cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Person of Interest
Seriāls ir par bijušo CIP darbinieku, ko nolīgst noslēpumains miljardieris, lai novērstu vardarbīgus noziegumus Ņujorkā. Seriālā galvenās lomas attēlo Džims Kevizels, Maikls Emersons, Taradži Hensone, Kevins Čepmens, Sāra Šahi un Eimija Ekere. Seriāla otrā un trešā sezona bija starp desmit attiecīgās sezonas skatītākajām pārraidēm.
Person of Interest piektā sezona ir pēdējā seriāla sezona — pēdējā sērija tiks pārraidīta 2016. gada 21. jūnijā.
Matss Dzukarello Osens
Matss Andrē Dzukarello Osens (dzimis 1987. gada 1. septembrī) ir norvēģu hokejists, labās malas uzbrucējs. Pašlaik (2022) Dzukarello spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Minesotas "Wild" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Dzukarello Osens uzsāka 2004.—05. gada sezonā, kad debitēja Norvēģijas hokeja līgas kluba Frisk Asker sastāvā, jau 2006.—07. gada sezonā nostiprinoties kluba rindās. 2008. gada vasarā hokejists pievienojās Zviedrijas Elitsērijas klubam MODO, tā sastāvā aizvadot nākamās divas sezonas.
2010. gada vasarā Dzukarello Osens noslēdza divu gadu līgumu ar NHL klubu Ņujorkas "Rangers", jau savā pirmajā sezonā aizvadot 42 spēles "Rangers" sastāvā. 2011.—12. gada sezonā kluba rindās uzbrucējs aizvadīja vien 10 spēles.
Publiska kapitālsabiedrība
Publiska kapitālsabiedrība ir kapitālsabiedrība, kuras akcijas atrodas fondu biržu apgrozībā.
Matss Dzukarello Osens
Spēlētāja karjera
2012. gada vasarā hokejists noslēdza viena gada līgumu ar KHL klubu Magņitogorskas "Metallurg", taču jau nākamās sezonas gaitā atgriezās Ņujorkas "Rangers" sastāvā. 2013.—14. gada sezonā kopā ar "Rangers" sasniedza Stenlija kausa finālu, tajā gan piekāpjoties Losandželosas "Kings" hokejistiem.
Publiska kapitālsabiedrība
Pašlaik pasaulē lielākā publiskā kapitālsabiedrība ir JPMorgan Chase.
Matss Dzukarello Osens
Spēlētāja karjera
2019. gada februārī tika aizmainīts uz Dalasas "Stars".
2019. gada jūlijā Dzukarello kā brīvais aģents pievienojās Minesotas "Wild".
Norvēģijas hokeja izlases rindās spēlējis 2010. gada Olimpiskajās spēlēs, kā arī trīs Pasaules čempionātos.
Juris Upītis
Juris Upītis (dzimis Rīgā) ir latviešu hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Latvijas jaunatnes izlašu dalībnieks. Pašlaik (2020) pārstāv Vācijas Oberlīgas vienību Höchstadter EC.
Spēlētāja karjera
Karjeru uzsācis 2006. gadā HK Prizma sastāvā Latvijas jaunatnes čempionātā. 2008. gadā debitējis Latvijas čempionātā SK LSPA/Rīga sastāvā. 2009. gadā pievienojies Rīgas "Dinamo" sistēmai. 2009.—2010. gada sezonu aizvadīja Baltkrievijas čempionātā HK Dinamo Juniors sastāvā, 2010.—2011. gada sezonu — MHL HK Rīga sastāvā. 2011.—2012. gada sezonā spēlējis Baltkrievijas čempionātā HK Liepājas Metalurgs sastāvā, kā arī ir aizvadījis vairākas spēles Rīgas "Dinamo" sastāvā. "Dinamo" rindās izcēlās ar rezultativitāti, gūstot vārtus debijas spēlē un 3 vārtus pirmajās 9 spēlēs.
2013.—14. gada sezonā Upītis KHL aizvadīja jau 33 spēles. "Dinamo" sastāvā hokejists uzsāka arī 2014.—15. gada sezonu, taču novembrī tika nosūtīts uz Latvijas čempionāta komandu HK Liepāja. Tās rindās Upītis aizvadīja 4 spēles, pēc kurām "Dinamo" līgumu ar spēlētāju lauza. Upītis pievienojās VHL klubam Angarskas "Yermak". Tās sastāvā uzsāka arī nākamo sezonu, taču sezonas gaitā pārgāja uz Ustjkamenogorskas "Kazzinc-Torpedo". 2016. gada vasarā pievienojās citam VHL klubam Krasnojarskas "Sokol", taču tās rindās aizvadīja vien divas spēles un decembrī pievienojās HK Kurbads rindām. Kopā ar "Kurbads" uzbrucējs kļuva par 2018. gada Latvijas čempionu. 2019. gada rudenī no komandas rindām tika atskaitīts, un Upītis karjeru izvēlējās turpināt Vācijā.
Latvijas hokeja izlases rindās debitējis 2012. gada 9. februārī.
Endrū Džonsons
Endrū Džonsons (en; dzimis, miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu septiņpadsmitais prezidents, no 1865. līdz 1869. gadam.
Prezidenta Džonsona nepopulārie lēmumi par ASV dienvidu štatu strauju reintegrāciju pēc Amerikas pilsoņu kara noveda pie atstādināšanas balsojuma ASV Kongresā. Tikai viena balss glāba Džonsonu no atstādināšanas Senāta balsojumā. Par viņa prezidentūras veiksmi uzskata Aļaskas nopirkšanu no Krievijas 1867. gadā un Francijas karaspēka izvešanu no Meksikas 1866. gadā.
Futbols 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — sieviešu turnīrs
2008. gada vasaras olimpisko spēļu sieviešu futbola turnīra rezultāti. Turnīrā, kas risinājās no 9. līdz 21. augustam piedalījās 12 komandas. Turnīrā piedalījās sieviešu izlases bez vecuma ierobežojuma. Turnīra laikā tika gūti 64 vārti. Visvairāk - 5 - guva brazīliešu futboliste Kristiana. Zelta medaļas izcīnīja ASV izlase.
Priekšsacīkstes
12 sieviešu futbola izlases tika sadalītas 3 apakšgrupās - grupu uzvarētāji un otro vietu ieguvēji, kā arī divas labākās trešo vietu ieguvējas turpināja cīņu par medaļām "play-off" turnīrā.
Vārtu guvējas
Turnīrā gūti 64 vārti
Marija Kinona un  Gunhilda Folstada  iesita bumbu savos vārtos.
Mīvahdns
Mīvahdns (arī Mīvatns; is) ir sekls, aizaugošs ezers Īslandes ziemeļu daļā, aktīvas vulkāniskās darbības zonā, netālu no Krāvlas vulkāna. Pēc platības piektais lielākais ezers Īslandē. Ezera nosaukums cēlies no knišļiem, kas ezera apkaimē dzīvo lielā skaitā: mý — ‘knislis’, vatn — ‘ezers’. Ezers un ap to esošie mitrāji ir putniem, jo īpaši pīlēm nozīmīga vieta. Ezers un tā izteka Lahsau ir bagāti ar zivīm. Nereti Mīvahdna nosaukums tiek attiecināts ne tikai uz ezeru bet plašāku apkaimi ap to. Ezers un tā apkārtējā ainava kopš 1974. gada iekļauti dabas aizsargājamā teritorijā. Auglīgākā saldūdens sistēma Īslandē.
Ezers radies bazalta lavas izvirdumā pirms aptuveni 2300 gadiem un ezera apkaimes ainavā dominē vulkānisku procesu radītas ģeomorfoloģiskās formas, tai skaitā pseidokrāteri, lavas pīlāri. Vietām šādi lavas pīlāri stāv arī ezerā (Höfði). Ezeru iedala divās daļās — Idrivloi (Ytriflói) un Sidrivloi (Syðriflói).
