagājienā uz Moldāviju, lai atbrīvotu tās piekrasti no turkiem. Lai arī novājināta, mongoļu Zelta orda 1487.-1491. gadā iebruka Polijas teritorijā līdz pat Ļubļinai, pirms poļiem izdevās to sakaut. Ar Osmaņiem sabiedrotā Krimas haniste un tatāri gandrīz katru gadu veica laupīšanas iebrukumus, līdz 1506. gadā tatārus sakāva Kļeckas kaujā.
Livonijas kari
Lietuvas dižkunigaitijas vēlme piekļūt Rīgas ostai izraisīja Livonijas karu ar Maskaviju, kurai bija līdzīgas vēlmes. Pēc 1525. gada vienošanās ar Poliju, pēdējais Teitoņu liemestrs un jaunais Prūsijas hercogs Albrehts plānoja līdzīgu politisko risinājumu savam brālim Vilhelmam, Rīgas arhibīskapam. Livonijā savas intereses saglabāt vēlējās arī Dānija, Zviedrija un Maskavija un sākās 1558.-1583. gada Livonijas karš. Livonijas vadītāji izvēlējās savienību ar Poliju un Lietuvu. 1561. gadā Livonijas lielmestrs Gothards Ketlers Viļņā tikās ar Sigismundu II un kļuva par viņa vasali. Livonijas hercogiste kļuva par autonomu Polijas Karalistes provinci, bet Ketleram tika piešķirta Kurzemes un Zemgales hercogiste.
Kultūra
Viduslaiku amatnieku prasmes turpināja attīstīties. Pilsētās aizvien vairāk sāka celt ķieģeļu ēkas. Parādījās jaunas tehnoloģijas – 1473. gadā Krakovā tika iespiesta pirmā grāmata latiņu valodā, 1475. gadā Vroclavā tika nodrukāta pirmā grāmata poļu valodā, bet 1490. gadā Krakovā sāka drukāt grāmatas vecajā baznīcslāvu valodā. Strauji sāka attīstīties poļu literatūra.
1400. gadā savu darbību atsāka Krakovas Universitāte, kurā 1405. gadā nodibināja Eiropā vecāko matemātikas un astronomijas departamentu. Gan protestanti, gan katoļu jezuīti centās piesaistīt cilvēkus, atverot jaunas ģimnāzijas un skolas. 1579. gadā jezuīti nodibināja Viļņas Universitāti.
Pēdējo divu Jagellonu dinastijas karaļu, Sigismunda I un Sigismunda II valdīšanas laiks, kas aizņēma lielāko 16. gadsimta daļu, pazīstams kā Poļu renesanses laikmets. Sigismunds bija precējies ar Bonu Sforcu no Itālijas. Daudzi poļi devā uz Itāliju mācīties; daudzi itāļu mākslinieki ieradās Polijā un veicināja glezniecības, tēlniecības un arhitektūras attīstību.
Ekonomika
Saimniecība balstījās uz lielām, aristokrātiem piederošām lauksaimniecībām, kas ražoja pārtiku Rietumeiropai. Balstīšanās uz peļņu nesošo lauksaimiecību nozīmēja, ka Polijā neattīstījās kapitālisms un industriālā ražošana. Neveidojās buržuāzija, kas Rietumos sāka iegūt politisko varu. Lielākā daļa labības tika eksportēta no Dancigas ostas, kas atrodoties pie centrālās Vislas upes iztekas, kļuva par bagātāko Polijas pilsētu.
Āraišu Zviedru priede
Āraišu Zviedru priede ir dižkoks, priede, kas atrodas Āraišos, Amatas novadā, 150 m uz ziemeļiem no Āraišu vējdzirnavām. Tā ir viena no Vidzemes "Zviedru priedēm", kuru, pēc nostāstiem, Ziemeļu kara laikā ar saknēm gaisā ir iestādījis Zviedrijas karalis Kārlis XII. Priedes apkārtmērs ir 1,95 m, augstums 10,5 m, vainaga projekcija 110 m2, bet zari sasniedz 8,3 metru garumu. Priedes zari ir izauguši kā sakņu sistēma, kas arī ir iemesls teikai par tās iestādīšanu ar saknēm pavērstām uz augšu.
Āraišu Zviedru priede atrodas ceļa malā, kas senos laikos ticis izmantots kā lielceļš uz Cēsīm. 1701. gada 28. jūnijā Zviedrijas karalis Kārlis XII ir bijis Cēsīs un devies tālāk uz Nītauri un Koknesi caur Āraišiem, bet pēc nostāstiem Āraišos karalis esot atpūties un uzrakstījis vēstuli uz Zviedriju.
Polijas Karaliste (1385—1569)
Šļahtiču Sejma vara
No 1493. gada karalistes Ģenerālsejms bija divkameru parlaments, kura apakškameru veidoja tajā ievēlēti šļahtiči, bet augšpalātu, Senātu, veidoja uz mūžu ieceltie baroni un garīdznieki. Senāts bija senās troņa padomes turpinājums, un sākotnēji tas bija skaitliski lielāks par šļahtiču apakškameru. 1505. gadā tika publicētais likumu krājums nostiprināja centralizētas Polijas valsts legālo sistēmu un arī definēja šļahtas privilēģijas. Karalis un Senāts savās interesēs to bieži ignorēja, tādējādi ap 1520. gadu Sejmā izveidojās spēcīga šļahtiču opozīcijas kustība, kas prasīja atzīt un ievērot tās tiesības. 1562. gadā karalim Sigismundam II bija nepieciešams šļahtiču atbalsts un nākamo desmit gadu laikā parlaments beidzot bija pietiekošo spēcīgs, lai pieņemtu virkni lēmumu, kas nostiprināja centralizētu Polijas valsti, ierobežotu karaļa un augstmaņu patvaļu.
