cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaboles
Dzīves cikls
Vaboles vienmēr ir šķirtdzimuma dzīvnieki un gandrīz vienmēr oldējēji. Vaboles ir kukaiņi ar pilno pārvēršanos. Tas nozīmē, ka no olas izšķiļas kāpurs (kurš nav līdzīgs pieaugušam īpatnim), kurš savas augšanas beigās pārvēršas par kūniņu, un tā savukārt pārvēršas imago — pieaugušā īpatnī. Tādā veidā vaboļu lielākā daļa attīstās, izejot četras fāzes: ola, kāpurs, kūniņa un imago. Kaut gan ir arī daži izņēmumi: dažu vaboļu dzimtu, piemēram eļļasvaboļu, pārstāvjiem novērota hipermetamorfoze ar 5—6 un vairāk fāzēm, kuras sastāv no īpašām papildu kāpuru stadijām, kas atšķiras no sākotnējā kāpura un imago. Meloe un Mylabris ģints eļļasvabolēm šās papildfāzes sauc par triungulīniem.
Cits izņēmums ir neotēnija, kas ir dažu organismu spēja sasniegt dzimumgatavību un vairoties kāpuru stadijā. Par piemēru var kalpot Platerodrilus sarkanspārņu mātītes, kurām dzīves ciklā ir izslēgtas kūniņas un imago stadijas. Tomēr šāda parādība neizslēdz normālu tēviņa attīstīšanos.
Partenoģenēze vabolēm sastopama diezgan reti, bet gadās daudzās dzimtās, visbiežāk dažiem melnuļiem, lapgraužiem un it īpaši smecerniekiem. Līdz ar to mātītēm saglabājas četras attīstības stadijas, bet starp pieaugušiem īpatņiem tēviņu var pavisam nebūt.
Dzīvdzemdēšana vaboļu vidū ir ļoti reta, tā ir raksturīga tikai dažiem īsspārņiem, lapgraužiem.
Rūpēšanās par pēcnācējiem
Vaboles raksturo instinktīva rūpēšanās par pēcnācējiem, šis instinkts izpaužas spēcīgi, parasti ar barības rezerves gatavošanu nākamajiem kāpuriem vai ar rūpēšanos par izdētajām olām un kāpuriem.
Sarežģītāka rūpēšanas izpausme ir speciālu somiņu gatavošana olām. Phyllodecta ģints lapgrauži olām izgatavo aizsargkapsulu no pašu ekskrementiem; Galeruca lapgrauži salīmē olas kopā ar speciālo izdalītu sekrētu aizsargātā "maisiņā"; Aspidomorpha tropu lapgraužu ģints gatavo īstas apbruņotas ootēkas ar dažiem nodalījumiem. Irbenāju lapgrauzis (Galerucella viburni) izgrauž zaros savdabīgu ligzdu, kur iedēj dažas olas un slēdz to ar vāku no koksnes šķiedras un ekskrementiem, kas salīmēti ar mātīšu izdalītu sekrētu. Ūdenī dzīvojošām vabolēm, piemēram, ūdensmīļiem, ir speciāli tīklu izdaloši dziedzeri. Ar sekrētu, kas izdalās no šiem dziedzeriem, vaboles taisa olu kapsulas.
Tinējsmecernieki no Rhynchites un dažam tuvām ģintīm dēj olas dažās augu mīksto daļu taisītās bedrēs (jaunos augoņos, ziedpumpuros). Vēl viena pēcnācēju aizsargāšanas metode ir tā saucamo "cigāru" veidošana no barības augu lapām, ko taisa daži tinējsmecernieki. Tinējsmecernieku mātītes dēj olas lapu audos, pēc tām taisa asprātīgus, matemātiski precīzi izrēķinātus griezumus, kas ļauj mātītei sarullēt lapu biežā caurulē. Tālāk mātīte pārgrauž lapas galveno vēnu, pēc kā lapa izžūst. Āfrikas smecernieki no Alcides ģints izgrauž slēptuvi olām zariņos, pēc tām apgrauž zarus uz pamata un šķiedru — zars atmirst, bet kāpuri dabū barību. Līdzīgi taisa Amerikas ģints Oncideres un Āfrikas ģints Tragocephala koksngrauži, kas spēj apgrauzt zarus līdz 12 cm diametrā.
Lethrinae apakšdzimtas mēslvaboles sagatavo saviem kāpuriem pazemes alās maltos zāļaugus, savdabīgo silosu. Līķvaboles, galvenokārt karpačvaboles, apgādā kāpurus ar barību ierokot zemē mugurkaulnieku līkus. Apkārt līķa tiek taisītas pazemes iedobumus, kur mātīte dēj olas. Pēc kāpuru rašanas mātīte pastāvīgi baro kāpurus atraugot barības maisījuma pilienus katram kāpuram.
Dažas skrejvaboles būvē ligzdveidīgus dobumus un aizsargā olas, kamēr parādās kāpuri, citās reizēs pat līdz parādās pieaugušās vaboles. Līdzīga uzvedība ir Copris ģints mēslvabolēm.
Gremzdgrauži taisa ne tikai speciālos mātīšu ejas zem koku garozas, kur dēj olas, bet arī inficē koksni ar speciālām sēnēm, kas mīkstina koksni un padara to derīgu priekš kāpuru barošanas. Vēl gremzdgraužu mātītes var uzturēt ejās noteiktu temperatūru un mitrumu, ventilējot ejas visā kāpuru attīstīšanas laikā.
Dažas vaboles neveido slēptuves, bet aizsargā pēcnācējus ar savu ķermeni. Tā, piemēram, Helochares ģints ūdensmīļi nēsā olas uz vēdera apakšējas virsmas. Bet Omaspides ģints vairogvabolēm segspārniem ir plašākas sānu malas, zem kam varogvaboles piesedz līdz 20 jauniem kāpuriem.
Passalidae dzimtas pārstāvji atšķiras ar augsti attīstītu rūpēšanas instiktu. Apdzīvojot pūstošas koksnes, šīs vaboles bieži sastopas veselos kopumos, veidojot sociālās grupas. Tēviņi un mātītes dzīvojot pāros, kopā uzbaro savus pēcnācējus ar sakošļāto, samitrinātu ar siekalām koksni, kas vēl izgāja fermentāciju ar speciālu sēņu piedalīšanos. Tās vaboles ne tikai uzbaro un aizsargā kāpurus, bet arī aizsargā kūniņas un jaunus pieaugušos īpatņus.
Hinandromorfisms
Vaboļu attīstības laikā ir iespējamas ģenētiskas izmaiņas, kad rodas hinandromorfas vaboles — pusmātītes un pustēviņi vienlaikus, kurām viena ir tēviņu puse un otra puse ir mātīšu (tā saucamās bilaterālās hinandromorfas).
Barošanās
Starp visām vabolēm ir pārstāvji ar vairākiem galvenajiem barošanās tipiem, kuri ir sastopami kukaiņu klasē. Vaboles var būt kā plēsēji (daudzēdāji jeb polifāgi vai arī specializēti), tā arī augēdāji jeb fitofāgi, kuru šajā kārtā ir vairākums. Starp pēdējiem ir sugas, kuras barojas ar lapām, kā arī sugas, kuras grauž saknes (rizofāgi), koksni un mizu (ksilofāgi), augļus vai sēklas (karpofāgi), ēd vainaglapas un putekšņus (antofāgi). Lielāka daļa no fitofāgiem barojas ar dzīviem augu audiem, taču ir dažas sugas, kas spēj baroties ar sausu koksni. Daudzām sugām diētu sastāda sēnes, tos sauc par micetofāgiem, un ir arī tādas sugas, kas barojas ar pūstošu dzīvnieku un augu materiālu (nekrofāgi un saprofāgi) un ir detritofāgi, kuri barojas ar sausu un lēni pūstošu augu un dzīvnieku daļām.
Starp vabolēm ir sugas (koksngrauži, skarabeji, sprakšķi un no citam dzimtām), kas nebarojas pavisam un dzīvo pateicoties barības vielu uzkrājumiem, ko uzkrāj kāpuru stadijā. Toties vaboļu vairumam, īpaši ilgdzīvotājiem, ēšana pieaugušiem īpatņiem ("papildus barošanās") ir neatņemama dzīvošanai un olu briešanai.
