cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Campbell
Mūsdienās šis uzvārds ir sastopams visā pasaulē, jo kopš 18. gadsimta sākās liela emigrācija no Skotijas un skotu diaspora ir apmetusies daudzās valstīs, īpaši ASV, Kanādā un Austrālijā. Sakarā ar ievērojamo skotu imigrāciju 16. un 17. gadsimtā, šis uzvārds ir sastopams arī visā Īrijas salā, bet jo īpaši Olsterā.
Campbell ir trešais izplatītākais uzvārds Ziemeļīrijā, ceturtais izplatītākais uzvārds Jamaikā, septītais izplatītākais Skotijā, 12. vietā Kanādā, 18. vieta Austrālijā, 41. vieta ASV un 65. vieta Anglijā.
Campbell var būt:
Kremeneca
Kremeneca (uk) ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ternopiļas apgabala Kremenecas rajona centrs.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1064. gadā, pieminēta arī Hipatija hronikā 1227. gadā kā Galīcijas-Volīnijas kņazistes pilsēta. 1240./1241. gadā Kremenecas pils bija viena no retajām, ko nespēja ieņemt Batija karaspēks.
14. gadsimtā pilsētu iekļāva Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā. 1536. gadā Polijas karalis Sigismunds I Vecais nodeva Kremenecas pili savas sievas Bonas Sforcas rīcībā. Hmeļnicka vadītās sacelšanās laikā 1648. gadā pili nopostīja kazaku karaspēks Maksima Krivonisa vadībā.
Pēc 1793. gadā pēc Polijas Otrās dalīšanas pilsētu iekļāva Krievijas Impērijas sastāvā. No 1805. līdz 1833. gadam Kremenecā darbojās Kremenecas licejs. Pēc 1830. gada Novembra sacelšanās sakāves licejs tika pārcelts uz Kijivu, likdams pamatus Kijivas Universitātei.
Pēc Pirmā pasaules kara, pamatojoties uz 1921. gada Rīgas miera līgumu, Kremenecu iekļāva atjaunotajā Polijas valstī. Pamatojoties uz Molotova-Ribentropa pakta nosacījumiem, pēc Polijas kampaņas Otrā pasaules kara sākumā 1939. gadā iekļauta Ukrainas PSR sastāvā, pēc tam no 1941. gada 2. jūlija līdz 1944. gada 19. martam atradās vācu okupācijas iestāžu izveidotā Ukrainas reihskomisariāta sastāvā, šajā laikā tika iznīcināti Kremenecā dzīvojošie ebreji. Pēc kara pilsētas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada atrodas neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Tūrisms
Kremeneca kalpo par atbalsta punktu pareizticīgo svētceļotājiem uz 18 kilometrus attālo Počajivas lavru. Poļu tūristi apmeklē Kremenecas iedzimtā, dzejnieka Slovacka muzeju.
Cilvēki
Kameneca ir poļu matemātiķa Marka Kaca (Mark Kac, 1914-1984), poļu dzejnieka Juliuša Slovacka (Juliusz Słowacki, 1809-1849) un amerikāņu vijolnieka Aizeka Sterna (Isaac Stern, 1920-2001) dzimtā pilsēta.
Bārija karbonāts
Bārija karbonāts (BaCO3) ir cieta, balta, kristāliska, ūdenī nešķīstoša viela.
Atrašanās dabā
No bārija karbonāta sastāv samērā rets minerāls - viterīts. Bārija karbonāts lēnām reaģē ar sulfātus saturošiem ūdeņiem, veidojot bārija sulfātu, tāpēc dabā sastopamais bārija karbonāts no ārpuses mēdz būt pārklāts ar bārija sulfātu.
Īpašības
Bārija karbonāts reaģē ar daudzām skābēm, veidojot šķīstošos sāļus (piem. sālsskābi un slāpekļskābi, attiecīgi veidojot bārija hlorīdu un bārija nitrātu). Reakcija ar sērskābi notiek lēni, jo bārija sulfāts ir mazšķīstošs. Bārija karbonātu apdedzinot pie 1300 °C atmosfēras spiedienā, iegūst bārija oksīdu.
Izmantošana
Bārija karbonāts ir galvenā visu pārējo bārija savienojumu izejviela.
Vinčenco Nibali
Vinčenco Nibali (it; dzimis Mesīnā) ir bijušais Itālijas šosejas riteņbraucējs.
Dzimis netālu no Mesīnas šauruma, Nibali ieguva iesauku "šauruma haizivs" vai vienkārši "haizivs". Pirmā viņa lielākā uzvara bija 2006. gada GP Ouest-France, kur viņš grūtā trasē uzvarēja iespaidīgā konkurencē. Tomēr tādi eksperti kā Mikēle Bartoli tolaik izteicās, ka Nibali ir vairāk piemērots daudzdienu sacensībām.
Nibali līdz šim lielākās uzvaras ir 2010. gada Vuelta a España, 2013. un 2016. gada Giro d'Italia un 2014. gada Tour de France kopvērtējums. Viņš ir sestais riteņbraucējs ar uzvarām visu triju lielo riteņbraukšanas tūru kopvērtējumā. Nibali uzvarējis arī vairākās ievērojamās riteņbraukšanas klasikās — 2018. gada Milāna—Sanremo un 2015. un 2017. gada Giro di Lombardia sacensībās.
2015. gada Tour de France viņš bija viens no sacensību favorītiem, tomēr nespēja attaisnot cerības, izcīnot vienu uzvaru posmā un kopvērtējumā finišējot ceturtais.
2022. gada maijā, 37 gadu vecumā, paziņoja, ka līdz ar sezonas beigām plāno beigt profesionāļa karjeru. To noslēdza pēc Giro di Lombardia sacensībām oktobrī.
Mordehajs Aņelevičs
Mordehajs Aņelevičs (מרדכי אנילביץ',Mordechaj Anielewicz) (dzimis 1919. vai 1920. gadā Viškovā (Wyszkow) uz ziemeļaustrumiem no Varšavas, miris Varšavā, Ģenerālgubernatūrā (Generalgouvernement für die besetzten polnischen Gebiete), tagad Polijā) bija ebreju pretošanās kustības dalībnieks, Varšavas geto sacelšanās vadītājs, Ebreju kaujas organizācijas (Żydowska Organizacja Bojowa - ŻOB) vadītājs.
Dzimis trūcīgā ģimenē Viškovā netālu no Varšavas. Pēc vidusskolas beigšanas kļuva par cionistu-sociālistu organizācijas Hashomer Hatzair līderi.
Pēc Otrā pasaules kara sākuma, 1939. gada 7. septembrī, kopā ar domubiedru grupu bēga no vācu karaspēka uz Polijas austrumiem. Kad Polijas austrumdaļu okupēja PSRS karaspēks, Aņelevičs centās nelegāli doties uz Rumāniju, lai organizētu ebreju transportēšanas kanālu uz Izraēlu, bet uz robežas tika arestēts un kādu laiku pavadīja PSRS cietumā, tomēr tika atbrīvots un devās uz Varšavas geto. Neilgu laiku pēc tam Aņelevičs devās uz Viļņu, ko tolaik bija okupējusi PSRS un organizēja ebreju kaujas vienības iesūtīšanai vācu okupētajās teritorijās, tad atkal atgriezās Varšavas geto un organizēja nelegālas ebreju kaujas grupas.