Reformācija
Pieaugošā katoļu garīdzniecības izvirtība arī Polijā radīja labvēlīgus apstākļus protestantu reformācijas izplatībai, īpaši vācu apdzīvotos reģionos – Silēzijā, Lielpolijā, Pomerānijā un Prūsijā. 1520. gadā karalis Sigismunds I aizliedza luterāņu ideju izplatīšanu un ceļojumus uz protestantisma centriem. Šādi aizliegumi bija spēkā līdz 1543. gadam.
Ap 1570. gadu Polijā un Lietuvā bija vismaz 700 protestantu draudzes, no kurām 420 bija kalvinistu bet 140 luterāņu. Protestantisms ļoti plaši bija izplatījies augstmaņu vidū. Kalvinisti, kas centās apvienot visas protestantu baznīcas, ierosināja Polijas valsts baznīcas izveidošanu, kurā iekļautos arī pareizticīgo draudzes, taču ideju, kurai bija karaļa Sigismunda II atbalsts, noraidīja Romas pāvests. 1563. gadā kalvinisti nodrukāja pirmo Bībeles tulkojumu poļu valodā. Pēc 1563.-1565. gada valstī tika pasludināta visu reliģiju brīvība.
Ebreju kopiena
Tā kā karaļu lēmumi sākot ar 1264. gadu nodrošināja viņiem drošību un reliģijas brīvību, Polijā bija izveidojusies Eiropā lielākā ebreju kopiena. Aizvien pieaugošie ebreju grautiņi Vācijas teritorijā palielināja bēgļu skaitu, kas ieradās mierīgajā Polijā. 16. gadsimta vidū gandrīz 80% pasaules ebreju dzīvoja Polijā un Lietuvā. Šeit viņi varēja nodarboties ar tirdzniecību, kā arī, savas labās izglītības dēļ, pildīt lielo muižu saimniecību pārvaldnieku un nodokļu ievācēju funkcijas, kas viņus padarīja nepopulārus zemnieku vidū.
Polijas un Lietuvas apvienošanās
Tā kā karalim Sigismundam II nebija bērnu, aktualizējās jautājums par Polijas Karalistes un Lietuvas dižkunigaitijas kopīgās valsts nākotni. Tā kā bija paredzamas personālūnijas beigas starp abām valstīm, sākās darbs pie abu valstu juridiskas apvienošanas, kas aktīvi norisēja no 1563. līdz 1569. gadam. Apvienošanās procesu traucēja Lietuvas augstmaņi, kas baidījās zaudēt savu varu, taču arī Lietuvā tika ieviesti Polijas likumi, kas nostiprināja vidējās un zemākās aristokrātijas tiesības. Papildus motivāciju Lietuvai deva aizvien neveiksmīgākie kari ar Maskaviju, par Baltkrievijas un Ukrainas zemu kontroli. Lai samazinātu Lietuvas augstmaņu pretestību ūnijai, Sigismunds II gandrīz visu Lietuvas dižkunigaitijas teritoriju Ukrainā pārvērta par Polijas kroņa zemi, pievienojot to Polijai.
Ēriks Matiass fon Nolkens
Ēriks Matiass fon Nolkens (de, 1694—1755) bija vācbaltiešu cilmes Zviedrijas diplomāts, barons (1747).
Dzīvesgājums
Dzimis 1694. gada 24. maijā Rīgā vācbaltiešu virsnieka Kristapa Reinholda fon Nolkena (1620—1732) un viņa sievas Ingeborgas Kristīnes, dzimušas fon Štakelbergas (1664—1747) ģimenē. Lielā Ziemeļu kara laikā dzīvoja Zviedru Pomerānijas pilsētā Vismārā, tad studēja Upsālas un Getingenes Universitātēs. 1716. gadā viņš iestājās Zviedrijas diplomātiskajā dienestā, kā kancelejas ierēdnis piedalījās Ālandu kongresa sarunās ar Krieviju (1718—1719). No 1720. līdz 1725. gadam un no 1726. līdz 1730. gadam viņš bija Zviedrijas sūtniecības sekretārs Berlīnē, tad Zviedru Pomerānijas valsts padomnieks.
1738. gadā Nolkenu iecēla par Zviedrijas ārkārtējo sūtni Krievijas impērijā, kur viņš veda slepenas sarunas ar Pētera I meitu Elizabeti Petrovnu par palīdzību varas iegūšanā pēc ķeizarienes Annas nāves, pretī prasot atteikšanos no Baltijas provincēm. Līdz ar krievu—zviedru kara sākumu Nolkens bija spiests atstāt Krieviju, tomēr jau 1742. gada ziemā viņu nosūtīja uz Maskavu vest miera sarunas, kas vainagojās ar Obu (Turku) miera līguma parakstīšanu 1743. gadā.
1744. gadā Nolkens kļuva par Zviedrijas valsts sekretāru, 1747. gadā par galma kancleru, 1750. gadā par Jenšēpingas galma tiesas prezidentu.
Miris 1755. gada 18. oktobrī Stokholmā.
Kauņas dzelzceļa tunelis
Kauņas dzelzceļa tunelis (lt) ir viens no diviem Lietuvas dzelzceļa tuneļiem un vienīgais tunelis Baltijas valstīs, kas paredzēts tikai dzelzceļam. Caur šo tuneli iet pasažieru pārvadājumu līnija starp Viļņu un Kauņu. Tuneļa garums ir 1285 metri, augstums – 6,6 metri, platums – 8,8 metri. Kauņas dzelzceļa tunelis kopš 1996. gada ir iekļauts Lietuvas aizsargājamo kulturvēsturisko pieminekļu sarakstā.
