cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Makss Brods
Makss Brods (de; dzimis, miris ) bija Čehijas ebreju izcelsmes vācvalodīgs rakstnieks, kritiķis un žurnālists. Franča Kafkas tuvs draugs, kurš pēc Kafkas nāves tā darbus publicēja, nevis iznīcināja, kā bija vēlējies Kafka.
Studēja Prāgas Universitātē, 1902. gadā iepazinās ar Franci Kafku. Strādāja par ierēdni, darbojās avīzē Prager Tagblatt. No 1912. gada - aktīvs cionists. 1939. gadā, bēgdams no vācu okupācijas, pameta Čehoslovākiju un apmetās Palestīnā, kur strādāja teātrī.
Klišī
Klišī var būt:
Ļubaņa (Baltkrievija)
Ļubaņa ir pilsēta Baltkrievijā, Minskas apgabala Ļubaņas rajona centrs pie Aresas upes.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1566. gadā. Atradās Lietuvas lielkņazistes sastāvā. Pilsēta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1920. gada - Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada jūlija līdz 1944. gada 30. jūnijam pilsēta atradās vācu okupācijā. Kopš 1991. gada - Baltkrievijas sastāvā.
Ivo Martinsons
Ivo Martinsons (dzimis ) ir latviešu aktieris.
1999. gadā pabeidzis Priekuļu vidusskolu. 2003. gadā absolvējis Latvijas Kultūras akadēmijas Ekrāna un teātra mākslas nodaļu; bijis Valmieras teātra aktierkursā. Ir Valmieras teātra aktieris kopš 2006. gada; pims tam 2 gadus nospēlējis teātrī "United Intimacy". Spēlēja Kristapa lomu seriālos  Neprāta cena  un  UgunsGrēks , kā arī Severīnu seriālā  Ēnu spēles .
Augusts Pommers
Augusts Pommers (dzimis Pēterpilī, miris 1984. gadā Rīgā) bija latviešu aktieris.
Darbojies arī kā radio teātra aktieris, kā arī filmējies vairākās kinofilmās, tai skaitā "Vella kalpi Vella dzirnavās", "Kaugurieši" un 1968. gada filmā "Mērnieku laiki".
1Q84
"1Q84" (ja) ir japāņu rakstnieka Haruki Murakami antiutopisks romāns, kas trijos sējumos Japānā pirmo reizi publicēts 2009.-2010. gadā. Tas stāsta par izdomātu 1984. gadu paralēli “īstajam”. Aomame, fitnesa kluba instruktore, sāk pamanīt dīvainas pārmaiņas, kas notiek pasaulē. Sižeta līnijas vijas ap viņas un matemātikas skolotāja Tengo, viņas bērnības mīlestības attiecībām, ap reliģisku sektu Sakigake un dažādiem notikumiem, kas risinās šajā alternatīvajā realitātē. Stāstījums norisinās trešajā personā.
Romāna pirmā tirāža tika izpārdota dienā, kad tas tika izlaists, un mēneša laikā pārdošanas apjomi sasniedza miljonu.
Latviešu valodā grāmatas trīs sējumus Ingunas Beķeres tulkojumā 2012.-2013. gadā izdeva izdevniecība "Zvaigzne".
Publikācijas vēsture
Romāna angļu tulkojums pirmoreiz tika publicēts 2011. gada rudenī Amerikas Savienotajās Valstīs.
Šo romānu Murakami rakstīja četrus gadus. Romāna virsrakstā tiek apspēlēta līdzība starp "1984" un "1Q84" japāņu valodā. Burts Q un rakstzīme 九, japāņu skaitlis 9 ir homofoni (vārdi, kuru rakstība atšķiras, bet izruna ir vienāda), kurus bieži lieto japāņu vārdu spēlē goroawase. Virsraksts ir arī atsauce uz Džordža Orvela romānu 1984.
Kultūras ietekme
Tāpat kā daudzos iepriekšējos darbos Murakami bieži atsaucas uz komponistiem un mūziķiem, sākot no Baha līdz Vivaldi un Leošam Janāčekam, kura Sinfonietta daudzkārt pieminēta romāna kritiskajos punktos. Murakami atsaucas arī uz vairākiem mūsdienu māksliniekiem, piemēram, amerikāņu džeza dziedātājiem Billiju Holideju un Čārlzu Mingusu, britu grupu "The Rolling Stones". Tekstā ir arī citēts garš fragments par nivhu tautu no Antona Čehova ceļojuma dienasgrāmatas Sahalīnas sala (1893–1994).
Satura kopsavilkums
1Q84 notikumi notiek Tokijā izdomāta 1984. gada laikā.
Romāna varone — sieviete vārdā Aomame Tokijā noķer taksometru, dodoties veikt darba uzdevumu. Kad taksometrs uz estakādes nokļūst satiksmes sastrēgumā, šoferis ierosina viņai izkāpt no automašīnas un nokāpt pa avārijas kāpnēm, lai nokļūtu tur, uz kurieni viņa steidzas. Taksometra vadītājs brīdina viņu, ka šāda rīcība var mainīt realitātes būtību. Aomames ceļš ved uz viesnīcu Tokijas Šibujas rajonā, kur viņa izliekas par viesnīcas kalpotāju, lai nogalinātu kādu cilvēku, kas apmeties viesnīcā. Slepkavību viņa veic ar adatai līdzīgu instrumentu, kas gandrīz neatstāj pēdas, liekot izmeklētājiem domāt, ka šis cilvēks miris dabīgā nāvē no sirds mazspējas.
Romānā darbojas arī citi varoņi. Tengo ir rakstnieks un matemātikas skolotājs vietējā skolā. Komatsu, viņa redaktors un mentors, lūdz Tengo pārrakstīt neveikli uzrakstīto, bet citādi daudzsološo manuskriptu "Gaisa kokons" (空気さなぎ). Komatsu vēlas iesniegt romānu prestižai literārajai balvai un reklamēt tā autoru kā jaunu literāro brīnumbērnu. Taču īstais autors nav Tengo, bet kāda jauna meitene ar pseidonīmu Fukaeri, kuras vecāki ir reliģiskas kopienas Takašima locekļi...
Kritiķu vērtējums
Recenziju apkopotāja iDreamBooks aptaujā, balstoties uz 44 kritiķu atsauksmēm, grāmata ieguva 54% vērtējumu no 100. The Guardian kritiķis Duglass Hadovs to nosauca par "pasaules mēroga notikumu". Kādā citā recenzijā 1Q84 aprakstīts kā sarežģīts un sirreāls stāstījums, kurā apskatītas slepkavības, vēsture, kulti un reliģija, vardarbība, ģimenes saites un mīlestība. Citā The Japan Times recenzijā tteikts, ka romāns "var kļūt par tādu, kas obligāti izlasāms ikvienam, kurš mēģina iepazīties ar mūsdienu Japānas kultūru", nosaucot Haruki Murakami romānu 1Q84 par meistardarbu. Kevins Hartnets no The Christian Science Monitor uzskata to par Murakami vissarežģītāko un ambiciozāko darbu. Arī Čārlzs Baksters no Ņujorkas Review of Books un Malkolms Džounss no Newsweek uzskata šo romānu par Murakami meistarības simbolu, pat salīdzinot viņu ar Čārlzu Dikensu. Bija arī dažas negatīvas atsauksmes.
Apbalvojumi Romāns tika ievietots pretendentu sarakstā (long-list) 2011. gada Man Asian Literary Prize balvai un novembrī ievietots kā otrais numurs Amazon.com gada labāko grāmatu sarakstā.
Klauce
Klauce ir ciems Jēkabpils novada Elkšņu pagastā, Klauces upes labajā krastā starp Lielo Klauces ezeru un Mazo Klauces ezeru, pie autoceļa V956 (Daudzeva—Viesīte—Apserde). Izvietojies pagasta ziemeļu daļā 8,6 km no pagasta centra Elkšņiem, 7,4 km no Viesītes un 149 km no Rīgas.
