cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neskarto zemju kampaņa
Vēsture
Pirmo gadu ražas bija ļoti nestabilas, neražām sekoja rekordražas, taču kopumā stepes augsne ātri noplicinājās. Neapgūto zemju kampaņa radīja jaunas problēmas — nabadzīgo augšņu apstrādāšanas nodrošināšanā ieguldīja milzīgus līdzekļus, kas labāk būtu noderējuši situācijas uzlabošanai tradicionālajos lauksaimniecības rajonos, kuru ražas joprojām bija zemas saimnieciski neizdevīgās kolhozu sistēmas dēļ. Jau dažus gadus vēlāk ražas kritās, sākās ekoloģiskas problēmas un sausuma izraisītas putekļu vētras. Kontinentālā klimata svārstības nenodrošināja stabilas ražas, sausumam un salam bieži iznīcinot sējumus. 1954. gadā bija apsēti 4 miljoni hektāru, no kuriem ieguva 4 miljonus tonnas graudu. 1955. gada sausuma dēļ raža izgāzās, no četrreiz lielākas apsētās platības ieguva tikai 8 miljonus tonnu graudu.
Siliņupe (upe)
Siliņupe ir Dūņiera noteice uz Rīgas līci, veidojot robežu starp Lapmežciemu un Bigauņciemu. To šķērso autoceļš P128.
Vēsture
Siliņupe sākotnēji bija Slocenes upes notece uz jūru, iespējams, ka tā radusies jau 1667.—1668. gadā, kad pēc hercoga Jēkaba rīkojuma Slocenes upi padziļināja un izmantoja kā kanālu starp Lielupi un jūru. 1905. gadā, kad izraka Kaņiera kanālu, Kaņiera ezera ūdens līmenis krasi pazeminājās un pazuda savienojums starp Kaņieri un Dūņieri, līdz ar to arī Vecslocenes gultne līdz Slokas ezeram aizsērēja. 2005. gadā izveidota Kupskalnu dabas taka, kas no autoceļa P128 gar Siliņupi aizved līdz jūrai, kur apskatāms vecais Lapmežciema mols.
Rekviēms sapnim
"Rekviēms sapnim" (en) ir 2000. gada ASV psiholoģiska drāmas filma, kuras režisors ir Darens Aronovskis. Filma uzņemta Huberta Selbija (Hubert Selbi) tāda paša nosaukuma garā stāsta. Galvenās lomas filmā tēlo Elena Bērstina, Džēreds Leto, Dženifere Konelija un Marlons Vaians. Filmas scenārija autori ir Darens Aronovskis un Huberts Selbijs. Par lomu šajā filmā Elena Bērstina nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākā aktrise. Filma ārpus konkursa demonstrēta 2000. gada Kannu kinofestivālā.
Neskarto zemju kampaņa
Vēsture
1956. gads deva rekordražu, 1954. un 1958. bija vidēji, bet 1955. un 1957. gados bija neraža. No 1959. gada ražas apjomi turpināja kristies. Neskarto zemju ražība padomju primitīvās un nesaimnieciskās zemkopības dēļ bija ievērojami zemāka par klimatiski līdzvērtīgās Kanādas Saskačevanas provinces graudu ražām.
Rekviēms sapnim
Filma attēlo četru dažādu veidu narkotiku atkarības, kuru rezultātā filmas personāži tiek ieslodzīti maldu un neapdomīgu lēmumu pasaulē, kas vēlāk stāsies realitātes vietā, tādējādi atstājot tos kā tukšas sava agrākā "es" čaulas.
Neskarto zemju kampaņa
Vēsture
Pēc Hruščova gāšanas 1964. gadā, neskarto zemju apstrādāšana turpinājās. 1964. gadā bija liela raža, bet 1965. neraža bija vēl smagāka par 1963. gadu, taču 1972. gadā atkal bija jauna rekordraža. Pakāpeniski augsnes apstrādē sāka izmantot piemērotākus traktorus, seklos arklus, veikt kultūru rotāciju un plašāku minerālmēslu lietošanu, tā samazinot augsnes eroziju un nodrošinot stabilākas ražas. Graudu audzēšana Neskartajās zemēs bija sarežģītāka un gandrīz divreiz dārgāka nekā Ukrainā. Lai arī kampaņas sākumā uz šo reģionu nosūtīja lielāko daļu valsts traktoru un kombainu, ražas novākšanai regulāri trūka tehnikas, kā arī pieredzējušu tās vadītāju. 1966. gadā ražas novākšanai uz Kazahstānu nosūtīja 17 000 kombainierus, 1968. gadā uz republiku atkal nosūtīja 12 000 kombainierus, bet 1972. gadā 15 000. Tā kā kombainiera darbs bija sezonāls, liela daļa no Kazahstānā apmācītājiem cilvēkiem ātri izvēlējās pāriet uz stabilāku darbu rūpnīcās.
Rekviēms sapnim
Mūziku filmai sarakstījis komponists Klints Mansels. Filmas skaņu celiņš guva lielu atsaucību un vēlāk dažādos veidos izmantots citu filmu un seriālu reklāmas rullīšos, piemēram "Da Vinči kods", "Pazudušie", "Saules gaisma", "Devējs", "Es esmu leģenda", "Mūsu ēras Babilona", "Zatura. Piedzīvojumi kosmosā" un "Gredzenu pavēlnieks: Divi torņi".
Kino (grupa)
Kino (ru) bija viena no populārākajām 1980. gadu PSRS rokgrupām.
Dibināta 1981. gadā Ļeņingradā. Grupas muzikālais līderis bija Viktors Cojs, pēc kura nāves 1990. gadā grupa beidza pastāvēt. Stilistiski "Kino" mūzika ir tuva postpankrokam un jaunajam vilnim.
Pēc izjukšanas grupas popularitāte nemazinājās, un tā kļuva par kulta grupu ne tikai Krievijā, bet arī daudzās bijušās PSRS republikās.
Jurijs Ņikuļins
Jurijs Ņikuļins (dzimis Demidovā (KPFSR), miris  Maskavā) bija padomju/krievu aktieris un cirka mākslinieks, PSRS Tautas skatuves mākslinieks (1973). Vairākās filmās skan arī viņa izpildītās dziesmas.
Biogrāfija
Jurijs Ņikuļins dzimis Demidovas pilsētā (tagad Smoļenskas apgabalā), vietējā teātra aktieru Vladimira Ņikuļina un viņa sievas Lidijas, dzimušas Germanovas, ģimenē. Viņa māte bija dzimusi 1902. gadā Līvānos, kur pavadīja pirmos 4 dzīves gadus. 1925. gadā Ņikuļinu ģimene pārcēlās dzīvot uz Maskavu. Šeit jauno Ņikuļinu 1939. gadā iesauca dienēt Sarkanajā armijā, un kā zenītartilērists viņš piedalījās gan padomju-somu, gan Otrajā pasaules karā. Demobilizēts 1946. gadā vecākā seržanta dienesta pakāpē. Skatuves ceļu Ņikuļins uzsāka 1944. gadā Valmierā, darbojoties karavīru pašdarbībā. Uzstājās arī Valmieras teātrī.
Pēc demobilizācijas Ņikuļins mēģināja iestāties Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūtā (ВГИК) un vairāku teātru studijās, taču tika atraidīts aktierspēju trūkuma dēļ. Beigu beigās viņš tika uzņemts Maskavas cirka klaunu studijā, pēc kuras beigšanas kļuva par tolaik slavenā klauna Karandaša asistentu. 1950. gadā Ņikuļins kopā ar otru Karandaša asistentu Mihailu Šuidinu aizgāja no Karandaša un sāka uzstāties pārī ar savu programmu, izveidojot populāru klaunu duetu. Kā klauns Jurijs Ņikuļins uzstājās līdz pat 1981. gadam.
