cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ziemeļblāzma
Zemes magnētiskā lauka iedarbībā elektriski lādētās daļiņas virzās uz Zemes poliem, tāpēc ziemeļblāzma ir novērojama pārsvarā polu tuvumā abās Zemes puslodēs. Robeža, kur vairs nevar novērot ziemeļblāzmu, dienā ir ap 80—74° lielos platuma grādos (no ekvatora), bet naktīs 70—67° platumos. Vēl tālāk uz dienvidiem par 67° ziemeļblāzmas parasti nav novērojamas. Vienīgi palielinātas Saules aktivitātes laikā ziemeļblāzmu var novērot pat 50 grādu platumos (Centrāleiropā).
Novērojot ziemeļblāzmu no Zemes, tā parādās dažādās krāsās, kuru izvietojums ātri mainās. Var vērot daudz dažādu ātri skrejošu joslu, "aizkaru" u.c. Novērots, ka paralēlie blāzmas stari bieži stiepjas Zemes magnētiskā lauka virzienā (jeb paralēli tam). Ziemeļblāzmas ilgums var būt no dažiem desmitiem minūšu līdz dažām diennaktīm.
Progress M-65
Progress M-65 (Прогресс М-65) bija automātisks kravas kosmosa kuģis kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Krava
Kopējā kravas masa bija aptuveni 2500 kg. Tajā ietilpa degviela stacijas dzinējsistēmai, skābeklis, ūdens, pārtikas preces, apģērbs, medicīniskās iekārtas apkalpei. Kravā atradās iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem. Bez tam tika nogādāts modernizēts (datorizēts) skafandrs Orlan-MK.
Lidojuma gaita
Palaišana notika no Baikonuras kosmodroma 19:50:02 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U.
16:20 UTC Progress M-65 atvienojās no stacijas. Gandrīz mēnesi tas veica autonomu lidojumu, kura laikā tika veikti ģeofiziski eksperimenti. Kosmosa kuģī bija uzstādīta optiskā aparatūra, ar kuru tika novērotas Zemes atmosfēras izmaiņas.
08:02 UTC kosmosa kuģis veica bremzēšanas manevru, un 08:49 UTC Progress M-65 nesadegušās daļas iekrita Klusajā okeānā.
Pīrisāre
Salu ziemeļu — dienvidu virzienā šķērso kanāls, pa kuru var braukt laivas. Praktiski visi cilvēki dzīvo mazākajā austrumu daļā, savukārt lielākā, purvainā rietumu daļa ir pirmatnīgāka.
Salā atrodas divas baznīcas — viena mūra baznīca un viena koka baznīca.
Vasarās pirms pērkona negaisa nereti vērojama interesanta dabas parādība - Krievijas krasts it kā pievirzās tuvāk un ir pat saskatāmi cilvēki.
Vēsture
Pirmie iedzīvotāji salā bija krievu vecticībnieki, kas Ziemeļu kara laikā bēga no Krievijā notiekošajām reliģiskajām reformām uz dažādām nomaļām vietām. Vecticībnieku kultūra lielā mērā nosaka arī Pīrisāres mūsdienu sadzīvi un arhitektūru, šeit eksistē savdabīga, harmoniska kultūrvide, valdošā valoda ir krievu valoda. Salinieki nodarbojas ar zveju, audzē sīpolus.
Latvijas ģeogrāfija
Latvija atrodas Ziemeļeiropā, Baltijas jūras austrumu krastā. Valsts platība ir 64 589 km², tai ir sauszemes robežas ar Igauniju, Krieviju, Baltkrieviju un Lietuvu, jūras robeža ar Zviedriju. Latvijas reljefs veidojies ledus laikmetā, augstākais reljefa punkts ir 311,94 metrus augstais Gaiziņkalns. Latvijas piekrastē jūra ir samērā sekla, lielākais dziļums ir 35 metri uz rietumiem no Kolkas, savukārt Rīgas līča lielākais dziļums ir 66 metri. Latvijā ir vairāk kā 12 000 upju, nozīmīgākās no tām ir Daugava, Lielupe, Gauja un Venta. Savukārt ezeru ir vairāk kā 2000, Latvijas lielākie ezeri ir Lubāns, Rāznas ezers, Engures ezers un Burtnieks. Latvija atrodas mērenajā joslā un tās klimatu ietekmē jūras tuvums un no Atlantijas okeāna nestās gaisa masas, tāpēc Latvijā valda maigs un mitrs klimats un vērojama izteikta četru gadalaiku maiņa. Latvijas robežas garums ir 1878 km, no tiem jūras robežas garums ir 498 km, bet 1380 km ir sauszemes robeža: robežas garums ar Igauniju ir 343 km, ar Krieviju — 276 km, ar Baltkrieviju — 173 km, ar Lietuvu — 588 km.
Pīrisāre
Vēsture
1920. gadā salā bija ap 700 iedzīvotāju, bet pēc datiem salā mīt 94 cilvēki.
1944. gada februārī salu bombardēja Vācijas gaisa spēki, nodarot nopietnus bojājumus.
Latvijas ģeogrāfija
Reljefs
Latvija ir tipiska līdzenumu valsts. Atrodas lielā Austrumeiropas līdzenuma rietumos, pie Baltijas jūras. Augstākais punkts ir Gaiziņkalns (311,94 m vjl).
Latvijas ģeoloģiskajā griezumā ir divi atšķirīgi stāvi — senā Baltikas kontinenta kristāliskais pamatklintājs un platformas sega, kas galvenokārt ietver ordovika, silūra, devona un kvartāra nogulumus.
Latvijas reljefam raksturīgs zems hipsometriskais stāvoklis (0—312 m). Platības, kas augstākas par 200 m, aizņem tikai 2,5% no valsts teritorijas. Otra reljefa īpatnība ir lēzenu, zemu apvidu un paugurainu augstieņu mija. Tas savukārt ietekmē tādus fiziski ģeogrāfiskos apstākļus kā temperatūru, nokrišņu daudzumu, augsnes segas raksturu, pārpurvošanās procesus u.c., zināmā mērā arī dabas resursu apgūšanas procesu. Līdz 100 m virs jūras līmeņa atrodas 57%, no 100 līdz 200 m — 40,5% un augstāk par 200 m — 2,5% Latvijas teritorijas. Vidējais virsas augstums valstī ir 87 m virs jūras līmeņa.
Latvijas reljefa veidošanos ietekmējušas pamatiežu virsas reljefa raksturīgākās īpatnības: tās pacēlumu un pazeminājumu mija, kas nosaka visa tagadējā reljefa galvenās iezīmes, un seno upju tīkls, kurš noteic mūsdienu ieleju un dažu citu negatīvo formu izvietojumu. Bez tam svarīga nozīme bijusi kvartāra perioda vairākkārtējiem apledojumiem, no kuriem pēdējais — Valdaja apledojums, it sevišķi tā izzušanas stadijā, kopā ar minēto seno ieleju tīklu veidoja valsts reljefa galvenās detaļas. Liela nozīme tagadējā reljefa galīgajā izveidojumā pēcledus laikmetā bijusi senajiem Baltijas jūras baseiniem (Baltijas ledus ezeram, Joldijas jūrai, Ancilus ezeram, Litorīnas jūrai) un sauszemes reljefa veidošanās procesiem (upju erozijai, vēja darbībai, karsta procesiem u.c.).
Administratīvais iedalījums
No 2011. gada 3. janvāra līdz 2021. gada 1. jūlijam Latvijas teritorija tika iedalīta 110 novados un 9 republikas pilsētās (Daugavpils, Jelgava, Jēkabpils, Jūrmala, Liepāja, Rēzekne, Rīga, Valmiera un Ventspils).