Lužnice
Lužnice (cs) jeb Lainzica (de) ir 208 kilometrus gara Vltavas labā krasta pieteka Čehijā un, neliela daļa augštecē, Austrijā.
Sadie Thompson
Sadie Thompson ir 1928. gada ASV mēmā filma. Filmā stāstīts par "zemu kritušu sievieti", kura ierodas Pagopago, Tutuilas salā (Samoa salās), lai uzsāktu jaunu dzīvi, tomēr sastop greizsirdīgu misionāru, kurš vēlas, lai viņa atgrieztos pie savas vecās dzīves Sanfrancisko. Galvenās lomas atveido Glorija Svansone un Laionels Berimors, filmas režisors ir Rauls Velšs. Šī ir viena no zināmākajām Svansones mēmajām filmām.
Filmas veidošana saskārās ar daudzām grūtībām, tomēr tai bija labi ieņēmumi. Sadie Thompson ir balstīta uz Somerseta Moema stāsta Rain motīviem.
Filma tika izvirzīta 1. Kinoakadēmijas balvai nominācijās "Labākā aktrise galvenajā lomā" (Glorija Svansone) un "Labākais operatora darbs" (Džordžs Bārns par šo filmu kā arī par The Devil Dancer un The Magic Flame. Svensone balvu pasniegšanas ceremonijā nepiedalījās.
Filma ilgu laiku tika uzskatīta par zudušu. Tikai pēc Svansones nāves 1983. gadā, viņas mājās tika atrasta filmas kopija.
Mārtiņš Liepa
Mārtiņš Liepa (dzimis Saldū) ir latviešu aktieris.
1995. gadā beidzis Brocēnu basketbola skolu. 2003. gadā beidzis Latvijas Kultūras akadēmijas Ekrāna un teātra mākslas nodaļu, kur mācījies Valmieras teātra aktierkursā; tajā pašā gadā sācis strādāt Valmieras teātrī.
Dārzciems (Gaujienas pagasts)
Dārzciems ir ciems Smiltenes novada Gaujienas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā 6 km no pagasta centra Gaujienas, 41,5 km no novada centra Smiltenes un 162 km no Rīgas.
Atomu absorbcijas spektroskopija
Atomu absorbcijas spektroskopija (AAS) ir atomu spektroskopijas nozare, kuras īpatnība ir atomu absorbcijas spektru pētīšana. Praktiskais pielietojums tai ir elementanalīze pēc atomu absorbcijas spektriem. Pārsvarā AAS lieto termisko ierosināšanu, kuras paveidi ir ierosināšana liesmas plazmā un bezliesmas termolīze augsttemperatūras krāsniņā vai caurulē. Visbiežāk AAS tiek izmantota metālu un pusmetālu noteikšanai ūdens šķīdumos, pie kam ir izstrādātas metodikas vairāk nekā 70 elementu noteikšanai.
Dārzciems (Gaujienas pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V373, Melderupītes krastā.
Atomu absorbcijas spektroskopija
Liesmas izmantošana atomizēšanai un ierosināšanai
Liesmas ierosināšanu pārsvarā izmanto šķidru un gāzveida paraugu analīzei, bet dažkārt arī pulveriem. Noteikšanai traucē kā liesmas specifiskā emisija, tā arī sakarsētās gāzes kā melnā ķermeņa starojums; pirmais faktors atkarīgs no degmaisījuma ķīmiskā sastāva, otrais – no degšanas temperatūras, kas tostarp atkarīga arī no ķīmiskā sastāva. Lai izslēgtu pirmo traucēkli, parasti izmanto tīro gāzu sadedzināšanu, no kurām plašāk izmanto acetilēnu un ūdeņradi, kuru liesmas arī nodrošina ļoti augstu temperatūru un spēj jonizēt grūti kūstošus savienojumus. Mēdz izmantot arī propāna gāzi. Kā oksidētāju izmanto gaisu vai skābekli, kā arī slāpekļa(I) oksīdu. No vienas puses, tīrs skābeklis ir labs oksidētājs, jo tajā var iegūt augstāku degšanas temperatūru (kas mazina otro traucējošo faktoru, jo spektrs nobīdās uz īsāko viļņu pusi). Piemēram, acetilēns ar gaisu dod liesmu ar temperatūru ap 2600 K, savukārt ar skābekli ap 3400 K. No otras puses, tīrā skābekļa gadījumā degšanas procesu ir grūtāk kontrolēt, un parasti to atjauc ar argonu vai hēliju; tādēļ skābekli arī izmanto retāk. Visbiežāk lietotā ir gaisa un acetilēna liesma, kurā ap 30 elementiem ir nosakāmi kvantitatīvi. Tā ir pietiekami caurspīdīga līdz pat 230 nm viļņa garumam.
Atkarībā no oksidētāja un degvielas attiecības liesmas iedala treknajās (reducējošajās) un liesajās (oksidējošajās); pirmās noder sārmzemju metālu, bet otrās – cēlmetālu noteikšanai. Gaisa un acetilēna liesmas temperatūra nav pietiekama, lai sarautu ķīmiskās saites termiski izturīgajos (t.s. ugunturīgajos) oksīdos, kurus veido, piemēram, Al, Ti, Zr, Ta (saites M—O enerģija virs 5 eV). Dažus no tiem izdodas atomizēt N2O-acetilēna liesmā, kuras temperatūra ir augstāka (3200 K). Problēmas šajā gadījumā rada tas, ka jonizācijas dēļ spektros parādās arī jonu līnijas, kuru gaisa gadījumā spektrā praktiski nav. Bez tam, spektrā arī parādās spēcīgas ·CN, ·CH un :NH radikāļu līnijas (zem 450 nm); ogļūdeņražu spektros raksturīgas ir līnijas līdz pat 600 nm (CH3, CH2O, CH2, CO, H2O, OH un H). Bez tam, problēmas var radīt parauga elementu mijiedarbība savā starpā (ieskaitot šķīdināšanai izmantotās vielas) vai ar degmaisījuma elementiem, kurā var rasties grūti disociējoši (oksīdi, karbīdi, sārmzemju elementu [piro]fosfāti) vai, pretēji, viegli gaistoši savienojumi, kas ātri atstāj liesmu. Plazmas ķīmijas sarežģītība ir vēl viens iemesls, lai kā degviela un oksidētājs tiktu izmantotas iespējami vienkāršākas vielas, piemēram, ūdeņradis. Jonu līnijas nomāc, pievienojot paraugam viegli jonizēties spējīgā elementa pārākumu (jonizācijas buferi).
Dārzciems (Gaujienas pagasts)
Dārzciemā atrodas ogu un augļu produktu ražošanas uzņēmums Verry Berry.
Atomu absorbcijas spektroskopija
Liesmas izmantošana atomizēšanai un ierosināšanai
Analīzei izmanto speciālus degļus; analizējamo un paraugu ievada (injicē) vai nu oksidētājas gāzes plūsmā, kas aizvada to līdz degšanas zonai, vai arī tieši degšanas kamerā. Degvielas (ar paraugu) un oksidētāja plūsmu sajaukšana notiek tieši pirms izejas no degļa. Svarīgi ir panākt vielu plūsmas vienmērību, kas nodrošina arī degšanas un tajā emitētās gaismas stabilitāti.
Dārzciems (Gaujienas pagasts)
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
1995. gada pasaules čempionāts cīņas sportā
1995. gada Pasaules čempionāts cīņas sportā notika šķirti: vīrieši brīvajā sacentās no 10. līdz 13. augustam Atlantā (ASV), vīrieši grieķu-romiešu cīņā no 12. līdz 15. oktobrim Prāgā (Čehija), sievietes brīvajā cīņā no 9. līdz 11. septembrim Maskavā (Krievija).
