cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lāšemana pakalni
Lāšemana pakalnu oāze veidojas no vairākām ar līčiem atdalītām pussalām 17 km garumā gar piekrasti, kā arī ap 130 klinšainām salām līdz pat 8 km platā joslā gar krastu. Kopējā platība ap 40 km². Lielākās pussalas ir Broknesas pussala austrumos, kurā izvietojušās Krievijas un Ķīnas polārstacijas un Stornesas pussala rietumos. Oāze sastāv no 80 līdz 180 m augstiem noapaļotiem pakalniem.
Oāzē darbojas trīs vissezonas polārstacijas: Ķīnas Džunšaņa, Krievijas Progresa, Indijas Bharati, kā arī Rumānijas vasaras stacija Lo-Rakovice.
Lāšemana pakalniem ir piešķirts speciāli pārvaldītas teritorijas statuss.
Konrāds Lorencs
Konrāds Cahariass Lorencs (dzimis, miris ) bija austriešu zoologs. Viens no mūsdienu etoloģijas dibinātājiem. Kopā ar Karlu fon Frišu un Nikolasu Tinbergenu 1973. gadā ieguva Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā. Pētījis zosu un kovārņu instinktus. Mūža pēdējos gados pievērsās arī cilvēka uzvedības pētījumiem.
Konrāds Lorencs sarakstījis vairākas populārzinātniskas grāmatas. No tām latviski izdotas:
Izdzīvošana
Izdzīvošana ir spēja ekstemālās situācijās palikt dzīvam. Par izdzīvošanu cīnās ikviens organisms - gan cilvēki, gan dzīvnieki, gan augi. Ikvienam no viņiem ir izdzīvošanas tieksme. Evolūcija pastāv tikai tamdēļ, ka vājākie īpatņi nespēj izdzīvot, savukārt spēcīgākie izdzīvo un nākamajām paaudzēm nodot tālāk tieši savus gēnus.
Izdzīvošanas mērķis
Daži cilvēki ir gatavi mirt augstāku mērķu vārdā - piemēram, dzimtenes, reliģijas, politiskās pārliecības dēļ vai arī lai glābtu citus. Savā dziļākajā būtībā šī spēja sakņojas evolūcijā, jo, cenšoties saglabāt tādu sabiedrisko kārtību, kam ticam, mēs rūpējamies par nākamajām paaudzēm. Šāds fenomens, kas tiek dēvēts par altruismu (vēlēšanās ziedot sevi kopienas labā), bieži ir sastopams arī dabā. Tas ir novērots gan bitēm, skudrām un citiem sabiedriskiem kukaiņiem. Cilvēka izdzīvošanas tieksme nav nekāds izņēmums - augsti attīstītais saprāts apbruņo mūs ar dažādiem ieročiem pret nāvi. Smadzenes nodrošina cilvēkus ar zināšanām, pieredzi un spēju pieņemt lēmumus. Tam ir noteicošā loma, lai izdzīvotu kritiskās situācijās. Tas piedāvā arī daudz vairāk dažādu iespēju, nevis tikai aklu pakļaušanos instinktiem, kā tas notiek dzīvnieku pasaulē.
Dzīvotgriba
Cilvēkiem ir vēl viens spēcīgs ierocis cīņā par izdzīvošanu. Noteikti tas no visiem ir visjaudīgākais ierocis. Cilvēkam piemīt augsti attīstīta griba, kuras spēks ir tik liels, ka ļauj mums pārvarēt gandrīz vai jebkuras iedomājamās sāpes, bailes vai pārgurumu. Ja cilvēks ir sasprindzinājis visu savu gribasspēku un nolēmis par katru cenu izdzīvot, tad nāvei būs krietni jāpapūlas, lai salauztu šo apņēmību. Jaunākie smadzeņu pētnieki pierāda, ka dažos gadījumos gribasspēks var pārņemt pat tādu dzīvības pamatfunkciju vadību, kuras normālos apstākļos atrodas ārpus mūsu apziņas kontroles.
Izdzīvošanas spēja ekstremālās situācijās bieži vien ir atkarīga no tā, ka vai nu apzināti, vai neapzināti mūsu veiktās darbības atšķiras no normālos apstākļos pierastajām. Kad sēžam mājās istabā un jūtam, ka uz kājām velk auksta vēja pūsma, mūsu tipiskā reakcija būs aizvērt logu vai apaut siltas čības. Ignorējot aukstuma sajūtu, riskējam saslimt, tādēļ šādos gadījumos ir prātīgi ieklausīties ķermeņa raidītajos signālos.
Taču ar ekspedīcijas dalībnieku, kurš kāpj piemēram Everestā, ir citādi. Ekstremāli zemajā temperatūrā ne tikai salst pēdas, bet viss ķermenis raida smadzenēm signālus, ka tam ir auksti. Alpīnists ir piedzīvojis šādus laikapstākļus, tādēļ iepriekš aizsargājis pēdas pret salšanu, un viņa ķermenis jau labu laiku mēģina pielāgoties šādai situācijai: pēdu zemādas asinsvadi ir sašaurinājušies. Tie gādā, lai asinis pārāk neatdzistu un, cirkulējot pa ķermeni, neatdzesētu to.
Citiem vārdiem sakot, nav pamata satraukties par salstošiem kāju pirkstiem, jo šāda rīcība tikai novirzīs uzmanību no daudz svarīgākām lietām. Tādēļ piedzīvojumu meklētājs apzināti ignorē aukstuma sajūtu, ja viņa smadzenes jau līdz tam nav to pilnībā izslēgušas no apziņas.
Nepālas tauta šerpas, kas bieži pilda pavadoņu pienākumus ceļā uz Himalaju virsotnēm, gandrīz nekad nesūdzas par aukstām kāju pēdām. Normāli organisms uz stipru salu reaģē tā, ka, atdziestot kāju pēdām, asins plūsma uz tām samazinās, lai pasargātu no atdzišanas pārējo ķermeni. Šerpas acīmredzot prot neapzināti kontrolēt ķermeņa funkcijas, tādējādi palielinot asins plūsmu virzienā uz kāju pēdām. Tas nozīmē, ka viņu vispārējā ķermeņa temperatūra pazeminās, bet kāju pēdas saglabājas siltas.
Zinātniekiem joprojām nav īsti skaidrs kādā veidā gribasspēks ir spējīgs pakļaut ķermeņa automātiskās un neapzinātās funkcijas, bet ir iegūtas skaidras norādes, ka tam pamatā ir manipulēšana ar sajūtām un emocijām. Sadarbībā ar Dalailamu pētnieki jau tālajā 1982. gadā konstatēja, ka tibetiešu mūki ar jogas palīdzību spēj paaugstināt ķermeņa temperatūru par veseliem 8,3 grādiem.
Klupanodonskābe
Klupanodonskābe (cis,cis,cis,cis,cis-7,10,13,16,19-dokozānpentaēnskābe, DPA, C21H33COOH) pieder pie nepiesātinātajām karbonskābēm ar piecām divkāršajām saitēm molekulā (omega-3 taukskābe). Klupanodonskābe ir iedzeltens eļļains šķidrums. Klupanodonskābei ir izomērs - adrēnskābe (cis,cis,cis,cis,cis-4,7,10,13,16-dokozānpentaēnskābe), kam ir citāds dubultsaišu novietojums molekulā un kas pieder pie omega-6 taukskābēm.
Atrašanās dabā
Klupanodonskābi glicerīdu veidā satur zivju (no tā cēlies vielas nosaukums - - siļķe) un jūras dzīvnieku, sevišķi roņu tauki. Klupanodonskābe un tās oksidēšanās produkti dod jūras dzīvnieku taukiem raksturīgo "zivju" aromātu. Klupanodonskābe ietilpst smadzeņu šūnu fosfolipīdu sastāvā.
