cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Polimetilmetakrilāts
Vēsture
Akrilskābe pirmo reizi tika sintezēta 1843. gadā, bet metakrilskābi no akrilskābes sintezēja 1865. gadā. Metakrilskābes un metanola reakcijā rodas esteris — metilmetakrilāts. Polimetilmetakrilāta rašanos, polimerizējoties metilmetakrilātam, 1930. gadu sākumā atklāja britu ķīmiķi Roulends Hils un Džons Krofords, kuri strādāja Imperial Chemical Industries (ICI). ICI reģistrēja produktu ar preču zīmi Perspex. Aptuveni tajā pašā laikā ķīmiķis un rūpnieks Oto Rēms no Röhm un Haas AG Vācijā mēģināja ražot drošu stiklu, polimerizējot metilmetakrilātu starp diviem stikla slāņiem. Polimērs atdalījās no stikla kā caurspīdīga plastmasas loksne, kurai Rēms 1933. gadā piešķīra preču zīmes nosaukumu Plexiglas. Gan Perspex, gan Plexiglas tika komercializēti 30. gadu beigās. Amerikas Savienotajās Valstīs E.I. du Pont de Nemours & Company (tagad DuPont Company) izveidoja savu produktu ar preču zīmi Lucite. 1936. gadā ICI Acrylics (tagad Lucite International) sāka pirmo komerciāli dzīvotspējīgo akrila drošības stikla ražošanu. Otrā pasaules kara laikā abu pušu spēki izmantoja akrila stiklu zemūdeņu periskopiem un lidmašīnu vējstikliem, nojumēm un lielgabalu torņiem. Lidmašīnu pilotiem, kuru acis bija ievainojušas PMMA šķembas, klājās daudz labāk nekā tiem, kurus ievainoja standarta stikls, tādējādi uzrādot labāku cilvēka audu un PMMA savietojamību nekā stikls. Pēc kara sekoja civilie lietojumi.
Nosaukumi
Parasti izmantotais polimēra nosaukums ir polimetilmetakrilāts. Pilns ķīmiskais nosaukums ir poli(metil-2-metilpropenoāts). (Izplatīta kļūda ir "en" vietā lietot "an".)
Lai gan PMMA angļu valodā bieži sauc vienkārši par "akrilu", akrila nosaukums var attiekties arī uz citiem polimēriem vai kopolimēriem, kas satur poliakrilnitrilu. Pazīstami tirdzniecības nosaukumi un zīmoli ir Acrylite, Lucite, PerClax, R-Cast, Plexiglas, Optix, Perspex, Oroglas, Altuglas, Kirolīts, Astariglass, Čo Čens, Sumipekss un Kristalīts.
PMMA ir ekonomiska alternatīva polikarbonātam (PC), ja stiepes izturība, lieces izturība, caurspīdīgums, pulējamība un UV izturība ir svarīgāki par triecienizturību, ķīmisko izturību un karstumizturību. Turklāt PMMA nesatur potenciāli kaitīgās bisfenola-A apakšvienības, kas atrodamas polikarbonātā, tāpēc ir daudz labāka izvēle lāzergriešanai. Tam bieži dod priekšroku, jo ar to ir viegli apieties, to ir viegli apstrādāt un tā izmaksas ir zemas. Nemodificēts PMMA ir trausls, it īpaši trieciena spēka ietekmē, un ir vairāk pakļauts skrāpējumiem nekā parastais neorganiskais stikls, taču modificēts PMMA var būt ļoti izturīgs pret skrāpējumiem un triecieniem.
Sintēze
PMMA ražošanā parasti izmanto emulsijas polimerizāciju, šķīduma polimerizāciju un lielapjoma polimerizāciju.
Apstrāde
PMMA stiklošanās temperatūra (Tg) ir 105 °C. Tg vērtības komerciālām PMMA kategorijām ir robežās no 85 līdz 165 °C; diapazons ir tik plašs, jo ir daudz komerciālu kompozīciju — kopolimēri ar komonomēriem, kas nav metilmetakrilāts. Tādējādi PMMA istabas temperatūrā ir organisks stikls, t.i., tā temperatūra ir mazāka par Tg. Veidošanās temperatūra sākas ar stiklošanās temperatūru. Var izmantot visus parastos liešanas procesus, tostarp iesmidzināšanu, presformēšanu un ekstrūziju. Augstākās kvalitātes PMMA loksnes tiek ražotas ar šūnu liešanu, un šajā gadījumā polimerizācijas un formēšanas posmi notiek vienlaikus. Materiāla izturība ir augstāka, pateicoties ārkārtīgi lielajai molekulmasai.
Griešana un savienošana
Lielākajā daļā lietojumu PMMA neveido lauskas. Drīzāk tas sadalās lielos gabalos ar neasām malām. Tā kā PMMA ir mīkstāks un vieglāk saskrāpējams par stiklu, tad loksnēm bieži ir skrāpējumizturīgi pārklājumi.
Akrilāta sveķu liešana
Ilustratīvs un drošs broma ķīmiskais paraugs, ko izmanto mācīšanai. Stikla flakons ar kodīgo un indīgo šķidrumu ir iekausēts akrila plastmasas kubā. Metilmetakrilāta "sintētiskos sveķus" liešanai var izmantot kopā ar polimerizācijas katalizatoru, piemēram, metiletilketona peroksīdu (MEKP), lai veidnē iegūtu sacietējušu, caurspīdīgu PMMA jebkurā formā. Objektus, piemēram, kukaiņus vai monētas, vai pat bīstamas ķīmiskas vielas plīstošās kvarca ampulās, var iestrādāt šādos "lietajos" blokos, lai varētu droši izmantot demonstrēšanai.
Īpašības
PMMA ir izturīgs, ciets un viegls materiāls. Tā blīvums ir 1,17—1,20 g/cm3, kas ir mazāk par pusi no stikla blīvuma. Tam ir arī laba triecienizturība, augstāka nekā stiklam un polistirolam; tomēr ievērojami zemāka nekā polikarbonātam un dažiem inženierijas polimēriem. PMMA aizdegas 460 °C temperatūrā un sadeg, veidojot oglekļa dioksīdu, ūdeni, oglekļa monoksīdu un zemas molekulmasas savienojumus, tostarp formaldehīdu.
PMMA laiž cauri līdz 92% redzamās gaismas (3 mm bieza loksne) un atstaro aptuveni 4% no katras virsmas, pateicoties refrakcijas indeksam (1,4905 pie 589,3 nm). Tas nelaiž cauri ultravioleto (UV) gaismu, kuras viļņu garums ir mazāks par aptuveni 300 nm (līdzīgi kā parastajam logu stiklam). Daži ražotāji izmanto PMMA pārklājumus vai piedevas, lai uzlabotu absorbciju 300—400 nm diapazonā. PMMA laiž cauri infrasarkano gaismu līdz 2800 nm un nelaiž cauri infrasarkanos starus ar lielāku viļņu garumu — līdz pat 25 000 nm. Krāsainas PMMA loksnes laiž cauri IR ar noteiktiem viļņu garumiem, vienlaikus bloķējot redzamo gaismu (to izmanto, piemēram, tālvadības pultīs un siltuma sensoros).
PMMA uzbriest un izšķīst daudzos organiskos šķīdinātājos; tam ir arī slikta izturība pret daudzām citām ķīmiskām vielām, pateicoties viegli hidrolizējamām esteru grupām. Tomēr tā vides stabilitāte ir pārāka par lielāko daļu citu plastmasu, piemēram, polistirolu un polietilēnu, tāpēc PMMA bieži vien izvēlas izmantošanai ārpus telpām.
PMMA maksimālais ūdens absorbcijas koeficients ir 0,3—0,4% no svara. Stiepes izturība samazinās, palielinoties ūdens absorbcijai. Tā termiskās izplešanās koeficients ir salīdzinoši augsts (5—10) × 10—5 °C—1.
