cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bioētika
Bioētikas mērķi
Bioētikas jautājumu risinājumus lielā mērā nosaka iespējas veidot dialogu un panākt vienošanos starp dažādām sabiedrības grupām. Mūsdienās bioētiķus nereti iesaista diskusijās nevis viņu pašu viedokļu dēļ vai tāpēc, ka tiem būtu īpašas spriešanas spējas, bet tāpēc, ka tie pārzina plašu pētījumu un diskusiju lauku un spēj veicināt dialogu, kas rada taisnīgus, godīgus un saprātīgus risinājumus, izmantojot zināšanas par dažādām iesaistītajām nozarēm.
Mūsdienās ir tikpat kā neiespējami īstenot pētījumus medicīnā un bioloģijā bez ētikas speciālistu dalības. Pirmkārt, tie nepieciešami pētījumu plānošanā, lai noteiktu pētījumu veicēju atbildību un aizsargātu pētījuma subjektu tiesības. Otrkārt, bioētiķi var palīdzēt apzināt pētījumu potenciālās sociālās, ētiskās un ekonomiskās sekas.
Ideoloģija un metodoloģija
Bioētiķi nereti fokusējas uz filosofiju, lai analizētu konkrētos jautājumus, un bioētikā specializējušies filosofi, piemēram, Pīters Singers šo jautājumu loku skata kā morāles filosofiju. Tomēr šādai pieejai nereti tiek pretstatītas citas, tādējādi padarot bioētiku par aizvien lielākā mērā starpdisciplināru. Daudzi bioētiķi nav akadēmiski filosofi, un daži pat uzskata, ka analītiskās filosofijas metodes ir negatīvi iespaidojušas nozares attīstību. Laika gaitā bioētikā iesaistījušies aizvien vairāk profesionāļu ar izglītību medicīnā.
Daļa bioētiķu, īpaši tie, kas sniedz ētikas konsultācijas par klīniskiem jautājumiem, uzsver bioētikas praktiskos aspektus un uzlūko nozari kā vairāk saistītu ar klīnisko praksi vai sabiedrības veselību nekā filosofiju.
Reliģiskas ievirzes bioētiķi ir izstrādājuši morāles noteikumus un vadlīnijas konkrētiem gadījumiem atkarībā no viņu reliģiskajiem uzskatiem. Daudzi no tiem ir ebreju un kristiešu pedagogi (sholāri). Tā kā hinduisma, budisma un džainisma tradīcijās tiek uzvērts dzīvības svētums, tad tajās ir daudz filosofiskas literatūras par dzīvības tēmu. Arī aizvien vairāk islāma sholāru iesaistās šajā sfērā. Daži liberālie musulmaņi ir izteikuši kritiku par to, ka bioētikā ir dzirdami tikai konservatīvo musulmaņu viedokļi.
Kaut arī ir daudz augsti kvalificētu filosofu, kas aplūko bioētikas tēmas no reliģiskās perspektīvas, daži sekulārie Rietumu bioētiķi pauž kritiku par to, ka reliģiskajiem bioētiķiem nereti nav akadēmiskas izglītības, piemēram, filosofijā, bioloģijā vai medicīnā, tomēr tie iesaistās diskusijās par šīm nozarēm cieši piesaistītiem jautājumiem. No sekulāro bioētiķu viedokļa trauksme ir ceļama par to, ka reliģiskie bioētiķi vispirms pauž viedokli par problēmu un tikai pēc tam meklē pamatojumus. Protams, šī kritika neattiecas uz visām tēmām, kuros iesaistās reliģiskie bioētiķi.
Izņemot rietumvalstis, lielākajā daļā pasaules valstu reliģija nav strikti nošķirta no filosofijas. Daudzās Āzijas kultūrās pastāv aktīvas (un nereti mazāk dogmatiskas, bet vairāk pragmatiskas) diskusijas par bioētikas jautājumiem. Diskusijas nereti attiecas uz konkrēto valstu demogrāfisko politiku, piemēram, Ķīnas gadījumā. Budistu bioētiķiem kopumā ir raksturīgs naturālistisks skatījums, kas veido racionālistisku un pragmatisku pieeju. Āfrikā un daļēji arī Latīņamerikā bioētikas diskusijas bieži fokusējas uz to praktisko ietekmi uz neadekvāti vadītu politiku un varas attiecībām.
Tēmas
Ar medicīnu un bioloģiju saistītās tēmas, kas atrodas bioētikas uzmanības lokā:
Žirafes
Visām žirafu sugām raksturīgs ļoti garš kakls un garas kājas, ragiem līdzīgi izaugumi, kurus klāj āda un matojums, un īpašs kažoka raibumojums. Sugas savstarpēji atšķiras ne tikai ģenētiski, bet arī ar atšķirīgiem kažoka raibumiem. Žirafes veido barus pēc dzimuma pazīmēm: savstarpēji radniecīgu mātīšu barus ar to mazuļiem un pieaugušu tēviņu barus, kuru īpatņi nav savstarpēji radniecīgi. Tēviņu barā valda stingra hierarhija, kas tiek noteikta savstarpējās kaklu cīņās. Dominantie tēviņi iegūst tiesības pāroties ar mātītēm.
Sistemātikas izmaiņas
Nesenā pagātnē žirafu ģintī tika sistematizēta tikai viena mūsdienās dzīvojoša suga — Giraffa camelopardalis, kurai tika izdalītas vairākas pasugas. Mūsdienās sistemātika izmainīta saskaņā ar DNS pētījumiem, vairākām kādreizējām pasugām piešķirot sugas statusu: Giraffa giraffa, Giraffa tippelskirchi un Giraffa reticulata.
Izplatība
Žirafes sastopamas Subsahāras Āfrikā, sākot ar Čadu ziemeļos un beidzot ar Dienvidāfriku dienvidos, sākot ar Nigēru rietumos un beidzot ar Somāliju austrumos. To parasti var novērot atklātā vai krūmu savannā, bet, ja barības resursi ir nabadzīgi, žirafes dodas barības meklējumos dziļākos un biezākos mežos. Žirafes ir ļoti iecienījušas akāciju audzes.
Evolūcija
Žirafu tuvākais radinieks ir okapi (Okapia johnstoni) jeb tā sauktā "meža žirafe", bet kopumā tās ir radniecīgas pārējiem pārnadžiem, kā, piemēram, briedim un liellopiem. Žirafes un okapi kopīgie priekšteči bija apmēram 3 metrus augstas senās antilopes, kas dzīvoja Eiropā un Āzijā pirms 30—50 miljoniem gadu. Senākā zināmā žirafu dzimtas ģints ir miocēna laika Climacoceras, kuras sugu dzīvnieki ārēji atgādināja briedi, un tiem bija lieli, žuburoti ragi. Vēlāk miocēna vidū attīstījās ģintis Palaeotragus un Samotherium. Šo ģinšu dzīvniekiem attīstījās ragi bez žuburiem, līdzīgi mūsdienu žirafēm, bet tiem joprojām bija salīdzinoši īsi kakli. Pliocēna beigās žirafu dažādība sāka strauji izzust, un līdz mūsdienām izdzīvoja četras sugas. Mūsdienu žirafe izveidojās pliocēna laikā. Šajā periodā dzīvoja vairākas žirafu ģints sugas. Tām visām bija gari kakli.
Izskats un īpašības
Žirafe ir garākais sauszemes dzīvnieks pasaulē, kā arī lielākais atgremotājs. Žirafes ķermeni klāj lieli, neregulāras formas plankumi. Pieauguša žirafes tēviņa vidējā masa ir aptuveni 1,2 tonnas, bet smagākie un lielākie var sasniegt 1930 kg. Savukārt mātītes masa ir apmēram 800 kg. Pieaugušu žirafu garums ir aptuveni 4,3—5,2 metri, bet lielākie tēviņi sasniedz 5,5 metrus. Lielākais zināmais eksemplārs ir sasniedzis pat 6 metru garumu. Žirafes apmatojums ir plankumains, uz gaiša, dzelgana pamata izkārtoti nesimetriski, tumšāk brūni laukumi. Katrai žirafei ir savs, neatkārtojamais raksts. Žirafei ir ļoti gara mēle, apmēram 45—50 cm, kas ir tumši violetā vai zilā krāsā ar gaiši rozā pamatni jeb apakšpusi.