Poļu—zviedru karš (1600—1629)
Kara iemesli
Pēc Livonijas kara beigām 1583. gadā Livonijas Konfederācijas zemes tika sadalītas starp Poliju—Lietuvu un Zviedriju, tomēr abas lielvalstis pretendēja uz visu Livonijas un Prūsijas teritoriju. Par konflikta tiešo pirmsākumu var uzskatīt 1592. gada notikumus, kad Polijas—Lietuvas valdnieks Sigismunds III Vāsa tika kronēts par Zviedrijas karali. Tas izraisīja neapmierinātību Zviedrijā un 1595. gadā zviedri Sigismunda tēvoča Sēdermanlandes Kārļa vadībā sāka sacelšanos. 1598. gadā Sigismunds ieradās Zviedrijā ar 5000 vīru lielu karaspēku, taču tika sakauts Stongebrū kaujā un bija spiests atgriezties Polijā. 1599. gada 24. jūlijā Zviedrijas parlaments atcēla Sigismundu no troņa.
Kara pirmā daļa (1600—1611)
1599. gadā Polijas—Lietuvas kopvalsts valdnieks Sigismunds paziņoja, ka Zviedru Igaunija turpmāk piederēšot Polijai—Lietuvai. Šajā laikā Polija—Lietuva bija iesaistīta arī Moldāvijas karos, tādēļ kara sākumā zviedriem izdevās iekarot lielu daļu Pārdaugavas Livonijas hercogistes. Tomēr jau 1601. gadā poļiem un lietuviešiem ieradās papildspēki no Moldovas un viņiem izdevās uzvarēt zviedrus Kokneses kaujā. Polijas-Lietuvas armija lielhetmaņa Jana Zamoiska vadībā pēc aplenkuma 1601. gada 19. decembrī ieņēma Valmieras cietoksni, 16. maijā Vīlandes un pēc četru mēnešu aplenkuma arī Paides cietoksni. 1602. gadā beigās zviedru rokās bija palikušas tikai Rēvele, Pērnava, Hāpsala un Tērbata, pēdējā no kurām padevās pēc aplenkuma. 1605. gadā Igaunijā ieradās 5000 vīru lieli zviedru papildspēki. Tajā pašā gadā 4000 zviedru karavīru grāfa Frederika Joahima Mansfelda vadībā izcēlās krastā Daugavgrīvā un aplenca Daugavgrīvas pili, sākot gatavoties Rīgas aplenkšanai. Zviedriem pretī devās Polijas-Lietuvas karaspēks Lietuvas lielhetmaņa J. Hodkeviča vadībā. 1605. gada 27. septembrī abi karaspēki satikās un izcīnīja Salaspils kauju, kurā Polijas-Lietuvas armija kopā ar Kurzemes hercogistes jātnieku karaspēku uzveica daudz lielāku zviedru karaspēku.
Tomēr Lietuvas armijai no šīs uzvaras bija maz labuma, jo J. Hodkeviču drīz pameta lielākā daļa viņa kazaku karaspēka, kuri nodevās muižu laupīšanai. 1606. gadā Polijā un Lietuvā notika sacelšanās pret Sigismundu III, kuru Hodkevičs devās apspiest. 1608. gadā grāfam Mansfeldam izdevās ieņemt Daugavgrīvu, Koknesi un Vīlandi. Tomēr 1609. gadā Hodkevičs atgriezās Vidzemē, atkaroja jauno Daugavgrīvas cietoksni un zviedru ieņemtās pilsētas, ieņēma Pērnavu, sakāva zviedru floti pie Salacgrīvas un sakāva arī Mansfelda karaspēku netālu no Gaujas. 1611. gadā, pēc Kārļa IX nāves, tika noslēgts pamiers.
Kara otrā daļa (1617—1618)
1617. gada 17. aprīlī no Kurzemes izraidītais hercogs Vilhelms sāka sarunas ar Zviedriju par atbalstu viņa atjaunošanai hercoga tronī. Viņa ieceltais Kurzemes gubernators pulkvedis Volmārs fon Fārensbahs 1617. gada 22. aprīlī pārņēma Kuldīgas pili un veica vairākus uzbrukumus Polijas—Lietuvas karaspēka vienībām. Polijas—Lietuvas karaspēks Lietuvas hetmaņa kņaza Kristapa Radvila vadībā 24. septembrī ieņēma Kuldīgu. Savukārt zviedriem karaļa Gustava Ādolfa vadībā izdevās ieņemt Daugavgrīvu un Pērnavu un 1618. gadā tika noslēgts jauns pamiers.
Kara trešā daļa (1620—1622)
1621. gada augustā Gustavs II Ādolfs vadīja Zviedrijas karaspēka uzbrukumu Rīgai un 16. septembrī ielenktā pilsēta padevās. Polija—Lietuva šajā laikā bija aizņemta karos ar Osmaņu impēriju un nebija spējīga nosūtīt spēkus, kas varētu zviedrus apturēt. Zviedri ieņēma lielu daļu Vidzemes un 1621. gada 15. decembrī sāka iebrukumu pāri Daugavai Zemgales teritorijā un ieņēma Jelgavu. Lietuvieši hetmaņa Kristapa Radvila vadībā atkāpās uz Bauskas pili.
1622. gada 5. jūlijā lietuviešiem izdevās atgūt Jelgavu un 17. jūlijā karalis Gustavs Ādolfs ierosināja Jelgavas pilī sākt pamiera sarunas. 1622. gada novembrī tika noslēgts Jelgavas pamiers līdz 1623. gada 1. maijam, kurā Zviedrija uz laiku atteicās no pretenzijām uz Kurzemi un Zemgali.
Kara ceturtā daļa (1625—1629)
1626. gada martā 8000 zviedru karavīru karaļa Gustava Ādolfa vadībā izcēlās krastā Prūsijas hercogistē netālu no Pilavas. Zviedri ātri ieņēma 16 hercogistes pilsētas, kuru iedzīvotāji nepretojās luterticīgajiem zviedriem. Zviedri devās uz Dancigu (tagad Gdaņska) un septembrī netālu no Gņevas izcīnīja kauju ar poļu karaļa Sigismunda karaspēku, kurš bija spiests atkāpties. Tad uz Prūsiju devās hetmaņa Staņislava Koņecpoļska 10 000 vīru liels karaspēks, taču zviedri izvairījās no atklātām kaujām. 2. aprīlī Koņecpoļskis atkaroja zviedriem Pucigu (tagad Pucka). Šķērsojot Vislu netālu no Dancigas, karaļa Gustava Ādolfa karaspēks satikās ar poļiem. Kaujas gaitā karalis tika ievainots gūžā un zviedri bija spiesti atkāpties. Jūlijā zviedri aplenca Braunsbergu (tagad Braņevo) un Vormditu (Orneta), bet Koņecpoļskis atkaroja Gņevu. 7—8. augustā (pēc citiem datiem 18. septembrī) netālu no Motlavas upes viņš satikās ar 10 000 vīru lieliem zviedru spēkiem. Gustavs Ādolfs atkal tika ievainots un zviedri atkāpās. 1627. gada martā (pēc citiem datiem aprīlī) netālu no Hammeršteinas (tagad Čarne) Koņecpoļska vadītie poļu spēki piespieda padoties zviedru karaspēka daļu. 1627. gada 28. novembrī poļi sakāva zviedru floti Olivas kaujā netālu no Dancigas. Šajā kaujā Kurzemes hercoga karakuģi cīnījās Polijas—Lietuvas pusē.
