cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moriss Ravēls
Moriss Ravēls (fr; dzimis, miris ) bija franču komponists.
Ravēls ir Kloda Debisī iedibinātā muzikālā impresionisma pārstāvis, taču atšķirībā no vecākā kolēģa, Ravēla mūzikā lielāka nozīme ir arī neoklasicisma un ekspresionisma iezīmēm. Līdz ar to Ravēla mūzikai raksturīga arī dramatiska ekspresija, ritma spriegums, izsmalcinātība, saikne ar deju žanriem (bolero, valsis, pavana), formas struktūras skaidrība. Raksturīgs arī izvērstu skaņdarbu (klavierdarbu cikli, simfoniskas svītas, baleti, operas, klavierkoncerti) vairums. Ar savas daiļrades pēdējo desmitgadi Ravēls droši iesoļo 20. gadsimta mūzikas problēmu un stilistisko meklējumu pasaulē.
Atšķirībā no Kloda Debisī brīvi traktē impresionisma estētiskos uzskatus un tehnoloģiju. Ir lielāka tēlu skaidrība un spilgtums, plašāks žanru un žanriskais diapazons. Kantilēna melodija un harmonija kā spilgtākais izteiksmes līdzeklis. Tēlu lokā ietverta daba, antīkie mīti, bērnu pasakas, tautas dejas.
Harmonija
Saglabājas tonāli-skaņkārtiskā funkcionalitāte. Biežāk izmanto tercu struktūru, nevis impresionismam raksturīgās kvartu un kvintu uzbūves. Disonējošo akordu īpatsvars, septakordi, nonakordi, jūtams pat fonisms. Disonējošā tonalitāte un politonalitāte, bet jūtama skaidra funkcionālā loģika.
Ritms
Dzīvīgu ritmu lietojums, dominē dejiskie ritmi kā valsis, bolero, habanēra, menuets, polka, fokstrots, džeza un blūza iezīmes.
Melodija
Melodija kā patstāvīga līnija, tēlu veidotāja un izteiksmības nesēja. Tematisks spilgtums, kas ir neparasti impresionisma estētikai.
Forma
Spilgta neoklasicisma ietekme, jo lieto klasiskas struktūras.
Lielie Brici
Lielie Brici ir ciems Šķaunes pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 303 km attālumā no Rīgas.
Düsseldorfer EG
Düsseldorfer EG (de; agrāk pazīstama arī kā Diseldorfas "Metro Stars") ir hokeja komanda, kas bāzēta Diseldorfā, Vācijā, un spēlē Vācijas hokeja līgā. Komanda dibināta 1935. gadā. Mājas spēles aizvada ISS Dome arēnā.
Vācijas čempiones titulu klubs izcīnījis kopumā astoņas reizes, pēdējo reizi to paveicot 1996. gadā.
Fukušimas kalns
Fukušimas kalns (ja, Fukushima Dake) ir nunataks Antarktīdā, Karalienes Fabiolas kalnu augstākā virsotne. Kalns atrodas grēdas ziemeļu daļā; tā augstums ir 2470 m (pēc citiem datiem — 2494 m) un tas paceļas 1600 m virs apkārtējā ledāja.
Kalnu 1960. gadā atklāja Beļģijas antarktiskā ekspedīcija Gido Deroma vadībā un nosauca par godu 1960. gada oktobrī bojā gājušajam Japānas ekspedīcijas ģeofiziķim Šinam Fukušimam.
Transiting Exoplanet Survey Satellite
TESS jeb Transiting Exoplanet Survey Satellite ir ASV Nacionālās aeronautikas un kosmosa administrācijas (NASA) kosmiskā observatorija, kas paredzēta citplanētu meklēšanai. Tā kosmosā tika palaista 2018. gada aprīlī.
TESS aptver 400 reižu lielāku redzesloku nekā Kepler observatorija. TESS primārais mērķis bija divu gadu laikā novērot zemei tuvās spožākās zvaigznes, lai meklētu citplanētas ar tranzīta metodi. 2020. gadā observatorijas misija tika pagarināta.
Vēsture
Kosmisko aparātu izgatavoja ASV uzņēmums Orbital ATK (tagad Northrop Grumman) uz platformas LEOStar-2/750 bāzes. Tā izmēri ir 3,7 × 1,2 × 1,5 m, masa 362 kg. TESS instruments sastāva no četrām plaša redzeslauka lādiņa saites matricu kamerām. Šīs kameras izgatavoja MIT Lincoln Lab.
TESS tika palaists 22:51:31 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 Full Thrust Block 4 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma LC-40. Raķetes pirmā pakāpe kontrolēti nolaidās uz peldošās platformas Of Course I Still Love You (šo pakāpi pēc diviem mēnešiem izmantoja kravas kuģa SpaceX CRS-15 palaišanā).
TESS bija paredzēts ievadīt neparastā augsti eliptiskā orbītā ar apogeju aptuveni Mēness attālumā un perigeju. Tāda orbīta tika izvēlēta, lai observatorija atrastos virs planētas kaitīgajām radiācijas joslām, vienlaikus būtu pietiekami tuvu Zemei, lai nodrošinātu datu lielu lejupielādes ātrumu. Lai sasniegtu plānoto orbītu, tika izmantots apogeja raķešbloks un Mēness pārlidojums. 17. maijā TESS veica Mēness pārlidojumu. 18. maijā saņemts pirmais attēls no teleskopa.
2020. gada 4. jūlijā tika pabeigta observatorijas primārā misija, un tā tika pagarināta līdz 2022. gada septembrim. Divu gadu laikā tā bija atklājusi 66 apstiprinātas citplanētas un vairāk nekā divus tūkstošus kandidātu.
Rezultāti
2019. gada aprīlī tika ziņots, ka TESS kosmiskais teleskops bija atklājis savu pirmo Zemes izmēra citplanētu, kas atrodas orbītā ap zvaigzni HD 21749 aptuveni 53 gaismas gadu attālumā. Atrastā citplanēta ar nosaukumu HD 21749c ir otrā planēta, kas ir uzieta šajā zvaigžņu sistēmā, un desmitā citplanēta kopumā, kuru ir izdevies atklāt kosmiskajam teleskopam. Par spīti tam jaunatklātā planēta visticamāk nav dzīvībai piemērota, jo tās orbīta atrodas samērā tuvu savai zvaigznei, kur zinātnieki pieļauj virsmas temperatūru līdz pat 427 °C apmērā.
2020. gada 6. janvārī tika paziņots, ka TESS ir atklājis citplanētu TOI 700 d, kas ir pirmā Zemes izmēra citplanēta apdzīvojamības zonā.
Japānas lauvronis
Japānas lauvronis (Zalophus japonicus) ir izmiris ausroņu dzimtas (Otariidae) jūras zīdītājs. Tā tuvākie radinieki ir mūsdienās dzīvojošie Galapagu lauvronis (Zalophus wollebaeki) un Kalifornijas lauvronis (Zalophus californianus). Līdz 2003. gadam uzskatīja, ka Japānas lauvronis ir Kalifornijas lauvroņa pasuga, līdz saskaņā ar pēdējo gadu ģenētiskajiem pētījumiem sistemātika tika izmainīta.
Japānas lauvronis apdzīvoja Japānas jūru, galvenokārt uzturoties Japānas arhipelāga salu un Korejas pussalas krastos. 1900. gados tas kļuva par komerciālo medību objektu, novedot pie sugas izmiršanas. Pēdējie Japānas roņa pierādītie novērojumi bijuši 1951. gadā. Lai gan par dzīvnieka novērojumiem tika ziņots arī 1974. un 1975. gadā, tomēr šie apgalvojumi uzskatāmi par mazticamiem.