Ragi
Abiem dzimumiem ir ragi, kas ir pārkaulojušies skrimšļi un klāti ar ādu. Pēc ragiem var noteikt žirafes dzimumu. Mātītēm ragu galos ir pušķi, bet tēviņu ragu galiem pušķu nav, turklāt tiem ir tendence atsegties, kļūt kailiem. Nobriestot un kļūstot vecākiem, dažu žirafu sugu tēviņiem galvas vidū veidojas kaulaudu uzkrājums, kas izceļas kā puns, radot iespaidu par 3 ragiem. Piedzimstot žirafēm jau ir ragi, kas dzimšanas brīdī ir noliekti guļus, kā arī nav savienoti ar galvaskausu.
Žirafes kājas un motorika
Tiek pieņemts, ka žirafes nespēj peldēt, lai gan nopietni pētījumi šajā jautājumā nav veikti. Pastāv uzskats, ka žirafes kājas ir tik garas, ka tās nespēj veikt pietiekami ātras kāju peldēšanas kustības.
Žirafes kakls
Žirafes pamanāmākā atšķirība ir tās ļoti garais kakls, kas var būt garāks par 2 m. Tas ir apmēram puse no visa žirafes augstuma. Kakla garumu veido nevis skaita ziņā vairāk kakla skriemeļu, bet gan žirafes kakla skriemeļi ir garāki kā citiem dzīvniekiem. Žirafei tāpat kā pārējiem zīdītājiem ir 7 kakla skriemeļi. Pastāv divas galvenās hipotēzes par to, kā žirafei ir attīstījušies garie kakla skriemeļi. Darvins uzskatīja, ka žirafei garais kakls izveidojās, cīnoties par barības resursiem ar kudu un impalām. Jo augstāk žirafe varēja aizsniegt koku zarus, jo mazākas bija iespējas, ka šos zarus varētu aizsniegt citi zālēdāji. Mūsdienu žirafe var baroties ar koku zariem, kas aug 5 metru augstumā. Salīdzinoši kudu var aizsniegt zarus tikai līdz 2 metru augstumam. Žirafēm galvenie sāncenši uz barības resursiem ir ziloņi, kas arī barojas līdz 5 metru augstumam. Tomēr ir zinātnieki, kas apšauba šo hipotēzi, to pamatojot ar žirafes ēšanas ieradumiem. Lai arī žirafe var baroties augstuma diapazonā no 0,5 m līdz 6 m, visbiežāk tā barojas 2—4 metru augstumā.
Žirafes asinsrites sistēma
Žirafes garais kakls ir iespaidojis arī tās asinsrites orgānu sistēmu. Žirafes sirds ir apmēram 60 cm gara un sver 10 kg. Sirdij ir jāstrādā ar gandrīz 2 reizes lielāku spēku nekā citiem dzīvniekiem, kuru kakli ir īsāki, attiecīgi asins ceļš līdz smadzenēm ir īsāks. Kakla augšējā daļā atrodas īpašs orgāns — rete mirabile (asinsvadu pinums), kas regulē asins pieplūdumu smadzenēm reizēs, kad žirafe noliec galvu, lai, piemēram, padzertos. Situācijās, kad žirafes galva ir lejā, arī jūga vēnas ir veidotas tā, lai asinis neplūstu atpakaļ galvaskausā, bet turpinātu savu ceļu atpakaļ uz sirdi.
Žirafes termoregulācija
Žirafes raibais kažoks tai kalpo ne tikai kamuflāžai, saplūšanai ar vidi, bet tās tumšie laukumi palīdz žirafei arī atdzesēties. Tās ādā, zem katra kažoka raibuma, veidojas sarežģīta asinsvadu sistēma: ap katru raibumu ir samērā liela diametra asinsvads, kurš virzienā uz tumšā laukuma centru sazarojas mazākos, šaurākos asinsvados. Kopumā ši sistēma darbojas kā ķermeņa dzesētājs. Žirafe sūta asinis uz katra raibuma centru, kur no tiem izdalās siltums. Katrs tumšais laukums kažokā darbojas kā logs, lai atdzesētos.
Uzvedība
Žirafes veido barus pēc dzimuma pazīmēm, tomēr savstarpējās saites barā ir vājākas kā citiem pārnadžiem. Grupas sastāvs ir diezgan mainīgs. Tajā var būt gan 40 žirafes, gan tikai daži indivīdi. Mātīšu barā parasti ir vairāk kā desmit indivīdu. Tajā uzturas kopā ne tikai mātītes ar mazuļiem, bet arī jaunāki tēviņi. Jaunie dzīvnieki vienmēr turas pie bara. Grupa barojas diezgan izklaidus, tās indivīdi viens no otra var atrasties pat apmēram kilometra attālumā, bet visa grupa lēnām pārvietojas vienā virzienā. Mātīšu bars ar jaunajām žirafēm parasti barojas atklātākās vietās, lai nodrošinātos ar labāku apkārtnes pārredzamību un laicīgu plēsēju pamanīšanu.
Lai arī žirafes ir samērā klusas, reizēm tās savā starpā sasaucas. Tēviņš, kas seko mātītei, izdveš skaņas, kas atgādina klepošanu. Mātīte mazuli sauc ar svilpieniem. Mazuļi blēj un mūjina. Žirafes arī šņāc, rūc un izdveš dīvainas skaņas, kas atgādina flautas skaņas. Pēdējo gadu pētījumos atklāts, ka žirafes spēj izdot arī infraskaņas.
Barība
Žirafes pamatā barojas ar koku zariem, priekšroku dodot akācijām, mirrēm un terminālijām, bet tās ēd arī zāli un augļus. To lūpas, mēle un aukslējas ir piemērotas asu un ērkšķotu zaru ēšanai. Dienas laikā žirafe apēd 29 kg barības, ko sastāda zari, lapas un dažādi zālaugi. Trūcīgas barības apstākļos žirafe var iztikt ar 6,8 kg barības dienā. Tomēr salīdzinot žirafes masu ar apēsto daudzumu, tā patērē mazāk barības uz dzīvmasas kilogramu kā daudzi citi zālēdāji, jo žirafe barojas ar augzstvērtīgāku barību, kā arī tās gremošanas sistēma ir ļoti efektīva, līdz ar to tā var iztikt ar mazāku daudzumu barības. Tā kā žirafes barojas augstumā, kas lielākajai daļai zālēdāju nav pieejams, tām tikpat kā nav barības resursu konkurences.
Mitrajā sezonā, kad barības ir daudz, žirafes plaši izklīst pa savannu, bet sausajā sezonā tās koncentrējas ap mūžzaļajiem kokiem un krūmiem. Kā visi atgremotāji žirafes barību sakošļā divas reizes. Pirmo reizi tā ātri sakošļā un barību norij, otrajā reizē mierīgākos apstākļos daļēji sagremoto barību žirafe atrij un sakošļā to jau rūpīgāk. Žirafe ilgstoši var iztikt bez ūdens. Tā var iet vairākas dienas bez dzeršanas. Lai padzertos, žirafei priekškājas jānovieto plati, lai ar purnu varētu aizsniegt ūdens virsmu. Šāda poza žirafei ir bīstama, jo tā neredz apkārtni un stāv neērtā pozā, no kuras nevar uzsākt ātri skriet.
Reprodukcija
Pārošanās laikā parasti tikai daži vecākie tēviņi sapārojas ar vairākām mātītēm. Tēviņš nosaka mātītes gatavību pāroties, pagaršojot tās urīnu. Ja mātīte meklējas, tēviņš cenšas piesaistīt tās uzmanību. Tēviņiem labāk patīk jaunākas mātītes, bet mātītēm labāk patīk vecāki, dominantāki tēviņi. Tēviņi seko mātītei, kas meklējas, un mātīte tikai pēc kāda laika izvēlas savu partneri, kas parasti ir dominējošākais tēviņš.
Žirafei grūsnības periods ilgst 400—460 dienas. Parasti piedzimst viens mazulis, lai gan ļoti retos gadījumos piedzimst dvīņi. Tikko dzimusi žirafe ir apmēram 1,8 metrus augsta. Jau pēc dažām stundām mazulis spēj skriet savai mātei līdzi. Pirmās 2 nedēļas mazuļi ļoti bieži guļ zemē, tikmēr mātes tos apsargā. Pastāv uzskats, ka, žirafēniem guļot, to kažokiem ir vislabākais kamuflāžas efekts. Mātes ar maziem, nesen dzimušiem mazuļiem cenšas veidot kopīgu baru. Reizēm mazuļi tiek atstāti vienas mātes uzraudzībā, kamēr pārējās dodas baroties uz attālāku vietu. Tēviņi mazuļu audzināšanā nepiedalās.
Kakla cīņas
Žirafu tēviņi bieži iesaistās kakla cīņās gan, lai noskaidrotu hierarhiju, gan, lai pievērstu mātītes uzmanību. Reizēm cīņas beidzas letāli, bet visbiežāk tās nav tik traģiskas. Parasti cīņa beidzas, ja viens no tēviņiem atkāpjas. Jo žirafei ir garāks un smagāks kakls, jo tai ir lielākas priekšrocības savstarpējā cīņā. Mātītes priekšroku dod spēcīgiem un lieliem tēviņiem. Pēc sišanas vienam otru ar kaklu, viens no pretiniekiem var spēcīgi otram iesist ar galvu, reizēm notriecot pretinieku zemē. Cīņa parasti ilgst dažas minūtes un visbiežāk beidzas bez ievainojumiem.
Tonna
Tonna ir standarta masas mērvienība un tā ir vienāda ar 1000 kilogramiem. Tonnu apzīmē ar burtu t. Tāpēc varam rakstīt 1 t = 1000 kg.
Viena tonna ir apmēram vienāda ar viena kubikmetra ūdens masu 4° C temperatūrā un pie normāla atmosfēras spiediena.
Gangsteris
Gangsteris (en) ir noziedznieks, bandas loceklis. Bieži bandas ir organizētās noziedzības daļa. Termins kļuva populārs ASV saistībā ar itāļu mafijas darbību alkohola aprites aizlieguma laikā 20. gadsimta 20.-30. gados.
Vārds Mobster ir termins, kas atvasināts no latīņu valodas vārda mob. Mobster nozīmē pūļa loceklis.
Vēsture
Attīstoties amerikāņu sabiedrībai un kultūrai, Amerikas Savienotās Valstis piedzīvoja jaunu imigrantu pieplūdumu. Viena no pirmajām ietekmīgākajām un populārākajām bandām bija Five Points Gang. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Ņujorkas ielās likumus noteica īru un ebreju bandas kā Monk Eastman banda.
Als Kapone
Als Kapone bija itāļu izcelsmes ASV gangsteris, kurš 20. gadsimta 20. gados "Sausā likuma" laikā izveidoja noziedzīgu sindikātu, kas nodarbojās ar alkohola tirgošanu, reketu, kontrabandu, sutenerismu un citiem noziedzīgiem nodarījumiem. 1920. gadā astoņpadsmitais Amerikas Konstitūcijas grozījums aizliedza alkohola ražošanu, transportēšanu un tirdzniecību. Daudzas bandas pārdeva alkoholu nelegāli, iegūdamas milzīgu peļņu. Bieži vien, policisti un politiķi tika uzpirkti, lai nodrošinātu bandu darbību.
Als Kapone dzimis 1899. gadā Viliamsburgā, Bruklinā, imigrantu ģimenē. Kapones bērnības draugs Laimīgais Lučāno sākotnēji arī bija loceklis Five Points bandā. Kaponi pieņēma darbā Five Points banda 1920. gadā. 20. gados Kapones kontrolē nonāca lielākā daļa alkohola tirdzniecības, azartspēļu un prostitūcijas Čikāgā, taču viņu notiesāja un ieslodzīja Alkatrazas cietumā nodokļu nemaksāšanas dēļ.
Laimīgais Lučāno
Sicīliešu gangsteri Lučano uzskata par modernās organizētās noziedzības tēvu un heroīna tirdzniecības pionieri pēc Otrā pasaules kara. Viņš ir pirmais Ņujorkas noziedzīgā grupējuma- Dženovēzes ģimenes boss.
Edmunda Vasiļjeva hokeja skola
Edmunda Vasiļjeva hokeja skola (kluba nosaukums - sporta klubs "EVHS") ir profesionālās ievirzes izglītības iestāde, kas dibināta 1997. gadā.
Bijušie audzēkņi
Hokeja klubā trenējušies tādi hokejisti kā bijušais Latvijas vīriešu hokeja izlases un Rīgas "Dinamo" spēlētājs Roberts Jekimovs, HK "Rīga" spēlētāji Jānis Straupe, Koba Jass, Miks Indrašis, Māris Bičevskis un citi.
Skinefekts
Skinefekts (no angļu skin — 'apvalks') ir parādība, kad, elektrību vadošu ķermeni ievietojot magnētiskajā laukā vai mainot magnētisko lauku, kurā ķermenis atrodas, vai ķermenī plūstot maiņstrāvai, ķermenī inducējas virpuļstrāvas, kā rezultātā strāva ir nevienmērīgi izplatīta vadītājā, tā ka tās blīvums vadītāja virsmas tuvumā ir lielāks nekā vadītāja iekšienē.
Rašanās
Vadītājā, kurā plūst strāva, pastāv magnētiskais lauks, kura noslēgtās, strāvas virzienam perpendikulārās vektoru lauka līnijas cilindriska vadītāja (vada) gadījumā ir koncentriskas riņķa līnijas ar centru uz vadītāja garenass. Ja strāva palielinās, palielinās arī magnētiskā lauka indukcija, bet vektoru lauka līniju forma neizmainās. Mainīgais magnētiskais lauks rada indukcijas elektrisko lauku ar noslēgtām līnijām, kas izkārtotas apkārt magnētiskā lauka indukcijas līnijām. Indukcijas elektriskā lauka intensitātes vektors vadītāja ass tuvumā ir vērsts pretēji strāvu radošā elektriskā lauka intensitātes vektoram, turpretim vadītāja apgabalos, kas atrodas tālāk no ass, šo vektoru virzieni sakrīt. Rezultātā vadītāja garenšķēluma plaknē sāk plūst virpuļstrāvas, kuru virziens vadītāja ass tuvumā ir pretējs strāvas virzienam, bet virsmas tuvumā virziens tāds pats kā stāvai. Tā vadītāja iekšienē strāvas blīvums samazinās, bet virsmas tuvumā — palielinās.
Skinslānis
Skinslānis ir dziļums (attālums no vadītāja virsmas virzienā uz tā šķērsgriezuma centru), kurā strāvas blīvums samazinās līdz 1/e, kas ir aptuveni 37 % no strāvas blīvuma uz vadītāja virsmas. Skinslāņa izmērs atkarīgs no maiņstrāvas frekvences (jo lielāka frekvence, jo vairāk izpaužas efekts) un vadītāja materiāla īpašībām.
Izmantošana
Skinefekta īpašība, ka vadītājs, tajā plūstot virpuļstrāvām, ievērojami sasilst tikai virsslāņos, tiek izmantota metālu izstrādājumu rūdīšanā — tiek palielināta izstrādājuma virsmas cietība, bet kopumā tas nekļūst trausls.
Novēršana
Skinefekts jānovērš tehnikā, kurā izmanto lielas frekvences maiņstrāvu. To dara, vadu vietā lietojot caurules vai dielektriķu vadus, pārklātus ar vadītāja kārtu.
Dzērvjveidīgie
Dzērvjveidīgie, dzērvjveidīgo kārtas putni (Gruiformes) ir liela un mazāka auguma putni, kas izplatīti visā pasaulē. Kopumā ir 19 liela auguma dzērvjveidīgo putnu sugas un 170 mazāka auguma sugas, kas iedalītas 2 apakškartās. Pazīstamākie putni šajā kārtā ir dzērves un dumbrvistiņas. Gandrīz visi šīs kārtas putni vairāk vai mazāk ir saistīti ar ūdeņiem.
Latvijā
Latvijā sastopamas 7 dzērvjveidīgo sugas, no kurām 4 iekļautas Latvijas Sarkanajā grāmatā. Tās ir dzērve (Grus grus), grieze (Crex crex), laucis (Fulica atra), ūdensvistiņa (Gallinula chloropus), mazais ormanītis (Porzana parva), ormanītis (Porzana porzana) un dumbrcālis (Rallus aquaticus).
Izskats un īpašības
Dzērvjveidīgo putnu morfoloģija ir atšķirīga katrai no apakškārtām. Kopumā tie ir slaidi putni ar samērā garām un slaidām kājām, kakliem un knābjiem. Lai gan dumbrvistiņu apakškārtas (Ralli) putniem knābji un kakli ir proporcionāli īsāki, dažām sugām knābji ir pavisam īsi. Dzērvjveidīgo apakškārtas (Grui) putni riesta laikā izpilda dažādus sarežģītus rituālus un pulcējas lielos baros. Ligzda tiek būvēta uz zemes.
Sistemātika
Dzērvjveidīgo kārta (Gruiformes)
Aborts
Aborts ir dabīga vai mākslīga grūtniecības pārtraukšana pirms dzemdībām, augļa vai embrija attīstības stadijā esošajam bērnam ejot bojā. Sabiedrībā ir dažādi uzskati par to, kad un vai vispār pieļaujama grūtniecības mākslīga pārtraukšana. Viedokļu daudzveidības diapazons ietver gan pilnīgu mākslīgo abortu neatzīšanu, gan aborta pieļaušanu jebkurā grūtniecības stadijā.
Spontānais aborts
Spontānais aborts ir grūtniecības dabīga izbeigšanās, kuru var izraisīt ģenētiski embrija vai augļa defekti, kuri parasti vairs neatkārtojas. Citi iemesli var būt mātes veselības stāvoklis un dzīvesstils vai kādi ārēji faktori. Reizēm spontānais aborts notiek nenoskaidrotu iemeslu dēļ. Bieži vien spontānais aborts notiek grūtniecības sākumā, pirms konstatēta grūtniecība. Parasti pēc spontānā aborta nerodas problēmas nākamajās grūtniecībās.
Mākslīgā aborta iemesli
Parastie bērna dzemdēšanas nevēlēšanās motīvi ir:
Reizēm problēmas rodas arī īpatnēju likumu dēļ. Tā, vairumā ASV štatu vēl 2012. gadā izvarotājs saglabāja tiesības tikties ar savu šādā ceļā ieņemto bērnu un audzināt to neatkarīgi no upura vēlmes. Vēlāk šādas tiesības tika atceltas vai ierobežotas.
Aborta ētiskums
Mākslīgais aborts ir ētiski ļoti diskutabls jautājums. Aborta pretinieki uzskata, ka arī nedzimis bērns ir atsevišķs dzīvs cilvēks un attiecīgi aborts ir cilvēka slepkavība. Tā atbalstītāji pastāv uz grūtnieces tiesībām izvēlēties, citādi sievietes, apstākļu spiestas, izdarītu nelegālus abortus, kas var būt bīstami dzīvībai un veselībai. Bieži vien abortu atbalstītāji norāda, ka piedzimstot negribēts vai slims bērns ciestu lielākas morālas un fiziskas mokas nekā aborta izdarīšanas brīdī.
Embrija vai augļa attīstības stadijā esoša bērna tiesības
Diskusijās par embrija morālo statusu ir būtiski, kurā brīdī cilvēks kļūst par juridisku subjektu un uz viņu sāk attiekties tiesības uz dzīvību. Daļa no tiem, kuri attaisno abortu, apgalvo, ka cilvēkam šādas tiesības var piemist tikai tad, kad viņš ir kļuvis par sevi apzinošu subjektu un ir spējīgs veidot apzinātas nākotnes ieceres. Tie, kuri iestājas par abortu ierobežošanu vai aizliegšanu, aizrāda, ka šāds pieņēmums novestu pie tā, ka attaisnojama būtu arī tikko dzimuša zīdaiņa nogalināšana, jo arī viņam nav izveidojusies runas spēja un viņš neapzinās sevi kā laikā eksistējošu subjektu, tomēr mūsu jūtas pretojas zīdaiņu nogalināšanai. Aizstāvji atbild, ka attieksme pret zīdaini kā pilntiesīgu juridisku subjektu ir tikai mūsdienu sociālas vienošanās rezultāts, bez tam šim argumentam ir vairāk retoriska iedaba, jo tas nav nepieciešams, legalizējot abortus.
Diskusijā par bērna tiesībām dzīvot strīdīgs ir gan laiks, kad par dzīvu būtni var sākt uzskatīt embriju vai augli, gan vispārīgais dzīvas būtnes rašanās princips. Jēdziens "embrijs" cilvēkam parasti attiecas uz laiku līdz 9. nedēļai, ar kuru tas turpmāk tiek saukts par augli. Savukārt patstāvīgas dzīvas būtnes eksistences sākumu mēdz definēt gan kā zigotas rašanās brīdi, gan pirmo orgānu, smadzeņu, jutekļu vai pat patstāvīgas asinsrites un elpošanas sākšanos.
Sievietes tiesības kontrolēt savu ķermeni
Konservatīvā pozīcija uzskata, ka embrijs vai auglis nav mātes ķermeņa daļa, bet gan autonoma būtne, kas mērķtiecīgi un pakāpeniski gatavojas piedzimšanai, tāpēc tā tiesības ir piedzimt. Sievietes tiesības kontrolēt savu ķermeni un izdarīt savu izvēli šajā variantā būtu nepieļaut apaugļošanos (daļas radikāļu uzskatā — arī dzimumsakaru). Šī pozīcija balsta embrija kā autonomas būtnes statusu uz tā DNS, kas atšķiras no mātes, kaut arī tas ir fizioloģiski integrēts viņas organismā un tiek regulēts kā daļa no viņas vielmaiņas. Bērns tiek nošķirts no mātes ķermeņa tikai pēc dzimšanas.
Reliģiskie aizliegumi
Kristietības pozīcija balstīta uz bausli "tev nebūs nokaut". Kristiešu vairākums uzskata, ka cilvēks rodas nevis pakāpeniski dzīves gaitā, bet olšūnas apaugļošanas brīdī, kad izveidojas jaunā dzīvība un tai tiek dota dvēsele. Tas tiek pamatots ar novērojumu, ka turpmākā augļa attīstība ir pakāpeniska, bez straujiem lēcieniem un pārmaiņām kādā konkrētā dienā vai nedēļā. Tādēļ tiek uzskatīts, ka mātes ķermenī augošais embrijs jau no paša sākuma ir cilvēks. Cilvēka nogalināšana, ja šis cilvēks neapdraud citu cilvēku dzīvību, tiek uzskatīta par nepieļaujamu. Ja cilvēku drīkstētu nogalināt tad, ja viņš kādam var kļūt par apgrūtinājumu vai vājuma brīdī pats vēlētos beigt dzīvi, tad cilvēka dzīvības vērtība un cieņa tiktu iedragāta. Turklāt termina "cilvēks" definīcijas sašaurināšana varētu novest pie lielākās daļas Homo sapiens sugas pārstāvju izslēgšanas no šīs kategorijas. Radikālie kristietības novirzieni, kā Krievu pareizticīgā baznīca vai Romas katoļu baznīca, aizliedz abortu arī izvarošanas gadījumā. Tomēr liela daļa viņu ticīgo neatbalsta tik stingru pieeju. Tā, Polijā katoļu baznīcas iespaidā pieņemto pilnīgo abortu aizliegumu atbalstīja ne vairāk kā ceturtdaļa poļu.
Ortodoksālajā jūdaismā parasta ir stingra nostāja pret abortiem, uzskatot, ka tie traucē Dieva plānu īstenošanu. Izņēmumi pieļaujami sievietes dzīvības vai veselības apdraudējuma, vai izvarošanas gadījumā. Tomēr jūdaisms šo noteikumu uzstāda ebrejiem no pirmās dienas, bet neebrejiem tikai no 40. dienas, kad, pēc ticējuma, embrijs kļūst gatavs saņemt dvēseli un kļūst par cilvēku. Tā kā ortodoksālajā jūdaismā pastāv dažādi uzskati, tad dažādu rabīnu stingrības līmenis šajos jautājumos ievērojami atšķiras. Konservatīvajā un reformiskajā jūdaismā, kuri izplatīti g.k. ārpus Izraēlas, ir nosliece vairāk atbalstīt sievietes tiesības izlemt pašai, jo jūdaismā embrijs tiek uzskatīts par sievietes organisma daļu, kas mazāk vērtīga par pašu sievieti.
Islāmā aborts vienmēr tiek pieļauts tikai, ja bez tā tiek apdraudēta sievietes dzīvība, dažādām “skolām” ir atšķirīgi viedokļi par citu cēloņu pieļaušanu kā “mazāko ļaunumu” un atļauto laika periodu. Korānā ir tieša norāde tikai par to, ka aborts nav pieļaujams nabadzības dēļ, taču, piemēram, Irānas lielajatolla Sāneji 2000. gadā izdeva fetvu, kurā atļāva abortu nabadzības vai pārapdzīvotības dēļ.
Aborti un sociālais konteksts
Stīvens Levits un Džons Donahjū 1990. gados veica pētījumu, kurā secināja, ka pastāv korelācija starp abortu legalizāciju un noziedzības līmeņa samazināšanos. Saskaņā ar to, 18 gadus un vēlāk pēc laika, kad ASV tika legalizēti aborti, tika fiksēta ievērojama noziedzības līmeņa samazināšanās, tai skaitā slepkavību skaita krišanās par 40%, turklāt lielāks abortu skaits štatā deva arī lielāku situācijas uzlabojumu tajā. Abortu pretinieki norāda uz minētā pētījuma trūkumiem, norādot uz dažu noziegumu veidu pieaugumu, īpaši 330 % vardarbības pieaugumu pret bērniem, uz apšaubāmu metodoloģiju, kā arī uz to, ka noziedzības krišanās varētu būt saistīta ar tālaika veiksmēm cīņā ar narkotikām. Pēc 15 gadus ilgiem strīdiem autori 2019. gadā publicēja jaunu pētījumu, kurā secināja, ka 1997.—2014. gadā noziedzība abortu atļaušanas rezultātā kritusies par 20%. Tai pašā laikā analoģisks pētījums Rietumeiropā arī deva līdzīgus rezultātus par noziedzības samazināšanos abortu atļaušanas rezultātā.
Abortu antikriminālās ietekmes aspektu nosoda daži abortu pretinieki, apgalvojot, ka šādi secinājumi var novest pie sava veida eigēnikas, jo abortus parasti izvēlas sociāli zemākie slāņi un līdz ar to sabiedrība tiek atbrīvota no noteikta tipa indivīdiem, ko var traktēt kā genocīdu. Abortu aizstāvji atbild, ka eigēnikai līdzīgā tendence šeit tiek diskreditēta, izmantojot ad Hitlerum argumentu, kas cenšas to sasaistīt ar Hitlera un nacistiskās Vācijas politiku. Viņi uzsver, ka ir būtiska atšķirība starp organizētu masu iznīcināšanu, kas balstās uz ideoloģiskām fikcijām, un iespēju sabiedrībai kvalitatīvi attīstīties bez ārēja spēka ietekmes, kas šajā gadījumā ir abortu legalizācijas sekas. Viņi arī atzīmē, ka nevēlamas grūtniecības vispār raksturīgas tieši zemākajiem slāņiem un abortu aizliegums tādējādi rada disproporciju ar šo slāņu mākslīgu paplašināšanu, turklāt naudas un cietuma sodi nekādi neveicina šo slāņu stāvokļa uzlabošanos.
PVO, Masačūsetsas Universitātes un Gutmahera institūta pētījums konstatēja, ka tajās valstīs, kur tika ieviesti abortu aizliegumi, problēmas atrisinājuma vietā pieauga gan nevēlamu grūtniecību skaits, gan to nevēlamo grūtniecību procents, kas beidzās ar abortu. Nikaragvā, kur aborti bija stingri aizliegti, 2000.—2010. gadā 13% visu valstī dzimušo bērnu mātes bija vecumā no 10 līdz 14 gadiem.
Ievērojumu lomu abortu skaita samazinājumā spēlē medicīniskā izglītošana un pretapaugļošanās līdzekļu pieejamība. Tā, Krievijā pēc PSRS sabrukuma, kas noveda pie seksuālās informācijas un pretapaugļošanās līdzekļu masu pieejamības, abortu skaits 25 gadu laikā kritās pieckārtīgi.
Abortu pretinieki diskusijās norāda arī uz datu viltošanas un, viņuprāt, tendenciozas atlases gadījumiem no abortu aizstāvju puses. Tāpat tiek ziņots par to, ka abortu veicēji nav ziņojuši policijai par gadījumiem, kad grūtniecība nepilngadīgajiem iestājusies no sakariem ar pieaugušajiem, kā arī par citiem iespējamiem kriminālnoziegumiem, t. sk. kanibālisma gadījumu abortu klīnikā. Tieši tāpat abortu aizstāvji norāda, ka reliģiskās audzināšanas iestādes neziņo par izvarošanas gadījumiem tajās, lai nedotu upuriem likumīgu iemeslu izdarīt legālu abortu, un piespiež tos izdarīt nelegāli. Citos gadījumos sievietes spiestas melot par nenotikušu izvarošanu, lai gūtu tiesības izdarīt abortu.
Dažbrīd konflikti "par" un "pret" pieņem kriminālu raksturu, kad tiek izteikti draudi pretējo uzskatu aizstāvjiem un pat notiek slepkavības. 2009. gada maija pēdējās dienās ASV tika nogalināts viens no zināmākajiem abortu aizstāvjiem, ārsts Džordžs Tillers, ko abortu pretinieku "Pro Life" lielākās grupas gan nosodīja, publiski paziņojot par kustības mierīgo raksturu.
Pēctraumu stresa sindroms
Sindroma izpausmes konkrētajā situācijā ir atkarīgas no vairākiem apstākļiem: aborta veida (mākslīgais, spontānais), vēlmes kļūt par māti, no tā, vai aborts izdarīts ārēja spiediena ietekmē utt. Dažas izteiktākās PAS pazīmes ir šādas:
Daži autori arī norāda, ka PAS var radīt attiecību problēmās un seksuālās uzvedības izmaiņas, piemēram:
Teātra mūzika
Teātra mūzika ir mūzika, kas ir komponēta vai pielāgota izrādīšanai teātros. Teātra mūzikas žanros ietilpst opera, balets un vairāki muzikālā teātra veidi, sākot no pantomīmas līdz operetei un mūsdienu skatuves mūzikliem un revijiem. Vēl viena teātra mūzikas forma ir nejaušā mūzika, ko, tāpat kā radio, kino un televīzijā, izmanto, lai pavadītu darbību vai atdalītu lugas ainas.
Teātra mūzika jau sen pastāvējusi vissenākajos teatralizētajos uzvedumos un reliģiskos rituālos. Mūzika teātra izrādē rada noteiktu emocionālu atmosfēru, izceļ lugas pamatideju, raksturo personāžu. Teātra mūzikā ir uvertīra vai priekšspēle, starpspēles, arī dejas, dziesmas kori. Teātra mūziku atskaņo arī patstāvīgi, parasti svītas veidā. Mūzikas pierakstu nošu līnijkopās sauc par partitūru.
Pirmajās latviešu profesionālā teātra izrādēs nozīmīga vieta bija dziesmai. Ādolfs Alunāns pats sacerēja lugas ,dziesmu tekstus un melodijas. Mūziku teātra izrādēm komponējuši J. Vītols, A. Kalniņš, N. Alunāns, R. Pauls, I. Kalniņš, I.Vīgners, U.Stabulnieks, Ģ. Ramans, J. Karlsons, M. Brauns, V. Zilveris, A. Maskats u.c.
Gibraltāra Futbola asociācija
Gibraltāra Futbola asociācija (GFA) (angļu: Gibraltar Football Association) ir galvenā par futbolu atbildīgā organizācija Gibraltārā. Tika nodibināta 1895. gadā. Tā atbild par Gibraltāra futbola izlasi. kļuva par pilntiesīgu UEFA locekli. Gibraltāra Futbola asociācija tika uzņemta arī FIFA.
Pakuļezers (Baldones pagasts)
Pakuļezers (arī Pakuļu ezers) ir beznoteces ezers Ķekavas novada austrumos. Izvietojies starpkāpu ieplakā 370 m uz ziemeļiem no Baldones - Tomes ceļa. Krasti lēzeni, zemi. Ezera ziemeļrietumu krastā atpūtas vieta. Ezerā mīt asaris.
Sfēra
Sfēra ģeometrijā ir punktu kopa, kas definēta kā trīs dimensiju Eiklīda telpas apakškopa, sastāvoša no visiem punktiem, kuri atrodas vienā un tajā pašā attālumā no kāda fiksēta punkta Eiklīda telpā. Šo attālumu sauc par sfēras rādiusu, bet fiksēto punktu — par sfēras centru. Sfēra nesatur tos punktus, kas atrodas tās iekšpusē. Tas ir, sfērai nav tilpuma, jo sfēra ir divdimensionāla virsma, kas atrodas trīs dimensiju telpā.
Ikdienā vārdus “sfēra”, “lode” un “bumba” lieto kā sinonīmus, lai apzīmētu apaļu priekšmetu. Matemātikā “sfēra” un “lode” ir formāli jēdzieni, kas apzīmē dažādas lietas. Sfēra ir lodes virsma, lode satur arī tos punktus, kas atrodas tās iekšpusē. Tāpēc lodei, kā trīs dimensiju telpas daļai, ir tilpums un sfērai, kā divu dimensiju objektam, ir laukums.
Lai iegaumētu šo atšķirību, visvienkāršāk ir atcerēties, ka sfēra ir lodes virsma. Var arī izmantot mnemoniku lielgabala lode un debesu sfēra.
Dekarta koordinātu sistēmā
Dekarta koordinātu sistēmā sfēru, kas ir lodes virsma, apraksta vienādojums kur x0, y0, z0 ir sfēras centra koordinātas un r > 0 ir tās rādiuss. Sfēru ar rādiusu 1 sauc par vienības sfēru. Bieži vien papildus pieņem, ka tās centrs atrodas koordinātu sākumpunktā (x0 = y0 = z0 = 0).
Jebkuri četri punkti, kas neatrodas vienā plaknē, viennozīmīgi nosaka sfēru. Ja šo punktu koordinātas ir (xi, yi, zi), 1 ≤ i ≤ 4, tad caur tiem novilktās sfēras vienādojumu var atrast ar šāda determinanta palīdzību:
Sfēriskajā koordinātu sistēmā
Sfēriskajā koordinātu sistēmā lodes virsmu apraksta vienādojumi kur parametri θ un φ atbilst attiecīgi platuma un garuma grādiem un tie apmierina nevienādības kur \pi\, = 180°.
Lodes tilpums
Tilpums lodei ar rādiusu r ir
Sfēriskā ģeometrija
Sfēriskā ģeometrija ir ģeometrija uz sfēras virsmas. Galvenie jēdzieni sfēriskajā ģeometrijā ir lielais riņķis, lielā riņķa loks, sfēriskais trīsstūris un antipodālu punktu pāris.
Sfēras vispārinājums n dimensijās
Sfēru n > 3 dimensijās sauc arī par hipersfēru. Tāpat kā trīs dimensijās, arī n dimensijās (jebkuram n ≥ 1) sfēra ir visu to punktu kopa, kas atrodas vienā un tajā pašā attālumā no sfēras centra.
Ārējās saites
Video:
Dārzs
Dārzs ir cilvēku radīta mākslīgā ekosistēma, kurā aug cilvēka stādīti koki, krūmi un puķes. Ir vairāku veidu dārzi:
Elektrostacija
Elektrostacija ir ēka vai ēku kopums, kur atrodas viss nepieciešamais aprīkojums elektroenerģijas ražošanai. Elektrostacijas galvenais komponents ir ģenerators, kuru griež siltuma, ūdens vai vēja dzinējs. Elektrostacijas iedala pēc dzinēja veida. Lielākās elektrostacijas ir divu veidu - hidroelektrostacijas, kurās lieto ūdens dzinēju jeb hidroturbīnu, un siltuma elektrostacijas, kurās lieto siltuma dzinēju jeb tvaika turbīnu (TES, TEC un AES).
Bohņas apriņķis
Bohņas apriņķis ir apriņķis Polijā, Mazpolijas vojevodistē. Apriņķis robežojas ar Mazpolijas vojevodistes Prošovices, Bžesko, Limanovas, Misleņices, Veličkas un Krakovas apriņķiem.
Tanu dinastija
Tanu dinastija (zh, ), bija dinastija, kas valdīja Ķīnā no 618. gada līdz 907. gadam. Pirms Tanu dinastijas valdīja Sui dinastija, bet tai sekoja Piecu dinastiju un Desmit valstu laiks. Dinastija tika neilgi pārtraukta 690.-705. gadā, kad valdīja imperatore Vu Dzetiaņa.
Dinastiju izveidoja Li (李) ģimene, kas izmantoja Sui dinastijas sabrukumu, lai izveidotu savu armiju un sagrābtu varu. 618. gada 18. jūnijā, pēc tam, kad bija nogalināts pēdējais Sui dinastijas imperators Jangs, viņa brālēns Li Juaņs pasludināja sevi par imperatoru. Li Juaņs (Gaodzu) 621. gadā kontrolēja Ķīnas centrālo daļu, un līdz 624. gadam pakļāva lielāko daļu ziemeļu un dienvidu provinču. Dinastijas galvaspilsēta Siaņa šajā laikā bija lielākā pilsēta pasaulē. Impērijas iedzīvotāju skaits 7. un 8. gadsimtā sasniedza 50 miljonus, bet dinastijas beigu posmā 9. gadsimtā jau 80 miljonus.
Otrais dinastijas imperators Li Šimiņs (Taidzuns), kurš sagrāba troni 626. gadā pēc tam, kad bija nogalinājis divus savus brāļus un piespiedis tēvu atteikties no troņa, kļuva par vienu no ievērojamākajiem Ķīnas imperatoriem. Viņš turpināja nostiprināt valsts birokrātisko aparātu, atbalstīja klasisko literatūras darbu pavairošanu. Militāri viņš pakļāva Centrālāzijas tjurku ciltis, pirmo reizi izplešot Ķīnas teritoriju tik tālu uz rietumiem. 8. gadsimtā Tanu dinastija ilgstoši karoja ar Tibetas impēriju, kas ilga līdz miera līguma noslēgšanai 821. gadā. Impērijai padevību izrādīja tādas kaimiņvalstis kā Kašmira, Nepāla, valstis mūsdienu Siņdzjanas provincē, Koreja, un valstis Sirdarjas un Amudarjas upju reģionā. Pēc tjurku sacelšanās apspiešanas Isikula ezera tuvumā, šajā teritorijā izveidoja Tanu protektorātu.
