cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolajs Loskis
Nikolajs Loskis (ru, en;, miris ) bija Latvijas krievu izcelsmes filosofs, kurš lielu daļu no savas radošās darbības pavadījis ārzemēs. Vēstures un filosofijas fakultātes profesors Sanktpēterburgas Universitātē. Lasījis lekcijas filosofijā Eiropas un ASV universitātēs. Grāmatas "Krievu filozofijas vēsture" autors. Pats Loskis savu mācību sauca par "konkrēto organisko ideālismu".
Bērnība Latgalē un sevis meklēšanas gadi pasaulē
dzimis mežsarga Onufrija un viņa sievas Adelaidas 15 bērnu ģimenē Krāslavā, bērnību pavadījis Dagdā. No 1881. gada mācījies Vitebskas ģimnāzijā, dzīvojis pansionātā, iestājies nelegālā skolēnu pulciņā, bet 1887. gadā izslēgts no ģimnāzijas par "sociālisma un anisma propagandu" bez tiesībām iestāties citās mācību iestādēs. 1887. gadā dzīvojis Cīrihē, 1888. gadā iestājies filosofijas fakultātē Berlīnes Universitātē.
1889. gada sākumā aizbraucis uz Alžīriju ar nolūku turpināt mācības, bet naudas trūkuma dēļ pusgadu dienējis Francijas ārzemnieku leģionā, atbrīvots pirms termiņa veselības problēmu dēļ. 1889. gada decembrī aizbraucis uz Pēterburgu, kur iestājies pusgadu ilgos grāmatvežu kursos, bet 1890. gadā viņam izdevies iestāties ģimnāzijas 8. klasē un to pabeigt. No 1891. gada ar Literatūras biedrības stipendiju, vēlāk ar Imperatora stipendiju studējis dabaszinātnes Pēterburgas Universitātes fizikas un matemātikas fakultātē, no 1894. gada vēstures un filoloģijas fakultātē. 1896.-1898. gadā bija brīvklausītājs šīs fakultātes filosofijas katedrā, kur nodibinājis filosofijas pulciņu. 1898. gadā beidzis universitāti un filosofijas katedrā sācis gatavoties mācībspēka darbam. 1900. gadā nolasījis parauglekciju un kļuvis par privātdocentu. Lasījis lekciju kursu "Gribas un sajūtu psiholoģija" un gatavojis maģistra disertāciju. 1901. un 1902. gadā bijis zinātniskā komandējumā Strasbūras, Leipcigas un Ženēvas universitātēs. 1902. gadā salaulājies ar Ludmilu Stojuņinu. 1902.-1903. gadā lasījis lekcijas par "Filosofijas psiholoģiju" Pēterburgas Universitātē, 1903. gadā bijis komandējumā Getingenes Universitātē un aizstāvējis maģistra disertāciju Pēterburgā. Eiropā N. Loskis kļuva pazīstams ar savu grāmatu "Intuitīvisma pamatojums", kas tulkota vācu un angļu valodā. 1907. gadā aizstāvēja doktora disertāciju Maskavas Universitātē.
Filozofijas profesors Eiropas valstīs un ASV
No 1909. līdz 1921. gadam Vēstures un filosofijas fakultātes lektors, vēlāk profesors Pēterburgas Universitātē. Vadījis seminārus par zināšanu teoriju Pēterburgas Universitātē un Augstākajos sieviešu kursos. 1912. gadā lasījis lekcijas arī Psihoneiroloģijas institūtā. 1916. gadā ieguvis ordinētā profesora nosaukumu. 1920. gadā Tautas universitātē lasījis kursu "Ievads filosofijā".
1921. gadā atlaists no darba universitātē sakarā ar "Dieva trīsvienības dogmas aizstāvēšanu" 1922. gada augustā apcietināts sakarā ar "nepiekrišanu KPFSR varas ideoloģijai" un novembrī pēc padomju valdības pavēles izsūtīts no Krievijas. Pēc Čehoslovākijas prezidenta Tomāša Masarika personīga uzaicinājuma pārcēlies uz dzīvi Prāgā. No 1922. līdz 1929. gadam lasījis lekcijas filosofijā Prāgas Krievu universitātē un Krievu pedagoģiskajā institūtā. 1925.-1933. gadā lasījis lekcijas Neapolē, Varšavā, Parīzē, Belgradā, Šveices universitātēs, Oksfordā, Sofijā, Čikāgā, Stenforda Universitātē. 1936. gadā lasīja lekcijas Brno Universitātē un Kārļa Universitātē Prāgā un Berlīnē.
1942.-1945. gadā profesors Jana Amosa Komenska Universitātē Bratislavā. 1945. gadā pārcēlās uz Parīzi,lasīja lekcijas reliģiski folosofiskajā akadēmijā. 1946. gadā pārcēlās uz dzīvi pie dēla Andreja ASV, kur lasīja lekcijas Svētā Vladimira garīgajā akadēmijā Ņujorkā. 1951. gadā Ņujorkā tika izdota N. Loska grāmata "Krievu filozofijas vēsture", kas padarīja viņu plašāk pazīstamu. 1951. gadā ieguvis ASV pilsonību.
1961. gadā pēc dēla nāves pārcēlies uz Franciju, pēdējos dzīves gadus pavadījis aprūpes centrā. mira un tika apglabāts Senženevjēvas de Buā kapsētā netālu no Parīzes.
Henerala Bernardo O'Higinsa
Henerala Bernardo O'Higinsa (es), civilais nosaukums Puertokovadonga (Puerto Covadonga), ir Čīles vissezonas polārstacija Antarktīdā, Magelanesas un Čīles Antaktikas reģiona Antartikas komūnas administratīvais centrs. Stacija izvietota uz nelielas saliņas Legupila ragā Triniti pussalas piekrastē Brensfīlda šauruma krastā.
Stacija izveidota 1948. gada 18. februārī un nosaukta par godu Čīles nacionālajam varonim, vienam no valsts dibinātājiem Bernardo O'Higinsam Rikelmem. Vienīga Čīles pastāvīgā polārstacija Antarktīdas kontinentālajā daļā. Ziemā stacijā uzturas 18—21 cilvēki, galvenokārt militārpersonas, vasarā stacija var uzņemt līdz 60 cilvēku vienlaicīgi.
1991. gadā O'Higinsas stacijā tika izstādīta Vācijas Aerokosmiskā centra (Deutsches Zentrum für Luft- und Raumfahrt) satelītu zemes stacija GARS (German Antarctic Receiving Station), kas uztver daļu no satelītos uzkrātās informācijas periodos, kad tā nav uztverama citās zemes stacijās.
Latvijas Nacionālās bibliotēkas galvenā ēka
Latvijas Nacionālās bibliotēkas galvenā ēka, saukta arī par Gaismas pili, ir Latvijas Nacionālās bibliotēkas (LNB) ēka Mūkusalas ielā 3, Pārdaugavā, kas atvērta apmeklētājiem, oficiāla ēkas atklāšana notika. Latvijas Nacionālās bibliotēkas ēkas kopējās izmaksas sastādīja 268 miljonus eiro.
Nacionālās bibliotēkas ēka Rīgā kalpo kā Latvijas bibliotēku tehnoloģiskais un informatīvais centrs. Līdz ar to bibliotēkas klienti ir ne tikai Gaismas pils apmeklētāji, bet arī visi pārējie valsts iedzīvotāji, kas izmanto bibliotēku pakalpojumus. 2015. gada pirmajā pusē Latvijas Nacionālās bibliotēkas galvenajā ēkā notika Latvijas prezidentūras Eiropas Savienības Padomē oficiālie pasākumi.