Izplatība
Japāns lauvronis bija sastopams Japānas jūrā, galvenokārt pie Japānas un Korejas pussalas krastiem. Retos gadījumos dzīvnieks tika novērots arī pie Kuriļu salām, Sahalīnas un tai tuvējās saliņās.
Izskats
Par Japānas roni nav pieejams plašs faktu materiāls. Ārēji dzīvnieks bija līdzīgs Kalifornijas lauvronim, bet par to nedaudz lielāks. Tēviņa ķermeņa garums bija 2,3—2,5 m, svars 450—560 kg, tā matojums bija tumši pelēks. Vecāki tēviņi bija gandrīz melni. Mātītes bija mazākas nekā tēviņi, apmēram 1,4—1,6 m garas. To matojums bija gaiši brūns ar tumšāku pakakli un krūtīm.
Uzvedība
Japānas lauvroņa kolonijas mēdza uzturēties atklātās, smilšainās pludmalēs, indivīdiem labprāt slēpjoties krasta klinšu iedobēs un alās. Jūrā uzturējās seklajā piekrastes zonā, ne tālāk par 16 km no krasta. Tas barojās ar zivīm. Jūrā lauvroņa ienaidnieki bija lielā baltā haizivs un plakangalvas septiņžaunu haizivs (Notorynchus cepedianus).
Izmiršana
Japānas lauvroņus vēsturiski medīja, lai iegūtu gaļu un taukus (eļļas lampām), un iekšējos orgānus, no kuriem tika gatavoti austrumu medicīnas ārstnieciskie līdzekļi. No ūsu sariem gatavoja pīpes tīrāmās slotiņas, no ādas dažādus ādas izstrādājumus. 20. gadsimtā dzīvniekus medīja arī, lai apmācītu un izmantotu cirka izrādēs.
18. un 19. gadsimta mijā tika nomedīti apmēram 3200 lauvroņi. Intensīvo medību ietekmē 1915. gadā savvaļā vairs bija sastopami tikai 300 īpatņi, bet 1930. gados mazāk nekā simts īpatņi. Japānas lauvroņu medības tika pārtrauktas 1940. gados, kad tos praktiski vairs nebija iespējams atrast, lai nomedītu. Pēdējie ticamie lauvroņu novērojumi tika veikti 1951. gadā, kad Liankūras salu krastos novēroja 50—60 Japānas lauvroņus.
Sarkanie gvardi
Sarkanie gvardi vai hunveibini (zh, zh-p — ‘sarkanie sargi’, ‘sarkanie gvardi’) bija radikalizētu skolēnu un studentu grupējumi Mao Dzeduna uzsāktās Kultūras revolūcijas laikā Ķīnas Tautas Republikā. Viņiem raksturīga bija Mao citātu Mazā sarkanā grāmatiņa, ko tie visur nēsāja līdz un demonstrācijās turēja rokās. Sarkanos gvardus Mao galvenokārt izmantoja, lai 1967. gadā fiziski sagrautu esošo Komunistiskās partijas aparātu un valsts birokrātiju, gvardiem pazemojot un piekaujot Mao pretiniekus. Aktīvākais Sarkano gvardu darbības posms bija 1966.-1968. gados, kad viņu skaits sasniedza 11 miljonus. Milzīgās Sarkano gvardu grupas drīz uzsāka haotiskas fiziskas un bruņotās cīņās savā starpā, kā arī ar citiem radikālo iedzīvotāju izveidotajiem grupējumiem. Lai atjaunotu kārtību valstī, Mao vairākas reizes Kultūras revolūcijas laikā izmantoja armiju, kas 1968. gada beigās arī pielika beigas Sarkano gvardu pastāvēšanai. Sarkano gvardu lielāko daļu nosūtīja strādāt fizisku darbu uz lauku reģioniem un rūpnīcām, līdz pat Mao nāvei 1976. gadā.
Sarkano gvardu veidošanu un vadību uzticēja Kultūras revolūcijas grupai, kas šajā laikā, kopā ar dažiem tuvākajiem Mao sekotājiem, veidoja augstāko valsts varu. Studentus mudināja attīrīt valsti no "anti-partijas un anti-sociālistiskas buržuāzijas", kā arī vērsties pret ikvienu Kultūras revolūcijas pretinieku. Sarkanie gvardi vērsās pret "četriem vecajiem", apņemoties sagraut veco Ķīnu, radot haosu, no kura radīsies jauna, Mao pilnīgi uzticīga Ķīna.
Mao un Kultūras revolūcijas grupas norādes un lozungi bija izplūduši, un regulāri mainījās, tāpēc katrs tos varēja iztulkot pa savam prātam, vienmēr atrodot kādu attaisnojošu lozungu, ar ko vērsties pret citādi domājošajiem. Jau no sākuma konflikti radās starp vietējiem provinču Sarkanajiem gvardiem un no Pekinas nākušajiem gvardiem, kas parasti centās uzņemties vadību. Vietējie un Pekinas gvardi arī konfliktēja par to, kurus partijas un iestāžu vadītājus "jātīra" provincēs. Provinču vadītāji bieži izveidoja vietējo studentu Sarkano gvardu grupas, lai aizsargātos no Pekinas un citu provinču gvardu uzbrukumiem.
1966. gada oktobrī Mao bija skaidrs, ka sākotnējā Sarkano gvardu izmantošanas ideja ir izgāzusies. Liela daļa vadītāju provincēs, tā vietā lai padotos Sarkano gvardu uzbrukumiem, veiktu publisku paškritiku un atkāptos no amatiem, ar vietējo studentu un strādnieku grupējumu palīdzību bija atvairījuši Sarkano gvardu uzbrukumus, un noturējušies pie varas. Papildus Sarkanajiem gvardiem tagad sāka veidot arī Revolucionāro dumpinieku vienības, ko industrializētajos rajonos veidoja no strādniekiem un ogļračiem. Šīs jaunās vienības kopā ar studentiem iesāka jaunu uzbrukumu vilni pret pastāvošajām varas iestādēm drīz izraisīja haosu valstī.
1966. gada decembrī valsts komerciālo centru Šanhaju pārņēma revolucionārie nemieri, esošā vara sabruka, un sākoties arī strādnieku streikam apstājās ražošana. 1967. gada janvārī Šanhajā sākās "Janvāra revolūcija", gvardiem un radikāļiem formāli sagrābjot varu pilsētā. Sarkanajiem gvardiem pārējā valstī uzdeva sekot Šanhajas piemēram, kas noveda pie vardarbīgām sadursmēm. Lai arī sākotnējais Sarkano gvardu mērķis bija neliela ienaidnieku grupiņa, mēģinājumi pārņemt varu nozīmēja, ka viņi tagad cīnījās pret visu esošo varas sistēmu un partijas biedriem. Vienai Sarkano gvardu grupai sagrābjot varu, viņai drīz uzbruka cita gvardu vai radikāļu grupa, kas sevi uzskatīja par ideoloģiski pareizāku.
Redzot šīs problēmas, 1967. gada janvārī Mao uzdeva veidot jaunus varas orgānus - revolucionārās komitejas, kuras pēc formulas "trīs vienā" bija jāveido trim Sarkano gvardu, partijas un armijas pārstāvjiem. Problēmas to veidošanā radīja Sarkano gvardu un Radikāļu naids pret partijas darbiniekiem, kurus tie nupat bija kritizējuši, bet tagad nācās pieņemt viņu klātbūtni revolucionārajās komitejās.
