cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Škoda 14Tr
Krāsojums
Škoda 14Tr trolejbusi rūpnīcā tika krāsoti sarkanā—krējuma krāsā, jo šāds krāsojuma veids atbilda noteiktajam sabiedriskā transporta vizuālā izskata standartam Čehoslovākijā.
Uz jumta izvietoto elektroiekārtu konteinerus krāsoja pelēkā krāsā. Gandrīz visa trolejbusa priekšdaļa, izņemot nelielu sarkanas krāsas svītru zem priekšējā vējstikla, durvis, kā arī atstarpes starp logiem abos trolejbusa sānos krāsoja krējuma krāsā. Savukārt sarkanā krāsā krāsoja nelielu daļu trolejbusa sāna zem logiem, krāsojuma beigu robeža sakrita ar sarkanās svītras zem priekšējiem vējstikliem un aizmugurējiem logiem beigu robežu. Transportlīdzekļa sāni zem sarkanās krāsas līdz pat apakšdaļā izvietoto iekārtu vākiem bija krāsota krējuma krāsā. Trolejbusa apakšdaļā izvietoto iekārtu vākus krāsoja sarkanā krāsā, mēdza būt arī gadījumi, kad tie tika krāsoti ķiršsarkanā krāsā.
Pēc sociālisma sabrukuma Austrumeiropā, daudzas pilsētas trolejbusus sāka pārkrāsot pilsētai raksturīgajās krāsās. Piemēram, Rīgā trolejbusi 1990. gadu beigās un 2000. gadu sākumā tika pārkrāsoti Rīgas karoga krāsās — gaiši zili—balts.
Novērstie defekti
Pirmo divu sēriju trolejbusiem (Škoda 14Tr0 un Škoda 14Tr01) tika konstatētas problēmas ar virsbūves izturību. Ražotājs Škoda 14Tr01 sērijas transportlīdzekļiem novērsa radušos problēmu, pastiprinot nesošās virsbūves konstrukciju. Savukārt Škoda 14Tr0 sērijai problēmas risinājums nemaz netika meklēts. Tie, pēc jaunu trolejbusu iepirkšanas, pakāpeniski tika sagriezti metāllūžņos. Citās Škoda 14Tr ražošanas sērijās problēmas ar virsbūves izturību vairs netika konstatētas.
Škoda 14Tr tika uzlabota arī turpmākajās ražošanas sērijās. Galvenie uzlabojumi bija saistīti ar mehānisko un elektroiekārtu darbības uzlabošanu, kā arī ar virsbūves konstrukcijas pastiprināšanu (ciešāku balstu starp logiem un durvīm izveidošana). Dažās ražošanas sērijās tika veikti arī nelieli trolejbusa dizaina un salona izkārtojuma uzlabojumi.
Škoda 14TrE
1994. gadā čehu autobūves uzņēmums Škoda kopā ar amerikāņu firmu AAI Baltimore nodibināja kopuzņēmumu ETI Baltimore, kura galvenā ražotne atradās ASV, Baltimorā. Ar šo notikumu aizsākās amerikāņu un čehu sadarbība trolejbusu ražošanā.
Gadu vēlāk jaundibinātajā uzņēmumā tika uzkonstruēti pirmie trīs jaunās Škoda 14Tr modifikācijas Škoda 14TrE eksperimentālie paraugi. 1996. gadā, pēc rūpnīcas veiktajām pārbaudēm, prototipus turpmākai izmēģināšanai nodeva Deitonas transporta uzņēmumam. Škoda 14TrE kļuva par pirmo Škoda trolejbusu, kas tika izstrādāts speciāli ASV tirgum.
1997. gadā amerikāņu-čehu kopuzņēmums ETI Baltimore uzsāka sērijveida Škoda 14TrE ražošanu, kura ilga līdz 1999. gadam. Laika posmā no 1997. gada līdz 1999. gadam pavisam tika saražoti 54 trolejbusi. Visi izgatavotie transportlīdzekļi tika pārdoti Deitonas transporta uzņēmumam.
Būtiskākās Škoda 14TrE atšķirības no pamatmodeļa Škoda 14Tr ir trolejbusa jaunais ārpuses, salona un vadītāja kabīnes dizains. Trolejbusiem atšķiras arī elektroiekārtu izvietojums uz jumta, salona izkārtojums, durvju skaits un to izvietojums.
Škoda 14TrM
1990. gadu vidū ražotājs nolēma nepārtraukt Škoda 14Tr trolejbusu ražošanu, bet "atsvaidzināt" to vizuālo dizainu, padarot to mūsdienīgāku. Lielu ieguldījumu jaunā izskata tapšanā deva čehu dizaineris Patriks Kotas. Viņa vadībā, sekojot tā laika tendencēm, tika atbalstīti dažādi dizaina atjaunināšanas elementi, piemēram, par elektronisko informācijas tablo uzstādīšanu parasto maršruta plāksnīšu vietā, jauniem ar mākslīgo ādu apšūtiem sēdekļiem, utt..
1995. gadā tika uzsākta jaunās Škoda 14Tr modifikācijas - Škoda 14TrM sērijveida ražošana (līdz 2003. gadam paralēli turpinājās arī nemodernizētā Škoda 14Tr modeļa ražošana). Jaunās modifikācijas sērijveida ražošana tika pārtraukta 2004. gadā, likvidējot Škoda rūpnīcu Ostravā pie Oras.
Laika posmā no 1995. gada līdz 2004. gadam pavisam tika saražoti 290 šādi trolejbusi. Tie tika pārdoti dažādām Austrumeiropas postsociālisma valstīm. Visvairāk Škoda 14TrM trolejbusus iepirka Ašgabata (Turkmenistāna), Kišiņeva (Moldova) un Almati (Kazahstāna).
Modifikācijai Škoda 14TrM, salīdzinot ar pamatmodeli Škoda 14Tr, ir veikti vairāki ievērojami uzlabojumi ka vizuālajā ziņā, tā tehniskajā ziņā. Trolejbusiem ir uzlabota elektroiekārtu darbība, trolejbusa ārpuses un salona dizains, trolejbusa vadītāja darba apstākļi, u.c. Par būtiskāko Škoda 14TrM uzlabojumu uzskatāmi elektroniskie informācijas tablo.
Škoda 14TrSF
1990. gadu beigās čehu autobūves uzņēmumam Škoda, pēc veiksmīgās sadarbības ar amerikāņu uzņēmumu AAI Baltimore trolejbusa modeļa Škoda 14Tr modifikācijas Škoda 14TrE izstrādē, radās ideja par vēl viena ASV tirgum paredzēta modeļa izstrādi.
1998. gadā amerikāņu-čehu kopuzņēmumā ETI Baltimore, kura ražotne atrodas Baltimorā, ASV, tika uzkonstruēts pirmais Škoda 14TrSF eksperimentālais paraugs. Tehniskā ziņā tam par pamatu tika ņemts pamatmodelis Škoda14Tr, bet vizuālajā izskatā - modelis Škoda 14TrE.
Škoda 14TrSF sērijveida ražošana tika veikta laikā no 2000. līdz 2004. gadam. Trolejbusu nesošā virsbūve un elektroiekārtas tika izgatavotas Škoda rūpnīcā Ostravā pie Oras Čehijā, savukārt trolejbusu komplektēšana tika veikta uzņēmumā ETI Baltimore Baltimorā, ASV.
Galvenās Škoda 14TrSF atšķirības no otra ASV tirgum paredzētā trolejbusa modeļa Škoda 14TrE ir uzlabotā elektroiekārtu darbība, salona izkārtojums un durvju izvietojums.
Piegādes
Tabulās ir uzskaitītas pilsētas, kuras iepirka Škoda 14Tr trolejbusus. Tabulās nav dota informācija par pārdotajām Škoda 14Tr modifikācijām, kā arī par lietotu trolejbusu iepirkšanu.