Aizsākums
Pēc Krievijas Impērijas zaudējuma Krimas karā, aktuāla kļuva moderno tehnoloģiju ieviešana ikdienā, viena no tādām tehnoloģijām bija dzelzceļš. 1851. gada februārī cariskās Krievijas valdība izlēma būvēt dzelzceļa līniju no Sanktpēterburgas uz Varšavu, kuras garums būtu 1250 kilometri. Sliežu ceļš tika izveidots pēc Krievijas sliežu platuma standarta. Kopš 1858. gada dzelzceļa līnija Pēterburga—Varšava, kas savienoja Sanktpēterburgu un Varšavu tika celta diezgan intensīvi. Prūsijas valdība lūdza atļauju Krievijai sākt dzelzceļa izbūvi no Virbales, kas atradās netālu no tās robežas, uz Lentvari caur Kauņu. Tomēr Kauņas centra apkaime bija pārāk kalnaina un nebija pateicīga taisna dzelzceļa sliežu ceļa izbūvei. Galvenie un sarežģītākie infrastruktūras objekti bija tunelis un Lietuvas garākais dzelzceļa tilts pāri Nemunas upei. Tuneļa būvniecība sākās 1859. gada 15. maijā, savukārt tilta būvniecība sākās agrāk, tā paša gada aprīļa beigās. Līdztekus tika būvēta līnija no Virbales uz Kauņu.
Būvniecība
Kauņas dzelzceļa tuneli būvēja no 1859. līdz 1861. gadam. Būvi apsekoja franču inženieris G. F. Perots un poļu-lietuviešu inženieris Staņislavs Kerbedzis. Būvniecības darbiem tika nolīgta kompānija no Parīzes — Ernest Goüin et Cie.. Tunelis tika rakts vienlaicīgi no abām pusēm 30 metrus augstam apbūvētam kalnam. Tunelis pēc formas veido pakavu. Tā augšējā daļā veidota no ķieģeļiem, bet apakšējā no granīta akmeņiem. Tuneļa būvniecības laikā tika izveidotas septiņas šahtas, caur kurām tvaika mašīnas nogādāja laukā izrakto zemi. Ernest Goüin et Cie Kauņas pilsētā uzbūvēja divus ķieģeļu cepļus, jo tuneļa arkām, ūdens renēm un citām svarīgām konstrukcijām bija nepieciešami augstas kvalitātes ķieģeļi. 1860. gada vasara bija lietaina, tādēļ daudzi saražotie ķieģeļi neatbilda būvniecības prasībām. Lai neapturētu būvniecību, nepieciešamos ķieģeļus iepirka no Nīderlandes un Vācijas. Tuneļa būvniecību beidza 1861. gada 15. novembrī. Tiltu pāri Nemunai atklāja, tuneli sāka izmantot 1862. gada pavasarī.
Kalpošanas vēsture
Satiksmei tuneli atvēra 1862. gadā. Pirmā pasaules kara laikā vācieši tunelī sliežu platumu pārbūvēja uz standarta sliežu platuma izmēru. vācu karaspēks atkāpjoties tuneli saspridzināja. Lielākais sprādziens sabojāja 100 metrus garu tuneļa posmu. Padomju armija, vēlāk tajā pašā gadā, atjaunoja tuneli pusotra mēneša laikā. Sprādzieni ietekmēja tuneļa hidroloģisko stāvokli. Ūdens sāka deformēt tuneli jau 1947. - 1948. gados. Nelieli rekonstrukcijas darbi tika veikti 1949. gadā. 1963. gadā tunelī atgadījās vilciena sadursme. Pēc šī gadījuma, 1964. gadā tika nolemts tunelī atstāt tikai vienu sliežu ceļu. 1975. gadā lokomotīves aizstāja elektrolokomotīves. Tā kā pēdējie remontdarbi tunelī bija 1972. gadā, tas tika atzīts par bīstamu un vilcienu satiksmes ātrums tajā tika samazināts līdz 40 km/h. No 2002. līdz 2003. gadam dāņu kompānija Niras veica tuneļa stāvokļa analīzi un tika iegūts Eiropas Savienības līdzfinansējums tuneļa rekonstrukcijas projektam, kas sākās 2007. gadā.
Tunelis tika rekonstruēts laika posmā no 2008. līdz 2009. gadam. tika slēgta vilcienu satiksme caur tuneli, un pasažieriem, kas vēlējās doties Viļņas virzienā, Kauņas dzelzceļa stacijas vietā bija jāizmanto neliela stacija citā pilsētas daļā. Tuneļa sienās un arku savienojumos iemontēja dzelzsbetona daļas, pārbūvēja portālus un uzlaboja ūdens drenāžas sistēmu. Rekonstrukcijas laikā tunelī tika uzstādīts apgaismojums, dūmu un ūdens sensori, kas savienoti ar ugunsdzēsības signalizāciju un pievienoti centrālajai kontroles pultij. Tāpat tunelī iebūvēta jaudīga ugunsdzēšanas sistēma. Tuneli pēc lielās rekonstrukcijas atklāja. Pēc tuneļa atvēršanas vilcienu ātruma ierobežojums tika paaugstināts līdz 83 km/h.
Augstas gudrības grāmata no pasaules un dabas
Augstas gudrības grāmata no pasaules un dabas ir pirmā dabaszinību enciklopēdija 25 nodaļās latviešu valodā, ko sarakstīja Gothards Frīdrihs Stenders. To atkārtoti izdeva 1774. un 1776. gadā J. F. Hinca apgādā Jelgavā un Aizputē.