Derīgie izrakteņi
Derīgo izrakteņu teritoriālo izvietojumu nosaka Latvijas ģeoloģiskā uzbūve. Izmantotos derīgos izrakteņus pēc to izplatības biežuma dala divās grupās. Ierobežotas izplatības derīgie izrakteņi veidojušies pirmskvartāra nogulumiežos. Tie ir kaļķakmens, dolomīts, māls un kvarca smilts. To izmantošanu ierobežo izplatība nelielā Latvijas teritorijas daļā (piemēram, kaļķakmens atrodams tikai Latvijas dienvidos un dienvidrietumos) un ieguves iespējas. Augstienēs virs šiem iežiem atrodas 20—170 m biezs kvartāra nogulumu slānis, bet zemienēs ieguvi traucē augstais gruntsūdens līmenis.
Otrajā grupā ietilpst plaši izplatītie derīgie izrakteņi — smilts un grants, kvartāra māls, saldūdens kaļķieži, kūdra un sapropelis. Šie derīgie izrakteņi sastopami daudzos Latvijas rajonos, un to izmantošanu parasti ierobežo teritorijas ģeoloģiskā uzbūve. Derīgo izrakteņu ieguve nav pieļaujama, ja tie atrodas tiešā apdzīvoto vietu tuvumā vai arī ainaviski augstvērtīgās dabas teritorijās. Maz izplatīti vai arī nepietiekami izpētīti derīgie izrakteņi Latvijā dzīlēs ir nafta, dzelzs rūda un brūnogles.
Kaļķakmeni izmanto cementa, tehnoloģisko kaļķu un kaļķa miltu ražošanai. Kaļķakmens iegulas atrodas Latvijas dienvidos un dienvidrietumos. Nozīmīgākās atradnes ir «Kūmas» Saldus novadā un «Auce» Dobeles novadā.
Dolomīta atradnes ir plašā teritorijā gar Gauju, Daugavu un Abavu, kā arī Zemgalē, kur jau kopš viduslaikiem kā dabisks būvakmens izmantotas dolomīta plātnes. Pašreiz dolomītu izmanto ēku un ceļu būvniecībai nepieciešamo šķembu ražošanai, kā arī būvkaļķu un dolomīta miltu ražošanai. Dolomīta atradnes atrodas Latvijas centrālajā un austrumu daļā Rīgas apkārtnē un Jelgavas, Ogres, Jēkabpils, Rēzeknes un Smiltenes novados. Lielākā ir «Aiviekstes» atradne Jēkabpils novadā, kurā iegūst 40—50% no Latvijas dolomīta.
Ģipšakmens ir viens no vērtīgākajiem derīgajiem izrakteņiem, jo Latvijā ir lielākie ģipšakmens krājumi Ziemeļeiropā. Izpētīts, ka mūsu valstī lielākie krājumi atrodas Salaspils novadā (Salaspils atradne) un Bauskas novadā (Skaistkalnes atradne).
Kvarca smiltīs kvarca saturs nav zemāks par 90—95%. Galvenā šo smilšu pazīme ir to gaišā (balta, dzeltenīga) krāsa. Kvarca smilti izmanto rūpniecībā un metalurģijā, kā arī ķieģeļu ražošanai. Latvijā kvarca smilts atrodama vienīgi Cēsu, Valmieras un Kuldīgas apkārtnē.
Mālu izmanto ķieģeļu, dakstiņu, kā arī mākslas un sadzīves keramikas izstrādājumu ražošanā. Devona māls ir augstvērtīgāka izejviela ķieģeļu ražošanā nekā kvartāra māls, kura kvalitāti pazemina lielais karbonātu daudzums. Nozīmīgākās māla atradnes ir «Liepa» Cēsu novadā un «Kuprava» Balvu novadā. Pašlaik regulāra māla ieguve notiek tikai Liepas atradnē.
Grants un smilts pēc ieguves apjoma ir visvairāk izmantotie derīgie izrakteņi Latvijā. Smilti un granti galvenokārt izmanto ceļu būvē un remontā, ēku būvniecībā un būvkonstrukciju ražošanā. Gandrīz katrā Latvijas pagastā ir smilts vai grants karjeri, kuru kopējais skaits pārsniedz 1500. Lielākās smilts un grants atradnes ir Vesetas (pie Pļaviņām), Kurzemes (pie Talsiem) un Cēsu.
Kūdra ir nozīmīgs Latvijas izraktenis ar ļoti plašu izmantojumu. Tradicionāli to izmanto augsnes ielabošanai, kā pakaišus fermās, kā kurināmo katlu mājās un termoelektrocentrālēs. Kūdras atradnes ir lielā daļā Latvijas novadu, bet nozīmīgākās no tām atrodas zemienēs.
Sapropelis iegūstams lielākajā daļā Latvijas ezeru. Tie ir ezernogulumi, kas veidojas, uzkrājoties, pārveidojoties un nogulsnējoties ūdensaugu atliekām. Lielākie sapropeļa krājumi ir Latgalē. Sapropeli var izmantot augsnes mēslošanai, kā lopbarības piedevu un arī medicīnā.
Klimats
Latvijas teritorija atrodas mērenajā klimata joslā Baltijas jūras un Rīgas līča piekrastē. Visai valsts teritorijai kopīgās klimata iezīmes nosaka galvenie klimata veidotāji faktori: saules starojums jeb radiācija un atmosfēras cirkulācija Atlantijas okeāna ziemeļu daļā. Latvijas klimatu ietekmē tās ģeogrāfiskais stāvoklis un teritorijas līdzenais reljefs, kas ļauj ieplūst dažādu virzienu atšķirīgām gaisa masām. Latvijā valdošie ir rietumu virzienu vēji. Gaisa masu kustība nosaka atmosfēras cirkulāciju virs Latvijas teritorijas un laikapstākļu atšķirības gada laikā. Valdošās ir mēreno platuma gaisa masas (pārsvarā — jūras, retāk — kontinentālās). Bieži vien laikapstākļus ietekmē arī arktiskās gaisa masas.
Izšķir četrus gadalaikus: ziemu, pavasari, vasaru un rudeni. Veģetācijas periods 175—195 dienas.
Cikloni no Atlantijas okeāna atnes jūras gaisa masas. Siltajā periodā to ietekmē veidojas mākoņains un lietains laiks. Aukstajā periodā cikloni rada atkušņus, padara maigāku pat visu ziemu. Līdz ar to Latvijā ir labi izteiktas jūras klimata pazīmes — neliela janvāra un jūlija vidējo temperatūru amplitūda, paaugstināts nokrišņu daudzums, nenoturīgi laikapstākļi. Ciklonu ietekmē ir liels mākoņainums — vidēji 160—180 apmākušos dienu gadā.
Ar anticikloniem Latvijā ieplūst kontinentālais gaiss, kas savas īpašības iegūst virs Eiropas austrumu rajoniem. Siltajā periodā kontinentālās gaisa masas laikapstākļus padara karstākus un sausākus, bet aukstajā periodā — aukstākus un saulainākus. Krasa temperatūras pazemināšanās (līdz -25 °C, -30 °C) ziemā visbiežāk ir saistīta ar anticiklonu ieplūšanu no Arktikas.
Latvijai, tāpat kā pārējām Baltijas valstīm, raksturīga bieža gaisa masu maiņa. Piemēram pāri Rīgai gada laikā iet vidēji 170 atmosfēras frontes, kas, tāpat kā cikloni, šķērso valsts teritoriju februārī, jūlijā un oktobrī. Frontes bieži pavada stipri vēji, tāpēc rudenī vērojams vētru maksimums, februārī — puteņu maksimums, bet jūlijā — vislielākais nokrišņu daudzums un visvairāk dienu ar pērkona negaisu.