Īpašību modificēšana
Tīrs polimetilmetakrilāta homopolimērs reti tiek pārdots kā galaprodukts, jo tas nav optimizēts lielākajai daļai lietojumu. Tiek ražoti modificēti materiāli ar dažādu daudzumu citu komonomēru, piedevu un pildvielu izmantošanai tur, kur nepieciešamas noteiktas īpašības. Piemēram:
Polimetilakrilāts
Metilakrilāta (PMA) jeb polimetilakrilāta polimērs ir līdzīgs polimetilmetakrilātam, izņemot to, ka oglekļa ķēdēs nav metilgrupu. PMA ir mīksts, balts gumijas materiāls, mīkstāks par PMMA, jo tā garās polimēru ķēdes ir plānākas un gludākas un var vieglāk slīdēt viena otrai garām.
Lietojumi
Tā kā PMMA ir caurspīdīgs un izturīgs, tas ir daudzpusīgi izmantojams materiāls un tiek izmantots daudzās jomās, piemēram, automobiļu aizmugurējos lukturos un instrumentu paneļos, ierīcēs un briļļu lēcās. PMMA loksnes plīst bez lauskām, tāpēc tiek izmantotas ēku logiem, jumtu logiem, ložu necaurlaidīgām drošības barjerām, izkārtnēm, sanitārtehnikas izstrādājumiem (vannām), LCD ekrāniem, mēbelēm un daudzām citām vajadzībām. To izmanto arī polimēru pārklāšanai uz MMA bāzes, kas nodrošina izcilu stabilitāti pret vides apstākļiem ar samazinātu GOS emisiju. Metakrilāta polimēri tiek plaši izmantoti medicīnā un zobārstniecībā, kur tīrībai un stabilitātei ir izšķiroša nozīme.
Pielietojums zobārstniecībā
Bioloģiskā saderība ļauj polimetilmetakrilātu plaši izmantot mūsdienu zobārstniecībā, īpaši zobu protēžu, mākslīgo zobu un ortodontisko ierīču ražošanā.
Akrila protēžu veidošana
Iepriekš polimerizētas, pulverveida PMMA sfēras sajauc ar šķidru metilmetakrilāta monomēru, benzoilperoksīdu (iniciatoru) un NN-dimetil-P-toluidīnu (paātrinātāju) un pakļauj karstumam un spiedienam, lai iegūtu cietu, polimerizētu PMMA struktūru. Lai gan pastāv arī citas PMMA polimerizācijas metodes protēžu izgatavošanai, piemēram, ķīmiskā un mikroviļņu sveķu aktivizēšana, iepriekš aprakstītā termiski aktivēto sveķu polimerizācijas metode ir visizplatītākā tās izmaksu efektivitātes un minimālās polimerizācijas saraušanās dēļ.
Mākslīgie zobi
Lai gan protēžu zobus var izgatavot no dažādiem materiāliem, PMMA ir vispopulārākais. Materiāla mehāniskās īpašības ļauj labāk kontrolēt estētiku, viegli regulēt virsmu, samazināt lūzumu risku mutes dobumā, kā arī iegūt minimālu nodilumu. Turklāt, tā kā zobu protezēšanas pamatnes bieži tiek konstruētas, izmantojot PMMA, PMMA protēžu zobu saķere ar PMMA protēžu pamatnēm ir nepārspējama, kā rezultātā tiek izgatavota spēcīga un izturīga protēze.
Bioloģiskā noārdīšanās
Futuro māja tika izgatavota no poliestera plastmasas, kas pastiprināta ar stiklšķiedru, poliestera-poliuretāna un polimetilmetakrilāta. Tika konstatēts, ka vienu no tiem pārstrādā zilaļģes un arheji.
Toms Kleverlijs
Tomass Viljams Kleverlijs (en, dzimis ) ir Anglijas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, bijušais Anglijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2017. gada Kleverlijs pārstāv Anglijas čempionāta komandu Watford.
12 gadu vecumā Kleverlijs pievienojās Manchester United akadēmijai. Karjeras sākumā ir ticis izīrēts Leicester City, Watford un Wigan Athletic. Ar Manchester United komandu Kleverlijs 2013. gadā uzvarēja Anglijas Premjerlīgā. 2015. gadā Kleverlijs pievienojās Everton komandai, bet kopš 2017. gada pārstāv Watford komandu.
Pārstāvējis Apvienoto Karalisti 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Sasniegumi
Leicester City
Manchester United
Individuālie sasniegumi
Aleksandropole
Aleksandropole var būt:
Sjui Juaņjuaņa
Sjui Juaņjuaņa (zh, ; dzimusi ) ir Ķīnas starptautiskā lielmeistare šahā (2003).
Biogrāfija
No 1995. līdz 2001. gadam daudzkārt pārstāvējusi Ķīnu Pasaules jauniešu šaha čempionātos meitenēm dažādās vecuma grupās, kuros labākos rezultātus sasniegusi 1997. gadā, kad uzvarējusi U16 vecuma grupā, un 2000. gadā, kad uzvarējusi U20 vecuma grupā. 2002. gadā Groningenas starptautiskajā šaha turnīrā ieņēmusi otro vietu aiz Zigurda Lankas. 2003. gadā dalījusi 3.-4. vietu Āzijas individuālajā šaha čempionātā sievietēm, kā arī uzvarējusi Ķīnas sieviešu šaha čempionātā un Pasaules šaha čempionāta sievietēm atlases cikla zonas turnīrā. 2004. gadā dalījusi trešo vietu Ķīnas sieviešu šaha čempionātā.
Piedalījusies Pasaules šaha čempionātos sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas:
Par panākumiem turnīros FIDE 2003. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. Kopš 2007. gada reti piedalās šaha turnīros.
Dilans O'Braiens
Dilans Rodss O'Braiens (en, dzimis ) ir amerikāņu aktieris.
O'Braiena pirmā loma bija MTV seriālā Teen Wolf (2011–2017), kur viņš piedalījās visas seriāla sešas sezonas. Pazīstams ar Tomasa lomu triloģas "Labirinta skrējējs" filmās "Labirinta skrējējs" (2014), "Labirinta skrējējs: Ugunskristības" (2015) un "Labirinta skrējējs: Pretnāves zāles" (2018).
Attēlojis lomas arī filmās "Deepwater Horizon: Liesmas okeānā" (2016), American Assassin (2017), "Kamene" (2018) un Love and Monsters (2020).
Bokova (ciems)
Bokova ir ciems Balvu novada Briežuciema pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 2 km no pagasta centra Briežuciema, 31 km no novada centra Balviem un 251 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V480 (Aususala–Breksene).
You Rock My World
"You Rock My World" ir Maikla Džeksona singls no pēdēja izdotā studijas albuma Invincible. Singls tika izdots un ir otrais singls no šī albuma. Singlu producenti ir Maikls Džeksons un Darkchild. Dziesma saņēma dažādas atsauksmes no mūzikas kritiķiem, sakot, ka Džeksons varēja vairāk piestrādāt pie singla un ka tas nav viņa labākais singls, savukārt citi kritiķi uzteica dziesmas sastāvu un Džeksona vokālo sniegumu. "You Rock My World" bija komerciāli veiksmīgs visā pasaulē un sasniedza desmito vietu Billboard Hot 100, kļūstot Džeksona pirmo top desmit dziesmu Amerikas Savienotajās Valstīs pēdējo sešu gadu laikā, un pēdējo viņa karjerā. Amerikas Savienotajās Valstīs šī dziesma netika izdota kā singls. "You Rock My World" Francijas mūzikas topa virsotnē atradās trīs nedēļas pēc kārtas. Tā arī sasniedza Top 10 Austrālijā, Austrijā, Kanādā, Dānijā, Somijā, Itālijā, Zviedrijā, Šveicē un Apvienotājā Karalistē. Mūzikas video šim singlam ir trīspadsmit ar pusi minūtes garš. Vdeoklipa režisors ir Pols Hanters. Šajā video Džeksons un Kriss Takers Šo singlu Džeksons ir izpildījis dzīvajā izpildījumā tikai divas reizes: Madison Square Garden Ņujorkā un divos koncertos 2001. gada septembrī, lai atzīmētu Džeksona karjeru kā solo māksliniekam. "You Rock My World" ir pārdots 6 miljonus eksemplāru visā pasaulē.