Trešo izdevumu izdošanai 1796. gadā sagatavoja G. F. Stendera dēls Aleksandrs Johans Stenders (Jaunais Stenders) (1744–1819), atsevišķas tabulas ar kalendāra rēķiniem žurnālists Matīss Štobe (Mathias Stobbe, 1742–1817). 1988. gadā izdevniecība “Liesma” laida klajā 1796. gada izdevuma tekstu ar komentāriem. Komentārus no valodnieka viedokļa uzrakstīja Konstantīns Karulis, no filosofa viedokļa A. Svelpis, no astronoma viedokļa J. Klētnieks.
Ziemeļmoluku
Ziemeļmoluku (id) ir Indonēzijas pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība. Izvietojusies valsts ziemeļaustrumos, aizņem Moluku salu ziemeļdaļu. Iekļauj Halmaheru, Sulas salas, Obi salas, Bačanu salas, Morotai un citas mazākas salas. Kopā province sastāv no 1474 salām, no kurām 89 ir apdzīvotas.
Vēsture
Vēsturiski nozīmīgākie varas centri reģionā ir Ternates un Tidores salas, kas līdz pat 19. gadsimtam bija neatkarīgi sultanāti. Province izveidota 1999. gadā, nodalot to no Moluku provinces. Provinces faktiskā galvaspilsēta līdz 2010. gadam bija tās lielākā pilsēta Ternate; tagad provinces administrācija pārcēlusies uz jaunuzbūvēto galvaspilsētu Sofifi Halmaheras rietumu krastā.
Augstas gudrības grāmata no pasaules un dabas
Saturs
Ievadā G. F. Stenders izceļ zināšanu nozīmi (.. jo vairāk viena tauta īstā, labā gudrībā pieaug, jo viņas laime ceļas, gudrība ir labāka nekā pērles, un viss, ko tu tikai vari izvēlēties, neir ar tās salīdzinājams). Grāmatā skaidrotas dabas parādības (arī elektrības), sniegtas ziņas par zemes reljefu, pasaules zemēm un tautām, dzīvniekiem un Visuma uzbūvi. Visvairāk Stenders rakstījis par Zemi, tās formu un virsmu, Saules lielumu un karstumu, Zemes griešanos ap savu asi un ap Sauli u.c. Enciklopēdijas ģeogrāfiskā daļa veidota, izejot no tuvākā uz tālāko (IX nodaļa: "No Kurzemes", X nodaļa: "No igauņu zemes", XI nodaļa: "No Pēterburgas pilsētas" utt.).
Ziemeļmoluku
Ekonomika
Provinces ekonomika atkarīga no lauksaimniecības, zvejas un citu jūras produktu ieguves (kopra, muskatrieksti, krustnagliņas, rīsi u.c.). Attīstās kalnrūpniecība (zelts un niķelis).
Iedzīvotāji
Ziemeļmoluku dzīvo 28 tautas, kas runā 37 valodās, kas savukārt sadalītas divās valodu grupās: austronēziešu valodas, kuru runātāji mīt Halmaheras centrālajā un austrumu daļā un papuasu valodas, kas izplatītas Halmaheras ziemeļu un rietumu daļā. Provincē oficiālā ir indonēziešu valoda, bet visizplatītākā saziņas valoda ir Ternates malajiešu valoda. Pēc konfesionālās piederības 74,5% ir musulmaņi, bet 25,0% — protestanti.
Augstas gudrības grāmata no pasaules un dabas
Saturs
1735. gadā iznākušā Kārļa Linneja darba Systema Naturae iespaidā enciklopēdijā izšķirtas trīs dabas ciltis: akmiņu (minerālu), augļu (augu) un dzīvu miesu (dzīvnieku). Pie augu valsts (augļu cilts) pieder: visas zāles, puķes, dēsti, koki, labība, ogas un viss, kas zaļo. [1; 189.], bet pie dzīvnieku valsts (dzīvu miesu cilts) pieder cilvēki, lopi, zvēri, putni, zivis, kukaiņi, tārpi, gliemeži un viss, kam dzīva dvaša ir. [1; 290.] Dzīvnieku valsts iedalījums: 1) zīdītāji; 2) putni; 3) zivis un vēži; 4) krokodili un bruņurupuči; 5) čūskas; 6) tārpi un tauriņi. Atsevišķā grupā izdalīti koraļļi un pērļgliemenes kā augļi, kas ne virs zemes, bet jūras dibenā aug. [1; 184.] Zivis un vēži ir apvienoti vienā grupā, iespējams, kā ūdens dzīvnieki. Līdz ar to posmkāju tipa pārstāvji no vēžu klases un kukaiņu klases ir sadalīti atsevišķās grupās: trešajā un sestajā. Kā 6. grupas pārstāvji minēti tauriņi (kāpuru stadijas dēļ) un tārpi. Hordaiņu tipa rāpuļu klases pārstāvji sadalīti divās grupās: 4. grupā krokodili un bruņurupuči, bet 5. – čūskas.
Atrodami arī ekoloģiskas domāšanas principi: Meži būtu papilnam, ja ļaudis to nebūtu postījuši un vēl tagad vietām, kur jau liela malkas-note iraid, tas negants ieradums nebūtu – to pēdīgu krūmiņu par līdumu noškīt. [1; 143.] ''Tanīs malās, kur liela meža note iraid, vajadzētu ataugus audzināt un ap ežām un sētmalām vītolus dēstīt, kas pēc ik bieži saaug un par dzīvu un neisnīcigu viju top. Ak, kas tas par jauka lieta būtu, kad Latvieši vairāk us Ābolu dārziem, Kartupeļu un citu sakņu kopšanas, visvairāk us dābolu sēšanas dotos. [..] Tad Kurzeme būtu patiesi laimīga zeme saucama, un pilnums būtu visās malās.'' [1; 148.]
