cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas Futbola federācija
Kritiskā infrastruktūra
"Vagonbūvētāja" stadions Mežaparkā pie Ķīšezera atradās lieliskā vietā, taču bija pamesta un nevienam nevajadzīga vieta, kurai nebija īsta saimnieka. Bāzes vadītājs eksistēja, arī bāzei darbinieku štats sasniedza trīsdesmit cilvēku. Taču šie cilvēki nodarbojās ar visu ko, tikai ne ar sporta bāzes aprūpi. No lielā darbinieku skaita tikai viena atbildībā bija futbola laukuma remonts un aprūpe. Nebija gādāts par šī darbinieka darba materiālo nodrošinājumu — atbilstošu tehniku, sēklu un minerālmēslu iegādi, laistīšanas iekārtām u.c. Bija saplīsusi arī laukuma laistīšanas ūdens caurule, taču bāzes vadītājs A. Lapa un stadiona direktors M. Kuļikovskis nesteidzās to labot un vainoja citus. Minētos darbiniekus arī neuztrauca fakts, ka vasaras tveicē laukums sabojāsies. Šī bāze pilnībā bija īrē BJFK Daugava un, ja tur nenotiktu futbola spēles, par sporta bāzi vispār nevarētu to nosaukt, jo nekādi citi sporta pasākumi tur nemaz nenotiek, izņemot RVR spartakiādi reizi gadā uz dažām stundām. Driķis pats strādāja "Vagonbūvētāja" stadionā un saskārās ar visām problēmām. Tās bija raksturīgas arī citiem Rīgas stadioniem. Galvenā problēma bija attieksme un ačgārni saliktie akcenti.
Tika secināts, ka galvenais uzmanības un darba centrs sporta bāzu vadītājiem nav pati sporta arēna — futbola laukums, laukumi, skrejceļi utt. Par tiem īres naudu dabūja jebkurā pieprasītā apjomā un, kas svarīgi, neatkarīgi no laukuma kvalitātes. Visu noteica pieprasījums, kas ievērojami pārsniedza piedāvājumu. Toreizējie sporta bāzu apsaimniekotāji to apzinājās, un viņu darbības pamatojās uz vienkāršu loģiku. Kādēļ vajadzēja censties ieguldīt līdzekļus un darbu sporta bāzu kvalitātes uzlabošanai, ja izdevīgi tos varēja izīrēt arī nesakoptus. Problēma bija papildnozares, kuru esamība sākotnēji šiem stadioniem bija iecerēta kā materiālais nodrošinājums sporta arēnas kvalitatīvai sagatavošanai un ekspluatācijai. Runa bija par garāžām, noliktavu telpām, tehnikas remonta darbnīcām utt. Šeit tika izvērsta saimnieciskā darbība, kas atradās sporta bāzu vadītāju paaugstinātas uzmanības centrā.
1949. gadā VEF stadionā Teikā atradās necila koka būda, kas saucās ģērbtuve un rīku noliktava. Arī 1992. gadā VEF stadionā joprojām rēgojās tā pati koka būda, kas pildīja tās pašas funkcijas. Tā bija vairākkārt degusi un atjaunota, tomēr blakus atradās lepns garāžas komplekss, kas bija uzcelts stadiona teritorijā un tur valdīja liela rosme ik dienas. Un tur netika remontēta stadiona tehnika. VEF stadionam tādas nebija vispār, nebija ar ko pat noļaut zāli futbola laukumā. Šim nolūkam tehniku pat īrēja no citiem stadioniem. Arī ar tribīņu celtniecību netika tālāk par karkasiem. Toties garāžu kompleksi papildinājās ar papildu lieliskām betona garāžām. Tam diemžēl nebija nekāds sakars ar sporta bāzi un kāds no tā labums bija sportistiem, kuri gadiem cerēja uz sportošanas apstākļu uzlabošanos.
Driķis ierosināja LFF izpildkomitejas struktūrā paredzēt futbola laukumu celtniecības, remonta un ekspluatācijas programmu ar konkrētiem izpildītājiem, kuriem personīgi būtu jāatbild par programmas izpildi.
Nav kur aizvadīt mājas spēles
Latvija tika uzņemta FIFA sastāvā, tika dota iespēja piedalīties kvalifikācijas turnīrā. Lielā pacilātībā tika izveidota Latvijas futbola izlase, demokrātiski izvēlēts galvenais treneris Jānis Gilis. Tika spriests par visu, izņemot par tādu "sīkumu" — kur spēlēs Latvijas futbola izlase? Beigās LFF darbinieki dabūja pārliecināties, ka šis "sīkumiņš" beigās bija milzīga problēma.
Valstī un Rīgā nebija tāda starptautiskiem standartiem atbilstoša stadiona, kur varētu notikt tik augsta ranga sacensības. Tas, ka galvenā sporta arēna — "Daugavas" stadions nav gatavs šāda līmeņa sacensībām, bija saprotams jau sen. Pat tajos laikos, kad Latvijas meistarkomanda savos ziedu laikos startēja PSRS čempionātā un kad katru pavasari bija lielas problēmas, lai stadions ar attiecīgās komisijas lēmumu tiktu apstiprināts kā 1. līgas sacensībām atbilstošs.
Par "Daugavas" stadiona futbola laukuma kapitālo remontu runāja jau kopš 1980. gada. Izdarīts nebija nekas. Aizejot Daugavas komandas "ziedu laikiem", stadiona un laukuma aprūpe samazinājās līdz kritiskam līmenim, un tad tas bija nonācis pavisam nožēlojamā stāvoklī. LFF bija spiesta meklēt ārkārtas līdzekļus, lai varēt aizvadīt kvalifikācijas spēlēs, kā rezultātā pēc nopietnas apstākļu izvērtēšanas tika paņemts aizdevums Komercbankā 2.5 miljonu rubļu apjomā. Aizdevuma tika apstiprināts, taču ar lieliem procentiem. Ņemot vērā, ka citu iespēju tajā laikā nebija, visi līdzekļi tika ieguldīti Daugvas stadiona sagatvošanā. Normālos apstākļos bija jābūt tā, ka LFF ar spēlēšanu stadionā būtu jānopelna, bet beigās izrādās otrādi. Būvniecības darbus veica koncerna "Pārdaugava" firma "Būvpar" (vadītājs V. Daniševskis).
Taču jāspēlē, jātrenējas un jāgatavo rezerves ne tikai nacionālajai izlasei. Arī klubu komandas — pieaugušo un jauniešu — bija ieguvušas tiesības piedalīties oficiālās starptautiska mēroga sacensībās. Nebija skaidrs, kur tās varēs spēlēt un trenēties.
Prioritātes valstī bija ačgārnas, jo brīdi, kad bija svarīgi rūpēties valstij par savu reputāciju, jo Latvija tika pievērsta milzu uzmanība, Ludzas stadionam, piemēram, piešķīra 1 miljonu, bet Daugavas stadionam neko. Kad 1992. gada maijā stadionā viesojās UEFA pārstāvis, tad laukuma kvalitāti bija atbaidoša, sūdzējāmies, ka vainīgs aukstais laiks, taču zviedru pārstāvi tas nepārliecināja, jo Zviedrijā esot vēl skarbāki laikapstākļi. Vasaras vidū bija nākamā problēma — ilgstoši nebija lijis, laukums bija izkaltis, vārtu priekšā bija melni laukumi, apkārt bija izmētāti būvmateriāli, strādnieki plātīja rokas, jo nebija pat ūdens ar ko laistīt laukumu, jo truba bija saplīsusi un nebija spiediena. Tika aicināti ugunsdzēsēji, lai palīdz labot sūkni, tomēr nekā. LFF stadiona darbiniekiem maksāja papildu algu, lai padarītu kritisko situāciju nedaudz labāku. Futbola klubs Skonto bija noslēdzis līgumu ar stadionu par spēlēšanu tajā, taču LFF panāca, ka stadions uz laiku tiek slēgts.