2016. gada 10. maijā Latvijas Nacionālās bibliotēkas Humanitāro un sociālo zinātņu lasītavā (2. stāvā), klātesot Latvijas Valsts prezidentam Raimondam Vējonim, Gruzijas vēstniekam Latvijā Teimurazam Džandžalijam un Amerikas Savienoto Valstu vēstniecei Latvijā Nensijai Bikofai Petitai, tika atklāts un pastāvīgi deponēts lielizmēra mākslas objekts "Latvijas karogs". Gruzīnu izcelsmes amerikāņu mākslinieka Dāvida Datunas veidotais mākslas darbs ir dāvinājums Latvijai 97. dzimšanas dienā.
Vēsture
Jau 1928. gadā pirmo reizi aktualizēta nepieciešamība būvēt speciālu ēku Latvijas Nacionālās bibliotēkas vajadzībām. 1988. gadā tika pieņemts LPSR Ministru Padomes lēmums par Latvijas Nacionālās bibliotēkas ēkas būvniecību, kā arī noteikta būves atrašanās vieta — Daugavas kreisajā krastā, starp Akmens un Dzelzceļa tiltiem. 1988. gadā tika sarīkots bibliotēkas ēku kompleksa projektu risinājumu jeb skiču konkurss, kas beidzies bez rezultātiem, jo no 3 iesniegtajiem projektiem neviens neatbilda izvirzītajām prasībām. 1989. gadā LPSR Ministru Padome atbalstīja priekšlikumu bibliotēkas ēkas projekta izstrādi pasūtīt institūta "Pilsētprojekts" arhitektu grupai arhitekta Modra Ģelža vadībā un arhitektam Gunāram Birkertam, ņemot vērā viņa lielo pieredzi unikālu objektu, īpaši bibliotēku projektēšanā. Gaismas pils ēkas ārējā veidola pamatā ir Raiņa lugā "Zelta zirgs" attēlotais stikla kalns ar dusošo princesi, kurā uzjāj pasaku varonis Antiņš.
1993. gadā tika izstrādāts pirmais būves mets. 1995. gadā konkursā par projekta vadību uzvarēja ASV kompānija "Hill International Ltd.". 1997. gadā tika samazināts ēkas apjoms no 75 000 m² uz 40 000 m² ar mērķi samazināt būves izmaksas. 1999. gadā tika pieņemta UNESCO ģenerālkonferences rezolūcija par atbalstu Latvijas Nacionālās bibliotēkas projektam. 2000. gadā tika izveidota UNESCO Starptautiskā ekspertu padome Latvijas Nacionālās bibliotēkas atbalstam. Tajā pašā gadā Gunāra Birkerta izstrādātais Latvijas Nacionālās bibliotēkas projekts saņēma Čikāgas arhitektūras muzeja 2000. gada balvu. 2002., 2003. un 2008. gadā tika pieņemts un labots Latvijas Nacionālās bibliotēkas projekta īstenošanas likums. 2004. gadā tika uzsākta nekustamo īpašumu atsavināšana apbūves teritorijā un no Rīgas būvvaldes tika saņemts atjaunots arhitektūras plānošanas uzdevums un atļauja turpināt projektēšanu.
2005. gadā tika parakstīts līgums ar ASV kompāniju "Hill International Ltd." par bibliotēkas ēkas būvprojekta izstrādi. 2006. gadā tika pabeigta Latvijas Nacionālās bibliotēkas projekta sastāvdaļas — repozitārija Silakrogā — izbūve un rekonstrukcija. 2007. gadā tika atrisināti īpašumtiesību jautājumi Latvijas Nacionālās bibliotēkas jaunās ēkas būvniecības teritorijā. 2007. gadā tika izstrādāts bibliotēkas būvprojekts. 2008. gadā tika izvēlēts Latvijas Nacionālās bibliotēkas ēkas būvdarbu veicējs: "Nacionālā būvkompāniju apvienība".
Celtniecība
2008. gadā tika uzsākti Latvijas Nacionālās bibliotēkas būvdarbi. Tajā pašā gadā Rīgas domē tika apstiprināts Latvijas Nacionālās bibliotēkas teritorijas un tai piegulošo teritoriju detālplānojums. Jaunās ēkas būvniecība bija Latvijas Nacionālās bibliotēkas (LNB) projekta sastāvdaļa, ko īstenoja Latvijas Republikas kultūras ministrija. LNB projektā sākotnēji ietilpa septiņas sastāvdaļas, ko realizēja Latvijas Nacionālā bibliotēka, valsts aģentūra Jaunie "Trīs brāļi" (J3B) un valsts aģentūra "Kultūras informācijas sistēmas" (KIS). Saskaņā ar 2008. gada 15. maijā noslēgto būvdarbu līgumu, ko valsts aģentūra "Jaunie "Trīs brāļi"" parakstīja ar Nacionālo būvkompāniju apvienību, Latvijas Nacionālās bibliotēkas būvniecības izmaksas bija lēstas uz 114,6 miljoniem latu (135,2 miljoniem latu, ieskaitot pievienotās vērtības nodokli). 2008. gada krīzes sakarā pieņemtās konsolidācijas politikas ietvaros valsts aģentūra Jaunie "Trīs Brāļi" 2009. gada sākumā tika likvidēta un tās funkcijas nodotas Finanšu ministrijai, vienkāršojot projekta organizatorisko struktūru. Par spīti celtniecības aizturei 2011. gadā intervijā laikrakstam "Diena" būves arhitekts Gunārs Birkerts izteicās: "Manas domas iet vienā virzienā - ēkas nozīme un iespaids uz latviešu tautu. Tai ir uzdevums, un tā jau ir sākusi to pildīt. Drošības sajūta, arī zināmas pašpārliecības radīšana. Identitātes jautājums. Tas viss iet kopā, jo tas imidžs garāmgājējam ir ļoti drošinošs un iespaidīgs. Pat man bija tā, kad es ieraudzīju... Redzēju, ka bibliotēka tiešām ar savu imidžu ir pierādījusi mūsu tautas spēku, kas atkal ir jāatrod un jāturpina."
Valters Dornbergers
Valters Roberts Dornbergers (Walter Robert Dornberger; dzimis, miris ) bija Vācijas armijas virsnieks Pirmajā un Otrajā pasaules karā. Viņš bija ģenerālmajors vācu Vērmahtā. 1930. un 1940. gados vadīja Vācijas raķešu programmas, kuru kuliminācija bija V-2 izstrāde.
Dornbergers bija V-2 projekta vadītājs līdz 1944. gada augustam, kad programmu pārņēma SS, un viņu nomainīja Hans Kemmlers. Valters un viņa komanda tika nozīmēta pretgaisa aizsardzībā 1945. gada janvārī. Viņi adaptēja V-2 tehnoloģiju Wasserfall zeme-gaiss raķetē, bet šim projektam šķēršļus lika Kammlers, februārī pārceļot vairumu Dornbergera tehniķu atpakaļ uz V-2.
Dornbergers un viņa grupa padevās ASV armijai maijā, pēc kā viņš divus gadus pavadīja cietumā Apvienotajā Karalistē. Tā kā viņa vadības laikā V-2 netika raidīti uz civilajiem mērķiem, tad viņš netika tiesāts kā kara noziedznieks, un tika palaists brīvībā.
Drīz pēc atbrīvošanas Dornbergers emigrēja uz ASV. Tur viņš trīs gadus strādāja Gaisa spēkos pie vadāmajām raķetēm. No 1950. līdz 1965. gadam Valters darbojās Bell Aircraft Corporation, un bija galvenais konsultants X-20 Dyna-Soar projektā.
Pēc aiziešanas pensijā V. Dornbergers atgriezās Vācijā. Viņš nomira 1980. gadā Bādenē-Virtembergā.