1627. gada augustā Jēkabs Delagardijs sakāva Lietuvas karaspēku pie Sēlpils un 9. oktobrī ieņēma Daugavpili, kuru nespēja aizstāvēt 250–500 karavīru lielais garnizons ar 18 lielgabaliem. Tācu zviedri drīz vien atstāja Daugavpili, jo Gosevska vadītā vienība šķērsoja Daugavu un uzbruka Salaspilij. 1628. gadā Gustavs Ādolfs ieņēma Neimarku (tagad Nove Mjasto Lubavske) un Brodņicu, taču abas karojošās puses ilgstoši izvairījās no atklātām kaujām. 1629. gada 2. februārī pie Gužno 8000 zviedru sakāva 3000 vīru lielu poļu karaspēku Staņislava Potocka vadībā. 1629. gada 17. jūnijā netālu no Honigfeldes (poļu—Tžčianas kauja, arī Štūmas kauja) tika izcīnīta smaga kauja starp Koņecpoļska un 9000 vīru lielu Gustava Ādolfa karaspēku. Kaujas iznākums vērtējams kā neizšķirts, lai gan zviedru zaudējumi bija divreiz lielāki.
Latvijas teritorijā izveidotās karaspēka vienības
Ieņemtajā Vidzemē zviedru ķēniņš Gustavs II Ādolfs 1624. gadā no viņam uzticīgo muižnieku karavīriem saformēja Vidzemes kirasieru pulku (de) ar 300 jātniekiem četros korultos (eskadronos). Ieņemtajā Kurzemes un Zemgales hercogistē 1625. gadā saformēja Kurzemes kirasieru pulku (de) ar 230 jātniekiem divos korultos. No 1630. gada šie pulki piedalījās Trīsdesmitgadu kara kaujās, arī Veizenfeldas un Licenes kaujās (Schlacht bei Lützen, 1632).
Legonovo
Legonovo (pl) ir pilsēta Polijas centrālajā daļā Mazovijas vojevodistē netālu no Vislas upes Varšavas ziemeļu pievārtē.
Legonovo radās 19. gadsimta beigās, kad šeit tika uzbūvētas cara armijas kazarmas. 1919.gadā apdzīvoto vietu nosauca par Legonovo par godu Pilsudska leģioniem. Poļu-padomju kara laikā Legonovo bāzējās poļu ģenerāļa Želigovska daļas. Starp pasaules kariem pilsēta kļuva populārs varšaviešu kūrorts. Pēc Otrā pasaules kara Legonovo tika uzbūvēti vairāki rūpniecības uzņēmumi un izvērsās standartblokmāju celtniecība.
Dikļu pagasts
Dikļu pagasts ir viena no Valmieras novada administratīvajām teritorijām tā rietumos. Robežojas ar sava novada Bērzaines, Zilākalna, Matīšu un Kocēnu pagastiem, Cēsu novada Stalbes pagastu, Limbažu novada Umurgas, Katvaru un Brīvzemnieku pagastiem.
Vēsture
1935. gadā Dikļu pagasta platība bija 110 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Dikļu un Jaundikļu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Dikļu ciemam pievienoja Jaundikļu ciemu, 1961. gadā - daļu Dauguļu ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kocēnu novadā. 2021. gadā Kocēnu novadu iekļāva Valmieras novadā.
Viļņu fronte
Viļņu fronte (la — ‘piere’, ‘priekšpuse’) ir līnija vai virsma, kur visām vides daļiņām ir vienāda viļņa fāze.
Bangi
Bangi (fr,, sg) ir Centrālāfrikas Republikas lielākā pilsēta, valsts galvaspilsēta, kā arī viena no valsts prefektūrām. 2020. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 889 tūkstoši iedzīvotāju. Bangi dibināta 1889. gadā kā franču priekšpostenis Ubangi upes labajā krastā, no kuras radies pilsētas nosaukums. Aptuveni ceturtā daļa no Centrālāfrikas Republikas iedzīvotājiem dzīvo Bangi un tās apkārtnē.
Bangi vienlaicīgi ir arī Centrālāfrikas Republikas prefektūra, kas ir valsts pirmā līmeņa administratīvā vienība. Tai ir autonomas komūnas (commune autonome) statuss. Tā robežojas ar Ombelas-Mpoko prefektūru, bet otrpus Ubangi upei atrodas Kongo DR valsts. Bangi platība ir 67 km2, līdz ar to tā ir mazākā pirmā līmeņa administratīvā vienība valstī, toties tajā dzīvo visvairāk iedzīvotāju. Bangi administratīvi sīkāk dalās 8 pilsētas apgabalos (arrondissements).
Ģeogrāfija
Bangi atrodas Centrālāfrikas Republikas dienvidrietumos, Ubangi upes labajā krastā, ziemeļu krastā. Bangi vienlaicīgi ir gan atsevišķa Centrālāfrikas Republikas pirmā, gan otrā līmeņa administratīvā vienība, veidojot Bangi prefektūru un Bangi subprefektūru. Tā robežojas ar Ombelas-Mpoko prefektūru, bet otrpus upei atrodas jau citas valsts, Kongo Demokrātiskās Republikas, pilsēta Zongo, kas ietilpst Dienvidubangi provincē. Bangi prefektūras platība ir 67,34 km², līdz ar to tā ir mazākā prefektūra valstī. Pilsēta atrodas salīdzinoši līdzenā reljefā, to ieskauj pakalni.
Bangi ir gandrīz uz ekvatora, bet tā atrodas subekvatoriālajā joslā, nevis ekvatoriālajā joslā. Pēc Kepena klimata klasifikācijas Bangi valda savannas klimats (Aw), tas ir, visu gadu ir silts, bet nokrišņu sadalījums gada laikā ir nevienmērīgs. Gaisa temperatūra vidēji visu gadu ir no 25 līdz 27 °C, bet nokrišņu daudzums decembrī, janvārī un februārī ir ļoti mazs, bet no marta līdz oktobrim ir novērojami regulāri un intensīvi nokrišņi. Lietus sezonas laikā Bangi regulāri skar arī plūdi.
Nītaures pagasts
Nītaures pagasts ir viena no Cēsu novada administratīvajām teritorijām tā dienvidrietumos. Robežojas ar sava novada Amatas, Līgatnes, Skujenes un Zaubes pagastiem, kā arī Siguldas novada Mores un Mālpils pagastiem.
Daba
Atrodas Vidzemes augstienes Mežoles pauguraines dienvidrietumu malā. Augstākā vieta Lazdukalns (252 m vjl). Pagasta ziemeļu daļu austrumu - rietumu virzienā un austrumu stūri šķērso Daugavas un Gaujas ūdensšķirtne.
Upes
Amata, Līgatne, Mergupe, Brendupe, Silupīte, Viļumupe, Zaube
Ezeri
Asaru ezers (23,0 ha), Ezerrožu ezers (13,0 ha), Rezguļu ezers (12,6 ha) un daudz mazāku ezeru.
Purvi
Daļa no Gulspurva (kopplatība 351 ha), Mergupes purvs (170 ha), Lagāts (113 ha), Biržaku Lagāts (93 ha), Dunīša purvs (63 ha)
Vēsture
1936. gadā Rīgas apriņķa Nītaures pagasta platība bija 112 km² un tajā dzīvoja 1405 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Nītaures un Lakšu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Nītaures ciems ietilpis Siguldas (1949-1962) un Cēsu (1962-2009) rajonos. 1951. gadā Nītaures ciemam pievienoja Lakšu ciemu, 1963. gadā - Ķēču ciemu. 1977. gadā pievienoja daļu Mores ciema, savukārt nelielas Nītaures ciema teritorijas pievienoja Amatas, Mores un Zaubes ciemiem. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Nītaures pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Amatas novadā. 2021. gadā Amatas novadu iekļāva Cēsu novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Nītaure un Merķeļi.
Armēņu alfabēts
Armēņu alfabēts ir alfabēts, kas tiek lietots armēņu valodas rakstībā. Armēņu alfabētu 406. gadā radīja armēņu mūks Mesrops Maštocs. Sākotnēji tajā bija 36 zīmes: 7 patskaņi un 29 līdzskaņi. Vēlāk, aptuveni 12. gadsimtā tika pievienoti vēl divi burti. Ar armēņu alfabēta burtiem apzīmē arī skaitļus.
Visticamākais, ka armēņu alfabēta pamatā ir grieķu alfabēts, lai gan iespējams, ka tā izveidošanai izmantota arī sīriešu, feniķiešu vai palavi rakstība.