🇩🇪
Avots: transphoto.ru
Norāde: Iespējams tabulā nav iekļautas visas pilsētas, kuras saņēma Škoda 14Tr trolejbusus vai arī informācija par ekspluatāciju nav precīza.
Muzeja eksponāti
Vairāki savu laiku nokalpojuši Škoda 14Tr trolejbusi ir kļuvuši par muzeja eksponātiem. Pirms eksponēšanas muzejā, tiem tika veikts kapitālais remonts, tādējādi atjaunojot transportlīdzekļus kā tehniski, tā vizuāli. Trolejbusi nav paredzēti tikai eksponēšanai muzeja vai transporta uzņēmuma telpās, bet arī izbraukšanai pilsētas ielās dažādu svētku laikā.
Ebersvalde ir vienīgā pilsēta, kurā par muzeja eksponātu ir kļuvis pilsētai agrāk piederējis, bet vēlāk pārdots trolejbuss. Transportlīdzekli izdevās atgūt, pateicoties trolejbusu satiksmes entuziastiem, kuriem izdevās vienoties ar Potsdamas sabiedriskā transporta uzņēmumu par trolejbusa atpirkšanu. 1990. gadu vidū tika nolemts, ka turpmāk to izmantos muzeja vajadzībām. Lai veiktu trolejbusa restaurāciju tika ņemts kredīts vienā no Vācijas bankām HYPO-Bank. Restaurācijā lielāko ieguldījumu sniedza autobūves uzņēmuma Škoda rūpnīca Ostrovā pie Oras, tā ilga līdz 1996. gadam.
Škoda 14Tr trolejbusus-muzeja eksponātus var sastapt šādās pilsētās:
Čehija
Vācija
Rūtiņš
Rūtiņš (sieviešu dzimtē Rūtiņa) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Sarja (upe)
Sarja (arī Sarjanka, Sarija, Sarijanka, Sārija) (ltg, be) ir Daugavas labā krasta pieteka Latvijā (Krāslavas un Ludzas novados) un Baltkrievijā (Vitebskas apgabalā). Iztek no Bižas ezera Rundēnu pagastā. Augštece tek pa Rāznavas pauguraini, vidustece — Dagdas pauguraini. Latvijas teritorijā upe ap 40 km garumā regulēta. Lejpus Moļneicas ietekas 7 km garumā Sarja ir Latvijas un Baltkrievijas robežupe. Baltkrievijas teritorijā tek pa Polockas zemieni. Ietek Daugavā lejpus Verhņadzvinskas. Lielākās pietekas ir Siņicas strauts (8 km), Volčica (12 km), Deņica (12 km), Malcenka (11 km), Čaušica (21 km), Asūnīca (35 km; labās), Nalogu strauts (8 km), Vanagupīte (9 km), Moļneica (11 km; Latvijā), Kamenka, Mukvjacica (kreisās; Baltkrievijā). Lielākā apdzīvotā vieta krastos ir Sarja (Baltkrievijā).
Iracionāls skaitlis
Matemātikā iracionāls skaitlis ir jebkurš reāls skaitlis, kas nav racionāls (to nevar izteikt formā m/n, kur m ir vesels skaitlis, bet n — naturāls skaitlis). Iracionāli skaitļi ir, piemēram, √, 3 − √/2, π, e, ln(2) un 0,12345678910111213…, kur pēdējais skaitlis ir iegūts aiz komata pēc kārtas pierakstot visus naturālos skaitļus decimālajā pierakstā. Ja iracionālu skaitli pieraksta decimālajā skaitīšanas sistēmā, tad iegūst bezgalīgu neperiodisku decimāldaļskaitli.
Visu iracionālo skaitļu kopu apzīmē ar un tā ir racionālo skaitļu kopas  papildinājums reālo skaitļu kopā : Tā kā ir nesanumurējama kopa, bet  ir sanumurējama, tad iracionālo skaitļu kopa  ir nesanumurējama. Tas nozīmē, ka kopas kardinalitāte ir lielāka par kopas  kardinalitāti (intuitīvi tas nozīmē, ka iracionālo skaitļu ir vairāk nekā racionālo) un kopas  mērs kopā  ir nulle (intuitīvi tas nozīmē, ka gandrīz jebkurš reāls skaitlis ir iracionāls).
Iracionalitātes pierādīšana
Pirmie skaitļi, par kuriem tika pierādīts, ka tie ir iracionāli, ir √ un zelta griezums φ.
Pierādījums tam, ka skaitlis √ ir iracionāls Pieņemsim, ka √ ir racionāls skaitlis jeb eksistē tādi veseli skaitļi m un n ≠ 0, ka √ = m/n. Papildus varam pieņemt, ka vismaz viens no skaitļiem m un n ir nepāra — pretējā gadījumā abus skaitļus var izdalīt ar 2. Ja abas vienādojuma √ = m/n puses pareizina ar n un ceļ kvadrātā, tad iegūst 2n2 = m2. No šīs sakarības izriet, ka m ir jābūt pāra skaitlim, teiksim, m = 2p, kur p ir vesels skaitlis. Tātad 2n2 = 4p2 jeb n2 = 2p2. Tas nozīmē, ka n arī ir jābūt pāra skaitlim. Tā ir pretruna, jo mēs pieņēmām, ka vismaz viens no skaitļiem m un n ir nepāra. Q.E.D.
Neatrisinātas problēmas
Par nevienu no šiem skaitļiem joprojām nav zināms, vai tas ir racionāls vai iracionāls:
Tjūringa tests
Tjūringa tests (1950) ir angļu matemātiķa Alana Tjūringa piedāvāts tests, ar ko pārbaudīt, vai mašīna ir saprātīga, tāpat kā cilvēks. Tas tiek veikts šādi: cilvēks-tiesnesis veic sarunu ar divām pusēm, no kurām viena ir cilvēks, bet otra - mašīna; ja tiesnesis nespēj atšķirt, kura no pusēm ir cilvēks, un kura - mašīna, mašīna ir izgājusi testu, un to var uzskatīt par mākslīgo intelektu. Lai padarītu testu vienkāršu un universālu, saziņai tiek izmantoti tikai teksta kanāli, piemēram, teletaips (kā to ieteica pats Tjūrings), vai, kas ir guvis plašāku pielietojumu mūsdienās, IRC vai tūlītējā ziņapmaiņa.
Vēsture
Sākotnēji Tjūrings savu testu balstīja uz "imitācijas" spēles, kurā piedalās vīrietis un sieviete, kā arī starpnieks, kura dzimumam nav nozīmes. Katrs atrodas savā istabā. Viņi var sazināties tikai ar rakstiskām zīmītēm. Starpnieks var uzdot jebkādus jautājumus un saņemt atbildes. Spēles mērķis ir tāds, lai vīrietis un sieviete pārliecinātu starpnieku, ka viņi abi ir sievietes. Sieviete deva patiesas atbildes uz jautājumiem, bet vīrietis rakstīja aptuveni šādi: "Neklausieties viņā, es esmu sieviete."
Ekspertsistēma
Ekspertsistēma ir datorprogramma, kas spēj aizstāt cilvēku-ekspertu noteiktu problēmsituāciju risināšanā. Piemēram, ir tādas ekspertsistēmas, kuras spēj noteikt diagnozi cilvēku slimībām, citas veic finansu prognozes vai arī izstrādā maršrutus piegādes transportam. Ekspertsistēmas ne tikai ir paredzētas cilvēku—ekspertu aizstāšanai, ir arī tādas sistēmas, kuras ir paredzētas kā palīgs tiem. Pirmās ekspertsistēmas tika izstrādātas mākslīgā saprāta pētījumu rezultātā 1960. gados. 1980. gados tās rada komerciālu pielietojumu.
