cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Triju Zvaigžņu ordenis
Triju Zvaigžņu ordenis ir visaugstākais Latvijas valsts apbalvojums, ko piešķir par sevišķiem nopelniem Tēvijas labā. Tie var izpausties valsts, pašvaldības, sabiedriskajā, kultūras, izglītības, zinātnes, sporta vai saimnieciskajā darbā. Par nopelniem uzskatāms gan atsevišķs izcils darbs, gan ilgstoša, priekšzīmīga un panākumiem bagāta darbība, gan īpaši nopelni Latvijas neatkarības atjaunošanas periodā vai valsts tālākas nostiprināšanas laikā. Ar Triju Zvaigžņu ordeni var apbalvot arī ārvalstu vadītājus un ārvalstu valdību vadītājus, starptautisko organizāciju vadītājus, ārvalstu vēstniekus un citas ārvalstu amatpersonas. Ordeņa devīze ir: "Per aspera ad astra".
Vēsture un izgatavošana
Triju Zvaigžņu ordenis dibināts 1924. gada 24. martā par piemiņu Latvijas valsts tapšanai, atjaunots pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas ar 1994. gada 25. oktobra likumu "Par Triju Zvaigžņu ordeni". Likums noteica ordenim to pašu devīzi, tās pašas ordeņa šķiras un goda zīmju pakāpes. Triju Zvaigžņu ordeņa metu autors ir latviešu mākslinieks Gustavs Šķilters. Triju Zvaigžņu ordeņus izgatavo juveliera un metālmākslinieka Jāņa Mikāna zeltkaļu darbnīcā "Kalvis". Ordeņu lentītes jeb muarē tiek pasūtītas no Dānijas firmas, kas lenti gatavoja 1920. gados, jaunās lentes tiek izgatavotas pēc tā paša laika analoga. No agrākajiem tagadējie ordeņi atšķiras ar to, ka tagad uz tiem ir atjaunošanas datums un tekstā nomainīts burtveidols, kā arī izmainīts ugunskrusta elementa dizains ķēdē. Ordeņus un goda zīmes pasūta Prezidenta kanceleja, bet visus izdevumus sedz valsts.
Šķiras un Goda zīmes
Triju Zvaigžņu ordenim nosacītas piecas šķiras:
Triju Zvaigžņu ordeņa Goda zīmes:
Ordenis
Triju Zvaigžņu ordenis ir baltas emaljas krusts zeltītā aplokojumā. Krusta aversa centrā atrodas zilas emaljas medaljons stilizētā zeltītā aplokojumā. Medaljona vidū trīs zvaigznes. Krusta reversa centrā ir zeltīts medaljons ar devīzi "Per aspera ad astra" aplokojumā un ierakstu medaljonā "Latvijas Republika - 1918.g. 18.novembris".
Pirmās šķiras ordenis
Pirmās šķiras ordenis — lielā zvaigzne — ir piecstūru zvaigzne sudrabā. Attālums no zvaigznes viduspunkta līdz stūrim — 44 mm. Zvaigznes viduspunktā zilas emaljas medaljons zeltītā aplokojumā. Medaljona vidū trīs zvaigznes. Aplokojumā uzraksts "Par Tēviju". Kā īpašu balvu lielkrusta komandierim var piešķirt ordeņa ķēdi.
Okeāniskā Zemes garoza
Okeāniskā Zemes garoza ir daļa no Zemes litosfēras, kas atrodas zem okeāniem. Okeāniskā Zemes garoza sastāv galvenokārt no mafiskajiem iežiem jeb simas. Okeāniskā Zemes garoza ir plānāka nekā kontinentālā Zemes garoza (sials) - tā parasti ir plānāka par 10 kilometriem. Taču okeāniskā Zemes garoza ir no blīvāka materiāla - vidējais blīvums ir 3,2 - 3,3 g/cm³.
Triju Zvaigžņu ordenis
Otrās šķiras ordenis
Otrās šķiras ordenis — mazā zvaigzne — ir tāda paša veida kā lielā zvaigzne, tikai attālums no zvaigznes viduspunkta līdz stūrim — 41 mm.
Ordeņa krusts
Ordeņa krusta diametrs ir 40 mm kavalieriem un virsniekiem, 49 mm — komandieriem.
Ordeņa ķēde un lente
Ordeņa ķēde sastāv no 10 zeltītiem posmiem. Ordeņa lente ir gaišzilā krāsā ar zeltītām svītrām, abpusīgi ielokota.
Triju Zvaigžņu ordeņa goda zīme
Triju Zvaigžņu ordeņa goda zīme ir apaļš vairogs 30 mm diametrā, kura aversā reljefi izcelts Triju Zvaigžņu ordeņa krusta attēls, bet reversā ir uzraksts "Par Tēviju" un zem tā liesmaina sirds. Vairogs aplokots ar ozola vainagu. 1. pakāpes zīme — zelta, 2. pakāpes — sudraba un 3. pakāpes — bronzas.
Okeāniskā Zemes garoza
Okeāniskā Zemes garoza tāpat kā kontinentālā Zemes garoza atrodas izostatiskā līdzsvarā ar zem tās esošo mantijas augšējo daļu - astenosfēru. Robežu starp astenosfēru un okeānisko Zemes garozu sauc par Mohorovičiča robežu ("Moho").
Triju Zvaigžņu ordenis
Triju Zvaigžņu ordeņa nēsāšana
Ordeni nēsā tikai svētkos un svinīgos gadījumos pie attiecīga apģērba un ja to prasa pasākuma protokols. Pēc apbalvošanas ar augstākas šķiras ordeni zemākas šķiras ordeni vairs nenēsā.
Okeāniskā Zemes garoza
Uzbūve
Okeāniskās Zemes garozas vidējais biezums ir 7 km un tai ir noteikta uzbūve, kas tai raksturīga jebkurā Zemes vietā. Tāpat kā kontinentālā Zemes garoza, tā sastāv galvenokārt no silīcija un skābekļa, taču tajā ir salīdzinoši vairāk magnija. Virzienā no augšas uz leju okeāniskajai Zemes garozai ir šādi slāņi:
Triju Zvaigžņu ordenis
Triju Zvaigžņu ordeņa nēsāšana
Ikdienā atsevišķos gadījumos nēsā ordeņa miniatūrzīmes vai mazās nozīmes (svinīga pieņemšana, oficiāla tikšanās).
Okeāniskā Zemes garoza
Uzbūve
Vietās, kur atrodas mantijas kupoli, okeāniskā Zemes garoza var būt biezāka - līdz 20 km. Šādās vietās atrodas okeāniskās salu grupas un okeāniskie plato.
Triju Zvaigžņu ordenis
Apbalvotās personas
Triju Zvaigžņu ordeni piešķir par nopelniem Tēvijas labā, kas var izpausties valsts, pašvaldību, sabiedriskajā, kultūras un saimnieciskajā darbā. Ar ordeni var apbalvot arī obligātā dienesta karavīrus un citu valstu pilsoņus. Par nopelnu uzskatāma ilgstoša, priekšzīmīga un panākumiem bagāta darbība, kā arī atsevišķi izcili darbi Latvijas neatkarības atjaunošanas periodā vai valsts tālākas nostiprināšanas un veidošanas laikā.
Okeāniskā Zemes garoza
Dzīves cikls
Maksimālais mūsdienu okeāniskās Zemes garozas vecums nepārsniedz 156 miljonus gadu (citi avoti - 200 miljoni gadu) un lielākā daļa ir jaunāka par 100 miljoniem gadu. Visvecākā zināmā okeāniskā Zemes garoza atrodas Pidžafetas ieplakā Klusajā okeānā un tā veidojusies juras periodā pirms 156 miljoniem gadu.
Triju Zvaigžņu ordenis
Apbalvotās personas
Līdz Latvijas okupācijai 1940. gadā ar TZO bija apbalvotas 8822 personas, bet ar ordeņa Goda zīmēm — 7973 personas. I šķiras ordeni piešķir vienīgi Latvijas Valsts prezidentiem pēc ievēlēšanas amatā un ārvalstu vadītājiem viņu oficiālo vizīšu laikā.
2000. gada 3. maijā ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni apbalvoja visus Latvijas Augstākās padomes deputātus, kas balsoja par deklarāciju “Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu”. Daļa no Triju Zvaigžņu ordeņa saņēmējiem ir apvienojušies Triju Zvaigžņu ordeņa brālībā.
Okeāniskā Zemes garoza
Dzīves cikls
Okeāniskā Zemes garoza nepārtraukti rodas no jauna vidusokeāniskajās grēdās un virzās prom no tās (spredings). Attālinoties no vidusokeāniskajām grēdām tā atdziest un kļūst blīvāka, uz tās veidojas nogulumu sega.
Vidusokeāniskajās grēdās līdz ar jaunas Zemes garozas veidošanos notiek arī viegli šķīstošo vielu izšķīšana okeāna ūdenī.
Pie konverģences robežām notiek okeāniskās Zemes garozas subdukcija - tā paiet zem citas Zemes garozas daļas - parasti zem kontinentālās Zemes garozas un atkal iekļaujas mantijas sastāvā. Pie subdukcijas zonām okeāniskās Zemes garozas ieži sākotnēji tiek metamorfizēti, pārveidojoties par eklogītiem. Eklogīti ir blīvāki kā vairums Zemes garozas iežu un tāpēc tie grimst dziļāk mantijā, tajā izkūstot. Sākotnēji tie atrodas starp augšējo un apakšējo mantiju ap 660 km dziļumā un vēlāk nokļūst apakšējā mantijā.
Spredinga un subdukcijas dēļ okeāniskā Zemes garoza nekad nav tik veca kā vairums kontinentālās Zemes garozas.
Nereti okeāniskās Zemes garozas gabali iekļaujas kontinentos - šādus masīvus sauc par ofiolītiem. Gadās arī, ka lielāki okeāniskās Zemes garozas nogabali iekļaujas kontinetālajā Zemes garozā, izkļūstot no spredinga cikla. Pie šādiem nogabaliem pieder arī Kaspijas jūras ieplakas ziemeļu daļa - daļa speciālistu uzskata, ka tās apakšējā daļa ir devona laikmetā radusies okeāniskā Zemes garoza.
Paretam okeāniskā Zemes garoza var nokļūt arī virs kontinentālās Zemes garozas (obdukcija). Šādi veidojas vislielākie ofiolītu kompleksi, piemēram, Semailas ofiolītu komplekss Omānā un Apvienotajos Arābu Emirātos.
Ik gadu Zemes vidusokeāniskajās grēdās rodas 3,4 km² jaunas okeāniskās Zemes garozas, kuras tilpums ir ap 24 km³ un masa - 7×1010 tonnas.
Košice I
Košice I ir Slovākijas Košices apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Košices pilsētas ziemeļu daļa, kurā ietilpst arī vecpilsēta. Robežojas ar Košices apgabala Košices apkārtnes apriņķi, Košici III, Košici IV un Košici II.
USA-212
USA-212 jeb X-37B OTV-1 (X-37B Orbital Test Vehicle 1) bija ASV kompānijas Boeing būvēta eksperimentāla bezpilota kosmoplāna X-37B pirmā eksemplāra pirmais kosmiskais lidojums. Tas Zemes orbītā tika palaists un pēc vairāk kā septiņiem mēnešiem nolaidās.
OTV-1 tika palaists 23:52 UTC ar nesējraķeti Atlas V/501 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta kompleksa SLC-41. Pēc ieiešanas orbītā tam dots nosaukums USA-212
Kosmiskais aparāts palaists ASV Gaisa spēku uzdevumā, tāpēc par tā derīgo kravu ir maz informācijas. Oficiali paziņots, ka tas paredzēts "dažādu eksperimentu veikšanai un tajā izvietoti pavadoņa sensori, apakšsistēmas, komponenti un attiecīgas tehnologijas, lai demonstrētu transportēšanu kosmosā un atpakaļ". Zināms, ka X-37B orbītā spēj darboties līdz 270 dienām.
9. augustā X-37B ar vairākiem manevriem izmainīja orbītas augstumu (pacēla vidēji par 27,5 km). Lai gan tas oficiāli netika paziņots, orbītas maiņu pirmais pamanīja amatieru debess vērotājs no Keiptaunas Gregs Robertss.
09:16 UTC, pēc gandrīz 225 dienu misijas kosmosā, X-37B nolaidās uz zemes Vandenberga Gaisa spēku bāzē.
Marks Zakerbergs
2010. gadā tika uzņemta filma "Sociālais tīkls" par Facebook izveidi, kurā viņu attēloja Džese Aizenbergs.
Poisk (SKS)
Poisk jeb MIM-2 ir Starptautiskās kosmosa stacijas Krievijas segmenta modulis. To palaida. Stacijā to nogādāja ar Progress M-MIM2 (modificēts kravas kuģis Progress M).
Moduļa sākotnējais nosaukums bija Malij issļedovateļskij moduļ-2 jeb MIM-2 (Малый исследовательский модуль-2, "Mazais pētniecības modulis-2"). tas ieguva nosaukumu "Poisk" (Поиск, "meklējums").
Poisk ir daudzfunkcionals modulis, kas atrodas pie Zvezda moduļa augšējā porta. Tas paredzēts kā vieta, kur pieslēgties kosmosa kuģiem Sojuz un Progress. MIM-2 kalpos arī kā slūžu kamera, kosmonautiem izejot atklātā kosmosā. Modulī ir trīs kubikmetri telpas, kurā var izvietot kravas un zinātniskās iekārtas ar kopējo masu 870 kg.
MIM-2 tika izveidots, par pamatu ņemot "Saslēgšanās nodalījumu-2" (Стыковочный отсек-2, СО-2). Tas ir līdzīgs Pirs modulim. Sākotnēji bija paredzēts, ka Pirs (SO-1) kalpos aptuveni piecus gadus, un tad to nomainīs ar SO-2. Vēlāk nolēma Pirs moduli paturēt.
Projektējot staciju, bija paredzēts šāds MIM-2 pievienošanas scenārijs. Vispirms transportkuģis Progress M-MIM2 pieslēgtos pie Pirs moduļa automātiska režīmā. Pēc tam stacijas manipulators Canadarm2, kas atrastos atbalsta punktā uz Zarja moduļa, transportkuģi ar MIM-2 atvienotu no Pirs un pārvietotu uz Zarja moduļa augšējo pieslēgvietu.
Roskosmos un NASA tomēr nespēja vienoties par šādu scenāriju finansiālu nesaskaņu dēļ, tādēļ MIM-2 pievienošanu Krievijas pusei nācās plānot bez manipulatora izmantošanas. Tā kā Zarja moduļa augšējā pieslēgvieta nebija apgādāta ar tuvošanās sistēmas Kurs antenām, tas bija jāuzstāda krievu kosmonautiem iziešanu kosmosā laikā.
Lidojuma gaita
Progress M-MIM2 ar Pioisk moduli palaišana notika 14:22:04 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U.
15:41:43 UTC Progress M-MIM2 pieslēdzās pie SKS Zvezda moduļa augšējā porta. Operācija notika automātiskā režīmā.
00:16 UTC no Poisk tika atvienots Progress M-MIM2 iekārtu agregātu nodalījums, kas pēc tam iegāja atmosfēras blīvajos slāņos un sadega.
Parlamenta vēlēšanas Latvijā
Parlamenta vēlēšanas Latvijā notiek reizi četros gados. Tās organizē Centrālā vēlēšanu komisija.