Vanādijs
Vanādijs ir ķīmiskais elements ar simbolu V un atomskaitli 23. Tas ir sudrabbalts un mīksts 5. grupas (VA) pārejas metāls. Vanādijs dabā nav sastopams brīvā veidā, lielāko daļu vanādija iegūst no polimetāliskajām rūdām. Vanādiju parasti lieto tērauda sakausējumiem kā leģējošo elementu (kopā ar hromu). Vanādija oksīdu lieto par katalizatoru. Savienojumos vanādijam var būt oksidēšanas pakāpes +2, +3, +4 un +5.
Izotopi
Ir zināmi divi stabili vanādija izotopi. Vanādijs-51 veido 99,750% no visa kopējā dabā sastopamā vanādija daudzuma. Atlikušos 0,250% veido vanādijs-50.
Izmantošana
Lielāko daļu no vanādija, aptuveni 80%, izmanto sakausējumos ar dzelzi vai kā piekausējumu tēraudam. Sakausējumi ar dzelzi tiek izmantoti dažādu mehānisku un tehnisku ierīču sastāvdaļu ražošanā, piemēram, no tā ražo kloķvārpstas, zobratus, asis un tā tālāk. Sajaukumā ar alumīniju, vanādijs tiek izmantots titāna sakausējumos, kurus pēc tam lieto, piemēram, gāzes strūklas dzinējos. Vanādija sakausējumi tiek izmantoti arī kodolreaktoros, jo tiem ir zema neitronu adsorbcijas spēja, kā arī tie nedeformējas augstās temperatūrās.
Vēsture
Vanādiju 1801. gadā atklāja spāņu—meksikāņu zinātnieks un dabas pētnieks Andress Manuels del Rio. Diemžēl franču ķīmiķi paziņoja, ka del Rio atklātais elements ir tikai "netīrs" hroms. Spāņu zinātnieks pieņēma franču zinātnieku apgalvojumu, un tādēļ arī pats uzskatīja, ka ir kaut ko sajaucis.
1831. gadā zviedru ķīmiķis Nilss Gabriels Sefstrēms elementu atklāja otrreiz. Viņš to nosauca skandināvu skaistuma dievietes Vanādisas vārdā. Līdz pat 1922. gadam nevarēja iegūt pilnībā tīru vanādiju. Līdz tam varēja iegūt tikai vielu, kuru veidoja aptuveni 99,3 līdz 99,8% vanādijs.
Ašmora un Kartjē Salas
Ģeogrāfija
Teritorijā ietilpst Ašmora rifs (sastāv no Rietumu, Vidējās un Austrumu salas) un Kartjē sala, kura atrodas 70 km uz austrumiem. Kopējā salu platība ir 199,45 km², ieskaitot lagūnas un koraļļu rifus. Sauszemes platība ir tikai 114 400 m². Krasta līnijas garums — 74,1 km. Salās nav ostas. Uz Rietumu salas atrodas automātiskā meteoroloģiskā stacija.
42 km ziemeļaustrumos no Ašmora rifa atrodas Hibernijas rifs — šis rifs neietilpst teritorijā. Hibernijas rifam nav pastāvīgas sauszemes teritorijas, kaut gan bēguma laikā atsedzas diezgan lielas platības.
Salu platības ir šādas:
Vēsture
Ašmora 1878. gadā tika iekļauta Britu impērijā, Kartjē sala — 1909. gadā. 1931. gada 23. jūlijā salas nokļuva oficiālā Austrālijas kontrolē. 1938. gadā tās kļuva par Austrālijas Ziemeļu teritorijas sastāvdaļu. Taču 1978. gada jūlijā tika izveidota atsevišķa Ašmoras un Kartjē salu teritorija.
Administrācija
Teritoriju pārvalda Austrālijas Vides un Mantojuma departaments (Australian Department of the Environment and Heritage), teritoriju regulāri apseko arī Austrālijas kara flote.
Vides aizsardzība un daba
1983. gada augustā tika dibināts Ašmoras rifa jūras nacionālais dabas rezervāts. Saskaņā ar vienošanos starp Austrāliju un Indonēziju teritorija formāli ir pieejama Indonēzijas zvejniekiem, taču pastāv stingri zvejas ierobežojumi.
Rifam ir ievērojama bioloģiskās daudzveidības vērtība — tas atrodas ceļā straumei, kas plūst no Klusā okeāna uz Indijas okeānu — šī iemesla dēļ rifā ir savdabīgs sugu komplekss. Teritorijā dzīvo 14 sugu jūras čūskas — vairāk, kā jebkur citur. Rifā ir arī ļoti liels koraļļu, molusku un zivju sugu daudzums. Ašmoras rifā reģistrētas 77 putnu sugas kas ir ļoti daudz tik nelielai teritorijai.
Kartjē salas jūras rezervāts (dibināts 2000. gadā) iekļauj visas Kartjē salas smilšu pludmales, rifu ap to, okeānu 7,2 km rādiusā un dziļumu līdz 1000 m zem ūdens līmeņa.
Saimniecība
Teritorijā nenotiek saimnieciskas darbības, ja neskaita maz aktīvu zveju. Neseni pētījumi liecina, ka reģionā ļoti iespējamas naftas atradnes.
Avia BH-21
Avia BH-21 ir čehoslovāku vienvietīgais iznīcinātājs.
Ašmora un Kartjē Salas
Saimniecība
Agrāk Ašmora rifs bija populāra vieta, kur piestāja cilvēku kontrabandisti, kas centās ievest Austrālijā nelegālos imigrantus. 2001. gada oktobrī Ašmoras rifs iekļuva pasaules ziņās situācijā, kad Austrālijas valdība atteicās pieņemt caurceļojošus imigrantus. Divas ar imigrantiem pārpildītas laivas vairākas dienas uzturējās Ašmoras rifā par spīti Austrālijas kara flotes mēģinājumiem tās atgriezt uz Indonēziju. Galu galā Ašmora rifu un tuvējās salas izslēdza no Austrālijas migrācijas zonas, t.i. šeit nokļuvušos cilvēkus vairs neuzskata par nokļuvušiem Austrālijas teritorijā.
Morning After Dark
Dziesmas starptautiskajā versijā piedalās kanādiešu dziedātāja Nellija Furtado ar papildu pantu. Versija ar Furtado ir iekļauta arī pašā albumā. Dziesma ir sasniegusi sesto vietu Belģijas, Vācijas un Zviedrijas topos. Billboard Top 100 dziesma ir sasniegusi 61. vietu.
Avia BH-21
Vēsture
1919. gadā, jaunajā Čehoslovākijas republikā tika dibināts uzņēmums Avia, kas tolaik bija tikai neliela aviobūves rūpnīca Čakovicē. Galvenajiem inženieri 1927. gadā, kad Avia pārcēlās uz Prāgu, bija Pāvels Benešs un Miroslavs Hajns. BH-21 priekštecis bija biplāns iznīcinātājs Avia BH-17. Salīdzinot ar BH-17, jaunajam iznīcinātājam bija izmainīta augšējā korpusa daļa, lai uzlabotu redzamību pilotam un starp riteņiem tika izvietots izbīdāmais radiators.
Morning After Dark
Singla vēsture
Sākotnēja dziesmas versija, kurā piedalījās tikai SoShy, pirmo reizi tika atskaņota 2009. gada 16.oktobrī, Raiena Sīkresta raidījumā pa radio. Pats Timbaland teica ka dziesma ir ļoti interesanta, un tā ļoti iederas pie filmas "Krēsla".
Avia BH-21
Vēsture
Čehoslovakijas Gaisa spēki iegādājās 137 šāda tipa lidmašīnas, kas bija bruņojumā līdz 30. gadu sākumam, pēc tam šo tipu nomainīja iznīcinātājs Avia B-33.
Sākot no 1925. gada šīs lidmašīna, pēc licences, ražoja Beļģijā, rūpnīcās SABCA un SEGA, kopumā priekš Beļģijas Gaisa spēkiem tika izgatavotas atbilstoši 44 un 39 lidmašīnas.