Ezera pieteci veido ar barības vielām (fosfors) bagāti avoti un tajā dzīvo liels skaits ūdens kukaiņu (Chironomidae un Cladocera), kas piesaista ezeram putnus, jo sevišķi pīles. Ezerā ļoti lielā skaitā ligzdo 13 sugu pīles — gan Ziemeļamerikas sugas, gan arī Eiropas sugas. Ezera apkaimes iedzīvotāji kopš seniem laikiem vāc pīļu olas, un jau kopš seniem laikiem pastāv tradīcija atstā ligzdā vismaz četras olas. 1975. gadā nodibināta Mīvahdna ornitoloģiskā izpētes stacija.
Kopš 2000. gada vasarā tiek organizēts maratons ap ezeru.
Latvija Eirovīzijas dziesmu konkursā
Latvija Eirovīzijas dziesmu konkursā ir piedalījusies 23 reizes, debitējot 2000. gada konkursā, kad Latviju pārstāvēja Brainstorm (Prāta Vētra) ar dziesmu My Star, iegūstot 3. vietu.
Latvijas pirmā, pagaidām vienīgā, uzvara bija 2002. gada konkursā, kad uzvarēja Marie N ar dziesmu I Wanna. 2003. gada konkurss norisinājās Rīgā, pateicoties iepriekšējā gadā gūtajai uzvarai. Konkursu vadīja divi veiksmīgākie Latvijas pārstāvji: Marija Naumova un Renārs Kaupers. Trešā reize, kad Latvija iekļuva TOP 5 bija 2005. gada konkursā, kad to pārstāvēja Valters un Kaža ar dziesmu The War Is Not Over.
No 2009. līdz 2014. gadam Latvija nekvalificējās finālam. 2015. gadā, pēc 7 gadu pārtraukuma, Latvija kvalificējās Eirovīzijas finālam, kad valsti pārstāvēja Aminata ar dziesmu Love Injected, finālā iegūstot 6. vietu.
2020. gada konkurss nenotika, sakarā ar Covid-19 epidēmiju. Tā vietā tika pārraidīts šovs “Eirovīzija 2020: Eiropa staro!”, godinot dziesmas, kurām vajadzēja piedalīties konkursā. Īpašajā šovā piedalījās arī Latvijas izraudzītā pārstāve Samanta Tīna ar dziesmu Still Breathing. Šis ir pirmais gadījums 63 gadu ilgajā Eirovīzijas pārraidīšanas vēsturē, kad fināla dziesmu konkurss nenotiek.
Latvijas pārstāvji Eirovīzijā
Visas Latvijas uzstāšanās ir bijušas angļu valodā, izņemot četras: 2004. gadā Fomins & Kleins dziesmu Dziesma par laimi izpildīja latviski, 2007. gada konkursā Latvijas pārstāvji Bonaparti.lv dziesmu Questa Notte izpildīja itāliski, 2009. gadā Intars Busulis dziesmu Probka (Пробка) izpildīja krieviski, bet 2023. gadā grupa Sudden Lights dziesmu Aijā izpildīja gan angliski, gan latviski.
Latvija gandrīz nepiedalījās 2000. un 2002. gada konkursos, kad iegūti divi visaugstākie rezultāti (attiecīgi — 3. un 1. vieta), jo sākotnēji Portugālei bija jāpiedalās abos konkursos, taču vēlāk tā atteicās no dalības, atļaujot Latvijai piedalīties.
Sākotnēji Latvija vēlējās izstāties no 2009. gada konkursa sakarā ar finansiālo situāciju Latvijā, taču pateicoties 2 lieliem sponsoriem — Latvijas Krājbankai un Narvesen — Latvija tomēr piedalījās 2009. gada konkursā, kas norisinājās Maskavā, Krievijā.
Džons Holdings
Biogrāfija
Holdings bija vairāku uzņēmumu dibinātājs Liverpūles pilsētā. Izglītību viņš ieguva Liverpūles koledžā. Īpaši aktīvs Holdings bija 19. gadsimtā, dibinot alus darītavu, kas ļāva neuztraukties par finansiālo situāciju atlikušajā dzīves daļā. Kā Konservatīvo partijas pārstāvis ticis ievēlēts Liverpūles domē, bet vēlāk ieņēmis arī mēra amatu.
Vairāki no "Everton" valdes locekļiem protestēja pret Holdinga lēmumu pārpikt stadionu, apvainojot viņu peļņas gūšanā no futbola komandas. 1882. gada martā "Everton" izlēma pamest Enfīldas stadionu, nopērkot "Goodison Park".
Holdings un Orels tika pamesti ar tukšu stadionu. Abi uzņēmēji izlēma, ka šādā situācijā vienīgais pareizais lēmums bija dibināt jaunu futbola klubu, ko arī viņi izdarīja, izveidojot "Liverpool". Jaunā Liverpūles vienība savu pirmo maču aizvadīja pret "Rotherham Town".
Novgorodas slaktiņš
Slaktiņa iemesli
Precīzie slaktiņa iemesli nav zināmi, bet tiek pieņemts, ka Ivans IV (Briesmīgais) pēc militārām neveiksmēm Livonijas kara laikā un sava padomdevēja Ivana Kurbska pāriešanas Polijas-Lietuvas pusē, kļuvis apsēsts ar domu, ka Novgorodas pilsētas elite gatavojas pāriet ienaidnieka pusē.
Norise
Krievu armijas karavīri 2. janvārī aplenca pilsētu un visapkārt tai uzcēla aizžogojumu. Lēš, ka katru dienu ap 500-1000 cilvēku tikuši sapulcināti, tad spīdzināti un nežēlīgi nogalināti cara un viņa dēla acu priekšā. Lielāka daļa cilvēku tika noslīcināti Volhovas upes āliņģos. Pēc Trešās Novgorodas hronikas ziņām, slaktiņš ildzis piecas nedēļas, pēc Pirmās Pleskavas hronikas ziņām, kopējais nogalināto skaits sasniedzis 60 000.
Jānis Ziemeļnieks
Jānis Ziemeļnieks, īstajā vārdā Jānis Krauklis, (dzimis Bānūžu muižā, miris  Rīgā) bija latviešu dzejnieks un žurnālists.
Biogrāfija
Jānis Ziemeļnieks dzimis 1897. gada 24. decembrī (pēc jaunā stila) Bānūžu muižā Bilskas pagastā pie Smiltenes, muižas stārasta ģimenē. Agri zaudējis tēvu.
1908. gadā uzsāka mācības Plāņu pagasta skolā Sarkaņos. 1912. gadā ģimene pārcēlās uz Strenčiem. J. Ziemeļnieks uzsāka mācības Strenču elementārskolā un 1913. gadā turpināja mācības Strenču ministrijas skolā.
Pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem apgūt kurpnieka un aptiekāra amatus, Jānis Ziemeļnieks 1914. gadā sāka strādāt Strenču fotodarbnīcā. No sākuma par mācekli, un vēlāk par fotogrāfu. Paralēli darbam sāka rakstīt dzeju. 1916. gadā "Dzimtenes Vēstnesī" publicēts pirmais J. Ziemeļnieka dzejolis. Tajā pašā gadā smagas nieru slimības dēļ viņam pirmo reizi ārsts izrakstīja opija devu. Tas lēnām pārvērtās atkarībā, kas kopā ar dzejnieka vājo veselību vēlāk noveda pie pāragras nāves. 1918. gadā ārstējies nervu klīnikā no nervu sabrukuma un narkomānijas.
1919. gadā tika iesaukts Sarkanajā armijā, nodienējis mēnesi Pleskavā un Rēzeknē, viņš tika demobilizēts vājās veselības dēļ.
1920. gadā uzsāka dzīvi Rīgā. Tajā pašā gadā kā eksterns pabeidza vidusskolu.