Tiesnešiem jānokļūst starptautiskajā apritē
Ņemot vērā, ka Latvija bija atgriezusies uz starptautiskās skatuves, parādījās arī jaunas iespējas un līdz ar to arī patīkamas problēmas. LFF 1992. gada 3. aprīlī saņēma vēstuli no UEFA, kurā bija izteikta gatavība uzņemt Latvijas futbola tiesnešus starptautiskajā saimē. Augustā tika saņemtas oficiālas anketas, kas līdz 1992. gada 31. oktobrim bija jānosūta FIFA, lai Latvijas tiesneši varētu iekļūt kandidātu sarakstos starptautisko spēļu vadīšanai sākot ar 1993. gadu.
Lielākā problēma bija kvalifikācijas paaugstināšana un gatavošanās, lai FIFA sarakstos ne tikai iekļūtu, bet arī paliktu. Daudzus gadus Latvijas labākie tiesneši sistemātiski gatavojās sezonai Melnās jūras piekrastē, Ukraina vai Vidusāzijas bijušajās PSRS treniņnometnēs, un 5 — 15 vietējo tiesnešu labu skolu bija izgājuši, vadot kādreizējās lielvalsts dažādu līgu spēles. 1991. gadā tādas vien bija 234.
Gatavojoties jaunajai 1992. gada Latvijas futbola Virslīgas sezonai, tika liels akcents likts uz individuālo gatavošanos ar koptestiem un īslaicīgiem, taču piesātinātiem un intensīviem semināriem.
Jau 1992. gada februārī, sniegā un salā kandidāti veica Kūpera testu. No 3.—5. aprīlim notika teorētiskās mācības, izmantojot Itālijas, Anglijas un Vācijas speciālās mācību videofilmas, kā arī bija jāizpilda pilns FIFA tests — 4X10m, 50+200+50+200m + 12 minūšu skrējiens ar laika normu, kā arī beigās jākārto eksāmens teorijā.
"Vārpas" sacensību tiesneši pulcējās divos divu dienu semināros Ogrē un Jēkabpilī, bet Rīgas jauno tiesnešu seminārā mācījās 16 kandidāti. Arbitri bija vadījuši spēles Klaipēdas, Palangas un Jēkabpils turnīros, treniņspēlēs Rīgā. Katrā Virslīgas spēlē klāt bija arī tiesnešu inspektors — kopumā tādi bija 27 — tiesāšanas veterāni, treneri, LFF darbinieki, kuri vērtēja tiesnešu darbību. Arī inspektoriem aprīlī notika seminārs. Klāt bija aicināti komandu treneri uz sarunu par tiesnešu, treneru un futbolistu savstarpējā attiecībām.
Sieviešu futbola atdzimšana un pirmās aktivitātes
Agrāk sieviešu futbols Latvija bija zināms caur RAF un "Fortūnas" komandām, kuras spēlēja PSRS čempionātā, kā arī eksistēja četras meiteņu futbola komandas.
1991. gadā sieviešu futbola attīstības segments tika uzticēts Voldemāram Braunam. Lai pavisam veiksmīgi varētu pildīt savus pienākumus, visvairāk traucēja RAF futbola komanda, kura pa īstam negribēja atzīt LFF virsvadību. Situāciju dramatisku padarīja arī fakts, ka sezonas vidū trenerim Astratijam Rožkovam radās nopietns konflikts ar vairākām futbolistēm. Rezultātā Rožkovs no RAF sieviešu futbola komandas vecākā trenera amata aizgāja un devās uz Maskavu, kur kļuva par “Spartaka” galveno treneri. Pēc šī konflikta situācija krasi mainījās un beidzot visa sieviešu futbola saimniecība pilnībā nonāca LFF paspārnē. Arī par RAF sieviešu futbola komandas vecāko treneri tika apstiprināts Viktors Lukins, kurš bija pazīstams futbola speciālists ar savu lielo enerģiju un radošo domāšanu. Ar sev raksturīgo dedzīgumu Lūkins uzreiz ķērās pie sieviešu futbola nākotnes scenārija veidošanas.
Savu darbību Lukins sāka ar darbības koncepcijas prezentāciju, kas sevī ietvēra ne tikai RAF komandas, bet gan visas Latvijas sieviešu futbola attīstību. Diemžēl, sarunās par sporta veida nākotni bija pārstāvētas tikai Rīga un Ogre. Savā scenārijā Lukins bija iecerējis izveidot Latvijas sieviešu futbola izlasi, kurai jau 1993. gadā būtu jāiesaistās Eiropas un pēc tam arī pasaules meistarsacīkstēs.
Ja būs klubi, būs arī stabila meistarsacīkšu sistēma, spēcīga valsts izlase. Pirmais lielais solis jaunās struktūras veidošanā Lukins piedāvāja noslēgt līgumu ar ikvienu treneri par tālaika dzīves apstākļiem pilnīgi pietiekamu naudas summu, kuru izmaksātu no Lukinam piešķirtajiem līdzekļiem, pretī prasot tikai darbu ar trim sieviešu futbola komandām — pieaugušu un divām meiteņu. Līgums paredzētu arī palīdzību ar inventāru — katram trīs futbola bumbas. Treniņu bāzu apmaksas komandām bija jārisina pašām.
Apsverot visas iespējas, Lukins prognozēja, ka 1992. gada čempionātā sieviešu futbolā katrā vecuma grupā varētu piedalīties minimāli četras, maksimāli — desmit komandas. Visreālāk tobrīd šķita sešas. Lukins uzskatīja, ka ja notiktu NVS vai Krievijas atklātie čempionāti, tad RAF un "Fortūnai" attiecīgajā sezonā būtu vēl jāpiedalās, bet sākot ar 1993. gada sezonu, pilnībā būtu jāpārorientējas tikai savas valsts čempionātu.
1992. gada sezonu plānoja organizēt pēc posmu principa, kad noteiktos laikos komandas sabrauca vienuviet un izspēlēja zināmu skaitu spēļu. Izdevumus, saistītus ar tūres organizēšanu, ēdināšanu un izvietošanu, apmaksāja LFF. Lai piedāvātā Lukina sistēma darbotos, ikvienam trenerim, kurš bija parakstījis līgumu, katru mēnesi bija jāiesniedz LFF sieviešu futbola centram savs darba grafiks. Līdz ar to Braunam, kurš šo darbu uzraudzīja, bija iespējams sekot treniņu darbam komandās.
Lukina ieceres un priekšlikumi klātesošajiem treneriem bija tik patīkams un negaidīts pārsteigums, ka treneri ne tikai atturējās no komentāriem, bet, neuzdevuši nevienu jautājumu, uzreiz piekrita piedāvātajam pārdomu laikam, lai 1992. gada 15. februārī ierastos katrs ar saviem konkrētiem piedāvājumiem.
RAF beigās atteicās no līdzdalības kādas citas valsts atklātajā čempionātā un kopā ar Baltkrieviju un Lietuvu izvēlējās starptautiska turnīra formu, tādā veidā ievērojot FIFA noteikumus, kas paredzēja, ka kluba komanda, kas piedalās citas valsts atklātajā čempionātā, nevar pārstāvēt savu valsti Eiropas valstu čempionvienību kausa izcīņā.