Morgans Eliss
Morgans Eliss (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā, KHL kluba Rīgas "Dinamo" spēlētājs. Iepriekš Eliss ir spēlējis NHL komandā Monreālas "Canadiens", AHL komandās Hamiltonas "Bulldogs", Sentdžonsas "IceCaps" un Čikāgas "Wolves", SHL komandās Šellefteo AIK un Färjestad BK, DEL komandā Ķelnes "Haie" un Kontinentālās hokeja līgas komandā HK Soči.
Hanss Reihenbahs
Hanss Reihenbahs (de, dzimis, miris ) bija vācu/amerikāņu fiziķis, filozofs un loģiķis, viens no loģiskā empīrisma redzamākajiem pārstāvjiem.
1928. gadā dibināja Gesellschaft für empirische Philosophie, pazīstamu kā Berlīnes pulciņš, kur bez viņa darbojās Kārlis Gustavs Hempels, Dāvids Hilberts un Rihards fon Mīzess. 1930. gadā kopā ar Rūdolfu Karnapu nodibināja žurnālu Erkenntnis ("Zināšanas"). Pēc Hitlera nākšanas pie varas 1933. gadā Reihenbahs pameta valsti. Vispirms viņš devās uz Turciju, bet 1938. gadā emigrēja uz ASV, kur palīdzēja izveidot Kalifornijas Universitāti Losandželosā par ievērojamu filozofiskās domas centru.
Diaphorina citri
Diaphorina citri ir lapblusiņu suga, kas tiek uzskatīta par vienu no lielākajiem citrusaugu kaitēkļiem, jo tā izplata citrusaugu zaļēšanas slimību, kuru izraisa baktērijas Candidatus Liberibacter. Šo slimību uzskata par visnopietnāko citrusaugu slimību pasaulē. Diaphorina citri ir aprakstīta Taivānā. Sākotnēji izplatīta Āzijā un Tālajos Austrumos, taču netīšām mākslīgi introducēta Dienvidamerikā, Centrālamerikā un Ziemeļamerikā, kur šī lapblusiņas invāzija norisinās arvien jaunās teritorijās. Citrusaugu zaļēšanas slimības izplatīšanās dēļ ir nepieciešams samazināt lapblusiņas populāciju un pilnīgi iznīcināt to jaunajās teritorijās, lai novērstu slimības izplatīšanos. Šim nolūkam ir izveidotas dažādas ķīmiskās un bioloģiskās kontroles programmas.
Izplatība un invāzija
Diaphorina citri lapblusiņa ir izplatīta no Arābijas pussalas (Saūda Arābijas un Jemenas) un Afganistānas uz austrumiem caur Indijas subkontinentu, Dienvidaustrumāziju, Rjūkjū arhipelāgu, Japānas salu Kjusju, Taivānu, Honkongu, Ķīnas piejūras provincēm Guansji, Guandunu, Fudzjaņu un Džedzjanu, Filipīnām, caur Indonēzijas arhipelāgu Papua-Jaungvinejas dienvidaustrumiem. Klusā okeāna salās tā reģistrēta Havajās un Guamā. Citrusaugu zaļēšanas slimība ir izplatīta lielākajā šī reģiona daļā.
Invāzijas vēsture
Amerikā Diaphorina citri pirmo reizi atklāta 1942. gadā Brazīlijā (Sanpaulu un Paranas štatos), taču citrusaugu zaļēšanas slimība Brazīlijā pirmo reizi reģistrēta 2004. gadā. 1990. gados šo sugu atklāja Jaunajā pasaulē Karībos, Vestindijā, Ziemeļamerikā un Centrālamerikā (tajā skaitā Meksikā un ASV). Floridas štata dienvidos un Gvadelupā lapblusiņa atklāta 1998. gadā. Jaunajā pasaulē citrusaugu zaļēšanas slimība ir reģistrēta tikai ASV Floridas štatā 2005. gadā. Pēc atklāšanas šī slimība ātri izplatījās pa visu Floridu. Daži spekulē, ka slimība parādījusies šeit vēl pirms lapblusiņas invāzijas. 1999. gadā lapblusiņa atzīmēta Abako salās un Granbahama salā (Bahamās); 2001. gadā — Dominikānā, Kubā, Puertoriko un Teksasā. Pēc tam, kā liecina Halbert un Núñez 2004. gada dati, jaunas šī kaitēkļa populācijas konstatētas Meksikā, Venecuēlā un Argentīnā (1998. gadā), kā arī Kostarikā, Belizā un Hondurasā, kā liecina neapstiprināti dati. 2008. gadā maija beigās lapblusiņas novēroja Džefersonā un Orleāna draudzē Luiziānas štatā; 2008. gada 2. septembrī — San Diego apgabalā Kalifornijas štatā; 2009. gada 7. oktobrī — Jūmas apgabalā Arizonas štatā; 2010. gada 21. aprīlī — Virgīnijas salās. 2011. gadā ASV šīs lapblusiņas jau bija sastopamas Alabamas, Arizonas, Kalifornijas, Floridas, Džordžijas, Havaju, Luiziānas, Misisipi, Puertoriko, Dienvidkarolīnas un Teksasas štatos, Guamas teritorijā un Virdžinijas salās.
Pieaugušo īpatņu apraksts
Diaphorina citri ir mazas lapblusiņas, kuru ķermeņa garums ir 2,7—3,3 mm. Galva ir gaiši brūna. Priekšējie spārni ir plašāki distālas daļas tuvu galotnei; lāsaini brūni, ar plašu blāvi brūnu svītru spārna centru. Ūsas ir ar melnu virsotni ar diviem maziem, gaiši brūniem punktiem pa vidu. Dzīvie īpatņi aplikti ar baltu, vaska sekrētu, kas dot it kā putekļainu raksturu. Pieaugušajiem īpatņiem ir diezgan raksturīga vēdera trīs krāsu kombinācija (pelēks/brūns, zils/zaļš un oranžs/dzeltens), kuras nozīme nav zināma.
Mātītes un tēviņi atšķiras ar vēdera formu. Tēviņiem vēders ir izliekts uz augšu, bet mātītēm vēders ir taisns un garš ar punktainu galu.
Preimaginālo stadiju apraksts
Ola ir 0,31 mm gara un 0,14 mm plaša, iestiepta un ovālā formā. Tikko dēta ola ir gaiši dzeltena, vēlāk tā kļūst gaiši oranža ar diviem sarkaniem punktiem.
Nimfas ir zaļas vai blāvi oranžas. Tās iziet 5 attīstības stadijas. Pirmās stadijas nimfa ir 0,3 mm gara un 0,17 mm plata; tās ķermenis ir gaiši rozā krāsā ar divām sarkanām saliktajām acīm. Otrās stadijas nimfa ir 0,45 mm gara un 0,25 mm plata; tai redzami rudimentāri spārnu aizmetņi uz dorsuma (muguras). Trešās stadijas nimfa ir 0,74 mm gara un 0,43 mm plata, ar labi attīstītiem spārnu aizmetņiem un attīstītiem ūsu segmentiem; uz katras ūsas ir pa vienai skujiņai. Ceturtās stadijas nimfa ir 1,01 mm gara un 0,7 mm plata, ar mezotorokāliem spārnu aizmetņiem, kas sasniedz saliktās acs pirmo trešdaļu, metatorakāli spārnu aizmetņi sasniedz (abdominālo) vēdera trešo segmentu; uz katras ūsiņas ir pa divām skujiņām. Piektās stadijas nimfa ir 1,6 mm gara un 1 mm plaša; daži īpatņi kļūst zilgani zaļi, bet citi — blāvi oranži.