Marts Poms
Marts Poms (et; dzimis ) ir bijušais Igaunijas futbolists, vārtsargs, pēc spēlētāja karjeras beigām — treneris. Šobrīd viņš ir Igaunijas futbola izlases vārtsargu treneris.
Poms spēlēja vārtsarga pozīcijā Lõvid, Sport Tallinn, KuPS, Flora, Wil, Portsmouth, Derby County, Sunderland, Arsenal un Watford komandā. Poms savu pirmo spēli Igaunijas izlasē aizvadīja, kas bija pirmā spēle kopš neatkarības atjaunošanas un komanda draudzības spēlē nospēlēja 1—1 ar Slovēniju. Kopumā viņš izlasē aizvadīja 120 spēles un bija komandas kapteinis. Poms sešas reizes atzīts par Igaunijas gada futbolistu (1993, 1994, 1997, 1998, 2000 un 2003). 2003. gada novembrī UEFA jubilejas svinībās Poms tika nosaukts kā Igaunijas labākais spēlētājs pēdējo 50 gadu laikā. Karjeru viņš noslēdza 2009. gada 10. jūnijā pēc 0—0 neizšķirta pret Portugāli.
Sasniegumi
Sunderland
Individuālie sasniegumi
Jonass Hillers
Jonass Hillers (Jonas Hiller; dzimis ) ir šveiciešu hokejists, vārtsargs, Šveices hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2016) Hillers spēlē Šveices hokeja līgas kluba EHC Biel.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Hillers sāka 2000.—01. gada sezonā, kad debitēja Šveices hokeja līgas kluba HC Davos rindās. Nākamajās divās sezonas gan kluba sastāvā viņš laukuma nedevās, taču 2003.—04. gada sezonā jau Lausanne HC sastāvā bija komandas otrais vārtsargs, taču tad atgriezās Davosā, kļūstot par komandas pamatvārtsargu un izcīnot Šveices čempiona titulu, kā arī tiekot atzīts par sezonas labāko vārtsargu. 2006.—07. gada sezonā Hillers kopā ar HC Davos vēlreiz izcīnīja līgas čempiona titulu, vienlaikus tiekot atzīts arī par līgas vērtīgāko spēlētāju.
2007. gada maijā Hillers noslēdza līgumu ar NHL klubu Anahaimas "Ducks", 2007.—08. gada sezonā pildot komandas otrā vārtsarga funkcijas aiz Žana Sebastjēna Žigēra. Jau nākamajā sezonā abi vārtsargi spēles laiku dalīja uz pusēm, taču tad Hillers kļuva par komandas pamatvārtsargu. 2014. gada jūnijā "Ducks" ģenerālmenedžeris Bobs Marejs paziņoja, ka līgums ar šveiciešu vārtsargu pagarināts netiks, kā rezultātā jūlijā Hillers noslēdza divu gadu līgumu ar Kalgari "Flames". 2014.—15. gada sezonā viņš bija komandas pamatvārtsargs, taču nākamajā sezonā šo statusu zaudēja, dalot spēles laiku ar somu vārtsargiem Kari Remi un Joni Ortio.
2016. gada aprīlī noslēdza trīs gadu līgumu ar Šveices hokeja līgas klubu EHC Biel.
Šveices hokeja izlases rindās spēlējis 2010. un 2014. gada olimpisko spēļu turnīros, kā arī 2006., 2007. un 2008. gada Pasaules čempionātos.
Mohammads Rezā Pehlevī
Mohammads Rezā šahs Pehlevī (fa; dzimis, miris ) bija Irānas šahs no 1941. līdz 1979. gadam. Viņš bija otrais un pēdējais Pehlevī dinastijas valdnieks. Kāpa tronī Otrā pasaules kara laikā, pēc tam kad Rezā šahs Pehlevī bija spiests pamest valsti pēc Lielbritānijas un PSRS iebrukuma. Irānas Islāma revolūcijas laikā bēga no valsts un mira trimdā.
Varas pirmsākumi
Pirmos piecus jaunā šaha varas gadus Irāna atradās padomju un britu okupācijas varā. ASV izmantoja Irānu kā tranzīta koridoru militārajām piegādēm PSRS. 1943. gada septembrī Irāna formāli pieteica karu nacistiskajai Vācijai un novembrī lielvaru vadītāji tikās Teherānas konferencē. Okupācijas laiks irāņiem bija grūts, tiem nācās pārciest badu un tīfa epidēmiju. Atjaunojoties konstitucionālajai monarhijai, aktivizējās partijas, aktīvākā no kurām bija komunistu Tudeh.
Līdz 1946. gada martam ASV un britu karaspēks pameta Irānu, kamēr PSRS armija aiziet kavējās. Ar padomju atbalstu azerbaidžāņu un kurdu apdzīvotajās zemēs pasludināja autonomu republiku izveidošanu. Tikai pēc ANO Drošības padomes diskusijām, 1946. gada 24. martā PSRS informēja Irānu, ka sāks karaspēka izvešanu. Valstis vienojās, ka PSRS neiejauksies Irānas iekšējās lietās un apmaiņā saņems naftas koncesijas līgumu uz 50 gadiem. Taču pēc karaspēka izvešanas medžliss nobalsoja pret šo līgumu. 1946. gada 10. decembrī pēc premjerminstra lēmuma uzsāka kampaņu pret abām separātistu republikām. Šahs, kā armijas virspavēlnieks, piedalījās nežēlīgajā kampaņā un guva lielāko daļu atzinības par panākumiem. Medžlisā izveidojās deputātu grupa "Nacionāla fronte" Mosadeka vadībā, kas pieņēma likumu par turpmāku naftas koncesiju izbeigšanu un nepieciešamību Irānai pašai pārņemt naftas apstrādi. 1947. gadā Irāna sāka saņemt ASV militāro palīdzību armijas nostiprināšanā. 1949. gada februāra atentāta mēģinājumā pret šahu vainoja Tudeh, kuru aizliedza.