1942. gadā vasarā notika pirmā ebreju deportācija uz Treblinkas nāves nometni. 1942. gadā novembrī Aņelevičs tika ievēlēts par ŻOB vadītāju. Viņam izdevās nodibināt kontaktus ar poļu valdību Londonā un iegūt nelielu ieroču daudzumu. 1943. gadā ŻOB nāca klajā ar uzsaukumu ebreju vidū - Nekādu deportāciju, laiks mirt kā vīriem. Kad 1943. gada 18. janvārī vācieši mēģināja sākt otru deportācijas kampaņu, tā tika izjaukta.
Kad 1943. gada 19. aprīlī (ebreju Pashas laikā) sākās vispārējs vācu uzbrukums Varšavas geto, Aņelevičs bija cīnītāju rindās, bet 8. maijā, kad kaujas iznākums bija skaidrs, kopā ar domubiedriem izdarīja pašnāvību bunkurā Milas ielā 18 (ulica Miła 18).
Poļu valdība Londonā Aņeleviču pēc nāves apbalvoja ar augstāko militāro apbalvojumu - Virtuti Militari, bet Izraēlā viņa vārdā nosaukts kibucs.
Atis Lejiņš
Atis Lejiņš (dzimis Jelgavā) ir Latvijas politiķis, bijušais Latvijas Ārpolitikas institūta vadītājs. Bijis vairāku Saeimas sasaukumu deputāts. No 2020. gada nogales Īrijas Kultūras centra valdes priekšsēdētājs.
Biogrāfija
Dzimis Jelgavā skolotāju Eduarda Lejiņa (1894 Krievijā — 1989 Kalifornijā, ASV) un Annas Emilijas (dzimušas Irbes) Lejiņas (1904 Plāņu pagastā — 1984 Kalifornijā, ASV) ģimenē. Vecākais brālis Aivars Lejiņš dzimis 1939. gadā, bet māsa Aija Lejiņa — jurista un Bergu dzimtas mantinieka Justa Nikolaja Karlsona sieva  — 1944. gadā. 1944. gada rudenī ģimene devās kara bēgļu gaitās uz Vāciju. Pēc Otrā pasaules kara, 1950. gadā kopā ar ģimeni kā bēgļi izbrauca uz Austrāliju. Šeit A. Lejiņš uzsāka skolas gaitas, iegūstot pamatizglītību. 1960. gadā ģimene pārcēlās uz ASV, kur apmetās Kalifornijas štatā. 1968. gadā A. Lejiņš ieguva maģistra grādu vēsturē Kalifornijas Universitātē Losandželosā. No 1979. līdz 1990. gadam bija direktora asistents Zviedrijas Ārpolitikas institūtā. Stokholmas Universitātē ieguvis doktora grādu vēsturē.
Divas reizes pabijis Afganistānā Afganistānas kara laikā, kur meklējis baltiešu karavīrus starp padomju gūstekņiem, viņa pieredze izmantota režisora Askolda Saulīša dokumentālajā filmā "Parāds Afganistānai" (2008). Arī pats A. Lejiņš par šo periodu iepriekš izveidojis dokumentālu filmu-reportāžu "Ar partizāniem Afganistānā" (1988, producents Ilgars Linde). Kā norāda autors, filma ir "veltījums traģiskā nāvē kritušajiem latviešu zēniem un afgāņu draugiem, kas prata aizstāvēt savas zemes brīvību."
Precējies, ģimenē ir trīs bērni.
Sabiedriskā un politiskā darbība
1989. gadā A. Lejiņš nodibināja Latvijas Tautas frontes Zviedrijas nodaļu, kuru vadīja līdz 1991. gadam, kad atgriezās uz dzīvi Latvijā. Tika ievēlēts Latvijas Tautas frontes domē, kur bija Ārlietu komitejas vadītājs. 1992. gadā nodibināja Latvijas Ārpolitikas institūtu (LĀI). 1997. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni. 1999. gadā bija Pasaules bankas īstermiņa konsultants Eiropas Savienībā un Baltijas reģionā. 2004. gadā uzņemts par Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktoru. 2008. gadā dibinājis Brīvības un Solidaritātes fondu un kļuvis par tā vadītāju (amatā bijis līdz 2013. gadam). 2009. gadā beidza vadīt LĀI un šobrīd ir tā goda direktors.
7. Eiropas Parlamenta vēlēšanās 2009. gadā kandidēja no LSDSP saraksta, kā saraksta pirmais numurs, bet netika ievēlēts. Šai pašā gadā pretendēja uz LSDSP ģenerālsekretāra amatu, tomēr zaudēja ilggadējam partijas līderim Jānim Dinevičam. Partijā A. Lejiņš bija viens no ievērojamākajiem iekšējās opozīcijas pārstāvjiem.
2010. gadā viņš kļuva par politiskās apvienības "Vienotība" kandidātu Saeimas vēlēšanās (nebūdams apvienībā ietilpstošo partiju biedrs) un tika ievēlēts 10. Saeimā. Darbojās Ārlietu komisijā, Eiropas lietu komisijā, Baltijas lietu apakškomisijā, Korupcijas novēršanas apakškomisijā.
2011. gada janvārī partijas valde panāca A. Lejiņa izslēgšanu no LSDSP. J. Dinevičs medijiem to skaidroja ar partijas nespēju uzņemties atbildību par A. Lejiņa darbību Saeimā, kur viņš bija atbalstījis partijai nepieņemamo valdības ierosināto budžeta projektu. Tā paša gada rudenī Saeimas ārkārtas vēlēšanās A. Lejiņš tika ievēlēts 11. Saeimā kā "Vienotības" saraksta kadidāts. 2014. gadā ievēlēts 12. Saeimā.
No apvienības "Jaunā Vienotība" kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās 2018. gada rudenī, taču netika ievēlēts. 2019. gada sākumā kļuva par Saeimas deputātu valdībā darbu sākušā partijas biedra Jāņa Reira vietā. Kandidēja 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču netika ievēlēts.
2020. gada 16. jūnijā organizējis literātu konferenci "Bloomsday Latvia 2020" LU Zinātņu mājā, kuras mērķis — debates par jaunu īru rakstnieka Džeimsa Džoisa romāna "Uliss" tulkojumu latviešu valodā. Pēc tās ievēlēts par Īrijas Kultūras centra valdes priekšsēdētāju.
Žuzē Mouriņu
Žuzē Mariu dus Santušs Felikss Mouriņu (pt, ; dzimis Setubalā, Portugālē) ir bijušais portugāļu futbolists, tagad strādā par futbola treneri. Kopš 2021. gada ir Itālijas A sērijas kluba AS Roma galvenais treneris. Savas profesionāļa karjeras laikā spēlējis vienīgi Portugāles klubos.
Trenera karjera
Galvenā trenera karjeru uzsāka 2000. gadā ar Benfica. Pirms tam bija trenera asistents vairākos klubos un trenēja jauniešu komandas. 2001.—2002. gada sezonā vadīja União de Leiria. 2002. gada janvārī kļuva par FC Porto galveno treneri. Ar šo klubu divreiz uzvarēja Primeira Liga, izcīnot Portugāles čempiontitulu, vienreiz izcīnīja Portugāles kausu, kā arī 2003. gadā izcīnīja UEFA kausu, bet 2003.—2004. gada sezonā uzvarēja UEFA Čempionu līgā.
