cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ēvalds Valters
Biogrāfija
Dzimis 1894. gada 2. aprīlī Planīcas "Eglenieku" mājās kā neprecētās kalpones Annas Valters (dzimusi 1859. gadā Pelčos) dēls. Bez Ēvalda mātei jau bija vecākie bērni — brālis Jānis (Žanis) (dz. 1882) un māsa Ieva (precējusies Vendele) (dz. 1890). 1896. gadā nāk pasaulē māsa Marija (precēta Tomsone), un tai pašā gadā Anna Valters apprecas ar Planīcas "Eglenieku" saimnieku, atraitni Frici Šēnbergu. Viņu laulībā dzimis dēls Fricis Šēnbergs (1897—1904), bet vīrs Fricis Šēnbergs 1897. gadā miris. Pēc vīra nāves Anna ar bērniem pārcēlās uz Kuldīgu, kur 1901. gadā salaulājās ar strādnieku Jēkabu Upmali. Viņiem 1903. gadā piedzimusi meita Amālija Minna Upmale prec. Štelfa.
Četrus gadus mācījās Kuldīgas ministrijas skolā, strādāja pie mātes brāļa Jēkaba Valtera dārzniecībā, tad strādāja par melnstrādnieku sērkociņu fabrikā "Vulkāns". 1912. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā, kur pa dienu strādāja fabrikā, bet vakaros mācījās svešvalodas sociāldemokrātu izveidotajos kursos strādniekiem "Valodnieks". Tā kā Valters bija palicis mātes vienīgais dēls, sākoties Pirmajam pasaules karam, viņam nebija jāiet karot. 1915. gadā Valters aizbrauca uz Maskavu un sāka strādāt vīna firmā, Maskavā iestājās 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulkā, lai karotu Latvijā. Piedalījies Ziemassvētku kaujās. Kritis vācu gūstā Vidzemē, pēc tam sameklējis savu pulku Krievijā.
Teātra aktiera karjeru uzsācis 1917. gadā Pirmā pasaules kara frontē, strēlnieku pašdarbības teātra trupā. Viņa pirmā loma bija Krodzinieks brāļu Kaudzīšu romāna "Mērnieku laiki" uzvedumā. 1920. gadā Maskavā iestājās teātra studijā Творчество, kuru vadīja Jevgēņijs Vahtangovs — te filmējies savā pirmajā kinofilmā "Sargeņģelis" (kr. Ангел-хранитель) —, bet 1923. gadā kā aktieris darbojās Maskavas latviešu teātrī "Skatuve". Atgriezies Latvijā 1923. gadā, 1. sezonu nostrādāja teātrī Jēkabpilī, pēc tam uzsāka darbu Liepājas teātrī (līdz 1928. gadam), lasīja aktiermākslas kursu Tautas akadēmijā. 1928./29. gadā vienu sezonu pēc Eduarda Smiļģa uzaicinājuma nostrādāja Dailes teātrī. Aktieris Daugavpils teātrī (1929—1930). 1930./31. gada sezonu atkal aizvadīja Liepājas teātrī. 1932. gadā Ēvalds Valters kopā ar aktieri Teodoru Lāci izveidoja bezdarbā esošo profesionālo aktieru ansambli "Tautas teātris", kas darbojās Rīgā, Lāčplēša ielā 43/45 (Grāmatnieku nams, vēlāk Poligrāfiķu kultūras nams) līdz 1934. gadam. Pēc teātra slēgšanas darbu atrada Liepājas teātrī (1934—1938). Pēc tam strādāja Rīgā, radiofonā. 1940. gadā Ēvaldam Valteram uzticēja Jelgavas teātra vadību. Valters atgriezās Dailes teātrī 1941. gadā un tajā nostrādāja līdz pat skatuves gaitu beigām, radot ap simts vienreizīgu, neaizmirstamu tēlu. Saņēmis Tautas aktiera goda nosaukumu. Pēdējo lomu Ēvalds Valters spēlēja 94 gadu vecumā, un tas bija A. Čaka dzejas izrādē "Mūžības skartie". Filmējies daudzās Rīgas Kinostudijas filmās. Ilgu laiku bija vecākais darbojošais aktieris pasaulē. Valtera rekords tomēr ir pārspēts: līdz pat savai nāvei 2011. gadā Vācijas teātros uzstājas 1903. gadā dzimušais holandiešu izcelsmes aktieris un dziedātājs Johanness Hēsterss.
1939. gadā nopirka zemes gabalu Rīgas pievārtē, Bieriņos. Burātājs — ar savu jahtu "Ragana", ko nopirka 1939. gadā, burāja pa Lielupi un Rīgas līci līdz pat 50. gadu vidum.
Stēfans Līvs
Stēfans Patriks Līvs (dzimis Patriks Šližs ; dzimis Gdiņā, Polijā, miris 2011. gada 7. septembrī) bija poļu izcelsmes Zviedrijas hokejists, vārtsargs, Zviedrijas hokeja izlases dalībnieks.
Ēvalds Valters
Biogrāfija
Ēvalds Valters bija precējies trīs reizes. Pirmā sieva — aktrise Mirdza Kaupiņa (otrā laulībā — Ābeltiņš) (1903 Rīgā—1988 Lielbritānijā), no viņas meita Maija Gale (1926 Liepājā—2014 Anglijā). Ar otro sievu Alīdu Ievu Grīnu (1904 Liepājā—1983 Jumpravā) precējies 1937. gadā Liepājā, no viņas 2 meitas — Laima (dzimusi 1938. gadā Liepājā) un Māra Valtere. Ar pēdējo sievu aktrisi Veru Gribaču (dzimusi 1927. gadā) laulībā nodzīvoja 40 gadus, dēls — operators un režisors Raitis Valters (dzimis 1960. gadā).
Stēfans Līvs
S. Līvs ir dzimis Polijas pilsētā Gdiņā kā Patriks Šližs, pēc tam nonācis bērnu namā Gdaņskā, no kurienes divu gadu vecumā adoptēts uz Zviedriju, kur audzis zviedru ģimenē.
Ēvalds Valters
Biogrāfija
Ar savu uzrunu 1988. gada 8. oktobrī atklāja Latvijas Tautas frontes dibināšanas kongresu. 1988. gada 11. novembrī Rīgas pils tornī kopā ar rakstnieku Albertu Belu pacēla pirmo sarkanbaltsarkano karogu pēc 1940. gada. Piedalījās dibināšanā un deva vārdu latviešu karavīru organizācijai Latviešu strēlnieku apvienība, ko 1989. gada 17. jūnijā Latvijas Universitātes Lielajā aulā nodibināja 522 dalībnieki. To skaitā strēlnieks Pēteris Griško, zemūdenes "Ronis" komandieris Hugo Legzdiņš, karavīrs un politiķis Vilis Krūmiņš, akadēmiķi Jānis Stradiņš, Ervids Grinovskis, TV diktors Valdis Čukurs. Viens no pirmajiem 1992. gada jūnijā saņēma atjaunotās Latvijas Republikas pasi. 1993. gadā Aizpores kapsētā Kalvenes pagastā iestādījis ozoliņu pie pieminekļa Oskara Kalpaka vienības karavīriem.
Stēfans Līvs
Spēlētāja karjera
Zviedrijas Elitsērijā S. Līvs debitēja HV71 kluba rindās 2000. gada 18. janvārī. Tā paša gada jūnijā NHL draftā viņu ar kopējo 102. numuru izvēlējās Detroitas "Red Wings". 2004. gadā, turpinot spēlēt HV71 rindās, Stefans kļuva par Zviedrijas čempionu hokejā. Pēc 2005.—06. sezonas beigām S. Līvs parakstīja viena gada līgumu ar Detroitas "Red Wings", taču visu nākamo sezonu aizvadīja tās Amerikas hokeja līgas fārmklubā Grandrepidsas "Griffins". Pēc sezonas beigām S. Līvs atgriezās HV71, noslēdzot ar to līgumu uz nākamajām trim sezonām. Spēlējot klubā, 2008. un 2010. gadā viņš izcīnīja jau savu otro un trešo Zviedrijas čempiona titulu. Pēc 2009.—10. sezonas beigām noslēdza viena gada līgumu ar Kontinentālās hokeja līgas klubu Novosibirskas "Sibir". Sezonas gaitā piedalījās arī 2011. gada KHL Zvaigžņu spēlē.
Ēvalds Valters
Biogrāfija
Valters 1956. gadā saņēma Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves mākslinieka goda nosaukumu, bet 1981. gadā — Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieka goda nosaukumu.
Stēfans Līvs
Spēlētāja karjera
2011. gada 7. septembrī spēlētājs gāja bojā Jaroslavļas aviokatastrofā.
Ēvalds Valters
Biogrāfija
Pēdējos gadus dzīvojis savās lauku mājās "Ostos" Rumbas pagastā.
Stēfans Līvs
Spēlētāja karjera
Zviedrijas izlases vārtos debitējis 2000. gada 9. novembrī, piedalījies 2006. un 2010. gada olimpisko spēļu turnīros, 2006. gadā kopā ar izlasi izcīnot Olimpisko zelta medaļu. Spēlējis arī sešos Pasaules čempionātos, 2006. gadā izcīnot Pasaules čempiona titulu.
Ēvalds Valters
Literārā darbība
Daudz tulkoja no franču valodas — Rasinu, Moljēru, Lafontēnu. 1940. gadā apgādā "Zemnieka domas" tika izdota Valtera tulkotā Žana Rasina traģēdija "Britaniks". 1956. gadā ar pseidonīmu "Ints Baltarājs" Latviešu nacionālais fonds Skandināvijā izdeva Ēvalda Valtera poēmu "Rusiāde: rakstīta komūnistu okupācijas laika tumsā, bailēs un slepenībā no ļauno acu skata, tagadējā Latvijā". Poēmas rokrakstu pēc Valtera lūguma uz Stokholmu aizveda kāds Zviedrijas flotes kuģa virsnieks.
Tulkojis no franču valodas latviski 20 Moljēra lugas un 412 Lafontēna fabulas.
Ēvalda Valtera vārds
Aktierim veltītas:
Vecā Danas minerālu klasifikācijas sistēma
Vecā Danas minerālu klasifikācijas sistēma ir ilgstoši populārākā minerālu klasifikācijas un sistemātikas sistēma.
Pirmā Danas minerālu klasifikācijas sistēma publicēta 1837. gadā un to sastādīja 24 gadus vecais ASV mineralogs Džeimss Dvaits Dana, iekļaujot tajā laikā zināmos 352 minerālus. Dana un viņa dēls Edvards Solsberijs Dana darbu pie klasifikācijas sistēmas turpināja, to pilnveidojot un papildinot ar jaunatklātiem minerāliem. Abu mineralogu darbs ir devis lielu ieguldījumu mineraloģijas zinātnes attīstībā. Ir izdotas šādas Danas minerālu klasifikācijas redakcijas:
Pēdējā, astotā, redakcija iznākusi 1997. gadā un īsumā aprakstīta šeit.
Dana minerālus pirmais sāka klasificēt pēc to anjoniem, tālāk tos smalkāk iedalot pēc kristāliskās struktūras īpatnībām. Katram minerālam tika piešķirts savs indekss - skaitlis ar četrām daļām. Diemžēl jaunā, 1997. gada sistēma šos numurus nomaina, radot grūtības muzejiem un kolekcionāriem.
Dana savā darbā norādījis arī tipiskās minerālu atradņu vietas, un daudzi minerālu kolekcionāri cenšas iegūt paraugus tieši no šīm vietām.
Jaunā Danas minerālu klasifikācijas sistēma negūst atsaucību daudzu mineralogu vidū, tāpēc vecajai sistēmai joprojām ir plašs pielietojums. Danas sistēma tiek lietota lielākajā daļā agrāk izdotās mineraloģiskās literatūras.
SKS 16. ekspedīcija
'''SKS 16. ekspedīcija' ( jeb ISS-16'') bija Krievijas un ASV rīkota kosmonautu ekspedīcija uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Divi apkalpes locekļi, Jurijs Maļenčenko un Pegija Vitsone, startēja ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-11 kopā ar lidojuma dalībnieku, pirmo Malaizijas kosmonautu Šeihu Muszafaru Šukoru. Viņi stacijā nomainīja 15. ekspedīcijas apkalpes dalībniekus Fjodoru Jurčihinu un Oļegu Kotovu, kuri uz zemi atgriezās kuģī Sojuz TMA-10 kopā ar Šukoru. Trešais apkalpes loceklis Kleitons Andersons palika SKS, pievienojoties 16. ekspedīcijai. Stacijas vadības simboliska nodošana notika 19. oktobrī.
Ceturtā daļa (2008. gada marts — aprīlis)
¹ Šo apkalpes locekļu maiņas datumi var mainīties, atkarībā no Space Shuttle lidojumiem.
13. viesekspedīcija
Kosmosa kuģis Sojuz TMA-11 ar SKS saslēdzās 14:50 UTC. 15. ekspedīcija (Jurčihins, Kotovs) un Šukors ar Sojuz TMA-10 atvienojās.
STS-120
Discovery misijā STS-120 12.40 UTC saslēdzās ar SKS. Misijas laikā tika pievienots pagaidu pozīcijā modulis Harmony, pārvietots saules bateriju bloks P6 un veiktas 4 iziešanas kosmosā. 10:32 UTC Space Shuttle atvienojās no stacijas.
1. iziešana kosmosā
Vitsone un Maļenčenko veica iziešanu atklātā kosmosā no slūžu kameras Quest. Tā sākās 09.54 UTC, beidzās 16.49 UTC, ilgums — 6 stundas 55 minūtes. Viņi veica darbus, kurus bija jāizpilda misijas STS-120 laikā, bet tika atlikti saules bateriju bojājuma novēršanas dēļ. Iziešanā kosmonauti sagatavoja pāreju PMA-2 pārvietošanai no moduļa Destiny uz nesen pievienoto Harmony. Vispirms tika atvienoti kabeļi, kas paredzēti kosmoplānu apgādāšānai ar elektroenerģiju. Tad, pa ceļam no laboratorijas moduļa noņemot šeit vairs nevajadzīgo prožektoru, viņi pārvietojās uz Harmony moduli. Vitsone pievienoja kabeļus manipulatora fiksatoram, bet Maļenčenko nomainīja bojāto jaudas slēdža bloku. Pēc tam viņi noņēma aizsarpārklāju no Harmony porta, pie kura tiks piestiprināts PMA-2. Tad viņi veica konfigurācijas darbus pie Z-1.
Harmony pārvietošana
adapters PMA-2 ar stacijas manipulatoru Canadarm 2, kuru vadīja Tani, tika noņemts no Destiny moduļa un pārvietots uz Harmony gala portu. Vitsone no Destiny 09.35 UTC sāka atbrīvot adapteru noturošos savienojumus. 10.12 tika atlaists pēdējais savienojums, 10.12 PMA-2 tika atdalīts no moduļa, un sākās 1,5 t PMA-2 pārvietošana. 11.29 UTC tika pabeigta pēdējā savienojuma saslēgšana.
modulis Harmony ar tam pievienoto PMA-2 tika pārvietots tam paredzētajā vietā — pie laboratorijas Destiny. Operācija sākās 09.21 UTC, kad Vitsone ar datoru deva komandas atvienot Unity moduļa kreisā porta savienojumus. Tad Tani vadīja manipulatoru, kas pārnesa moduli jaunajā vietā. 10.35 UTC tas jau bija savā vietā. Lūkas starp Destiny un Harmony tika atvērtas 16.52 UTC.
2. iziešana kosmosā
Lai veiktu jaunpievienotā moduļa kabeļu savienošanas darbus, nākamās divas iziešanas kosmosā bija plānotas 20. un 24. novembrī. Izmēģinājumos uz zemes skafandrā, kādu lieto kosmonauti SKS, tika sajusta dūmu smaka. Kamēr netiktu noskaidrots to rašanās avots un novērsts iespējamais bojājums, tika aizliegtas iziešanas kosmosā. 15. novembrī aizliegums tika atcelts, jo nekādas deguma pēdas netika atrastas. Iespējams, ka smaku radīja oglekļa dioksīda izvākšanas filtrs.
Otrā iziešana kosmosā notika, kurā piedalījās Vitsone un Tani. Tā sākās 10.10 UTC un ilga 7 stundas 16 minūtes. Galvenais darbs bija dzesēšanas sistēmas vadu pārnešana no pagaidu glabāšanas vietas S0 un to pieslēgšana pie Harmony. Pēc tam kosmonauti veica kabeļu savienošanu pie PMA-2.
3. iziešana kosmosā
Trešo iziešanu kosmosā veica Vitsone un Tani. Iziešana sākās 09.50 UTC un ilga 7 stundas 4 minūtes. Tā laikā kosmonauti pabeidza kabeļu un dzesēšanas cauruļu savienošanu starp PMA-2, Harmony un Destiny. Tani pēc tam apskatīja bojāto saules bateriju pagriesanas mehānismu, bet Vitsone veica sagatavošanas darbus Columbus moduļa uzstādīšanai, kurš ieradīsies STS-122 misijā decembrī.
4. iziešana kosmosā
Lai izpētītu elektroenergijas padeves traucējumu (pirmoreiz atgadījās ) cēloni saules bateriju paneļu kardānsavienojumā Beta Gimbal Assemblies (BGA) 1A un lai tuvāk apskatītu bojāto S4 saules bateriju pagriešanas mehānismu SARJ, tika veikta vēl viena sākotnēji neplānota iziešana atklātā kosmosā. Iziešana sākās 09.50 UTC un ilga 6 stundas 56 minūtes. Vispirms tika apskatīts BGA, bet nekas aizdomīgs netika atklāts; Vitsone atvienoja divus kabeļus, lai no zemes varētu veikt attiecīgas pārbaudes (iziešanas beigās tos atkal savienoja). Pēc tam viņi parvietojās uz SARJ un apskatē secināja, ka izdilums ir tāds pats kā iepriekš novērotais. Šī bija 100 ārpuskuģa aktivitāte SKS programmā, un Pegija Vitsone uzstādīja rekordu ASV sievietes kosmosā iziešanas koplaikam (32 h, 36 min), pārspējot Sanitas Viljamsas koplaiku 29 h, 37 min.
5. iziešana kosmosā
Vitsone un Tani veica vēl vienu neplānotu iziešanu atklātā kosmosā. Galvenais uzdevums bija Bearing Motor Roll Ring Module (BMRRM) — moduli ar gultņiem u elektromorotu, kas nodrošina saules bateriju paneļu pagriešanu uz S4. Vēl viņi apskatīja Solar Alpha Rotary Joint.
STS-122
Atlantis misijā STS-122 17:17 UTC saslēdzās ar SKS. Misijas laikā SKS tika pievienots Eiropas laboratorijas modulis Columbus un veiktas trīs iziešanas kosmosā, kurā piedalījās STS-122 apkalpes locekļi. Leopolds Eijārs pievienojās 16. ekspedīcijai, un Daniels Tani devās atpakaļ uz devi ar Atlantis. Kosmosa kuģis atvienojās no stacijas 09:25 UTC.
STS-123
Endeavour misijā STS-123 03:49 UTC saslēdzās ar SKS. Misijas laikā SKS tika pievienota īslaicīgajā novietnē Japānas Kibo moduļa hermetizētā sekcija (Japanese Experiment Logistics Module, Pressurized Section, JLP), ka arī Kanādas īpašais manipulators Special Purpose Dexterous Manipulator (SPDM jeb Dextre). tika veiktas piecas iziešanas kosmosā, kurās piedalījās arī jaunais 16. ekspedīcijas loceklis Gerets Reismens. Gerets oficiāli pievienojās 16. ekspedīcijai 13. martā 07:50 UTC, kad viņš glābšanas kuģī Sojuz TMA-11 ievietoja savu sēdvietu, nomainot pret Leopolda Eijāra, kas atgriezīsies uz Zemi kopā ar STS-123 apkalpi. 25. martā 12:25 UTC Endeavour atvienojās no SKS.
Andress Injesta
Andress Injesta Luhans (ca; ; dzimis ) ir Spānijas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, bijis Spānijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv Japānas klubu Vissel Kobe.
Aizvadījis gandrīz visu profesionāļa karjeru Barcelona sastāvā, pieaugušo komandas sastāvā debitējis 2002. gadā 18 gadu vecumā. Regulāri sācis spēlēt kopš 2004.—2005. gada sezonas. Kluba sastāvā deviņas reizes kļuvis par Spānijas čempionu, četras reizes izcīnījis uzvaru UEFA Čempionu līgā. 2018. gada maijā pievienojās Japānas klubam Vissel Kobe.
Izlasi pārstāvējis četros Pasaules kausos (2006, 2010, 2014 un 2018; 2010. gadā izcīnījis uzvaru), kā arī trijos Eiropas čempionātos (2008, 2012, 2016; 2008. un 2012. gadā izcīnīja uzvaru). Pēc 2018. gada Pasaules kausa finālturnīra paziņoja par karjeras beigām izlasē. Kopā izlases rindās aizvadījis 131 spēli un guvis 13 vārtus.
Sasniegumi
Barcelona
VIssel Kobe
Spānija
Individuālie sasniegumi
Erots
Erots (gr. Ἔρως) bija mīlestības dievs grieķu mitoloģijā. Viņš bija Afrodītes dēls. Citos avotos minēts, ka Erotu radījis Haoss.
Erots grieķu mitoloģijā bija vienīgais no dieviem, kam uz muguras bija skaisti, balti, plati spārni, kā tas sastopams daudzos kristīgo eņģeļu atainojumos. Dievu vēstnesim Hermejam bija tikai spārnotas sandales. Tomēr Erota darbs bieži vien nebija labdabīgs. Erots mudināja kaislību starp cilvēkiem, šaujot ar bultu tieši sirdī. Erotam pavēles varēja dot dieviete Afrodīte, kas bija ļoti skaista, tomēr visai iedomīga būtne.
Tomēr Afrodīte nebija visskaistākā no visām būtnēm, jo reiz pati uzskatīja kāda valdnieka meitu vārdā Psīhe daudz skaistāku kā viņa esam un lūdza par to savu dēlu Erotu uzlikt meitenei briesmīgu lāstu. Erotam bija jāņem bulta un jāsašauj Psīhe, lai tā iemīlētu pasaulē neglītāko vīrieti.
Tomēr šaujot uz Psīhi Erots pats sevi savainoja un iemīlējās valdnieka meitā. Psīhes skaistums bija neaprakstāms: viņai bija nāras acis, viļņaini gari mati kā medus, krāšņas lūpas un balta āda. Tomēr bez skaistuma Psīhei piemita arī augsta morāle un tikumi, kā arī īstas cīnītājas gars, bet cīņa mīlestības vārdā, kas viņai vēl bija priekšā, būs smaga.
Psīhe dzīvoja skaistā valdnieka pilī ar četriem torņiem un viņai bija trīs vecākas māsas un daudzas kalpones. Tomēr pavisam drīz Psīhes māsas apprecējās, bet Psīhe nespēja nevienu iemīlēt un apprecēties. Tad valdnieks nolēma sūtīt Psīhi pie Delfu orākula, lai orākuls pasaka, kas ir Psīhes otrā pusīte. Un orākuls teica, ka tas ir kaut kas augstāks par cilvēku un pavēlēja Psīhei kāpt augstā kalnā.
Psīhe saposās un devās kāpt kalnā. Kāpiens bija grūts un garš, bet sasniedzot virsotni, Psīhe satika maigu vēju, kas lēni nonesa viņu lejā un ieveda skaistā alā, kas bija izklāta ar dārgiem tepiķiem un citām skaistām lietām un zeltu. Viņu apkalpoja neredzams kalpoņu pulks, līdz vakaram, kad tika izdzēstas lāpas un tumsā ieradās līgavainis Erots, kas tumsas ietverā viņu mīļoja un glāstīja, bet Psīhe nekad nedabūja redzēt viņa seju.
Psīhi apciemoja māsas, kas redzot Psīhes bagātību un skaistumu, sāka skaust māsas laimi un, lai izbojātu mīlas priekus iestāstīja, ka viņas mīļotais ir ragains vērsis, īsts briesmonis. Un Psīhe vēlējās redzēt sava mīļotā seju un kādu vakaru viņa noglabāja lāpu, lai aizdegtu un ārti paskatījās uz savu mīļotu, bet, ak vai, skatoties ar lāpu aizdegās Erota labais spārns un ļoti aizkaitināts, viņš Psīhi atstāja, piesakot, ka nekad vairs nevēlas viņu satikt, jo viņa nav bijusi pietiekami uzticīga.
Bet Psīhe bija redzējusi mīļotā skaisto seju un pati savainojās ar loka bultu, ko glabāja Erots un par visu vairāk vēlējās mīļoto satikt un būt ar viņu kopā.
Elizabete Bousa-Laiona
Elizabete Bousa-Laiona (en, dzimusi, mirusi ) bija Apvienotās Karalistes un britu aizjūras domīniju karaliene-konsorte, karaļa Džordža VI sieva (no līdz ). Viņa bija arī pēdējā Īrijas karaliene un Indijas imperatore. Pēc vīra nāves, kad par Lielbritānijas karalieni kļuva viņu meita Elizabete II, Elizabete Bousa-Laiona kļuva pazīstama kā Karaliene Elizabete, Karaliene-māte (en).
Otrā pasaules kara laikā sniedza ievērojamu morālu atbalstu karavīriem un valsts iedzīvotājiem, Ādolfs Hitlers viņu nosauca par "visbīstamāko sievieti Eiropā". Pēc kara Karaliene-māte, atšķirībā no citiem karaliskās ģimenes locekļiem, nemainīgi saglabāja morālo autoritāti un lielu popularitāti, viņu bieži sauca par Karalieni-mammu (the Queen Mum).
Bērnības gadi
Elizabete Anglela Mārgreta Bousa-Laiona bija jaunākā meita un devītā no desmit bērniem Kloda Bousa-Laiona un viņa sievas Sesīlijas Bousas-Laionas ģimenē. Viņas mātes izcelsme saistīta ar britu premjerministru Viljamu Kevendišu-Bentinku, trešo Portlendas hercogu un Indijas ģenerālgubernatoru Ričardu Velesliju, kas bija vecākais brālis citam premjerministram Arturam Veleslijam, pirmajam Velingtonas hercogam. Viņas dzimšanas vieta nav skaidri zināma. Pastāv uzskats, ka viņa dzimusi savu vecāku mājā Vestminsterā vai arī ātrās palīdzības karietē pa ceļam uz slimnīcu. Citā versijā par dzimšanas vietu uzskata Forbsu māju, Londonā, viņas mātes vecmātes, misis Skotas, mājā. Viņas dzimšana tika reģistrēta Hitčinā, Hārtfordšīrā, netālu no Stratmoras lauku mājas, kas arī tika minēta kā viņas dzimšanas vieta nākamajā gadā tautas skaitīšanas laikā. Viņa bija kristīta 1900. gada 23. septembrī vietējā draudzē.
Viņa pavadīja savu bērnību Sv. Pāvila Valdenas ciematā un Glemisas pilī, no grāfa mantotā mājā Skotijā. Līdz astoņu gadu vecumam viņu izglītoja mājskolotāja. Elizabetei patika lauku sporta veidi, poniji un suņi. Kad viņa sāka mācīties Londonā, viņa pārsteidza savus skolotājus ar eseju, kas sākās ar diviem grieķu vārdiem no Ksenofonta darba Anabasis. Viņas mīļākie priekšmeti bija literatūra un Svētie raksti. Pēc apmācībām pie mājskolotājas, Vācijas ebrejietes Kates Kubleres, viņa 13 gadu vecumā nokārtoja Oksfordas eksāmenus ar izcilību.
Laulība
1921. gadā Elizabeti bildināja princis Alberts, Jorkas hercogs, kas bija karaļa Džordža V otrais dēls. Viņa bildinājumu noraidīja, jo baidījās zaudēt savu uzskatu un rīcības brīvību. Tomēr Alberts nevēlējās par sievu nevienu citu un 1922. gadā bildināja vēlreiz, atkal saņemot atteikumu. Trešajā reizē Elizabete tomēr piekrita laulībām. Viņi apprecējās 1923. gada 26. aprīlī, ceremonija notika Vestminsteras abatijā. Elizabete kļuva par "viņas karalisko augstību" Jorkas hercogieni. 1926. gadā piedzima pirmais bērns, princese Elizabete, kas vēlāk kļuva par karalieni Elizabeti II. 1930. gadā piedzima otra meita princese Margarēta.
Karaliene-konsorte (1936–1952)
1936. gada 20. janvārī karalis Džordžs V nomira, un viņa vecākais dēls Eduards, Velsas princis, kļuva par karali Eduardu VIII. Pēc dažiem mēnešiem Eduards VIII gribēja apprecēties amerikāņu šķirteni Volisu Simpsoni, un tas izraisīja konstitucionālo krīzi, kuras rezultātā viņš atteicās no troņa. Džordža V otrais dēls Alberts, kas nebija gatavojies kļūt par karali, tomēr piekrita sava brāļa vietā kļūt par karali un 1936. gada 11. decembrī kļuva par Džordžu VI. Džordžs VI un Elizabete 1937. gada 12. maijā Vestminsteras abatijā tika kronēti par Apvienotās Karalistes un Lielbritānijas dominiju karali un karalieni, kā arī par Indijas imperatoru un imperatori.
Otrais pasaules karš
Otrā pasaules kara laikā karalis un karaliene kļuva par simboliem cīņai pret fašismu. Radiofonā tika pārraidīta karalienes uzruna tautai, kurā viņa centās mierināt ģimenes bērnu evakuācijas un iesaukuma vecuma vīriešu mobilizācijas laikā. Elizabete apmeklēja karaspēka daļas, slimnīcas un rūpnīcas.
Pēckara periods
1948. gadā karalim Džordžam VI pasliktinājās veselība. 1949. gada martā tika veikta labās kājas operācija asinsrites uzlabošanas. 1951. gada vasarā karaļa sabiedriskās saistības viņa vietā pildīja Elizabete un viņas meitas. Septembrī karalim atklāja plaušu vēzi. Pēc plaušu rezekcijas viņš šķita atveseļojies, tomēr 1952. gada 6. februārī Džordžs VI nomira miegā. Viņa meita princese Elizabete un Edinburgas hercogs tajā laikā bija Kenijā Sadraudzības tūrē. Līdz ar Džordža nāvi viņa meita kļuva par karalieni Elizabeti II.
Piektais elements
Filma nominēta 8 Cēzara balvām, no kurām ieguva trīs: "Labākais režisors" (Liks Besons), "Labākais operatora darbs" (Tjerī Arbogasts) un "Labākais mākslinieka darbs" (Dens Veils).
Sižets
Katrus 5000 gadus Zemi un visu dzīvo uz tās mēģina iznīcināt ļaunums. 23. gadsimtā visa dzīvā glābēja misiju ir jāuzņemas taksometra šoferim Korbenam Dallasam (Brūss Viliss) kopā ar kādu meiteni — Lilū (Milla Jovoviča), kura pavisam negaidīti uzradās Korbena taksometra aizmugurējā sēdeklī. Tomēr Lilū nav parasta meitene — viņa ir galvenais (piektais) elements, bez kura ļaunumu apturēt nav iespējams.
Elizabete Bousa-Laiona
Karaliene-māte (1952–2002)
Neilgi pēc Džordža VI nāves Elizabeti sāka dēvēt par Viņas Majestāti karalieni Elizabeti, Karalieni-māti. Viņu bija satriekusi vīra nāve, viņa pensionējās un devās uz Skotiju. Tomēr pēc tikšanās ar premjerministru Vinstonu Čērčilu viņa pārtrauca pensionēšanos un atsāka pildīt sabiedriskos pienākumus. 1953. gada jūlijā viņa veica savu pirmo aizjūras vizīti kopš vīra bērēm, kad kopā ar princesi Mārgaretu apmeklēja Rodēzijas un Njasalandas federāciju. Kā Karaliene-māte viņa kļuva tikpat aizņemta, kā bija bijusi kā karaliene-konsorte. Elizabete pārraudzīja Mejas pils atjaunošanu. Šajā pilī, kas atrodas Skotijas ziemeļu krastā, viņa apmetās katru gadu uz vairākām nedēļām. Viņa attīstīja savu interesi par zirgu skriešanās sacīkstēm, īpaši šķēršļu skrējienu, uz ko viņu 1949. gadā bija iedvesmojis amatieru žokejs Lords Mildmejs. Viņai piederēja zirgi, kas bija uzvarējuši aptuveni 500 sacensībās. Elizabete bija mākslas kolekcionāre, viņa iegādājās Kloda Monē, Ogastasa Džona un Karla Faberžē darbus. Viņa turpināja daudz ceļot, tostarp bija vairāk nekā četrdesmit oficiālās aizjūras valstu vizītēs.
Savos vēlākajos gados Elizabete kļuva pazīstama arī ar savu ilgo mūžu. Viņas 90. dzimšanas diena — 1990. gada 4. augustā — tika atzīmēta ar parādi 27. jūnijā, kurā piedalījās daudzas no 300 organizācijām, kuru patrones viņa bija. Elizabetes 100. dzimšanas diena tika svinēta vairākos veidos. Parādē, kurā tika atzīmēti viņas dzīves svarīgākie notikumi, piedalījās aktieri sers Normans Vizdoms un sers Džons Mills. Viņas attēls bija uz īpašas piemiņas 20 £ banknotes, ko izdeva Skotijas Karaliskā banka, kā arī viņai par godu tika rīkotas pusdienās Londonas Gildholā.
Kibergoti
Kibergoti ir 1990. gadu beigās radusies subkultūra, kas apvieno gotu un kiberpanku iezīmes. Pirmoreiz jēdziens "kibergots" (Cyber Goth) lietots 1988. gada lomu spēlē Dark Future, bet 1982. gadā dibinātā Alien Sex Fiend tiek uzskatīta par pirmo kibergotu mūzikas grupu.
Estētika
Kibergoti kultivē kiborga un postcilvēka ideālu. Parasti viņi klausās industriālo vai postindustrialo (industriālo deju mūziku, tumšo elektro, dažreiz arī power noise) mūziku, lasa kiberpanku literatūru un skatās anime.
Izskats
Kibergoti valkā spīdīgus augstpapēžu vai platformas zābakus ar daudzām dzelzs sprādzēm, pieguļošas gaismu atstarojošas melnas bikses un kreklus, sintētiskas vestes ar rāvējslēdzēju un apmetni. Dažreiz kibergoti izmanto arī militāro stilu.
Meitenes parasti valkā lateksa minisvārkus ar horizontāli strīpotām zeķubiksēm un uzroceņiem, topiņus ar lielu izgriezumu un atsegtu vēderu. Matu krāsa kibergotiem parasti ir radioaktīvā krāsā (zaļā, zilā, sarkanā, violetā). Mati bieži ir sapīti dredos, bizītēs vai matos ir iepītas stieples. Ļoti populāri ir pīrsingi — ausīs, degunā, lūpās un uzacīs. Kibergotu grims parasti ir ļoti agresīvs — arī ar radioaktīvām krāsām.
Aleksandrs Baginskis
Aleksandrs Baginskis (dzimis, miris ) bija latviešu strēlnieku virsnieks, vēlāk Atsevišķās (Studentu) rotas leitnants, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.
Dzīvesgājums
Dzimis 1898. gada 19. jūnijā Rīgā sabiedriskā darbinieka Frīdriha Baginska ģimenē. Bez viņa ģimenē vēl otrs brālis Kārlis, Brīvības cīņu laikā Latvijas Bruņoto spēku kapteinis, un māsa Elza. A. Baginskis mācījās Rīgas reālskolā. Pirmā pasaules kara laikā brīvprātīgi iestājās 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulkā, piedalījies strēlnieku cīņās. Beidzis Ziemeļfrontes praporščiku skolu. 1918. gada decembrī brīvprātīgi iestājās Latvijas armijā. Studentu rotas rindās piedalījies Latvijas brīvības cīņās.
1919. gada 22. marta Bateru kaujā pie Sarmu mājām Zemgalē, kad ienaidnieks bija apgājis Latvijas armijas vienību kolonnu un atklājis spēcīgu ložmetēju uguni, Baginskis sava vada priekšgalā drošsirdīgi cīnījās, līdz krita, sprāgstošas lodes ķerts. Ar savu drosmi veicināja Sarmu māju ieņemšanu. Apbedīts Rīgā, Brāļu kapos. Apbalvots par 1919. gada 22. marta cīņām pie Sarmu mājām Zemgalē.
Makss Borns
Makss Borns (de, dzimis, miris ) bija vācu fiziķis un matemātiķis, viens no kvantu mehānikas pamatlicējiem. Devis ieguldījumu arī cietvielu fizikā un optikā. 1954. gada Nobela prēmijas fizikā laureāts.
Biogrāfija
Dzimis 1882. gadā, Breslavā, Vācijas impērijā (tagad Vroclava, Polijā) ebreju izcelsmes Breslavas Universitātes embrioloģijas profesora Gustava Borna un viņa sievas Margaretes Kaufmanes ģimenē. Mācības sāka Breslavas Universitātē. 1913. gadā apprecējās ar Hedvigu Ērenbergu, ģimenē bija trīs bērni. Dēls Gustavs kļuva par ievērojamu ārstu. Meitas Irēnas meita bija aktrise un dziedātāja Olīvija Ņūtona-Džona.
Pēc habilitēšanās 1909. gadā Borns sāka strādāt Getingenes Universitātē par privātdocentu. No 1915. līdz 1919. gadam, izņemot dienestu armijā, Borns strādāja par teorētiskās fizikas profesoru Berlīnes Humboltu universitātē, kur uz mūžu iedraudzējās ar Albertu Einšteinu. 1919. gadā Borns strādāja Frankfurtes pie Mainas Universitātē, bet no 1921. gada — Getingenes Universitātē. 1926. gadā Borns publicēja varbūtības blīvuma funkcijas interpretāciju Šrēdingera vienādojumā, par ko 1954. gadā (28 gadus pēc publikācijas) ieguva Nobela prēmiju fizikā.
1928. gadā Alberts Einšteins nominēja Verneru Heizenbergu, Paskualu Jordānu un Maksu Bornu Nobela prēmijai fizikā. Tomēr 1932. gadā Nobela prēmiju ieguva tikai Heizenbergs. Eksistē vairākas versijas par to, kāpēc Bornam toreiz netika piešķirta Nobela prēmija. Borna biogrāfs Džeremijs Berstains uzskata, ka iemesls ir Borna asistenta un Paskuala Jordāna iestāšanās NSDAP un SA 1933. gadā. Pats Heizenbergs vēstulē Bornam apliecināja, ka prēmija pienāktos visiem trim.
Getingenes Universitātē Borns bija doktordarbu vadītājs diviem vēlākiem Nobela prēmijas laureātiem — Maksam Delbrikam un Marijai Gepertei-Maierei, bet Borna asistentu vidū bija seši Nobela prēmijas laureāti — Marija Geperte-Maiere, Enriko Fermi, Verners Heizenbergs, Gerhards Hercbergs, Volfgangs Pauli un Jūdžīns Vīgners.
Būdams atklāts pacifists, pēc Hitlera nākšanas pie varas Borns 1933. gadā emigrēja no Vācijas. Otrā pasaules kara laikā uzturējās Apvienotajā Karalistē un kļuva tās pilsonis. Borns bija kodolieroču izstrādes pretinieks. 1955. gadā — viens no Einšteina-Rasela manifesta parakstītājiem. Miris Getingenē 1970. gadā. Apglabāts vienā kapsētā ar Valteru Nernstu, Vilhelmu Vēberu, Maksu fon Laui, Maksu Planku un Dāvidu Hilbertu.
Latvijas Sociālistiskā Padomju Republika
Latvijas Sociālistiskā Padomju Republika (LSPR), sākotnēji Latvijas Padomju Republika bija Sarkanās armijas okupētajā Latvijas daļā (izņemot Kurzemes dienvidrietumu daļu) izveidota komunistu valsts, kas 1918.—1920. gada Latvijas brīvības cīņu laikā pastāvēja vienlaikus ar Tautas padomes izveidoto Latvijas Pagaidu valdību un provācisko Niedras valdību.
Pēc tam, kad 1918. gadā Vācijas Impērija noslēdza 11. novembra Kompjeņas pamieru ar Rietumu Antantes valstīm, 13. novembrī Padomju Krievija lauza 1918. gada marta Brestļitovskas miera līgumu ar Vāciju, un sāka iebrukumu Vācijas kontrolē nodotajās Krievijas Impērijas rietumu zemēs. Viskrievijas Centrālā izpildkomiteja 13. novembrī pieņēma lēmumu par padomju varas atjaunošanu Latvijā. "Atjaunošanas" konceptu vēlāk plaši izmantoja Latvijas PSR vēsturnieki, pamatojot, ka Krievijas revolūcijas laikā Latvijas iedzīvotāji brīvprātīgi izveidoja Iskolatstrela republiku, kurai pēc dažiem vācu okupācijas mēnešiem sekoja Latvijas PSR un 1940. gadā, pēc padomju varas "atjaunošanas", izveidojās Latvijas PSR, apgalvojot, ka Latvijas Republika bijis mākslīgs veidojums, kas ar angļu un vācu atbalstu tikai uz 20 gadiem pārtraukusi padomju varu.
Izveidošana
Pēc Novembra revolūcijas Vācijā 1918. gada novembrī strādnieki un bezzemnieki visā Latvijā sāka organizēt padomes, un organizēt kaujas grupas, pieprasot padomju varas izveidošanu. 15. novembrī nodibināja Liepājas strādnieku padomi, Rīgā notika strādnieku mītiņi. Latvijas Sociāldemokrātijas lielinieku frakcijas 1918. gada 18.-19. novembra 17. konference Rīgā pieņēma rezolūciju, kurā bija minēts, ka "Latvijas savienotā komūna jeb Latvijas komūna ir Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas sastāvdaļa." Tā aicināja gatavot revolucionāru sacelšanos, izveidojot Revolucionārās kara komitejas. Sacelšanās organizēšanai izveido Revolucionāro kara komiteju kurā darbojas Jānis Šilfs, J.Zukovskis, J.Mirāms, O.Dzenis un J.Zariņš.
Ar 11. novembra Kompjeņas pamiera noteikumiem Antante paredzēja, ka Vācijas karaspēks paliks okupētajās agrākās Krievijas Impērijas teritorijās, aizsargājot tās no boļševikiem. Baltijas guberņās atradās 75 000 stiprā Vācijas 8. armija, taču tās kareivji nedomāja par cīņu ar boļševikiem, bet par atgriešanos mājās aiz Latvijas-Vācijas robežas. Pēc Latvijas Republikas proklamēšanas Vācijas ģenerālpilnvarotais pārstāvis Augusts Vinnigs ar 25. un 26. novembra Vinniga notām atzina Pagaidu valdības pilnvaras un vācu okupācijas iestādes sāka finansiāli atbalstīt Latvijas Pagaidu valdību. Latviešu sociāldemokrātu mērenais mazinieku spārns, lai arī ar regulārām iebildēm, tomēr piedalījās Tautas padomes darbā un atbalstīja Pagaidu valdību līdz 1918. gada decembra beigām. Vācu okupācijas iestādes dažreiz izklīdināja lielinieku sapulces un kongresus, taču kopumā viņi turpināja legāli darboties.
1918. gada 4. decembrī Krievijā izveidoja Latvijas Padomju valdību, kas 17. decembrī izplatīja Latvijas Padomju valdības manifestu, kurā izziņoja Latvijas Pagaidu valdību un vācu okupācijas varu par gāztu, pasludināja savas darbības pamatmērķus, atceļot privātīpašumu un ieviešot 8 stundu darbadienu. 21. decembrī Stučkas valdība no Pleskavas iebrauca Valkā. 22. decembrī Padomju Krievija oficiāli atzina Padomju Latvijas neatkarību un tās augstāko varas orgānu — Latvijas strādnieku, zemnieku un strēlnieku valdību Pētera Stučkas vadībā. 1918. gada 29. decembrī Jelgavā notika Kurzemes Strādnieku un bezzemnieku deputātu 1. kongress, ko sasauca mazinieki, taču deputāti nostājās lielinieku pusē, ievēlot padomi ar 12 lieliniekiem un 3 maziniekiem.
Karadarbība
Pie Baltijas robežām atradās padomju Sarkanās armijas 7. armija un Rietumu armija, kas sāka uzbrukumu sabrūkošās vācu armijas vienībām, kas atkāpās bez ievērojamas pretestības. 25. novembrī 7. armija ieņēma Pleskavu, 28. novembrī Narvu, 1. decembrī Rēzekni, 9. decembrī Daugavpili, 18. decembrī Valku, 22. decembrī Valmieru, 23. decembrī Cēsis un pietuvojās Rīgai.
13. novembrī Padomju Krievijas Revolucionārā kara padome nolēma Latvijas atbrīvošanā iesaistīt latviešu sarkano strēlnieku pulkus. No Krievijas pilsoņu kara Austrumu frontes cauri Maskavai uz Pleskavu nosūtīja 1., 4. un 6. pulku, tā pastiprinot ziņu par to, ka notiek Latvijas atbrīvošana, nevis iekarošana. 30. novembrī 1. pulks ar dzelzceļu ieradās Pleskavā, kur to (ar 4. un 6. pulku) iekļāva 7. armijas sastāvā. Strēlnieku viena kolonna virzījās pa Pleskavas — Valkas dzelzceļa līniju, bet otra virzījās uz Vecgulbeni un Pļaviņām. 8. decembrī Sarkanā armija izveidoja Padomju Latvijas armijas grupu, kurā iekļāva 1. un 3. strēlnieku brigādes un Sevišķās Internacionālās divīzijas daļas. 15. decembrī 2. brigāde saņēma pavēli ieņemt Valku, ko pēc vāciešu atkāpšanās ieņēma 18. decembrī. Valmieru bez pretestības ieņēma 22. decembrī un Cēsis 23. decembrī.
Cīņai pret boļševikiem Latvijas Pagaidu valdība 7. un 29. decembrī noslēdza līgumus ar kuriem sāka veidoties Landesvērs un Dzelzsbrigāde, taču šīs nelielās vienības nopietnu pretestību nevarēja izrādīt. Vinnigs paziņoja, ka Vācijas karaspēks Rīgu neaizstāvēs, un pēc zaudētās Inčukalna kaujas, kad neizdevās noturēt labi izveidoto aizsardzības līniju, 1919. gada 1. janvārī lielākā daļa vācu okupācijas iestāžu Rīgu pameta. 2. janvārī plkst. 7.00 Ulmaņa vadītā Pagaidu valdība un tai lojālā Studentu rota vilcienā devās uz Jelgavu. Pēdējie latviešu landesvēra kareivji (ap 220) pulkveža Oskara Kalpaka vadībā Rīgu atstāja 3. janvāra rītausmā. 4. janvāra rītā ar bruņuvilcienu Rīgā iebrauca Stučkas valdība. 9. janvārī ieņēma Jelgavu un Panevēžu Lietuvā, 10. janvārī Bausku un Tukumu.
Padomju vēsturnieki aprakstīja rūpīgi gatavotu sacelšanos Rīgā, kas sākās 3. janvāra rītā sacelšanās operatīvā štāba vadībā (J. Zukovskis, Jānis Šilfs O. Dzenis). Pie Rīgas pilsētas 2. teātra, dzelzceļa tilta, elevatora un dzelzceļa stacijas sākušās kaujas pret landesvēru un Dzelzsbrigādi, esot izdevies sagrābt telegrāfu un policijas iecirkņus. Sekojot kavalērijas avangardam, Sarkano strēlnieku 6. pulks pa Gaisa tiltu ienācis pilsētā, tam drīz sekoja 1. un 4. pulks. 3. janvāra vakarā Revolucionārā kara komiteja paziņoja Pagaidu valdību par gāztu.
1. Padomju Latvijas divīzijas rindās ātri iestājās ap 5000 brīvprātīgo. Problēmas sagādāja 2. divīzijas formēšana, tāpēc sākās mobilizācijas. Kā atsevišķu vienību saglabāja Valmieras brīvprātīgo bataljonu. Mobilizāciju rezultātā armijā iesauca ap 25 000 vīriešu. Tā kā kara laikā lieliniekus atbalstošais pilsētu proletariāts bija skaitliski ļoti sarucis, daudzi mobilizētie nāca no laukiem. Armijā tika izveidotas politiskās daļas, kas nodarbojās ar kareivju ideoloģisko apstrādāšanu. Iznāca laikraksti “Sarkanais Strēlnieks”, “Latvijas Komūnas Strēlnieks”, “Cīņa” u.c. No vācvalodīgajiem iedzīvotājiem martā izveidoja Lībknehta internacionālo leģionu. Abas divīzijas veidoja 18 strēlnieku pulkus. Tos papildināja jātnieku vienības, artilērijas vienības, trīs aviovienības, 2—3 bruņuvilcieni, dažas bruņumašīnas. Benzīna trūkuma dēļ aviācija un bruņutehnika parasti atradās dīkstāvē.
Lielākās problēmas Padomju Latvijas armijai sagādāja pārtikas trūkums, kas noveda pie slimībām un bada. Pusbadā esošos sarkanarmiešus mocīja slimības. 6. strēlnieku pulka ierindu 1919. gada pirmajos 2,5 mēnešos atstāja 393 kareivji, 251 no tiem slimības dēļ. Lielas cerības lika uz graudu piegādi no Krievijas, kas pati atradās tuvu badam. 13. februārī pieņēma lēmumu uz Ukrainu pēc graudiem nosūtīt LSPR pārtikas komisāru Robertu Eihi, taču graudu trūkums un dzelzceļa sistēmas sabrukums nedeva iespēju tos piegādāt nepieciešamā daudzumā. 12. aprīlī Daugavpilī pienāca 28 vagoni ar graudiem.
Šajā laikā strauji pieauga dažādās vāciešu militārās vienības vācu okupācijas pārvaldes kontrolētajā Kurzemes daļā. Dzelzsbrigādē sākumā bija 450 kareivji, Landesvērā vācbaltiešu un latviešu kareivju skaits bija ap 1200. Liepājā bija 1500 vīrus liels Vācijas armijas garnizons. Vācijā izvērsās algotņu vervēšanas biroja "Baltenland" darbība, un janvārī/februārī Liepājā ar dzelzceļu un kuģiem sāka ierasties tūkstošiem jaunu karotāju, kas veidoja pusautonomus brīvkorpusus (Freikorps), kurus iekļāva Dzelzdivīzijā. No Vācijas uz Liepāju pārvietoja arī 1. gvardes rezerves divīziju. Visus šos spēkus 1919. gada 1. februārī apvienoja 6. rezerves korpusā, par kura komandieri iecēla fon der Golcu. Naktī uz 13. februārī landesvērs atbrīvo Kuldīgu, 24. februārī Ventspili.
1919. gada sākumā mežos patvērušies padomju režīma pretinieki sāka veidot kaujas vienības un sāka uzbrukt padomju vienībām. 10. martā zaļie partizāni uzbruka Balvu stacijai. 14. maijā Artūra Veckalniņa vadītie partizāni uzbruka Cēsu cietumam, atbrīvojot ap 200 apcietināto. Partizānos sāka iet arī cittautieši, sākas dezertēšana no Sarkanās armijas un dažās vietās notika zemnieku sacelšanās.
Padomju Latvijas armijas lielākā daļa joprojām atradās Ziemeļlatvijā pret igauņiem. 1919. gada 1. martā, frontē no Ainažiem līdz Alūksnei atradās 9466 kareivji, 711 jātnieki, 126 ložmetēji, 37 lielgabali, 2 bruņuvilcieni, 2 bruņumašīnas un 8 lidmašīnas, kopā — 14 062 sarkanarmieši. Kurzemes un Ziemeļlietuvas frontē no Popes, Šauļiem un Panevēžai atradās 3836 kareivji, 285 jātnieki, 100 ložmetēji, 15 lielgabali, 6 lidmašīnas, kopā — 7859 sarkanarmieši.
1919. marta sākumā Sarkanā armija plānoja uzbrukumu Liepājai, kam vajadzēja sākties pēc Kuldīgas atgūšanas. Taču fon der Golca uzsāktā uzbrukuma dēļ, Padomju Latvija zaudēja Kurzemi un Zemgali līdz Lielupei, arī uzbrukums igauņu spēkiem Ziemeļlatvijā izgāzās. 10. martā Jelgavā ieradās 8. strēlnieku pulks, kas 11. martā atguva Žagari. Ventspils un Kuldīgas apvidū aizsardzību veica nesen saformētais un nepietiekami apmācītais 16. strēlnieku pulks. Armijas vadībai pazuda sakari ar daudzām vienībām, tā nespēja kontrolēt situāciju frontē. Pēc Tukuma ieņemšanas landesvērs atspieda sarkanos uz Slokas un Kalnciema apkārtni. Sajukumu frontē demonstrēja tas, ka Jelgava bija atstāta bez aizsardzības. Pēc tās zaudēšanas 18. martā, sarkanie atkāpās uz Olaines dzelzceļa staciju. Rīgā drudžaini sākās 1. un 2. Rīgas strādnieku pulku formēšana, kurus uzreiz nosūtīja uz fronti. 3. strēlnieku pulka komandieris Kirils Stucka ierosināja pretuzbrukumā atgūt Jelgavu, taču bija spiests vadīt sarkano atkāpšanos uz Bausku, par ko tika apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni.
Marta beigās apsīka neveiksmīgais Padomju Latvijas armijas pretuzbrukums Igaunijas pierobežā. Neveiksmēm Kurzemē un Vidzemē pievienojās nepieciešamība pārņemt daļu frontes Lietuvā. Poļiem pilnībā iznīcinot Padomju Lietuvas armiju, Padomju Latvijas karaspēkam nācās nosegt arī frontes līniju Lietuvā līdz pat Švenčoņiem. 19.-21. aprīlī poļi ieņēma Viļņu, Padomju Lietuvas armija sabruka un atkāpās uz Minsku. Pārpalikušos 50-80 lietuviešu divīzijas kareivjus iekļāva Padomju Latvijas armijas sastāvā. Izveidojās stratēģiski neizdevīga situācija ar apdraudētiem flangiem.