Morning After Dark
Singla vēsture
Vēlāk tika apstiprināts ka Nellija Furtado ir ierakstījusi jaunu pantu priekš dziesmas. Versija ar Furtado tiks iekļauta albumā, bet netiks izdota video versijā. Dziesmas versiju ar Furtado izdeva visā pasaulē, kamēr versiju bez viņas izdeva tikai ASV. Vēlāk 2009. gada 5.decembrī starptautiskā versija tika izdota arī ASV iTunes.
Vietas topos
Līdz šim dziesmu ir ieguvusi 83. vietu Billboard Hot 100 Airplay topā. Tā debitēja 52. vietā Kanādā, 16. vietā Zviedrijas singlu top 60. Tā arī debitēja 62. vietā Austrālijas ARIA Charts topā. Vēlāk dziesma arī debitēja 76. vietā Billboard Hot 100 topā, un šobrīd ir pakāpusies uz 61. vietu. 6. decembrī dziesma iekļuva UK Singles Chart topa 9. vietā un UK R&B Chart topa 5. vietā. Kopš tā brīža viņas ir pakāpušās attiecīgi uz 6. un 3. vietu.
Beikera sala
Beikera sala (en) ir neapdzīvota koraļļu sala Klusā okeāna centrālajā daļā Fēniksa salu arhipelāgā. Salai ir dabas rezervāta statuss, to pārvalda ASV Zivju resursu un dzīvās dabas aizsardzības dienests. Statistiski šī sala ietilpst ASV Mazajās Aizjūras Salās.
Salu 1818. gadā atklāja amerikāņu vaļu mednieku kuģis Equator kapteiņa Ilaišas Foldžera vadībā un nosauca to par Ņūnantaketu (New Nantucket). Tagadējais salas nosaukums cēlies no Maikla Beikera (Michael Baker), kurš salu apmeklēja 1834. vai 1832. gadā, lai apglabātu amerikāņu jūrnieku.
Sala nonāca ASV īpašumā 1857. gadā saskaņā ar 1956. gada Gvano salu aktu. Amerikāņi gvano salās ieguva no 1859. gada līdz 1878. gadam, bet pēc tam līdz 1891. gadam to darīja briti. 1935. gadā tika mēģināts salu kolonizēt, tajā nometinot divas ģimenes no Havaju salām. Salā tika uzbūvēta bāka, dzīvojamās mājas. 1942. gadā pēc japāņu uzbrukuma visi četri iedzīvotāji tika evakuēti; salā izvietojās ASV garnizons, tika uzbūvēts lidlauks.
24. oktobris
24. oktobris ir gada 297. diena pēc Gregora kalendāra (298. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 68 dienas.
Vārda dienas
Modrīte, Mudrīte, Renāte
Īlāmas ostāns
Īlāmas ostāns (, Ostān-e Ilâm, ku, Parêzgeha Îlamê) ir viens no Irānas ostāniem. Atrodas Irānas rietumos Kabīrkūha grēdā un tās rietumu priekškalnēs. Rietumos tam ir 425 km gara robeža ar Irāku. Ziemeļos ostāns robežojas ar Kermānsāhu, austrumos — Luristānu, bet dienvidaustrumos — Hūzestānu. Lielākā daļa iedzīvotāju kurdi (81%) un luri (15%). Lielākās pilsētas ir Īlāma (194 030, ostāna centrs), Dehlorāna (32 941) un Eivāna (31 299).
Māris Bičevskis
Māris Bičevskis (dzimis Rīgā) ir latviešu hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2022) pārstāv Čehijas Ekstralīgas klubu BK Mladá Boleslav.
Viņa vecākā māsa Ilze Bičevska un brālis Aldis Bičevskis arī ir hokejisti.
Spēlētāja karjera
Karjeru uzsācis 2007. gadā Latvijas 1. līgas kluba SK Rīga 91 sastāvā. 2008.—2009. gada sezonā debitējis Latvijas čempionātā SK LSPA/Rīga sastāvā. 2009.—2010. gada sezonā HK Dinamo Juniors sastāvā startēja Baltkrievijas Ekstralīgā un Latvijas Virslīgā. Kopš 2010.—2011. gada sezonas spēlē HK Rīga sastāvā Jaunatnes hokeja līgā. 2011. gada decembrī debitēja Rīgas "Dinamo" oficiālās spēlēs (Špenglera kausa izcīņā). 2012. gada janvārī debitējis KHL.
Vairākus gadus piedalījies Latvijas hokeja izlases treniņnometnēs, taču gan pirms 2013., gan 2014. gada Pasaules čempionātiem kā pēdējais īsi pirms turnīra sākuma tika atskaitīts no Teda Nolana vadītās izlases. Spēlējis vairāku Latvijas jaunatnes izlašu sastāvos.
Dzelzceļa stacija
Dzelzceļa stacija ir dzelzceļa sadales punkts ar ceļu izvērsi, kur notiek ne tikai vilcienu izmaiņa un apdzīšana, bet arī kravu iekraušana un izkraušana, pasažieru operācijas; lielākās stacijās — arī vilcienu sastāvu formēšana un sagatavošana nosūtīšanai. Stacijas ir galvenās dzelzceļa ražojošās un saimnieciskās vienības uz līnijām. Stacijās notiek arī vilcienu apskate, vagonu padošana uz kraušanas punktiem un kravas un pārvadājumu dokumentu (SMGS) izsniegšana saņēmējiem, ritošā sastāva remonts un tehniskā apkope.
Kravas stacijas
Kravas stacijas jeb preču stacijas galvenokārt paredzētas kravu operācijām — kravu pieņemšanai, nosūtīšanai, iekraušanai, izkraušanai, šķirošanai, izsniegšanai saņēmējiem. Tajās notiek kravu sastāvu formēšana un izformēšana. Kravas stacijās ir kravu operācijām atbilstošs sliežu ceļu izveidojums un nepieciešamais aprīkojums — noliktavas, kravu platformas, iekraušanas un izkraušanas laukumi un mehānismi, vagonu svari. Ir specializētas kravas stacijas, kas paredzētas noteiktu kravu (piemēram, akmeņogļu vai kokmateriālu) apkalpošanai. Pie kravas stacijām pieder arī ostu stacijas, ko ierīko ostu tuvumā, ja ir liela kravu plūsma no dzelzceļa uz ūdens transportu vai otrādi.
Šķirošanas stacijas
Šķirošanas stacijas ierīko vietās, kur rodas, izbeidzas vai sazarojas lielas kravu plūsmas. Tās paredzētas vilcienu sastāvu formēšanai un izformēšanai.
Iecirkņa stacijas
Iecirkņa stacijas ir sadales punkti, kas paredzēti tranzītvilcienu (kravas un pasažieru) apstrādāšanai, pievedceļu apkalpošanai, manevru operāciju veikšanai. Iecirkņa stacijās notiek lokomotīvju un vilcienu brigāžu nomaiņa.
Pasažieru stacijas
Pasažieru staciju pamatuzdevums ir pasažieru pārvadājumu apkalpošana un tās būvē lielās pilsētās. Pasažieru stacijās tiek pārdotas biļetes, tajās notiek pasažieru iekāpšana un izkāpšana, bagāžas un pasta sūtījumu apkalpošana, lielākās stacijās — pasažieru vilcienu formēšana un ekipēšana (pasažieru tehniskās stacijas jeb vagonu parki) un lokomotīvju padošana. Pasažieru stacijās ir pasažieru stacijas ēka ar uzgaidāmajām telpām un pasažieru peroni vai platformas. Piepilsētas iecirkņos mēdz būt zonu stacijas, kur ir piepilsētas pasažieru vilcienu maršrutu galapunkti (piemēram, Dubultu stacija). Tajās ir pieņemšanas un nosūtīšanas atgriešanas ceļi vai strupceļi.
Mezgla stacijas
Mezgla stacijas ir stacijas, kurām piekļaujas vismaz trīs virzienu dzelzceļa līnijas.
Saskares stacijas
Saskares stacijas ir sadales punkti, kas savieno dzelzceļa līnijas ar atšķirīgu tehnisko specifikāciju (piemēram: līnijas ar dažādiem vilces veidiem (līdzstrāva, maiņstrāva, dīzeļa vilce); atšķirīgs sliežu platums). Latvijā tipiska saskares stacija ir Gulbenes stacija, kur savienojas Pļaviņu—Gulbenes platsliežu līnija un Gulbenes—Alūksnes šaursliežu līnija.
Normatīvo aktu sistematizācija
Normatīvo aktu sistematizācijas (kodifikācijas) mērķis, kā piemēram, panākts ar Latvijas Civillikumu ir normatīvā materiāla sakārtošana, tā sadalīšana atsevišķās nodaļās un rubrikās. Sistematizācija tādejādi atvieglo nepieciešamo normatīvo aktu atrašanu un kalpo likumības principa nodrošināšanai. Šajā aspektā runā par normatīvo aktu ārējo sistematizāciju. Savukārt iekšējā sistematizācija vērsta uz tiesību normu vienotību, t.i., uz kolīziju un “robu” novēršanu tiesībās. Sistematizācija ir nepieciešama kā likumdevējam, tā arī visiem normatīvo aktu piemērotājiem.
Ir zināmi trīs normatīvo aktu sistematizācijas veidi:
1)	kodifikācija, kas aptver gan ārēju, gan arī iekšēju normatīvo aktu apstrādi. Kodifikācijas gaitā norisinās ne tikai normatīvo tekstu klasifikācija, bet arī to satura papildināšana un grozīšana, novecojušu normu un principu atcelšana un jaunu veidošana. Kodifikāciju var veikt tikai kompetentas valsts institūcijas un tā ir tiesību jaunrades sastāvdaļa. Kodifikācijas rezultāts ir jauna normatīvā akta izdošana, kurš aizstāj līdz šim spēkā esošos normatīvos aktus attiecīgajā jautājumā;
2)	inkorporācija ir tikai normatīvo aktu ārēja sistematizācija un vienkāršota to klasifikācija pēc tematiskajām un hronoloģiskām pazīmēm. Inkorporācija var visus normatīvos aktus pēc noteikta regulējuma priekšmeta, tad to sauc par ģenerālo inkorporāciju, bet ja tā attiecas tikai uz to noteiktu daļu, tad tā ir daļējā inkorporācija. Inkorporācijai parasti nav oficiāla rakstura, tai ir tikai informatīvs raksturs;
3)	konsolidācija ir vidējais posms starp kodifikāciju un inkorporāciju. Konsolidācijas procesā vairāki normatīvie akti tiek apvienoti vienā. Šajā gadījumā veco normatīvo aktu normas tiek izkārtotas loģiskā secībā, tiek novēstas pretrunas un atkārtošanās. Iespējama ir arī jauna normu redakcija. Tomēr konsolidācija neienes svarīgas izmaiņas tiesiskajā regulējumā.
Runājot par Ministru kabineta tiesību aktu skaitu, tad jāatzīmē, ka tie daudzkārt pārsniedz likumu skaitu. Šāds pats secinājums ir izdarāms arī attiecībā tikai uz Ministru kabineta noteikumiem. Arī Latvijā jau ir iespējams runāt par diviem jēdzieniem, kuri raksturo darbību normatīvo aktu izdošanas jomā: “normu plūdi” un “normu bads”.
Politiskās programmas, centieni un prasības, kuras pauž dažādas sociālās grupas un citi organizēti interešu pārstāvji un uzņem politiskās partijas, ir neizsīkstošs avots normatīvajai darbībai. Šis stāvoklis ar noteiktu kritisku pieskaņu tiek apzīmēts kā “normu plūdi”. Viens no specifiskajiem “normu plūdu” cēloņiem ir no pārvaldes likumības principa un no līdzapspriešanas izrietošais izpildvaras “normu bads”. Vispirms jau pēdējā laikā arvien lielākās samākslotās prasības pēc likumu noteiktības un normatīvo aktu detalizētības vispār ir novedušas pie “tiesiskotas” lēmumu pieņemšanas un darbības valsts pārvaldē.
Titāns
Titāns ir ķīmiskais elements ar simbolu Ti un atomskaitli 22. Titāns ir viegls, stiprs, spožs un korozijas izturīgs pārejas metāls sudraba krāsā. To nespēj "saēst" pat jūras ūdens un hlors.
Menopauze
Menopauzes jēdzienu un aptuveno būtību ir aprakstījis jau Aristotelis pirms vairāk nekā 2000 gadu, pieminot, ka apmēram 40 gadu vecumā sievietēm izsīkst menstruālā funkcija un spēja dzemdēt bērnus, kā arī parādās dažādi pašsajūtas traucējumi — galvenokārt svīšana, sarkšana un nervozitāte.
Titāns
Iegūšana
Titāna tetrahlorīds istabas temperatūrā ir šķidrums. Savienojumos titāns parasti ir četrvērtīgs, ar oksidēšanas pakāpi +4. Pazīstami arī trīsvērtīgā un divvērtīgā titāna savienojumi (tie ir reducētāji).
Menopauze
Katrai sievietei, sasniedzot noteiktu bioloģisku vecumu, visbiežāk tas ir no 45 līdz 55 gadiem, iestājas menopauze. Menopauze ir olnīcu funkciju izsīkums, ko raksturo ovulācijas izbeigšanās ar sekojošu amenoreju. Klimaktēriju raksturo pakāpenisks olnīcu folikulu zudums, olnīcas granulozo un teka šūnu deģenerācija, kā rezultātā sievietes organismā veidojas estrogēnu nepietiekamība. Var uzskatīt, ka sākusies menopauze, ja amenoreja ilgst vismaz gadu vai arī folikulus stimulējošā hormona (FSH) līmenis pārsniedz 50 IU\l, bet cirkulējošā estrogēna līmenis ir mazāks par 40-50pg\ml asins seruma. Premenopauzes periodā hormonu līmenis sievietes organismā svārstās. Šai laikā var parādīties vairāki simptomi, kurus sieviete nepareizi uzskata par menopauzes simptomiem. Premenopauze var turpināties vairākus gadus līdz pat pēdējām menstruācijām. Tās norise ir individuāla. 10% sieviešu premenopauzi nemaz nepamana. Viņām menstruācijas beidzas bez karstuma viļņiem, garastāvokļa maiņām un citām parādībām. Menopauzes stadijā izbeidzas menstruācijas, bet simptomi var būt atšķirīgi no premenopauzes simptomiem, un tie ir pastāvīgi: Visas pārmaiņas, kas notiek organismā pēc pēdējām menstruācijām, ir postmenopauzes pārmaiņas. Vidējas menopauzes iestāšanas vecums ir 50-52 gadi. To ietekmē daudzi un dažādi faktori. Piemēram, smēķētājām menopauze iestājas agrāk (vidēji par 1,5 gadiem). Menopauzes iestāšanas vecumu samazina arī veģetārā diēta un mazs ķermeņa svars. Savukārt hormonālās kontracepcijas lietošana, sociāli ekonomiskais stāvoklis un menarhes vecums to neietekmē. Starp faktoriem, kas eventuāli spētu aizkavēt menopauzes iestāšanos, jāpiemin regulāra dzimumdzīve un dzemdības.
Definējumi
Priekšlaicīgas menopauzes cēloņi:
Titāns
Izmantošana
Titāns tiek plaši izmantots dažādās nozarēs. Tas bieži tiek sakausēts ar dzelzi, alumīniju, vanādiju, molibdēnu un citiem elementiem, lai izveidotu izturīgus un vieglus sakausējumus, kurus lieto kosmosa, militārajās un rūpniecības nozarēs. Titāna sakausējumi tiek izmantoti arī mašīnbūvē, lauksaimniecībā, medicīnā. Titāna dioksīds tiek izmantots kā baltais pigments krāsās.
Menopauze
Sūdzības un simptomi
Pārmaiņas menstruālajā ciklā. Subjektīvās sajūtas: Objektīvi novēro:
Titāns
Izmantošana
Medicīnā titānu izmanto gūžu un ceļa locītavu protēžu, kaulu plākšņu un skrūvju izgatavošanā un citur.
Izotopi
Dabā ir sastopami pieci stabili titāna izotopi. Visizplatītākais ir titāns-48 (73,72% no kopējā titāna daudzuma dabā). Titāns-46 ir 8,25%, titāns-47 ir 7,44%, titāns-49 ir 5,41%, bet titāns-50 ir 5,18% no kopējā daudzuma.
Menopauze
Sūdzības un simptomi
Karstuma vilnis var ilgt no dažām sekundēm līdz pat minūtēm un atkārtoties ar dažādiem intervāliem. Pilnībā tā veidošanās mehānisms nav zināms. Uroģenitālo orgānu atrofija: Objektīvi: Sirds un asinsvadu sistēmas slimības: ''estrogēnu kardio- un vazoprotektīvas īpašības ir galvenais faktors, kas nosaka vidēji par 10 gadiem vēlāku koronāro sirds slimību izpausmi sievietēm, salīdzinot ar vīriešiem. Estrogēnu antiaterosklerotiskā darbība ir kompleksa un vēl nav līdz galam izpētīta. Par svarīgākajiem darbības mehānismiem tiek uzskatītas:'' sirds un asinsvadu slimības un citu aterosklerotisku slimību riska faktori: Osteoporoze: skeleta slimība, kam raksturīga mazināta kaulu masa un to strukturālas izmaiņas, kas būtiski palielina to lūzumu iespējamību: Osteoporozes riska faktori:
ēšanas tradīcijas — veģetārisms, nepietiekams kalcija daudzums uzturā, pārmērīga alkohola, kofeīna, sāls, dzīvnieku olbaltumu lietošana uzturā. tireotoksikoze, hroniska virsnieru mazspēja. glikokortikoīdi, heparīns, pretkrampju līdzekļi, citostatiskie līdzekļi, imūnsupresanti, vairogdziedzera hormonu preparāti
Jaungvineja
Jaungvineja (en, tpi, id) ir otra pasaules lielākā sala pēc Grenlandes, atdalījusies no Austrālijas aptuveni pirms 7 000 gadiem, kad ceļoties Pasaules okeāna līmenim applūda tagadējais Torresa šaurums. Sala sadalīta starp divām valstīm — rietumu daļa pieder Indonēzijai un austrumu daļā atrodas Papua Jaungvineja. Attiecīgi rietumu daļā oficiālā valoda ir indonēziešu valoda, kurā sala saucas Papua (1945. — 2000. gados Iriāna), bet austrumu daļā ir vairākas oficiālās valodas: angļu, tokpisins un hirimotu valoda. Jaungvineja, pateicoties tās ārkārtīgi saposmotajam reljefam, grūti caurejamajiem purvājiem un džungļiem un vietējo iedzīvotāju kareivīgumam līdz nesenam laikam bija salīdzinoši maz izpētīta. Salai piemīt ārkārtīgi augsta, vēl pilnībā neapzināta bioloģiskā, kultūras un valodu daudzveidība.
Ģeoloģiskā uzbūve un reljefs
Salai austrumu—rietumu virzienā cauri stiepjas liela, vairāk kā 1 600 km gara kalnu grēda. Augstākie kalni atrodas salas rietumu daļā — šeit atrodas augstākās virsotnes starp Himalajiem un Andu kalniem, kas paceļas līdz 4884 metru augstumam. Augstākā virsotne saucas Džajas kalns — nīderlandiešu laikā kalns saucās par Karstensa piramīdu. Jaungvinejas kalnu grēdas rietumu daļu sauc par Maokes kalniem, bet austrumu daļu — par Bismarka grēdu.
Augstie kalni nodrošina to, ka to nogāzēs un piegulošajos līdzenumos ir biežas un spēcīgas lietusgāzes. Ziemeļos un dienvidos no centrālās grēdas atrodas mazākas kalnu grēdas.
Koku augšanas augšējā robeža šeit ir ap 4000 m augstumā un augstākajās virsotnēs atrodas pastāvīgi ledāji — vieni no nedaudzajiem planētas ekvatoriālajiem ledājiem. Diemžēl globālās sasilšanas dēļ šie ledāji izzūd.
Lielākajā daļā salas, izņemot augstkalnu rajonus, ir silts un mitrs klimats.
Ģeogrāfiski objekti
Salas ziemeļrietumu daļā atrodas kalnainā, krāšņā Doberai pussala, kas kartē nedaudz atgādina putna galvu. Dienvidos no tās atrodas Bomberai pussala un starp tām — Berau līcis. Starp Doberai pussalu un salas pamatdaļu ziemeļu piekrastē atrodas Čendravasihas līcis. Salas centrālās daļas ziemeļu piekrastē atrodas D'Irvila rags. Tālāk austrumos no Jaunbritānijas salas atdala Vitjaza šaurums un dienvidos no tā atrodas — Jūona līcis. Salas dienvidaustrumu daļā atrodas Ovena Stenlija grēda. No Austrālijas atdala Torresa šaurums.
Lielākās Jaungvinejas upes, sākot no ziemeļiem un virzoties pulksteniski:
Bioloģiskā daudzveidība
Kaut arī Jaungvineja sastāda tikai aptuveni 0,5% no planētas platības, šeit dzīvo ap 5 - 10% no Zemes sugām. Ļoti liela daļa Jaungvinejā dzīvojošo organismu ir sastopami tikai šajā salā — endēmi. Tūkstošiem sugu vēl nav atklātas. Tiek vērtēts, ka Jaungvinejā dzīvo krietni vairāk nekā 200 000 sugu kukaiņu, 11 000—20 000 augu sugu (2500 orhideju sugu un 1200 koku sugu), 578 ligzdojošu putnu sugu, tai skaitā paradīzes putni u.c. neparasti putni. Šeit dzīvo arī vairāk kā 400 abinieku sugu (gaidāms, ka tiks atklāts vēl vismaz tikpat) un 455 tauriņu sugu, 284 zīdītāju sugas. Salā dzīvo pasaulē lielākais tauriņš — Karalienes Aleksandras putnspārnis (Ornithoptera alexandrae) - spārnu atpletums ir 26 cm, pat līdz 30 cm. Divas trešdaļas zīdītāju — 195 sugas — ir sastopamas tikai Jaungvinejā. Šīs lielās daudzveidības dēļ Jaungvineja drīzāk atgādina kontinentu, nevis salu.
Jaungvinejas augu valsts ir līdzīgāka Āzijas augu valstij, savukārt dzīvnieku valsts ir vairāk radniecīga Austrālijas dzīvnieku valstij. Tikai Amazones baseinā bioloģiskā daudzveidība ir vēl lielāka.
Jaungvinejas piekrastes ūdeņos sugu daudzveidība ir vismaz tikpat liela. Līdz šim šeit ir apzinātas 1200 sugu zivis, 600 sugu rifus veidojošu koraļļu sugu. Salas saldūdeņos dzīvo 158 sugu zivis.
Salas bioloģisko daudzveidību nosaka tās interesantais reljefs ar visām iespējamām veģetācijas augstuma zonām no ledājiem, alpīnajām pļavām, dažādiem kalnu mežiem līdz dažāda veida mitrajiem tropiskajiem mežiem un koraļļu rifiem.
Īpaša vērtība ir plašajiem salas ziemeļu un dienvidu daļas līdzenumiem. Šeit simtiem kilometru plašumā plešas maz skarts tropiskais mežs, savanna, purvāji un vieni no lielākajiem mangrovju mežiem pasaulē. Dienvidu zemienēs atrodas arī Lorenca nacionālais parks — izcils UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā iekļauts piemineklis.
Luristāna
Luristānas ostāns (fa, Ostān-e Luristān) ir Irānas ostāns valsts rietumu daļā Zāgrosa kalnu grēdā. Robežojas ar Hamadānas, Markazī, Isfahānas, Čahārmahālas un Bahtijārī, Hūzestānas, Īlāmas un Kermānšāhas ostānu. Tā administratīvais centrs ir Horramābāda. 2014. gadā ostāns tika iekļauts Irānas ceturtajā administratīvajā reģionā. Lielākās pilsētas ir Horramābāda (373 416), Borūdžerda (234 997) un Dorūda (121 638).
Jaungvineja
Bioloģiskā daudzveidība
Cauri zemienēm plūst ar ūdeņiem bagātas upes — Sepika, Mamberamo, Flaja, Digula un citas. Šīs upes veido sarežģītus meandrus, vecupes un pārplūstošus ezerus.
Luristāna
Lielāko daļu ostāna ekonomikas veido lauksaimniecība; tiek audzēti tādi kultūraugi kā rīsi, kvieši, mieži, kokvilna, cukurbietes, dažādi augļi un dārzeņi. Ostānā ir dzelzs rūdas un molibdēna atradnes.
Jaungvineja
Vēsture
Daudzi speciālisti uzskata, ka salu sāka apdzīvot pirms 50 000 gadiem vai pat pirms 60 000 gadiem. Pirmie salinieki ieradās pa sauszemes tiltu no tagadējās Austrālijas — viņi ir mūsdienu papuasu senči.
Seno papuasu lauksaimniecība
Mūsdienu papuasu senči pielāgojās dzīvei daudzveidīgajās salas ekosistēmās un vieni no pirmajiem pasaulē pirms aptuveni 10 000 gadiem sāka nodarboties ar lauksaimniecību. Jaungvinejas lauksaimniecība attīstījusies šķirti no citām pasaules lauksaimniecības sistēmām un laika gaitā izveidojusi metodiku, kas nav sastopama citur pasaulē un nereti ir nepārspēti efektīva. Papuasi nenodarbojās ar lopkopību, jo uz salas nebija lielu dzīvnieku, kurus būtu vērts pieradināt.
Pirms aptuveni 7 000 gadiem tika audzētas cukurniedres un banāni. Ir grūti pētīt šī laika lauksaimniecību jo aptuveni pirms 6 000 gadiem cēlās Pasaules okeāna līmenis, applūdinot plašus piekrastes rajonus un dzēšot agrākās lauksaimniecības pēdas.
Seno papuasu lauksaimniecības sistēmu izpēte joprojām ir agrīnā stadijā - salas kalnienēs apzinātas ļoti senas apūdeņošanas sistēmas, taču vēl nav zināms, kas un kad tika audzēts. Papuasi attīstīja lauksaimniecības sistēmu, kas spēj apgādāt ar pārtiku ļoti lielu skaitu cilvēku salīdzinoši nelielā platībā, paciešot retas salnas, ļoti spēcīgas lietusgāzes un citus nelabvēlīgus apstākļus.
Ir zināms, ka papuasi savus laukus īpašā veidā mulčēja, izmantoja sarežģītu dažādu lauksaimniecības kultūru secību un šo dažādu kultūru kopīgu audzēšanu. Arī apūdeņošanas sistēmas bija ļoti sarežģītas, pielāgotas biežajām zemestrīcēm un citiem nelabvēlīgiem apstākļiem. Jaungvinejas senās lauksaimniecības metodes nereti izmanto mūsdienu permakultūras popularizētāji.
Mūsdienās Jaungvinejā viena no populārākajām kultūrām ir saldie kartupeļi. Pastāv leģendas par to, ka šis Amerikas augs Jaungvinejā parādījies jau senatnē, tomēr tas Jaungvinejā ievests pirms aptuveni 300 gadiem.
Austronēziešu atnākšana
Pirms vairākie gadu tūkstošiem (aptuveni pirms 3 500 gadiem) Jaungvinejā notika otrais cilvēku imigrācijas vilnis — pa ūdeni salā ieradās austronēzieši — cilvēki no Dienvidaustrumu Āzijas, kas apmetās uz dzīvi Indonēzijas salās un arī Jaungvinejā. Austronēzieši bija labi apguvuši kuģošanas prasmes — tagad austronēzieši apdzīvo piekrastes salas un piekrastes rajonus Jaungvinejas ziemeļos un austrumos, tai skaitā Jaunīriju un Jaunbritāniju.
Eiropiešu atnākšana
Pirmie eiropieši Jaungvineju sasniedza 16. gadsimtā — tie bija portugāļu un/vai spāņu jūrnieki. 1526.—1527. gadā Dons Horge de Menesess redzēja Jaungvinejas rietumu galu un nodēvēja to ilhas dos Papuas. Vārds "papuass" visdrīzāk cēlies no malajiešu pua-pua — 'sprogains' — papuasiem tiešām raksturīgi ļoti sprogaini mati. No šī laika vārds "Papua" tiek saistīts ar šo Zemes novadu.
1545. gadā spānis Injigo Ortess de Retess (Yñigo Ortiz de Retez) brauca gar salas ziemeļu piekrasti un izkāpa pie Mamberamo upes grīvas. Viņš salai deva vārdu Nueva Guinea. Pirmā visas salas karte tika publicēta 1600. gadā un arī šajā gadījumā sala tika dēvēta par Nova Guinea.
Jaungvinejas kolonizēšana
Jaungvinejas oficiālā kolonizēšana sākās tikai 1828. gadā, kad Nīderlande formāli pieteica savas tiesības uz salas rietumu daļu — Nīderlandes Jaungvineju. 1883. gadā britu kolonija Kvīnslenda okupēja Jaungvinejas dienvidaustrumu daļu. Apvienotās Karalistes amatpersonas atsauca šo okupāciju, 1884. gadā tomēr formāli uzņemoties tiešu atbildību par šo teritoriju, jo šajā gadā Vācija pasludināja Jaungvinejas ziemeļaustrumu daļu par Vācijas Jaungvinejas protektorātu — Ķeizara Vilhelma zemi.
1898. gadā nīderlandieši sāka veidot pirmās eiropiešu apmetnes Jaungvinejā — Manokvari, Fakfaku un Merauki. Gan nīderlandieši, gan angļi centās samierināt pastāvīgi karojošās Jaungvinejas ciltis, lai padarītu valsti vieglāk pārvaldāmu un apceļojamu.
1905. gadā briti savu teritoriju pārdēvēja par Papua un 1906. gadā uzticēja tās aizbildniecību Austrālijai. Pirmā pasaules kara laikā austrāliešu karaspēks ieņēma arī Ķeizara Vilhelma zemi, kura 1920. gadā kļuva par Nāciju Līgas mandātteritoriju, kas nodota Austrālijas pārvaldībā. Līdz 1942. gada februārim Austrālijas pārvaldītās teritorijas saucās Papua un Jaungvinejas teritorijas (The Territories of Papua and New Guinea).
Salas izpēte
Līdz 1930jiem gadiem kartēs salas centrālos rajonus apzīmēja kā neapdzīvotus mežus — eiropieši šos salas rajonus nebija sasnieguši un izdarīja šādus pieņēmumus karšu aizpildīšanai. Taču jau pirmās reizes lidojot salai pāri ar lidmašīnām, ievēroja, ka arī salas centrālajos rajonos ir apstrādāti lauki. 1938. gada 4. augustā Ričards Arčbolds atklāja, ka Balimas upes ielejā labi organizētos ciematos dzīvo 50 000 līdz tam nezināmu cilvēku - dani cilts. Šī ir pēdējā lielā tauta, kura vēl dzīvoja pilnīgā izolācijā no Rietumu civilizācijas.
