cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerikas bizons
Ienaidnieki
Tā kā bizoni ir lieli un spēcīgi dzīvnieki, tie kopumā ir pasargāti no plēsēju uzbrukumiem. Tomēr dažos reģionos tos mēdz medīt vilki. Novērojumi liecina, ka vilkus vairāk interesē mātīšu bari nekā tēviņu. Tie pavasarī un vasaras sākumā parasti uzbrūk mātītēm ar nesen dzimušiem teļiem. Uzbrukuma ilgums var būt atšķirīgs — no dažām minūtēm līdz 9 stundām. Bizoniem ir vairāki paņēmieni, kā pasargāt mazuļus no vilkiem. Pirmais, vienkāršākais — mazulis skrien pie mātes, tad māte ar mazuli skrien pie bara vai skrien pie tuvākā tēviņa. Baram saspiežoties kopā, māte ar teļu spiežas bara centrā vai nostājas agresīvi noskaņotā bara priekšā. Pēdējais paņēmiens ir ieskriešana ūdenī, kādā ezerā vai upē. Ja bizonu bars atkāpjas un bēg no vilkiem, tad pa priekšu skrien mātītes ar teļiem, pēdējie skrien tēviņi. Ja vilki neizrāda medīšanas pazīmes, bizoni tos parasti ignorē. Vilku baros, kas specializējušies bizonu medībās, pārsvarā ir tēviņi, kas ir lielāki un spēcīgāki nekā mātītes un, sadarbojoties vienam ar otru, spēj nogāzt gar zemi bizonu. Lielos buļļus vilki parasti neaiztiek, ja vien bullis nav slims vai vecs. Bizoniem reizēm uzbrūk arī grizli lācis.
Barošanās
Bizons ir zālēdājs, kas mājo plašajās un zālainajās Ziemeļamerikas prērijās. Priekšroku tas dod īsai zālei un grīslim un visu laiku pārvietojas labāku ganību meklējumos. Bizons lēnām iet, pat plūcot zāli. Tā barošanās veids ir samērā ritmisks. Bizons plūc zāli apmēram 2 stundas, tad atpūšas, zāli atgremojot, tad dodas uz jaunu vietu, lai atkal plūktu zāli. Bizons dzer ūdeni vai ēd sniegu katru dienu.
Reprodukcija
Bizonu bari ir dalīti pēc dzimuma piederības un parasti nesajaucas savā starpā ārpus pārošanās sezonas. Mātīšu barā apvienotas mātītes un to pēcnācēji. Jaunie tēviņi dzīvo kopā ar māti līdz 3 gadu vecumam. Pēc tam tie mātes baru pamet un apvienojas tēviņu vecpuišu baros. Reizēm mātīšu baros var novērot vecus buļļus. Bizonu baros, gan mātīšu, gan tēviņu, valda stingra hierarhija. Nākotnes dominanci barā jaunam bizonam zināmā mērā nosaka tā piedzimšanas brīdis. Jo agrāk pavasarī mazulis ir dzimis, jo tas ir spēcīgāks un lielāks salīdzinājumā ar pārējiem attiecīgās vasaras mazuļiem, šie mazuļi parasti izaug par dominantiem bizoniem. Turklāt visagrāk pavasarī dzimst dominanto tēviņu mazuļi. Riests sākas augustā un turpinās visu septembri. Šajā laikā katrs nobriedis tēviņš izveido nelielu harēmu, kuru tas apsargā no citiem tēviņiem. Lai neļautu mātītēm pamest harēmu, bullis cenšas tām ar savu augumu nosegt redzes lauku, kurā varētu saskatīt citu spēcīgu bulli. Tādos gadījumos svešais tēviņš skaļi mauj, cenšoties mātītēm paziņot par sevi, bet harēma vadonis mauj pretī. Dominantākie buļļi sapārojas sezonas pirmajās 2—3 nedēļās. Jebkurš cits zemāk stāvošs bullis pārojas vēlāk ar atlikušām, vēl neaplektām govīm. Tēviņi nepiedalās mazuļu audzināšanā.
Grūsnības periods ilgst 285 dienas. Parasti piedzimst viens mazulis, kas dzīvo kopā ar māti, līdz piedzimst nākamais mazulis. Ja mātīte nesapārojas, tad jaunais bizons paliek kopā ar māti līdz 18 mēnešu vecumam. Ar pienu māte teļu zīda apmēram 7—8 mēnešus. Dzimumbriedumu mātītes sasniedz 3 gadu vecumā, bet tēviņi, lai arī ir sasnieguši dzimumbriedumu, nespēj sacensties ar nobriedušiem buļļiem, līdz tiem ir vismaz 5 gadi. Bizons dzīvo apmēram 15 gadus savvaļā un 25 gadus nebrīvē. Pirmos 2 gadus jaunie tēviņi ir gaišāki nekā nobriedušie buļļi. Starp bizoniem var novērot homoseksuālas attiecības, bet starp tēviņiem tas notiek daudz biežāk. To skaidro ar draudzības saitēm starp attiecīgajiem indivīdiem un veidu, kā uzkrāt seksuālo pieredzi.
Sistemātika
Amerikas bizons iedalās 2 pasugās:
MD
MD var būt:
Prāgas "Lev"
Prāgas "Lev" bija Čehijas hokeja klubs, dibināts 2010. gadā. Tas četras sezonas spēlēja Kontinentālās hokeja līgas Bobrova divīzijā un ir bija pirmais līgas klubs, kas bāzēts ārpus bijušās PSRS teritorijas. 2013.—14. gada sezonā "Lev" kļuva par pirmo ārzemju klubu, kas sasniedza Gagarina kausa finālu, tajā gan ar 3—4 atzīstot Magņitogorskas "Metallurg" pārākumu.
Vēsture
Bija plānots, ka klubs spēlēs KHL jau 2010.-11. sezonā, tomēr neilgi pirms tās sākuma līgas vadība komandas dalību atsauca. 2011.—12. gada sezonā komanda visbeidzot tika izveidota, un debitēja līgā ar sesto vietu Bobrova divīzijā. Pirmajā pastāvēšanas sezonā klubs bija bāzēts Popradā, Slovākijā.
Herberts Markūze
Herberts Markūze (de; dzimis 1898. gada 19. jūlijā Berlīnē, miris 1979. gada 29. jūlijā Štarnbergā) bija ebreju izcelsmes vācu filozofs, viens no pazīstamākiem Frankfurtes skolas pārstāvjiem. Plašu ievērību guva 60. gados kā filozofs, sociālteorētiķis un politiskais aktīvists, kuru masu mediji mēdza dēvēt par „jauno kreiso kustības tēvu”. Viņa teorijas par „viendimensionālo” sabiedrību radīja augsni mūsdienu kapitālistiskās un valsts vadītas komunistiskas sabiedrības kritikai. Ar savu „lielās atteikšanās” jēdzienu viņš kļuva pazīstams kā revolucionāru pārmaiņu teorētiķis un aicināja atbrīvoties no pārticīgās rietumu sabiedrības žņaugiem. Tāpēc viņš kļuva par vienu no ASV ietekmīgākajiem intelektuāļiem XX gadsimta 60. un 70. gados. Viņa idejas gūst atbalstu arī Eiropā, kuras sabiedrība attīstās pēc ASV parauga, līdz ar to H. Markūzes idejas atstāj iespaidu uz Eiropas sociālpolitiskajām teorijām.
Biogrāfija un filozofisko ideju veidošanās
Markūze Pirmajā pasaules karā dienē Berlīnē, zirgu staļļos. Vēlāk viņš dodas uz Freiburgu, lai uzsāktu studijas. Pēc literatūras doktora grāda saņemšanas 1922. gadā viņš Berlīnē sāk tirgot grāmatas. Tiesa, grāmattirgotāja karjera nav ilga, jo 1928. gadā viņš atgriežas Freiburgā, lai studētu filozofiju pie Martīna Heidegera — viena no tā laika ietekmīgākajiem Vācijas filozofiem. Markūzes pirmā publikācija 1928. gadā ir mēģinājums apvienot fenomenoloģijas, marksisma un eksistenciālisma nostādnes. Publikācijā veiktā sintēze vēlāk kalpos par materiālu Ž. P. Sartra, M. Merlo-Pontī un jauno kreiso kustības idejām.