Mirnija
Mirnija (ru — "mierīgais") var būt:
Latvijas Sociālistiskā Padomju Republika
Karadarbība
13. maijā Nikolajs Judeņičs uzsāka uzbrukumu Petrogradai, un padomju 7. armija visus spēkus veltīja pilsētas aizsardzībai, pārmetot vienības no Pleskavas uz Petrogradu, tā vēl vairāk samazinot Sarkanās armijas spēkus reģionā.
Pēdējās dienās pirms Rīgas zaudēšanas 22. maijā, Sarkanā armija centās likvidēt Kalnciema placdarmu un atgūt Bausku. Boļševiki pirms atkāpšanās Jelgavā un Rīgā veica ķīlnieku apšaušanas, savukārt, kad 22. maijā A. Niedras valdībai pakļautās armijas daļas ieņēma Rīgu, landesvēra un Dzelzsdivīzijas karavīri nežēlīgi izrēķinājās ar Rīgā palikušajiem civiliedzīvotājiem.
1919. gada 22. maijā Stučkas valdība atkāpās uz Rēzekni, bet 2. jūnijā pameta Latvijas teritoriju, pārceļoties uz Veļikije Luki pilsētu Krievijā. Pēc frontes stabilizēšanās jūlijā tā pārcēlās atpakaļ uz Rēzekni. 1. jūnijā tika pieņemts Viskrievijas Centrālās izpildkomitejas dekrēts par Krievijas, Ukrainas, Latvijas, Baltkrievijas un Krimas padomju republiku ciešāku apvienošanu, kura rezultātā svarīgākās Padomju Latvijas valdības funkcijas tika nodotas Padomju Krievijas centrālo iestāžu rokās.
Rīgas zaudēšanai sekoja Pleskavas zaudējums igauņiem 25. maijā un aizvien lielāki poļu draudi Daugavpilij. Padomu Latvijas armija atkāpās no Vidzemes ar minimālu pretestību, zaudējot daudzus dezertierus, un izveidojot jaunu aizsardzības līniju Latgalē, lielāko uzmanību veltot cīņām pret poļiem ap Daugavpili. Sarkanā armija augustā atsita poļu uzbrukumus Daugavpili, novembrī atsita igauņu uzbrukumus Pitalovai.
1919. gada 7. jūnijā Daniševskis ziņoja, ka armijai pārtikas pietiekot vēl 1,5 dienām. Padomju Latvijas armiju 1919. gada jūnijā pārdēvēja par Padomju Krievijas 15. armiju, no divām nepilnajām divīzijām izveidoja vienu. Augustā šo divīziju nosūtīja uz Baltkrieviju, un tālāk uz Dienvidu fronti pret Deņikinu.
Kad Poļu—padomju kara laikā Polijas karaspēks 1919. gada augusta beigās sasniedza Daugavu pie Grīvas pilsētas, 11. septembrī Krievijas valdība slepeni piedāvāja Latvijas valdībai “sākt sarunas par kara darbības izbeigšanu, uz kuriem pamatotos miermīlīgas attiecības starp abām pusēm”. Pēc uzvarām Bermontiādes laikā 8. decembrī Latvijas delegācija Tartu miera sarunās saņēma Krievijas piedāvāto pamiera projektu, bet 16. decembrī Latvijas delegācija iesniedza savus noteikumus — sarunas iespējams uzsākt tikai tad, ja Krievija izsaka gatavību atstāt Latgali un likvidēt Stučkas valdību; sarunām jābūt slepenām un jānotiek Sarkanā Krusta delegācijas piesegā. 24. decembrī Rīgā tika saņemta telegramma, ka Krievijas puse Latvijas prasības ir pieņēmusi.
Latgales atbrīvošanas operācijas laikā Padomju Latvijas valdība no Rēzeknes atkāpās uz Veļikije Lukiem, kur to izformēja 1920. gada 13. janvārī. Latvijas bruņotie spēki ieņēma Rēzekni atbrīvošanas operācijas laikā no 1920. gada 20. janvārī.
Bruņotie spēki
Latvijas armijas grupa (Армейская группа войск Латвии) padomju Rietumu armijas sastāvā tika izveidota 1918. gada 8. decembrī pēc Sarkanās armijas virspavēlniecības 436. (в„— 436/ш) direktīvas. Tajā iekļāva 1. un 3. strēlnieku brigādes un Sevišķās Internacionālās divīzijas daļas. Savukārt pēc 539. (в„— 539/ш) direktīvas 1918. gada 29. decembrī Latvijas armijas grupa tika pakļauta Ziemeļu frontē dislocētajai 7. armijai. Pēc Rīgas ieņemšanas ar Padomju Krievijas Republikas revolucionārās kara padomes lēmumu Latvijas armijas grupa tika pārveidota par Padomju Latvijas armiju (PLA) un pēc virspavēlniecības 606. (в„— 606/ш) direktīvas 1919. gada 5. janvārī tā tika tieši pakļauta virspavēlniecībai. Ar Krievijas Revolucionārās kara padomes 1919. gada 4. janvāra lēmumu izveidoja Padomju Latvijas armiju divu divīziju sastāvā, kuru līdz martam vadīja tā laika Krievijas bruņoto spēku virspavēlnieks Jukums Vācietis. To veidoja sarkano latviešu strēlnieku pulki un citas Sarkanās armijas daļas, taču otro divīziju pilnā sastāvā tā arī neizdevās izveidot.
Pēc Igaunijas valdībai pakļauto spēku pretuzbrukuma sākuma ar 771./578. operatīvo direktīvu (в„— 578/оп 771/ш) 1919. gada 6. februārī Padomju Latvijas armija operatīvā ziņā atkal tika pakļauta Ziemeļu frontes vadībai, bet no 1919. gada 12. februāra tika iekļauta atjaunotās Rietumu frontes sastāvā. Šajā laikā PLA Vidzemes grupas rīcībā atradās vairāk kā 10 200 karavīru, bet Kurzemes frontē — 9100.
1919. gada 25. februārī tika uzsākta plaša mobilizācija visā lielinieku ieņemtajā Latvijas teritorijā. Pēc mobilizācijas pabeigšanas marta beigās — aprīļa sākumā armijas sastāvs bija palielinājies vismaz par 25 000 cilvēku, kas vairs nebija tik dedzīgi revolucionāri, kā sarkanie strēlnieki. Daudzi no mobilizētajiem vēlāk izmantoja iespējas dezertēt un pāriet Pagaidu valdības spēku pusē. Plaši tika iesaukti mazākumtautību pārstāvji. No vāciešiem izveidoja Lībknehta internacionālo leģionu.
Pēc militārām neveiksmēm Viskrievijas Centrālā izpildkomiteja 1919. gada 1. jūnijā izdeva dekrētu "Par Krievijas, Ukrainas, Latvijas, Lietuvas un Baltkrievijas padomju republiku apvienošanu cīņai ar starptautisko imperiālismu". Padomju Latvijas armijas pēdējais pavēlnieks pulkvedis Pēteris Slavens tika atcelts no amata. Pēc Rīgas zaudēšanas un Padomju Latvijas armijas atkāpšanās uz Latgales teritoriju to ar virspavēlnieka 2188. operatīvo direktīvu (в„— 2188/оп) 1919. gada 7. jūnijā likvidēja un pārveidoja par Padomju Krievijas 15. armiju ar štābu Daugavpilī.
Pulkvedis Pēteris Slavens pēc Bermontiādes kauju sākuma 1919. gada novembrī padevās Latvijas bruņotajiem spēkiem.