Tāpēc tika noorganizēts "Nāciju kauss'92" sieviešu futbolā. Tajā piedalījās četras Baltkrievijas komandas: Mogiļevas "Nadežda", Bobruiskas "Trikotažņica", Minskas "Ņika", Grodņas "Ņiva, Lietuvas komanda — Kauņas "Olimpija" un divas Latvijas komandas — RAF (galvenais treneris Viktors Lukins) un "Rima" (galvenais treneris Oļegs Petrovs), kas iepriekš bija pazīstama kā "Fortūna", taču tika izbeigtas finansiālās saistība un klubs ieguva jaunu sponsoru SIA "Rima". Galvenais, ka bija savs turnīrs ar stabilu kalendāru, kurā bija paredzēti laiki visu komandu līdzdalībai citos starptautiskos turnīros un draudzības spēlēs.
Nākamais svarīgais posms bija uzsākt pirmās Latvijas meistarsacīkstes sieviešu futbolā. Tās sākās jūnijā un savu līdzdalību bija apstiprinājušas sešas klubu komandas. Klubu tāpēc, ka bez pieaugušo komandas (16 gadu un vecākas) visiem bija arī divas jauniešu komandas — 1977./78. gadā un 1979.-81. gadā dzimušās futbolistes. Klubi bija no Ogres, Jelgavas, Daugavpils, kā arī no Rīgas — "Rima" un "Daugava" 1.
1992. gada septembrī tika noskaidrotas Latvijas sieviešu futbola meistarsacīkstes, kurās triumfēja "Fortūna-Rego" ar 13 punktiem, nākamās pozīcijas tabulā ieņēma Rima 11, Ķīmiķis — 9, RAF II — 6 un Daugava — 1. RAF komandas spēlētājas pirms sezonas sākuma pēc izlozes principa tika sadalītas pa visām piecām komandām, lai padarītu sacensības saistošākas un spraigākas.
1992. gada vasarā sieviešu futbola popularitātei tika organizēta spēle starp RAF spēlētājām un Latvijas žurnālistiem. Uzvarēja žurnālisti ar 1:0, vārtus gūstot Armandam Pučem un asistējot Ērikam Strausam.
RAF komandā spēlēja: Inese Vasiļjeva, Olga Žmaka, Vera Koba, Irina Siļvanoviča, Tatjana Petrova, Svetlana Mosolova, Agrita Bērziņa, Ina Tamašauskaite, Jeļena Karpova, Aleksandra Bezmenova, Natālija Aleksejeva, Ilona Rezņičenko, Natālija Gavrilova. Žurnālistu komandu pārstāvēja: Anatolijs Kreipāns, Aldis Miesnieks, Armands Puče, Māris Liede, Āris Kalniņš, Artis Drēziņš (Latvijas Jaunatne), Ēriks Strauss, Guntars Reveliņš, Ralfs Zeids (Rīgas Balss), Dainis Sūna, Māris Meistars, Uldis Dzenis, Arturs Vaiders, Dzintars Medenis (Diena), Jānis Vahers (Temīda), Ainārs Vladimirovs (Atmoda Atpūtai), Ainārs Barbijs, Rolands Beļskis un Juris Visockis (Sporta pasaule). Spēli tiesāja Miķelis Rubenis un asistenti — Voldemārs Brauns un Aleksejs Karpaņs.
Latvijas nacionālā futbola atdzimšanas kustība
1991. gada sākumā kopā sanāca trīs idejas iniciatori — Dainis Gudermanis (BJSK "Daugava" direktors), Harijs Āboltiņš (Jaunatnes sporta centrs metodiķis) un Vilnis Kļaviņš (Tautas sporta kluba "Daugava" priekšsēdētājs). Visi bija noskaņoti par to, lai panāktu latviešu zēnu atgriešanu un iesaisti futbolā, un vasarā bija nolēmuši veidot šo kustību, kā rezultātā septembrī tika organizēts divu dienu turnīrs. Vagonbūvētāja stadions beidzot ņirbēja no bērniem. Tika uzzīmēti četri laukumi, kuros varēja spēlēt astoņas vienības. Pavisam tika sapulcinātas 19 vienības (5.-6. klašu grupā — 10 un 7.—9. klašu grupā — 9). Jaunākajā grupā uzvarēja Rīgas 31. vidusskolas, vecākajā — Pārtikas rūpniecības tehnikums. Turnīrā piedalījās arī trīs krievu skolas, tādā veidā apliecinot, ka kustība nebija ar latviešu nacionālisma pazīmēm. Saprašanos un draudzību vairoja arī latviešu tiesneši — Supe, Bērziņš, Klūga, Blumbergs, Priede, kā arī treneri Reinicāns un Gudermanis. Bērni saņēma uzlīmes, vimpeļus, balvas, kā arī apkārt bija visiem saprotama informācija un tabulas. Kas pozitīvi, ar attiecīgo pieeju varēja panākt, ka bija patīkama gaisotne — bez lamuvārdiem un agresīvas bļaustīšanās. Vēlāk kustībai pievienojās ievērojami futbola darbinieki un funkcionāri — Alfons un Rihards Jēgeri, Vadims Ulbergs, Aleksandrs Rehtšprehers, Jānis Gilis, Zigfrīds Driķis, Ilmārs un Juris Liepiņi, Olģerts Birzgalis, Juris Docenko, Kepulis, Laimonis Veinbergs, Jānis Graviņš, Dergačs, Ilmārs Krastiņš, Ainis Ulmanis, Vilnis Straume, tēvs un dēls Jēkabsoni u.c.
Tika ievēlēta kustības valde — Gudermanis, vietnieks — Āboltiņš, un apstiprināti statūti.
Šis sports bija jālatvisko. Doma nebija liegt cittautiešiem spēlēt, bet veicināt latviešu zēnu interesi un spēlētgribēšanu. Tāpēc bija jāatjauno daudzas aizmirstas tradīcijas — skolu, apriņķu čempionāti. Jārīko republikas mēroga turnīri. Ja komandas būtu arī cittautieši, galvenais, lai netrūktu latviskā gara.
Šo kustību popularizēja caur dažādām vecuma un klašu grupām un organizēja skolu sacensības ar bērniem saistošu gaisotni. Tika saprasts, ka latviešu bērni grib un var spēlēt futbolu. Problēma kopumā bija tā, ka krieviski runājošie treneri grupas veidoja un atlasi veica galvenokārt no tādā pašā valodā runājošajiem zēniem, bet paši latviešu treneri piemērojās futbolā esošajam brīvprātīgā vairākuma kontingentam un savā mācību terminoloģijā pārslēdzās gandrīz vai tikai uz krievu valodu. Tā rezultātā latviešu zēnu komandās kļuva aizvien mazāk, un Laimonim Veinbergam nemaz nebija tik vienkārši savākt latviešu futbola komandu nacionālā prestiža spēlēm olimpiskās nedēļas laikā.
Mūsdienas
Vairāk nekā 20 gadus federāciju vadīja Guntis Indriksons, bet 2018. gada aprīlī par LFF prezidentu tika ievēlēts Kaspars Gorkšs. Par ģenerālsekretāru tika apstiprināts Edgars Pukinsks, kurš nomainīja no 1993. līdz 2018. gadam šajā amatā strādājušo Jāni Mežecki.
2019. gada septembrī 69 biedri ierosināja ārkārtas kongresu par neuzticības izteikšanu Kasparam Gorkšam un 17. oktobrī ārkārtas kongresā ar 67 balsīm no 129 Kaspars Gorkšs tika atstādināts no amata. 2020. gada jūlijā ar 96 biedru balsīm (no 129) par LFF prezidentu tika ievēlēts Vadims Ļašenko, kurš pārspēja iekšlietu ministru Sandi Ģirģenu no toreizējās partijas KPV LV.