Piektās stadijas nimfām ir šadas raksturīpašības:
Ekoloģija
Vienā populācijā ir aptuveni vienāds mātīšu un tēviņu sastāvs. Tās var atrast uz barības augiem jeb saimniekaugiem ar pie lapas virsmas piekļautu galvu un 30°—45° leņķī no lapas virsmas paceltu ķermeni. Lapblusiņas piekļaujas ar galvu pie lapas virsmas, jo tās ar mutes orgāniem iekožas lapas audos, kur barojas ar floēmu. Pieaugušas lapblusiņas barojas uz dažāda vecuma lapām, uz jauniem zariem un pumpuriem. Lielāka lapblusiņu aktivitāte novērojama uz jauniem citrusaugiem.
Lablusiņa savās pieauguša īpatņa un nimfu stadijās izraisa jauno lapu deformāciju, kas notiek dēļ lapblusiņu ietīšanās lapās, barojoties uz tām un toksisko siekalu nokļūšanas uz lapām dēļ. Lapblusiņu darbības rezultātā augi inficējas ar Candidatus Liberibacter baktērijām, galvenokārt ar Liberobacter asiaticum, kas attīsta auga hlorozi cinka zuduma dēļ, tās rezultātā atmirst augu zari, samazinās un reducējas augļu lielums un kvalitāte.
Pieaugušās mātītes producē baltu ekskretoru substanci, bet tēviņi izdala lipīgus pilienus. Lapblusiņām ir duroši un sūcoši mutes orgāni, kurus lapblusiņas iedur citrusaugu lapā un barojas ar floēmas audiem.
Saimniekaugi
Saimniekaugu saraksts:
Lidošana
Pieaugušās lapblusiņas ir aktīvas. Iztraucētas tās spēj lēkt un lidot. Lido nelielās distancēs. Lidojuma distance ir neliela, tāpēc ka lapblusiņu muskuļi, kas kustina spārnus, ir vāji attīstīti. Ilgākais reģistrētais laiks, ko lapblusiņas pavadījušas lidojot, ir 47 minūtes tēviņiem un 49 minūtes mātītēm. Lielākā reģistrētā lidojuma distance bija 978 metri mātītēm un 1241 metrs tēviņiem. Lidošanas ilgums var sasniegt 25 minūtes, ātrums bezvēja laikā var sasniegt 1,4 km stundā.
Garas lidošanas distances, iespējams, sastāv no vairākām īsām distancēm. Garas distances Jorondzimas un Rjūkjū salās un starp tām teorētiski ir iespējamas, bet atkarīgas no vēja. Teorētiski iespējams, ka lapblusiņa var driftēt vējā 0,5—1 kilometru, tas ir atkarīgs vēja ātruma un pašas blusiņas lidošanas.
Dabiskie ienaidnieki
Starp dabiskiem ienaidniekiem ir plēsēji un dažāda veida parazīti, piemēram, endoparazitoīdi un ektoparazitoīdi. Plēsēji mēdi visas Diaphorina citri stadija, bet parazīti galvenokārt vai vienīgi nimfas.
Starp plēsējiem galvenokārt ir atzīmētas vaboļu kārtas pārstāvji. Visbiežāk no vabolēm Diaphorina citri lapblusiņām uzbrūk mārīšu dzimtas pārstāvji, dažreiz arī no skrejvaboļu un strupvaboļu dzimtām. Citi svarīgi plēsēji dažādos reģionos ir zirnekļi. Citi kukaiņi, kas ir atzīmēti kā Diaphorina citri plēsēji, ir plēvspārņi no skudru un lapseņu dzimtām, ērcītes no Anystidae un Phytoseiidae dzimtām, blaktis no koku laupītājblakšu, laupītājblakšu un Geocoridae dzimtām, divspārņi no ziedmušu dzumtas, tīklspārņi no zeltactiņu un Hemerobiidae dzimtām, spāres no upjuspāru dzimtas un dievlūdzēji.
Parazīti ir atzīmēti tikai no plēvspārņu kārtas no Aphelinidae, Encyrtidae un Eulophidae dzimtām. No visiem zināmiem plēvspārņu parazītiem par galveniem un nopietniem Diaphorina citri parazītiem tiek uzskatīti Diaphorencyrtus aligarhensis un Tamarixia radiata un tāpēc tos izmantoja tās lapblusiņas populācijas samazināšanai jaunajās zemēs, kur labplusiņa bija introducēta.
Entomopatogēnas sēnes
Dažas entomopatogēno sēnīšu sugas var inficēt Diaphorina citri lapblusiņas. Pie šādām sēnītēm pieder Isaria fumosorosea, Hirsutella citriformis, Cephalosphorium lecanii, Beauveria bassiana, Cladosporium oxysporum, Capnodium citri, kas ir sastopamas visā pasaulē; atsevišķi Ķīnā ir zināmas šādas sēnītes — Acrostalagmus aphidum, Paecilomyces javanicus, Verticillium lecanii un Beauveria bassiana. Šīs sēnītes var būt izmantojami lapblusiņas bioloģiskajā kontrolē.
Reinjonā Cladosporium oxysporum un Capnodium citri sēnītes ir lapblusiņas galvenie nāvējošie faktori. Tās var iznīcināt līdz pat 70% nimfu populācijā.
Isaria fumosorosea izolēta sēnīte var būt nāvējoša 95% indivīdu populācijā laboratoriskajos biotestēšanos.
Vairošanās un attīstība
Pieaugušie īpatņi atrod pāri, izmantojot vienu no seismiskas vibrācijas signalizācijas veidiem. Turklāt mātītes izdala dzimuma feramonus, bet tos vēl neidentificēja. Tēviņi un mātītes pārojas vairākas reizes ar dažādiem partneriem. Pārošanās, olu dēšana un citas darbības notiek dienas laikā.
Pieaugušie īpatņi var dzīvot no diviem mēnešiem līdz pusgadam. Diaphorina citri lapblusiņām nenovēro dipauzes, taču ziemā (sausajā sezonā) populācija mazinās. Pa vienu gadu attīstās 9 — 10 lapblusiņu paaudzes, bet lauku siltumnīcās novēro līdz 16 paaudzēm pa vienu gadu. Mātītes dēl olas uz augošu dzinumu galotnēm, uz vai starp uzplaukamām lapām, lapu pumpuros vai lapu padusēs. Pa visu savu dzīvi (2 mēnešu periodā) mātīte var izdēt no 300 līdz 800 olu, maksimāli (ja mātītes dzīves ilgums ir lielāks par 2 mēnešiem) līdz pat 900 olu. Zemāka temperatūra pie kādas mātīte vel var dēt olu ir 16 °C, bet augstākā ir 41,6 °C, respektīvi vislabākā vides temperatūra olu atlikšanai ir 29,6 °C. Gaisa mitrums arī ietekmē olu dēšanu; ar gaisa mitrumu zemāk par 40% mātītes dēj maz olu.
Olas attīstās 2—10 dienas pirms rodas nimfas. Nimfas iziet piecas attīstīšanas stadijas. Visu piecu stadiju vesels dzīves cikls variē no 15 līdz 47 dienām, attiecībā no sezona.