1967. gada 23. janvārī armijai uzdeva pārtraukt dažādo grupējumu savstarpējās cīņas, atbalstot "pareizos" grupējumus un apspiežot pārējos. Vietējiem armijas komandieriem nebija nekādu instrukciju, kā izvēlēties pareizos grupējumus, tāpēc arī viņu lēmumi bieži izraisīja konfliktus, kuros nācās iejaukties Pekinai. Šis Mao lēmums iezīmēja armijas lomas palielināšanos jaunajā varas sistēmā. Turpmāko mēnešu laikā armiju vairākkārt izmantoja kārtības atjaunošanā, vienlaikus, ilgstoši tai aizliedzot izmantot ieročus un veicot ideoloģiskas tīrīšanas tās rindās, un kritizējot komandierus par kļūdainiem lēmumiem.
Armijas iejaukšanās daudzviet atjaunoja ierasto kārtību, pārāk ierobežojot Sarkano gvardu darbību, tāpēc marta vidū viņiem atkal ļāva atsākt savas revolucionārās nekārtības pret revolucionārajās komitejās amatus ieguvušajiem partijas veterāniem, kas nebija izgājuši pietiekamu paškritikas un pazemošanās ciklu. Gandrīz uzreiz atsākās Sarkano gvardu un Revolucionāro radikāļu frakciju savstarpējās sadursmes un uzbrukumi armijas vienībām. 6. jūnijā tika izdota jauna pavēle, kas aizliedza vardarbību, taču armijai joprojām bija aizliegts izmantot ieročus. Vasarā Mao centās panākt, lai Sarkano gvardu frakcijas beidz konfliktēt un apvienojas. Dažādo radikāļu un armijas konflikts Uhaņā noveda pie Uhaņas incidenta, kurā, par spīti Kultūras revolūcijas grupas pārstāvju norādījumiem, armijas komandieris atteicās izbeigt atbalstu vienai no frakcijām. Šis "dumpis" noveda pie tīrīšanas armijā un kreiso radikāļu bruņotas vardarbības uzliesmojuma. Sarkanie gvardi tagad uzbruka armijas vienībām un Pekinā ielauzās un aizdedzināja PSRS, Indonēzijas un Lielbritānijas vēstniecības.
Lai demonstrētu, ka Kultūras revolūcija nav beigusies, 1968. gada martā atjaunoja revolucionāro aktīvismu, veicot jaunu tīrīšanu armijā, apvainojot to par atbalstu "labējiem". Valstī atsākās nekārtības, ieroču sagrābšanas un sadursmes. 13. jūnijā un 3. jūlijā armijai atkal deva pilnvaras atjaunot kārtību. 28. jūlijā Mao Sarkano gvardu vadītājiem Pekinā paziņoja, ka visiem bruņotās cīņa nepārtraukti jāizbeidz, ieroči jānodod un visas masu organizācijas jālikvidē. Nepaklausīgos piedraudēja pasludināt par kontrrevolucionāriem un iznīcināt. Sarkano gvardu grupu padzīšanu no ieņemtajām ēkām uzticēja strādnieku grupām. Sarkanie gvardi paziņoja par brīvprātīgu darbības izbeigšanu, dažas radikāļu grupas armija un strādnieki likvidēja fiziski. Pastiprinājās skolēnu un studentu nosūtīšana strādāt uz laukiem, šahtām un fermām. Septembrī Sarkano gvardu vienību aktivitāte beidzās, studentiem turpmāk paklausīgi piedaloties režīma organizētajās kampaņās. Tikai pēc Mao nāves uz laukiem strādāt nosūtītajiem jauniešiem ļāva atgriezties pilsētās. Vesela ķīniešu paaudze bija palikusi bez izglītības.
Oksitānija (reģions)
Oksitānija (oc, ) ir kultūrvēsturisks reģions Francijas dienvidos, Monako, kā arī mazliet Spānijā un Itālijā. Reģions pārklājas ar oksitāņu valodas izplatības areālu. Reģiona platība ir aptuveni 198 tūkstoši km², un iedzīvotāju skaits ir gamdrīz 17 miljoni. Senās Romas laikos Oksitānija bija zināma ar nosaukumu Akvitānija (Aquitania).
Francijā ir arī administratīvā iedalījuma reģions ar tādu pašu nosaukumu, tas ir, Oksitānija. Šis reģions ir tikai daļa no kopējā vēsturiskā reģiona. Vēsturiskajā Oksitānijas reģionā bez Oksitānijas ietilpst Provansa-Alpi-Azūra Krasts, kā arī liela daļa arī no Jaunakvitānijas un puse no Overņas-Ronas-Alpiem.
1734. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1734. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme atradās Krievijas Impērijas Rīgas guberņas Rīgas un Cēsu provinču sastāvā. Latgales vēsturiskā zeme kā Inflantijas vaivadija atradās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā.
Nārnijas hronika
"Nārnijas hronika" (en) ir grāmatu sērija, kas sastāv no 7 atsevišķām grāmatām. Tās autors ir Klaivs Steiplss Lūiss. "Nārnijas hronika" tiek uzskatīta par bērnu literatūras klasiku un ir autora zināmākais darbs. Tā ir tulkota vairāk nekā 47 valodās un pārdota vismaz 100 miljonos kopiju. Grāmatas tika sarakstītas no 1949. līdz 1954. gadam, ilustrētas un oriģināli publicētas Londonā no 1950. gada līdz 1956. gadam. "Nārnijas hronika" ir tikusi adaptēta vairākas reizes gan radio, gan televīzijā, gan filmās.
Darbība norisinās rakstnieka izdomātā pasaulē - Nārnijā - mistiskā vietā, kas pilna ar maģiju, mītiskiem zvēriem un runājošiem dzīvniekiem. Grāmata stāsta par vairāku bērnu piedzīvojumiem Nārnijā, kad tie no reālās pasaules tiek ierauti maģiskajā zemē, lai atgrieztu troni no ļaunajiem pie īstajiem īpašniekiem. Grāmatu sērijā tiek parādīts viss no Nārnijas dzimšanas grāmatā "Burvja māsasdēls" līdz Nārnijas iznīcībai grāmatā "Pēdējā cīņa".
"Nārnijas hronikā" ir tikušas pielāgotas dažādas kristietības tēmas. Tās galvenie varoņi ir aizgūti no persiešu, sengrieķu mitoloģijas, tradicionālajām britu un īru pasakām. Grāmatas ir stipri ietekmējušas bērnu un pieaugušo literatūras attīstību kopš Otrā pasaules kara.
Randu iela (Rīga)
Vēsture
Iela tika izveidota 2000. gadā.
Ielu savienojumi
Randu iela krustojas ar šādām ielām:
Rīgas Sergeja Žoltoka pamatskola
Rīgas Sergeja Žoltoka pamatskola ir Rīgas pamatskola ar hokeja novirzienu, kas atrodas Vietalvas ielā 15, Dārzciema apkaimē. Skolā īsteno mazākumtautību pamatizglītības programmas 2. modeli, ir mācību priekšmetu apguve divās valodās.
Vēsture
Dibināta 1960. gadā kā '''Rīgas 55. vidusskola''' ar krievu un latviešu valodas apmācības klasēm. 1978. gadā skolā atvērās pirmās hokejistu apmācības klases. 1996. gadā skolā uzsāka divvalodu izglītības modeli. 2005. gadā 1. augustā to pārdēvēja 2004. gada 3. novembrī pāragri mirušā hokeja uzbrucēja Sergeja Žoltoka vārdā par Rīgas Sergeja Žoltoka vidusskolu.
2021. gada 18. februārī Rīgas domes Izglītības, kultūras un sporta departaments atbalstīja Rīgas Sergeja Žoltoka vidusskolas pārveidi par Rīgas Sergeja Žoltoka pamatskolu.
Strawberry Fields Forever
Strawberry Fields Forever ir angļu grupas The Beatles dziesma, kuras autori ir Lenons un Makartnijs.