2020. gadā LFF nodarbināja ap 50 darbiniekus. LFF kā par futbola attīstību valstī galvenā atbildīgā organizācija īsteno daudz dažāda rakstura aktivitātes profesionālajā sportā un sociālajām mērķgrupām. Tās budžets 2021. gadam ir virs 11 miljoniem eiro.
Latvijas Futbola federācija ir turīgākā biedrība Latvijā.
Stratēģija 2017-2024 "Futbola Latvijas sirdī"
2017. gada 28. aprīļa kongresā LFF izpilddirektors Edgars Pukinsks klātesošajiem prezentēja galarezultātu ilgstošajam darbam pie Latvijas futbola attīstības stratēģisko virzienu noteikšanas un definēšanas, kas ietverti Latvijas futbola attīstības stratēģijas dokumentā 2017. — 2024. gadam ar vienojošo vīziju “Futbols Latvijas sirdī”, Tika prezentēta stratēģijas būtība, vīzija, misija un sasniedzamie mērķi. LFF valde iepriekš bija apstiprinājusi iepriekš LFF komitejās apspriesto stratēģiskā dokumenta gala versiju, ar ko arī visa futbola sabiedrība tika tuvāk iepazīstināta. Šī bija pirmā šāda līmeņa stratēģija, kas tapusi pirmo reizi Latvijas futbola vēsturē. LFF izpilddirektors Edgars Pukinsks aicināja visus Latvijas futbola ģimenes locekļus un šī sporta veida entuziastus izmantot stratēģijas dokumentā paustos mērķus un apņemšanās kā iedvesmas un skaidras virzības avotu. Stratēģijas dokumenta tapšana uzsākās 2014. gadā, tā vadmotīvu izstrādāšanā vairākkārt iesaistot FIFA, UEFA, Latvijas futbola klubus, LFF reģionālos futbola centrus, LFF komitejas un darbiniekus.
Kongresu apmeklēja 82 no 117 biedriem. Kongresā piedalījās arī UEFA un FIFA pārstāvji, kuri savās uzrunās akcentēja stratēģijas nozīmīgumu tālākai Latvijas futbola izaugsmei.
Apmeklētākās spēles
Pēc neatkarības atjaunošanas lieli spēļu apmeklējumi ir spēlēs pret futbola lielvalstīm vai nozīmīgās klubu turnīru spēlēs, taču, pēdējos gadus vidējais spēļu apmeklējums ir krities.
Apmeklētākās futbola spēles Latvijā kopš 1992. gada nevar salīdzināt ar pirmskara periodu vai arī Latvijas PSR laiku, kad tribīnes bija pārpildītas un vairāki, papildu tūkstoši skatītāju stāvēja kājās un sēdēja uz kokiem un žogiem.
Apbalvojumi
Kopš 2022. gada federācijas augstākais apbalvojums ir LFF Zelta goda zīme, kas tiek piešķirta par nozīmīgu ieguldījumu pašmāju futbolā. Kā pirmajiem tā tika piešķirta bijušajam tiesnesim Miķelis Lenertam-Rubenim un bijušajam Rīgas "Daugavas" spēlētājam Georgijam Smirnovam. Federācija (kopš vismaz 2006. gada) par īpašu ieguldījumu piešķir arī Goda biedra statusu.
Katru gadu LFF, organizējot futbolā iesaistīto aptauju, apbalvo Latvijas labāko futbolistu un labāko futbolisti, kā arī vēl virkni gada izcilnieku dažādās gada laureātu, jaunatnes futbola, sacensību laureātu un mediju laureātu nominācijās.
Samtainais ozols
Samtainais ozols (la) ir daudzgadīgs dižskābaržu dzimtas koks. Šis ozols savvaļā aug Ziemeļamerikas austrumdaļā. Koka augums ir mainīgs. Izplatības areāla ziemeļdaļā, samtainie ozoli ir vidēji lieli, sasniedz 20—25 m augstumu, areāla dienviddaļā koki ir lieli, līdz 42 m augstumam. Lapas ir 10—20 cm garas ar 5—7 smailām daivām. Lapu virspuse ir spilgti zaļa, apakšpuse dzeltenbrūna. Zīles nelielas.
Samtainie ozoli viegli krustojas ar citiem Lobatae grupas ozoliem, veidojot hibrīdus.
Samtaino ozolu miza satur dzelteno pigmentu (kvercitrīnu), kuru līdz 1940. gadiem eksportēja uz Eiropu.
Inflantijas seimiks
Inflantijas seimiks jeb Daugavpils seimiks (1677-1772) bija Vidzemes landtāga tiešs turpinājums Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldītajā Inflantijas vaivadijas daļā. Seimiki parasti notika Daugavpilī, dažreiz Rēzeknē (piemēram, 1709. gada 20. martā). Daugavpils seimiki notika pirms Polijas-Lietuvas seimiem, uz kuriem izvēlējās Inflantijas sūtņus. Savukārt pēc tam notiekošie "relācijas seimiki" apstiprināja seima lēmumus, lai tie iegūtu likumīgu spēku Inflantijas vaivadijā.
Vēsture
Jau 1598. gadā tika pieņemta jauna Vidzemes provinces kārtība (Ordinatio Livoniae), kas ierobežoja provinces autonomiju un noteica, ka landtāgi (provinces konventi jeb seimiki) sasaucami Cēsīs pēc Polijas karaļa ierosmes, lai ievēlētu četrus pārstāvjus (2 poļu un leišu, 2 vācbaltiešu) Polijas-Lietuvas kopvalsts seimā. Landtāga kompetencē palika atzinuma tiesības par priekšlikumiem, ko karaļa vārdā pasludināja viņa ieceltais hercogistes administrators (no 1598. gada Cēsu bīskaps), savukārt landtāgam bija tiesības iesniegt Polijas-Lietuvas seimam un karalim lūgumus un sūdzības.
Pēc Pārdaugavas hercogistes sadalīšanas starp Zviedriju un Poliju-Lietuvu (1629) un Otrā Ziemeļu kara (1655-1661) laikā, kad lielāko daļu Vidzemes ieņēma krievu karaspēks, Pārdaugavas hercogistes seimiks vēl ilgi turpināja funkcionēt emigrācijā. Olivas miera līgumā (1660) Polija-Lietuva oficiāli atteicās no Zviedru Vidzemes daļas, bet Krievija 1667. gada Andrusovas pamiera līgumā atteicās no okupētās Latgales daļas. Tādēļ 1677. gadā tika izveidota jauna Inflantijas vaivadija (Województwo inflanckie), kas reizumis tika dēvēta arī par Inflantijas kņazisti (księstwo inflanckie). Vaivadijas pašpārvaldi veica Inflantijas seimiks, kura deputātu vairākumu veidoja pārpoļoto Livonijas bruņinieku dzimtu un Lietuvas dižkunigaitijas muižniecības (šļahtas) pārstāvji.
Inflantijas seimiks turpināja darboties arī Lielā Ziemeļu kara laikā, kad vaivadiju uz laiku okupēja Pētera I vadītais Krievijas karaspēks. Kaut arī Daugavpils seimika kara laikā pieņemtie lēmumi nav saglabājušies pilnībā, tomēr institūcija funkcionēja normāli un relatīvi aktīvi, vienlaikus Daugavpils seimiki reizēm pārkāpa likumā noteiktās pilnvaras, piemēram, karaļa izņēmuma tiesības sasaukt muižniecību, jo Lielā Ziemeļu kara izraisītās politiskās krīzes situācijā šī likuma ievērošana nozīmētu vietējās muižniecības pašpārvaldes paralīzi.