Princis Harijs, Saseksas hercogs
Velsas princis Henrijs (en), pilnā vārdā Henrijs Čārlzs Alberts Deivids (en; dzimis ) ir Apvienotās Karalistes karaļa Čārlza III un viņa pirmās sievas princeses Diānas jaunākais dēls un karalienes Elizabetes II mazdēls. Piektais cilvēks (pēc sava vecākā brāļa prinča Viljama un Viljama 3 bērniem) Lielbritānijas monarhijas mantošanas līnijā. 2017. gadā saderinājies ar amerikāņu aktrisi Meganu Mārklu, bet 2018. gada 19. maijā ar viņu apprecējies.
Biogrāfija
Pēc Ītonas koledžas beigšanas strādāja Austrālijā un Lesoto. Atšķirībā no brāļa izvēlējās militāru karjeru un pabeidza Sandhērstas militāro akadēmiju. No 2007. gada decembra princis dienēja britu karaspēkā Afganistānas Hilmendas provincē valsts dienvidos. Kad šī informācija nonāca masu mediju rīcībā, princis no dienesta tika atsaukts. Pirms tam princis Harijs bija vēlējies kopā ar savu armijas daļu piedalīties dienestā Irākā, tomēr drošības apsvērumu dēļ tas tika liegts.
Aizraujas ar sportu (polo un kalnu slēpošanu). Pazīstams ar savu neatkarīgo raksturu. Kad princim bija 17 gadu, dzeltenā prese pieķēra viņu smēķējot marihuānu un lietojot alkoholiskos dzērienus. Presē publicētas fotogrāfijas, kurās princis Harijs kādā privātā karnevālā redzams stilizētā SA formastērpā, par ko viņš vēlāk publiski atvainojās.
Harmonija
Termins harmonija var apzīmēt:
1049. gads
1049. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Biosfēra
Biosfēra ir viena no zemeslodes ģeogrāfiskā apvalka daļām (sfērām). Tā ietver atmosfēras apakšējo daļu, hidrosfēru un litosfēras augšējo daļu. Biosfēras augšējā robeža sniedzas aptuveni līdz 30 km augstumam virs Zemes virsmas, apakšējā līdz 4–5 km dziļumam zemes dzīlēs un vēl dziļāk Pasaules okeānā. Biosfērā sastopams viss planētas dzīvo organismu kopums, vairāk nekā 2,5 miljoni augu un dzīvnieku sugu. Biosfērā notiek savstarpēja vielu un enerģijas apmaiņa, dzīvie organismi un to dzīves vide mijiedarbojas, veidojot dinamisku un līdzsvarotu sistēmu. Jebkāda antropogēna (tajā skaitā tūrisma) iejaukšanās šajā evolucionējot dabiski radītajā sistēmā var radīt neatgriezeniskus procesus, kas var novest līdz biosfēras atsevišķu elementu vai reģionu degradācijai.
Biosfēra — dzīvības telpa
Dzīvo organismu darbība izmainīja un joprojām pārveido Zemes garozu un atmosfēru. Fotosintezējošie organismi miljardiem gadu laikā attīrīja atmosfēru no oglekļa dioksīda un bagātināja to ar skābekli, kā arī nogulsnējoties izveidoja oglekļa krājumus kaļķakmens, akmeņogļu un naftas veidā. Evolūcijas gaitā uz Zemes izveidojās īpašs apvalks jeb sfēra, kuru apdzīvo dzīvie organismi. Šo Zemes apvalku jeb dzīvības telpu sauc par biosfēru. Nosaukumu biosfēra (no grieķu valodas "βιο" — dzīve un "σφαῖρα" — lode) devis Žans Batists Lamarks, bet mācību par biosfēru ir radījis akadēmiķis Vladimirs Vernadskis. Biosfēra ietver dalu no atmosfēras, litosfēras un hidrosfēras.
Atrašanās vieta
Biosfēra atrodas starp augšējo litosfēras daļu un apakšējo atmosfēras daļu un aizņem visu hidrosfēru.
Robežas
Biosfērā izpaužas dažādu dzīvības formu — augu, dzīvnieku, sēņu, mikroorganismu un cilvēku — darbība. Šīs sfēras robežas nosaka dažādu organismu dzīvei nepieciešamie apstākļi. Biosfēras augšējo dzīvības robežu nosaka ultravioleto staru koncentrācijas intensitāte, apakšējo — Zemes dzīļu augstā temperatūra (virs 100 °C), tās galējās robežas sasniedz tikai primitīvākie organismi — baktērijas. Baktēriju un sēņu sporas ar gaisa plūsmām paceļas 20–22 km augstumā, bet atsevišķu sugu baktērijas Zemes garozā ir sastopamas vairāk nekā 2 km dziļumā — naftas atradnēs. Kalnos dzīvība ir novērojama līdz 6 km augstumam virs jūras līmeņa.
Augu, dzīvnieku un mikroorganismu koncentrācija biosfērā mainās atbilstoši ģeogrāfiskajām joslām un zonām. Uz sauszemes organismu koncentrācija palielinās virzienā no poliem uz ekvatoru, kur tā ir vislielākā. Bet arī šajos platuma grādos ir reģioni, kur vides apstākļi nav piemēroti organismu prasībām, piemēram, tuksneši. Tas pierāda vides apstākļu nozīmi dzīvības pastāvēšanā.
Vides, kurās atrodas dažādas dzīvības formas
Organismu izvietojums biosfērā ir ļoti nevienmērīgs. Tas ir atkarīgs no dabas vides apstākļiem, kas uz Zemes ir ļoti dažādi. Vispiemērotākie tie ir Zemes virsmas līmenī, tādēļ šeit ir vislielākā dzīvo organismu koncentrācija.
Litosfēra
Zeme ir veidota no trim pamatslāņiem: kodola, mantijas un garozas. Dzīvība aizņem tikai nelielu daļu no Zemes cietā apvalka — garozu un mantijas augšējos slāņus —, kuru sauc par litosfēru. Organismi litosfērā izkārtojušies nevienmērīgi. Visvairāk to ir litosfēras augšējā slānī — augsnē. Augsne veidojas, dēdot klinšainajiem iežiem un trūdot organiskajām atliekām. Šajos procesos liela nozīme ir augsnes mikroorganismiem, kas noārda organiskās vielas. Litosfērā organismu daudzums ir atkarīgs galvenokārt no temperatūras un mitruma. To ietekmē augstums virs jūras līmeņa un ģeogrāfiskais platums. Palielinoties augstumam virs jūras līmeņa, organismu daudzums pakāpeniski samazinās. Visvairāk organismu ir tropu, subtropu mežos un mērenās joslas platlapju mežos, bet tundrā spēj dzīvot salīdzinoši nedaudz sugas. Ledāju zonā organismu nav, izņemot atsevišķas baktērijas un sniega aļģes. Zonu izvietojums kalnos ir atkarīgs no ģeogrāfiskā platuma, piemēram, ekvatora tuvumā 4000 m virs jūras līmeņa vēl ir mežu josla, bet mērenajā joslā — jau alpīnas pļavas vai tundra.
Hidrosfēra
70,8% no Zemes virsmas aizņem Pasaules okeāns — visi okeāni un jūras. Okeāna dziļums vidēji ir 3795 m, bet atsevišķās ieplakās tas sasniedz pat 11 034 metrus. Pasaules okeāns, ezeri, upes, kā arī pazemes ūdeņi, ledus, aisbergi, sniega ūdens un atmosfērā esošie ūdens tvaiki veido hidrosfēru.
Gandrīz visām dzīvām būtnēm to vielmaiņā ir nepieciešams ūdens. Daudziem organismiem ūdens ir dzīves vide. Tā atbilstību izdzīvošanai nosaka sāļu sastāvs, temperatūras sadalījums, jūras straumes, dziļums un piesārņojums ar atkritumvielām.