Konstitucionālajā monarhijā līdz 1953. gadam politiskā vara piederēja parlamentam un premjerministriem, jaunajam šaham vairāk laika pavadot sportojot un izklaidējoties.
Mosadeks
Nākamo krīzi radīja valdības un parlamenta mēģinājums panākt jaunu līgumu ar britu naftas kompāniju. Šis jautājums bija viens no galvenajiem 1949. gada medžlisa vēlēšanu kampaņā. Parlamenta komisija Mosadeka vadībā sāka sarunas ar britiem. 1951. gada februārī medžliss noraidīja britu piedāvājumu peļņu dalīt uz pusēm. Martā atentātā nogalināja premjerministru, un 15. martā medžliss nobalsoja par britu naftas pārstrādes rūpnīcu nacionalizāciju. Britu speciālisti pameta Irānu, un naftas ieguve gandrīz pilnībā apstājās. Aprīlī šahs pakļāvās medžlisa spiedienam, un par premjeru iecēla Mosadeku, kurš drīz sāka nostiprināt savu autoritāti, 1952. gada 16. jūlijā mēģinot iecelt Kara ministru, kuru šahs noraidīja. Mosadeks atkāpās no amata, bet pēc piecām demonstrāciju un grautiņu dienām 21. jūlijā šahs Mosadeku atkal iecēla par premjeru. Mosadeks pats uzņēmās Kara ministrijas vadību, samazinot armijas budžetu par 15% un samazinot virsnieku skaitu. Medžliss Mosadekam augustā piešķīra ārkārtas pilnvaras uz sešiem mēnešiem, kas tam ļāva īstenot virkni reformu. Šahs pameta galvaspilsētu, uzturoties rezidencē pie Kaspijas jūras. 1953. gada 3. augustā, pēc atbalsta zaudēšanas medžlisā, Mosadeks pasludināja medžlisu par atlaistu. 16. augustā šahs mēģināja atbrīvot Mosadeku no amata un par premjeru iecelt ģenerāli Zahedi, taču pēc Mosadeka pretestības bija spiests pats nākamajā dienā bēgt no valsts. Ar CIP atbalstu 1953. gada 19. augustā pūlis un šaham lojālā armijas daļa gāza Mosadeku, īstenojot 1953. gada apvērsumu. 23. augustā šahs atgriezās Irānā. Mosadekam piesprieda trīs gadus ieslodzījumā, ko nomainīja ar mājas arestu, kurā viņš palika līdz nāvei 1967. gadā. Liberāļus un komunistus drīz arestēja un likvidēja armija un vēlāk pret tiem vērsās jaunizveidotā slepenpolicija SAVAK.
Varas nostiprināšana
ASV Zahedi valdībai piešķīra 45 miljonu USD aizdevumu, 1953. gada decembrī Irāna atjaunoja diplomātiskās attiecības ar Lielbritāniju un 1954. gadā noslēdza jaunu naftas līgumu. 1955. gada oktobrī Irāna pievienojās CENTO aliansei un 1959. gada martā noslēdza aizsardzības sadarbības līgumu ar ASV.
Valstī pastāvēja vairāki ietekmes centri - valdošā politiskā grupa ap šahu, armijas vadība, lielie zemes īpašnieki, tirgoņi un šiītu garīdzniecība. Gados pēc Mosadeka gāšanas šahs diezgan ātri panāca kontroli pār valdību un ministriem, kas turpināja strauju modernizācijas un vesternizācijas kursu. 1954. un 1956. gada medžlisa vēlēšanas notika valdības kontrolē, šahs turpmāk iecēla sev paklausīgus premjerministrus. 1957. gadā atcēla 1953. gadā ieviesto ārkārtas stāvokli, un šahs pavēlēja izveidot divas oficiālas partijas, kas sacenstos par varu.
1958. gadā šķīra šaha otro laulību, un pēc neveiksmēm ar vairākām Eiropas princesēm 1959. gada 21. oktobrī viņš apprecēja savu trešo sievu, irānieti Faru Dibu, kas 1960. gada 31. oktobrī dzemdēja troņmantinieku Rezā.
Ar ASV politisko un finansiālo atbalstu šahs pakāpeniski nostiprināja savu personīgo varu. Līdz 1971. gadam Irāna no ASV saņēma ieročus 1,4 miljardu USD vērtībā. Viņam palīdzēja arī tas, ka pēc 1954. gada septembrī noslēgtās vienošanās ar britu un amerikāņu kontrolēto naftas kompāniju Irāna saņēma 50% no naftas ienākumiem. Naftas ienākumu peļņa turpmāk pieauga par vairākiem simtiem miljoniem dolāru katru gadu. Valdošā pāra aizvien dārgākais dzīvesveids saasināja attiecības ar konservatīvo šiītu garīdzniecību, kas bija atbalstījusi šahu pret Mosadeku. Garīdznieki arī vēlējās bahāistu tiesību ierobežošanu, ko šahs pieļāva, 1955. gadā izraisot grautiņus, kurus nācās apspiest armijai.