Apvienotajā Karalistē dziesma ierindojās 2. vietā, ASV — 8. vietā Billboard Hot 100 topā. Pirmā grupas dziesma pēdējo četru gadu laikā, kas nesasniedz 1. vietu Apvienotās Karalistes topā. Vairāki kritiķi šo uzskata par vienu no The Beatles labākajām dziesmām. Strawberry Fields Forever tiek uzskatīta par vienu no tiem darbiem, kas definē psihodēliskā roka žanru. Vairāki izpildītāji ir veidojuši kaverversiju dziesmai. Lenonam veltītais Strawberry Fields memoriāls Ņujorkas Centrālparkā nosaukts dziesmas vārdā.
1953. gada Pasaules čempionāts hokejā
1953. gada Pasaules čempionāts hokejā (arī 1953. gada Eiropas čempionāts hokejā) bija 20. Pasaules čempionāts hokejā, kas vienlaicīgi bija arī 31. Eiropas čempionāts hokejā. Tas no 7. līdz 15. martam norisinājās Šveices pilsētās Bāzelē un Cīrihē.
Pirmo reizi par čempioniem kļuva Zviedrijas hokeja izlase.
18. armija (Vērmahts)
Dalība kaujās
18. armiju izveidoja pēc Polijas kampaņas 1939. gada 4. novembrī. 1940. gada 10. maijā tā iebruka Nīderlandes teritorijā, 15. maijā uzbruka Antverpenei, 28. maijā Denkerkai, 11. jūnijā Parīzei. 1941. gada jūnijā to pārdislocēja uz Austrumprūsiju, no kurienes tā 22. jūnijā iebruka Lietuvas teritorijā, šķērsoja Latvijas robežu un piedalījās Latvijas okupācijā 1941. gada 22. jūnijā—8. jūlijā. Pēc tam piedalījās kaujās Igaunijā pie Tartu, Narvas un Tallinas. 7. augustā šķērsoja Igaunijas—Krievijas robežu un sāka uzbrukumu Ļeņingradas virzienā, kā arī līdz 15. oktobrim piedalījās Monzunda arhipelāga okupēšanā. 1942. gada 13. janvārī—27. jūnijā piedalījās Volhovas kaujās, 1942. gada 27. augustā — 1943. gada 24. septembrī kaujās pie Ladogas ezera un Novgorodas. 1944. gada 2. februārī—23. aprīlī kaujās uz austrumiem no Narvas upes, pēc tam kaujās pie "Austrumu vaļņa".
Latvijas 1944.—1945. gada kauju laikā 1944. gada 14. jūlijā—6. oktobrī cīnījās pret Sarkanās armijas 3. un 2. Baltijas frontes uzbrukumu pie Tartu—Veravas—Gaujas aizsardzības līnijas un Siguldas aizsardzības līnijas Vidzemē. Pēc Rīgas atstāšanas atkāpās uz Kurzemes aizsardzības līniju, piedalījās visās Kurzemes cietokšņa lielkaujās no 1944. gada 27. oktobra līdz 1945. gada 30. martam. Pēc Vācijas kapitulācijas 8. maijā 18. armijas karavīri nokļuva PSRS gūstekņu nometnēs.
Ādams Kuligovskis
Ādams Kuligovskis (pl; dzimis Varšavā) ir Polijas starptautiskais lielmeistars šahā (1980).
Biogrāfija
Bijis viens no Varšavas šaha kluba Polonia talantīgākajiem jauniešiem. 1973. gadā uzvarējis Polijas junioru šaha čempionātā un ieņēmis trešo vietu Eiropas junioru šaha čempionātā Groningenā. Divas reizes (1974, 1975) piedalījies Pasaules junioru šaha čempionātos, kur 1975. gadā ierindojies 6. vietā. 1978. gadā Krakovā dalījis 1.-2. vietu Polijas šaha čempionātā, bet pēc papildu mača izcīnījis čempiona nosaukumu. 1980. gadā Lodzā Polijas šaha čempionātā izcīnījis bronzas medaļu. Par panākumiem turnīros FIDE 1980. gadā Kuligovskim piešķīrusi starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Paralēli savām šahista gaitām beidzis Varšavas universitātes matemātikas fakultāti.
Pārstāvējis Polijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
1983. gadā piedalījies spēcīgā starptautiskā turnīrā Nīderlandes pilsētā Veikanzē, kurā, neraugoties uz uzvarām pār Viktoru Korčnoju un Džonatanu Spīlmenu, nospēlējis neveiksmīgi un palicis pēdējā vietā. Pēc šīs neveiksmes sācis retāk piedalīties šaha turnīros un pievērsies personīgajam biznesam. 1997. gadā izdevis šaha atklātņu teorijas grāmatu, kas veltīta franču aizsardzībai.
Bērzaines ģimnāzija
Bērzaines ģimnāzija jeb Ķeizara Aleksandra II ģimnāzija Bērzainē pie Cēsīm (de) bija privāta Vidzemes bruņniecības uzturēta ģimnāzija (livländische Landesgymnasium), kas ar pārtraukumu darbojās no 1826. gada līdz Pirmajam pasaules karam, kad to slēdza un skolas telpās ievācās Krievijas Impērijas 12. armijas štābs. No 1920. gada Cēsu Bērzaines Valsts vidusskola.
Vēsture
1825. gadā skolotājs Alberts Holanders (1796—1868), šveiciešu pedagoga Johana Heinriha Pestalocija audzēknis, Vecbrenguļos nodibināja privāto skolu. 1826. gadā viņš nopirka Bērzaines muižu pie Cēsīm un pārcēla uz turieni savu skolu. 1837. gadā skolā atvēra visas ģimnāzijas klases un tā ieguva Bērzaines ģimnāzijas nosaukumu. Mācību valoda bija vācu valoda un tā tika uzskatīta par vienu no labākajām Baltijas ģimnāzijām. Pēc A. Holandera Bērzaines ģimnāziju vadīja Martins Loflers (1861—1869) un viņa dēls Alberts Loflers (1869—1882).
1882. gadā par Vidzemes bruņniecības līdzekļiem uzcēla pašreizējo skolas ēku un skola ieguva iepriekšējā gadā nogalinātā Krievijas Impērijas ķeizara Aleksandra II vārdu. Baltijas pārkrievošanas laikā 1889. gadā Krievijas Impērijas Tautas izglītības ministrija pavēlēja ģimnāzijai pāriet uz krievu mācību valodu, ko Vidzemes bruņniecība noraidīja, tādēļ 1892. gadā ģimnāziju slēdza. Pēc 1905. gada revolūcijas nemieru apspiešanas ģimnāziju no jauna atvēra 1906. gadā. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā ģimnāziju slēdza un tās telpās iekārtoja krievu 12. armijas štābu.
Pēc slēgšanas
Bērzaines ģimnāzijas ēkā 1920. gadā darbību uzsāka Cēsu Bērzaines Valsts vidusskola, no 1925. gada Cēsu Valsts vidusskola. Līdztekus lielajā ēkā darbojās Cēsu skolotāju seminārs (1920—1922). 1929./1930. m. g. Cēsu Valsts vidusskolu pārdēvēja par Cēsu Valsts ģimnāziju, kuru 1938. gadā pārcēla uz jaunuzbūvēto ēku netālu no Ruckas muižas. 1939. gada februārī skola ieguva Cēsu Valsts Draudzīgā aicinājuma ģimnāzijas nosaukumu, bet 1940. gadā to pārdēvēja par Cēsu 1. vidusskolu.
No 1938. līdz 1940. gadam vecajā Bērzaines ģimnāzijas ēkā atradās Cēsu skolotāju institūts (agrākais Rīgas Skolotāju institūts). Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā institūtu slēdza un Vācu okupācijas laikā ēkā atradās kara hospitālis. 1944. gada rudenī Cēsīs no jauna atvēra sešgadīgo Cēsu Skolotāju institūtu, kas turpināja darboties līdz 1955. gadam. Pēc tam ēkā izvietota Cēsu sanatorijas mežaskola bērniem ar novājinātu veselību, tad Cēsu internātpamatskola — rehabilitācijas centrs, tagad Cēsu Bērzaines pamatskola — attīstības centrs.