Barošanas raksturs pieaugušiem īpatņiem un kāpuriem ir līdzīgs vairākām grupām, taču pārējam grupām pieaugušām vabolēm un kāpuriem barošanas veids ir ļoti dažāds. Piemēram, Cetoniinae apakšdzimtas kāpuri dzīvo augsnē, trūdā, pūstošās augu atliekās, bet pieaugušās vaboles barojas uz ziediem un tekošas koku sulas. Koksngraužu kāpuri barojas, galvenokārt ar koksni vai zem koku garozas, retāk barojas ar jauniem zālaugu stumbriem, bet pieaugušas vaboles vairākām sugām barojas ar ziediem un ziedputekšņiem. Dažos gadījumos kāpuri ir plēsēji, bet pieaugušās vaboles barojas uz augiem.
Pārvietošanās
Gaisā galvenais vaboļu pārvietošanas veids ir lidošana, vicinot spārnus. Pirms celties gaisā, vaboles paceļ segspārnus un pēc tam izbīda un iztaisno spārnus. Tieši tāpēc vaboles parasti ceļas gaisā lēni un arī lido salīdzinoši lēni. Ātra pacelšanās un strauja lidošana ir raksturīga tikai Agrilus krāšņvabolēm, Menesia koksngraužiem un Cicindellinae apakšdzimtas smilšvabolēm.
Virziena mainīšanas lidošanas laikā pavadās ar ķermeņa garenas ass pagriešanos. Lidošanas ātrums var būt zems vai augsts. Vaboļu lidošana ir savdabīga, tā ir ar zemu manevrējamību un ātrumu, kaut gan lielām sugām ātrum ir lielāks. Vaboles un strepsipteras ir vienīgie kukaiņi, kuri lidošanai izmanto galvenokārt apakšējos spārnus. Lidojošām vabolēm, atšķirībā no citiem kukaiņiem, ķermeņa lielākā daļa atrodas priekšā no iedarbinātiem spārniem.
Dažas vaboles (Cetoniinae un Gymnopleurus) spēj lidot nepiepaceļot segspārņus, izplēšot apakšēji spārni no speciāliem iedobumiem segspārņu malās. Dažas vaboles nespēj lidot vispār, tāpēc kā spārni ir vai nu reducēti vai pavisam izzuduši.
Skaņas
Spēja veidot skaņas ir plaši izplatīta starp vabolēm un sastopama apmēram 20 dzimtu pārstāvjiem. Akustiskā komunikācija ir viens no svarīgākajiem sazināšanās veidiem starp vienas sugas vabolēm. Ar skaņas palīdzību tiek nodrošināta mātīšu un tēviņu satikšanās, uzturētas starppopulāciju un starpdzimtu attiecības, sasniegta radniecisku ģinšu reproduktīvā izolācija. Kontaktā ar citam sugām skaņu signāli izpilda galvenokārt šaurākas funkcijas, tādas kā atbaidīšana vai draudi. Vairākas vaboles, kuras izdod skaņas, dara to ar stridulācijas aparātu. Šāds aparāts biežāk sastopams koksngraužiem, kuriem skaņa veidojas, kad pronotums kustas pa mezonotuma virsmu, pateicoties mugurējās malas slīdēšanai uz stridulācijas laukuma. Ja koksngrauzi tur aiz vēdera, tad viegli var ieraudzīt, kā viņš veido šīs skaņas — kustinot augšup-lejup savu ķermeņa priekšdaļu. Dažām kapucķirmju sugām pronotuma sānos atrodas sīki pauguriņi un skaņa rodas, kad kukainis kustina savus mugurējos iegurnīšus virs šiem pauguriem.
Dažu dzimtu pārstāvji veido skaņas, sitot ar galvu vai vēdera galotni pret virsmu (pēdējais ir raksturīgs melnuļiem). «Nāves pulkstenis» — tā daudzās tautās sauc tikšķošas skaņas, kuras rada mēbeļu un mājokļu ķirmji, kuri dzīvo koka izstrādājumos. Šīs skaņas ķirmji veido, sitot ar minētajām ķermeņa daļām pret savas ejas sienu, skaņas vaboles veido ritmiski. Tās ir mātīšu pievilināšanas veids.
Spīdēšana
Bioluminiscenta spīdēšana ir tipiska spīdvabolēm un dažiem tropiskiem sprakšķiem. Līdz ar to spīdīgo orgānu skaits, forma un novietojums dažādām sugām mainās. Dažām tropu sugām sīki spīdošie orgāni novietojas uz katra vēdera sternīta dorsālās daļas. Sprakšķiem no Pyrophorus ģints divi nelieli gaismas orgāni atrodas uz pronotuma virspuses un viens liels uz pirmā vēdera sternīta. Sugu vairumam ir tikai viens liels spīdīgs orgāns uz diviem pēdējiem vēdera sternītiem. Spīdēšanas pamatnē ir luciferīna oksidācija ar specifisko enzīmu luciferāzi, piedaloties ATF un magnija joniem.
Spīdvaboles izmanto spīdēšanu pārošanas laikā (meklēšanas un piesaukšanas signāli tēviņiem un mātītēm), kā aizsarglīdzekli, teritorijas noteikšanā. Pastāv arī gaismas mīmikrija. Dažām sugām (tai skaitā parastais jāņtārpiņš) tie ir vienīgie pārošanas signāli. Photinus un Photuris ģinšu sugu vairākumam tēviņiem nav atšķirības starp meklēšanas un piesaukšanas signāliem. Tajā pašā laikā tikai Photuris ģints mātītēm ir aprakstīta gaismas mīmikrija, tas nozīmē, ka mātītes veido gaismas signālus, ka ir gatavas pārošanai, raksturīgus Photinus ģints sugām, kuras dzīvo vienā ar viņiem teritorijā. Photinus tēviņi, pievilināti ar šādiem signāliem, «nokļūst lamatās» un kalpo par Photuris mātīšu barību.
Spīdvabolēm izšķir dažus gaismas komunikācijas veidus. Viena dzimuma indivīdi (galvenokārt nelidojošas mātītes) izveido sugai specifiskus signālus, kas pievelk tēviņus (Lampyris, Pyrophorus un citi), turklāt lidojošiem indivīdiem spīdēšanas signālu esamība nav obligāta. Citā gadījumā, viena dzimuma lidojošie indivīdi (galvenokārt tēviņi) veido sugai specifiskus signālus, uz kurām cita dzimuma indivīdi veido «atbildes» (Lampyrinae). Dažām sugām iespējami arī citi uzvedības varianti no augstāk minētajiem.
Phrixcthrix ģints spīdvaboles no Dienvidamerikas spēj starot izstarot zaļu un sarkanu gaismu, turklāt darot to vienlaicīgi vai pēc kārtas.
Feromoni
Feromonus vaboles izmanto visdažādākajiem mērķiem. Svarīgākie ir dzimumu feromoni, kuri atvieglo mātīšu un tēviņu satikšanos. Parasti dzimumferomonus izdala mātītes, bet ir reģistrēti gadījumi, kad tos izdala tēviņi. Vaboles izdala agregācijas feromonus, kuri palīdz vienas sugas īpatņiem veidot kopu, nepieciešamu barošanai vai pārziemošanai.
Sezonālā un diennakts aktivitāte
Lidošanas laiks un ilgums ir diezgan variabls dažādu grupu vabolēm; mērenos platumos aprobežojas ar silto gadalaiku. Vaboles, kuras barojas ar augu kultūrām un ziediem, ir aktīvas galvenokārt dienā un karstajās dienas stundās (piemēram, rožvaboles, Lepturinae un citi), bet naktī slēpjas. Citas vaboles, pretēji, ir aktīvas vakarpusē un krēslā, bet dienā slēpjas nomaļās vietās (piemēram, Prioninae, skrejvaboles un citi). Vienām sugām ir aktīvi un gatavi lidošanai tēviņi, bet citām — mātītes.
