cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Multikulturālisms
Multikulturālisms jeb daudzkulturālisms ir ideoloģija, politika un diskurss, kas iestājas par kultūras plurālisma vērtībām un kultūras formu daudzveidības saglabāšanu. Multikulturālisma kontekstā atšķirības tiek apzīmētas nevis ar jēdzienu „svešs”, bet gan „atšķirīgs”. Atšķirības domāšana norāda, ka jebkuram atšķirīgajam ir tiesības pastāvēt tāpēc, ka tas ir vēsturiski veidojies, ka ar to saistās savdabība, ka tas ir neaizstājams ar otru, nevar ieņemt otra vietu, ka tā funkcijas ir vienreizīgas un tāpēc neaizstājamas.
Multikulturālisma galvenā ideja ir balstīta uz vēlmi, lai valstī, kurā dzīvo vairākas etniskās grupas ar atšķirīgām kultūrām, tiktu saglabāts līdzsvars un neviena no kultūrām netiktu apspiesta, kā arī tiktu radīti labvēlīgi apstākļi kultūru attīstībai.
1970. gadi iezīmēja multikulturālisma izplatību pasaulē. Pēc britu profesora Bhihu Pareha (Bhikhu Parekh) domām, vislabāk šo konceptu ir uztvert nevis kā politisku doktrīnu ar savu programmu un nevis kā filozofiju un teoriju, kas nosaka cilvēka vietu pasaules sistēmā, bet gan kā cilvēku dzīves veidu.
A. Kuropjatniks (А. Куропятник) atzīmē, ka multikulturālā sabiedrībā līdzās pastāv un sadzīvo cilvēku grupas, kurām ir dažāda etnokulturālā piederība. Pie šādām grupām pieskaita ne tikai imigrantus, bet arī mazākumtautības, kurām ir sava valoda, reliģija, kopēja izcelsme, etniskā teritorija un līdzīgi politiskie uzskati.
Multikulturālisms kā daudzu sabiedrību raksturiezīme ir kultūru plurālisma atzīšana un nostiprināšana. Aizstāvot kultūru dažādību, multikulturālisms balstās uz to, ka kultūras atšķirības valstī kā organizētajā sabiedrībā nepazūd un netiek nolīdzinātas, bet gan eksistē ar nostiprināšanas tendenci. Par kultūras atšķirībām var uzskatīt valodu, tradīcijas, reliģiju, vērtības.
Dziedātājs
Dziedātājs jeb vokālists (la — 'balss' un vocalis — 'skanošs') ir mūziķis, kura mūzikas instruments ir viņa balss saites. Atkarībā no balss diapazona izšķir šādas balsis: soprāns, mecosoprāns, alts, tenors, baritons, bass.
Termins "vokālists" gandrīz sakrīt ar terminu dziedātājs, bet mūsdienu estrādes mūzikā tiek traktēts nedaudz plašāk, iekļaujot arī deklamēšanu, rečitēšanu u.c.
Dziedātājs var būt:
.mu
.mu ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Maurīciju. Domēns izveidots 1995. gadā. Domēna sponsors ir Internet Direct Ltd, bet domēnu reģistrēšanu nodrošina Mauritius Network Information Centre (MUNIC). Domēns tiek izmantots ne tikai saistībā ar Maurīciju, bet arī ar mūziku un muzejiem.
Ārējās saites
Toppdomän
Ziemeļrietumu reģions
Ziemeļrietumu reģions (fr, en) ir viens no desmit Kamerūnas reģioniem, atrodas valsts ziemeļrietumu daļā. Robežojas ar Dienvidrietumu reģionu dienvidrietumos, ar Rietumu reģionu dienvidos, ar Adamavas reģionu austrumos un ar Nigēriju ziemeļos. Reģiona kopējā platība ir 17 812 km2 (otrais mazākais Kamerūnas reģions pēc platības). 2005. gadā reģionā dzīvoja 1 728 953 iedzīvotāji un tas bija piektais lielākais Kamerūnas reģions pēc iedzīvotāju skaita. Reģiona administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Bamenda.
Turcijas saimniecība
Turciju ASV Centrālais izlūkošanas dienests iekļauj attīstīto valstu sarakstā un tā ir ESAO un G20 dibinātāja.
Pēc 2001. gada krīzes, pateicoties finanšu ministra Kemala Derviša reformām, tika samazināta inflācija līdz viencipara skaitlim, palielinājās uzticība investoru acīs un sāka samazināties bezdarbs. Ekonomisko reformu rezultātā Turcija ir padarījusi daudz pieejamākus tās tirgus starptautiskiem tirgotājiem un samazinājusi valsts ietekmi tirdzniecībā. Arvien vairāk valsts uzņēmumu tiek privatizēti.
2005. gadā IKP pieaugums bija 7,5% un tādēļ Turcija ir viena no ātrāk augošajām saimniecībām pasaulē. Turcijas saimniecībā vairs nedominē vecā lauksaimniecība, jo tagad saimniecībā lielāka loma ir industrializētajiem rajoniwm ap lielākajām pilsētām valsts rietumos. Tiem raksturīga augsta līmeņa servisa industrija un tagad lauksaimniecība sastāda tikai 11,9% no IKP, bet ražošana — 23,7% un pakalpojumi — 64,5%. Pēdējo 20 gadu laikā īpaši strauju izaugsmi pieredzējusi tūrisma nozare un tagad tā ir nozīmīga valsts saimniecības sastāvdaļa. 2005. gadā Turciju apmeklēja 24.124.501 cilvēks, kas pienesa valsts ieņēmumiem apmēram 18,2 miljardus ASV dolāru. Citi svarīgākie Turcijas saimniecībasvirzieni ir būvniecība, auto ražošana, elektronika un tekstilrūpniecība.
Pēdējo gadu laikā lielo inflāciju Turcijā izdevās apturēt un tādēļ tika ieviesta jauna valūta, lai nostiprinātu esošo situāciju arī vizuāli. vecās turku liras (TL) tika aizstātas ar jaunajām turku lirām (YTL), atmetot sešas nulles (1 YTL = 1.000.000 TL). Turpinoties ekonomiskajām reformām, 2005. gadā inflācija tika samazināta līdz 8,2% un bezdarbs līdz 10,3%. Ar IKP 5.062 ASV dolāru uz vienu iedzīvotāju, Turcija 2005. gadā bija 69. vietā pasaulē.
Turcija savā labā izmanto arī priekšrocības, ko piedāvā muitas savienība ar ES, kuru noslēdza 1995. gadā, lai realizētu eksportam paredzētās rūpniecības preces un piesaistītu ES valstu investorus. 2005. gadā eksports sasniedza 73,5 miljardus ASV dolāru, bet imports sasniedza 116,8 miljardus. 2006. gadā eksports jau sasniedza 85,8 miljardus, kas ir par 16,8% vairāk nekā 2005. gadā. Jaunākie dati liecina, ka eksports 2007. gadā bijis 105,9 miljardi ASV dolāru.
Pēc ilglaicīga perioda bez ievērojamiem ārvalstu ieguldījumiem, Turcija ir spējusi 2006. gadā piesaistīt ieguldījumus 19,9 miljardu ASV dolāru apmērā, bet 2007. gadā paredzams daudz lielāks apjoms. Plašās privatizācijas un stabilā valsts politika sakarā ar iespējamo iestāšanos ES, stabila izaugsme un pareizi izplānotās reformas banku sektorā, mazumtirdzniecībā un telesakaros ir pozitīvi ietekmējušas ārvalstu ieguldījumu apjomīgāku pieplūdumu.
Krēvas ūnija
Krēvas ūnija bija vienošanās par dinastiskas savienības jeb personālūnijas izveidi starp Lietuvas dižkunigaitiju un Polijas karalisti.
1385. gada 14. augustā Krēvas pilī noslēdza līgumu, ar kuru Lietuvas dižkunigaitis Jagailis apsolīja apprecēt poļu valdnieci Jadvigu un pieņemt kristietību. Līgumā arī neskaidri minēta Lietuvas zemju nonākšana Polijas pakļautībā. Apmaiņā Jagailis kļuva par Polijas karali. Pēc līguma parakstīšanas Jagailis 1385. gadā apprecējās ar Jadvigu un 1386. gadā kāpa Polijas karaļa tronī kā Vladislavs II. Ar to tika izveidota Polijas un Lietuvas personālūnija un 1387. gadā lietuvieši pieņēma kristietību. Jagaiļa plāniem par abu valstu ciešāku savienību pretojās Vītauts Dižais, un Lietuvas dižkunigaitija saglabāja savu neatkarību līdz 1569. gada Ļubļinas ūnijai un Polijas—Lietuvas kopvalsts izveidošanai.
Nikola Karabatičs
Nikola Karabatičs (sr; dzimis Nišā, Serbijas SR, Dienvidslāvijā) ir serbu izcelsmes Francijas handbolists, Francijas rokasbumbas izlases dalībnieks. Pašlaik (2011) pārstāv Francijas līgas klubu Montpeljē HB.
Karjera
N. Karabatičs profesionāļa karjeru uzsāka 2000. gadā Montpeljē HB kluba sastāvā. Pirms tam spēlēja Francijas jauniešu komandās: Colmar Hanball Club (1990—1992) un Thau Handball Frontignan (1992—2000). Montpeljē kluba sastāvā viņš kļuva par četrkārtēju Francijas čempionu (2002, 2003, 2004, 2005), tikpat reizes viņa pārstāvētais klubs triumfēja Francijas kausa izcīņā (2002, 2003, 2004, 2005). Tāpat kopā ar HB viņš kļuva 2003. gada Čempionu līgas uzvarētāju. Kopumā kluba sastāvā aizvadīja 83 spēles, kurās guva 238 vārtus.
2005. gadā N. Karabatičs pārgāja uz Vācijas Bundeslīgas klubu Ķīles THW. Šī kluba sastāvā Francijas handbolists kļuva par četrkārtēju Vācijas čempionu (2006, 2007, 2008, 2009), trīskārtēju Vācijas kausa ieguvēju (2007, 2008, 2009). Tāpat 2007. gadā viņa pārstāvētais klubs triumfēja Čempionu līgā. THW kluba sastāvā N. Karabatičs aizvadīja 121 spēli, kurās guva 772 vārtus.
2009. gadā viņš pameta Ķīles klubu, lai atkal pievienotos Montpeljē HB klubam. 2009.—2010. gada sezonā viņš kļuva par Francijas čempionu, Francijas un Līgu kausa ieguvēju.
Karjera Francijas izlasē
Francijas izlasi N. Karabatičs pārstāv kopš 2002. gada. Tās sastāvā debitēja pret Krievijas valstsvienību. Viņš ir piedalījies trijās Olimpiskajā spēlēs. 2004. gadā Atēnās Francijas izlase ieņēma 5. vietu, 2008. gadā Pekinā kļuva par olimpiskajiem čempioniem, finālā tika uzvarēta Īslandes izlase, kuras sastāvā spēlē latviešu izcelsmes spēlētājs Aleksandrs Pētersons. Pekinas panākumu atkārtojis arī 2012. gadā Londonā.
Tāpat N. Karabatičs ir pārstāvējis Francijas izlasi piecos Pasaules čempionātos (2003, 2005, 2007, 2009, 2011). Veiksmīgākie bija 2009. un 2011. gada čempionāti, kad Francijas izlase kļuva par Pasaules čempioni. Vēl divas reizes tika iegūta bronzas medaļa (2003, 2005) un 2007. gada čempionātā Vācijā Francijas izlase palika 4. vietā.
Eiropas čempionātos viņš ir ieguvis medaļas visos turnīros, kuros piedalījies. 2006. un 2010. gadā viņš Francijas izlases sastāvā kļuva par Eiropas čempionu un 2008. gadā Norvēģijā Francija uzvarēja spēlē par bronzas medaļu.
Privātā dzīve
Nikola tēvs Branko Karabatičs, kurš ir no Horvātijas, arī bija profesionāls handbola spēlētājs. Profesionāļa karjeras laikā spēlēja Nišas "Železničar" kluba sastāvā. Karjeras laikā viņš satika savu sievu un Nikola māti Radmilu, kura ir no Serbijas. Ģimene pārcēlās uz Franciju, kad Nikolā bija 3,5 gadi. N. Karabatiča brālis Luka arī ir proefesionāls handbolists.
Batumi
Batumi (ka) ir kūrortpilsēta Melnās jūras krastā un Adžārijas galvaspilsēta. Tās iedzīvotāju skaits 2020. gada janvārī bija.
Transports
Pilsētu apkalpo Batumi lidosta, kas ir viena no trijām starptautiskajām lidostām valstī. Pilsētā darbojas arī velosipēdu koplietošanas sistēma BatumVelo, kas ļauj iznomāt velosipēdu, izmantojot viedkarti.
Tūrisms
Tūristus Batumi piesaista siltā jūra, senā un mūsdienu arhitektūra, un nacionālā virtuve. Batumi atpūšas kā paši gruzīni, tā arī tūristi no Turcijas, Krievijas, Kazahstānas, Ukrainas u.c. valstīm.
Tūristiem ir pieejamas ūdens izklaides, kā arī tūrisma ekskursijas uz ūdenskritumiem, viduslaiku tiltiem, Vīna namu, seniem cietokšņiem (piemēram, uz seno Gonio cietoksni). Bez to Batumi ir Drāmas teātris, kinoteātris, daudz kafejnīcu un restorānu.
Pilsētā ir gan lētas, gan arī luksusa viesnīcas, un elitārākās ir Radisson un Sheraton.
Tenebrisms
Tenebrisms ir gleznošanas tehnika, kad tumšu telpu izgaismo mazs gaismas avots. Saukts arī par "pagrabgaismu". Šīs tehnikas izgudrotājs ir Itālijas baroka pārstāvis — Mikelandželo Merīzi da Karavadžo.
Madaleņas baznīca
Madaleņas Svētās Marijas Magdalēnas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Līvānu novada Jersikas pagasta apdzīvotā vietā Gosporos.
Vēsture
Pirmā katoļu koka kapela bijusi jau 18. gadsimta beigās, par ko liecina Līvānu baznīcas hronikās esošās ziņas, ka no 1798. līdz 1803. gadam Jersikas muižā dzīvojis garīdznieks Berents, kurš kapelā noturējis Svētās Mises. 1844. gadā Krievijas impērijas valdība baznīcas īpašumus atsavināja un kapelu nojauca. Madaleņas katoļu baznīcu 1821. gadā uzbūvēja Līvānu draudzes prāvests Ambrazevičs senas kapsētas teritorijā. Līdz 1930. gadam tā bija Līvānu draudzes filiāle, vēlāk kļuva par patstāvīgu draudzi. 1939. gadā tika uzbūvēta plebānija, kura padomju varas gados 1940. gadā tika nacionalizēta, bet 1992. gadā atgūta.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Smirnovs. Madaleņas draudzi nodibināja Rīgas arhibīskaps Antonijs Springovičs 1929. gada 21. februārī, atdalot sādžas no Līvānu draudzes. Taču draudzi var uzskatīt par vienu no senākajām Latvijā, par ko liecina Jersikas pilskalnā atrastie 11. gadsimta krustiņi. Draudzei ir divas kapsētas — Madalienas kapsēta un Jersikas Svētā Stefana kapi.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētās Marijas Magdalēnas svētki, Svētā Krusta paaugstināšanas svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas pastāvīgā palīga svētki.
Tehniska informācija
Madaleņas baznīca ir romāņu stilā no laukakmeņiem celta viennavas celtne ar skārda jumtu un cementa grīdu. Tā ir 18 metrus gara un 10 metrus plata. Lietošanas kārtībā ir fisharmonijs. Apkārt baznīcai ir koka žogs.
Interjers
Baznīcā ir aplūkojama 18. gadsimta liela formāta Dievmātes Pastāvīgās palīdzētājas svētglezna, kas bija pārvesta no iepriekšējās vecās kapelas un M. Drancena 1934. gadā gleznotā Marijas Magdalēnas glezna.
Brasla (Gaujas pieteka)
Brasla (līvu: Roop) ir Gaujas labā pieteka Limbažu, Cēsu un Siguldas novados. Sākas Anspuru purvā pie Pociema. Šķērso Idumejas augstieni. Lejpus Straupes tek pa Braslas senleju. Pie autoceļa A3 izbūvēta Braslas ūdenskrātuve.
Lejpus autoceļam A3 upe plūst pa Gaujas nacionālā parka teritoriju, kur starp Braslas ūdenskrātuvi un Kurmupītes ieteku izveidots ģeoloģiskais dabas piemineklis «Braslas ieži». Tajā ietilpst krastu atsegumi (Aņītu ieži, Krauļukalna iezis, Jāņavārti, Slūnu iezis, Baltais iezis, Melnais iezis, Zirņu iezis, Virtakas iezis un Buļu iezis), kā arī tajos esošās alas (tajā skaitā Vējiņu alas, Adamaita ala).
Lielākās Braslas pietekas ir Nabe (18 km), Jugla (20 km; labās), Iesala (17 km), Jencelis (8 km), Divupe (12 km), Līčupīte (9 km; kreisās). Lielākās apdzīvotās vietas krastos ir Straupe, Plācis, Rozula.
Fraternitas Vanenica
Fraternitas Vanenica ir jaunākā latviešu studentu korporācija. Mūsdienās Fraternitas Vanenica biedri pārsvarā ir ekonomisti, finansisti un vēsturnieki. Šobrīd Fraternitas Vanenica vieno biedrus Latvijā, ASV un Venecuēlā.
Dibināšana
Korporācijas dibināšanas tieši iniciatori bija trīs latviešu studenti: Miervaldis Sipiņš, Oļģerts Bodnieks un Pēteris Māliņš kuri bija satikušies Minhenē neilgi pēc Otrā pasaules kara beigām. Savstarpējās pārrunās tika nonākts pie secinājuma, ka nepieciešams veidot kādu stabilāku apvienību, lai noturētu trimdas latviešu studējošu jaunatni vienkopus, nezaudētu latviskumu un uzturētu draudzību. Kā piemērotākā forma tika atzīta studentu korporācija, bet vecās latviešu studentu korporācijas, aizbildinoties ar trimdas apstākļu neskaidrību un cerot drīzumā atgriezties neatkarīgā Latvijā, tobrīd jaunus biedrus vēl neuzņēma. Tika pieņemts drosmīgs lēmums dibināt pašiem savu studentu korporāciju. Oļģerts Bodnieks jau iepriekš aktīvi bija iesaistījies Minhenes latviešu studentu apvienības darbā un tieši šajā apvienībā tika meklēti un arī atrasti domubiedri un korporācijas izveides atbalstītāji.
Korporāciju Fraternitas Vanenica 1947. gada 20. jūnijā Minhenē Bavārijas latviešu komitejas telpās Hercoga Rūdolfa ielā 49 dibināja 18 latviešu studenti, kas bija atsākuši kara dēļ pārtrauktās studijas vairākās Minhenes augstskolās, tostarp arī Starptautiskās bēgļu organizācijas (UNRA) Universitātē. Tās nosaukumam tika izvēlēts latinizēts senās kuršu zemes - Vanemas nosaukums, jo liela daļa dibinātāju bija cēlušies no Talsu apkārtnes. Korporācijas pilnā nosaukuma tulkojums no latīņu valodas ir - Vanemas brālība. Komānu garantējusi studentu korporācija Selonija kuras biedru vadībā vairākus mēnešus intensīvi tika apgūta Latvijas korporāciju vēsture, to iekšējās sadzīves organizēšana un buršu tradīcijas. 1947. gada decembrī pirmajiem vanēņiem tika uzliktas krāsas un korporācija uzsāka pilnvērtīgu darbību. Turpmākos divus gadus korporācija aktīvi darbojās un pilnveidojās uzņemot savās rindās daudzus Minhenē vai tās apkārtnē dzīvojošos latviešu studentus. 1949. gada 16. septembrī korporācija tiek uzņemta Latvijas Korporāciju apvienībā. Jau 1948. gadā sākas intensīva latviešu izceļošana no Vācijas uz citām rietumvalstīm un 1949. gadā arī Fraternitas Vanenica biedru vairākums atstāj Vāciju. Lielākā daļa vanēņu par savu jauno mītnes zemi izvēlējās ASV.
ASV kopa
Jau 1949. gada decembrī divi vanēņi fil! Pēteris Māliņš un com! Laimonis Freimanis piedalījās korporāciju kopas Ņujorkā dibināšanā.1950. gada 21. jūnijā konvents uzsāk darbību Amerikas Savienotajās Valstīs ar prezidija sēdekli Ņujorkā un aktīvi iesaistās Korporāciju kopas Ņujorkā darbā, korporācijas biedriem ieņemot arī vadošus amatus. Šajā periodā pie korporācijas tika izveidota arī Dāmu komiteja.
Venecuēlas kopa
Trimdas laikā korporācijas lielākā kopa atrodas Karakasā, Venecuēlā. Par tās aizsācēju var uzskatīt Ernestu Foldātu, kas pēc studijām ASV 1959. gadā atgriezās Venecuēlā. Studiju laikā uzņemts korporācijas rindās viņš tika iecelts par oldermaņa substitūtu ar mērķi uzņemt korporācijas rindās jaunus biedrus no Venecuēlas latviešu studentu vidus un ar laiku šajā valstī izveidot Vanenicas filiāli. Korporācijas darbība Venecuēlā notika īpaši sarežģītos apstākļos, jo kopējais latviešu skaits šajā valstī vienmēr bija salīdzinoši neliels, turklāt Venecuēlā aktīvi darbojās vēl viena latviešu studentu korporācija - Selonija. Tomēr laika gaitā Venecuēlas kopa kļuva par skaitliski lielāko Vanenicas kopu. Pēc Fraternitas Vanenicas iniciatīvas tika nodibināta Korporāciju Kopa Karakasā, kas gan vēlāk savu darbību izbeidza. Šajā periodā korporācijas biedri galvenokārt bija Venecuēlas Centrālajā universitātē studējoši latviešu studenti. Aktīvākie Venecuēlas vanēņi ir Venecuēlas centrālās universitātes profesors Aloizs Klišāns, biologs Ernests Foldāts, kordiriģents Guntars Gedulis, būvinženieris un uzņēmējs Vilis Vītols.