Ņikuļins kino debitēja vēlu - 36 gadu vecumā, kad filmējās epizodiskā pirotehniķa lomā filmā "Meitene ar ģitāru", bet slavens kļuva ar komiskajām lomām režisora Leonīda Gaidaja filmās "Suns Barboss un neparastais kross", "Kandžas tecinātāji" (1961), "Operācija "i" un citi Šurika piedzīvojumi" (1965) un "Kaukāza gūstekne jeb jaunie Šurika piedzīvojumi" (1967). Šajās filmās viņš demonstrē savas komiķa dotības, atveidojot Stulbeni arhetipiskajā trijotnē Stulbenis-Gļēvulis-Rūdītais, kopā ar aktieriem Georgiju Vicinu un Jevgeņiju Morgunovu. Ņikuļins atveidojis galveno lomu vienā no slavenākajām Gaidaja filmām "Briljantu roka" (1968). Jurijam Ņikuļinam ir arī vairākas nozīmīgas dramatiskas lomas ("Muhtar, šurp!", "Divdesmit dienu bez kara", "Kad koki bija lieli", "Andrejs Rubļovs").
Pēc klauna karjeras beigām Ņikuļins kļuva par Maskavas cirka (Ziedu bulvārī) galveno režisoru, bet no 1982. gada līdz savai nāvei bija tā direktors. Šobrīd cirks nosaukts Ņikuļina vārdā, bet tā direktors ir viņa dēls Maksims.
Jurijs Ņikuļins mira pēc nesekmīgas sirds operācijas. Apglabāts Maskavas Novodevičjes kapsētā.
Hisui Hadza
Hisui Hadza (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Aina Matīsa
Aina Matīsa (dzimusi ) ir latviešu teātra režisore un skatuves runas pedagoģe.
Biogrāfija
Aina Matīsa dzimusi 1938. gada 14. jūnijā Jaunlatgales apriņķī, skolotāju ģimenē. Beigusi Rīgas kultūras un izglītības darbinieku tehnikumu (1956) un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas teātra fakultātes režisoru nodaļu (1964). Strādājusi par režisori Latvijas televīzijā (1964—1968), Tautas kinoaktieru studijas vadītāju (1968—1993). Pasniedza aktiermākslu dažās Dailes teātra studijās un Leļļu teātra aktieru kursos. Kopš 1998. gada strādā par skatuves runas pedagoģi Latvijas Kultūras akadēmijā un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā.
1982. gadā Rīgas Kinostudijas spēlfilmā "Mana ģimene" (režisors Pēteris Krilovs) notēloja nelielu lomu.
Režisora un teātra darbinieka Arnolda Liniņa (1930—1998) atraitne.
Ilzes ezers (Taurenes pagasts)
Ilzes ezers (arī Ilzes-Lodes ezers, Lodes ezers, Skolas ezers) ir subglaciāls caurteces ezers Cēsu novada Taurenes pagasta centrālajā daļā.
Ezera krasti dienvidos ir zemi, bet ziemeļos un ziemeļaustrumos - stāvi, pieejami. Ezerā ietek Meļļupe no Bānūžu ezera un Dērēnu grāvis, iztek Meļļupe uz Rijas ezeru. Ūdens krāsa - brūnūdens. Makrofīti - niedres, meldri, kalmes, grīšļi, ūdensrozes un glīvenes. Ezerā dzīvo plauži, ālanti, raudas, ruduļi, asari, sudrabkarūsas un zandarti. Ligzdo pīles. Daudz ūdru.
Ezera ziemeļrietumos atrodas Apšu baznīca un kapi.
Semjuels Pīpss
Semjuels Pīpss (en; dzimis, miris ) bija angļu ierēdnis un politiķis. Darbojās galvenokārt ar Anglijas flotes lietām - bija Admiralitātes galvenais sekretārs Čārlza II un Džeimsa II laikā. Atstājis vērtīgu dienasgrāmatu par laiku no 1660. līdz 1669. gadam. Aprakstījis Lielo Londonas mēri, Otro angļu-nīderlandiešu karu un Lielo Londonas ugunsgrēku.
Preobražeņijes sala
Preobražeņijes sala (ru) ir neapdzīvota sala Ziemeļu Ledus okeānā, Krievijas Federācijas galējos ziemeļos. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Anabaras ulusā.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Laptevu jūras dienvidrietumos pie Hatangas līča ieejas. 14 km uz dienvidiem atrodas Lielā Begičeva sala, bet 29 km uz rietumiem — Taimiras pussalas krasts. Sala izstiepusies ziemeļu—dienvidu virzienā 5,6 km garumā, platākajā vietā ap 1,5 km plata. rietumu krasts lēzens, austrumu krastā — līdz 77 m augsta stāva klints ar ievērojamu putnu tirgu, kurā mīt galvenokārt kairas. Salas dienvidos ap 2 km gara oļu strēle. Krastā valzirgu kolonijas.
Katerīna Sforca
Katerīna Sforca (dzimusi Milānā, mirusi  Florencē) bija itāļu muižniece, vēlāk Forli grāfiene. Viņas tēvs bija Milānas hercogs Galeaco Maria Sforca, bet māte Lukrēcija Landriani. Kad Katerīna bija pieaugusi, viņa ieguva Imolas lēdijas titulu un, apprecējusies ar Girolamo Riārio, kļuva par Forli grāfieni.
Katerīna piedalījās dažādās aktivitātēs, daudzas no tām bija saistītas ar alķīmiju, dejām un medībām. Viņai bija astoņi bērni, no kuriem tikai pats jaunākais Džovanni dalle Bande Nere mantoja mātes spēcīgo un kaujiniecisko raksturu.
Valentinoā hercogs Čezarē Bordža iekaroja Forli cietoksni, bet Katerīnu ieslodzīja. Romas pāvests Aleksandrs VI apgalvoja, ka Katerīna ir mēģinājusi viņu noindēt ar saindētām vēstulēm, tomēr vēsturnieku viedoklis par šo apgalvojumu atšķiras. Viņa palika ieslodzījumā līdz.
1509. gada aprīlī Katerīna saslima ar pneimoniju. Viņa mira četrdesmit sešu gadu vecumā. Viņa ir iemantojusi iesauku "Forli Tīģeris, kas iebiedēja visu Itāliju".
Anastasija Karbonāri
Anastasija Karbonāri (it; dzimusi Ankonā, Itālijā) ir Latvijas riteņbraucēja, pārstāv Valcar - Travel & Service komandu. Divkārt uzvarējusi Latvijas čempionātā.
Karjera
Uzaugusi Itālijā, pārstāvējusi vairākas Itālijā reģistrētas komandas. Kopš 2022. gada pārstāv Latviju. 2022. gadā uzvarēja Latvijas čempionātā grupas braucienā, bet individuālajā braucienā bija trešajā vietā.
Startējusi 2021. un 2022. gada Giro d'Italia sieviešu sacensībās.
2022. gadā izcīnīja 13. vietu Eiropas čempionātā.
2023. gadā otro reizi uzvarēja Latvijas čempionātā grupas braucienā.
Personīgā dzīve
Anastasija dzimusi Ankonā, Itālijā, viņa ir Latvijas un Itālijas dubultpilsone; viņas māte ir latviete.
Bātas abatija
Bātas abatija (en) ir angikāņu draudzes baznīca, kas atrodas Anglijas pilsētā Bātā. Līdz 16. gadsimtam, kad Anglijā likvidēja klosterus, baznīca bija pie benediktiešu klostera. Baznīca dibināta 7. gadsimtā, reorganizēta 10. gadsimtā, pārbūvēta 12. un 16. gadsimtā. 19. gadsimta vidū to restaurēja Džordžs Gilberts Skots.
Lielais bads Īrijā
Lielais bads Īrijā (īru: An Gorta Mór, angļu: Great Famine), pazīstams arī kā Kartupeļu bads, bija bada un slimību periods Īrijā no 1845. līdz 1852. gadam. Tā bija vēsturiska līmeņa sociālā krīze, kas būtiski ietekmēja Īrijas sabiedrību un vēsturi kopumā.
Lielā bada laikā gāja bojā aptuveni 1 miljons cilvēku un vairāk nekā 1 miljons pameta valsti, kā rezultātā no 1841. līdz 1871. gadam iedzīvotāju skaits samazinājās par 20–25% (dažās pilsētās līdz pat 67%). No 1845. līdz 1855. gadam Īriju pameta vismaz 2,1 miljons cilvēku. Tā kā visvairāk cieta Īrijas rietumu un dienvidu daļa, kur dominēja īru valoda, šo periodu īru valodā dēvēja par an Drochshaol — "slikta dzīve".
Bada cēlonis bija kartupeļu fitoftoroze, kas 1840. gados skāra kartupeļu ražu visā Eiropā, izraisot papildu 100 tūkstošu nāves gadījumu ārpus Īrijas. Valdības rīcību bada posta mazināšanai apturēja jaunā vigu administrācija Londonā, kas daļēji pieturējās pie laissez-faire ekonomiskās doktrīnas, daļēji tāpēc, ka uzskatīja, ka bada cēlonis ir morāles trūkums. Londonas atteikšanās aizliegt pārtikas eksportu no Īrijas bada laikā nekavējoties izraisīja strīdus, veicinot pretbritu noskaņojumu un neatkarības iegūšanas kampaņu. Saasinājās etniskā un reliģiskā spriedze, vairojot nacionālismu un republikānismu gan Īrijā, gan īru emigrantu vidū visā pasaulē.
Čestera
Čestera (en) ir pilsēta Apvienotajā Karalistē, Ziemeļrietumanglijas reģionā. Češīras grāfistes administratīvais centrs un lielākā pilsēta. 2011. gadā Česterā dzīvoja 79 645 iedzīvotāji.
Cilvēki
Česterā dzimuši:
Sadraudzības pilsētas
Česterai ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētam:
Kritika
Kritika ir izteikts vērtējums par cilvēka rīcību, kur uzsvars tiek likts uz kļūdām, neprecizitātēm, ko vajadzētu darīt savādāk. Kritika nozīmē salīdzinošu analīzi un vērtējumu, vispirms izceļot pozitīvo un norādot uz trūkumiem. Kritika nav vienīgi negatīvs novērtējums, kā bieži vien tiek uzskatīts.
Kritika iedalās divās daļās:
Polonne
Polonne (uk) ir pilsēta Ukrainas rietumos, Hmeļnickas apgabala Šepetivkas rajonā. Izvietojusies apgabala ziemeļos Homoras upes krastā 104 km no apgabala centra Hmeļnickas. Viena no senākajām Ukrainas pilsētām — zināma kopš 996. gada.
Vēsture
Polonne zināma kopš 996. gada, kad Kijevas kņazs Vladimirs to pieskaitīja Kijevas baznīcai kā vienu desmitdaļu no savām pilsētām. Pirmoreiz konkrēti Polonne minēta Hipatija hronikā 1171. gadā. 1195. gadā pārgāja no Kijevas uz Volīnijas kņazisti. 12. gadsimta pilskalns atrodas Homoras upes labajā krastā. 14. gadsimta otrajā pusē nonāca Lietuvas lielkņazistes valdījumā, bet pēc Ļubļinas ūnijas 1569. gadā. — Žečpospolitas sastāvā. Vēlākos laikos vēl vairākkārt mainījusi piederību, bet pēc otrās Polijas dalīšanas nonāca Krievijas sastāvā. Pilsētas izaugsmi veicināja Kijivas—Brestas dzelzceļa izbūve. 1938. gadā piešķirtas pilsētas tiesības.
Krievijas policija
Krievijas policija (krievu: Полиция России) ir Krievijas valsts tiesībaizsardzības iestāde. Tā tika izveidota 1718. gada 7. jūnijā ar Pētera I dekrētu un 2011. gadā aizstāja bijušo miliciju.
Čeņs Duns
Čeņs Duns (, dzimis ) ir Ķīnas kosmonauts, Tautas Atbrīvošanas armijas Gaisa spēku iznīcinātājpilots, pulkvežleitnants.
Čeņs 2009. gadā tika izvēlēts otrajā Ķīnas kosmonautu grupā.
Pirmo kosmisko lidojumu Čeņs Duns sāka 2016. gada oktobrī ar kosmosa kuģi Shenzhou 11. Kosmosa kuģis saslēdzās ar orbitālo laboratoriju Tiangong 2. Lidojuma ilgums — 32 dienas 6 stundas 25 minūtes.
Otro reizi kosmosā Duns devās 2022. gada 5. jūnijā, esot kosmosa kuģa Shenzhou 14 komandierim. Viņš ar diviem apkalpes biedriem orbitālajā stacijā Tiangong (3. ekspedīcija) pavadīja 181 dienu. Uz zemes kosmosa kuģis atgriezās 4. decembrī.
Frozen
Frozen var būt:
Minheberga
Minheberga (de) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Markas-Oderlandes apriņķī.
Čeņs Duns
Kosmisko lidojumu kopsavilkums:
Minheberga
Vēsture
Minheberga rakstos pirmoreiz minēta 1232. gadā un to dibinājuši cisterciešu mūki. 1245. gadā tā kļuva par pilsētu. 1432. gadā to nopostīja husīti. 1605. gadā pilsētu piemeklēja buboņu mēra epidēmija. Ap 1700. gadu pilsētā sāka apmesties hugenotu bēgļi. 1867. gadā pilsētu ar Berlīni savienoja dzelzceļa līnija. Starp pasaules kariem Minhebergā atradās Ķeizara Vilhelma institūts augkopībai (Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft für Züchtungsforschung). Otrā pasaules kara beigās 1945. gada aprīlī pilsēta smagi cieta kaujās, tika nopostīta 85% no pilsētas apbūves. Pēc Otrā pasaules kara Minheberga atradās VDR sastāvā.
Čeņs Duns
Iziešanas atklātā kosmosā:
Laissez-faire
Šā principa atbalstītāju galvenais arguments ir apgalvojums, ka ekonomika ir pašregulējoša sistēma, kas atrod efektīvu līdzsvaru, savukārt valdības iejaukšanās izkropļo ekonomikas dalībnieku saņemtos signālus un efektīvs līdzsvars nav sasniedzams. Valstij tiek piešķirta "nakts sarga" loma — tā nosaka tirgus dalībnieku mijiedarbības noteikumus un uzrauga, kā tie tiek īstenoti, bet ne kā neatkarīgam tirgus dalībniekam.
Apodziņš
Apodziņš (Glaucidium passerinum) ir maza auguma pūču dzimtas (Strigidae) plēsīgais putns. Izdala divas pasugas. Sastopams Eiropas mērenās joslas ziemeļu un centrālās daļas mežos, austrumu virzienā izplatības areālam turpinoties pāri Sibīrijai līdz Klusā okeāna krastam. Apodziņš ir nometnieks un ziemo ligzdošanas areālā. Izņēmums ir ļoti aukstas ziemas, kad sāk trūkt medījuma, tad putni sāk klejot, meklējot labākas barošanās vietas.
Izplatība
Apodziņš Eiropā mājo Norvēģijā, Zviedrijā, Somijā, Baltijas valstīs, Krievijas ziemeļrietumos un Centrāleiropas kalnu rajonos. Areāls dienvidos sasniedz Poliju un Baltkrieviju. Tālāk uz austrumiem izplatīts Sibīrijas taigā, izņemot ziemeļu daļu, līdz pat Tālajiem Austrumiem, sasniedzot Sahalīnu un Ķīnas ziemeļaustrumus.
Latvijā
Latvijā apodziņš ir samērā parasts ligzdotājs un nometnieks, bet slēptā dzīves veida dēļ tiek novērots ne tik bieži. Sastopams skujkoku vai jauktu koku mežos, kur ligzdošanai pieejami dzeņu dobumi. Ziemā mēdz uzturēties arī apdzīvotās vietās, kur vieglāk nomedīt zīlītes un zvirbuļus pie putnu barotavām. Latvijā mājo nominālpasuga — Glaucidium passerinum passerinum.
Šverini
Šverini ir sena dzimta, kuras piederīgie bija arī Kurzemes un Zemgales hercogistes muižnieki 16.—18. gadsimtā.
Ērgala
Ērgala ir ciems Madonas novada Indrānu pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Ogres katoļu baznīca
1995. gadā Ogres pilsētas dome pieņēma lēmumu piešķirt zemi baznīcas celtniecībai. Baznīcu uzcēla 1997. gadā pēc arhitekta Laimoņa Šmita projekta. Baznīcā atrodas pēc arhitekta Vilhelma Bokslafa meta 1901. gadā pagatavots altāris, ko dāvinājusi Rīgas Sv. Marijas Magdalēnas draudze. Baznīcas dārzā 2001. gadā uzstādīja arhitektes Dainas Asarītes veidoto krustu un tēlnieka Jāņa Karlova veidoto akmens altāri.
Apodziņš
Izskats
Apodziņš ir vismazākais no pūču dzimtas putniem, kas dzīvo Eiropā. Mātītes lielākas nekā tēviņi. Ķermeņa garums 15—19 cm, spārnu plētums 34—36 cm, svars mātītei 67—83 g, tēviņam 47—72 g.
Ērgala
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Aiviekstes upes krastā.
Šverini
Vēsture
Dzimtas saknes meklējamas Meklenburgā, par tās ciltstēvu uzskata 1178. gadā pieminēto Šverīnes soģi Bernardu. Kurzemes Šverinu atzars cēlies no Prūsijas hercoga padomnieka Jakoba no Šverinas, kurš 1574. gadā no Frīdriha no Kanicas (Friedrich von Kanitz) nopirka Alsungas pilsmuižu un 1576. gadā kļuva par pirmo Kurzemes bruņniecības vadītāju (Ritterschaftshauptmann).
1631. gada 2. augustā Johans Ulrihs fon Šverins tika ierakstīts Kurzemes bruņniecības matrikulā. Šverinu dzimtas Kurzemes atzars iznīka 1730. gados, 1738. gadā Alsungas pilsmuižu nopirka hercogs Ernests Johans Bīrons. Šverinu brīvkungu līnija turpinājās Zviedrijā, un vairākas līnijas pastāv Vācijā.
Apodziņš
Izskats
Tā apspalvojums ir tumši sarkanbrūns vai pelēkbrūns ar gaišākiem raibumiņiem uz sāniem un muguras. Aste parasti ir tumšāka nekā ķermenis, tai ir piecas šauras, gaišas šķērsjoslas. Galva ir maza, saplacināta ar gaišām uzacīm. Acis dzeltenas. Apodziņam nav ausu pušķu. Kakla aizmugurē apodziņam ir gaiša apkakle. Vēders ir gandrīz balts ar tumši brūnu svītrojumu. Līkais knābis pelēcīgi dzeltens. Pēdas proporcionāli ļoti lielas, kas ļauj apodziņam pacelt gaisā un noturēt samērā lielu medījumu. Kājas un pirksti būrngandzelteni ar melniem nagiem.
Dipoldisvalde
Dipoldisvalde ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Saksijas Šveices - Austrumu Rūdu kalnu apriņķī.
Apodziņš
Uzvedība
Apodziņš mājo vecos skujkoku vai jauktu koku mežos (ar bērziem, apsēm, dižskābaržiem), apmetoties mežmalās, klajāku vietu tuvumā. Tuvumā vienmēr atrodas kāda ūdenstilpe. Apodziņš parasti ir aktīvs krēslas stundās, agri no rīta un saulrieta laikā. Ir aktīvs arī dienas laikā, toties naktī mazaktīvs.
Dipoldisvalde
Vēsture
Pilsēta pirmoreiz minēta rakstos 1218. gadā.
Apodziņš
Barība
Apodziņš barojas ar nelieliem zīdītājiem, piemēram, strupastēm, ūdensžurkām, lemingiem, pelēm un sikspārņiem, kā arī ar maziem putniņiem, piemēram, mežastrazdiem, krustknābjiem, žubītēm un ķauķiem. Apodziņi spēj nomedīt putnus lidojumā. Barojas arī ar ķirzakām, zivīm un kukaiņiem. Ziemas laikā veido barības uzkrājumus.
Dipoldisvalde
Izglītība, kultūra, tūrisms un sports
Dipoldisvalde atrodas uz ar tvaika lokomotīvēm darbināmas šaursliežu t.s. Veisericas ielejas dzelzceļa (Weißeritztalbahn) līnijas.
Apodziņš
Ligzdošana
Ligzdo koku dobumos, bieži tiek izmantoti veci dzeņu dobumi. Apmetas arī cilvēku būvētos būros. Vislabprātāk apodziņš ligzdo skujkokos, bet apmetas arī bērza, dižskābarža vai citas sugas koka dobumā. Apodziņi veido monogāmus pārus uz vienu vai vairākām sezonām. Tēviņš ir teritoriāls un vienu un to pašu ligzdošanas vietu izmanto vairākus gadus pēc kārtas. Pāri veidojas, sākot ar rudeni un beidzot ar agru pavasari. Riesta laikā tēviņš lidojumā izrāda mātītei savu teritoriju. Ja ir nolūkots ligzdošanas dobums, tad mātīte tiek vesta pie tā. Riesta laikā tēviņš arī baro mātīti. Ja mātīte dobumu pieņem, tas tiek iztīrīts no skaidām un lapām, un citiem krikumiem.
Dējumā ir 3—8 olas. Inkubācijas periods ilgst 4 nedēļas, perēšana uzsākas pēc tam, kad visas olas ir izdētas. Tādēļ mazuļi izšķiļas gandrīz vienlaicīgi. Māte ar tiem paliek ligzdā 9—10 dienas, ap šo laiku mazuļu acis atveras. Tikmēr tēviņš nes savai ģimenei medījumu, kuru mātīte paņem un sadala mazos kumosiņos, kas piemēroti mazo putnēnu mutītēm. Pēc apmēram 10 dienām mātīte sāk palīdzēt tēviņam medīt un barot mazuļus.
Apmēram 3 nedēļu vecumā jaunie putni sāk izpētīt tuvako apkārtni ap ligzdu. Jaunie putni sāk lidot 30—34 dienu vecumā. Kādu laiku pēc ligzdas atstāšanas (3—4 dienas) jaunie putni uzturas tās tuvumā. Mātīte turpina tos barot apmēram kādu nedēļu, tad pamet ligzdošanas teritoriju, lai mainītu apspalvojumu. Jaunos putnus turpina barot tēviņš, apmēram 4—6 nedēļas, tad jaunie putni izklīst. Dzimumbriedumu tie sasniedz 9—12 mēnešu vecumā. Dzīves ilgums savvaļā 6—7 gadi.
Augstupīte
Izteka - Taurenes pagasta dienvidrietumos. Tek ziemeļu-ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Gaujā pie Niedru purva.
Augstupīti šķērso valsts autoceļš V299 (Rauna–Taurene–Abrupe), tās krastos neatrodas lielākas apdzīvotās vietas.
Marks Bartra
Marks Bartra Aregals (ca; dzimis ) ir Spānijas futbolists, aizsargs, Spānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada janvāra spēlē La Liga kluba Real Betis sastāvā.
Sasniegumi
Barcelona
Borussia Dortmund
Naujene
Naujene (arī Naujine) ir ciems Augšdaugavas novada Naujenes pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies pagasta vidienē netālu no valsts un Eiropas nozīmes autoceļa A13 (E262), ar kuru Naujeni savieno vietējais nozīmes autoceļi V686 un V687, un pie Daugavpils—Indras dzelzceļa. Ciems atrodas 16 km no novada domes Daugavpilī un 238 km no Rīgas.
Vēstures avotos Naujene pirmoreiz minēta 12. gadsimtā kā Novene. Ciems izaudzis pēckara gados kā viens no padomju saimniecības «Naujene» ciematiem. Naujenē ir 6 daudzdzīvokļu trīsstāvu mājas ar centralizēto ūdens un siltumapgādi. Naujenes ciemā atrodas Naujenes pagasta pārvalde, novadpētniecības muzejs, tūrisma informācijas birojs, sociālā dienesta pakalpojumu sniegšanas vieta, Naujenes tautas bibliotēka un publiskā interneta pieejas vieta, SIA “Naujenes pakalpojumu serviss” pakalpojumu sniegšanas iecirknis un Latvijas Pasta nodaļa. Apmēram divus kilometrus uz austrumiem no ciema centra atrodas Naujenes dzelzceļa stacija.
Ledus sirds
"Ledus sirds" (en) ir 2013. gada ASV animācijas filma, kuras režisori ir Kriss Baks un Dženifere Lī. Filmas sižeta pamatā ir Hansa Kristiana Andersena pasaka "Sniega karaliene". Tā ir stāsts par meiteni, kas dodas ceļā kopā ar kalnieti meklēt savu māsu Sniega karalieni.
Filmā galvenās lomas ieskaņojuši Kristena Bella, Idina Menzela, Džonatans Grofs, Džošs Gads, Santino Fontana, savukārt latviski — Beāte Zviedre, Jolanta Strikaite, Uldis Siliņš, Dons, Juris Jope, Pēteris Liepiņš. "Ledus sirds" pirmizrāde notika. Filma saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā animācijas filma. Šī ir 17. visu laiku ienesīgākā filma.
Dzelme (kuģis)
"Dzelme" bija kuģis zemessmēlējs, kas darbojās Ventspilī.
1992. gadā Ventspils ostas administrācija un tās pirmais pārvaldnieks Alfrēds Mačtams iegādājās Ziemeļu kuģniecības jau norakstīto kuģi "Soloveckij". Ar Krievijas un Igaunijas velkoņu palīdzību tas tika nogādāts uz Ventspili un tālāk uz Nīderlandi, kur tika pārbūvēts un ieguva jauno nosaukumu "Dzelme". Kuģa pirmais kapteinis Ventspilī bija Valērijs Gavriščuks.
Ventspilī "Dzelme" nodarbojās ar ostas padziļināšanu un attīrīšanu no smilšu sanesumiem: kopā ar ūdeni kravas tilpnē tiek iesūktas smiltis, smiltīm pakāpeniski nogulsnējoties, ūdens iztek atpakaļ jūrā; pēc divu stundu darba kravas tilpne ir piepildīta ar smilti, kas tiek izgāzta jūrā — Staldzenes un Būšnieku rajonā.
Vēlāk kuģis nonāca sliktā tehniskā stāvoklī, un 2021. gadā Latvijas Jūras administrācija nepagarināja atļauju tā ekspluatācijai.
2010. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm
2010. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts notika no 2. līdz 24. decembrim Hatajas ilā Turcijā. To uzvarēja 16 gadu vecā Hou Jifaņa, kas finālā ar rezultātu 5 : 3 pieveica savu tautieti Žuaņu Lufei. Uzvarētāja kļuva par šaha vēsturē jaunāko pasaules šaha čempioni.
Finālistes, tāpat kā iepriekš, noskaidroja 64 spēlētāju izslēgšanas turnīrā.
Turnīra dalībnieces
Šis ir pēc 2010. gada novembra reitinga sarindots izslēgšanas turnīra dalībnieču saraksts, izņemot to ka pasaules čempione Aleksandra Kosteņuka izsēta ar 1. numuru.
Reitinga pirmais numurs sieviešu pasaulē, Judīte Polgāra, nekad nekonkurēja uz sieviešu pasaules čempiones titulu un arī šajā ciklā uz turnīru neatbrauca. Nespēlēja arī, Nadežda Kosinceva (5. vieta reitingā). Pārējie TOP 20 pazudušie vārdi bija: Irina Kruša (17. vieta), bijusī fināliste Alisa Gaļļamova (19. vieta) un bijusī čempione Sjui Juihua (20. vieta). Iveta Rajliha un Arianne Kaoili tika iekļautas čempionāta dalībnieču skaitā, taču tā kā viņas nevarēja piedalīties, tad viņu pretinieces, Jovanka Houska un Dzjui Veņdzjuņa, automātiski iekļuva otrā kārtā.
Finālmačs
! !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! R1 !! R2 !! R3 !! R4 !! Total
Sarkankrūšu līķvabole
Sarkankrūšu līķvabole ir līķvaboļu suga.
Izplatība
Sarkankrūšu līķvabole ir plaši izplatīta no Eiropas līdz Japānai. Austrumos tā sastopama Krievijā, Mongolijā, Ķīnā (Heilundzjanas un Dzjiliņas provincēs), Korejas pussalā un Japānā (Hokaido un Honsju salās).
Pieaugušās vaboles apraksts
Vaboles ir melnas ar sarkanu vai oranžu pronotomu, 12–16 mm garas. Galva melna. Virsspārni ir spīdīgi melni, nelīdzeni, uz katra ir pa trim gareniskam ribām.
Ekoloģija
Sastopamas mežos, lauksaimniecības zemēs. Pieaugušas vaboles var satikt no maija līdz septembrim. Sarkankrūšu līķvaboles barojas ar fēcēm, maitu, pūstošām sēnēm un izdalāmo berzes sulu.
Cetiju dzimta
Cetiju dzimta (Cettiidae) ir maza auguma zvirbuļveidīgo (Passeriformes) putnu dzimta, kas apvieno 32 mūsdienās dzīvojošas sugas un kas tiek iedalītas 7 ģintīs. Daži sistemātiķi cetiju dzimtā sistematizē arī zaļās hīlijas, žubīšķauķus un Grauera ķauķus, lai gan to piederība dzimtai ir neskaidra. Nesenā pagātnē visas cetiju dzimtas sugas tika sistematizētas ķauķu dzimtā (Sylviidae), tomēr saskaņā ar jaunākajiem ģenētiskajiem atklājumiem zvirbuļveidīgo putnu sistemātikā ir veikta klasifikācijas revīzija. Cetijām vistuvāk radniecīgā ir garastīšu dzimta (Aegithalidae).
Kopīgās īpašības
Cetiju dzimtas sugas ir maza auguma dziedātājputni, kuriem ir vidēji gara vai gara aste, izņemot īsastītes un tesijas. Daļai ir neuzkrītošs, pelēkbrūns vai brūns apspalvojums. Tomēr vairākas ģintis apvieno krāsainākus putniņus, piemēram, tesijas un kalnu ķauķi. Šīs dzimtas putniņi mājo krūmājos un kokos, barojas ar kukaiņiem.
Sistemātika
Cetiju dzimta (Cettiidae)
Incertae Sedis:
Vladimirs Piguļevskis
Biogrāfija
Vladimirs Piguļevskis piedzima Minskā (pēc citiem datiem — Grodņā). Mācijās Minskas ģimnāzijā, pēc tam Pēterburgas Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultāti, kuru absolvēja 1912. gadā.
Piedalījies Pirmajā pasaules karā, iesaukts Krievijas armijas dienestā kā rezerves virsnieks. Vispirms dienējis artilērijā, pēc tam — aviācijā. 1919. gadā sāka strādāt par pedagogu, organizēja baltkrievu skolas vispirms Ukrainā, tad Lietuvā. 1922. gadā ieradās Latvijā, bija baltkrievu vidusskolas skolotājs Daugavpilī un vidusskolas direktors Ludzā. Piguļevskis iztulkoja Rūdolfa Blaumaņa lugu «Pazudušais dēls» baltkrievu valodā.
1924. gadā iestājās Latvijas Sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā (LSDSP). 1927. gadā iecelts par Latvijas Republikas Izglītības ministrijas Baltkrievu skolu pārvaldes priekšnieku. 1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā no LSDSP saraksta Latgales apgabalā, amatā bija līdz 1931. gadam.
Pēc Otrā pasaules kara baltkrievu valodā iztulkoja vairākus latviešu literatūras darbus. 1950. gadā devās pensijā. Miris. Apglabāts Raiņa kapos.
Wiener Stadthalle
Wiener Stadthalle jeb Vīnes Pilsētas halle ir 1957. gadā atklāta daudzfunkcionāla arēna un konferenču centrs Austrijas galvaspilsētā Vīnē. Arhitekta Rolanda Reinera projektētais komplekss celts no 1953. līdz 1958. gada un paplašināts 1974., 1994. un 2006. gadā. Kompleksā ietilpst 6 zāles, peldbaseins, ledus arēna. Šeit notiek koncerti, izstādes, izrādes, koncerti un sporta sacensības. Daudzu pasākumu skaitā šeit notikušas Eirovīzijas dziesmu konkurss un Pasaules čempionāts hokejā. Katru gadu notiek apmēram 350 pasākumu ar apmēram miljonu apmeklētāju skaitu.
Rēzeknes Dieva Žēlsirdības baznīca
Rēzeknes Dieva Žēlsirdības Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tas ir dievnams Rēzeknē, pilsētas Ziemeļu rajonā, Atmodas ielā 10.
Līdz 2012. gada beigām tika ielikti baznīcas pamati un uzmūrētas sienas. Baznīca tika celta par vietējās diacēzes un tautas saziedotajiem līdzekļiem.
Baznīca tika iesvētīta 2021. gada 30. maijā, Vissvētās Trīsvienības lielajos svētkos.
Šamahi
Šamahi (az) ir pilsēta Azerbaidžānā, Šamahi rajona administratīvais centrs. Pilsēta atrodas 122 km uz rietumiem no Baku Lielā Kaukāza dienvidaustrumu priekškalnē pie Pirsagatas upes, un tajā ir 41 000 iedzīvotāju (2021. gadā). Apmēram 75% no tiem ir azerbaidžāņi, pārējā iedzīvotāju daļa galvenokārt ir krievi, līdz Kalnu Karabahas karam ap 15% bija armēņi. Šamahi ir pazīstama ar savām tradicionālo deju Šamahi dejotājām, pastāv arī hipotēze, ka Sumakas paklāju nosaukums radies no pilsētas vārda. Lai gan Šamahi bieži vien ir zemestrīču grauta, tā ir bagāta ar vēstures un kultūras dārgumiem. Viena no vecākajām celtnēm ir Džimas mošeja, kas celta 8.-10. gadsimtā.
Šamahi, neraugoties uz biežo zemestrīču postījumiem, saglabāja savu lomu kā senās Širvanas ekonomiskā un administratīvā galvaspilsēta un viena no galvenajām pilsētām Zīda ceļā.
Vēsture
Pilsētas ziemeļrietumu daļā veiktie arheoloģiskie izrakumi atklāja apmetni, kas datēta ar 5.—4. gadsimtu pirms mūsu ēras. Šamahi kā Kaukāza Albānijas pilsētu piemin Ptolemajs (II gs.) ar nosaukumu Kemaheja vai Mamaheja. Senās Šamahi atliekas atrodas uz rietumiem no mūsdienu pilsētas un aizņem vairāk nekā 50 hektāru platību. Šeit, agrā bronzas laikmeta apmetnē, 4. gadsimta beigās p.m.ē. radās jauna apdzīvota vieta, kas, intensīvi attīstoties, ieguva pilsētas iezīmes. 8. gadsimtā vai 10. gadsimta sākumā pilsēta kļuva par Širvanas valsts galvaspilsētu. 12. gadsimtā Šamahi pēc pazīstamā farmaceita un ārsta Kafejidina Omāra ibn Osmana (persiešu dzejnieka Hagani Širvani tēvoča) iniciatīvas tika nodibināta medicīnas skola, kurā līdztekus izglītībai tika veikti pētījumi par ārstniecības līdzekļiem, ārstniecības augu īpašības un dziedināšana ar to palīdzību. Šai laikā pilsēta jau uzturēja plašus tirdzniecības sakarus, tai skaitā ar Indiju un Ķīnu.
1222. gadā pēc ilga aplenkuma Šamahi iekaroja un iznīcināja mongoļi-tatāri. Pilsēta ir minēta 13. gadsimta sākuma persiešu anonīmajā darbā "Adžaib ad-Dunja" kā "ļoti nocietināta vieta" un atzīmējot iedzīvotāju fanātismu ticības lietās.
1476. gadā venēciešu diplomāts Džosafats Barbaro, aprakstīja pilsētu šādi: "Šī ir laba pilsēta; tajā ir no četriem līdz pieciem tūkstošiem māju, tā ražo zīdu, kokvilnu, kā arī citas lietas saskaņā ar savām tradīcijām."
Osmaņu-Sefevīdu kara laikā 1578.-1590. gadā, 1578. gada novembrī notika kaujas par osmaņu pirms tam ieņemto Šamahi. 9. novembrī persiešu-Sefevīdu armijas ap 30 000-50 000 vīru armija agrākā reģiona pārvaldnieka Aras-hana (Ereš-hana) vadībā uzsāka cīņu par pilsētu un divas dienas cīnījās, uz beigām jau ielauzusies pilsētas ielās, līdz osmaņu vietvalža (beilerbeja) Ozdemiroglu Osmana Pašā vadītajam garnizonam palīgā neatsteidzās Krimas prinču Gireju ekspedīcijas korpuss. Sefevīdi, kuri bija noguruši un sliktāk organizēti, tika ielenkti un pilnīgi iznīcināti. Aras-hans, kurš atteicās bēgt kopā ar citiem emīriem, tika sagūstīts un vēlāk pakārts. Pilsēta kauju laikā bija smagi izpostīta. Vienlaikus ar to citai persiešu vienībai Imamkuli-hana vadībā izdevās ieņemt svarīgo netālo Arašu (Erešu), pēc kā viņi devās palīdzēt Šamahi aplencējiem un krita kopā ar tiem. Pēc kaujas Krimas tatāriem izdevās izlaupīt pretinieka mantību, cita starpā saņemot gūstā "70 Aras-hana meitas un 50 mīļākās". No persiešu karaspēka izdzīvoja apmēram tūkstotis, arī osmaņu un tatāru zaudējumi bija smagi — ap 8000 kritušo un tikpat ievainoto. Pirmā neveiksme pie Šamahi nemainīja Sefevīdu vēlmi atkarot Širvanas galvaspilsētu. Novembra beigās 50 000 vai 30 000 vīru lielā Sefevīdu armija kroņprinča Hamzas-Mirzas un lielvezīra vadībā šķērsoja pontonu tiltu pāri Kurai, ieejot Širvanā un 26. novembrī pietuvojās Šamahi. Redzot savas pozīcijas bezcerību, Osmans pašā jau pirms kaujas sākuma atkal nosūtīja sūtņus pēc pastiprinājuma pie Krimas prinča Adil-Gireja, kurš tolaik bija ceļā uz Saljanu. Sūtījums nokļuva persiešu rokās, un persiešu armija, nevēlēdamies atkal nokļūt starp divām naidīgām armijām, pārtvēra tatāru jātniekus ceļā. Ilgā kauja noslēdzās neizšķirti, un abas puses to nolēma neturpināt un atkāpās uz savu kontrolēto teritoriju.
1607. gadā, saskaņā ar karmelītu mūkiem, kuri apmeklēja pilsētu, iedzīvotāji sastāvēja no tjurkiem un armēņiem. Armēņi apmetās savās īpašās ielās un nodarbojās ar aktīvu tirdzniecību. Papildus parastajam nodoklim armēņi maksāja arī nodokli par neticību Muhamedam.
Ādams Oleārijs, kurš 1637. gadā apmeklēja Šamahi, rakstīja: "Daļēji tās iedzīvotāji ir armēņi un gruzīni, kuriem ir sava īpašā valoda; viņi nesaprastu viens otru, ja nelietotu tjurku valodu, kas ir kopīga visiem un ļoti izplatīta ne tikai Širvanā, bet arī visur Persijā”. Osmaņu ceļotājs Evlija Čelebi apmeklēja pilsētu 1647. gadā un rakstīja, ka tajā ir: “apmēram 7000 labi uzbūvētu māju... 26 kvartāli... septiņdesmit mošejas... četrdesmit zēnu skolas, septiņas patīkamas pirtis... četrdesmit karavānserāli... lielākā iedzīvotāju daļa ir hanafirīti (hanafītu sunnīti), kuri savas lūgšanas nes slēpti.”