Skolotāji un audzēkņi
H. Adolfi, G. Apinis, K. Bēms, M. Bēms, E. Bergmanis, F. G. Bīnemanis, A. Bērs, T. Debners, G. Dēterss, J. Dzirne, B. fon Etingens, G. Flors, P. Gailītis, K. Grēvinks, R. Guleke, H. Hāgemeisters, H. E. Hartmanis, E. Hērvāgens, G. K. Išreits, P. Jordans, Alfr. Kalniņš, D. Kampe, B. A. Kampenhauzens, B. K. Kampenhauzens, G. Kīzerickis, V. Knīrīms, R. Lencs, A. Leflers, H. Loudons, J. Lūsis, K. Meņģelis, H. Marnics, M. Marnics, F. fon Meijendorfs, A. Moltrehts, L. A. Muiželis, M. F. Parrots, L. D. Pecolds, A. Ponzolds, E. Putniņš, H. J. Rozens, G. Šilings, K. Šlāgers, G. V. Timms, G. Tomss, R. Vitrams, Ā. fon Vulfs, F. Zēbode, R. Zengbušs, V. Zāmuels, E. fon Zīverss, B. Zīlmanis.
Skolas ēka
1882. gadā uzceltā skolas ēka ir valsts nozīmes vēstures piemineklis. Ēka celta pēc arhitekta Oto fon Siversa projekta, kurš pats bijis darbu virsuzraugs, savukārt darbu tiešais vadītājs bija arhitekts Jānis Kampe.
Dubrovka (Baltinavas pagasts)
Apdzīvotā vieta atradās netālu no autoceļa V479, pie pašas Latvijas—Krievijas robežas.
Alesandro Skarlati
Alesandro Skarlati (it; dzimis, miris ) bija itāliešu baroka komponists. Pazīstams ar savām operām un kantātēm. Neapoles muzikālās skolas pamatlicējs, Domeniko Skarlati tēvs.
Dzimis Palermo. Pēc dažām ziņām esot bijis Džakomo Karisimi skolnieks. 1679. gadā Romā iestudēja savu pirmo operu Gli Equivoci nell sembiante, kas nodrošināja Zviedrijas karalienes Kristīnes protekciju, un Skaralati kļuva par viņas kapelmeistaru. 1684. gadā kļuva par Neapoles vicekaraļa galma kapelmeistaru. 1702. gadā pārcelās uz Florenci, vēlāk uz Romu, kur bija Santa Maria Maggiore bazilikas kapelmeistars. No 1708. gada - atkal Neapolē, kur 1725. gadā mira.
Benžamins Koncs
Benžamins Koncs (Benjamin Conz; dzimis 1991. gada 13. septembrī) ir šveiciešu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2020) Koncs spēlē Šveices hokeja līgas kluba HC Ambrì-Piotta sastāvā.
Spēlētāja karjera
Šveices hokeja izlases sastāvā spēlējis 2010. un 2011. gada Pasaules čempionāts junioriem, 2010. gadā tiekot atzīts par turnīra labāko vārtsargu.
Lielais Lībijas ūdensvads
Saldūdens atradnes
1960. gados, meklējot naftu, zem Sahāras tuksneša ģeologi atrada 4 milzu pazemes baseinus ar saldūdeni — Kufras, Sirtas, Murzūkas un Hamadas — no kuriem pirmie trīs ir aptuveni 35 000 km³ ietilpībā, bet kopējais saldūdens apjoms līdzvērtīgs ūdens apjomam Melnajā jūrā, jeb daudzumam, ko dotu Nīlas upe, tekot 200 gadus. Taču Lībijas Karaliste bija pārāk nabadzīga, valdošās aprindas — pārāk korumpētas un nebija ieinteresētas saldūdens ieguvē, jo naftas ieguve piekrastē solīja daudz ātrāku peļņu un prasīja mazākus ieguldījumus.
Projekts
1970. gadu beigās valsts ekonomika bija ievērojami uzlabojusies, lielākā daļa par naftu un dabasgāzi iegūto līdzekļu nonāca nevis ārvalstu kompāniju rokās, bet valsts kasē, kas ļāva īstenot dažādus sociāli nozīmīgus projektus. 1983. gada 3. oktobrī Lībijas Vistautas kongress ārkārtas sesijā akceptēja lēmumu uzsākt darbus pie projekta. Dienvidkorejas speciālistu vadībā tika veikta inženiertehniskā izpēte, izstrādāts saldūdens ieguves un valsts apūdeņošanas projekts "Dižā mākslīgā upe", kam jānogādā saldūdeni no tuksneša dienvidos uz apdzīvotajiem valsts ziemeļiem.
1984. gada 28. augustā valsts vadītājs pulkvedis Kadāfi veica pirmo lāpstas dūrienu zemē, aizsākot būvdarbus. Celtniecības darbu pirmās fāzes gaitā tika veikti zemes darbi, pārvietojot aptuveni 155 000 000 m³ grunts, bet betons tika iztērēts tik daudz, ka ar to pietiktu noklāt šoseju no Tripoles līdz Pekinai. Rezultātā tapa gigantisks, vairāk nekā 2000 km garš centrālais ūdensvads, kurā ūdeni iesūknē no vairāk nekā 1300 dziļurbumiem (vidēji 500 m dziļumā), kas kopā ar atzariem uz apdzīvotajām vietām ir vairāk kā 13 000 km garš. Blakus katrai pilsētai izbūvēti rezervuāri 4—24 000 000 m³ tilpumā.
1989. gada 26. augustā sākās darbu otrā fāze un 1996. gadā ūdensvads sasniedza Tripoli, nogādājot pilsētā ik dienu 1 milj m³ saldūdens.
2001. gadā tika pabeigta projekta trešā fāze — atzaru izbūve, - aptverot visas valsts lielākās pilsētas.
Nākamās divas fāzes paredzēja rietumu atzara izbūvi uz Tobruku un Sirti, noslēdzot ūdensvadu loku. Visu projektu tika paredzēts pabeigt 2040. gadā, taču sakarā ar pilsoņu karu Lībijā, projekts apturēts un to apkalpojošais personāls pa lielai daļai izklīdis.
Papildu ieguvumi
Viena kubikmetra saldūdens cena Lībijā ir 35 ASV centi, savukārt iepirkt saldūdeni valsts bija spiesta par 3,75 USD.
Marsalbrēgas pilsētā tika uzcelta Āfrikā lielākā dzelzsbetona izstrādājumu rūpnīca, lai nevajadzētu caurules u.c. mezglus iepirkt ārvalstīs, kas nodrošināja ar darbu un infrastruktūru visu provinci.
Lauksaimniecībā izmantotās zemes platības, pateicoties iespējamajai irigācijai, tika palielinātas par aptuveni 160 000 ha, kas valstī, kur tikai 4% teritorijas izmantojama lauksaimniecībai, ir visai nozīmīgi.
Politiskais fons
Lielu interesi par Lībijas saldūdens ieguvi kopš 1990. gadiem izrāda transnacionālās ūdens privatizācijas korporācijas: Suez (117.4 milj. USD peļņa gadā), Veolia Environnement (Vivendi, 108.2 milj.), RWE (69.5 milj.), Aguas de Barcelona (35.2 milj.); SAUR (33.5 milj.), United Utilities (22.1 milj.), risinot sarunas ar Lībijas valdību par līdzdalību projekta attīstībā. Arī kaimiņvalstis — Ēģipte, Maroka — ir vitāli ieinteresētas saldūdens saņemšanā no Lībijas, kas šos ūdens krājumus padara pat vērtīgākus par naftas un dabasgāzes iegulām. Lībijas valdība savās nostādnēs ievērojami pārspīlēja citu valstu intereses Lībijas resursu izmantošanā. Tā 2010. gada 1. septembrī M. Kadāfi, uzstājoties ar publisku runu kārtējā jaunā atzara atklāšanā, paziņoja: «Pēc šī sasnieguma ASV draudi Lībijas neatkarībai divkāršosies (..) ASV rīcība tiks attaisnota pavisam ar ko citu, taču reālais iemesls būs vecais — vēlme turēt Lībijas tautu koloniālā atkarībā».