2004. gadā kļuva par Anglijas Premjerlīgas kluba Chelsea galveno treneri. 2005. un 2006. gadā aizveda komandu līdz Premjerlīgas čempionu titulam, 2007. gadā kļuva par FA kausa ieguvēju, 2005. un 2007. gadā uzvarēja Anglijas Līgas kausa izcīņā. 2007. gada septembrī pēc domstarpībām ar kluba īpašnieku Romānu Abramoviču amatu atstāja. 2008. gada jūnijā kļuva par Itālijas A sērijas kluba Milānas "Internazionale" galveno treneri. Šī kluba vadībā divreiz uzvarēja A sērijā, vienreiz izcīnīja Itālijas kausu. 2009.—2010. gada sezonā ar Inter kļuva par Čempionu līgas uzvarētāju. 2010. gada maijā klubu atstāja un kļuva par Madrides "Real" galveno treneri. 2011. gadā izcīnīja Spānijas Karaļa kausu, bet 2011.—2012. gada sezonā aizveda komandu līdz Spānijas čempionu titulam.
2013. gada jūnijā atgriezās Chelsea. 2015. gadā vēlreiz uzvarēja Premjerlīgā un Anglijas Līgas kausā. Pēc nesekmīgā 2015.—2016. gada sezonas sākuma 2015. gada decembrī amatu atstāja. 2016. gada maijā tika apstiprināts par cita Anglijas Premjerlīgas kluba Manchester United galveno treneri. 2016.—2017. gada sezonā uzvarēja EFL (Anglijas Līgas) kausā, kā arī kļuva par UEFA Eiropas līgas uzvarētāju. 2018.—2019. gada sezonas pirmajās 17 spēlēs komanda izcīnīja tikai septiņas uzvaras Premjerlīgā, un 2018. gada decembrī Mouriņu tika atbrīvots no amata.
2019. gada novembrī kļuva par Tottenham Hotspur galveno treneri. Taču ar šo klubu panākumus nespēja gūt un 2021. gada aprīlī bija spiests amatu atstāt. 2021. gada maijā tika apstiprināts par AS Roma galveno treneri.
Sasniegumi
Porto
Chelsea
Inter Milan
Real Madrid
AS Roma
Individuālie sasniegumi
Erasts Šveics
Erasts Šveics ( — ) bija Latvijas gleznotājs. Dzimis Rīgā. Bijis "Rīgas mākslinieku grupas" biedrs, darbnīcas "Baltars" mākslinieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1895. gada 11. oktobrī Rīgā. Jau bērnībā ir iepazinis krāsošanas tehniskās iemaņas, jo izaudzis tēva daiļkrāsošanas darbnīcas gaisotnē. Apmeklējis Rīgas Vācu amatnieku biedrības skolu, pēc tam līdz 1915. gadam mācījās Rīgas pilsētas mākslas skolā pie Evas Borhertes-Šveinfurtes, Jāņa Tilberga un kluso dabu glezniecību pie Vilhelma Purvīša. Tiek mobilizēts armijā Pirmajā pasaules kara laikā, atgriežoties Latvijā, 1919. gadā kā brīvprātīgais ir piedalījies cīņās pret Bermonta karaspēku.
1927. gadā ieguvis Kultūras fonda stipendiju, ar ko devies studiju ceļojumā uz Parīzi un Drēzdeni. 1930. gadā apprecējies ar gleznotāja Jāņa Cielava māsu Annu Cielavu. 1930. gadu otrajā pusē bijis Izglītības ministrijas mākslas lietu referents, no 1935. gada Vilhelma Purvīša asistents Latvijas mākslas izstāžu iekārtošanā ārzemēs. Tuvojoties otrajai padomju okupācijai, devies trimdā uz Vāciju, kur uzturējies kopā ar Purvīti līdz pat viņa nāvei 1945. gadā. 1949. gadā no Mērbekas ciema Vācijā ieceļojis ASV, dzīvodams Ņujorkā, vēlāk Ņūrošelā. Kādu laiku Erasts Šveics bijis Amerikas latviešu apvienības Kultūras biroja referents tēlotājā mākslā. Miris 1992. gada 1. novembrī, Ņūrošelā, netālu no Ņujorkas.
Mākslinieciskā darbība
1920. gados pievienojas Rīgas mākslinieku grupai, satuvinoties ar Romanu Sutu, Jāni Cielavu, Oto un Martu Skulmēm. Līdzīgi pārējiem pievērsies vēlīnā kubisma atskaņām, kas ir aizgūtas no franču mākslas un palicis tam visilgāk uzticīgs no visiem Rīgas mākslinieku grupas dalībniekiem. 1920. gadu beigās pievērsies tolaik Latvijā dominējošām reālisma tendencēm, gleznojot klusās dabas. 1930. gados kļuvis liriskāks, vienlaicīgi monumentālāks, demonstrējot figurālajās kompozīcijās smagākas formas un raupjāku faktūru.
Mākslinieks piedalījies Rīgas mākslinieku grupas izstādēs 1920., 1923., 1924. (kopā ar poļu mākslinieku apvienību "Bloks"), 1925.(Tartu, kopā ar igauņu kubistiem), 1930., 1931., 1933. un 1939. gadā. Erasta Šveica darbi tikuši eksponēti arī dažādās kopizstādēs kā Latvijā, tā arī ārzemēs. Mākslinieka mūža laikā nav sarīkota neviena personālizstāde, lai gan darbi atrodas Parīzes, Malmes, Budapeštas, Tallinas un Latvijas muzejos.
Ņūrošelā kādu laiku piepelnījies ar trauku apgleznošanu un piedalījies vairākās Ņujorkas latviešu mākslinieku grupas izstādēs, retumis arī kādā citā kopējā izstādē.
Karkarali nacionālais parks
Karkarali nacionālais parks ir nacionālais parks Kazahstānā, Karaghandi apgabalā.
Dibināts 1998. gadā dabas teritoriju daudzveidības aizsardzībai un aizņem hektārus
Ludvigs Adamovičs
Ludvigs Ernests Adamovičs (dzimis, miris ) bija luterāņu mācītājs, Latvijas Republikas izglītības ministrs. Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā deportēts uz PSRS, kur viņam tika piespriests nāves sods.
Dzīves gājums
Dzimis 1884. gada 23. septembrī Dundagas pagasta Kubalu skolā kā skolotāja dēls.
Latvijas Republikas Augstākā Padome
Latvijas Republikas Augstākā Padome bija Latvijas parlaments laikā no 1990. gada līdz 1993. gadam. Augstākā Padome tika ievēlēta vienmandāta vēlēšanu apgabalos 1990. gada 18. marta vēlēšanās kā LPSR Augstākā Padome. Tās priekšsēdētājs bija Anatolijs Gorbunovs.
Ludvigs Adamovičs
Dzīves gājums
Pēc Tērbatas Universitātes Teoloģijas fakultātes beigšanas mācītāja amatā kalpojis īslaicīgi. Pirmā pasaules kara laikā iesaukts karadienestā kā mācītājs Viļņas kara apgabala mācītāja Friča Šmithena rīcībā. Studiju laikā Tērbatā kļuva par vecākās latviešu studentu korporācijas Lettonia biedru.
Pušmucovas pagasts
Pušmucovas pagasts ir viena no Ludzas novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Blontu, Zvirgzdenes, Mežvidu un Mērdzenes pagastiem. Pagasta centrs atrodas Pušmucovā. Pagasts ievērojams kā Latgales rikšotāju sacensību norises vieta.
Ludvigs Adamovičs
Dzīves gājums
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada augustā likvidēja abas Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātes un profesors L. Adamovičs tika atbrīvots no darba. 1941. gada 14. jūnijā viņu kopā ar sievu Liliju Helēnu (dzimusi 1888. gadā) un bērniem Laimu (dzimusi 1912. gadā) un Valdi (dzimis 1914. gadā) deportēja uz PSRS. Ludvigu Adamoviču tiesāja sakarā ar apsūdzībām, ka viņš bijis Rīgas Latviešu biedrības, tāpat biedrības "Reliģijas zinātne" loceklis, LU teoloģijas profesors, kā arī izglītības ministrs Kārļa Ulmaņa valdībā. PSRS tiesa Adamovičam piesprieda nāves sodu, kas izpildīts Usoļlaga soda nometnē 1943. gada 19. augustā.