1930. gadā par dzejoļu krājumu "Naktis" saņēmis vienu no četrām literatūras Kultūras fonda godalgām.
Jānis Ziemeļnieks miris savās mājās Rīgā, 1930. gada 18. jūlijā, no sirdstriekas. Apglabāts Rīgas Otrajos Meža kapos.
Literārā darbība
Jānis Ziemeļnieks pazīstams kā liriķis. Izkopa romantiskās dzejas tradīcijas, papildinot to ar melanholiskā, rezignējošā un arī pašironiskā cilvēka pasaules redzējumu. Dzejas galvenā tematika ir mīlestība. Ziemeļnieka dzejas formas vienkāršība, melodiskums, un intimitāte noteikusi tās popularitāti dažādu laikmetu un paaudžu lasītāju vidū. Rakstījis arī prozu, humoristiskus dzejoļus un apcerējumus par dažādiem sava laika latviešu māksliniekiem.
Aso
Aso (Asso) bija Rīgas līvu iedzīvotājs, kas 1200. gadā pieņēma kristietību. Uzskata, ka viņš bija Rīgas vecākais, kurš slēdza mieru ar bīskapu Albertu pēc 1198. gada kara ar viņa priekšteci bīskapu Bertoldu. Otro reizi līvu vecākais ar līdzīgu vārdu Ase (Asso) tiek pieminēts Indriķa hronikas aprakstā par krustnešu uzbrukumu Satezeles pilij līvu sacelšanās laikā 1212. gadā. Ir dažādi viedokļi par to, vai tā ir bijusi viena un tā pati persona, bet fakts, ka Ase ticis sūtīts miera sarunām, liecina par ilgākiem viņa nopelniem bīskapa Alberta priekšā.
Vārda cilme
Pēc viena uzskata personvārdu Aso un tā variantus līvi aizguvuši no vikingiem, jo tā laika dāņu rakstos sastopami vārdi Assi, Asi, Asso (Stoebke 1964). Pēc cita uzskata vārds Aso varētu būt darināts no saknes ase- (“lieta”). Personvārda Aso varianti atrodami arī 14.-16.gs. Kurzemes rakstītajos avotos (Kiparsky 1939).
13. gadsimta Latvijas nominālie un faktiskie valdnieki Aso laikā
Atbilstoši viduslaiku politiskajām tradīcijām katrai Senlatvijas zemei bija savs faktiskais valdnieks, kas atradās vasaļattiecībās ar savu feodālo senjoru. Pakļaujoties savam senjoram, vasalis ieguva savu zemi vai daļu no tās atpakaļ kā lēni. Rīgas līvu vecākais sākotnēji droši vien bija Polockas kņaza Valdemāra vasalis, bet pēc padošanās Livonijas bīskapam Albertam viņš kļuva par tā vasali. Domā, ka līvu pilskalns atradies Senajā kalnā, pie kura 1198. gadā notika līvu kauja ar krustnešiem, kurā gāja bojā bīskaps Bertolds. Saskaņā ar Jersikas miera līgumu Polocka 1212. gadā atteicās no pretenzijām uz Līvzemi.
SV Austria Salzburg
SV Austria Salzburg ir Austrijas futbola klubs no Zalcburgas.
Rūnas
Rūnas var būt:
24 (seriāls)
24 ir amerikāņu televīzijas seriāls, kura autori ir lietuviešu izcelsmes Džoels Surnovs un Roberts Kohrans. Seriāls tika pārraidīts Fox televīzijas kanālā ASV laikā no līdz. Seriālam kopumā iznāca 8 sezonas ar 201 sēriju.
Seriāls ir par ASV valdības pretterorisma vienību un tā aģentu Džeku Baueru, kuru attēlo Kīfers Saterlends. Katra sērija attēlo vienu stundu Bauera dzīvē, un tā kā viena sezona sastāv no 24 sērijām, katrā sezonā attēlota viena diena. Pārraidīšanas laikā kritiķi šo seriālu uzskatīja par vienu no labākajiem TV seriāliem. Labāko kritiķu novērtējumu ir guvusi seriāla piektā sezona.
Sami Lepiste
Sami Lepiste (1984. gada 17. oktobrī) ir somu hokejists, aizsargs, Somijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2020) ir bez kluba.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Lepiste uzsāka 2003.—04. gada sezonā, kad debitēja SM līgas kluba Helsinku "Jokerit" rindās, nākamo četru sezonu gaitā komandas rindās divreiz sasniedzot līgas finālu, taču abas reizes tajā izcīnot sudraba medaļas.
2007. gada vasarā Lepiste pārcēlās uz Ziemeļameriku, 2007.—08. gada sezonā debitējot NHL kluba Vašingtonas "Capitals" rindās. Tiesa, kluba rindās viņam neizdevās nostiprināties arī nākamajā sezonā, 2009. gada vasarā tiekot aizmainītam uz Fīniksas "Coyotes", tās sastāvā aizvadot 66 spēles.
2010.—11. gada sezonas izskaņā Lepiste tika aizmainīts uz Kolumbusas "Blue Jackets" vienību, taču 2011. gada vasarā Sami noslēdza viena gada līgumu ar Čikāgas "Blackhawks", kluba rindās aizvadot 26 spēles.
2012. gada vasarā hokejists pievienojās KHL klubam Jaroslavļas "Lokomotiv", taču sezonas gaitā pārcēlās uz Prāgas "Lev". 2013.—14. gada sezonu uzsāka jau Jekaterinburgas "Avtomobilist" sastāvā. "Avtomobilist" hokejists aizvadīja divas sezonas, pēc kurām noslēdza līgumu ar Ufas "Salavat Julajev". 2016. gada aprīlī pagarināja līgumu ar "Salavat Julajev" uz vēl vienu sezonu, taču pēc tam pievienojās Helsinku "Jokerit" rindām.
Somijas hokeja izlases rindās izcīnījis bronzas medaļu 2010. un 2014. gada olimpiskajās spēlēs, piedalījies divos Pasaules čempionātos, 2011. gadā izcīnot zelta, bet 2008. gadā — bronzas medaļas.
C7P
C7P ( "poļu septiņtonnīgais vilcējs") bija Polijas kāpurķēžu artilērijas vilcējs.
Pielietojums
Visvairāk tika ekspluatētas 18 mašīnas (no 151), kuras atradās Polijas armijas 10. kavalērijas brigādē. Tās tika izmantotas, lai:
Līdz mūsdienām saglabājušies
Lielāko daļu mašīnu sagūstīja Vērmahta karaspēks, kas to izmantoja līdz pat 1941. gadam kā vilcēju un peldošo transportieri. Daži no tiem vēlāk nonāca arī Sarkanajā Armijā. Līdz mūsdienām, savā oriģinālajā izskatā nav saglabājies neviens vilcējs, taču viena mašīna bija sagūstīta un kalpoja par tanka T-26 pamatu. Pašlaik tas atrodas Maskavā — Uzvaras Parkā.
Koraļļpolipi
Koraļļpolipi (Anthozoa) ir dzēlējzarndobumaiņu (Cnidaria) klase, kas apvieno diezgan dažādus pārstāvjus. Koraļļpolipu klasei ir 3 apakšklases: astoņstaraino koraļļu apakšklases (Octocorallia), sešstarainu koraļļu apakšklase (Hexacorallia) un kopš 2013. gada, balstoties uz DNS pētījumiem, ir izdalīta trešā apakšklase -. Kopumā ir zināmas vairāk kā 6100 koraļļpolipu sugas. Visi koraļļpolipi ir jūru iemītnieki un lielākā sugu dažādība sastopama tropu siltajās jūrās. Daudzi no tiem spēcīgi attīstītā skeleta dēļ ir zemes virsmas reljefa veidotāji, jo rada koraļļu rifus un atolus.
Zinātniskais nosaukums Anthozoa cēlies no grieķu valodas un latviski nozīmē zieda dzīvnieks: άνθος (ánthos; zieds), ζώα (zóa; dzīvnieks).
Morfoloģija
Šajā klasē ietilpst anemones, koraļļi-vieninieki vai arī koloniālie polipi, kuriem ir ektodermāla rīkle, kamerās sadalīts iekšējais dobums un entodermāli dzimumprodukti. Koraļļpolipiem mutes atvere pārsvarā ir nevis apaļa, bet ovāla vai spraugveidīga. Sakarā ar to arī rīkles kanāls ir saplacināts no sāniem. Gar rīkles šaurajām malām stiepjas divas skropstainas rievas, tā sauktās sifonoglifas; pa tām plūst ūdens straume uz polipa iekšējo dobumu. Dobums sadalīts ar starpsienām, kas atiet no iekšējās ķermeņa sienas virsmas un izklātas ar entodermu. Starpsienu iekšienē atrodas mezoglejas starpslānis, kā arī muskuļu valnīši. Polipa augšējā daļā starpsienas saaug ar rīkles kanālu, bet apakšējā daļā — brīvi sniedzas dobumā. To brīvajā malā ir izlocīti pabiezinājumi ar dziedzeršūnām — tie ir tā sauktie mezenteriālie pavedieni. Lielākajai formu daļai ir kaļķa skelets, kas var būt gan ārējs gan arī atrasties mezoglejā. Vienas kolonijas polipi ir ģenētiski identiski.
Bioloģija
Kā visi dzēlējzarndobumaiņi koraļļpolipi savus upurus noķer ar nematocistu (dzeļkapsulu) palīdzību. Jūras anemones spēj nomedīt zivis, bet koraļļi barojas ar planktonu. Dažas no sugām kļūst par mājvietu dinoflagelātu aļģēm - zooksantellām, veidojoties starpsugu simbiozei. Koraļļu rifu veidojošās sugas ir atkarīgas no šādas simbiozes. Dinoflagellates izmanto slāpekli un oglekļa dioksīdu jeb ogļskābo gāzi, kuru izdala koraļļi, bet koraļļi iegūst fotosintēzes spēju un intensīvāku kalcija karbonāta ražošanas procesu.
Sistemātika
Koraļļpolipu klase (Anthozoa)
Team TotalEnergies
Team TotalEnergies (UCI komandas kods: TDE) ir profesionāla Francijas šosejas riteņbraukšanas komanda, kura piedalās UCI Pasaules tūres sacensībās.
Iepriekš komandas nosaukumi ir bijuši Brioches La Boulangère, Bonjour, Bouygues Télécom, Bbox Bouygues Telecom, Europcar, Direct Energie un Total Direct Energie.
Kā viena no Francijas spēcīgākajām komandām regulāri ir pārstāvēta Tour de France.
Vēsture
Komandas pirmsākumi meklējami 1984. gadā, kad tika izveidota komanda Système U. To likvidēja 1985. gadā, bet tā atgriezās jau 1986. gada sezonā ar jaunu vadību. Par sporta direktoru kļuva Sirils Gimārs, kurš piesaistīja savu protežē Lorānu Fiņonu. Pēc sponsora maiņas 1990. gadā komanda mainīja nosaukumu uz Castorama.
1992. gadā Gimārs kļuva par komandas menedžeri. 1995. gadā par komandas direktoru kļuva bijušais braucējs Žans Renē Bernodo. No 1996. līdz 1999. gadam komanda vairs nepiedalījās augstākā līmeņa sacensībās. Bernodo izveidoja attīstības komandu Francijas Vandejas reģionā — Vendée U.
2021. gada augustā komanda paziņoja par līguma parakstīšanu ar trīskārtējo Pasaules čempionu Peteru Saganu un velosipēdu ražotāju Specialized no nākamās sezonas.
Starpiņupīte
Starpiņupīte, saukta arī par Kaņiera kanālu, ir 1905. gadā izrakta mākslīga Kaņiera noteice uz Rīgas līci ezera līmeņa pazemināšanai. Pa Starpiņupīti uz jūru tiek novadīti Slocenes un Kaņiera baseina ūdeņi.
Vēsture
Līdz 1905. gadam Kaņiera ezera ieplaka bija pilnāka ar ūdeni, kas dabiski notecēja dienvidaustrumu virzienā pa Sloceni un Siliņupi. Kad tika izrakts kanāls tieši uz jūru, ezera līmenis nokritās par kādām divām pēdām.
1965. gadā ūdens līmeņa regulēšanai un brīvas zivju migrācijas nodrošināšanai izbūvēja slūžas.
Vloclaveka
Vloclaveka (pl) ir pilsēta Polijas centrālajā daļā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē Vislas upes krastos. Sens tirdzniecības centrs. Liels rūpniecības centrs. Netālu no Vloclavekas atrodas hidroelektrostacija. Vēsturiski viena no pirmajām bīskapijām Polijā — šeit atradās Kujāvijas bīskapa rezidence. No 1815. gada līdz Pirmajam pasaules karam atradās Krievijas impērijas sastāvā.
Cilvēki
Vloclavekā dzimuši:
Adrenalīns
Adrenalīns jeb epinefrīns ir hormons, neiromediators un arī zāles, kas ir iesaistītas iekšējo orgānu funkciju (piemēram, elpošanas) regulēšanā. Adrenalīnu parasti ražo gan virsnieru dziedzeri, gan neliels skaits neironu, kuri atrodas iegarenās smadzenēs. Stresa situācijās tas izdalās virsnieru dziedzeros. Tam ir svarīga loma reakcijā cīņā-vai-bēgšanā, palielinot asins plūsmu muskuļos, sirds asins daudzuma izvadi (paātrina sirdsdarbību), iedarbojoties uz sirds SA mezglu, acu zīlīšu paplašināšanās reakciju un cukura līmeni asinīs. Tas arī sašaurina asinsvadus un rada citas izmaiņas orgānu darbībā, lai nodrošinātu organisma funkcionēšanu stresa apstākļos. Adrenalīns paaugstina glikozes līmeni asinīs, veicina glikogēna noārdīšanos līdz pienskābei, kā arī tauku noārdīšanos līdz glicerīnam un taukskābēm, lai iegūtu papildu enerģiju organisma vajadzībām. Tas tiek darīts, saistoties ar alfa un beta receptoriem. Adrenalīns ir sastopams daudzos dzīvniekos un dažos vienšūnas organismos.
Poļu fiziologs Napoleons Cibulskis pirmo reizi izolēja adrenalīnu 1895. gadā un mūsdienās sintētiskais adrenalīns tiek izmantots arī kā ārstniecības līdzeklis.
Ķīmiskā uzbūve
Adrenalīns pieder pie kateholamīniem un tā ķīmiskais nosaukums ir L-1(3,4-dioksifenil)-2-metilaminoetanols.
Kārlis Barons (daiļdārznieks)
Kārlis Barons ( Drustu pagastā - Rīgā) bija daiļdārznieks un ainavu arhitekts.
Dzīvesgājums
Dzimis 1912. gadā. 1933. gadā beidza Bulduru dārzkopības vidusskolu, strādāja Rīgas dārzu pārvaldē par jaunāko zīmētāju. Bija Valdeķu muižas parka rekonstrukcijas dabu vadītājs.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā sāka strādāt Rīgas dārzu un parku trestā. 1967. gadā kļuva par galveno speciālistu projektēšanas institūtā "Komunālprojekts". Publicēja rakstus par dārzu arhitektūru un mākslu.
HK GMG
Heckler & Koch GMG, GMG tulkojumā granātu ložmetējs ir automātisks granātmetējs, kuru izstrādājusi firma Heckler & Koch priekš Vācijas armijas.
Konstrukcija
GMG šaušanai izmanto 40 mm granātas ar šaušanas ātrumu aptuveni 350 šāvieni minūtē. Šaušanai granātas tiek padotas patronlentā, kuru var ielādēt no jebkuras puses. Sakarā ar dažādo tēmēkļu pieejamību (tai skaitā nakts redzamības un infrasarkano tēmēkli) GMG var lietot ļoti precīzi pat lielos attālumos un dažādās situācijas. Pats ierocis ir 1,09 m garš, bet tā stobrs - 415 mm garš. Munīcijas kastes izmēri ir 470x160x250 mm.
Kārlis Barons (daiļdārznieks)
Darbi
Piedalījās Kronvalda parka, Ziedoņdārza, Esplanādes, Latgales dārza un Uzvaras laukuma projektēšanā. Projektēja komplekso labiekārtojumu Rīgas kvartāliem, apstādījumus Daugavmalā, Uzvaras parkā, Filharmonijas skvērā, parkus Cēsīs, Kuldīgā, Smiltenē, Uļjanovskā.
Barons (nozīmju atdalīšana)
Barons var būt:
Brīvmūrnieku uzskaitījums — Š
Šajā rakstā ir uzskaitīti Latvijas un citu valstu brīvmūrnieki, kuru uzvārds sākas ar burtu "Š".
Līgatne (stacija)
Līgatne ir dzelzceļa stacija Augšlīgatnē, Cēsu novada Līgatnes pagastā. Līgatnes stacijā pietur dīzeļvilcieni, kas kursē līnijā Rīga—Lugaži. Dienā Līgatnes stacijā pietur 10 vilcienu reisi. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Stacija atklāta 1891. gada 26. novembrī, divus gadus pēc Rīgas—Valkas dzelzceļa līnijas uzbūvēšanas. Pirmā pasaules kara gados Krievijas armija Daugavas frontes apkalpošanai no šīs stacijas caur Nītauri, Madlienu un Lēdmani izbūvēja provizorisku, zirgu vilces kara lauku dzelzceļu ar atzarojumiem Skrīveru un Kokneses virzienā. Savu nosaukumu Ligate tā paturējusi arī 1919. gadā, bet par Līgatni tā pārdēvēta 1927. gadā.
Līdz 1948. gadam Starp Siguldu un Līgatni pastāvēja stacija Vildoga.
1304. gads
1304. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Sondori (nozīmju atdalīšana)
Sondori var būt:
Supermens atgriežas
"Supermens atgriežas" (en) ir 2006. gada ASV supervaroņu filma, kuras režisors ir Braiens Singers. Filma ir par DC Comics tēlu Supermenu. Tā ir piektā un pēdējā daļa oriģinālajā "Supermena" filmu sērijā. Tas ir kā alternatīvais turpinājums filmām "Supermens" un "Supermens 2", neievērojot filmās "Supermens 3" un "Supermens 4" notikušo. Galvenās lomas filmā atveido Brendons Rūts, Keita Bosvorta, Kevins Speisijs, Džeimss Mārsdens, Pārkere Posija, Frenks Landžella, Sems Hantingtons, Eva Marija Seinta un Kels Penns.
Filmas pirmizrāde notika Losandželosā.
Latīņu raksts
Nosaukums
Starptautiski latīņu raksts bieži tiek dēvēts arī par romiešu rakstu, atsaucoties uz izcelsmes vietu Seno Romu; no šī nosaukuma tiek atvasināts termins romanizācija — citu (nelatīnisko) rakstu sistēmu transliterēšana latīņalfabētiskā vidē.
Vēsture
Tiek uzskatīts, ka latīņu raksts izveidojies 7. gadsimtā pirms mūsu ēras no etrusku alfabēta, kurš savukārt aizgūts no Itālijas pussalas dienviddaļā pastāvējušās Kūmas kolonijas grieķu eibojiešu alfabēta. Grieķu alfabēts attīstījies no feniķiešu alfabēta, kurš savukārt cēlies no ēģiptiešu hieroglifiem.
Senais latīņu alfabēts sastāvēja no 21 majuskuļu burta. Vēlākos gadsimtos alfabēts nedaudz mainījās:
Izmaiņu rezultātā izveidojās tā sauktais klasiskais latīņu valodas alfabēts ar 23 burtiem.
Latīņu raksta evolūcija
Latīņu raksts ir viens no diviem rakstiem, kas attīstījies no senitāļu rakstiem; otrs ir rūnu raksts, ko ap 11.—12. gadsimtu Britu salās un Ziemeļeiropā aizstāja latīņu raksts.
1.-2. gadsimtā p.m.ē. izveidojās kaligrāfiski nobeigts latīņu epigrāfiskā raksta veids, ko dēvēja par monumentālo, kvadrāta vai lapidāro. Ikdienā romieši izmantoja kursīvo ātrrakstu. Dokumentiem tika izmantots aktuārais raksta paveids, bet sekulāriem tekstiem — rustika.
Romas Impērijas Ziemeļāfrikas provincēs mūsu ēras 1.—3. gadsimtā izveidojās unciāļu latīņu raksta paveids. No 4. līdz 8. gadsimtam tas attīstījās par semiunciāļu rakstu, no kura attīstījās vairāku minuskuļu (mazo burtu) raksti: vestgotu raksts (7.—13. gadsimts) Ibērijā, Beneventu raksts (8.—13. gadsimts) Dienviditālijā, insulārais raksts (7.—19. gadsimts) Īrijā un Merovingu raksts (7.—8. gadsimts) Gallijā. No insulārā raksta ap 16. gadsimtu attīstījās gēlu raksts, kam ierobežots lietojums ir arī mūsdienās.
No Merovingu raksta 8. gadsimtā attīstījās Karolingu minuskulis, kas ir pamatā mūsdienu latīņu alfabētiem. 12. gadsimtā no tā attīstījās gotiskais raksts, kas lietots kā tā vēlākā versija fraktūra līdz 20. gadsimta vidum. Renesanses laikmetā Itālijā no Karolingu minuskuļa attīstījās humānistu minuskulis vai antīkva (no litterae antiquae — ‘senie burti’), kurā nostiprinājās mūsdienu latīņu raksta no romiešu kapitālraksta patapināto lielo un no Karolingu minuskuļa ņemto mazo burtu dizains, kā arī pamatortogrāfija.
Izplatīšanās
Latīņu valoda un latīņu raksts izplatījās līdz ar Romas Impērijas ekspansiju un vēlāk ar rietumu kristietības izplatību. Kad Eiropas tautas sāka veidot savu nacionālo rakstību, par pamatu visbiežāk izmantoja latīņu alfabētu: angļi 7. gadsimtā, vācieši 8. gadsimtā, franči 9. gadsimtā, itālieši 10. gadsimtā, zviedri 13. gadsimtā, čehi 13. gadsimtā, poļi 14. gadsimtā un vēlākajos gadsimtos citas tautības. Koloniālisma laikmetā latīņu raksts izplatījās citos kontinentos.
Itālijas latinizēšana
Ap 4. gadsimtu p.m.ē. latīņu raksts bija standartizējies Romā un sāka dominēt Latijas reģionā, izspiežot agrāk tur lietotos senitāļu rakstus. Vēl līdz 3. gadsimtam Etrurijā, Kampānijā un Umbrijā bija novērojami bilingvisms un digrafija. Romas Republikai pakļaujot apkārtējās zemes, līdz 1. gadsimtam p.m.ē. latīņu valoda un latīņu raksts kļuva dominējošais visā Apenīnu pussalā, izņemot nelielu grieķu apdzīvoto reģionu ap Kūmām. Pēc pirmā pūniešu kara (264.–241. p.m.ē.) latīņu raksts tika ieviests arī Sardīnijā, Korsikā un Sicīlijā, izspiežot vietējās rakstības. Pēc Po ielejas pakļaušanas 222. gadā vienīgi venēcieši saglabāja savu rakstību līdz republikas beigām 27. gadā p.m.ē.
Vidusjūras rietumi un Gallija
Pēc senās Kartāgas pakļaušanas pēc 3. pūniešu kara (149.—146. p.m.ē.) latīņu valoda un raksts ieviesās Ziemeļāfrikas pilsētās, bet laukos turpināja lietot berberu valodas. Pūniešu valodu turpināja lietot publisko ēku uzrakstos līdz m.ē. 2. gadsimta beigām. Pēc Ziemeļāfrikas musulmaņu iekarošanas 7.—8. gadsimtā notika reģiona arabizēšanās un latīņu raksts tika aizvietots ar arābu rakstu.
Atšķirībā no Gallijas, Ibērijas un Ziemeļāfrikas, Britu salās pēc to iekarošanas (42—87) latīņu valoda neguva plašu izplatību ārpus administratīvām funkcijā un vietējie iedzīvotāji turpināja runāt ķeltu valodās.
Vidusjūras austrumi
Romas Impērijas austrumdaļa — Grieķija, Maķedonija, Mazāzija, Levante, Ēģipte — turpināja lietot grieķu valodu kā lingua franca. Latīņu valodai bija tikai administratīvais un militārais pielietojums, izņemot divus reģionus:
Austrumromas impērijā pēc latinizētās rietumdaļas atšķelšanās latīņu valoda saglabāja savu statusu līdz pat 7. gadsimtam, kad imperators Hēraklijs to visos līmeņos tika aizvietoja ar viduslaiku grieķu valodu.
Lielā tautu staigāšana
Pēc Rietumromas impērijas izjukšanas 5. gadsimta beigās un tai sekojošās lielās tautu staigāšanas Rietumeropā cita starpā apmetās ģermāņu ciltis, kuras līdz tam bija izmantojušas rūnu rakstus galvenokārt okultiem un rituāliem mērķiem. Ģermāņu elite pieņēma latīņu valodu un latīņu rakstu un ievērojami veicināja tā izplatību. Anglosakšu Anglijā ne tikai izplatījās latīņu valoda, bet arī no Īrijā radītā insulārā raksta tika radīts senangļu latīņu alfabēts, kurš no 7. gadsimta aizstāja līdz tam lietoto futorku (rūnu raksta paveidu).
Franki majuskuļu unciāļu un pusunciāļu rakstus attīstīja sākotnēji kā Merovingu rakstu līdz 7.—8. gadsimtam un vēlāk kā Karolingu minuskulu līdz 9.—12. gadsimtam.
Kristianizācija
Rietumu kristietības viduslaiku Eiropā spēcīgi ietekmēja latīņu raksta izplatīšanos, sevišķi ārpus Romas Impērijas bijušajām robežām. Kristiešu misionāri nelatīņu rakstības asociēja ar pagānismu un uzstāja uz to atmešanu. Ķelti atmeta ogamu 5. gadsimtā, ģermāņi rūnas — ap 8. gadsimtu. Latīņu raksts pakāpeniski tika ieviests baltiem, rietumu somugriem un rietumslāviem. Svētajā Romas impērijā no 9. līdz 13. gadsimtam tika plaši lietots Karolingu minuskuls, bet 13. gadsimtā no tā attīstījās gotiskais raksts, kas vācu zemēs kā fraktūra tika lietots līdz 20. gadsimta vidum.
Skandināvijā latīņu raksts kā pirmajā ieviesās Dānijā 9. gadsimtā. Norvēģijā latīņu raksts ieviesās 11. gadsimtā kā insulārais raksts valsts rietumdaļā un kā Karolingu minuskuls austrumdaļā. Līdz pat 14. gadsimtam paralēli tika lietots arī rūnu raksts.
Koloniālais periods
Sākot ar 15. gadsimtu un sevišķi 16. gadsimtā Eiropas valstis un vienlaikus kristīgā baznīca izplatīja savu varu ārpus Eiropas. Kopā ar spāņu, portugāļu, franču, angļu, nīderlandiešu, itāļu un citām Eiropas valodām kolonijās izplatījās arī latīņu raksts.
Daļā koloniālo valdījumu līdz eiropiešu atnākšanai rakstība nebija zināma, bet citviet vietējiem iedzīvotājiem bija attīstīta kultūra ar senām rakstu tradīcijām.
Kristianizējot maijus, bīskaps Djego de Landa Jukatanā 1562. gadā pavelēja sadedzināt visus maiju hieroglifu rakstu pieminekļus, vēlāk pārrakstot maiju vēsturi spāniski. Vēlākos laikos maiju rakstība tika latinizēta, kas noveda pie pārrāvuma maiju kultūrā.
Dienvidāzijā britu koloniālā administrācija ieviesa angļu valodu kā oficiālo administratīvo valodu, bet vietējie iedzīvotāji turpināja lietot savas brahmiskos rakstus. Latīņu alfabēts Āzijā ieviesās tikai Filipīnās, Malajā un Indonēzijā, aizvietojot vietējās brahmiskās un arābiskās rakstības, kā arī Vjetnamā, kur latīņu raksts aizvietoja ķīniešu rakstu.
19. gadsimts
Eiropas koloniālo varu Āfrikas sadalīšana (1881—1914) notika vienlaikus ar metropoļu valodu un latīņu raksta strauju izplatīšanos kontinentā. Tika veicināta lasīt un rakstīt prasmes apguve, kā arī izstrādātas rakstības uz latīņu alfabēta pamata valodām, kam rakstības līdz tam nebija vai arī tā bija citos rakstos. Piemēram, franču administrācijas laikā latīņu raksts tika ieviests Berberiem Alžīrijā vēsturiskā tifinaga un arābu raksta vietā, bet arābu valodai šādas transformācija neizdevās.
1860. gados latīņu raksts tika atgriezts rumāņu valodai, kas pēc rumāņu pāriešanas pareizticībā 15. gadsimtā bija pārgājuši uz kirilicu.
Krievijas Impērijā 19. gadsimta otrajā pusē rusifikācijas ietvaros poļu, lietuviešu un latgaļu guberņās tika ieviests latīņu raksta aizliegums, bet vēlāk arī izglītībā pilnībā pārgāja uz krievu valodu un kirilicu; tas tika atcelts 1904. gadā.
20. un 21. gadsimts
1908. gadā albāņi par albāņu valodas oficiālo rakstību izvēlējās latīņu rakstu, izvēloties starp vairākiem lietošanā esošiem rakstības variantiem, tajā skaita grieķu un arābu rakstu variantiem.
Padomju Savienībā 1930. gados tika izstrādātas rakstības uz latīņu raksta pamata valodām, kurām līdz tam nebija savas rakstības, kā arī vairākām mazākumtautu valodām, kas līdz tam rakstīja arābu rakstā vai kirilicā. 1940. gados visas šīs rakstības tika pārceltas uz kirilicu. Pēc PSRS sabrukuma un neatkarības iegūšanas Moldova, Azerbaidžāna, Turkmenistāna, un Uzbekistāna pārgāja uz latīņu rakstu; pārejas procesā ir Kazahstāna.
1940.—1950. gados pēc Mao Dzeduna iniciatīvas tika izstrādāta latīņu rakstība ķīniešu valodai; reforma tika atcelta, bet 1950. gados izglītības sistēmā vienkāršākai valodas apguvei tika ieviesta piņjiņa romanizācijas sistēma. Latīņu rakstā tika izstrādātas rakstības vairākām Ķīnas mazākumtautībām (džuaniem, uiguriem u.c.).
Izmantošana citās valodās
Latīņu alfabētu ar papildinājumiem un grozījumiem lieto lielākā daļa Eiropas tautu, izņemot bulgārus, grieķus, krievus, baltkrievus, ukraiņus, arī visās Amerikas valstīs un Austrālijā, daļa Āfrikas valstu, izņemot arābu zemes un Etiopiju, dažās Āzijas valstīs (Turcijā, Indonēzijā, Vjetnamā). Latīņu alfabētu lieto apmēram 30% pasaules iedzīvotāju.
Latīņu rakstu lieto vairāki simti valodu, kas pieder lielākajai daļai zināmo valodu saimju. Katra valoda rakstību pielāgojusi savai fonētikai, piešķirot dažādu fonēmisko vērtību standarta latīņu alfabēta grafēmām, papildinot apfabētus ar papildburtiem, ligatūrām, multigrāfiem, kā arī modificējot standarta grafēmas ar diakritiskajām zīmēm.
Nemodificētu standarta latīņu alfabētu izmanto tikai trīs dabīgās valodas — angļu, indonēziešu un malajiešu, kā arī šajās valodās multigrāfi netiek uzskatīti par atsevišķām alfabēta vienībām. Visus standarta latīņu alfabēta burtus izmanto ap 40 valodām; pārējās izmanto tikai daļu no 26 burtu komplekta.
Papildburti
Specifisku fonēmu apzīmēšanai alfabēti dažkārt tiek papildināti ar papildu grafēmām, kas var būt un var nebūt atvasināti no standarta latīņu alfabēta burtiem, piemēram:
Multigrāfi
Bieži lietots latīņu raksta iespēju paplašināšanas veids ir multigrāfi — divu vai vairāk burtu sekvence, kas kopā iegūst citu kvalitāti — apzīmē no sastāvdaļām atšķirīgu fonēmu. Visbiežāk lietotie ir digrāfi — divu burtu kombinācija, piemēram latviešu alfabēta ⟨dz⟩, ⟨dž⟩, ⟨ei⟩, angļu valodas ⟨ch⟩, ⟨sh⟩, ungāru valodas ⟨cs⟩, ⟨gy⟩, ⟨ny⟩ u.c. Retāki ir trigrāfi (vācu ⟨sch⟩, franču ⟨eau⟩, itāļu ⟨gli⟩), tetragrāfi (vācu ⟨tsch⟩, franču ⟨eaux⟩, nīderlandiešu ⟨ieuw⟩) un vairāku burtu sekvences.
Vieni un tie paši multigrāfi dažādās valodās var apzīmēt atšķirīgas fonēmas, piemēram ⟨ch⟩ angļu valodā apzīmē /tʃ/, franču — /ʃ/, čehu — /x/.
Ligatūras
Ligatūras (savienotie burti) bija plaši izplatīti viduslaiku manuskriptos, kur pārrakstītājiem tās ekonomēja laiku un materiālu. Mūdienās latīņu rakstā ligatūras var iedalīt divās grupās:
Diakritiskās zīmes
Diakritiskās zīmes plaši tiek lietotas latīņu rakstu izmantojošajās ortogrāfijās. Vienīgā no Eiropas valodām, kas standarta ortogrāfijā tās neizmanto, ir angļu valoda. Diakritiskās zīmes lieto:
Grafiski burtus ar diakritiskajām zīmēm iedala trijās grupās:
Kolācija
Igauņu valodas alfabētā iekavās norādītie burti tiek lietoti tikai svešvārdos. Citvalodu īpašvārdos tiek lietoti arī citi šo valodu burti (å, č, ā, ô, é, ù), bet tie tiek kārtoti alfabēta secībā kopā ar pamatburtiem.
Latviešu valodas kolācijas sekvencē garie patskaņi tiek kārtoti kopā ar īsajiem, izņemot gadījumus, ja pārējais burtu sastāvs ir identisks: ‘lāpa’ tiek kārtota pēc ‘lapa’. Alfabētā neiekļauti burti (q, w, x, y) un citavlodu burti ar diakritiskajām zīmēm nepieciešamības gadījumā tiek kārtoti pēc standarta latīņu alfabēta secības.
Lietuviešu valodā nazalizēti eun garie patskaņi (slīprakstā) liek kārtoti kopā ar īsajiem patskaņiem, līdzīgi kā latviešu valodā, bet ⟨Y y⟩ tiek kārtots starp ⟨I i⟩ un ⟨J j⟩.
Lielo burtu lietošana
Latīņu raksts pieder pie bikamerālo rakstu saimes — tam ir divi zīmju komplekti — majuskuļi (lielie burti) un minuskuļi (mazie burti). Lielo burtu lietošanu katrā valodā regulē tās ortogrāfijas noteikumi un tie mēdz būt atsķirīgi. Izņemot specifiskus gadījumus, teksts pamatā tiek rakstīt minuskulī un majuskuļi tiek lietota tā lasāmības un saprotamības uzlabošanai. Vispārpieņemta ir majuskuļa lietošana teikuma sākumā un īpašvārda sākumā. Ar lielo sākumburtu mēdz rakstīt arī atsevišķu kategoriju īpašvārdus (tautu, reliģiju u.c nosaukumus angļu valodā) vai arī visus lietvārdus, kā vācu valodā. Lielie burti parasti tiek lietoti arī abreviatūrās un akronīmos.
R (nozīmju atdalīšana)
R var būt:
Karš un miers
"Karš un miers" (pirmsreformu ru) ir krievu rakstnieka Ļeva Tolstoja romāns, kas pirmoreiz publicēts 1869. gadā. Darbā ir aplūkota sabiedriskā dzīve Krievijas impērijā ap 1812. gada kara notikumiem no piecu krievu aristokrātu ģimeņu skatupunkta.
Pirmais izdevums bija 1225 lappuses biezs, līdz ar to tas ir viens no visu laiku garākajiem romāniem.
Leonas karaliste
Leonas karaliste bija karaliste, kas laikā no 910. līdz 1037. gadam pastāvēja Pireneju pussalas ziemeļrietumos. Galvaspilsēta Leona (León).
Leonas pilsēta zināma jau kopš Romas impērijas laikiem, kad to nodibināja kā VII leģiona (Legio Septima Gemina - Septītais Dvīņu leģions) bāzi. Pilsētas attīstību veicināja netālu esošās zelta atradnes. 540. gadā Leonu iekaroja vestgotu karalis Leovigilds; 717. gadā to iekaroja mauri; 742. gadā to iekaroja Astūrijas karaliste.
Vēsture
Sākotnēji viena no Astūrijas karalistes provincēm. Alfonso III Lielais (Alfonso III el Magno), Astūrijas, Galisijas un Leonas karalis, 910. gadā sadalīja valsti tika 3 daļās: vecākais dēls Garsija (910.-914.) saņēma tās centrālo daļu un Leonas (León) pilsētu, Ordinjo II (873.-924.) kļuva par Galisijas karali, bet Fruela II palika krietni sarukušās Astūrijas tronī. 914. gadā pēc Garsija nāves Leona apvienojās ar Galisiju. 924. gadā pēc Ordinjo II nāves Galisija un Leona atkal tika pievienotas Astūrijai; galvaspilsētu 924. gadā pārcēla no Ovidjo (sp. Oviedo, astur. Uviéu) uz Leonu (León), un kopš tā laika valsti dēvē par Leonas karalisti.
1032. gadā Leonu iekaro Navarras karalis Sančo Lielais. Bermudo III izdevās atgriezties tikai 1035. gadā, pēc Sančo nāves. 1037. gadā kaujā ar kastīliešiem pie Tamaronas krīt Bermudo III - Astūriju, Leonu un Galisiju iekaro Kastīlijas karalis Ferdinands I. 1065. gadā Ferdinands I sadala valsti saviem bērniem: Kastīlijas troni mantoja vecākais dēls Sančo, Leonas troni mantoja Alfonso VI, Galisijas troni mantoja jaunākais dēls Garsija, bet Samoras un Toro senjorijas mantoja meitas - Urraka un Elvīra.
1067. gadā, pēc karalienes mātes nāves, sākās pilsoņu karš starp mantiniekiem par valsts apvienošanu. Sančo iekaroja Leonu un saņēma gūstā Alfonso (kurš vēlāk izbēga un paglābās pie Toledo emīra), pēc tam sakāva Garsiju (kurš aizbēga uz Seviļu) un iekaroja Galisiju. Toro, kur valdīja Elvīra, padevās bez cīņas, taču otra māsa Samorā atsacījās pakļauties. Pilsētas aplenkuma laikā 1072. gadā Sančo krita kaujā.
1072. gadā Alfonso kā otrs vecākais no mantiniekiem mantoja Kastīlijas un Leonas troni (Sančo nebija bērnu). Tad Alfonso VI iekaroja Galisiju, kur Garsija ar Seviļas emīra karaspēka palīdzību bija atgriezies, ieslodzīja savu brāli cietumā, kur tas pēc laika mira. Alfonso VI ķērās pie valsts nostiprināšanas un paplašināšanas (pamatā uz Seviļas emirāta rēķina).
1127. gadā par Leonas karali kļūst Alfonso VI mazdēls, Burgundijas Raimunda dēls Alfonso VII, un piespiež atzīt sevi par tā vasaļiem Aragonas un Navarras karaļus, Barselonas, Portugāles un Tulūzas grāfus. 1135. gadā kortesu sapulce Leonā pasludina Alfonso VII par imperatoru. 1157. gadā neveiksmīga iebrukuma Dienvidspānijā laikā Alfonso VII mirst. Alfonso IX iekaro Badahosu (1227.), Kaseresu (1229.), Meridu (1229.). 1230. gadā Kastīlijas karalis Ferdinands III apvieno Kastīliju un Leonu vienā valstī - Kastīlijas un Leonas karalistē (sp. Castilla y León).
Mārtiņš Beķers
Mārtiņš Beķers (dzimis Madonā, miris  Rīgā) bija Latvijas Valsts emeritētais zinātnieks, habilitētais bioloģijas zinātņu doktors, Latvijas Universitātes profesors.
Dzīves gājums
Dzimis 1928. gada 31. augustā Madonā. Studēja Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Pārtikas rūpniecības tehnoloģijas fakultātē. Strādāja Rīgas Rauga rūpnīcā un TSP Pārtikas preču rūpniecības pārvaldes konstrukciju-tehnoloģijas birojā (1953—1959), bija Pārtikas rūpniecības tehnoloģijas un konstruktoru biroja galvenais inženieris (1959—1962), vēlāk LZA Mikrobioloģijas institūta direktora vietnieks un Tehniskās mikrobioloģijas laboratorijas vadītājs (1962—1993), līdztekus no 1972. līdz 1995. gadam bija RTU Ķīmijas tehnoloģijas fakultātes biotehnoloģijas profesors.
No 1993. līdz 1997. gadam bija LU Mikrobioloģijas un biotehnoloģijas institūta direktors, vienlaicīgi arī LU profesors un Tehniskās mikrobioloģijas un pārtikas biotehnoloģijas laboratorijas vadītājs.
Darbi
Mārtiņam Beķerim piederēja 102 PSRS autorapliecības, 10 Latvijas un 36 citu valstu patenti, savukārt publikāciju apjoms (ieskaitot tēzes) pārsniedza 580.
Biotehnoloģijā
Lizīna koncentrāta, B12 vitamīna koncentrāta un fruktozes polimēra — levāna tehnoloģija, kā arī polifunkcionālo pārtikas produktu ieguve.
Lizīna koncentrāta tehnoloģija
Selekcijas ceļā iegūti mutanti, kuri sintezē l-lizīnu un akumulē B vitamīnus. Izmantojot cukurbiešu melasi, barotnē neasimilēts paliek betaīns. Iegūst sīrupveida vai pulverveida lizīna koncentrātu. Izstrādātas jaunas metodes optimizētai fermentēšanai.
Levāna tehnoloģija
Fruktozes polimēra levāna un metanola vienlaicīga ieguve saharozes barotnē ar baktērijām.
Pārtikas rūpniecībā
1999.g. A/S „Rīgas piena kombinātā” uzsākta polifunkcionāla produkta – „Auzu-bio-lakto” ražošana. A/S „Latvijas balzams” realizēta viskija ražošana.
1588. gads
1588. gads (MDLXXXVIII) ir garais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās piektdienā (pēc Jūlija kalendāra 1588. gads sākās desmit dienas vēlāk pirmdienā).
Anna Kareņina
"Anna Kareņina" (ru) ir krievu rakstnieka Ļeva Tolstoja romāns, kas pirmoreiz ticis publicēts laikā no 1873. līdz 1877. gadam žurnālā Russkiy vestnik, tomēr pirmais izdevums grāmatas formātā bija 1878. gadā.
Darbs ir par augstākās sabiedrības dāmu Annu Kareņinu, kas pamet savu vīru un dēlu, lai uzsāktu kopdzīvi ar grāfu Vronski.
Kopā ar citu lielo prozas darbu "Karš un miers" "Anna Kareņina" tiek uzskatīts par Tolstoja lielāko literāro sasniegumu. Pēc "Annas Kareņinas" darba motīviem tikušas uzņemtas vairākas filmas.
Polockas guberņa
Polockas guberņa jeb Polockas vietniecība bija Krievijas impērijas guberņa Katrīnas II valdīšanas laikā (1776-1796), kurā ietilpa arī trīs bijušās Inflantijas vaivadijas apriņķi ar latviešiem kā lielāko etnisko grupu. Tās teritorija aptvēra mūsdienu Latvijas Latgali un daļu Baltkrievijas ziemeļaustrumu daļas (Vitebskas apgabala daļu), kā arī nedaudz Krievijas Pleskavas apgabala (Sebežas un Neveļas rajoni) un Smoļenskas apgabala (Veļižas rajons) teritorijas. Guberņas centrs bija Polocka (mūsdienu Baltkrievijā).
Izveide
Guberņas teritorija tika inkorporēta Krievijas impērijas sastāvā pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts pirmās dalīšanas 1772. gadā. Vispirms Inflantijas vaivadijas, Polockas vaivadijas un Vitebskas vaivadijas teritorijas tika pievienotas Pleskavas guberņai. 1776. gada 4. septembrī no Pleskavas guberņas tika atdalīta Daugavpils province, Polockas province un Vitebskas province, no kurām tika izveidota jauna Polockas guberņa, kas pēc 1778. gada tika dēvēta par Polockas vietniecību.
Likvidēšana
Krievijas imperators Pāvils I Romanovs tūlīt pēc nākšanas pie varas veica impērijas teritoriālo reformu, kā rezultātā pie Polockas vietniecības tika pievienota Mogiļevas vietniecība, izveidojot Baltkrievijas guberņu ar galvaspilsētu Vitebskā.
Robežas
Kurzemes guberņa un Vidzemes guberņa ziemeļrietumos, Minskas guberņa rietumos, Pleskavas guberņa ziemeļos, Smoļenskas guberņa austrumos, Mogiļevas guberņa dienvidos.
Administratīvais iedalījums
Polockas guberņas sastāvā bija šadi apriņķi:
Dāvana vientuļai sievietei
"Dāvana vientuļai sievietei" ir 1973. gada Latvijas PSR kinokomēdija. Filmas režisors ir Ēriks Lācis un tā uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Sižets
Kad lauku mājas saimniecei Kņopienei brālis uzdāvina "Volgu", par to uzzina autozagļu banda. Kronis un Spuļģis maskējas par veterinārārstiem un mēģina mašīnu nozagt. Tomēr večiņa izrādās tīri sprigana un tas viņiem tik viegli neizdodas. Piedzīvojumi beidzas somu pirtī, kur atklājas, ka Kņopiene patiesībā ir milicijas leitnante Gita un tā bijusi rūpīgi izplānota zagļu ķeršanas operācija.