cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Austrālija
Austrālija (en), oficiāli Austrālijas Savienība (Commonwealth of Australia), ir valsts Zemes dienvidu puslodē. Pēc platības tā ir sestā lielākā valsts pasaulē. Austrālija ir vienīgā valsts pasaulē, kuras teritorija aizņem visu kontinentu. Austrālijā ietilpst arī Tasmanija un vairākas mazākas salas Indijas un Klusajā okeānā. Kopš 1933. gada Austrālijas valdība ir izteikusi teritoriālas pretenzijas uz Austrālijas Antarktisko Teritoriju. Austrālijas tuvākās kaimiņvalstis ziemeļos ir Indonēzija, Austrumtimora un Papua-Jaungvineja, ziemeļaustrumos — Zālamana Salas, Vanuatu un Jaunkaledonija, bet dienvidaustrumos — Jaunzēlande.
Vairāk nekā 42 000 gadus Austrālijas pamatiedzīvotāji bija aborigēni. Pirmie eiropieši, kuri 1606. gadā sasniedza Austrālijas krastus, bija nīderlandiešu jūrasbraucēji. Austrālijas austrumu pusi 1770. gadā savā pakļautībā pārņēma Lielbritānijas Karaliste, nosaucot to par Jaundienvidvelsu. Tur briti izveidoja izsūtīto noziedznieku koloniju. 19. gadsimta laikā briti kolonizēja visu Austrāliju. 1851. gadā Austrālijas dienvidaustrumos tika atrasts zelts un sākās zelta drudzis, tādēļ iedzīvotāju skaits īsā laikā pieauga trīs reizes. , apvienojoties sešām kolonijām, tika dibināta Austrālijas Savienība.
Austrālijā dzīvo vairāk nekā 21 miljons iedzīvotāju. Pirmiedzīvotāji ir aborigēni un Torresa šauruma tautas, bet mūsdienās nospiedošā vairākumā ir vēlāko ieceļotāju pēcteči. Kopš Otrā pasaules kara, sešdesmit gadu laikā, Austrālijā ir ieradušies 6,5 miljoni imigrantu, no kuriem 660 tūkstoši bija bēgļi. Šajā laikā iedzīvotāju skaits no 7 miljoniem ir trīskāršojies. Valstī ir stabila, ar daudzveidīgu kultūru bagāta un demokrātiska sabiedrība ar kvalificētu darbaspēku un spēcīgu, konkurētspējīgu ekonomiku. Austrālijā 2007. gadā bija 14. lielākā saimniecība pasaulē, kā arī 9. lielākā rūpniecība. Rēķinot uz vienu iedzīvotāju, tā ir 15. bagātākā valsts pasaulē.
Aptuveni 10% no pasaules dzīvnieku un augu sugām ir endēmiskas — dzīvo un aug Austrālijā. Austrālija ir apņēmusies saglabāt tās unikālo vidi veicot virkni aizsardzības pasākumu, piemēram, izveidojot nacionālos parkus un dabas liegumus. Austrālijas nacionālais zieds kopš 1901. gada ir zeltainā akācija.
Etimoloģija
Nosaukums "Austrālija" ir atvasināts no latīņu valodas vārda australis, kas nozīmē "dienvidu". Leģendas vēsta, ka senie romieši jau zināja par "nezināmo dienvidu zemi" (terra australis incognita). Arī viduslaiku kartēs ir bijis iezīmēts šāds dienvidu kontinents, lai gan nebija nekādi dokumentāli pierādījumi par tā eksistenci. Angļu nosaukums Australia rakstiskos avotos pirmo reizi ir minēts 1625. gadā. Nīderlandieši zemes uz dienvidiem no Nīderlandes Austrumindijas kompānijas dēvēja līdzīgā atvasinātā formā Australische; šis nosaukums dokumentēts 1638. gadā.
Vēsture
Aborigēni Austrālijā pastāvīgi sāka dzīvot pirms 42-48 tūkstošiem gadu, līdz ar to šeit attīstījās viena no vecākajām kultūrām pasaulē. Tajā laikā Indonēzija vēl nebija atdalījusies no Āzijas, tādēļ lielu daļu no ceļa klejotāju ciltis — nomadi — varēja veikt kājām. Savukārt ūdensšķirtņu pārvarēšanai, kas tolaik nepārsniedza 100 km, izmantoja plostus un laivas. Sākumā iedzīvotāji koncentrējās kontinenta krastu tuvumā, jo tur varēja nodarboties ar zvejniecību, kā arī medīt dzīvniekus un vākt augļus un saknes. Pirmās apmetnes, pēc pagaidām veiktajiem arheoloģiskajiem atklājumiem, atradušā pie Dienvidaustrālijas ezeriem. Neskatoties uz kontinenta izolāciju, aborigēni regulāri nonāca saskarē arī ar citām kultūrām. Tas bija iespējams, jo līdz jūras līmeņa paaugstināšanās brīdim pirms 6000 gadiem zemes tilts savienoja Austrāliju ar Jaungvineju.
Iespējams, ka jau 16. gadsimtā Austrālijas krastus sasniedza portugāļu, franču un spāņu jūrnieki. Droši ir zināms, ka 1606. gadā nīderlandiešu jūrasbraucējs Vilems Jansons sasniedza Jorkas raga pussalas krastus, bet 1616. gadā cits nīderlandietis Dirks Hartogs izsēdās Austrālijas rietumkrastā Stīppointa apkārtnē. 1629. gada jūlijā Nīderlandes Austrumindijas kompānijas tirdzniecības kuģis "Batavia" nonāca Rietumaustrālijā, bet tās kapteinis Frankoiss Pelsārts atklājumu neuzskatīja par būtisku. Nīderlandes jūrasbraucēji bija atklājuši lielu daļu no Rietumaustrālijas un Dienvidaustrālijas krastiem, taču atzina to par kolonizēšanai nepiemērotu.
1851. gadā Viktorijā uz ziemeļaustrumiem no Melburnas tika atrasts zelts. Zelta drudža laikā iedzīvotāju skaits Austrālijā pieauga gandrīz trīskārt, jo tagad cilvēki devās turp brīvprātīgi, cerībā atrast zeltu. Līdz ar to tā turpmāk vairs netika izmantota kā noziedznieku izsūtījuma vieta, un ceļš uz vienotas nācijas izveidi bija vaļā. No 1855. līdz 1890. gadam atsevišķām kolonijām tika piešķirta pašpārvalde, tādējādi iegūstot lielāku neatkarību no Lielbritānijas impērijas. Tomēr Lielbritānijas valdība saglabāja kontroli pār ārpolitiku, aizsardzību un ārējo tirdzniecību.
Austrālijas federalizēšanas rezultātā, 6 kolonijām apvienojoties federācijā, tika izveidota Austrālijas Savienība. 1907. gadā Austrālija ieguva domīnijas statusu, ko saglabāja līdz 1947. gadam.
Pirmajā pasaules karā piedalījās arī Austrālijas un Jaunzēlandes armiju korpuss, izrādot lojalitāti Apvienotajai Karalistei. Otrajā pasaules karā Austrālija karoja sabiedroto pusē. Austrālijas teritorijā tika izvietotas Savienoto Valstu gaisa un jūras kara bāzes, rūpniecība pārorientējās uz kara pasūtījumiem. Pēc kara Austrālija centās atgūt Apvienotās Karalistes zaudētās pozīcijas Dienvidaustrumāzijā, pastiprinājās Savienoto Valstu ietekme. Austrālija piedalījās Korejas karā, angļu koloniālajā karā Malajā, kā arī Vjetnamas karā. Ārpolitikā Austrālijas Leiboristu partijas valdība centās īstenot neatkarīgu kursu, vēršoties pret bruņošanos, īpaši kodolbruņošanās paplašināšanu. Kopš 1945. gada Austrālija ir Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) locekle, kopš 1951. gada arī ANZUS (Austrālijas, Jaunzēlandes un ASV Klusā reģiona drošības savienība) locekle. ANZUS vienošanās noslēgta Austrālijas galvaspilsētā Kanberā. Kopš 1966. gada Austrālija ir arī Āzijas un Klusā okeāna padomes locekle.