Darbība izglītības ministra postenī
Izglītības ministrs Adamovičs 1934. gada 24. jūlijā parakstīja jaunu likumu par Kultūras fondu, pirmais likums par Kultūras fondu bija akceptēts jau 1921. gadā, papildināts 1922. un 1928. gadā. Likums noteica, ka "Kultūras fondam par labu ņem 3% piemaksas pie alkoholisko dzērienu cenām. Fondam ir tiesības izdot grāmatas, muzikālijas un tēlojošo mākslu reprodukcijas, kā arī saņemt ziedojumus, novēlējumus un citus gadījuma ienākumus. Tā līdzekļi bija izlietojami: 1) monumentālu nacionālās kultūras darbu un pieminekļu radīšanai; 2) prēmijām par izciliem darbiem kultūras laukā; 3) pabalstiem zinātnei, mākslai, rakstniecībai un šo nozaru darbiniekiem; 4) zinātnes, mākslas un rakstniecības popularizēšanai; 5) stipendijām izglītības nobeigšanai un studiju veicināšanai; 6) fiziskās kultūras un ārpusskolas izglītības sekmēšanai. Naudu sadala fonda dome, kuras priekšsēdētājs ir Ministru prezidents, locekļi: izglītības ministrs kā priekšsēdētāja vietnieks, viena Ministru prezidenta nozīmēta persona, iekšlietu ministrs un LU rektors."
Pie Kultūras fonda domes darbojas ar padomdevēja tiesībām padome, kuras priekšsēdētājs ir izglītības ministrs vai viņa pilnvarota persona, bet locekļi ir šādas personas: Latvijas konservatorijas un Latvijas mākslas akadēmijas rektori, izglītības ministra iecelti lietpratēji — skolu lietās, ārpusskolas izglītībā, rakstniecībā un skatuves mākslā, 2 Latvijas universitātes delegāti, izglītības ministra apstiprināts fiziskās kultūras un sporta organizācijas pārstāvis, iekšlietu ministra iecelts kultūras biedrību un savienību pārstāvis, lauku pašvaldību pārstāvis, pilsētu pašvaldību pārstāvis un zemkopības ministra iecelts lietpratējs lauksaimniecības izglītībā.
Apbalvojumi
Apbalvots ar II un III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Pušmucovas pagasts
Daba
Lielākā daļa atrodas Latgales augstienes Burzavas paugurainē, ziemeļaustrumu mala - Mudavas zemienes Zilupes līdzenumā. Augstākā vieta pagastā - 179,8 m vjl - atrodas pie Iudriem.
Upes
Rītupe, Strauja
Ezeri
Mukaušu ezers (4 ha), Snotiuļu ezers
Vēsture
1945. gadā Mērdzenes pagastā izveidoja Pušmucovas ciema padomi. 1954. gadā Pušmucovas ciemam pievienoja Mežernieku ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ciblas novadā. 2021. gadā Ciblas novadu iekļāva Ludzas novadā.
Apdzīvotās vietas
Iudri, Latiši, Ļahi, Mežernīki, Nūraugi, Poļaki, Sipki.
Dmitrijs Medvedevs
Dmitrijs Medvedevs (ru, dzimis ) ir Krievijas politiķis un valstsvīrs, juridisko zinātņu kandidāts. Trešais Krievijas Federācijas prezidents (2008—2012), tad Krievijas Federācijas premjerministrs (2012—2020). Pēc demisijas no premjera amata ieņem Krievijas Federācijas Drošības padomes priekšsēdētāja vietnieka amatu.
Latvijas Republikas Augstākā Padome
1990. gada 4. maijā Latvijas Republikas Augstākā Padome pieņēma deklarāciju Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu, kas paredzēja pārejas periodu neatkarības de facto atjaunošanai līdz 5. Saeimas sasaukšanai. Latvijas neatkarība de facto tika atjaunota 1991. gada 21. augustā pēc Augusta puča. Augstākās Padomes pilnvaras beidzās līdz ar 5. Saeimas pirmo sēdi 1993. gada 6. jūlijā.
Dmitrijs Medvedevs
2020. gada 15. janvārī Medvedevs paziņoja par viņa vadītās valdības atkāpšanos saistībā ar prezidenta Putina ierosinātajiem grozījumiem konstitūcijā.
Latvijas Republikas Augstākā Padome
Augstākās Padomes deputāti
Izmantotie saīsinājumi::
Dmitrijs Medvedevs
Biogrāfija
Dzimis Ļeņingradas nomalē Kupčino rajonā Ļeņingradas tehnoloģiskā institūta profesora Anatolija Medvedeva un viņa sievas Jūlijas Sapošņikovas ģimenē. Absolvēja Ļeņingradas Valsts universitātes Juridisko fakultāti (pilsonisko tiesību katedru) 1987. gadā un 1990. gadā pabeidza šīs pašas universitātes aspirantūru. Jaunībā ir aizrāvies ar smago rokmūziku, fotografēšanu, nodarbojies ar sportu. No 1988. gada pasniedza civiltiesības un romiešu tiesības Ļeņingradas Valsts universitātes Juridiskajā fakultātē. Viens no Krievijā plaši izmantotā mācību materiāla „Civiltiesības” autoriem, sarakstījis 4 nodaļas — par valsts un pašvaldības uzņēmumiem, kredītu pienākumiem, transporta tiesībām, alimentu pienākumiem. Pasniedzēja darbu beidza 1999. gadā, jo devās strādāt uz Maskavu.
Latvijas Republikas Augstākā Padome
Augstākās Padomes deputāti
TF — Latvijas Tautas fronte, L — Līdztiesība, LNNK — Latvijas Nacionālās neatkarības kustība, LZP — Latvijas Zaļā partija, PSKP — Padomju Savienības Komunistiskā partija, LAP — Latvijas Atdzimšanas partija Piezīmes:
* Anatolijs Gorbunovs — AP priekšēdētājs
Dmitrijs Medvedevs
Politiķa karjera
Pēc politologa Alekseja Muhina rīcībā esošajiem datiem, Medvedevs ir devis lielu ieguldījumu viena korupcijas skandāla izbeigšanā, kas tika vērsts pret Putinu. 1999. gadā Medvedevs tika iecelts par Krievijas Federācijas Valdības aparāta vadītāja Dmitrija Kozaka vietnieku. 1999. — 2000. gadā, pēc Borisa Jeļcina aiziešanas no Prezidenta amata, Medvedevs kļuva par Krievijas Federācijas Prezidenta administrācijas vadītāja vietnieku un vadīja Vladimira Putina priekšvēlēšanu kampaņu. Pēc Staņislava Belkovska domām, toreizējais Prezidenta administrācijas vadītājs Aleksandrs Vološins un uzņēmējs Romāns Abramovičs paši izvirzīja Medvedeva kandidatūru kampaņas vadītāja amatam. Pēc tam, kad Vološins aizgāja no Prezidenta administrācijas, to sāka vadīt Dmitrijs Medvedevs.