Markūze polemizē ar pārliecinātiem marksistiem, uzskatīdams, ka Marksa idejas ir kļuvušas par inertu ortodoksiju un tāpēc tām ir nepieciešama jauna revīzija. Markūze uzskata, ka Marksa idejas jāatdzīvina ar fenomenoloģisku pieeju, tai pat laikā ir svarīgi aktualizēt indivīda jautājumu, kuru marksisms ir aizmirsis. Tieši indivīda atbrīvošana, kas izriet no kapitālistiskās iekārtas maiņas, ir jautājumi, kas Markūzem paliek aktuāli visu radošo mūžu.
Neskatoties uz to, ka Markūze nešaubīgi atzīst Heidegera kā filozofa autoritāti, Markūzi satrauc Heidegera pievēršanās nacionālsociālismam un viņš atstāj Freiburgu, lai dotos uz Frankfurti, kur iesaistās Sociālo pētījumu institūta darbībā. Kļūstot par šī institūta biedru, Markūze aizrautīgi iesaistās starpdisciplināros projektos, kas ietver sociālas kritikas modeļu radīšanu, kā arī izstrādā teorijas, kas meklē iespēju mainīt esošas rietumu sabiedrības un valsts iekārtas formas. Institūts savā darbībā uzsver filozofijas, sociālās teorijas un kultūras kritikas saiknes apzināšanos un pievēršas arī vācu fašisma kritikai un analīzei. Markūze identificējas ar institūtā idejās valdošo „kritisko teoriju” visu savas filozofiskās darbības laiku un atzīst Maksa Horkheimera un T. Adorno ietekmi, kuri veido institūta pamatu.
1941. gadā Markūze sāk darbu Slepenā dienesta postenī un pēc tam strādā Aizsardzības Ministrijā, kur viņš kļūst par Centrāleiropas nodaļas vadītāju līdz Otrā pasaules kara beigām. Amerikas valdības labā Markūze strādā līdz 1950. gadam, šo izvēli Markūze pamato ar vēlēšanos cīnīties pret fašismu. Pēc darba valsts resorā, markūze atsāk teorētisko darbu. 1955. gadā viņš publicē darbu „Eross un civilizācija”, kas ir drosmīgs mēģinājums sintezēt Marksa un Freida idejas un izveidot priekšstatu par „nerepresīvu sabiedrību”. Ja Freids savā darbā „Civilizācija un tās radītā neapmierinātība” apgalvo, ka civilizācija neizbēgami rada apspiešanu un ciešanas, tad Markūze pierāda, ka citi Freida teorijas elementi vedina domāt, ka neapzinātais satur liecību instinktīvai dziņai pretim laimei un brīvībai. Šī liecība manifestējas, kā Markūzem šķiet, sapņos, mākslas darbos, filozofijā un citos kultūras produktos. Balstoties uz šo Freida lasījumu, kā arī uz filozofijas un kultūras emancipācijas tradīciju, Markūze ieskicē pamatus nerepresīvai sabiedrībai, kas ietvers libidozu un neatsvešinātu darbu, spēli, brīvu un atklātu seksualitāti un tādus sabiedrības un kultūras procesus, kas veicinās brīvību un laimi. Viņa vīzijas par atbrīvošanos aizsteidzas priekšā daudzām 60. gadu kontrkultūras vērtībām un tas nodrošina viņa lielo politisko un intelektuālo ietekmi 60. gados.
Filozofiskās idejas
Tas pats attiecas uz seksualitāti, kuru nevajadzīgi apspiež rietumu sabiedrība. Cilvēkā, pēc Markūzes, nerodas konflikts starp libidozo enerģiju un nepieciešamību nodrošināt eksistences līdzekļus, jo libidozo enerģiju apspiež tikai „liekais darbs”. Pastāvošajā sabiedriskajā iekārtā, esošajiem seksualitātes noliegumiem tāpat kā „liekajam darbam”, nav nekāda ‘eksistenciāla pamata’, jeb, citiem vārdiem, libidozās enerģijas ierobežojumus indivīds rada sev pats, bet tikai par tik, par cik tas vajadzīgs eksistences līdzekļu nodrošināšanai un tas neizbēgami nerada konfliktu starp baudas principu un realitātes principu, kā uzskatīja Freids. Problēmu, kuru Freids formulēja kā baudas un realitātes principa sadursmi, Markūze saskata tikai kā attiecīgā perioda sabiedrības un poliskās iekārtas sekas, jo šī sociālā sistēma ir orientēta tikai uz peļņu un uztur sevi ar indivīdu ekspluatāciju.
Samazinot deficīta un pārpilnības ideju nozīmi, Markūze aicina izbeigt represijas un radīt jaunu sabiedrību. Viņa radikālā pastāvošās sabiedrības un tās vērtību kritika un viņa aicinājumi radīt nerepresīvu sabiedrību, iesāk disputu ar viņa bijušo kolēģi Ērihu Frommu, kurš apsūdz Markūzi nihilismā un bezatbildīgā hēdonismā. Fromms uzskata, ka Markūze nemaz neapzinās ar kādiem spēkiem viņš spēlējas un kādas var būt viņa aicinājuma sekas.
MC
MC var būt:
MN
MN vai Mn var būt:
Ares I
Ares I jeb Ares 1 ir ASV nesējraķete, kuru izstrādā NASA Constellation programmas ietvaros kā transportlīdzekli apkalpes nogādāšanai kosmosā. Pirmais izmēģinājuma lidojums (Ares I-X) notika.
Ar Ares I paredzēts palaist kosmosa kuģi Orion, kuru NASA izstrādā pilotējamiem lidojumiem pēc tam, kad tiks pārtraukti Space Shuttle kosmosplānu lidojumi 2010. gadā.
Nosaukums
Sākotnēji raķetes nosaukums bija Crew Launch Vehicle jev CRV ("Apkalpes nesējraķete"). NASA paziņoja jauno raķešu nosaukumus: Ares I kosmosa kuģu pacelšanai un Ares V smago kravu pacelšanai. Tā nosaukta sengrieķu kara dieva Areja vārdā (Romā to identificēja kā Marsu). Indeksi I un V tika aizgūti no Apollo programmas nesējraķetēm Saturn I un Saturn V.
Advanced Transportation System Studies
1995. gadā Lockheed Martin veica pētījumu Advanced Transportation System Studies (ATSS) Māršala Kosmosa lidojumu centra uzdevumā. ATSS ietvēra vairākas iespējamas nesējraķetes, kurām kā pirmā pakāpe tiktu izmantots cietās degvielas starta paātrinātājs. Otrā pakāpe tiktu apgādāta ar šķidrās degvielas dzinēju J-2 vai Space Shuttle galvenais dzinēju.
Exploration Systems Architecture Study
2004. gada janvārī ASV prezidents Džordžs Bušs paziņoja "Kosmosa pētījumu skatījumu" (Vision for Space Exploration), kas paredzēja atteikšanos no Space Shuttle kosmoplāniem, to vietā izstrādājot jaunu pilotējamu kosmosa kuģi, lai atjaunotu cilvēku lidojumus uz Mēnesi, ka arī uz Marsu. Šiem mērķiem nepieciešamās raķetes tiktu izstrādātas, izmantojot Space Shuttle sistēmas.
NASA publiskoja detalizētu pētījumu Exploration Systems Architecture Study, kurā tika apskatīti programmas tehniskie jautājumi. Raķete sastāvētu no piecu segmentu Space Shuttle cietās degvielas starta paātrinātaja un otrās pakāpes, kura izmantots kosmoplāna galvenais dzinējs. Ar to kosmosā tiktu nogādāts pilotējams kosmosa kuģis Crew Exploration Vehicle. Tika izskatīta arī iespēja ar šo raķeti palaist kravas kuģi.
Uzbūve
Ares I sastāv no divām pakāpēm.
Pirmā pakāpe
Pirmā pakāpe ir uzlabota cietās degvielas raķešpakāpe, kuru izmanto Space Shuttle kā starta paātrinatāju. Space Shuttle izmantoti divi četru sekciju paātrinātāji, bet Ares I — viena piecu segmentu pakāpe. Kā kurināmo tajā izmanto polibutadīna akrilonitrilu (polybutadiene acrylonitrile, PBAN). Izmaiņas veiktas izplūdes sprauslā, kura ir ar lielāku diametru, lai radītu lielāku vilci. Pirmā pakāpe apgadāta ar izpletni, lai pēc darbības beigšanas tā varētu nolaisties uz ūdens virsmas, kur to savāktu vairākkārtējai izmantošanai. Salīdzinājuma ar Space Shuttle paātrinātājiem, Ares I ir lielāks un izturīgāks izpletnis. Pakāpē izmantoti jauni izolācijas un blīvēšanas materiāli.
Laikā no 1999. līdz 2003. gadam tika izskatīta iespēja Space Shuttle četru segmentu paātrinātāju vietā izmantot piecus segmentus, kas ļautu palielināt kravas masu, kas jānogādā uz SKS. 2003. gadā tika veikta tā dzinēja uguns izmēģinājums, bet kosmoplānu palaišanā netika izmantota, jo tika pieņemts lēmums Space Shuttle lidojumus pārtraukt 2010. gadā. 2005. gadā piecu segmentu starta paātrinatājs tika pielāgots izmantošanai atsevišķā nesējraķetē.
2005. gada Rīgas domes vēlēšanas
'''2005. gada Rīgas domes vēlēšanas''' notika 2005. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Rīgas domē tika ievēlēti 60 deputāti, tādējādi padarot Rīgas domi par lielāko Latvijā. Vēlēšanās piedalījās 17 kandidātu saraksti, kas veidoti no 843 kandidātiem. Rīgā vēlēšanas notika 158 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Jaunais laiks (17,98%), bet kopā pilsētas domē iekļuva 8 saraksti. Rīgas domes vēlēšanās piedalījās 204 056 vēlētāji jeb 52,87% no balsstiesīgajiem. Savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 202 657 vēlētāji.
Luanda
Luanda (pt) ir pilsēta Angolas ziemeļrietumos, osta Atlantijas okeāna krastā. Valsts galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Iedzīvotāju vairums - afrikāņi ar ļoti nelielu balto minoritāti.
Pilsētā vieglās rūpniecības un pārtikas uzņēmumi. Osta eksportē kafiju, kokvilnu, cukuru, dimantus, dzelzi un sāli.
Pilsētu 1575. gadā dibinājis portugāļu jūrasbraucējs Paulu Diašs Novaišs (Paulo Dias Novais). Kopš 1627. gada tā ir Angolas administratīvais centrs. No 16. gadsimta vidus līdz 19. gadsimta vidum Luanda bija liels vergu tirdzniecības centrs, kuri tika nogādāti Brazīlijā. 1975. gadā, kad Angola ieguva neatkarību no Portugāles, pilsētas iedzīvotāju vairākums bija portugāļu izcelsmes. Pēc neatkarības iegūšanas vairums iedzīvotāju pameta pilsētu un devās uz Portugāli vai DĀR. Pilsētas infrastruktūras krīzi izdevās novērst ar pieaicināto kubiešu militāro un civilo speciālistu palīdzību.
Cilvēki
Luandā dzimuši:
Simon
Simon var attiekties uz:
We're All to Blame
"We're All to Blame" ir kanādiešu pankroka grupas Sum 41 pirmais singls no grupas studijas albuma Chuck. Singls tika izdots 2004. gada 31. augustā sadarbībā ar ierakstu kompāniju Island Records.
Kosova
Kosova (sq, sr), oficiāli Kosovas Republika (sq, sr) ir valsts Eiropas dienvidaustrumos, Balkānu pussalā. Tās 2008. gadā pasludināto neatkarību no Serbijas ir atzinušas 101 no 193 ANO dalībvalstīm.
Nosaukums
Kosovas nosaukums cēlies no serbu valodas vārda (sr — 'melnais strazds') — melno strazdu lauks. Serbi par Kosovu sauc tikai Kosovas austrumu daļu, bet rietumu daļu sauc par Metohiju (el (metoxi) — 'baznīcas zeme').
Juridiskais statuss
Juridiski tā ir viena no divām autonomajām teritorijām Serbijā. Saskaņā ar starptautiskajām tiesībām un valstu suverenitātes tiesībām tā ir Serbijas daļa, tomēr faktiski kopš 1999. gada tā bija ANO protektorāts, ko pārvaldīja Apvienoto Nāciju pagaidu pārvaldes misija Kosovā (UNMIK) un Pašpārvaldes pagaidu iestādes (Provisional Institutions of Self-Government), bet drošību nodrošināja NATO KFOR spēki. Kosovas valdība pasludināja neatkarību, bet Serbijas valdība paziņoja, ka neatkarības deklarēšana ir nelikumīga. Rezultātā Kosovas starptautiskā atzīšana izraisīja ilgas politiskās debates un 2022. gada decembrī to diplomātiski atzinušas 101 no 193 ANO dalībvalstīm.
Vēsture
Kosovas valdība pasludināja neatkarību no Serbijas, kas paziņoja, ka neatkarības deklarēšana ir nelikumīga. Krievijas valdība paziņoja, ka negatavojas atzīt Kosovas neatkarību. Eiropas Savienība 2008. gadā vilcinājās definēt savu kopīgo nostāju, jo vairākas dalībvalstis atsacījās atzīt Kosovas neatkarību.
Ekonomika
Kosovas ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 16,1% no IKP.
20. gadsimts
Angļu žurnālists Henrijs Breilsfords pēc atgriešanās no britu palīdzības misijas Maķedonijā 1903. gadā iespiestā grāmatā "Maķedonija. Tās tautas un to nākotne" lēsa albāņu un serbu skaita attiecību kā 2:1. Vācu Balkānu valodu pētnieks Gustavs Veigands dod šādu etnisko sastāvu par 1912. gada priekškara stāvokli :
1921. un 1931. gada pilsoniskās Dienvidslāvijas tautskaites iznākumi apliecināja albāņu īpatsvaru virs 5/8.
1921. gadā 439 010 Kosovas iedzīvotāju sadalījums pēc ticības bija tāds: 1921. gadā pēc valodas: 1931. gadā no 552 064 iedzīvotājiem 347 213 (62,9%) bija albāņi.
Komunistiskās Dienvidslāvijas tautskaišu iznākumi rāda, ka Otrais pasaules karš nebija ievērojami grozījis tautu samēru un ka kopš 60. gadiem albāņu īpatsvars palielinās augstākas dzimstības dēļ.
Etniskais sastāvs Kosovā (1948—2011)
1991. gada tautskaiti albāņi boikotēja, pēc Dienvidslāvijas statistikas pārvaldes aplēses, no 1 956 196 iedzīvotājiem albāņu bija 1 596 072 (81,6%) un serbu — 194 190 (9,9%). Vēlākos gados politiskas nestabilitātes dēļ tautskaišu nav bijis. Ievērojamākās iedzīvotāju sastāva pārmaiņas saistītas ar Kosovas karu: 1998.-99. gadā uz Serbiju un Melnkalni bēga ap 180 tūkstošu serbu, bet uz Albāniju, Maķedoniju un citām valstīm — ap 700 tūkstošu albāņu. Pēc Kosovas nonākšanas starptautiskā pārvaldē lielum liels albāņu bēgļu vairākums atgriezies.