Pasaules okeānā visvairāk organismu ir gaismas zonā (līdz 200 m), kur iespīd Saules gaisma. Tur ir liela aļģu bagātība, kas nodrošina ūdenī dzīvojošos organismus ar barības vielām un skābekli. Dziļāk gaismas un organismu kļūst arvien mazāk. Krēslas zonā (200–1000 m) peld vaļi un plēsīgās zivis, piemēram, haizivis un rajas, bet uz gultnes sastopami adatādaiņi un gliemji. Organismu izplatību dziļākajos ūdens slāņos ierobežo ne tikai gaismas nepietiekamība, bet arī ūdens temperatūras pazemināšanās un spiediena palielināšanās. Tumsas zonā (1000–4000 m) organismu ir nedaudz, bet dziļāk par 4000 m spēj dzīvot tikai neliels skaits sugu. Lielākais dziļums, kādā noķerta zivs, ir 8000 metri.
Atmosfēra
Virs litosfēras un hidrosfēras atrodas atmosfēra. Atmosfēra ir gāzu (gaisa) apvalks, ko gravitācija notur pie Zemes virsmas un kas griežas kopā ar Zemi. Galvenās atmosfēras sastāvdaļas ir slāpeklis (78%) un skābeklis (21%), mazāk par 1% — oglekļa dioksīds un cēlgāzes. Atmosfēra sastāv no pieciem dažādos augstumos izvietotiem slāņiem. Katram atmosfēras slānim ir citādas īpašības, piemēram, temperatūra, gaisa retinājums.
Troposfēra
Vairums atmosfērā sastopamo organismu atrodami tās apakšējā slānī – troposfērā. Troposfēra ir Zemes virsmu aptverošais gaisa slānis. Troposfēras biezums virs ekvatora ir 8–10 km, bet virs poliem — 16–18 km. Šis slānis ietver sevī gaisā esošo ūdens tvaiku, kurš rodas un pārvietojas Zemes virsmas nevienmērīgas sasilšanas rezultātā. Troposfērā veidojas klimats.
Stratosfēra
Virs troposfēras atrodas stratosfēra, kas sniedzas līdz 50 km augstumam. Stratosfērā 15–35 km augstumā virs jūras līmeņa brīvais skābeklis Saules radiācijas ietekmē pārvēršas par ozonu (3O2 → 2O3). Zemes virsmas tuvumā ozons (zila gāze ar asu smaku) ietilpst fotoķīmiskā smoga sastāvā, un to uzskata par kaitīgu vides piesārņojumu. Taču stratosfērā ozons ir ļoti nozīmīgs dzīvībai. Tas pasargā uz Zemes mītošos organismus no kaitīgā ultravioletā starojuma. Dabiskos apstākļos virs ozona slāņa dzīvība nav sastopama. To uzskata par biosfēras augstāko robežu. Ja ozona slāni iznīcinātu, dzīvība uz Zemes aizietu bojā.
Mezosfēra
Aptuveni 50–85 km augstumā virs jūras līmeņa aiz stratosfēras atrodas mezosfēra. Stratosfēras un mezosfēras robežas tuvumā vides temperatūra ir 0 °C, bet, palielinoties attālumam no Zemes, temperatūra pazeminās. Ultravioletais starojums, skābekļa trūkums un zemā temperatūra ir galvenie faktori, kas ierobežo organismu izplatību atmosfērā, tāpēc mezosfērā un virs tās esošajos atmosfēras slāņos vairs nav atrodamas nekādas dzīvības formas.
Termosfēra
Sākot no 85 km virs jūras līmeņa, atrodas termosfēra jeb jonosfēra, kur skābeklis un slāpeklis ir jonizētā stāvoklī vai neparastu daļiņu veidā.
Eksosfēra
500–1000 km virs jūras līmeņa ir eksosfēra, kuras īpašības stipri atšķiras no citu atmosfēras slāņu īpašībām. Tā, blīvumam pakāpeniski samazinoties, pāriet starpplanētu vidē.
Hipofīze
Hipofīze (la) ir endokrīnās sistēmas iekšējās sekrēcijas dziedzeris. Tas ir zirņa izmērā — vīriešiem sver 0,5 g, bet sievietēm, kas vairākas reizes dzemdējušas, līdz pat 1,5 g. Tas pakļauj noteiktai darbībai visus pārējos endokrīnās sistēmas dziedzerus. Hipofīze izdala dažādus hormonus, kas regulē organisma augšanu, dzimumorgānu attīstību, vielmaiņu, daļēji arī grūtniecību, laktāciju, ūdens/sāls koncentrāciju nierēs, temperatūru un sāpju sajūtas. Hipofīze veidojas un attīstās saistībā ar hipotalāmu. Tā atrodas smadzeņu pamatnē, īpašā spārnkaula bedrītē, ko sauc par turku sedliem (sella turcica). Smadzeņu apvalks ieskauj hipofīzi, nosedzot to gandrīz visu, atstājot tikai šauru atveri infundibulum daļai, ar kuru tā ir savienota ar hipotalāmu. Hipofīze sastāv no 2 galvenajām daļām — adenohipofīzes un neirohipofīzes. Adenohipofīze pati izstrādā hormonus, pakļaujoties hipotalāma regulējošai darbībai, bet neirohipofīze tikai īslaicīgi uzglabā hipotalāma producētos hormonus. Dažiem cilvēkiem pēc hipofīzes zonas staru terapijas, kraniocerebrālajām operācijām vai galvas smadzeņu traumām hipofīze daļēji atrofējas, un, radioloģiski izmeklējot, ir redzami "tukši" turku sedli.
Attīstība
Hipofīzei raksturīga sarežģīta attīstība. Tai izšķir divus izcelsmes avotus, līdz ar to tajā ir daļas ar atšķirīgu funkciju un uzbūvi.
Adenohipofīze
Adenohipofīze veido hipofīzes priekšējo daļu un ir endokrīns dziedzeris, kas izstrādā hormonus.
Funkcijas
Hipofīzes priekšējā daļa sintezē un sekretē "-tropos" hormonus, kuru izdali attiecīgi regulē atbrīvotājhormoni no hipotalāma. Atbrīvotājhormoni no hipotalāma atceļo pa speciālu kapilāru sistēmu — hipotalamohipofizāro portālo sistēmu.
Somatotropīni: Tireotropīni: Kortikotropīni: Laktotropīni: Gonatropīni:
Pars distalis
Pars distalis sastāda 75% no hipofīzes masas. Tajā atrodama tipiska endokrīno dziedzeru struktūra — plaši sazaroti endokrīno šūnu pavedieni, kurus ietver plānas septas. Septas sastāv no retikulārām šķiedrām un saistaudiem.
Pars distalis ir ļoti labi apasiņota, jo visas vietas starp septām aizņem sinusoīdi ar fenestrēto endotēliju, kas ļauj hormoniem vieglāk nonākt caur asinsvadiem asinīs.
Pars distalis endokrīnās šūnas iedalās hromofilajās, kas ražo hormonus, un hromofobajās, kas neražo hormonus un daļēji kalpo kā cilmes šūnas.
Hromofilās šūnas
Hromofilās šūnas sīkāk iedalās:
Hromofobās šūnas
Hromofobās šūnas ir visvairāk, to citoplazma iekrāsojas slikti, no kā veidojies arī to nosaukums. Hromofobo šūnu grupas no sinusoīdiem aptver un izolē hromofilās šūnas, Neliela dala no hromofobajām šūnām ir cilmes šūnas, tās spēj transformēties par acidofilajām vai bazofilajām šūnām.