Ģeogrāfija
Austrālijas kopējā platība ir 7 617 930 km², un tā atrodas uz Indoaustrālijas tektoniskās plātnes. Pēc platības tā ir sestā lielākā valsts pasaulē, un ir vienīgā valsts pasaulē, kurai teritorija plešas pa visu kontinentu. Austrālijas krasta līnijas garums, ieskaitot visas aizjūras teritorijas, ir 34 218 km. Austrālijas krastus apskalo Indijas un Klusais okeāns. Pēc 2000. gada, kad oficiāli tika izdalīts piektais pasaules okeāns, daudzi uzskata, ka Austrālijas dienvidu krastus apskalo Dienvidu okeāns. Austrāliju no Āzijas atdala Timoras un Arafuru jūra. Ziemeļu-dienvidu virzienā Austrālijas garums ir aptuveni 3700 km, bet austrumu-rietumu virzienā platums — aptuveni 4000 km. Austrālijas vidējais augstums virs jūras līmeņa ir 330 m.
Valstī var izšķirt trīs lielākus fiziskās ģeogrāfijas reģionus. Aptuveni 70% no kontinenta veido Rietumaustrālijas plakankalne. Uz tās atrodas Lielais Smilšu tuksnesis, Lielais Viktorijas tuksnesis un Gibsona tuksnesis. Uz tās atrodas arī Makdonela grēdas un vientuļas klintis, kā, piemēram, Uluru jeb Eiersa klints. Tālāk uz austrumiem nākamais fiziskās ģeogrāfijas reģions ir Lielais Artēziskais baseins. Austrālijas austrumu daļā atrodas Lielā Ūdensšķirtnes grēda, kuras augstākā virsotne Kostjuško kalns (2228 m) ir arī augstākā Austrālijas kontinentālajā daļā. Austrālijas ārējā teritorijā Hērda un Makdonalda Salās atrodas Mosona smaile (2745 m), kura ir vēl augstāka par Kostjuško kalnu. Gar Austrālijas austrumu krastu 2000 km garumā stiepjas Lielais Barjerrifs, pasaulē lielākais koraļļu rifs.
Tā kā Austrālijas garums ziemeļu-dienvidu virzienā sasniedz 3700 km, tad arī tās teritoriju šķērso atšķirīgas klimatiskās joslas. Ziemeļos ir tropu josla, tālāk uz dienvidiem ir subtropu, bet dienvidos jau mērenā josla. Laika apstākļus un klimatu galvenokārt nosaka trīs parādības: zema spiediena tropiskās gaisa masas; pasāta vēji un subantarktiskie rietumu vēji.
Administratīvais iedalījums
Austrāliju veido seši štati un divas teritorijas, kā arī vairākas aizjūras teritorijas. No 1926. līdz 1931. gadam eksistēja arī Centrālās Austrālijas teritorija, kas tika izveidota starp 20. un 26. paralēli un vēlāk tika iekļauta Ziemeļu Teritorijas sastāvā.
Valdība
Austrālija ir konstitucionāla federatīva monarhija. Austrālijas konstitūcija ir spēkā kopš (vēlāk izdarīti grozījumi un papildinājumi). Valsts galva ir Apvienotās Karalistes karalis Čārlzs III, ko pārstāv ģenerālgubernators, kuru ieceļ pēc Austrālijas valdības priekšlikuma. Faktiski generālgubernatora pilnvaras realizē Austrālijas valdība — ministru kabinets. Ģenerālgubernatoram ir konsultatīvs orgāns — Federālā izpildpadome, ko ieceļ ģenerālgubernators. Federālie izpildpadomes locekļi ir visi kabineta ministri. Likumdevēja orgāns ir federālais parlaments, kurā ietilpst Apvienotās Karalistes karalis (to pārstāv ģenerālgubernators), Pārstāvju palāta un senāts. Pārstāvju palātu (148 deputāti) uz 3 gadiem ievēl iedzīvotāji vispārējās un tiesiskās vēlēšanās pēc mažoritārās sistēmas. No Ziemeļu teritorijas ievēlē 1 pārstāvi, no Federālās galvaspilsētas teritorijas — 2 pārstāvjus. Senātā ir 76 senatori (12 no katra štata un 2 no katras teritorijas), ko uz 6 gadiem ievēl iedzīvotāji vispārējās vēlēšanās. Ik pēc 3 gadiem tiek atjaunota puse senāta sastāva. Likumdošanā abas palātas ir līdztiesīgas, izņemot finanšu likumprojektus, kurus var iesniegt tikai Pārstāvju palātā, bet senātam nav tiesību izdarīt tajos grozījumus. Abu palātu pieņemtie likumprojekti stājas spēkā, kad tos parakstījis ģenerālgubernators. Izpildvara ir Apvienotās Karalistes karalim, ko pārstāv ģenerālgubernators, un valdībai, ko vada premjerministrs. Ministriem jābūt parlamenta locekļiem. Kopš 1956. gada noteikta britu valdības sistēma, saskaņā ar kuru no 26 ministriem tikai 12 ietilpst ministru kabinetā. Ministru kabinets formāli kolektīvi ir atbildīgs federālā parlamenta Pārstāvju palātai.
Katram štatam ir sava konstitūcija, parlaments un valdība. Štatu varas un pārvaldes orgānu sistēmu nosaka šo štatu konstitūcijas. Štatu galva ir gubernators, ko ieceļ Apvienotās Karalistes Ārlietu ministrija pēc štata valdības priekšlikuma. Faktiski štatu pārvalda štata valdība, ko vada premjerministrs. Likumdevēju orgāns ir divpalātu parlaments (Kvīnslendā — viepalātas).
Vietējās pašpārvaldes orgānu sistēma ir decentralizēta un tās organizāciju un tiesisko stāvokli noteic štatu likumdošana. Pilsētās, grāfistēs, apgabalos un citur ir vēlētas municipālas padomes. Vairākos štatos vietējo orgānu vēlēšanās ir tā saucamais plurālais votums. Šo orgānu kompetencē ir veselības aizsardzība, ceļu saimniecība, skolu lietas. Tiesības vēlēt un tikt ievēlētam ir Austrālijas pilsoņiem un Apvienotās Karalistes pavalstniekiem no 21 gada vecuma (dzīvesvietas cenzs ne mazāks par 6 mēnešiem, konkrētā vēlēšanu apgabalā — ne mazāks par 3 mēnešiem). Piedalīšanās balsošanā ir obligāta (par nepiedalīšanos draud naudas sods). Vēlēšanu apgabala izveidošanā lieto tā saukto nevienādo iedzīvotāju sadalījumu, lai maksimāli ierobežotu kreiso spēku pārstāvību parlamentā. Aborigēniem vēlēšanu tiesību nebija līdz pat 1967. gada referendumam, kad par šo tiesību piešķiršanu nobalsoja vairāk kā 90% balsstiesīgo austrāliešu, kas piedalījās referendumā.
Tiesu sistēmā ietilpst federālās tiesas un štatu tiesas. Augstākā tiesu instance ir Augstākā tiesa, kas ir augstākā apelācijas tiesa, dažās lietās pirmās instances tiesa, konstitucionālā tiesa. Tās locekļus ieceļ ģenerālgubernators uz visu mūžu. Katrā štatā ir augstākā tiesa, ko ieceļ gubernators. Tiesas ir arī pārējās administratīvi teritoriālajās vienībās.
Ārpolitika
Austrālijas ārpolitikas galvenais mērķis ir veicināt valsts drošību un labklājību ilgtermiņā. Uzdevums ir aizsargāt Austrālijas valsts intereses strauji mainīgajā vidē, vienlaikus atbalstot stabilu pasaules kārtību. Austrālijas starptautisko attiecību trīs pīlari ir šādi: aktīva dalība globālās organizācijās kā ANO un PTO; alianses nostiprināšana ar Savienotajām Valstīm; un iesaistīšanās Āzijas-Klusā okeāna valstu organizācijās.