Pulcēšanās
Lai pārlaistu ziemu, mārītes var pulcēties vietās, kur tās pārziemos. Iemesli, kāpēc tiek veidoti bari un pirms tam notiek migrācija, varbūt ir saistīti ar sugas izcelsmi, jo pulcēšanās raksturīga teritorijām ar aukstu ziemu, kurās dzīvo siltumu mīlošas sugas, kam nācās izmainīt savu barošanās veidu un dzīvesveidu.
Dažas citas sugas arī tāpat veic masu migrācijas. Piemēram, airvaboles, ūdensmīļi dažreiz pārlido lielos baros, kad pārceļo uz citām ūdenstilpēm.
«Pārošanās sacensības» un kaujas
Briežvaboļu sugu vairuma un dažu Dynastinae tēviņi bieži ir agresīvi pret citiem savas sugas tēviņiem. Tie piedalās kautiņā savā starpā dēļ barošanas vietām (piemēram, vietām ar tekošo koku sulu) un mātītēm. Piemēram, ieraugot pretinieku, briežvaboles stājas draudošā pozā — paceļ uz augšu priekšējo ķermeņa daļu un plaši atliec ūsiņas. Gadījumā, ja draudi neiedarbojas, tēviņš uzbrūk pretiniekam. Šajā gadījumā tēviņi parasti augsti paceļ priekškājas un viduskājas («paceļas uz pakaļkājām»), plaši ver vaļā žokļus. Šo kauju gaitā katrs no dalībniekiem cenšas pieāķēt pretinieku segspārnus ar savām mandibulām, pacelt gaisā un tad nomest zemē.
Lidošanas laikā starp lielo koksngraužu (Monochamus, Prionus un citiem) tēviņiem dažreiz var notikt kauja, kas atgādina laulību turnīrus, kuru gaitā tie cits citam nograuž ūsiņas un ekstremitāšu daļas. Tāpat arī starp skarabejiem notiek kaujas par gatavām mēslu bumbiņām.
Izplatība
Vaboles ir plaši izplatītas visā pasaulē, visos sešos zooģeogrāfiskajos reģionos, izņemot Antarktīdu, Arktikas leduszonas un pārāk augstas kalnu virsotnes. Ļoti bagāti ar cietspārņiem ir tropu reģioni.
Vaboles apdzīvo sauszemi un saldūdeni visā pasaulē, sākot no sausākiem tuksnešiem un beidzot ar tropu mežiem, no ekvatora daļām līdz tundrai. Tās neapdzīvo tikai tās zonas, kuras ir klātas ar mūžīgu ledu (Antarktīda, daži Arktikas rajoni un augstāko kalnu virsotnes). Kaukāzā vaboles ir sastopamas augstumā vairāk par 3000 m, Vidusāzijas kalnos — līdz 4500 m, Himalajos un tropu reģionu kalnos sastopamas pat līdz 5000—5500 metriem augstumā. Piemēram, skrejvaboles Bembidion bracculatum un daži citi Bembidion ģints pārstāvji, kuri Himalajos dzīvo tikai augstumu joslā no 4300 līdz 5000 m virs jūras līmeņa mūžīgā sniega zonā.
Savās izplatīšanās robežās vaboles ir sastopamas gandrīz visur. Daudzas no vabolēm apdzīvo virsējo augsnes slāni, to kāpuri un kūniņas pavada tur visu savu dzīvi, bet pieaugušie īpatņi biežāk uz neilgu laiku iziet uz virsmas — izņēmumi ir daži sīki smecernieki, īsspārņi, skrejvaboles un citi. Ne mazāk daudzveidīgi ir augu iedzīvotāji. Vieni dzīvo zem koku mizas vai koksnē, citi uz lapām, retāk pat lapu iekšienē, ziedos un augļos, trešie uz saknēm. Uz augiem ir sastopamas arī plēsējvaboles, tai skaitā mārītes un dažas skrejvaboles. Dažu dzimtu vaboles dzīvo koku un zemes sēnēs, ar kurām arī barojas (micetofāgi), vai medī citus dzīvniekus, kuri dzīvo turpat. Daudz vaboļu ir mēslu vai maitas apdzīvotājas — vienas ar to barojas, citas ir plēsēji, kuri visbiežāk barojas ar mušu kāpuriem.
Arī saldūdeņus apdzīvo daudz vaboļu. Daudzas no tām ir specifisku ūdens dzimtu pārstāvji (airvaboles, virpuļotāji, ūdensmīļi un citi), citas ir sauszemes dzimtu specializēti pārstāvji. Vaboles var sastapt jebkuros saldūdenstilpju tipos (ieskaitot arī pazemes ūdeņus), kaut gan šo vaboļu vairākums apdzīvo nelielas, seklas, ar vāju caurplūdi un stipri aizaugušas ūdenstilpes. Ir dažas dzimtas, kuru pārstāvji pavada ūdenī visas savas attīstības fāzes, bet citu dzimtu vaboles ūdenī dzīvo tikai dažās vai vienā savas dzīves cikla fāzē.
Dažas airvaboles un virpuļotāji sastopamas arī sāļā ūdenī. Taču jūras ūdenī ar normālu sāļumu vaboles nedzīvo. Ir vaboles, kuras ir specifiski saldūdens- un sāļūdenstilpju krastu iedzīvotāji. Starp pēdējiem ir sugas, kuras dzīvo tikai uz stipri sāļas augsnes (halobionti) vai izvēlas to (halofīli). Bet, piemēram, tādas sugas kā Cicindis horni (peldošā skrejvabole) var ienirt sāļūdenī, kur tās meklē barību (sīkus planktona bezčaulvēžus).
Solončaku biotopi un iesāļūdens krasti ir apdzīvoti ar raksturīgu un savdabīgu vaboļu faunu, kuras savā attīstībā ir saistītas ar iesāļām augsnēm vai ar solončaku augiem (sīkas skrejvaboles, ieskaitot Scarites ģinti, smilšvaboles, endēmiskās krāšņvaboles, koksngraužus, smecerniekus).
Vaboles, kuras apdzīvo tuksnešus un pustuksnešus, raksturojas ar diennakts ritmisku dzīvesveidu, ir aktīvākas nakts laikā, spēj izturēt paaugstinātu temperatūru un uzturēt organisma ūdens balansu. Daudzām sugām ir raksturīga imago stadijas īslaicīgums un tās afāgija. Tuksnešiem raksturīgi melnuļi un dažas skrejvaboles.
Īpaši interesanta ir Montānas endēmiski Zaitzevia thermae strautnagaini, jo tos kāpuri attīstās neparasti siltos ūdeņos, līdz 29 °C.
Lielu un daudzveidīgu grupu sastāda vaboles, kuras pastāvīgi dzīvo skudru ligzdās. Tāpat daudz sugu ir sinantropiskas, kuras sadzīvo ar cilvēku, iemitinoties to dzīvokļus, saimnieciskās celtnēs, pārtikas un graudu noliktavās un citur, par piemēru var kalpot ādgrauži, daži skudrulīši, zaglīši, plakaņi, melnuļi, sēklgrauži un citi.
Savstarpējā sakarība ar citiem organismiem
Vaboļu savstarpējās sakarības ar citiem organismiem ir ļoti daudzveidīgas, tai skaitā mīmikrija, komensālisms, parazītisms un mutuālisms.
Simbionti un komensāļi
Daži Balaninus ģints smecernieki ir Symphyta un Cynipoidea komensāļi, smecernieki dēj olas šo plēvspārņu grupu gallos, piemēram: Balaninus pyrrhoceras dēj Cynipoidea dzimtas gallos ozolos, Balaninus brassicae koku lapu Nematus ģints gallos.
Dienvidamerikas Gluphyrocanthon ģints vaboles no skarabeju dzimtas ir zīdītāju ektokomensāļi, kuri dzīvo dažu mērkaķu vilnā. Uroxis un Thihillum vaboles dzīvo sliņķu (Folivora) vilnā un Beirda tapiram pie anālās atveres. Austrālijā analoģiskos apstākļos uz ķenguriem dzīvo Macropocopris ģints sugas.
Dadzi ādgrauži saistīti ar kukaiņiem un daļēji ar zirnekļiem. Grupas sugu vairākums pieder dažu plēvspārņu kārtas simbiontiem. Daži attīstās kameņu ligzdās, citi dzīvo lapseņu un bišu alās.
Vabolēm, kuras ir micetofāgi (sēņēdāji) un kuras barojas ar mirušo koksni, zarnās dzīvo simbiotiski organismi, tie ir raugi un raugveidīgās sēnes (no asku sēņu nodalījuma). Šāda veida simbiotisma starp vabolēm un sēnēm galvenais aspekts ir tas, ka vabolēm piemīt tādas īpašības, kuras palīdz uz kukaiņa ķermeņa esošajām sporām, konīdijām un micēlijam izplatīties. Dažas vaboles no Scolytinae un Platypodinae apakšdzimtiem izplata «sēņu dārzus» koksnes alās, tas nozīmē, ka kukaiņi izplata sēnīšu sporas, kuras izaugs un kalpos par kāpura barību.
Parazīti un parazitoīdi
Parazītisms vaboļu vidū sastopams diezgan reti. Vaboļu starpā eksistē arī parazitoīdi, kuri ir ektoparazīti. Eļļasvaboļu un dažu skudrulīšu kāpuri parazitē savrup lapseņu un bišu ligzdās, un Acridoidea ūdelēs. Dažu Lebia smilšvaboļu pārstāvju kāpuri parazitē uz lapgraužu kūniņām un citu vaboļu grupām. Rhipiceridae kāpuri ir ķirmju un dažu plēvspārņu kāpuru ektoparazīti. Dažreiz šis parazītisma veids var pāriet endoparazītismā, tas var notikt dažiem Rhipiceridae ģinšu pārstāvjiem, kuri attīstās prusakos.
Dažas skarabeju sugas ir zīdītāju parazīti vai pusparazīti, piemēram, Platypsyllus castoris parazitē Eirāzijas bebrus, Leptinus parazitē Arvicolinae peles, Sliphopsyllus parazitē Desmana moschata. Daži īsspārņu pārstāvji ir grauzēju ektoparazīti, Amblyopini grupas vaboles parazitē mugurkaulniekus.
Skarabejvabole Myrmecophodius excavaticollis dzīvo Solenopsis skudru ligzdās un ik pa laikam ēd skudru kūniņas. Lomechusa vaboles parazitē skudru ligzdās, šīs vaboles kāpuri un imago barojas ar skudru olām un kāpuriem.
Aizstāvēšanās pret plēsoņām
Vaboļu dzīvesveids un dzīvesformas ir tik daudzveidīgi, ka kārtas pārstāvjiem ir gandrīz visi zināmie kukaiņu aizsardzības mehānismi.
Vaboļu sugu vairākumam par aizsarglīdzekli kalpo tanatoze (īslaicīgs nekustīgums), kuru laikā vaboles izliekas mirušas. Draudot briesmām, vaboles parasti pamirst un krīt no augiem uz zemsegu. Šāda uzvedība ir raksturīga vairākām vabolēm, tai skaitā smecerniekiem, lapgraužiem, apaļvabolēm un citiem.
Citas sugas tiek vaļā no plēsējiem, ātri kustoties: aizskrienot (skrejvaboles), aizlidojot (skarabeji no Cetoniinae apakšdzimtas), aizpeldot (virpuļotāji). Smilšvaboles izmanto momentānu pacelšanos gaisā. Kad Scaritinae un briežvabolēm draud briesmas, tās izmanto draudošās pozas un kustības: piemēram, dižās briežvaboles tēviņi paceļ uz augšu priekšējo ķermeņa daļu, ver vaļā mandibulas un plaši atliec ūsiņas.
Daudzi koksngrauži izdod asas čīkstošas skaņas, kuras veidojas, berzējot priekškrūšu dorsālās daļas malu pret raupjo viduskrūšu virsmu. Šādas čīkstošas skaņas, kurām ir atbaidošs raksturs, vaboles lieto gadījumā, ja plēsējs uzbrūk.
Daudzos gadījumos vabolēm ir ķermeņa krāsa, līdzīga apkārtējai to dzīves videi. Dažas melnuļu, krastvaboļu, ūdensmīļu sugas uzsmērē uz sava ķermeņa smiltis, dubļus, mālus un dūņas. Vabolēm ir arī raksturīgs mimētisms (viena no imitāciju formām), tādēļ kukainis ir līdzīgs apkārtējas vides raksturīgām vai neēdamām lietām. Piemēram, Cassidinae vaboļu līdzīgums ar neēdamiem galliem uz lapām; Atous ģints sprakšķi un Alcides ģints smecernieki līdzīgi putnu mēsliem; apaļvaboles ar izžuvušiem kazu mēsliem vai akmentiņiem u.t.t. Par piemēru var arī kalpot Cionus ģints smecernieku krāsojums, kas imitē izžuvušu kukaini ar atveri, kuru pametis endoparazīts.
Pielāgošanās krāsojums un ķermeņa forma
Aposematisms ir brīdinošs krāsojums un ķermeņa forma. Klasiskais piemērs ir spilgtas krāsas, galvenokārt sarkanā un dzeltenā krāsa kombinācijā ar melno, tām vabolēm, kurām ir indīga hemolimfa: mārītēm, eļļasvabolēm, kokgraužiem un daudzām citām. Šādu parādību piemērs ir Malachius ģintij (no māņmīkstspārņu dzimtas), kuras pārstāvji bīstamības gadījumā izspiež sarkanus burbuļus ķermeņa sānos.
Sinaposematisms — saskaņota, līdzīga nokrāsa un ķermeņu forma dažām sugām, kurām ir citi attīstīti aizsarglīdzekļi pret plēsējiem. Viltusmīmikrija jeb Millera mīmikrija.
Punkts (pieturzīme)
Punkts ir pieturzīme, kas rāda gramatiskas un jēdzieniskas vienības patstāvīgumu un pabeigtību. Runā punktam parasti atbilst pauze. Vēl punktam latviešu valodas rakstībā var būt simbola vai tehniskas zīmes funkcija. Latviešu valodā punkts ir visspēcīgākā pieturzīme.
Vaboles
Pielāgošanās krāsojums un ķermeņa forma
Pseidoaposematisms ir Beitsa mīmikrijas forma. Vabolēm ar šāda veida mīmikriju nav aizsarglīdzekļu pret plēsējiem, bet ir tāda pati ķermeņa nokrāsa un forma, kā vienai vai dažām aizsargātām sugām. Daļai no koksngraužu dzimtas sugām ir tāda pati nokrāsa kā dzēlīgiem plēvspārņiem. Interesanti, ka dažām no šīm vabolēm piemīt ne tikai līdzīga krāsa un forma, bet arī uzvedība: koksngrauži kustas ātri un brāzmaini, «iztaustot» substrātu ar ūsiņām, kā to dara lapsenes.
Punkts (pieturzīme)
Atstarpe ir liekama pēc punkta, nevis starp tekstu un beigu pieturzīmi.
Vaboles
Aizsargāšanās līdzekļi ķermeņa uzbūvē
Daudzām krāšņvabolēm, Cetoniinae un citām ir ļoti cieti un stingri ķermeņa apvalki, kuri vairāk vai mazāk palīdz aizsargāties pret plēsējiem. Atsevišķām vaboļu kārtām ir atbaidoši un reizēm bīstami žokļi: briežvabolēm, skrejvabolēm, dažiem koksngraužiem. Dažam grupām ir gari un asi smailie izaugumi uz priekšmuguras (pronotum) un segspārniem (elytrae), piemēram, koksngraužiem, Hispinae (no lapgraužu dzimtas), piepjvabolēm.
Bieži sastopamas vaboles ar indīgu hemolimfu. Visizplatītākie šās hemolimfas indīgie komponenti ir kantaridīns un pederīns. Plēsējiem visindīgākās vaboles ir eļļasvaboles, mārītes, kokgrauži, mīkstspārņi, pamīkstspārņi, lapgrauži, īsspārņi.
Punkts (pieturzīme)
Lietošana
Punkts tiek lietots:
Vaboles
Aizsargāšanās līdzekļi ķermeņa uzbūvē
Dažām vabolēm ir dziedzeri ar indīgu un smirdīgu sekrētu. Visspilgtākais šāda veida aizsardzības piemērs ir Brachininae apakšdzimtas pārstāvji, kuriem ir dziedzeri, kas izdala ķīmisku vielu savienojumus, kuri, savstarpēji iedarbojoties speciālā vēderiņa kanālā, izraisa eksotermisku reakciju un sasilšanu līdz 100 °C. Izveidojoties šis savienojums tiek izsviests caur vēderiņa galotnes caurumu. Paussinae apakšdzimtas vabolēm ir mazāk kustīgs vēderiņš un, ja ir nepieciešams uzbrukt priekšā esošam ienaidniekam, vaboles izlaiž karstu šķidrumu uz speciāliem segspārnu izaugumiem, kuri virza to uz priekšu. Šādus izaugumus var labi saskatīt Ozaenini tribas vabolēm. Izlaistās nepulsējošas strūklas ātrums sugai Goniotropis nicaraguensis ir 2,4 m/s. Primitīvāks aizsargmehānisms ir aprakstīts Metriini tribas pārstāvjiem: viņi neveido strūklas, kā citi Brachininae, bet izdala burbuļojošu šķidrumu, ko izšļaksta uz visām pusēm.
Punkts (pieturzīme)
Lietošana
5 ⋅ 2 = 10
Vaboles
Aizsargāšanās līdzekļi ķermeņa uzbūvē
Carabus ģints skrejvaboles arī spēj izdalīt kodīgu šķidrumu, kurš cilvēkam var izraisīt ādas iekaisumu. Blaps ģints melnuļi bīstamības gadījumā ieņem noteiktu pozu un no speciāliem dziedzeriem izdala šķidrumu ar nepatīkamu smaržu. Indīgu sekrētu ar nepatīkamu smaržu no toraksa izdala arī Dytiscus airvaboles.
Punkts (pieturzīme)
Lietošana
Punkts netiek lietots:
Vaboles
Bioloģiskās īpašības, kam ir aizsardzības nozīme
Dažas sugas dzīvo kopā ar labi bruņotiem dzīvniekiem. Piemēram, mirmekofilijas gadījumā vabolēm ir izdevīgi sadzīvot kopā ar skudrām skudru ligzdās, kur tās atrod ne tikai aizsardzību, bet arī barību. Tādas ir dažas sugas no Clavigerinae apakšdzimtas, īsspārņu, strupvaboļu dzimtām. Citas izvēlas slēptu dzīvesveidu, apdzīvojot grūti sasniedzamas vietas, kuras ir droši pasargātas no plēsējiem, piemēram, gremzdgrauži, kuri dzīvo alās koksnē, daži arī augsnē. Vēl ir nakts sugas, kuras ir aktīvas naktī un ir pasargātas šajā laikā no daudziem putniem un citiem dienas plēsējiem, ieskaitot skudras. Nakts vaboļu pārstāvjus var atrast gandrīz visās dzimtās.
Dabiskie ienaidnieki
Vaboles var kļūt par barību daudziem posmkājiem, tajā skaitā zirnekļiem, skorpioniem, daudzkājiem, un citiem kukaiņiem. Tāpat ar tām barojas daži abinieki un rāpuļi. Ar vabolēm barojas arī vairākas putnu sugas — pelēkā vārna, žagata, bezdelīgu piekūns, pļavas lija, zaļā vārna, pūčveidīgie un daudzi citi. Ir sastopami arī zīdītāju kārtas kukaiņēdāji, piemēram, sikspārņi, mazi plēsēji un daži citi.
Vabolēs parazitē jātnieciņu dzimtas Tersilochinae plēvspārņi (Aneuclis, Barycnemis, Diaparsis, Probles, Stethantyx un Tersilochus). Visbiežāk par saimniekiem kalpo smecernieki. Ephialtinae jātnieciņiem saimnieki ir koksngraužu un krāšņvaboļu kāpuri. Scoliidae plēvspārņi ir dažādu vaboļu kāpuru parazitoīdi, piemēram, Scolia maculata ir komposta degunradžvaboles un dižās briežvaboles kāpuru parazitoīds, bet Scolia hirta — skarabejvaboļu. Sameklējot kāpuru, Scolia paralizē to ar dzeloņa dūrienu caur vēderiņa nervu gangliju, pēc tam Scolia dēj uz kāpura vienu olu, no kuras izšķīlies Scolia kāpurs sāk baroties ar dzīvo, bet paralizēto vaboles kāpuru, sākot ar tā dzīvībai mazāk svarīgajiem orgāniem.
Loma ekosistēmās
Sakarā ar milzīgo daudzveidību, lielo īpatņu skaitu un izplatīšanās plašumu vaboļu loma dabā ir ļoti liela. Pieaugušie īpatņi un kāpuri, kuri dzīvo augsnē un meža zemsedzē, aktīvi piedalās augsni veidojošos procesos, mirušas koksnes humifikācijā.
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
Starptautiskais fonētiskais alfabēts (en, IPA) ir fonētiskās transkribēšanas sistēma, kas radīta uz latīņu alfabēta pamata un kuru Starptautiskā fonētiskā asociācija akceptējusi kā runāto valodu skaņu standartizētu attēlojumu. IPA lieto lingvisti, runas patologi un terapeiti, svešvalodu pasniedzēji un apguvēji, dziedātāji, aktieri, leksikogrāfi un tulkotāji.
Vaboles
Loma ekosistēmās
Dabiskās un nedaudz izmainītās ekosistēmās cietspārņi koksnēdāji (ksilofāgi), tai skaitā koksngrauži, krāšņvaboles un citi, spēlē sanitāru lomu, eliminējot mirušo koksni un utilizējot novājinātus vai nokaltušus ar sakņu piepēm, citām piepēm un sakņu brūnējumu inficētus kokus, zināmā mērā regulējot šo sēņu izplatīšanos. Īpašu lomu spēlē vējlauzēs un cirsmās, kur paātrina mirušās koksnes sadalīšanos. Tādu koku eliminācija atbrīvo vietu jaunai ataugai un veicina ekosistēmas atjaunošanos.
Rīgas 1. kristīgā pamatskola
'''Rīgas 1. kristīgā pamatskola''' ir Rīgas kristīgas ievirzes vispārējās pamatizglītības iestāde, kas atrodas Grīziņkalna apkaimē, Augusta Deglava un Tallinas ielas krustojumā (adrese Augusta Deglava iela 3).
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
IPA ir izstrādāts, lai attēlotu tikai mutvārdu valodām raksturīgo: fonēmas, intonācijas, dalījumu vārdos un zilbēs. Lai attēlotu citas runas iezīmes, kā zobu griešanu, šļupstēšanu, vai skaņas, ko rada ar šķeltu lūpu, lieto speciālu simbolu kopas paplašinājumu — Paplašināto IPA.
Rīgas 1. kristīgā pamatskola
Vēsture
Skolas ēkas pamatakmens Rumpmuižas ielā 3 likts 1904. gada 24. septembrī. Pēc arhitekta R. Šmēlinga projekta celtā neogotikas stila ēka ir vietējās nozīmes arhitektūras piemineklis. 1937. gadā ēkā esošo '''15. Rīgas pilsētas pamatskolu pārdēvēja par Rīgas pilsētas Augusta Deglava pamatskolu'''.
Vaboles
Loma ekosistēmās
Daudzas vaboles ir ziedaugu apputeksnētāji, jo lielam skaitam no tām raksturīga antofilija. Šādu sugu pieaugušie īpatņi sastopami uz ziediem, kur atšķirībā no «klasiskajiem» apputeksnētājiem (bitēm, kamenēm, tauriņiem, divspārņiem u.t.t.) tās pavada daudz ilgāku laiku un līdz ar to apputeksnēšanas efektivitāte ir lielāka. Tādas vaboļu sugas mēdz būt šo augu skaita regulatori, jo pieaugušajiem kukaiņiem savas dzīves uzturēšanai ir nepieciešams baroties ar putekšņiem, bet bieži tās apēd arī gineceju un androceju, samazinot sēklu producēšanu augiem.
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
2007. gadā IPA pamatdaļā bija 107 burti un 56 diakritiskās un suprasegmentālās zīmes. Starptautiskā fonētiskā asociācija organizē šī alfabēta papildināšanu, simbolu modificēšanu vai izslēgšanu.
Rīgas 1. kristīgā pamatskola
Vēsture
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1991. gadā tika izveidota '''Rīgas 1. kristīgā skola''', kas 1995. gadā tika uzņemta Pasaules Kristīgo skolu asociācijā. 1998. gadā to pārveidoja par Rīgas Kristīgo ģimnāziju. Skolas idejas izauklētāja un pirmā direktore bija Vera Volgemute. 2003. gadā ģimnāzija pārtapa par Rīgas Kristīgo vidusskolu. 2019. gada 20. jūnijā tika nolemts no 1. augusta pazemināt skolas līmeni uz pamatskolu un mainīt nosaukumu uz pašreizējo, jo tobrīd jau vairākus gadus skolai bija tikai pamatskolas klases.
Izglītības programmas
Skolā tiek realizēta Vispārējās pamata izglītības programma ar obligāto kristīgās mācības stundu nedēļā. Draudzes namā darbojas Rīgas 1. kristīgās pamatskolas struktūrvienība — Brīvā laika centrs "Jota". 1. kristīgajai pamatskolai ir ciešas draudzības saites ar netālu esošās Svētā Pāvila baznīcas draudzi un skola par savu aizbildni uzskata apustuli Pāvilu.
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
Vēsture
1886. gadā grupa franču un britu valodu pasniedzēju franču lingvista Pola Pasī vadībā nodibināja biedrību, kura vēlāk (kopš 1897. gada līdz mūsu dienām) kļuva zināma ar nosaukumu Starptautiskā fonētiskā asociācija. Oriģinālajam alfabētam par pamatu tika izmantota angļu valodas pareizrakstības reforma, plašāk zināma kā latīniskais alfabēts (Romic alphabet). Lai atvieglotu alfabēta pielietošanu citām valodām, tika pieļauta simbolu vērtību variēšana dažādās valodās. Piemēram, skaņa (š vārdā šalle) oriģinālā tika apzīmēta ar burtu c angļu valodai, bet ar burtu x franču valodai. Tomēr 1888. gadā alfabēts tika reformēts, lai tas būtu universāls visām valodām.
Vaboles
Loma ekosistēmās
Lielie Scarabaeinae apakšdzimtas pārstāvji var būt dažu mājdzīvniekiem un reizēm arī cilvēkiem patogēnu helmintu starpsaimnieki. Scarabaeinae ir svarīgi dabas sanitāri, kuri attīra augsnes virspusi no dažādiem ekskrementiem. Pārvietojot kūtsmēslus uz zemākiem augsnes slāņiem, vaboles to mēslo un irdina. Vaboles, kuras barojas ar dažādu trūdošu materiālu (īsspārņi, strupvaboles, līķvaboles un citi), utilizē dzīvnieku un augu atliekas.
Izmantošana pārtikā
Pārtikā cilvēki biežāk izmanto kāpurus, nekā pieaugušas vaboles. Kāpurus mēdz ēst svaigus vai ceptus. Laosā, Mjanmā, Indijā, Taizemē un Filipīnās dažu vaboļu lielie kāpuri un kūniņas ir vietējās virtuves delikatese. Koksngraužu kāpurus izmanto kulinārijā Dienvidaustrumāzijā, Šrilankā un Papua-Jaungvinejā. Fidži vietējās ciltis par delikatesi uzskata dažus koksngraužus, bet Paragvaja indiāņu ciltis — Rhynchophorus ģints smecerniekus. Kamerūnā Rhynchophorus ferrugineus smecernieku kāpurus, uzvārītus kokosriekstā uz lēnas uguns ar sāli, pipariem un sīpoliem, pasniedza goda viesiem. Miltu melnuļus (Tenebrio ģints) pārtikā plaši izmanto Dienvidamerikā, Indijā, Tuvajos Austrumos. Maijvaboļu kāpurus ēd Francijā, kur tos cep uz pannas vai atklātas uguns.
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
Vēsture
Kopš IPA izveidošanas patskaņu un līdzskaņu organizācija alfabētā ir palikusi pamatā nemainīta. Tomēr pats alfabēts ir vairākkārt revidēts. 1989. gada IPA Ķīles konvencija noteica vairākas izmaiņas agrākajai 1932. gada versijai. Nelielas izmaiņas tika veiktas 1993. gadā pievienojot nenoapaļoto zemi vidēja pacēluma vidējās rindas patskani un izslēdzot nebalsīgo implozīvu simbolus. Alfabēts pēdējo reizi tika revidēts 2005. gada maijā, kad tika pievienots labiodentālā flapa simbols. Bez simbolu iekļaušanas un izņemšanas no alfabēta, izmaiņas tiek veiktas arī simbolu un kategoriju nosaukumos un simbolu (burtu) grafikā.
Vaboles
Citi izmantošanas veidi
Āfrikas Diamphidia ģints lapgraužu kāpuri un kūniņas izdala indi, tā saucamo diamfotoksīnu, kuru izmanto bušmeņi, ieziežot ar to medību bultu galus.
Daudzas Āfrikas, Dienvidamerikas un Okeānijas ciltis izmanto žāvētas vaboles (piemēram krāšņvaboles) vai to spilgti krāsotos segspārnus rotaslietu (galvenokārt kreļļu) izgatavošanai. Dzīvas vaboles izmanto arī rotu izgatavošanai. Tā saucamo «dzīvo brošu» izgatavošanai izmanto dzīvas Zopheridae dzimtas vaboles, kuras apdzīvo Meksiku un ASV dienvidu teritoriju. Vaboles izgrezno ar mākslīgiem vai īstiem dārgakmeņiem un pie segspārniem piestiprina īsas ķēdītes. Meksikā eksistē paražas — vienlaicīgi izmantot vaboles kā rotas un arī kā mājdzīvniekus.
Parīzē XIX gadsimta beigās modē ienākuši tā saucamie «dzīvie dimanti», kuri bija taisīti no spīdošiem sprakšķiem. Šīs modes pamati radās jau Meksikas sieviešu vidū, kuras izrotāja sevi ar dzīvām vabolēm, kuras ievietoja speciālos tilla maisos un karināja uz kleitām. Pirmie eiropiešu ieceļotāji Dienvidamerikā ar spīdošiem sprakšķiem apgaismoja savas mītnes. Vietējās ciltis jau no seniem laikiem sprakšķus sēja uz kāju pirkstiem, lai pārvietotos caur džungļiem, nakts laikā apgaismojot sev ceļu.
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
Vēsture
Alfabēta paplašinājumi ir relatīvi neseni; Paplašinātais IPA tika izveidots 1990. gadā un to oficiāli apstiprināja Starptautiskā Klīniskās fonētikas un lingvistikas asociācija 1994. gadā. Arī skaņas kvalitātes simboli - VoQS (Voice Quality Symbols) tika ieviesti 1995. gadā, lai izveidotu sistēmu detālākam skaņas veidošanas aprakstam.
Apraksts
IPA pamatprincips ir viena konkrēta simbola atbilstība katrai atšķirīgai skaņai vai runas segmentam. Tas nozīmē, ka IPA nelieto burtu kombinācijas, izņemot gadījumus, kad attēlojamā skaņa tiek uzskatīta par divu vai vairāku skaņu sekvenci. IPA nav atsevišķu burtu divām skaņām, ja nevienā zināmā valodā tās nenodala, tāpat netiek lietoti burti, kas apzīmē vairākas skaņas (kā x apzīmē līdzskaņu kopu angļu valodā). IPA nav arī neviena burta, kurš būtu atkarīgs no konteksta, kā c angļu valodā un daudzās citās Eiropas valodās.
IPA sastāv no 107 burtiem līdzskaņu un patskaņu apzīmēšanai, 31 diakritiskās zīmes, kas nosaka šo skaņu specifiku un 19 suprasegmentālajām zīmes, kas apraksta tādas skaņu īpašības kā garums, tonis, uzsvars un intonācija.
Burtu formas
Simboli IPA izvēlēti tā, lai tie būtu harmoniski ar latīņu alfabētu. Tāpēc lielākā simbolu daļa ir vai nu latīņu vai grieķu alfabētu burti, vai arī to modifikācijas. Tomēr IPA ir arī simboli, kuri nepieder ne pie viena no šiem alfabētiem: piemēram, glotālo slēdzeni apzīmējošais simbols ir modificētas jautājuma zīmes formā un oriģinālā tika apzīmēts ar apostrofu. Tomēr daži simboli, kā balsīgais faringālais spraudzenis, lai arī modificēti, lai izskatītos latīņu alfabēta stilā, ir veidoti par pamatu ņemot citu rakstību grafēmas (šajā gadījumā - arābu burts <ﻉ>, `ain).
Neskatoties uz to, ka priekšroka tiek dota ar latīņu alfabētu harmonizējošiem burtiem, Starptautiskā fonētiskā asociācija reizēm ir akceptējusi atšķirīgus simbolus. Piemēram, pirms 1989. gada IPA simboli nepulmoniskajiem klikšķiem bija, , un , kuri visi bija atvasināti no latīņu vai grieķu burtiem, kā arī no pieturzīmēm. Tomēr, izņemot, nevienu no šiem simboliem nelietoja hoisu valodnieki (galvenie klikšķu pielietotāji). Kā rezultātā šie simboli ar 1989. gada IPA Ķīles konvenciju tika aizstāti ar mazāk latīniskiem, bet izplatītākiem simboliem, , , un.
Vaboles
Citi izmantošanas veidi
Vaboles-nekrofāgus un to kāpurus, kuri dzīvo uz līķa, izmanto tiesu medicīnas ekspertīzē, lai noteiktu nāves iestāšanās laiku.
Lauksaimnieciskā nozīme
Dažas vaboles no lapgraužu dzimtas ir ļoti nozīmīgas lauksaimniecībā, tās introducē teritorijās, kur ieviesušās nezāles — šo lapgraužu barība. Piemēram, Zygogramma suturalis tika introducētas no Kanādas un ASV bijušajā Padomju Savienībā, dažās Eiropas valstīs, Ķīnā un Austrālijā, lai cīnītos ar ambrozijām (vērmeļlapu ambrozija, kailvārpu ambrozija) ; Chrysolina hyperici un Chrysolina quadrigemina no Eiropas introducētas Ziemeļamerikā, Austrālijā, bet Chrysolina quadrigemina arī Jaunzēlandē, kur šie lapgrauži cīnās ar asinszāli, kura minētajos reģionos ir nozīmīgs kaitēklis lauksaimniecībā. Dažas citas vaboļu sugas no lapgraužu, smecernieku dzimtām tikušas izmantotas kā bioloģiski aģenti pret nezālēm.
Citas vaboles izmantotas meža kultūru kaitēkļu apkarošanai. Piemēram, cīnoties pret šāda tipa kaitēkļiem, efektīvas ir mārītes (no tām, piemēram, Aiolocaria hexaspilota izmantota cīņā pret apšu lapgrauzi). Citu mārīšu kāpuri iznīcina laputis, bruņutis, lapblusiņas. Skrejvaboles no Calosoma sycophanta sugas izmantotas kā bioloģiskais līdzeklis cīņā pret ozolu mūķeni, un, sākot no 1906. gada, šī iemesla dēļ attiecīgā suga tika introducēta ASV no Eiropas.
Kaitēkļi
Starp vabolēm var sastapt arī kaitēkļus. Dažu skarabeju sugu kāpuri un vaboles ir mežu, augļu un lauksaimniecības kultūru kaitēkļi. Piemēram, dažas maijvaboļu sugas ir vieni no galvenajiem Centrālās Eiropas augļu-ogu un mežaudžu, Ukrainas ziemeļaustrumu mežastepju kaitēkļiem. Masu savairošanās gados šīs vaboles var pilnīgi nograuzt koku lapas. Tropu sugas, tādas, kā Oryctes un citas ģintis, kaitē kokosriekstu palmām, kolokāzijam, cukurniedrēm un citām kultūrām.
Lielu daļu no mežu un lauksaimniecības sējumu un stādījumu kaitēkļiem sastāda lapgrauži. Īpaši jāatzīmē kartupeļu lapgraužu vaboles un to kāpurus, kuri barojas tikai ar nakteņu dzimtas, galvenokārt kartupeļu, lapu mīkstumu.
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
Simboli un skaņas
Modificēto latīņu burtu skaniskajām vērtībām jābūt atvasinātām no oriģinālburtu vērtībām. Piemēram, burti ar pa labi pagrieztu apakšējo ķepu (kā ) apzīmē atbilstošos retrofleksos līdzskaņus; samazinātie lielie burti (kā ) parasti apzīmē uvulāros līdzskaņus. Lai gan zināms skaits burtu modifikāciju atbilst to apzīmēto skaņu modifikācijām, nepastāv paņēmiena, kā noteikt skaņu pēc burta izskata (atšķirībā no redzamās runas).
Cukura diabēts
Cēloņi
Cukura diabēta cēloņi ir atkarīgi no tā tipa. 1. tipa diabēta cēloņi var būt iepriekšēja slimošana ar aizkuņģa dziedzera slimībām vai ir bijušas autoimūnas slimības. 2. tipa diabēta cēloņi ir liekais svars, paaugstināts asinsspiediens, smēķēšana, pazemināts augsta blīvuma lipoproteīna holesterīna līmenis asinīs un/vai paaugstināts triglicerīdu līmenis asinīs. Risks saslimt ar 2. pakāpes diabētu palielinās, ja ar to ir slimojis kāds pirmās pakāpes radinieks, kā arī, ja ir vecāks par 45 gadiem.
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
Simboli un skaņas
Alfabētā papildus burtiem tiek lietots plašs papildsimbolu klāsts, kas palīdz skaņu attēlošanā. Diakritiskās zīmes kombinē ar IPA burtiem, lai transkribētu fonēmu vērtību modifikācijas vai sekundāro artikulāciju. Tāpat bieži tiek lietoti speciāli simboli uzsvaru un toņu apzīmēšanai.
Vaboles
Kaitēkļi
Kā mežu kaitēkļiem vabolēm ir liela nozīme. Starp tām ir daudz sugu, kuras grauž lapas, un kuru pārstāvji var sistemātiski vai periodiski masveidā savairoties. Vairāk daudzveidīgi un masīvi ir koksnes kaitēkļi (koksngrauži, krāšņvaboles, ķirmji, Scolytinae), to starpā arī bīstami kaitēkļi, kuri bojā veselus kokus un novājina tos, kā arī tehniskie kaitēkļi, kuri samazina sagatavojamās koksnes kvalitāti.
Starptautiskais fonētiskais alfabēts
Lietojums
Kaut arī IPA ir vairāk nekā 100 simbolu runas transkribēšanai, ne vienmēr ir nepieciešams lietot visus iespējamos simbolus vienlaicīgi. Runu ir iespējams transkribēt ar dažādu līmeņu precizitāti. Visprecīzākais transkribēšanas paņēmiens, kurā skaņas tiek attēlotas tik detalizēti, cik vien ļauj IPA, neņemot vērā iegūto lingvistisko atšķirību nozīmi, sauc par smalko transkribēšanu. Jebkura cita veida transkribēšanu nosacīti sauc par rupjo transkribēšanu. Abos transkripcijas veidos lielākoties simbolus iekļauj kvadrātiekavās, bet rupjajai transkribēšanai lieto arī slīpsvītras.
Cukura diabēts
Pazīmes un simptomi
Klasiskie neārstēta diabēta simptomi ir neizskaidrojams ķermeņa svara zudums, poliūrija (regulāra urinēšana), pastāvīgas slāpes, polidipsija (palielināta šķidruma uzņemšana), nespēks, neskaidra redze un polifāgija (palielināta ēstgriba). 1. tipa diabētam simptomi parādās straujāk (nedēļas līdz mēneša laikā), bet 2. tipa diabētam simptomi rodas daudz lēnāk un tie var būt arī nepastāvīgi.
Ārējās saites
https://www.diabetapacientiem.lv
Vaboles
Kaitēkļi
Sprakšķu kāpuru (drātstārpu) sugu vairākums ir kultūraugu kaitēkļi. Dažas sugas izgrauž kartupeļu bumbuļos caurumus un bojā jaunos stumbrus, citi ir vīnogu kaitēkļi, kuri grauž pumpurus un jaunos dzinumus.
Airvaboļu pieaugušie īpatņi un kāpuri un ūdensmīļu kāpuri medī jaunās zivis, ar ko vietām kaitē zivju saimniecībai.
Svētais Adalberts no Prāgas
Svētais Adalberts no Prāgas (cs, pl, de, hu; dzimis ap, miris ) bija Prāgas bīskaps, kurš tika nogalināts, mēģinot kristianizēt prūšus. Vēlāk kļuva par Bohēmijas, Polijas, Ungārijas un Prūsijas svēto aizbildni.
Valstu vadītāji 1. gadā
Valstu vadītāji  ir saraksts, kurā ir uzskaitīts visu lielāko valstu vadītāji, kas tajās valdīja mūsu ēras 1. gadā.
Vaboles
Vaboles un cilvēka veselība
Scarabaeinae apakšdzimtas lielās skarabejvaboles var būt par dažu helmintu, tai skaitā arī mājdzīvnieku un cilvēku patogēno helmintu, starpsaimniekiem. Dienvidindijā un Šrilankā pastāv vēl viena parazītiska problēma, kura ir saistīta ar Scarabaeinae apakšdzimtu. Vietējo iedzīvotāju starpā dažreiz gadās saslimšana ar periodisku zarnu slimību, kuru pavada asiņaina caureja, un kura ieguvusi nosaukumu — skarabiāze. Skarabiāzes izraisītājs ir nelieli Onthaphagus ģints pārstāvji. Šīs vaboles, kad cilvēks guļ, iekļūst zarnās caur anālo atveri, visbiežāk bērniem, kuri dzīvo antisanitāros apstākļos, un izraisa viņiem zarnu gļotādas bojājumus.
Dažu dzimtu pārstāvju hemolimfa satur indīgas vielas, biežāk kantaridīnu. Hemolimfas nokļūšana cilvēka organismā perorāli var izraisīt smagu saindēšanos, kā arī letālu iznākumu. Īpaši indīga ir mārīšu, sarkanspārņu, eļļasvaboļu, māņmīkstspārņu hemolimfa. Eļļasvaboļu pārstāvji no iegurnīšu saitēm un potītēm var izdalīt dzeltenas hemolimfas pilienus, kuri, nokļūstot uz ādas, izraisa ķīmiskus apdegumus un tulznas ar ūdeņainu saturu. Arī Paederus ģints vaboļu, kuras dzīvo krastmalās, hemolimfa ir indīga. Šis vaboles var nejauši nokļūt zivīs, lidojot zvejošanas vietās. Apēdot vaboles kopā ar zivi, var smagi saindēties.
Izžāvētas zaļās eļļasvaboles agrāk izmantoja farmācijā tā saucamā augoņu plākstera izgatavošanai, kuru izmantoja kā dabisku afrodīziju. Medicīniskos nolūkos tika izmantoti Paederus īsspārņu izvilkumi, kas paaugstina šūnu imunitātes aktivitāti. Ulomoides dermestoides melnuļi izmantoti netradicionālajā medicīnā, ārstējot dažas slimības, kaut gan zinātniski tas netika apstiprināts.
Filoģenētika
No visām vaboļu paleontoloģiskām atradnēm vissenākā, pēc vieniem datiem, pieder kabrbonu perioda beigām (320—300 mlj. gadu atpakaļ), pēc citiem — perma priodām (299 mlj. gadu atpakaļ).
Jāzeps Osmanis
Biogrāfija
Dzimis rentnieka ģimenē. Bērnībā piecus gadus mācījies Ogresgala pamatskolā (Ķēķa skolā - Ciemupē), kurai veltījis daudz dzejoļus, kas ievietoti atmiņu krājumā "Vienīgi jums". 1951. gadā beidzis mācības Lielvārdes vidusskolā. 1956. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filozofijas fakultāti.
Vaboles
Filoģenētika
Šobrīd atzinās 166 mūsdienu vaboļu dzimtu un 67 dzimtas ar izrakteņu sugām no paleozoja un mezozoja, bet tikai 19 dzimtas ir pilnīgi izmirušas pirms kainozoja (tai skaitā visas paleozoja dzimtas).
Jāzeps Osmanis
Biogrāfija
1955. gadā uzsācis darba gaitas Latvijas Valsts izdevniecībā (vēlākā izdevniecība "Liesma"), no 1962. līdz 1967. gadam vadījis Jaunatnes un bērnu literatūras redakciju izdevniecībā. No 1967. līdz 1982. gadam bijis galvenais redaktors Rīgas Kinostudijas scenāriju redaktoru kolēģijā. Pēc tam (1973—1989) bija galvenā redaktora vietnieks izdevniecībā "Liesma". No 1990. līdz 1998. gadam vadījis izdevniecību "Sprīdītis", no 1996. līdz 2011. gadam bija izdevniecības "Annele" vadītājs (ir arī abu izdevniecību dibinātājs).
Vaboles
Filoģenētika
Gandrīz visas vaboļu virsdzimtas ir izformējušas pirms vai krīts perioda krīzes laikā. Vairāku vaboļu grupu izturīguma stabilitāte var būt paskaidrojamā ar to rašanos kā zemgarozas un dobumu iedzīvotāji kseromorfā kailsēkļu florā karbona un perma robežā, ka arī ar saites saglabāšanu ar pamata izplatības vietu ilga laika periodā.
Jāzeps Osmanis
Biogrāfija
Galvenokārt rakstījis darbus bērniem. Viņa pirmā publikācija bija dzejolis "Vēlēšanas" žurnāla "Bērnība" 1947. gada 2. numurā. Sarakstījis vairākas dzejoļu grāmatas, vairākas bērnu prozas un dzejas antoloģijas, bērnu literatūras vēsturi u.c. darbus. Vēl ir sarakstījis divām teātra komēdijām. Nodarbojies ar tulkošanu un atdzejošanu.
Vaboles
Filoģenētika
Tiek uzskatīts, ka šīs grupas senči, no kuriem izveidojas vaboļu kārta, ir Tshekardocoleidae dzimta no Protocoleoptera apakškārta. Protocoleopteraparādās kabrbonu periodā. Perma perioda no tiem atdalās evolūcijas zars — Permocupedoidea. Permocupedoidea eksistēja līdz krīta perioda sākumam (120—145 mlj gadu atpakaļ) un izmira. Taču vēl triasa periodā no šīs grupas atdalās veiksmīga grupa Archostemata, kuru pārstāvji ir sastopami mūsdienās. Archostemata veido patstāvīgu apakškārtu vaboļu kārtā un skaitās par vissēnākām vabolēm, kas sastopas mūsdienās. Archostemata pārstāvjiem ir raksturīgs kāpuru attīstīšanās koksnē, kas kalpo tiem par barību, un tāpēc ka vides apstākļi koksnē evolūcijas gaitā ir mainījušies maz šīs vaboles nav jutušas krāsas klimata pārmaiņas un neizmira. Ar triasu datējas arī pirmie kukaiņu koksnes bojājumi: kailsēkļu fosilos stumbros ir redzamas kāpuru ejas. Permocupedoidea virsdzimtā ietilpa Ademosynidae dzimta, kas izmira krītu periodā, taču vidējā triasa šī dzimta deva pamatu visēdāju vabolēm (Polyphaga).