Zvaigžņveida folikulārās šūnas
Pars distalis izvietotas arī zvaigžņveida folikulārās šūnas. Tās krāsojas vāji, tāpēc vislabāk tās var pētot ar elektronmikroskopiju un imūnhistoķīmiju. Šīs šūnas neveido hormonus un tās ir difūzi izvietotas starp endokrīnajām šūnām, tām ir raksturīgi gari un sazaroti izaugumi. To funkcijas:
Pars intermedia
Pars intermedia ir pavisam neliela, tā sastāv galvenokārt no Ratkes cistām (pseidocistām), kas izklātas ar kubisku epitēliju. Pseidocistu koloīds satur MSH (melanocītu stimulējošo hormonu) un AKTH (adrenokortikotropā hormona) priekštečus, kas pārveidojoties dos endorfīnus. Tā ir lielākā dabīgo opioīdu rezerve organismā. Funkcija pagaidām nav īsti zināma. Pars intermedia atrodas asinsvadi un neliels daudzuma endokrīno šūnu pavedieni, kurus veido bazofilās šūnas, hromofobās šūnas un zvaigžņveida folikulārās šūnas. No mugurējās daļas (neirohipofīzes) pars intermedia atdala plāns saistaudu slānis.
Uzbūve
Neirohipofīze sastāv no pars nervosa un infundibulum.
Pars nervosa
Pars nervosa veido hipotalāma paraventrikulārā kodola un supraoptiskā kodola neironu aksoni. To skaits sasniedz aptuveni 100 000. Hipotalamohipofizālā trakta aksoni ir unikāli, jo to gali beidzas tuvu fenestrētam endotēlijam un to sekretorie pūslīši ir visās neirona daļās, kas ļauj efektīvi pūslīšu saturam nonākt asinsritē. Pars nervosa ar elektronmikroskopu var izšķirt trīs veidu neirosekretorās vezikulas:
Infundibulum
Infundibulum daļā citi neironi izlaiž sekrētus fenestrēto kapilāru tīklā (portālās sistēmas pirmajā tīklā)
Visā neirohipofīzē atrodas arī specializēti gliocīti, kas ir līdzīgi astrocītiem — pituicīti. Šīs šūnas ir zarotas un tām galvenokārt ir balsta funkcija.
Hipofīzes slimības
Zemāk uzskaitītas biežāk sastopamās hipofīzes slimības:
Priekuļu pagasts
Priekuļu pagasts ir viena no Cēsu novada administratīvajām teritorijām, Gaujas kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Cēsu pilsētu un Liepas, Veselavas, Vaives un Raiskuma pagastiem, kā arī Smiltenes novada Raunas pagastu.
Daba
Atrodas Vidzemes augstienē — Mežoles paugurainē un Gaujas senielejā. Pagasts ir izcili ainavisks, to šķērso dziļas un ar dabas pieminekļiem bagātas upju ielejas. Augstākā vieta pagastā atrodas pagasta dienvidaustrumos — 159,6 m vjl.
Ezeri un ūdenskrātuves
Pagastā atrodas arī vairākas ūdenskrātuves.
Vēsture
Priekuļu Sārumkalns tiek uzskatīts par vispamatotāko Autīnes pilskalna atrašanās vietu, ko pirmo reizi piemin Livonijas Indriķa hronika 1208. gadā. Pagasts veidojies 19. gadsimtā Priekuļu (Freudenberg) un Jāņmuižas (Johannenhof) muižu teritorijā, te atradās arī Lībānu, Vinnēnu, Brūnēnu un Ruckas pusmuižas.
Pēc 1920. gada zemes reformas Priekuļu muižu sadalīja 37 vienībās 387 ha kopplatībā, bet Jāņmuiža 150 ha kopplatībā nokļuva pēdējā nomnieka dēla diplomāta Andreja Kampes (1905–1942) īpašumā ar nosaukumu „Vairogi“. Tika sadalīta arī Cēsu lauku mācītājmuiža 28 vienībās 648 ha kopplatībā, Vaives dzirnavu zeme sadalīta divās vienībās 27 ha kopplatībā. 1935. gadā pagasta platība bija 58 km² un tajā dzīvoja 1392 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Priekuļu ciema padomi, ko gan 1947. gadā likvidēja, bet 1949. gadā, līdz ar pagasta likvidēšanu, atjaunoja. Cēsu rajona Priekuļu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Dukuru ciemu, 1960. gadā — likvidēto Vaives ciemu. 1975. gadā Vaives ciemu izveidoja no jauna, teritoriju atdalot no Priekuļu ciema. 1977. gadā Priekuļu ciemam pievienoja likvidēto Jaunraunas ciemu, bet daļu ciema teritorijas pievienoja Cēsu pilsētai un Vaives ciemam. 1987. gadā Vaives ciemam pievienoja vēl daļu Priekuļu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Priekuļu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva jaunizveidotajā Priekuļu novadā. 2021. gadā Priekuļu novadu iekļāva Cēsu novadā.
1999. gada Izmitas zemestrīce
1999. gada Izmitas zemestrīce bija aptuveni 7,4 balles stipra zemestrīce, kura satricināja ziemeļrietumu Turciju 3:02 pēc vietējā laika. Tās ilgums sasniedza 48 sekundes, rezultātā nogalinot aptuveni 45 000 iedzīvotājus un izpostot mājas, ceļus un infrastuktūru 3,8 miljardu latu vērtībā, atstājot vairāk nekā pusmiljonu iedzīvotāju bez mājām. Šī postošā zemestrīce visvairāk skāra Izmitas pilsētu.
Izmitas zemestrīces cēloņi
Plātņu lūzuma josla Turcijas ziemeļu daļā šķērso trīs pilsētas — Dizdži, Izmitu un Stambulu. Ziemeļu daļā plātne kustas austrumu virzienā, savukārt dienvidu daļā otra plātne kustas rietumu virzienā. Abas plātnes zem kontinentālās Turcijas izkustējās, tādējādi starp abām plātnēm radot mehānisko spriegumu. Pienāca brīdis, kad šis spriegums kļuva spēcīgāks par abu plātņu berzes pretestību. Rezultātā plātnes slīdēja viena gar otru, izraisot zemestrīci ar epicentru Izmitā.
Jau 1997. gadā Ross Šteins no ASV Ģeoloģijas institūta un viņa kolēģis Aikuts Barka no Stambulas Tehniskās universitātes izteica prognozes par zemestrīci plātņu lūzuma zonā Turcijas ziemeļos. Kopš 1939. gada šo apgabalu bija skārušas jau 11 zemestrīces, un tobrīd lielākais Kulona spriegums bija reģistrēts netālu no Izmitas. Aprēķini paredzēja, ka ar 12 procentu varbūtību laikā starp 1997. un 2027. gadu Izmitu varētu piemeklēt nopietna zemestrīce. Šīs prognozes piepildījās jau, kad Izmitu skāra 7,4 balles stipra zemestrīce.
Jaunas zemestrīces
Lai gan zemestrīce atbrīvoja milzīgu enerģiju, spriegums neizzuda pilnībā. Saskaņā ar jauno teoriju, ka lielāka zemestrīce vienā un tajā pašā teritorijā var izraisīt vairākas citu citai sekojošas zemestrīces, spriegums pārvietojās uz citām vietām plātņu lūzuma zonā Stambulas un Dizdžes tuvumā. Tāpēc Izmitas zemestrīcei pēc dažiem mēnešiem sekoja zemestrīce Dizdžē.
Izmitas zemestrīce mazināja Kulona spriegumu Izmitas pilsētā, taču daļa sprieguma pārvietojās uz diviem apgabaliem pretējās pusēs no izpostītās pilsētas. Viena no šīm vietām atradās Dizdžes pilsētas tuvumā 100 kilometrus uz austrumiem no Izmitas. Šteina, Dīteriha un Barkas mudināti, inženieri ieteica slēgt skolas, neņemot vērā direktoru protestu. Vēlāk atbildīgo iestāžu darbinieki jutās laimīgi, ka bija paklausījuši brīdinājumiem, jo 1999. gada novembrī Dizdži skara spēcīgā Dizdžes zemestrīce, kas dažas no slēgtajām skolām nolīdzināja līdz ar zemi.