Ģeogrāfiskais platums ir galvenais klimatu veidojošais faktors — no tā atkarīgs saules radiācijas daudzums, ko saņem Zemes virsa. Arī dienas garums dažādos gadalaikos atkarīgs no vietas ģeogrāfiskā platuma. Ziemā saule paceļas 9-10° virs horizonta (20.—25. decembris) un dienas garums ir 6—7 stundas. Vasarā Saule paceļas līdz 55—57° virs horizonta (20.—25. jūnijs), bet dienas garums ir 17—18 stundas. Šāda atšķirība saules augstumā virs horizonta un dienas garums ir cēlonis saules radiācijas pieplūduma nevienmērīgam sadalījumam pa gadalaikiem. Zemes virsu sasniedz ne tikai tiešie saules stari — tiešā radiācija, bet arī daļa atmosfērā izkliedētās radiācijas, jo Latvijā bieži vien ir apmācies laiks. Decembrī 1 cm² Zemes virsas Latvijā saņem apmēram 0,5—0,6 kcal, bet jūnijā — 15 kcal, taču vidējo temperatūru starpība decembrī (-3°) un jūnijā (+16°) nav tik liela kā saņemtās radiācijas starpība. Šeit savu labojumu ienes atmosfēras cirkulācija. Ziemā ar rietumu virziena vējiem no Atlantijas okeāna tiek atnestas gaisa masas, kuras sasildījusi Ziemeļatlantijas straume. Šīs gaisa masas ziemā temperatūru Latvijā paaugstina par 7—9°, bet vasarā — nedaudz (par 2—3°) pazemina. Ziemas mēnešos Latvijas teritorija saņem mazāk nekā 20—30% tiešās radiācijas, bet no marta līdz septembrim — 50—60% tiešās radiācijas, jo arī vasarā ir daudz apmākušos un lietainu dienu. Tādējādi katrs Latvijas valsts virsas kvadrātcentimetrs saņem tikai apmēram 80 kcal gadā — trešo daļu no Saules radiācijas pieplūduma. Tikai 20% no šī siltuma tiek patērēti gaisa sasildīšanai, 80% — nokrišņu iztvaicēšanai, kas pietiek, lai iztvaikotu tikai 50% nokrišņu. Tāpēc Latvijā ir pārlieku mitrs un notiek teritorijas pārpurvošanās.
Klimatu ietekmē arī reljefa lielformas. Augstienēs, sevišķi Vidzemes augstienē, atšķirībā no līdzenumiem, raksturīga zemāka temperatūra, īsāks bezsala periods, lielāks mitrums un mākoņainums, ilgstošāka sniega sega. Nokrišņu daudzums sasniedz 700—800 mm gadā, bet Vidzemes augstienes rietumu nogāzē, kas ir mitrākā vieta Latvijā, — pat līdz 850 milimetriem. Līdzenumu apgabalos, pat Baltijas jūras un Rīgas līča piekrastē, ir mazāk nokrišņu — 550—600 mm gadā, jo līdzenais reljefs neveicina gaisa masu pacelšanos un nokrišņu veidošanos. Zemgales līdzenums, ko no jūras gaisa masām pasargā Kurzemes un Žemaitijas (Lietuvā) augstiene, ir siltākais un sausākais rajons Latvijā.
Teretorijas mitrinājuma pakāpi raksturo hidrotermiskais koeficients, kas ir attiecība starp nokrišņu daudzumu laika periodā, kad diennakts vidējā temperatūra nepārsniedz +10 °C, un temperatūras summa grādos šajā pašā periodā. Šis koeficients izsaka nokrišņu iztvaikotspēju. Latvijā gada nokrišņu daudzums, sevišķi to daudzums veģetācijas periodā, pārsniedz iztvaikotspēju.
Atbilstoši Latvijas hidrometeoroloģijas pārvaldes datiem, visbiežāk pērkona negaisi, Latvijā plosās austrumos, Latgales līdzenumu daļā, arī Vidzemes augstienes rietumu daļā. Vismazāk šādi laika apstākļi vērojami Latvijas ziemeļrietumos, Ventspils rajonā.
Hidrogrāfija
Pateicoties Rīgas līcim, kas gandrīz pāršķeļ Latvijas teritoriju divās daļās, tai ir ievērojama Baltijas jūras piekrastes līnija. Biezs upju tīkls, kuras ietilpst Baltijas jūras baseinā. Lielākās upes: Daugava, Lielupe, Venta, Aiviekste, Gauja. Daudz ezeru (2256 ezeri, kas lielāki par 1 ha). Lielākie ezeri: Lubāns, Rāznas ezers, Engures ezers. Purvi klāj 6% teritorijas. Lielākais purvs ir Teiču purvs (19 587 ha).
Upes
Latvijas novietojums mērenā klimata joslā, kurā nokrišņu daudzums pārsniedz iztvaikošanu, kā arī veicina bagātīgu ūdens resursu veidošanos. Mitrā klimata, relatīvi lēzenā reljefa un teritorijas ģeoloģiskās uzbūves dēļ Latvijā izveidojies blīvs upju tīkls. Vidēji uz katru teritorijas kvadrātkilometru ir 0,6 km garš upes tecējums. Visblīvākais upju tīkls ir nokrišņiem bagātās augstieņu nogāzēs (Rietumkursas augstienes A nogāzē un Vidzemes augstienes ZR un DA nogāzēs). Arī nokrišņiem nabadzīgajā, bet ūdeni mazcaurlaidīgiem māliem klātajā Zemgales līdzenumā ir daudz upju. Latvijā ir vairāk nekā 12 400 upju. 880 upju garums pārsniedz 10 km, 17 no tām ir garākas par 100 km, bet pārējās upes ir īsākas par 10 km (to kopgarums 51% no visu Latvijas upju kopgaruma).
Latvijas upes ir ģeoloģiski jaunas. To ielejas veidojušās pirms 10-13 tūkstošiem gadu pēc ledāja atkāpšanās. Dažu upju (Gaujas, Abavas, Daugavas) ieleju atsevišķi posmi veidojušies senāk. Tās sauc par senlejām. Visa Latvijas teritorija ietilpst Baltijas jūras sateces baseinā. Lielāko daļu ūdeņu uz jūru novada Daugava, Lielupe, Venta, Gauja un Salaca ar savām pietekām. Latvijas ziemeļaustrumos ūdeņi pa Zilupi, Ludzu, Rītupi un citām Veļikajas pietekām caur Pleskavas un Peipusa ezeru un tad pa Narvu ietek Somu līcī. Baltijas jūras un Rīgas līča piekrastē 500 km garā posmā jūrā ietek 114 mazas upes, kuras hidrologi apvienojuši 3 atsevišķos baseinos. Kopumā Latvijas teritorija ir sadalīta 9 sateces pamatbaseinos. Latvijas upēs ir jaukta ūdens pieplūde.
Garākās upes
Ezeri
Ezeriem ir liela nozīme apdzīvoto vietu, tūrisma un rekreācijas, zivsaimniecības un arī citu saimniecības nozaru attīstībā. Latvija ir ezeriem bagāta zeme. Valstī ir 2256 ezeri, kuri ir lielāki par 1 ha, un to kopplatība sastāda aptuveni 1000 kvadrātkilometru. Latvijas ezeri pārsvarā ir nelieli. Tikai 16 ezeru platība ir lielāka par 1000 ha jeb 10 kvadrātkilometriem, tomēr tas veido 42% no kopējās Latvijas ezeru platības.
Visvairāk ezeru ir augstienēs (ap 40% ezeru atrodami Latgales un Augšzemes augstienē). Vismazāk ezeru ir Zemgalē, kur līdzenais reljefs un daudzās upes ūdeņiem neļauj uzkrāties. Ūdeņu bagātību Latvijā vēl papildina aptuveni 800 mākslīgās ūdenstilpes — HES ūdenskrātuves, zivju un dzirnavu dīķi. Vidējais ezerainums Latvijā ir 1,5%. Šis rādītājs ir aptuveni tāds pats kā Lietuvā, bet daudz mazāks nekā Igaunijā (5%), Zviedrijā (8,5%) vai Somijā (9%). Latvijā daudz ezeru ir tāpēc, ka vēl nesenā pagātnē teritoriju klāja apledojums. Ledāja un tā kušanas ūdeņu darbības ietekmē izveidojās pauguriem un ieplakām bagāts reljefs, kas sekmēja ūdeņu noplūdi no pacēlumiem un tā uzkrāšanos pazeminājumos.