Montevideo
Montevideo (es) ir Urugvajas galvaspilsēta, kā arī valsts lielākā pilsēta un nozīmīgākā ostas pilsēta. Montevideo ir vienīgā pilsēta valstī, kuras iedzīvotāju skaits pārsniedz vienu miljonu, 2011. gadā tajā dzīvoja 1 319 108 cilvēku. Pilsētas platība ir 201 km².
Vikinomika: Kā masu sadarbība maina visu
"Vikinomika: Kā masu sadarbība maina visu" (en) ir Dona Tapskota un Entonija D. Viljamsa grāmata, kas publicēta 2006. gadā.
Saturs
Tehnoloģiskās pārmaiņas lielā mērā ietekmē pasauli. Pastāv vairāku veidu revolūcijas: tehniskā revolūcija, demogrāfiskā revolūcija, ekonomiskā revolūcija un sociālā revolūcija.
Tehniskā revolūcija ir attiecināma uz tehnoloģiskajām pārmaiņām 20. gadsimtā. Mainoties tehnoloģijām, mainās lietotāju un ražotāju attiecības. Nepieciešamas inovācijas, lai padarītu produktu noderīgu dažādām auditorijām.
Demogrāfiskā revolūcija raksturo dažādu paaudžu atšķirības no tehnoloģiju attīstības aspekta. 21. gadsimta Interneta lietotāji tiek uzskatīti par digitālo paaudzi.
Ekonomiskā revolūcija ir saistīta ar tehnoloģiju attīstības un lietotāju sadarbības ietekmi uz ekonomiku. Šī revolūcija ietekmē kompāniju un korporāciju inovatīvos procesus un sadarbību ar pārējo pasauli. Ir nepieciešams sadarboties, dalīties ar idejām, konsultēties un būt atvērtam. Kā galvenie argumenti kompāniju attīstībā ir atvērtība jaunām idejām un caurspīdība. Sociālā revolūcija ir devusi iespēju veidoties internacionālām kopienām. Tās ietekmē ir palielinājusies sociālo tīklu nozīme. Bez lietotāju līdzdalības nav iespējams radīt konkurētspējīgu produktu. Patērētājs kļūst par radītāju. Nozīmīgs faktors tehnoloģiju un politikas attīstībā ir pilsoniskā līdzdalība.
Aleksandrs Aļehins
Aleksandrs Aļehins (ru; dzimis Maskavā, miris  Eštorilā) bija Krievijas / Francijas šahists — ceturtais pasaules čempions šahā (1927—1935; 1937—1946).
Dzīvesgājums
Dzimis Maskavā muižnieku ģimenē. Šahu iemācījies spēlēt septiņu gadu vecumā. Starptautiskos turnīros spēlēja kopš 1910. gada. Pirmā pasaules kara laikā kā brīvprātīgais devās uz fronti, kur dienēja Sarkanā Krusta vienībā. Apbalvots ar svētā Staņislava ordeni, bet pēc otrās kontūzijas atgriezās Maskavā. 1921. gadā emigrēja uz Franciju, kuras pilsonību ieguva 1925. gadā.
1927. gadā Buenosairesā mačā uzvarēja Hosē Raulu Kapablanku, tādējādi kļūstot par ceturto pasaules čempionu šahā. 1929. un 1934. gadā aizstāvēja titulu divos mačos ar Jefimu Bogoļubovu. 1935. gadā zaudēja titulu mačā ar Maksu Eivi, tomēr to atguva pēc uzvaras revanša mačā 1937. gadā.
Sākoties Otrajam pasaules karam, brīvprātīgi pieteicās dienēt Francijas armijā, kur pildīja tulka pienākumus. Pēc Francijas sagrāves līdz 1943. gada oktobrim piedalījās sacensībās un sniedza simultānspēles seansus Vācijas okupētajās Eiropas valstīs. Tad izceļoja uz Spāniju, vēlāk — Portugāli.
mira no sirdslēkmes Portugāles pilsētā Eštorilā. 1956. gadā pārapbedīts Parīzē.
Imanta (Rīga)
Imanta ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Kurzemes rajonā, kurā ietilpst Rīgas pilsētas daļas Anniņmuiža un Lāčupe. Imantas apkaime atrodas Rīgas rietumu daļā. Tā robežojas ar Kleistu, Iļģuciema, Dzirciema, Zasulauka, Šampētera, Zolitūdes, Beberbeķu apkaimēm un Mārupes novada Babītes pagastu, kas ieskauj Imantas apkaimi no rietumu un ziemeļrietumu puses. Imantas apkaimes robežas veido Rīgas pilsētas robeža, Kurzemes prospekts, Kleistu iela, līnija līdz Bolderājas dzelzceļam, Bolderājas dzelzceļš, Jūrmalas gatve, Zārdu iela, Tukuma dzelzceļš.
Imantas apkaimes kopējā platība ir 9,003 km², kas ir gandrīz divas reizes vairāk nekā vidējā apkaimes platība Rīgā. Ņemot vērā apbūvēto teritoriju platības un to funkcionālo sajaukumu, Imanta ir uzskatāma par vienu no lielākajām kompleksajām Rīgas apkaimēm (lielākas ir tikai Jugla un Šķirotava), un to ir grūti uztvert kā vienotu veselumu. Galvenās Imantas ielas ir Jūrmalas gatve, Kurzemes prospekts, Anniņmuižas bulvāris, Zentenes, Dammes, Slokas, Kleistu un Bebru ielas, kā arī neliela daļa Zolitūdes ielas Kurzemes prospekta galā.
2022. gadā sāka būvēt veloceļu Imanta—Daugavgrīva, kas sākas no Anniņmuižas bulvāra un kā dalīts gājēju un velobraucēju ceļš ved gar Kleistu ielu Daugavgrīvas virzienā.
Vēsture
Tāpat kā citviet Pārdaugavā, arī Imantas apkaimei ir sena vēsture, kas saistāma ar Rīgas patrimonālā apgabala muižu attīstību, kā arī vispārējām Rīgas teritorijas izmaiņu tendencēm laikā. Jau 15. gadsimtā radās namnieku grupa, kas sāka apbūvēt plašās pļavas tagadējā Pārdaugavā. Rīgas lauku novadā 15.—16. gadsimtā rātskungi un bagātie namnieki par nelielu samaksu no pilsētas ieguva zemes gabalus muižiņu ierīkošanai. Radās muižiņas un pusmuižas, kas laika gaitā gan dalījās, gan apvienojās. Sākotnēji tās bija kā nelielas zemnieku saimniecības, kuru funkcija bija papildienākumu un lauksaimniecības produktu nodrošinājums, pamazām radās arī atpūtas un izpriecu muižiņas. No 17. gadsimta vidus pilsētas tuvumā pieauga namnieku muižiņu skaits, tomēr lielākā daļa muižiņu izveidojās 18. gadsimtā.
Nepieciešamība pēc ārpilsētas atpūtas vietām bagāto rīdzinieku vidū palielinājās pēc Lielā Ziemeļu kara, pēc kura tika izveidots Plosta tilts, kas savienoja abus Daugavas krastus un veicināja Daugavas kreisā krasta attīstību. Imantas apkaimē ietilpst arī daļa Lāčupes teritorijas, kas savu nosaukumu ieguvusi no Hapaka grāvja pietekas — Lāčupītes. Lāčupes teritorijā, Imantas apkaimē ietilpstošajā daļā, tikai 19. gadsimta beigās — 20. gadsimta sākumā sāka veidoties vienlaidus apbūves rajons uz dienvidiem no Buļļu ielas. Tomēr mūsdienās šī Lāčupes daļa vairāk saistāma ar rūpniecisko apbūvi, jo šajā teritorijā ir izvietojušās dažādas vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības bāzes.
Blīvākas apbūves rajoni pārējā Imantas apkaimē veidojušies 19. gadsimta otrajā pusē, tomēr līdz 20. gadsimta sākumam lielākajā daļā šīs apkaimes vēl joprojām bija reta izklaidus apbūve, to sedza pļavas un vairāki meža nogabali. 1877. gadā tika izbūvēta Rīgas—Tukuma dzelzceļa līnija ar mūsdienu Anniņmuižas teritorijā atrodošos Zolitūdes staciju, par kuras nosaukumu vecie Anniņmuižas iedzīvotāji protestēja, jo agrāk Zolitūde sākās no Lāčupītes Jūrmalas virzienā, bet padomju laikā vārds "muiža" nebija pieņemams, kā rezultātā Anniņmuižā esošā stacija nosaukta par Zolitūdi.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada novembra sākumā šeit notika Latvijas bruņoto spēku kaujas ar bermontiešiem. Nakts kaujās uz 4. novembri 6. Rīgas kājnieku pulks pulkveža Apiņa vadībā atbrīvoja Anniņmuižu un Zolitūdes staciju. Pēc Latvijas valsts nodibināšanas 1924. gada 24. februārī Saeimas pieņemtais likums par Rīgas pilsētas administratīvajām robežām juridiski apstiprināja jaunās robežas. Pilsētas robežās tika iekļautas plašas teritorijas Pārdaugavā, tajā skaitā Bolderāja, Daugavgrīva, Kleisti, Buļļu un Solitūdes muižas, Lielā un Mazā Dammes muiža, Anniņmuiža, kā arī Šampēteris.
1940. gadu beigās un 1950. gados Kooperatīva ielas abās pusēs izveidojās plašāks individuālo ēku rajons. 50. gadu vidū aizsākas industrializācija un masveida celtniecības ekspansija. Sākot no 1960. gadiem dzīvokļu celtniecība koncentrēta lielākos masīvos. Masveida dzīvojamās apbūves rajoni veidojās ekstensīvo mazstāvu apbūves teritorijās, dārziņu un brīvajos vēl neapbūvētajos rajonos, tajā skaitā — Imantā. 1967. gadā tika izstrādāts Imantas detālplāns tagadējai apbūvei, ko veica institūts "Pilsētprojekts" (arhitekti Raitis Lelis, Ruta Paikune, Ruta Dzene, Laimonis Stīpnieks). Imantas dzīvojamais masīvs bija paredzēts 60 000 iedzīvotāju. 1965. gadā aizsākās Imantas dzīvojamā masīva apbūve, pamatā tā tika izbūvēta no 1967. līdz 1975. gadam, tomēr apbūves celtniecība turpinājās arī vēlāk.
1969. gadā Imantu iekļāva Rīgas pilsētas Ļeņingradas rajonā. Imantā bija ieviests mikrorajonu struktūras princips, katrs mikrorajons sastāvēja no 5 — 6 ap centrālo pagalmu izvietotām dzīvojamām ēku grupām ar nedaudz atšķirīgu plānojumu. Liela nozīme rajona kopējā telpiskajā organizācijā ir centrālajam Anniņmuižas parkam, ko puslokā ietver bulvāra loks ar Imantas dzīvojamo rajonu. Četras radiālās maģistrāles sadala to piecos mikrorajonos (Imanta 1, 2, 3, 4 un 5) ar savdabīgu telpisko struktūru, kur mikrorajona tirdzniecības un sabiedriskie centri veidoti pēc individuāliem projektiem ap Anniņmuižas parku. Projekta realizācijas gaitā tas nedaudz tika mainīts, jo bija paredzēts pārbūvēt Jūrmalas gatvi par ielu ar atdalītām braukšanas joslām, bet tas netika īstenots. Arī ēku savstarpējais novietojums piedzīvoja nelielas izmaiņas. Dzīvojamo mikrorajonu numurēšana neatbilda Rīgas tradīcijām, jo pilsētas daļas vienmēr ir bijušas pazīstamas pēc nosaukumiem.
No 1957. līdz 1965. gadam izstrādāja tipveida projektus ēkām ar mazgabarīta dzīvokļiem (464. un 467. sērijas lielpaneļu piecstāvu ēkas). Kā pirmā Rīgā parādījās 464. sērija, kas plaši izmantota arī Imantas dzīvojamā masīva apbūvē. Šīm ēkām raksturīgi 5 stāvi, tās veidotas no pelēkiem paneļiem. Tomēr Imantas dzīvojamo rajonu telpisko raksturu un tēlu pārsvarā nosaka 602. sērijas dzīvojamās ēkas (9 stāvu baltas kastveida ēkas, kur balkoni parasti atrodas ārpus fasādes plaknes, pagalmos dominē lieli zālāju klajumi bez noteiktas funkcijas, nekopts apzaļojums, ko veido krūmi un nīkulīgi kociņi). 1974. gadā teritorijas pie Imantas pievienoja Rīgas pilsētai.
Līdz 1970. gadiem Anniņmuižā pārsvarā dzīvoja latvieši, bet pēc daudzstāvu dzīvojamā rajona uzbūves, tajos pārsvarā iemitināja iebraucējus no bijušās PSRS republikām. Vienīgi savrupmājās vēl palika vecie Anniņmuižas iedzīvotāji, kuri Atmodas sākuma gados panāca, ka Anniņmuižas bulvāris un Rātsupites iela atguva senos nosaukumus.
Muižas
19. gadsimta vidū muižiņu teritorijas tika sadalītas gruntsgabalos, tika veidots ielu tīkls, kā arī apbūvētas agrākās muižiņām piederošās teritorijas. Bijušās muižas piedzīvojušas dažādas vēsturiskās un teritoriālās izmaiņas, tai skaitā, gan īpašnieku, gan nosaukumu maiņu. Līdz mūsdienām saglabājusies vienīgi Anniņmuižas dzīvojamā ēka ar parku.
Lielā un Mazā Dammes muižas
Dammes muiža (Dammenhof, Tammenhof), pēc 1789. gada Lielā Dammes muiža (Gross Dammenhof)), atradusies tagadējo Slokas un Kleistu ielu krustojuma rajonā, mūsdienās muižas nosaukums saglabājies toponīmikā, bet muižas ansamblis un tā elementi zuduši. Muižiņas īpašnieki 1782. gadā bijuši fon Bekmanu ģimene. Vēlāk 1823. gadā tā tika ieķīlāta augstākās tiesas advokātam Fannšīlam (Pfannstiel), kurš, savukārt, tālāk muižiņu ieķīlāja savam nomniekam Andream Kristofam Dumpim. 1854. gadā mira muižiņas īpašnieks Georgs Dumpis — viens no septiņiem bagātākajiem Rīgas latviešiem. Sākot ar 1902. gadu muižiņa piederējusi Rihteru ģimenei. Muižiņa 17. un 18. gadsimtā bija attēlota lielā daļā pilsētas lauku novada kartogrāfiskajos materiālos. Pašas muižas karte izgatavota 1729. gadā. 1798. gadā no muižiņas tika nodalītas teritorijas un nodalīto teritoriju daļā izveidota atsevišķa muižiņa — Mazā Dammes muiža, kas atradusies netālu no Lielās Dammes muižas.
Mazā Dammes muiža (Klein Dammenhof)) atradusies tagadējās Slokas ielas un Kurzemes prospekta (R daļas) krustojuma apkaimē, mūsdienās fiziskas liecības par kādreizējiem muižas kompleksa elementiem zudušas saglabājoties tikai vēsturiskajām liecībām, piemēram, kartogrāfiskajiem materiāliem u.c. Muižiņa veidojusies 1789. gadā no Lielās Dammes muižas nodalītajā teritorijā. Mazās Dammes muižas īpašnieki, gluži tāpat kā Lielās Dammes muižai 18. gadsimta beigās bija fon Bekmanu ģimene, no 1823. gada advokāts Fannšīls, bet no 1841. gada latviešu Dumpju ģimene. 1865. gadā muižiņas īpašnieks bija Aleksandrs fon Freimanis (Freimann). 19. gadsimtā muižiņa attēlota praktiski visās 19. gadsimta Rīgas patrimonālā apgabala kartēs.
Ģeogrāfija
Imantas apkaimes kopējā platība ir 9,003 km², kas ir gandrīz divas reizes vairāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājas Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 15 820 metri. Ņemot vērā apbūvēto teritoriju platības un to funkcionālo sajaukumu, Imanta ir uzskatāma par vienu no lielākajām kompleksajām Rīgas apkaimēm (lielākas ir tikai Jugla un Šķirotava), un to ir grūti uztvert kā vienotu veselumu.
Minimālais apkaimes reljefa virsmas augstums ir 4 metri virs jūras līmeņa, bet maksimālais augstums 20 metri virs jūras līmeņa. Kopumā Imantas apkaimes reljefs ir līdzens 4—6 metri augstumā virs jūras līmeņa ar atsevišķiem lielākiem kāpu pauguriem Slokas ielas rajonā, ap Anniņmuižas parku, kā arī Imantas mežainajā R daļā, kur no ZA uz DR pusi stiepjas Nordeķu-Kalnciema kāpu grēda. Tā izvietota Baltijas ledus ezera smilšainā līdzenuma ārējā malā un stiepjas no Spilves pļavām līdz Kalnciemam. Šīs kāpas platums Imantas apkaimē ir ap 150 metri. Tā izveidojusies uz vienas no pēdējās Baltijas ledus ezera regresijas fāzes krastiem. Sastāv no divām paralēlām 50—100 metru platām vaļņveida kāpu joslām. Šo kāpu relatīvais augstums ir 6—10 metri, bet absolūtais augstums 16—20 metri virs jūras līmeņa. Imantas apkaimē abas kāpu joslas ir saplūdušas kopā. Izņemot Nordeķu—Kalnciema kāpu grēdas apkaimi, visa pārējā Imantas apkaime atrodas Pārdaugavas plakanā līdzenuma ģeomorfoloģiskajā mikrorajonā.
Zem Kvartāra nogulumu segas, kas Imantas apkaimē pārsniedz 10 metrus, ieguļ Salaspils svītas pelēkie, ģipšainie dolomīti un dolomītmerģeļi ar māla un ģipšakmens starpslāņiem. Savukārt tieši zem zemes virsas ieguļ dažāda biezuma limnoglaciālās Baltijas ledus ezera smalkgraudainās smiltis, bet vietām smalkgraudainas eolās (kāpu) smiltis. Plaši izplatītas pārsvarā 1—2 metrus, vietām 3 metrus un vairāk, kūdras iegulas. Apbūvētajos rajonos celtniecības gaitā kūdra izņemta un nomainīta ar smiltīm.
Kopumā Imantas apkaimē ir labvēlīgi vai nosacīti labvēlīgi celtniecības apstākļi. Vislabākie celtniecības apstākļi ar gruntsūdens līmeni dziļāk par 1,5 metru ir Imantas R un ZR daļa, kas atrodas vai tieši pieguļ Nordeķu—Kalnciema kāpu grēdai, kā arī atsevišķās vietās starp Buļļu ielu un Bolderājas dzelzceļa līniju. Nosacīti labvēlīgi celtniecības apstākļi ir gandrīz visā Imantas dzīvojamā rajonā, kā arī teritorijā starp Slokas, Kleistu ielām un Kurzemes prospektu. Dēļ vājajām gruntīm sarežģīti vai celtniecībai nelabvēlīgi apstākļi sastopami tikai Imantas DA daļā starp Slokas ielu, Kurzemes prospektu un Jūrmalas gatvi, bet gruntsūdens dziļums pārsvarā joprojām ir pietiekošs būvniecības prasībām.
Pateicoties tam, ka Imantā kopumā ir labvēlīgi celtniecības apstākļi un tajā praktiski nepastāv applūšanas draudi, šajā apkaimē ir ļoti maz teritoriju, kurām saskaņā ar Rīgas teritorijas plānojumu obligāti veicama teritorijas inženiertehniskā sagatavošana. Šādu teritoriju kopplatība ir tikai 3,5 hektāri (ap Imantas siltumcentrāli un Zasulauka depo).
Teritorijas iedalījums
Virszemes ūdens objekti Imantā aizņem ļoti niecīgu platību — kopumā tikai 1,4 hektāri. No Imantas ZA daļas iztek Lāčupīte (faktiski gan tā sākas jau Zolitūdes apkaimē, bet tās vidustecē līdz pat Imantas Z daļai Lāčupīte ietverta dzelzsbetona kolektorā), bet atsevišķas nelielas ūdensteces (grāvji, kas saistīti ar Lāčupītes ūdens baseinu) atrodas Anniņmuižas parka rajonā, kā arī teritorijā starp Kleistu, Slokas ielām un Kurzemes prospektu. Dabas un apstādījumu teritorijas aizņem 14,2% jeb 127,8 hektārus, no kurām gan neviena nav īpaši aizsargājamā dabas teritorija. Lielākās dabas teritoriju platības atrodas Imantas rietumdaļā, kur stiepjas Nordeķu—Kalnciema kāpu grēda, kā arī iekšpus Anniņmuižas bulvāra līdz pat Jūrmalas dzelzceļa līnijai. Pārsvarā šīs teritorijas klāj mežs.
Pēc teritorijas izmantošanas veidu savstarpējā sadalījuma Imantas apkaimē nav viena vai divu galveno dominējoši teritorijas izmantošanas veidu. Vislielāko platību aizņem jauktas apbūves teritorijas — 20,8% jeb 187 hektāri, kas galvenokārt izvietotas apkaimes austrumos (agrākās ražošanas teritorijas), DA stūrī un DR gar Rīgas—Jūrmalas—Tukuma dzelzceļa līniju (faktiski savrupmāju apbūve), kur pieļauta arī cita veida apbūve dēļ tās atrašanās vietas starp dzelzceļu un Jūrmalas gatvi. Ievērojamu platību — 16,9% jeb 153 hektārus aizņem dzīvojamās apbūves teritorijas, kas raksturo Imantas daudzstāvu daudzdzīvokļu apbūvi starp Kurzemes prospektu un Anniņmuižas bulvāri. Pateicoties izvērstajai ielu struktūrai, 16,4% no Imantas apkaimes teritorijas aizņem ceļu trases. 14,0% savukārt aizņem savrupmāju apbūves teritorijas, kas vēsturiski izveidojušās Imantas dzīvojamā rajona austrumdaļā ap Bebru ielu, kā arī apkaimes ZA daļā pie Bolderājas dzelzceļa līnijas starp Buļļu un Slokas ielām, DA daļā starp Jūrmalas gatvi un Rīgas—Jūrmalas—Tukuma dzelzceļa līniju un apkaimes R daļā teritorijā starp Kurzemes prospektu un Jūrmalas gatvi. Ražošanas un rūpniecības teritorijas 68 hektāru platībā izvietotas Imantas ZA daļā starp Kurzemes prospektu, Kleistu un Buļļu ielām. Ap Kleistu ielu izvietotas arī plašas tehniskās apbūves teritorijas, ko izmanto SIA "Rīgas Satiksme" autobusu turēšanai un apkopei. Atbilstoši Imantas dzīvojamā rajona struktūrai apkaimē izvietotas arī plašas publiskās apbūves teritorijas 27,5 hektāru platībā, bet Imantas dzīvojamā rajona centrā pie Anniņmuižas bulvāra ir noteiktas centru apbūves teritorijas.
Vietas un celtnes
Latvijas PSR laikā par vienu no Imantas simboliem, nosacīti bija kļuvusi Truba, jo padomju gados pie Imantas siltumcentrāles atradās Latvijas balzāma alkohola veikals. Arī gados, kad Andropova kampaņas rezultātā šņabja iegāde bija apgrūtināta, zem trubas allaž stāvēja cilvēku rindas.
Imantā atrodas Sudrabkalniņš, kurā atrodas tēlnieka Kārļa Zāles veidotais un arhitekta E. Štālberga projektētais piemineklis 6. Rīgas pulka karavīriem, kuri padzina Bermonta karaspēku no Anniņmuižas 1919. gada novembrī.
Dzelzceļa stacija "Imanta"
Dzelzceļa stacija "Imanta" atrodas dzelzceļa līnijā Rīga—Jūrmala—Tukums. Agrākais nosaukums līdz 1929. gadam bija "Zolitūde". Stacija atrodas 9,7 kilometru attālumā no Rīgas centrālās dzelzceļa stacijas.
Izglītība
Imantā izvietotas daudzas izglītības iestādes:
Tā kā Imantā darbojas piecas vidusskolas, taču nevienā no tām vidusskolēnu skaits 2017. gadā nesasniedza rekomendēto minimumu (150), pie kam vienīgi Rīgas Imantas vidusskola bija spējusi nodrošināt obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indeksu virs 50% (53,6%), tad pētījuma "Optimālā vispārējās izglītības iestāžu tīkla modeļa izveide Latvijā" eksperti ierosināja šo piecu vidusskolu vietā izveidot divas vidusskolas.
Tirdzniecība un izklaide
Uzņēmums "New Europe Cinemas" 2010. gada aprīlī panāca vienošanos par vēl vienu daudzzāļu kinoteātra izveidošanu Anniņmuižas bulvārī. Sešu līdz astoņu zāļu kinoteātris būs viens no nomniekiem plānotajā daudzfunkcionālajā tirdzniecības centrā Anniņmuižas bulvārī 33.
2010. gada maijā paziņoja par tirdzniecības un izklaides parka "Imanta Retail Park" būvniecību bijušās rūpnīcas RRR teritorijā, bet vēlāk tajā izveidojās tirdzniecības centrs "K3 Imanta Mall".
{{columns |width=350px
Degvielas uzpildes stacijas
}}
1997. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona
'''Latvijas futbola 1. līgas 1997. gada sezona''' bija 6. Pirmās līgas sezona. Pirmajā līgā piedalījās 14 komandas, kas aizvadīja divu riņķu turnīru. Par 1. līgas čempioniem kļuva Ranto-AVV.
Vidzemes, Cēsu un Latgales-Piltenes bīskapi
Cēsu, Livonijas un Piltenes bīskapi bija 1583. gadā izveidotās Cēsu bīskapijas vadītāji. Pēc tam, kad 1621. gadā Zviedrijas karaspēks iekaroja Cēsis, bīskapijas sēdekli pārcēla uz Daugavpili. Pēc Inflantijas vaivadijas izveidošanas 1677. gadā bīskapijas vadība panāca arī katoļu bīskapijas atjaunošanu Kurzemes Piltenes apgabalā, 1685. gada 15. janvārī Romas pāvests Inocents XI apstiprināja "Cēsu jeb Livonijas un Piltenes jeb Kurzemes bīskapijas" (latīņu: Dioecesis Livoniae seu Vendensis et Piltinensis seu Curlandiae) izveidošanu.
Bīskapijas vēsture
Pēc Livonijas kara protestantiskās Rīgas un Tērbatas vietā par Livonijas jaunās katoļu bīskapijas sēdekli izraudzījās bijušo Livonijas ordeņa galvaspilsētu Cēsis. Karalis Stefans Batorijs aktu par bīskapijas dibināšanu parakstīja 1583. gada 3. decembrī. 1585. gada 1. maijā Cēsu bīskapiju ietvēra Romas pāvesta bīskapiju sarakstā, tā formalizējot tās izveidošanu. Cēsu bīskapam piešķīra Valmieras, Trikātas, Burtnieku, Mūjānu, Ropažu, Otepē muižas ar zemēm u.c. nekustamos īpašumus. Pirmie divi Cēsu bīskapi mira ātri, un pirmais aktīvais Cēsu bīskaps bija Oto Šenkings.
Poļu-zviedru kara laikā Cēsis iekaroja zviedri, 1625. gadā jezuīti bija spiesti pamest Cēsis un pārcelties uz Daugavpili. Cēsu bīskapija faktiski beidza pastāvēt, Cēsu bīskapa Valmieras, Trikātas, Burtnieku un Mujānu muižas pēc 1622. gada piešķīra Zviedrijas valsts kancleram un Vidzemes ģenerālgubernatoram Akselim Uksenšernam.
Pēc miera atjaunošanas Livonijā, Polijas-Lietuvas ūnija pārpalikušajā Pārdaugavas Livonijas hercogistes daļā 1677. gadā izveidoja Inflantijas vaivadiju. 1683. gada jūlijā karalis Jans III Sobeskis lūdza Romas pāvestu atjaunot kara laikā panīkušo Cēsu bīskapiju un apvienot to ar bijušo Kurzemes bīskapiju. 1684. gada 19. septembrī Cēsu bīskapiju formāli pārdēvēja par Inflantijas-Piltenes bīskapiju, kurā ietilpa arī Kurzemes, Zemgales un Sēlijas katoļu draudzes. 1685. gada 15. janvārī pāvests Inocents XI pasludināja apvienotās “Livonijas vai Cēsu un Piltenes vai Kurzemes” bīskapijas izveidošanu (Dioecesis Livoniae seu Vendensis et Piltinensis seu Curlandiae). Par tās pirmo vadītāju kļuva bīskaps Nikolajs Poplavskis, kurš apmetās uz dzīvi 1626. gadā celtajā Daugavpils jezuītu klostera baznīcā, kas atradās Daugavpils cietokšņa teritorijā. Tās tuvumā 1737.-1746. gadā uzcēla mūra baznīcu baroka stilā, kas gāja bojā Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā.
Atvilkšana (anatomija)
Atvilkšana, jeb abdukcija anatomijā ir kustība, kuras laikā ķermeņa segments kustās prom no ķermeņa viduslīnijas, šī kustība notiek frontālā plaknē ap horizontālu asi, kas atrodas sagitālā plaknē. Muskuļi, kuri veic atvilkšanas kustību, tiek saukti par abduktoriem. Pretēja kustība abdukcijai ir pievilkšana.
Džons Liligrīns
Džons Liligrīns (en; dzimis Velsā) ir velsiešu popmūziķis.
Meldru mežs
"Meldru mežs" ir 1971. gada Latvijas PSR spēlfilma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā. Filmas režisors ir Ēriks Lācis.
Džons Liligrīns
Viņš kopā ar The Islanders pārstāvēja Kipru 2010. gada Eirovīzijā, kas norisinājās Oslo, Norvēģijā, ar dziesmu "Life Looks Better In Spring". Savā pusfinālā viņi ieņēma 10. vietu, kas ļāva kvalificēties finālam. Finālā tika ieņemta 21. vieta.
Meldru mežs
Sižets
Steps ir noslēgta rakstura ārēji spēcīgs pusmūža vīrs, kurš vienīgais izglābies pēc zvejas kuģa nogrimšanas. Tagad viņu nepamet vainas apziņa par bojāgājušajiem biedriem.