Austrālija ir ciešas attiecības ar Ziemeļāziju (ar Ķīnu, Japānu un Dienvidkoreju). Pēdējā laikā tā nostiprina saikni arī ar Indiju.
Bruņotie spēki
Austrālijas bruņoto spēku (Australian Defence Force (ADF)) personāla sastāvs ir 142 tūkstoši cilvēku (2005. gads). Tos vada kara (Australian Army), aviācijas (Royal Australian Air Force) un jūras (Royal Australian Navy) kara spēku ministri. Sauszemes karaspēku komplektē pēc likuma par vispārējo karaklausību (karadienesta ilgums 2 gadi), gaisa karaspēks un jūras kara flote sastāv no algotņiem. Bruņojumā ir tanki, bruņumašīnas, raķetes, kaujas lidmašīnas un helikopteri, dažāda tipa kuģi un zemūdenes. Bruņojums ražots galvenokārt ASV un Apvienotajā Karalistē. Austrālijas teritorijā ir ASV un Lielbritānijas kara bāzes.
Tautsaimniecība
Valstī ir stabila, ar daudzveidīgu kultūru bagāta un demokrātiska sabiedrība ar kvalificētu darbaspēku un spēcīgu, konkurētspējīgu ekonomiku. Austrālijā 2007. gadā bija 14. lielākā saimniecība pasaulē, kā arī 9. lielākā rūpnieciskā saimniecība. Rēķinot uz vienu iedzīvotāju, tā ir 15. bagātākā valsts pasaulē. Austrālijas tautas attīstības indekss (HDI) ir otrs lielākais pasaulē aiz Norvēģijas. Austrālijas ekonomika ir atvērta un novatoriska, kur Austrālijas valdība ir apņēmusies uzturēt spēcīgu ekonomisko izaugsmi kopš 1990. gadu sākuma. Pēdējo desmit gadu laikā nepārtrauktais ražīguma pieaugums ir gājis roku rokā ar zemo inflāciju un procentu likmēm.
Austrālija ir viena no nedaudzajām Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (OECD) dalībvalstīm, kuras vispārējais valdības neto parāds ir likvidēts. Saskaņā ar OECD 2006. gadā veikto Austrālijas ekonomikas kopsavilkumu, dzīves līmenis kopš 1990. gadu sākuma ir pakāpeniski uzlabojies un mūsdienās pārsniedz visu rūpnieciski attīstīto valstu ("Lielā astotnieka") dzīves līmeņus, izņemot Amerikas Savienotās Valstis.
Austrālijas eksporta apgrozījums 2007. gadā bija 218 miljardi dolāri. Galvenās eksporta preces bija derīgie izrakteņi, enerģija, rūpniecības preces, lauksaimniecības produkti, kā arī pakalpojumi.
Lai gan tikai 6,5% no Austrālijas teritorijas ir aramzeme, daudzveidīgais klimats, tehnoloģijas un zemnieku smagais darbs ļauj iegūt plaši pieprasītos lauksaimniecības produktus, kā arī kokmateriālus no mežiem. Austrālijas atrašanās Dienvidu puslodē ļauj veiksmīgi vasaras mēnešos eksportēt sezonas preces uz Āziju, Eiropu un Ziemeļameriku, kur tajā laikā valda ziema. No saražotajiem lauksaimniecības produktiem aptuveni 65% tiek eksportēti; no kokmateriāliem eksportē 60%; bet vilnu — 98% no saražotās produkcijas.
Demogrāfija
Austrālijas sabiedrība ir īpatnēja ar to, ka cilvēki ir nākuši no dažādām kultūrām, ir etniski un lingvistiski atšķirīgi, kā arī ir atšķirīgu reliģiju piekritēji. Vairākus desmit tūkstošus gadu Austrāliju apdzīvoja tikai aborigēni un Torresa šauruma salu pamatiedzīvotāji. Mūsdienās lielākā daļa austrāliešu ir imigranti vai imigrantu pēcnācēji, kuri no vairāk nekā 200 valstīm Austrālijā ir ieradušies pēdējo divu gadsimtu laikā.
Kultūras un valodu daudzveidība bija austrāliešu dzīves iezīme pirms eiropieši ieradās Austrālijā. Tā ir saglabājusies arī mūsdienu sabiedrībā, lai gan aborigēni un metisi mūsdienās ir tikai 1% no visiem iedzīvotājiem. Eiropiešu imigrācija sākās 1788. gadā ar pirmo koloniju dibināšanu. Tas turpinājās vienmērīgā tempā līdz 1850. gadiem, kad Austrālijā sākās zelta drudzis. Šajā laikā katru gadu Austrālijā ieradās 50 tūkstoši laimes meklētāju. Līdz 1940. gadam iedzīvotāju skaits sasniedza 7 miljonus. Lielākā daļa kolonistu bija no Britu salām. Kopš Otrā pasaules kara, Austrālijas valdības izstrādātās imigrācijas programmas rezultātā, valstī ir ieradušies vairāk nekā 6,6 miljoni imigrantu, no kuriem 690 tūkstoši bija bēgļi.
Austrālijas imigrācijas politika ir globāla un nerada diskrimināciju rases, kultūras vai reliģisku iemeslu dēļ. Katru gadu Austrālijā ierodas vairāk nekā 120 tūkstoši imigrantu, no kuriem aptuveni 13 tūkstoši ierodas humānās palīdzības programmā.
Mūsdienās katrs ceturtais no 21 miljona iedzīvotājiem ir dzimis ārpus Austrālijas. Pēdējo 40 gadu laikā ir mainījusies tendence no kurienes ierodas imigranti. 1960. gados 45% no imigrantiem bija no Apvienotās Karalistes un Īrijas, bet 2006./2007. gadā tie vairs bija tikai 17%. Šajā laikā ir pieaudzis imigrantu skaits no Āzijas, Klusā okeāna reģiona, Āfrikas un Tuvajiem Austrumiem. Kopš 1995. gada Austrālijā no Āfrikas un Tuvajiem Austrumiem ir ieceļojuši aptuveni 200 tūkstoši. Aplūkojot situāciju pēc valstīm, visvairāk imigrantu no 2001. līdz 2006. gadam ieceļoja no Ķīnas (64 tūkstoši). Nākamās ir Indija (52 tūkstoši), Jaunzēlande (34 tūkstoši) un Dienvidāfrikas Republika (25 tūkstoši).
Līdz 1968. gadam oficiālā statistikā aborigēni netika uzskaitīti. Tos veido aptuveni 300 valodās runājošu cilšu grupa, mazāk kā viena trešdaļa aborigēnu dzīvo rezervātos (izolētos, dzīvei mazpiemērotos ziemeļu un centrālajos apvidos). Pārējie apmetušies fermās, pilsētās, strādā nekvalificētu darbu.
Austrāliešu nāciju veido galvenokārt angļu, skotu, īru un velsiešu pēcteči (74,1% angloaustrālieši), kā arī Britu salās dzimušie imigranti. Pēc Otrā pasaules kara palielinājās itāļu (4,5%), grieķu (2,2%), vāciešu, nīderlandiešu, spāņu, maltiešu, kā arī Austrumeiropas tautu emigrantu ieceļošana, bet tā sauktā "krāsainā imigrācija" no 19. gadsimta beigām tika ierobežota. Pamatkontingents veidojās, sākot ar 19. gadsimta otro pusi (pēc zelta atradņu atklāšanas no 1851. līdz 1861. gadam iedzīvotāju skaits trīškāršojās). 20. gadsimtā dabiskais pieaugums jau bija pārsvarā pār mehānisko pieaugumu (imigrāciju).
