cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šrilanka
2019. un turpmāko gadu krīze
2018. gadā politiskā krīze stāvokli saasināja, bet 2019. gada sākumā tika izziņota Covid-19 pandēmija, kas praktiski atņēma valstij un nodarbinātajiem tūrisma nozares ienākumus. Papildus tam, musulmaņu teroristi 2019. gadā veica pret kristiešiem vērstu sprādzienu sēriju, kas arī ietekmēja tūrismu. 2019. gadā valdība, lai stimulētu ekonomiku, samazināja nodokļus, taču tas nenesa cerēto rezultātu. 2021. gadā tika izdarīta vēl viena kļūda — zaļā lobija ietekmē valsts lauksaimniecību sāka pārvest uz organisko stilu, aizliedzot ievest pesticīdus un minerālmēslus un tā kļūstot par pasaulē pirmo organiskas lauksaimniecības valsti, kas jau tai pašā gadā noveda pie iegūtās lauksaimniecības produkcijas samazināšanās, kā arī tās barības vērtības krišanās. Šrilanka, kas līdz tam pilnībā nodrošināja sevi ar rīsiem — galveno valsts pārtikas kultūru, bija spiesta sākt tos ievest, iztērējot pusmiljardu dolāru. 2021. gada beigās valdība sāka mīkstināt šo politiku, taču pilnībā atjaunot agrāko lauksaimniecības līmeni neizdevās, un dārzeņu cenas to trūkuma dēļ gada beigās bija pieaugušas pieckārtīgi. Jau pirms tam 22% valsts iedzīvotāju patērēto kaloriju tika ievestas no ārzemēm, bet pēc tā kļuva aizvien grūtāk iepirkt vajadzīgo pārtiku un degvielu, jo valsts ārvalstu valūtas rezerves tuvojās izsmēlumam, bet resursu cenas pasaulē turpināja pieaugt. Valūtas rezerves, kas 2018. gadā vēl bija 10 miljardu dolāru, 2022. gada sākumā bija vairs tikai 2 miljardi. Vēl vienu triecienu izdarīja Krievijas iebrukums Ukrainā, jo abas šīs valstis līdz tam piegādāja Šrilankai gan labību, gan tūristus. 2022. gada martā valūtas trūkuma un privātā kapitāla bēgšanas dēļ gandrīz divkārt pazeminājās Šrilankas rūpijas kurss. Aprīlī elektrība lielā daļā valsts kļuva pieejama tikai pusi diennakts, slimnīcās trūka zāļu un maināmo instrumentu. Maijā iekšējā inflācija sasniedza 40%. Valsts ārējā parāda ik gadus izmaksājamie procenti līdz 2030. gadam vien bija 2—3 miljardi dolāru gadā, kopējais parāds 2022. gada pavasarī 51 miljards, 2022. gadā nomaksājamais — 4 (pēc cita avota 7 ) miljardi, un apzinoties, ka nomaksāt to nav iespējams, valdība 2022. gada maijā pirmoreiz Šrilankas vēsturē izziņoja defoltu. Parādu izmaksa tika apturēta, lai par atlikušo naudu iepirktu minimālu daudzumu pārtikas un degvielas. 28. jūnijā uz laiku tika pārtraukta degvielas pārdošana privātajam transportam. 2022. gada jūlijā tika cerēts, ka pusgada laikā krīzi izdosies apturēt un parādus restrukturizēt. Jūlijā notika masu protesti ar valdības ēku sagrābšanu, kas noveda pie prezidenta un premjerministra bēgšanas no valsts. Prezidents drīz pēc tam atkāpās no amata, nododot formālo varu premjerministram.
Iedzīvotāji
Šrilankas iedzīvotāji ir divu tautu pārstāvji: 74% iedzīvotāju ir singali, kas lielākoties ir budisti, un 18% iedzīvotāju ir tamili, kas ir hinduisti. Abas tautas Šrilanku apdzīvo jau vairāk nekā 1400 gadus. To starpā valdošais saspīlējums no 1983. līdz 2009. gadam izvērtās nežēlīgā pilsoņu karā. Konflikta laikā starp valdības spēkiem un tamilu nemiernieku grupu "Tamilu atbrīvošanās tīģeri" gāja bojā vairāk nekā 60 000 cilvēku, un bruņotie spēki iztērēja daudz līdzekļu, tā vājinot Šrilankas ekonomiku.
Ogres apriņķis
Ogres apriņķis bija administratīvai teritoriāla vienība Latvijas PSR sastāvā. Izveidots 1947. gada 16.oktobrī no Rīgas apriņķa atdalot Ogres pilsētu un 26 pagastus. Likvidēts 1949. gada 31. decembrī, teritorija iekļauta Baldones, Jaunjelgavas, Pļaviņu, Ogres un Siguldas rajonos.
Pižices apriņķis
Pižices apriņķis ir apriņķis Polijā, Rietumpomožes vojevodistes dienvidrietumos. Robežojas ar Rietumpomožes vojevodistes Stargardas, Mislibožas un Grifino apriņķiem.
Aleksandrs Lielais
Maķedonijas Aleksandrs jeb Aleksandrs Lielais (el, Aléxandros ho Mégas, 356. gads p.m.ē.—323. gads p.m.ē) bija Senās Maķedonijas valdnieks un karavadonis. Viņa iekarojumi veicināja grieķu kultūras bagātināšanos ar austrumu sasniegumiem un tās izplatīšanos Tuvajos Austrumos un Dienvidāzijā, radot t.s. helēnisma kultūru.
Aleksandra Lielā bērnība
Aleksandrs piedzima 356. gadā p.m.ē. Viņa tēvs bija Maķedonijas valdnieks Filips II, kas deva savam dēlam lielisku izglītību. Aleksandra audzinātājs bija grieķu filozofs Aristotelis. Aleksandrs pazina un mīlēja grieķu literatūru. No dzejas darbiem Aleksandrs cienīja Homēra darbu Iliāda. Viņa iemīļotais varonis bija Ahillejs, ko viņš mēģināja visur atdarināt. Aleksandrs ļoti aizrāvās ar kara lietām un kopš 16 gadu vecuma devās līdzi savam tēvam karagājienos.
Nākšana pie varas
Kad Aleksandrs kļuva par Maķedonijas valdnieku, viņam bija tikai 20 gadi. Neskatoties uz to, ka tēvs bija ieguvis augstāko varu Grieķijā, Aleksandrs, pārņēmis no nogalinātā tēva valdības grožus, konstatēja, ka viņam bez draugiem un sabiedrotajiem ne mazums visapkārt ir arī ienaidnieku un skauģu gan mājās, gan aiz robežām. Ar iekšējiem ienaidniekiem un sazvērniekiem Aleksandrs tomēr ātri vien tika galā — viņš vienkārši pavēlēja nogalināt visus, par kuriem bija pat mazākās aizdomas. Neviens neko tādu no centīgā Aristoteļa skolnieka nebija gaidījis. Arī viena no Grieķijas pilsētām — Tēbas, atteicās pakļauties Aleksandram un tika par to bargi sodīta. Pilsēta tika pilnībā sagrauta, tūkstošiem tās iedzīvotāju tika noslepkavoti, bet dzīvi palikušie tika pārdoti verdzībā.
Tūlīt pēc Tēbu pakļaušanas Aleksandrs karaspēka priekšgalā devās no viena dumpīga Grieķijas reģiona uz otru, nežēlīgi apspiežot dumpiniekus, sodot to vadoņus un atjaunojot visur kārtību. Grieķijas vietā vēstures arēnā parādījās Maķedonija — labi organizēta, disciplinēta impērija, kurā valda miers un kārtība. Ne miņas no kādreizējām ķildām un jukām starp Grieķijas pilsētvalsīm.