Otrā apdraudētā teritorija ir miljonu pilsēta Stambula uz rietumiem no Izmitas. Šeit Šteins, Dīterihs un Barka ir paredzējuši, ka nākamo 30 gadu laikā postoša zemetrīce Turcijas lielāko pilsētu varētu piemeklēt ar 62% varbūtību, un vislielākais risks pastāv tieši tuvākajos gados. Tradicionālā analīze, kas aplūko zemestrīces kā atsevišķus izolētus notikumus, paredz daudz zemāku riska līmeni — tikai 20%.
Dannenšterna nams
Dannenšterna nams ir viens no ievērojamākajiem baroka arhitektūras paraugiem Latvijā. Nams uzcelts Zviedru Vidzemes laikā no 1694. līdz 1696. gadam un atrodas Mārstaļu ielā 21 Vecrīgā. Ēka sastāv no trīs korpusiem - viena ielas pusē un diviem sētā, kuri veido divus savienotus pagalmus.
Ēkas arhitektūra
Ēka apvieno reprezentācijas, dzīvojamās un noliktavu telpas. Ar kaļkakmeni apšūtā galvenā fasāde sadalīta ar lielā ordera pilastriem un diviem sekliem rizalītiem, kas vainagoti frontoniem. Rizaliti akcentē asis divām ieejām, kas ietvertas grezni veidotos, barokālos portālos. Pirmajā stāvā atradās labi izveidota zāle, kantoris un citas telpas, otrajā stāvā bija dzīvojamās istabas. Vēl augstāk atradās viens pusstāvs un pieci pazemināti bēniņu stāvi, kur novietoja preces. Preces tika paceltas ar vinčas palīdzību, kas atradās bēniņos un caur zelmiņa logiem nogādāja attiecīgajā bēniņu stāvā. Ēkas centrālajā daļā atrodas manteļskurstenis. Zem ēkas atrodas ķieģeļu velvēm segts pagrabs. Ēkas jumts segts ar tumši sarkaniem, glazētiem kārniņiem. Vēlākajos gadsimtos ēkai radušās daudzas saimnieciskas piebūves. Tā izveidojušies divi nelieli pagalmi. Barokālo portālu autors ir tēlnieks Dītrihs Valters.
Būvvēsture
Nama īpašnieks bija lieltirgotājs, kuģu un manufaktūru īpašnieks holandietis Ernests Metsū, kurš vēlāk kļuva par fon Dannenšternu, rātskunga Johana fon Reiterna znots. Tuvās saiknes dēļ ar Reiternu speciālisti spriež, ka arī Dannenšterna, tāpat kā Reiterna nama celtniecībā piedalījies Rīgas pilsētas būvmeistars Ruperts Bindenšū — viens no galvenajiem Pētera baznīcas cēlājiem. Abu šo namu barokālos portālus darinājis vietējais akmeņkalis, kura rokās tapuši arī Pētera baznīcas portāli. Pēc Lielā ziemeļu kara namā iekārtoja dzīvokļus dažādām amatpersonām, bet 1833. gadā to nopirka tirgotājs E. N. Pfābs, un no tā laika Dannenšterna namu mēdz dēvēt arī par Pfāba namu. Arhitekta Paula Mandelštama uzraudzībā 1915. gadā ēkā tika veikta pārbūve un nams tika pieslēgts kanalizācijai. 1922. gadā, notika nama fasādes pārbūve, kas izraisīja plašu rezonansi sabiedrībā. 1930. gados Dannenšterna namā atradās čemodānu darbnīca, kuras pastāvēšanas laikā ēka vairākkārt cieta ugunsgrēkos.
Otrā pasaules kara laikā Dannenšterna nams cieta maz, lielākos postījumus tas piedzīvoja pēc kara, kad tur tika izvietotas vairākas darbnīcas, arī galantērijas fabrika Somdaris un militāra elektromontāžas darbnīca. Līdz 1962. gadam arhitektūras piemineklī norisinājās restaurācijas darbi, daļēji atjaunoja galveno fasādi, jumta konstrukcijas, apmainīja lielāko daļu logu bloku pagalma centrālajā korpusā un jumtus iesedza ar kārniņiem. Tomēr tālaika telpu īrnieks, “Lattorgreklāmas” taras cehs, turpināja darbināt vibrējošas iekārtas ēkas pirmajā stāvā, pretojās rietumu vestibila un galvenās ieejas restaurācijai. Tika bojātas arhitektūras pieminekļa sienas (arī vērtīgās flīzes), griesti, grīda. Darbnīcās izmantoto elektromotoru radīto vibrāciju dēļ ēkā radās vairākas plaisas, un jau 1980. gadu sākumā māja bija avārijas stāvoklī. Ēka gan 1980. gadu beigās tika restaurēta, bet restaurācijas projekts netika pilnībā pabeigts. Vislielākos postījumus ēkai nodarīja ugunsgrēks 1990. gadu vidū.
1990. gadu beigās Dannenšterna namu no valsts iznomāja SIA Investa Source, kas plānoja to atjaunot, taču 2000. gadā līgums, abām pusēm vienojoties, tika lauzts. 2007. gadā namu privatizēja SIA “BNI”, kas 2017. gadā namu ļoti sliktā tehniskā stāvoklī esošo namu pārdeva.
Tehniskā stāvokļa apraksts (1963)
I Galvenais korpuss ir mūra divu stāvu celtne ar pagrabu, antresola stāvu un jumtā izbūvētiem pieciem bēniņu stāviem. Ēkas sānu fasāde veido Mārstaļu ielas fronti, līdz ar to kļūstot par galveno fasādi. Tā apšūta ar akmeni. Pagalma fasādes apmestas, logu apmales – akmens. Korpusa garums gar Mārstaļu irlu – 27,32 m. Augstums līdz jumta korei – 20,6 m. Fasādes augstums līdz jumtam — vidēji 11,30 m.
II Centrālais pagalma korpuss. Pieslēdzas galvenā korpusa vidējai daļai. Tam abās pusēs veidojas nelieli pagalmiņi. Ēka ir divu stāvu mūra celtne ar divslīpu jumtu. Fasādes apmestas. Bēniņi nav sadalīti stāvos, tos neizmanto. Ēkas augstums no pagalma līdz korei – 12,5 m. Pats pagalms ir daļēji asfaltēts, daļēji bruģēts akmeņiem.
Pagrabs izvietots zem visas ēkas. Griesti velvēti. Grīdas klātas ar apmēram 50x50 cm kvadrātveida akmens plāksnēm. Sienas mūrētas no jauktiem meteriāliem: dolomītakmeņiem, liela izmēra sarkaniem ķieģeļiem, kārniņu šķembām kaļķu javas saistvielā. parasti visu ailu un gaismas lūku pārsedzošās velves mūrētas no holandiešu ķiegeļiem. Sienas un velves apmestas. Apmetums labāk saglabājies velvēs, stabos iemūrēti apstrādāti akmens bluķi.
Divās pirmā stāva istabu velves balsta četrstūraini pīlāri, kas mūrēti no liela izmēra ķieģeļiem. Vietā, kur sākas velves, stabos iemūrēti apstrādāti akmens bluķi.
Galvenā korpusa pagrabos bijušas piecas ieejas. Mārstaļu ielas pagraba ieejas bija likvidētas, aizmūrētas 1920. gados, kad ēkas pirmo stāvu pārveidoja veikalu-darbnīcu vajadzībām. Līdzšinējās pagraba ieejas ailes aizmūrēja ar ļoti lēzenu līmeniskā virzienā ejošu velvi, kuras pacēluma augšmala balstīja grīdu. Ailu sānus un pakāpienus pārbūvētāji atstājuši neskartus.