Austrālija ir viena no retāk apdzīvotajām pasaules valstīm. Iedzīvotāju blīvums ir aptuveni 3 cilvēki uz km², Rietumaustrālijā 1 cilvēks uz 7 km², Ziemeļu teritorijā pat 1 cilvēks uz 15 km². Visblīvāk apdzīvota dienvidaustrumdaļa — Viktorija (bez Melburnas — 6 cilvēks/km²) un austrumu piekraste. Pilsētās dzīvo aptuveni 86% iedzīvotāju, 10 lielākajās pilsētās dzīvo divas trešdaļas Austrālijas iedzīvotāju (visas atrodas piekrastē). Austrālijas vidienē ir izvietotas lauku mazpilsētas un kalnrūpniecības ciemati.
Oficiālā valsts valoda ir angļu valoda, lai gan vairāk nekā 3 miljoni iedzīvotāju, pārnākot mājās, runā citā valodā. Bez angļu valodas austrālieši vēl visbiežāk runā itāļu, grieķu, kantoniešu, arābu, mandarīnu un vjetnamiešu valodās.
Pēc 2006. gadā veiktās tautas skaitīšanas datiem Austrālijā dominējošā reliģija ir kristietība (64%). Salīdzinot ar 2001. gadā veikto tautas skaitīšanu, ievērojami ir pieaudzis to cilvēku skaits, kuri ir pievērsušies citām reliģijām. Populārākās no tām ir budisms (2%), islāms (2%) un hinduisms (1%). Visstraujāk ir pieaudzis hinduisma piekritēju skaits (par 55%).
Prese, radio, televīzija
Nozīmīgākie laikraksti:
Informācijas aģentūra "Australian Associated Press" dibināta 1940. gadā, radio kopš 1923. gada, televīzija kopš 1956. gada.
Sports
Sportam ir liela nozīme Austrālijas kultūras dzīvē. Aptuveni 24% no iedzīvotājiem, kuri ir vecāki par 15 gadiem, regulāri nodarbojas ar sporta aktivitātēm. Austrālijā no komandu sporta veidiem lielā cieņā ir regbijs. Arī austrāliešu futbols ir ieguvis lielu popularitāti.
Kopš 1905. gada katru gadu viens no četriem Grand Slam tenisa turnīriem notiek Austrālijā. Austrālijas atklātais čempionāts tenisā tiek rīkots Melburnā. Regulāri tiek organizēts arī Formula 1 čempionāta Austrālijas Grand Prix posms. No 1985. līdz 1995. gadam tas notika Adelaidas ielu trasē, bet kopš 1996. gada Austrālijas Grand Prix tiek rīkots Albertparkā.
Austrālijas olimpiskā komanda ir piedalījusies ikvienās mūsdienu vasaras olimpiskajās spēlēs. Divas reizes tās ir organizētas arī Austrālijā. 1956. gada vasaras olimpiskās spēles tika rīkotas Melburnā, bet 2000. gada vasaras olimpiskās spēles — Sidnejā.
Taizemes provinces
Taizemes provinces (th (changwat), ) pavisam kopā ir 75, kuras parasti iedalas piecās provinču grupās — dažreiz Austrumu grupu savieno kopā ar Centrālo provinču grupu. Galvaspilsēta Bangkoka nav province, bet gan īpašā administratīvā teritorija, bet to parasti ieskaita kā 76. provinci, kurai ir tādas pašas tiesības kā pārējām provincēm. Provinču nosaukumi ir tādi paši kā to pārvaldes centriem. Ar dažiem izņēmumiem, piemēram Songkhlas, Čonburi un Pračuapas Khiri Khanas provincēs, pārvaldes centrs ir arī lielākā provinces pilsēta.
Bangkoka ir lielākā province gan pēc iedzīvotāju skaita, gan pēc iedzīvotāju blīvuma. Mazākā pēc iedzīvotāju skaita ir Ranongas province, bet pēc blīvuma Mae Hong Sonas province. Pēc platības lielākā province ir Nahonas Ratčasimas province, savukārt mazāka ir Samutas Songkhramas province.
Žē
Žē var būt:
Burtnieks
Burtnieks (saukts arī par Burtnieka ezeru) ir ceturtais lielākais ezers Latvijā. Tas atrodas Ziemeļvidzemes zemienes Burtnieka līdzenumā. Administratīvi ezers ietilpst Valmieras novada Burtnieku un Matīšu pagastā un robežojas ar Vecates pagastu. Burtnieks ir makšķerēšanas, medību, putnu vērošanas un atpūtas vieta. Burtnieku apvij daudz teiku, leģendu un nostāstu.
Raksturojums
Ūdenstilpes forma ir saspiesta elipse. Sekls ezers. Vidējais dziļums ir 2,9 m. Austrumu krastā liegums "Burtnieku ezera pļavas". Pēc iztekošās Salacas regulēšanas 1929. gadā ezera līmenis pazeminājās par 1 metru, atsedzot zāļainu piekrastes joslu. Burtnieks ir vienīgais ezers Latvijā, kur viļņu darbības rezultātā izveidojušies klintis. Šie smilšakmens atsegumi atrodas ezera dienvidaustrumu krastā dienvidos no Burtnieku evaņģēliski luteriskās baznīcas. Pēc ezera līmeņa nolaišanas ap 1929. gadu viļņi vairs nesasniedz smilšakmens atsegumus, un klinšu augstums pamazām samazinās, tās ir aizaugušas. No šīm klintīm ir radies Burtnieku svītas nosaukums. Klintis ir dabas aizsargājamais objekts (2001). Viss ezers iekļauts Ziemeļvidzemes biosfēras rezervātā, ainavu aizsardzības zonā. Eitrofs, aizaugošs, virsūdens aizaugums ap 25-10% (atkarībā no ūdens līmeņa). Pēdējā desmitgadē ūdens kļūst tīrāks. Konstatētas 20 zivju sugas.
Burtnieku ezerā ietek Aunupīte, Bauņupīte, Briede, Dūre, Ēķinupe, Rūja, Seda un citas mazas upītes. No ezera iztek 95 km garā Salaca, kas ietek Rīgas līcī.
3 mazas saliņas ar kopējo platību 1,4 ha, lielākās — Enksāre un Cepurīte. Ezera gultne pārsvarā smilšaina, krasti pārsvarā lēzeni, taču vietām (dienvidaustrumos) — stāvi.
Veidošanās
Burtnieks veidojies pēdējā Ledus laikmetā Ziemeļeiropas ledāju kustības rezultātā, tiem virzoties virzienā no ZR uz DA. Daudz senākajā devona perioda smilšakmens pamatiezī izveidojās ieplaka, ko vēlāk piepildīja ledāja kušanas ūdeņi. Ezers atrodas ledāju veidotu pauguru (drumlinu) laukā. Šo pacēlumu dēvē arī par Burtnieku ieleju un tās augstums ir 39,5 m v.j.l.
Mūsdienās Burtnieka ezers ir daudz mazāks nekā agrāk. Pēc Ledus laikmeta beigām senais Burtnieku baseins bijis pat 4—5 reizes lielāks. Tas saņēmis ūdeņus pa divām ledāju kušanas noteces iegultnēm, pa kurām ezerā arī mūsdienās ietek Rūja, Briede un Seda.
Arī Burtnieka izteka Salaca plūst pa senās ledāju kušanas ūdeņu veidoto ieleju, no Burtnieka iztekošos ūdeņus ienesot Baltijas jūrā.
Nosaukums
Sākotnēji ezers tika saukts par Astijervu (no lībiešu valodas), kas tulkojumā nozīmē Trauku ezers. A. F. Bīšings (Büsching) savā 1770. gada "Jaunajā Zemes aprakstā" rakstīja, ka "Burtnieku pils atrodas pie Būra ezera (See Bur), kas saucas arī par Astijervu vai Beverīnu".
Senās apmetnes
Burtnieka ezera ziemeļu krastā blakus Zvejnieku mājām bijušas vienas no senākajām akmens laikmeta apmetnēm Latvijā, kas nosauktas par Zvejnieku I un Zvejnieku II apmetnēm. Arheoloģisko pētījumu laikā šeit atklāts plašs kapulauks, kurā atrasts Latvijā senākais apbedījums, kas datēts ar 7. gt. pr. kr. Arheoloģisko izrakumu laikā 2009. gadā Zvejnieku kapulaukā atrasts dubultapbedījums. Šie apbedījumi pieder ķemmes-bedrīšu kultūras lokam. Līdzīgi apbedījumi sastopami Igaunijā, Somijā, ziemeļrietumu Krievijā, sniedzoties līdz pat Volgas upes vidustecei.
Burtnieku senezera krasta malā izvietota arī 2003. gadā atklātā Braukšu II apmetne. Tās atrašanās vieta ir izvietota Pantenes—Braukšu drumlina ziemeļaustrumu nogāzē. Arheoloģisko izrakumu laikā atsegto kultūrslāņa apakšējā kārta liecināja par intensīvu apmetnes apdzīvotību.
Zivju zvejniecība jau kopš akmens laikmeta ir bijusi Burtnieka krastos dzīvojošo cilvēku ikdienas sastāvdaļa. Par to liecina apmetņu kultūras slānī atrastie zivju (storu, samu, līdaku u.c.) kauli, kā arī makšķeru āķi un vienzoba harpūnas.
Burtnieka ezers latviešu folklorā un mitoloģijā
Burtnieka ezera izcelsmes daudzveidība aprakstīta latviešu folklorā un mitoloģijā. Dažādas teikas vēsta par to kā ir cēlies Burtnieks un lielākajā daļā no tām kopīgs ir tas, ka ezers nemaz sākotnēji nav atradies tagadējā vietā, bet gan atnests, atlidojis un iegāzies tagadējā ielejā, atstājot aiz sevis purvu un savā dzelmē slēpjot baznīcu: „Ezers bijis ļoti dziļš un radies taisni tur, kur bijusi baznīca. Tā ar visu torni un gaili nogrimusi. Vēl tagad saulainā dienā ezera dibenā var redzēt šo baznīcu.„
Laimdotas tēvs Burtnieks un viņa nogrimusī pils Burtnieku ezera dibenā attēlota Andreja Pumpura tautas eposā "Lāčplēsis" un Raiņa vēsturiskajā lugā "Uguns un nakts". „Vakaros viņi staigāja Burtnieka ezera malā; Laimdota stāstīja tam, par ezerā grimušu pili”.
Makšķerēšana Burtniekā
Burtnieka ezers ir populāra zivju makšķerēšanas vieta. Ezera krastos ir piecas makšķernieku un vairākas atpūtas bāzes. Burtnieka ezers pieder pie publiskajiem ūdeņiem, kuros zvejas tiesības pieder valstij. Makšķerēt Burtnieka ezerā var jebkurš interesents, iepriekš iegādājoties makšķerēšanas licenci. Licencētā makšķerēšana ieviesta dabas resursu saudzējošai izmantošanai, zivju resursu pavairošanai, aizsardzībai.
Lielākā rūpnieciskā nozveja ir zandartiem, plaužiem un līņiem, retāk ķeras vēdzeles un ālanti. Ik gadu norit makšķerēšanas konkurss “Burtnieka lielā zivs”, kurā var iegūt nominācijas trīs kategorijās — Lielākā līdaka, Lielākais zandarts, Gada pārsteigums jeb citas sugas lielākā nomakšķerētā zivs.
1997. gadā lielākā līdaka, kas tika noķerta Burtnieka ezerā bija 14 kg smaga. Nostāsti vēsta par Burtnieka leģendāro zaļsvārci — tā tiek uzskatīta par Latvijas rekordisti, tikai vēl nevienam nav izdevies to noķert, jo tā ir vismaz 2m gara līdaka, ar kuru spiningotājiem ir nācies tikai pacīkstēties.
Apdzīvotas vietas ap Burtnieka ezeru
Burtnieku novads senāk aptvēris plašu teritoriju ap ezeru, kas ir baltu un somugru cilšu dabiskā šķirtne. Burtnieku ezers atrodas Burtnieku novadā, kurā dzīvo apmēram 8697 iedzīvotāji. Burtnieku teritoriju ieskauj galvenokārt trīs pagasti: Burtnieku pagasts, Matīšu pagasts un Vecates pagasts. Nosaukums „Burtnieks” pirmoreiz parādās kādā vēsturiskā dokumentā 1366. gadā. Ezera dienvidu krastā Livonijas laikā bijusi ordeņa celta Burtnieku pils. Mūsdienās šeit atrodas Burtnieku pilsmuižas Jaunā pils un parks.
Matīšu nosaukums radies no Sv. Mateja baznīcas nosaukuma. Matīši pirmoreiz minēti ir 1678. gadā pēc Matīšu draudzes nodibināšanas. 20. gadsimtā apvienojot muižu pagastus, radās Bauņu pagasts. 1990. gadā Matīšu ciemam pievienoja Bauņu ciemu, izveidojot Matīšu pagastu.
Vecates teritorija, pēc tam, kad to iekļāva Livonijas ordeņvalstī, 1935. bija patstāvīgs veidojums ar platība kas sasniedza 4258 ha. 1990. gadā tika atjaunots Vecates pagasts, ar daļām no Sēļu pagasta un Mazsalacas dienvidu stūri.
Pārvalde
Kopš 2012. gada Burtnieka ezers atrodas Burtnieku novada pašvaldības valdījumā.
Armands Šķēle
Armands Šķēle (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu basketbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā, bijis Latvijas basketbola izlases dalībnieks. Pēdējā komanda, ko pārstāvējis (2017) ir Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubs Rīgas VEF. Trīskārtējs Latvijas čempions ar trīs dažādām komandām. Latvijas izlasē debitējis. Kopā ar Latvijas izlasi ir piedalījies piecos Eiropas čempionātu finālturnīros.
A. Šķēles jaunākais brālis Aigars Šķēle arī ir profesionāls basketbolists, Latvijas izlases spēlētājs.
Sonja Henije
Sonja Henije (no;  — ) bija norvēģu daiļslidotāja un aktrise. Pēc sportistes karjeras beigām viņa kļuva par naturalizētu ASV pilsoni. Henije kļuva par trīskārtēju ziemas olimpisko spēļu čempioni, desmitkārtēju Pasaules čempioni (pirmo reizi — 15 gadu vecumā) un seškārtēju Eiropas čempioni. Savas aktrises karjeras augstumos viņa bija viena no vislabāk apmaksātajām aktrisēm Holivudāю
Armands Šķēle
Klubu karjera
1999. gadā A. Šķēle sāka profesionāla basketbolista gaitas Rīgas "Skonto" rindās, kur nospēlēja vienu sezonu, laukumā gan izejot tikai 2 oficiālās spēlēs ar vidēji gūtiem 8 punktiem. Pēc šīs sezonas viņš pārgāja uz Rīgas LMT vienību, kur arī nospēlēja tikai vienu sezonu, taču rādīja atzīstamu sniegumu, ejot laukumā starta pieciniekā. Komanda spēlēja ne vien LBL, bet arī NEBL, kur A. Šķēle vidēji guva 11,5 punktus spēlē. LBL čempionātā viņa punktu guvums bija lielāks: 14,9 punkti vidēji spēlē.
Pirmais ārvalstu klubs A. Šķēles basketbolista karjerā bija Vloclavekas "Anwil" no Polijas, kur viņš pavadīja 3 sezonas un 2003. gadā kļuva par PLK čempionu. Nākamās divas sezonas tika aizvadītas Beļģijā, BBC līgā Ljēžas "Euphony" un Šarleruā "Spirou". Sākot ar 2006. gadu A. Šķēle atgriezās Latvijā un spēlēja Rīgas "Barons/LMT". Pirmajā sezonā "Barona" rindās viņš kļuva par komandas rezultatīvāko spēlētāju, bet 2008. gadā kopā ar klubu izcīnīja FIBA Eirokausu. 2009. gadā A. Šķēle pārcēlās uz Itālijas augstākās līgas klubu Neapoles "Martos", bet 2010. gada martā parakstīja līgumu ar BK Ventspils.
Tāpat kā iepriekšējā sezonā, sākoties 2010.—2011. gada Eiropas klubu basketbola sezonai, A. Šķēle bija bez komandas. 2011. gada sākumā noslēdza līgumu ar Ukrainas Superlīgas komandu Zaporožjes "Ferro-ZNTU", bet aizvadījis tikai vienu spēli lauza līgumu ar klubu. Neilgi pēc tam uz pārbaudes laiku noslēdza līgumu ar Igaunijas līgas klubu Tallinas "Kalev/Cramo".
2010.—2011. gada sezonā A. Šķēle kļuva par Igaunijas čempionu "Kalev" sastāvā, kā arī viņš tika atzīts par finālsērijas vērtīgāko spēlētāju. Par Igaunijas čempionu viņš kļuva arī nākamajās divās sezonās.
2013. gadā pārcēlās uz Turcijas otrās līgas klubu Pamukales "Üniversitesi B.K.". Pēc tam spēlējis atkal Igaunijā — Tallinas "Kalev/Cramo", kā arī Latvijas klubā Rīgas "Barons LDz". 2015. gada oktobrī pievienojās citam LBL klubam BK Valmiera, kurā jau spēlēja viņa brālis Aigars Šķēle. Kopā ar komandu kļuva par 2015.—2016. gada LBL sezonas čempionu.
2016. gada vasarā A. Šķēle noslēdza līgumu ar Rīgas VEF, kura sastāvā 2017. gada pavasarī kļuva par LBL čempionu. 2018. gada novembrī paziņoja par profesionālā basketbola karjeras beigām.
Latvijas izlase
A. Šķēle ir spēlējis dažāda vecuma jauniešu izlasēs. 2000. gada Eiropas U-18 čempionātā viņš kļuva par otro rezultatīvāko spēlētāju turnīrā. Laikā no 2002. līdz 2009. gadam bija viens no nozīmīgākajiem spēlētājiem Latvijas pieaugušo izlasē. Šai laikā piedalījies 4 Eiropas čempionātu finālos, kur Latvijas izlase ieņēmusi 13. vai 14. vietu. Individuāli veiksmīgākais A. Šķēlem bija 2007. gada Eiropas čempionāts basketbolā, kurā viņš vidēji spēlē guva 13,3 punktus un atdeva 4 rezultatīvas piespēles.
A. Šķēle piedalījās 2009. gada Eiropas čempionātā, pēc kura tika diskvalificēts uz diviem gadiem par disciplīnas neievērošanu. Izlases gatavošanās un starts čempionātā bija saistīts ar dažādiem skandāliem, sistemātisku disciplīnas neievērošanu un sportiskā režīma pārkāpumiem. Viens no galvenajiem šo notikumu dalībniekiem esot bijis jau agrāk disciplīnas neievērošanā vainotais A. Šķēle. Pēc šī čempionāta vairākiem tā dēvētās "tusētāju paaudzes" spēlētājiem Latvijas Basketbola savienība piesprieda dažādu termiņu diskvalifikāciju startiem valsts izlasē. Tai skaitā diskvalifikāciju uz diviem gadiem saņēma arī A. Šķēle.
2012. gadā A. Šķēle vēlējās atgriezties Latvijas izlasē un piedalījās treniņnometnē, tomēr plānu izjauca slimība — hronisks meningīts. 2013. gadā atgriezās Latvijas izlasē un spēlēja Eiropas čempionāta finālturnīrā Slovēnijā.
Autobiogrāfija
2020. gada izskaņā tika izdota Armanda Šķēles autobiogrāfiskā grāmata "Starp dzīvi un basketbolu".
Māteru Juris
Māteru Juris jeb Juris Māters (1845—1885) bija latviešu rakstnieks un žurnālists. Pirmās tautas atmodas darbinieks, laikrakstu „Baltijas Zemkopis” (1875—1880) un „Tiesu Vēstnesis” (1880—1884) izdevējs.
Dzīvesgājums
Māteru Juris dzimis 1845. gada 11. martā Aizputes apriņķa Cildu muižas „Vidukļu” mājās zemnieka ģimenē. Mācījies Cildu pagastskolā, no 1856. gada līdz 1862. gadam Kazdangas pagastskolā, kuru vadīja skolotājs Pēteris Etmanis. Pēc tēva Andža nāves 1858. gadā viņu atbalstīja Valtaiķu mācītājs Johans Frīdrihs Katerfelds. 1860. gadā viņa tēva mājas izūtrupēja, tomēr ar pagasttiesas palīdzību viņš panāca, ka jaunajam māju saimniekam bija jādod viņam iespēja apmeklēt skolu. Pēc skolas beigšanas 1862. gadā Skrundas muižas barons Leons fon Koskuls viņu iekārtoja darbā par Skrundas pagasta tiesas rakstveža palīgu. Līdz ar to viņš dabūja arī dažus citus pienākumus — pārzināja vietējo Skrundas pasta staciju un strādāja aptiekā par mācekli. Viņš bija arī muižas bibliotēkas pārzinis, barons Koskuls viņam mācījis būt „strādīgam, uzticīgam un taisnam visās lietās”. 1864. gadā „Latviešu Avīzes” publicēja viņa pirmo rakstu par pagasta tiesnešu vēlēšanām. 1866. gadā Māters kļuva par Diždzeldes tiesas rakstvedi, izpildīdams arī Mazdzeldas, Briņķu, Rudbāržu un Lēnas pagastu rakstveža pienākumus. Pēc tam viņš bija Kuldīgas apriņķa kroņa muižu inspektora rakstvedis, vēlāk rakstvedis Pūres, Putnenes un Kandavas muižas pagastos, tad Piltenes maģistrātā (1871—1872). Piltenē Māters palīdzēja nodibināt Piltenes brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrību, sarakstot tai statūtus un programmu. Kurzemes gubernators Pauls fon Lilienfelds pēc maģistrātā veiktās revīzijas 1873. gadā uzaicināja viņu strādāt par savas bibliotēkas pārzini, bet vēlāk par savu personīgo rakstu kolektoru.
Līdztekus tam Māteru Juris strādāja par Kurzemes guberņas tipogrāfijas inspektoru Jelgavā, kur viņš tulkoja Krievijas Impērijas likumus vācu un latviešu valodā. Šajā laikā viņš palīdzēja aizstāvēt latviešu zemnieku tiesības tiesas priekšā. Māteru Juris latviešu valodā ieviesa vairākus juridiskos terminus, piemēram, „laulības pārkāpšana” (laulības „laušanas” vietā), „nāves sods”, „sodu likumi”.
1875. gadā viņš uzsāka patstāvīgu izdevējdarbību un līdz 1880. gadam izdeva lauksaimniecības nedēļas laikrakstu „Baltijas Zemkopis” 3000 eksemplāru lielā tirāžā, pēc tam pirmo latviešu juridisko laikrakstu „Tiesu Vēstnesis” (1880—1884). Sakarā ar nopietnām naudas problēmām viņš 1882. gadā nokļuva parādu cietumā un 1884. gadā bija spiests pārtraukt žurnāla izdošanu. Pēkšņi miris 1885. gada 4. februārī ar trieku, apbedīts Jelgavas Jāņa kapos. Bērēs Juri Māteru no Jelgavas Sv. Annas baznīcas pēdējā gaitā pavadīja vairāk kā tūkstotis cilvēku.
Sabiedriskā darbība
Lai vājinātu Rīgas Latviešu biedrības autoritāti Kurzemē, J. Māters II Vispārīgo latviešu Dziedāšanas svētku laikā 1880. gadā nodibināja Jelgavas Latviešu biedrību, baudīja Kurzemes gubernatora Paula Lilienfelda labvēlību — savos laikrakstos uzbrukdams Rīgas Latviešu biedrībai, ka tā nepamatoti lietojot tautas vadones („māmuļas”) vārdu, ka tā pārstāvot tikai latviešu pilsētniekus un aizmirstot, ka tautas pamats ir zemnieki. Postulēja domu, ka tautas vadība pienāktos „latviešu muižniecībai”, par kādu ar laiku izveidotos latviešu lielgruntniecība, tāpēc aicināja iepirkt mājas. Māters aizrāvās ar slavofilu idejām, propagandēdams domu par latviešu muižniecību, viņš vienlaikus aizstāvēja Baltijas pārkrievošanu: Mēs nevaram būt valsts valstī, tāpēc jāmācās krievu valoda... Baltijas guberņa pieder pie Krievijas kā kura katra guberņa, un mūsu pavalstnieku pienākums spiež mūs tuvoties krievu tautai. 1878. gadā, kad tika apspriesti projekti par Kurzemes landtāga reformēšanu, Māters prasīja ievest krievu zemstes, apgalvodams, ka: Latvieši nekad nekops citādu garu nekā valdība vēlas, nekā tas tiek kopts visā Krievijā.
Piemiņa
Pēc Latvijas Republikas dibināšanas agrākajai Kannulējēju ielai Jelgavā piešķīra Jura Mātera vārdu (1924), LPSR laikā tā tika pārdēvēta par Andreja Upīša ielu (1950), pēc neatkarības atgūšanas par Mātera ielu (1990). Arī Aizpute, Aucē, Kuldīgā, Piltenē un Rīgā ir Jura Mātera ielas, viņa vārdā nosaukta Kazdangas Māteru Jura pamatskola. 1935. gadā Kazdangas lauksaimniecības vidusskolas apkaimē Valsts Prezidents Alberts Kviesis atklāja Teodora Zaļkalna veidotu Māteru Jura pieminekli. 1995. gadā arī Jelgavā tika atklāts piemiņas akmens.
Robeža
Robeža var būt:
Parastā bērzubeka
Parastā bērzubeka, Vidzemē arī brūnā aunu beka (Leccinum scabrum, agrāk boletus scaber) ir Latvijā vidēji bieža beku dzimtas sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami.
Barības vērtība
Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas. Gatavojot mīkstums kļūst melns.
Līdzīgās sugas
Līdzīga daudzām citām bērzubekām, dažas no kurām daļa mikologu atzīst tikai par parastās bērzubekas formām. Visas Latvijā sastopamās bērzubekas ir ēdamas un gatavojamas vienādi, tāpēc to atšķirībām ir tikai zinātniska nozīme.
Fricis Dziesma
Fricis Dziesma (dzimis Rīgā, miris  Stokholmā, Zviedrijā), īstajā vārdā Fricis Forstmanis, bija latviešu dzejnieks, žurnālists un bibliotekārs.
Biogrāfija
Dzimis namdara ģimenē. 1913. gadā kopā ar ģimeni pārcēlies uz dzīvi Ventspilī, Pirmā pasaules kara laikā dzīvojis Zlēkās.
Izglītību ieguvis Ventspils pamatskolā, ko pabeidzis 1923. gadā, un Ventspils vidusskolā, ko pabeidzis 1927. gadā.
No 1927. līdz 1938. gadam bijis dzelzceļu iecirkņa kantora tehniskais zīmētājs. Pēc tam strādājis dažādos laikrakstos (tai skaitā "Zemgales Balss", "Brīvā Zeme", "Tēvija") redakcijas sekretāra, redaktora, tehniskā redaktora un citos amatos.
1944. gada novembrī emigrējis uz Zviedriju. Bijis bibliotekārs un grāmatsējējs Karaliskajā Literatūras, vēstures un senvēstures akadēmijā. Dziesma izveidoja Eiropā plašāko privāto trimdas latviešu kultūrvēsturisko arhīvu. 1997. gadā saņēmis Pasaules brīvo latviešu apvienības balvu.
Dziesmas pirmā publikācija bija dzejolis "Celties" laikrakstā "Ventspils Avīze". Daiļrade izdota vairākos krājumos, rakstījis arī liroepiku, balādes, tāpat nodarbojies ar tulkošanu un atdzejošanu. Bijis Latvijas PEN kluba biedrs.
Gudžarāta
Gudžarāta (gu, Gujǎrāt, ) ir Indijas štats, kas atrodas valsts rietumos. Štata platība ir 196 204 km2. Gudžarātas administratīvais centrs ir Gāndhīnagara, bet lielākā pilsēta — Amdāvāda (Ahmadābāda). 2011. gadā Gudžarātā dzīvoja ap 60 miljoniem cilvēku.
Ģeogrāfija
Gudžarāta atrodas Indostānas ziemeļrietumos. Štats ziemeļrietumos robežojas ar Pakistānu, ziemeļos un ziemeļaustrumos ar Rādžastānu, austrumos ar Madhju Pradēšu, bet dienvidaustrumos ar Mahārāštru. Dienvidaustrumos štats robežojas arī ar Indijas apvienotajām teritorijām Dādru un Nagarhaveli un Damānu un Diu. Dienvidos un rietumos štatu apskalo Arābijas jūra. Krasta līnijas gatums ir aptuveni 1600 km. Liela daļa no štata atrodas Kāthiāvāras pussalā. Lielas un nozīmīgas upes, kas plūst caur štatu, ir Narmada, Tāpi un Sābarmatī.
Gudžarātā atrodas 4 nacionālie parki. Gīra nacionālajā parkā dzīvo pēdējās savvaļā dzīvojošās Āzijas lauvas. Pārējie trīs nacionālie parki ir Vansdas nacionālais parks, Velavadaras nacionālais parks un Kačhas līča jūras nacionālais parks. Ir arī vairāki dabas rezervāti.
Vēsture
No 4. līdz 2. gadu tūkstotim p.m.ē. Gudžarāta ietilpa Indas ielejas civilizācijas reģiona dienvidu daļā, lielākie arheoloģiskie izrakumi veikti Dholaviras, Goladhoro un Lothalas apdzīvotajās vietās. Mahābhāratas tekstā minēts, ka Dvārakā valdījis Krišna.
4. gadsimtā p.m.ē. Gudžarātu pakļāva Maurju impērijas valdnieks Čandragupta Maurja, bet 4. gadsimtā m.ē. Guptu impērija. 6. gadsimtā varu Gudžarātas dienvidu daļā pārņēma Čalukju dinastijas valdnieki, kas 730. gadā atvairīja arābu Umajādu kalifāta karaspēka iebrukumu. 1300. gadā Gudžarātu pakļāva Deli sultāns. 1411. gadā Gudžarātas sultāns Ahmeds Šahs nodibināja Ahmedabadas pilsētu.
Gudžarātā ir dzimis Mohandāss Karamčands Gandijs, kas 1920. gadā izsludināja vispārējas pasīvas pretošanās kampaņu Britu Indijas varas iestādēm. Lai piespiestu valdību atteikties no sāls nodokļa, 1930. gadā viņš organizēja 388 km garu "Sāls maršu" no savas dzīvesvietas pie Amdāvādas līdz jūras krastam, kur gājiena dalībnieki paši ieguva jūras sāli. Pēc Britu Indijas sadalīšanās un Indijas domīnijas izveides 1947. gadā Bombejas prezidentūru pārveidoja par Bombejas štatu. 1960. gadā štatu sadalīja pēc izplatītākās valodas principa, ziemeļdaļā no 17 apgabaliem izveidojot Gudžarātas štatu, bet dienviddaļā Mahārāštras štatu. Laika gaitā štata apgabali dalījās sīkāk, mūsdienās Gudžarātas štats administratīvi dalās 33 apgabalos.
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem lielākās Gudžarātas pilsētas pēc iedzīvotāju skaita ir:
Reliģijas
Izplatītākās reliģijas ir hinduisms (88,6%) un islāms (9,7%).
Limburga (Beļģija)
Province sākotnēji bija daļa no Limburgas hercogistes, kas 1648. gadā tika sadalīta starp Nīderlandes apvienotajām provincēm un Spāņu Nīderlandi. 1815. gadā teritorija tika atkal apvienota Nīderlandes Karalistes sastāvā, bet 1839. gadā noslēdzot miera līgumu starp Beļģiju un Nīderlandi reģions tika atkārtoti sadalīts starp abām valstīm.
Zosēni (Zosēnu pagasts)
Zosēni (agrāk Zosens, Stepeļi) ir ciems Cēsu novada Zosēnu pagastā. Izvietojies pagasta dienvidaustrumos Tulijas krastā autoceļu V299 un V304 krustojumā 6 km no pagasta centra Melnbāržiem, 52 km no novada centra Cēsīm un 128 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Zosēnu muižas (Sohsenhof) centru.
Zosēnos atrodas Zosēnu meteoroloģiskā novērojumu stacija, tāpēc apdzīvotās vietas nosaukums bieži parādās meteoroloģiskajos ziņojumos.
Hirosima
Hirosima (, Hiroshima) ir pilsēta Japānā, Hirosimas prefektūras administratīvais centrs. Tā ir lielākā pilsēta Čjūgoku reģionā Honsju salas rietumos. Hirosima pasaules vēsturē ir iegājusi kā pirmā pilsēta, kuru iznīcināja atombumba. Otrā pasaules kara beigās pilsētā Amerikas Savienotās Valstis nometa atombumbu "Mazais zēns" (Little Boy).
Valters Benjamins
Valters Bendikss Šenflīss Benjamins (de; dzimis, miris ) bija ebreju izcelsmes vācu literatūrkritiķis, esejists, tulkotājs un filozofs. Viens no vadošajiem Frankfurtes skolas pārstāvjiem.
Valsts robeža
Valsts robeža ir līnija, caur kuru iet vertikāla plakne, un tā nosaka valsts teritoriju. Bieži vien, lai šķērsotu kādas valsts robežu, ir nepieciešama pase un/vai vīza. Latvijas valsts robežu uzrauga Latvijas Republikas robežsardze.
Tautvils
Tautvils vai Tautivils (lt, be, de, miris 1264. gadā) bija Lietuvas karaļa Mindauga brāļadēls un sāncensis cīņā par varu, vēlāk Polockas kņazs (1254-1263).
Vārda nozīme
Personvārds Tautvils cēlies no salikteņa taut- (tauta) + vil- (viltis) — „tautas cerība“.
Vēsture
Tautvils bija Lietuvas dižkunigaiša Mindauga brāļa Dausprunga dēls un vasalis. Ap 1239. gadu pēc kāzām ar Polockas kņaza Bračislava meitu viņš kļuva par Polockas kņaza mantinieku. 1248. gadā pēc Mindauga rīkojuma Tautvils kopā ar savu brāli Ģedvīdu (Gedvydas) un tēvoci Žemaitijas kunigaiti Vikintu vadīja lietuviešu iekarošanas karagājienu uz Smoļenskas zemi. Pēc lietuviešu karaspēka sakāves kaujā pie Zubcovas Mindaugs atsavināja viņu zemes un pievienoja saviem īpašumiem. 1249. gadā Tautvils, Ģedvīds un Vikints aizbēga uz Galīciju pie Tautvila māsas vīra kņaza Daniela (Данило Галицький). 1248. vai 1250. gadā Tautvils ieradās Rīgā, lai noslēgtu savienību pret Mindaugu. Kā priekšnoteikums bija Tautvila pāriešana katoļu ticībā, viņu kristīja Rīgas bīskaps Nikolajs fon Nauens. Tajā pašā gadā Livonijas ordenis rīkoja karagājienu uz Nalseni, Lietuvu un Žemaitiju un karagājienu uz Zemgali. 1251. gadā Mindaugs noslēdza miera līgumu ar Livonijas ordeņa mestru Andreasu, Tautvils turpināja cīņu patstāvīgi. 1252. gadā Tautvils kopā ar Vikintu vadīja uzbrukumu Mindauga rezidencei Vorutas pilskalnā. Pēc zaudējuma viņu karaspēks atkāpās uz Vikinta rezidenci Rietavā, kur Vikints gāja bojā, bet Tautvils aizbēga uz Galīciju. Tur viņš piedalījās Galīcijas-Volīnijas kņaza Daniela Romanoviča karagājienā pret Čehijas karali Otokaru II un karagājienos pret jātvingiem. Iespējams, ka Tautvils piedalījās kņaza Daniela kronēšanā Drohičinā par "Krievzemes karali" 1253. gadā, ko atbalstīja Romas pāvests Inocents IV.
Pēc Mindauga kronēšanas par Lietuvas karali Tautvils 1254. gadā atzina sevi par Mindauga vasali un saņēma Polockas kņazisti kā lēni. Kā Polockas kņazs viņš centās uzturēt labas attiecības ar Livonijas ordeni, savos valdījumos viņš atļāva dibināt Rutēnijas bīskapiju kā Rīgas arhibīskapa surfagānbīskapiju. Savas valdīšanas laikā viņš atkal pievienoja Polockas valdījumiem Vitebskas kņazisti, kur iecēla savu dēlu Konstantīnu par kņazu. Pēc Mindauga nogalināšanas 1263. gadā Tautvils pretendēja uz Lietuvas dižkunigaiša troni, bet viņu nogalināja žemaišu kunigaitis Tranaitis, kas pats uz īsu laiku kļuva par dižkunigaiti.
Apvienotie Arābu Emirāti
Apvienotie Arābu Emirāti (ar), saukti arī par AAE vai Emirātiem, ir valsts Tuvajos Austrumos, kas atrodas Arābijas pussalas dienvidaustrumos. Emirāti robežojas ar Saūda Arābiju dienvidos un ar Omānu austrumos, kā arī tai ir jūras robeža ar Kataru un ar Irānu. To ziemeļos apskalo Persijas līcis, bet austrumos Omānas līcis. Apvienoto Arābu Emirātu kopējā platība ir 83 600 km² un to ietekmē subtropu klimats. Lielāko daļu no AAE teritorijas aizņem tuksneši, bet valsts ziemeļaustrumos atrodas auglīga zeme. Pēc 2014. gada datiem Apvienotajos Arābu Emirātos dzīvoja 9 581 000 iedzīvotāji no kuriem apmēram 1,2 miljoni iedzīvotāji bija pilsoņi, bet vairāk kā 8,3 miljoni bija iebraucēji.
Apvienotie Arābu Emirāti ir federālā prezidentālā sistēma un konstitucionālā monarhija. Apvienotie Arābu Emirāti sastāv no septiņiem emirātiem: Abū Dabī, Dubaijas, Adžmānas, Šārdžas, Ummelkaivainas, Rāselhaimas un Fudžeiras. Visi emirāti ir absolūtās monarhijas, bet federālā līmenī pastāv prezidentāla sistēma. Tradicionāli prezidenta amatu ieņem Abū Dabī emīrs, bet premjerministra — Dubaijas emīrs, tādējādi šie amati faktiski ir mantojami.
Pēteris Dreimanis
Pēteris Dreimanis (dzimis Kusas pagastā, miris  Landonā, Ontārio, Kanādā) bija latviešu vēsturnieks un sabiedriskais darbinieks.
Apvienotie Arābu Emirāti
AAE naftas rezerves ir septītās lielākās pasaulē, bet dabasgāzes rezerves ir septiņpadsmitās lielākās pasaulē. Lielāko daļu no naftas ienākumiem valsts izmanto veselības, izglītības un infrastruktūras attīstībai.
Pēteris Dreimanis
Dzīvesgājums
Piedzima Kusas pagasta Bikās kā saimnieka jaunākais dēls. Pēc vietējo skolu un Rīgas Pareizticīgo garīgo semināra beigšanas iestājās studēt vēsturi Tērbatas universitātē. Beidza to 1906. gadā un ieguva vēstures zinātņu kandidāta grādu. No 1907. — 1909. gadam strādāja par pedagogu Valmieras skolotāju seminārā, no 1909. līdz 1912. gadam bija skolotājs Kuresāres (Ārensburgas), no 1912. līdz 1914. gadam Liepājas, bet no 1914. līdz 1915. gadam Rīgas Aleksandra ģimnāzijā.
Pirmā pasaules kara laikā no 1916. gada Pēteris Dreimanis dzīvoja Krievijā, bet 1920. gadā atgriezās Latvijā. 1921. — 1929. gadā darbojās Darba partijā un Demokrātiskajā centrā.