Militārās reformas
Tomēr Aleksandram ar to bija par maz. Viņam dārgs bija viņa tēva senais mērķis — iekarot Persijas lielvalsti. Viņš sāka tam rūpīgi gatavoties. Saprotot, ka Persijas rīcībā ir liels karaspēks, kuru skaitliskā ziņā noteikti nepārspēt, Aleksandrs vēl enerģiskāk ķērās pie savas karaspēka kvalitātes un kaujasspējas pilnveidošanas. To bija iespējams panākt tikai ar labāku organizāciju, disciplīnu un militāriem jaunievedumiem.
Kā viens no galvenajiem pasākumiem tika pilnveidota falangas organizācija. Falanga pēc savas nozīmes militārajā vēsturē bija pirmais regulārais taktiski operatīvais formējums. Ar to tā principiāli atšķīrās no hoplītiem, kuri vairāk pildīja zemessardzes lomu. Falanga bija labi bruņota infantērijas struktūrvienība ar gariem, tālu izslietiem pīķiem, lielu vairogu sienas priekšā. Falangas organizācija gan nebija paša Aleksandra izgudrojums — to no Tēbām bija pārņēmis vēl viņa tēvs — Filips II, apbruņojot falangas kareivjus ar vēl garākiem (apmēram 5,5 metrus) un smagākiem pīķiem, nekā tie bija agrākajiem hoplītiem. Falanga sastāvēja no astoņās vai desmit rindās izvietotiem karavīriem, kuri kopumā veidoja kvadrāta formējumu. Falangas galvenais uzdevums bija apturēt pretinieka kavalērijas triecienus, un ar šo uzdevumu tā tika galā spīdoši. Ienaidnieka jātnieki, ja arī izlauzās cauri kādām no pirmajām falangas rindām, ciešot lielus zaudējumus, tad burtiski uzdūrās nākamajās zemu noliektajās pīķu joslās, tā arī nespējot izmantot savus zobenus tuvcīņā. Taču dēļ smagā bruņojuma un nepieciešamības stingri ievērot savu formējumu konfigurāciju, falanga bija visai neveikla uzbrukumā, it īpaši šķēršļotā apvidū. Tādēļ vēl Filips II falangas bija papildinājis ar kavalēriju.
BMP-1
BMP-1 (БМП-1, Боевая Mашина Пехоты-1) ir PSRS radītā pasaulē pirmā kājnieku kaujas mašīna. Tā paredzēta kājnieku transportēšanai kaujas laukā, spējot aizsargāt tos no strēlnieku ieročiem un nelielām artilērijas šķembām, kā arī aizsardzībai no atomieroču ietekmes. Tās bruņojumu izmanto kājnieku atbalstam. Bruņumašīnai ar kāpurķēdēm ir paaugstinātas pārejamības spējas un tā var pārvarēt arī ūdens šķēršļus.
Aleksandrs Lielais
Militārās reformas
Papildus tam Aleksandrs ieviesa arī speciālas materiālās apgādes vienības, kuras rūpējās, lai karaspēkam kampaņas laikā nekā netrūktu. Karaspēka sastāvā bija arī medicīniskais personāls un sanitāru komandas, kas rūpējās par karavīru veselību un higiēnu. Līdz ar to Aleksandra karaspēks bija sarežģīta, autonoma, labi organizēta militāra sistēma, kurai pretī stāties tā arī nespēja neviena cita tā laika armija.
BMP-1
Vēsture
BMP-1 izstrādāja 1960. gados. Sākotnēji vairāki konstruktoru biroji izgatavoja eksperimentālus modeļus uz riteņu un kāpurķēžu bāzes. 1965. gadā izvēlējās Čeļabinskas traktoru rūpnīcā konstruēto "objektu 765", kuram par prototipu kalpoja polārais visurgājējs. To bruņojumā pieņēma 1966. gadā ar nosaukumu "BMP-1". Bruņumašīnu masveida ražošanu veica Kurgānas mašīnbūves rūpnīca Kurganmaš. Pirmo eksemplāru saražoja 1967. gadā, un ražošana turpinājās līdz 1979. gadam, kad to nomainīja jaunāks modelis BMP-2.
Aleksandrs Lielais
Militārās reformas
Persiešu armija vairāk paļāvās uz kara ratiem un kavalēriju, kā arī locinieku vienībām. Taču viņu infantērija parasti bija visai vāja, tās kaujasspēja nebija pat salīdzināma ar grieķu falangām, lai gan persiešu infantērijas sastāvā dienēja arī grieķu algotņi — hoplīti. Persiešu karaspēkā daudz zemākā līmenī bija arī disciplīna un organizētība, tas nereti pat pie mazākajām neveiksmēm pakļāvās panikai.
Par savu galveno uzdevumu viņš atzina kara gājienu uz Persiju, lai iegūtu bagātības Austrumos. Bet vispirms viņam bija jānomāc dažu grieķu valstu sacelšanās. Grieķi gribēja atbrīvoties no Maķedonijas varas un atgūt sev brīvību. Aleksandrs devās divos karagājienos uz Grieķiju un piespieda grieķus padoties Maķedonijai.
Karagājiens pret Persiju
Aleksandrs Lielais uzsāka karu pret Persiju 334. gada p.m.ē. pavasarī, ar 35 tūkstošu vīru lielu karaspēku šķērsojot Helespontu (mūsdienu Dardaneļus) un iebrūkot Mazāzijā. Pie antīkās Trojas pilsētas viņš uzbruka 40 tūkstošu vīru lielai persiešu armijas daļai un sakāva to, zaudējot tikai 110 savu karavīru.
Ēģiptes iekarošana
No Feniķijas Aleksandrs devās uz Palestīnu, bet pēc tam uz Ēģipti un iekaroja to bez pūlēm. Iekarojis Ēģipti, viņš atstāja turienes kārtību un neaiztika tempļus. Tāpēc ēģiptiešu priesteri pasludināja Aleksandru par saules dieva — Amona dēlu.
Uzturēdamies Ēģiptē, Nīlas deltas rietumu daļā, Aleksandrs nodibināja vēlāk izdaudzināto Aleksandrijas pilsētu. Tā visa Persijas valsts rietumu daļa (Mazāzija, Ēģipte, Feniķija, Palestīna) tagad bija maķedoniešu varā. Lai galīgi satriektu Persijas valsti, bija jāiekaro tās austrumu daļa.
Kauja pie Gaugamelas
331. gadā p.m.ē. maķedoniešu spēki pārgrupējās un iebruka Babilonā. Tur, Nīnives drupu tuvumā, pie asīriešu ciemata Gaugamelas (pie Dahūkas mūsdienu Kurdistānā) Aleksandrs atkal sastapās ar vēl spēcīgāku persiešu armiju Dārija III vadībā. Uzskata, ka apmēram 250 tūkstoši persiešu karavīru sāka kauju pret 40 tūkstošiem maķedoniešu infantērijas un 7 tūkstošiem kavalērijas.
Dārija III armija bija tik milzīga, kad šī bija viena no retajām reizēm, kad bezbailīgajam Aleksandram, redzot savā priekšā bezgalīgo persiešu pīķu un durkļu jūru, dūša saskrējusi papēžos. Arī persiešu kavalērija skaitliski apmēram pieckārtīgi pārsniegusi Aleksandra kavalēriju. Pieredzējušākie viņa armijas veterāni, kas bija uzticīgi kalpojuši vēl viņa tēvam, savu jauno karavadoni uzmundrināja ar jokiem: „Neuztraucieties kungs, viņi neizturēs mūsos iesīkstējušo āža smaku”. Aleksandra armija arī šajā kaujā ne mirkli nenodrebēja, katra falangas vai kavalērijas vienība, kā parasts, ātri un precīzi izpildīja visas sava karavadoņa komandas, kuras, kā vienmēr bija gan taktiski, gan stratēģiski nekļūdīgas.