Vēsture
Pirmā vēlētā Latvijas parlamenta — Satversmes sapulces — vēlēšanas notika 1920. gada aprīlī. Pēc diviem ar pusi gadiem tika ievēlēta 1. Saeima. Sākot ar šīm vēlēšanām, Saeimu ievēlēja uz trim gadiem un vēlēšanas notika oktobra pirmajā sestdienā un svētdienā.
1934. gada maijā notika apvērsums, kā rezultātā Saeimas darbība tika pārtraukta. Pēc 1940. gada jūnijā notikušās valsts okupācijas tika rīkotas vairākas vēlēšanas gan Latvijas Republikā, gan Latvijas PSR, tomēr tās bija nedemokrātiskas. Demokrātiskajās 12. sasaukuma LPSR Augstākās padomes vēlēšanās 1990. gadā vairākumu ieguva Latvijas Tautas frontes atbalstītie kandidāti, kas pirmajā AP sēdē pieņēma deklarāciju par Latvijas Republikas neatkarību.
1993. gada jūnijā notika 5. Saeimas vēlēšanas, pirmās demokrātiskās parlamenta vēlēšanas Latvijas Republikā 62 gadu laikā. Juridiskais pamats bija nedaudz grozīts 1922. gada Likums par Saeimas vēlēšanām. 5. Saeimas vēlēšanas bija pirmās Latvijas vēsturē, kurās tika izmantota procentuālā barjera. Tāpat kā Satversmes sapulce, arī 5. Saeima nostrādāja divarpus gadus, lai nākamās vēlēšanas varētu notikt oktobra pirmajā nedēļas nogalē. Sākot ar 1998. gadā notikušajām 7. Saeimas vēlēšanām balsot var tikai sestdien, kā arī parlaments tiek ievēlēts uz četriem gadiem. Sākot ar 10. Saeimas sanākšanu, vēlētājiem ir tiesības rosināt tautas nobalsošanu par Saeimas atlaišanu.
2011. gadā notika 11. Saeimas vēlēšanas — pirmās Saeimas ārkārtas vēlēšanas.
Teksasas Universitāte
Teksasas Universitāte (University of Texas) var būt:
Gaļa
Gaļa ir dzīvnieku (parasti siltasiņu) muskuļaudi un taukaudi, ko izmanto pārtikā. Uzturā visvairāk lieto liellopu, cūku, aitu, mājputnu, kā arī medījumu gaļu. Gaļas sastāvā var būt saistaudi un tā var saturēt kaulus. Pie gaļas mēdz pieskaitīt arī uzturā lietojamos dzīvnieku iekšējos orgānus (aknas, nieres, smadzenes, sirdi, plaušas, mēli), kā arī asinis.
Terminu "gaļa" dažkārt lieto pārnestā nozīmē ("lielgabalu gaļa").
Gaļas sastāvs
Gaļa ir viens no svarīgākajiem olbaltumvielu avotiem uzturā. Treknā gaļā ir arī daudz tauku, bet ogļhidrātu saturs gaļā ir niecīgs. Liesa gaļa satur 1—10% tauku un 19—23% olbaltumvielu, kā arī līdz 77% ūdens. Gaļas tauku uzturvērtība ir dažāda — vērtīgāki ir tauki, kas satur polinepiesātinātās taukskābes (piemēram, arahidonskābi). To ir vairāk cūku taukos, mazāk liellopu taukos. Vēl vairāk polinepiesātināto taukskābju satur putnu gaļa.
Gaļa satur daudz B grupas vitamīnu, kā arī svarīgus mikroelementus — dzelzi, mangānu, varu, fosforu. Liellopu gaļa satur divreiz vairāk dzelzs nekā cūkgaļa.
Gaļas olbaltumvielas pieder pie praktiski pilnīgi (97%) sagremojamām. Izņēmums ir gaļas saistaudos esošais kolagēns un elastīns — kolagēnu gremošanas fermenti kuņģa skābajā vidē daļēji spēj sašķelt pēc gaļas termiskās apstrādes, bet elastīns vispār nav sagremojams.
Muskuļaudi satur 2—2,8% ekstraktvielu, kas nosaka gaļas specifisko garšu.
Ēdot nepareizi pagatavotu, glabātu vai invadētu dzīvnieka gaļu, var saslimt ar salmonelozi, trihinelozi un citām slimībām.
Gaļas izstrādājumi
Pie gaļas izstrādājumiem pieder no gaļas un subproduktiem ražoti pusfabrikāti, desas un gaļas konservi, kā arī sālīti un kūpināti gaļas produkti.
Pusfabrikāti ir paredzēti ātrai ēdienu gatavošanai. Tie pirms pārdošanas ir termiski apstrādāti vai samalti, piemēram, maltā gaļa. Pusfabrikātus, piemēram, pelmeņus un frikadeles, var sasaldēt.
Gaļas konservi tiek gatavoti hermētiski noslēgtās kārbās un ir paredzēti ilgstošai glabāšanai. Protams, gaļas konservus var gatavot, pievienojot gaļai arī augu valsts piedevas.
Sālīti un kūpināti gaļas izstrādājumi ir daļēji konservēti produkti.
Gaļas patēriņš
Gaļas patēriņš katrā valstī var būt stipri atšķirīgs. Tas ir atkarīgs no sociālo, ekonomisko, politisko, reliģisko un ģeogrāfisko jautājumu ietekmes. Kopējais gaļas patēriņš pasaulē pieaug, kas izskaidrojams ar to, ka pieaug arī cilvēku skaits. Pēdējos četrdesmit gados gaļas patēriņš ir trīskāršojies. Pēc 2004. gada datiem no patērētās gaļas aptuveni 38% bija cūkgaļa, 30% — putnu gaļa, 25% — liellopu gaļa, bet atlikušie 7% pārējo dzīvnieku gaļa, galvenokārt, aitas gaļa. Gaļas patēriņš uz vienu pasaules iedzīvotāju 2010. gadā vidēji bija 41,9 kg. Industrializētajās valstīs gaļas patēriņš uz vienu cilvēku sasniedz pat 80 kg gadā. Latvijā vidējais patēriņš ir 61 kg, Lietuvā — 77,6 kg, bet Igaunijā — 58,8 kg.
9 (skaitlis)
9 (deviņi) ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 8 un 10. Tas ir lielākais cipars decimālajā skaitīšanas sistēmā.
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
Teksasas Universitāte Ostinā
Teksasas Universitāte Ostinā (en) ir valsts universitāte, kura atrodas Ostinā, Teksasas štātā. Tā ir viena no lielākajām universitātēm ASV ar 50 000 studentiem. Tā ir dibināta 1883. gadā.
Kiseļovska
Kiseļovska (ru) ir pilsēta Krievijā, Kemerovas apgabalā. Tajā dzīvo 103 817 iedzīvotāji. Pilsēta atrodas Abas upes krastos, ziemeļos no Prokopjevskas, 240 km uz dienvidiem no Kemerovas, 58 km uz ziemeļaustrumiem no Novokuzņeckas. Ir dzelzceļa stacija.
Ulbrokas muiža
Ulbrokas muiža atrodas Ropažu novada administratīvajā centrā Ulbrokā. Muižas nosaukums cēlies no Ulenbroku dzimtas, kurai piederēja šī Salaspils draudzes novada muižas zeme.
Vēsture
Senākās ziņas par Ulbrokas muižu ir no 1562. gada, kad Rīgas rātskungs Heinrihs fon Ulenbroks (Heinrich von Ulenbrock) ieguva zemes pie Rīgas patrimoniālā apgabala robežām, ko apstiprināja arī Polijas valdnieks Sigismunds II Augusts. 1718. gadā muižu pie Piķurgas dzirnavu ezera (Stubbensee) pārpirka rātskungs K. Cimmermanis. Ulbrokas muižas kungu māja celta 18. gadsimta beigās pēc Kristofa Hāberlanda projekta klasicisma stilā un celtniecība noslēdzās 1800. gadā. 1874. gadā daļu no muižas ķīlā ieguva J. Buse. 1901. gadā muiža pārgāja barona F. fon Mengdena īpašumā, viņa ģimene pārvaldīja muižu līdz pat agrārajai reformai 1920. gadā.
Pēc Latvijas neatkarības iegūšanas muižas Ziedoņa parks kļuva par vietējo iedzīvotāju izklaides vietu, kur bija ierīkota arī estrāde, kurā rīkotas balles u.c. kultūras pasākumi. Savukārt muižas ēka tika piešķirta Rīgas pilsētas slimokases sanatorijas ierīkošanai, kas šeit arī atradās līdz Otrajam pasaules karam.
Pēc kara muižas ēkā tika ierīkota 1. Latvijas radiostacija, jeb Rīgas radiostacija un blakus muižai uzcelts tornis. Ar laiku tika uzbūvēti arī citi torņi un mājas muižas tiešā tuvumā.
Muižas komplekss
Muižas kungu māja ir divstāvu mūra ēka ar izbūvētu pagrabstāvu, paraugfasādes kolonnām un izbūvētu balkonu ēkas sētas pusē.
Ēkas kompleksā bez kungu mājas ietilpa arī klēts, stallis, dārzs un parks. Līdz mūsdienām no visa kompleksa gan saglabājusies tikai kungu māja, dažas kalpu un saimniecības ēkas un uz Piķurgas upes izraktais dzirnavezers, kas mūsdienās pazīstams ar nosaukumu Piķurgas ezers.
Mūsdienas
Muižas pils atrodas valsts īpašumā. Mūsdienās ēkā atrodas radiostacija, tomēr tā raida tikai trīs radio kanālus un ir dārga ekspluatācijā, tāpēc Stopiņu novada amatpersonas ir izteikušas vēlmi par šīs ēkas iegūšanu novada kultūras vajadzībām un radio stacijas likvidēšanu.
Elsvērta kalni
Elsvērta kalni (en) ir ap 360 km garš kalnu masīvs Antarktīdā. Atrodas Elsvērta Zemē Ronnes šelfa ledāja rietumu krastā Rietumantarktīdas ledus vairoga malā. Sastāv no divām galvenajām grēdām — Sentinela grēdas ziemeļos un Heritidža grēdas dienvidos, kuras atdala Minesotas glečers. Sentinelas grēdā paceļas kontinenta augstākā virsotne — 4892 m augstais Vinsona masīvs.
Kalnus 1935. gada 23. novembrī transantarktiskā pārlidojuma laikā atklāja amerikāņu polārpētnieks Linkolns Elsvērts un nomaļo grēdu aprakstoši nosauca par Sentinela grēdu — ‘Sardzes grēda’. 1958.—1966. gados tika noskaidrots, ka kalnu sistēma sastāv no divām atsevišķām grēdām un Sentinelas grēdas nosaukums tika atstāts tās ziemeļu daļai, kalnu masīvam piešķirot atklājēja vārdu.
Elsvērta kalnu dienvidos dažādos laika posmos darbojušās vairākas sezonālas polārstacijas un nometnes: Čīles Antoniouneeusgana (kopš 1997. gada) un Arturoparodi (1999), kā arī privātās Petriothilsa (1996) un Jūnionglečera (2010).
Decode
"Decode" ir amerikāņu alternatīvā roka grupas Paramore singls no 2008. gada filmas "Krēsla" oficiālā skaņu celiņa. Dziesma ir iekļauta arī Paramore trešā albuma Brand New Eyes starptautiskajā izdevumā kā papildu dziesma.
"Decode" ir nominēta 2010. gada Grammy balvai kategorijā "Labākā filmai sarakstītā dziesma".
Nestors Mahno
Nestors Mahno (uk, ru; dzimis, miris ) bija ukraiņu anarhokomunists, kurš no 1918. līdz 1921. gadam vadīja zemnieku veidoto Revolucionāro Ukrainas nemiernieku armiju (uk), kura kādu laiku kontrolēja lielu daļu Ukrainas dienviddaļas. Armijas kontrolētajos apgabalos tika ieviesta vara, kura balstījās uz anarhisma principiem. Mahno arī pazīstams kā Krievijas pilsoņu kara ieroča — tačankas izgudrotājs.
Dzīvesgājums
Dzimis nabadzīgā zemnieku ģimenē Huļajpolē, tagadējā Zaporižjas apgabalā. No 1895. gada bija sezonas strādnieks, no 1903. gada strādāja kādā Huļaipoles rūpnīcā.
Piedalījās 1905. gada revolūcijā.
1910. gada 22. martā viņam piesprieda nāvessodu, ko nomainīja ar beztermiņa katorgu. Pārvietots uz Butirku cietumu Maskavā, kur iepazinās ar anarhistu Pjotru Aršinovu.
Pēc Februāra revolūcijas tika atbrīvots un devās uz dzimto pilsētu, kur kļuva par vietējās padomes līderi, un aicināja uz radikāliem sociāliem pārkārtojumiem.
1919. gada 1. septembrī Mahno deklarēja Revolucionārās Ukrainas nemiernieku armijas izveidi un nostiprināja varu reģionā.
1920. gada rudenī Mahno spēki atkal noslēdza vienošanos ar boļševikiem par kopēju cīņu pret Pjotra Vrangeļa spēkiem Krimā. Kad Vrangeļa spēki tika sakauti, Padomju vara piedāvāja Mahno armijai pārdislocēties uz Ziemeļkaukāzu. Kad Mahno atteicās, Sarkanā armija uzbruka anarhistu spēkiem.
Mahno armija vairākus mēnešus ar kaujām pārvietojās pa Ukrainu, līdz 1921. gada 28. augustā, Sarkanās armijas vajāts, Mahno ar savas armijas atliekām pārgāja Rumānijas robežu.
Pēc neilgas uzturēšanās Polijā un Vācijā vēlāk līdz mūža galam dzīvoja Parīzē, kur, neskatoties uz sliktu veselību, bija spiests strādāt smagus darbus. Vienlaicīgi Mahno sāka rakstīt savus memuārus. Pirmais sējums, "Krievijas revolūcija Ukrainā", parādījās 1927. gadā. Šie memuāri, kas apraksta notikumus līdz 1918. gadam, palika nepabeigti.
Mahno mira no tuberkulozes 1934. gada 25. jūlijā. 28. jūlijā, klātesot simtiem cilvēku, notika viņa kremācija Perlašēza kapsētas kolumbārijā, kur viņa urna glabājas aiz numura 6685.
Imperiālisms
Interpretācija
Lai gan imperiālisma definīcija galvenokārt tiek saistīta ar kādas konkrētas lielvalsts ietekmes izplatīšanu globālajā arēnā, dažādos laika posmos imperiālisma interpretācija ir mainījusies un paplašinājusies, kas tādējādi šī jēdziena pilnīgu izskaidrošanu un kategorizēšanu padara daudz sarežģītāku nekā tas sākotnēji varētu likties. Ne velti dažu autoru skatījumā imperiālisms tiek salīdzināts ar darvinismu, kur attiecīgā termina pielietojums ir izplatīts, taču izpratne par to ir samērā minimāla. Līdz ar to, lai gan imperiālisma politika ir novērota jau senajos laikos, kā, piemēram, ar Aleksandra Lielā karagājieniem un Romas impērijas izvērsto ietekmi Vidusjūras reģionā, pats termins imperiālisms radās tikai 19. gadsimtā, ar kura palīdzību Lielbritānijas vadošās amatpersonas centās apzīmēt tā laika Francijas izvērsto politiku Napoleona III valdīšanas periodā (1852—1870), kas lielākoties sevī ietvēra aktīvu ekspansiju pēc arvien jaunām aizjūras teritorijām.
Tieši teritoriālā sāncensība starp Eiropas vadošajām lielvarām 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā veicināja apstākļus tam, lai teorētiskajā literatūrā parādītos jaunas interpretācijas, kas bija saistītas ar imperiālisma definēšanu. Piemēram, Pirmā pasaules kara laikā (1914—1918) marksistiskās skolas pārstāvji, galvenokārt Vladimira Ļeņina vadība, izstrādāja jaunu koncepciju, kas imperiālismu definēja kā kapitālisma sistēmas augstāko pakāpi, kur par galveno vadmotīvu kalpoja fakts, ka imperiālistiskajām lielvarām, sadalot visu pasauli ietekmes sfērās, agri vai vēlu nāktos karot savā starpā, lai tādējādi savā īpašumā iegūtu jaunus stratēģiskos priekšposteņus, resursus un noieta tirgus. Respektīvi, Ļeņina izstrādātā teorija paredzēja, ka, kapitālismam sasniedzot savu galējo attīstības stadiju, tautsaimniecība kļūtu monopolistiska, līdz ar to, lai izvairītos no pārprodukcijas, lielvalstis būtu spiestas iekarot jaunas teritorijas — monopolistiskais kapitālisms.
Košice II
Košice II ir Slovākijas Košices apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Košices pilsētas dienvidrietumu daļa. Robežojas ar Košices apgabala Košices apkārtnes apriņķi, Košici I un Košici IV.
Viesienas pagasts
Viesienas pagasts (līdz 1925. gadam Lautera-Viesienas pagasts) bija viena no Madonas apriņķa (līdz 1924. gadam Cēsu apriņķa) pašvaldībām tā dienviddaļā. Robežojās ar Lubejas, Kusas, Grostonas, Bērzaunes, Vestienas un Vējavas pagastiem. Pagasta valde atradās Viesienā.
1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Gaiziņkalna un Viesiena ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Madonas rajonā. Mūsdienās Viesienas pagasta teritorija iekļauta Madonas novada Aronas, Bērzaunes un Vestienas pagastos.
Stšelina
Stšelina (pl, vēsturiski arī Štrēlena (de)), ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidiem no Vroclavas.
No 1385. līdz 1602. gadam — hercogistes centrs. Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Vācu ārsta, Nobela prēmijas laureāta Paula Ērliha (Paul Ehrlich, 1854—1915) dzimtā pilsēta. Viena no astoņām Polijas pilsētām, kurā saglabājušies vēsturiskā 16. gadsimtā radusies protestantu baznīca (Kościół Ewangelicko-Reformowany w RP).
Jurbarka
Jurbarka ir pilsēta Lietuvas rietumdaļā, Nemunas labajā krastā, pie Mituvas upes ietekas tajā. Pašvaldības centrs. Atrodas 45 kilometri uz dienvidaustrumiem no Tauraģes un 86 kilometri uz rietumiem no Kauņas. Pilsētbūvniecības piemineklis.
Pie pilsētas atrodas Bišpiļa pilskalns, pilsētas rietumu nomalē — Smukuču sils, Jurbarkas dīķis. Vairāk uz dienvidiem no Jurbarkas pār Nemunu 1978. gadā uzbūvēts visgarākais automašīnu tilts Lietuvā. Pilsētā atrodas Panemunes reģionālā parka direkcija.
Vēsture
Pilsēta radusies ap 13. gadsimtā celto Vācu ordeņa Georgenburgas pili. Pirmoreiz rakstos minēta 1259. gadā. Pēc sakāves Grunvaldes kaujā 1410. gadā ordenis pili pameta, un pēc 1422. gada Melno līguma apvidu iekļāva Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā. Pēc 1795. gada Polijas trešās dalīšanas Jurbarka nonāca Krievijas impērijas sastāvā.
Apskates vietas
Pilsētā atrodas Sv. Trīsvienības baznīca (uzcelta 1907. gadā), evaņģēliski luteriskā baznīca, pareizticīgo baznīca, piemineklis Vītautam Dižajam, kultūras nams, novada vēstures muzejs, aktiera un režisora Konstantīna Glinska muzejs, tēlnieka Vinca Grība muzejs (dibināts 1958. gadā). Vecā kapsēta atrodas pilsētas centrā, jaunā — dienvidrietumos.
Krievija
Krievija (ru, izrunā: ) jeb Krievijas Federācija (ru, [rɐˈsʲijskəjə fʲɪdʲɪˈratsɨjə]) ir federatīva valsts Eirāzijas ziemeļos, precīzāk, Austrumeiropā un Ziemeļāzijā. Tā ir pusprezidentāla federatīva republika, kuru līdz Krievijas—Ukrainas karam veidoja 81 federālais subjekts. Tās platība ir 17 075 400 km2, un tā ir teritoriāli lielākā valsts pasaulē. Krievijas Federācija ir gandrīz divas reizes lielāka par Kanādu, kas ir otra lielākā valsts pasaulē. Pēc iedzīvotāju skaita Krievijas Federācija ir devītā lielākā valsts pasaulē, kas robežojas ar šādām valstīm (secībā no ziemeļrietumiem uz dienvidaustrumiem): Norvēģiju, Somiju, Igauniju, Latviju, Lietuvu, Poliju, Baltkrieviju, Ukrainu, Gruziju, Azerbaidžānu, Kazahstānu, Mongoliju, Ziemeļkoreju un Ķīnu. Tai ir jūras robeža arī ar Amerikas Savienotajām Valstīm un Japānu. No šīm valstīm Krievijas Federāciju atšķir attiecīgi Beringa šaurums un Laperūza šaurums.
80,9% no Krievijas Federācijas iedzīvotājiem ir krievi, tās valsts valoda ir krievu, lai gan dažos reģionos ir atzītas arī reģionālās valodas. 73,1% iedzīvotāju dzīvo pilsētās. Lielākā daļa iedzīvotāju (79,3%) dzīvo Eiropas daļā, bet atlikušie 20,7% iedzīvotāju — Āzijas pusē. Krievijas Federācijas galvaspilsēta ir Maskava, kas ir federālā pilsēta, otra federālā pilsēta ir Sanktpēterburga. Vēl 15 Krievijas pilsētās dzīvo vairāk nekā miljons iedzīvotāju.
Krievijas Federācija dibināta 1991. gada decembrī, kad sabruka Padomju Savienība. PSRS sastāvā Krievijas Federācijas nosaukums bija Krievijas PFSR. Pēc Padomju Savienības likvidēšanās ("Belovežas gāršas līgums") Krievijas Federācija ir sevi pasludinājusi kā PSRS tiesību un pienākumu pārmantotāju (ANO DP un citās starptautiskajās organizācijās).
Etimoloģija
Latviešu valodā nosaukums "Krievija" ir cēlies no kriviču cilts nosaukuma, kuri dzīvoja austrumos no latgaļu apdzīvotajām teritorijām.
Vēsture
Slāvu ciltis Tautu staigāšanas laikā pamazām apmetās uz dzīvi tagadējās Krievijas rietumu daļā, virzoties pa diviem ceļiem: vieni no Kijivas uz mūsdienu Suzdaļu un Muromu, bet otri no Polockas uz Novgorodu un Rostovu. Austrumslāvi pakāpeniski asimilēja vietējās baltu un somugru ciltis.
9. gadsimtā varjagi rūsi izveidoja Kijivas Krievzemi jeb Gardarīki, kas no 11. gadsimta sāka sairt atsevišķās kņazistēs, kuras 13. gadsimtā iekaroja Mongoļu impērija. Iebrucēji, ko vēlāk sāka saukt par tatāriem, izveidoja Zelta Ordas valsti, kas valdīja tagadējās Krievijas teritorijā vairāk kā trīs gadsimtus. 13. gadsimtā Zelta ordas vietvalži krievu kņazistēs bija Vladimiras-Suzdaļas kņazi, bet 1319. gadā Zelta ordas hans Muhameds Uzbek-hans izlēma piešķirt vietvalža zīmi jarliku Maskavas kņazam Jurijam, tā padarot Maskavu par jauno Krievijas politisko centru. Novājinoties Zelta ordas varai, Maskavas kņazs Vasīlijs Dmitrijevičs pēc 1389. gada sevi sāka dēvēt par Maskavas lielkņazu.
1547. gadā Kremļa Uspenskas katedrālē Maskavijas lielkņazs Ivans IV svinīgi kronējās par valdnieku ar pilnīgi jaunu titulu "Visas Krievijas cars" (Царь всея Руси). Ivans IV iekaroja Kazaņas un Astrahaņas tatāru hanistes gar Volgas upi un pārveidoja Krieviju par daudznacionālu un daudzkonfesionālu valsti. Viņš neveiksmīgi centās iekarot arī latviešu un igauņu apdzīvotās zemes, bet zaudēja Livonijas karā pret Polijas, Lietuvas un Zviedrijas savienību.
Romanovu dinastijas un Pētera I valdīšanas laikā Krievijas Impērija sakāva Zviedriju Lielajā Ziemeļu karā, pakļaujot Igauniju, Livoniju, Karēliju un Ingriju, kurā Pēteris I lika pamatus jaunajai galvaspilsētai Sanktpēterburgai. Katrīna II turpināja Krievijas Impērijas ekspansijas politiku un savienībā ar Prūsiju un Austriju sagrāva Polijas-Lietuvas kopvalsti, pievienojot tagadējās Baltkrievijas, Lietuvas, Latvijas un Ukrainas zemes. Uzvarot krievu-turku karos 19. gadsimta sākumā, Krievijas imērija pakļāva arī daļu no Aizkaukāza zemēm. Aleksandrs II ieviesa būtiskas reformas, tai skaitā arī dzimtbūšanas atcelšanu 1861. gadā, kas bija impulss ekonomikas industrializācijas sākumam. Aleksandra III un viņa dēla Nikolaja II valdīšanas laikā saasinājās sociāli-ekonomiskie konflikti, zaudējums Krievu-japāņu karā un rūpnīcu strādnieku nemieru apspiešana izraisīja 1905. gada Krievijas revolūciju. Savukārt zaudējumi Pirmajā pasaules karā 1917. gadā noveda pie 1917. gada Krievijas revolūcijas. Februāra revolūcijā tika gāzta Krievijas imperatora Nikolaja II vara un nodibināta Krievijas Republikas Pagaidu valdība.
Oktobra revolūcijas laikā Vladimira Ļeņina vadībā gāza Pagaidu valdību un nodibināja boļševiku partijas diktatūru. Brestļitovskas miera līgums izbeidza karadarbību ar Eiropas centrālajām valstīm Pirmajā pasaules karā, pēc Berlīnes papildvienošanās parakstīšanas Padomju Krievija zaudēja Ukrainas, Polijas, Lietuvas, Latvijas, Igaunijas, Somijas, kā arī Gruzijas teritorijas. Sekojošā Pilsoņu kara un Staļina ieviestās diktatūras rezultātā gāja bojā miljoniem Krievijas iedzīvotāju. Lai atgūtu pēc Pirmā pasaules kara zaudētās teritorijas, PSRS 1939. gadā parakstīja PSRS un Vācijas savstarpējās neuzbrukšanas līgumu, kas pazīstams kā Molotova-Ribentropa pakts ar trīs slepeniem papildprotokoliem par Somijas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas, Polijas un Rumānijas valstu sadalīšanu t.s. interešu sfērās.
Otrā pasaules kara sākumā PSRS valdība drīz pēc Polijas militārās sadalīšanas Baltijas valstīm un Somijai piedāvāja parakstīt „draudzības un savstarpējās palīdzības līgumus“, kas paredzēja to suverenitātes ierobežošanu un karabāzu izveidošanu to teritorijās. Kad Somijas valdība atteicās šo līgumu parakstīt, PSRS uzsāka Ziemas karu, pēc kura beigām PSRS valdība nolēma veikt Baltijas valstu un Besarābijas okupāciju 1940. gada jūnijā. Otrā pasaules kara turpinājumā nacistiskā Vācija uzbruka Padomju Savienībai un sasniedza Pēterburgas un Maskavas piepilsētas. Vācijas armiju virzība uz austrumiem tika apturēta Staļingradas kaujā 1942.—1943. gada ziemā. Sarkanā armija panāca lūzumu karā un 1945. gada maijā ieņēma Berlīni.
Pēc uzvaras Otrajā pasaules karā PSRS ieņemtajās Austrumeiropas un Centrāleiropas teritorijās izveidoja savas satelītvalstis, nodibināja Varšavas līguma savienību un iesaistījās cīņā par globālo pārsvaru ar NATO, kas pazīstama kā Aukstais karš. Pēc Staļina nāves viņa pēctecis Ņikita Hruščovs likvidēja Gulaga soda nometnes, atbrīvojot miljoniem ieslodzīto. Viņa valdīšanas laikā Padomju Savienība palaida pasaulē pirmo Zemes mākslīgo pavadoni un pirmo pilotējamo kosmosa kuģi. Brežņeva valdīšanas laiks iezīmējās ar ekonomikas stagnāciju un daudziem lokāliem militāriem konfliktiem Āfrikā, Āzijā un Latīņamerikā. Pēc 1979. gadā sāktā Afganistānas kara PSRS nokļuva starptautiskā izolācijā un tās ekonomika cieta no pārmērīgās militarizācijas. Lai pārtrauktu saimniecības lejupslīdi un samazinātu sociālo spriedzi, Mihails Gorbačovs ieviesa glasnostj (atklātības) un perestroikas (pārkārtošanās) politiku, tomēr to paralizēja pārtikas preču trūkums veikalos un starpnacionālie konflikti. 1990. gadā Baltijas valstis deklarēja suverenitāti, kas noveda pie militāra konflikta 1991. gada janvārī. 1991. gada jūnijā pirmajās tiešajās prezidenta vēlēšanās Krievijas vēsturē par Krievijas prezidentu ievēlēja Borisu Jeļcinu.
Pēc 1991. gada Augusta puča Padomju Savienībā pieauga centrbēdzes spēki un tās valdība bija spiesta starptautiski atzīt Baltijas valstu neatkarību 1991. gada septembrī. Straujais PSRS sabrukums beidzās 1991. gada decembrī ar Baltkrievijas, Krievijas un Ukrainas valdību vienošanos Belovežas gāršā par Padomju Savienības oficiālu likvidēšanu.
PSRS sabrukums izraisīja Krievijas Federācijas IKP kritumu no 1990. līdz 1995. gada beigām par aptuveni par 40 procentiem un rūpnieciskās produkcijas apjoma kritumu vairāk par 50 procentiem. Privatizācijas procesā valsts uzņēmumi bieži vien nonāca korumpētu grupu kontrolē ar slepenām saiknēm gan valdībā, gan mafijā. 1993. gadā prezidents Jeļcins nelikumīgi atlaida Krievijas parlamentu, kas pretojās viņa varas nostiprināšanas mēģinājumiem. Deputāti iebarikādējās un veica Jeļcina impīčmenta procedūru. Prezidentam lojālās karaspēka vienības aplenca parlamenta ēku un izklīdināja tās aizstāvjus ar tankus un artilērijas palīdzību. Nemieru laikā tika nogalināti vairāki simti cilvēku.
Lielus ekonomiskus un militārus zaudējumus izraisīja zaudējums Pirmajā Čečenijas karā (1994—1996). Lielais budžeta deficīts radīja 1998. gada finansu krīzi un tālāku IKP kritumu. 1999. gada beigās prezidents Jeļcins atkāpās no prezidenta amata, nododot to nesen ieceltajam premjerministram Vladimiram Putinam. Prezidents Putins iemantoja popularitāti Krievijas sabiedrībā ar uzvaru Otrajā Čečenijas karā 2000. gadā. Lai gan Rietumu valstis kritizēja Putina administrācijas reformas kā nedemokrātiskas, strauji augošās naftas un gāzes cenas veicināja Krievijas iekšzemes kopprodukta, patēriņa un investīciju pieaugumu, kas bija pamatā stabilai ekonomikas izaugsmei. Krievijas ietekmes pieaugums pasaulē arī palielināja Putina popularitāti Krievijā, un Krievijas bruņotie spēki guva uzvaru 2008. gada karā pret Gruziju. Pēc 2008. gada vēlēšanām par Krievijas Federācijas prezidentu kļuva Dmitrijs Medvedevs, bet Putins bija premjerministrs. Par spīti 2008. gada pasaules ekonomiskajai krīzei turpinājās Krievijas ekonomikas pieaugums, tomēr ilglaicīgu attīstību kavēja novecojusī infrastruktūra un nelabvēlīgā demogrāfiskā situācija.
Pieaugošā varas centralizācija valdošās partijas "Vienotā Krievija" (Единая Россия) kontrolē samazināja tās popularitāti un 2011. gada decembra vēlēšanās partija oficiāli ieguva mazāk nekā pusi no parlamenta deputātu vietām, kaut arī saglabāja vairākumu. Vēlēšanu laikā atklātās nelikumības izraisīja kopš 1993. gada nepieredzētus publiskos protestus lielākajās Krievijas pilsētās.
2014. gada martā Krievijas bruņotie spēki veica Krimas aneksiju. ANO Ģenerālā asambleja 2014. gada 27. martā ar pārliecinošu balsu pārsvaru pieņēma rezolūciju pret šo Krievijas agresiju. Tomēr 2014. gada aprīlī sākās plaša Krievijas atbalstīta separātistu militārā ofensīva Ukrainas austrumos ar mērķi sadalīt Ukrainu. ASV, ES, Japāna un daudzas citas valstis ieviesa ekonomiskas sankcijas pret Krieviju, kas noveda pie tās saimniecības lejupslīdes un rubļa devalvācijas. Krievijas valdošajās aprindās pieauga revanšisma un rašisma ideoloģijas ietekme, Krievijas bruņotie spēki piedalījās Sīrijas pilsoņu karā, bet Krievijas algotņi (Vāgnera grupa) iesaistījās militārās operācijās vairākās Āfrikas valstīs. 2022. gada 24. februārī Putins deva pavēli jaunam iebrukumam Ukrainā, kas izraisīja jaunu globālo sankciju vilni pret Krievijas Federāciju.
Ģeogrāfija
Krievijas Federācija aizņem lielāko daļu no Eirāzijas kontinenta ziemeļiem. Lielākā daļa no Austrumeiropas un Ziemeļāzijas atrodas Krievijas Federācijas sastāvā, līdz ar to tā ir lielākā valsts pasaulē pēc platības. Krieviju lielā izmēra dēļ mēdz attēlot kartēs gan monotoni, gan arī sadalītu. Krievijas Federācijā ir krasi atšķirīgas ģeogrāfiskās zonas, tādēļ atšķiras gan tās klimats, gan augājs, gan arī augsne. Krievijas rietumos, tas ir, Austrumeiropā, no ziemeļiem uz dienvidiem seko tundra, taiga, jaukto koku meži, labu koku meži, līdzenumi (stepe), kā arī pustuksneši pie Kaspijas jūras. Atkarībā no augāja mainās arī tās klimats. Sibīrijā ir līdzīgi, vienīgi lielākas platības aizņem taiga. Valstī atrodas 40 UNESCO biosfēras rezervāti.
Krievijas Federācija atrodas Ziemeļu puslodē un lielākā daļa no valsts ir tuvāk Ziemeļpolam nekā ekvatoram. Tās platība ir 17 098 242 km², kas ir gandrīz viena astotā daļa no visas apdzīvotās Zemes daļas. Rietumos galējais punkts atrodas Kaļiņingradas apgabalā, bet austrumos Diomida salās Beringa šaurumā. Savukārt ziemeļu galējais punkts ir Franča Jozefa Zemē, bet dienvidu punkts — Dagestānā. Kopējais krasta līnijas garums ir 37 653 km, savukārt sauszemes robežas garums 20 241 km. Krievijas Federācija robežojas ar četrpadsmit valstīm. Šīs valstis ir sekojošas (secībā no ziemeļrietumiem uz dienvidaustrumiem pretēji pulksteņrādītāja virzienam): Norvēģiju (219,1 km garumā), Somiju (1325,8 km), Igauniju (466,8 km), Latviju (270,5 km), Lietuvu (288,5 km), Poliju (236,3 km), Baltkrieviju (1239 km), Ukrainu (2245,8 km), Gruziju (897 km), Azerbaidžānu (350 km), Kazahstānu (7598 km), Mongoliju (3485 km), Ziemeļkoreju (39,4 km) un Ķīnu (4209 km). Tai vēl ar divām valstīm ir jūras robeža, tas ir, ar Amerikas Savienotajām Valstīm un Japānu. Krievijas Federāciju apskalo trīspadsmit jūras un to daļas no trim okeāniem: Atlantijas okeāna jūras rietumos; Ziemeļu Ledus okeāna jūras ziemeļos un Klusā okeāna jūras austrumos.
Topogrāfija
Lielākais attālums starp diviem punktiem Krievijas Federācijas teritorijā ir apmēram 8000 km. Šie punkti atrodas Kaļiņingradas apgabalā pie Gdaņskas līča un Kuriļu salās, dažus kilometrus no Hokaido salas (Japāna). Savukārt galējais austrumu punkts atrodas Diomida salās. Krievijas Federācija atrodas 11 laika joslās.
Tās teritoriju apskalo trīs no četriem okeāniem — Ziemeļu Ledus, Atlantijas un Klusais okeāns un tās teritorijā daļēji atrodas pasaulē lielākais pēc platības ezers — Kaspijas jūra.
Krievijas Federācijas krasta līnija gar Ziemeļu un Kluso okeānu ir aptuveni km gara. Tās krastus apskalo arī Baltijas un Melnā jūra. Ziemeļus apskalo vēl dažas jūras (Barenca, Baltā, Karas, Laptevu un Austrumsibīrijas jūra), kas ir Krievijas teritoriālie ūdeņi. Arī austrumos Krievijai pieder lieli teritoriālie ūdeņi (Beringa (daļa), Ohotskas un Japānas jūra (daļa)).
Lielākās salas un arhipelāgi ir Novaja Zemļa, Franča Jozefa Zeme, Jaunsibīrijas salas, Vrangeļa sala, Kuriļu salas un Sahalīna. Vienu no Diomeda salām Beringa šaurumā kontrolē Krievija, otru — ASV.
Krievijas Federācijā ir tūkstošiem ezeru. Viens no nozīmīgākajiem ir Baikāla ezers. Tas ir dziļākais ezers pasaulē, un tajā atrodas gandrīz piektā daļa no visas pasaules saldūdens krājumiem. Vēl no lielākajiem ezeriem, kuri atrodas Krievijā, var minēt Ladogas un Oņegas ezeru. Valstī ir vairāk nekā upju. Nozīmīgākā no tām ir Volga. Tā ir garākā upe Eiropā. Volgas nozīme ir bijusi ļoti svarīga arī Krievijas vēsturē.
Klimats
Krievijas Federācijas klimatu ietekmē vairāki faktori. Viens no svarīgākajiem ir plašu teritoriju atrašanās tālu no jūrām, kas izraisa kontinentālo klimatu. Siltās gaisa masas no Āzijas dienvidiem nenonāk Krievijā, jo Himalaji to atšķir no Indijas okeāna klimata. Temperatūra samazinās virzienā no valsts dienvidiem uz ziemeļiem un no rietumiem uz austrumiem, tādēļ visaukstāk ir Sibīrijā, bet vasaras mēnešos arī tur var būt ļoti karsti. Savukārt dažās teritorijās, piemēram Sočos, var būt pat subtropiskās zonas klimats.
Administratīvais iedalījums
Subjekti ir šādi:
Valdība un politika
Saskaņā ar Krievijas Federācijas konstitūciju, kas tika pieņemta valsts referendumā pēc konstitucionālās krīzes, tā ir federācija un formāli daļēji prezidentāla republika, kurā valsts galva ir prezidents un premjerministrs ir valdības vadītājs. Krievijas Federācija pēc konstitūcijas ir pārstāvnieciska demokrātija. Izpildvaru realizē valdība. Likumdošanas vara ir piešķirta Federālās sapulces divām palātām. Krievijas Federācijas konstitūcija, kas kalpo par valsts augstāko juridisko dokumentu un par sociālo sabiedrisko līgumu ar Krievijas Federācijas iedzīvotājiem, nosaka valsts pārvaldes uzraudzību un līdzsvaru.
Federālajai valsts pārvaldei ir trīs atzari:
Saskaņā ar Konstitūciju, konstitucionālais taisnīgums tiesā balstās un visu pilsoņu vienlīdzību, tiesneši ir neatkarīgi un pakļaujas vienīgi likumam, tiesas procesi ir atvērti un apsūdzētajam ir garantēta aizstāvība. Kopš 1998. gada Krievija ieviesa nāves soda moratoriju, lai gan augstākais soda mērs netika atcelts ar likumu.
Prezidentu ievēl iedzīvotāji uz sešiem gadiem (ar tiesībām uz otro termiņu, bet konstitucionāli ir aizliegts trešais termiņš pēc kārtas); pēdējās vēlēšanas notika 2018. gadā. Valdības ministru kabinets sastāv no premjera un viņa vietniekiem, ministriem un citām atsevišķi izvēlētām personām; visus ieceļ prezidents pēc premjerministra ieteikuma (ievērojot to, ka pēdējā iecelšanai amatā nepieciešama Valsts Domes piekrišana). Valsts likumdevēja iestāde ir Federālā Sanāksme, kas sastāv no divām palātām — Valsts Domes ar 450 dalībniekiem un Federācijas Padomes ar 176 dalībniekiem. Starp Krievijas vadošajām politiskajām partijām ir Vienotā Krievija, Komunistiskā partija, Krievijas Liberāli demokrātiskā partija un Taisnīgā Krievija.
Ārpolitika
Starptautisko tiesību nozīmē Krievijas Federācija ir daudzu Padomju Savienības juridisko tiesību un pienākumu pārmantotāja. Tā Krievijas Federācija ir ieņēmusi PSRS pastāvīgo vietu Apvienoto Nāciju Drošības padomē, citās starptautiskajās organizācijās un pārņēmusi tiesības un pienākumus saskaņā ar starptautiskajiem līgumiem, kā arī īpašumus un parādus. Tā uztur diplomātiskās attiecības ar 178 valstīm un tai ir 140 vēstniecības. Krievijas Federācijas ārpolitiku nosaka prezidents un īsteno Krievijas Ārlietu ministrija.
Kā vienai no ANO Drošības padomes pastāvīgajām dalībniecēm Krievijas Federācijai ir liela loma starptautisko konfliktu atrisināšanā, piedaloties Vidējo Austrumu kvartetā, sešu pušu sarunās ar Ziemeļkoreju, Kosovas konflikta likvidēšanas veicināšanā un kodolieroču izplatības jautājumu risināšanā. Krievijas Federācija ir EDSO un APEC locekle, tā ieņem vadošo lomu tādās reģionālajās organizācijās kā NVS, EurAsEC, CSTO un Šanhajas Sadarbības organizācija. 2002. gadā tika izveidota Krievijas-NATO padome, lai 26 tās dalībvalstis un Krievija varētu strādāt kopā kā līdzvērtīgi partneri, cenšoties iegūt kopējās sadarbības iespējas.
Sākot ar 2007. gadu, Krievijas ārpolitika kļuva agresīvāka. Gadu vēlāk Krievija iebruka Gruzijā, bet 2014. gadā okupēja Krimu un uzsāka Donbasa karu Ukrainas austrumos. Agresīvās ārpolitikas dēļ to izslēdza no astoņu rūpnieciski attīstītāko valstu grupas (G8). 2015. gada 30. septembrī Krievijas bruņotie spēki iesaistījās Sīrijas pilsoņu karā, bet 2022. gadā iebruka Ukrainā, pēc kura Krieviju izslēdza no Eiropas Padomes.
Tautiešu politika "tuvajās ārzemēs"
1992. gadā politologs Sergejs Karaganovs ieteica stratēģiju, kā atgūt Krievijas ietekmi un īstenot savas intereses pēc PSRS sabrukuma "zaudētajās teritorijās". Viņa doktrīnas pamatā ir trīs apsvērumi: pirmkārt, zaudētajās teritorijās joprojām ir skaitliski lielas krievu kopienas, ar kuru palīdzību Krievija var nodrošināt savu interešu īstenošanu neatkarību ieguvušajās valstīs; otrkārt, lai panāktu savu ietekmi, jāizmanto ekonomiskās sviras un investīcijas; treškārt, jāpanāk krievu valodas lomas saglabāšana un iespējama divvalodība šajās valstīs. S. Karaganovs ieteica arī aktīvi veicināt cilvēktiesību jautājumu saasināšanu Baltijas valstīs, lai bremzētu to iestāšanos Eiropas Savienībā un NATO.
Valsts militarizācija
Pēc Putina kļūšanas par KF prezidentu tās aizsardzības izdevumi līdz 2006. gadam četrkāršojās. 2008. gada oficiālās valdības militārās izmaksas bija 40 miljardi USD, tomēr dažādi avoti, tai skaitā ASV izlūkdienests, un Starptautiskais Stratēģisko pētījumu institūts uzskatīja, ka Krievijas militārie izdevumi bija ievērojami lielāki. No 2006. līdz 2015. gadam karaspēkā norisinājās pamatapbruņojuma atjaunināšana ar apmēram 200 miljardu USD vērta militārā aprīkojuma piegādi.
Bijušā aizsardzības ministra Anatolija Serdjukova vadībā tika sākta militārā reforma, lai uzlabotu karaspēka organizāciju un efektivitāti. Galvenā šīs reformas ideja bija armijas pārveide no masveida mobilizācijas karaspēka par profesionālā militārā dienesta karspēku, kurā vairs nepastāvētu kara apgabali, frontes, armijas, bet gan rietumos izplatītā brigāžu līmeņa sistēma. Serdjukovs sāka plānošanu centrālās administrācijas personāla samazināšanai par 30%. Viņš arī pieprasīja radikālu Krievijas virsnieku korpusa samazināšanu. Uz katriem divarpus karavīriem bija viens virsnieks, bet pēc reformas bija jābūt vienam uz 15. Reforma nozīmēja 200 000 darba vietu zaudēšanu un pret to kvēli iestājās "vecā gvarde". Spiediena rezultātā galējais piemērojamo samazinājumu termiņš tika pārvietots no 2012. uz 2016. gadu. Serdjukova galvenie mērķi bija akūtu un ilgstošu problēmu kā, piemēram, Krievijas aizsardzības rūpnieciskās un apgādes politikas neefektivitāte risināšana.