Tjūringa tests
Vēsture
Alans Tjūrings aizdomājās: "Kas notiktu, ja vīrieti šajā spēlē aizvietotu ar skaitļošanas mašīnu?" Tests būtu veiksmīgs, ja pēc piecu minūšu sarunas starpnieks nevarētu atšķirt, ka viņš sarunājas ar skaitļošanas mašīnu, vismaz 30% gadījumu. Ja varētu izveidot skaitļošanas mašīnu, kas tiktu galā ar šādu imitācijas spēli, tad varētu uzskatīt, ka ir radīta domājoša skaitļošanas mašīna. Šīs pārdomas viņš izklāstīja 1950. gadā britu filozofijas žurnālā "Mind" rakstā "Computing machinery and intelligence" (skaitļošanas mašīnas un saprāts).
Ekspertsistēma
Ekspertsistēmām ir unikāla struktūra, kura atšķiras no tradicionālām datorprogrammām. Sistēma ir sadalīta divās daļās, viena ir zināšanu bāze, otra — spriedumu mehānisms. Ekspertsistēma izmanto iepriekšējās pieredzes rezultātā uzkrāto zināšanu bāzi un spriedumu mehānismu, kurā ir aprakstīts, kā pielietot uzkrāto zināšanu bāzi katrai konkrētai situācijai. Espertsistēmās gan zināšanu bāzi, gan spriedumu mehānismu ir iespējams papildināt. Šīs sistēmas ir unikālas arī ar to, ka to likumu bāze ir rakstīta ikdienas valodā. Līdz ar to ekspertsistēmās var daudz vieglāk un ātrāk veikt izmaiņas pats eksperts, jo nav nepieciešamības pēc programmētājiem. Izmainot likumus, netiek veiktas izmaiņas programmatūras kodolā.
Tjūringa tests
Testi
Tjūrings prognozēja, ka 2000. gadā datori spēs veiksmīgi izturēt šādus testus.
Līdz šim (2006.) vēl nav izveidota tāda datorsistēma, kas spētu iziet testu kā tādu. Ir radītas programmas, kas veido sarunas ilūziju (sarunboti). Oriģinālajā Tjūringa testā starpnieks var uzdot pilnīgi jebkādu jautājumu, kas padara testu ļoti sarežģītu.
Balkānu pussala
Balkānu pussala ir ģeogrāfisks un kultūras reģions Eiropas dienvidaustrumdaļā. Reģions ir zināms arī vienkārši kā Balkāni. Nosaukums radies no Balkānu kalnu nosaukuma, kas stiepjas viscaur Bulgārijai un beidzas Serbijas austrumdaļā.
Balkānu pussalu galvenokārt apdzīvo slāvu tautas (bulgāri, maķedonieši, serbi, horvāti, melnkalnieši, bosņaki un citi), kā arī rumāņi, grieķi, turki un albāņi. Vēl salīdzinoši daudz dzīvo čigāni, aromūni un aškali. Dominējošā reliģija ir pareizticība, kurai seko katolicisms un sunnītu islāms.
Lielākās pilsētas pēc iedzīvotāju skaita ir Stambula (12,9 miljoni iedzīvotāju), Atēnas (3,07 miljoni), Sofija (1,21 miljons), Belgrada (1,17 miljoni) un Saloniki (0,79 miljoni).
Romieši un sengrieķi Balkānu pussalu sauca par "Hemusa pussalu". Par Balkānu pussalu tā tika nosaukta tikai tad, kad to iekaroja Osmaņu impērija.
Valstis
Valstis, kuras lielākoties atrodas Balkānu pussalā:
Valstis, kurām tikai neliela daļa atrodas Balkānu pussalā:
Vēsture
Ap 3500. gadu p.m.ē. Balkānos ieklīda un apmetās uz dzīvi neskaidras izcelsmes Austrumeiropas stepju nomadi. Vēlāk, ap 1300. gadu p.m.ē. šajā reģionā ieplūda indoeiropieši. Iespējams, tas bijis viens no to pašu ziemeļnieku (āriešu) atzariem, kuri saskaņā ar daudzu vēsturnieku domām daļēji bijuši arī seno grieķu (mikēniešu vai doriešu) priekšteči. Rezultātā izveidojās viena no galvenajām Balkānu pamatiedzīvotāju grupām - ilīrieši, kas apmetās Adrijas jūras ziemeļu un austrumu krastā. Ilīriešiem etniski tuvi bija dalmācieši un panoni. Maķedonija un Epīra lielāko daļu Ilīrijas 4.-3. gadsimtā p.m.ē. pakļāva savai kontrolei un tās tika helenizētas. Savukārt, 1. gadsimtā Ilīriju kā provinci savā sastāvā iekļāva Romas impērija. Līdz pat 6. gadsimtam, kad lielāko daļu Ilīrijas un Dalmācijas sagrāba avāri, tās bija plaukstošas provinces, kuras aptvēra Balkānu pussalas rietumu daļu un, kas vairāku gadsimtu laikā bija paspējušas pārņemt nozīmīgākās grieķu-romiešu kultūras iezīmes.
Līdzīgs liktenis piemeklēja arī Maķedoniju - Balkānu pussalas centrālo un dienvidu daļu. Sengrieķu dialektā runājošie pirmiedzīvotāji maķedonieši apmetās šajā reģionā vēl ap 3000. gadu p.m.ē., izspiežot akmens laikmeta iedzīvotājus, kuru pēdas konstatējamas vēl ap 6200. gadu p.m.ē. Karaļa Filipa II laikā 4. gadsimtā pr.Kr. Maķedonija bija kļuvusi ne tikai helēniska, bet arī pārņēma savā kontrolē Grieķiju, bet nākot pie varas Maķedonijas Aleksandram, arī Tuvos Austrumus.
Ziemeļos no Trāķijas (un no Donavas) atradās Dākija, kuru apdzīvoja dāki. Dāki bija tuvi trāķiešu radinieki, viņi arī bija ieceļojuši Dākijā no Trāķijas. Romas imperators Trajāns Dākiju iekaroja 106. gadā. Tā kā Dākija bija visai attāla impērijas province un to bija visai grūti kontrolēt, Romas imperators veicināja kolonistu izmetināšanu tajā. Romieši daudz paveica šīs provinces romanizēšanā, sākot jau ar ceļu, tiltu un pilsētu būvniecību. Drīz romiešu ieceļotāji un dāku pamatiedzīvotāji sajaucās, veidojot romanizētu populāciju. Šis process tika pārtraukts 3. gadsimtā kad Dākijā iebruka goti un romieši bija spiesti savus leģionus no šīs provinces evakuēt.
Viduslaikos lielāko daļu no Balkānu reģiona pārvaldīja Bizantija, tādēļ tajā ir izplatīta Austrumu kristietība. Bizantijā pārsvarā lietoja grieķu valodu, gan kā oficiālo valodu, gan kā vietējo ikdienas saziņas līdzekli, it īpaši Mazāzijā. Taču grieķu valoda līdz ar klasisko kultūru šeit pilnībā izzuda pēc Bizantijas sabrukuma un tās teritoriju nonākšanas turku pakļautībā. Līdz ar to senās Vidusjūras reģiona civilizācijas viena pēc otras beidza pastāvēt, vairums to atstājušas savas pēdas Eiropas vēsturē tikai arheoloģisko izrakumu veidā.