Anna Belkovska
Anna Belkovska (dzimusi ) ir latviešu dzejniece, prozaiķe un dramaturģe. Studējusi Latvijas Kultūras akadēmijā, pabeigusi Literārās Akadēmijas meistardarbnīcas pie Jāņa Rokpeļņa. Publicējas kopš 2016. gada. 2022. gadā klajā nācis Belkovskas debijas dzejoļu krājums "Veranda", kas saņēmis Latvijas literatūras gada balvu par labāko debiju.
Rakšupe
Rakšupe (arī  Rakstupīte, Jēčupīte, Vītega, augštecē Rakšupīte, Simtupe, Simtēnupīte) ir upe Latvijā, Gaujas kreisā pieteka Cēsu novada Drabešu pagastā. Sākas no Lazdiņu ezera Vaives pagastā. Augštecē tek cauri Pūcītim un Āraišu ezeram. Nelielā posmā lejpus Āraišu ezera upe iztaisnota. Nonākot no Vidzemes augstienes malas Gaujas senielejā tek pa dziļu gravu un Rakšupe ir viena no straujākajām mazajām Latvijas upēm. Ietek Gaujā lejpus Rakšu krācēm iepretī Kvēpenes pilskalnam. Lielākās pietekas ir Jungas strauts (kreisā) un Meijermuižas upīte (labā). Upi šķērso Rīgas—Valkas dzelzceļš un autoceļš P20.
Raimonds Bartaševičs
Raimonds Bartaševičs (1953) ir latviešu dziedātājs, rokgrupu "Menuets" un "Pērkons" solists. Jūrmalas pilsētas Goda pilsonis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1953. gadā Majoros (tolaik Rīgas pilsētas Jūrmalas rajonā), dzīvoja Mellužos, mācījās Jūrmalas 4. vidusskolā un Jūrmalas Mūzikas skolā, kur apguva vijoļspēli. 1968. gadā kopā ar brāļi Albertu un citiem skolēniem nodibināja grupu "Menuets", kurā spēlēja sitaminstrumentus.
Kopš 1981. gada Raimonds Bartaševičs līdztekus bija arī rokgrupas "Pērkons" solists, 1984. gadā kopā ar Ievu Akurateri attēloja galvenās lomas Imanta Kalniņa rokoperas "Ei, jūs tur!" "Pērkona" versijā. "Pērkons" pārdzīvoja aizlieguma periodus no 1983. līdz 1984. un no 1985. līdz 1987. gadam.
Olivers Glasners
Olivers Glasners (de; dzimis Zalcburgā, Austrijā) ir austriešu futbola treneris un bijušais futbolists. Spēlējis aizsarga pozīcijā. Bijis Vācijas Bundeslīgas klubu VfL Wolfsburg un Frankfurtes "Eintracht" galvenais treneris.
Futbolista karjera
Lielāko daļu spēlētāja karjeras pārstāvēja klubu SV Ried. 2003.—2004. gada sezonā tika izīrēts Lincas LASK. SV Ried sastāvā divreiz ir kļuvis par Austrijas kausa ieguvēju. Futbolista karjeru noslēdza 2011. gadā. Noslēdzot karjeru, viņam uz mūžu tika piešķirts kluba goda kapteiņa tituls.
Trenera karjera
2012. gada sākumā pievienojās Red Bull Salzburg treneru kolektīvam. Tā paša gada jūlijā kļuva par kluba galvenās komandas trenera asistentu. 2014. gadā atgriezās savā agrākajā klubā SV Ried un sāka strādāt par galveno treneri. 2014.—2015. gada sezonā komanda ieguva 6. vietu Austrijas Bundeslīgā. 2015. gadā tika apstiprināts par LASK galveno treneri. Komanda tolaik spēlēja otrajā pēc līmeņa Austrijas līgā. 2017. gadā Glasnera vadībā tā izcīnīja ceļazīmi uz Bundeslīgu un 2017.—2018. gada sezonā tajā ieguva 4. vietu. Nākamajā sezonā palīdzēja komandai izcīnīt 2. vietu. 2019. gadā kļuva par Vācijas Bundeslīgas kluba VfL Wolfsburg galveno treneri, parakstot līgumu līdz 2022. gadam. 2020.—2021. gada sezonā ar Wolfsburg izcīnīja ceturto vietu Bundeslīgā, iegūstot ceļazīmi uz UEFA Čempionu līgu. Tomēr pēc sezonas klubu atstāja un kļuva par Frankfurtes "Eintracht" galveno treneri. Viņa vadībā Eintracht uzvarēja 2021.—2022. gada UEFA Eiropas līgā. Pēc 2022.—2023. gada sezonas Frankfurtes klubu atstāja.
Džona Rosa Robertsona kauss
Džona Rosa Robertsona kauss ir hokeja apbalvojums, kuru pasniedz katras sezonas Ontārio hokeja līgas čempionvienībai. Kauss pirmo reizi tika pasniegts 1919. gadā. Tas nosaukts par godu Džonam Rosam Robertsonam, kurš no 1899. līdz 1905. gadam bija Ontārio hokeja asociācijas prezidents.
Andris Smirnovs
Andris Smirnovs (dzimis Ventspilī) ir bijušais Latvijas šosejas riteņbraucējs.
2015. gada Latvijas čempionātā grupas braucienā izcīnījis trešo vietu.
Viktors Knorre
Viktors Knorre (en, ru; Nikolajeva —  Berlīne) bija vācu izcelsmes Krievijas un Vācijas astronoms, un šahists.
Biogrāfija
Piedzimis kā piektais no piecpadsmit bērniem ģimenē, kura vairākās paaudzēs nodarbojusies ar astronomiju. Mācījies Vīlandes Šmita skolā. Pēc skolas beigšanas atgriezies pie tēva un divus gadus bijis viņa palīgs vietējā observatorijā.
1862. gadā devies uz Berlīni, kur iestājies universitātē un padziļināti studējis astronomiju. 1867. gadā aizstāvējis doktora disertāciju astronomijā un uzsācis darbu Pulkovas astronomijas observatorijā, kur nodarbojies ar astronomiskiem aprēķiniem, tajā skaitā zemes magnētisma izskaitļošanu. Daudz braukājis pa Krieviju, pārbaudot vietējās meteostacijas. 1869. gadā atgriezies Nikolajevā, kur palīdzējis izglītot savus jaunākos brāļus un māsas, bet vēlāk strādājis par skolotāju vietējā skolā. Tomēr drīzumā mazās algas dēļ bijis spiests pamest dzimtās vietas un atkal doties uz Berlīni, kur jau bija pārvācies viņa tēvs. Kopš 1873. gada strādājis Berlīnes observatorijā. Lielāko daļu sava laika veltījis asteroīdu, komētu un dubultzvaigžņu novērojumiem. Atklājis četrus jaunus asteroīdus: Koronīdu (4.1.1876), Enonu (7.4.1880), Hipātiju (1.7.1884) un Pentesiliju (13.10.1887). Saviem debesu ķermeņu orbītu vērojumiem konstruējis un aprakstījis paša izveidotu mikrometru. Piedalījies arī citu astronomisko ierīču uzlabošanā. 1892. gadā kļūst par astronomijas profesoru Berlīnes universitātē. 1906. gadā devies pensijā un nopircis māju Berlīnes rajonā Lihtenfeldē, kur pavadījis sava mūža beidzamos gados. Arī pēc aiziešanas pensijā aktīvi nodarbojies ar zinātni. 1906. un 1911. gadā publicējis darbus, kuros aprakstījis teleskopa "ekvatoriālo montāžu". Savus teorētiskos pētījumus ieviesis praksē, izveidojot prototipa modeli.