Aleksandrs uzsāka kauju, bezbailīgi uzbrūkot ar daļu savas kavalērijas persiešu kreisajam flangam, iesaistot kaujā praktiski visu persiešu kavalēriju. Kamēr abu pretinieku kavalērijas vienības cīnījās savā starpā, persieši savu ofensīvu uzsāka ar masveidīgu kara ratu triecienu pret maķedoniešu centru, kuru priekšā veidoja vieglā infantērija (šķēpmetēji), bet aiz tām falangas. Maķedoniešu šķēpmetēju rindas, nemaz nemēģinot uzsākt cīņu vienkārši pašķīrās, izlaižot persiešu kara ratus sev cauri. Kā jau bija paredzams, gan kara rati, gan to „ekipāžas” savu ārēji efektīgo, viesuļvētrai līdzīgo uzbrukumu nobeidza uzduroties uz smagajiem falangu pīķiem. Tos, kuri nebija paspējuši tikt līdz falangām, nobeidza šķēpmetēji, kuri atradās kaujas ratiem aizmugurē.
Karagājiens uz Indiju
Iedams gar Kaspijas jūras dienvidu krastu, Aleksandra karaspēks nonāca Partijā un iekaroja Baktriju un Sogdiānu. Aleksandram bija nepieciešami tikai 3 gadi (no 330. g. p.m.ē. līdz 327. g. p.m.ē.) lai radītu vienu no milzīgākajām un varenākajām impērijām antīkajā pasaulē.
Lielvalsts veidošana un nāve
324. gadā p.m.ē. Aleksandrs atgriezās Persijā, kur sāka atjaunot savu armiju. Tā ilgajos karagājienus bija cietusi smagus zaudējumus (ne tik daudz cīņās ar ienaidnieku, cik grūtajos pārgājienos, it sevišķi tuksnešu rajonos atceļā no Indijas).
Aleksandrs bija iekarojis valsti, kuras izglītības, zināšanu un kultūras līmenis ir augstāks nekā pašā Maķedonijā. Viņš veicināja grieķu un persiešu kultūru integrāciju, mudinot maķedoniešu karavīrus precēt persiešu sievietes. Arī pats viņš aprecēja divas persiešu princeses. Šādu laulību skaits bija vairāki tūkstoši. Aleksandrs šo savu ideju centās realizēt arī veicinot grieķu kolonistu ieceļošanu un apmešanos Persijā un Mezopotāmijā.
Nozīme
Aleksandrs neapšaubāmi bijis viens no lielākajiem iekarotājiem un izcilākajām personībām pasaules vēsturē. Viņš bija spīdošs taktiķis un izcils līderis, drosmīgs un arī augstsirdīgs. Tomēr, ja situācija prasīja, viņš bez liekas svārstīšanās spēja rīkoties cietsirdīgi un nežēlīgi.
Lai sasaistītu iekarotās teritorijas, Aleksandrs karagājienu laikā nodibināja daudzas jaunas pilsētas. Parasti šīm pilsētām tika piešķirtas pašpārvaldes tiesības un tās pakļāvās tikai valdnieka ediktiem. Šajās pilsētās tika nometināti Maķedonijas armijas veterāni, tajās tika ieviestas daudzas grieķu kultūras tradīcijas. Tādēļ no nākamo gadsimtu Eiropas perspektīvas viedokļa augstākā Aleksandra Lielā vērtība saistāma ne tik daudz ar viņa militāriem sasniegumiem. Daudz svarīgāk ir tas, ka viņa iekarojumu rezultātā tika būtiski paplašināta grieķu civilizācijas ietekme pasaulē, kas vienlaicīgi sagatavoja augsni vēlākiem Romas impērijas iekarojumiem.
Aleksandra lielvalsts teritorijā sākās Tuvo Austrumu un Dienvidāzijas helenizācija, bet vēlāk šī jaunā kultūra dziļi ietekmēja Eiropas kultūru. Tās iespaidoja arī kristietības rašanos, kas sākotnēji izplatījās Vidusjūras reģionā, bet viduslaikos kļuva par visas Eiropas ticības, pārliecības un uzskatu pamatu.
Godmaņa Ministru kabinets
Ivara Godmaņa vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās no līdz. Demisijas raksts tika iesniegts.
Valentīna Vecāli
Marija Valentīna Vecāli (it; dzimusi ) ir itāļu paukotāja, startē paukošanā ar floreti. Līdzās Vācijas šāvējam Ralfam Šūmanim, Slovākijas airētājam Mihalam Martikanam un Japānas džudistei Rioko Tani viņa ir viena no tikai četriem sportistiem vasaras olimpisko spēļu vēsturē, kas ir spējuši iegūt piecas olimpiskās medaļas vienā un tajā pašā disciplīnā.
V. Vecāli ir piedalījusies piecās olimpiskajās spēlēs, visās izcīnot medaļas. 1996. gadā Atlantā viņa izcīnīja zeltu komandu sacensībās, savukārt individuālajās sacensībās ar floreti ierindojās otrajā vietā. 2000. gadā Sidnejā gan komandu, gan individuālajās sacensībās viņa kļuva par čempioni, 2004. gadā Atēnās un 2008. gadā Pekinā atkārtoja šo panākumu individuālajās sacensībās, vēl 2008. gadā izcīnīja bronzu komandu sacensībās. 2012. gadā Londonā V. Vecāli bija bronzas medaļas ieguvēja individuālajās sacensībās un zelta medaļas ieguvēja komandu sacensībās. Tāpat sportiste ar panākumiem ir startējusi Pasaules čempionātos (13 zelti, 5 sudrabi, 3 bronzas) un Eiropas (11 zelti, 4 sudrabi, 2 bronzas).
Dzelzceļa līnija Jelgava—Krustpils
Jelgava—Krustpils ir 138 km gara dzelzceļa līnija Latvijā, kura tika uzbūvēta 1904. gadā un bija daļa no Ventspils—Maskavas—Ribinskas privātās dzelzceļa līnijas. 2000. gadā līnijā tika slēgta pasažieru vilcienu satiksme, pašlaik šī līnija tiek izmantota tikai kravas vilcienu satiksmei.
Vēsture
Pirmās ziņas par ieceri savienot ar dzelzceļu Vindavas (tagadējās Ventspils) ostu ar centrālajām Krievijas guberņām attiecas uz 1867. gadu. Dažu iemeslu dēļ tikai pēc 30 gadiem (1897. gada 21. maijā) mazpazīstama Ribinskas dzelzceļa sabiedrība uzsāka līnijas celtniecību. Maskava—Krustpils un Tukums—Ventspils posmu būvēšana tika uzsākta 1898. gadā. Posmu Krustpils—Tukums tika nolemts būvēt caur Jelgavu, jo Krievijas Satiksmes ministrija nevēlējās nodot ekspluatācijā privātuzņēmumam līnijas Rīga—Jelgava, Rīga—Tukums un Rīga—Bolderāja. 1901. gadā sabiedrība uzsāka līnijas Krustpils—Jelgava—Tukums būvēšanu. Regulāra satiksme šajā posmā tika atklāta 1904. gada 11. novembrī.
1918. gada septembrī Padomju Krievija ar speciālu dekrētu paziņoja par uzņēmuma "Maskavas-Vindavas-Ribinskas dzelzceļš" līniju nacionalizāciju. Tajā brīdī reālais dzelzceļa īpašnieks Latvijas teritorijā bija vācu armija, kura vēl 1916. gadā uzsāka līnijas Ventspils—Jelgava—Daudzeva pārbūvi uz Eiropas sliežu platumu. Pirmā pasaules kara laikā posmā Krustpils—Daugava tika bojāts tilts pāri Daugavai, tādēļ pilnīgi atjaunot vilcienu satiksmi visas līnijas garumā un pārbūvēt sliedes uz 1520 mm platumu izdevās tikai 1930. gadā.
Gulbenes apriņķis
Gulbenes apriņķis bija administratīvi teritoriāla vienība Latvijas PSR sastāvā. 1947. gada 16. oktobrī Gulbenes apriņķis tika atdalīts no Madonas apriņķa un tajā iekļāva Gulbenes pilsētu un Adulienas, Beļavas, Cesvaines, Dzelzavas, Galgauskas, Grašu, Jaungulbenes, Kārzdabas, Kraukļu, Litenes, Lubānas, Stāmerienes, Tirzas, Vecgulbenes un Virānes pagastus.
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Gulbenes apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Gulbenes un Cesvaines rajonos.
Krāslavas apriņķis
Krāslavas apriņķis bija administratīvi teritoriāla vienība Latvijas PSR sastāvā. Izveidots 1947. gada 16.oktobrī, no Daugavpils apriņķa atdalot Krāslavas pilsētu un deviņus pagastus un pievienojot arī Ilūkstes apriņķa Kaplavas pagastu.
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Krāslavas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Dagdas, Daugavpils un Krāslavas rajonos.
Lara Flinna Boila
Lara Flinna Boila (Lara Flynn Boyle; dzimusi, Devenportā, Aiovā, ASV) ir amerikāņu aktrise.
Nozīmīgākās lomas attēlojusi ABC televīzijas seriālā "Tvinpīka" (1991—1992), kā arī filmās "Veina pasaule" (Wayne's World, 1992), "Pārpratums Redrokvestā" (Red Rock West, 1993), Threesome (1994), Cafe Society (1995), Happiness (1998). 1999. gadā Boila par otrā plāna lomu ABC seriālā The Practice (1997—2003) bijusi nominēta Emmy'' balvai.
Latvijas Demokrātiskā partija
Latvijas Demokrātiskā partija var būt:
Ivans Bugajenkovs
Ivans Bugajenkovs (dzimis ) ir bijušais Latvijas volejbolists.
Piedalījies divās Olimpiskajās spēlēs un abās PSRS izlases sastāvā tika izcīnīta uzvara. Ar divām izcīnītām zelta medaļām I. Bugajenkovs ir viens no visu laiku panākumiem bagātākajiem Latvijas sportistiem Olimpiskajās spēlēs. Ar panākumiem startējis arī Pasaules čempionātā, kur izcīnījis divas zelta medaļas (1960, 1962) un vienu bronzu (1966). Eiropas čempionātos izcīnījis uzvaru 1967. gadā un bronzu 1963. gadā. 1964. gadā saņēma PSRS Nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu, kā arī tika atzīts par gada populārāko sportistu Latvijā. 2009. gadā tika uzņemts starptautiskajā volejbola slavas zālē.
Elisone Šmita
Elisone Šmita (en; dzimusi ) ir amerikāņu peldētāja.
Kolomijas rajons
Kolomijas rajons ir Ukrainas Ivanofrankivskas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Ivanofrankivskas apgabala Tismenicjas, Tlumačas, Horodenkas, Sņatinas, Kosivas un Nadvirnas rajoniem.
Elisone Šmita
Peldēšanā sākusi trenēties deviņu gadu vecumā. 2011. gada Pasaules čempionātā garajā baseinā Ķīnā viņa uzvarēja 4×200 m brīvā stila stafetē, savukārt divus gadus iepriekš bija sudraba medaļas laureāte 200 m brīvajā stilā un 4×200 m brīvā stila stafetē.
Četras reizes piedalījusies Olimpiskajās spēlēs. 2008. gadā Pekinā izcīnīja bronzu 4×200 m brīvā stila stafetē, kā arī sasniedza pusfinālu 200 m brīvajā stilā. 2012. gadā Londonā E. Šmita kļuva par trīskārtēju čempioni (200 m brīvajā stilā, 4×200 m brīvā stila stafete, 4×100 m stafete), sudrabu izcīnījusi 400 m brīvajā stilā, savukārt 4×100 m brīvā stila stafetē ierindojās trešajā vietā. 2016. gadā Riodežaneiro 4×200 m brīvā stila stafetē izcīnījusi zeltu, 4×100 m brīvā stila stafetē — sudrabu. 2020. gada olimpiskajās spēlēs Tokijā 4×200 m brīvā stila stafetē izcīnījusi sudrabu, 4×100 m brīvā stila stafetē — bronzu.
Stambula
Stambula (tr, ; vēsturiskie nosaukumi: Bizantija, Konstantinopole, Konstantīnija) pēc iedzīvotāju skaita ir lielākā pilsēta Eiropā (4. lielākā pilsēta pasaulē) un ir Turcijas kultūras un finanšu centrs. Pilsēta aptver 25 no visiem Stambulas ila rajoniem. Stambula atrodas abpus Bosfora šaurumam valsts ziemeļrietumos, un tajā ietilpst dabiskā osta Zelta rags. Pilsēta atrodas gan Eiropā (Trāķija), gan Āzijā (Anatolija), kuras šķir Bosfora šaurums, un tādēļ tā ir vienīgā metropole pasaulē, kas izvietojas divos kontinentos. Stambula vēsturē ir bijusi galvaspilsēta Romas impērijai (330—395), Bizantijas impērijai (395—1204 un 1261—1453), Latīņu impērijai (1204—1261) un Osmaņu impērijai (1453—1922). Stambula ir viena no 2010. gada Eiropas kultūras galvaspilsētām. 1985. gadā Stambulas vēsturiskos rajonus iekļāva UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Pilsētas nosaukums
Pilsētas mūsdienu nosaukums İstanbul [istɑnbul] jau kopš 10. gadsimta lietots dažādos variantos un bija kļuvis par pilsētas nosaukumu turku sarunvalodā jau pirms ieņemšanas (1453). Šis vārds cēlies no grieķu εις την Πόλιν ("pilsētā") vai στην Πόλη [istimbɔlin] ("uz pilsētu").
Senākais pilsētas nosaukums bija Bizantija (la). Romas imperators Konstantīns I pilsētu pasludināja par impērijas austrumu galvaspilsētu, nosaucot to par Nova Roma (Jauno Romu). Vēlāk pilsētu par godu Konstantīnam I sāka saukt par Konstantinopoli (t.i., "Konstantīnpili"), un šis nosaukums kļuva daudz populārāks nekā Nova Roma. Pirmo reizi pilsētu par Konstantinopoli oficiāli sāka saukt imperators Teodosijs II (408—450). Šis nosaukums kļuva par pilsētas oficiālo nosaukumu uz visu Bizantijas pastāvēšanas laiku, un Rietumu valstīs pilsētu šādi sauca līdz 20. gadsimta sākumam. Arī Latvijas Republikas pastāvēšanas pirmajā periodā tika plašāk lietots Konstantinopoles, nevis Stambulas vārds Neoficiāli pilsētu sauca arī par Septiņkalnu pilsētu (tāpat kā Roma), un tādēļ pilsētas ģerbonī attēloti septiņi kalni ar mošeju uz katra kalna. Citi populāri nosaukumi ir Vasilevousa Polis (Pilsētu karaliene); Dersaadet, kas cēlies no Der-i Saadet (Laimes durvis) — šis nosaukums bija populārs 19. gadsimta beigās un dažkārt tiek lietots arī mūsdienās.
Administratīvais iedalījums
Stambula atrodas Stambulas ilā, kurā pavisam ir 32 rajoni, no tiem 25 ir pilsētas rajoni. Rajoni atkarībā no atrašanās vietas, apdzīvotības un apbūves var būt iedalīti mikrorajonos (mahalle), kvartālos (semt), lauku teritorijās (belediye) un pagastos (köy). Lauku teritorijas pašvaldībai (belediye) var būt pakļauti arī tajā esošie mikrorajoni (mahalle).
Vēsture
667. gadā p.m.ē. sengrieķu kolonisti no Megaras pilsētas nodibināja pilsētu, ko nosauca par Bizantiju (Βυζάντιον) sava valdnieka Biza vārdā. 196. gadā pilsētu izpostīja romiešu imperators Septīmijs Severs. 330. gadā Konstantīns Lielais izvēlējās Bizantiju par Romas impērijas galvaspilsētu un nosauca to savā vārdā par Konstantinopoli.
Pēc Rietumromas impērijas krišanas Konstantinopole turpināja būt par atlikušās Romas impērijas daļas galvaspilsētu. Kaut arī valsts turpināja saukties par Romas impēriju (Βασιλεία Ῥωμαίων, Basileía Romaíon), Rietumu vēsturnieki šo valsti no 16. gadsimta sāka dēvēt par Bizantijas impēriju, lai nejauktu ar Svēto Romas impēriju. Līdz pat Krusta kariem Konstantinopole bija lielākā Eiropas pilsēta, bet Bizantijas impērija — spēcīgākā Eiropas valsts. Īpašu uzplaukumu Konstantinopole piedzīvoja imperatora Justiniāna I valdīšanas laikā (527—565).
8. un 9. gadsimtā Konstantinopole bija ikonoklastu kustības centrs.
1054. gadā notika Lielā Shizma — Romas pāvests un Konstantinopoles patriarhs izslēdza viens otru no baznīcas, un Konstantinopole kļuva par ortodoksās kristietības jeb pareizticības centru.
Ceturtā krusta kara laikā 1204. gadā krustneši pēc Venēcijas Republikas ierosmes ieņēma un nopostīja Konstantinopoli. Bizantijas impērijas vietā tika nodibināta katoliskā Latīņu impērija. Pēc 60 gadiem Nīkajas impērijas valdnieks Mihails VIII Paleologs 1264. gadā Konstantinopoli atkaroja un atjaunoja Bizantijas impēriju. 1453. gada 29. maijā Konstantinopoli ieņēma turki, un tā kļuva par Osmaņu impērijas galvaspilsētu ar nosaukumu Konstantīnija (Konstantiniye). Par Stambulu (İstanbul) pilsētu oficiāli pārsauca tikai Turcijas republikas laikā 1930. gada 28. martā.
Konstantīnija bija Osmaņu impērijas galvaspilsēta līdz pat 1923. gadam, kad jaunās Turcijas republikas galvaspilsēta tika pārcelta uz Ankaru. Pilsētas grieķu minoritāte pakāpeniski atstāja pilsētu pēc Pirmā pasaules kara, un pēc 1955. gada septembra Stambulas grautiņiem gandrīz visi grieķi bija pārcēlušies uz Grieķiju.
Sākot no 20. gadsimta otrās puses, Stambulā strauji pieauga iedzīvotāju skaits, jo attīstījās rūpniecība, un uz pilsētu pārcēlās iedzīvotāji no Turcijas lauku apvidiem.
Stambula Osmaņu impērijā
1453. gada 29. maijā sultāns Mehmeds II Iekarotājs Osmaņu impērijas karaspēka priekšgalā iesoļoja Konstantinopolē pēc 53 dienu ilgā aplenkuma. Aplenkuma laikā Konstantinopoles mūros ar lielgabaliem bija izšauti milzīgi caurumi. 1453. gadā Konstantinopole kļuva par trešo Osmaņu impērijas galvaspilsētu.
Uzreiz pēc pilsētas ieņemšanas turki (osmaņi) uzsāka Lielā tirgus un Topkapi pils celtniecību un tika likti pamati visām islāma reliģiskajām celtnēm, piemēram, Fatiha mošejai un tās skolām un pirtīm. Pilsētas iedzīvotājiem osmaņi mācīja ar spēku un drošsirdību veikt pilsētas stiprināšanu visās jomās. Iedzīvotāju sastāvs krasi mainījās — tā kā osmaņi bija iecietīgi pret visām reliģijām, pilsētā no visas impērijas ieradās jūdi, kristieši un musulmaņi, veidojot jaunu, kosmopolītisku sabiedrību.
Suleimana I Lieliskā laikā pilsēta pieredzēja nebijušu uzplaukumu mākslā un arhitektūrā. Armēņu izcelsmes impērijas galvenais arhitekts Sinans uzprojektēja vairākas skaistākās pilsētas mošejas un dažādas citas pilsētas ēkas. Pilsētā ziedu laikus pieredzēja keramika un kaligrāfija.
Vairākas šīs tekkes pastāv vēl mūsdienās un darbojas atsevišķās mošejās kā daļa no tur ierīkotā muzeja — piemēram, Džerahi tekke Fātihā, Sunbula Efendi un Ramazāna Efendi mošeja Fātihā, Galatas Mevlevīhane Bejolu rajonā, Jahjas Efendi (Jāņa Kristītāja) tekke Bešiktašā un Bektaši tekke Kadikojā (Kadıköy).
Klimats
Pilsētā valda okeāniskais klimats—vidusjūras klimats ar karstu un mitru vasaru, bet aukstu, lietainu un sniegainu ziemu. Pilsētas gaisa mitrums ir tik liels, ka siltā temperatūra šķiet daudz augstāka nekā tā ir, bet zemā temperatūra liekas daudz zemāka. Gadā nokrišņu daudzums sasniedz 844 mm, un diezgan bieži nokrišņi ir bieza sniega formā, snigšana var turpināties pat vairākas nedēļas. Snieg parasti laikā no decembra līdz martam. Vasaras mēnešos no jūnija līdz septembrim vidējā gaisa temperatūra ir 28 °C. Siltākais mēnesis ir jūlijs, kad vidējā gaisa temperatūra ir 23,3 °C, bet aukstākais mēnesis ir janvāris ar vidējo temperatūru 5,6 °C. Ja tālāk pilsētas austrumos temperatūra ir vēl zemāka. Vasara nav tik sausa kā citās Turcijas kūrortpilsētās Vidusjūras piekrastē, un pilsētā pastāvīgi ir diezgan spēcīgs vējš ar vidējo ātrumu 17 km/h (11 m/h).
Arhitektūra
Pilsētā ir daudz ievērojamu arhitektūras pieminekļu. Savā ilgajā pastāvēšanas laikā Stambula ir ieguvusi kultūru un tautību saliedētājas slavu. Tādēļ pilsētā ir vairākas ievērojamas vēsturiskas mošejas, baznīcas, sinagogas, pilis, cietokšņi un torņi.
Seno grieķu un romiešu celtnes
Viens no vecākajiem pieminekļiem no senajiem laikiem ir Serpentīna kolonna, ko uzcēla par godu uzvarai pār persiešiem 479. g. p.m.ē. Pēc pilsētas pasludināšanas par galvaspilsētu Konstantīns Lielais šo kolonnu pārcēla uz hipodromu, kur tā stāv arī mūsdienās. 1700. gadā kāds no Polijas vēstniecības locekļiem vizītes laikā sabojāja serpentīna augšdaļu un nolauza čūsku galvas, kas tagad tiek glabātas Stambulas arheoloģijas muzejā.
408. g. p.m.ē. Atēnu ģenerālis Alkibiads uzcēla vienu no tagadējiem pilsētas simboliem — Jaunavas (Leandra) torni, lai kontrolētu persiešu kuģu pārvietošanos caur Bosfora šaurumu. Tajā laikā tornis atradās starp Bizantionas un Halkēdonas pilsētām, un 1110. gadā imperators Aleksijs Komnenijs to paplašināja un pārveidoja par cietoksni. Vēlāk torni vairākas reizes pārbūvēja osmaņi — lielākās pārbūves notika 1509. un 1763. gadā. Pēc 1999. gada 17. augusta zemestrīces notika pēdējās lielākās pārmaiņas, pievienojot papildu metāla nostiprinājuma konstrukcijas.
Romiešu ievērojamākie arhitektūras pieminekļi: Konstantīna kolonna (turku valodā: Çemberlitaş), ko 330. gadā uzcēla Konstantīns Lielais par godu pilsētas pasludināšanai par Romas impērijas galvaspilsētu, un kolonnā iebūvētas detaļas no krusta un citi vairāki artefakti, kas piederējuši Jēzum Kristum un Jaunavai Marijai; Mazulkemeras akvedukts; Valensa akvedukts; Gotu kolonna; Serālija rags; Milions, kas kalpoja par atskaites punktu attālumiem no Konstantinopoles līdz citām Romas impērijas pilsētām; Konstantinopoles hipodroms, kas celts pēc Romā esošā Circus Maximus parauga.
Bizantiešu celtnes
Bizantiešu arhitektūra sākuma posmā turpināja romiešu klasiskās formas ar kupoliem un arkām, bet vēlāk šos virzienus attīstīja, un jaunākie risinājumi redzami Svētās Gudrības (Svētās Sofijas) katedrāles arhitektūrā. Svētā Sofijas katedrāle tika iesvētīta 537. gadā, 1453. gadā Osmaņu turki to pārveidoja par Ajasofjas mošeju un 1935. gadā — par muzeju.
Līdz mūsdienām vislabāk saglabājies bizantiešu arhitektūras paraugs ir Anēmu cietums, kas ietilpst aizsargmūru kompleksā pie Blahernas. Tā ir cietoksnim līdzīga celtne ar vairākiem torņiem un pazemes cietuma kamerām, ko uzcēla Hēraklija valdīšanas laikā (610—641).
Saskaņā ar Teofila sievas Teodoras lēmumu 843. gadā tika atkal atļautas ikonas un vairākās baznīcās tika no jauna uzstādītas zelta ikonas. Tomēr atsevišķās ēkās ikonas netika atjaunotas, un, piemēram, Svētās Irēnes baznīcā joprojām redzams ikonoklastu perioda izskats.
1204. gadā Otrā krusta gājiena laikā lielākā daļa pilsētas ievērojamo celtņu tika izlaupītas un lielu daļu pilsētas arhitektūras un mākslas priekšmetu aizveda uz Venēciju, jo Konstantinopoles izlaupīšanu organizēja Venēcijas dodžs Enriko Dandolo. Tika izvestas tādas lietas kā slavenā Tetrarhu statuja un četru bronzas zirgu statuja no Konstantinopoles hipodroma, kuras tagad stāv pie Svētā Marka bazilikas.
Porfirogenitus pils (turku valodā: Tekfur Sarayı) ir vienīgā līdz mūsdienām saglabājusies daļa no Blahernes pils, un tā celta Ceturtā krusta gājiena laikā. Tajā pašā laikā (1233) Zelta raga ziemeļu pusē dominikāņu mūki uzcēla Sv. Pāvila baznīcu.
Osmaņu celtnes
1394. gadā osmaņi Bosfora Āzijas pusē uzcēla Anatolijas cietoksni (turku valodā: Anadoluhisarı), bet 1452. gadā, gadu pirms Konstantinopoles iekarošanas, Eiropas pusē — Romas cietoksni (turku valodā: Rumelihisarı). Šo cietokšņu galvenais uzdevums bija ar tālas distances lielgabalu palīdzību nepieļaut dženoviešu koloniju kuģu satiksmi un bloķēt iespējamās piegādes Konstantinopolei no ārpasaules.
Pēc pilsētas ieņemšanas sultāns Mehmeds II uzsāka apjomīgu pilsētas pārbūves plānu, kas paredzēja uzcelt tādus lielus objektus kā Ejupas sultāna mošeja, Fatiha mošeja, Topkapi pils, Stambulas lielais tirgus un Jedikules cietoksnis. Vēlāk citi osmaņu sultāni uzcēla arī tādus ievērojamus objektus kā Suleimana mošeja, Zilā mošeja, Jaunā mošeja u.c.
Parasti osmaņu celtnes tika celtas no koka, un tikai valsts nozīmes ēkas, kā pilis un mošejas, cēla no akmens. Sākot ar 18. un 19. gadsimtu, pamazām koka celtnes nomainīja akmens ēkas un tradicionālo osmaņu stilu nomainīja eiropiešu arhitektūras stili Tanzimata reformu ietekmē, ar kurām sākās (1839) Turcijas eiropeizēšana. Pilsētā eiropiešu stila celtnes sāka būvēt arī pirms Tanzimata reformām, piemēram, Ajnalikavakas mošeja (1677—1679) un Nuruosmanijes mošeja (1748—1755), kas bija pirmā baroka stila mošeja, kā arī baroka stila piebūves Topkapi pils harēmam 18. gadsimtā.
Tika sākta jaunu piļu un mošeju celtniecība neoklasicisma, baroka un rokoko stilā, un daudzkārt tika jaukti visi šie trīs stili, piemēram, Dolmabahčes pils, Dolmabahčes mošeja un Ortakējas mošeja. Tika uzceltas arī neogotisma stila mošejas, piemēram, Pertenvinjalas Sultānes mātes mošeja un Zvaigznes mošeja. Eiropiešu stilā tika uzceltas vairākas valsts skolas un karaspēka barakas.
19. gadsimta sākumā tika sākta vērienīga Istiklalas avēnijas apbūve ar dažādu valstu pārstāvniecībām, kas piepildīja rajonu ar daudzām neoklasicisma un jūgendstila ēkām. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Stambula pārtapa par galveno jūgendstila centru, un te darbojās ievērojami arhitekti, tai skaitā Raimondo d'Aronco, kas projektējis vairākas ēkas pilsētā un Prinču salā. Viņa ievērojamākie darbi ir Zvaigznes pils komplekss un Botera nams. Ievērojams jūgendstila paraugs ir Komondo kāpnes Banku ielā Karakejā (Galatā), kā arī Kedives pils, „Floras hans” un Freža apartamenti.
Bosfora šauruma piekrastes osmaņu laikā uzskatīja par kūrorta vietu, un tādēļ te tika celtas koka ēkas un vasarnīcas (turku valodā: yalı), kuras izmantoja galvenokārt turīgākie osmaņi.
Urbanizācija
Pilsētas urbanizētā apbūve pastāvīgi mainās. Grieķu, romiešu un bizantiešu laikā pilsēta galvenokārt atradās vēsturiskajos Konstantinopoles rajonos: ziemeļos — Galatas citadelē, austrumos — Krisopolisā (tag. Iskidara) un Halkēdonā (tag. Kadikeja). Agrāk tās bija neatkarīgas un atsevišķas pilsētas, bet osmaņu laikā Konstantinopole saplūda ar visām tai tuvumā esošajām pilsētām, un 19. gadsimtā tika izveidoti arī jauni apdzīvoti rajoni.
Līdz 19. gadsimta sākumam vēl pastāvēja Galatas pilsētas mūri. Šie mūri, no kuriem mūsdienās palicis tikai Galatas tornis, 1800. gados tika nojaukti, lai pilsēta varētu turpināt izplesties uz ziemeļiem un iekļaut tādus rajonus kā Bešiktaša, Šišli, Nišantaši u.c.
Sākoties 20. gadsimta otrajai pusei, Stambulas Āzijas puse, kura bija atpūtnieku vieta vasaras rezidencēm, pieredzēja ievērojamu apbūves izaugsmi. Rajona attīstību paātrināja plašās un labiekārtotās Bagdādes ielas izbūve. Pateicoties tam, ka šie rajoni līdz 1960. gadiem netika intensīvi apbūvēti, bija labs priekšnosacījums jaunai un efektīvākai rajonu izbūvei, kas salīdzinājumā ar Eiropas puses biezo apbūvi ir daudz mūsdienīgāka un sakārtotāka. Turpmāko izaugsmi vēl ievērojami palielināja E5 automaģistrāles (turku valodā: Ankara Asfaltı) izbūve līdztekus dzelzceļa līnijai. Rajonā ierodas arvien vairāk iedzīvotāju, un Anatolijas un mūsdienās Stambulas Āzijas pusē jau dzīvo trešdaļa visu pilsētas iedzīvotāju.
Pārvalde
Stambulas lielpilsētas domes priekšsēdētājs ir Kadirs Topbašs (tr), un viņš ir arī pilsētas administratīvais vadītājs (prefekts). Stambulas ila vadītājs (turku: vali) ir Muamers Gilers (turku: Muammer Güler).
Stambula ir neatkarīgas pašvaldības pilsēta, un pašpārvalde tiek ievēlēta pēc partiju principa. Pašpārvalde kā „lielpilsētas dome” (turku: büyükşehir belediyesi) darbojas kopš lielpilsētas statusa piešķiršanas 1930. gadā. Lielpilsētas dome ir augstākā lēmējinstitūcija par visiem jautājumiem, kas tieši skar pilsētu.
Lielpilsētas dome sastāv no trīs galvenajām institūcijām:
Lielpilsētas vietējās pašvaldības ir:
Stambulas lielpilsētas dome atrodas administratīvo ēku kompleksā Saračhanes kvartālā (turku: Saraçhane), kuru sāka būvēt 1953. gada 17. decembrī un atklāja 1960. gada 26. maijā. Šo kompleksu paredzēts nojaukt un tā vietā uzcelt jaunu ēku kompleksu. Jaunā kompleksa arhitekti ir no „Arolat” arhitektu biroja.
Iedzīvotāji
Pēdējo 25 gadu laikā lielpilsētas iedzīvotāju skaits ir trīskāršojies (1980—2005). Aptuveni 70% no visiem iedzīvotājiem dzīvo pilsētas Eiropas daļā, bet pārējie 30% — Āzijas daļā. Tā kā Turcijas dienvidaustrumos ir augsts bezdarba līmenis, vairums iedzīvotāju no turienes dodas uz Stambulu peļņas nolūkā un apmetas uz dzīvi pilsētas ārējos rajonos. Migranti no austrumu Anatolijas uz Stambulu brauc cerībā uzlabot savu materiālo stāvokli, bet bieži piedzīvo vilšanos. Tā rezultātā pilsētas ārpusē veidojas t.s. „naktsmāju rajoni” (turku: gecekondular), kas ar laiku tiek pievienoti pilsētas teritorijai.
Saskaņā ar pēdējiem statistikas datiem (2007) pilsētā dzīvo 11 372 613 iedzīvotāju, līdz ar to pilsēta ir viena no lielākajām pasaulē. Iedzīvotāju skaita pieaugums ir 3,45% gadā, galvenokārt pateicoties iebraucējiem. Iedzīvotāju blīvums ir 81 cilvēks uz vienu kvadrātkilometru. Lielākā daļa iedzīvotāju ir etniskie turki, bet lielākā minoritāte ir kurdi.
Vēsturē (Viduslaikos) pilsēta ir bijusi lielākā pasaulē, un lielāko daļu tās vēstures pilsēta bijusi viens no nozīmīgākajiem centriem (izņemot Bizantijas norieta laikā, neilgi pirms laika, kad pilsētu iekaroja Osmaņu impērija). Pilsētā, pateicoties tās ģeopolitiski izdevīgajam novietojumam, uz dzīvi pārcēlušies dažādu tautību iedzīvotāji no Eiropas, Āzijas un Āfrikas. Laika gaitā gan grieķu, gan turku iedzīvotāju vidū šīs tautības ir asimilējušās.
ANO statūti
Apvienoto Nāciju Organizācijas statūti ir Sanfrancisko parakstīts starptautiskais līgums, ar kuru tika dibināta Apvienoto Nāciju Organizācija. Tie nosaka ne tikai organizācijas uzbūvi, mērķus un darbības jomas, bet arī valstu savstarpējo attiecību pamatprincipus.
Paši statūti sastāv no preambulas un 19 nodaļām. Par statūtu sastāvdaļu uzskatāmi arī ANO Starptautiskās tiesas statūti.
Stambula
Reliģija
Fenerā, Sv. Jura (Sv. Georga) baznīcā, atrodas Grieķu pareizticīgās baznīcas Konstantinopoles ekumēniskā patriarha, kas ir arī pirmais Austrumu pareizticīgās baznīcas patriarhs, krēsls. Stambulā atrodas arī Turku austrumu pareizticīgā baznīca, Armēņu apustuliskās baznīcas arhibīskaps un Turcijas virsrabīns. Vairāki rajoni ir tiešas vēsturiskas liecības agrākajai etnisko minoritāšu migrācijai pilsētā: Arnavutkeja — „Albāņu ciems”, Polonezkeja — „Poļu ciems” un Jenibosna — „Jaunā Bosnija”.
Musulmaņi
Stambulā lielākā reliģiskā kopiena ir musulmaņi. Vislielākais to atzars ir sunnīti, bet ievērojama daļa arī ir alevīti. 2007. gadā Stambulā darbojās 2 944 aktīvas mošejas.
Laikā no 1517. līdz 1924. gadam Stambulā bija pēdējais kalifāta sēdeklis, bet pēc tam kalifāts tika likvidēts un tā funkcijas pārņēma Turcijas Lielā nacionālā asambleja. 1925. gada 2. septembrī tika aizliegtas visas tekes un tarikas, jo to darbība bija pretrunā ar jaundibinātās republikas sekulārisma un demokrātijas principiem. Tika aizliegtas arī vairākas islāma misticisma skolas, tai skaitā sūfiji, kas mūsdienās darbojas „kultūras biedrību” aizsegā.
Kristieši
Jau kopš 4. gadsimta Stambulā atrodas Konstantinopoles ekumeniskā patriarhāta sēdeklis, kā arī dažādu citu pareizticīgo baznīcu sēdekļi, piemēram, Turku pareizticīgo patriarhāts, Armēņu kristiešu patriarhāts u.c.
Kristiešu grieķu un armēņu dzīve pilsētā krasi mainījās pēc asajiem konfliktiem ar turku iedzīvotājiem, kad sabruka Osmaņu impērija. Laikā no 1912. līdz 1922. gadam konflikti sasniedza kulmināciju, un tajā laikā risinājās Balkānu kari un Turcijas neatkarības karš. Kristiešu skaits no 450 tūkstošiem samazinājās līdz 240 tūkstošiem laikā no 1914. līdz 1927. gadam. Stambulas grieķu pareizticīgie bija atbrīvoti no 1923. gada obligātās iedzīvotāju apmaiņas starp Grieķiju un Turciju, toties šai minoritātei Otrā pasaules kara laikā tika piemēroti vairāki papildu ierobežojumi un nodokļi. 1964. gadā visi grieķi (aptuveni 12 tūkstoši), kam nebija Turcijas pilsonība, tika izraidīti no valsts.
Jūdaisti
Jau vairāk nekā 500 gadus pilsētā dzīvo sefardu jūdaisti. Pilsētā tie ieradās kā bēgļi no Ibērijas pussalas pēc 1492. gada, kad pēc Granadas emirāta iekarošanas Spānijas valdnieki izdeva rīkojumu par ebreju izraidīšana no Spānijas, ja viņi nepāries katoļticībā. Lai paglābtu ebrejus, osmaņu sultāns Bajezids II (1481—1512) uz Spāniju nosūtīja floti kapteiņa Kemala vadībā. Vairāk nekā 200 tūkstoši jūdaistu paguva aizbēgt uz Tanžeru, Alžīru, Dženovu un Marseļu, no kurienes devās tālāk uz Salonikiem un, visbeidzot, uz Stambulu. Aptuveni 93 tūkstošiem jūdaistu bēgļu sultāns apsolīja patvērumu Osmaņu impērijā. Otra lielākā bēgļu grupa devās caur dienvidu Itāliju, kas tajā laikā arī bija Spānijas pakļautībā. Šie bēgļi Stambulā, Galatā, uzcēla Itālijas sinagogu, un mūsdienās tās apkārtnē dzīvo vairāk nekā 20 tūkstoši sefardu jūdaistu.
Pilsētā darbojas 20 aktīvas sinagogas, no kurām visnozīmīgākā ir Neve Šalom sinagoga, kuru Bejolu rajonā atklāja 1951. gadā. Jūdaistu garīgais vadītājs pilsētā ir Stambulas virsrabīns Ishaks Haleva. Ibērijas un Itālijas jūdaisti palīdzēja Osmaņu impērijas izaugsmei, tieši no šī sabiedrības slāņa cēlušies vairāki speciālisti medicīnā, tirdzniecībā un banku nozarē. Stambulā ir arī neliela aškenazi jūdaistu kopiena, kas ieradušies pilsētā 1930. un 1940. gadu laikā, kad Vācijā un citās Centrāleiropas valstīs tika īstenots holokausts.
Lidostas
Stambulā atrodas divas starptautiskas lidostas, lielākā ir Ataturka starptautiskā lidosta (tr), kas atrodas pilsētas Eiropas daļā aptuveni 24 km no centra, Ješilkejas mikrorajonā. Sākot lidostas celtniecību, lidosta atradās ārpus pilsētas apbūves, bet apbūves paplašināšanās rezultātā tā atrodas pilsētas iekšienē. Otra, mazāka lidosta ir Sabihas Gekčenas lidosta (turku: Sabiha Gökçen Havalimanı), kas atrodas pilsētas Āzijas daļā, netālu no Formula 1 Stambulas trases. Attālums no Āzijas daļas centra ir aptuveni 20 km, bet no Eiropas daļas centra — 45 km.
Ūdens satiksme
Stambulā īpaši svarīgs ir jūras transports, jo pilsētu no visām pusēm apskalo jūras — Marmora jūra, Zelta rags, Bosfors un Melnā jūra. Vairums pilsētas iedzīvotāju dzīvo pilsētas Āzijas daļā, bet strādā Eiropas daļā, tādēļ ikdienā, lai nokļūtu otrā pilsētas pusē, jāizmanto t.s. „Jūras autobusu” (tr) satiksme, lai arī Āzijas daļu ar Eiropas daļu savieno divi tilti. Prāmju satiksme ir vienīgais transporta līdzeklis, lai nokļūtu uz Arhipelāga salām.
İDO tika izveidots 1987. gadā, un tas nodrošināja ātrgaitas katamarānu „Seabus” satiksmi Marmora jūrā starp pilsētas Eiropas un Āzijas daļām, kā arī ar pilsētas arhipelāga salām. Ātrgaitas katamarānu bāzes ostas bija Jenikapi (Eiropā, turku: Yenikapı) un Pendika (Āzijā, turku: Pendik). Lai ātrāk ar automašīnām no Stambulas varētu nokļūt Izmirā un citās Egejas jūras piekrastes apdzīvotajās vietās, Jenikapi un Bandirmā (turku: Bandırma) izveidotas automašīnu prāmju ostas, bet līdzīgas ostas Pendikā un Jalovā (turku: Yalova) nodrošina ātrāku automašīnu transportēšanu uz Bursu un Antalju.
Stambulas osta ir nozīmīgākā visā valstī. Vecā osta, kas atrodas Zelta raga līcī, mūsdienās kalpo tikai privātajam jūras transportam, bet Galatā esošā Karakejas osta (turku: Karaköy) paredzēta lieliem kruīzu laineriem. No Karakejas un Emineni (turku: Eminönü) piestātnēm atiet vairāki regulāri kruīzi uz dažādām pilsētām Vidusjūrā un Melnajā jūrā. Lielākā tirdzniecības osta pilsētā izvietota Āzijas daļā, Haremā (turku: Harem). Stambulā ir vairākas dažādu izmēru jahtu piestātnes; lielākā Eiropā ir Atakejas (turku: Ataköy) jahtu piestātne, bet Āzijā — Kalamiša (turku: Kalamış).
Autotransports
Valsts autoceļš D-100 un Eiropas autoceļš E-80 „Transeiropas automaģistrāle” O-3 (en) ir galvenie ceļi, kas savieno Eiropu un Turciju. Autoceļu tīkls Stambulas apkārtnē ir labi attīstīts un pastāvīgi tiek paplašināts. Automaģistrāles austrumos ved līdz Ankarai, bet rietumos — līdz Edirnei. Pilsētai apkārt ir divas ekspres-automaģistrāles. Vecākā, O-1, pārsvarā tiek lietota pilsētas iekšējā transporta vajadzībām, bet jaunā, O-2, tiek lietota starppilsētu un starpkontinentu satiksmei.
O-1 autostrādes Bosfora tilts un O-2 autostrādes Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts nodrošina auto satiksmi starp Bosfora Eiropas un Āzijas krastiem. Zelta raga dienvidu un ziemeļu krastus savieno Galatas tilts, Ataturka tilts un Zelta raga (turku: Haliç) tilts. Pēdējais ir arī daļa no O-1 autostrādes.
Galvenā transporta artērija, kas šķērso Eiropas daļā esošos Leventas un Maslakas darījumu rajonus, ir Bijikderes prospekts. Te var nokļūt arī no vairākām metro stacijām. Vietā, kur atrodas O-1 transporta mezgls un savienojas Gajrettepes (turku: Gayrettepe) un Zindžirlikuju (turku: Zincirlikuyu) tuneļi, Bijikderes prospekts savienojas ar Barbarosa bulvāri un ved līdz Bešiktašas (turku: Beşiktaş) prāmju ostai un savienojas ar autostrādi, kas ved gar Bosfora krastu no Emineni (turku: Eminönü) dienvidos uz Sarijeru (turku: Sarıyer) ziemeļos.
Dzelzceļš
1883. gadā beļģu uzņēmējs Georges Nagelmakers uzsāka dzelzceļa pasažieru pārvadājumus starp Parīzi un Stambulu ar tvaikoņu palīdzību, vedot pasažierus caur Varnus. 1889. gadā tika pabeigta dzelzceļa sliežu izbūve caur Bukaresti, kas nodrošināja satiksmi pa sauszemi. Dzelzceļa līnija kļuva populāra kā Austrumu ekspresis, pateicoties rakstniekiem Agatai Kristi un Greiamam Grīnam.
Sirkedži dzelzceļa stacija 1890. gadā tika atklāta kā Austrumu ekpreša gala stacija, bet mūsdienās tā kalpo par dzelzceļa termināli visām Turcijas Republikas dzelzceļa Eiropas līnijām. No Sirkedži atiet arī starptautiskie reisi uz Salonikiem, Belgradu, Budapeštu un Kišiņevu.
Āzijas pusē atrodas Hajdarpaša (turku: Haydarpaşa) dzelzceļa stacija, no kuras katru dienu atiet vilcieni uz Ankaru, bet nedaudz retāk uz citām Āzijas pilsētām. Hajdarpaša staciju atklāja 1908. gadā kā galastaciju līnijām Stambula—Konja—Bagdāde („Bagdādes dzelzceļš”) un Stambula—Damaska—Medīna („Hedžazas dzelzceļš”). Dzelzceļa pasažieri, lai turpinātu ceļu otrā Bosfora pusē, lieto Stambulas prāmju satiksmi, bet šobrīd notiek pazemes dzelzceļa tuneļa izbūve (sk. projekts Marmaraja), kas 2012. gadā savienos Eiropas un Āzijas dzelzceļus zem jūras. Tunelis zem Bosfora savienos arī Stambulas metro sistēmu.
Tramvajs
Pirmie tramvaji Stambulā sāka kursēt 1869. gada 3. septembrū Tophane—Ortakeja līnijā. 1871. gadā tika atklātas jaunas līnijas: Azapkapi—Galata, Aksaraja—Jedikule, Aksaraja—Topkapi un Emineni—Aksaraja. Vēlāk 19. gadsimta beigās tika atklātas papildu līnijas: Vojvodas iela—Kabristanas šķērsiela—Tepebaši—Taksima—Pangalti—Šišli, Bajezida—Šehzedebaši, Fatiha—Edirnekapi—Galatasaraja—Tünel un Emineni—Bahčekapi. Sākot ar 1939. gadu, tramvaju satiksmes operators ir uzņēmums „Stambulas elektriskie tramvaji un Tünel”, saīsināti İETT. 1961. gada 12. augustā pilsētas Eiropas daļā tika likvidētas vecās tramvaja līnijas, bet Āzijas daļā tās likvidēja 1966. gada 14. novembrī. Tūristu izklaidei 1990. gados tika izveidota veco tramvaju līnija Taksima—Tünel, kas ir 1,6 km gara. 2003. gada 1. novembrī tika atklāta vēl viena vecā tramvaja līnija Kadikeja—Moda, kas ir 2,6 km gara, tajā ir 10 pieturu un brauciens ilgst 21 minūti.