Jaungvinejas rietumu daļā atrodas vieni no pēdējiem Zemes rajoniem, kas vēl nav precīzi kartēti — šeit vietām kalnu ielejās virs tropiskajiem mežiem ir pastāvīga mākoņu sega un šīs ielejas ir grūti pieejamas naidīgu cilšu un ļoti grūtā ceļa dēļ.
Otrais pasaules karš
1942. gadā Jaungvinejā iebruka Japānas armija. Neieņemtajās Austrālijas teritorijās tika nozīmēta militārā pārvalde. Bieži vien līdz tam neizpētītās un nekartētās Jaungvinejas augstienes, salas ziemeļu un austrumu daļa pieredzēja nogurdinošas un asiņainas kaujas — Jaungvineja japāņiem bija pēdējais šķērslis ceļā uz Austrālijas ieņemšanu.
Japāņu nežēlīgās izturēšanās dēļ vietējie iedzīvotāji nostājās Austrālijas karaspēka pusē un bieži sniedza vērtīgu palīdzību. Japānas karaspēks tā arī nespēja pilnībā ieņemt Jaungvineju.
Jaungvineja pēc otrā pasaules kara
Pēc kara Austrālija saglabāja kontroli pār salas austrumu daļu. 1975. gada 16. septembrī šajā teritorijā tika pasludināta neatkarīga valsts — Papua-Jaungvineja, Austrālija pirms tam sniedza palīdzību šīs valsts organizēšanā.
ASV Samoa
ASV Samoa (samoāņu: Amerika Sāmoa; ; dažreiz arī Austrumsamoa) ir ASV atkarīgā teritorija, atrodas Klusā okeāna centrālajā daļā, austrumos no Samoa neatkarīgās valsts.
Jaungvineja
Jaungvineja pēc otrā pasaules kara
1949. gadā Indonēzija kļuva par neatkarīgu valsti, taču Nīderlande paturēja kontroli pār Jaungvinejas rietumu daļu. 1950. gados Nīderlande gatavoja šo teritoriju neatkarības pasludināšanai un 1959. gadā notika vēlēšanas. Augstākais jaunās valsts likumdošanas orgāns - Jaungvinejas padome - sāka darbu 1961. gada 5. aprīlī. Padome izvēlējās valstij nosaukumu - Rietumpapua, nacionālo ģerboni, karogu, himnu. Karogs tika pacelts 1961. gada 1. decembrī.
ASV Samoa
Ģeogrāfija
ASV Samoa aizņem Samoa salu austrumu daļu. Lielākā un visvairāk apdzīvotā sala ir Tutuila, teritorijā ietilpst arī Manuas salas, Rozas atols un Sveinsa sala (Olosena). Rozas atols ir ASV jurisdikcijā vistālāk dienvidos esošā teritorija. Rozas atols ir neapdzīvots, bet Sveinsa sala — privātīpašums.
Jaungvineja
Jaungvineja pēc otrā pasaules kara
Pēc tam, kad Padomju Savienība sniedza Indonēzijai militāro palīdzību, Indonēzija 1962. gadā pasludināja vispārējo mobilizāciju un gatavojās iebrukumam Rietumpapua. Pēc spēcīga ASV administrācijas spiediena nīderlandieši, kas sākotnēji gatavojās pretoties Indonēzijas armijai, uzsāka diplomātiskas sarunas ar Indonēziju. 1962. gada 1. oktobrī Rietumpapua tika nodota ANO pagaidu administrācijai. 1963. gada 1. maijā pār Rietumpapua kontroli pārņēma Indonēzija un pārdēvēja to par Rietumiriānu, vēlāk par Iriāndžaju. Pēc savas varas nostiprināšanas 1969. gadā Indonēzijai saskaņā ar starptautisku līgumu bija jāorganizē tautas nobalsošana par Rietumpapua neatkarību vai palikšanu Indonēzijas sastāvā. Tā vietā balsošanai armijas vadība izvēlējās 1026 "vecākos", kuri zem spiediena visi 100% izvēlējās palikt Indonēzijas sastāvā.
2000. gadā, pieaugot politiskajai spriedzei, Iriāndžaja tika pārdēvēta par Papua provinci un 2001. gadā teritorija saņēma plašākas autonomijas tiesības, kuras gan galvenokārt netika īstenotas. 2003. gadā Indonēzija pasludināja, ka province tiek sadalīta trīs provincēs un tām tiek atgriezts vietējo iedzīvotāju tolaik jau ienīstais vārds "Iriāna", taču pēc spēcīgiem papuasu protestiem no Papua tika izdalīta tikai "Rietumpapua" ar galvaspilsētu Manokvari. 2005. gadā no Džakartas nāca jauna iniciatīva sadalīt salas rietumu daļu piecās provincēs, taču tā netika īstenota.
Salas rietumdaļu faktiski kontrolē Indonēzijas armija, kuru apvaino masu slepkavībās un citos noziegumos pret vietējiem iedzīvotājiem. Formāli lielākās tās daļas apmeklējumam nepieciešamas īpašas vietējās policijas atļaujas, tomēr praksē tas tiek stingri ievērots vienīgi papuasu pretošanās kustības aktivitāšu vietās. Salas austrumdaļā šādu nopietnu etniski politisku konfliktu nav.
Politiskais iedalījums
Jaungvineja ir sadalīta divās aptuveni vienādās daļās starp divām valstīm. Jaungvinejas rietumu daļā atrodas Indonēzijas provinces Papua un Rietumpapua, bet austrumu daļā atrodas galvenā Papua-Jaungvinejas daļa.
Rietumu daļa atrodas rietumos no 141°A garuma grāda, izņemot Papua-Jaungvinejai piederošo Flajas upes līkumu, kas iesniedzas nedaudz tālāk rietumos. Agrāk šī salas daļa bija Nīderlandes kolonijas daļa bet tagad iekļauta Indonēzijā, šeit atrodas Papua un Rietumpapua provinces. Papua (agrākās Iriāndžajas) galvaspilsēta ir Džajapura.
Austrumu daļā esošā Papua-Jaungvineja ir neatkarīga valsts kopš 1975. gada - pirms tam šo teritoriju pārvaldīja Austrālija. Jaungvinejas salā esošā valsts daļa iedalās trīs reģionos: Papua, Hailansa, Momase
Iedzīvotāji
Pašlaik salā dzīvo ap 6,9 miljoni cilvēku. Jaungvinejai raksturīga unikāla tautu daudzveidība - šeit dzīvo gandrīz tūkstotis dažādu cilšu un tautu un šeit attiecīgi ir gandrīz tūkstotis atšķirīgu valodu, kuras iedalās divās grupās - papuasu valodas un austronēziešu valodas. Nevienam citam pasaules reģionam nav raksturīga tik liela tautu un valodu daudzveidība. Šo daudzveidību veicina salas lielā ģeogrāfiskā daudzveidība, nošķirtās kalnu ielejas.
ASV Samoa
Ģeogrāfija
Tutuila un Manua salas ir vulkāniskas izcelsmes, kalnainas. Salas klāj mitrais mūžzaļais tropiskais mežs, ap salām ir koraļļu rifi. Salās iegūst tufu.
Jaungvineja
Iedzīvotāji
Jaungvinejas iedzīvotāju sadzīvē liela nozīme ir cūkām - tās kalpo par maiņas vienību, galveno svētku nozīmības mērvienību. Liela daļa Jaungvinejas iedzīvotāju joprojām nodarbojas ar lauksaimniecību un papildus tai - ar medībām un vākšanu. Tomēr aizvien lielāks skaits cilvēku pārceļas uz dzīvi pilsētās.