Pēc ezeru mineralizācijas rakstura vairums Latvijas ezeru pieder pie vidēji mineralizētajiem hidrokarbonātu klases ūdensbaseiniem. Kopējā ezeru ūdens mineralizācija ir 150—300 mg/l. Atsevišķos gadījumos (Svātavas ezerā) summārais sāļu sastāvs ir mazāks par 100 mg/l. No otras puses, piekrastes ezeros, kas ir hidrogrāfiski saistīti ar jūru, dažkārt ieplūst jūras ūdeņi un iespiežas hlorīdi, piemēram, Ķīšezera dibena slāņos hlorīdu daudzums neilgu laiku var būt 2000 mg/l, bet Juglas ezerā — 550 mg/l.
Ūdens temperatūra
Pēc termiskā režīma Latvijas ezeri pieder pie mēreno platuma grādu ezeriem. Gada gaitā izmaiņas ūdens temperatūrā ir saistītas ar sezonālām siltumapmaiņas un ūdens masu sajaukšanās svārstībām. Vasarā ezeros vērojama tiešā temperatūras stratifikācija (ūdens temperatūra pieaug dziļumā), ziemā — apgrieztā stratifikācija (ūdens temperatūra pieaug no ledus segas apakšējās virsas virzienā uz leju), bet pavasarī un rudenī — homotermija (temperatūra visā ūdens slānī ir vienāda). Pavasarī un rudenī ūdens temperatūra pāriet 4° robežai.
Vasarā visvairāk sasilst seklie ezeri. Visaugstākā ūdens temperatūra ir seklajos ezeros, kā arī dziļo ezeru virsējos slāņos (4—6 m dziļumā) ir jūlijā — augustā. Retos gadījumos ūdens virsa ezeros sasilst līdz 26—28 °C. Dziļos ezeros vidējo slāņu temperatūras maksimums vērojams septembrī — oktobrī, bet dziļākie slāņi nemaz nesasilst un to ūdens temperatūra visā vasaras sezonā praktiski nemainās. Piemēram, Svētezerā ūdens temperatūra vasaras vidū lielā dziļumā ir 7—8°, bet Rušonā (Ūbeļu līcī) un Drīdzī (austrumu un ziemeļaustrumu līčos) — tikai 5—6°. Visaukstākais ūdens ezeros ir ledus segas veidošanās laikā.
Kad ezeri aizsaluši, dibena gruntij atdodot siltumu, ūdens sasilst. Šis process ilgst visu ziemu, un tās beigās ūdens temperatūra pie gultnes sasniedz 3—4° seklos ezeros un līdz 2° dziļajos ezeros. Savukārt seklos caurteces ezeros un dīķos ūdens temperatūra ziemā paaugstinās nedaudz un pēc apmēram 1,5—2 mēnešiem atkal pazeminās. Ziemas beigās šajos ezeros iestājas otrs temperatūras minimums, tāpēc sevišķi smagi termiskie apstākļi ir tieši ziemas otrajā pusē.
Pazemes ūdeņi
Virszemei tuvākais pazemes ūdeņu — gruntsūdeņu slānis izveidojies kvartāra perioda nogulumos virs ūdens mazcaurlaidīgiem iežiem, kā piemēram, māla slāņiem. Gruntsūdeņus daudzviet izmanto kā dzeramo ūdeni. Šī ūdens slāņa biezums var būt no dažiem metriem līdz 50 metriem, ielejveida iegrauzumos — pat 100 un vairāk metru biezs. Gruntsūdeņi atrodas 1—5 metru dziļumā, bet paugurainēs 5—10 metru dziļumā, vietām arī dziļāk. Dēļ mazā dziļuma tie bieži tiek piesārņoti ar slāpekļa un fosfora savienojumiem, kurus izmanto zemkopībā, kā arī ar fermu un izgāztuvju notekūdeņiem. Latvijā aptuveni 20% aku ir piesārņots ūdens. Gruntsūdens dabiskā attīrīšanās norit lēni, tādēļ daudzviet, lai iegūtu labas kvalitātes dzeramo ūdeni, ierīko dziļurbumus. Daudzviet ūdeni saturošus iežu slāņus (smilšakmeni, dolomītu u.c.) vienu no otra atdala ūdeni necaurlaidīgi nogulumi, piemēram, māls u.c., tādēļ pazemes ūdeņi šādās vietās ir zem spiediena un tie tiek dēvēti par artēziskajiem ūdeņiem. Tie ir dzidrāki un vēsāki nekā gruntsūdeņi. Ūdens apgādei bieži izmanto pazemes ūdeņus, kas atrodas devona (smilšakmens, dolomīts) un kvartāra (smilts) nogulumus, tādēļ Latvija kopumā ir nodrošināta ar dzeramā ūdens resursiem, bet tie nav izvietoti vienmērīgi.
Atsevišķās vietās Kurzemē (Kolkas apkārtnē, Liepājas pilsētā), Zemgales līdzenumā un Rīgas apkārtnē kvalitatīvi ūdens resursi ir ierobežoti. Dziļākos pazemes ūdeņu slāņos palielinās izšķīdušo sāļu daudzums. Tāpēc no 100 metru (Kurzemes ziemeļos) līdz 400 metru (Vidzemes augstienē) dziļumā saldūdeņus nomaina sāļūdeņi. Ārstniecībā un pārtikā izmantojamos sāļūdeņus sauc par minerālūdeņiem. Latvijā dažu simtu metru dziļumā ir izplatīti nātrija hlorīda minerālūdeņi. Tos iegūst Valmieras, Mangaļu, Siguldas, Liepājas, Piltenes apkārtnē kā arī citur. Vienā litrā šāda ūdens ir izšķīduši 1 līdz 3 grami sāļu. Baldones un Ķemeru apkārtnē ir ārstnieciskie sērūdeņi. Tie veidojas, baktēriju klātbūtnē ar organiskajām vielām bagātiem purva ūdeņiem nokļūstot ģipša nogulumos. Pazemes ūdeņi nonāk upēs un ezeros vai arī pauguru un upju ieleju nogāzēs izplūst avotu veidā. Izplūstot virszemē, izklaidus teritorija, tie veido avoksnāju. Šādās vietās, izgulsnējoties ūdenī izšķīdušām vielām, daudzviet uzkrājas avotkaļķi jeb saldūdens kaļķieži. Tādās vietās rodas savdabīgi biotopi ar retām augu sugām. Avotkaļķu veidojumi ir Staburags un Raunas Staburags.
Purvi
Purvi aizņem 4,7% no valsts teritorijas. Purvu veidošanos nosaka apkārtējā vide: klimats, reljefs, minerālais pamatslānis, ģeoloģiskā uzbūve utt. Dažādos Latvijas apvidos šie apkārtējie vides faktori ir atšķirīgi. Klimatiski sevišķi spilgti atšķiras augstienes no līdzenumiem un zemienēm, kā arī republikas austrumdaļa no Rietumlatvijas jeb piejūras daļas. Ūdens režīmu stipri ietekmē reljefs. Vietās, kur reljefs līdzens, sakrājas ūdens, un tas ir par cēloni augsnes podzolēšanās vai arī gleja slāņa rašanās procesam, kura rezultātā sākas pārpurvošanās. Artikulētā reljefā ūdens ātri notek un purvu veidošanās tiek kavēta, tāpēc purvi sevišķi intensīvi attīstās līdzenumos un zemienēs.
Pēc augu segas, kūdras slāņa sastāva un minerālvielu daudzuma purvi iedalāmi zemajos jeb zāļu purvos, augstajos jeb sūnu purvos un pārejas purvos.
Lai gan purvi sastopami visā Latvijā, tie izvietoti nevienmērīgi. Augstienēs, kur labi attīstīts upju tīkls, purvu ir maz. Tie veidojas beznoteku ieplakās vai sausleju ieplakās, no kurām grūti novadīt ūdeni. Šādas ieplakas ir izdevīgas zemo purvu attīstībai, jo tur ieplūst minerālvielas no apkārtējām nogāzēm. Šīs ieplakas parasti nav lielas, tāpēc purvi, kas tur atrodas, ir mazi, bet līdz pat 10 m dziļi un dziļāki. Vairums purvu Latvijā ir radušies uz minerālzemes pārpurvošanās procesā. Lielu purvu Latvijā ir maz: no reģistrētajiem 5078 purviem 85,3% ir 1—100 ha lieli, 11,5% — 101—500 ha, 1,7% — 501—1000 ha, 1,4% — 1001—5000 ha, bet purvu, kas lielāki par 5000 ha, ir tikai 0,1%. Pēc tipiem purvi sadalās šādi: 69% no purvu kopplatības aizņem augstie purvi, 28,5% — zemie purvi un 1,8% — pārejas purvi.
Sevišķi daudz purvu ir šādos Latvijas reģionos:
Purvos ir milzīgi kūdras krājumi, kurus plaši izmanto, galvenokārt kurināšanai un mēslojumam. Purvi ir interesants pētniecības objekts, jo kūdras slāņos atspoguļojas pārmaiņas, kas notikušas augu valstī un klimatā pēcledus laikmetā.
Rozītis
Rozītis (sieviešu dzimtē Rozīte) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Vidusskolas mūzikls 3: Izlaiduma gads
"Vidusskolas mūzikls 3: Izlaiduma gads" (en) ir 2008. gada amerikāņu muzikālā filma, kuras režisors ir Kenijs Ortega. Galvenās lomas filmā atveido Zaks Efrons, Vanesa Hadžensa, Korbins Blo, Ešlija Tisdeila. Filmas pirmizrāde notika. Šī ir "Vidusskolas mūzikla" filmu sērijas trešā daļa.
When the Indians Cry
"When the Indians Cry" ir igauņu grupas Vanilla Ninja piektais singls un ceturtais no albuma Traces of Sadness. Singls tika izdots. Singls iekļuva 5 valstu topos, un visaugstāko pozīciju dziesma ieņēma Igaunijā (4. vieta).
RN
RN var būt:
Prezidentālie kabineti
Prezidentālie kabineti - politiskās pārvaldes forma Veimāras republikā Vācijā laika posmā no 1930. gada 30. marta līdz 1933. gada 30. janvārim.
Priekšvēsture
Sakarā ar Lielo Depresiju (ekonomisko krīzi), Vācijā pašā 20. gadsimta trīsdesmito gadu sākumā izveidojās ļoti nestabila politiska situācija. Šajā grūtajā situācijā, Vācijas sabiedrībā nebija vienotības, kas attiecās uz plāniem par valsts politisko attīstību. Auga atbalsts radikālu reformu sološām partijām, un, sakarā ar vēlēšanu barjeras neeksistēšanu, parlamentā iekļuva daudzas ļoti sīkas partijas. Lielā partiju dažādība neļāva izveidot saliedētu koalīciju, kas ir nepieciešama balsojumos. Tāpēc reihstāgā nevarēja vienoties par likumu pieņemšanu, kas traucēja politiskajai valsts attīstībai. Prezidents Pauls fon Hindenburgs sakarā ar šo problēmu jau kopš 1929. gada beigām nopietni apsvēra iespēju uz parlamenta vairākumu balstīto koalīcijas valdību aizvietot ar prezidenta (respektīvi, viņa paša) ieceltu valdību. Iespēja veidot šādu valdību radās 1930. gada 30. martā. 3 dienas iepriekš sociāldemokrāta Hermaņa Millera (Hermann Müller) valdība nespēja savākt vairākumu parlamentā balsojumā par bezdarbnieku apdrošināšanas reformu. Tāpēc bija skaidrs, ka šī valdība vairs nevarēs pastāvēt. Vēl pirms Millera valdības atkāpšanās, finanšu eksperts, Centra partijas politiķis Heinrihs Brīnings (Heinrich Brüning) bija pieteicies Hindenburgam ar vēlmi izveidot prezidentālu kabinetu. 29. martā viņš tad arī tika iecelts par reihskancleru.
Fon Pāpena kabinets
Par nākamo reihskancleru 1. jūnijā tika iecelts Francis fon Pāpens (Franz von Papen). Šī valdība tiek orientēta uz nacionālajām (labējo partiju) interesēm. Cenšoties iegūt nacionālsociālistu (NSDAP) atbalstu, Pāpens atcēla aizliegumu veidot nacionālsociālistu iekšējās SS un SA militārās vienības. 31. jūlijā notika reihstāga vēlēšanas, kurās NSDAP ieguva 37,2 % balsu un kļuva par parlamenta lielāko partiju. Bija izveidojies negatīvais vairākums, jo parlamenta vairākums noliedza demokrātiju. 12. septembrī parlaments ar milzīgu pārsvaru izteica neuzticību fon Pāpena valdībai. Hindenburgs tāpēc reihstāgu atlaida. Arī jaunievēlētais parlaments nebija apmierināts ar Pāpena politiku, tādēļ 17. novembrī Pāpens atkāpās.
Fon Šleihera kabinets
Nākamo un arī pēdējo prezidentālo kabinetu vadīja Kurts fon Šleihers. Viņa valdība pastāvēja 56 dienas. Jau no paša sākuma bija skaidrs, ka šai valdībai būs ļoti lielas problēmas. Bija jārod risinājums, kā varētu gūt lielo Vācijas politisko partiju atbalstu. Kaut arī reihstāgam kā demokrātiskas iekārtas politiskajam orgānam šajā laikā vairs nebija nekādas lielās nozīmes, nedrīkst nenovērtēt nacionālsociālistiskās un Komunistiskās partijas ietekmi politikā. Ignorējot šo partiju intereses, valsts apvērsums būtu nenovēršams, pat ja arī tas nenotiktu uzreiz. Šleihera sarunas ar Ādolfu Hitleru sadarbības meklējumos nenoveda ne pie kāda rezultāta. 1933.gada 22. janvārī Pāpens Hindenburga uzdevumā runāja ar Ādolfu Hitleru par iespējamo viņa iecelšanu par reihskancleru.
Prezidentālo kabinetu beigas
1933. gada 28. janvārī, pēc sarunas ar Hindenburgu, Kurts fon Šleihers paziņoja par savu atkāpšanos un ieteica Hitleru par sekotāju savā amatā. 30. janvārī Hitlers tika iecelts par reihskancleru nacionāli-konservatīvam kabinetam. Sākotnēji arī Hitlera valdība šķita turpinām prezidentālo kabinetu tradīciju, taču drīz vien Hitlers arvien vairāk sāka koncentrēt varu savās rokās, kas sākās uzreiz pēc Varas sagrābšanas (Machtergreifung) 30. janvārī. Hitlera nākšana pie varas tādēļ tiek uzskatīta arī par prezidentālo kabinetu beigām.
Sigulda
Sigulda ir pilsēta Vidzemē, Siguldas novada centrs. Atrodas Gaujas krastos, 53 km attālumā no Rīgas un 36 km attālumā no Cēsīm. Nozīmīgs Latvijas tūrisma centrs. Tās teritorija iekļauj arī senos Turaidas un Krimuldas centrus. Viena no latviskākajām pilsētām, iedzīvotāju skaits Siguldā pēdējos gados pieaug gan migrācijas, gan arī dabiskā pieauguma rezultātā.
Pilsētas raksturojums
Gaujas senlejas un skaistās apkārtnes dēļ Sigulda tiek dēvēta par Vidzemes Šveici. Pilsētas apkārtne ietilpst Gaujas nacionālajā parkā, Siguldā atrodas tā administrācija. Nozīmīgākie tūrisma objekti ir Gūtmaņa ala, kurā saglabājušies uzraksti pat no 17. gadsimta, Turaidas pils, Velnala, viduslaiku pils drupas un Jaunā pils, Kraukļu aiza un daudzi citi. Pilsētā tiek rīkoti operas svētki, šeit atrodas mākslīgā Siguldas bobsleja un kamaniņu trase, regulāri notiek pasaules kausa posmi kamaniņu sportā un dažādi citi ziemas sporta pasākumi, kas padara Siguldu par Latvijas galveno ziemas sporta centru. Siguldas pilsētas kalnu slēpošanas trasē augstuma starpība ir 85 m un šeit darbojas 2 pacēlāji, bet vasarā ekstrēmās atrakcijas "Tarzāns" un "Meža kaķis". Netālu no Siguldas ir izvietots vertikālais gaisa tunelis Aerodium. Pāri Gaujas senlejai ved gaisa trošu ceļš, kas darbojas kopš 1969. gada 3. janvāra (ieceres autors Aivars Janelsītis). Mūsdienās ar gaisa trošu ceļu saistīta arī gumijlēkšanas atrakcija (ir iespēja izlēkt ar gumiju no vagoniņa).
Siguldai cauri iet arī dzelzceļa līnija Rīga—Lugaži, Siguldā arī atrodas stacija Sigulda. 2012. gadā Siguldas stacija rekonstruēta, pie tās uzcelts Laimas pulkstenis. Tāpat cauri Siguldai iet galvenais autoceļš A2 (Vidzemes šoseja), kā arī reģionālais autoceļš P8 Inciems—Ķegums.
2020. gada otrajā pusē Siguldas pilsētas teritoriju paplašināja, pievienojot Peltes un Ķiparus, kā arī daļu lauku teritorijas.
Nosaukuma izcelsme
Pastāv dažādas versijas vietvārda "Sigulda" izcelsmei. Viens no ticamākajiem variantiem ir vācu nosaukuma Segewold atvasinājums no Sieg + Wald, kas latviski nozīmē "uzvaras mežs" un norāda uz krustnešu un zemgaļu uzvaru kaujā ar līviem netālu no Satezeles pils 1206. gadā.
Pārvalde
Siguldas pilsēta ietilpst Siguldas novada pašvaldības teritorijā, kurā vēl ir Siguldas pagasts, Mores pagasts un Allažu pagasts. Siguldas novads tika izveidots 2003. gada 1. jūnijā. 2009. gada 1. jūlijā tajā iekļāvās Allažu pagasts. Dome izvietota Siguldas Jaunajā pilī, Pils ielā 16. Siguldas novada pašvaldības domes priekšsēdētāja ir Līga Sausiņa.
Izglītība
Izglītības pirmsākumi Siguldas apkārtnē saistāmi ar zviedru laikiem. Kopš tā laika izglītības iespējas Siguldā ir krietni paplašinājušās. Siguldas pilsētas teritorijā pieejamas 5 pirmsskolas izglītības iestādes: bērnudārzi "Ābelīte”, "Ieviņa", "Pīlādzītis", "Pasaciņa", “Saulīte”, kā arī Siguldas Valdorfa bērnudārzs. Ir izjūtams arī neliels vietu trūkums, kaut arī to ir paredzēts drīzumā atrisināt. Šeit iespējamas arī vairākas papildu nodarbības, piemēram, tautiskās dejas. Pilsētā darbojas 4 vispārizglītojošās skolas: Siguldas 1. pamatskola, Siguldas Valsts ģimnāzija, Siguldas pilsētas vidusskola, kā arī Laurenču sākumskola, kura tika atvērta 2013. gada rudenī. Siguldas Valsts ģimnāzija piedāvā 5 izglītības programmas un arī dažādas interešu izglītības programmas, piemēram, pazīstamo SVĢ un Mūzikas skolas pūtēju orķestri "Sudrabskaņa". Ģimnāzijai raksturīgi vairāki tradicionāli pasākumi, no kuriem īpaši izceļas intelektuāls konkurss vidusskolēniem “Erudīts”. Siguldas pilsētas vidusskola piedāvā apgūt 3 izglītības programmas, te pieejama izglītības programma arī krievu valodā. Vidusskolai raksturīgi arī dažādi pulciņi un tradicionālie pasākumi. Šeit pieejama arī dienesta viesnīca. Pārējās divas pamatskolas piedāvā tikai vispārējo pamatizglītības programmu, taču arī te darbojas dažādi pulciņi. 2 programmas ir apgūstamas Siguldas vakara vidusskolā. Pavisam netālu no pilsētas robežām, Siguldas pagastā, 2005. gada rudenī savu darbību ir sākusi Latvijas Lauksaimniecības universitātes filiāle, kuras vadītājs ir Aleksandrs Jemeļjanovs. Te tiek piedāvātas 3 nepilna laika (neklātienes) studiju programmas, kurās 2005/2006 studiju gadā mācījās 82 studenti. Pilsētā darbojas arī Siguldas Mākslas skola un Siguldas Mūzikas skola, kuras izvietojušās "Baltā flīģeļa" ēkā. Kopumā visas šīs izglītības iespējas ar dažādajiem pulciņiem nodrošina iespējām bagātu izglītību.
Kultūra
Nozīmīga Siguldas kultūrvieta ir Pilsdrupu estrāde, kas atrodas viduslaiku pilī. Īpaši svarīgs notikums estrādē ir ikgadējie Daiņa Kalna organizētie Siguldas Opermūzikas svētki, kad Siguldas pilsdrupu estrāde kļūst par nozīmīgu ietvaru izcilam kultūras notikumam, jo šeit pulcējas gan pasaules, gan Latvijas labākie operdziedātāji. Opermūzikas svētki jau notiek 25 gadus. Estrādē norisinās arī populārās mūzikas koncerti. Šeit ir uzstājies īru dziesminieks Demjens Raiss un britu rokgrupa "James", Jaunzēlandes grupa "The Naked and Famous", dziedātāja Džesija Veira, dziedātājas Laura Pergolici un Rita Ora. Vietu koncertēšanai šeit ir radušas arī pašmāju mūzikas grupas- The Sound Poets un "Instrumenti".
Demogrāfija
Siguldas novadā reģistrēti gandrīz 15 tūkstoši iedzīvotāju, lielākā daļa — gandrīz 10 tūkstoši no tiem ir cilvēki darbspējas vecumā. Iedzīvotāju skaits palielinās ne tikai migrācijas rezultātā, bet arī dzimstībai pārsniedzot mirstību. 2007. gadā piedzimis par 50 bērniem vairāk nekā reģistrēts aizsaulē aizgājušo skaits.
2014. gada sākumā novadā reģistrēti 17117 iedzīvotāji, un to skaits pastāvīgi turpina pieaugt gan migrācijas, gan dabiskā pieauguma rezultātā.
Demogrāfijas dati par Siguldu bieži vien ir iekļauti kopējos Siguldas novada datos. 2005. gadā novadā dzīvoja 14933 iedzīvotāji, no kuriem 86% (12834) bija latvieši, 9% (1395) – krievi, 2% (222) – baltkrievi un 3% (482) – citas tautības. Pēc 1990. gada iedzīvotāju skaits samazinājās gan iedzīvotāju emigrācijas uz Krieviju dēļ, gan uz Rietumiem, arī dabiskais pieaugums ir bijis negatīvs. Laikaposmā no 1989. līdz 2005. gadam iedzīvotāju skaits ir samazinājies par 4,3%. Pētot 21. gadsimta datus, jāsecina, ka pilsētas iedzīvotāju skaits 2005. gadā, salīdzinot ar skaitu 2001. gadā, ir samazinājies par 168 cilvēkiem. Piemēram, 2004. gadā piedzima 85 bērni, bet nomira 121 cilvēks, migrācijas saldo bija −29. Kaut gan kopumā Rīgas rajonā migrācijas saldo ir pozitīvs, Siguldā tas tomēr ir negatīvs. Līdz ar to pilsētā 2005. gadā dzīvoja 10603 cilvēki, par 65 mazāk kā 2004. gadā, blīvums – 579,4 cilv/km². Galvenie zemās dzimstības rādītāji ir kā citur Latvijā: ģimenes prestiža krišanās, karjeras izvēle par sliktu ģimenei, zems materiālais stāvoklis, laulības vecuma pieaugums. Negatīvo dabisko pieaugumu lielā mērā ietekmē arī augstā mirstība. Tomēr kopumā jāsaka, ka, par spīti šiem faktiem, Siguldas iedzīvotāju skaits laikaposmā no 1909. līdz 2000. gadam pieaudzis vairāk nekā desmit reižu. Attiecībā uz vecuma grupām jāsaka, ka diezgan strauji ir samazinājies personu skaits līdz darbaspējas vecumam, piemēram, 1996. gadā tādu personu bija 27,5%, bet 2000. gadā tikai 19,1%. Darbaspējas vecuma skaits ir nedaudz palielinājies, no 54,5% 1996. gadā līdz 58,6% 2000. gadā. Raksturīga ir novecošanās, jo personu skaits virs darbaspējas vecuma no 18% 1996. gadā ir palielinājies līdz 22,3% 2000. gadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Ievērojamas personības
Siguldā dzimuši vai dzīvojuši:
Sadraudzības pilsētas
Siguldas sadraudzības pilsētas:
RA (nozīmju atdalīšana)
RA var būt:
Ajdinas vilājets
Ajdinas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Aydın) bija Osmaņu impērijas administratīvi teritoriālā vienība (1864—1922) Anatolijas dienvidrietumos un tās centrs bija Izmira. Vilājets tika sadalīts sekojošos sandžakos (rajonos):
Gorkšs
Gorkšs (sieviešu dzimtē Gorkša) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
CE
CE var nozīmēt:
Tartu Universitāte
Pašlaik universitātē ir apmēram 13 750 studentu, starp tiem 1300 starptautisko studentu no vairāk nekā 80 valstīm, tostarp no Latvijas.
Studijas
Studijas Tartu Universitātē notiek igauņu un angļu valodā. Pilna laika studijas igauņu valodā ir bezmaksas; angļu valodas programmās pieejamas budžeta vietas. Universitāte piedāvā pilnu akadēmisko izglītību dažādās nozarēs.
Bakalaura līmeņa studijas
Tartu Universitāte piedāvā 75 dažādas pirmā līmeņa augstākās jeb bakalaura līmeņa programmas t. sk. arī tālmācības programmas, no kurām lielākā daļa tiek pasniegtas igauņu valodā, taču trīs — angļu valodā:
Maģistra līmeņa studijas
Tartu Universitāte šobrīd piedāvā 90 dažādas maģistra līmeņa studiju programmas, no kurām 20 ir angļu valodā:
Struktūra
Kopš 2016. gada 1. janvāra Tartu Universitāte, apvienojot vairākas fakultātes un koledžas, pārgāja uz četru fakultāšu sistēmu, kuras mērķis ir veicināt starpdisciplinaritāti. Fakultāšu struktūru veido pētniecības skolas, zinātņu institūti un koledžas. Tartu Universitātes struktūrā ietilpst, piemēram, arī Tartu Universitātes bibliotēka, Tartu Universitātes muzejs, Tartu Universitātes dabas muzejs un botāniskais dārzs, Igaunijas Genoma krātuve un citas iestādes.
Vēsture
Tartu Universitāte ir dibināta 1632. gadā pēc karaļa Gustava II Ādolfa rīkojuma kā tolaik Zviedrijai piederošo Vidzemes un Igaunijas provinču augstskola ar nosaukumu Academia Gustaviana. Par teoloģijas profesoru kļuva kurzemnieks Georgs Mancelis, viņš 1636.—1637. gadā bija arī akadēmijas rektors. Sakarā ar Otrā Ziemeļu kara darbību akadēmija 1656. gadā tika pārcelta uz Tallinu un 1665. gadā uz laiku slēgta.
1690. gadā pēc Zviedrijas karaļa Kārļa XI rīkojuma augstskola Tērbatā atjaunoja darbību kā Academia Gustavo-Carolina, tomēr bada gadu dēļ to pārcēla uz Pērnavu 1695. gadā, kur tā ar pārtraukumu 1697. — 1699. gadā darbojās arī Lielā Ziemeļu kara laikā. Akadēmija tika slēgta tikai pēc tam, kad krievu karaspēks 1710. gada 12. augustā ieņēma Pērnavu. Universitāte 1802. gadā tika atjaunota pēc Krievijas ķeizara Aleksandra I rīkojuma kā Ķeizariskā Universitāte Tērbatā (Kaiserliche Universität zu Dorpat). Atjaunošanas iniciatīva nāca no Vidzemes bruņniecības, no 1802. līdz 1893. gadam mācību valoda universitātē bija vācu. 19. gadsimta vidu uzskata par universitātes zelta laikmetu, un šajā periodā universitātē mācījās daudzi latviešu kultūras, ekonomikas un politiskie darbinieki, tostarp Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons, Juris Alunāns un Kronvaldu Atis, kuri 1855. gadā izveidoja Tērbatas Universitātes latviešu studentu pulciņu un iestājās par latviešu nacionālās identitātes apzināšanu un saglabāšanu. Kustība atpazīstama ar nosaukumu jaunlatvieši.
Vēlāk pārkrievošanas politikas dēļ Tērbatas Universitāti 1893. gadā pārdēvēja par Jurjevas Universitāti. To pameta lielākā daļa tās vācu izcelsmes pasniedzēju, un universitāte palēnām sāka zaudēt savu starptautisko prestižu. Pirmā pasaules kara laikā Vācijas okupācijas iestādes to pārdēvēja par Provinces Universitāti Tērbatā (Landesuniversität Dorpat). 1919. gadā uz universitātes bāzes tika izveidota igauniskā Tartu Universitāte. Padomju okupācijas periodā tā tika pārdēvēta par Tartu Valsts Universitāti, tā kļuva par nozīmīgu socioloģisko datu apstrādes centru PSRS. 1989. gadā universitāte atguva savu iepriekšējo nosaukumu.
Žermēna Grīra
Žermēna Grīra (en) ir austrāliešu rakstniece, literatūras zinātniece un feministe, kuras 1970. gadā izdotā, pretrunīgi vērtētā grāmata "The Female Eunuch" iespaidojusi feminisma kustību XX gadsimta otrajā pusē.
Dzimusi Melburnā apdrošināšanas kompānijas ierēdņa ģimenē. No 1956. gada Melburnas Universitātē studēja angļu un franču valodu un literatūru. Pēc universitātes beigšanas pārcēlās uz Sidneju, kur iekļāvās kreisi, anarhistiski noskaņotās Sidnejas kontrkultūras grupā "Sydney Push" (viena no šīs grupas iezīmēm bija brīvība seksuālo attiecību jomā), kā arī beidza maģistratūru Sidnejas Universitātē. 1964. gadā viņa iestājās doktorantūrā Kembridžas Universitātē, kuru beidza 1968. gadā. Pēc tam Grīra pasniedza Vorikas Universitātē ("University of Warwick"), Koventri, kur, ar pārtraukumiem, strādā arī pašlaik (2008. gadā).
1970. gadā Grīra publicēja grāmatu "The Female Eunuch", kas kļuva par bestselleru un padarīja autori slavenu.
PR
PR var būt:
Pr
pr
Garonna
Garonna (fr, ) ir upe Francijas dienvidrietumos un Spānijas ziemeļaustrumos (Katalonijā). Upe sākas Pireneju kalnos un, savienojoties ar Dordoņu, izveido Žirondas estuāru. Tās garums ir 602 km. Upes krastos atrodas Tulūza, Ažāna, Bordo. Upes baseins ir 84,8 tūkstoši km2 (šajā platībā ir iekļauta arī Dordoņas upes baseina platība). Lielākās pietekas ir Lo un Tarna.
Brože
Brože ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no apvidvārda „brožs” ar nozīmi 'drukns, plecīgs' vai 'brašs, stiprs cilvēks'. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Sīktēls
Sīktēls ir attēla miniatūrs atainojums, kas paredzēts to atpazīšanas un kārtošanas atvieglošanai. Ciparattēlu laikmetā sīktēlus parasti izmanto vizuālās meklētājprogrammas un attēlu pārskatīšanas un pārvaldīšanas programmas, kā arī daudzas no mūsdienu operētājsistēmām, piemēram, Microsoft Windows, Mac OS X, KDE, GNOME u.c.
Perlašēza kapsēta
Perlašēza kapsēta (fr) jeb Parīzes Austrumu kapi ir lielākā un visvairāk apmeklētā no četrām Parīzes nekropolēm. Pārējās trīs ir Monparnasas (Cimetière du Montparnasse), Monmartras (Cimetière de Montmartre) un Pasī (Cimetière de Passy) kapsēta. Tā tika nosaukta karaļa Luija XIV biktstēva, tēva Fransuā d'Eks de Lašēza (François d'Aix de La Chaise; 1624-1709) vārdā. Kapsētu oficiāli atklāja 1804. gada 21. maijā. Tā atrodas Parīzes 20. apgabalā un aptver vairāk nekā 44 hektāru ainavu dārza. 70 000 kapavietu starpā ir tādu slavenu cilvēku kā Onorē de Balzaka, Friderika Šopēna, Oskara Vailda, Džima Morisona, Edītes Piafas pieminekļi. Kapsētas teritorijā atrodas arī kolumbārijs, kur starp citām tiek glabātas Marijas Kallas, Aisedoras Dunkanes un Nestora Mahno urnas.
Vēsture
1780. gada 1. decembrī Inocentu kapi (cimetière des Innocents) tika slēgti saskaņā ar 1765. gada likumu, kas aizliedza apbedīšanu pilsētas sienās, un vajadzēja atrast šim nolūkam jaunu vietu. Parīzes prefekts izlēma nodot Luija pakalna 17 hektārus Austrumu kapsētas ierīkošanai. Šī kapsēta bija paredzēta Parīzes 5., 6., 7. un 8. apgabala iedzīvotājiem. Projekta vadība 1803. gadā tika uzticēta neoklasikas arhitektam Aleksandram Teodoram Broņāram (Alexandre-Théodore Brongniart, 1739-1813). Arhitektoniskais veidojums tika realizēts kā milzīgs angļu dārzs ar nelīdzeniem celiņiem, gleznainām koku un krūmu grupām un starp tiem izvietotiem skulptūras pieminekļiem.
1804. gada 21. maijā kapsētā noritēja pirmā apbedīšanas ceremonija — nelaiķe bija piecgadīga meitene Adelaide Paillard de Villeneuve.
Sākotnēji Austrumu kapsētas popularitāte nebija augsta, parīziešiem šī vieta šķita atrodamies apšaubāmā apkārtnē, tālu no galvaspilsētas centra. Lai celtu iestādes prestižu, uz turieni tika pārapbedīti Pjērs Abelārs, Moljērs, Žans de Lafontēns. Tas deva savus rezultātus un uz 1830. gadu apbedīto skaits sasniedza 33000. 1824., 1829., 1832., 1842. un 1850. gadā kapsētas teritorijai tika pievienoti aizvien jauni zemes gabali, līdz tā sasniedza mūsdienu platību.
Perlašēza ebreju daļa tika atvērta 1810. gada 18. februārī, bet tās musulmaņu daļa bija pirmā Francijā, tā tika oficiāli atvērta 1857. gada 1. janvārī. Uz tās atrodošās mošeja tika celta 1855. gada maijā un nojaukta 1914. gadā.
Krematorija un kolumbārijs atrodas kapu austrumu pusē. Krematorijas celtniecības darbi pēc Žana Kamila Formižē (Jean Camille Formigé 1845-1926) projekta turpinājās no 1887. līdz 1908. gadam. Sākotnēji ar 1885. gada 28. jūlija rīkojumu tā bija paredzēta slimnīcu atkritumu sadedzināšanai, bet 1887. gada 15. novembrī Francijā tika atļauta cilvēku kremācija, kas pirmo reizi tika veikta Perlašēzā 1889. gada 30. janvārī. Pirmo 304 urnu uzglabāšanai tika atvēlēts krematorijas pagrabstāvs. To aizstāja 1890. gadā šim nolūkam speciāli gar kapsētas sienu no Rondo ielas (rue des Rondeaux) puses uzbūvētā ēka. Vēlāk to savukārt aizstāja liela neobizantiska stila kapela tieši blakus krematorijai, kuras divi stāvi un divi pagrabstāvi paredzēti 26 000 urnām. 1995. gada 17. janvārī šis arhitektūras ansamblis tika iekļauts vēstures pieminekļu sarakstā.
Ukijo Katajama
Ukijo Katajama (dzimis, Tokijā, Japānā) ir japāņu autosportists, pazīstams kā bijušais Formula 1 pilots.
Eiropas sacīkstēs viņš debitēja 1986. gadā, taču 1991. gadā atgriezās savā dzimtenē un uzvarēja Japānas F3000 čempionātā. Viņa sponsors, Cabin Club, nodrošināja Ukijo vietu Formulā 1 1992. gadā, Larrousse komandā. Bolīds bija ļoti neuzticams un lielāko daļu sacīkšu komandas pilots finišēja viens no pēdējiem. Lauvas tiesu no komandas mazajiem resursiem ieguva Bertrāns Gašo. Tomēr Katajama iespaidoja cilvēkus braucot piektajā vietā līdz brīdim, kad viņa formulas dzinējs neizturēja. Viņa sezonas labākais rezultāts bija devītā vieta, kuru viņš spēja izcīnīt divās sacensībās.
Cabin Club palīdzēja Ukijo mainīt komandu uz Tyrrell. Sezonas gaitā viņš bieži avarēja, ar ko ļoti pievērsa sev uzmanību. Labāko rezultātu viņš sasniedza Ungārijā - 10. vieta. 1994. gads bija viņam veiksmīgākais - Ukijo punktus izcīnīja gan Brazīlijā, gan Sanmarīno, gan Lielbritānijā. Ar pieciem punktiem kopvērtējumā viņš ierindojās 17. vietā, starp Irvainu un Bernāru. Viņš aizvadīja vēl divas neveiksmīgas sezonas Tyrrell, līdz devās uz Minardi, kur beidza savu karjeru. Viņš piedalījās arī dažādās salonautomobiļu sacīkstēs.
High School Musical
High School Musical var būt:
Franks Lagorss
Franks Lagorss (dzimis, Helerozā, Francijā) ir Formula 1 ekspilots. Viņš piedalījās pēdējās divās 1994. gada sezonas sacīkstēs ar Ligier komandas formulu. Japānas GP francūzis izstājās, bet Austrālijā viņš bija vienpadsmitais, tātad Lagorss neizcīnīja ne punkta. 2003. gadā viņš piedalījās Pasaules Rallijreidu Čempionātā.
Igaunijas arhipelāgs
Igaunijas arhipelāgs ir termins ar ko var apzīmēt šādas Igaunijai piederošu salu kopas:
EU
EU var nozīmēt:
PM
PM var būt:
Halepas vilājets
Halepas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Halep, arābu: ولاية حلب) bija Osmaņu impērijas administratīvi teritoriālā vienība (1864—1922) Sīrijas ziemeļos un tās centrs bija Haleba. Vilājeta kopējā platība bija 28 211 km2 un pēc Osmaņu impērijas sadalīšanas vilājets tika pakļauts Francijas mandātam Sīrijā.
DY
DY var būt:
Meri (nozīmju atdalīšana)
Meri var būt vai nu igauņu un somu (igauņu un fi — 'jūra') vai franču (fr) cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu: