cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Phenjana
Vēsture
108. gadā p. m. ē. Ķīnas Haņu dinastija iekaroja Gočosonu. Ķīniešu Lelanas (Lelang) provinces galvaspilsēta atradās netālu no mūsdienu Phenjanas.
313. gadā korejiešu valsts Kogurjo (Goguryeo) padzina ķīniešus no Korejas un 427. gadā Phenjana kļuva par Kogurjo valsts galvaspilsētu. 668. gadā korejiešu Silla un ķīniešu Tanu dinastija kopīgiem spēkiem sakāva Kogurjo un ieņēma Phenjanu.
No 935. gada līdz 1392. gadam, kad Korejā valdīja Gorjo valsts, Phenjana oficiāli saucās Sogjona (Sŏgyŏng) — "rietumu galvaspilsēta", tomēr galvaspilsētas funkcijas neveica.
Vēlāk Phenjana bija provinces centrs. Tā bija provinces galvaspilsēta arī japāņu okupācijas laikā.
Pēc Japānas kapitulācijas Otrajā pasaules karā Phenjanu ieņēma PSRS karaspēks un 1948. gadā tā kļuva par Korejas Demokrātiskās Tautas republikas galvaspilsētu.
Pilsēta nopietni cieta Korejas kara laikā. Kādu laiku to bija ieņēmusi Dienvidkorejas armija.
Cilvēki
Phenjanā dzimuši:
Aras
Aras (Ara) ir papagaiļveidīgo kārtas ģints, kas apvieno astoņas dzīvas un vismaz vienu izmirušu sugu.
Izskats
Aras ir vieni no lielākajiem papagaiļiem (46 — 95 cm) ar spilgtu un krāšņu apspalvojumu, garu ķīļveida asti un varenu, izteikti izliektu knābi. Atkarībā no sugas, apspalvojumā dominē ugunssarkanas, spilgti zilas, dzeltenas un zaļas krāsas. To košo krāsu dēļ atsevišķu sugu astes un spārnu spalvas indiāņi izmantoja par rotājumu. Galvas sāni un laukumi ap acīm bez spalvām.
Izplatība
Aru areāls plešas no Meksikas līdz Argentīnai. Lielākā sugu daudzveidība Amazones baseinā. Apdzīvo mitros tropu mežu, arī savannas, krūmājus un kaktusiem apaugušus apvidus. Lieli koki visām sugām nepieciešami gan barības sameklēšanai, gan ligzdu ierīkošanai dobumos perēšanas sezonā. Dabiskos apstākļos pulcējas baros, kuri barības meklējumos spēj veikt sezonālas migrācijas. Pārus var veidot uz daudziem gadiem.
Barība
Kā lielākā daļa papagaiļu, aras pārtiek no dažādam sēklām, riekstiem un augļiem.
Turēšana
Piejaucētas aras dzīvoja indiāņu ciematos vēl pirms eiropiešu kolonizācijas. Aras ir apskatāmas gandrīz visos pasaules zoodārzos. Tās labi jūtas nebrīvē, un piemērotos apstākļos var nodzīvot vairākus gadu desmitus.
Sugas
Ģintij pieder astoņas dzīvas sugas un virkne pasugu. Papagaiļiem bija liela nozīme Karību salu kultūrā gan eiropiešu kolonizācijas laikā, gan ilgi pirms viņu ierašanās. Aras bija viena no dāvanām, kuras indiāņi piedāvāja Kristoforam Kolumbam. Tāpēc ir grūti noteikt, vai izzudušās Karību salu populācijas pārstāvēja atsevišķas sugas, vai no kontinentālās daļas atvestus un savvaļā izbēgušus putnus. Kubas ara zināma no ādiņām, kas saglabājušās muzejos.
Trīsdimensiju telpa
Trīsdimensiju telpa ir pasaules ģeometriskais modelis. Šādai telpai ir 3 dimensijas: augstums, platums un garums. To var uzskatīt par "skatuvi", kurā ir iespējams attēlot reāla objekta vai ģeometriskas figūras virsotņu punktu novietojumu, izmantojot augstumu, platumu un garumu.
Katrai objekta virsotnei var piešķirt trīs parametrus: x, y, z.
Tiek uzskatīts, ka trīsdimensiju telpas izjūta cilvēkam attīstās jau agrā bērnībā un ir cieši saistīta ar kustību koordināciju.
Dažkārt lieto terminu 3D, ar ko apzīmē trīsdimensiju attēlu jeb priekšmetu vai objektu, kas apskatāms no visām pusēm. 3D ir telpisks skatījums uz objektu.
Omārs el Bešīrs
Omārs el Bešīrs (, dzimis ) ir bijušais Sudānas vadītājs, kurš bija pie varas no 1989. (no 1993. gada valsts prezidents) līdz 2019. gadam. Apsūdzēts kara noziegumos, noziegumos pret cilvēci, kā arī genocīda veikšanā.
Biogrāfija
1989. gadā Omārs el Bešīrs vadīja virsnieku grupu, kurai izdevās veiksmīgi veikt valsts apvērsumu. Valstī tika aizliegtas politiskās partijas un likvidēta preses brīvība. Pēc apvērsuma tika izveidota padome, kurā ietilpa 15 virsnieki. Padomi vadīja el Bešīrs, vienlaikus ieņemot aizsardzības ministra amatu. 1993. gadā padome likvidējās, ieceļot el Bešīru par Sudānas prezidentu, 1996. gadā viņš tika ievēlēts par prezidentu vēlēšanās, saglabājot amatu arī trijās nākamajās vēlēšanās, lai arī vēlēšanu rezultāti ir tikuši apšaubīti.
Kā valsts vadītājs el Bešīrs realizēja Sudānas islamizāciju, jau 1991. gadā valstī tika ieviesti Šariata likumi. Vienlaikus viņa valdīšanas laiks ir saistīts ar pilsoņu karu. Ilgstošais konflikts ar ciltīm Sudānas dienvidos beidzās ar reģiona atdalīšanos un patstāvīgas valsts — Dienvidsudānas — izveidi. Savukārt konflikts Dārfūras reģionā, kur Sudāna realizēja genocīdu pret etniskajām un reliģiskajām minoritātēm, 2003. gadā noveda pie starptautiskās sabiedrības iejaukšanās konfliktā. Sudānas realizētā politika ir novedusi pie valsts izolācijas.
pēc vairākām nedēļām ilgiem protestiem militārā apvērsuma rezultātā tika gāzts no amata. 2020. gada 11. februārī Sudānas valdība paziņoja, ka ir piekritusi nodot al Baširu tiesāšanai Starptautiskajā krimināltiesā.
Ļubļina
Ļubļina (pl) ir pilsēta Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistes centrs Biščicas upes krastos. Viduslaikos nozīmīgs Polijas-Lietuvas tirdzniecības centrs un vēsturisks ebreju izglītības centrs (kādreizējā pilsētas iesauka — ebreju Oksforda).
Uz austrumiem no pilsētas līdz 2001. gadam atradās Daewoo autorūpnīca.
Vēsture
Pirmo reizi pieminēta rakstiskos avotos 1198. gadā. Atradās Mazpolijas un Volīnijas pierobežā pie lielā tirdzniecības ceļa, kas veda no Kijevas uz Centrāleiropu. 13. gadsimtā vairākas reizes nopostīta Mongoļu impērijas (1241), vēlāk jātvingu un lietuviešu (1244) uzbrukumos. 1317. gadā Ļubļinai piešķīra pilsētas tiesības. 1341. gadā Kazimirs Lielais uzcēla mūra pili un pilsētas aizsargmūri. Šajā laikā Ļubļinā ieradās daudz ebreju, 1392. gadā Vladislavs Jagello tai piešķīra nozīmīgas tirdzniecības privilēģijas, tā kļuva par centru tirdzniecībai starp Poliju un Lietuvu. No 15. gadsimta līdz 16. gadsimtam Ļubļinā notika Polijas un Lietuvas valstu lielākie gadatirgi.
1547. gadā Ļubļinā nodibinājās pasaulē pirmā ebreju grāmatspiestuve. 1569. gada 26. jūnijā tiek noslēgta Ļubļinas ūnija, Polijas un Lietuvas valstu personālūnija tika pārveidota par federāciju jeb Polijas—Lietuvas kopvalsti. No 1567. gada roša ješiva studijas Ļubļinā juridiski tika pielīdzinātas citām tā laika Polijas universitātēm. Ebreji no visas Eiropas brauca uz Ļubļinu studēt Talmūdu un Kabalu. No 1580. gada līdz 1764. gadam Ļubļinā regulāri sasauca ebreju seimus. 17. gadsimtā pēc Otrā Ziemeļu kara (jeb "Plūdiem") pilsētas izaugsme apstājās.
Pēc Trešās Polijas dalīšana 1795. gadā Ļubļina nokļuva Austrijas impērijas sastāvā, 1809. gadā Varšavas hercogistē, bet no 1815. gada Krievijas Impērijai piederošajā Kongresa Polijā. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā pilsētu ieņēma vācu karaspēks. 1918. gada 6. novembrī Ļubļinā kādu laiku darbojās pirmā neatkarīgās Polijas valdība. Starpkaru periodā 40% no Ļubļinas iedzīvotājiem bija ebreji. Pilsētā tika nodibināta pirmā lidmašīnu ražotne Polijā.
Otrā pasaules kara laikā no 1939. gada līdz 1944. gadam Ļubļina bija Polijas okupēto teritoriju ģenerālgubernatūras (Generalgouvernement für die besetzten polnischen Gebiete) sastāvā. Operācijas "Reinhards" galvenā bāze. Netālu no pilsētas bija izveidota Maidanekas nāves nometne. 1944. gadā pilsētas teritoriju ieņēma Sarkanā armija un līdz 1945. gada janvārim tā bija PSRS ieņemtās Polijas daļas galvaspilsēta.
Pēckara gados Ļubļinā tika nodibināta autorūpnīca (mikroautobusi "Zuk"). 1980. gada jūlijā visā Ļubļinas apkārtnē sākās masveida streiki, kas noveda pie arodbiedrības "Solidarnošč" izveides.
Cilvēki
Ļubļinā ir dzimuši:
Jānis Balodis (ģenerālis)
Jānis Balodis (—) bija Latvijas Bruņoto spēku virspavēlnieks (1919—1921), armijas ģenerālis, visu šķiru Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris, no 1931. līdz 1940. gadam Latvijas kara ministrs, 1934. gadā aptuveni divus mēnešus Latvijas tieslietu ministrs. Viens no galvenajiem 15. maija valsts apvērsuma organizētājiem, Valsts un Ministru prezidenta biedrs, oficiāli otrā persona valstī aiz Kārļa Ulmaņa līdz aiziešanai no amatiem 1940. gada 5. aprīlī.
Biogrāfija
Dzimis 1881. gadā Trikātas pagastā Vēžnieku mājās zemnieka Pētera Baloža (1834—1915) un viņa sievas Annas, dzimušas Kaģes, (1843—1924) ģimenē. 1898. gadā iestājās Krievijas Impērijas armijā, dienēja 110. Kamas kājnieku pulkā Kauņā. No 1900. līdz 1902. gadam mācījās Viļņas karaskolā. 25. divīzijas sastāvā no 1904. gada novembra līdz 1905. gada jūlijam piedalījās Krievijas—Japānas karā, tika ievainots rokā. No 1906. līdz 1914. gadam dienēja 27. divīzijā Viļņā. Pirmajā pasaules karā piedalījās kā jaunākais virsnieks un rotas komandieris. Kaujās Austrumprūsijā viegli ievainots, apbalvots ar 2. šķiras Staņislava ordeni, 2. šķiras Annas ordeni, 4. šķiras Vladimira ordeni un Sv. Jura krustu, izvirzīts paaugstinājumam. Otrās Mazūrijas ezeru kaujas laikā 1915. gada 20. februārī krita vācu gūstā, līdz 1918. gada novembrim gūstekņu nometnē Silēzijā.
1918. gada novembrī atgriezās Latvijā. Latvijas armijā pieņemts 1918. gada 18. decembrī par instruktoru rezerves rotas priekšnieku. 1919. gada 28. februārī paaugstināts dienesta pakāpē par kopvedi (pulkvežleitnantu). Pēc Oskara Kalpaka nāves 21. martā iecelts par Latviešu atsevišķā bataljona komandieri, vadījis to kaujās pie Ventas un Saldus. 21. martā paaugstināts par pulkvedi.
Karaspēkam augot, Balodi iecēla par Atsevišķās latviešu brigādes, bet vēlāk — par Dienvidu grupas virspavēlnieku. Pēc latviešu bruņoto vienību reorganizēšanas 1919. gada 15. jūlijā Dienvidu grupu pārdēvēja par 1. Kurzemes kājnieku divīziju un Balodi iecēla par tās komandieri. Balodis vadīja divīziju Latgales frontē. Bermonta uzbrukuma laikā pēc ģenerāļa Sīmansona atcelšanas 16. oktobrī Balodi iecēla virspavēlnieka amatā. 1920. gada 23. janvārī viņš tika paaugstināts par ģenerāli.
Kad pēc Brīvības cīņu beigām 1921. gada februārī tika likvidēts virspavēlnieka postenis, jūlijā pēc paša vēlēšanās Balodis dienestu atstāja. 1921. gada aprīlī dzimtīpašumā saņēma Upesmuižu (pārsaukta par Baložiem) ar 100 hektāriem zemes Līvbērzes pagastā. Iestājās Latviešu Zemnieku savienībā, 1925. gadā tika ievēlēts Saeimā, no 1931. gada 7. decembra bija Kara ministrs. Piedalījās Ulmaņa organizētajā 1934. gada 15. maija apvērsumā, pēc kura turpināja pildīt kara ministra pienākumus līdz 1940. gada aprīlim, kad viņa vietā tika iecelts Krišjānis Berķis. No 1936. gada 12. marta Valsts prezidenta vietnieks, no 1938. gada 11. februāra Ministru prezidenta biedrs.
Īsi pēc Latvijas okupācijas plānojis kandidēt vēlēšanās no Demokrātiskā bloka saraksta. 1940. gada 31. jūlijā kopā ar sievu Elvīru deportēts uz Sizraņu Krievijā. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS 1941. gadā internēts un ieslodzīts Kuibiševas cietumā, pēc 1946. gada — Ivanovas cietumā. Tur viņš bija līdz pat 1952. gadam, kad notiesāts uz 25 gadiem un kā "bīstams noziedznieks" nosūtīts uz PSRS VDM īpašo cietumu Vladimirā. Pēc Staļina nāves no apcietinājuma atbrīvots, 1956. gada beigās atgriezās Latvijā, dzīvoja Rīgā, vēlāk Saulkrastos. 1965. gada 8. augustā 84 gadu vecumā Jānis Balodis aizgāja aizsaulē. 11. augustā zemes klēpī guldīts I Meža kapos Rīgā. Jānis Balodis bija latviešu studentu korporācijas Ventonia goda filistrs.
Ugunskrusts (organizācija)
Vēsture
Pēc 4. Saeimas vēlēšanām, kurās galējie labējie kandidāti cieta neveiksmi, aktivizējās nacionālisma piekritēju aprindas. 1931. gada 5. novembrī notika pirmā sanāksme ar mērķi dibināt Ugunskrustu. Šo sanāksmi organizēja J. Greble, nolūkā apvienot bijušos Latvju Nacionālā Kluba biedrus. Sanāksmē nolēma dibināt organizāciju ar nosaukumu Latviešu tautas apvienība. Pēc Gustava Celmiņa ieteikuma šim nosaukumam pievienoja vārdu Ugunskrusts. Latviešu tautas apvienības "Ugunskrusts" statūtus Rīgas apgabaltiesa reģistrēja 1932. gada 19. janvārī. Ugunskrusta dibināšanas sapulce, kurā izveidoja organizācijas Centra valdi, notika 1932. gada 24. janvārī Rīgā Latviešu biedrības namā. Sapulcē piedalījās 69 personas. Par Ugunskrusta priekšnieku ievēlēja G. Celmiņu.
Pirmajos Ugunskrusta darbības mēnešos tā biedru skaits nepārsniedza 200 cilvēku. 1932. gada vasarā Ugunskrusta ietvaros sāka veidot T grupas (trauksmes grupas), kuru organizēšana tika pamatota ar nepieciešamību aizsargāt Ugunskrusta pasākumus no kreiso organizāciju uzbrukumiem. Ugunskrusts pauda antisemītiskus, kā arī pretvāciskus uzskatus, Ugunskrusts arī uzstājās pret Latvijā, saskaņā ar 1922. gada Satversmi, pastāvošo parlamentāro demokrātiju. Pauda izteiktas simpātijas Benito Musolīni un viņa fašistiskajam režīmam Itālijā.
Sākot ar 1932. gada 21. augustu Ugunskrusts izdeva tāda paša nosaukuma nedēļas laikrakstu — Ugunskrusts. Laikraksts izcēlās ar savu spriedumu kategoriskumu un radikālām idejām. Jau 14. septembrī Rīgas apgabaltiesa ierobežoja laikraksta pirmos četrus numurus.
Gada beigās varēja konstatēt, ka Ugunskrusts guvis zināmus panākumus akadēmiskās jaunatnes vidū un studentu korporācijās. Latvijas Universitātes padomes vēlēšanās Ugunskrusts ieguva vienu vietu no 40. Bija konstatējama arī Ugunskrusta ietekme uz akadēmisko izdevumu Universitas (tā galvenais redaktors Ādolfs Šilde bija Ugunskrusta valdes loceklis). 1933. gada sākumā strauji sāka pieaugt Ugunskrusta dalībnieku skaits, taču precīzu datu par biedru skaitu nav. Ar Ugunskrusta darbību cieši saistīta bija 1933. gada martā savu darbību atkal aktivizējusī sporta un morāliski-fiziskās audzināšanas biedrība Tēvijas Sargs, kuras vadītājs bija Ugunskrusta biedrs prof. J. Plāķis. Tēvijas Sarga uzdevums bija pildīt Ugunskrusta palīgorganizācijas funkcijas. Arī Tēvijas Sarga ietvaros tika veidotas T-grupas.
Aizliegšana
Ugunskrustā un Tēvijas Sargā valdošā militārā kārtība deva pamatu Iekšlietu ministrijai konstatēt, ka šo organizāciju darbība ir pretrunā ar to statūtiem. 1933. gada 17. martā Saeima pieņēma lēmumu par Ugunskrusta slēgšanu. 1933. gada 27. martā Rīgas apgabaltiesa daļēji noraidīja Saeimas lēmumu un slēdza tikai Latvijas nacionālsociālistu partiju. 1933. gada 12. aprīlī Rīgas apgabaltiesa pārskatīja 27. marta spriedumu un slēdza arī Ugunskrustu. Ugunskrusts turpināja savu darbību kā Latviešu tautas apvienība "Pērkonkrusts", kurš gandrīz pilnībā pārņēma Ugunskrusta organizatorisko struktūru, biedrus un ideoloģiskās ideoloģijas.
Vērtējums
Ārzemju zinātniekiem Ugunskrusta un Perkonkrusta vēsture ir maz pazīstama, bet vācu vēsturnieks Bjērns Felders (Björn Felder) un viņa angļu kolēģis Metjū Kots (Matthew Kott) šīs organizācijas atzinuši par nacionālsociālisma un fašisma formām Latvijā.
Škoda 27Tr Solaris
Škoda 27Tr Solaris ir zemās grīdas posmainais trolejbusu modelis, kuru kopš 2010. gada ražo Čehijas rūpnīca "Škoda Electric" (piegādā elektroiekārtas) sadarbībā ar Polijas firmu Solaris Bus & Coach (veic trolejbusa korpusa ražošanu). Iekārtu uzstādīšanu un trolejbusa komplektēšanu veic "Škoda" rūpnīcā Plzeņā.
Viduslaiku literatūra
Viduslaiku literatūra ir visi literārie darbi, kuri uzrakstīti viduslaikos, t.i., no 4.—5. gadsimta (no Romas impērijas sabrukuma — 476. gadā) līdz 13.—15. gadsimtam. Viduslaiku literatūru iedala agrīnajā viduslaiku literatūrā (no 4.—5. gadsimta līdz 9.—12. gadsimtam) un klasiskajā viduslaiku literatūrā (no 9.—12. gadsimta līdz 13.—15. gadsimtam). Rietumeiropā un Centrāleiropā viduslaiku literatūra galvenokārt tapusi latīņu valodā, jo tā bija katoļu baznīcas oficiālā valoda, savukārt baznīca bija gandrīz vienīgais izglītības avots. Atšķirīga situācija bija Austrumeiropā, kur lielās Austrumromas impērijas un Pareizticīgo baznīcas ietekmes dēļ dominēja grieķu un senslāvu valodas. Izņēmums ir arī tautas eposi, kas rakstīti attiecīgās tautas valodā.
Viduslaiku literatūras raksturojums
Viduslaiku literatūrai raksturīga anonimitāte, jo autora loma šajā laikā tika uzskatīta par maznozīmīgu vai labākā gadījumā otršķirīgu.
Lielākā daļa viduslaikos tapušā literatūra ir ar reliģisku saturu un tie ir teoloģiski darbi (piemēram, Sv. Anselma, Akvīnas Toma utt.), kā arī daudzas himnas, hagiogrāfijas ("svēto dzīves"; Voradžinas Jēkaba hagiogrāfiju krājums "Zelta leģenda" (ap 1260. gadu) sasniedza tādu popularitāti, ka uzskata, ka to lasīja vairāk nekā Bībeli). Dzeju rakstīja, piemēram, Asīzes Francisks un franciskāņi. Teoloģijas studenti bieži rakstīja satīriskus četrvārsmu pantus, ko dēvē par vagantu (jeb goliardu) dzeju. Vienīgais plaši izplatītais reliģiskās literatūras žanrs, kura darbu autori nebija garīdznieki, bija mistēriju lugas (tās regulāri uzveda svētku dienās, un tās bieži ilga visu dienu un pat ievilkās naktī).
Ne tik izplatīta, kā reliģiskā literatūra, taču visai daudzveidīga, bija laicīgā literatūra. 11. gadsimtā aktuāla kļuva "galma mīlestības" tematika, īpaši romāņu valodās un grieķiski. Viduslaikos populāra bija arī ceļojumu literatūra, kurā bija aprakstītas tālas zemes (bieži vien apraksti bija pārspīlēti vai nepatiesi).
Viduslaiku literatūra ietekmējās no visai pretrunīgiem avotiem — pagānu mitoloģijas, kristietības un antīkās kultūras.
Viduslaikos daudz tika rakstīts arī par Krusta kariem un bruņinieku cīņām. Radās varoņi, kuri tautas atmiņā un iztēlē dzīvoja ar savām dēkām, mīlestību un varonību.
Agrīno viduslaiku literatūra
Agrīno viduslaiku literatūrā bieža parādība ir tautas eposs. Piemēram, ķeltu eposs — "Ulādu cikls" — 7.—8. gadsimts; anglosakšu eposs "Beovulfs", pierakstīts ap 1000. gadu, eposa darbība, iespējams, saistāma ar 7.—8. gadsimtu; skandināvu dziesmu cikls "Vecākā Eda", kurš pierakstīts 13 gadsimta otrajā pusē, taču tajā atrodama ļoti sena informācija.
Klasisko viduslaiku literatūra
Klasisko viduslaiku literatūras žanri ir:
Šnipišķu seņūnija
Šnipišķu seņūnija‎  (lt) zināma arī kā Jaunais pilsētas centrs) ir Viļņas seņūnija. Tā atrodas Neres upes ziemeļu krastā un tajā atrodas Viļņas jaunais darījumu rajons. 21. gadsimta sākumā šeit uzcelti vairāki debesskrāpji, to skaitā biznesa centrs "Eiropas tornis". Šnipišķēs atrodas arī Kalvarijas tirgus.
Vēsture
19.—20. gadsimtā Šnipišķes bija Viļņas priekšpilsēta, nosaukta tirgotāja Šnipis vārdā, kurš šo zemi bija ieguvis dāvinājumā no Lietuvas dižkunigaiša Vītauta.
Ernsts Tollers
Ernsts Tollers (de, dzimis, miris ) bija ebreju izcelsmes vācu dzejnieks, dramaturgs, politiķis un revolucionārs. Daudzi viņa darbi uzskatāmi par piederīgiem ekspresionisma literatūrai. Sešas dienas bija Bavārijas Padomju republikas prezidents.
Biogrāfija
Ernsts Tollers piedzima 1893. gadā Zamočinā Mendela Tollera, veiksmīga ebreju graudu vairumtirgotāja, ģimenē. 12 gadu vecumā viņu nosūtīja uz internātskolu Brombergā, ko Tollers vēlāk aprakstīja kā "antiizglītības un militarizācijas skolu". Tollers nemācījās labi, taču viņam izdevās publicēt dažus savus rakstus vietējā avīzē (Ostdeutsche Rundschau).
1914. gadā Tollers devās uz Franciju, kur studēja Grenobles Universitātē. Sešus mēnešus pēc viņa ierašanās Sarajevā tika nogalināts erchercogs Francis Ferdinands. Kad Vācija pieteica karu Krievijai, Tollers atgriezās Vācijā, kur viņu iesauca armijā un 1915. gada martā nosūtīja uz rietumu fronti. Izdzirdējis ziņas, viņš savā dienasgrāmatā ierakstīja: "Es ļoti priecājos beidzot doties uz fronti. Veikt savu pienākumu. Ar savu dzīvību pierādīt to, ko domāju, ka jūtu." Kad Tollers sešus mēnešus bija darbojies artilērijas vienībā, viņš lūdza, lai viņu pārsūta uz pirmajām līnijām (šo lūgumu viņš izteica tādēļ, ka uzskatīja, ka viņa komandieris viņu diskriminē viņa izcelsmes dēļ). Tollers cīnījās vairākās vietās, tostarp Verdenā. Slaktiņš, ko viņš pieredzēja ierakumos, viņā raisīja riebumu, un Tollers sāka apšaubīt nacionālistiskās propagandas apgalvojumus. Kādā vēstulē viņš rakstīja: "Lielākajai daļai cilvēku nav iztēles. Ja viņi spētu iztēloties citu ciešanas, viņi tā neliktu citiem ciest. Kas gan vācu māti dara atšķirīgu no franču mātes? Saukļi, kas mūs darīja kurlus, lai mēs nedzirdētu patiesību."
Hitlerjūgends
Organizācijas aizsākumi meklējami 1922. gadā, kad tika izveidota HJ priekštece Jugendbund. Līdzās HJ pastāvēja arī Deutsches Jungvolk (latviski — 'Vācu jaunatne'), kurā varēja iestāties bērni līdz 14 gadu vecumam, kā arī Bund Deutscher Mädel (latviski — 'Vācu Meiteņu savienība'). No 1933. gada, kad nacisti nāca pie varas Vācijā, līdz pat Otrā pasaules kara beigām tās bija vienīgās legālās jaunatnes organizācijas valstī.
Ernsts Tollers
Biogrāfija
1916. gadā Tollers smagi saslima, un viņu nosūtīja uz kādu slimnīcu Strasbūrā. Diagnoze bija "fizisks spēku izsīkums un pilnīgs nervu sabrukums". Viņu demobilizēja kā "nepiemērotu aktīvai karaklausībai". Tollers turpināja studēt, nu jau Heidelbergas Universitātē, kur iepazinās ar topošo sociologu Maksu Vēberu. Tollers arī atsāka rakstīt dzeju. Viņš uzskatīja, ka rakstīt politisku dzeju ir viņa kā cilvēka pienākums. Viņš turklāt arī izveidoja Vācu jaunatnes kultūras un politikas līgu, kas aicināja izbeigt karu, tādēļ tika izslēgts no Heidelbergas Universitātes. Tollers devās uz Minheni, kur Kurtam Eisneram palīdzēja organizēt strādnieku streiku, tāpēc tika arestēts un nosūtīts un militāro cietumu. Tolleru apsūdzēja "nodevības mēģinājumā", taču 1918. gada maijā atbrīvoja, un viņš atgriezās vācu armijā. Viņš domāja, ka tiks nosūtīts uz rietumu fronti, taču nokļuva Minhenes Psihiatriskajā klīnikā, kur viņam jau atkal uzstādīja diagnozi "aktīvai karaklausībai nederīgs".
Pēc Pirmajā pasaules karā gūtās pieredzes viņš bija kļuvis par pārliecinātu pacifistu un sociālistu. 1918. gadā viņš bija Minhenes pacifistu kustības galva; pacifisms raksturīgs ekspresionismam, kura filozofiskās pamatnostādnes piešķir augstu vērtību cilvēka dzīvībai (gan bioloģiskajai, gan garīgajai). Par spīti tam Tollers 1918. gadā (pēc kara) piedalījās Bavārijas apvērsumā, kurā Kurts Eisners, Neatkarīgās sociālistu partijas galva, pasludināja Minhenes Padomju Republikas nodibināšanu. Eisners norādīja, ka šī revolūcija ir atšķirīga no boļševiku revolūcijas un ka valdība aizsargās privātīpašumu. Attiecīgajā laikā sarakstītajos Tollera darbos izpaužas sirdsapziņas konflikts, ko viņā radīja pretruna starp viņa pacifistiskajiem un revolucionārajiem uzskatiem.
Hitlerjūgends
Organizācijas uzdevums bija ne tikai audzināt jaunatni atbilsoši nacionālsociālisma doktrīnai, bet arī sagatavot dienestam valsts bruņotajos spēkos. Otrā pasaules kara beigu posmā HJ daļēji tika ieskaitīts Folksšturmā. Pēc kara HJ tika aizliegta.
Ernsts Tollers
Biogrāfija
Kad krita Minhenes Padomju Republika, Tollers savas politiskās darbības dēļ tika apsūdzēts nodevībā. Viņš domāja, ka tiks notiesāts uz nāvi, taču viņa draugi uzsāka starptautisku viņa dzīvības glābšanas kampaņu. Tiesā viņam par labu liecināja Makss Vēbers un Tomass Manns. Tollers gan tika atzīts par vainīgu nodevībā, taču tiesnesis ņēma vērā viņa "godprātīgos nolūkus" un viņam piesprieda tikai piecus gadus cietumā. Ieslodzījumā viņš uzrakstīja savu pirmo lugu Die Wandlung ("Pārvērtība", 1919), kā arī vairākas citas lugas - Masse Mensch ("Cilvēks masa", 1921), Die Maschinenstürmer (1922), Hinkemann (1923), kas tika arī uzvestas visā Vācijā.
Pēc iznākšanas no cietuma Tollers turpināja aktīvi piedalīties politiskajā dzīvē un darbojās tādās grupās kā Cilvēktiesību līga un Revolucionāro pacifistu grupa.
1933. gadā par kancleru kļuva Ādolfs Hitlers. Tā paša gada 1. aprīlī Jozefs Gēbelss izziņoja ebreju uzņēmumu boikotu un denuncēja Tolleru kā Trešā reiha ienaidnieku. Gēbelss paziņoja: Divi miljoni vācu karavīru ceļas no kapiem Flandrijā un Holandē, lai apsūdzētu žīdu Tolleru par to, ka viņš uzrakstījis: "Heroisma ideāls ir vismuļķīgākais no visiem ideāliem." Tajā pašā mēnesī Gēbelss publicēja arī aizliegto autoru sarakstu, kurā bija iekļauti tādi autori kā Tollers, Kārlis Markss, Zigmunds Freids, Bertolts Brehts, Ludvigs Renns un Tomass Manns. Kad Hitlera valdība uzsāka sociālistu un komunistu ieslodzīšanu koncentrācijas nometnēs, draugi Tolleru pārliecināja atstāt Vāciju.
1933. gadā Tollers devās uz Londonu, kur pabeidza savu autobiogrāfiju I was a German ("Es biju vācietis", 1934). Viņš daudz ceļoja un lasīja lekcijas par nepieciešamību apvienoties cīņai pret nacismu. Viņš arī rakstīja tādiem preses izdevumiem kā The Manchester Guardian, The Observer, The New Statesman, Time & Tide un The Spectator.
1936. gadā Tollers devās uz ASV, kur turpināja cīņu ar nacismu, rakstot lugas. 1939. gadā viņš ieslīga dziļā depresijā. Nacisms Eiropā turpināja augt, turklāt Tollers uzzināja, ka viņa māsa un brālis ieslodzīti koncentrācijas nometnēs. 1939. gada 22. maijā Ernsts Tollers savā Ņujorkas viesnīcas istabā izdarīja pašnāvību.
Literārā darbība
Savā darbā Masse Mensch (1921) Tollers pievēršas nozīmīgākajai savas dzīvei pretrunai, t.i., starp pacifistiskajiem un sociālistiskajiem uzskatiem. Darbs veltīts proletariātam. Tollers apraksta rakstnieka un proletariāta attiecības kā attiecības starp revolucionāru un intelektuāli, kas sevi nostāda pret vardarbību, kamēr masas atbalsta tās pielietojumu.
Lībānu—Jaunzemju šūnakmens krauja
Lībānu—Jaunzemju šūnakmens krauja ir saldūdens kaļķiežu atsegums Kazu gravas ziemeļrietumos. Augstākajā punktā tā augstums ir 4,5 m, un tas ir aptuveni 50 m garš. Tas sākas netālu no Septiņavotu Lielā ūdenskrituma. Šajā atsegumā ir atrodami pārkaļķotu augu nospiedumi un dažu dzīvnieku fosilijas — lapas, stumbri, saldūdens moluski un citi floras un faunas elementi. Šī krauja ir bijušā avotkaļķu karjera siena. Kaļķakmens ieguves vieta atradās senās Lībānu-Jaunzemju ielejas malā, kas laika gaitā pievienojusies Kazu gravai. Šī krauja izveidojās pateicoties karbonātisko avotu ūdeņu izgulsnēšanai, kas laika gaitā veidojusi 11 — 13 m biezu avotkaļķu kārtu. Lielākā daļa nogulumiežu veidojušās holocēnā, no boreālā līdz subatlantiskajam laikam. Šeit šūnakmens atradne tika izmantota jau no 19. gadsimta nogales līdz 20. gadsimta 60. gadiem, tad tā tika pamesta. Uz šī karjera stāvās malas izveidojās Septiņavotu Lielais ūdenskritums, kas ir viens no iespaidīgākajiem šāda tipa veidojumiem Latvijā.
Latvju raksti Brīvā Latvija
Latvju raksti Brīvā Latvija (1943 - 1944) (sākotnējais nosaukums - Vēstījums) bija Gustava Celmiņa izdots nelegāls izdevums vācu okupācijas laikā.
Laikraksta galvenais veidotājs bija organizācijas Pērkonkrusts vadītājs Gustavs Celmiņš, kurš arī ir lielākās daļas publicēto rakstu autors.
Laikā no 1943. gada vasaras līdz 1944. gada martam iznāca 13 numuri. Pirmo četru numuru nosaukums bija Vēstījums. Pašlaik ir zināmi tikai trīs oriģinālnumuri, taču Drošības policijas un SD komandiera Latvijā R.Langes arhīvā [Latvijas Valsts Vēstures arhīvs, R 252. f., 1.apr., 26.l.] atrodas vairāku citu numuru tulkojumi vācu valodā.
Pirmos četrus numurus ar nosaukumu Vēstījums ar rakstāmmašīnu 20-30 eksemplāros izgatavoja pats G.Celmiņš. Tos viņš izplatīja pašrocīgi savā darba vietā - latviešu pašpārvaldes Iekšlietu ģenerāldirekcijā. Nopratināšanā viņš laikraksta izdošanu pamatoja ar to, ka pie viņa pēc informācijas griezušies daudz cilvēku, un viņš nolēmis to izplatīt rakstiskā veidā.
Laikraksta izplatīšana kārtība tika mainīta. Turpmāk Celmiņš saviem apmeklētājiem izsniedza šifrētus kuponus, ar kuriem varēja saņemt laikrakstu tā nelegālajās izplatīšanas vietās - Rīgā Martas ielā 9, Rūpniecības (Landesvēra) ielā 7, Brīvības (Ā.Hitlera) ielā 16 un Lāčplēša (K.Širrena) ielā 59-4. Ir zināms, ka atsevišķos gadījumos laikraksts izplatīts pa pastu. Lai novērstu aizdomas, šajos gadījumos tika izmantotas aploksnes ar viltotu Darba pārvaldes zīmogu. Bija arī organizēta laikraksta izplatīšana provincē. Izdevuma izplatīšanā provincē bija iesaistīti tautskolu inspektori - A.Endziņš Abrenē un A.Briedis Jēkabpilī. Pēc aculiecinieku ziņām ir zināms, ka 1943.gada augustā-septembrī atsevišķi numuri ir bijuši izplatīti Dobeles apriņķa Annenieku pagastā un Jēkabpilī.
1943. gada rudenī vācu iestādēm izdevās izsekot un apcietināt dažus laikraksta izplatītājus provincē.
Jau 1944. gada 25. janvāra ziņojums apliecina R.Langes pārliecību par G.Celmiņa saistību ar izdevumu. laikraksta izdošana tika pārtraukta līdz ar G.Celmiņa apcietināšanu 1944. gada 14. martā. Līdz viņa arestam bija sagatavots laikraksta 14. numurs, taču tas nepaspēja iznākt.
Visu atbildību par laikraksta izdošanu uzņēmās Gustavs Celmiņš un pratināšanā nenosauca iespiedēju un izplatītāju vārdus.
Pēc pratināšanu pabeigšanas, kas ilga līdz 15. aprīlim, G.Celmiņu nosūtīja uz Flosenburgas koncentrācijas nometni. Pārējos arestētos, saskaņā ar Ostlandes Drošības policijas un SD priekšnieka Fuksa (Fuchs) 1944. gada 17. jūnija pārskatu, sakarā ar Ādolfa Hitlera dzimšanas dienu pēc nopratināšanas atbrīvoja.
Laikraksta Brīvā Latvija. Latvju raksti pavairošanā un izplatīšanā bija iesaistīti A.Endziņš, J.Briedis, Dž.Puriņš, Ķimenis, A.Krastiņš, T.Andersons, Ozoliņš, B.Laupacis, E.Ceriņš, Bīviņš, Sokolovskis un citi.
52. gads
52. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Teātris
Senās Grieķijas teātris
Rietumu teātra pirmsākumi rodami Senajā Grieķijā ap 600.-200. gadu p.m.ē., kur tā elementi bija reliģiska rituāla sastāvdaļa. Domājams, ka sengrieķu teātris izveidojies no vīna un auglības dievam Dionīsam veltītiem festivāliem. Sengrieķu filozofs Aristotelis, kurš dzīvoja 4. gadsimtā p.m.ē., uzskatīja, ka teātris attīstījies no ditirambiem — kora dziesmām, kas ik gadu dziedātas par godu Dionīsam. Tomēr vēl joprojām nav īsti skaidrs, kā no šiem dziedājumiem attīstījušās klasikās grieķu dramaturģijas un teātra formas — satīru drāma, komēdija un traģēdija.
Par skatuvi izmantoja ar velēnām izklātu apli, kurā ap Dionīsa altāri dejoja ticīgie. Skatuve parasti atradās kalna pakājē, lai skatītāji, kas sēdēja nogāzēs, varētu labāk apskatīt dejotājus. Drīz vien paugura nogāzēs pusaplī novietotās skatītāju sēdvietas kļuva par tradicionālu grieķu teātra izkārtojuma pamatu. Bieži vien teātri bija apaļi un tos dēvēja par parteriem. Aiz apļa robežām bija uzbūvētas speciālas telpas, kuras izmantoja par izrāžu dalībnieku ģērbtuvēm, kā arī par ekrānu un lugu darbības aizmugures fonu. Grieķi ļoti reti izmantoja dekorācijas, kā arī nelietoja mākslīgo apgaismojumu; izrādes notika tikai pa dienu.
Tiek uzskatīts, ka pirmā teātra izrādes Senajā Grieķijā notikusi 534. gadā p.m.ē. Lugas autors, kā arī vienīgais aktieris (neskaitot kori), kas atveidoja vairākas personas, esot bijis Tespīds. Par nozīmīgākajiem sengrieķu dramaturgiem uzskatāmi traģēdiju autori Aishils, Sofokls, Eiripīds un komēdiju autors Aristofans. Teātra izrādēs Senajā Grieķijā piedalījās tikai vīrieši, kas nepieciešamības gadījumā tēloja arī sieviešu lomas. Aktiera sabiedriskais statuss bija visai augsts.
Senās Romas teātris
Senās Romas teātrim un dramaturģijai bija ļoti liela nozīme Eiropas teātra un dramaturģijas attīstībā (it īpaši klasicisma laikmetā). Senās Romas teātris lielā mērā bija ietekmējies no sengrieķu teātra. Tomēr romiešu teātri atšķirībā no grieķu teātra tika celti līdzenā laukumā. Romieši bija pirmie, kuri sēdvietas izvietoja parterī, bet lugu spēlēja uz paaugstnātas skatuves. 52. gadā p.m.ē. Romā uzbūvēja pirmo mūra teātra ēku.
Liela daļa romiešu dramaturģijas bija sengrieķu darbu lokalizējumi. Tāpat kā Senajā Grieķijā, arī romiešu teātrī visas lomas tēloja tikai vīrieši, taču atšķirībā no Grieķijas romiešu aktieri parasti bija vergi. Romas Impērijas laikā teātris kļuva aizvien vienkāršāks un brutālāks. Par nozīmīgākajiem Senās Romas dramaturgiem uzskatāmi traģēdiju autors Seneka un komēdiju autori Terencijs un Plauts.
Teātris viduslaikos un renesanses laikmetā
Pēc tam, kad romieši pievērsās kristietībai, vairākus gadsimtus teātri netika vairs celti. Izrādes parasti notika tirgus laukumos un tajās tika izspēlētas reliģiskas tēmas. Pēc reformācijas notika teātra atdzimšana. Anglijā 16. gadsimta otrajā pusē sāka būvēt lielas sabiedriskā teātra celtnes, kuras sākumā bija celtas amfiteātra formā ar jumtu tikai virs skatuves un skatītāju ložām. Itālijā par pirmo mūslaiku teātri kļuva Farnezes teātris (Teatro Farnese), kuru 1618./1619. gadā uzbūvēja Parmā. Teātra skatuve nebija izvirzītā zālē, bet gar novietota gar vienu sienu. Tika izmantoti arī aizkari, tādējādi varēja nomainīt dekorācijas, skatītājiem to neredzot.
Teātris Latvijā
Pirmā rakstos pieminēta reliģiska satura teātra izrāde Rīgā notika 1205. gadā.
1804. gadā tika publicēta Kārļa Elferfelda luga „Tā dzimšanas diena”.
1818. gadā Dikļu muižas Zundas rijā notikusi pirmā teātra izrāde latviešu valodā — F. Šillera luga „Laupītāji”.
Lightwave
LightWave 3D ir 3D datorgrafikas programmatūra, ko izstrādājusi kompānija NewTek. To izmanto filmu, TV, kustību grafikās, digitālajā gleznošanā, vizuālo efektu, spēļu izstrādē, produktu dizaina izstrādē, arhitektūras vizualizācijā, virtuālajā produkcijā, mūzikas video un reklāmu izstrādē.
Pārskats
LightWave ir programmatūras pakotne, kuru izmanto 3D datorgrafikas renderēšanā gan animētā, gan statiskā veidā. Tas sevī ietver renderēšanas dzini, kas atbalsta tādas iespējas kā objektu realistisku atspoguļojumu, radiosity, caustics un neierobežotus renderēšanas mezglus (unlimited render nodes) par brīvu. 3D modelēšanas komponentes atbalsta gan poligonu modelēšanu, gan subdivision surfaces.
Blender
Blender ir profesionāla bezmaksas un atvērtā koda 3D datorgrafikas programmatūra, ko izmanto animācijas, vizuālo efektu, mākslas darbu, 3D modeļu, interaktīvu 3D lietotņu un datorspēļu veidošanai. Blender pamatfunkcijas nodrošina 3D modelēšanu, tekstūru veidošanu, rastra grafikas rediģēšanu, šķidrumu un dūmu simulācijas, daļiņu simulācijas, mīkstķermeņu simulācijas, skulpturēšanu, animāciju veidošanu, renderēšanu, video rediģēšanu un citas funkcijas. Blender sevī ietver arī iebūvētu dzini spēļu izstrādāšanai.
Cēsu rota
Cēsu rota (pēc 1919. gada 21. marta - Cēsu bataljons) bija viena no pirmajām Latvijas karaspēka vienībām, par tās oficiālo rotas dibināšanas datumu uzskata 1918. gada 8. decembri.
Vēsture
Vienība sāka formēties Cēsīs 1918. gada novembra vidū vēl pirms Latvijas valsts pasludināšanas kā Cēsu pašaizsardzības rota. Tā sastāvēja tikai no brīvprātīgajiem. Rotas dibināšanas ierosme radās Cēsu apkārtnē dzīvojošajiem bijušajiem Krievijas impērijas armijas virsniekiem. Pieteicās vairāk kā 300 brīvprātīgo, taču ieroču pietika tikai aptuveni 50 vīru apbruņošanai. Atlikušie brīvprātīgie izklīda. Rota pamatā sastāvēja no virsniekiem, tikai aptuveni trešā daļa bija instruktori. Par rotas komandieri kļuva virsleitnants Arturs Jansons.
Saskaņā ar Tautas apsardzības ministra pavēli naktī uz 13. decembri Cēsīs ieradās 12 karavīri no Rīgā formējamās Atsevišķās studentu rotas, bet 20. decembrī Cēsu rotai pievienojās neliela brīvprātīgo nodaļa no Madonas virsleitnanta Jāņa Ezeriņa vadībā. Cēsu rota bija pirmā Latvijas karaspēka vienība, kura nonāca ugunskontaktā ar uzbrūkošo lielinieku karaspēku - 1. un 4. latviešu strēlnieku padomju pulku. Pirmā sadursme notika 22. decembra vakarā, kad Cēsu rotas izlūki pie Raunas upes negaidīti uzdūrās lielinieku patruļai. Tā kā Cēsu rotas rīcībā bija pārāk maz spēku, un vācu Dzelzsbrigāde atteicās piedalīties Cēsu aizstāvēšanā, rota 23. decembrī pēc pusnakts atkāpās Ieriķu virzienā, bet 24. decembrī atgāja uz Līgatni, kur ieradās 25. decembra rītā. Vēl tajā pašā dienā rota atkāpās līdz Griķu krogam pie Inčukalna. 26. decembrī notika neliela apšaude ar lielinieku priekšposteņiem. Tajā pašā dienā rota saņēma pavēli atiet uz Rīgu, kur ieradās 27. decembra vakarā.
Cēsu rota bija viena no tām nedaudzajām vienībām, kas 3. janvāra rītā kā slēgta vienība atstāja Rīgu. 5. janvārī vienība, saglabājot tās nosaukumu, kā 2. rota tika ieskaitīta Latviešu atsevišķajā bataljonā. Kad Latviešu atsevišķo bataljonu 1919. gada 21. martā pārveidoja par Latviešu atsevišķo brigādi, Cēsu rotu pārformēja par šīs brigādes 2. bataljonu, par bataljona komandieri ieceļot kapteini Jāni Puriņu.
1919. gada 5. augustā, kad Latvijas armijā izveidoja Kurzemes, Vidzemes un Latgales divīzijas, Cēsu II bataljons, apvienojoties ar IV Rīgas bataljonu un VIII Piebalgas bataljonu, kļuva par Kurzmes divīzijas 2. Ventspils kājnieku pulku.
Atons (mitoloģija)
Atons ēģiptiešu mitoloģijā un reliģijā ir saules diska personifikācija.
Atonu pielūdza kā pastāvīgu saules dievu 18. dinastijas faraona Amenhotepa III valdīšanas laikā 15. gadsimtā p.m.ē., tomēr nākamā valdnieka Amenhotepa IV laikā tika aizliegts Amona kults, kā arī citu dievu pielūgšana; Atons tika pasludināts par Ēģiptes un ēģiptiešu vienīgo dievu — tika ieviests atonisms. Pats Amenhoteps IV ("Amons apmierināts") savu vārdu nomainīja uz Ehnatonu ("Atonam patīkamais"), kā arī pasludināja sevi par Atona kulta virspriesteri.
Taupo ezers
Taupo ezers (en, mi) ir lielākais ezers Jaunzēlandē un lielākais saldūdens ezers Okeānijā. Ezera perimetrs ir ap 193 kilometri. Ļoti populārs tūrisma objekts, ainavisko ezeru apskata vairāk nekā 1,2 miljoni tūristu gadā. Ezera nosaukums cēlies no maoru ranatiras (pirmieceļotāja) Ziemeļsalā Tia, kam ezera austrumu krasta klintis atgādināja lietus apmetni un ezeru nosauca par Taupō-nui-a-Tia — ‘Tias lielais lietus apmetnis’, kas vēlāk tika saīsināts uz Taupō.
Ģeoloģiskā vēsture
Ezers aizņem vulkāna kalderu. Taupo krāteris ir radies vulkānu izvirdumu virknē pēdējo 27 000 gadu laikā. Šajā laikā Taupo vulkāns ir izvirdis 28 reizes. Lielākajā izvirdumā — Oruanui izvirdumā — vulkāns izmeta gaisā 1170 km3 iežu. Rezultātā zem vulkāna iebruka zeme un izveidojās ezers. Saskaņā ar maoru teiku izvirdumā radās tik daudz pelnu, ka uz visas Zemes divas nedēļas valdīja tumsa.
Pēdējais izvirdums notika 181. gadā un šī izvirduma laikā gaisā tika izmesti ap 100 km3 pelnu. No tiem ap 30 km3 dažu minūšu laikā tika izšauti kosmiskajā telpā. Šis ir viens no trim lielākajiem izvirdumiem, kādi pieredzēti civilizācijas laikā. Nav ziņu, ka šajā laikā Jaunzēlandē būtu dzīvojuši cilvēki, taču izvirduma sekas tika novērotas Ķīnā un Romas impērijā. Vairāki hronisti norādījuši uz to, ka šajā laikā debesis bijušas neparasti sarkanas. Izvirduma rezultātā ezera platība palielinājās. Pastāv iespēja, ka izvirdumi var atkārtoties.
Imanuels Kants
Imanuels Kants (dzimis, miris ) bija vācu filozofs no Austrumprūsijas. Viņu uzskata par vienu no Eiropas ievērojamākajiem domātājiem un pēdējo lielo Apgaismības filozofu. Viņa darbs būtiski ietekmēja romantisma un ideālisma filozofijas skolas 19. gadsimtā, un tajā sakņojas arī Hēgeļa filozofiskie uzskati.
Izcelsme
Kanta dzimta pa tēva līniju cēlusies no tolaik pārsvarā kursiskās izcelsmes iedzīvotāju apdzīvotās Šilutes apkārtnes tagadējā Lietuvā, kaut arī viņš pats dzīves nogalē minēja par savu it kā skotisko izcelsmi. Droši zināms, ka viņa vectēvam Hansam Kantam piederēja muižiņa Kummetter Keller (kuršu valodā Muiszen, Muißen, Muißeningen — 'muiža'), kuru viņš 1698. gadā par 100 dālderiem pārdeva kādam Andrietim Vilkam (Andrietis Wilks). Uzskata, ka uzvārds Kants cēlies no Kantvaiņu (Kantweinen) ciema nosaukuma, kas savukārt saistāms ar prūšu vārdu "kokle" (kantele, kantils).
Dzīvesgājums
Dzimis 1724. gada 22. aprīlī Kēnigsbergā turīga amatnieka Johana Georga Kanta un viņa sievas Annas, dzimušas Reiteres, daudzbērnu ģimenē, kura spēja nodrošināt diviem dēliem studijas universitātē. Viņa jaunākais brālis Johans Heinrihs Kants (1735-1800) un 1758. gadā pārcēlās uz dzīvi Kurzemes un Zemgales hercogistē, bija privātskolotājs, no 1775. gada Jelgavas pilsētas skolas direktors un 1781. gadā dabūja luterāņu mācītāja vietu Vecsaules draudzē (Altrahden). 1732. gadā sāka mācīties piētistu dibinātajā Frīdriha kolēģijā (Collegium Fridericianum), kur pamatā studēja klasiskos priekšmetus. 1740. gadā uzsāka fizikas un matemātikas studijas Kēnigsbergas Universitātē, kuras pārtrauca pēc tēva nāves un sāka strādāt privātskolotāju. 1755. gadā ar drauga palīdzību viņš studijas atsāka un ieguva doktora grādu. Pēc tam viņš 15 gadus bija universitātes mācībspēks, iesākumā lasīja lekcijas par zinātni un matemātiku, vēlāk par gandrīz visiem filozofijas atzariem. Septiņgadu kara laikā Kants piedzīvoja Kēnigsbergas okupācijas laiku, kad tā bija iekļauta Krievijas impērijā (1758-1762).
1770. gadā Kantu ievēlēja par loģikas un metafizikas profesoru un viņš lasīja lekcijas vēl nākamos 27 gadus, kas izraisīja plašu studentu pieplūdumam Kēnigsbergā. Viņa netradicionālais reliģijas pasniegšanas veids, kas balstījās vairāk uz racionālo domu, nevis atklāsmēm, noveda viņu konfliktā ar Prūsijas valdību, un 1792. gadā Prūsijas karalis Frīdrihs Vilhelms II viņam aizliedza pasniegt reliģiju vai rakstīt par reliģiskiem tematiem. Kants pavēlei klausīja 5 gadus līdz karaļa nāvei. 1798. gadā, gadu pēc aiziešanas no universitātes, viņš uzrakstīja īsu pārskatu par saviem reliģiskajiem uzskatiem.
Miris Napoleona karu laikā Kēnigsbergā 1804. gada 12. februārī.
Kanta filozofija
Kanta filozofijas, sauktas arī par kritisko filozofiju, stūrakmens ir viņa darbs "Tīrā prāta kritika", kurā viņš pētīja cilveka zināšanu pamatus un izveidoja individuālu epistemoloģiju (epistemoloģija — izziņas teorija, filozofijas daļa, kas pētī izziņas un zināšanu dabu, izcelsmi un robežas). Tāpat kā agrākie filozofi, Kants iedalīja domāšanas paņēmienus analītiskus un sintētiskus spriedumus radošos. Analītiskā spriedumā apgalvojums ir ietverts teikuma priekšmetā, kā spriedumā "Melnas mājas ir mājas". Šāda sprieduma patiesīgums ir acīmredzams, jo sacīt pretējo nozīmētu darīt spriedumu pretrunīgu. Šādus spriedumus sauc par analītiskiem, jo patiesība tiek atklāta, analizējot pašu jēdzienu. Sintētiski spriedumi savukārt ir tādi, pie kuriem nevar nonākt tikai ar tīras analīzes palīdzību, kā spriedumā "Māja ir melna". Visi spriedumi, kas ir pasaules uztveršanas rezultāts, ir sintētiski.
Atsaucoties uz Kantu, spriedumus var iedalīt vēl divās citās grupās: aposterioros un aprioros spriedumos. Aposteriori jeb pieredzē balstīti spriedumi ir atkarīgi tikai no maņu uztveres, bet a priori spriedumiem piemīt būtiska pamatotība, ticamība, un tie nav balstīti uz šādu uztveri. Starpību starp šiem diviem spriedumu tipiem varētu raksturot empīriskais spriedums "Māja ir melna" un a priori spriedums "Divi plus divi ir četri". Kanta tēze "Kritikā" ir, ka ir iespējams izdarīt sintētiskus a priori spriedumus. Šādu filozofisko pozīciju parasti dēvē par transcendentālismu. Aprakstot, kā iespējami šāda veida spriedumi, Kants izturējās pret materiālās pasaules priekšmetiem tā, it kā tie būtu būtībā neiepazīstami; no saprāta viedokļa tie ir vienkārši izejvielas, no kā veidojas sajūtas. Paši priekšmeti neeksistē, un laiks un telpa eksistē vienīgi kā prāta daļas, kā "intuīcijas", pēc kurām tiek mērīti un vērtēti uztveres objekti.
Kants arī uzsvēra, ka papildus šīm "intuīcijām" pastāv vēl zināms daudzums a priori jēdzienu, ko viņš dēvēja par kategorijām. Kategorijas viņš iedalīja četrās grupās: tās, kas attiecas uz kvantitāti, t. i., vienotību, daudzumu, kopskaitu; tās, kas attiecas uz kvalitāti, t. i., realitāti, negāciju un ierobežotību; tās, kas attiecas uz attiecībām, t. i., substanci un negadījumu, cēloni un sekām, savstarpīgumu; un tās, kas attiecas uz modalitāti, t. i., iespējamību, eksistenci un nepieciešamību. Pēc Kanta — intuīcijas un kategorijas var izmantot, lai spriestu par pieredzi un uztveri, taču tās nevar izmantot, spriežot par tādām abstraktām idejām kā brīvība un eksistence, jo tādējādi var nonākt pie neatbilstības pretrunīgu spriedumu pāru formā jeb pie "antinomijām", kad katra pāra katru spriedumu var pierādīt kā patiesu.
"Ētikas metafizikā" (1797) Kants aprakstīja savu ētisko sistēmu, kura balstās uz uzskatu, ka saprāts ir augstākais morāles kritērijs. Jebkāda veida darbībām jāvadās no saprāta vadītas pienākuma sajūtas, un par morālu nevar uzskatīt nevienu darbību, kas veikta izdevīguma dēļ vai, akli pakļaujoties likuma vai sabiedrības normām. Kants aprakstīja divus saprāta dotu rīkojumu veidus: hipotētiskās pavēles, kas diktē noteiktu darbību veikšanu, lai sasniegtu noteiktu mērķi, un kategoriskās pavēles, kas diktē noteiktu darbību veikšanu, jo šīs darbības ir nepieciešamas un pareizas. Kategoriskais imperatīvs ir morāles pamats, un Kants to aprakstīja šādi: "Rīkojies tā, it kā tavas rīcības principam ar tava gribasspēka palīdzību vajadzētu kļūt par vispārēju dabisku likumu."
Kanta ētiskās idejas ir viņa ticības absolūtajai indivīda brīvībai loģiskās sekas. Šāda brīvība tiek aprakstīta "Praktiskajā prāta kritikā". Viņš šo brīvību neuztvēra kā anarhijas bezlikumu brīvību, bet gan kā katra cilvēka paša nosacītas "valdības" brīvību, brīvību apzināti paklausīt universa likumiem, ko atklāj saprāts. Viņš uzskatīja, ka katra indivīda labklājība jāuztver kā beigas pašas par sevi un ka pasaule ir ceļā uz ideālu sabiedrību, kurā saprāts "saistītu visus likumizdevējus tādā veidā, ka tie izdotu tādus likumus, ka tie tikpat labi būtu varējuši rasties no visas cilvēces vienotās gribas, un ka tie attiektos pret katru lietu, cikvien tālu tie vēlētos būt pilsoņi, par pamatu ņemot to, vai viņi ir pakļāvušies šai gribai".
Kantam bija lielāka ietekme kā jebkuram citam modernajam filozofam. Kanta filozofija, sevišķi tās vācu filozofa Hēgeļa tālāk attīstītais variants, bija pamats, uz kura tika izveidots marksisms; dialektālā metode, kuru izmantoja gan Hēgelis, gan Markss, attīstījās no Kanta lietotās "antinomiju" metodes. Vācu filozofs Fihte, Kanta skolnieks, nepieņēma sava skolotāja pasaules iedalījumu objektīvajā un subjektīvajā un attīstīja ideālistisku filozofiju, kurai arī bija liela ietekme uz XIX gs. sociālistiem. Viens no Kanta pēctečiem Kēnigsbergas universitātē, Herbarts, izmantoja dažas Kanta idejas savā pedagoģijas sistēmā.