Pēc sagrāves kaujā par Vīni (1683), Osmaņu impērijas karaspēks no lielākās Eiropas daļas, kuru tas bija pakļāvis ap 300 gadu ilgas ekspansijas rezultātā, bija izspiests. Taču padzīt osmaņus arī no Balkāniem, Eiropas valstīm neizdevās. Rezultātā, Balkāni saglabājās ilgstošā izolācijā no pārējās Eiropas. Šim reģionam gāja secen Eiropas un Rietumu civilizāciju veidojošie kultūras un politiskie procesi — renesanse, reformācija, apgaismība, zinātniskā revolūcija. Lai gan Osmaņu impērijai neizdevās Balkānu tautas pilnībā pievērst islāmam un lielā daļā saglabājās kristietība (pareizticība), arī tā bija izolēta no pārējām kristīgajām baznīcām. Līdz ar to Balkānos arī pēc atbrīvošanās no osmaņu jūga saglabājās konservatīvas reliģiskās, politiskās un kultūras tradīcijas. Turklāt to atšķirības, it īpaši reliģiskās pretrunas, kļuva par daudzu vēlāko gadsimtu, līdz pat mūsdienām, konfliktu cēloni.
Vladimirs Sorokins
Vladimirs Sorokins (, * Bikovā, Maskavas apgabalā, Krievijas PSR) ir mūsdienu krievu rakstnieks postmodernists.
Sorokins debitējis literatūrā 1972. gadā ar dzejas publikāciju laikrakstā "За кадры нефтяников". 1977. gadā viņš absolvējis Gubkina Naftas un gāzes rūpniecības institūtu Maskavā ar inženiera kvalifikāciju, taču drīz vien pievērsās grāmatu grafikai, glezniecībai, konceptuālajai mākslai. 1970. gados Sorokins noformējis un ilustrējis aptuveni 50 grāmatas, piedalījies daudzās izstādēs.
1985. gadā Francijā Parīzes žurnālā "А-Я" tiek publicēti seši Sorokina stāsti, savukārt izdevniecība "Sintaksis" (Синтаксис) izdod viņa romānu "Rinda" (Очередь). Sorokina pirmā publikācija PSRS ir 1989.gadā Rīgā izdotā žurnālā "Родник" (žurnāla "Avots" krievu valodas versija). Drīz vien sekoja publikācijas daudzos citos izdevumos. 1992.gadā izdots Sorokina stāstu krājums, kas tika nominēts Krievijas Bukera prēmijai. Sorokina darbi tulkoti daudzās pasaules valodās, viņš saņēmis Krievijas Bukera prēmiju (2001), Andreja Belija prēmiju par nopelniem krievu literatūras labā (2001), "Liberti" prēmiju (2005), Vācijas Kultūras ministrijas prēmiju.
Viljams Lipskombs
1976. gadā Viljams Lipskombs saņēma Nobela prēmiju "par viņa pētījumiem borūdeņražu struktūrās, kas izskaidroja ķīmisko saišu problēmas".
Azoru salas
Azoru salas ir Portugālei piederošs arhipelāgs Atlantijas okeānā, kas veido Azoru Salu autonomo reģionu (Região Autónoma dos Açores). Arhipelāgs atrodas aptuveni 1600 km uz rietumiem no Portugāles kontinentālās daļas. Autonomā reģiona administratīvais centrs ir Pontadelgada Sanmigelas salā.
Azoru salas veido 9 lielas vulkāniskas izcelsmes salas: Floreša, Korvu, Grasjosa, Fajala, Piku, Sanžorže, Terseira, Sanmigela un Santamarija, kā arī mazu salu grupa Furmigašas. Reljefs kalnains, augstākā virsotne ir Piku vulkāns (2351 m) Piku salā. Salās valda subtropu jūras klimats, kur lielā mērā ir sastopami mūžzaļie subtropu meži un krūmāji; vidējā temperatūra no 14 °C janvārī līdz 22 °C jūlijā. Nokrišņi 700—800 mm gadā.
Supernova 2015
Supernova 2015 bija 60. starptautiskā Eirovīzijas dziesmu konkursa Latvijas nacionālā atlase. Konkursā uzvarēja Aminata Savadogo ar dziesmu Love Injected.
Līdz notika dziesmu iesniegšana. Tika iesūtītas 98 dziesmas.
Kvalificējušās dziesmas
Tabulā uzskaitītas visas "Supernova 2015" kvalificējušās dziesmas un izpildītāji.
Žūrija
"Supernova 2015" atlases žūrijas sastāvā bija
Pirmā atlase
Pirmajā un otrajā atlasē uz pusfinālu tika 4 izpildītāji. Pirmā kārta norisinājās 1. februārī. No pirmās kārtas tālāk tika ElektroFolk ar dziesmu "Sundance" un MNTHA ar dziesmu "Nefelibata" ko izvirzija skatītāji, bet žūrija izvirzija Antru Stafecku ar dziesmu "It's the Night" un grupu Framest ar dziesmu "Ziemā".
Otrā atlase
Otrā kārta norisinājās 8. februārī. No otrās kārtas tālāk tika Aminata ar dziesmu "Love Injected" un Markus Riva ar dziesmu "Take Me Down", ko izvirzīja skatītāji, bet žūrija izvirzīja Rihardu Bērziņu ar dziesmu "Your Eyes" un grupu Euphony ar dziesmu "Home".
Pusfināls
Pusfināls norisinājās 15. februārī. Šoreiz viens no žūrijas locekļiem bija Intars Busulis, kas aizstāja Donu. Uz finālu tālāk tika Aminata ar dziesmu "Love Injected" un MNTHA ar dziesmu "Nefelibata", ko izvirzīja skatītāji, bet žūrija izvirzīja Marku Rivu ar dziesmu "Take Me Down" un grupu ElektroFolk ar dziesmu "Sundance".
Fināls
Fināls norisinājās 22. februārī. Par uzvarētāju kļuva Aminata ar dziesmu "Love Injected".
Lielbritānija (nozīmju atdalīšana)
Lielbritānija var būt:
Ungārijas Grand Prix
Ungārijas Grand Prix ir ikgadēja Formula 1 Grand Prix izcīņa. Tā pirmo reizi notika 1936. gadā, Tautas parkā (Nēpligetā). Pirmā Formula 1 sacīkste te norisinājās pusgadsimtu vēlāk, 1986. gadā.
Tā bija pirmā F1 sacīkste aiz dzelzs priekškara. Ungārijas GP norisinājās lēnajā un ar maz apdzīšanas vietām slavenajā Hungaroringas trasē, netālu no valsts galvaspilsētas Budapeštas. Pirmo sacīksti vēroja apmēram 200 000 skatītāju, lai gan biļetes tolaik bija diezgan dārgas. Mūsdienās uz šo sacīksti ierodas daudzi Ziemeļeiropas iedzīvotāji, jo tā ir viena no tuvākajām un lētākajām F1 sacīkstēm sezonā.
Vienīgo reizi Ungārijas GP lietus lijis 2006. gadā, kad notikumiem bagātā sacīkstē savu pirmo uzvaru šajā trasē izcīnīja Honda pilots Džensons Batons, kurš startēja no 14. vietas.
Saraksts
Minēti tikai uzvarētāji tajos Grand Prix, kas aizvadīti F1 sezonu ietvaros.
Osipova
Osipova (ru, no personvārda Osips (Осип); vīriešu dzimtē Osipovs (О́сипов)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Petrova
Petrova var būt:
Latvijas Aviācijas pulks
1919. gada 7. jūnijā tika dibināts Latvijas Bruņoto spēku Aviācijas parks (devīze — "Visu par Latviju!"), par tā pirmo komandieri kļuva Alfrēds Valeika. 1921. gadā Aviācijas parku pārveidoja par Aviācijas divizionu, bet 1926. gada 18. septembrī — par Aviācijas pulku.
1939. gada 1. septembrī Aviācijas pulkā bija 3 iznīcinātāju eskadriļas, 4 sauszemes un 1 flotes izlūku—hidroplānu eskadriļa. Kopā bija 100-150 dažāda tipa lidaparātu (lielākā daļa no tiem jau bija novecojusi un savu laiku nokalpojusi). Kaujasspējīgi bija tikai 26 britu iznīcinātāji divplākšņi Gloster Gladiator (iepirkti 1938. gadā) un 12 Bristol Bulldog II. 125 virsnieki, 249 instruktori un kareivji, un 54 brīva līguma darbinieki.