20. medžlisa vēlēšanas 1960. gada pavasarī izraisīja jaunu politisko krīzi. Jau dažus gadus iepriekš Irānā bija ieviesta divpartiju sistēma, ko veidoja Nacionālā partija un Tautas partija. Vēlēšanās ļāva piedalīties arī virknei neatkarīgo deputātu. Publiskotie vēlēšanu rezultāti demonstrēja, ka šaha valdība tos turpina viltot. Skandāls bija tik liels, ka vēlēšanas nācās atkārtot vēl lielākā režīma kontrolē, un medžliss sanāca 1961. gada februārī. Politisko nestabilitāti pastiprināja ekonomikas problēmas, kas pakāpeniski sākās pēc 1954. gada, kad valdība sāka aizvien vairāk aizņemties ārzemēs un palielināt deficītu. Šaha režīms atslābināja politisko kontroli, dodot iespēju rasties jaunām opozīcijas grupām. Ņemot vērā iekšpolitisko situāciju un Kenedija administrācijas spiedienu, šahs par premjeru iecēla Ali Amini. Jaunā valdība 1961. gadā ierosināja plašu reformu programmu, ierosināja veikt zemes reformu un sāka cīņu pret korupciju armijā un valsts pārvaldē. Amini ekonomiskās reformas un budžeta izdevumu samazinājums pastiprināja recesiju un bezdarbu, izraisot šaha, armijas, uzņēmēju un politiķu neapmierinātību, kas noveda pie Amini atkāpšanās 1962. gada jūlijā.
Zujeva
Zujeva var būt:
Mohammads Rezā Pehlevī
Baltā revolūcija
Iekšpolitiskā situācija un Kenedija valdības spiediens lika šaham atbalstīt valdības reformu programmu. Pēc tam, kad konservatīvā garīdzniecība bija bloķējusi valdības un šaha mēģinājumus īstenot zemes reformu un piešķirt balsstiesības sievietēm, 1963. gada 9. janvārī viņš publiskoja ideju par referendumu, kurā būtu seši punkti - zemes reforma, mežu un ganību nacionalizācija, valsts rūpnīcu privatizācija, peļņas dalīšana ar strādniekiem, balsstiesības sievietēm un lasītprasmes programma. Apvienojot šos likumus, šahs padarīja neiespējamu kāda individuāla punkta noraidīšanu. Šīs reformas šaha propaganda nosauca par "Balto revolūciju", kas atšķiras no "sarkanās" boļševiku revolūcijas un "melnās" garīdzniecības politikas. Lai arī Baltā revolūcija nesasniedza visus plānotos mērķus, zemes reforma iznīcināja lielos feodālos zemes īpašniekus kā šķiru. Piešķirto zemes gabalu nepietika visiem nabadzīgajiem zemniekiem, kas pastiprināja to emigrāciju uz pilsētām.
Homeinī
Pretestība šai šaha politikai bija pirmā reize, kad Ruholla Homeinī publiski kritizēja šahu. 5. jūnijā viņu un vēl ap 60 garīdzniekiem arestēja. Teherānā un citās pilsētās sākās nemieri, kurus ātri un asiņaini apspieda armija. Lai glābtu Homeinī no tiesas, šiītu augstākā garīdzniecība pasludināja viņu par lielo ajatollu. Jau pēc mēneša viņu atbrīvoja. 1964. gada 27. oktobrī Homeinī publiski kritizēja likumu, kas ASV kareivjus un speciālistus par noziegumiem Irānā turpmāk vairs nenodeva vietējām tiesām. Homeinī savu atlikušo mūžu kritizēja ASV. 4. novembrī viņu arestēja un deportēja uz Turciju.
Autokrāts
Pēc uzvaras referendumā un opozīcijas dumpja apspiešanas šahs palielināja savu personīgo varu. Nacionālā fronte boikotēja 1963. gada medžlisa vēlēšanas, kurās piedalījās tikai divas oficiālās partijas. Šahu atbalstošo deputātu grupa ar šaha un premjerministra atbalstu izveidoja Jaunās Irānas (Iran Novin) partiju, kas apvienoja dažus simtus augstāko valsts ierēdņu, tehnokrātu un uzņēmēju. Lai samazinātu 300 miljonus USD lielo budžeta deficītu, valdība ieviesa jaunus nodokļus, kurus nācās atcelt 1965. gada janvārī pēc plašiem protestiem.
Šaha varas pēdējās desmitgadēs aizvien lielāku uzsvaru lika uz seno Irānas pirmsislāma civilizāciju un varenajām irāņu impērijām. 1971. gada oktobrī viņš ar dārgu un pompozu ceremoniju Persepolē atzīmēja Persijas monarhijas pastāvēšanas 2500 gadus.
Ekonomikas izaugsme
Šahs personīgi kontrolēja Aizsardzības ministriju un armijas budžetu, viņš arī vadīja ārlietas un ekonomiku, personīgi iecēla ministrus, augstākos armijas vadītājus un vēstniekus. Reizi nedēļā viņš vadīja Ekonomikas Augstās padomes sēdes, kurās piedalījās ministri, premjers un centrālās bankas vadītājs. Liela ietekme uz šahu bija viņa dvīņumāsai Ašrafai.
Pēc visu parādu nomaksas Irānas budžetā 1975. gada martā bija 5 miljardu USD pārpalikums. Balstoties uz optimistiskām budžeta prognozēm, šahs sāka iepirkšanas kampaņu. Irāna pasūtīja divus atomreaktorus no Vācijas un vēl divus no Francijas, sāka ātrgaitas dzelzceļa būvniecību un iegādājās trīs Concorde lidmašīnas. Irānas ostas nespēja laicīgi apkalpot simtiem ārvalstu kuģu, kas piegādāja pasūtītās iekārtas un pārtiku. Sākās nekustamo īpašumu cenu burbulis un inflācija. Automašīnu skaita pieaugums izraisīja satiksmes sastrēgumus un gaisa piesārņojumu. Valstī strādāt ieradās vairāki desmiti tūkstoši ārzemju speciālistu un tehniķu, pārsvarā vīrieši, kas lietoja alkoholu un vēlējās iepazīties ar vietējām sievietēm.
Naftas ienākumi ļāva attīstīt arī citus Irānas industrijas sektorus. Tika būvētas metalurģijas, alumīnija, naftas pārstrādes, minerālmēslu un autobūves rūpnīcas. Laikā no 1965. līdz 1975. gadam ogļu ieguve pieauga no 200 000 līdz 900 000 tonnām gadā, cementa ieguve no 1,41 miljoniem tonnu līdz 4,3 miljoniem tonnu, alus ražošana no 13 miljoniem litru uz 42 miljoniem litru, telefonu ražošana no 0 līdz 186 000, televizoru no 12 000 līdz 31 000, traktoru no 100 līdz 7700. Cēla jaunas slimnīcas un veicināja bērnu imunizāciju, kas ļāva iedzīvotāju skaitam pieaugt no 25,84 miljoniem 1966. gadā līdz 33,49 miljoniem 1976. gadā. Studentu skaits pieauga no 24 885 līdz 154 215. Radikalizēto jauniešu skaits lielā mērā ietekmēja vēlāko Islāma revolūcijas gaitu.
Šahs apgalvoja, ka viņa industrializācijas programma ļaus Irānai pāris desmitgadēs sasniegt attīstīto Rietumvalstu dzīves līmeni. Viņa grandiozā retorika nesaskanēja ar irāņu lielākās daļas dzīves apstākļiem. Jo vairāk varas koncentrējās šaha rokās, jo vairāk visi viņu personīgi vainoja visās valsts problēmās.
Bruņošanās
1969. gada martā šahs ieradās ASV uz bijušā prezidenta Eizenhauera bērēm, kurās tikās ar Niksonu un vienojās par neierobežotām ASV ieroču piegādēm. 1970. gadā ASV Irānai pārdeva ieročus 103,6 miljonu USD vērtībā, bet 1972. gadā jau 552,7 miljonu vērtībā. Kopumā no 1970. līdz 1977. gadam bruņojuma iegādei šahs iztērēja 12 miljardus USD. Milzīgie bruņojuma tēriņi palielināja valsts parādu un tā apkalpošanas izmaksas, radot bažas par finanšu krīzi.
1971. gada 14. februārī OPEC valstis pēc tikšanās Teherānā paziņoja par strauju naftas cenas kāpumu. Irānas naftas ienākumi tajā gadā pieauga no 1,12 miljardiem USD uz 2,39 miljardiem USD. Šaha ambīcijām parādījās aizvien vairāk naudas. 1971. gada maijā šahs noslēdza līgumu ar Lielbritāniju par 770 Chieftan tanku un citas bruņutehnikas iegādi, kontrakta vērtībai sasniedzot 350 miljonus USD. Tikai revolūcija neļāva īstenot nākamo iepirkumu, ar kuru bija paredzēts iepirkt jau 1450 tankus.
Ārpolitika
Pēc tam, kad 1965. gadā noslēdza līgumu par tērauda rūpnīcas celtniecību Irānā, apmaiņā uz PSRS nosūtot dabasgāzi, attiecības ar PSRS uzlabojās. Irāna arī iepirka nelielus padomju ieroču apjomus.
Irāna atbalstīja monarhistus Jemenas pilsoņu karā (1962-70) un sākot ar 1971. gadu palīdzēja Omānas sultānam apspiest dumpiniekus. Ņemot vērā Lielbritānijas apņemšanos izvest karaspēku no Persijas līča, Lielbritānija un Irāna panāca vienošanos par teritoriālajiem disputiem. Irāna atzina Bahreinas neatkarību, taču militāri sagrāba pāris mazas salas Hormuza šaurumā. Šī rīcība noveda pie konflikta ar Irāku, ko atrisināja 1975. gadā, vienojoties par robežu Šat-al-arab rajonā, un atbalsta pārtraukšanu Irākas kurdu partizāniem.
Attiecības ar ASV
Jaunā Kārtera administrācija vēl vairāk izmainīja abu valstu stratēģisko aliansi, uzstājot uz cilvēktiesību ievērošanu un bruņojuma iepirkumu samazināšanu. Kārters priekšvēlēšanu kampaņas laikā asi kritizēja šahu un demokrātijas trūkumu Irānā, tādējādi iedrošinādams pretestību šaham. Sākotnēji Kārters mēģināja panākt, lai šahs liberalizē savu režīmu, tā nodrošinot plašāku tautas masu atbalstu. Šahs atbrīvoja virkni politieslodzīto un samazināja opozīcijas vajāšanu. Kad tas izraisīja opozīcijas aktivitātes pieaugumu un revolūcijas sākšanos, Kārters nesniedza šaham nepieciešamo politisko atbalstu, tā vēl vairāk iedrošinot revolucionārus.
Revolūcija
1975. gadā likvidēja pēdējās divas partijas, no kurām viena oficiāli atbalstīja šahu un otru veidoja režīma sankcionēti opozicionāri. Šo partiju vietā izveidoja vienu Rastakhiz partiju, kas kalpoja kā varas partija. Visus, kas nevēlējās iestāties partijā, uzskatīja par komunistu atbalstītājiem un valsts ienaidniekiem. Ironiski, bet daudzi no partijas veidotājiem pēckara gados bija komunistiskās Tudeh partijas biedri, kas tagad veidoja centralizētu varas partiju. Vienpartijas sistēmas izveidošana signalizēja šaha mērķi pārveidot Irānu no militāras diktatūras par totalitāru valsti.