Pagrabus izmanto kā noliktavas, centrālās apkures katlu telpas un kurināmā glabātuves. Četrās pagraba telpās glabājas vīnrūpniecības izejvielas — lielās sulas mucas. Pagrabos sazarojies plašs apsildīšanas sistēmu un kanalizācijas cauruļu tīkls. Lai vadus izvadītu uz augšējiem stāviem, velvēs un mūros vairākās vietās izkalti prāvi caurumi. Velves bojātas arī elektroinstalācijas darbos. Pagrabu sienās un velvēs ir radušās arī plaisas no augšstāvā novietotajām mašīnām.
Galvenā korpusa pirmā stāva telpu konfigurācija lielākoties saglabājusies pirmatnēja, izņemot galveno vestibilu. Galvenais vestibīls savā laikā bijusi arhitektoniski ļoti izteiksmīga telpa. To rotāja brīvstāvošas ozolkoka kāpnes, sienas skapis. Grezns portāls un durvis bagātināja ieeju telpā. Griestus greznoja ornamentāls ģipša profilu veidojums, kura centrā bijis piekārts dzelzī kalts lukturis.
Lauka hokejs 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs vīriešiem
2008. gada vasaras olimpisko spēļu vīriešu komandu lauka hokeja turnīra rezultāti.
Medaļu ieguvēji
Komandu iegūtās vietas.
Dannenšterna nams
Tehniskā stāvokļa apraksts (1963)
No šīs vestibila telpiskās koncepcijas nav nekas saglabājies. Telpā iebūvēta šķērssiena, kas atdala kāpnes no pārējā vestibila. Pēdējā loga vietā iebūvētā ieeja ēkā, bet īstās ieejas vietā, portāla ailā – logs. Bijušās vestibila austrumu sienas nojauktas, tādējādi saplūdinot trīs telpas kopā. No griestu dekora saglabājušies nelieli fragmenti telpas sienu un griestu saduru vietās. Tie ļauj vieglāk rekonstruēt pirmatnējo plānojumu šajā mezglā.
Senās ozola koka kāpnes saglabājušās viduvēji. Trūkst margu dokas, izdiluši pakāpieni. Margu rokturi saglabājušies veseli. Kāpnes daudzkārt krāsotas eļļas krāsā, tā kā pašreiz ozola koku klāj bieza krāsas kārta. Neskatoties uz to, kāpnes daudz saglabājušas no sava greznā iespaida. No agrāka telpas iekārtojuma saglabājies arī sienas skapis pie kāpnēm. Tam pašreiz novērojami vienīgi nenozīmīgi bojājumi.
Otrā stāvā ir iespējams nokļūt pa galvenā vestibila kāpnēm, kuras otrajā stāvā nobeidzas nelielā hallē. Otrā stāva ziemeļrietumu daļā atrodas samērā labā stāvoklī saglabājusies krāsns. Tajā pašā ēkas daļā atrodas kamīns, kurš telpu remonta laikā vairākkārt krāsots, tādējādi ir iznīcināta pirmatnējā virsmas faktūra. Tomēr kamīnam saglabājušās marmora apdares joslas.
Telpas, kuras atrodas austrumu pusē no trepēm, izeju akcentē divas joniskas kolonnas. Tās klāj bieza krāsojuma kārta (sevišķi kapiteļus), kura aizpildījusi un tādējādi izkropļojusi gandrīz visus profilus.
Hronoloģija
1721. gadā Metsū nomira, un pēc dažiem gadiem viņa izklīdusī ģimene pārstāja maksāt par māju nodokļus. Daļu īpašuma pārdeva parādu dzēšanai.
1728. gadā namā ierādīja dzīvokli Rīgas komendantam ģenerālmajoram de Brilli. 1736. gadā namu izīrēja vicegubernatoram ģenerālleitenantam L.A. fon Bismarkam. 1741. gadā brāļi Hermanis un Johans Reiterni namu pārdeva H. Bērensam fon Rautenfeldam. 1799. gadā Rautenfelda mantinieki namu pārdeva G.V. Šrēderam.
1941. gadā nomainīja jumta kārniņu segumu ar sarkano šīferi, izbūvēja kāpnes no otrā stāva uz trešo. Pēc Otrā pasaules kara ēkas pirmajā stāvā ierīkoja Lattorgreklama kartonāžas darbnīcu, kas gatavoja kastes tortēm, otrajā stāvā projektēšanas kantori. 1967. gadā Latvijas PSR Ministru padome pieņēma lēmumu nodot šo namu Rīgas vēstures un kuģniecības muzejam tā filiāles izveidei, taču muzejs namu pārņēma tikai 1979. gadā. Lai gan restaurācijas speciālisti izstrādāja Dannenšterna nama atjaunošanas projektus, tos ilgu laiku naudas trūkuma dēļ nebija iespējams realizēt.
1987. gadā poļu firma ”PKZ” uzsāka Dannenšterna nama restaurāciju. "Latvijas kuģniecība" kļuva par restaurācijas ģenerālsponsoru, ieguldot vairākus miljonus latu plānotajā Jūrnieku saieta namā. 1996. gadā pēc ugunsgrēka rekonstrukcija netika turpināta un Ministru kabinets nolēma nodot ēku  Valsts nekustamā īpašuma aģentūras (VNĪA) valdījumā. 1998. gadā tapa Kultūras Ministrijas rīkojums iekļaut namu valsts kultūras pieminekļu sarakstā kā valsts nozīmes pieminekli.
2007. gadā SIA “BNI” (“Binders Nekustamie Īpašumi”) privatizēja namu. 2012. gadā SIA “BNI” centās pārdot namu par 2,18 miljoniem latu. 2017. gadā nekustamo īpašumu aģentūras SIA “Starlex” Dannenšterna namu ar kopējo platību 3256 m² un zemes platību 1144 m² pārdeva par 2 899 999 eiro.
1048. gads
1048. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Raiskuma pagasts
Raiskuma pagasts ir viena no Cēsu novada administratīvajām teritorijām Gaujas labajā krastā pie Cēsīm. Robežojas ar Vaidavas pagastu, Liepas, Priekuļu, Drabešu, Straupes un Stalbes pagastiem, kā arī Cēsu pilsētu. Pagasta centrs atrodas Raiskumā.
2009. gada FIFA Konfederāciju kauss
'''2009. gada FIFA Konfederāciju kauss''' norisinājās Dienvidāfrikas Republikā no 14. līdz. Šis bija astotais Konfederāciju kausa turnīrs, to organizē FIFA un tas notika gadu pirms 2010. gada Pasaules kausa izcīņas finālturnīra, kas arī notiks Dienvidāfrikas Republikā. Turnīrā piedalījās astoņas komandas — visu 6 konfederāciju čempioni, pašreizējie Pasaules čempioni un rīkotājvalsts pārstāvji.
Raiskuma pagasts
Daba
Atrodas Idumejas augstienes Augstrozes paugurvalnī un Gaujas senlejā. Augstākā vieta pagastā - 103, 5 m vjl. - dienvidaustrumos no Raiskuma. Pagasts ir ļoti ainavisks un bagāts ar dabas un kultūrvēstures mantojumu.
2009. gada FIFA Konfederāciju kauss
Par kausa ieguvējiem kļuva Brazīlija, kas finālā, atspēlējoties no rezultāta 0—2, uzvarēja ASV izlasi ar 3—2. Par turnīra rezultatīvāko vārtu guvēju kļuva Luišs Fabianu, bet par vērtīgāko tika atzīts Kaka (abi no Brazīlijas izlases).
Raiskuma pagasts
Ezeri un ūdenskrātuves
Pagasts bagāts ar ezeriem, lielākie ir:
2009. gada FIFA Konfederāciju kauss
Komandas
Turnīra izloze notika Johannesburgā. Komandas tika sadalītas divos izlozes grozos: Komandas no vienas konfederācijas nevarēja ielozēt vienā grupā, tāpēc Ēģipte automātiski nokļuva B grupā. Tādēļ arī Itālija un Spānija tika ievietotas katra savā grupā.
Raiskuma pagasts
Purvi
Pagasts bagāts ar daudzveidīgiem purviem: