cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Če Gevara
Biogrāfija
Pēc nākšanas pie varas Če Gevara ieņēma dažādus amatus Fidela Kastro valdībā, bija Centrālās bankas vadītājs un rūpniecības ministrs (ieņemot šo amatu, viņš vienlaikus bija arī Kubas vēstnieks un ceļoja pa pasauli), taču birokrāta darbs viņu garlaikoja. Daudz publicējās un sarakstīja grāmatu par partizānu kara teoriju. Če, vīlies padomju komunistiskajā ideoloģijā un jaunā tipa varas funkcionāros, tika atstādināts no visiem amatiem un 1965. gadā izraidīts no valsts. Devās uz Kongo-Kinšasu (vēlāk nosaukta par Demokrātisko Kongo Republiku), kur apmācīja nemierniekus partizānu karam pret varu sagrābušo diktatoru Mobutu. Kad sacelšanās tika apspiesta, vēlējās atgriezties Kubā, taču bija spiests samierināties ar aizliegumu atgriezties, pieņemot Kastro rīkojumu pievienoties partizānu kustībai Bolīvijā, kur Gevaram bija jāapmāca partizānu cīņas taktikā nemiernieku spēkus, kuri cīnījās pret Renē Barjentosa Ostonju diktatūru. Īsi pirms došanās savā pēdējā ekspedīcijā uz Bolīviju 1966. gada rudenī Če uzrakstīja aicinājumu Āfrikas, Āzijas un Latīņamerikas tautu solidaritātes organizācijas kongresam, kam bija jānotiek Havanā 1967. gada aprīlī. Šajā aicinājumā, kurā viņš aicināja radīt “divas, trīs, daudzas Vjetnamas” un uzsākt totālu karu pret imperiālismu un “cilvēces lielāko ienaidnieku — Amerikas Savienotajām Valstīm”, ir šādas rindas: “Naids kā cīņas faktors, nesamierināms naids pret ienaidnieku, kas pārvar cilvēka spēju dabiskās robežas un pārvērš viņu efektīvā, nevaldāmā, selektīvā un aukstā nogalināšanas mašīnā. Tādiem ir jābūt mūsu kareivjiem; tauta, kas nespēj nīst, nespēj arī sakaut nežēlīgu ienaidnieku.” Šajās rindās ir viss Če Gevaras “garīgais testaments” — testaments, kuru viņa apoloģēti ne visai mīl pieminēt.
Ierodoties Bolīvijā, Če atklāja, ka Bolīvijas komunistiskā partija liedz viņam savu atbalstu "pēc pavēles no Maskavas". 1967. gada 7. oktobrī ziņotājs Bolīvijas armijai nodeva Gevaras grupas atrašanās vietu, un tie CIP militāro konsultantu vadībā ielenca revolucionārus un 8. oktobrī saņēma gūstā. 9. oktobrī Če Gevara 39 gadu vecumā tika bez tiesas nogalināts (jau gaidot nošaušanu, viņš teicis šāvējam, kas kavējās: "es zinu, tu esi nācis mani nogalināt, šauj, tu grasies tikai nogalināt cilvēku") un anonīmi apbedīts masu kapā (kopā ar valdības spēku un CIP aģentu apšautajiem apkaimes zemniekiem un notvertajiem partizāniem), pirms tam nogriežot līķim rokas, lai ar pirkstu nospiedumiem varētu pierādīt, ka tas patiešām ir Če Gevara (15. oktobrī pirkstu nospiedumu pārbaudē Argentīnā apstiprinājās, ka mirušais tiešām ir Gevara).
Če Gevaras mirstīgās atliekas 1997. gada 17. oktobrī pārapbedītas Kubā, īpaši viņam un sešiem viņa līdzgaitniekiem veidotā Santa Klāras mauzolejā, pār kuru paceļas sešus metrus augsta Če Gevaras statuja. 40 gadu pēc nāves Če Gevara joprojām ir Kubas valdošā režīma cildināts varonis; pionieri katru dienu sāk ar saukli: “Komunisma pionieri, mēs būsim kā Če!”. Viņš tiek godināts ne tikai Kubā, bet arī visās citās Latīņamerikas valstīs apspiesto sociālo slāņu vidū kā svētais.
Ikona
Kā neordināra personība, Če Gevara ieguva lielu popularitāti jau dzīves laikā, bet pēc nāves kļuva par pretošanās varai simbolu visā pasaulē. Žurnāls "Time" Če Gevaru ierindojis 20. gadsimta 100 ietekmīgāko personību sarakstā. Alberto Kordas fotogrāfija, kurā redzams Gevara, ir ļoti pazīstama un daudz pārveidota, uzskatāma par vienu no 20. gadsimta grafiskajiem simboliem. Bijušais boksa čempions Maiks Taisons un futbolists Maradona pat izrotājuši savu ķermeni ar Če Gevaras tetovējumu.
Žurnāla «Time» 100. numurā (1999.) Ariēls Dorfmans rakstīja, ka Če Gevaras neskaidrie nāves apstākļi tikai pastiprināja viņa pielūgšanu. Komentējot fotogrāfa Fredija Albortas leģendāro Če Gevaras pēcnāves fotogrāfiju, kas visai pasaulei kalpoja kā pierādījums, ka revolucionārs ir miris, A. Dorfmans rakstīja: «Kristum līdzīgais augums gulēja gultā miris, taču spocīgā izskata acis lika domāt, ka tās tūdaļ atvērsies; šie bezbailīgie pēdējie vārdi («Šauj, gļēvuli, tu nogalināsi tikai cilvēku!»), ko kāds izdomāja vai arī dzirdēja; anonīmā apglabāšana un izlauztās rokas, it kā nogalinātāji vairāk baidītos no miruša nekā dzīva: tas viss iededzinājās to neaicinošo laiku apziņā un atmiņā. «Viņš augšāmcelsies!» kliedza jauni cilvēki 1960. gadu beigās; es atceros dedzīgos saukļus Čīlē, Santjago ielās, kuriem līdzīgi saucieni eksplodēja visā Latīņamerikā.»
Če Gevaras tēla kā popkultūras ikonas popularitāte sākās sešdesmito gadu beigās, kad tas kļuva plaši atpazīstams simbols nesavtīgai, personisko labklājību vispārības labā ziedojošai cīņai par sociālo taisnīgumu. Fotogrāfa Alberto Kordas uzņemtais Če Gevaras attēls pēc tā reproducēšanas sāka rotāt neskaitāma daudzuma dažādas plaša patēriņa preces, piemēram, T kreklus, plakātus, cepures. Kā visiem simboliem, arī ikonogrāfiskajam Če ar reālo personu ir maz sakara un galvenais ir tas, ko tas simbolizē pašiem šī tēla pielūdzējiem. Kur vien 1968. gadā uzviļņoja studentu nemieri, visur klāt bija arī Če Gevaras ikoniskā seja — uz mūra sētām, karogiem, T krekliem, nozīmītēm, brezenta somām un ģitārām. Neatkarīgi no tā, cik daudz vai maz viņi zināja par Če, viņa attēls simbolizēja pretošanos un opozīciju — opozīciju de Gollam, Niksonam, valdībai, karam Vjetnamā, imperiālismam, konservatīviem profesoriem, simbolizēja opozīciju jebkādai brīvību ierobežojošai varai neatkarīgi no tās ideoloģijas.
Gotholds Eizenšteins
Ferdinands Gotholds Makss Eizenšteins (de; —) bija vācu matemātiķis. Viņš specializējās skaitļu teorijā un matemātiskajā analīzē un pierādīja vairākus rezultātus, kas nebija izdevies pat Kārlim Frīdriham Gausam. Gluži kā Galuā un Ābels, Eizenšteins mira no tuberkulozes, nesasniedzis 30 gadu vecumu. Viņš piedzima un nomira Berlīnē, Prūsijā.
Tālbergs
Tālbergs var būt:
Māris Budovskis
Māris Budovskis (dzimis 1939. gada 9. aprīlī Rīgā) ir latviešu sporta ārsts, pedagogs un politiķis, bijušais Latvijas Augstākās Padomes un 5. Saeimas deputāts.
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā cīņas sporta meistara Paula Budovska (1907—1994) un viņa sievas Fanijas (1914), dzimušas Rozenfeldes, ģimenē. Mācījās Rīgas 1. vidusskolā, kuru absolvēja 1957. gadā. Līdz 1965. gadam studēja Rīgas Medicīnas institūtā, tad līdz 1972. gadam Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūtā (LVFKI). Bija fiziskās kultūras un sporta pasniedzējs un LVFKI katedras vadītājs.
M. Budovskis kopš 1967. gada ir precējies ar basketbolisti Skaidrīti Smildziņu-Budovsku. Ģimenē izaudzinātas divas meitas: Evija un Agnija. Evijai ticis piedāvāts arī spēlēt TTT komandā, bijusi TTT jaunatnes komandas dalībniece. Abas meitas pabeigušas Latvijas Medicīnas akadēmiju, Agnija pabeigusi arī Rīgas Biznesa augstskolu.
Politiskā darbība
Atmodas kustības laikā bija Latvijas Nacionālās neatkarības kustības dalībnieks, 1988. gadā iesaistījies Latvijas Tautas frontē. 1990. gadā M. Budovski ievēlēja par Latvijas Augstākās Padomes deputātu no 67. Rīgas vēlēšanu apgabala, 1990. gada 4. maijā viņš nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. 1991. gadā M. Budovskis vadīja Ļeņina pieminekļa demontāžu Brīvības ielā Rīgā.
5. Saeimas vēlēšanās 1993. gadā M. Budovski ievēlēja par 5. Saeimas deputātu no LNNK saraksta. 1995. gadā viņš bija Baltijas Asamblejas Prezidija priekšsēdētājs. Šajā pašā gadā nesekmīgi kandidēja 6. Saeimas vēlēšanās no LNNK un Latvijas Zaļās partijas kopējā saraksta. 1996. gadā izstājies no LNNK.
1999. gadā M. Budovskis kļuva par Tautas partijas biedru. No tās saraksta nesekmīgi kandidējis 2001. gada Rīgas domes vēlēšanās un 8. Saeimas vēlēšanās 2002. gadā, kā arī 2005. gada Rīgas doems vēlēšanās.
M. Budovskis bija Latvijas centrālā cīņas sporta kluba valdes priekšsēdētājs.
Nextrom
Nextrom Oy ir Somijā reģistrēts uzņēmums, kas nodarbojas ar optisko kabeļu ražošanas iekārtu izgatavošanu un pārdošanu. Kopš 2005. gada tā kapitāldaļu vairākums pieder Austrijas Knill Gruppe.
Uzņēmuma galvenās operācijas tiek veiktas Vantā (Somijā), Šanhajā (Ķīnā) un Atlantā (ASV).
Tā māsas uzņēmums Knill Gruppe ietvaros ir Austrijas Rosendahl.
Vēsture
Pirmais pasūtījums kabeļu ražošanas iekārtas izgatavošanai tika iegūts 1925. gadā. Kopš tā laika paplašinājās kabeļu iekārtu ražošana.
1973. gadā Ecublens, netālu no Lozannas tika atklāta jauna rūpnīca, un uzņēmums pārcēlās uz to. 1982. gadā sākta optisko kabeļu ražošanas iekārtu izgatavošana.
1987. gadā Maillefer apvienojās ar Somijas uzņēmumu Nokia; jaunais uzņēmums nosaukts par Nokia-Maillefer. 1995. gadā uzņēmuma akcijas sāktas kotēt Šveices SWX biržā; Nokia palika lielākais kapitāldaļu turētājs.
1998. gadā uzņēmums pārdēvēts par Nextrom Holding SA.
2000. gadā no Nextrom nolēma turpmāk koncentrēties uz optisko kabeļu iekārtām, tāpēc metālisko kabeļu un cauruļu iekārtu bizness atdalīts atsevišķā uzņēmumā Maillefer Extrusion.
Nākamie gadi Nextrom Holding nesa zaudējumus. 2005. gada janvārī Nokia pārdeva savas Nextrom Holding 80 % kapitāldaļas Austrijas Knill Gruppe. 2005. gada septembrī Knill pārdeva mātes uzņēmumu Nextrom Holding SA Šveices uzņēmumam CommCept AG. 2006. gadā Nextrom Holding pārdēvēts par Spirt Avert AG (vēlāk Mindset) un pievērsās elektromobiļu ražošanai.
Pēc Nextrom Holding SA mātes uzņēmuma pārdošanas Knill grupai palika optisko kabeļu iekārtu ražotnes, kuras turpināja darbību kā Nextrom Oy ar galveno biroju Somijā.
Jāņa Akuratera muzejs
Jāņa Akuratera muzejs ir memoriālais muzejs-māja Ojāra Vācieša ielā 6а Torņakalnā, Rīgā, tā ekspozīcija veltīta latviešu rakstnieka Jāņa Akuratera dzīvei un daiļradei. Māju savai ģimenei dzejnieks Jānis Akuraters uzbūvēja 1933. gadā pēc arhitekta Vernera Vitanda projekta. Muzejs tika atvērts 1991. gadā kā Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzeja filiāle. No 2009. gada muzejs ir Memoriālo muzeju apvienības struktūrvienība. Muzeja ekspozīcija izvietota divos stāvos. Pēc Jāņa Akuratera muzeja restaurācijas projekta īstenošanas, ko atbalstīja EEZ finanšu instrumenta programma “Kultūras un dabas mantojuma saglabāšana”, no 2017. gada 31. augusta apmeklētājiem ir atvērtas muzeja ekspozīcijas Kamīnzālē, Ēdamistabā, Trauku istabā, Virtuvē, Dzejnieka Kabinetā, Gaišajā salonā, Laimas istabā, Marijas Annas istabā, Vannas istabā.
LISA Pathfinder
LISA Pathfinder (sākotnēji SMART-2) bija Eiropas Kosmosa aģentūras (ESA) kosmiskais aparāts tehnoloģiju izmēģināšanai, kuras paredzēts izmantot gravitācijas viļņu observatorijā Evolved Laser Interferometer Space Antenna (eLISA). Tas palaists 2015. gada decembrī. Deaktivēts 2017. gada jūlijā.
Kosmiskajā aparātā ievietoti divi masas ķermeņi, kas atradās 38 cm attālumā viens no otra un bija "brīvā kritienā". Tie bija izolēti no ārējās vides iedarbības. Tika mērīta ķermeņu relatīvā pozīcija un orientācija ar precizitāti mazāku par 0,01 nanometru. Ar šādu precizitāti nākotnē eLISA spētu uztvert gravitācijas viļņu iedarbību.
Orbitālo manevru veikšanai izmantota platformas Eurostar-2000 dzinējsistēma. Tā tika atmesta pēc mērķa orbītas sasniegšanas. Projektā piedalījās arī NASA, piegādājot zemas enerģijas elektriskos dzinējus un neatkarīgu datoru.
Lidojuma gaita
LISA Pathfinder palaists 04:04 UTC ar nesējraķeti Vega (lidojums VV06) no Gviānas kosmiskā centra.
2016. gada 22. janvārī kosmiskais aparāts tika ievadīts Lisažū orbītā ap Zemes un Saules L1 Lagranža punktu. 11:30 UTC no LISA Pathfinder tika atdalīts dzinēju modulis. Februārī tika atbrīvoti divi testa kubi. 8. martā sākās zinātniskā misija. 7. jūnijā ESA publicēja pirmos rezultātus: masas kubu pozīcija bija 5 reižu stabilāka nekā bija nepieciešams LISA Pathfinder uzdevumiem.
