cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalpone ar piena krūzi
Īpašnieki
Pīters van Reivens (1624–1674), Vermēra Delftas patrons (un pēc viņa nāves 21 gleznotāja darba īpašnieks), visticamāk gleznu nopirka tieši no mākslinieka. Lītke apšauba, ka viņš būtu gleznu pasūtījis. Pēc viņa nāves, visticamāk, to mantoja viņa atraitne, Marija de Kneita, iespējams, viņu meita, Magdelene van Reivena (1655—1681) un noteikti viņa znots Jakobs Disiuss (1653–1695), kura īpašums 1696. gadā tika izpārdots kopā ar citām mākslinieka gleznām. Izsoles ieraksti gleznu aprakstīja kā "ārkārtīgi labu" un darbs tika pārdots par otru augstāko cenu no šīs izsoles gleznām (175 guldeņiem, ko pārspēja tikai 200 guldeņi par Vermēra pilsētas ainavu "Delftas skats". )
1765. gadā gleznu izsolīja Lēnderts Pīters de Nēfvils. "Slavenā kalpone, Delftas Vermēra izveicīgais darbs" pabija vismaz piecās Amsterdamas kolekcijās, pirms tā kļuva par daļu no tā, ko Metropoles mākslas muzejs nosauca par "vienu no Nīderlandes mākslas lieliskākajām kolekcijām", kura piederēja Lukretijai Johannai van Vinterei (1785–1845). 1822. gadā viņa ieprecējās Sikstu kolekcionāru ģimenē un 1908. gadā divi viņas dēli pārdeva gleznu (kā slavenās Sikstu kolekcijas daļu, kopā 39 darbus) Rijksmuseum, kas iegādājās tos ar atbalstu no Nīderlandes valdības un Rembranta biedrības, bet neiztiekot bez sabiedrības kritikas un apspriešanas un parlamenta ģenerālsekretāra iejaukšanās.
Ilze Sperga
Dzimusi 1978. gadā Varakļānos, mācījusies Viļānu vidusskolā. Beigusi Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultāti, 2007. gadā aizstāvējusi doktora disertāciju par tēmu "Sievietes suicīds mūsdienu latviešu prozā", iegūstot doktora grādu filoloģijā. Bijusi Valsts valodas centra Latgaliešu rakstības apakškomisijas sekretāre.
Vairākārt nominēta Latgaliešu kultūras gada balvai. 2009. gadā Ilzes Spergas vadītais Latgales studentu centrs saņēma Latgaliešu kultūras gada balvu "Boņuks 2009" par spilgtākajiem sasniegumiem Latgales kultūrā, bet pati Ilze Sperga par labāko publikāciju presē vai internetā — "Latvīšus saskaiteit, na atjimt latgalīšus".
2011. gadā par labāko tika atzīta viņas publikācija "Latvijas spēks un vājā vieta" portālā www.satori.lv. Pateicoties I. Spergas iniciatīvai, Latgales Studentu centrs izdeva grāmatu "Es soku. Tu soki, Puosokys par krīzi", kas ieguva gada balvu "Boņuks 2009" kā labākais izdevums.
2013. gadā balvai "Boņuks" bija nominēta viņas veidotā bērnu krāsojamā grāmata "Munā sātā".
2014. gadā ar Latgaliešu kultūras gada balvu "Boņuks" apbalvots Ilzes Spergas stāstu krājums "Dzeiveiba". Pārsvarā raksta latgaliešu valodā.
Logogramma
Logogramma (no grc — ‘vārds’ un — ‘burts’) vai hieroglifs (no grc — ‘svēts’ un  — ‘gravējums’) ir rakstu zīme, kas apzīmē vārdu vai morfēmu. Logogrāfiskās rakstības ir vienas no izplatītākajām — tās lieto ap 20% pasaules iedzīvotāju Ķīnā, Japānā un Dienvidkorejā.
Logogrāfiskajā (ideogrāfiskajā) rakstā rakstu zīmes (logogrammas, ideogrammas) apzīmē jēdzienus un tiem atbilstošus vārdus. Logogrammām var būt tieša vai simboliska nozīme. Logogrāfiskais raksts ir senākais rakstības veids — pie tiem pieder senēģiptiešu, šumeru, mīnojiešu, ķīniešu rakstības. No senajām logogrāfiskajām rakstībām attīstījušās mūsdienu fonēmiskās rakstu sistēmas. Mūsdienu dzīvajās valodās tiek ikdienā lietota logogrāfiskā ķīniešu rakstība, kā arī tai radniecīgā japāņu kandži un korejiešu hanča.
Logogrāfiskās rakstības
Tiek uzskatīts, ka tīri logogrāfiskas rakstības nav pastāvējušas to nepraktiskuma dēļ. Termins «logosillabārijs» tiek izmantots, lai uzsvērtu šo rakstību daļēji fonētisko raksturu, ja to fonētiskais domēns ir zilbe. Seno ēģiptiešu hieroglifos, maiju un ķīniešu rakstībās ir bijuši papildu determinatīvi, kas apvienoti ar logogrammām, lai sašaurinātu to iespējamo nozīmi. Ķīniešu valodā tie ir sapludināti ar logogrāfiskiem elementiem, ko izmanto fonētiski; šādas kombinētās atslēgu un fonēmu rakstzīmes veido lielāko logogrammu komplekta daļu. Senie ēģiptieši un ķīnieši rebusa principu galvenokārt lietoja svešvārdu un dialektu vārdu rakstīšanai.
Logosillabiskās rakstības
Logosillabiskajās rakstībās grafēmas attēlo morfēmas, bieži arī daudzzilbju morfēmas, bet fonētiski paplašinātā variantā attēlo atsevišķas zilbes. Zināmās logosillabiskās rakstības ir:
Vaivadi
Vaivadi, agrāk Vaivadukalns, ir ciems Olaines novada Olaines pagastā netālu no autoceļa V7 (Baloži-Plakanciems-Iecava) Ežupes krastos.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Johanna Matintalo
Karjera
Piedalījusies Pasaules jauniešu un junioru čempionātos vieglatlētikā. 2011. gadā 14 gadu vecumā Somijas čempionātā pieaugušajiem izcīnīja 2. vietu 800 metru distancē. Gadu vēlāk šo panākumu atkārtoja, bet 2013. gadā kļuva par Somijas čempioni šajā disciplīnā. Savainojumu dēļ nolēma neturpināt vieglatlētes karjeru un pilnībā pievēršās distanču slēpošanai.
Pasaules kausa sacensībās debitēja ar 69. vietu 10 km distancē klasiskajā stilā. 2017. gada Pasaules U-23 čempionātā izcīnīja sudraba medaļu 15 km skiatlonā. Tā paša gada februārī tika iekļauta Somijas izlases sastāvā PK posmā Otepē, lai aizvietotu savainoto Rītu Līsu Roponenu. Matintalo negaidīti izcīnīja augsto 12. vietu 10 km klasiskajā stilā.
Pasaules čempionātā pirmo reizi startēja 2017. gadā Lahti. Piedalījās tikai 15 km skiatlonā un ieņēma 29. vietu. Piedalījās Phjončhanā, labāko rezultātu sasniedza 30 km distancē ar kopēju startu klasiskajā stilā, ieņemot 18. vietu. Pirmo reizi godalgotu vietu PK posmos stafetē ieguva Norvēģijā, komandai izcīnot 3. vietu. 2021. gada Pasaules čempionātā Oberstdorfā izcīnīja bronzas medaļu stafetē.
Ailes strauts
Ailes strauts (arī Abgunstene, Abgunstes strauts, Aile, Ailes upīte, Ailīte, augštecē - Līču grāvis, lejtecē - Hercogmuižas strauts, Hercogu strauts) ir Tērvetes labā krasta pieteka Dobeles un Jelgavas novadā.