Krievu nacionālisms
Vēsture
Krievu nacionālisms pirmo reizi popularitāti ieguva 19. gadsimta sākumā, tas bija cieši saistīts ar panslāvismu, kā arī ar pareizticīgo reliģisko patriotismu. Padomju Krievijā un PSRS internacionālistiskā marksisma ideoloģija noliedza nacionālās intereses un cīnījās pret "lielkrievu šovinismu". Tomēr šī politika kopumā ir bijusi neveiksmīga. Komunistiskās partijas ideoloģija laika gaitā ieguva nacionālas iezīmes. Sabiedrības apziņā tika atjaunots jēdziens "krieviskums", kas faktiski kļuva par padomju identitātes sinonīmu.
20. gadsimta beigās krievu nacionālisms nostiprinājās. 1991. gadā lielākā daļa krievu (80%) par savu dzimteni sauca visu Padomju Savienību.
1995. gada pasaules čempionāts cīņas sportā
Latvijas cīkstoņi
Čempionātā piedalījās vairāki Latvijas cīkstoņi.
Atomu absorbcijas spektroskopija
Liesmas izmantošana atomizēšanai un ierosināšanai
Liesmā var skaidri izdalīt divus rajonus: iekšējais un ārējais konuss. Iekšējais konuss ir termodinamiski nelīdzsvarotas degšanas zona, kurā norisinās parauga galīgā iztvaikošana, molekulu disociācija, atomu un radikāļu veidošanās. Ārējā konusā (kuram ir augstāka temperatūra) notiek līdzsvarota degšana; tieši to izmanto analīzes vajadzībām. Šīs zonas spektrs satur atomu, radikāļu un jonu līnijas.
Lai izmantotu spektrometriju ne vien kvalitatīvajā, bet arī kvantitatīvajā analīzē, un vispār precīzāku rezultātu sasniegšanai, paraugs jāievada liesmā iespējami vienmērīgāk. Tā kā liesma ir daļēji jonizētā gāze, tad arī paraugam pirms ievadīšanas jābūt gāzveida. Šķidru paraugu, ja tas ir gana gaistošs, varētu ietvaicēt, bet tas neder tīrā veidā cietā stāvoklī esošo vielu šķīdumu analīzē. Tādēļ šķīdumi tiek izsmidzināti liesmā vai tās tiešā tuvumā, tajā skaitā, sajaucot ar nesējgāzi. Ja nosakāmās vielas sagaidāmā koncentrācija ir maza, ir jāveic šķīduma pirmkoncentrēšana, kas parasti ir saistīta ar ietvaicēšanu. Taču tas neder gaistošo vielu šķīdumiem – tad toties vielas tvaiki ir dabiski bagātināti ar nosakāmo komponenti, pirms ievadīšanas analīzes zonā. Analīzei var izmantot arī parauga frakcionētu destilēšanu. Gāzveida paraugu analīze it kā šķiet visvienkāršākā (jau sasniegts nepieciešamais agregātstāvoklis), taču praksē var izraisīt zināmas grūtības. Ja elements veido atomāru gāzi (cēlgāzes, dzīvsudrabs), izmanto speciālas gāzu caurplūdes kivetes. Cietvielu paraugs pirms analīzes ir vai nu jāpārvērš šķidrā stāvoklī (jāizšķīdina), vai nu tieši gāzveida stāvoklī (ķīmiski vai sublimējot).
Analīze caur hidrīdu sintēzi
Viegli gaistošo elementu arsēna, bismuta, antimona, alvas un selēna noteikšanai izmanto bezliesmas metodi – gaistošo hidrīdu sintēzi. Pievienojot cietvielu parauga šķīdumam vai suspensijai NaBH4 un paskābinot, izdalās minēto elementu hidrīdi, kas tiek savākti nesējgāzes plūsmā un nogādāti nevis liesmā, bet uzkarsētā kvarca caurulē, uz kuras sienām šie hidrīdi sadalās, izdalot pamatelementu atomārā veidā. Tas nodrošina visai lielas nosakāmo elementu koncentrācijas salīdzinājumā ar liesmu vai izlādes plazmu; šajā kvarca caurulē, kas pilda caurplūdes kivetes lomu, tad arī veic analīzi.
Cietvielu parauga termolīze
Ja tomēr nav iespējams veikt analīzi, izmantojot šķīdināšanu vai hidrīdu iegūšanu, izmanto parauga termolīzi grafīta (dažkārt kvarca) caurulē vai krāsniņā. Šī caurule ir pildīta ar inertu gāzi, un tās galos ir kvarca lodziņi absorbcijas mērījumiem. Paraugu ievieto uz pacēluma caurules centrā, kuru dēvē par Ļvova platformu par godu elektrotermiskās atomizēšanas pionierim Borisam Ļvovam. Gadījumā, ja analizē šķidro paraugu, analīzes sākumā tas tiek ietvaicēts; šā un dažādu citu darba režīmu dēļ svarīgi ir nodrošināt stingru temperatūras kontroli. Sildīšanu realizē elektrotermiski, vai nu, laižot elektrisko loku starp grafīta korpusu un krāsniņā ievietotu elektrodu, vai arī, izmantojot Džoula siltumu – vienkārši laižot strāvu caur grafīta korpusu. Alternatīvas grafīta krāsniņai ir atklātu šķiedru atomizēšanas ierīces un vaļēja vertikāla tīģeļa atomizēšanas iekārtas.
Lilo un Stičs
Filma 2002. gadā tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā animācijas filma", kur tā zaudēja animācijas filmai "Gariem līdzi".
Atomu absorbcijas spektroskopija
Cietvielu parauga termolīze
Pulverveida paraugs tiek ātri sasildīts, kā rezultātā gāzes fāzē sākotnēji pāriet vielas klasteri, kuri tikai tālākās uzsildīšanas procesā disociē atomos. Būtiski ir radīt vienmērīgu atomu un atomāro jonu sadalījumu kamerā, taču zināmas problēmas rada tas, ka parauga iztvaikošanas ātrums nav vienmērīgs, un dažādas sastāvdaļas iztvaiko ar dažādu ātrumu. Rezultātā tvaiku sastāvs atšķiras no atlikušā parauga sastāva (frakcionētā iztvaikošana vai sublimēšana), kas rada nepieciešamību spektra iegūšanai iztvaicēt visu paraugu, ik pa laikam uzņemot absorbcijas spektru; no otras puses, tas mazina līniju pārklāšanos. Ja tomēr laika faktors ir svarīgāks, frakcionēšanu var samazināt, piejaucot vielai grafīta pulveri – tas novērš pulvera saķepšanu un ļauj ātrāk izkarsēt katru graudiņu. Kvalitatīvajai analīzei vienkāršajā variantā frakcionēšanu ievērojami samazina analizējamā pulvera bēršana caur liesmu. [Прокофьев] Ja frakcionēšana ir jāsekmē, piemēram, lai precīzāk noteiktu viegli gaistošus piemaisījumus, var pievienot paraugam salīdzinājumā ar tā sastāvdaļām ļoti gaistošu savienojumu, kā gallija oksīdu (2–4 %), kas sekmē viegli gaistošo sastāvdaļu izvadīšanu no parauga. Gaistošās komponentes var arī veidoties karsēšanas laikā (tādi ir, piemēram, metālu hlorīdi). Savukārt no grūti kūstošajiem jāpiemin metālu oksīdi, karbīdi un nitrīdi. Dažādu metālu savienojumiem gaistamība, protams, atšķiras: ZnO un PbO ir daudz vieglāk sublimējami par Nb2Ox vai Ta2Ox; dzelzs oksīdi ir pa vidu. Jebkurā gadījumā frakcionētā sublimēšanās ir cēlonis daudz lielākai analīzes kļūdai (ap 5 reizes lielākai nekā liesmas gadījumā).
Lilo un Stičs
Filmā havajiešu meitene Lilo pieņem kādu neparastu mājdzīvnieku, kurš patiesībā ir bēglis no citas planētas.
Atomu absorbcijas spektroskopija
Analītisko instrumentu īpatnības
Galvenā AAS atšķirība no AES un AFS instrumentu ziņā ir nepieciešamība pēc starojuma avota. Nereti izmanto nevis nepārtrauktā spektra avotu (kā molekulārajā spektrometrijā), bet gan specifisko. Iemesls ir absorbcijas līnijspektru daba: no plata emisijas spektra izzūd tikai neliela daļa gaismas, un mazu koncentrāciju gadījumā šo izmaiņu nav tik vienkārši detektēt, jo monohromatoru sadalīšanas spēja parasti nepārsniedz 0,1 Å (risinājums varētu būt ļoti lielu iekārtu celtniecība, kas parasti ir ļoti nepraktiski). Pie tam, tik smalku leņķu gadījumā ir sarežģīti nodrošināt iekārtas darba stabilitāti. Ja molekulārajā spektrometrijā izplatītākais specifiskais starojuma avots ir lāzers, tad AAS visplašāk izmantotais starojuma avots ir lampas, kuru katods (vai tā pārklājums) satur pētāmo elementu (pārējās sastāvdaļas ir grūtāk gaistošas, grafīts vai kāds no grūti kūstošajiem metāliem). Parasti izmantotais paveids ir dobais katods – uz caurules pusi atvērts cilindrs; šo lampas tipu vēl 1916. g. piedāvāja F. Pašēns. Kā anodu izmanto resnu volframa vai niķeļa stiepli, kas bieži vien ir pārklāta ar materiālu, kas absorbē iespējamos piemaisījumus no katoda izgarojumiem. Lai novērstu lokizlādi, elektrodus atdala keramiskais šķērslis. Uzliekot lampas elektrodiem spriegumu virs aptuveni 350–500 V,  sākas gāzizlāde (mirdzizlāde), kuras laikā gāze cilindra iekšienē, bombardēta ar termiskajiem elektroniem, intensīvi spīd. Par gāzi izmanto kādu no cēlgāzēm, pārsvarā neonu (tam ir vienkāršs spektrs un zema siltumvadītspēja), retāk argonu; katoda bombardēšanas rezultātā gāzes fāzē pāriet arī vajadzīgā elementa atomi. Dobā katoda lampu (DKL) izmanto arī gāzveida paraugu emisijas analīzē, kurus ielaiž lampas telpā inertās gāze vietā; katoda materiālam tad ir jābūt no grafīta vai grūti kūstoša metāla. Rezultātā veidojas attiecīgā elementa spilgts emisijas spektrs. AAS vajadzībām tādā gadījumā nepieciešama atsevišķa lampa katram laboratorijā nosakāmajam elementam, kas, protams, ierobežo analīzes iespējas un pagarina to (lai noteiktu visus elementus paraugā, vajadzīgi vairāki vienādi iesvari katra elementa noteikšanai, un tie visi jāuzņem secīgi, katrs ar savu lampu kā avotu; pie kam, ja nosaka daudzus elementus, vairākkārt jāpārmēra standarts, jo instrumenta nolasījumi laikā slīd). Mēdz gan būt arī lampas, kas satur vairākus nosakāmos elementus katoda materiālā. Lampas starojums parasti tiek papildus monohromatizēts, lai izvēlētos analīzei izdevīgāko līniju (skat. zemāk). Vēl viena dobā katoda lampu izmantošanas priekšrocība ir, ka tās darbību nodrošinošajai mirdzizlādei ir zemāka temperatūra nekā paraugu saturošajai liesmai. Tas nozīmē, ka atomi kustas lēnāk un ir mazāka Doplera paplašināšanās, tādēļ emitētā līnija ir šaurāka (ap 0,2 pm) nekā absorbētā. Tas nodrošina pilnīgāku avota starojuma absorbciju, kas palielina signāla un trokšņa attiecību.
Jau minētās līnijspektru īpatnības atspoguļojas arī fona signāla novērtēšanā. Tam mēdz lietot paralēli ieslēdzamo nepārtrauktā spektra avotu (deitērija lampu): tā kā kopējo tās signālu atomu absorbcija ietekmē visai maz, intensitātes vājināšanās atspoguļo visas blakusparādības, kas notiek spektrā. Bez tam, izmanto arī absorbcijas līniju šķelšanos magnētiskajā laukā (Zēmaņa efekts): uzliekot magnētisko lauku, pazūd atomu absorbcijas signāls pie konkrētā viļņa garuma, kas ļauj novērtēt fonu precīzi tādos pašos apstākļos, kādos nosaka signālu.
Berlīnes Valsts opera
Berlīnes Valsts opera (de, vai Staatsoper Unter den Linden), saīsinājumā arī Lindenopera, ir repertuāra operteātris Berlīnē, Vācijā. Tā ir vecākā no trim mūsdienās Berlīnē funkcionējošām operām, kā arī ir viena no vecākajām un tradīciju bagātākajām operām visā Eiropā. Berlīnes Valsts operas ēka atrodas Mitē, Unter den Linden bulvārī, iepretīm Humbolta Universitātei.
Berlīnes Valsts operas ēka celta laika posmā no 1741. līdz 1743. gadam kā Karaliskā galma opera pēc toreizējā Prūsijas karaļa Frīdriha II pavēles. Savas pastāvēšanas laikā opernams vairākkārt ticis pārbūvēts vai ticis būvēts pilnīgi no jauna. 1842. gadā opernamā izcēlās ugunsgrēks un tas pilnībā nodega, bet jau pēc gada ēka tika atjaunota. Otrā pasaules kara laikā divu aviācijas uzlidojumu rezultātā ēka tika sagrauta un jau kara laikā tika uzsākti nama atjaunošanas darbi, kas tika pabeigti 1955. gadā.
2010. gadā vēsturiskajā opernama ēkā tika uzsākta kapitālā renovācija, bet operas trupa pārcēlās uz Šillera teātri netālu no Berlīnes Vācu operas, Šarlotenburgā. Sākotnēji renovācijas darbus tika plānots pabeigt līdz 2013. gadam, bet neplānoti lielo izmaksu dēļ opernama atklāšana ir atlikta uz 2015. gada 27. oktobri.
Kopā ar pārējām divām Berlīnes operām — Berlīnes Komisko operu un Berlīnes Vācu operu, kā arī ar Berlīnes Valsts Baleta teātri un teātra ražošanas uzņēmumu Bühnenservice sastāv Berlīnes skatuves apvienībā Stiftung Oper in Berlin.
18. gadsimts
1741. gadā pēc Prūsijas karaļa Frīdriha II pasūtījuma tika uzsākta Karaliskās galma operas celtniecība. Tā bija daļa no toreizējā Prūsijas galvaspilsētas reprezentatīvā centra izbūves projekta, kuru realizēja Frīdriha II arhitekts Georgs Venceslauss fon Knobelsdorfs. Operas ēka līdz ar citām projektējamām celtnēm (Svētās Hedvigas katedrāli (1747—1773), Karalisko Bibliotēku (1775—1780), Prinča Heinriha pili ((1748—1766) vēlāk, 1810. gadā dibinātās Humbolta Universitātes galveno ēku) tika izvietota ap Forum Fridericianum — laukumu, kas atradās Unter den Linden bulvāra (tolaik Jaunpilsētas alejas (de)) austrumu daļā, netālu no Berlīnes pils.
Desmit mēnešus pirms celtnes pēdējo būvdarbu pabeigšanas, 1742. gada 7. decembrī opernams tika atklāts ar Karla Heinriha Grauna operu Kleopatra un Cēzars.
Bez pamatzāles jaunajā opernamā tika izprojektēta arī mazā zāle, tā saucamā Apolona zāle (de). Abas zāles nepieciešamības gadījumā bija iespējams savienot, tādējādi veidojot plašu telpu liela mēroga saviesīgu pasākumu rīkošanai.