Knorre bijis pazīstams arī kā šahists. Ap 1865. gadu viņš bijis pieskaitāms vadošajiem Vācijas šahistiem, jo dažādu turnīru partijās guvis uzvaras pār Ādolfu Andersenu, Lūisu Paulsenu, Johannesu Cukertortu un Gustavu Neimani. Pēc neveiksmes 1880. gada Vīsbādenes starptautiskajā šaha turnīrā vairs nav piedalījies nopietnos turnīros, lai gan līdz mūža beigām saglabājis interesi par šahu.
Finistēra
Finistēra (, br) ir departaments Francijas galējos ziemeļrietumos, Bretaņas pussalā. Tas ir viens no pirmajiem 83 departamentiem, kas tika izveidoti Franču revolūcijas laikā 1790. gada 4. martā. Departamenta nosaukums ir cēlies no latīņu valodas Finis Terræ ar nozīmi ‘Zemes gals’.
Lielie Gavari
Lielie Gavari ir ciems Riebiņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 210 km attālumā no Rīgas.
Rodžers Voterss
Džordžs Rodžers Voterss (en; dzimis ) ir angļu mūziķis, dziedātājs, dziesmu autors un komponists.
Viņš bija viens no progresīvā roka grupas Pink Floyd dibinātājiem, bijis grupas basists un viens no vokālistiem. Pēc grupas dalībnieka Sida Bereta aiziešanas no grupas 1968. gadā, R. Voterss kļuva par grupas konceptuālo līderi. R. Voterss solokarjeras laikā izdevis trīs studijas albumus: The Pros and Cons of Hitch Hiking (1984), Radio K.A.O.S. (1987) un Amused to Death (1992). 1990. gadā piedalījās vienā no visu laiku lielākajiem rokkoncertiem — The Wall – Live in Berlin —, ko apmeklēja aptuveni 200 tūkstoši cilvēku. 1996. gadā R. Voterss kā grupas Pink Floyd dalībnieks tika uzņemts ASV Rokenrola Slavas zālē.
1735. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1735. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme atradās Krievijas Impērijas Rīgas guberņas Rīgas un Cēsu provinču sastāvā. Latgales vēsturiskā zeme kā Inflantijas vaivadija atradās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā.
Štraubingas "Tigers"
Štraubingas "Tigers" ir hokeja komanda, kas bāzēta Štraubingā, Vācijā, un spēlē Vācijas hokeja līgā. Komanda dibināta 1948. gadā.
Vācijas hokeja līgā komanda spēlē kopš 2006. gada.
Pūtkas (Vārkavas pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem. Uz ziemeļiem no ciema atrodas Sutru pagasta ciems Pūtkas.
Reinis Kalnaellis
Reinis Kalnaellis (dzimis ) ir latviešu animācijas filmu režisors.
Absolvējis Tallinas Universitāti. Studējis arī Prāgā. Kinopieredzi ieguvis tēva Viļņa Kalnaeļļa vadītajā studijā "Rija".
2013. gadā kļuvis par Latvijas Kinematogrāfistu savienības priekšsēdētāju. Režisējis vairākas animācijas filmas, tai skaitā "Dziedošais Hugo un viņa neticamie piedzīvojumi", "Joka pēc alfabēts" un "Kad āboli ripo".
Bijis precējies ar kinorežisori un žurnālisti Lieni Laviņu.
Mazmeldri
Mazmeldri ir grīšļu dzimtas ģints, kura savvaļā ir sastopama Ziemeļamerikas un Eirāzijas cirkumboreālajos apgabalos, tostarp Latvijā, kā arī Andu un tropiskajos Dienvidaustrumāzijas kalnos.
Kokneses muiža
Kokneses muiža bija muiža ar pili, kas līdz Pirmajam pasaules karam atradās Daugavas labajā krastā Koknesē. Muižas pils sabombardēta 1915. gadā, pēc kara vairs nav atjaunota. Kokneses muižas pārvaldnieka mājā tagadējā R. Blaumaņa ielā atrodas Vidusdaugavas mežsaimniecība. Muižas parks saglabājies kā Kokneses parks.
Vēsture
1905. gada revolūcijas laikā revolucionāri sagūstīja Kokneses apkārtnes muižniekus un ieslodzīja muižas pilī. Revolūcijas apspiešanas laikā tā kļuva par soda ekspedīciju štābu.
Pirmā pasaules kara laikā Kokneses muižas pils vairākus gadus atradās piefrontes zonā un tika daļēji sagrauta. Pēc 1920. gada agrārās reformas Kokneses muiža ar Reiņu, Sofijas, Meža un Līdaces pusmuižām tika sadalīta 308 vienībās 3775,8 ha kopplatībā. Muižas pili vairs neatjaunoja un vēlāk nojauca.
Muižas ēkas un parks
Kokneses muižas pārvaldnieka mājā no 1885. līdz 1887. gadam dzīvoja Rūdolfs Blaumanis. Saglabājies laukakmeņu mūra stallis ar garu sarkano ķieģeļu lieveņa arkādi centrā. Kokneses vidusskolas akmens vārti ir bijušās muižas vārti.
Jaspers fon Zīburgs cu Višlingens
Jaspers fon Zīburgs cu Višlingens (de, miris 1571. gadā) bija Livonijas ordeņa brālis 16. gadsimtā un pēdējais Rīgas pils pārvaldnieks (Hauskomtur).
Dzimis Dortmundes apkaimē. Jaspera tēvs bija Jirgens fon Zīburgs cum Višlingers, bet māte - Anna, dzimusi fon Pletenberga. Livonijas ordenī darbojās arī Jaspera brāļi Dinaburgas komturs Georgs un Alūksnes komturs Eberhards, kā arī brālēns Kristofs fon Zīburgs cum Bušs, kurš bija Kandavas fogts. 1540. gadā Jaspers bija students Vitenbergā.
1554. gadā ordeņa brālis Kuldīgā. Konflikta laikā ar Rīgas arhibīskapu Brandenburgas Vilhelmu 1556. gadā pārvaldīja Piebalgas pili. No 1558. līdz ordeņa likvidācijai 1562. gadā bija Rīgas pils pārvaldnieks. Kļuva par Gotharda Ketlera vasali. Miris kā Sēlpils pils pārvaldnieks.
Urbāns V
Urbāns V (la, dzimis 1310. gadā, miris ), īstajā vārdā Giloms de Grenoārs (fr), bija Romas pāvests no līdz nāvei. Viņš tika ievēlēts par pēcteci Inocentam VI. Viņš bija sestais pāvests Aviņonas gūsta periodā, un vienīgais no tiem, kas tika kanonizēts.
Lielie Ģeņģeri
Lielie Ģeņģeri ir ciems Izvaltas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 262 km attālumā no Rīgas.
Apdrošinātājs
Apdrošinātāju uzraudzība
Apdrošinātāju darbību uzrauga Finanšu un kapitāla tirgus komisija (FKTK). Lai apdrošinātājs varētu uzsākt darbību kādā no apdrošināšanas veidiem, tam ir jāsaņem atļauja (licence) no FKTK.