Latvijas Republikas Augstākā Padome
Augstākās Padomes deputāti
** Indulis Strazdiņš AP ievelēts pēc viņa sievas Itas Kozakevičas nāves 1990.gada oktobrī
Dmitrijs Medvedevs
Politiķa karjera
2000. — 2001. gadā Medvedevs strādāja par AAS „Gazprom” Direktoru padomes priekšsēdētāju, 2001. gadā — par AAS „Gazprom” Direktoru padomes priekšsēdētāja vietnieku, bet no 2002. gada jūnija — atkārtoti par AAS „Gazprom” Direktoru padomes priekšsēdētāju. No 2003. gada oktobra līdz 2005. gada novembrim Medvedevs vadīja Krievijas Federācijas Prezidenta administrāciju. Medvedevs tika iecelts par Krievijas Federācijas Valdības vadītāja pirmo vietnieku.
Prezidentūra
ar Dmitrija Medvedeva iecelšanu par Valdības vadītāja pirmo vietnieku ar uzdevumu vadīt nacionālos projektus, de facto sākās viņa priekšvēlēšanu kampaņa centrālajos televīzijas kanālos 2007. gada janvārī Dmitrijs Medvedevs bija galvenais potenciālais kandidāts uz Prezidenta amatu. Pēc Jurija Levadas Analītiskā centra datiem, par Medvedevu pirmajā balsošanas kārtā bija gatavi balsot 33% vēlētāju, otrajā kārtā — 54% vēlētāju. 2007. gada maijā Dmitrijs Medvedevs reitingos piekāpās citam Kremļa izvirzītam kandidātam — Sergejam Ivanovam. Saskaņā ar Levadas centra pētījumiem par Medvedevu pirmajā kārtā bija gatavi balsot 18% vēlētāju, bet par Sergeju Ivanovu — 19%. Ja Ivanovs un Medvedevs tiktos vēlēšanu otrajā kārtā, tad uzvarētu Ivanovs, saņemot 55% balsu. , kad premjerministrs Viktors Zubkovs atcēla praksi, ka valdības sēdes tiek translētas tiešajā ēterā žurnālistiem, sākās Medvedeva kampaņas aktīvā fāze. partijas „Vienotā Krievija”, „Taisnīgā Krievija”, Krievijas Agrārā partija un „Pilsoniskais spēks” izvirzīja Dmitriju Medvedevu par savu partiju vienoto kandidātu Krievijas Federācijas prezidenta amatam. Spēkā esošā likumdošana nosaka, ka kandidātu uz prezidenta amatu var izvirzīt tikai no vienas politiskās partijas, nevis no partiju grupas. Vladimirs Putins atbalstīja Medvedeva kandidatūru prezidenta amatam. „Kas attiecas uz Dmitrija Medvedeva kandidatūru, es ar viņu esmu ļoti cieši pazīstams jau vairāk kā 17 gadus un pilnībā atbalstu šo kandidatūru” — tā kandidatūru komentēja Vladimirs Putins. Dmitrijs Medvedevs savā paziņojumā, kas tika parādīts valsts televīzijā, teica: „vēršos pie viņa [Putina] ar lūgumu dot principiālu piekrišanu vadīt valdību pēc tam, kad būs ievēlēts jaunais prezidents.” Dmitrijs Medvedevs partijas „Vienotā Krievija” kongresā tika izvirzīts par kandidātu uz Krievijas Federācijas Prezidenta amatu. Aizklātās balsošanas rezultātā par Medvedevu nobalsoja 478 kongresa delegāti, pret bija viens delegāts. Dmitrijs Medvedevs informēja Krievijas Federācijas Centrālo vēlēšanu komisiju par savas kandidatūras iesniegšanu prezidenta amatam. Dmitrijs Medvedevs paziņoja par atteikšanos piedalīties priekšvēlēšanu debatēs.
Medvedevs tika izvirzīts par Krievijas Federācijas Prezidenta amata kandidātu no partijas „Vienotā Krievija”. Tajā pašā dienā Medvedeva kandidatūru atbalstīja arī partijas „Taisnīgā Krievija”, Krievijas Agrārā partija un „Pilsoniskais spēks”. "Kopā uzvarēsim" — Medvedeva kā kandidāta uz Prezidenta amatu priekšvēlēšanu lozungs. Vladimirs Putins atbalstīja Medvedeva kandidatūru, oficiāli par kandidātu viņš tika izvirzīts. Medvedevs, iesniedzot nepieciešamos dokumentus Krievijas Federācijas Centrālajā vēlēšanu komisijā, paziņoja, ka Krievijas prezidenta atbalsta gadījumā, kā to pieprasa likumdošana, viņš pametīs darbu AAS „Gazprom”.
Dmitrijs Medvedevs tika ievēlēts par Krievijas Federācijas prezidentu. Līdz oficiālajai inaugurācijai Medvedevs palika strādāt valdībā, kā arī ieguva jaunu amatu — Jaunievēlētais Krievijas Federācijas Prezidents.
Saskaņā ar Konstitūciju, Medvedeva stāšanās amatā notika divus mēnešus pēc 2008. gada vēlēšanu rezultātu oficiālās paziņošanas un 4 gadus pēc Vladimira Putina stāšanās amatā 2004. gadā — (12:09 pēc Maskavas laika). Savā inaugurācijas runā Dmitrijs Medvedevs paziņoja, ka par savu galveno uzdevumu prezidenta amatā viņš uzskata „pilsonisko un ekonomisko brīvību tālāko attīstību, jaunu pilsonisko iespēju radīšanu”. Savu kursu viņš apstiprināja ar pirmajiem lēmumiem, kas visvairāk skāra sociālo sfēru. Pirmais federālais likums, ko Medvedevs parakstīja, bija par Lielā Tēvijas kara veterānu nodrošināšanauar dzīvojamo platību no federālā budžeta līdz 2010. gadam.
Dmitrijs Medvedevs uzvarēja Krievijas prezidenta vēlēšanās, iegūstot 70,28% balsu. nodeva Prezidenta zvērestu un oficiāli stājās amatā.
Dmitrija Medvedeva izvirzīšanu par kandidātu uz prezidenta amatu atbalstīja virknes dažādu reliģisko organizāciju oficiālā vadība: Krievijas Pareizticīgās baznīcas, Krievijas Eiropas daļas musulmaņu garīgā padome, Krievijas Ebreju reliģisko kopienu un organizāciju kongress.
Lai uzlabotu savu tēlu vēlētāju acīs, Dmitrijs Medvedevs nometa svaru. Šim mērķim viņa kabinetā tika uzstādīts skriešanas trenažieris.
Attiecības ar reliģiju
Saskaņā ar Dmitrija Medvedeva sniegto pirmsvēlēšanu interviju, pareizticību viņš pieņēmis 23 gadu vecumā, pēc sava personiskā lēmuma „vienā no centrālajām Pēterburgas baznīcām”, pēc kā, kā apgalvo pats Medvedevs, „viņam sākās jauna dzīve...”.
2007. gada novembrī, Kazaņā, Dmitrijs Medvedes paziņoja: „Paaugstināt reliģisko apgaismību — tas ir gan valsts, gan reliģisko apvienību, gan izglītības sistēmas uzdevums”. Turpat Kazaņā Medvedevs izteica atbalstu musulmaņu organizāciju idejai, ka Krievijas tradicionālo reliģisko konfesiju pārstāvjiem ir jādod tiesības uzstāties federālajos televīzijas kanālos.
Medvedevs uzskatīja par lietderīgu reliģisko pārstāvju klātbūtni bruņotajos spēkos.