19. gadsimts
1843. gadā, naktī no 18. uz 19. augustu, pēc militārās baletizrādes "Der Schweizersoldat" karaliskajā operā izcēlās ugunsgrēks. Ēka tik nopostīta līdz pamatiem, taču atjaunošanas darbi tika uzsākti nekavējoši. Arhitekts Karls Ferdinands Langhans izstrādāja opernama rekonstrukcijas projektu, kurā opernama galvenā ieeja tika pārcelta uz nama ziemeļu fasādi. Jau nākamā gada rudenī opernams tika atkal atklāts ar Džakomo Meijerbēra operu Ein Feldlager in Schlesien.
Nelielas pārbūves operas ēka piedzīvoja arī 1869. gadā.
Sākot ar 17. gadsimtu operu izrādes akomponēja Karaliskā kapela (mūsdienās Berlīnes Valsts kapela). Kapelas vēsturiskie pirmsākumi iestiepjas 16. gadsimtā, kad 1570. gadā tā pirmoreiz dokumentos minēta kā Kūrfirsta galma kapela. Karaliskās operas direktors Vilhelms Tauberts 1842. gadā iniciēja jaunu tradīciju — rīkot opernamā regulārus un patstāvīgus simfoniskās mūzikas koncertus. Šajā gadā par Karaliskās operas muzikālo direktors kļuva Džakomo Meijerbērs, bet Fēlikss Mendelsons Bartoldi kūrēja simfoniskos koncertus.
Kora partitūras operā sākotnēji izpildīja Berlīnes ģimnāziju audzēkņu koris, taču 1821. gadā to nomainīja profesionāls štata operas koris.
20. gadsimts
Pēc monarhijas likvidācijas un Veimāras republikas izveides 1919. gadā Karaliskā galma opera tika pārdēvēta par Staatsoper Unter den Linden, jeb Berlīnes Valsts operu, savukārt Karaliskā kapela — par Kapelle der Staatsoper.
Laika posmā no 1924. līdz 1928. gadam teātra ēkā tika veikta kapitāla skatuves daļas pārbūve, kuras laikā tika izbūvētas jaunas sānu kulises un divu līmeņu skatuves grīda ar hidrauliskajiem pacēlājiem, kas režisoriem un scenogrāfiem ļāva ieviest pilnīgi jaunas skatuviskās kompozīcijas, kā arī dekorāciju uzbūves un maiņas metodes. Pārbūves laikā operas izrādes tika pārceltas uz netālo Krolla operu. 1928. gada 28. aprīlī Berlīnes Valsts opera atsāka savu darbību pārbūvētajā teātrī ar V. A. Mocarta "Burvju flautu". Šajā pašā gadā ar viesizrādēm Berlīnes Valsts operā viesojās ievērojamais krievu bass Fjodors Šaļapins, kā arī Sergeja Djagiļeva krievu balets.
Līdztekus klasiskā un romantisma laikmeta operu iestudējumiem Berlīnes Valsts operā tika iestudēti arī laikmetīgo komponistu darbi, tādi kā Albana Berga "Voceks" (1925), "Lulu" (1934) un Darjusa Mijo "Kristofors Kolumbs" (1930).
Nacionālsociālisma valdīšanas gados Berlīnes Valsts operas ēka bieži kalpoja kā valsts un partijas elites reprezentācijas objekts, vienlaikus tā bija arī joprojām de jure eksistējošās Prūsijas bīvvalsts Valsts teātris, tādējādi atrodoties nominālā ministru prezidenta Hermaņa Gēringa pakļautībā.
Kopš nacionālsociālistu nākšanas pie varas visi ebreju izcelsmes trupas locekļi, kā arī diriģenti, mākslinieciskais, administratīvais un tehniskais personāls no operas tika padzīti.
Otrā pasaules kara laikā operas ēka piedzīvoja divus aviācijas uzlidojumus. Pirmo reizi smagi postījumi ēku skāra 1941. gadā, taču pēc nekavējošiem rekonstrukcijas darbiem jau 1942. gada 12. decembrī opera atsāka savu darbību ar Vilhema Furhvenglera iestudēto Riharda Vāgnera izrādi "Nirnbergas meistardziedoņi".
1944. gadā līdz ar Jozefa Gebelsa pasludināto Totālo karu operas trupa savu darbību pārtrauca. Pēdējā izrāde, Volfganga Amadeja Mocarta "Figaro kāzas", tika nospēlēta 1944. gada 31. augustā. Vienlaikus simfoniskās mūzikas koncerti operteātrī tika turpināti. Herberta fon Karajana diriģētā Bruknera 8. simfonija Berlīnes Valsts opera tika atskaņota 4. un 5. oktobrī.
1945. gada 3. februārī operas nams piedzīvoja otru aviācijas uzlidojumu, kurā tika sagrauta skatītāju zāle, artilērijas apšaudēs vēlāk smagi cieta arī ēkas fasādes. Simfoniskās mūzikas koncerti tika pārcelti uz Admiralpalast un Schauspielhaus ēkām. Pēdējais Valsts kapelas simfoniskās mūzikas koncerts Karajana vadībā notika Bēthovena zālē 1945. gada 18. februārī.
Drīz pēc Nacistiskās Vācijas kapitulācijas, 1945. gada 23. augustā opera savu darbību atsāka. Tā kā ēka Lindenopera bija sagrauta, operas trupa līdz pat 1955. gadam darbojās Admirālpalast ēkā Frīdrihštrāsē, kā arī Berlīnes Radio namā. Vēsturiskās Lindenoperas galvenie atjaunošanas un rekonstrukcijas darbi tika veikti laikposmā no 1952. — 1955. gadam, un tos vadīja arhitekts Rihards Pauliks. Galvenajās vadlīnijās viņš turējās pie fon Knobelsdorfa 1741. gada oriģinālprojekta, taču detaļās un apdarēs bieži izmantoja vispārīgu un baroka laikmeta arhitektūru un interjeru atdarinošu stilu, kas iekļāvās tolaik VDR valdošajā Nacionālā stila pamatnostādnēs. Mainījās arī operas oficiālais statuss un nosaukums. Sakarā ar Vācijas Demokrātiskās Republikas izveidi 1949. gadā, opera ieguva Valsts Vācu operas nosaukumu.
Ar Riharda Vāgnera operu "Nirnbergas meistardziedoņi" 1955. gada septembrī tika svinīgi atklāta rekonstruētā Lindenoperas ēka. Vienlaikus daudzi Valsts kapelas mūziķi līdz tam, un arī vēlāk, līdz pat Berlīnes mūra uzbūvēšanai 1961. gadā, pārbēga uz Rietumberlīni, kur vēlāk izveidoja Berlīnes Vācu simfonisko orķestri.
Pēc Berlīnes mūra uzcelšanas visa Austrumberlīnes kultūras dzīve nonāca zināmā izolācijā. Tomēr Lindenopera tāpat kā līdz šim centās saglabāt savu tradicionālo uzvedumu politiku — operas klasikas zelta fonds un laikmetīgo autoru darbu iestudēšana.
No 1983. līdz 1986. gadam vēsturiskā teātra ēka tika atkārtoti restaurēta.
Pēc Berlīnes mūra nojaukšanas un Vācijas atkalapvienošanās Lindenopera atguva savu vēsturisko nosaukumu. 1992. gada 6. decembrī tika nodibināta Berlīnes Valsts operas draugu un atbalstītāju apvienība, kuras misija ir atbalstīt operas darbību kā idejiski, tā finansiāli. Starp apvienības dibinātājiem minamas tādas starptautiski nozīmīgas politiskās figūras kā Hanss-Dītrihs Genšers, Frīde Špringers, Tedijs Kolleks un Henrijs Kisindžers.
21. gadsimts
20. un 21. gadsimta mijā aktualizējās jautājums par Berlīnes Valsts operas kapitālu rekonstrukciju. Tika izsludināts arhitektūras projektu konkurss, kurā ar galveno balvu tika prēmēts arhitekts Klauss Rots. Klausa Rota projekts paredzēja pilnīgu skatītāju zāles nojaukšanu un plašākas zāles izbūvi ar jaunām akustiskām un estētiskām prasībām. Tomēr prēmētais projekts neguva viennozīmīgu sabiedrības un pašvaldības amatpersonu atbalstu. Gluži otrādi, 2008. gadā Berlīnes mērs un Kultūras komisijas priekšsēdētāds Klauss Vovereits nāca klajā ar paziņojumu, ka konkursa rezultāti nav snieguši gaidīto rezultātu. Tika izsludināts jauns arhitektūras konkurss, kurā kā viena no pamatnorādēm bija Riharda Paulika 1952. — 1955. gados veiktās rekonstrukcijas respektēšana, saglabājot to kā kultūrvēsturiski nozīmīgu 20. gadsimta uzslāņojumu. No 21 konkursam iesniegtiem projekta piedāvājumiem par uzvarētāju un rekonstrukcijas ģenerāluzņēmēju 2009. gadā tika izvēlēts Štutgartes arhitektu birojs HG Merz.
Projekta kopējās izmaksas 2010. gadā tika lēstas 240 miljonu eiro apjomā, no kuriem 200 miljonus sedz Vācijas federālā valdība, bet 40 miljonus Berlīnes pašvaldība. Projekta izmaksas veido opernama fasāžu un interjera rekonstrukcija, Forum Fridericianum laukuma rekonstrukcija, jaunas skatuves tehnikas iegāde, lielās zāles akustisko īpašību uzlabošanas darbi (zāles griestu pacelšana), mēģinājumu telpas u.c. Uz ēkas rekonstrukcijas periodu Berlīnes Valsts operas trupa ir pārcēlusies uz Šillera teātri Šarloteburgā, kurā pirmā pagaidu mājvietas izrāde notika 2010. gada 3. oktobrī. Sākotnēji tika plānots, ka vēsturiskajā Lindenoperā trupa atriezīsies 2013. gadā, taču sakarā ar projekta realizācijas grūtībām (augsto gruntsūdeņu dēļ) par iespējamu rekonstrukcijas pabeigšanu pašlaik tiek saukts 2015. gada aprīlis, kamēr regulāru izrāžu atsākšana tikai 2015. gada rudens sezonā. Vienlaikus projekta ievilkšanās veido arī papildus izmaksas, kas saistītas ar operas trupas darbību Šillera teātrī, veidojot ik gadu papildus 4 miljonu eiro izdevumus. Rekonstrukcijas kopējās izmaksas 2012. gada nogalē tiek lēstas jau 289 miljonu eiro apmērā.
Radošās darbības raksturojums
Pēc Vācijas apvienošanās Berlīnes Valsts opera no vidusmēra galvaspilsētas operas atkal tika ierindota pasaules vadošo operteātru sarakstā. Operas direktora Georga Kvandera (1992—2003) vadībā tika izstrādāta un attīstīta jauna repertuāra politika, kurā tika saglabāta Berlīnes Valsts operai tradicionālā klasiskā un romantisma laikmeta, kā arī mūsdienu autoru repertuāra izvēle, vienlaikus liekot jaunu akcentu uz baroka laikmeta operu iestudējumiem. Nozīmīgi bijuši tādi iestudējumi kā Karla Heinriha Grauna "Kleopatra un Cēzars", Reinharda Keizera "Croesus" ("Der hochmütige, gestürzte und wieder erhabene Croesus"), Floriana Leopolda Grasmaņa "L'opera Seria" un Alesandro Skarlati "Griselda", kas tapuši sadarbībā ar flāmu diriģentu Renē Jakobsu, Berlīnes Senās mūzikas akadēmiju un Freiburgas Baroka orķestri.
Kopš 1992. gada Berlīnes Valsts opera ieguva arī jaunu muzikālo direktoru, jau toreiz pasaules slavu guvušo pianistu un diriģentu Danielu Barenboimu. Barenboima vadībā Berlīnes Valsts kapela laikā no 1992. līdz 2002. gadam sadarbībā ar operas režisoru Hariju Kupferu iestudēja vairākus Riharda Vāgnera muzikāli-dramatiskos darbus, kā arī visas Ludviga van Bēthovena simfonijas (kā solists un diriģents).
Direktora Pētera Musbaha (2003—2008) vadībā Berlīnes Valsts operā tika attīstīta radošāka pieeja iestudējumu veidošanā, akcentējot ekperimentālus meklējumus scenogrāfijas un režijas paņēmienu izmantošanā. Šajā periodā tika iestudēts liels apjoms laikmetīgās mūzikas autoru darbu.
Kopš 2010. gada Berlīnes Valsts operas ģenerāldirektors (intendants) ir Jirgens Flimms.
Latviešu viesmākslinieki
Ar Berlīnes Valsts operu ir saistīti vairāku ievērojamu latviešu operdziedātāju un diriģentu vārdi.
Pirms Otrā pasaules kara Latvijas Nacionālo operu un Berlīnes Valsts operu saistīja tās muzikālais vadītājs Leo Blehs (1913—1923), kurš pēc nacionālsociālistu spiediena bija spiests pamests Berlīni un, pārceļoties uz Rīgu, vadīja Latvijas Nacionālo operu laikposmā no 1937. līdz 1941. gadam.
Muzikālie vadītāji (sākot ar 1918. gadu)
Diriģenti intendanta Heinca Tītjena vadībā (kopš 1936. gada):
Vadošie diriģenti pēc Otrā pasaules kara:
Viesizrādes
(nozīmīgākās viesizrādes)
Jona: Piedzīvojumi Dārzeņu valstībā
"Jona: Piedzīvojumi Dārzeņu valstībā" (angļu: Jonah: A VeggieTales Movie) ir 2002. gada ASV animācijas filma, kuras režisori ir Fils Višers un Maiks Navrockis. Galvenās lomas atveido Fils Višers, Maiks Navrokis, Tims Hodžs, Liza Višera, Dens Endersons, Šēlbie Višere, Kristīna Blegena un Džims Pūls. Filmas pirmizrāde notika 2002. gada 4. oktobrī.
Pēc tam, kad grupa dārzeņu iekļuva busiņa avārijā netālu no upes, viņi iegāja jūras velšu restorānā, lai dzirdētu Jona stāstu. Stāsts māca to, ka Dievs katram dod otru iespēju.
Dancigas brīvpilsēta
Dancigas brīvpilsēta (de, pl) bija daļēji autonoma pilsētvalsts no 1920. līdz 1939. gadam mūsdienu Polijas ziemeļos. To veidoja Danciga (mūsdienu Gdaņska) un apkārtnes teritorijas. Pirms 1920. gada teritorija atradās Vācijas impērijas pakļautībā. Dancigas brīvvalsti izveidoja saskaņā ar Versaļas līguma 100. pantu. 1939. gada 2. septembrī Dancigas brīvpilsēta beidza pastāvēt, jo to anektēja Trešais reihs.
Šilu seņūnija
Šilu seņūnija ir seņūnija Lietuvā, Kauņas apriņķa Jonavas rajona pašvaldībā, tās dienvidaustrumos. Seņūnija sastāv no 8 seņūnaitijām, tajā ir 1 pilsētciems (Panoteri) un 52 ciemi.