Vanenica Latvijā
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gadā lielākā daļa studentu korporāciju savu darbību Latvijā atjaunoja, bet Fraternitas Vanenica bija to starpā, kam darbību nācās uzsākt pilnīgi no jauna, jo kā trimdas organizācija tā Latvijā nekad nebija darbojusies. 1992. gadā korporācijas dibinātājs fil! Miervaldis Sipiņš viesojās Latvijā un caur kopīgiem paziņām iepazinās ar vairākiem LU Ekonomikas fakultātes mācībspēkiem. Šie fakultātes pasniedzēji arī kļuva par Vanenicas Rīgas kopas pamatu. 1992. gada 24. septembrī korporācija pie Latvijas Universitātes uzsāk oficiālu darbību Latvijā. 1993. gada janvārī uzņemta Prezidiju Konventā. Ilgu laiku korporācijas galvenā mītne un arī jaunu biedru avots bija LU Ekonomikas un vadības fakultāte. Tomēr jau no paša sākuma tika aktīvi domāts par sava konventa nama iegādi Rīgā. Pēc Ekonomikas fakultātes pamešanas korporācija vairākus gadus mitinājās pie citām latviešu studentu korporācijām - Selonija un Beveronija. 2002. gadā korporācija savā īpašumā iegūst C!Q! ēku Rīgā, Artilērijas ielā 54. 2009. gadā dibinātā korporācijas filistru biedrība. Šodien Fraternitas Vanenica ir skaitliski neliela, bet aktīva un dinamiska studentu korporācija, kas ir pilnvērtīgi iekļāvusies Latvijas studentu korporāciju vidē. 2019. gada 16. martā tika noslēgts sadraudzības līgums ar studentu korporāciju Fraternitas Cursica.
Devīzes
Korporācijai ir divas devīzes: Tēvijai, pienākumam, draudzībai un Veritati, humanitati, virtuti (Patiesībai, cilvēcībai, tikumībai).
Pazīstamākie biedri
Sabiedrībā pazīstamākie vanēņi ir ekonomists Uldis Klauss, būvuzņēmējs un mecenāts Vilis Vītols, virsnieks, LKOK pulkvedis Kārlis Dzenītis-Zeniņš, LKOK pulkvedis-leitnants Dr. Jānis Puriņš, kordiriģents Guntars Gedulis, biologs Ernests Foldāts, ekonomists Ivars Brīvers, ekonomists Elmārs Zelgalvis, Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes bijušais dekāns Zigurds Mikainis, trimdas sabiedriskais darbinieks un Pasaules Brīvo Latviešu apvienības priekšsēdētājs Ilgvars Spilners, inženieris un LU Mehānikas fakultātes dekāns Vilhelms Burkēvics, žurnālists un Venecuēlas Centrālās universitātes profesors Aloizs Klišāns, ekonomists Harijs Švarcs, vēsturnieks Dr. Hist. Kārlis Dambītis, ekonomists un mecenāts Dr. Oec. Edgars Voļskis.
Dietilēteris
Dietilēteris (etoksietāns, CH3CH2−O−CH2CH3) ir plašāk pazīstamais ēteris. Bieži vien ar vārdu "ēteris" saprot tieši dietilēteri. Dietilēteris ir bezkrāsains, caurspīdīgs, viegli gaistošs un degtspējīgs šķidrums. Tas slikti šķīst ūdenī. Ētera tvaiki ir smagāki par gaisu.
Vēsture
Dietilēteri atklājis alķīmiķis Lullijs XIII gadsimtā.
Iegūšana
Ēteri var iegūt, dehidratējot etanolu ar sērskābi paaugstinātā temperatūrā. Tādēļ dietilēteri dažkārt dēvē par sēra ēteri.
Īpašības
Reaģējot ar gaisa skābekli, dietilēteris veido peroksīdus ar augstāku viršanas temperatūru. Tie ir sprāgstvielas, tādēļ ilgi stāvējuša ētera destilācija ir bīstama (nedrīkst destilēt ēteri līdz beigām). No šādiem nevēlamiem peroksīdiem var atbrīvoties, pievienojot ēterim reducētājus.
Beisitija
Beisitija (en) ir pilsēta Mičiganas štatā, ASV. Atrodas Hūrona ezera krastā. Pēc 2010. gada tautas skaitīšanas datiem pilsētā dzīvo 34 932 iedzīvotāju. Beisitija ir Bejas apgabala administratīvais centrs.
Cilvēki
Beisitijā dzimuši:
Grifices apriņķis
Grifices apriņķis ir apriņķis Polijā, Rietumpomožes vojevodistes ziemeļos. Robežojas ar Rietumpomožes vojevodistes Kolobžegas, Lobezas, Goleņovas un Kameņas apriņķiem, kā arī Baltijas jūru.
Sōla
Sōla var būt:
Dopings
Dopings ir viela, kam piemīt īpašība uz laiku paaugstināt ķermeņa fiziskās un garīgās spējas. To lieto sporta aktivitātēs un fiziskos vingrinājumos, lai veicinātu izturību un līdz ar to uzlabotu iegūto rezultātu. Mūsdienās profesionālajā sportā dopinga lietošana ir aizliegta.
Veidi
1989. gada aprīlī Starptautiskā Olimpiskā komiteja izdeva sarakstu, kas būtu uzskatāms par dopingu:
I. Dopingu klase
II. Dopinga metodes
III. Vielas ar lietošanas ierobežojumiem
1824. gads
1824. gads bija garais gads, kas sākās ceturtdienā.
Jaunais Rīgas teātris
JRT pirmais mākslinieciskais vadītājs no 1992. līdz 1997. gadam bija Juris Rijnieks. Kopš 1997. gada teātra galvenais režisors ir Alvis Hermanis.
Sakarā ar teātra ēkas Lāčplēša ielā rekonstrukciju, teātris no 2017./2018. gada sezonas darbojas pagaidu telpās, bijušajā Tabakas fabrikā Miera ielā 58A. Teātra pakāpeniska atgriešanās Lāčplēša ielā plānota 2023. gada rudenī.
Vestienas pauguraine
Vestienas pauguraine ir dabas apvidus Vidzemes augstienē. Atrodas augstienes dienvidos. Pauguraine ir 892 km2 liela, kas sastāda 1,38% no Latvijas teritorijas. Tās garums ir 50 km (dienvidrietumu—ziemeļaustrumu virzienā), platums — 25—30 km. Šī ir vecākā daļa Vidzemes augstienē.
Krūmu vārna
Krūmu vārna jeb Etiopijas krūmu vārna (Zavattariornis stresemanni) ir vārnu dzimtas (Corvidae) putnu suga, kas ir vienīgā suga krūmu vārnu ģintī (Zavattariornis). Ģeogrāfisko variāciju nav.
Izplatības areāls krūmu vārnai ir ļoti neliels. Tā dzīvo akāciju krūmu audzēs Etiopijas dienvidos.
Izskats
Krūmu vārna ir nedaudz lielāka nekā zilais sīlis (Cyanocitta cristata). Ķermeņa garums ap 28 cm, svars 130 g. Apspalvojums gaiši zilganpelēks, bet galvas virsa un pavēdere balta. Spārni un aste melna ar metālisku spīdumu. Kājas un knābis melni, bet āda ap tumši brūnajām acīm koši zila. Abi dzimumi izskatās vienādi. Jaunie putni nav tik koši un kontrastaini.
Barība
Krūmu vārna parasti barojas nelielos baros, kas sastāv no 4—10 indivīdiem. Krūmu vārnas pamatbarība ir kukaiņi, to kāpuri un kūniņas, kurus tā izrok no lielo zālēdāju mēslu kaudzēm. Krūmu vārna ķer arī lidojošos kukaiņus, kā arī pārbauda lielo dzīvnieku muguras, meklējot ādas parazītus uz tiem.
Ligzdošana
Ligzdot krūmu vārna sāk martā. Tā vij ligzdu akācijas krūmā, ieslēptu aiz akācijas dzeloņiem. Tai ir lodes forma, ar ieeju no augšas. Dējumā parasti ir 5—6 olas. Tās ir krēmīgi baltas ar nelieliem violetiem raibumiņiem. Iespējams, ka ligzdojošam pārim jaunos putnēnus palīdz izbarot iepriekšējā gada bērni.
Sīpeles pagasts
Sīpeles pagasts bija viena no Jelgavas apriņķa (līdz 1920. gadam Dobeles apriņķa) pašvaldībām tā rietumu daļā. Robežojās ar Džūkstes, Bērzes un Dobeles pagastiem. Pagasta valde atradās Sīpelē.
Vēsture
1945. gada 2. novembrī pagastā izveidoja Sīpeles un Straumes ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Dobeles rajonā. Mūsdienās Sīpeles pagasta teritorija iekļauta Dobeles novada Dobeles, Jaunbērzes un (neliela daļa) Bērzes pagastos.
TET-1
TET-1 (no de — "Tehnoloģiju izmēģinājumu nesējs 1") ir Vācijas tehnoloģisko eksperimentu mikropavadonis, Tas palaists 2012. gada jūlijā Vācijas Aerokosmiskā centra programmas On-Orbit-Verifikation von neuen Techniken und Technologien (OOV) ietvaros.
TET-1 platforma izgatavota Vācijas uzņēmumā Astro- und Feinwerktechnik Adlershof (Astrofein), par pamatu ņemot 2001. gadā palaistā pavadoņa BIRD-1 platformu. Aparatūra izgatavota uzņēmumā Kayser-Threde, kas ietilpst OHB-System grupā.
Pavadonī tiek izmēģināti:
Lidojuma gaita
TET-1 kā sekundārā krava startēja 06:41:39 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG/Fregat no Baikonuras kosmodroma. Kopā ar to tika palaisti arī pavadoņi Kanopus-V №1, BKA, Zond-PP un exactView-1. No Fregat dzinējbloka TET-1 atdalījās 07:33 UTC.
Pentazols
Pentazols (N5H) pieder pie heterocikliskajiem "aromātiskajiem" savienojumiem. Tā molekula ir pieclocekļu cikls, kas sastāv tikai no slāpekļa atomiem. Tā kā pentazols nesatur oglekli, tas būtu pieskaitāms pie neorganiskiem savienojumiem, tomēr tradicionāli tiek iekļauts heterociklisko savienojumu azolu rindā. Atšķirībā no paša pentazola, kas spēj eksistēt ne vairāk kā dažas sekundes pēc rašanās, tā atvasinājumi ir samērā stabilas organiskas vielas, kam gan ir tendence sadalīties ar sprādzienu.
Vanda (polārstacija)
Vanda vai Vandas stacija bija Jaunzēlandei piederoša polārstacija Antarktīdā, Rosa Teritorijā. Atradās Raita ielejā 140 m no Vandas ezera krasta 9 m virs ezera līmeņa 100 m no Oniksas ietekas ezerā.
Lēmums par stacijas būvniecību tika pieņemts 1967. gadā, jo jau kopš 1958. gada Raita ielejā notika intensīvi izpētes darbi un bija nepieciešama pastāvīga atbalsta bāze. Stacijas būvniecība tika veikta 1966./67. gada polārajā vasarā. Būvniecībai nepieciešamie materiāli tika piegādāti ar lidmašīnu un ar izpletni nolaisti uz ezera ledus. Pārējais aprīkojums tika piegādāts ar traktoru karavānu. Stacija tika oficiāli atklāta 1969. gada 9. janvārī un to atklāja Jaunzēlandes ģenerālgubernators sers Artūrs Porrits. Tajā pašā gadā stacijā pārziemoja pirmā pētnieku partija. Kā vissezonas stacija Vanda tikusi izmantota arī 1970. un 1974. gadā. Pārējā laikā stacija tikusi izmantota tikai vasaras sezonā.
Stacijā kopā bija 8 ēkas: 2 dzīvojamās, darbnīca, laboratorija, noliktava, atpūtas māja, glābšanas māja un tualete. 1981. gadā stacija tika paplašināta: uzstādīti jauni namiņi un saules baterijas. Tajā pašā 1981. gadā tika veikta pirmā lidmašīnas nosēšanās uz Vandas ezera ledus.
1990./91. gada sezona bija pēdējā pilnā stacijas darba vasara. Sakarā ar ezera līmeņa celšanos, kā arī pētniecības prioritāšu maiņu tika sākta vides sakopšana un stacijas likvidācija. Stacijas novākšana un izvešana uz Skota staciju prasīja 180 cilvēkdienas un 70 helikoptera lidojumu stundas. Tika izvesta pati stacija un vairāk kā 10 tonnu piesārņotas grunts.
1994./95. gada sezonā tika likvidētas pēdējās stacijas pastāvēšanas pēdas un ezera pretējā krastā tika ierīkota neliela lauka nometne Leikvanda (Lake Vanda Hut; 2 pārvietojamas būdas).
Jānis Blumbergs
Dzīvesgājums
Jānis Blumbergs piedzima Tukuma apriņķa Vecmoku pagasta "Bresmēs" (tagad Tumes pagastā). No 1907. līdz 1910. gadam mācījies Rīgas politehnikumā, 1911. gadā beidzis Maskavas Lauksaimniecības institūtu. No 1911. līdz 1918. gadam Latvijas Lauksaimniecības centrālbiedrības biedrs. No 1914. līdz 1917. gadam izdevuma "Baltijas Lauksaimnieks" redaktors. kļuva par apgādības ministru Latvijas Pagaidu valdībā. Līdz ar otrās Pagaidu valdības nākšanu pie varas viņa pienākumus pārņēma Ministru prezidents Kārlis Ulmanis, taču trešajā Pagaidu valdībā (1919. gada decembris — 1920. gada jūnijs) Blumbergs atkārtoti tika iecelts amatā.
Karbamīds
Karbamīds (urīnviela, (NH2)2CO) ir ogļskābes amīds. Tā ir pirmā organiskā viela, kas tika sintezēta no neorganiskām izejvielām. Tas ir balta, ūdenī šķīstoša viela. Lielāko daļu saražotā karbamīda lieto par minerālmēslojumu.
Karbamīdu ražo no amonjaka un oglekļa dioksīda, tas ir divu stadiju process:
1. 2NH3 + CO2 → H2N−COONH4
2. H2N-COONH4 → (NH2)2CO + H2O
Ražojot amonjaka sintēzei nepieciešamo ūdeņradi, rodas liels daudzums oglekļa dioksīda, kuru var lietot par karbamīda izejvielu. Karbamīds veidojas arī abinieku un zīdītāju organismā, kā olbaltumvielu sadalīšanās galaprodukts un no organisma izdalās ar urīnu. Putniem un rāpuļiem olbaltumvielu sadalīšanās produkts ir urīnskābe.
Vairāk nekā 90% pasaulē saražotā karbamīda lieto kā minerālmēslojumu, jo tam ir vislielākais slāpekļa īpatsvars. Karbamīdam reaģējot ar formaldehīdu, veidojas karbamīdformaldehīda sveķi, kurus dažreiz lieto plastmasām.
COCl2 + NH2R → (RNH)2CO + 2HCl
Karbamīda šķīdums ūdenī (32,5%) tiek izmantots dīzeļdzinēju izplūdes gāzēs esošo slāpekļa oksīdu neitralizēšanai. Šo šķīdumu sauc arī par DEF (Diesel Exhaust Fluid), un tas ir pazīstams kā Vācijas Automobiļu Industrijas asociācijas (VDA) reģistrēts zīmols AdBlue, kuru šobrīd iespējams iegādāties noteiktās degvielas uzpildes stacijās.
1823. gads
1823. bija parastais gads, kas sākās trešdienā.
Bonsai
Bonsai (, bonsai — "koks podā") ir mākslas veids, kad miniatūri koki tiek audzēti podos, tie tiek izkopti, pārstādīti un veiktas citas darbības, lai rezultātā iegūtu estētisku baudījumu. Bonsai izcelsme ir meklējama aptuveni pirms 2000 gadiem Haņu dinastijas valdīšanas laikā mūsdienu Ķīnas teritorijā. Ķīniešiem šī nodarbe bija un ir zināma kā penjing. Tikai vēlāk, kad budistu mūki šo mākslas formu aizveda uz Japānu, japāņi to nosauca par "bonsai". Eiropā bonsai sākotnēji parādījās Apvienotajā Karalistē, no kurienes tas izplatījās tālāk pa Eiropu un arī uz Ziemeļameriku.
Live Nation
Live Nation, Inc. ir publisko koncertu organizēšanas un ierakstu kompānija, kura ir bāzēta Beverlihilsā, ASV. Kompānija tika dibināta 2005. gadā. Parasti kompānija ar mūziķiem slēdz līgumu tāpat kā parasta ierakstu kompānija, bet papildus ierakstu kompānijas darbam, veic arī mūziķu reklamēšanas pasākumus.
Roberts Langs
Roberts Langs (dzimis 1970. gada 19. decembrī) ir bijušais čehu hokejists, centra uzbrucējs. Savas karjeras laikā aizvadījis 17 sezonas Nacionālajā hokeja līgā, 1998. gadā Čehijas izlases rindās kļuvis par olimpisko čempionu.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Langs uzsāka 1988.—89. gada sezonā, kad debitēja Čehoslovākijas hokeja līgas kluba HK Litvīnova rindās. Komandas sastāvā hokejists aizvadīja vēl nākamās trīs sezonas, līdz 1992. gada vasarā pārcēlās uz Ziemeļameriku.
1992.—93. gada sezonā hokejistam izdevās debitēt NHL, aizvadot 11 spēles Losandželosas "Kings" sastāvā, taču atlikušo sezonas daļu Langs aizvadīja IHL. 1994.—95. gada sezonā hokejistam izdevās nostiprināties "Kings" rindās, taču 1996. gadā atgriezās Eiropā, 1996.—97. gada sezonu aizvadot Čehijas Ekstralīgas klubā Prāgas "Sparta".
1997. gada septembrī Langs noslēdza līgumu ar Pitsburgas "Penguins", nākamajās sezonās strauji augot Langa rezultativitātei. 2000.—01. gada sezonā bija rezultatīvākā hokejista NHL karjerā, tajā 82 spēlēs atzīmējoties ar 80 punktiem.
2002. gada vasarā Langs kļuva par brīvo aģentu un noslēdza līgumu ar Vašingtonas "Capitals" vienību. 2003.—04. gada sezona Langam izdevās ļoti rezultatīva, taču sezonas izskaņā hokejists tika aizmainīts uz Detroitas "Red Wings".
2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā Langs nespēlēja, taču 2005.—06. gada sezonā turpināja karjeru "Red Wings" sastāvā. 2007.—08. gada sezonu Langs aizvadīja Čikāgas "Blackhawks" rindās, pēc sezonas noslēguma tiekot aizmainīts uz Monreālas "Canadiens", kuras rindās uzbrucējs aizvadīja nākamo sezonu.
2009.—10. gada sezonu Langs nospēlēja Fīniksas "Coyotes" sastāvā, sezonas beigās noslēdzot savu profesionālā spēlētāja karjeru.
Čehoslovākijas hokeja izlases rindās izcīnījis bronzas medaļas 1992. gada olimpiskajās spēlēs, kā arī 1992. gada Pasaules čempionātā.
Čehijas hokeja izlases rindās izcīnījis 1998. gada olimpisko zelta medaļu, 2006. gadā tai pievienojot bronzas medaļu. Tāpat Langs izcīnījis 1997. gada Pasaules čempionāta bronzas medaļas.
Klaida
Klaida ir liela upe Skotijā. Tā ir devītā garākā upe Apvienotajā Karalistē un trešā - Skotijā. Kopā ar estuāru tās garums ir 208 km. Upe sākas Dienvidskotijas augstienes ziemeļu nogāzēs, sākumā plūst pa kalnainu apvidu, vēlāk pa paugurainu līdzenumu. Ietek Fērtofklaida līcī. Vislielākā notece rudenī un ziemā. Pie Klaidas atrodas viena no lielākajām Lielbritānijas pilsētām - Glāzgova, līdz kurai iespējams kuģot ar jūras kuģiem. Augstāk sastopamas krāces, uz kurām uzbūvēta hidroelektrostacija. Kanāli savieno Klaidu ar Ziemeļjūru.
Latviešu strēlnieki
Latviešu strēlnieki bija latviešu karavīri, kas Latviešu strēlnieku pulku sastāvā piedalījās Pirmā pasaules kara, Latvijas brīvības cīņu un Krievijas pilsoņu kara kaujās. Kopumā astoņos strēlnieku pulkos dienēja aptuveni 60 000 kareivju.
Izveide
Pirmā pasaules kara sākumā Krievijas Impērijas karaspēks 1914. gadā iebruka Austrumprūsijā un kaujās zaudēja divas armijas un ievērojamu daudzumu ieroču un munīcijas. Daudzi no šajās armijās dienējošajiem bija latvieši.
1915. gada 1. aprīlī Vācijas Impērijas karaspēks iebruka Kurzemes guberņas teritorijā un strauji virzījās uz tās galvaspilsētu Jelgavu. 2.—3. aprīlī Krievijas Impērijas karaspēks sekmīgi atsita pirmo uzbrukumu Jelgavai, kaujās izcēlās uz fronti pārmestie Daugavgrīvas apvienotie bataljoni, kuros pārsvarā dienēja latvieši. Vācu karaspēks 7. maijā ieņēma Liepāju, krievu karaspēks veidoja aizsardzības līniju gar Ventu. Jūlijā sākās vācu Kurzemes ofensīva — 14. jūlijā viņi forsēja Ventu, 17. jūlijā ieņēma Dobeli, 18. jūlijā Tukumu un Ventspili. 19. jūlijā Krievijas Impērijas Valsts Domes latviešu deputāti Jānis Goldmanis un Jānis Zālītis publicēja patriotisko uzsaukumu „Pulcējaties zem latviešu karogiem!”. Straujais vācu uzbrukums izraisīja latviešu bēgļu kustību, Kurzemes un Zemgales latviešu iedzīvotāju daļai bēgot uz Vidzemes guberņu un Rīgu, tālāk uz Krieviju. Kaut gan Krievijas valdība neuzticējās nacionālām bruņotajām vienībām, ņemot vērā Lielo atkāpšanos un kritisko armijas stāvokli, armijas vadība atļāva darboties Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komitejai. Kad 1. augustā vācu karaspēks ieņēma Jelgavu un Ziemeļrietumu frontes pavēlnieks Rīgas aizstāvēšanai pavēlēja no latviešu brīvprātīgajiem saformēt 1. Daugavgrīvas un 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljonus. 12. augustā Rīgā sākās brīvprātīgo uzņemšana. Pirmajā pieņemšanas dienā pieteicās 71 brīvprātīgais. 12. septembrī vācu karaspēks ieņēma Jaunjelgavu, 23. oktobrī Ilūksti. Krievu karaspēks Daugavas kreisajā krastā saglabāja stipru aizsardzības placdarmu, ko nosauca par Ikšķiles priekštilta nocietinājumu (vēlāk nodēvētu par Nāves salu). Latviešu strēlnieku galvenais panākums bija frontes līnijas nostabilizēšana pie Rīgas 1915. gadā un tās noturēšana līdz 1917. gada rudenim. Ieņemot Rīgu, vāciešiem būtu atvērtas durvis uz Krievijas Impērijas galvaspilsētu Petrogradu.
1915. gada kaujas
Sākotnēji plānoto divu latviešu bataljonu vietā ātri tika izveidoti trīs bataljoni, kurus norīkoja aizsargāt Rīgu. 23. oktobrī 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljons tika nosūtīts uz fronti — 1. un 4. rota uz Olaini, bet 2. un 3. rota uz dienvidiem no Babītes ezera. 1. strēlnieku bataljona pirmās cīņas notika 1915. gada 25. oktobrī pie „Mangaļu” mājām Tīreļpurvā un 29. oktobrī pie „Plakanu” mājām Misas krastos. Latviešu strēlniekiem izdevās atspiest vācu vienības. 28. oktobrī Rīgas Latviešu biedrības namā notika sēru mītiņš un pirmo trīs Tīreļpurva kaujā kritušo — Jēkaba Voldemāra Timmas, Jāņa Gavenas un Andreja Stūra izvadīšana uz jaunajiem Rīgas Brāļu kapiem.
26. oktobrī uz fronti pie Ķekavas devās arī 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljons, kas steidzami tika pārsviests uz Slokas apkārtni, kur 31. oktobrī atsita vācu uzbrukumu. 5. novembrī kaujās Slokas — Ķemeru apkārtnē iesaistījās arī 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljons. Pēc šīm cīņām tika izsludināta vispārēja latviešu mobilizācija, kurā tika izveidoti vēl pieci latviešu strēlnieku bataljoni, kā arī viens rezerves bataljons.
1916. gada kaujas
Aktīva karadarbība Rīgas frontē atsākās 1916. gada 21. martā, kad 1. un 2. latviešu strēlnieku bataljoni kaujās pie Ķekavas pārrāva vācu nocietinātās pozīcijas pie Rīgas — Bauskas šosejas Ķekavas apkārtnē. Šim panākumam nesekoja lielāks Krievijas karaspēka uzbrukums.
Krievijas 12. armijas vadība plānoja 1916. gada vasarā pie Rojas izcelt vairāk kā 30 000 vīru lielu desantu. Veicot šādu kombinētu operāciju, bija iecerēts ieņemt Kurzemes ziemeļdaļu. Latviešu strēlnieku bataljonu izlūkiem uzdeva pastiprināti izlūkot vācu nocietinājumus un sagatavot to detalizētus zīmējumus. No 13. jūlija līdz 17. augustam latviešu strēlnieku bataljoni gatavojās plānotajai jūras desanta operācijai. Desanta grupējuma sastāvā iekļāva 31 kājnieku bataljonu, 12 kavalērijas eskadronus, 72 lielgabalus, 142 ložmetējus. Desanta operācijas sagatavošanas kontekstā tika mainīta bataljonu pakļautība, 23. jūlijā tos iekļāva 21. armijas korpusa sastāvā. Vācijas 8. armijas vadība jau krietnu laiku pirms desanta operācijas sākuma bija informēta par šo Krievijas 12. armijas plānoto aktivitāti un veica attiecīgos pasākumus. Vācu spiegi fiksēja Daugavgrīvā sapulcēto 11 transportkuģu vienību, un plānoto iebruku Kurzemē atcēla.
Kaujas pie Ķekavas atsākās 16. — 22. jūlijā, kurās pirmo reizi piedalījās visi latviešu bataljoni, izņemot 5. Zemgales latviešu strēlnieku bataljonu, kas cīnījās pie Olaines un 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljonu, kas cīnījās Nāves salā. Pēc jūlija neveiksmīgajiem uzbrukumiem Krievijas 12. armijas komandieris ģenerālleitnants Radko Dimitrijevs nolēma uzsākt lielāku latviešu strēlnieku vienību veidošanu. Uzreiz divas brigādes ar četriem pulkiem katrā nevarēja noformēt, jo 1. Daugavgrīvas, 6. Tukuma un 7. Bauskas bataljons bija cietuši smagus zaudējumus tikko notikušajās kaujās. Savukārt 3. Kurzemes bataljons līdz augusta beigām sargāja Nāves salu. Šādā situācijā tika nolemts izveidot Apvienoto latviešu strēlnieku brigādi, kuru uzdeva komandēt pulkvedim Andrejam Auzānam. Pēc jūras desanta operācijas atcelšanas no 17. augusta šajā brigādē iekļāva arī 4. Vidzemes latviešu strēlnieku bataljonu.
1916. gada 8. oktobrī (25. septembrī pēc vecā stila) Nāves salā notika vācu gāzu uzbrukums, kas pēc sava apjoma bija pirmais un lielākais šāda veida ieroču pielietojums pretinieka iznīcināšanai Pirmajā pasaules karā Latvijā. Saindējās 120 strēlnieki no 2. Rīgas latviešu strēlnieku bataljona, kas astoņas dienas izturēja Nāves salā. Strēlniekiem tika dota pavēle nosargāt pozīcijas par katru cenu, tomēr Krievijas armija Nāves salu nekad neizmantoja uzbrukumam. Pēc šīm kaujām 1916. gada 4. novembrī, tā kā latviešu strēlnieku bataljonu izmērs bija pieaudzis no sākotnējām 4 uz 8 rotām, tos pārveidoja par pulkiem divu bataljonu sastāvā un vienības apvienojot izveidoja divas latviešu strēlnieku brigādes. 6. decembrī pie abām strēlnieku brigādēm tika izveidotas lazaretes un dezinfekcijas nodaļas.
1917. gada kaujas
Visslavenākās latviešu strēlnieku cīņas norisinājās 1917. gada 5. — 11. janvārī (1916. gada 23. — 29. decembrī pēc vecā stila), kad 12. Krievijas 12. armijas pavēlniecība izplānoja „Jelgavas operāciju” ar mērķi strauja uzbrukuma veidā ieņemt Zemgales lielāko daļu. Par uzbrukuma vietu Rīgas frontē tika izvēlēts purvains apvidus starp Babītes ezeru un Olaini, kuru dēvēja par Tīreļa purvu. Šīs cīņas vēsturē iegājušas kā Ziemassvētku kaujas. Pirms kaujas operācijas 3. janvārī abas latviešu strēlnieku brigādes apvienoja vienā divīzijā (komandieris — ģenerālis Augusts Ernests Misiņš). Kaujas sākās 5. janvārī (1916. gada 23. decembrī pēc vecā stila) un ilga sešas dienas. Tajās pirmo reizi piedalījās visi astoņi latviešu strēlnieku pulki. Pēc Frīdriha Brieža ieteiktā plāna, bija paredzēts sadalīt spēkus divās grupās, un dot triecienu uzreiz divās vietās. Taču netika sniegts nepieciešamais artilērijas atbalsts, ejas plašajos dzeloņstiepļu laukos bija izveidotas nepilnīgi un latviešu kareivji bija spiesti skriet dzeloņstiepļu biezoknī tieši pretī vācu ložmetēju ligzdām. Par spīti tam, nocietinājumus izdevās pārraut un ieiet vairākus kilometrus vācu teritorijā. Armijas vadība nebija spējīga izmantot šos panākumus, un izvērst spēcīgu uzbrukumu pret vāciešiem. 1917. gada 22. — 31. janvārī notika Janvāra kauja, kuras laikā vācieši centās atgūt Ziemassvētku kauju laikā zaudētās teritorijas.
Ziemassvētku un Janvāra kaujās strēlnieki izrādīja lielu varonību, taču vienlaikus cieta lielus zaudējumus. Krievijas armija šo kauju laikā zaudēja apmēram 26 000 kareivju, no kuriem 9000 bija strēlnieki — apmēram trešā daļa no visiem strēlnieku spēkiem. Ziemassvētku kauju neveiksmīgā vadība strēlniekos radīja aizvien lielāku neapmierinātību ar armijas vadību. Izplatījās baumas par nodevību pret latviešu formējumiem. 7. februārī ģenerālis Mihails Aleksejevs pieprasīja kara ministram iecelt komisiju Rīgas frontes notikumu izmeklēšanai, bet tas nenotika Februāra revolūcijas dēļ. Tajā tika gāzts imperators Nikolajs II Romanovs un lielākā daļa strēlnieku bija gatavi atbalstīt radikālos boļševikus, kuri solīja izbeigt karu, kā arī netraucēt Krievijas Impērijas tautām veidot neatkarīgas valstis vai autonomijas. 7. — 11. aprīlī (pēc vecā stila 27.-29. martā) 290 strēlnieku pulku pārstāvji Rīgā izveidoja pirmo Latviešu strēlnieku pulku izpildkomiteju (Iskolatu), kas 30. maijā pieņēma rezolūciju par varas pāriešanu padomju rokās.
1917. gada septembra sākumā 2. latviešu strēlnieku brigāde piedalījās Kaujā pie Mazās Juglas. 1. septembrī Vācijas karaspēks sāka Rīgas operāciju forsējot Daugavu pie Ikšķiles. 2. septembrī Pirmā Latviešu strēlnieku brigāde no Olaines atkāpās uz Rīgu, bet Otrā brigāde 26 stundas noturēja pozīcijas pie Mazās Juglas pret uzbrūkošajiem vācu spēkiem. Pateicoties tam, 12. krievu armija neiekļuva aplenkumā un paspēja atkāpties no Rīgas kas krita vāciešu rokās. Fronte nostabilizējās pie Siguldas.
Pēc Oktobra revolūcijas 1917. gada 4. decembrī Iskolats saņēma pieprasījumu sūtīt vienu latviešu strēlnieku pulku Petrogradas aizstāvēšanai. 6. decembrī 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulks ieradās Petrogradā un tam kopā ar Baltijas flotes jūrniekiem tika uzdota Padomju Krievijas valdības apsardze Smoļnijā. 30. decembrī 12. armijas pavēlnieks Jukums Vācietis izdeva pavēli par Latviešu strēlnieku korpusa izveidi uz Apvienotās Latviešu strēlnieku divīzijas bāzes.
Baltie strēlnieki
1917. gada Krievijas revolūcijas laikā starp Februāra un Oktobra revolūcijām, latviešu strēlnieku pulkos intensīvi darbojās sarkanie aģitatori, tomēr liela daļa strēlnieku, īpaši virsniecība un inteliģence, saglabāja politisko neitralitāti vai pat iebilda lielinieku idejām. Dažos no pulkiem (piemēram, 1.Daugavgrīvas pulkā, pulkveža F.Brieža vadībā) veica reorganizācijas, izveidojot vienības kuras nebija komunistisko ideju ietekmē. Šīs vienības nereti bija ar ievērojami augstāku kaujasspēju par lielinieku ietekmētajām.
Daudzi virsnieki (viņu starpā arī Frīdrihs Briedis, Kārlis Goppers, Rūdolfs Bangerskis u.c.) pameta lielinieku ideju pārņemtos pulkus, kuros izvērsās revolucionārais disciplīnas sabrukums. Viena daļa aktīvi iesaistījās cīņā pret sarkanajiem krievu balto kustības armijās. No Krievijā esošajiem nacionāli noskaņotajiem latviešu strēlniekiem Sibīrijā saformēja divas karaspēka vienības — Imantas pulks un Troickas bataljons, tomēr pirmais neiesaistījās Krievijas Pilsoņu kara kaujās un otrais iesaistījās minimāli. Tā kā 1919. gada otrajā pusē Kolčaka armija tika sakauta un strauji atkāpās, pulki ar kuģiem no Tālajiem austrumiem tika nogādāti jau brīvajā Latvijā.
Sarkanie strēlnieki
Pēc lielinieku organizētās Oktobra revolūcijas 1917. gada rudenī latviešu strēlnieku daļas saglabāja disciplīnu un to komandieris pulkvedis Jukums Vācietis no 1918. gada 4. septembra līdz 1919. gada 8. jūlijam bija pirmais Sarkanās armijas virspavēlnieks.
1918. gadā
Pēc Rīgas ieņemšanas un Oktobra revolūcijas Vācijas karaspēks pārtrauca karadarbību pret Krievijas jauno valdību, tādēļ 1918. gada sākumā Latviešu strēlnieku pulkus boļševiku valdība izmantoja kā t. s. „Latviešu revolucionāros priekšpulkus” pretpadomju sacelšanos apspiešanai. 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulka 4. un 6. rotas un 4. Vidzemes latviešu strēlnieku pulka 1. bataljons 22. janvārī devās uz Rogačevu, kur 3.-13. februārī apspieda 1. Poļu korpusa sacelšanos Baltkrievijā ģenerāļa J. Dovbora-Musņicka (J. Dowbór-Muśnicki) vadībā. Savukārt 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulks 24. janvārī no Cēsīm devās pret ģenerāļa Kaļedina komandēto Donas kazaku karaspēku Dienvidkrievijā. Jukums Vācietis savos memuāros vēlāk rakstīja: „Gandrīz katram latviešu strēlniekam un oficierim bija bēdīgas atmiņas par tām mežonībām, kuras pastrādāja Latvijas baroni kopā ar krievu ģenerāļiem pie latviešu tautas mazturīgām aprindām. Katram bija atmiņā nošautais vai pakārtais tēvs, māte, brālis, tuvāks radinieks vai draugs.”
Pēc Brestļitovskas miera sarunu izjukšanas 18. — 22. februārī Vācijas 8. armija pārgāja uzbrukumā, bez nopietnas pretestības ieņēma visu Latvijas teritoriju un pēdējās latviešu strēlnieku militārās daļas atstāja dzimteni. 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulks apsargāja Padomju Krievijas valdības vilcienu, kad tā no Petrogradas 1918. gada 10. — 11. martā pārcēlās uz Maskavu un turpināja tās apsardzi arī Maskavas kremlī. 18. martā Iskolastrels nolēma demobilizēt visas vecās latviešu strēlnieku vienības un izveidot revolucionārās kaujas vienības. 6. aprīlī pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem 2. latviešu strēlnieku divīzija tika izformēta. 1918. gada 13. aprīlī tika izveidota Latviešu strēlnieku divīzija kā Sarkanās armijas daļa Jukuma Vācieša vadībā, kuras sastāvā ietilpa deviņi strēlnieku pulki, kavalērijas pulks, vieglās un smagās artilērijas bataljoni un aviācijas daļa. Padomju valdības apsardzi Kremlī līdz 1918. gada septembrim veica īpaši izveidotais 9. Latviešu strēlnieku pulks.
Latviešu strēlnieku divīzija piedalījās antiboļševiku dumpju apspiešanā Maskavā, Jaroslavļā, kā arī Muromas, Ribinskas, Kalugas, Saratovas un Novgorodas pilsētās.
1918. gada 18. jūlijā Jukumu Vācieti iecēla par Austrumu frontes pavēlnieku cīņā pret čehiem, augustā 5. latviešu strēlnieku pulks Jukuma Vācieša vadībā aizstāvēja Kazaņu, par ko saņēma Revolūcijas Goda Sarkano karogu. 2. septembrī pēc Ļeņina priekšlikuma J.Vācieti iecēla par pirmo Padomju Krievijas visu bruņoto spēku virspavēlnieku. Latviešu strēlnieki piedalījās kaujās pie Volgas, Urālos, Arhangeļskā, Caricinā un citur.
Pēc Vācijas kapitulācijas 1918. gada decembrī latviešu strēlnieki tika nosūtīti atkarot Latvijas teritoriju. Pēc Sarkanās armijas virspavēlniecības 1918. gada 8. decembra 436. direktīvas padomju Rietumu armijas sastāvā tika izveidota Latvijas armijas karaspēka grupa (Армейская группа войск Латвии), kas 1918. gada 29. decembrī tika pakļauta padomju 7. armijai.