Latvijā licencētās nedzīvības apdrošināšanas sabiedrības
Darbojošās nedzīvības apdrošināšanas sabiedrības, kurām FKTK ir izsniegusi licences:
Darbību pārtraukusī apdrošināšanas sabiedrība
Ar FKTK lēmumu 2013.gada 17. jūnijā ir anulētas AAS "Balva" apdrošināšanas licences.
Dzīvības apdrošināšanas sabiedrības
Darbojošās dzīvības apdrošināšanas sabiedrības:
1736. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1736. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Piltenes apgabals pakļāvās tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme atradās Krievijas Impērijas Rīgas guberņas Rīgas un Cēsu provinču sastāvā. Latgales vēsturiskā zeme kā Inflantijas vaivadija atradās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā.
Sila Čeirāni
Sila Čeirāni (latgaliski: Syla Čeirāni) ir ciems Vārkavas novada Vārkavas pagastā. Atrodas pagasta rietumos 2,7 km no pagasta centra Vārkavas, 7,1 km no novada centra Vecvārkavas un 210,4 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Jauktais koris "Juventus"
Latvijas Universitātes jauktais koris "Juventus" ir senākais Latvijas augstskolu koris. Kopš dibināšanas 1920. gadā tas pastāvīgi ir bijis viens no spēcīgākajiem Latvijas amatieru koriem. Kolektīvs guvis nozīmīgus panākumus gan Latvijā, gan ārzemēs. Laika gaitā kori vadījuši tādi ievērojami diriģenti kā Haralds Mednis, Daumants Gailis un Juris Kļaviņš. Kopš 2014. gada tā mākslinieciskais vadītājs ir Valdis Tomsons. Korī strādā arī diriģente Rūta Olekša.
Pirmskara un kara gadi
Latvijas Universitātes jauktais koris "Juventus" tika dibināts 1920. gadā, un tā sākotnējais nosaukums bija "Latvijas Augstskolas studentu koris". Bijusi iecere saukt kolektīvu nodēvēt par "Augstskolas akadēmisko studentu kori", bet pret to iebilduši Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātes mācībspēki. Kora dibināšanas galvenais iniciators un pirmais mākslinieciskais vadītājs bija diriģents Artūrs Bobkovics. Pirmā dziedātāju balsu pārbaude notika 1920. gada 18. oktobrī Rīgas 2. pilsētas vidusskolā. Pirmais dziesmu vakars tika sarīkots 1921. gada 30. aprīlī, bet plašāka koncertdarbība izvērsās 1924. gadā, kad koris saņēma Kultūras fonda pabalstu ārzemju ceļojumam.
"Latvijas Augstskolas studentu koris" bija pirmais Latvijas koris, kas popularizēja neatkarīgās Latvijas kora mūziku ārzemēs, koncertējot Lietuvā un Igaunijā. 1925. gadā koristu vidū notika šķelšanās, kuras rezultātā tika nodibināta Latvijas Universitātes biedrība – koris "Dziesmuvara". 1930. gados sekoja jauni ārzemju koncertbraucieni uz Lietuvu un Somiju.
Par spīti grūtībām, koris turpināja māksliniecisko darbību arī Otrā pasaules kara laikā, lai gan koncerti notika ievērojami retāk. 1944. gadā kora vīriešu balsu skaits bija tiktāl samazinājies, ka Artūrs Bobkovics bija spiests iestudēt sieviešu koru repertuāru.
Padomju laiks
Pēc kara beigām koris atsāka aktīvāku koncertdarbību, tomēr A. Bobkovics nevēlējās pielāgoties jaunajiem apstākļiem un palika uzticīgs latviskās kultūras vērtībām. 1950. gadā diriģents devās pensijā, un viņa vietā stājās LPSR Valsts operas un baleta teātra kormeistars Haralds Mednis. Turpmākajos gados koris devās koncertbraucienos uz Lietuvas, Igaunijas un Krievijas PSR. 1957. gada sākumā Haralds Mednis izpelnījās asu Komunistiskās partijas nosodījumu par kāda koncerta repertuāru, turklāt Medņa vadītais Latvijas Universitātes vīru koris kādā koncertbraucienā uz Lubānu koris apmeklēja baznīcu un nodziedāja "Svētceļnieku kori" no Riharda Vāgnera operas "Tanheizers". Rezultātā diriģents tika atstādināts no amata. Viņa vietā stājās LPSR Valsts Akadēmiskā kora diriģents Daumants Gailis.
Daumanta Gaiļa vadībā koris sasniedza savus lielākos panākumus, kā arī 1969. ieguva pašreizējo nosaukumu "Juventus". Tajā pašā gadā koris arī pirmo reizi devās koncertbraucienā ārpus PSRS – uz Rostoku Vācijas Demokrātiskajā Republikā. Četras reizes – 1970., 1973., 1977. un 1985. gadā – "Juventus" izcīnīja pirmo vietu Dziesmu svētku "koru karos". 1988. gadā koris aktīvi iesaistījās Dziesmotās revolūcijas notikumos, studentu dziesmu svētkos "Gaudeamus" Viļņā paceļot Latvijas karogu. Šajā pat gadā māksliniecisko vadītāju Daumantu Gaili nomainīja ilggadējais kora diriģents Juris Kļaviņš.
Pēc neatkarības atjaunošanas
1990. gados un 21. gadsimta sākumā "Juventus" aktīvi devās ārzemju koncertbraucienos, tostarp uz Japānu, Kanāriju salām un ASV, kā arī aktīvi piedalījās koru konkursos un festivālos. Šajā laikā sacerēta arī kora neoficiālā himna "Es kādreiz dziedāju korī "Juventus"" ar Imanta Ziedoņa vārdiem un Jura Kļaviņa mūziku. 2009. gadā Jura Kļaviņa vietā stājās Jānis Petrovskis, kura vadībā koris 2011. gadā izcīnīja Grand Prix konkursā "Sudraba zvani" Daugavpilī, 1. vietu pieaugušo jaukto koru kategorijā Ohridas koru festivālā Maķedonijā un Grand Prix un 2. vietu jaukto koru kategorijā 18. starptautiskajā Staša Šimkus koru konkursā Klaipēda. Pēc trim gadiem Jāni Petrovski nomainīja Mārcis Imants. Viņa vadībā koris 2013. gadā ieguva 1. vietu starptautiskajā koru konkursā "Juventus" Kauņā un 2. vietu Flandrijas–Māsmehelenas koru konkursā Māsmehelenā, Beļģijā. 2014. gadā koris ierakstīja kaverversiju Māra Šverna un grupas Baložu pilni pagalmi dziesmai "Mans zirgs", kas izdota albumā "Brāļi un māsas". Kopš 2014. gada kora mākslinieciskais vadītājs ir Valdis Tomsons, kura vadībā koris 2015. gadā vēlreiz ieguvis pirmo vietu augstskolu koru konkursā "Juventus" Kauņā, bet 2017. gadā – "Grand Prix" 53. starptautiskajā Montrē koru konkursā Šveicē. 2018. gadā koris uzvarēja konkursā "Mundus Cantat" Sopotā, Polijā, bet 2019. gadā piedalījās starptautiskajā koru festivālā un simpozijā Čedžudo salā Dienvidkorejā. 2018. gada dziesmu svētku koru karos jaukto koru konkurencē "Juventus" ieguva 3. vietu. Koris "Juventus" ir piedalījies arī neakadēmiskos projektos, 2015. gadā kopā ar grupu DaGamba un orķestri Sinfonietta Rīga uzstājoties festivālā Positivus un 2021. gadā atkārtojot sadarbību ar DaGamba festivālā "Laivā".
Koncertmeistari
1978.–2018. Ilze Dzērve
Godalgas
1970., 1973., 1977., 1985. – 1. vietas laureāts Dziesmu svētku "koru karos"
1965., 1980., 1990. – 2. vietas laureāts Dziesmu svētku "koru karos"