Kaitējums un kontrole
Diaphorina citri barojoties izraisa tiešu auga bojājumu. Pieaugušie īpatņi radā mazāku auga bojājumu nekā nimfas, jo iespējams tieši nimfu siekalas ir toksiskas. Patogēnas baktērijas no Candidatus Liberibacter ģints (Liberibacter asiaticus, Liberibacter africanus, Liberibacter americanus), kas izplata parasti pieaugušās lapblusiņas un IV. un V. stadijas nimfas izraisa citrusaugu zaļēšanas slimību. Šī slimība ietekmē pasaules citrusaugu augļu produkciju un koncernu. Citrusaugu zaļēšanas slimība turpina izplatīties un tas liedz pētīt patogēna izplatītāja saimniekagu spektru, mijiedarbību ar parazitoīdiem un saimnieks-izplatītājs-patogēns mijiedarbību.
Pieaugušās lapblusiņas bieži pārvietojas birzī. Maz ir zināms par telpisku lapblusiņu pārvietošanos starp kokiem birzī un starp birzu ainavas līmenī. Šīs izlaistas vietas aizpilde var palīdzēt efektīvai kontroles programmu izveidošanai. Vairāk nekā gaidīts inficēšanās skaits ir koku stādījumu birzes malās.
Lapblusiņu bioloģiskā kontrole
Lapblusiņu bioloģiskai kontrolei izmanto to dabisku ienaidniekus, kas spēj iznīcināt lapblusiņas. Šādam nolūkam jau tika izmantoti Tamarixia radiata un Diaphorencyrtus aligarhensis plēvspārņi, ar Āzijas izcelsmi. Tamarixia radiata ir idiobionts ektoparazitoīds, bet Diaphorencyrtus aligarhensis ir endoparazitoīds. Šīs sugas bija introducētas (ievestas) dažos reģionos, tajā skaitā Maurīcijā, Reinjonā un ASV. Lapblusiņu nimfām biežāk uzbrūk Tamarixia radiata nekā Diaphorencyrtus aligarhensis Reinjonā. Tamarixia radiata tika atbrīvotas arī Taivānā un Gvadelupā, ka arī netīšam ievesti dažās citās vietās: Puertoriko, Venecuēlā, Brazīlijā un Ķīnā. Indijā un citās vietās Āzijā Tamarixia radiata plēvspārņiem uzbrūk dažādi hiperparazitoīdi.
Maz ir zināms par to, kādi ienaidnieki spēj samazināt lapblusiņu invāziju, tomēr daži tiek uzskatīti par svarīgiem ienaidniekiem lapblusiņas bioloģiskajā kontrolē. Tai skaitā ir mārīšu dzimtas pārstāvji, kas ir visvārīgākie aģenti bioloģiskajā cīņā pret lapblusiņu Floridā. Atklāts, ka zirnekļi arī ir dabiski lapblusiņu ienaidnieki. Toties Saūda Arābijā zirnekļi sastāda 34% no visiem dabiskajiem lapblusiņas ienaidniekiem šajā reģionā. Citi svarīgi lapblusiņas ienaidnieki Saūda Arābijā ir Saprinus chalcites strupvaboles un Egapola crenulata skrejvaboles.
Lapblusiņu ķīmiskā kontrole
Ķīmiskas vielas lapblusiņu kontrolei intensīvi izmantoja dažās ģeogrāfiskās vietās, tajā skaitā Floridā un Brazīlijā. Lapblusiņu un citrusaugu zaļēšanas slimības kontrolei izmantoja plaša spektra insekticīdus (tajā skaitā, imidakloprīdu, fenpropatrīnu, hlorpirifosu, dimetoatu), kas, protams, slikti ietekmēja arī dabīgos ienaidniekus, bet, no citas puses, ķimikālijas ietekmē ne tikai šīs lapblusiņas, bet arī citus citrusaugu kaitēkļus. Daudzi, kas ir ieinteresēti lapblusiņu populācijas mazināšanā un iznīcināšanā, tic, ka šī stratēģija nav racionāla, jo lapblusiņām sāk attīstīties rezistence (pretestība) pret insekticīdiem.
Vovčanska
Vovčanska (uk) ir pilsēta Ukrainas austrumos Harkivas apgabala Čuhujivas rajonā. Izvietojusies apgabala ziemeļaustrumos Vovčas upes krastā 77 km no apgabala centra Harkivas. Līdz 2020. gadam rajona centrs.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta ap 1674. gadu, kad Mežonīgā Lauka apdzīvošanas laikā šeit tika izveidota kazaku apmetne (sloboda), kura vairākkārt piedzīvoja Krimas tatāru uzbrukumus. 1688. gadā apmetne tika pārcelta uz upes pretējo krastu. 1780. gadā Vovčanska kļuva par apriņķa pilsētu, bet 1923. gadā — par rajona centru. Pilsētā attīstīta mašīnbūva, pārtikas, vieglā un būvmateriālu rūpniecība.
No 2022. gada 24. februāra pilsētu okupēja Krievijas Federācijas bruņotie spēki. 2022. gada 11. septembrī pilsētu atbrīvoja Ukrainas bruņotie spēki pretuzbrukuma rezultātā.
Iedzīvotāji
Pēc reliģiskās piederības 21. gadsimtā lielākā daļa iedzīvotāju ir pareizticīgie kristieši. Lielākā daļa iedzīvotāju (80 %) ir ukraiņi, dzīvo arī krievi, armēņi un čigāni.
2019. gadā pilsētā dzīvoja 18 127 cilvēki. Pēc okupācijas iedzīvotāju skaits ievērojami samazinājās.
Garkāta bisīte
Garkāta bisīte (Gyromitra longipes) ir Latvijā ļoti reti sastopama neliela iespējami indīga asku sēne. Latvijā fiksēts tikai viens atradums 2019. gadā. Tāpat kā vairums bisīšu, parasti sastopama agrā pavasarī un viegli atšķirama no ēdamajām sēnēm pēc tās cepurītes nelīdzenā, smadzeņveidīgā izskata, bet no citām bisītēm — ar tumšbrūnu, reizēm pilnīgi melnu maz krokotu cepurīti uz salīdzinoši gara kātiņa.
Sistemātika
Suga aprakstīta Somijā 1979. gadā. Iespējams tās identiskums ar Igaunijā aprakstīto Gyromitra splendida, kurai ir lielākas sporas, taču pašlaik nav savākts pietiekami materiālu pārbaudei.
Agrāk bisīšu ģints tika iekļauta rumpuču dzimtā (Helvellaceae), pēc 1997. gada pētījumiem pievienota Discinaceae dzimtai. Tomēr sīkāka bisīšu ģenētiska izpēte pagaidām nav veikta, un pēc tādas ir iespējamas jaunas sistemātikas izmaiņas.
Augšanas apstākļi
Garkāta bisītes ir saprotrofas, tātad atmirušu organiku izmantojošas sēnes. Aug pavasaros bojātā zemsedzē, bieži smilšainā vai pat uzartā augsnē izcirtumos, kā arī egļu un ar tām jauktos mežos Eiropā; atrasta dažādās tās daļās mazā skaitā, publicētās atradnes ir kontinenta ziemeļdaļā vai tā dienvidu un centrālās daļas kalnainajos apvidos. Ir nedrošas ziņas par atrašanu Japānā.
Līdzība ar citām sugām
Garkāta bisītes, augļķermeņus veidodamas pavasarī, reti kad sastopamas vienlaicīgi ar vasarā un rudenī augošajām sēnēm. Vienlaikus ar tām pavasaros atrodami pēc sagatavošanas ēdamie lāčpurni (Morchella ģints) un ķēvpupi (Verpa bohemica), ar kuriem tās nepieredzējuši cilvēki var sajaukt. Biežās jaukšanas dēļ tiek ieteikts visas asku sēnes pirms lietošanas vismaz reizi novārīt un noliet ūdeni, kas varētu vismaz vājināt bisīšu indi, ja tās iekļūtu starp ēdamajām sēnēm. Tomēr atšķirības starp ģintīm ir visai redzamas: ja lāčpurni ir tīkloti šūnaini, tad bisīšu virsmas krokas ir lokani viļņotas, bez redzamām šūnām. Lāčpurni arī ir pēc kopējās formas redzami regulārāki par bisītēm. Ķēvpupi pēc formas atgādina lāčpurnus, bet to virsma arī ir viļņota kā bisītēm.