2008. gada sākumā, pēc Kosovas statistikas pārvaldes datiem, Kosovā bija 2 126 708 iedzīvotāji, no tiem 92,0% albāņu un 5,3% serbu.
Pilsētas
Lielākās Kosovas pilsētas pēc iedzīvotāju skaita:
Diabī
Diabī var būt:
Sadomazohisms
Sadisms ir baudas gūšana no sāpju nodarīšanas citai personai vai citu personu pazemošanas, bet mazohisms ir baudas gūšana to darot sev. Šīs darbības bieži ir cieši saistītas un kopā pazīstamas kā sadomazohisms, kā arī S&M un SM. Šo terminu izmanto klīniski, psihoterapijā, lai aprakstītu psihiskās slimības. Vēl šis termins var raksturot seksuālo praksi.
UTC+2
UTC+2 atbilst šīm laika joslām:
Nigērijas pilsētu uzskaitījums
Visas Nigērijas pilsētas ar iedzīvotāju skaitu virs 1 000 000 iedzīvotājiem 2012. gadā.
Santos
Santos var būt:
Desevra
Desevra ir Francijas departaments, viens no divpadsmit Jaunakvitānijas reģiona departamentiem. Desevras administratīvais centrs ir Niora. Departaments administratīvi tiek iedalīts trīs apgabalos (arrondissements):
Vinsēnas līcis
Vinsēnas līcis ir līcis Austrumantarktīdā Mosona jūras piekrastē starp Bada un Noksa krastiem. Līcim ir V forma, platākajā vietā ap 105 km plats un to norobežo Foldžera rags austrumos un Nata rags rietumos. Līci atklāja 1940. gadu beigās amerikāņu operācijas Highjump laikā un nosaukts par godu Čārlza Vilksa ekspedīcijas flagmanim USS Vincennes (kas savukārt nosaukts par godu Vinsēnas pilsētiņai Indiānas štatā).
Līča austrumu krastā atrodas austrāliešu polārstacija Keisi un pamestā amerikāņu polārstacija Vilksa.
Santos Futebol Clube
Santos Futebol Clube zināms arī kā Santos, ir Brazīlijas futbola klubs no Santusas pilsētas Sanpaulu. Tā iesauka jau gadu desmitiem ir Peixe (burtiski "zivs"), bet talismans ir valis. Iesauka norāda uz to, ka Santuša ir ostas pilsēta, kamēr citi Sanpaulu štata lielie klubi ir no ikšzemes pilsētām. Santos FC fans tiek saukts par Santista.
Livonijas krusta kari
Par Livonijas krusta kariem (de, et un eestlaste muistne vabadusvõitlus) tiek dēvēta ar militārām misijām atbalstītā Baltijas kolonizēšanas un kristianizēšanas daļa. Par to sākumu pētnieki uzskata 1171. gadu, kad Romas pāvests Aleksandrs III aicināja finansiāli atbalstīt misionāru Fulko.
Sākotnēji kristianizēšana notika miermīlīgi, bet millitāras misijas sākās pēc tam, kad Romas pāvests Celestīns III 1193. gadā atļāva vervēt krustnešus ticīgo aizsardzībai Līvzemē. Šo misiju rezultātā tika izveidota Livonijas Konfederācija. Livonijas krusta kari pieder pie Ziemeļu krusta kariem, kas ir kopējs apzīmējums militārajām misijām Ziemeļeiropas zemēs 12.—14. gadsimtā.
Priekšvēsture
1165. gadā ar Romas pāvesta Aleksandra III svētību Lundas arhibīskaps Eskils iecēla Benediktīniešu ordeņa mūku Fulko par pirmo zināmo bīskapu "Aistu zemē". Neilgi pēc tam ap 1180. gadu kopā ar vācu tirgotājiem Līvzemē ieradās augustīniešu mūks Meinards un apmetās Ikšķilē, 1185. gadā viņš ataicināja mūrniekus no Gotlandes (Visbijas) un uzcēla akmens pili un baznīcu Ikšķilē, kā arī akmens pili Mārtiņsalā Salaspilī (Holme, Holmia). Spriežot pēc Lībekas Arnolda hronikas, mūks Meinards kā Lībekas tirgotāju garīgais tēvs un rakstvedis sācis braukt uz Daugavas grīvu ap 1182. gadu. Sākuma gados Meinards ieradies tikai uz navigācijas sezonu un rudenī atgriezies Lībekā. Galvenais Meinarda nolūks bijis kristietības sludināšana Daugavas līviem. Kristietības sludināšanai mūks Meinards bija saņēmis atļauju no Polockas kņaza Vladimira, kura meslu atkarībā atradās līvi, Kokneses un Jersikas valsts.
Misiju attīstība un rezultāti
Daļa līvu kristietību bija pieņēmuši Meinarda darbības rezultātā jau pirms Ikšķiles pils uzcelšanas, pārējie solījās to darīt, kad pils būšot uzcelta. Taču, kad tā bija uzcelta, līvi solījumu tomēr nepildīja. Līvu kaimiņi zemgaļi, uzzinājuši par Ikšķilē uzcelto pili, laivās cēlās pāri Daugavai un, apmetuši pilij virves, mēģināja to ievilkt ūdenī. Kaimiņos dzīvojoši salieši (Salaspils iedzīvotāji), sapratuši, kāda nozīme ir mūra pilij, sagribēja šādu pili arī sev un tāpēc nolēma kristīties, ja arī viņiem šāda pils tikšot uzcelta. Daži kristījās jau tūdaļ un arī viņiem tika uzbūvēta tāda pati pils un baznīca. Tomēr pēc pils uzcelšanas līvi ne tikai savu solījumu nepildīja, bet sāka vajāt kristītos līvus, aplaupīja Meinardu, piekāva viņa kalpotājus un draudēja arī viņu pašu izdzīt no zemes. Šis apdraudējums lika Meinardam meklēt militāru atbalstu.
Baidoties no atriebības, līvi vairākkārt negribēja laist Meinardu prom, tāpēc viņš nosūtīja uz Romu mūku Teoderihu. Romas pāvests Celestīns III pēc Livonijas bīskapa Meinarda sūtņa Teoderiha lūguma 1195. vai 1196. gadā, uzzinājis kristīgo skaitu nosprieda, ka tos nedrīkst pamest, un norādīja, ka tie jāpiespiež paturēt ticību, ko brīvu prātu pieņēmuši. Tāpēc viņš visiem, kas pieņemšot krustu un došoties atjaunot turienes (Līvzemes) pirmbaznīcu, atvēlēja visu grēku atlaišanu (sk. Indriķa hronika I, 12.). Daļa vēsturnieku un sabiedrības šo pāvesta rīcību uzskata par Livonijas krusta karu izsludināšanu.
Latviešu Indriķis savā hronikā piemin, ka krustnešu brauciens uz Līvzemi ticis pielīdzināts ceļojumam uz Jeruzalemi.undefined Šādi ceļojumi, kas iekļāvās tā laika svētceļojumu tradīcijā, tika organizēti uz teritorijām, kur bija nepieciešams aizstāvēt kristiešus. Parasti tirgotājus, misionārus un citus ceļotājus aizsargāja bruņoti cilvēki, kurus sauca par bruņiniekiem. Jau miermīlīgā misionāra Zēgebergas klostera mūka Meinarda darbības laikā radās nepieciešamība aizstāvēt ne vien ieceļotājus, bet arī jaunkristītos vietējos iedzīvotājus. Tādēļ tika veidotas aizsardzības formācijas, kurās iekļāvās gan bruņinieki, gan kristīgajai ideoloģijai lojālie vietējie iedzīvotāji.
Latvijas un Igaunijas teritorijas sākotnēji netika iekarotas un pakļautas kādai citai valstij tradicionālajā izpratnē. Kristianizēšanā tika izveidota Livonijas Konfederācija, kurā vietējās pašvaldības tiesības daļēji saglabāja iepriekšējie valdnieki, saglabājot arī savu karaspēku, cīņās piedaloties kopā ar Zobenbrāļu ordeni, vai atsevišķi, kā arī atsevišķos gadījumos atsakoties piedalīties cīņās, vai pat cīnoties pret zobenbrāļiem.
Veidojoties Livonijas valstij, kuras aizsākums bija Alberta iecelšana par Līvzemes bīskapu, militārais kontingents nostiprinājās, tika nodibināts Zobenbrāļu ordenis. Šis militārais formējums, laika gaitā pārciezdams dažādas pārmaiņas, visā Livonijas valsts pastāvēšanas laikā veica militāras misijas gan iekšējo nesaskaņu gadījumos, gan valsts aizsardzībai, gan uzbrukumiem, lai atbildētu uz dažādiem ārējiem militāriem izaicinājumiem.
Kaujas pret Lietuvas dižkunigaitijas valdniekiem, Polockas, Pleskavas un Novgorodas kņaziem Livonijas teritorijā tiek uzskatītas par šo karu sastāvdaļu. Livonijas valsts veidošanās procesā tai pievienotajām teritorijām tika piešķirts kopējs nosaukums Terra Mariana (1207) un tās tika pakļautas Svētajam Krēslam (Romas pāvestam). Modenas Vilhelms ar pāvesta piekrišanu iekaroto teritoriju sadalīja starp sešiem feodālajiem senioriem.
Cakuls uzskata, ka Livonijas krusta karu dēļ Livonijas valsts teritorijā iekļautās nekrievu tautas tika konsolidētas Livonijas valstī un tādējādi pasargātas no pārkrievošanas, no kuras neizvairījās, piemēram, tagadējās Baltkrievijas teritorijā dzīvojošās nekrievu tautas. Latvijas vēstures zinātnes pamatlicējs profesors Arveds Švābe 1922. gadā raksta:
"13. gs. Baltijas jautājums bija kļuvis starptautisks. Viņas dēļ savā starpā cīnījās Dānija, Zviedrija, Krievija. Ja cīņā nebūtu iejaukusies Vācija, tad droši vien Latvija pakļūtu zem vairākiem kungiem. Varbūt mūsu senči būtu pazaudējuši savu tautību, pāriedami krievos vai leišos. Turpretim jaundibinātās Māras zemes robežas ietvēra sevī gandrīz visas Baltijas nekrievu tautības. Ar to tās paglābās no pārkrievošanās. [..] Bij vajadzīga sveša vara, kura ar spēku no ārienes saturētu kopā (Baltijā) patvaļā augušās ciltis. Šo uzdevumu izpildīja Māras valsts. Kopīgas cīņas un ieroču brālības vienā sabiedrotā karaspēkā, zem vācu virspavēlnieka, izlīdzināja seno Baltijas tautu naidu, iemācīja agrākos ienaidniekus slēgt mieru."
Krusta karu norise
Tūlīt pēc Meinarda nāves Brēmenes arhibīskaps Hartvigs Iķšķilei 1197. gadā iesvētīja jaunu bīskapu Bertoldu, cisterciešu abatu no Lokumas. Kad Bertolds ieradās Ikšķilē, lībieši viņu uzņēma ar cieņu. Taču drīz vien bīskaps dabūja dzirdēt draudus un apvainojumus, ka viņš esot ieradies Livonijā, lai iedzīvotos mantā. Aizvainotais Bertolds, redzēdams lībiešu noskaņojumu, devās atpakaļ uz Vāciju, kur savāca karotāju pulkus, un ar tiem 1198. gadā atgriezās Ikšķilē. Saskaņā ar Livonijas Indriķa hronikā vēstīto, Bertolds, savācis vīrus, ieradās ar karaspēku Līvzemē. Tomēr pie Salas pils Bertolds ieradies bez karaspēka atbalsta, piedāvādams līviem ar mieru pieņemt ticību, bet tie atteikušies, tāpēc Bertolds, nespēdams neko darīt, atgriezies Rīgas vietā.
Hronika vēsta, ka līvi devušies Bertoldam pakaļ un nometušies aiz Rīgas kalna gatavi cīnīties. Sarunās līvi esot devuši padomu Bertoldam atlaist karaspēku un atgriezties savā bīskapijā (Ikšķilē), piebilstot, „piespied tos, kas pieņēmuši ticību, glabāt to, bet pārējos pieņemt to mudini ar runām, nevis rungām!”. Tādēļ Bertolds savas drošības garantam prasījis par ķīlniekiem labiešu dēlus, ko līvi gan sākotnēji noraidījuši, tomēr ierosinājuši pamieru it kā ķīlnieku vākšanas nolūkā. Pamiers ir apstiprināts, pēc līvu tradīcijas apmainoties ar šķēpiem, bet pamiera laikā līvi nogalinājuši vairākus vāciešus, kas meklējuši barību zirgiem, tādēļ bīskaps nosūtījis šķēpu atpakaļ, tādējādi uzteikdams mieru. Tad līvi sākuši izturēties agresīvi, pulcēties Kaujai pie Rīgas kalna, bet bruņinieki viņiem uzbrukuši, aizbiedējot līvus prom. Bertolds, ar zirgu iekļūstot bēgošo līvu pūlī, tiek nogalināts. Līvi, izbijušies no sava cīņu biedra, kurš uzvilcis nogalināta pretinieka bruņucepuri, bēguši prom. Savukārt bruņinieki sākuši postīt līvu sējumus, kas licis līviem atjaunot mieru un aicināt pie sevis garīdzniekus, lai tie viņus kristītu. Indriķa hronikā attiecībā uz Bertolda misiju nav minēts neviens kritušais līvu pusē. Tiklīdz krustneši devās prom, lībieši aplaistījās ar Daugavas ūdeni, mēģinot "nomazgāt" jauno ticību.
1199. gada 5. oktobrī Romas pāvests Inocents III deva tiesības Livonijas bīskapam vervēt krustnešus jaunkristīto aizstāvēšanai:
1199. gadā par bīskapu ievētītais Alberts fon Bukshēvdens vispirms ieguva Dānijas ķēniņa Knuda VI, viņa brāļa hercoga Valdemāra un Lundas arhibīskapa Absalona labvēlību. Vācijas karaļa Filipa kronēšanas laikā viņš saņēma solījumu, ka krustnešiem, kas brauc uz Līvzemi, īpašumus noliekot pāvesta aizsardzībā tāpat kā tiem, kas dodas uz Jeruzalemi:
1200. gadā bīskaps Alberts ar grāfu Konrādu no Dortmundes un Harbertu no Īburgas, kā arī daudziem krustnešiem un divdesmit trim kuģiem ieradās Livonijā. Viņš bez krustnešu pavadības devās uz Salas pili (Holmi). Pēc līvu uzbrukuma un nonākšanas aplenkumā viņu glāba frīzu tirgotāji, kas ieradās ar vienu kuģi un postīja līvu tīrumus, tādējādi panākot, ka ar līvi ar Albertu noslēdza mieru. Lai rastu aizsardzību, Alberts sūtīja Teoderihu pie pāvesta. Rudenī līvi Albertam ierādīja vietu pilsētas būvēšanai.
Jau pirms krusta kariem tagadējās Baltijas zemēs bija izveidojušās divas militārās cilšu savienības, kuru savstarpējās cīņas talantīgais diplomāts bīskaps Alberts veikli izmantoja. Vienu cilšu savienību bija izveidojuši lietuvieši, līvi, Tālavas, Kokneses un Jersikas letgaļi un Polockas kriviči. Pret viņiem cīnījās zemgaļi, žemaiši, ugauņi, sakalieši, ko reizumis atbalstīja Pleskavas un Novgorodas kriviči. Krusta karu pirmajā etapā, 1205. un 1206. gadā krustneši pret igauņiem un līviem cīnījās kopā ar zemgaļiem, bet vēlāk par viņu sabiedrotajiem kļuva kristītie līvi un letgaļi.
Kā pirmos krustneši pakļāva lībiešus, kuru pretestība tika salauzta 1206. gadā. Pēc kristietības pieņemšanas lībieši kļuva par zobenbrāļu sabiedrotajiem, viņu teritorijas nosaukums Livonia (Līvzeme) pakāpeniski tika attiecināts uz visu krustnešu iekaroto reģionu. Politiskā situācija krasi mainījās 1204. gadā, kad Ceturtā Krusta kara rezultātā krustneši ieņēma Austrumu Ortodoksās baznīcas centru Konstantinopolē un nodibināja katoļu baznīcas atbalstītu Latīņu impēriju (1204—1261). Ar Romas pāvesta atbalstu bīskapa Alberta vadītie krustneši vērsās pret ortodoksās baznīcas kontrolētajām valstīm arī ziemeļaustrumu Eiropā. 1207.-1209. gadā tika pakļautas ortodoksās Kokneses, Tālavas un Jersikas valstis un to valdnieki bija spiesti kļūt par bīskapa Alberta vasaļiem. 1208. gada 31. janvārī Romas pāvests Inocents III izziņoja, ka katoļticībai ir pievērsti visi līvi, idumieši, vendi un puse letgaļu. Līdz ar to bija sasniegts Livonijas krusta karu pirmais mērķis — pakļautas līvu zemes Daugavas un Gaujas lejtecēs un izveidota Livonijas bīskapija.
Kopā ar bīskapa Alberta līvu un latgaļu vasaļiem, starp kuriem īpaši pieminami Kaupo, Rūsiņš, Varidots un Tālivaldis ar saviem dēliem, Zobenbrāļu ordeņa bruņinieki un no citām Eiropas valstīm sabraukušie krustneši vērsās pret igauņu zemēm. Zobenbrāļi un to jaunie sabiedrotie latgaļi un lībieši 1208. gadā devās uz ziemeļiem karagājienā pret igauņiem. Igauņi politiski nebija vienoti, un iesākumā dienvidu novadi Ugandi (Ugaunia) un Sakala (Saccalia) pret iebrucējiem cīnījās vieni paši. 1217. gadā apvienotā igauņu armija cieta smagu sakāvi pret apvienoto krustnešu, lībiešu un latgaļu karaspēku. Šajā kaujā krita Kaupo un igauņu vadonis Lembits. Iznākumā dienvidu un centrālā Igaunija nonāca zobenbrāļu rokās. Lai iegūtu katoļu baznīcas piekrišanu krusta karu turpināšanai, bīskaps Alberts atkārtoti devās pie Romas pāvesta Inocenta III. Tomēr pāvests neievēroja bīskapa Alberta kareivīgo lūgumu izsludināt krusta karus Livonijā, bet gan paziņoja tikai svētceļotāju braucienus (cruscisignati) braucienus uz Livoniju.
1211. gadā, tūlīt pēc savas atgriešanās no Vācijas, bīskaps Alberts iecēla abatu Teoderihu par tikko iekarotās Leales jeb Igaunijas bīskapu (Estiensis episcopus). Savukārt viņa vietā par Daugavgrīvas abatu tika nozīmēts Bernhards no Lipes. 1215. gada Romas katoļu baznīcas vadītāju Laterānas koncila laikā pāvests paziņoja, ka atbalstīs "Mātes zemi" (Livoniju) tāpat kā "Dēla zemi" (Palestīnu). Koncila laikā izdeva krusta karu bullu pret Livoniju, kuras teksts nav saglabājies:
1219. gada 23. martā ķeizars Frīdrihs I uzdāvāja Magdeburgas arhibīskapam visas zemes viņpus un pie Līvzemes, kuras tas pievērstu kristīgajai ticībai un iegūtu impērijai. 1217. gada 30. septembrī pāvests Honorijs III paziņoja Livonijas bīskapam Albertam, ka viņš drīkst iecelt un iesvētīt jaunus bīskapus krustnešu iekarotajās zemēs un celt tiem katedrāles. Rezultātā ietekmīgais Daugavgrīvas klostera abats Bernhards no Lipes tika iecelts par Sēlijas bīskapu, bet 1218. gadā pāvests atbrīvoja Livonijas bīskapiju no pakļautības Brēmenes arhibīskapam.
1219. gada 25. oktobrī pāvests ziņoja Daugavgrīvas klostera abatam Bernhardam, ka apstiprina viņa diēcēzes Sēlijas bīskapijas tais robežās, kādas tai 1218. gadā noteica Livonijas bīskaps Alberts. 1219. gada 28. oktobrī pāvests izdeva bullu Cum a nobis petitur, kurā ņēma Romas pāvesta sevišķā aizsardzībā Livonijas baznīcu un apstiprināja Livonijas bīskapa Alberta tiesības uz jauniegūtajām Sēlijas, Igaunijas un Zemgales zemēm. 1219. gada 7. novembrī pāvests aizrādīja bīskapam Albertam, ka vēl ir par agru dibināt Rīgā jaunu baznīcas metropoli.
Ar šo lēmumu nebija mierā Dānijas karalis Valdemārs II, kas kopā ar Lundas arhibīskapu iekaroja Lindanises pilskalnu Rēveles zemē un pieteica savas pretenzijas ne tikai uz visām Igaunijas zemēm, bet arī uz Livonijas bīskapijas zemēm. Konflikts atrisinājās tikai 1224. gadā, kad dāņiem atstāja Rēveles, Harijas, Jervas un Viru zemes Ziemeļigaunijā, Zobenbrāļu ordenis ieguva Sakalas zemi, Igaunijas bīskaps ieguva Ugaunijas zemi, bet Livonijas bīskaps ieguva Piejūras zemes, pie kurām piederēja Sontaganas un Ridalas novadi. 1224. gada vasaras beigās notika viena no galvenajām krusta karu kaujām pret Tērbatas pili, kurā pēc igauņu sacelšanās 1222. gadā valdīja bijušais Kokneses valdnieks Vetseke (Vjačko).
Pēc Igaunijas zemju pakļaušanas bija beigusies Livonijas krusta karu otrā daļa. 1225. gada 19. novembrī pāvests Honorijs III atļāva savam legātam Modenas Vilhelmam Livonijā nodibināt no Brēmenes arhibīskapa neatkarīgu katoļu baznīcas metropoli. 1226. gadā pāvests atļāva Sēlijas pievienošanu Zemgales bīskapijai ar Alnas Balduīnu kā Zemgales bīskapu un Kurzemes protektoru.
Tērbatas bīskapa Hermaņa neveiksmīgais mēģinājums pakļaut Pleskavas zemi beidzās ar sakāvi Ledus kaujā 1242. gadā. Toties Polockas kņazs Tautivils no 1247./1248. gada līdz 1264. gadam kļuva par Rīgas bīskapa vasali un viņa pārvaldītajā teritorijā īslaicīgi tika nodibināta Rutēnijas bīskapija (episcopatus Rutheniensis). Savukārt Žemaitijas teritorijā tika nodibināta Veršavas bīskapija (episcopatus Wersoviensis). 1253. gadā Romas katoļu baznīcas pāvests lika kronēt Lietuvas dižkunigaiti Mindaugu par karali un piešķīra viņam Lietuvu kā feodālo lēni, bet viņam bija jāatdod Vācu ordenim daļu Žemaitijas un Sēlijas teritorijas. Pēc žemaišu uzvaras pār apvienoto Vācu un Livonijas ordeņu karaspēku Durbes kaujā 1260. gadā kara veiksme novērsās no krustnešiem. No latīņu ticības atkrita Lietuvas karalis Mindaugs, tika likvidētas katoļu bīskapijas Lietuvā un Baltkrievijā, bet 1262. gadā Novgorodas kņazi noslēdza savienību ar lietuviešiem, kuriem pievienojās zemgaļi, kurši, sāmsalieši, un atsāka karadarbību pret Livonijas ordeni. Tikai pēc smagām kaujām ordenim izdevās salauzt zemgaļu bruņoto pretestību 1271. gadā, tomēr pēc Aizkraukles kaujas 1279. gadā zemgaļi lauza miera līgumu, uzbruka Rīgai un sakāva ordeni Garozas kaujā 1287. gadā. Karš turpinājās līdz 1290. gadam, kad Livonijas ordenis piespieda zemgaļus atstāt savu dzimteni un pārcelties uz Žemaitiju. Kā Livonijas krustu karu turpinājums ir uzskatāmas Vācu ordeņa un Livonijas ordeņa militārās kampaņas pret lietuviešiem un žemaišiem, kas beidzās ar Vācu ordeņa sagrāvi Grīnvaldes (Žalgires) kaujā 1410. gadā.
Livonijas krusta kari historiogrāfijā
Latvijas historiogrāfijā pastāv viedoklis, ka Latvijas teritorijā 12. gadsimtā dzīvojošās ciltis ir kristianizētas vardarbīgi un kristianizēšana veikta ar organizēta karaspēka masveida iebrukumu līdzīgi, kā notikušas krusta karagājienu kampaņas uz Jeruzalemi un citām musulmaņu sagrābtajām kristiešu teritorijām. Taču, analizējot karadarbības gaitu, titulārbīskaps un vēsturnieks Jānis Cakuls konstatējis, ka kaujas notikušas daudz retāk un ilgākā laika posmā, nekā tas notika t.s. krusta karos, turklāt pašu ordeņa brāļu skaits esot bijis ne vairāk par 50—80.
Līdz 1205. gadam notika tikai aizstāvēšanās kaujas, bet tā kā rīdzinieki turpināja piedzīvot pastāvīgus laupīšanas uzbrukumus, 1205. un 1206. gadā viņi sāka organizēt pretuzbrukumus. Šo pretuzbrukumu nolūkā viņi sabiedrojās ar tolaik vēl nekristītajiem zemgaļiem, kuru bija nospiedošs vairākums. Tādēļ krusta karu kontekstā šie pretuzbrukumi īsti neiekļaujas. Vēlākajos gados, nostiprinoties Zobenbrāļu ordenim un bīskapam iegūstot iespēju iesaistīt karadarbībā vietējos iedzīvotājus, uzbrukumi kļūst par iekarošanas karagājieniem vai sirojumiem galvenokārt kopā ar pakļautajiem līviem un latgaļiem, vēlāk arī ar igauņiem un kuršiem.
Pamatojoties uz pāvestu izdotajiem lēmumiem aizsargāt Zobenbrāļu ordeņa brāļu īpašumus, kamēr viņi dodas aizstāvēt ticīgos Livonijā, piešķirt grēku atlaidas, kā arī vēlāk ar bīskapu Albertu noslēgto līgumu par iekaroto zemju 1/3 daļas pārvaldīšanu, krustnešu misijas Livonijā tiek pielīdzinātas Krusta kariem. Pāvests Inocents III 1199. gadā ir aicinājis Kristum ticīgos Saksijā un Vestfālē "celties cīņai aizstāvēt šo zemju kristiešus", tādējādi pielīdzinot ceļojumus uz Livoniju (svēt)ceļojumiem uz Jeruzalemi. Tomēr jāatzīst, ka pati svētceļojumu un pēc būtības arī t. s. "krusta karu" ideja tajā laikā attiecībā uz Jeruzalemi, bija miermīlīgo ceļotāju aizsardzība. Viens no iemesliem, kāpēc Livonija izraudzīta par svētceļojumu galamērķi, bija tas, ka šī teritorija ir nosaukta par Māras jeb Marijas zemi (Terra Mariana), kas jau dod zināmu sakralitātes statusu, jo tā bija arī pāvesta tiešā pakļautībā esoša valsts. Cits skaidrojums varētu būt saistīts ar nepieciešamību aizstāvēt kristiešus un jaunkristītos no pagānu uzbrukumiem. Viens no nosacījumiem, ar kādiem līvi un citas maztautas piekrita kristīties, bija, ka viņus aizsargās no tajā laikā biežajiem igauņu, krievu un lietuviešu sirojumiem.
Iespējams, ka daļa krustnešu, kas ieradās no citām zemēm, bija augstu ideālu vadīta, bet, spriežot pēc karadarbības eskalācijas un metodēm, 13. gadsimtā notika Senlatvijas un Igaunijas zemju iekarošana un kolonizēšana.
Kā uzskata vēsturnieks Indriķis Šterns, vietējie iedzīvotāji, kas bija spiesti piedalīties vai brīvprātīgi piedalījās karagājienos, arī pieder pie krusta karotājiem, uz kuriem attiecas pāvesta aicinājums karot pret neticīgajiem, lai gan šie karotāji, spriežot pēc vairākām pazīmēm, paši vēl nebija īsti ticīgi. Tādēļ šos krusta karus var uzskatīt arī par iepriekš praktizētās sirošanas tradīcijas loģisku turpinājumu, tikai nu jau bruņinieku aizsegā un pret Livonijas valsts ārējiem ienaidniekiem. Krusta karotāju mērķis nebija kristīt cilvēkus, bet pakļaut teritorijas Livonijas valsts varai. Vēlāk, laika gaitā arī tauta tika pamazām kristianizēta.
1779. gads
1779. bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Īsziņa
Īsziņa jeb SMS (no en) ir GSM mobilo sakaru sistēmas pakalpojums, kas, izmantojot standartizētus saziņas protokolus, ļauj lietotājam ar mobilo tālruni sūtīt un saņemt īsas ziņas. Ar 3,5 miljardiem (80% no mobilo tālruņu abonentiem) aktīvo lietotāju SMS ir populārākais saziņas veids.
Vēsture
Pirmā īsziņa tika nosūtīta 1992. gada 3. decembrī Vodafone GSM tīklā Apvienotajā Karalistē, kad no personālā datora SMS tika nosūtīts uz Orbitel 901 telefonu. Īsziņas teksts bija "MERRY CHRISTMAS" (lv). Pirmā komerciālā īsziņas nosūtīšana no mobilā tālruņa uz citu mobilo tālruni notika 1993. gadā Radiolinja tīklā Somijā.
Pleševa (Polija)
Pleševa - pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Kališas.
Rakstos pirmoreiz minēta 1283. gadā. No 1793. līdz 1920. gadam (ar pārtraukumu no 1807. līdz 1815. gadam, kad tā atradās Varšavas hercogistes sastāvā) ietilpa Prūsijā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās atjaunotajā Polijas valstī.
Politiķes Hannas Suhockas (Hanna Suchocka, 1946 - ) dzimtā pilsēta.
Bikšu lentes ordenis
Bikšu lentes ordenis jeb bikšu lences ordenis (en) ir bruņinieku ordenis, kas radies viduslaiku Anglijā, bet mūsdienās tas oficiāli tiek pasniegts jebkurā Britu Sadraudzības valstī. Bikšu lentes ordenis ir augstākais apbalvojums Apvienotajā Karalistē. Ordenis var tikts piešķirts jebkuram no karaliskās ģimenes locekļiem un ne vairāk par divdesmit četriem nekaraliskas izcelsmes locekļiem, kurus personīgi izrauga Velsas princis.
Abu Diabī
Abu Diabī (fr; dzimis Parīzē, Francijā) ir bijušais kotdivuāriešu izcelsmes Francijas futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, Francijas futbola izlases dalībnieks.
Karjeru uzsāka dzimtās pilsētas klubā Aubervilliers. 1998. gadā futbolists pievienojās Red Star Paris klubam. Pēc trim gadiem A. Diabī sāka pārstāvēt Paris Saint-Germain klubu, taču kluba sastāvā aizvadīja tikai vienu sezonu. Kopš 2002. gada viņš spēlēja Auxerre kluba sastāvā, līdz 2006. gadā pievienojās Anglijas futbola Premjerlīgas klubam Arsenal. Spēlēdams Arsenal viņš bieži ir mocījies ar dažadiem savainojumiem.
A. Diabī ir bijis vairāku Francijas jaunatnes izlašu dalībnieks. Pieaugušo izlases sastāvā viņš debitēja 2007. gada martā; pārstāvējis izlasi 2010. gada FIFA Pasaules kausa izcīņas finālturnīrā.
Tranquility (SKS)
Tranquility (no en "klusums") jeb Node 3 ir Starptautiskās kosmosa stacijas (SKS) modulis. To kosmosā palaida ar kosmoplānu Discovery misijā STS-130. Moduli izgatavoja uzņēmums Thales Alenia Space pēc Eiropas Kosmosa aģentūras un Itālijas Kosmosa aģentūras pasūtījuma un nodota NASA. Modulim ir seši saslēgšanās mezgli, bet trīs no tiem nebūs aktīvi, jo tam pievienot paredzētie moduļi ir atcelti. Misijā STS-130 tika atgādāts arī Cupola modulis, ko pievienoja Tranquility apakšā.
Tranquility ir pievienots pie Unity moduļa kreisā porta.
Uzbūve
Tranquility ir cilindra formas 6,7 m garumā un 4,48 m diametrā. Starta masa ir 15,5 tonnas. Tam ir seši saslēgšanās mezgli
Modulis paredzēts dzīvības sistēmas nodrošināšanai sešiem apkalpes locekļiem. Tajā uzstādīta ūdens reģenerācijas sistēma, skābekļa ģenerators, tualete. Tajā ir arī trenažieris apkalpes fiziskiem treniņiem.
Lidojuma gaita
Tranquility startēja ar Discovery misijā STS-130. Kopā ar to tika palaists arī Cupola modulis, kas starta laikā bija pievienots pie Tranquility priekšēja porta. 05:06 UTC Endeavour saslēdzās ar SKS.
12. februārī Roberts Bēnkens un Nikolass Petriks veica iziešanu kosmosā, kuras laikā modulis tika pievienots stacijai. Sākumā viņi Endeavour kravas telpā no Tranquility noņēma transportēšanas stiprinājumus un elektrobarošanas kabeļus. Tad ar stacijas manipulatoru tika satverts modulis un izcelts no kravas telpas (izcelšana sākās 04:05 UTC). Tad 05:56 UTC Tranquility tika pārvietots uz Unity moduļa kreiso portu. 06:20 UTC tika savilks saslēgšanās mehānisms, un Tranquility kļuva par stacijas pastāvīgu sastāvdaļu. Pēc tam, kad modulis bija pievienots, Bēnkens un Petriks pārvietojās pie tā un sāka datu un elektrokabeļu savienošanu.
Nākamajā dienā kosmonauti nodarbojās ar Tranquility aktivizāciju. 02:17 UTC tika atvērta moduļa lūka, un Viljamss pirmais iegāja tajā.
13. februārī atkal Bēnkens un Petriks veica iziešanā kosmosā, kurā turpināja moduļa uzstādīšanu. Vispirms viņi starp Unity un Tranquility novilka amonjaka dzesēšanas sistēmas caurules un veica to savienošanu. Pēc tam viņi tas ietina siltumizolācijā. Beidzot Petriks atvēra dzesēšanas sistēmas pirmās līnijas ventili, pa kuru uz Tranquility sāka cirkulēt amonjaks. Tad Bēnkens pārvietojās uz Tranquility apakšējo portu, lai mezglu sagatavotu Cupola pievienošanai. Petriks pārvietojās uz Cupola moduli, lai to sagatavotu atvienošanai. Pēc tam Bēnkens un Petriks Tranquility ārpusē uzstādīja papildu rokturus, kurus izmantos ārpuskuģa aktivitāšu laikā.
15. februārī Cupola modulis tika atvienots no Tranquility priekšējā porta un pārvietots uz apakšējo (pret Zemi vērsto) saslēgšanās mezglu.
16. februārī no Harmony moduļa tika atvienots PMA-3 adapteris un pārvietots uz Tranquility priekšējo portu, kur sākotnēji atradās Cupola. Kosmonauti turpināja Tranquility iekārtošanu. Tika atvērta lūka uz Cupola moduli.
17. februārī trešajā iziešanā Bēnkens un Petriks veica Tranquility dzesēšanas sistēmas otrās līnijas ieslēgšanu, ka arī uz moduļa uzstādīja rokturus.
Viljams Folkners
Viljams Katberts Folkners (en,, dzimis , miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu romānu rakstnieks, dzejnieks, scenārists un dramaturgs. Viljamam Folkneram tika piešķirta Nobela prēmijas literatūrā “par viņa spēcīgo un mākslinieciski unikālo devumu modernajos amerikāņu romānos”. Nobela prēmiju viņam pasniedza 1950. gadā par 1949. gadu, jo Nobela prēmijas piešķiršanas komisija 1949. gadā nevienu no kandidātiem neuzskatīja par šī apbalvojuma cienīgu saņēmēju.
Viljams Folkners ir viens no ietekmīgākajiem rakstniekiem amerikāņu literatūrā, kā arī viens no nozīmīgākajiem modernisma pārstāvjiem Amerikas Savienotajās Valstīs. Dažkārt viņu uzskata par vienīgo īsteno modernistu ASV trīsdesmitajos gados, par Eiropas rakstnieku Džeimsa Džoisa, Virdžīnijas Vulfas, Marsela Prusta, Tomasa Manna tradīcijas turpinātāju ASV. Folknera darbiem raksturīga apziņas plūsmas tehnikas, daudzu vēstījuma skatpunktu, mainīga vēstījuma laika izmantojums.
Folkners strādāja arī kā kinoscenārists, sadarbojās ar režisoru Hauardu Hoksu. No 1932. līdz 1954. gadam strādāja apmēram pie 50 Holivudas filmu scenārijiem. Pēc viņa stāstu un romānu motīviem tiek uzņemtas filmas arī mūsdienās.
Prangli
Prangli (et, sv, de) ir Igaunijai piederoša sala Baltijas jūras Somu līcī, ziemeļaustrumos no Tallinas, 10 km no Vīmsi pussalas, ietilpst Harju apriņķa Vīmsi pagastā.
Salas austrumu daļā aug priežu mežs, kas labi pasargā no vētrām. Šī iemesla dēļ salinieki necērt uz salas augošās priedes un malku gādā no citurienes. Rietumu krasts ir akmeņains, austrumu krasts ar smilšainu pludmali un kāpām. Uz salas daudz lielu laukakmeņu.
Ar Igaunijas pamatdaļu savieno prāmis, kas kursē no salas ostas — Kelnazes — uz Lepnēmes ostu. Uz salas dzīvo ap 150 cilvēku — līdz ar to Prangli ir vienīgā Igaunijas ziemeļu daļas sala ar salīdzinoši lielu iedzīvotāju skaitu. 1934. gadā uz salas dzīvoja 469 iedzīvotāji.
Vēsture
Pirmoreiz rakstītos avotos minēta 1387. gadā kā Rango. Pirmie uz salas apmetās zviedri un tikai kopš 17. gadsimta vērojama igauņu kultūras ietekme.
Loborži
Loborži var būt:
European Hit Radio Top 100 (2007)
Šis ir European Hit Radio 2007. gada noslēguma Top 100. Topu vadīja raidījuma vadītājs Roberts Lejasmeijers.