Interesanti fakti
Prezidents Medvedevs kļuva par:
Dmitrijs Medvedevs bija piektais valsts galva, kurš ir ieguvis jurista diplomu. Iepriekšējie bija Kerenskis, Ļeņins, Gorbačovs un Putins, turklāt, Kerenskis, Putins un Medvedevs ir ieguvuši diplomus vienā un tai pašā universitātē un fakultātē.
Dmitrija Medvedeva augums ir 162-168 cm, dažādos avotos ir minēti atšķirīgi dati. Laikraksts «Аргументы и Факты» ziņo, ka Medvedeva augums ir „zem 175 cm”.
Tika ziņots, ka Dmitrijs Medvedevs lieto Apple iPhone, lai gan Krievijā šis telefona modelis netiek pārdots un nav sertificēts.
Medvedevs ir slavens ar saviem aforismiem, piemēram: "Naudas nav, bet jūs turieties!", "Neviens nekad neatgriezīsies 2007. gadā", "Viss, ko es saku, tiek atliets granītā".
Kritika
Vairāki opozīcijas pārstāvji uzskata, ka Medvedevs nebija leģitīms prezidents, jo 2008. gada prezidenta vēlēšanas, viņuprāt, nebija uzskatāmas par vēlēšanām, bet drīzāk par farsu vai specoperāciju.
Aleksandrs Dimā (tēvs)
Aleksandrs Dimā (īstais vārds – Dumas Davy de la Pailleterie; dzimis, miris ), tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem franču autoriem literatūras vēsturē. Dimā īpaši pievērsās vēsturisko romānu rakstīšanai, un no tiem īpašu popularitāti guvuši "Grāfs Monte-Kristo" un "Trīs musketieri", taču rakstīja arī lugas un darbojās publicistikā. Dimā līdz ar Onorē de Balzaku bija pirmais, kas pilnībā izmantoja romāna turpinājumos piedāvātās iespējas.
Dimā bija ceturtdaļafrikānis un tāpēc par spīti savam talantam un popularitātei visu mūžu cieta no rasisma.
Biogrāfija
Dimā vectēvs, marķīzs Antuāns Aleksandrs Davī de la Peijeterī (Antoine-Alexandre Davy de la Pailleterie), dienēja franču artilērijā Sandomingo kolonijā (tagadējā Haiti), kur apprecēja melnādainu verdzeni. 1762. gadā viņa laida pasaulē Dimā tēvu un drīz pēc tam nomira.
Kad Dimā vectēvs ar savu dēlu atgriezās Normandijā, joprojām tika piekopta verdzība, tāpēc zēns cieta no tā, ka bija mulats. 1786. gadā Dimā tēvs iestājās franču armijā, taču, lai pasargātu savas aristokrātiskās ģimenes reputāciju, lietoja savas mātes meitas uzvārdu. Pēc Lielās franču revolūcijas marķīzi zaudēja savus īpašumus, savukārt Aleksandra Dimā tēvs Tomass-Aleksandrs (Thomas-Alexandre) kļuva par prasmīgu un drosmīgu karavīru revolucionāru armijā un 31 gada vecumā jau bija ģenerālis.
Ģenerālis Dimā apprecējās, un 1802. gadā piedzima Aleksandrs Dimā. Dimā tēvs nomira, kad Aleksandram bija tikai četri gadi, tāpēc Dimā uzauga finansiāli ļoti sliktos apstākļos. Dimā māte nevarēja viņam sniegt pienācīgu izglītību, taču Dimā bija kaislīgs grāmatu cienītājs un lasīja visu, ko varēja dabūt. Lai arī ģimene bija nabadzīga, tomēr saglabājās tās aristokrātiskās saites, tāpēc pēc monarhijas atjaunošanas divdesmit vienu gadu vecais Dimā pārcēlās uz Parīzi, kur viņa labā rokraksta dēļ viņu pieņēma darbā pie Orleānas hercoga, vēlākā Francijas karaļa Luī Filipa (Louis Philippe).
1840. gadā Dimā aprecēja kādu aktrisi, taču joprojām turpināja savus daudzus sakarus ar citām sievietēm, no kurām viņam bija vismaz trīs bērni (tiek uzskatīts, ka viņa ārlaulības bērnu skaits sasniedz dučus, taču viņš atzina tikai trijus no tiem). Viens no tiem, viņa vārdā nosauktais ārlaulības dēls, arī kļuva par veiksmīgu rakstnieku, tāpēc vienu no viņiem dēvē par "tēvu" (fr. père), bet otru par "dēlu" (fr. fils).
Dimā ar saviem darbiem nopelnīja ļoti daudz, taču dzīvoja izlaidīgi, tāpēc daudzkārt bija parādos. Kad tika gāzts pie varas esošais karalis Luī Filips (Louis Philippe) un pie varas nāca prezidents Šarls Luī Napoleons Bonaparte (Charles Louis Napoleon Bonaparte), viņš zaudēja valsts varas atbalstu, un 1851. gadā Dimā kreditoru dēļ nācās bēgt uz Beļģiju (Briseli). Pēc diviem gadiem trimdā viņš atgriezās Parīzē, kur izveidoja dienas avīzi Le Mousquetaire. 1858. gadā viņš aizceļoja uz Krieviju, kur franču valoda tobrīd bija otrā lielākā valodā un Dimā bija ļoti atzīts autors. Dimā Krievijā pavadīja divus gadus, tad devās meklēt piedzīvojumus uz Itāliju, kur 1861. gadā tika izveidota Itālijas karaliste. Nākamos trīs gadus Dimā atbalstīja Garibaldi un piedalījās cīņā par vienotu Itāliju, bet 1864. gadā atgriezās Parīzē.
Dimā nomira no triekas 1870. gada 5. decembrī. Tiek apgalvots, ka viņa pēdējie vārdi bijuši: "Tagad es tā arī neuzzināšu, kā tas beigsies," – ar tiem viņš domājis savu nepabeigto grāmatu. Dimā dēls Aleksandrs Dimā (dēls) kļuva par rakstnieku un morālistu un tā arī nekad nepieņēma sava tēva dzīvesveidu.
Literārā darbība
Dimā vēsturiskie romāni ir spraigas darbības pārpilni piedzīvojumu romāni. Tie bieži neatbilst vēsturiskajiem faktiem, kas tiek pakārtoti daiļdarbu varoņu gaitām.
Dimā bija kaislīgs lasītājs, un īpaši viņu interesēja lugas. Sākotnēji viņš tās rakstīja kopā ar citiem autoriem. Pirmā šādi uzrakstītā luga Dimā bija La Chasse et L'Amour (1835). Viena no vēlāk uzrakstītajām lugām, La Tour de Nesle (1832), tiek uzskatīta par franču melodrāmas lielāko meistardarbu. Dimā rakstīja nepārtraukti – lugas, romānus, noveles.
Līdz 1843. gadam Dimā bija uzrakstījis 15 lugas. Viņam bija 73 asistenti, ar kuru palīdzību viņš sarakstīja aptuveni 250 grāmatas. Nozīmīgākais palīgs viņam bija vēstures skolotājs Augusts Makē (Auguste Maquet), kam viņš ļāva strādāt diezgan neatkarīgi. Makē bieži viņam ieteica, par ko rakstīt, kā arī uzrakstīja pirmos uzmaetumus svarīgākajiem Dimā darbiem, ieskaitot romānus "Trīs musketieri" un "Grāfs Monte-Kristo". Dimā pats apgalvoja, ka rakstīt savas grāmatas sācis vien tad, kad viņa prātā tās jau bijušas pabeigtas.
Dimā lomu vēsturiskā romāna attīstībā lielā mērā noteica sakritība. 1830. gados tika atcelta preses cenzūra, kas radīja strauju avīžu izplatīšanos. Redaktori centās pievilināt lasītājus ar izklaidējošiem romāniem turpinājumos.
Tiek uzskatīts, ka Dimā savas dzīves laikā cieta no rasisma, taču tam trūkst tiešu pierādījumu. Dimā jautājumu par rasēm un koloniālismu apskata savā darbā Georges (1843), kura galvenais varonis, pa pusei francūzis mulats, atstāj Maurīciju, lai dotos iegūt izglītību Francijā, bet pēc tam atgriežas, lai atriebtos pret zēnībā pārciestajiem apvainojumiem.
Romānā "Trīs musketieri" aizsāktais stāsts tika turpināts vairākos citos darbos, tostarp "Pēc divdesmit gadiem" un "Cilvēks dzelzs maskā". Iespējams, slavenākais citāts no "Trim musketieriem" ir: "Viens par visiem, visi par vienu!"
Atsevišķos Dimā darbos parādās pārdabiski elementi, piemēram, spoki, siāmas dvīņi ar garīgu saikni, jauns puisis, kas noslēdz līgumu ar sātanu, vampīri.
Puščikovo
Puščikovo - pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz dienvidiem no Poznaņas pie Vartas upes. Ap pilsētu atrodas Lielpolijas Nacionālais parks.
Puščikovo pēdējos mūža gadus dzīvoja ceļotājs un rakstnieks Arkādijs Fidlers (Arkady Fiedler, 1894 — 1985), šeit atrodas viņa muzejs.
Medželles kodekss
Medželles kodekss 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā bija Osmaņu impērijas civillikums un ir uzskatāms par pirmo šariata likumu kodifikācijas versiju.
Kodeksu sastādīja komisija ar priekšsēdētāju Ahmedu Dževdetu pašā un tas sastāvēja no 16 sējumiem un bija sadalīts 1'851 pantā. Sastādīšana sākās 1869. gadā un tika pabeigta 1876. gadā, un 1877. gadā kodekss stājās spēkā. Kodeksa uzbūve un sakārtojums bija ļoti līdzīgs tā laika Eiropas kodeksiem. Tas aptvēra lielāko daļu civiltiesību, izņemot ģimenes tiesības, kas tika atstātas reliģiskā likuma ietvaros.
Kodeksa saturs balstījās uz Abu Hanifa an Numana (hanafistu) tiesību tradīcijas, kuru Osmaņu impērija lietoja arī iepriekš. Tomēr, sastādot kodeksu, tika lietota tiesiskās lietderības metode un tādēļ tajā tika iekļauti dažkārt citi tiesiskie apsvērumi, kas tika uzskatīti par piemērotākiem attiecīgajā laikmetā.
Tā kā Medželles kodekss attiecās gan uz sekulārajām tiesām (nizamiye), gan uz šariata tiesām, pirmo reizi impērijas vēsturē islāma likumiem, nevis saviem likumiem, tika pakļauti arī jūdi un kristieši, kas tagad arī drīkstēja būt par lieciniekiem tiesā.
Medželles kodekss palicis kā pamats civiltiesībām Jordānijā un Kuveitā.
Ārējās saites
Medželles teksts angļu valodā
Ludzas rajons
Ludzas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Latgales austrumos un robežojās ar Balvu rajonu ziemeļos, Krāslavas rajonu dienvidos un Rēzeknes rajonu rietumos, kā arī ar Krieviju un Baltkrieviju austrumos.
Izveide un reorganizācija
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Ludzas apriņķis tika sadalīts Kārsavas, Ludzas un Zilupes rajonos. 1952. - 1953. gadā Ludzas rajons ietilpa Daugavpils apgabalā. No 1959. Ludzas rajonam tika pievienots Zilupes rajons, bet 1962. gadā daļa no Kārsavas rajona. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Ludzas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.
Pagasti
Blontu pagasts - Brigu pagasts - Cirmas pagasts - Goliševas pagasts - Isnaudas pagasts - Istras pagasts - Lauderu pagasts - Malnavas pagasts - Mērdzenes pagasts - Mežvidu pagasts - Nirzas pagasts - Nukšu pagasts - Pasienes pagasts - Pildas pagasts - Pureņu pagasts - Pušmucovas pagasts - Rundēnu pagasts - Salnavas pagasts - Zvirgzdenes pagasts.
Iedzīvotāji
Pēc 2000. gada 1. aprīļa tautas skaitīšanas datiem Ludzas rajonā dzīvoja 35 125 cilvēki. Kopš tā laika iedzīvotāju skaits ir krietni samazinājies negatīvā dabiskā pieauguma un emigrācijas dēļ.
Likvidācija
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu" un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" 2009. gada 1. jūlijā Ludzas rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti šādi novadi:
Dzelzceļa līnija Pakalnieši—Kūdupe
Dzelzceļa līnija Pakalnieši—Kūdupe bija 29,9 km garš dzelzceļa atzars no dzelzceļa līnijas Gulbene—Abrene.
Vēsture
Pirmā pasaules kara laikā no bijušās Pakalniešu stacijas, kas atradās Gulbenes—Abrenes līnijas 140. kilometrā, tika uzbūvēts 7,8 km garš 1524 mm platuma atzarojums. 1932. gadā Tautas labklājības ministrijas darba aizsardzības departaments ierosināja pagarināt šo līniju līdz Kūdupei, lai izmantotu kokmateriālu transportam, kur varētu nodarbināt daudzus bezdarbniekus. Sākumā bija paredzēts atzarojumu būvēt pievedceļu platumā (750 mm), taču, lai novērstu pārkraušanas neērtības, līniju nolēma būvēt tā sauktajā krievu platumā (1524 mm), tāpat kā Gulbenes līnijai. Līniju būvēja galvenokārt sabiedriskos darbos reģistrētie bezdarbnieki (1933. gada ziemā darbos iesaistīja 700 bezdarbnieku). Zemes klātni sākumā būvēja bez balasta, tieši uz sasalušas, noplanētas klātnes liekot nepiesūcinātus mazmēra gulšņus, tādēļ maksimālais kustības ātrums bija 10—15 km/h. Tika izmantotas lietotas, nodilušas sliedes, ko lika tieši uz gulšņiem bez paliktņiem, izņemot sliežu savienojumu gulšņus. pa jaunuzbūvēto atzara daļu uzsākta kokmateriālu izvešana no Mālupes stacijas, bet 15. aprīlī atklāta pagaidu kustība līdz Mālupei. Līnijas būvēšana līdz Kūdupei turpinājās 1933. un 1934. gadā, pārbūvējot arī pirmos 7,8 km. No Igrīves karjera izveda 7070 m3 rupjas smilts līnijas balastam. 1934.—1935. gadā līnijas būvi pabeidza līdz Kūdupei (vispārējā lietošanā nodeva ), uzceļot nelielas pieturu ēkas Sviltē, Saleniekos, Lāčudārzā, Bejā un Ošos. Kūdupē izbūvēja novietni sliežu autobusam un autobusa griezuli, bet Mālupē — drezīnas novietni. Sliežu autobusi pasažieru un bagāžas pārvadāšanai līnijā norīkoti. Līdz 1937. gadam uzbūvētas dzīvojamās un staciju ēkas Mālupē un Kūdupē; pārējās pieturās personāla uz vietas nebija. Līdz 1938. gadam līnijai uzvests labs balasts no Madonas karjera, nomainīti mazmēra gulšņi un pagaidu savienojumi, tādēļ tvaika vilcieniem maksimālais kustības ātrums atļauts līdz 30 km/h, bet pasažieru sliežu autobusiem līdz 35 km/h. Atzara būve, ieskaitot lietotos materiālus, izmaksāja 488 000 latus.
Pēc Kacēnu pagasta valdes iniciatīvas, dzelzceļu bija paredzēts pagarināt līdz Kacēniem, tomēr ierosinājumu noraidīja Kara ministrija stratēģisku apsvērumu dēļ.
Līnija darbojās tikai 10 gadus, jo to slēdza un nojauca 2. pasaules kara laikā 1944. gadā.
Atkāpjoties vācu karaspēkam, 1944. gada ziemā Pakalniešu—Kūdupes līnija tika savienota ar Pečoru staciju Igaunijā, lai nodrošinātu karaspēka izvešanu, kad Pleskavas—Polockas līniju ieņēma Sarkanā armija. Posms līdz Pečoriem bijis 1435 mm platumā, tādēļ pārnaglota arī esošā līnija. Pēc aculiecinieku stāstiem, pa jaunuzcelto posmu paspējis aizbraukt tikai viens vilciens. Atkāpjoties vācieši dzelzceļu iznīcināja.
Stacijas un infrastruktūra
Līnijā bija 10 stacijas un pieturas: Pakalnieši, Aizezere, Sproģi, Svilte, Mālupe, Salenieki, Lāčudārzs, Beja, Oši, Kūdupe.
Literatūra
Latvijas dzelzceļi 1918-1938. Rīga: Valsts dzelzceļu izdevniecība, 1938. 490.—491. lpp.
Bārija sulfāts
Bārija sulfāts (BaSO4) ir balta, kristāliska viela, kas praktiski nešķīst ūdenī. Tas ir sastopams dabā, barīta jeb smagā špata veidā, taču to iegūst arī mākslīgi, no šķīstošākiem bārija sāļiem un šķīstošiem sulfātiem.
Bārija sulfātu lieto par rentgenkontrastvielu, parasti gremošanas trakta diagnostikai. Tā kā bārija sulfāts ir ķīmiski stabils un nešķīstošs, tas nav toksisks, atšķirībā no citiem bārija sāļiem. Bārija sulfātu lieto arī par balto pigmentu un plastmasu pildvielu.
Bārija sulfātu dažreiz lieto pirotehnikā, kā augsttemperatūras oksidētāju (tas pietiekoši augstās temperatūrās sadalās), tomēr šādiem mērķiem vairāk lieto bārija nitrātu, jo tas reaģē jau zemākās temperatūrās. Bārija sulfātu var reducēt ar ogli par bārija sulfīdu.
Zbigņevs Bžeziņskis
Zbigņevs Kazimežs Bžeziņskis (en, dzimis, miris ) bija poļu izcelsmes ASV politiķis un politologs. Pēdējā laikā bija pasniedzējs The Paul H. Nitze School of Advanced International Studies (SAIS) un pētnieks Center for Strategic and International Studies (CSIS) ASV. Zbigņevs Bžezinskis bija Latvijas Okupācijas muzeja goda padomes loceklis.
Biogrāfija
Dzimis Varšavā Polijā 1928. gadā diplomāta ģimenē. Tēvs Tadeušs Bžeziņskis 1920. gadā bija cīnījies Polijas armijas rindās Polijas-Krievijas karā. No 1931. līdz 1935. gadam tēvs tika norīkots darbā Vācijā un Zbigņevs bija aculiecinieks nacisma dzimšanai. No 1936. līdz 1938. gadam tēvs strādāja par diplomātu PSRS, Staļina lielā terora laikā.
1938. gadā Bžeziņsku ģimeni norīkoja darbā uz Kanādu, bet, kad Molorova-Ribentropa pakta rezultātā Polija tika sadalīta divu agresoru starpā, Bžeziņsku ģimene nolēma neatgriezties dzimtenē.
1950. gadā Bžeziņskis ieguva maģistra grādu Makgila Universitātē Otavā Kanādā, specializējoties Padomju Savienības un totalitārisma jautājumos. Pēc tam viņš ieguva doktora grādu Hārvarda Universitātē ASV. 1958. gadā Bžeziņskis kļuva par ASV pilsoni.
Bžeziņskis iesaistījās ASV politikas izstrādē pret PSRS un tās satelītvalstīm un bija viens no ASV Demokrātiskās partijas ārpolitikas ideologiem. Bija sabalansētas, neagresīvas politikas attiecībā pret PSRS piekritējs (mierīgās līdzāspastāvēšanas princips), jo uzskatīja, ka tas novājina sociālisma nometni, it sevišķi Austrumeiropā.
1960. gada ASV prezidenta vēlēšanās Bžeziņskis bija Džona Kenedija padomdevējs, bet no 1977. gada līdz 1981. gadam bija prezidenta Džimija Kārtera padomnieks nacionālās drošības jautājumos.
Bžeziņskis bija viens no Helsinku procesa galvenajiem ideologiem, pēc tam viens no lielākajiem cilvēktiesību neievērošanas kritiķiem un disidentu atbalstītājiem PSRS un tās satelītvalstīs.
Pēc prezidenta Kārtera pilnvaru beigām uzstājās kā eksperts ārpolitikas jautājumos, izdeva grāmatas.
Upmales dalīšanas līgums
Upmales dalīšanas līgums ir 1254. gada aprīlī sastādīts Latvijas viduslaiku vēsturei nozīmīgs dokuments, kas kā latīņu valodā rakstīts pergaments ar septiņiem zīmogiem līdz 1935. gada septembrim glabājās 1818. gadā Johana Frīdriha fon Rekes dibinātajā Kurzemes provinces muzejā Jelgavā, pēc tam Valsts arhīvā Rīgā.
Līguma nozīme
Saskaņā ar šo līgumu Rīgas arhibīskapija ieguva Zemgales novada Upmales zemes Lielupes labajā krastā līdz pat sēļu zemei Medenei un zemes Lielupes (tagad - Mūsas) augštecē līdz pat Upītes un Saules zemei tagadējā Lietuvas teritorijā. Savukārt Livonijas ordenis ieguva Lielupes kreisā krasta zemes līdz Garajai salai (tagadējai Jelgavai vai arī Salas pagastam ).
Līguma priekšvēsture
1251. gadā Romas pāvesta Inocenta IV kūrijas kardinālbīskapu kolēģija izskatīja Zemgales bīskapijas jautājumu un nolēma, ka tā likvidējama un tās teritorija pievienojama Rīgas bīskapijai: ievērojot Rīgas bīskapijas nopelnus kristietības izplatīšanā un šaurās robežas, kas kavē atvairīt pagānu uzbrukumus, Zemgale tika pievienota Rīgas diecēzei un viņas bīskapam šai zemē tika piešķirta pilnīga tiesas vara ar visām laicīgām un garīgām tiesībām, izņemot Zemgales trešo daļu, kas kā līdz tam arī turpmāk piederēja Vācu ordenim ar desmito tiesu un visām laicīgām tiesībām; tā kā Zemgale bija par mazu, lai uzturētu savu bīskapu, tad tika nolemts, ka turpmāk tai vairs tāda nebūs, bet Maincas archibīskapa nezināšanas dēļ par Zemgales bīskapu ieceltais Liecelburgas Indriķis tika pārvietots uz vakanto Kursas bīskapiju, bet ar nosacījumu, ka viņam Kursā piederēs tikai viena trešdaļa ar laicīgo un garīgo tiesas varu un visām tiesībām, kamēr divas trešdaļas ar desmito tiesu un laicīgo tiesas varu paturēs Vācu ordenis [..]"