Ilziņi
Ilziņi var būt:
Autoceļš 7 (Polija)
Autoceļš 7 ir viens no galvenajiem Polijas autoceļiem. Tas ir 776 kilometrus garš un savieno Žukovo ar Čižni Slovākijas pierobežā. Autoceļš 7 ir arī daļa no Starptautiskā E-ceļu tīkla, autoceļa E77 un E28, un ved cauri piecām Polijas vojevodistēm: Pomožes, Varmijas-Mazūrijas, Mazovijas, Sventokšiskas un Mazpolijas vojevodistei. Šobrīd, vairākos posmos Autoceļa 7 vietā ir izbūvēta Automaģistrāle S7. Laika gaitā plānots visu Autoceļa 7 maršrutu aizstāt ar S7. Posms starp Krakovu un Zakopani bieži tiek dēvēts par Zakopianka. Īsā posmā pie Krakovas, autoceļš seko Automaģistrāles A4 maršrutam. Līdz 2007. gadam Autoceļš 7 bija visbīstamākais autoceļš visā Polijā. 2007. gadā uz autoceļa notika 765 CSN, ar 170 mirušajiem un 1157 cietušajiem. Kopš šī gada negadījumu skaits ir krities, un katru gadu samazinās. Dažviet Autoceļš 7 seko pirms-kara vācu Reichsstraße 128 and 130.
Minskas rajons
Minskas rajons ir Minskas apgabala rajons Baltkrievijā. Robežojas ar Minskas apgabala Viļejkas, Lahojskas, Smaļaviču, Červjeņas, Puhaviču, Uzdas, Dzjaržinskas, Valožinas un Maladzječnas rajoniem, bet Minskas pilsēta ir anklāvs rajona teritorijā.
Piparu rinda
Piparu rinda (Piperales) ir divdīgļlapju klases rinda, kas iekļauj 4 dzimtas. Vispazīstamākais rindas pārstāvis ir plaši izmantojamais garšaugs melnais pipars.
Izplatība
Vārpastu dzimta izplatīta mērenajā joslā un subtropu klimata joslā, piparu — subtropu un tropu klimatā, jo sevišķi daudzveidīgi Dienvidamerikas ziemeļdaļā un ekvatoriālajā dienvidaustrumu Āzijā. Aristolohijas sastopamas tropu un mērenā klimata joslās gandrīz visā pasaulē.
Veģetācija
Piparu dzimtas augi raksturīgi ēnainos, mitros tropu un subtropu mežos. Vairākums peperomiju ir epifīti Amerikas dienvidu un centrālās daļas un dienvidaustrumu Āzijas lietus mežos, savukārt Āfrikā to ir maz — tikai 20 sugas. Dzimtā dominē zemieņu augi līdz 400 m v.j.l..
Vārpastu dzimtas augi Ziemeļamerikā un dienvidaustrumu Āzijā visbiežāk aug ļoti dažādās mitrās vietās — no sāļūdens dūksnājiem okeānu piekrastē līdz slapjām ieplakām kalnos, upju ielejās un applūstošu ieplaku malās.
Agrākā klasifikācija
Piparu rindas iedalījums, saskaņā ar APG II (2003) UN APG III (2009) sistēmu:
Piparu rindas iedalījums, saskaņā ar 1981. gada Kronkvista sistēmu:
De Boarnē
De Boarnē (fr) ir franču cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kampa
Kampa (de) ir 153 kilometrus gara Donavas kreisā krasta pieteka Austrijā, Lejasaustrijas federālajā zemē. Tehniski tā ir Kremsas pieteka, kas kanalizēta plūst gar Donavas upi.
Izteka no Lejasaustrijas galējos rietumos, netālu no Lībenavas Augšaustrijā. Augštecē, līdz tajā ietek Mazā Kampa (Kleiner Kamp), tā saukta par Lielo Kampu (Großer Kamp). Tek austrumu virzienā. Nesasniedzot Hornu, Kampa pagriežas uz dienvidiem-dienvidaustrmiem. Ietek Donavā (Kremsā) pie Grāfenvertas, lejpus Kremsas pie Donavas. Upes krastos atrodas Cvetle un Langenloisa.
Raians Džonsons
Raians Kreigs Džonsons (en, dzimis ) ir amerikāņu kinorežisors, scenārists un kinoproducents.
Džonsona pirmā režisētā filma bija neo-noir mistērijas filma "Ķieģelis" (2005) ar Džozefu Gordonu-Levitu galvenajā lomā. Filma bija finansiāli veiksmīga un saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes. 2012. gadā režisējis zinātniskās fantastikas trillera filmu "Laika cilpa" (Looper), kas guva lielus panākumus. Džonsona līdz šim vislielākais projekts bija 2017. gada filma "Zvaigžņu kari: Pēdējie džedi". Filmas kases ieņēmumi pārsniedza 1 miljardu ASV dolāru. Vēlāk atgriezies pie mistērijas žanra un 2019. gadā režisējis filmu "Uz nažiem", par ko viņš tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais oriģinālscenārijs".
Dedriks Bojata
Dedriks Bojata (fr; dzimis ) ir Beļģijas futbolists, aizsargs, Beļģijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada spēlē Vācijas Bundeslīgas kluba Berlīnes "Hertha" sastāvā.
Arnolds Osis
Arnolds Osis (dzimis Rīgā) ir latviešu aktieris.
1974. gadā Rīgas elektromehāniskajā tehnikumā ieguvis vidējo speciālo radioaparātu būves tehniķa-tehnologa izglītību un uzsācis darbu Valmieras drāmas teātrī kā skaņu operators. 1983. gadā absolvējis Valsts teātra mākslas institūtu Maskavā. 1977. gadā kļuvis par Valmieras teātra štata aktieri. Kopš 1997. gada ir arī teātra galvenais administrators.
Dedriks Bojata
Sasniegumi
Celtic
Tengoku to Jigoku
Tengoku to Jigoku (ja) ir 1963. gada Japānas kriminālfilma, kuras režisors ir Akira Kurosava. Filmā galvenās lomas atveido Toširo Mifune, Tacuja Nakadai, Kjoko Kagava, Tacuja Mihaši un Jutaka Sada. Filma ir balstīta uz Evana Hantera 1959. gada romānu King's Ransom.
Rīgas 10. vidusskola
'''Rīgas 10. vidusskola''' ir Rīgas skola, kas atrodas Lenču ielā 1, Ziemeļu rajonā.
Tengoku to Jigoku
Filma stāsta par Jokohamas apavu uzņēmuma vadītāju, kurš kļūst par izspiešanas upuri, kad kļūdas dēļ tiek nolaupīts un turēts gūstā viņa šofera dēls, lai prasītu izpirkuma maksu.
Filmas Tengoku to Jigoku pirmizrāde notika. Filma saņēma plašu kritiķu atzinību. Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes tai ir 95% vērtējums.
Rīgas 10. vidusskola
Vēsture
Par skolas pirmsākumu uzskata 1938. gadu, kad Lenču ielā atklāja Rīgas Viestura pamatskolu, kurā mācījās tikai zēni. Tā bija par Rīgas domes naudu būvēta pašvaldības skola. Otrā pasaules kara laikā skolā bija izvietots kara hospitālis.
Tengoku to Jigoku
Sižets
Jokohams apavu uzņēmuma vadītājs Kingo Gondo saņem zvanu, ka viņa dēls ir nolaupīts un viņam ir jāmaksā 30 miljonu jenu, lai viņu atbrīvotu. Tomēr kļūdas dēļ tiek nolaupīts nevis Gondo dēls, bet gan viņa šofera dēls. Pēc ilgām pārdomām un spiediena Gondo nolemj maksāt izpirkuma summu, lai gan patiesībā tā viņam ir nepieciešama, lai nodrošinātu savu pozīciju uzņēmumā, kurā notiek cīņa par varu. Šofera dēls Šinči tiek atbrīvots, taču nolaupītājam un viņa līdzdalībniekiem izdodas aizbēgt no policijas.