No parastajām bisītēm garkāta bisītes atšķiras ar savu salīdzinoši garo kātiņu un matēto cepurītes virsmu, jo parastajām tā ir spīdīga.
Burāšana 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 20+ tonnas
20+ tonnas bija viena no astoņām olimpiskajām disciplīnām, kas tika aizvadīta burāšanas sacensībās 1900. gada vasaras olimpisko spēļu laikā Parīzē. Sacensības tika aizvadītas Lamanšā, Havras krastos, tās notika 1900. gada 2. augustā. Šajās sacensībās startēja vismaz 4 burātāji (4 buru laivas) no trim valstīm.
Olimpisko zelta medaļu šajā disciplīnā izcīnīja Lielbritānijas burātājs Sesils Kventins, sudraba medaļu ieguva, arī Lielbritānijas burātājs, Selvins Karverlijs, bet bronzas medaļu ieguva ASV burātājs Harijs Van Bergens.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Šajā disciplīnā startēja vismaz 4 sportisti (4 komandas) no 3 valstīm. Visas valstis šajā disciplīnā bija pārstāvētas pirmo reizi.
Iekavās uzrādīts zināmais/dokumentētais sportistu skaits no valsts.
Lielais Lebovskis
"Lielais Lebovskis" (en) ir 1998. gada ASV un Apvienotās Karalistes kriminālkomēdija, kuras veidotāji ir Džoels un Ītans Koeni. Galvenās lomas atveido Džefs Bridžess, Džons Gudmens, Stīvs Bušemi, Deivids Hadlstons, Džons Turturo un Džūliana Mora. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
Divi zagļi sajauc sliņķi Džefu Lebovski ar miljonāru, kuram ir tāds pats vārds un uzvārds, un pieprasa no viņa naudu, kā arī sabojā paklāju. Pēc šī incidenta sliņķis Džefs Lebovskis piesaista savus draugus, lai atriebtos par sabojāto paklāju.
Latgales ciemu un ceļmalu krucifiksi
Latgales ciemu un ceļmalu krucifiksi ir kristīgās ticības simboli un sakrālās mākslas objekti, kas atrodas Latgalē visbiežāk ceļu malās vai krustcelēs.
Izcelsme
Krucifiksi Latgales ciemos un ceļmalās parādījās 18. gadsimta beigās, bet izplatījās 19. gadsimtā, īpaši tā otrajā pusē. To izcelsme balstījās uz vēsturisku pamatojumu, kura cēloņi bija pāvesta Pija VII 1815. gadā izteiktais vēlējums sekmēt Jaunavas Marijas godināšanu maijā, apveltot šos dievkalpojumus ar lielām atlaidām, kā arī sociāli politiskajiem apstākļiem, kad pēc iekļaušanas Krievijas Impērijā notika pārkrievošana, dažādi ierobežojumi katoļu Baznīcai un dzimtās valodas lietošanas un drukas aizliegums.
Šajā laikā Latgalē tika likvidēti klosteri, aizliegtas reliģiskas organizācijas, baznīcas procesijas, katehizācija, tika slēgtas vairākas baznīcas, kapelas un kapličas, no kurām daudzas tika nodotas pareizticīgo valdījumā. Ticīgā tauta, meklējot risinājumu radušajā situācijā, ar garīdznieku atbalstu nolēma pārcelt pulcēšanos un dievlūgšanu ārpus baznīcām, veidojot jaunas garīgās darbības formas, kas izrādījās tuvas latviešu mentalitātei, jo latviešu senči jau izsenis savus dievus pielūdza dabā pie kokiem. Garīdznieki, tajā laikā galvenokārt poļi, izmantojot Viduseiropas pieredzi, kur krucifiksi atradās brīvā dabā, sāka no Polijas pārvest brīvdabas krucifiksa detaļas, kas Latgalē ar vietējo meistaru palīdzību tika samontētas konkrētajās vietās, izveidojot arī krucifiksiem nojumes vai jumtiņus. Vēlāk pakāpeniski krucifiksus sāka izgatavot vietējie koktēlnieki.
Funkcijas
Krucifiksi ir katoliskās zemes tēlaini simboli, kas rotā lauku ainavu. Tie apzīmē vietu, pie kuras var lūgties jebkurā laikā. Īpaši tuvējo vietu ļaudis šeit pulcējas maija vakaros, lai dziedātu slavas dziesmas Dievmātei un skaitītu lūgšanas. Tā kā tā bija un daudzās vietās ir arī mūsdienās pulcēšanās vieta, bez reliģiska satura darbībām notiek arī pārrunāti jaunākie notikumi, apspriesti darba jautājumi un citi. Krucifiksu veidošana sekmēja Latgales koktēlnieku darbības aktivizēšanos un jaunu mākslas darbu veidošanu.
Novietojums
Katrā Latgales ciemā jeb sādžā atradās vismaz viens vai pat divi krucifiksi, kas bija kā civēku vienotāji un kopā saucēji. Krucifiksu veidošanai attīstoties, radās krucifiksi, kas bija paredzēti novietošanai dažādās vietās kā, piemēram, ciema, atsevišķu privātmāju, ceļa, ceļa krustojumu, kā arī kapsētu krucifiksi un krucifiksi pie baznīcām.
Krucifiksu novietošana ainavā notiek pēc likumsakarības, kas balstās, ievērojot cilvēka uzvedības likumsakarības. Ja krucifiksu paredzēts novietot pie ceļa, tad tā frontālā jeb priekšējā puse ir orientēta pret ceļu, savukārt, ja to novieto pie privātmājas, tiek orientēts pret dzīvojamo māju jeb pagalmu. Kopīgais ciema jeb sādžas krucifikss tiek novietots galvenā — caur ciemu ejoša ceļa malā.
Krucifiksi parasti tiek novietoti pie kokiem — ozoliem, kļavām, ošiem, retāk bērziem. Ja tas nav iespējams, ap krucifiksu apstāda ceriņus vai citus dekoratīvos kokus vai krūmus. Krucifikss tiek greznots, iestādot arī puķes.
Džons Dīfenbeikers
Džons Džordžs Dīfenbeikers (John George Diefenbaker; dzimis, miris ) bija kanādiešu politiķis un jurists, 13. Kanādas premjerministrs. Kanādas premjerministra pienākumus viņš pildīja laika posmā no līdz. Dž. Dīfenbeikers ir vienīgais Progresīvi konservatīvo partijas vadītājs laikā no 1930. līdz 1979. gadam, kas savu partiju ir aizvedis līdz uzvarai vēlēšanās, paveicot to trīs reizes, taču vienreiz apakšpalātā (Pārstāvju palāta) viņa partija atradās mazākumā. Izglītību ieguva Saskačevanas Universitātē (University of Saskatchewan). Savas valdības sastāvā pēc 1958. gada vēlēšanām iekļāva pirmo sievieti Kanādas valdības vēsturē — Elēnu Feiklahu (Ellen Fairclough).
Latgales ciemu un ceļmalu krucifiksi
Tipi
Krucifiksi atkarībā no to formas un stilistikas ir dažādi, tāpēc tie ir atsevišķi izdalāmi:
Zināmākie krucifiksu tēlnieki
Pie atpazīstāmākajiem krucifiksu tēlniekiem ir minami: Nautrānu pagasta Jānis Cibuļskis jeb Kopču Jānis, Jezups Krivmaižs no Krimaižiem, Jānis Šembelis, Jānis Litavnieks, bijušā Preiļu rajona koktēlnieki Pēteris Kozuļkaža, vectēvs Bogdans, Jānis Kļavinskis. Minami arī Antons Rancāns, Antons Gleizds, Antons Kivkucāns (Balvu rajons).
Izaks Grīnfelds
Izaks Grīnfelds (arī Ignācijs Braņickis; pl; Lodza —  Nīderlande) bija Polijas un Izraēlas šahists.
Biogrāfija
Pirms Otrā pasaules kara pārstāvējis Lodzas šaha klubu Makabi. 1930. gadu beigās regulāri piedalījies Lodzas pilsētas šaha čempionātos. 1938. gadā Krakovā dalījis 3.-4. vietu Polijas šaha čempionātā. Pēc kara sešas reizes (1946–1953) piedalījies Polijas šaha čempionātos. 1946. gadā Sopotā sasniedzis savu labāko rezultātu šajos turnīros, dalot 3.-4. vietu (uzvarējis Bogdans Sļiva). 1950. gadā piedalījies starptautiskā turnīrā Ščavnozdrojā, kurā ieņēmis 18. vietu (uzvarējis Pauls Keress). 1952. gadā starptautiskā šaha turnīrā Meņdzizdrojē dalījis 15.-16. vietu. Pārstāvējis Polijas komandu Pasaules šaha olimpiādē, kurā piedalījies 1952. gadā un individuālajā vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu. Jāatzīmē, ka Polijas komandā nokļuvis pēc daudzu vadošo, bet toreizējai varai politiski neuzticamo šahistu (tādu kā Kazimežs Makarčiks) izslēgšanas no izlases.
1954. gadā mainījis savu vārdu un uzvārdu uz Ignācijs Braņickis (Ignacy Branicki), kā arī uzdevis 1920. gadu par savu dzimšanas gadu, bet 1958. gadā emigrējis no Polijas uz Izraēlu. Līdz 1970. gadiem daudz uzturējies Nīderlandē, kur piedalījies vietējos turnīros un 1959. gadā uzvarējis Nīderlandes atklātajā šaha čempionātā. Savu pēdējo zināmo šaha turnīru partiju nospēlējis 1992. gadā. Par viņa tālāko likteni trūkst drošu ziņu. Miris 2004. gada 22. februārī Nīderlandē.
Krāslavas ordeņa pils
Krāslavas ordeņa pils bija Livonijas ordeņa nocietinājums Krāslavas Teātra kalnā. Līdz mūsdienām saglabājies vienīgi zemes valnis un daži mūra fragmenti.
Vēsture
Iespējamais Krāslavas ordeņa nocietinājums uzcelts Teātra kalnā pie senā Daugavas ūdensceļa. Tā atradās Daugavpils komturejas teritorijā. Pils celšanas gads nav zināms, bet dokumentos tā pieminēta 1558. gadā, kad Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms fon Firstenbergs to izlēņoja savam vasalim Engelbrehtam Plumperam.
Livonijas kara laikā Krāslavu ieņēma Krievijas caristes karaspēks. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā Krāslavas pils nav pieminēta, pēc līguma noslēgšanas Krāslavas pilsnovads tika iekļauts Pārdaugavas hercogistes, vēlāk Inflantijas vaivadijas teritorijā. 1626. gadā Krāslavas muižu nopirka Līdinghauzenu — Volfu dzimta, pēc tam tā piederēja Čapskiem, no 1729. gada Plāteriem.
Sīa Ferlere
Karjeru sākusi 20. gadsimta 90. gadu vidū acid jazz grupā Crisp. 1997. gadā pēc Crisp izjukšanas izdeva debijas studijas albumu OnlySee. Pēc tam pārcēlās uz dzīvi Londonā, kur uz laiku kļuva par Zero 7 galveno vokālisti. 2005. gadā pārcēlās uz dzīvi Ņujorkā.
2014. gadā izdotais dziesmas Chandelier singls ierindojās Billboard Hot 100 topa pirmajā desmitniekā, dziesma vairākos topos tika ierindota starp labākajām 2014. gada dziesmām. Dziesmas videoklips ir starp skatītākajiem vietnē YouTube.
Diskogrāfija
Māksliniece kopā ir izdevusi 9 studijas albumus:
Soriti
Soriti (Sorites) ir bentisku foraminiferu ģints miliolīdu kārtā. Šo ģinti 1839. gadā aprakstīja vācu zoologs un dabaspētnieks Kristiāns Gotfrīds Ērenbergs. Ģeohronoloģiski soriti ir zināmi no miocēna līdz mūsdienām. Izplatīti Atlantijas, Klusajā un Indijas okeānā, Karību baseinā, Sarkanajā un Vidusjūrā.
Apraksts
Čaula diskveidīga, bieza. Makrosfēriskā juvenīlā čaula sastāv no dīgļkameras, fleksostila un vienas nesadalītas kameras. Tālāk nāk vairākas peneroplīdveida kameras. Mikrosfērisko juvenīlo čaulu veido peneroplīdveida kameras, bet abu paaudžu vēlākās stadijas veido nelielu kameru gredzenveida sērijas, kas simetriskas ekvatoriālajai plaknei, un atdalītas ar vidējo, šķērsgriezumā apaļu, gredzenveida eju. Perpendikulāri-slīpu stolonu sistēma savieno kameras ar divām iepriekšējās un divām nākamās sērijas kamerām. Stoloni orientēti vienā plaknē. Kaļķa čaulas sieniņas ir gludas, porcelānveidīgas. Perforējumu veido viena poru rinda no perpendikulāri-slīpiem stoloniem ar izvirzītām malām un «8» formas veidā. Čaulas materiāls var nosegt atvēruma šauro daļu, veidojot divus atvērumus. Pieaugušiem īpatņiem var veidoties reproduktīvās kameras.
Sistemātika
Ģints dalījums sugās :
Jānis Kalniņš (ģenerālis)
Jānis Kalniņš (1867—1942) bija latviešu strēlnieku virsnieks, 3. Kurzemes bataljona (vēlāk pulka) komandieris (1915—1917), apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni. Latvijas Bruņoto spēku ģenerālis (1924).
Dzīvesgājums
Dzimis 1867. gada 12. jūnijā Vecsalacas pagasta "Jesperos" zemnieka ģimenē. Mācījās Lielsalacas draudzes skolā. 1886. gadā kā brīvprātīgais iestājās Krievijas impērijas armijas 11. kājnieku pulkā Rīgā. Pēc obligātā dienesta 1890. gadā palika virsdienestā 99. kājnieku pulkā un 1891. gadā iestājās Viļņas junkurskolā, kuru pabeidza 1893. gadā kā podpraporščiks. 1894. gadā paaugstināts par podporučiku, 1898. gadā par poručiku, bet 1902. gadā štābkapteini. Piedalījās Krievijas—Japānas karā (1904—1905), kur kaujās guva vairākus smagus ievainojumus. 1908. gadā viņu paaugstināja kapteiņa dienesta pakāpē.
Pirmā pasaules kara sākumā viņš kā 237. kājnieku pulka bataljona komandieris 1914. gadā piedalījās smagās kaujās ar Austroungārijas karaspēku pie Lembergas, 1915. gada janvārī paaugstināts par apakšpulkvedi. 1915. gada septembrī apakšpulkvedi J. Kalniņu iecēla par 3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljona komandieri, viņš piedalījās kaujās pie Slokas, Babītes un Tīreļa purvos. No 1916. gada 1. aprīļa līdz 12. septembrim viņš bija Nāves salas karaspēka daļu pavēlnieks un komandants ar cietokšņa komandanta tiesībām, kaujās vairākkārt ievainots un kontuzēts, paaugstināja par pulkvedi. 1917. gadā kontūzijas un slimības dēļ ārstējās Maskavas, pēc tam Poltavas slimnīcās, pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada sākumā demobilizēts. Krievijas pilsoņu kara laikā līdz 1920. gada jūlijam J. Kalniņš bija Poltavas kara invalīdu sabiedrības valdes loceklis. Pēc Baltās kustības sakāves 1920. gada decembrī viņu kā kontrrevolucionāru apcietināja padomju varas iestādes un noturēja apcietinājumā līdz 1921. gada martam. Pēc atbrīvošanas J. Kalniņš 1921. gada aprīlī atgriezās dzimtenē.
1921. gada 30. aprīlī J. Kalniņu ieskaitīja Latvijas Bruņoto spēku Galvenā štāba virsnieku rezervē, un 1. maijā iecēla par sevišķu uzdevumu virsnieku karaspēka inspektora rīcībā. No 1921. gada septembra J. Kalniņš bija 9. Rēzeknes kājnieku pulka komandieris, bet no novembra — Apsardzības ministrijas Padomes loceklis. 1924. gada maijā viņu paaugstināja par ģenerāli un atlaida no dienesta. Pēc atvaļināšanās strādāja Vecsalas pagasta jaunsaimniecībā "Zaļmājās", ieņēma vadošus amatos Latvijas Aizsargu biedrībā un Latviešu veco strēlnieku biedrībā.
Miris 1942. gada 14. novembrī Rīgā, apbedīts Brāļu kapos.
Jānis Mežlauks
Jānis Mežlauks jeb Ivans Mežlauks (uk, 1891—1938) bija latviešu izcelsmes PSRS sabiedriskais un saimnieciskais darbinieks. Turkmēnijas PSR VK(b)P Centrālās komitejas sekretārs un Vidusāzijas CK biroja loceklis (1924—1925). Nogalināts Lielā terora laikā 1938. gadā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1891. gada 30. septembrī Harkivā latviešu skolotāja Jāņa Mežlauka un viņa sievas Rozas, dzimušas Šilleres, ģimenē. Viņa tēvs bija valsts padomnieks (ru), piederējis muižnieku kārtai, bija beidzis Leipcigas universitāti, Harkivā viņam piederēja divi īres nami, bija latīņu valodas skolotājs Harkivas 3. ģimnāzijā, 1915. gadā viņš bija Novohopjorskas (Новохопёрск) vīriešu ģimnāzijas direktors un latīņu valodas skolotājs. J. Mežlauks studēja Harkivas Universitātes vēstures-filoloģijas fakultātē (beidza 1912. gadā), tad juridiskajā fakultātē, ko beidza 1916. gadā. Pēc Oktobra revolūcijas bija Harkivas un Brjanskas revolucionārās padomes loceklis.
Kopā ar saviem četriem brāļiem piedalījās Krievijas pilsoņu karā. No 1918. gada janvāra līdz martam bija Harkivas Revolucionārā tribunāla priekšsēdētājs, no aprīļa Kazaņas guberņas kara komisārs, 1918. gada jūlijā darbojās eseru sacelšanās apspiešanas komitejā. 1919.- 1920. gadā bija Pārtikas tautas komisariāta kolēģijas loceklis, vadīja armiju apgādi. 1920. gada rudenī Melnās jūras Aizsardzības rajonā kara komisārs.
Pēc kara beigām J. Mežlauks bija Petrovas metalurģiskā kombināta vadītājs, "Jugstaļ" padomes priekšsēdētājs (1921—1923). 1923. gadā viņu nosūtīja uz Vidusāziju kokvilnas rūpniecības attīstīšanai. Turkmēnijas PSR VK(b)P Centrālās komitejas sekretārs un Vidusāzijas CK biroja loceklis (1924—1925). Vēlāk darbojās VK(b)P Centrālās komitejas aparātā (1926—1930), bija Tambovas apgabala partijas sekretārs (1928—1929). Tautas komisāru padomes (TKP) lietu pārvaldnieka vietnieks (1931—1936), TKP Augstskolu komitejas lietu vadītājs (1936—1937). No 1937. gada maija līdz novembrim viņš bija viens no PSRS ekspozīcijas vadītājiem 1937. gada Pasaules izstādē Parīzē.
Lielā terora laikā tā sauktās "Latviešu operācijas" ietvaros 1937. gada 2. decembrī NKVD apcietināja viņa jaunāko brāli Valēriju Mežlauku (1893—1938), bet 3. decembrī apcietināja Jāni Mežlauku, pēc divām nedēļām — arī trešo brāli Valentīnu Mežlauku, kas cietumā izdarīja pašnāvību. Jāni Mežlauku sākotnēji apvainoja spiegošanā Francijas labā, ka viņš Pasaules izstādes laikā esot saņēmis 108 000 franku nodošanai sazvērniekiem Maskavā. Pēc ilgām pratināšanām 1938. gada 25. aprīlī J. Mežlaukam piesprieda nāvessodu par "piedalīšanos latviešu teroristiskā kontrrevolucionārā organizācijā". Naktī nošauts un aprakts Komunarkas masu kapos. Viņa sievu notiesāja uz 8 gadiem, nošauta 1941. gadā.
Romans Hajeckis
Romans Hajeckis (uk; dzimis Nikolajevā) ir Ukrainas starptautiskais meistars šahā, Ukrainas nopelniem bagātais treneris (2011).
Biogrāfija
Piedzimis vēsturnieka Aleksandra Hajecka (dzimis 1954.) ģimenē. No piecu gadu vecuma piedalījies šaha turnīros. 2002. gadā ar izcilību beidzis Ļvivas Valsts fiziskās kultūras institūtu un sācis strādāt par Nikolajevas bērnu jaunatnes sporta skolas šaha nodaļas vecāko treneri. Paralēli mācījies Kijivas Nacionālā fiziskās kultūras un sporta universitātes aspirantūrā. Savas trenera karjeras laikā sagatavojis vairākus Ukrainas un Eiropas jauniešu šaha čempionātu laureātus. 2008. gadā Eiropas jauniešu šaha čempionātā Hajecka audzēkņi izcīnījuši astoņas medaļas: divas zelta, četras sudraba un divas bronzas. Pazīstamākais viņa audzēknis ir starptautiskais lielmeistars Oleksandrs Bortniks, kas 2014. gadā Durbanā kļuva par Pasaules jauniešu šaha čempionu U18 vecuma kategorijā. 2016. gadā Hajeckis uzvarējis Leonīda Šteina memoriālā.
Billijs Smits
Billijs Smits (dzimis ) ir bijušais kanādiešu hokejists, vārtsargs, kurš savas karjeras laikā aizvadījis 680 spēles Nacionālās hokeja līgas klubā Ņujorkas "Islanders", kļūstot par četrkārtēju Stenlija kausa ieguvēju. 1993. gadā uzņemts Hokeja slavas zālē.
Billijs Smits ir pirmais vārtsargs NHL vēsturē, kuram izdevies gūt vārtus.
Spēlētāja karjera
No 1970. līdz 1972. gadam Smits spēlēja Losandželosas "Kings" Amerikas hokeja līgas fārmklubā Springfildas "Kings", 1971.—72. gada sezonā aizvadot piecas spēles arī Losandželosas klubā. 1972. gada līgas paplašināšanās draftā NHL Smitu izvēlējās viena no divām līgas jaunpienācējām Ņujorkas "Islanders".
1972.—73. un 1973.—74. gada sezonās Smits dalīja spēles laiku "Islanders" vārtos ar Geriju Dežardēnu, taču 1974.—75. gada sezonā kļuva par komandas pamatvārtsargu. No 1980. līdz 1983. gadam Smits kopā ar komandu četras sezonas pēc kārtas izcīnīja Stenlija kausu. Šajos gados Smits ieguva gan Kona Smita, gan arī Vezinas un Viljama Dženingsa balvas, tādējādi apliecinot savu lomu komandas panākumos.