18:00 UTC uz LISA Pathfinder tika nosūtīta komanda deaktivēt kosmisko aparātu.
Pārejoša Mēness parādība
Biežāk novērotās parādības
Miglaini plankumi - kāds Mēness virsmas apgabals īslaicīgi kļūst neskaidrs vai neredzams. Iemesls varētu būt gāzu izplūšana no Mēness dzīlēm. Visbiežāk novērots Krīžu jūrā un Platona krāterī.
Spilgtuma izmaiņas – Mēness virsmas albedo izmaiņas. Kāds apgabals, visbiežāk krātera valnis, kļūst gaišāks vai tumšāks. Tiek skaidrots ar iespējamu putekļu mākoņu pārvietošanos vai ūdens ledus iztvaikošanu.
Zilgans spīdums – parasti tiek novērots Mēness daļā, kuru izgaismo pelnu gaisma vai Mēness aptumsumu laikā. Izpaužas kā gaiša, zilgana blāzma. Šī parādība vairākkārt novērota Aristarha krāterī. Spīdēšanu, iespējams, izraisa pjezoelektriskais efekts, iežiem saspiežoties.
Sarkanīgs spīdums – izpaužas kā sarkanīga blāzma. Krēslas un ēnu parādības. Krēslas parādības novērojamas Mēness neapgaismotajā daļā, kad priekšlaicīgi iestājas rīta vai vakara krēsla, turklāt ēna ir nevis melna, bet pelēka. Ēnas parādības izpaužas kā ēnas parādīšanās vietā, kur tai nevajadzētu būt. Tas tiek skaidrots ar Mēness virsmas temperatūras straujajām izmaiņām, Saulei austot vai rietot, kad dažu stundu laikā virsmas t° mainās no −120 līdz +110 °C un ieži saraujas vai izplešas.
Punktveida uzliesmojumi – par iemeslu uzskata meteorītu nokrišanu uz Mēness virsmas.
Punktveida ugunis – ir novērotas punktveida gaismas, kuras uz Mēness virsmas spīdējušas vairākas minūtes. Gaiši, kustīgi objekti uz Mēness virsmas vai tā apkārtnē. Skaidrojumi visdažādākie, piemēram, gāzes-putekļu mākoņu pārvietošanās.
Daži parādību apraksti
Kenterberijas abatijas hronists Gervēzijs atstājis pārejošas Mēness parādības aprakstu, kuru novērojuši pieci abatijas mūki. Viņš rakstīja: "Mēness augšējais rags sašķēlies divās daļās. No šķēluma vidus izsprāgusi liesmojoša lāpa, izspļaudama ievērojamā attālumā uguni, karstas ogles un dzirksteles." 1976. gadā britu ģeologs Džeks Hartungs izvirzīja versiju, ka mūki ir novērojuši Mēness sadursmi ar asteroīdu, kuras rezultātā radies Džordano Bruni krāteris Mēness neredzamajā daļā. Šī versija tomēr nav pilnībā pierādīta.
naktī britu astronoms Viljams Heršels uz Mēness neapgaismotās daļas novēroja trīs sarkanus mirdzošus punktus. Viņš pats tos uzskatīja par trim neizdzisušiem vulkāniem.
padomju astronoms Nikolajs Kozirevs Pulkovas observatorijā novēroja apmēram pusstundu ilgu gāzu “izvirdumu” no Alfonsa krātera centrālās smailes.
Kurmāles pilskalns
Kurmāles pilskalns jeb Meņķu pilskalns atrodas Kurzemē, Kuldīgas novada Kurmāles pagastā uz rietumiem no Priedaines, netālu no valsts autoceļa P119 (Kuldīga—Alsunga—Jūrkalne). Valsts nozīmes kultūras piemineklis.
Pilskalnu 1895. gadā atklājis arheologs Vladimirs Sizovs. 1904. gadā pieminekļa aprakstu un novietnes skici publicēja E. Šmidts. Tas ir apmēram 5 m augsts zemes izvirzījums starp 2 gravām Meņģupītes labajā krastā, plakums ir apmēram 35 x 20 metrus liels. Datējums — vēlais dzelzs laikmets.
Kļaviņi
Kļaviņi (ltg) ir ciems Balvu novada Bērzpils pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 12 km no pagasta centra Bērzpils, 42 km no novada centra Balviem un 242 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa V489 (Tilža–Bērzpils).
RIXC
RIXC ir jauno mediju kultūras centrs, mākslas galerija un mākslinieku kolektīvs. Organizācijas mērķis ir popularizēt un izvērtēt jauno mediju kultūru un apzināti virzīt izmaiņas mākslā un kultūrā, kas saistās ar jauno, digitālo mediju ienākšanu. Galvenie iesaistītie cilvēki RIXC tapšanā bija Rasa un Raitis Šmiti, kas kopš E-lab laikiem ap sevi pulcēja jaunu ar elektroniskajiem medijiem un dažādas modalitātes zīmēm eksperimentējošu mākslinieku loku — Jāni Garanču, Mārtiņu Ratniku, Oskaru Poikānu, Voldemāru Johansonu u.c. Svarīga loma organizatoriski, bija arī mākslas zinātniecei Ievai Auziņai (viena no pirmajām kopā ar nīderlandiešu mākslinieci Esteri Pollaku saņēma Ars Elektronika balvu par projektu “Piens”), vēlāk iesaistījās arī Signe Pucena, Agnese Baranova, Daina Siliņa u.c. Ilva Skulte ir piedalījusies tikai atsevišķos projektos, dokumentējusi vairākus RIXC organizatoriskos pasākumus (strādāja kopš 2000. gada arī kā kultūras žurnāliste). Ilvas Skultes pirmā sadarbība ar RIXC notika tulkojot tekstus (2000. gadu sākumā tika iztulkojas divas grāmatas Tilmana Baumgertela "Ner.Art" un Ļeva Manoviča "Jauno mediju valoda"). Vēlāk, piedaloties konferencēs, viņa publicēja rakstus par tēmām, kas ir relevantas RIXC intereses jomai — jauno mediju kultūrai. Šajā laikā Ilva Skulte pētīja, kā mediju izmaiņu ietekmē mainās teksts (multimodalitāte, immaterialitāte, hipertekstualitāte, starpmediju stāstījumi utt.), lasīšana un kā tās ietekmē kultūras prakses. Plašākā kontekstā tā bija dokumentācija par attēla — teksta, ekrāna — lappuses, digitālā — analogā, mediācijas un uztveres izmaiņām.
=
RIXC galvenie darbības virzieni un jomas: =====
Vēsture
Jauno mediju kultūras centrs RIXC ir dibināts 2000. gada maijā uz Elektroniskās mākslas un mediju centra E-LAB bāzes (dibināts 1996. gadā). RIXC pamatdarbība ir saistīta ar jaunāko un nozīmīgāko tēmu aktualizēšanu digitālajā mākslā, kas ietver inovatīvus eksperimentālus projektus mākslas, zinātnes un tehnoloģiju jomā Latvijā un ārvalstīs. RIXC tiecas veicināt jaunas kultūras un mākslinieciskās izteiksmes formas. Sākotnēji sabiedrība par mediju mākslu un aktīvismu zināja maz, tādēļ, lai gan interese bija, sabiedrība ne tuvu nenovērtēja RIXC organizēto pasākumu līmeni un estētiskās un filozofiskās idejas. Tam bija nepieciešams ilgāks laiks, jauna auditorija, iespējams, paaudze. Tagad RIXC ir jau atpazīstams laikmetīgās mākslas dzīves spēlētājs ar savu auditoriju. Līdzīgi kā jaunas mediju tehnoloģijas sabiedrībā ienāk lēni — no sākuma tās apgūst tikai neliela sabiedrības grupa un tad tikai pamazām vairums — tāpat arī kritiski analītiskas idejas par mediju kultūru ienāk pamazām un ne vienmēr tiek novērtēta to nepieciešamība un dziļums. Nākotnē RIXC tiecas būt Latvijas laikmetīgās mākslas dzīves epicentrā un paplašināt savu darbību. Jaunie mediji — tie nav tikai jauna mākslas un kultūras prakses joma, bet arī infrastruktūra citu mākslas un kultūras formu atbalstam. Jauno mediju kultūras centrs RIXC producē mediju mākslas darbus, izstādes, starptautisko RIXC Mākslas un zinātnes festivālu (līdz 2015. gadam ar nosaukumu “Māksla+Komunikācija”) u.c. mākslas pasākumus, kā arī izdod mediju teorijas un mediju vēstures publikācijas. RIXC birojs ir vieta, kur darbojas RIXC producentu grupa, īstenojot projektu vadību un administrējot RIXC ikdienas darbību.
E-LAB un RIXC
Galvenā atšķirība starp RIXC un E-LAB ir tāda, ka RIXC koncepts atļāva orientēties uz plašāku darbības spektru — ne tikai veidot mākslinieciskus projektus, bet arī popularizēt un pētīt jauno mediju kultūru plašākā kontekstā, saskatīt jaunas kultūras prakses, kritiski vērtēt un analizēt sabiedriskos procesus, kas mainās un rodas jauno tehnoloģiju lietošanas kontekstā. RIXC izdevējdarbība un festivāli / konferences bija ļoti būtiska daļa no organizācijas pamatdarbības.
RIXC organizācijas sasniegumi
RIXC ir organizācija, kas iegūst no sadarbības tīkla dinamikas. RIXC jau no pirmsākumiem varētu uzskatīt par starptautiskā mediju mākslas konteksta organizāciju (šajā ziņā RIXC kā Rīgas zīmols derēja labāk, nekā E-lab), tas iesaistījās starptautiskos kontekstos, atveda uz Rīgu starptautiski atpazīstamus māksliniekus, mediju pētniekus un teorētiķus, kā arī aktīvistus. Joprojām augsti vērtējama intelektuālās domas cirkulācija, ko RIXC uztur ar savām izstādēm, konferencēm, diskusijām un izdevumiem. Līdzās tam svarīgs ilgtspējas elements ir tas, ka no saviem pirmsākumiem līdz mūsdienām RIXC veido un uztur sadarbību ar dažādām organizācijām Latvijā.
Nozīmīgākie apbalvojumi:
· 1998. Izcilības balva festivālā “Ars Electronica” (Linca, Austrija) par interneta radio projektu XCHANGE
· 2000. “Gada balva vizuālajā mākslā” par festivālu “Māksla+Komunikācija”
· 2003. Prix Leonardo — @rt Outsiders / Nouveaux Horizons 2003 par projektu “Akustiskās telpas laboratorija”
· 2004. “Gada balva vizuālajā mākslā” par GPS/vietrādes mediju projektu PIENS (kopā ar Esteri Polaku / NL un Ievu Auziņu / LV)
Dūkuru dzimta
Dūkuru dzimta (Podicipedidae) ir vienīgā dūkurveidīgo putnu kārtas (Podicipediformes) dzimta, kas apvieno 22 sugas, no kurām 3 izmirušas pēdējo 30 gadu laikā. Dūkuru dzimtas sugas tiek iedalītas 6 ģintīs. Lielākā daļa Eirāzijas un Ziemeļamerikas populāciju ir gājputni. Visas šīs dzimtas sugas ir saldūdenī dzīvojoši un nirstoši putni, lai gan daļa migrācijas un ziemošanas laikā mājo arī jūrā. Viens no visbiežāk sastopamajiem dūkuriem pasaulē ir cekuldūkuris.
Izplatība
Trijām sugām, kas mājo Dienvidamerikā, ir neparasti izplatības areāli — katra no šīm sugām dzīvo savā ezerā. Uz Peru un Bolīvijas robežas Titikakas ezerā dzīvojošais Titikakas dūkuris ir zaudējis spēju lidot un nespēj pārcelties uz citu vietu. Milzu dūkuris, kas mūsdienās ir izmiris, dzīvoja pie Atitlana ezera Gvatemalā, arī tas nespēja lidot un pārvietoties uz citu dzīves vietu. Trešā suga, kas nespēj lidot, un sastopama tikai vienā ezerā ir Huninas dūkuris, kas dzīvo Huninas ezerā Peru.
Latvijā
Latvijā ligzdo 5 dūkuru dzimtas sugas: cekuldūkuris (Podiceps cristatus), mazais dūkuris (Tachybaptus ruficollis), melnkakla dūkuris (Podiceps nigricollis), pelēkvaigu dūkuris (Podiceps grisegena) un ragainais dūkuris (Podiceps auritus). Trīs no piecām Latvijā sastopamajām dūkuru sugām ir aizsargājamas un reti sastopamas: melnkakla dūkuris, ragainais dūkuris un mazais dūkuris. Visbiežāk Latvijas ezeros un upēs novērojams cekuldūkuris, kurš ligzdo teju visos lielākajos ūdensbaseinos, kā arī parasts ligzdotājs ir pelēkvaigu dūkuris.
Izskats un īpašības
Dūkuri ir nelieli un vidēji lieli ūdensputni. Tie ir izcili nirēji un peldētāji. Arī mazuļi spēj peldēt no pirmās dienas. Lielākie dūkuri peldot kaklu parasti tur izstieptu. Uz sauszemes tie ir samērās neveikli. Īsās kājas nav piemērotas iešanai pa zemi, turklāt anatomiski tās novietotas tālu uz aizmuguri, pie pašas astes. Dūkuriem ir daļējas peldpleznas. Uz pirkstiem ir platas ādas krokas — peldplēksnes, kas priekšējiem trīs pirkstiem ir daļēji savienotas. Līdz ar to pēdas ir platas un lieliski piemērotas peldēšanai. Tās līdzīgi kā laivas motora propelleri stumj dūkuri uz priekšu gan tam nirstot, gan peldot pa ūdens virsu. Arī aizmugurējam pirkstam ir neliela ādas kroka. Dūkuriem ir raksturīgs saplacināts vārpstveida ķermenis ar garu kaklu, maziem, šauriem spārniem un īsu asti. Dažas sugas ir pat zaudējušas spēju lidot. Dūkuri briesmu gadījumā nevis ceļas spārnos, bet ienirst, turklāt tie ir mazāk tramīgi nekā, piemēram, pīles. Knābji atkarībā no ģints ir ļoti dažādi. Tie var būt īsi un samērā masīvi, kā arī gari un smaili. Knābju dažādība liecina par sugu dažādajiem barošanās ieradumiem.
No mūsdienās dzīvojošām sugām vismazākais ir Amerikas mazais dūkuris (Tachybaptus dominicus), kura ķermeņa garums var būt tikai 21 cm, svars 112 g. Eiropā dzīvojošais mazais dūkuris (Tachybaptus ruficollis) nav daudz lielāks par savu radinieku Amerikā. Tā ķermeņa garums mazākajiem īpatņiem ir 23 cm, svars 110 g. Lielākais ir lielais dūkuris (Podiceps major), kura ķermeņa garums var sasniegt 77 cm, svars 1,6 kg.
Balkānu kaujas grupa
Balkānu Kaujas grupa ir viena no Eiropas Savienības kaujas grupām. Tiek apzīmēta arī ar HELBROC (no angļu Hellas, Bulgaria, Romania, Cyprus). Šo kaujas grupu veido vienības no četrām Eiropas Savienības dalībvalstīm Grieķijas, Bulgārijas, Rumānijas, Kipras un divām valstīm, kas nav Eiropas Savienībā, Ukrainas un Serbijas.
Dūkuru dzimta
Uzvedība un barība
Dūkuri dzīvo mierīgās saldūdens ūdenstilpēs — ezeros un dīķos, kur gatavo starp ūdensaugiem peldošas ligzdas un barojas ar zivīm, ūdens kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem. Tie nereti ligzdo kolonijās (izņemot mazo dūkuri).
Radniecība ar flamingo
Jaunākajos molekulārajos pētījumos atklājies, ka dūkuru tuvākie radinieki ir flamingo. Arī putnu morfoloģijas salīdzinājums liecina par radniecību strap flamingo un dūkuriem. Abām putnu grupām ir vismaz 11 kopīgas morfoloģiskas īpašības, kādas nav citiem putniem. Aizvēsturisko putnu Palaelodidae evolucionāri var uzskatīt par starpposmu starp flamingo un dūkuriem. 2005. gadā ir izveidota jauna taksonomiskā vienība — flamingo un dūkuru virskārta (Mirandornithes).
Baltijas pogainais ronis
Baltijas pogainais ronis jeb Baltijas pogainais sīkronis (Pusa hispida botnica) ir viena no pogainā roņa (Pusa hispida) pasugām, kas sastopma tikai Baltijas jūrā. Lielākā populācija mājo Botnijas līcī.
Baltijas pogainais ronis ir aizsargājama suga. Tas iekļauts Pasaules sarkanajā grāmatā, kā arī Latvijas īpaši aizsargājamo sugu sarakstā, Latvijas Sarkanās grāmatas 1. kategorijā. To aizsargā arī citu Baltijas jūras valstu nacionālie normatīvie akti.
Izplatība
Baltijas pogainais ronis ir endēma Baltijas jūras zīdītāju pasuga. Sastopams galvenokart jūras ziemeļdaļā: Botnijas līcī, Šēru jūrā, Somu un Rīgas līcī; Zviedrijas, Somijas, Igaunijas, Krievijas un Latvijas jūras teritorijās. Reizēm ieklejo Polijas un Vācijas piekrastēs. Bieži novērojams jūras centrālajā daļā, mazākā skaitā, bet pastāvīgi.
Populācija
20. gadsimta sākumā Baltijas pogainā roņa kopējā populācijā bija apmēram 200 000 īpatņi, bet mūsdienās tājā ir vairs tikai aptuveni 20 000 īpatņi. Lielākā populācija ar apmēram 10 000—20 000 īpatņiem mājo Botnijas līcī. Šēru jūras populācijā ir apmēram 200 īpatņi, Rīgas līča populācijā 1000 īpatņi (galvenokārt pie Igaunijas krastiem), Somu līča populācijā 100 īpatņi, bet to skaitam ir tendence samazināties.
Botnijas līča populācija ir nostiprinājusies un sākusi atjaunoties, bet pārējās, kas atrodas no Botnijas līča uz dienvidiem, Šēru jūras, Somu un Rīgas līča populācijas joprojām samazinās, un to izdzīvošana ir kritiskā stāvoklī. Visnopietnākais Baltijas pogainā roņa apdraudējums ir globālā sasilšana. Lai šī suga varētu sekmīgi vairoties, ir nepieciešams ledus, bet pēdējos gados ļoti bieži Šēru jūra un Rīgas līcis neaizsalst vispār.
Latvijā
Latvijas teritorijā Baltijas pogainais ronis sastopams reti, biežāk Vidzemes piekrastē. Nedaudzi novērojumi saistīti arī ar ezeriem, kuriem ir savienojums ar jūru (piemēram, Babītes ezers, Ķīšezers) un upju (Daugavas, Lielupes) lejtecēm.
Izskats
Kopumā pogainais ronis ir pasaules mazākā roņu suga, un tas ir mazākais no Baltijas jūrā sastopamajiem roņiem. Baltijas pogainais ronis gan ir vislielākā no pogainā roņa pasugām, un tās lielākie īpatņi pārsniedz 1,5 m garumu. Ķermeņa garums 100—175 cm, svars 40—124 kg, izņēmuma gadījumos sasniedzot pat 140 kg. Tēviņi lielāki nekā mātītes. Pogainā roņa ķermenis ir pagarināts, vārpstveidīgs, plūdlīniju formās, sašaurinās virzienā no galvas uz asti. Kakls īss, resns. Galva neliela, noapaļota, ar strupu, kaķim līdzīgu purnu, uz kura gari vibrisi jeb taustes mati.
Rapperswil-Jona Lakers
Rapperswil-Jona Lakers ir hokeja komanda, kas bāzēta Rapersvīlē, Šveicē. Klubs dibināts 1945. gadā, un spēlē NLA. Šveices čempiones titulu klubs izcīnījis septiņas reizes.
Baltijas pogainais ronis
Izskats
Pogainajam ronim apmatojums ir vidēji garš, raupjš, biezs un pieguļošs. Pamatkrāsa visbiežāk sudrabaini pelēka (mugurpusē daudz tumšāka nekā vēderpusē). Kažoks haotiski izraibināts ar raksturīgiem, neregulāras formas (pārsvarā ovālveida) plankumiem. Augšpusē plankumi tumši, ieskauti gaišos gredzenos. Muguras vidusdaļa parasti bez plankumojuma, vēderpuse bez gaišajiem gredzeniem, vien ar tumšiem plankumiem.
Rapperswil-Jona Lakers
1994.—95. gada sezonu komandā aizvadīja Harijs Vītoliņš, bet 2011.—12. gada sezonā vienu spēli tās rindās aizvadīja arī Mārtiņš Mežulis. No 2013. līdz 2015. gadam komandas sastāvā spēlēja Ivars Punnenovs.
Baltijas pogainais ronis
Līdzīgas sugas
Baltijas jūrā mājo līdzīgais pelēkais ronis un no pogainā roņa atšķiras ar ievērojami lielāku izmēru (parasti garāks par 180 cm), ar citādu ķermeņa apmatojuma krāsu un ornamentējumu (nav raksturīgo gaišo gredzenveida plankumu), garāku purnu un atšķirīgu galvas profila līniju (tā ir taisna, bez ieliekuma acu apvidū), ar vienu no otras vairāk attālinātām nāsīm. Latvijas ūdeņos sastopams biežāk par pogaino roni.
Uzvedība un barība
Baltijas pogainais ronis, līdzīgi kā nominālpasuga Arktikas pogainais ronis ir atkarīgs no ledus, tomēr atšķirībā no tā, dēļ ierobežotā ģeogrāfiskā izplatības areāla, nevar sekot līdzi ledum, tādēļ vasaras periodā ir spiests kāpt laukā uz sauszemes, tam galvenokārt izmantojot neapdzīvotas saliņas un sēkļus. Ziemā galvenokārt uzturas zem ledus, izplēšot ar priekškājām ledū āliņģi elpošanai un atpūšoties uz plašākiem ledus klājumiem izklaidus. Pogainais ronis galvenokārt barojas ar zivīm un nelielos daudzumos ar vēžveidīgajiem, lai gan ronēnu galvenais loms ir vēžveidīgie. Baltijas jūrā pogainais ronis ķer baros dzīvojošās, pelaģiskās zivis, piemēram, reņģes, brētliņas, salakas, siļķes, lucīšus.
Vairošanās
Baltijas populācijas roņiem mazuļi, atkarībā no mātīšu dzīves vietas, dzimst no janvāra beigām līdz marta sākumam. Tēviņi ir poligāmi, pēc sapārošanās pāris škiras un par mazuļiem rūpējas tikai māte.
Lai jaunā paaudze sekmīgi izaugtu, pogainajiem roņiem nepieciešams ledus un sniega sanesumi uz ledus, tā kā mazulis dzimst mātes izraktā alā zem sniega. Alā ir arī āliņģis, pa kuru māte dodas barības meklējumos un atkal atgriežas pie mazuļa. Ja sniega nav, mazulis dzimst uz ledus, viegli ieraugāms visiem pogainā roņa ienaidniekiem. Šādas ziemas, kad jūra aizsalst un uz ledus tiek saputināti sniega vāli, pēdējos gados stabili turas tikai Botnijas līcī, bet pārējos pogainā roņa apdzīvotajos līčos reizēm nav pat ledus. Tad ronēni dzimst krastā un ir vēl neaizsargātāki pret plēsējiem, nekā dzimstot uz ledus. Baltijas pogainā roņa populācijas atjaunošanos apdraud arī mātīšu neauglība, kas veidojas piesārņotās jūras (toksīnu) ietekmē.
Piedzimst viens mazulis. Jaundzimušā garums 55—65 cm, svars 4—6 kg. Tas klāts ar baltu, biezu, garu, pūkainu embrionālo apmatojumu, 2—3 nedēļu laikā pakāpeniski nomainās pret matojumu, kas atgādina pieaugušo roņu kažoku. Salīdzinoši ronēna matojums ir garāks. Mazulis ir labi attīstīts un jau pirmajā nedēļā kļūst peldēt un nirt spējīgs. Māte to apmāca peldēt, nirt un medīt zivis. Zīdīšanas periodā, kas ilgst apmēram 5—6 nedēļas, mazulis, ēzdams taukiem bagāto mātes pienu, sasniedz apmēram 20 kg svaru. Jaunie īpatņi līdz dzimumgatavības sasniegšanai ir klejotāji.
Sintoisms
Sintoisms (ja, shintō — ‘dievu ceļš’) ir japāņu tradicionālā reliģija, kuras pamatā ir kami (dievību) pielūgšana. Kami iemiesojas dažādās dabas parādībās, piemēram, vējā, lietū, kalnā, kokā, upē un citur. Sintoisms izveidojies laika posmā no 8. līdz 12. gadsimtam. No 1868. līdz 1945. gadam bija Japānas impērijas valsts reliģija. Mūsdienās sintoisms ir sajaucies ar budismu un ir arvien grūtāk atšķirt šīs divas reliģijas. Sintoismam nav raksturīgi reliģiski teksti, izpratne par sintoismu nākamajām paaudzēm tiek nodota mutvārdu ceļā. “Kodžiki” un “Ņihonšoki” ir vēsturiski un mitoloģiski krājumi, lai gan atsevišķi sintoisma novirzieni, it īpaši pēdējo laiku vēsturē, tos uzskata par svētajiem rakstiem.
Raksturojums
Šai reliģijai nav radītāja vai svēto rakstu. Propaganda vai sprediķošana arī nav tai raksturīga, tāpēc sintoisms ir dziļi iesakņojies japāņos un viņu tradīcijās un kultūrā.
Šī reliģija sastāv no ticēšanas svētajiem gariem, garu pasaulei jeb kami, kas ir dievības, kuri iemiesojas dzīvei svarīgās lietās, vietās, stihijās, piemēram, vējā, lietū, kalnā, kokā, upē un citur. Pēc nāves cilvēki tiek cienīti kā ģimenes senie kami. Saules dieviete Amaterasu ir pieņemta kā galvenā sintoisma dievība. Saskaņā ar sintoisma mitoloģiju kami laikmets sākās ar kosmosa izveidošanos no haosa. Cilvēces laikmets sākās tad, kad Saules kami mazdēls Ņiņigi nonāca zemākajos pasaules apvidos un viņa mazdēls Džimmu kļuva par pirmo apvienotās Japānas imperatoru. Garu mājas ir tempļi, kuros tie tiek godāti un pielūgti.
Atšķirībā no citām ticībām, šajā nav absolūtisma. Nav pilnīga jā vai nē, pareizi vai nepareizi, neviens nav ideāls. Tā ir optimistiska ticība, jo būtībā cilvēks ir dievs un ļaunumu rada ļaunie gari. Kopumā sintoisma rituāli ir vērsti uz ļauno garu izdzīšanu, garu pielabināšanu, cienīšanu un pielūgšanu.
Sintoistiem nav savu apkopotu svēto rakstu. Viņi izmanto mitoloģijas pierakstus divās grāmatās “Kodžiki” un “Ņihonšoki”, kas sarakstītas astotā gadsimta sākumā, un rituālo lūgšanu apkopojumu “Engišiki”, kas sarakstīta 927. gadā.
Belušja Guba
Belušja Guba (ru) ir pilsētciemats Krievijas ziemeļos, Arhangeļskas apgabalā, Novaja Zemļas administratīvais centrs. Lielākā no divām pastāvīgi apdzīvotajām vietām arhipelāgā. Izvietojies arhipelāga otras lielākās salas Dienvidu salas dienvidrietumos pie Belušja Gubas līča. 14 km uz ziemeļaustrumiem no pilsētciemata atrodas otra arhipelāga pastāvīgi apdzīvotā vieta Rogačova un lidosta Amderma-2.
Moisejenko
Moisejenko (uk, no personvārda Mozus (Мойсе́й)) ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Belušja Guba
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1897. gadā kā ņencu un krievu kolonistu apmetne, uz kuru no kontinenta pārcēlās 34 kolonisti. 1913. gadā Belušja Gubā uzcēla baznīcu, pie kuras bija arī draudzes skola un aptieka. 1923. gadā ciematā bija 60 iedzīvotāju, tas veidojās no 7 mājām, divām noliktavām un bijušās baznīcas. 1925. gadā izveidoja medpunktu, bet 1926. gadā — internātskolu.
2. Pasaules kara laikā Belušja Gubā tika izveidota Kara flotes bāze. 1954. gadā pēc kodolieroču izmēģinājumu poligona izveides visi ciemata iedzīvotāji tika pārcelti uz Lagernojes apmetni pie Matočkinšara šauruma, bet 1957. gada novembrī pārcelti uz kontinentu. Belušja Gubā uzbūvēja poligona administratīvo un loģistikas centru. Aukstā kara laikā tā bija slepena apdzīvotā vieta ar kodēto nosaukumu «Arhangeļska-55». 2005. gadā piešķīra pilsētciemata statusu.
Mūsdienās lielākā daļa ciemata iedzīvotāju ir militārpersonas un to ģimenes locekļi. Ciematā ir 17 dzīvojamās mājas, vidusskola, bērnudārs, viesnīca, veikals, sadzīves pakalpojumi, kara hospitālis, poliklīnika, virsnieku nams, sporta komplekss ar peldbaseinu, pareizticīgo baznīca.
Beidou G2
Lidojuma gaita
Beidou G2 tika palaists 16:16 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 3C no Sjičanas pavadoņu palaišanas centra. Līdz 23. aprīlim tas bija sasniedzis ģeostacionāro orbītu. Sākotnēji tas tika novietots punktā 83,5° austrumu garuma.
2009. gada decembra sākumā parādījās informācija, ka Beidou G2 nekontrolēti dreifē ģeostacionārajā orbītā un visticamāk tas nav darboties spējīgs. Tas bija pārvietojies uz rietumiem pozīcijā 74° A.
2021. gada decembra beigās nefunkcionējošo pavadoni satvēra eksperimentāls kosmiskais aparāts Shijian 21, kas bija palaists 24. oktobrī. 2022. gada 22. janvārī Shijian 21 veica ilgu orbītas pacelšanas manevru, un Beidou G2 pārvietoja aptuveni 3000 km virs ģeosinhronās orbītas, tā dēvētajā "kapsētas" orbītā. 26. janvārī Shijian 21 atvienojās no Beidou G2.
Imants Lagodskis
Imants Lagodskis (dzimis ) ir latviešu brīvā stila cīkstonis, vairākkārtējs prestižu starptautisko turnīru uzvarētājs un godalgoto vietu ieguvējs, pasaules junioru čempions.
Biogrāfija
Imants Lagodskis dzimis Daugavpilī. Beidzis Daugavpils 10. vidusskolu un Banku augstskolu. Pēc tam Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmiju, iegūstot kvalifikāciju — brīvās cīņas treneris.
Ar brīvo cīņu Lagodskis nodarbojās kopš 1997. gada. 2003. gadā izcīnīja bronzas medaļu Eiropas kadetu čempionātā. Gadu vēlāk, 2004. gadā, bronzas medaļu ieguva arī startējot nākamajā vecuma grupā — Eiropas junioru čempionātā. Bet vēl pēc diviem gadiem, 2006. gadā kļuva par Pasaules junioru čempionu.
Lai gan pieaugušo vecumā, startējot Eiropas un Pasaules čempionātos, Imants Lagodskis godalgotās vietas neieguva, tomēr viņš vairākos prestižos starptautiskos turnīros bija uzvarētāju vidū. Kopš 2017. gada viņš starptautiskās sacensībās vairs nepiedalās. Uzvarot 2019. gada Latvijas čempionātā Jelgavā, viņš divpadsmito reizi ieguva Latvijas čempiona titulu.
No 2016. gada 10. augusta Imants Lagodskis ir Daugavpils Sporta un jaunatnes departamenta Sporta noodaļas vadītājs. Tagad - Daugavpils pilsētas pašvaldības iestādes "Sporta pārvalde" vadītāja vietnieks.
Privātā dzīve
Precējies ar pazīstamo Latvijas sieviešu cīkstoni Anastasiju Grigorjevu. 2018. gada novembrī pārim piedzima dēls.
Bilirubīns
Bilirubīns ( — 'žults', ruber - 'sarkans') ir žults pigments, viens no galvenajiem žults komponentiem cilvēka un dzīvnieka organismā. Normālos apstākļos veidojas organismā, sadaloties olbaltumvielām. Žults savukārt veidojas aknās. Asinīs bilirubīns ir nelielos daudzumos divu frakciju veidā: brīvs un saistīts. Bilirubīna daudzuma palielināšanās var liecināt par sarkano asins šūnu (eritrocītu) pārmērīgu iznīcināšanu (hemolītisko dzelti u.c.) un bilirubīna izdalīšanos organismā, piemēram, aknu dzelti, žults kanālu bloķēšanu un tā tālāk. Precīzākai diagnozei tiek izmantoti kopējā, brīvā (netieša) un saistītā (tieša) bilirubīna rādītāji.
Bilirubīna funkcija organismā
Bilirubīns veidojas no biliverdīna īpaša fermenta biliverdīnreduktāzes iedarbībā. Biliverdīns ir zaļš pigments, kas ir hēma sadalīšanās produkts. Oksidējoties bilirubīns atkal var pārvērsties biliverdīnā. Šis reakciju cikls noteica hipotēzi, ka bilirubīns ir galvenais šūnu antioksidants.
Aknu fizioloģiskās funkcijas
Aknu uzbūves pamatstruktūra ir aknu šūnu (hepatocītu) veidoti t.s. baļķīši. Tajos ir:
Proteīnu katabolisma beigu posmā notiek aminoskābju dezaminēšana un veidojas tālākai degradācijai neizmantojams toksisks galaprodukts — amonjaks. Aknām ir svarīga nozīme amonjaka pārveidē par urīnvielu. Tievās zarnas epitēlija šūnās no absorbētajām tauku molekulām veidojas lielas (75-1200 nm diametrā) lipoproteīnu daļiņas — hilomikroni. Enterocīti eksocitē hilomikronus zarnu bārkstiņu limfvados. Ar limfu hilomikroni nonāk asinīs, kur ar asinsvadu endotēlija šūnu virsmu saistītais ferments lipoproteīna lipāze hidrolizē hilomikronu triglicerīdus, veidojot glicerīnu un brīvās taukskābes, kas nonāk tauku šūnās — adipocītos. Hepatocīti, izmantojot receptoratkarīgas endocitozes mehānismu, absorbē holesterīnu saturošās hilomikronu atliekas, kuras noārda, un pēc tam sintezē un izdala asinīs ļoti zema blīvuma lipoproteīnus (very-low-density lipoproteins — LDL). No šiem lipoproteīniem veidojas arī citi asins seruma lipoproteīni — lipīdu metabolisma izejvielas dažādu audu šūnās. Tātad aknas ir holesterīna metabolisma mezgla punkts, jo kontrolē holesterīna līmeni plazmā, izvada lieko holesterīnu ar žulti no organisma iekšējās vides.
Aknu šūnās taukskābju beta oksidācijas galaprodukti ir acetoacetāts, beta hidroksibutirāts un acetons, kuru kopējais nosaukums ir ketonķermeņi, kas tiek izdalīti no hepatocītiem asinīs un metabolizēti audos. Ketonķermeņu pārmērīgas produkcijas gadījumā (piemēram, diabēta gadījumā, kad ogļhidrātu metabolisms ir samazināts un par galveno enerģijas avotu kļūst taukskābju beta oksidācija) ketonķermeņu koncentrācija asinīs pieaug un tie var parādīties urīnā.
Glikoģenēze – lipīdu, aminoskābju un vienkāršo ogļhidrātu (piemēram, laktāta) pārvēršana glikozē.
Žults
Tajā ietilpst:
Žults, ko izstrādā aknu šūnas, inaktivē pepsīnu, pastiprina tripsīna un amilāzes darbību, emulģē taukus un aktivizē aizkuņģa lipāzi, veicina tauku uzsūkšanos (arī A, D, E, K vitamīnu uzsūkšanos), tievās zarnas kustības un tai ir arī bakteriostatiska darbība. Ar žulti izdalās holesterīns, lecitīns (fosfolipīds), bikarbonāti, žults sāļi un žults pigmenti, steroīdie hormoni, dzelzs, kalcijs, dažādi medikamenti. Žults pigmenti (dominantais ir bilirubīns) tievajā zarnā baktēriju ietekmē tiek pārveidoti un iekrāso fēces (brūnas). Citi pigmenti absorbējas plazmā un tiek izvadīti ar urīnu, to iekrāsojot. Sagremojot ar taukiem bagātu maltīti, lielākā daļa žults pigmentu nonāk tievajā zarnā un tiek reabsorbēti līkumainā zarnā un atgriežas aknās caur portālo vēnu un atkal tiek sekretēti uz žulti. Šo recirkulāciju dēvē par enterohepatisko cirkulāciju.
Intestinālā fāzē visu uzturvielu šķelšanu turpina enzīmi, kuru darbības optimums ir sārmainā vide. Tiek sašķelti 80% ogļhidrātu, 100% olbaltumvielu un tauku, notiek sagatavošanās uzsūkšanās procesam tievajā zarnā.
Žultsskābes sintezējas hepatocītos no holesterīna. Tievo zarnu dobumā žultsskābes emulģē taukus, tā palielinot tauku pilieniņu virsmu un atvieglojot lipolītisko enzīmu piekļūšanu tauku molekulām. Žultsskābes, veidojot micellas ar lipīdu šķelproduktiem, atvieglo to uzsūkšanos zarnu epitēlija šūnās (gk. līkumainās zarnas lejasdaļā). Žultsskābes, kas uzsūcas zarnā, atkal nonāk aknās un žultī. Šo procesu dēvē par žultsskābju enterohepatisko cirkulāciju. Tomēr aptuveni 20% kopēji žultsskābju daudzuma ikdienas tiek izvadītas ar fēcēm, un hepatocīti sintezē no holesterīna aizvien jaunas žultsskābju porcijas.
Hepatocīti izdala žultī arī fosfolipīdus (īpaši lecitīnu) un holesterīnu. Bez tam hepatocīti absorbē no plazmas bilirubīnu, kas veidojas no bojāgājušo eritrocītu hemoglobīna. Hepatocītos bilirubīns tiek konjugēts ar glikuronskābi - šā dzeltenā žults pigmenta klātbūtne piešķir žultij raksturīgo krāsu.
Hepatocīti secernē žulti žults kanāliņos, kuri, pakāpeniski saplūstot, veido žults vadiņus un, visbeidzot, vienu žultsvadu. Žultsceļu epitēlijs izdala žultī ūdeņainu, ar HCO3− joniem bagātinātu šķidrumu, un žults no aknām pa žultsvadu aizplūst uz žultspūsli un divpadsmitpirkstu zarnu.
Ēdienu starplaikos žults uzkrājas žultspūslī. Tā sienas epitēlija šūnas uzsūc ūdeni un sāļus, un žultsskābju koncentrācija žultī palielinās 5-10 reižu. Pēc ēšanas, žultspūšļa muskulatūrai kontraktējoties, koncentrētā žults nonāk divpadsmitpirkstu zarnā (diennaktī no 250 ml līdz 1500 ml žults).
Žultspūšļa tukšošanās sākas dažas minūtes pēc maltītes sākuma, kad īslaicīgas žultspūšļa sienas muskulatūras kontrakcijas izgrūž nelielas žults porcijas caur daļēji atslābušo Odi sfinkteru žultsvada sākumdaļā. Gremošanas vadības cefāliskās un gastriskās fāzes laikā žults izdalīšanas stimulācijā būtiskākā ietekme ir holīnerģiskajām parasimpātiskajām šķiedrām un hormonam gastrīnam. Visintensīvākā žults izdalīšanas  ir intestinālajā fāzē, kad hormons holecistokinīns ar asinīm ir sasniedzis žultspūšļa audus, izraisījis žultspūšļa sienas muskulatūras saraušnos, bet Odi sfinktera atslābšanu. Vielas, kas imitē  holecistokinīna un gastrīna ietekmi uz žults izvadīšanu, sauc par žultsdzinējiem.
Mazā stērste
Mazā stērste (Emberiza pusilla) ir neliela auguma stērstu dzimtas (Emberizidae) putnu suga, kas ligzdo Eirāzijas ziemeļu daļā, ziemo Dienvidaustrumāzijā. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Izplatība
Mazā stērste ligzdo Skandināvijas galējos ziemeļos, Krievijas taigas zonā, uz austrumiem līdz Klusajam okeānam. Areāla ziemeļu robeža aptuveni seko koku izplatībai, taču ne reti mazā stērste sastopama arī tundrā, tālāk ziemeļos. Areāla dienvidu robeža Sibīrijā aptuveni seko 60° ziemeļu paralēlei, taču paplašinās uz dienvidiem centrālajā daļā, sasniedzot Baikālu.
Ziemo Dienvidaustrumāzijā (Indijas ziemeļos, Ķīnas dienvidos un pārējās Dienvidaustrumāzijas ziemeļu daļā). Rudens migrācijā regulāri ieceļo Eiropas rietumu un centrālajā daļā.
Izskats
Mazā stērste ir neliela, kompakta stērste ar īsu kaklu vai gandrīz bez tā. Vismazākā, kas mājo Palearktikas rietumdaļā, manāmi mazāka par ļoti līdzīgo niedru stērsti. Ķermeņa garums 12—14 cm, spārnu plētums 20—22 cm, svars 12—19,3 g.
Apspalvojums līdzīgs niedru stērstes mātītei: uz muguras un galvas virsas brūns ar tumšām svītriņām, uz vēdera balts ar smalkām, tumšām svītriņām (sāni raibāki kā pavēdere). Seja mazajai stērstei ir rudi brūna, pazode balta vai gaiši ruda. Vaigus sānos ieskauj tumši brūna svītra, apakšpusē balta josla, kas atgādina ūsas. Uz spārniem gaišas joslas. Melnais knābis taisns, smails, apakšējā daļa gaišāka. Īsās kājas gaiši brūnas, acis tumši brūnas. Aste īsa ar baltām malām. Abi dzimumi izskatās vienādi, kā arī apspalvojumam nav sezoniālu atšķirību.
Uzvedība
Mazā stērste ir gājputns un veic garu migrācijas ceļu no ligzdošanas uz ziemošanas areālu. Ziemas periodā parasti uzturas lauksaimniecības zemēs. Sastopama arī kalnos līdz 2000 m virs jūras līmeņa. Ligzdo atklātos skujkoku mežos, kas bieži jaukti ar bērziem vai vītoliem. Īpaši iecienīti ir ar vītoliem apauguši upju krasti.
Barība
Mazā stērste ir visēdāja. Galvenokārt barojas ar sēklām, bet ligzdošanas sezonā galvenokārt ar kukaiņiem. Barību meklē uz zemes.
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona ir īsa, piemēram, Somijā ilgst no jūnija sākuma līdz jūlija vidum. Ligzda atrodas uz zemes, uz kāda kuplāka ciņa vai mīksta sūnu paugura, var būt arī uz celma. Tā paslēpta zem augstākiem augu ceriem vai krūmu zariem. Vīta no smalkiem zariņiem, augu stiebriem, sausas zāles un lapām, grīšļiem, dzīvnieku matiem, ķērpjiem un sūnām.
Dējumā 4—6 olas. Inkubācijas periods ilgst 11—12 dienas. Perē galvenokārt mātīte, par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni ligzdu pamet 6—7 dienu vecumā, bet sāk lidot 11—13 dienu vecumā.
Mežmuiža (Launkalnes pagasts)
Mežmuiža ir ciems Smiltenes novada Launkalnes pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumu daļā 14,8 km no pagasta centra Launkalnes, 9,3 km no novada centra Smiltenes un 131,0 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa A2 (Rīga—Sigulda—Igaunijas robeža (Veclaicene)).
Frānsiss Fukujama
Jošihiro Frānsiss Fukujama (en, dzimis ) ir japāņu izcelsmes amerikāņu politologs. Karjeras iesākumā Fukujama bija saistīts ar Amerikāņu neokonservatīvo politisko spārnu, un plašu ievērību guva viņa tēze, ka līdz ar Aukstā kara beigām un komunisma sabrukumu ir iestājušās vēstures beigas un liberālais kapitālisms svin savu globālu uzvaru kā vienīgā iespējamā sabiedriskā kārtība pasaulē. Pēc Otrā Līča kara mainīja savus uzskatus un distancējās no neokonservatīvās ideoloģijas.
Tims Šticle
Tims Šticle (de, dzimis ) ir Vācijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2021) Šticle pārstāv NHL komandu Otavas "Senators".
Spēlētāja karjera
Savu profesionālo debiju Šticle piedzīvoja Manheimas "Adler" sastāvā, 2019. gada augustā Čempionu hokeja līgas spēlē pret Vīnes "Capitals".
2020. gada NHL draftā Šticli ar kopējo trešo numuru izvēlējās Otavas "Senators".
Varbergs BoIS
Varbergs BoIS ir profesionāls Zviedrijas futbola klubs no Vārberjas Hallandes lēnē. Klubs ir dibināts 1925. gadā. Pašlaik spēlē Allsvenskan, Zviedrijas augstākajā futbola līgā. Mājas spēles aizvada Påskbergsvallen stadionā. 2019. gadā izcīnīja otro vietu Zviedrijas otrajā pēc līmeņa līgā Superettan un pirmo reizi kluba pastāvēšanas vēsturē iekļuva Allsvenskan.
Vēstniecība
Vēstniecība ir augstākā pastāvīgas darbības diplomātiska pārstāvniecība ar vēstnieku priekšgalā.
Konvencijas
Vēstniecības reglamentu nosaka divas konvencijas:
Pretēji vispārpieņemtam uzskatam, Vīnes konvencijā nav noteikts, ka vēstniecības teritorija ir tās valsts teritorija, kurai vēstniecība pieder.
Moody's Investors Service
Moody's Investors Service ir ASV finanšu pakalpojumu uzņēmums, kas darbojas kā kredītreitingu aģentūra. Ietilpst Moody's Corporation grupā. Dibināts 1909. gadā. Galvenais birojs atrodas Ņujorkā.