Izveidošana
Pēc neveiksmīgajiem Sui dinastijas mēģinājumiem iekarot Koreju 612, 613, un 614. gados, valsts ziemeļos sākās sacelšanās. Imperators bēga uz dienvidiem. Galvaspilsētu sagrāba viņa brālēns Li Juans, kurš 618. gada sākumā pasludināja Tanu dinastijas izveidošanu. Šajā brīdī viņš vēl nekontrolē visu valsts teritoriju un nav pakļāvis citus troņa pretendentus. Pilnīga kontrole pār valsti tiek nodibināta tikai 624. gadā. Valsts administrācija tiek ātri centralizēta, lai nostiprinātu valsts vienotību pēc vairākiem sašķeltības gadsimtiem. Tika pārskatīti esošie likumi un paredzēta to atkārtota pārskatīšana ik pēc 20 gadiem. Daudzi no 637. gadā pieņemtajiem Tanu likumiem bija spēkā līdz pat imperiālās Ķīnas beigām 1911. gadā.
Pirmais dinastijas imperators izveido administrācijas sistēmu, kuru veido galveno ministru Lielā padome, zem tās nāk trīs lielie sekretariāti, kas pieraksta un tālākai izpildei nodod Lielās padomes pieņemtos lēmumus. Zemāk atrodas seši departamenti – personāla, ceremoniju, kara, ienākumu, tieslietu un sabiedrisko darbu. Tiek izveidots arī neatkarīgs izmeklēšanas birojs, kas cīnās ar ierēdņu nolaidību un korupciju.
Valsts kase sākumā bija tukša, tāpēc valsts pārvaldes aparāts bija neliels. Dinastija attīstīja veiksmīgu valdības un ierēdniecības modeli. Balstoties uz Sui radīto piemēru, tika saglabāts eksāmens civildienesta ierēdņu atlasei. Sākotnēji eksāmenu veiksmīgi noliek tikai 20-30 kandidātu gadā, bet vēlāk to skaits ievērojami pieaug.
Lai nodrošinātu stabilus nodokļu ienākumus, pirmais imperators atjauno vienādo lauku sistēmu, kas nodrošina visus 17 līdz 60 gadus vecos zemniekus ar vienādiem zemes gabaliem apmaiņā pret divreiz gadā maksājamām graudu un audumu nodevām, kā arī noteiktu klaušu darba dienu skaitu. Lai cīnītos ar kara gados pieaugošo viltotās naudas daudzumu, 621. gadā tiek ieviestas jaunas kapara monētas. Veiksmīgi sākto valsts veidošanas darbu 682. gadā smagi iedragā plūdi un neraža, kas pat abu galvaspilsētu iedzīvotājiem liek mirt badā vai pievērsties kanibālismam.
Armija
Tanu dinastija pārņēma pusbankrotējušu valsti, tāpēc tiek atjaunota fubing zemessardzes sistēma – patstāvīgās armijas vietā, kuras uzturēšana ir pārāk dārga, tiek izveidota zemnieku rezerves armija, kas ražas laikā strādā laukos un pati sevi pabaro, bet uz apmācībām kareivji tiek sasaukti tikai pēc ražas novākšanas. Armijas iesaukumam tiek pakļauti vīrieši vecumā no 21 līdz 60 gadiem.
Pieaugošais iedzīvotāju skaits nodrošināja ievērojumu armijas pieaugumu, ļaujot Tanu dinastijai veiksmīgi karot pret Āzijas klejotāju ciltīm, pārņemot kontroli pār Zīda ceļu. Tanu impērijas teritorija izplešas tālu uz rietumiem, Centrālāzijas virzienā, iekarojot Tarimas ieplaku un sasniedzot Kašmiras pierobežu, taču drīz šīs provinces sāk apdraudēt Tibetas impērija. 668. gadā kopā ar sabiedroto Sillas karalisti Tanu armijai izdodas iekarot Korejas ziemeļus.
737. gadā imperators Li Lundzji (Sjuaņdzuns) dienestu zemessardzē saīsina līdz trim gadiem, taču regulārā jauno rekrūšu apmācība un pārvietošana uz attālām pierobežas dienesta vietām kļūt pārāk dārga un pierobežas militārajos apgabalos notiek pāreja uz profesionālo armiju, kuras kareivji pierobežā pavada savas dzīves lielāko daļu. 742. gadā valstī ir ap 500 000 profesionālo kareivju.
Vu Dzetiaņa
Dinastijas vēsturē neilgu pārtraukumu rada Vu Dzetiaņa, bijusī imperatora konkubīne, kas 690. kāpa imperatora tronī un tika gāzta 705. gadā.
683. gada decembrī mirst Tanu dinastijas trešais imperators, kura vārgās veselības dēļ, jau no 660. gada valsts reāli vada viņa sieva Vu Dzetiaņa. Pēc vīra nāves viņa savu vecāko dēlu, troņmantinieku izsūta trimdā, un kļūst par sava otrā dēla reģenti. Pēc sešiem gadiem viņa dēlu gāž no troņa un oficiāli kļūst par valdnieci. Savas varas nostiprināšanai viņa dod vaļu teroram, arestējot un ar nāvi sodot daudzus savus pretiniekus. 696. gadā valstī iebrūk tibetieši, ziemeļos saceļas kitani un armija vairākās kaujās tiek sakauta. 698. gadā uzbrūk arī turki. Vu Dzetiaņa ir spiesta no trimdas atsaukt troņmantinieku un uzticēt viņam armijas vadīšanu.
705. gadā Vu Dzetiaņa tiek gāzta un pie varas nāk troņmantinieks, kurš ir pilnīgā savas sievas un meitu ietekmē. Valdnieka ģimenes sievietes ir korumpētas un par lielām summām pārdod amatus valsts iestādēs un tempļos. 710. gadā imperatora sieva viņu noindē un kļūst par reģenti, taču jau 18 dienas vēlāk viņu nogalina kopā ar vienu no meitām. 713. gadā pienāk gals arī pēdējai izdzīvojušajai princesei, kuru piespiež izdarīt pašnāvību.
Uzplaukums un sabrukums
755. gadā imperatora varu sagrauj An Lušana vadītā sacelšanās. Šajā laikā pastāv prakse par valsts robežu nostiprināšanai izveidoto pierobežas militāro apgabalu gubernatoriem iecelt neķīniskas izcelsmes karavadoņus, kas ir atbildīgi arī par civilo pārvaldi. Sākotnējā ideja bija šādā veidā samazināt armijas ietekmi valsts administrācijā, taču rezultātā gubernatori savās provincēs kļuva pārāk neatkarīgi.
Viens no militārajiem gubernatoriem, turku izcelsmes Ans Lušans, kurš kontrolēja provinci vēlākās Mandžūrijas teritorijā, sajūtot, ka Jaņ Guožoņs vēlas viņu atcelt no amata, ar 160 000 kareivju lielu armiju 755. gada 16. decembrī sadumpojās un devās karagājienā uz impērijas galvaspilsētām. Tā kā pārējās armijas atrodas tālu pie impērijas robežām, valsts centrālais reģions ir gandrīz neaizsargāts. Dumpiniekiem izdodas ieņemt galvaspilsētu Luojaņu, kur An Lušans sevi pasludina par imperatoru. Imperators Sjuanzons 756. gada jūlijā pieļauj militāru kļūdu, kas noved pie ievērojamas sakāves kaujā ar dumpiniekiem un bēg no otras galvaspilsētas, Siaņas. Tanu armija šajā brīdī sadumpojas un pieprasa Jaņu ģimenes ietekmes izbeigšanu. Jaņ Guožoņu nogalina kareivji, bet favorīti Jaņ Guifei nožņaudz ar zirga pātagu.
Pēc drošības sasniegšanas valsts dienvidos, Sjuanzons 756. gadā atteicās no troņa. Viņa dēls 757. gadā ar nomadu uiguru turku palīdzību atgūst abas galvaspilsētas. Apmaiņā pret palīdzību, imperatoram jāļauj uiguriem abas galvaspilsētas izlaupīt. Turpmākajos gados uiguri uzvedas kā iekarotāji ķīniešu pilsētās, nesodīti laupot un slepkavojot. Biežie kari, dumpji un pilsētu aplenkšanas rada situācijas, kurās aplenkto pilsētu iedzīvotāji un karavīri plaši piekopj kanibālismu, pirmos apēdot bērnus un sievietes.
763. gadā ar dumpiniekiem beidzot izdodas noslēgt mieru, un viņu vadoņi tiek iecelti par provinču gubernatoriem. Turpmāk viņi regulāri ignorēja centrālo varu un nemaksāja nodokļus. Imperatora atkārtotie centieni atjaunot kontroli pār provincēm un militārajiem gubernatoriem beidzās ar pazemojošām sakāvēm. Centrālā vara uz vairākām desmitgadēm zaudēja kontroli pār gandrīz 30% iedzīvotāju. Provinču gubernatori uzvedas kā neatkarīgi prinči, ieceļot ierēdņus bez imperatora piekrišanas un savus amatus atstājot mantojumā saviem dēliem.
Centrālās varas vājināšanās
Sacelšanās izraisīto valsts vājumu izmanto dienvidu provinču vietējie iedzīvotāji, kas saceļas pret ķīniešu varu un nogalina ķīniešu zemniekus. 763. gadā valstī iebrūk Tibetas impērijas armija, kas uz mēnesi ieņem galvaspilsētu Siaņu. Turpmākajos gadu desmitos tibetiešu iebrukumi regulāri atkārtojas un tie iekaro valsts Centrālāzijas un ziemeļrietumu provinces. Sakaut tibetiešus izdodas tikai 851. gadā.
Pēc An Lušana sacelšanās beigām, imperatora administrācija pakāpeniski zaudēja kontroli pār valsti, kas deva negaidīti pozitīvus rezultātus ekonomikai. Atslābstot stingrajai valsts kontrolei, preču aprite notika provinču un visas valsts mērogā. Mūžīgais monētu trūkums tika atrisināts, ieviešot kredītu un drukājot papīra naudu. Nespējot veikt nodokļu cenzu un kompensēt regulāro nodokļu ienākumu zudumu, imperators atcēla vienādo lauku sistēmu. Bankrotējušie zemnieki sāka pārdot zemi un sāka veidoties lielie zemes īpašumi. Tika ieviests valsts sāls monopols, kas 779. gadā ienesa pusi no valsts ienākumiem. Visbeidzot, 780. gadā tiek atcelti visi iepriekšējie nodokļi, un provincēm noteikta konkrēta gadā samaksājamo nodokļu kopsumma. Turpmāk nodokļus divreiz gadā ievāca provinču pārvalde, kas uz centru nosūtīja noteikto summu.
Atjaunotā vara
805. gadā tronī kāpj enerģiskais imperators Sjanzons (Xianzong), kura galvenais mērķis bija atjaunot centra kontroli pār provincēm. 780. gada nodokļu reforma bija atkal piepildījusi valsts kasi, kas ļāva veidot un uzturēt spēcīgu armiju, kas 798. gadā bija izaugusi līdz 240 000 kareivju. No 806. līdz 819. gadam Sjanzons devās regulāros karagājienos uz provincēm un atguva kontroli pār gubernatoru iecelšanu, taču 820. gadā viņu nogalina galma einuhi, kas baidās par savas ietekmes zaudēšanu.
Lai nostiprinātu sacelšanās rezultātā gandrīz iznīcināto valsts aparātu, Tanu imperatori aizvien vairāk funkciju uzticēja saviem personīgajiem kalpiem, einuhiem, kuru skaits pieauga līdz 5000 un kas kļuva par ietekmīgāko spēku galmā. 835. gadā imperators ar civilierēdņu palīdzību centās iznīcināt einuhus, taču sazvērestība tiek atklāta un vairāk nekā 1000 civilierēdņu tiek sodīti ar nāvi.
Sabrukums
Sākot ar 860. gadu, centrālā vara atkal sāk brukt. 858. gadā plaši plūdi izpostīja Ziemeļķīnas līdzenumu, izpostot laukus un noslīcinot daudzus cilvēkus. 873. gada sliktā raža noveda pie bada. Ja iepriekšējos gadsimtos impērijas iestādes spēja izveidot pārtikas noliktavas un sniegt palīdzību bada cietējiem, tad novājinātā vēlīnā Tanu dinastija to vairs nespēja. Šādas kataklizmas iedzīvotājos radīja aizdomas par to, ka Tani ir zaudējuši Debesu mandātu. Provincēs rodas klaiņojošu bandītu armijas, kas apdraud tirgotājus un sāk ieņemt provinču pilsētas. Valsts dienvidos 859. gadā sākas zemnieku sacelšanās. 868. gadā sadumpojas ziemeļu armija, kas izlaupa apkārtējos apgabalus.
878. gadā sākas Huaņ Čao (Huang Chao) sacelšanās, kurš savu armiju vispirms ved uz dienvidiem, kur ieņem Guandžou, nogalinot lielu daļu tās 200 000 iedzīvotāju, un pēc tam atkal dodas uz ziemeļiem, kur 880. gadā ieņem galvaspilsētu Luojaņu un 811. gada janvārī Siaņu. Tanu imperators bēg, bet Huaņ Čao paziņo par jaunas dinastijas nodibināšanu, kas gan pastāv tikai dažus gadus. Dumpi izdevās apspiest 884. gadā ar Šatuo turku kavalērijas palīdzību. Turku vadoņi turpmāk spēlēja nozīmīgu lomu Tanu politikā, kurā dominēja gāztā Huaņ Čao līdzgaitnieki, vecās elites atstumjot no varas. Viens no bijušajiem Huaņ Čao karavadoņiem Žu Vens 901. gadā sagrāba galvaspilsētu, 905. gadā nogalinot imperatoru un lielu daļu valdošās ģimenes. 907. gadā Žu Vens sevi pasludināja par imperatoru un 908. gadā nogalināja pēdējo Tanu dinastijas pārstāvi. Aizvien pieaugošākā haosā, Tanu dinastija oficiāli beidz pastāvēt 907. gadā un valsts sadalījās uz nākamajiem 50 gadiem.
Reliģija
Dinastijas dibinātājs Li Juaņs apgalvoja, ka viņa ģimene ir cēlusies no daoisma radītāja Laodzi, kuram šajā laikā tika izrādīta īpaša cieņa. Daosisma kritizētā klasiskā konfuciānisma vietā radās neo-konfuciānisms, kas koncentrējās uz indivīda morālās uzvedības uzlabošanu, kas tādējādi uzlabos arī sabiedrību kopumā. Notiek aktīva sacensība starp budismu, daoismu un konfuciānismu par spēcīgākās reliģijas vietu. Šis ir budisma uzplaukuma laiks. Budistu klosteri gadsimtu laikā kļuva par lieliem zemes īpašniekiem un komerciālās aktivitātes centriem. Savus ienākumus tie aizdeva citiem, kļūstot par kredītiestādēm. Pastāvēja vairāki budisma virzieni, populārs kļuva jaunais dzenbudisms. Budisma ietekmē vairāki imperatori aizliedz mājlopu kaušanu un ēšanu. Visretāk tiek kauti vērši, kas bija galvenais zemnieku darba lops un baudīja cieņu.