1712. gadā lezgīnu un citu kalnu tautu sacelšanās laikā Šemaha tika izlaupīta. Pilsētas ģeogrāfiskā atrašanās vieta tranzīta ceļu krustojumā noteica milzīgu skaitu reidu un laupīšanas uzbrukumu Šemahai, ko veica kaimiņu tautas un kaimiņvalstu karaspēki. 1721. gadā Šemahai uzbruka lezgīnu vadoņa-sunnīta Hadži Dauda Muškurska karaspēks, kurš nogalināja tūkstošus pilsētas šiītu, arī tur esošie ārvalstu kristiešu tirgotāji, vairums no kuriem bija krievi, tika nogalināti un/vai aplaupīti. Armēņi, kuru skaits pilsētā bija liels, tika pakļauti pastāvīgiem uzbrukumiem un laupīšanām, pēc Hadži Dauda pavēles viņiem kopā ar ebrejiem uz krūtīm bija jānēsā dzeltena atšķirības zīme, lai musulmaņi viņus nesveicinātu. Krievijas cars Pēteris I to izmantoja kā ieganstu savam sen gatavotajam iebrukumam Aizkaukāzā.
Krievu spēki ieņēma Širvanu 1723. gadā. Tomēr viņi drīz aizgāja no pilsētas, atstājot to osmaņiem. 1734. gadā Persijas Nadīrs Šahs izpostīja pilsētu. 1742. gadā viņš atkal ieņēma pilsētu un iekļāva Persijā, un, lai sodītu iedzīvotājus par viņu sunnītu ticību, uzcēla jaunu pilsētu ar tādu pašu nosaukumu apmēram 26 kilometrus uz rietumiem, Kaukāza kalnu galvenās grēdas pakājē. Jaunā Šamahi dažādos laikos bija Širvanas hanistes rezidence, kurā valdīja daļēji neatkarīgi hani, taču tā beidzot tika pamesta, un vecā pilsēta tika atjaunota. 1700. gadu vidū Šamahi iedzīvotāju skaits bija aptuveni 60 000, no kuriem lielākā daļa bija armēņi. Šajā laikā tā bija viena no labākajām un apdzīvotākajām Persijas pilsētām, pirms to iznīcināja zemestrīce.
1805. gadā Širvanas hans Mustafa Hans Krievijas-Persijas kara laikā ieguva Krievijas pilsonību. Širvanas hanistes pievienošanos Krievijai 1805. gadā apstiprināja 1813. gada Gulistānas miera līgums. 1820. gadā Krievijas administrācija nomainīja hana administrāciju Širvanā. Laika posmā no 1840. līdz 1846. gadam bija Kaspijas apgabala administratīvais centrs, pēc tam līdz 1859. gadam — Šemahas guberņas. Pēc postošas zemestrīces, kas notika 1859. gada 2. decembrī, guberņas centrs tika pārcelts uz Baku pilsētu, pēc tam Šamahi kļuva par Šamahi rajona administratīvo centru Baku guberņas sastāvā.
"Encyclopædia Britannica" teikts, ka 1873. gadā pilsētā dzīvoja 25 087 iedzīvotāji. Zīda ražošana joprojām bija galvenā produkcija ar 130 zīda tīšanas uzņēmumiem, kas galvenokārt piederēja armēņiem, lai gan šī nozare kopš 1864. gada bija ievērojami samazinājusies.
Neraugoties uz reģiona augsto seismiskumu, kas skaidrojams ar tā atrašanos trīs tektonisko plātņu sadures rajonā (ievērojamākās zemestrīces notika 1191., 1607., 1667., 1669., 1859. un 1902. gadā), līdz mūsdienām ir saglabājušies daudzi nozīmīgi vēstures pieminekļi, jo īpaši Džimas mošeja (atjaunota 2009.-2013. gadā), “Septiņi kupoli” — kapsēta un mauzoleju grupa, 18.—19. gadsimta Širvanhanu kapenes, 11.—12. gadsimta Gulistānas cietokšņa drupas, kas ir galvenās pilsētas apskates vietas. Kalnā uz austrumiem no pilsētas atrodas Lalezaras kapsēta, kur ir arī daudz 17.-18. gadsimta kapu. Vecākā kapsēta pilsētā ir Šahandana, kurā, domājams, atrodas dzejnieka Šahandana, dzejnieka Nasimi brāļa kaps.
Ilgu laiku Šamahi bija viens no svarīgākajiem punktiem visā Lielajā Zīda ceļā. Tas ir saistīts ar faktu, ka pilsēta ilgu laiku bija viens no Širvanas-Abšeronas arhitektūras skolas, mākslas, amatniecības (paklāju aušanas) un miniatūru skolas centriem. Atrodoties karavānu ceļu krustcelēs, Šamahi bija viens no lielākajiem tirdzniecības un amatniecības centriem Tuvajos Austrumos, kas ieņēma nozīmīgu vietu zīda tirdzniecībā, jau 16. gadsimtā tiek pieminētas Šamahi un Venēcijas tirgotāju tirdzniecības attiecības. Azerbaidžānas, Irānas, arābu, Vidusāzijas, Krievijas, Indijas un Rietumeiropas tirgotāji, kuriem šeit piederēja tirdzniecības punkti, tirgojās Šamahi, te bija neskaitāmas zīda aušanas, papīra vērpšanas un paklāju darbnīcas.
Pilsēta kļuva slavena kā daudzu ievērojamu azerbaidžāņu (Sabirs, Nasimi) un persiešu (Hagani) filozofu, arhitektu un zinātnieku dzimtene.
Ģeogrāfija
Pilsēta atrodas 700-800 metru augstumā virs jūras līmeņa Lielā Kaukāza dienvidu daļā, Pirsagatas upes ielejā. Dienvidos tek Zogalavajas upe, austrumos — Pirsagata. Pilsētu ieskauj kalni: no ziemeļiem — Binasli un Gušgana, no ziemeļrietumiem — Pirdireki un Gilistānas-Gizgalasi, bet no rietumiem — Meiseri kalni.
Šamahi reģions ir bagāts ar kalnu mežiem un pļavām, kas atrodas mērena mitruma joslā. Daļa no šīs teritorijas ir kūrorta zona ar vairākiem kalnu avotiem, kas padara pilsētu pievilcīgu tūristiem.
Zemais atmosfēras putekļainums un dominējošais gaišo dienu skaits gadā ļāva 1957. gadā 22 kilometrus no pilsētas sākt būvēt vienu no svarīgākajām bijušās Padomju Savienības observatorijām — Šamahi astrofizikas observatoriju.
Iedzīvotāji
1607. gadā pilsētas iedzīvotāji sastāvēja no tjurkiem un armēņiem. No 16. līdz 18. gadsimtam armēņi bija vairākumā pilsētā. Pēc angļu ceļotāja Džona Bella teiktā, 1715. gadā pilsētas iedzīvotājiem kopīgā valoda bija tjurku ("turku") valoda, bet pilsētas elite runājusi persiešu valodā, turklāt ievērojams skaits bijis gruzīnu un armēņu.
Saskaņā ar "Kaukāza kalendāru" par 1856. gadu, 164 mājas pilsētā piederēja krieviem, 469 armēņiem, 1160 sunnītiem un 1320 šiītiem.
Pēc pirmās vispārējās Krievijas Impērijas iedzīvotāju skaitīšanas 1897. gadā pilsētā dzīvoja 20 007 cilvēki. Analfabēti — 3221 cilvēks (16,1%). Vietējie iedzīvotāji galvenokārt nodarbojās ar vīna ražošanu, lopkopību un paklāju aušanu.
1903. gadā pilsētā dzīvoja 20 008 cilvēki (10 450 vīrieši un 9 558 sievietes). Nacionālais un reliģiskais sastāvs bija šāds: 79% — Azerbaidžānas tatāri (musulmaņi, no kuriem aptuveni 22% bija sunnīti, pārējie bija šiīti); atlikušie 21% (krievi — 3%, armēņi — 18%).
Mūsdienās pilsētas iedzīvotāji ir galvenokārt azerbaidžāņi ar ievērojamu krievu minoritāti. Vēl pilsētā ir neliels daudzums lezgīnu un tatu.
Sports
Kopš 2022. gada pilsētu Azerbaidžānas čempionāta Premjerlīgā pārstāv profesionāls futbola klubs "Šamahi".
Ekonomika
Šamahi pilsētā, kas kopš seniem laikiem ir slavena kā viens no Azerbaidžānas paklāju aušanas centriem, paklāju aušanas fabrika darbojas vēl šodien. Ņemot vērā vīnkopībai labvēlīgo klimatu, vīna nozare atkal attīstās, un ir plānota pilnīga vīna un degvīna fabrikas rekonstrukcija. “Azerbaidžānas reģionu attīstības valsts programmas” pieņemšanas rezultātā Šamahi tika atvērtas jaunas ražotnes: Irānas un Azerbaidžānas kopuzņēmums vieglo automobiļu montāžai “Azsamand”, elektronisko mājsaimniecības iekārtu rūpnīca. Projekta "Electronic Shamakhi" īstenošanas ietvaros Šamahi pilsētā tika uzstādīta jauna automātiskā telefona centrāle, izmantojot NGN sistēmas sakaru paketi. Baku-Šamahi šoseja 112 km garumā ir pilnībā rekonstruēta.
Ļeskova sala
Ļeskova sala var būt:
Džonijs Anglis
Pēc tam, kad notiek uzbrukums MI5, Džonijs Anglis, Apvienotās Karalistes pašpārliecinātākais spiegs ar ne pārāk augstu inteliģenci, kļūst par britu vienīgo spiegu, kurš spējīgs pabeigt MI5 aģenta Viens misiju.
Ruka Norimacu
Ruka Norimacu (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Tors (filma)
"Tors" (en) ir 2011. gada amerikāņu supervaroņu filma, kuras režisors ir Kenets Brana. Filma ir balstīta uz Marvel Comics tāda paša nosaukuma tēlu. Filma ir stāsts par dievu Toru, kurš tiek nosūtīts dzīvot no Asgardas uz Zemi. Tur viņš sāk veidot attiecības ar zinātnieci Džeinu Fosteri. Taču Toram ir jāaptur savs brālis Loki, kurš vēlas kļūt par jauno Asgardas karali.
Galvenās lomas filmā atveido Kriss Hemsvorts, Natālija Portmane, Toms Hidlstons, Entonijs Hopkinss, Stellans Skašgords, Keta Denningsa un Idriss Elba. Filmas pirmizrāde notika Austrālijā. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes un guva labus komerciālos panākumus. 2013. gadā tika izdots turpinājums "Tors: Tumsas karaļvalsts".
Palieņu ķauķis
Palieņu ķauķis jeb palsais ķauķis (Acrocephalus agricola) ir neliels kāpelētājķauķu dzimtas (Acrocephalidae) dziedātājputns. Sastopams Eiropā un Āzijā. Izdala divas pasugas.
Izplatība
Palieņu ķauķis ir gājputns. Tā plašākais ligzdošanas areāls aptver Vidusāziju, no Kaspijas jūras līdz Mongolijas un Ķīnas rietumiem. Areāla dienvidmala iesniedzas Irānas austrumos un Afganistānas ziemeļos.
Eiropā ligzdojošā populācija ir daudz mazāka, tā koncentrējas gar Melnās jūras ziemeļu un rietumu piekrasti — reģionā, kur robežojas Bulgārija un Rumānija, un Krimā. Lielākā Eiropas populācijas daļa ligzdo Rumānijā. Šīs populācija lielums ir apmēram 350 000 — 650 000 pāru. Izolēta populācija ligzdo Armēnijas un Turcijas robežapgabalā. Tomēr nav izslēgts, ka tā savienojas ar galveno areālu gar Kaspijas jūras rietumu malu.
Ziemo Indijā, Bangladešā un Pakistānā. Retumis ieklejo Rietumeiropā.
Latvijā
Palieņu ķauķim Latvijā līdz šim bijuši septiņi novērojumi. No tiem divas pieaugušas mātītes un četri jaunie putni noķerti Papes ezera niedrājā jūlija un augusta mēnešos, liecinot par iespējamu ligzdošanu šajā vietā.
Izskats
Apspalvojums vienmērīgs, bez svītrojuma vai raibumojuma, krāsa variē no pelēcīgi olīvbrūnas līdz smilšu brūnai, sarkanbrūnas un oranžbrūnas variācijas ietverot. Mugurpuse tumšāka nekā apakšpuse, pakakle un vēders balti, sāni smilšu dzelteni. Muguras lejas daļa un virsaste rudas. Galvas virsa nedaudz tumšāka nekā mugura kopumā. Gaišās uzacis samērā īsas un platas. Pavasarī apspalvojums ir košāks un oranžāks, vasaras laikā tas pamazām kļūst blāvāks. Kājas rozīgas vai pelēkbrūnas, acis tumši brūnas. Knābis tumšs ar dzeltenu apakšējās daļas pamatni. Abi dzimumi izskatās līdzīgi. Jauno putnu ķermeņa apakšpuse samērā brūna vai ruda.
Uzvedība
Palieņu ķauķis uzturas atklātās, mitrās vietās, purvos, ezeru un upju krastos, pļavās ar garu zāli, augstos un zemos niedrājos, arī vilkvālīšu audzēs, rīsa laukos, šīm vietām tuvumā augošos krūmos. Migrācijas laikā retumis novērojams mežmalās.
Barība
Palieņu ķauķis galvenokārt barojas ar kukaiņiem, piemēram, nelielām mušām, viendienītēm, makstenēm un vabolēm. Barojas arī ar zirnekļiem un sliekām. Barību meklē uz ūdensaugiem, gan augošiem ūdenī, gan krastā. Uzlasa kukaiņus arī no ūdens virsmas, ar kājām turoties pie niedru kātiem.
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona ilgst no maija vidus līdz augusta vidum. Veido monogāmus pārus, kas ligzdo nelielā attālumā viens no otra. Ligzdai raksturīga cilindriska, dziļa kausa forma, cieši savīta no niedrēm, zāles, lapām un niedru ziediem, vijumā ietverot vairāku vertikāli augošo niedru vai zāļu kātus (2—8 kātus ). Ārējai kārtai tiek izmantoti slapju augu šķiedras, kas žūstot savelkas un kļūst ciešas. No iekšpuses izklāta ar smalkākiem stiebriņiem, niedru ziediem un augu pūkām. Atrodas vertikāli augošos augos gan virs sauszemes, gan ūdens, apmēram 10—200 cm augstumā. Ligzdu būvē pāris kopīgi.
Dējumā 3—6 olas. Inkubācijas periods ilgst 12—13 dienas, perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido apmēram 13 dienu vecumā.
Sistemātika
Palieņu ķauķim ir 2 pasugas:
Zāļlapu virza
Zāļlapu virza (la) ir mainīga izskata augu suga virzu ģintī. Tā savvaļā ir plaši sastopama Eirāzijā, tostarp bieži visā Latvijas teritorijā, un Ziemeļamerikā. Latvijā dažāda lieluma grupas aug dažādos biotopos (mežos, krūmājos, pļavās un nezālienēs).
Komi pirmatnējie meži
Komi pirmatnējie meži (ru, kv) ir 2 645 800 ha liela aizsargājama dabas teritorija Krievijas ziemeļos, Komi Republikā, Ziemeļurālu kalnu rietumu nogāzēs. Tas ir lielākais pirmatnējā meža masīvs Eiropā. Komi pirmatnējo mežu teritorijā atrodas Jugidvas nacionālais parks un Pečoras - Iličas rezervāts.
1995. gadā Komi pirmatnējie meži tika iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā un ir pirmais Krievijas dabas objekts sarakstā. Neskatoties uz to, mežus apdraud nelegāla mežrūpniecība, kā arī zelta ieguve.
Rimants Ziedonis
Rimants Ziedonis (dzimis 1962. gada 17. jūnijā) ir latviešu dzejnieks, rakstnieks un žurnālists.