Iztece - pie Klintiem. Tek ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Tērvetē augšpus Pēterkalniem. Lielākā pieteka - Plepju grāvis. Ailes strautu šķērso valsts autoceļi P103 (Dobele—Bauska) un P95 (Jelgava—Tērvete—Lietuvas robeža (Žagare)), tā krastos atrodas Klinti, Abgunste.
Jaunkrievija (konfederācija)
Jaunkrievija (ru, uk), arī Tautu Republiku savienība (Сою́з наро́дных респу́блик, Союз народних республік), bija piedāvāta konfederācija, kuru veidotu pašpasludinātās Doneckas tautas republika un Luhanskas tautas republika, kas atrodas Ukrainas austrumos un robežojas ar Krieviju.
Ukrainas sašķelšanas mēģinājumi
Donbasa kara sākuma posmā 2014. gada aprīlī prokrieviski separātistu grupējumi saskaņoti sagrāba vairāku Ukrainas apgabalu administrācijas ēkas. Ieņemtajā Doneckas apgabala valsts administrācijas ēkā tika pasludināta Doneckas tautas republikas (DTR) izveide, pieprasīta tās apvienošanās ar Krieviju un pagaidu miera uzturēšanas spēku ievešana apgabalā. Ukrainas pagaidu prezidents Oleksandrs Turčinovs paziņoja, ka "Krievijas specoperācijas mērķis ir destabilizēt situāciju valstī, gāzt Ukrainas varu, izjaukt vēlēšanas un saraut Ukrainas valsti gabalos."
17. aprīlī Krievijas prezidents Vladimirs Putins televīzijā minēja Jaunkrieviju kā Ukrainas dienvidaustrumu vēsturisko nosaukumu Krievijas Impērijas sastāvā un pieprasīja šajos reģionos garantēt krievu tiesības:
28. aprīlī tika paziņots par Luhanskas tautas republikas (LTR) izveidi. Prokrieviskie demonstranti pieprasīja rīkot referendumu, atcelt cenu un tarifu paaugstināšanu, kā arī valsts valodas statusa piešķiršanu krievu valodai. 7. maijā Vladimirs Putins izplatīja paziņojumu, kurā aicināja Ukrainas dienvidaustrumu apgabalu prokrieviskos separātistus pārcelt 11. maijā izsludināto referendumu uz vēlāku laiku, taču separātisti paziņoja, ka paredzētais referendums tomēr notiks.
2014. gada 24. maijā DTR un LTR pārstāvji vienojās, ka dibinās Jaunkrievijas konfederāciju, bet to atsauca pēc Minskas vienošanās parakstīšanas 2015. gadā.
Piecu barbaru sacelšanās
Piecu barbaru sacelšanās Ķīnas vēsturē ir apzīmējums virknei sacelšanos un militāru konfliktu starp 304. un 316. gadu, kuru rezultātā Dzjiņu dinastija zaudēja kontroli pār valsts ziemeļu un austrumu daļas neetnisko ķīniešu ciltīm un tautībām. Sakāve noveda pie rietumu Dziņu dinastijas (265—316) krišanas un austrumu Dzjiņu valsts izveidošanās (317—420), kā arī uz vairākiem gadsimtiem sadalīja Ķīnu, kuras ziemeļos piecas etniskās minoritātes — sjonnu (Xiongnu), šjanbi (Xianbei), čie, cjaņi (Qiang) un di — izveidoja savas valstis, kas ķīniešu hronikās tiek sauktas par Piecu barbaru sešpadsmit karalistēm. Nomadu ciltis no tagadējās Sibīrijas un Mongolijas teritorijām ieceļoja Ķīnas zemēs jau Haņu dinastijas laikā. Trīs valstu posmā novājinātā Ķīna kļuva vājāka militāri un bija zaudējusi lielu daļu iedzīvotāju, tādēļ ziemeļu barbaru piesaistīšana bija izdevīga gan lai papildinātu armijas, gan apdzīvotu tukšās zemes. 4. gadsimta beigās nomadu ciltis jau dzīvoja netālu no valsts galvaspilsētas Luojaņas, un, izceļoties Astoņu prinču karam, to karavīri tika iesaistīti dažādo frakciju militārajās cīņās par varu.
Izmantojot centrālās varas vājumu, 304. gadā nomadu vadoņi sāka okupēt teritoriju un veidot savas neatkarīgās valstis. Lai arī novājināta, Dzjiņu dinastija spēja atvairīt barbaru uzbrukumus galvaspilsētai 309. un 310. gadā. Taču pēc asiņainas sakāves karā pret barbariem, Dzjiņu valsts vairs nespēja pretoties, galvaspilsēta tika ieņemta un nodedzināta 311. gadā. Imperators tika sagūstīts, bet vairāk nekā 30 000 iedzīvotāju, tostarp Dzjiņu kroņprincis un lielākā daļa ministru, nogalināti.
Lai arī Dzjiņu karaspēks vēl dažus gadus noturējās trīs ziemeļu provincēs, valsts faktiski bija sadalīta. Nākamā gadsimta laikā ziemeļos radās un krita daudzas barbaru valstiņas, līdz Ziemeļu Vei dinastija tās iekaroja un 439. gadā kļuva par vienīgo Ziemeļu valsti periodā, kas tiek saukts par Ziemeļu un Dienvidu dinastiju laiku.
Anna Čičerova
Anna Čičerova (ru; dzimusi ) ir krievu vieglatlēte, startē augstlēkšanas sacensībās.
Piedalījusies trijās olimpiskajās spēlēs. 2004. gadā Atēnās izcīnīja 6. vietu, 2008. gadā Pekinā sākotnēji ieguva bronzas medaļu, savukārt 2012. gadā Londonā kļuva par olimpisko čempioni. 2016. gadā pēc atkārtotas 2008. gada OS dopinga analīžu pārbaudes tika konstatēta turinabola lietošana, un olimpiskā bronzas medaļa tika atņemta.
Izcīnījusi vairākas medaļas Pasaules čempionātos: 2011. gadā Tegu kļuva par čempioni, vēl izcīnījusi divas sudraba medaļas (2007, 2013) un vienu bronzu (2015). 2009. gada Pasaules čempionātā izcīnītā sudraba medaļa tika atņemta dopinga lietošanas dēļ. Vēl 2005. gada Pasaules čempionātā izcīnījusi 4. vietu. 2005. gadā A. Čičerova izcīnīja uzvaru Eiropas čempionātā telpās un Vasaras Universiādē.
A. Čičerovas personiskais rekords stadionā ir 2,07 m, kas ir viens no visu laiku labākajiem lēcieniem.
Avozeta
Avozeta jeb parastais īlenknābis (Recurvirostra avosetta) ir īlenknābju dzimtas bridējputnu suga. Savu balto un melno spalvu dēļ tā ir viena no vieglāk pamanāmajām tārtiņveidīgo putnu sugām. Avozetas izplatības areāls aptver Eirāziju un Āfriku, lai gan tas nav viendabīgs. Daļā teritorijas avozetas ir gājputni, bet siltākos apgabalos — nometnieki. Avozeta ir regulāri novērota arī Latvijā.
Izplatība
Sastopama Vecajā pasaulē no Ziemeļrietumu Eiropas mērenās Atlantijas okeāna piekrastes un Centrālāzijas kontinentālajām stepēm pāri Vidusjūras reģionam uz dienvidiem līdz tropiskajam un subtropiskajam klimatam Āfrikas austrumos un dienvidos. Ziemeļu un rietumu Eiropā tā ir ligzdojoša suga Lielbritānijas, Zviedrijas, Igaunijas, Dānijas, Vācijas, Francijas un Portugāles piekrastē. Spānijā ligzdo gan piekrastē, gan iekšzemē. Ligzdo arī Sardīnijā un citur Itālijā, Grieķijā, Rumānijā, Austrijā un Ungārija. Volgas delta Krievijā arī ir viena no svarīgākajām avozetu ligzdošanas vietām Eiropā. Ārpus Eiropas ligzdo Centrālāzijā, Tuvajos Austrumos, kā arī plašā areālā Āfrikas austrumos un dinvidos.
Latvijā
Avozeta Latvijā ir regulāri ieceļojoša suga. Pirmo reizi konstatēta ap 1900. gadu, kad viens īpatnis nošauts Lielupes grīvā. Novērojumu skaits pieaug, kas saistīts ar sugas areāla izplešanos uz ziemeļiem. Avozeta ir Igaunijas salās pastāvīgi ligzdojoša suga, kas veicina novērojumu skaita pieaugumu Latvijā.
Izskats
Avozeta ir melnbalts bridējputns. Pieaugušajiem putniem ir melna mugura un melni plankumi spārnos un aizmugurē. Avozetai ir garš, uz augšu izliekts knābis un garas, zilganas kājas. Putna garums ir aptuveni 42–45 cm, knābja garums 7,5–8,5 cm, bet kājas aptuveni 7,5–10 cm. Spārnu plētums ir 76–80 cm. Tēviņi un mātītes izskatās līdzīgi. Jaunie putni atgādina pieaugušos, bet ar vairāk pelēcīgiem toņiem.
Ieradumi
Avozeta meklē barību seklā iesāļā ūdenī vai dubļos, bieži kustinot knābi ūdenī no vienas puses uz otru (barošanas paņēmiens, kas ir unikāls šai sugai). Galvenokārt ēd vēžveidīgos un kukaiņus.
Ligzdo pie sekliem, iesāļiem ūdeņiem. Ligzdu veido uz zemes. Bieži ligzdo nelielās grupās, dažreiz kopā ar citiem bridējputniem. Ligzdā trīs līdz piecas olas.
Prostejovas apriņķis
Prostejovas apriņķis ir Čehijas Olomoucas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Olomoucas apgabala Olomoucas un Pršerovas apriņķiem, Dienvidmorāvijas apgabala Viškovas un Blansko apriņķi, Pardubices apgabala Svitavu apriņķi, kā arī Zlīnas apgabala Kromeržīžas apriņķi.
Māra Zemdega
Māra Zemdega (dzimusi ) ir latviešu aktrise.
Ir tēlnieka Kārļa Zemdegas meita.
9 gadus ir strādājusi "Rīgas Apriņķa avīzē". Bijusi Valmieras Drāmas teātra aktrise, pašlaik ir Nacionālā teātra ārštata aktrise. Filmējusies kino. Kino debija bija 1967. gada Rīgas Kinostudijas Aloiza Brenča režisētajā filmā "Kad lietus un vēji sitas logā".
Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves māksliniece (1973). 2018. gada novembrī saņēma Spēlmaņu nakts balvu par mūža ieguldījumu.
Kārlis Tenters
Kārlis Tenters (1899-1943) bija Latvijas Bruņoto spēku virsnieks, aviators un ķīmiskais inženieris.
Bērnība un jaunība
Kārlis Tenters dzimis Naukšēnu pagastā "Bollēs", par bērnību un jaunību zināms maz. Pirmajā pasaules karā dienējis kādā Krievijas Impērijas pulkā Rūjienas apkaimē, pēc Vācijas ofensīvas 1918. gadā atkāpās uz Krievijas iekšzemi, kur pieslējās Baltās kustības spēkiem un 1918. gada rudenī iestājās Kolčaka armijas 12. kājnieku pulkā. 1919. gada 5. maijā Tenters pāgāja jaunformētajā Imantas pulkā, savukārt 1920. gada 20. februārī nonāca Troickas bataljonā, tā sastāvā viņš ar kuģi mēroja ceļu no Vladivostokas uz Latviju.
Latvijas Republikas dienestā
Pēc atgriešanās Tenters stājās jaunizveidotās Latvijas Republikas dienestā un 1920. gada 15. oktobrī iestājās Latvijas kara skolas inženieru nodaļā, ko pabeidza 1922. gada 31. augustā leitnanta pakāpē un 30. septembrī uzsāka dienestu Elektrotehniskā diviziona Telefona telegrāfu rotā. No 1923. gada 8. maija bija diviziona saimniecības daļas priekšnieks, savukārt no 1924. gada 29. janvāra vadīja Radiorotas Zemgales divīzijas radiostaciju kā virsnieks-elektrotehniķis. 1925. gada 17. novembrī Tenters tika paaugstināts par virsleitnantu.
1928. gada 31. jūlijā Tenters beidza Aviācijas skolas Novērotāju lidotāju nodaļu, ieguva lidotāja-novērotāja kvalifikāciju un no 21. augusta tika nosūtīts uz Latvijas Aviācijas pulku kā izlūku eskadriļas radiostacijas priekšnieks, bet 28. oktobrī tika iecelts par pulka sakaru priekšnieku.
1931. gada 27. maijā Tenters ar virsniekvietnieku Arturu Kregeri devās lidojumā uz Daugavpili ar lidaparātu de Havilland DH 9A Nr. 65 no 7. eskadriļas lidlauka Krustpilī, taču pārstāja darboties dzinējs un viņi bija spiesti veikt avārijas nosēšanos uz lauka netālu no Kokneses. Cietušo nebija, taču lidaparātam tika nolauzts propellers un to nācās aizvilkt remontā.
1931. gada 10. augustā Tenteru iecēla par vada komandieri un 1933. gada 17. novembrī paaugstināja par kapteini-leitnantu. 1936. gada 5. maijā Tenters kļuva par Aviācijas kursu III nodaļas sakaru priekšnieks un 14. maijā tika paaugstināts par kapteini, bet 9. oktobrī viņu apbalvoja ar Triju Zvaigžņu ordeņa V šķiru. 1937. gada 13. janvārī absolvēja Latvijas Universitāti inženiera ķīmiķa specialitātē. 1937. gada 8. martā beidza Augstākās kara skolas speciālo nodaļu intendantūrā ar kvalifikāciju kara inženieris. 1937. gada 12. februārī tika pārcelts uz armijas štābu.
Paralēli dienesta gaitām Tenters nodarbojās ar publicistiku gan pārtikas ķīmijas, gan aviācijas jomā, darbojās arī Latvijas Kadetu Apvienībā. Tenters bija arī aktīvs Latvijas atturībnieku kustības biedrs, viņš sniedza lekcijas par atturības tēmu arī armijas daļās, bet 1930. gadā 29. martā viņš piedalījās Latvijas pretalkohola biedrības konferencē un bija viens no Pretkrogu līgas dibinātājiem.
1939. gada 3. jūlijā Tenters saņēma savu pēdējo paaugstinājumu — viņš ieguva pulkveža-leitnanta dienesta pakāpi un 16. jūlijā tika iecelts par armijas štāba vecāko inženieri. Sakarā ar šo paaugstinājumu viņu audiencē pieņēma kara ministrs Jānis Balodis.
Pēc Latvijas okupācijas
Latvijas okupāciju Tenters sagīja slimnīcas palātā, viņš tika hospitalizēts 1940. gada 13. jūnijā, vēlāk viņš līdz ar visu Latvijas armijas štābu nonāca 24. teritoriālā korpusa rindās kā saimniecības daļas priekšnieks.
1941. gada jūnijā Tenters ieradās uz mācībām Litenē, kur 14. jūnijā 09:00 Litenes nometni, kurā atradās štābs, ielenca rota sarkanarmiešu ar divu tanku atbalstu. Kad štāba virsnieki bija sapulcējušies zālē uz pusdienām, sarkanarmijas poļitruks pulkvedis Vesjolkins aizslēdza telpas durvis un uzsāka klātesošo virsnieku pratināšanu, lai pārbaudītu lojalitāti padomju varai — Tenteru līdz ar septiņiem citiem virsniekiem apcietināja un 18. jūnijā nosūtīja uz Gulbeni, pēc tam tālāk preču vagonos uz koncentrācijas nometnēm PSRS ziemeļos.
Pulkvedis-leitnants Kārlis Tenters mira 1943. gada 5. janvārī Noriļskā.
Ropažu novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Ropažu novada pašvaldības vadītāji. Ropažu novads tika izveidots 2004. gada 24. novembrī, pārveidojot Ropažu pagastu par novadu. 2021. gadā Ropažu novadam pievienoja Garkalnes un Stopiņu novadus, kā arī Vangažu pilsētu.
Uzskaitījums
{{legend| skyblue| Rīgas apriņķa novadu apvienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #ADFF2F| Latvijas Zaļā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| gold| Vidzemes partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #258B4C| Latvijas Zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FFDE00| Latvijas attīstībai |border=1px solid #AAAAAA}}
Slastinīki
Slastinīki ir ciems Saunas pagastā, Preiļu novadā. Atrodas 210 km attālumā no Rīgas.
Ģeosinklināles
Ģeosinklināles ir dziļas garenas ieplakas starp kontinentālajām platformām, un to garums daudzkārt pārsniedz platumu. Tās var būt pat vairākas kopā un izveidot ģeosinklināļu joslas. Tektoniskie procesi ģeosinklinālēs noris ar lielu amplitūdu un ātrumu. Gandrīz visas kalnu sistēmas ar to spēcīgo krokojumu un dziļajām lūzuma zonām atrodas senajās ģeosinklinālēs. Ģeosinklināļu nogulumi veidojas divu vai vairāku plātņu horizontālas kustības rezultātā. Tajos parasti ir atrodami seklu jūru organismi, jūras viļņu rievas un žūšanas plaisas. Bieži vien nogulumi tiek sanesti arī dziļās jūras piekrastes iedobēs, kuras piepildās līdz pat jūras virsmai. Tāpēc lielo kroku slāņos dažviet ir sastopami arī dziļjūras nogulumi ar attiecīgas faunas piejaukumu.
Ģeosinklināļu attīstības stadijas
Pēc agrākās koncepcijas pieņemts, ka sākuma stadijā ir jūras ģeosinklināles ar 1000 km garumu un 200-300 km platumu, un tajās nogulsnējas vairākus kilometrus biezi nogulumi, galvenokārt hemogēnie ieži — kaļķakmens, krama nogulumi un no tuvākām apkaimēm sanestais drupu materiāls, kā arī vulkānisko lavu materiāls. Šādi nogulumi var veidoties miljoniem gadu. Nākamajā stadijā oroģenētiskā etapā noris jau ģeosinklināļu sistēmu celšanās. To platības samazinās, jūras atkāpjas, bet ģeosinklināļu nogulumi tiek lēni deformēti. Tie saspiežas, izveidojot krokas un lūzumus. Šie procesi rada reģionālo metamorfismu ar batolīta intrūzijām. Pieņemts, ka ģeosinklināļu tālākajā veidošanās procesā bez horizontālajām kustībām ir arī vertikālas kustības, kuras rodas no plātņu lēnajām kustībām. Ja viena plātne nogrimst (subdukcijas zona) zem otras, tad noris spēcīgas zemestrīces un vulkānisms. Tur, kur saduras kontinentālās litosfēras plātnes, ģeosinklināļu platības samazinās — viena daļa iegrimst mantijā, bet otra virzās uz tuvāko plātni un veidojas milzīgas kalnu grēdas (Andi, Kaukāzs u.c.). Pēc tam seko erozijas process, kas parasti kompensē izostāzisko pacelšanos. Beidzot ir tik daudz erodēto iežu materiāla, ka nenoris reģionālā pacelšanās, un kalnu masīvs ir stipri noerodēts. Uzvirzošā plātne vai okeāna ūdeņu pacelšanās seno kroku kalnu masīvu var reducēt līdz tik zemam hipsometriskam līmenim, ka jūra var uzplūst un uzgulsnēt jaunus nogulumus.
Mūsdienās kalnu veidošanos skaidro plātņu tektonikas teorija.
Lielgaballaiva
Lielgaballaiva ir ūdens kara transportlīdzeklis, kas paredzēts viena vai vairāku lielgabalu vešanai, lai no tiem apšaudītu piekrastes mērķus, atšķirībā no tiem karakuģiem, kas paredzēti jūras karadarbībai vai karaspēka un munīcijas pārvešanai. Lielgaballaivas visvairāk izmantoja 19. gadsimtā kā piekrastes vai upju flotiles; kara flotes, kurām trūka lielo karakuģu, tās ar dažādiem rezultātiem izmantoja arī jūras kaujās.
Lielgaballaivas galvenās priekšrocības ir tās lētums, spēja darboties seklās vietās kā līči vai nelielas upes, kā arī nelielie izmēri, kas apgrūtina krasta un jūras artilērijas trāpīšanu tai, mīnusi — vājā stabilitāte, kas pazemina šaušanas precīzumu, un ļoti zemā dzīvotspēja.
Burukuģu laikmets
Buru laikmetā lielgaballaiva parasti bija mazs kuģis bez klāja, kura priekšgalā bija viens vai 2—3 gludstobra lielgabali. Lielākas laivas varēja būt divmastu, mazākas darboties tikai ar airiem, taču biežākā bija vienmasta versija. Dažām laivām bija grozāmi lielgabali, tomēr vienkāršākā versija paredzēja tēmēšanai grozīt pašu laivu.
Lielgabals, ko šādas buru lielgaballaivas nesa, varētu būt diezgan smags; tā kā šādas laivas bija lētas un ātri uzbūvējamas, jūras spēki deva priekšroku bara taktikai: lai gan pirmais fregates trāpījums sašķaidīja lielgaballaivu, fregate, kas cīnījās pret lielgaballaivu eskadru, dabūja smagi ciest, pirms tā spēja visas nogremdēt. Piemēram, Alvēnas kaujā (1808) 1807.—1814. gada "Lielgaballaivu karā" piecas dāņu—norvēģu lielgaballaivas pārspēja vientuļo angļu fregati HMS Tartar. Lielgaballaivas, kas tika izmantotas Valkūras salas kaujā (1776) pie Šamplēna ezera ASV neatkarības kara laikā, galvenokārt tika būvētas uz vietas.
Pirmās zināmās lielgaballaivas pielietoja franči 1646. gadā spāņu pārvaldītās Dinkerkas bombardēšanas un ieņemšanas laikā. Tās bija lielas, 30—40 airu laivas ar 2—3 lielgabaliem.
Visas buru laikmeta flotes uzturēja kaut kādu lielgaballaivu daudzumu. 18. gadsimta beigās tās tika plaši izmantotas Baltijas jūrā, jo tās bija labi piemērotas Zviedrijas, Somijas un Krievijas izrobotajām piekrastēm un arhipelāgiem. Zviedrijas un Krievijas sāncensība izraisīja intensīvu lielgaballaivu flošu paplašināšanos un jaunu to veidu attīstību. Atklāti abas valstis karoja karā no 1788. līdz 90. gadam, šis konflikts "vainagojās" ar Baltijas jūras vēsturē lielāko jūras kauju (un pēc kuģu skaita vienu no lielākajām pasaules vēsturē) pie Svensksundas 1790. gadā, kurā piedalījās vairāk nekā 30 000 cilvēku un simtiem lielgaballaivu, airu fregašu un citu airu un buru kuģu. Krievijas flotei bija vairāk lielo karakuģu (kopā ar galerām — 58 pret 22) un attiecīgi jūrnieku, taču zviedriem bija pārākums vienmasta kuģīšos un lielgaballaivās (154 pret 84), un zviedriem palīdzēja krasta artilērija un vēja virziens. Zviedri uzvarēja, kas ļāva tiem miera sarunās noslēgt pašu uzsākto, bet neplānoti slikti ejošo karu ar neizšķirtu. Tai pašā laikā spāņi pielietoja airu lielgaballaivas kārtējā Gibraltāra aplenkumā (1779—1783), kurš beidzās nesekmīgi.
Lielgaballaivām bija galvenā loma Napoleona Bonaparta plānā iebrukumam Anglijā 1804. gadā, kurš netika realizēts. Laika posmā no 1803. līdz 1812. gadam ASV flote īstenoja politiku, kas balstīja floti uz piekrastes lielgaballaivām, eksperimentējot ar dažādiem modeļiem. Prezidents Tomass Džefersons un viņa Demokrātu—republikāņu partija iebilda pret spēcīgu un dārgu floti, uzskatot, ka lielgaballaivas ir pietiekamas, lai aizstāvētu ASV ostas. Taču tās izrādījās bezspēcīgas pret britu blokādi 1812. gada kara laikā.
Lielupē lielgaballaivas 1812. gadā efektīvi piedalījās kaujās pret Napoleona armiju.
Tvaika laikmets
Ieviešot tvaika mašīnas 19. gadsimta sākumā, tehniski attīstītās flotes uzbūvēja ievērojamu skaitu mazu kuģu, kurus virzīja milzīgi sānu riteņi ar lāpstiņām un vēlāk dzenskrūves. Sākotnēji šie kuģi saglabāja pilnu buru aprīkojumu un tvaika dzinējus izmantoja kā palīglīdzekli.
Lielbritānijas Karaliskā flote 1837.—1838. gada Kanādas sacelšanās laikā izvietoja divas koka lāpstiņu lielgaballaivas Lielajos ezeros un Sv. Lorensa upē. Amerikas Savienoto Valstu flote 1844. gadā Lielajos ezeros izvietoja dzelzs korpusa lāpstiņu lielgaballaivu USS Michigan.
Par pirmo dzenskrūves tvaika lielgaballaivu pasaulē 1849. gadā kļuva Vācijā būvētā 120 tonnu Von der Tann. Ķīles kuģu būvētava Conradi to uzbūvēja mazajai Šlēsvigas-Holšteinas flotei. Von der Tann bija modernākais kuģis šajā flotē un sekmīgi piedalījās Pirmajā Šlēsvigas karā (1848—1851).
1850. gados Lielbritānija uzbūvēja lielu skaitu koka lielgaballaivu, no kurām dažas piedalījās Krimas karā (1853—1856), Otrajā opija karā (1856—1860) un Indijas dumpī (1857—1859). 1855. gada jūnijā britu flote vairākkārt iebrauca Baltijas jūrā ar 18 lielgaballaivām, kuras uzbruka dažādiem piekrastes objektiem, darbojoties līdzās lielākiem karakuģiem, no kuriem tās saņēma ogles un munīciju.
Lielgaballaivas tika daudz lietotas Amerikas pilsoņu kara laikā (1861—1865). Savienības un konfederācijas spēki viegli pārveidoja esošās pasažieru pārvadāšanas tvaika laivas par bruņotām lielgaballaivām.
Vēlāk 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā "lielgaballaiva" bija mazāku bruņotu kuģu vispārpieņemtais nosaukums. Tas iekļāva gan klasiskas upju un jūras lielgaballaivas, gan upju un jūras bruņukuģus un mazos karakuģus. Šajā periodā lielvalstu jūras spēki policejiskām darbībām pret kolonijām vai vājākām valstīm, piemēram, Ķīnu, izmantoja lielgaballaivas (piemēram, amerikāņu "Jandzi patruļa" (1854—1949). Šīs darbības radīja terminu "lielgaballaivu diplomātija". Pievienojot torpēdas, tās kļuva par "torpēdu lielgaballaivām".
20. gadsimtā lielgaballaivu flotes tika ievērojami samazinātas un turpināja aktīvi darboties tikai mazattīstītajās teritorijās, kur tām nedraudēja lielo karakuģu pretdarbība, piemēram, Pirmajā pasaules karā Divupē Eifratā un Tigrā, Krievijas ziemeļos Ziemeļu Dvinā un Ķīnā Jandzi. Otrajā pasaules karā tās jau vairs praktiski neatšķīrās no kuteriem. Baltijas jūrā, īpaši Somu jūras līcī, padomju bruņukuteri ar lielgabaliem (reizēm vienkārši uzmontētiem tanku torņiem) un īpaši torpēdkuteri veica aktīvas darbības, izmantojot šaurumus starp mazajām saliņām, kamēr flotes lielie kuģi bija pretinieka un mīnu lauku bloķēti Sanktpēterburgas apkaimē.
Pēteris Starcs
Dzīvesgājums
Dzimis 1887. gada 29. janvārī Lubejas pagasta Līderes "Pumpjos" (tagad Madonas novads) zemnieka Jāņa Starca un viņa sievas Kristīnes (dzim. Niedrītes) ģimenē. Mācījās Līderes draudzes skolā (1896-1902), Lazdonas ministrijas skolā (1902-1903), Valmieras skolotāju seminārā (1903-1906), pēc tam strādāja par Vestienas tautskolotāju (1906-1911).
Studēja Augstākajos lauksaimniecības kursos Pēterburgā (1911-1917) un Pēterburgas Universitātes juridiskajā fakultātē (līdz 1919). 1920. gadā atgriezās Latvijā, no 1921. gada bija Latvijas Universitātes lektors agrārajā politikā un kooperācijā, 1925. gada iesniedza pro venia legendi darbu "Lauksaimnieku agrārā kustība", ievēlēts par LU ārštata docentu (1926). Darbojās Latvijas lauksaimniecības centrālajā biedrībā kā Lauksaimniecības ekonomiska institūta direktors (1929-1935), bija Lauksaimniecības kameras ekonomiskās nodaļas vadītājs (1935-1940). Starptautiskās cukurbiešu audzētāju savienības vicepriekšsēdētājs (1938). Aizstāvēja dr. agr. disertāciju "Darba spēka jautājums Latvijas lauksaimniecībā" (1937), pēc tam bija LU ārkārtas profesors (1938). Pēc Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas dibināšanas ievēlēts par tās profesoru (1938). Latvijas agrārsavienības priekšsēdētājs.
Otrā pasaules kara beigās devās trimdā uz Vāciju, pēc tam uz ASV, kur bija Ņujorkas Universitātes (University of New York) mācībspēks. 1952.- 1968. gadā Pēteris Starcs pildīja Latviešu Akadēmisko mācībspēku un zinātnieku apvienības (LAMZA) prezidenta pienākumus un 1953. gadā sāka izdod apvienības žurnālu „Latviešu akadēmiskās ziņas”.
Miris 1968. gada 13. oktobrī Ņujorkā.
Āzijas spēles
Āzijas spēles ir starptautiskas daudzu sporta veidu sacīkstes, kas notiek ik 4 gadus un kurās piedalās sportisti no Āzijas valstīm. Mūsdienās tās organizē Āzijas Olimpiskā padome. Tās atzīst Starptautiskā Olimpiskā komiteja. Āzijas spēles ir otrs lielākais daudzu sporta veidu notikums pēc Olimpiskajām spēlēm. Pirmās Āzijas spēles notikušas 1951. gadā Deli, Indijā.
Tālo Austrumu spēles
Āzijas spēles attīstījās no nelieliem sporta pasākumiem. Tālo Austrumu spēles tika izveidotas, lai parādītu trīs valstu: Japānas impērijas, Filipīnu un Ķīnas Republikas vienotību un sadarbību. Pirmās šādas spēles notika Manilā 1913. gadā. Vēlāk piedalījās arī citas Āzijas valstis. Šīs spēles tika pārtrauktas 1938. gadā, kad Japāna iebruka Ķīnā un sāka ekspansiju Klusajā okeānā.
Āzijas spēļu rašanās
Pēc Otrā pasaules kara vairākas Āzijas valstis ieguva neatkarību. Daudzas jaunas valstis vēlējās rīkot jauna veida sacensības, kas palīdzētu stiprināt savstarpējo sapratni. 1948. gada augustā četrpadsmito olimpisko spēļu laikā Londonā Indijas Olimpiskā komiteja uzaicināja Āzijas sporta komandu vadītājus apspriest ideju par Āzijas spēļu rīkošanu. Viņi vienojās izveidot "Āzijas sporta federāciju". 1949. gada februārī tā tika oficiāli izveidota un nosaukta par "Āzijas spēļu federāciju". Pirmās Āzijas spēles tika nolemts rīkot Ņūdeli. Spēles notika 1951. gada martā, piedalījās sportisti no 11 valstīm. Spēļu programmā bija vieglatlētika, svarcelšana, riteņbraukšana un basketbols.
Federācijas pārveidošana
1962. gadā Āzijas sporta federācijā radās domstarpības par Taivānas un Izraēlas uzņemšanu. Indonēzija, kas rīkoja spēles, bija pret šo valstu uzņemšanu federācijā. 1970. gadā Dienvidkoreja nevarēja uzņemt spēles Ziemeļkorejas drošības draudu dēļ, spēles tika rīkotas Taizemes galvaspilsētā Bangkokā, izmantojot Korejas līdzekļus. 1977. gadā Pakistānā militārā apvērsuma dēļ Pakistāna nevarēja rīkot spēles. Spēles atkal tika pārvietotas uz Bangkoku.
Pēc šiem incidentiem Āzijas Nacionālās Olimpiskās komitejas nolēma mainīt Āzijas Spēļu federācijas statūtus. Tika izveidota jauna asociācija ar nosaukumu Āzijas Olimpiskā padome. Šī padome pārrauga spēlēm kopš 1986. gada.
Taivāna tika federācijā uzņemta, bet, ievērojot SOK standartus, to sauc par "Ķīnas Taipeju". Izraēla tika izslēgta un iekļauta Eiropas sacensībās.
Paplašināšanās
Neskatoties uz dažu valstu iebildumiem, Āzijas Olimpiskā padome uz 1994. gada spēlēm uzaicināja bijušās padomju republikas: Kazahstānu, Kirgizstānu, Uzbekistānu, Turkmenistānu un Tadžikistānu. 2007. gadā dalība Āzijas Olimpiskājā padomē tika atteikta Austrālijai, jo tā ir Okeānijas Nacionālās Olimpiskās komitejas locekle.
Sporta veidi Āzijas spēlēs
Āzijas spēļu vidējais disciplīnu skaits ir gandrīz 260 disciplīnas 24 sporta veidos. Lielākais disciplīnu skaits bija 2010. gada Āzijas spēlēs Ķīnas pilsētā Guandžou, kur sacensības notika 42 sporta veidu 476 disciplīnās. To skaits variē atkarībā no spēļu organizācijai nepieciešamiem izdevumiem, Āzijas Olimpiskās padomes un uzņēmējvalsts prasībām. 2011. gadā tika noteikts, ka spēļu programmā tiks ņemtas vērā iespējamās izmaiņas olimpisko spēļu programmā, turklāt programmā tiks iekļauti astoņi populāri sporta veidi Āzijā, kā arī līdz pat 7 sporta veidi, kurus izvēlējusies vietējā organizācija. [a] Galda spēļu programmā sacensības notikušas: 2006. gadā šahā; 2010. gadā šahā, go un ksiangi (ķīniešu šahs); 2018. gadā bridžā.
Medaļu sadalījums starp valstīm
No 46 nacionālajām olimpiskajām komitejām, kas ir piedalījušās Āzijas spēlēs, 43 valstis sacensībās ir izcīnījušas vismaz vienu medaļu. Tikai trīs valstis (Butāna, Maldivu salas un Austrumtimora) pagaidām palikušas bez medaļām. Vismaz vienu zelta medaļu ir izcīnījušas 38 valstis (tikai Indija un Japāna to ir izdarījušas visās Āzijas spēlēs), savukārt Japāna un Ķīna kļuvušas par vienīgajām divām valstīm, kas spēļu vēsturē uzvarējušas komandu vērtējumā.
Igate (Vilces pieteka)
Iztece - Augstkalnes pagasta dienvidautrumos. Tek austrumu-ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Vilcē netālu no Vilces ietekas Svētē. Lielākā pieteka - Zirņu grāvis. Igati šķērso valsts autoceļi V1078 (Veczāmeļi–Blankenfelde (Saulīte)–Augstkalne), tās krastos neatrodas lielas apdzīvotās vietas.
Oblācija
Oblācija ir viduslaikiem raksturīgs tiesisks darījums, ar ko īpašnieks dāvina savu īpašumu kādam garīgam vai laicīgam kungam ar nosacījumu, ka saņems to pašu objektu vai tā daļu atpakaļ lietošanā kā prekāriju vai lēni.
Tīrila Venga
Tīrila Udnese Venga (no; dzimusi ) ir norvēģu distanču slēpotāja, divkārtēja pasaules čempione stafetē, 2022.—2023. gada sezonas Pasaules kausa kopvērtējuma uzvarētāja.
Viņas dvīņumāsa Lota Venga arī ir distanču slēpotāja, bet cita norvēģu slēpotāja Heidi Venga ir trešās pakāpes māsīca.
Karjera
Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātos junioriem 2014., 2015. un 2016. gadā. Trīs reizes ieguvusi medaļas stafetē, bet 2016. gadā izcīnīja arī bronzu 10 km distancē brīvajā stilā. Izcīnījusi četras medaļas Pasaules U-23 čempionātā, tai skaitā 2018. gadā kļuva par pasaules U-23 čempioni sprintā.
Pasaules kausa sacensībās debitēja Drammenē ar 46. vietu sprinta kvalifikācijā. 2017. gada janvārī Toblahā izcīnīja pirmos punktus PK ieskaitē, ieņemot 21. vietu sprintā. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2019. gadā, statējot tikai sprintā (15. vieta).
2021. gada Pasaules čempionātā Oberstdorfā Norvēģijas komandas sastāvā izcīnīja zelta medaļu stafetē. Viņa iekļuva arī sprinta sacensību finālā, kur ieņēma 6. vietu. 2023. gada Pasaules čempionātā kopā ar Anni Hjersti Kalvo ieguva sudrabu komandu sprintā, bet stafetē izcīnīja zeltu. 2022.—2023. gada sezonā uzvarēja Pasaules kausa kopvērtējumā, izcīnot lielo kristāla globusu.
Švete/Odera
Švete/Odera (de) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Ukermarkas apriņķī pie Oderas upes, netālu no robežas ar Poliju.
Vēsture
Apdzīvotā vieta pirmoreiz rakstos minēta 1265. gadā. Pilsēta stipri cieta Trīsdesmitgadu kara laikā. Lielā Ziemeļu kara laikā 1713. gadā šeit tika noslēgts Švetes līgums starp Krievijas caristi un Brandenburgu-Prūsiju. Otrā pasaules kara beigās pilsēta tika stipri nopostīta. Pēc Otrā pasaules kara Švete līdz 1991. gadam bija VDR sastāvā. VDR laikos Švete tika spēcīgi industrializēta. Pēc Vācijas apvienošanās pilsēta ir zaudējusi ceturto daļu iedzīvotāju.
Ekonomika
Pilsēta ir liels rūpniecības centrs. Šeit atrodas liela naftas pārstrādes rūpnīca (PCK Raffinerie GmbH), kas savienota ar naftas vadu "Draudzība" no Krievijas, kā arī Somijas kompānijas UPM celulozes rūpnīca.
Svētais Izidors Arājs
Svētais Izidors Arājs (la, es; dzimis ap 1070. gadu, miris ) ir katoļu svētais, zemnieku un Madrides aizbildnis. Dzīves laikā esot izcēlies ar godbijību pret nabagiem un dzīvniekiem.
Upesciems (Zlēku pagasts)
Upesciems ir ciems Ventspils novada Zlēku pagastā. Izvietojies pagasta austrumos 3,9 km no pagasta centra Zlēkām, 39,9 km no novada centra Ventspils un 177,7 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Ventas upes labajā krastā.
Čunanas Universitāte
Čunanas Universitāte (ko) ir privāta pētniecības universitāte, kuras galvenā pilsētiņa atrodas Dienvidkorejas galvaspilsētā Seulā, bet filiāle — Ansonā.
Universitātes pirmsākumi ir 1918. gadā metodistu dibināts bērnudārzs. 1922. gadā pie tā tika nodibināta bērnudārza audzinātāju skola, bet 1953. gadā mācību iestāde kļuva par universitāti. Universitātes bijušo un esošo studentu vidū ir dziedātāja Čana Nara (Jang Na-ra, 1981), dziedātāja Čhve Sujena (Choi Soo-young, 1990), aktieris Hjens Bins (Hyun Bin, 1982), kinorežisors Hons Sansu (1960), aktieris Kims Boms (Kim Bum, 1989), aktieris Kims Suhjens (Kim Soo-hyun, 1988), dziedātāja Kvona Juri (Kwon Yu-ri, 1989), aktrise Li Jene (Lee Young-ae, 1971), dziedātājs Sinni (Seungri, 1990), aktrise Paka Sinhje (Park Shin-hye, 1990).
Andrejs Možeiko
Andrejs Možeiko (dzimis, miris ) bija latviešu aktieris.
2007. gadā absolvējis Latvijas Kultūras akadēmiju. Kopš 2005. gada bija Rīgas Krievu teātra aktieris.
Filmējies filmās "Sēņotāji" un "Sapņu komanda 1935", kā arī seriālā "Likteņa līdumnieki".
Brimstonas kalna nocietinājumu nacionālais parks
Brimstonas kalna nocietinājumu nacionālais parks (en) ir 17./18. gadsimtā britu celts cietoksnis Sentkitsā un Nevisā, dēvēts par "Rietumindijas Gibraltāru", 1999. gadā iekļauts UNESCO pasaules mantojuma sarakstā.
Pirmie nocietinājumi tika celti 1689. gadā, Deviņgadu kara laikā. 1711. un 1731. gadā zibens iznīcināja cietokšņa pulvera noliktavas. 1782. gadā Amerikas Savienoto Valstu Neatkarības kara ietvaros franči spēja ieņemt cietoksni, tomēr līdz ar 1783. gada Parīzes līgumu angļi to atguva. 1853. gadā angļi Brimstonas cietoksni pameta un tas pamazām sabruka. 20. gadsimtā to pamazām atjaunoja. 1987. gadā tika izveidots nacionālais parks.
Jānis Hodkevičs
Jānis Hodkevičs jeb Jānis Kotkievičs (la, lt), arī Jans Heronimovičs Hadkevičs (be, pl, 1537–1579) bija Lietuvas dižkunigaitijas karavadonis un valstsvīrs. Žemaitijas ģenerālstārasts (no 1564), Pārdaugavas hercogistes hetmanis un ģenerāladministrators (1566–1578), Viļņas kastelāns (no 1574).
Dzīvesgājums
Dzimis ap 1537. gadu lietuviešu magnāta Jeronīma Hodkeviča (Jeronimas Chodkevičius) ģimenē. Studēja Kēnigsbergas Alberta universitātē, Reformācijas laikā 1552. gadā pārgāja protestantismā, iestājās Svētās Romas impērijas karadienestā (1552-1555) un piedalījās impērijas karā ar Francijas karali. Pēc Livonijas kara sākšanās viņš piedalījās kaujās pret Ivana IV vadīto krievu un tatāru karaspēku, 1560. gadā viņš sekmīgi aizstāvēja Viļakas pili.
Pēc pamiera noslēgšanas starp Lietuvu un Krieviju un Žemaitijas autonomijas ierobežošanas 1564. gadā J. Hodkeviču iecēla par Žemaitijas ģenerālstārastu (viņa tēvs Jeronīms Hodkevičs bija pēdējais Žemaitijas vecākais). 1566. gadā Sigismunds II Augusts viņu iecēla par Lietuvas lielmaršalu, bet 1566. gada 26. augustā par Livonijas hetmani un ģenerāladministratoru. Pēc tam, kad 1566. gada beigās Lietuvas Seimā Grodņā tika noslēgta Livonijas un Lietuvas reālūnija, 10. decembrī viņš Vidzemes landtāgā Cēsīs vienojās ar provinces kārtām par šīs ūnijas ratificēšanu. 1566. gada 26. decembrī Livonijas hercogistei piešķīra jaunu ģerboni: sarkanā laukā uz labo pusi ejošs ar zeltu kronēts sudraba grifs ar zobenu labajā ķetnā, kam uz krūtīm monogramma "SA" (Sigismunds Augusts). Šis ģerbonis kļuva par pamatu Hodkeviču dzimtas ģerbonim. Par J. Hodkeviča rezidenci kļuva agrākā Livonijas ordeņa maršalu Siguldas pils. J. Hodkevičs mēģināja pakļaut arī Rīgas brīvpilsētu, taču cieta zaudējumu 1567. gada 7. jūlija kaujā, kur krita ap 30 lietuviešu, bet rīdzinieku pusē tikai 15 vai 16 latviešu ("nevācu") karavīri.
1569. gada Ļubļinas Seimā J. Hodkevičs iestājās pret Ļubļinas ūnijas izveidošanu ar Polijas karalisti, tomēr pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts izveidošanas 1570. gadā konvertējās katolicismā, bija cieši saistīts ar jezuītiem. 1575. gadā krievu karaspēks ieņēma gandrīz visu Hodkeviča pārvaldīto Livonijas teritoriju, izņemot Rīgu un Tallinu. 1578. gadā jaunais Polijas-Lietuvas valdnieks Stefans Batorijs panāca lūzumu karā pret krieviem.
Miris 1579. gada 4. jūnijā karagājiena laikā uz Polocku, apglabāts 13. oktobrī Viļņā.
Kepija Pondekstere
Kepija Pondekstere (en; dzimusi Oušensaidā, Kalifornijas štatā, ASV) ir profesionāla amerikāņu basketboliste, spēlē uzbrūkošās aizsardzes pozīcijā, ASV izlases dalībniece. Pašlaik (2013) pārstāv Krievijas līgas klubu Jekaterinburgas UGMK un WNBA klubu Ņujorkas "Liberty".
Karjeras laikā spēlējusi Stambulas "Fenerbahçe" (2006—2008), Jekaterinburgas UGMK (kopš 2008. gada), Fīniksas "Mercury" (2006—2009) un Ņujorkas "Liberty" (kopš 2010. gada).
Kopā ar "Mercury" divas reizes kļuvusi par WNBA čempioni (2007, 2009), 2007. gadā tika atzīta par finālsērijas MVP. 2006. gadā tika iekļauta WNBA simboliskajā debitantu izlasē. Visās piecās pirmajās sezonās WNBA spēlējusi Visu zvaigžņu spēlē.
Konice
Konice (cz) ir pilsēta Čehijā, Olomoucas apgabala Prostejovas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1200. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Konice (de). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Kopš 1993. gada - Čehijā.
Pijs X
Bērnība un jaunība
Džuzepe Malčiore Sarto piedzima nabadzīgā ģimenē, Riezes pilsētā, mūsdienu Itālijas ziemeļos, Trevizo provincē, kas toreiz atradās Lombardijas – Venēcijas konstitucionālajā zemē Austroungārijas impērijas sastāvā. Vēlāk, 1952. gadā Riezes pilsētas nosaukumam pievienoja pilsētā dzimušā pāvesta baznīcas vārdu – Pio X.
Ģimenē viņam bija vēl deviņi brāļi un māsas, no kuriem divi nomira neilgi pēc dzimšanas. Atsevišķos avotos var atrast, ka viņa tēvs, Džuzepe Sarto (poliski: Jan Krawiec) bija polis, kas uz tagadējo Itāliju emigrēja no Silēzijas vojevodistes Polijas dienvidos, savu uzvārdu nomainot no Krawiec uz Sarto. Pēc oficiālajiem Vatikāna dokumentiem, Džuzepe Melkiore Sarto bija otrais bērns desmit bērnu ģimenē un viņa tēvu sauca Džovanni Batista Sarto (1792-1852), bet māti — Margarita Sansone (1813-1894). Daudzi vēsturnieki uzskata, ka pāvesta poļu saknes no tēva puses tika ar nodomu apslēptas, lai neizjauktu ierasto kārtību, kāda pastāvēja ieceļot iepriekšējos pāvestus, kur lielākajai daļai bija itāļu izcelsmes.
Džuzepe tika nokristīts 1835. gada 3. jūnijā. Viņam bija trīs brāļi un sešas māsas. Vecāko bērnu ģimenē arī sauca Džuzepe (dzimis 1834. gadā), kurš nomira neilgi pēc dzimšanas. Pārējie bērni bija Andželo (1837–1916), Terēze (1839–1920), Roza (1841–1913), Antonija (1843–1917), Marija (1846–1930), Lūcija (1848–1924), Anna (1850–1926) un Pjērs (1852, nomira sešus mēnešus pēc dzimšanas).
Tēvs ciemā strādāja par pastnieku un pelnīja maz, tādēļ ģimene bija nabadzīga, bet neskatoties uz to, Džuzepe apmeklēja skolu, katru dienu līdz tai mērojot sešus kilometrus. Pēc tam ar draudzes priestera palīdzību viņš apguva latīņu valodu. Savas centības dēļ viņš saņēma diecēzes bīskapa finansiālu atbalstu studijām garīgajā seminārā, Padujā, kuru viņš klasiskās filozofijas un teoloģijas studijas pabeidza ar izcilību.
Priesterība
1858. gada 18 septembrī Džuzepe tika ordinēts par priesteri. Pēc iesvētīšanas viņš uzreiz sāka strādāt par kapelānu Tombolo pilsētā. Šajā laikā priesteris Sarto studējā kanoniskos likumus un Akvīnas Toma filozofiju un reizēm aizvietoja saslimušo draudzes prāvestu.
1867. gadā viņš kļuva par Salzano pilsētas galveno priesteri, nekavējoties uzsākot baznīcas atjaunošanu un slimnīcas paplašināšanu. Darba procesā Džuzepe palīdzēja arī ar savām rokām, kā arī personiski lūdza ziedojumus un apkārtnes iedzīvotāju atbalstu. Viņa pašaizliedzības un dedzīgās ticības dēļ, vietējie iedzīvotāji labprāt iesaistījās palīdzības sniegšanā. 1870. gadā viņš veica pastorālo aprūpi ar holēras slimniekiem, Itālijas ziemeļos. Šo priestera rīcību ļoti novērtēja vietējie iedzīvotāji. Vēlāk viņam tika piešķirts Trevizo diecēzes kanclera tituls un direktora un rektors amats Treviso seminārā, kurā viņš jau iepriekš pasniedza dogmatiku un morālteoloģiju.
Bīskaps, kardināls un patriarhs
1884. gada 10. novembrī pāvests Leons XIII Džuzepi Melkiori Sarto 49. gadu vecumā iecēla par Mantujas bīskapu. 1891. gada 19. jūnijā viņš tika iecelts par goda asistentu Pontifikālajā tronī. 1893. gada 12 jūnijā pāvests Leons XIII viņam piešķīra kardināla un Venēcijas patriarha nomināciju. Mainoties politiskajai situācijai valstī, kad Austroungārijas teritorija tika pievienota Itālijai, uzreiz šo titulu nebija iespējams saņemt. Kad Džuzepe oficiāli bija kļuvis par Venēcijas patriarhu, viņš, izvairoties iesaistīties politiskajos jautājumos, pievērsās pastorālajam darbam, īpašu uzmanību pievēršot draudžu stiprināšanai.
Ievēlēšana par pāvestu
Pēc pāvesta Leona XIII nāves (1903. gada 20 jūlijā), tika sasaukts konklāvs, lai ievēlētu jauno pāvestu. Sarežģījumu dēļ, ko radīja atsevišķu valdnieku iespēja iespaidot balsojuma rezultātus ar veto tiesībām, kuras arī izmantoja Austroungārijas imperators, jaunā pāvesta ievēlēšanai vajadzēja piecas balsošanas kārtas. Pēc ievēlēšanas Džuzepe atzina savu necienību ieņemamajam atbildīgajam amatam, jo neuzskatīja, ka viņam vajadzēja tikt ievēlētam, kā arī sarūgtinājumu par Austroungārijas imperatora uzliktos veto. Pirmais uzdevums, ko jaunievēlētais pāvests realizēja bija šo veto tiesību atcelšana. Džuzepe, kā pāvests pieņēma Pija X vārdu, jo katoliskās baznīcas jautājumos sev par vistuvākajiem uzskatīja visus iepriekšējos priekšgājējus ar šādu vārdu, it īpaši Piju IX, kurš cīnījās pret teoloģijas liberāļiem.
Pāvests Pijs X kļuva par vienu no ievērojamākajiem pāvestiem, kurš ieguldīja nenovērtējamu darbu dažādu teoloģisku jautājumu sakārtošanā, kas katoļu baznīcai tajā laikā bija īpaši svarīgi.
Sadursme
Sadursme var būt:
Digia
Digia Oyj Somijas uzņēmums, kas nodarbojās ar programmatūras izstrādi un apkalpošanu dažādās jomās. Tas ir dibināts 1991. gadā. uzņēmums galvenais birojs atrodas Helsinkos.
Digia Oyj akcijas tiek kotētas Nasdaq Helsinki biržā. Lielākie akciju turētāji (2022. gada maijā):  Ingman Development Oy Ab (29,45 %), Ilmarinen pensiju fonds (12,46 %),  Etola Oy (5,99 %), Etola Group Oy (4,94 %), Varma pensiju fonds (4,65 %), Savolainen Matti (3,30 %).
Vēsture
Uzņēmums tika dibināts 1990. gadā ar nosaukumu SysOpen Oy. 1999. gadā uzņēmums veica sākotnējo publisko piedāvājumu, un tā akcijas sāka kotēt Helsinku biržā.
2005. gada 4. martā SysOpen apvienojās ar Digia Oy; jaunā uzņēmuma nosaukums SysOpen Digia Oyj. 2005. gada tika nopirkts uzņēmums Yomi Software. 2006. gada vasarā tika iegādāts uzņēmums Sentera Oyj, kas specializējies ERP sistēmās. 2007. gadā uzņēmuma nosaukums tika mainīts uz SYSOPENDIGIA Oyj. 2008. gadā uzņēmums tika pārdēvēts par Digia Oyj.
2011. gada martā no Nokia tika nopirkts programmatūras ietvara Qt komerciālās licencēšanas bizness. 2012. gada septembrī viss Qt bizness tika nodots Digia. 2014. gadā Digia nolēma atdalīt Qt platformas attīstīšanu un pārvaldīšanu atsevišķā uzņēmumā. 3. septembrī tika dibināts uzņēmums The Qt Company, kā 100 % kapitāldaļu piederēja Digia. 2016. gada 1. maijā The Qt Company tika atdalīts no Digia.