1939. gadā Latvija Aviācijas pulka modernizēšanas vajadzībām Lielbritānijā pasūtīja 30 modernus Hawker Hurricane iznīcinātājus, kas bija bruņoti ar 4 vai 8 ložmetējiem un diviem lielgabaliem. Par lidaparātiem bija samaksāts, bet kara sākšanās dēļ Lielbritānija tos Latvijai tā arī nenodeva. Tas bija pamudinājums Latvijai pastiprināti pievērsties savu lidaparātu ražošanai un 1940. gada pavasarī pirmos izmēģinājuma lidojumus veica gan Kārļa Irbīša konstruētais iznīcinātājs VEF I-16, gan arī Herberta Cukura konstruētais pikējošais bumbvedējs Cukurs C-6bis, kuru Latvijas armija paspēja pieņemt bruņojumā un veikt 12 šādu lidaparātu pasūtījumu.
Lidlauki un palīglidlauki atradās Rīgā (Spilves lidosta), Rāmavā, Jumpravmuižā (Rumbulas lidlauks), Koknesē, Gulbenē, Krustpilī (Krustpils lidlauks). Jūras aviācijas bāzes bija Liepājā un Usmā.
Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā Aviācijas pulku likvidēja 1940. gada 25. decembrī.
Marina Kuzina
Marina Kuzina (ru; dzimusi Maskavā, PSRS) ir krievu basketboliste. Kopā ar Krievijas sieviešu izlasi ir izcīnījusi 2. vietu 2009. gada Eiropas čempionātā un 3. vietu 2008. gada Pekinas Olimpiādē.
Mrongovo
Mrongovo (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz austrumiem no Olštinas.
Pilsēta dibināta 1348. gadā līdz 1945. gadam ietilpa Vācijā un saucās Zēnsburga (Sensburg, no prg — 'sens' un de — 'pils').
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Zēnsburga iekļāvās Polijā, vācu iedzīvotāji tika no pilsētas padzīti, bet pilsēta tika pārsaukta protestantu mācītāja un filozofa Kšištofa Mrongovija (Krzysztof Celestyn Mrongovius, 1764—1855) vārdā.
Pilsētas pievārtē dzimis vācu futbolists un sporta komentētājs Udo Lateks (Udo Lattek, 1935).
Daiļliteratūra
Daiļliteratūra jeb beletristika (no fr — 'smalkā rakstniecība') ir mākslas forma, kur kā izteiksmes līdzeklis tiek lietota valoda. Būtībā tā ir literatūra, kurā aprakstītās personas un notikumi ir izdomātas. Grāmatnīcās un bibliotēkās parasti daiļliteratūras grāmatas tiek novietotas atsevišķi no citām grāmatām.
Vēsturiski izveidojušies četri daiļliteratūras pamatveidi: dzeja jeb lirika, proza jeb epika, dramaturģija un liroepika.
Dzeja parasti ir rakstīta saistītā valodā, tai raksturīgs dalījums rindās, valodas ritmiskums, subjektīvu pārdzīvojumu paudums, biežs un daudzveidīgs mākslinieciskās izteiksmes līdzekļu un retorisko figūru izmantojums. Pastāv dažādi mēģinājumi klasificēt dzeju, taču neviens no tiem nespēj aptvert dzeju pilnībā. Dzeju var mēģināt klasificēt pēc tās tematikas (filosofiskā, meditatīvā, liriskā dzeja u.tml.), pēc vārsmojuma (metriskā, toniskā, sillabiskā, sillabotoniskā dzeja, brīvās vārsmas, verlibrs), strofikas, formas (t.s. tradicionālās formas ir, piemēram, epigramma, elēģija, idille, oda u.c.) un citādi. Tā kā 20. un 21. gadsimta literatūrā lielākoties vērojama atteikšanās no tradicionālu formu, vārsmojuma un strofikas izmantošanas, šī laika dzejas klasifikācija pēc šādiem principiem ļoti bieži ir neiespējama.
Proza ir rakstīta nesaistītā valodā, tās raksturīgas iezīmes ir sižetiskums, mazāka tēlainība nekā dzejai (tomēr bieži vien, it īpaši 20. gadsimtā, proza var būt arī nesižetiska vai ļoti tēlaina). Tradicionālie prozas pamatžanri ir romāns, stāsts, novele, literārā pasaka, eseja, miniatūra, tēlojums, humoreska. Taču 20. un 21. gadsimta literatūrā vērojama prozas žanru robežu izplūšana un žanru hibridizācija. Piemēram, 20. gadsimta pirmās puses avangarda literatūras virzieni apzināti, lai paustu noliedzošu attieksmi pret tradicionālo literatūru un paplašinātu mākslinieciskās ekspresijas iespējas, radīja literatūru, kas neiekļaujas tradicionālo literatūras žanru sistēmā. 20. gadsimta otrajā pusē literatūras žanru sistēmu turpināja destabilizēt postmodernisma literatūra.
Dramaturģijas darbi (lugas) pamatā ir rakstīti sarunu formā un paredzēti iestudēšanai teātrī. Dramaturģijas pamatžanri ir traģēdija, drāma, traģikomēdija, komēdija.
Liroepika apvieno dzejas un prozas (dažreiz arī dramaturģijas) iezīmes: tā rakstīta saistītā valodā un ir vēstījoša un sižetiska. Liroepikas pamatžanri ir eposs, poēma, balāde, sāga, fabula.
Mrongovo apriņķis
Mrongovo apriņķis ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Kentšinas, Gižicko, Pišas, Ščitno un Olštinas apriņķiem.
Nacionālkomunisti
Nacionālkomunisti bija latviešu komunistu kustība Latvijas PSR valdošajām aprindām pietuvinātu darbinieku vidū no 1956. līdz 1959. gadam, kas iestājās par migrācijas ierobežošanu Latvijā, latviešu valodas statusa nostiprināšanu un industrializācijas apjomu ierobežošanu. Nacionālkomunistus atbalstīja vai tiem simpatizēja daudzi komunisti, kā arī daļa inteliģences.
Nacionālkomunistu tautsaimnieciskos uzskatus atspoguļoja Latvijas PSR attīstības programma "Latvijas PSR tautsaimniecības perspektīvas", kurā bija paredzēts Latvijas tautsaimniecību orientēt uz vietējām vajadzībām, atbalstīt zinātņietilpīgās nozares, piemēram, radiotehniku.
Kustības rašanās un izplatīšanās
Pēc Staļina nāves 1953. gadā radās apstākļi, lai izlauztos uz āru daudzu latviešu komunistu neapmierinātība gan ar situāciju Latvijā, gan arī ar viņiem atvēlēto lomu. Latviešu mazais skaits partijas un administratīvās nomenklatūras sastāvā priekšplānā izvirzīja nacionālo jautājumu. Vietējie komunisti uzskatīja, ka disproporcijas rada pēckara gados ieradušos vai atsūtīto funkcionāru nekompetence un nevēlēšanās saprast vietējos apstākļus. Nacionālkomunistu darbība īsti varēja attīstīties pēc PSKP 20. kongresa 1956. gada februārī, kad Ņikita Hruščovs nosodīja staļinismu un sākās daļēja destaļinizācija un reformas, kas bija vērstas arī uz pārliekas pārvaldes sistēmas centralizācijas novēršanu. Latvijas vadībā tieši šajā laikā augstu stāvokli bija sasniegusi 1940. gada komjauniešu paaudze – Eduards Berklavs, Pauls Dzērve, Indriķis Pinksis, Vilis Krūmiņš, Pāvels Pizāns, Voldemārs Kalpiņš u. c. Latvijas PSR vietējā vara — Komunistiskās partijas centrālkomitejas birojs, Augstākās Padomes Prezidijs un Ministru Padome (Jānis Kalnbērziņš, Vilis Lācis u.c.) — nacionālkomunistu aktivitātes neitralizēt nebija spējīga vai arī nevēlējās.
Par nacionālkomunistu ideologu daudzi uzskata ekonomistu Paulu Dzērvi. Viņa vadībā tika formulētas idejas, kas balstījās uz uzskatu, ka republikas ekonomikai jādarbojas pirmām kārtām tās iedzīvotāju interesēs. Viņš izstrādāja programmu "Latvijas PSR tautsaimniecības perspektīvas", kurā paredzēja Latvijas tautsaimniecību orientēt uz vietējām vajadzībām, atbalstīt zinātņietilpīgās nozares, piemēram radiotehniku. Viņš protestēja pret forsētu Latvijas industrializāciju, importējot gan izejvielas, gan darbaspēku. Ekonomistu viedoklis ļāva pamatot imigrācijas ierobežošanas pasākumus, kas pārsvarā saistās ar Eduarda Berklava darbību. Berklavs, būdams LPSR Ministru Padomes priekšsēdētāja vietnieks 1956.—1957. un 1958.—1959. gadā, Rīgas pilsētas partijas komitejas pirmais sekretārs 1957.–1958. gadā, aktīvi centās ierobežot Rīgas iedzīvotāju skaita pieaugumu. Viņš arī centās panākt, lai vadītāji un tie ierēdņi, kas strādā jomās, kur iznāk saskare ar iedzīvotājiem, apgūtu latviešu valodu.
1956. gada novembrī LKP Rīgas pilsētas komiteja valodas politikas jomā nolēma, ka cilvēkiem, kas apkalpo plašus iedzīvotāju slāņus (tirdzniecība, komunālie pakalpojumi, medicīnas iestādes, milicija u. c.), divu gadu laikā vismaz sarunvalodas līmenī ir jāapgūst divas valodas — latviešu un krievu (Rīgā vairāki lēmumi šajā jautājumā parādījās arī 1957. un 1958. gadā). Nedaudz vēlāk — 1956. gada 6. decembrī — LKP CK birojs pieņēma lēmumu par latviešu un krievu valodas mācīšanos vadošajiem kadriem. Tomēr jāuzsver, ka ne teorētiski, ne arī reālajā praksē nenotika nelatviešu izspiešana no nomenklatūras.
1958. gada janvārī LKP CK plēnumā Maskavas atsūtītais CK otrā sekretāra kandidāts Filips Kašņikovs neguva atbalstu. Par viņu nobalsoja vien 27 no klātesošajiem 88 CK locekļiem, bet pret bija 31. Pēc saskaņošanas ar Maskavu otrā sekretāra amatā ievēlēja esošo sekretāru — Vili Krūmiņu.
1958. gadā izvērsās diskusija par Pļaviņu HES celtniecības lietderību. Tas bija pirmais gadījums okupētajā Latvijā, kad bija vērojama patiešām plaša, no augšas neinspirēta sabiedrības aktivitāte. Protestus LPSR valdībai iesniedza gan ievērojami zinātnieki, gan darba kolektīvi, gan mācību iestādes. Malā nepalika arī prese.
Nacionālkomunistu sagrāve
Tajā pašā laikā uz Maskavu plūda vēstules ar sūdzībām, kas rada atbalsi PSKP CK darbiniekos, kuri pārraudzīja Latviju. 1957. gada oktobrī PSKP CK brigāde pārbaudīja LKP CK darbu ar radošo inteliģenci. Tās ziņojuma ietekmē 1958. gada janvāra sākumā PSKP CK Sekretariāts pieņēma lēmumu, kurā cita starpā teikts, ka LKP CK birojā neesot vienprātības. Šā lēmuma pieņemšanas apstākļi un apspriešana Rīgā norāda, ka LKP CK birojā jau bija pietiekami skaidri iezīmējusies konfrontācijas ass. Vienas grupas kodolu veidoja lēmumā kritizētie Kārlis Ozoliņš, Eduards Berklavs un avīzes "Cīņa" galvenais redaktors Pāvels Pizāns. Pretējo nometni pārstāvēja Baltijas kara apgabala pavēlnieks Aleksandrs Gorbatovs, avīzes "Sovetskaja Latvija" galvenais redaktors Nikolajs Saļejevs un Arvīds Pelše. Zināmu līdzsvaru uzturēja J. Kalnbērziņa un V. Lāča atbalsts nacionālkomunistiem, tomēr Kalnbērziņa nostāja bija svārstīga un to stipri iespaidoja Maskavas viedoklis. 1959. gada pavasarī situācija bija jau tiktāl nokaitēta, ka aprīlī uz Latviju nosūtīja PSKP CK brigādi, lai pārbaudītu republikas vadības darbu. Secinājumi acīmredzot nebija īpaši labvēlīgi LKP CK vadībai. Tomēr tie nebūtu izraisījuši tik lielas pārmaiņas, ja nacionālkomunistu pretiniekiem nebūtu izdevies savā pusē dabūt Ņikitu Hruščovu viņa vizītes laikā Rīgā 1959. gada jūnijā.
20.—21. jūnijā LKP CK birojā apspriestais Maskavas komisijas ziņojums bija ārkārtīgi tendenciozs. Daudzi nacionālisma piemēri bija interpretēti vienpusīgi vai pat bija izdomāti. Eduards Berklavs un citi biroja locekļi norādīja uz daudzu apsūdzību nepamatotību, bet iebildumi neko nelīdzēja. Jānis Kalnbērziņš uzreiz pieņēma visus pārmetumus, arī citi LKP CK biroja locekļi, izņemot E. Berklavu, vairāk vai mazāk ātri atkāpās no savām pozīcijām.
7.—8. jūlijā tika sasaukts LKP CK slēgtais plēnums. Pašā plēnumā gan no amata atcēla tikai vienu cilvēku — E. Berklavu, kurš tika izsūtīts uz Vladimiru Krievijā. Tomēr plēnumā iezīmēja arī to funkcionāru loku, kurus pakāpeniski atlaida no darba nākamajos mēnešos. To vidū bija "Cīņas" redaktors Pāvels Pizāns, avīzes "Rīgas Balss" redaktors Osvalds Darbiņš, ilustrētā žurnāla "Zvaigzne" redaktors Rafaels Blūms, Ekonomikas institūta direktors Pauls Dzērve u.c.
LKP CK plēnumā 1959. gada 25. novembrī no amatiem atkāpās J. Kalnbērziņš un V. Lācis. Par LKP CK pirmo sekretāru kļuva Arvīds Pelše. Viņa pozīcijas galīgi nostiprināja LKP 17. kongress 1960. gada februārī, kurā LKP CK un biroja sastāvs būtiski mainījās. Pēc tam kadru nomaiņa Latvijā sākās ar īstu spēku un turpinājās līdz pat 1962. gadam. Amatus zaudēja vairāki ministri, CK nodaļu vadītāji, Rīgas pilsētas partijas komitejas un izpildkomitejas vadošie darbinieki, gandrīz visu masu informācijas līdzekļu redaktori utt. Turpmākajos gados faktiski visas tēmas, kas bija saistītas ar migrāciju, garīgo kultūru, pagātnes mantojumu, nacionālajām attiecībām, nebija apspriežamas. Tas ietekmēja arī attieksmi pret kultūras pieminekļu aizsardzību, ekoloģiju, lielo rūpniecības uzņēmumu celtniecību utml. Kā uzskatīja Latvijas iedzīvotāji, LPSR vadība maz rūpējās par savas zemes interesēm un cītīgi pildīja Maskavas norādījumus.
Vesels skaitlis
Vesels skaitlis ir skaitļu kopa, kuru veido naturālie skaitļi, tiem pretējie skaitļi un nulle. Tātad veselo skaitļu piemēri ir 0, 1, -1, 2, −2, 3, -3 un tā tālāk. Veselo skaitļu ir bezgalīgi daudz, neeksistē lielākais un mazākais veselais skaitlis. Veselo skaitļu kopu apzīmē ar \mathbb{Z} (de — ‘skaitlis’). Šīs kopas apjoms ir vienāds ar naturālo skaitļu kopas apjomu. Veselie skaitļi ir reālo skaitļu apakškopa.
Pozitīvie un negatīvie skaitļi
Saskaņā ar definīciju, veselo skaitļu sistēmu veido trīs daļas:
Negatīvajiem skaitļiem priekšā ir mīnusa zīme. Katram naturālajam skaitlim n ir pretējs negatīvs skaitlis -n, un tos saskaitot, vienmēr rezultāts ir nulle:. Nullei pretējais skaitlis ir nulle. Absolūtā vērtība (modulis) no jebkura vesela skaitļa, izņemot nulli, vienmēr ir naturāls skaitlis, piemēram,.
Algebriskās īpašības
Veselajiem skaitļiem pamatā ir trīs algebriskās darbības: saskaitīšana, atņemšana un reizināšana. Jebkuru divu veselu skaitļu summa, starpība un reizinājums ir vesels skaitlis. Svarīga ir arī dalīšana, bet ne vienmēr rezultātā ir vesels skaitlis. Var būt gadījumi, kad dalījums ir ar atlikumu, vai arī rezultātu izsaka kā racionālu skaitli.
Bēthovena 5. simfonija
'''Ludviga van Bēthovena 5. simfonija''', op. 67 do minorā ir viens no populārākajiem un biežāk atskaņotajiem klasiskās mūzikas skaņdarbiem pasaulē. Tā pirmo reizi atskaņota 1808. gadā Vīnē, Teātrī "An der Wien".
Bēthovens par 5. simfonijas pirmo daļu saka: "Tā liktenis klauvē pie durvīm!" Šajā simfonijā ir atspoguļota cīņa starp cilvēku un likteni.
Internets
Internets ir publiski pieejama savstarpēji saslēgtu datortīklu vispasaules sistēma, kas pārsūta datus, izmantojot Interneta protokolu (IP). Tas ir veidots no tūkstošiem mazāku komerciālu, akadēmisku un valdību tīklu. Tas ietver elektronisko pastu, tērzēšanas retranslēšanu, datņu pārraidi, tīmekļa dokumentus, sociālos tīklus utt.
Internets dod plašāku iespēju izvēlēties laiku un vietu, no kurienes strādāt, it īpaši, palielinoties ātro brīvpiekļuves tīklu skaitam. Internetam var piekļūt gandrīz no jebkuras vietas dažādos veidos, tai skaitā caur mobilajām interneta ierīcēm. Mobilie telefoni, pārnēsājamās spēļu konsoles un interneta modemi ļauj lietotājiem pieslēgties bezvadu internetam. Neraugoties uz ierobežotā izmēra ekrāniem un citām ierobežotām iespējām, ko piedāvā šādas kabatas izmēra ierīces, tajās var būt pieejams internets.
Terminoloģija
Vārds "Internets" ir saīsināts no tehniska termina "starptīkls", kas ir rezultāts savstarpēji savienojot datoru tīklus ar īpašām vārtejām vai maršrutētājiem.
Termins Internets, atsaucoties uz visu pasaules sistēmu IP tīklos, tiek uzskatīts par īpašvārdu, un tas tiek rakstīts ar lielo burtu. Plašsaziņas līdzekļos un popkultūrā ir izveidojusies tendence uzskatīt to kā vispārēju jēdzienu vai sugas vārdu un līdz ar to rakstīt kā "internets", bez kapitalizācijas.
Vēsturiski "internets" (ar mazo burtu) tika lietots jau 1883. gadā kā darbības un īpašības vārds, lai apzīmētu savstarpēji saistītas kustības. Sākoties 1970. gadam, termins "internets" tika lietots kā saīsinātā forma terminam starptīkls. Termins tika lietots arī kā darbības vārds savienoties, saistībā ar tīkliem.
Jēdzienus "Internets" un "vispasaules tīmeklis" sarunvalodā mēdz kļūdaini lietot kā sinonīmus. Internets ir vispasaules datu sakaru sistēma. Tas ir aparatūras un programmatūras infrastruktūra, kas nodrošina savienojumu starp datoriem. Turpretī tīmeklis ir viens no pakalpojumiem, kas sazinās, izmantojot Internetu. Tā ir kolekcija, kas sastāv no savstarpēji savienotiem dokumentiem un citiem resursiem, kas ir saistīti ar hipersaitēm un URL.
Daudzās tehniskās ilustrācijas, kad precīza atrašanās vieta vai savstarpēja Interneta resursu saistība nav svarīga, paplašinātos tīklos, piemēram, Internetu bieži vien raksturo kā mākoni. Šis apzīmējums tiek lietots jaunajā mākoņskaitļošanas koncepcijā.
Interneta rašanās
Pamata tīklus, kas veido internetu, sāka veidot 1969. gadā, kā Perspektīvo pētījumu pārvaldes tīklu ARPANET, ko pēc ASV Aizsardzības ministrijas Perspektīvo pētījumu pārvaldes (ARPA) pasūtījuma izstrādāja vairākas universitātes un privātas firmas. ARPANET bija pirmais decentralizētais datortīkls, kurā izmantoja pakešu komutācijas un rindas teorijas tehnoloģijas. 1983. gada 1. janvārī tika ieviests TCP/IP protokols un tādējādi tika ielikts pamats mūsdienu internetam.
Svarīgs solis attīstībā bija arī ASV Nacionālās zinātnes fonda pamattīkla NSFNet izveide 1986. gadā. Citi atšķirīgie tīkli, kas vēlāk tika savienoti ar internetu bija Usenet un Bitnet. 1991. gada augustā Tims Bērnerss-Lī publicēja vispasaules tīmekļa projektu. Atsevišķas akadēmiskas un valdības iestādes izveidoja tīmekļa lappuses, taču uzreiz tas vel neguva plašu popularitāti. 1993. gadā tika izlaista tīmekļa pārlūkprogrammas Mosaic pirmā versija un 1994. gadā jau bija vērojama augoša publiska interese par iepriekš internetu, kas iepriekš bija zināms tikai tehniski akadēmiskā vidē. 1996. gadā vārds "internets" jau bija plaši pazīstams un ar to pamatā apzīmēja vispasaules tīmekli.
20. gadsimta 90. gados kolektīvais tīkls ieguva publisku seju. 1990. gados tika lēsts ka datu plūsma publiskajā interneta katru gadu palielinājās par apmēram 100%, kamēr vidējais interneta lietotāju skaits katru gadu palielinājās par 25% līdz 50%. Šo izaugsmi skaidro ar to, ka internetam nav centrālās pārvaldes, kas ļāva internetam strauji izaugt, arī pieļaujot nepatentēta atvērta rakstura interneta protokola veidošanos, kas liedza iespēju kādai kompānijai pārņemt pārāk lielu kontroli pār internetu. 2011. gada 31. martā kopējais interneta lietotāju skaits bija 2,095 miljardi, kas sastāda 30,2% no visiem pasaules iedzīvotājiem. Ir aprēķināts, ka 1993. gadā internets nesa tikai 1% no informācijas, kas plūda caur divvirzienu telesakariem, līdz 2000. gadam šis skaitlis bija izaudzis līdz 51%, un 2007. gadā tas jau sasniedza 97 procentus.
Desmitgades laikā internets uzsūca sevī arī lielāko daļu līdz tam atsevišķi pastāvošo datortīklu (kaut gan daži no tiem, piemēram Fidonet, palika kā atsevišķi tīkli). Izaugsme notiek pateicoties tam, ka internetam nav centrālas administrācijas, kā arī tas, ka tīkls balstās uz nepatentētiem protokoliem, kas neļauj kādai kompānijai to kontrolēt.
Protokoli
Interneta komunikāciju struktūra sastāv no tās aparatūras komponentēm un programmatūras slāņiem, kuri kontrolē arhitektūras sistēmas dažādos aspektus. Kamēr aparatūru bieži var izmantot, lai atbalstītu citas programmatūras sistēmas, tomēr tas ir dizains un programmatūras arhitektūras precīzs standartizācijas process, kas raksturo internetu un nodrošina interneta pamatu mērogojamību un panākumus. Par interneta programmatūras sistēmas arhitektūru atbildīgi ir interneta tehniskā uzdevumgrupa (Internet Engineering Task Force — IETF). IETF izstrādā standartizētas darba grupas, kuras ir pieejamas jebkurai personai, par interneta arhitektūras aspektiem. Diskusiju rezultāti un galīgie standarti ir publicēti virknē publikāciju, kur katra publikācija lūgusi izteikt atzinumu (Request for Comments — RFC), kas brīvi pieejami apskatei IETF tīmekļa vietnē, mājaslapā. Galvenās metodes interneta tīkla izveidē ir ietvertas īpašās RFC publikācijās, kas veido interneta standartus (Internet Standards). Citi mazāk stingri dokumenti ir vienkārši ar informatīvu, eksperimentālu, vēsturisku nozīmi vai dokumentētu pašreizējo labāko praksi (Best current practices — BCP) īstenojot Interneta tehnoloģijas.
Interneta standarti apraksta sistēmu, ko sauc par interneta protokolu komplektu (Internet protocol suite). Tas ir arhitektūras modelis, kas iedala daudzslāņu protokolu sistēmas metodes. Slāņi atbild video vai apjomam, kādā to pakalpojumi darbojas. Augšā ir lietojumslānis, telpa priekš atbilstošas programmas tīkla metodēm, kuras izmanto lietojumprogrammās, piemēram, interneta pārlūku programmā. Zem augšējā slāņa atrodas transporta slānis, kas savieno pietiekumus uz dažādiem saimniekiem, izmantojot tīklu, piemēram, klienta-servera modelis, ar attiecīgajām datu apmaiņas metodēm. Zem abiem šiem slāņiem ir citi divi galvenie tīklu tehnoloģiju slāņi. Viens no šiem slāņiem ir interneta slānis, ka ļauj datoram identificēt un atrast vienam otru, izmantojot interneta protokola (IP) adreses, un ļauj izveidot savienojumu kā, piemēram, viens-vairākiem, izmantojot starpposmu (tranzītu) tīklus. Visbeidzot arhitektūras pašā apakšā ir programmatūras slānis jeb saiknes slānis, kas nodrošina savienojumu starp saimniekiem, kuri atrodas vienā tīklā, piemēram, lokālais tīkls (LAN) vai dial-up pieslēgums. Šis modelis, kurš pazīstams arī, kā TCP/IP, ir izstrādāts, lai būtu neatkarīgs no bāzes aparatūras. Citi modeļi ir izstrādāki, kā atvērto sistēmu sadarbības (OSI) modeļi, bet tie nav saderīgi ar to aprakstu vai īstenošanas detaļām; pastāv daudz līdzības un par TCP/IP protokoli tiek uzskatīti par OSI tīkla protokoliem.
Visievērojamākā daļa interneta modelī ir interneta protokols (IP), kas nodrošina adresācijas sistēmu (IP adreses) datoriem internetā. Interneta protokols ļauj internetam darboties un būtībā uztur pašu internetu. Interneta protokola versija 4 (IPv4) ir sākotnējā versija, ko izmantoja pirmās paaudzes internets un vēl joprojām ir dominējošākais interneta protokols, kurš tiek lietots. Tā tika izstrādāta uz apmēram 4,3 miljardu (109) interneta saimniekiem. Tomēr straujais interneta lietotāju pieaugums ir novedis pie Ipv4 adrešu izsīkuma, kas 2011. gadā šo adrešu izsniegšana tika izsmelta. 1990. gada vidū tika izstrādā jauna protokola versija, IPv6, kas nodrošina ievērojami lielākas adresācijas iespējas un efektīvāku maršrutēšanu internetā. Interneta adrešu reģistri (Internet address registries — RIR) sāka aicināt visus resursu menedžerus, lai viņi sāk plānot par IPv6 pieņemšanu un pārstrādi.
IPv6 nav savienojama ar IPv4. Būtībā, IPv6 nosaka paralēlu versiju internetam, kurš nav tieši pieejams ar IPv4 programmatūru. Tas nozīmē, ka programmas atjauninājumi vai tulkotāju iekārtas ir nepieciešamas tīkla ierīcēm, kurām nepieciešams sazināties abos tīklos. Lielākā daļa mūsdienu datoru operētājsistēmas atbalsta abas interneta protokola (IP) versijas. Diemžēl tīkla infrastruktūra joprojām atpaliek šajā attīstībā, kad tiek atbalstītas abas interneta protokola versijas. Internets atvieglo divpusējos un daudzpusējos tirdzniecības līgumus, piemēram, vienādranga ierīču saskaņojums, kā arī tehniskos parametrus un protokolus, kuri raksturo kā apmainīties ar datiem tīklā. Internets, patiešām, definē tā starpsavienojumu un maršrutēšanas politiku.
Interneta arhitektūra
Tā kā datu pārsūtīšana un saņemšana internetā notiek izmantojot TCP/IP protokolus, interneta arhitektūru dēvē arī par TCP/IP arhitektūru.
Latvijā nav neviena pirmā līmeņa IPS. Pirmā līmeņa IPS sarakstu var apskatīt šeit: List of Tier 1 networks
Maršrutēšana
Interneta pakalpojumu sniedzēji (IPS) savieno klientus kuri pārstāv apakšējo maršrutēšanas slāni hierarhijā ar klientiem no citiem IPS augstāka vai viena līmeņa tīklos. Maršrutēšanas hierarhijas augšpusē ir Tier 1 tīkli, lielas telesakaru kompānijas kas apmainās ar datiem starp citām telesakaru kompānijām Tier 1 tīklos. Tier 2 tīklu operatori iegādājas Interneta tranzītu no augstākiem IPS, lai sasniegtu vispasaules internetu, lai gan tie var arī iesaistīties administratīvi atsevišķu interneta tīklu datu apmaiņā. IPS var izmantot tikai vienu augstāka līmeņa IPS savienojumam ar Internetu, vai īstenot slēgumus ar vairākiem augstāka līmeņa IPS, lai nodrošinātu redundanci. Interneta apmaiņas punkti ir galvenās datu pārraides vietas kurām ir fiziski slēgumi ar vairākiem IPS. Darba stacijas un maršrutētāji izmanto maršrutēšanas tabulas, lai novirzītu Interneta Protokola (IP) paketes uz nākamo maršrutētāju vai galamērķi. Maršrutēšanas tabulās uztur ar roku ievadīt konfigurāciju vai maršrutēšanas protokola izveidotu. Gala mezgli parasti izmanto noklusēto maršrutu, kas vērsts pret IPS kurš nodrošina tranzītu kamēr IPS maršrutētāji izmanto Border Gateway Protocol (BGP), lai izveidotu visefektīvāko maršrutu pāri sarežģītiem savienojumiem pasaules internetā. Lielas organizācijas, piemēram, akadēmiskās iestādes, lieli uzņēmumi, un valdības var veikt tādas pašas funkcijas kā IPS nodibinot pilnvērtīgu komunikāciju ar IPS un pērkot tranzītu starp saviem iekšējiem tīkliem. Pētniecības tīklus mēdz savienot lielos apakštīklos, piemēram GEANT, GLORIAD, internet2 un Lielbritānijas valsts pētniecības un izglītības tīkls, JANET.