Rīgas 10. vidusskola
Vēsture
Pēc kara beigām 1944. gadā skola atsāka strādāt, nu jau kā meiteņu ģimnāzija un bija tāda līdz 1953. gadam. Ar 1945. gadu mācību iestāžu sarakstā pieminēta kā '''10. Rīgas pilsētas vidusskola ar krievu mācību valodu'''. 1953. gadā skolā sāka mācīties gan meitenes, gan zēni. Ar 1966. gadu vidējās izglītības iegūšanai noteica 10 klases. 1963. gadā skolu paplašināja, uzbūvējot jaunu korpusu gar Strēlnieku ielu ar sporta zāli.
Tengoku to Jigoku
Sižets
Tā kā Gondo uzņēmumā zaudē pozīcijas naudas trūkuma dēļ, viņš tiek atlaists. Vienlaikus viņš sabiedrībā tiek uzskatīts par varoni, samaksājot izpirkuma maksu par šofera dēlu. Gondo nonāk finansiālās grūtībās, un mājās ierodas kreditori un tiesu izpildītāji. Uz apavu uzņēmumu prese sāk izdarīt spiedienu, tāpēc tas lūdz Gondo atgriezties. Gondo paziņo, ka viņš nevēlas uzņēmumā būt marionete un atver savu mazu apavu rūpnīcu.
Rīgas 10. vidusskola
Vēsture
2012. gadā programmas „Pilsētas fasādes” ietvaros atjaunoja Rīgas 10. vidusskolas fasādi ar Rīgas ģerboni tajā.
2014. gada oktobrī Rīgas 10. vidusskola atzīmēja 70. gadadienu.
Vadība
Skolu tās pastāvēšanas laikā vadījuši pieci direktori. Nadežda Ikauniece skolu vada no 1992. gada jūlija.
Apmācības kvalitāte
Latvijas skolu reitingā 10. vidusskola 2022. gadā sasniedza 5. vietu starp lielajām skolām darbā ar talantīgajiem skolēniem.
Projektu nedēļā klases pētniecībai izvēlas tēmas par Rīgas vēsturi, arhitektūras pieminekļiem un izcilām personībām. Bērni ar skolotājiem un vecākiem dodas mācību ekskursijās uz Rīgas lidostu, televīzijas torni, „Latvenergo” centrālo biroja ēku, Rīgas Domi, apmeklē rūpnīcas un mūsdienīgus uzņēmumus — Accenture, LNK Group, Grindeks.
Vecāko klašu skolēniem diskusiju klubā tiek organizētas tikšanās ar pazīstamiem politiķiem un interesantiem cilvēkiem. Skolas aktu zālē viesojušies Ainārs Šlesers, Nils Ušakovs, Ivans Klementjevs, Sergejs Dolgopolovs, Viktors Avotiņš, Konstantīna Čakstes meita — Anna Čakste-Rollina. Vladimirs Molčanovs skolēniem un skolotājiem demonstrēja arī savu dokumentālo filmu „Rīgas geto melodijas”. Igors Gusevs prezentēja savas filmas, kas veltītas slāvu un latviešu senajām saitēm. Skolēniem bijusi tikšanās arī ar Ukrainas vēstnieku Latvijā Raulu Čilačavu un Rīgas Ebreju kopienas priekšsēdētāju Arkādiju Suharenko.
2017. gadā skola viena no pirmajam pievienojas programmai “Eiropas Parlamenta Vēstnieku skolas”, lai jauniešos veicināt apziņu par sevi kā nozīmīgu ES daļu un motivēt līdzdarboties.
Skolai ir muzikālā studija un audzēkņu orķestris.
Dubaija
Dubaija (ar, Dubayy) ir pilsēta Apvienotajos Arābu Emirātos, Dubaijas emirātā, kas atrodas valsts ziemeļaustrumos pie Persijas līča. Tā ir Dubaijas emirāta administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Pilsēta atrodas 160 kilometru attālumā no AAE galvaspilsētas Abū Dabī. Pilsētas kopējā platība ir 4114 km², pēc 2016. gada datiem tajā dzīvo 2 459 068 iedzīvotāji. Tā ir lielākā Apvienoto Arābu Emirātu pilsēta gan pēc iedzīvotāju skaita, gan platības.
Līdz 1966. gadam, kad atrada naftas atradnes jūrā, Dubaijas ekonomika galvenokārt balstījās uz ieņēmumiem no tirdzniecības un naftas izpētes. Toties, kad tika atrasta nafta, pilsēta piedzīvoja strauju attīstību. Šodien Dubaija ir viens no svarīgākajiem biznesa centriem Tuvajos Austrumos, kā arī nozīmīgs transporta mezgls pasažieru un kravu pārvadājumiem. Pilsēta galvenos ienākumus gūst no pasažieru un kravu pārvadājumiem, nekustamo īpašumu pārdošanas un attīstīšanas, tūrisma un finanšu pakalpojumiem.
Dubaija pēdējo gadu laikā ir piesaistījusi plašu starptautisko uzmanību ar straujo attīstību, vērienīgiem sporta pasākumiem un grandiozu celtņu būvniecību. Viena no pilsētas atpazīstamākajiem simboliem ir 828 metru augstais Halīfa tornis, kas ir augstākā celtne pasaulē.
Pēc 2012. gada datiem Dubaija ir divdesmit otrā dārgākā pilsēta pasaulē un pati dārgākā pilsēta Tuvajos Austrumos. 2014. gadā Dubaijas viesnīcas tika atzītas kā otrās dārgākās pasaulē aiz Ženēvas. Dubaija ir atzīta kā viena no dzīvošanai labākajām vietām Tuvajos Austrumos.
Dubaijā 2020. gadā norisinājās starptautiskā izstāde EXPO 2020.
Morics Šliks
Frīdrihs Alberts Moričs Šliks (de, dzimis, miris ) bija vācu/austriešu filozofs un fiziķis, loģiskā pozitīvisma un Vīnes pulciņa pamatlicējs.
Studēja fiziku Heidelbergā, Lozannā un Berlīnē. 1922. gadā tika iecelts par Vīnes Universitātes natūrfilozofijas katedras vadītāju. Ap katedru pulcējās grupa, kuras sastāvā bija Hanss Hāns, Rūdolfs Karnaps, Herberts Feigls, Kurts Gēdels, Oto Neirāts, Frīdrihs Vaismanis un citi, vēlāk pazīstami kā Vīnes pulciņš. Attīstoties austrofašismam, pulciņa biedri pamazām pameta Austriju, tomēr Šliks palika valstī. 1936. gadā Šliku uz universitātes galvenajām kapnēm nošāva viņa bijušais students.
Spīga
Spīga (arī Mārsnēnu grāvis ) ir Raunas labā krasta pieteka Cēsu novada Mārsnēnu un Smiltenes novada Raunas pagastā.
Nelielā upe sākas Mārsnēnu pagastā, Āžkalna jeb Vēķa purva rietumos, bet ietek Raunā augšup valsts vietējās nozīmes autoceļa V187 tiltam. Visā tās aptuveni 4,5 km garumā tā tek pa neapdzīvotām teritorijām — mežiem un meliorētām lauksaimniecības zemēm. Gandrīz visā garumā tās gultne ir regulēta. Lejtecē, netālu no ietekas, tajā ietek Staiduļu grāvis. Citas pietekas — Abra un Sīmaņu grāvis.
24. Talsu policijas bataljons
Izveidošana
24. Talsu policijas bataljonu saformēja pulkvežleitnants Alfreds Jūlijs Vēveris 1942. gada 1. martā Liepājā no Kurzemes apgabala brīvprātīgajiem, lielākoties no Talsu iedzīvotājiem, sākotnēji tas bija pazīstams kā 24. Ventas bataljons. Pēc izveides bataljons veica sardžu dienestu Liepājā, tādēļ apmācības nebija iespējams veikt pilnvērtīgi; par spīti tam maija beigās pienāca pavēle sagatavoties izbraukšanai uz fronti. Bataljons ceļā uz austrumu fronti devās pa daļām 4., 5. un 6. jūnijā 16 virsnieku, 72 instruktoru un 387 kareivju sastāvā, vadošais sastāvs bija šāds: