cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žiroskopiski stabilizēta vienceļa sliedes
Brennana vienlaidu sliežu ceļš
Viņa pirmais demonstrācijas modelis bija tikai 30,0 x 11,8 collas (762 x 300 mm) kaste, kurā bija balansēšanas sistēma. Tomēr ar to pietika, lai Armijas padome ieteiktu 10 000 sterliņu mārciņu summu pilna izmēra transportlīdzekļa izstrādei. Finanšu departaments to noraidīja ar veto. Tomēr armija no dažādiem avotiem atrada 2000 sterliņu mārciņu, lai finansētu Brennana darbu.
Šī budžeta ietvaros Brennans izgatavoja lielāku modeli ar izmēriem 6,0 x 1,5 pēdas (1,83 x 0,46 m), kura līdzsvaru uzturēja divi 5,0 collas (127 mm) diametra žiroskopa rotori. Šis modelis joprojām atrodas Londonas Zinātnes muzejā. Transportlīdzekļa trase tika ierīkota Brennana mājas teritorijā Gillinghemā, Kentā. To veidoja parasts gāzes cauruļvads uz koka gulšņiem, ar 50 pēdu (15 m) stiepļu troses tiltu, asiem stūriem un slīpumiem līdz 1:5. Brennans demonstrēja savu modeli lekcijā Karaliskajai biedrībai 1907. gadā, kad tas tika parādīts, kā tas brauc uz priekšu un atpakaļ "pa mācītu un tievu stiepli" "izgudrotāja perfektā vadībā".
Brennana samazinātais dzelzceļš lielā mērā attaisnoja Kara ministrijas sākotnējo entuziasmu. Tomēr 1906. gadā ievēlētā liberāļu valdība, kas īstenoja finanšu samazināšanas politiku, faktiski apturēja armijas finansējumu. Tomēr 1907. gadā Indijas ministrija piešķīra 6 000 sterliņu mārciņu avansu (kas 2021. gadā atbilst 675 267 sterliņu mārciņām), lai Ziemeļrietumu pierobežas reģionā attīstītu vienceļa līniju, un vēl 5 000 sterliņu mārciņu (kas 2021. gadā atbilst 555 391 sterliņu mārciņai) avansu 1908. gadā piešķīra Kašmiras Durbārs. Šī nauda bija gandrīz iztērēta līdz 1909. gada janvārim, kad Indijas birojs izmaksāja vēl 2000 sterliņu mārciņu (kas 2021. gadā atbilst 221 795 sterliņu mārciņām).
1909. gada 15. oktobrī vagoniņš pirmo reizi darbojās ar savu jaudu, pārvadājot 32 cilvēkus pa rūpnīcu. Transportlīdzekļa izmēri bija 40,0 x 9,8 pēdas (12,2 x 3 m), un ar 20 zirgspēku (15 kW) benzīna dzinēju tā ātrums bija 22 jūdzes stundā (35 km/h). Pārnesumkārba bija elektriska, benzīna dzinējs darbināja ģeneratoru, bet elektromotori atradās uz abiem ratiņiem. Šis ģenerators darbināja arī žiroskopa motorus un gaisa kompresoru. Balansēšanas sistēmā izmantoja pneimatisko servopiedziņu, nevis berzes riteņus, ko izmantoja agrākajā modelī.
Žiroskopi atradās kabīnē, lai gan Brennans plānoja tos pārvietot zem transportlīdzekļa grīdas, pirms parādīt transportlīdzekli publiski, taču Šerla mašīnas atklāšana lika viņam pārcelt pirmo publisko demonstrāciju uz 1909. gada 10. novembri. Nebija pietiekami daudz laika, lai pirms monoraila publiskās debijas žiroskopus novietotu no jauna.
Brennana vienlaidu sliežu ceļa reālā publiskā debija notika Japānas un Lielbritānijas izstādē Baltajā pilsētā Londonā 1910. gadā. Vienuvietīgais vagons pa apļveida trasi ar ātrumu 20 jūdzes stundā (32 km/h) vienlaicīgi pārvadāja 50 pasažierus. Pasažieru vidū bija arī Vinstons Čērčils, kurš izrādīja ievērojamu sajūsmu. Interese bija tik liela, ka Anglijā un Vācijā tika ražotas bērnu rotaļlietas - vienriteņu un žiroskopiski stabilizētas monorailas ar pulksteņa mehānismu. Lai gan tas bija dzīvotspējīgs transporta līdzeklis, viendzelzceļš nespēja piesaistīt turpmākus ieguldījumus. No diviem uzbūvētajiem transportlīdzekļiem vienu pārdeva metāllūžņos, bet otru līdz 1930. gadam izmantoja kā parka nojumi.
Scherl's car
Tikko Brennans pabeidza testēt savu transportlīdzekli, vācu izdevējs un filantrops Augusts Šerls paziņoja par Vācijā izstrādātā žiro vienceļa dzelzceļa publisku demonstrāciju. Demonstrējums bija paredzēts trešdien, 1909. gada 10. novembrī, Berlīnes Zooloģiskajā dārzā.
Šerla mašīna, kas arī bija pilna izmēra transportlīdzeklis, bija mazliet mazāka par Brennana mašīnu - tās garums bija tikai 17 pēdas (5,2 m). Tajā varēja sēdēt četri pasažieri uz šķērsām novietotiem sēdekļiem. Žiroskopi atradās zem sēdekļiem, un tiem bija vertikālas asis, bet Brennans izmantoja horizontālu žiroskopu pāri. Servomehānisms bija hidraulisks, bet dzinējs elektriskais. Stingri runājot, Augusts Šērls tikai nodrošināja finansiālo atbalstu. Taisnošanas mehānismu izgudroja Pauls Frēlihs, bet automobili konstruēja Emīls Falke.
Lai gan automašīna tika atzinīgi novērtēta un tās publisko demonstrējumu laikā darbojās lieliski, tā nespēja piesaistīt ievērojamu finansiālu atbalstu, un Šerls norakstīja savu ieguldījumu tajā.
Šilovska darbs
Pēc tam, kad Brennanam un Šerlam neizdevās piesaistīt nepieciešamās investīcijas, pēc 1910. gada žiromonoraļa praktisko attīstību turpināja Londonā dzīvojošais krievu aristokrāts Pjotrs Šilovskis. Viņa balansēšanas sistēma balstījās uz nedaudz atšķirīgiem principiem nekā Brennana un Šerla sistēma, un tā ļāva izmantot mazāku un lēnāk rotējošu žiroskopu. Pēc tam, kad 1911. gadā viņš izstrādāja žiroskopa vienceļa modeli, viņš konstruēja žiroautomobili, ko 1913. gadā uzbūvēja uzņēmums Wolseley Motors Limited un izmēģināja Londonas ielās. Tā kā tas izmantoja vienu žiroskopu, nevis pretēji rotējošu pāri, ko bija iecienījuši Brennans un Šērls, tā uzvedība bija asimetriska, un tas kļuva nestabils asos kreiso pagriezienu laikā. Tas izraisīja interesi, bet ne piesaistīja nopietnu finansējumu.
Attīstība pēc Pirmā pasaules kara
1922. gadā padomju valdība uzsāka Šilovska vienceļa būvniecību starp Ļeņingradu un Carskoje Selo, taču drīz pēc projekta uzsākšanas līdzekļi izsīka.
1929. gadā, būdams 74 gadus vecs, Brennans izstrādāja arī žiroauto. Austin/Morris/Rover konsorcijs to atteica, pamatojoties uz to, ka viņi varētu pārdot visus parastos automobiļus, ko viņi uzbūvēja.
Pamatideja
Transportlīdzeklis pārvietojas uz vienas parastās sliedes, tāpēc bez balansēšanas sistēmas tas apgāztos.
Rotējošais ritenis ir uzstādīts kardāna rāmī, kura rotācijas ass (precesijas ass) ir perpendikulāra rotācijas asij. Mezglu uzstāda uz transportlīdzekļa šasijas tā, lai līdzsvara stāvoklī griešanās ass, precesijas ass un transportlīdzekļa griešanās ass būtu savstarpēji perpendikulāras.
Piespiežot kardānu griezties, ritenim rodas precesija, kas rada žiroskopiskos griezes momentus ap rites asi, tādējādi mehānisms var iztaisnot transportlīdzekli, kad tas ir sasvēries no vertikāles. Ritenim ir tendence sakārtot savu griešanās asi ar rotācijas asi (kardāna asi), un šī darbība ir tā, kas apgāž visu transportlīdzekli ap tā griešanās asi.
Ideālā gadījumā mehānismam, kas iedarbina vadības griezes momentus uz kardānu, vajadzētu būt pasīvam (atsperu, amortizatoru un sviru sistēma), bet problēmas būtība norāda, ka tas nav iespējams. Līdzsvara stāvoklī transportlīdzeklis ir vertikālā stāvoklī, tāpēc jebkurš traucējums no šī stāvokļa samazina smaguma centra augstumu, samazinot sistēmas potenciālo enerģiju. Visam, kas atgriež transportlīdzekli līdzsvarā, ir jāspēj atjaunot šo potenciālo enerģiju, un tāpēc tas nevar sastāvēt tikai no pasīviem elementiem. Sistēmā jābūt kādam aktīvam servopiedziņai.
Sānu slodzes
Ja pastāvīgiem sānu spēkiem pretotos tikai ar žiroskopisko darbību, kardāns strauji grieztos uz bremzēm, un transportlīdzeklis apgāztos. Patiesībā mehānisms liek transportlīdzeklim noliekties pret traucējumu, pretojoties tam ar svara sastāvdaļu, kad žiroskops ir tuvu savam neizliektajam stāvoklim.
Inerces sānu spēki, kas rodas, braucot pagriezienā, liek transportlīdzeklim noliekties pagriezienā. Atsevišķs žiroskops rada asimetriju, kuras dēļ transportlīdzeklis noliecas pārāk tālu vai nepietiekami tā, lai tīrais spēks paliktu simetrijas plaknē, tāpēc sānu spēki joprojām būs jūtami uz kuģa.
Lai nodrošinātu pareizu transportlīdzekļa slīpumu pagriezienos, ir jānovērš žiroskopiskais griezes moments, ko rada transportlīdzekļa pagrieziena ātrums.
Brīvs žiroskops saglabā savu orientāciju attiecībā pret inerciālo telpu, un žiroskopiskie momenti tiek radīti, rotējot to ap asi, kas ir perpendikulāra griešanās asij. Taču vadības sistēma novirza žiroskopu attiecībā pret šasiju, nevis attiecībā pret fiksētajām zvaigznēm. No tā izriet, ka transportlīdzekļa slīpuma un pagrieziena kustība attiecībā pret inerciālo telpu radīs papildu nevēlamus žiroskopiskos griezes momentus. Tie rada neapmierinošu līdzsvaru, bet, kas ir vēl nopietnāk, izraisa statiskās stabilitātes zudumu, pagriežoties vienā virzienā, un palielina statisko stabilitāti pretējā virzienā. Šilovskis saskārās ar šo problēmu ar savu autotransporta līdzekli, kas tādēļ nevarēja veikt asus kreisos pagriezienus.
Brennans un Šērls apzinājās šo problēmu un ieviesa balansēšanas sistēmas ar pretēji rotējošu žiroskopu pāriem, kas darbojas pretējos virzienos. Izmantojot šādu izkārtojumu, visas transportlīdzekļa kustības attiecībā pret inerciālo telpu rada vienādus un pretējus griezes momentus abiem žiroskopiem, un līdz ar to tie tiek izlīdzināti. Izmantojot dubulto žiroskopu sistēmu, tiek novērsta nestabilitāte līkumos, un transportlīdzeklis sasveras pareizajā leņķī, tādējādi uz kuģa nerodas sānu spēks.
Pagriezienu laikā pretēji rotējošie žiroskopi novērš nestabilitāti pagriezienos. Šilovskis apgalvoja, ka ar dubulto žiroskopu sistēmu ir grūtības nodrošināt stabilitāti, lai gan nav skaidrs, kāpēc tas tā būtu. Viņa risinājums bija mainīt vadības cilpas parametrus atkarībā no pagrieziena ātruma, lai saglabātu līdzīgu reakciju jebkura virziena pagriezienos.
Līdzīgi arī nobīdes slodzes izraisa transportlīdzekļa sasvēršanos, līdz smaguma centrs atrodas virs atbalsta punkta. Sānu vēji liek transportlīdzeklim sasvērties pret tiem, lai tiem pretotos ar svara sastāvdaļu. Šie saskares spēki, visticamāk, radīs lielāku diskomfortu nekā pagrieziena spēki, jo to rezultātā uz transportlīdzekļa rodas tīrie sānu spēki.
Saskares sānu spēki rada kardāna novirzes novirzi Šilovska cilpā. To var izmantot kā ieejas signālu lēnākai cilpai, lai novirzītu smaguma centru uz sāniem, lai transportlīdzeklis ilgstošu neinerciālu spēku klātbūtnē paliktu vertikālā stāvoklī. Šāda žiroskopa un sānu cg nobīdes kombinācija ir 1962. gada patenta priekšmets. Ernests F. Svinnijs (Ernest F. Swinney), Harijs Ferreira (Harry Ferreira) un Luiss E. Svinnijs (Louis E. Swinney) 1962. gadā ASV uzbūvēja transportlīdzekli, kurā izmantoja žiroskopu un sānu lietderīgās slodzes nobīdi. Šo sistēmu sauc par Gyro-Dynamics monorail.
Iespējamās priekšrocības salīdzinājumā ar divsliežu transportlīdzekļiem
Šilovskis minēja vairākas apgalvotās priekšrocības, tostarp:
samazinātas braukšanas ceļa labās puses problēmas, jo teorētiski var pārvarēt stāvākus kāpumus un asākus pagriezienus.
Savā grāmatā Šilovskis apraksta bremzēšanas veidu uz sliežu ceļa, kas ir iespējama vienceļa sliežu transportlīdzeklim, bet traucētu parastā sliežu transportlīdzekļa virziena stabilitāti. Tas potenciāli ļautu ievērojami saīsināt bremzēšanas ceļu salīdzinājumā ar parasto riteņu bremzēšanu ar tērauda riteņiem, attiecīgi samazinot drošu attālumu starp vilcieniem.
Šilovskis apgalvoja, ka viņa konstrukcijas patiesībā ir vieglākas par līdzvērtīgiem divsliežu sliežu transportlīdzekļiem. Pēc Brennana teiktā, žiroskopa masa veido 3-5 % no transportlīdzekļa svara, kas ir salīdzināms ar ratiņu svaru, kas ietaupīts, izmantojot viena sliežu ceļa konstrukciju.
Pagriezieni līkumos
Ņemot vērā transportlīdzekļa braukšanu horizontālā līkumā, visnopietnākās problēmas rodas, ja žiroskopa ass ir vertikāla. Par kardāna šarnīru darbojas pagrieziena ātruma sastāvdaļa \Omega, tāpēc pagriešanās vienādojumā tiek ieviests papildu žiroskopiskais moments:
Tas novirza sānsveri no pagriezienam pareizā sānsveres leņķa, bet, kas ir vēl nopietnāk, maina raksturīgā vienādojuma konstanto locekli uz:
Acīmredzot, ja pagrieziena ātrums pārsniedz kritisko vērtību:
balansēšanas cilpa kļūs nestabila. Tomēr identisks žiroskops, kas griežas pretējā virzienā, anulēs nestabilitāti izraisošo griešanās momentu, un, ja tas būs spiests griezties pretējā virzienā nekā pirmais žiroskops, radīs vadības momentu tajā pašā virzienā.
Kanādas valdības Mašīnbūves nodaļa 1972. gadā noraidīja priekšlikumu par vienceļa sliežu ceļu, galvenokārt pamatojoties uz šo problēmu. Viņu analīze bija pareiza, taču tā attiecās tikai uz vienas vertikālās ass žiroskopu sistēmām, bet ne universāla.
Pastari (Dekšāres pagasts)
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no valsts autoceļiem, pie dzelzceļa līnijas Krustpils—Rēzekne II.
Norvēģijas sieviešu futbola izlase
Norvēģijas sieviešu futbola izlase ir nacionālā sieviešu futbola komanda, kas pārstāv Norvēģiju starptautiskās futbola sacensībās. Izlasi pārvalda Norvēģijas Futbola asociācija.
Izlase ir 1995. gada pasaules čempione, 1991. gadā izcīnītas sudraba medaļas. Vēl divas reizes ir ierindojusies 4. vietā. Līdz šim kvalificējusies visiem deviņiem FIFA Pasaules kausa finālturnīriem. Vasaras olimpiskajās spēlēs izlase ir spēlējusi trīs reizes. Debijas reizē 1996. gadā izcīnīja bronzas medaļas, bet 2000. gada vasaras olimpiskās spēles Norvēģijas futbolistes kļuva par olimpiskajām čempionēm.
Eiropas čempionāta finālturnīros izlase ir piedalījusies 12 reizes. Divas reizes ir iegūts Eiropas čempiontituls — 1987. un 1993. gadā. Četras reizes komanda ir izcīnījusi sudraba medaļas.
2023. gada jūnijā FIFA Pasaules rangā sievietēm izlase bija 12. vietā.
Saukupīte
Saukupīte (arī Mazā Piksterīte) ir Piksteres labā krasta pieteka Jēkabpils novadā.
Izteka uz rietumiem no Sēlijas. Tek rietumu-dienvidrietumu virzienā. Ietek Piksterē pie Klētnieku mājām. Saukupīti šķērso valsts autoceļš V815 (Sēlija–Sēlpils–Ošāni).
Zoločivas rajons (Ļvivas apgabals)
Zoločivas rajona Bilijkamiņas ciemā dzimis Polijas karalis Mihals Koributs Višņoveckis (1640-1673). Pie Zoločivas rajona Verhobužas ciema ir Bugas upes izteka.
Losandželosas "Angels"
Losandželosas "Angels" (en) ir profesionāls beisbola klubs, kas ir bāzēts Anahaimā, Kalifornijas štatā, ASV. Tas ir dibināts 1961. gadā. "Angels" spēlē Augstākās beisbola līgas (MLB) Amerikāņu līgas Rietumu divīzijā. Klubs savas pastāvēšanas vēsturē ir uzvarējis vienā Pasaules sērijā. Klubs savas mājas spēles aizvada Angel Stadium stadionā.
Latvijas Valsts kontroles vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Republikas Valsts kontroles vadītāji, kopš 1918. gada, kad tika izveidota šī iestāde. No 1940. līdz 1991. gadam šāds amats nepastāvēja, kamēr Latviju bija okupējusi PSRS. Šī iestāde tika atjaunota 1993. gadā.
Davinsons Sančess
Davinsons Sančess Mina (es; dzimis ) ir Kolumbijas futbolists, aizsargs, Kolumbijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2017. gada spēlē Anglijas Premjerlīgas kluba Tottenham Hotspur sastāvā.
Olivjē (vingrotājs)
Olivjē (fr) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Davinsons Sančess
Sasniegumi
Atlético Naciona
Olivjē (vingrotājs)
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 209 punktus, izcīnot 97. vietu.
Sepovka
Sepovka ir ciems Balvu novada Briežuciema pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumu daļā 9 km no pagasta centra Briežuciema, 29 km no novada centra Balviem un 248 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta daļēji izzudusi.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa P45 (Viļaka–Kārsava), Krakupes krastā.
Latviešu skola Maskavā
Latviešu skola Maskavā ir dibināta svētdienas skola Maskavā, Latvijas Republikas vēstniecībā Krievijas Federācijā. Skola tika organizēta, pateicoties pirmā pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, Latvijas Republikas vēstnieka Krievijas Federācijā, dzejnieka Jāņa Petera centieniem, radot vietu, kur skolēni varētu mācīties latviešu valodā, apgūt latviešu dziesmas un latviskās tradīcijas.
Olainīte
Olainīte, arī Olaine un Olaines strauts, ir Misas labā krasta pieteka Olaines pagastā.
Latviešu skola Maskavā
Skolas atklāšana
1994. gada 12.februārī, Čaplīgina ielā 3, Maskavā uz skolas atklāšanu bija ieradušās vairākas augstas amatpersonas — Valsts kultūras ministrs Jānis Dripe, kurš jaunajiem skolniekiem dāvināja ābeces un Latvijas vēstures grāmatas; Latvijas prezidenta padomnieks kultūras jautājumos, komponists Raimonds Pauls, kuram līdzi bija atbraucis bērnu ansamblis "Dzeguzīte"; Latvijas Republikas ārlietu ministrs Georgs Andrejevs, Igaunijas un Lietuvas vēstnieki Krievijā, kā arī Polijas un Ungārijas vēstniecību pārstāvji; Krievijas Ārlietu ministrijas un Latviešu kultūras biedrības Maskavā pārstāvji.
Olainīte
Sākas novadgrāvjos pie Rīgas dienvidu apvedceļa A5 un Jelgavas šosejas A8 krustojuma, tek uz dienvidrietumiem paralēli šosejai un Jelgavas dzelzceļam. Krastos Jaunolaine, tās teritorijā upē no kreisās puses ietek Apšukalnu kanāls un atrodas Olaines kapi. Lielākajā daļā tecējuma gultne regulēta. Pirms ietekas Misā krasti purvaini, pie ietekas — vasarnīcu ciemats Ezītis.
Latviešu skola Maskavā
Skolas atklāšana
Uz pirmo skolas dienu bija ieradušies 36 jaunie skolēni.
Olainīte
2015. gadā Olainītes ūdens jau augšpus Jaunolaines tika atzīts par neatbilstošu labai kvalitātei, kas norāda uz piesārņojuma avotiem tās augštecē vai tās pirmssākuma novadgrāvjos. Paredzams, ka pēc dažiem gadsimtiem upīti caur filtrējošiem slāņiem sasniegs piesārņojums no bijušajām toksisko atkritumu glabātavām. Vidējais piesārņojošo vielu daudzums pārsniedz labas kvalitātes pieļaujamās normas apmēram divkārtīgi. Ievērojama ietekme ir vietējās kanalizācijas radītajai noslodzei un lauksaimniecības noplūdēm.
Latviešu skola Maskavā
Audzēkņi un nodarbības
Skolā ik gadu mācās 40—50 audzēkņu vecumā no 6 līdz 17 gadiem. Nodarbības notiek latviešu valodā trīs līdz četras reizes mēnesī, sestdienās un svētdienās. Skolas nodarbības ir sadalītas sešās daļās :
Olainīte
2015. gadā tika uzsākti darbi novadgrāvja Medemciems—Olainīte izbūvei.
Latviešu skola Maskavā
Skolas pasniedzēji
Pirmos divdesmit mācību gadus skolu vadīja Guna Goluba. Skolas vadītāja par nopelniem Latvijas valsts labā — ilggadējo, nesavtīgo un nozīmīgo ieguldījumu latviešu kultūras un nacionālo vērtību saglabāšanā un stiprināšanā ārpus Latvijas — 2014. gadā saņēma Triju Zvaigžņu ordeni. Skolas pastāvēšanas laikā vairākkārt mainījušies pedagogi. Zīmēšanas stundās visvairāk ar bērniem strādājis Jānis Anmanis, kurš desmit gadus, nežēlodams ne laiku, ne enerģijas, divas vai trīs reizes mēnesī mēroja ceļu no Rīgas uz Maskavu. Šobrīd zīmēšanas nodarbības vada vēstniecības darbinieku dzīvesbiedri, kuri arī nodrošina skolas darbu un parūpējas par skolas pasākumu organizēšanu.
No 2014. gada līdz 2016. gadam skolu vadīja Rita Sniedze. Kopš 2016. gada Skolas vadītāja ir Antra Levova. 2019.m.g./2020.m.g. skolā pasniedza desmit skolotāji.
COVID-19
Pandēmijas laikā skola pārgāja uz tālmācību, mācot latviešu valodu un Latvijas vēsturi attālināti
Die Lit
Die Lit ir amerikāņu repera Playboi Carti debijas studijas albums, ko 2018. gada 11. maijā izdeva AWGE un Interscope Records. Albumā kā viesmākslinieki piedalās Skepta, Treviss Skots, Lil Uzi Vert, Pi'erre Bourne, Nikija Mināža, Braisons Tilers, Chief Keef, Gunna, Red Coldhearted, Young Thug un Young Nudy. Albuma producēšanu galvenokārt veica Pi'erre Bourne, cita starpā palīdzot Don Cannon un IndigoChildRick.
Die Lit kopumā saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes, un ASV debitēja Billboard 200 trešajā vietā.
Fons un izlaišana
2017. gada decembrī videoklipā bija redzams Playboi Carti aiz miksēšanas pults, kurš, domājams, klausījās jaunu materiālu ar parakstu "Albuma režīms". 2018. gada martā Pi'erre Bourne Twitter paziņoja, ka projekts ir pabeigts, bet Playboi Carti 2018. gada 10. maijā ar Twitter starpniecību paziņoja par albuma izdošanas datumu. Tajā pašā dienā ASAP Rocky atklāja albuma mākslas darbus. Pēc izlaišanas albums tika īslaicīgi izdots tikai caur Tidal, bet pēc tam ievietots arī citos straumēšanas pakalpojumos.
Kritiskā uztveršana
Die Lit saņēma kopumā pozitīvas atsauksmes. Metacritic, kas profesionālu publikāciju atsauksmēm piešķir normalizētu vērtējumu no 100, albums saņēma vidējo vērtējumu 71, pamatojoties uz septiņām atsauksmēm.
Evans Ritlevskis no Pitchfork paziņoja, ka Die Lit ir "albums, kas gandrīz pilnībā darbojas pēc sava vājprātīgā skripta. Tas ir perversi infekciozs, augsts cukura līmenis, reps, kas fundamentāli pārkalibrē smadzeņu atalgojuma centrus", slavējot produkciju un vienkāršību. Korigans B no Tiny Mix Tapes teica: "Tāpat kā tā priekšgājējs, tas ir ballīšu ierakstu albums; tās ir dziesmas, kuras tiks atskaņotas bezgalīgi, līdz āķi, pārtraukumi un, protams, bass tiks iededzinātas smadzenēs. no katra apmeklētāja”. Maksvels Kavaseno no HotNewHipHop secināja, ka Die Lit "šķiet vistuvāk pilnībā realizētam albumam, jo ​​Playboi Carti jebkad būs tuvu tam, lai sasniegtu" un ka tas "vismaz ir jāciena par to, ka tas ir izdarījis tik daudz, vienlaikus darot to ļoti ļoti maz." Tiešsaistes izdevums Sputnikmusic norādīja: "Liels gandarījums par šo ierakstu ir iestudējumā, kurā tiek izmantots mūžsenais hiphopa triks, izmantojot daļēju melodisku ideju, knapi dziesmu, un no tās izveidot biezu skaņu. aust."
Sojuz-11
Sojuz-11 (Союз-11) bija PSRS Sojuz sērijas pilotējams kosmosa kuģis. Tas orbītā tika palaists un nogādāja apkalpi uz pasaulē pirmo orbitālo staciju Saljut-1. Atgriežoties uz Zemes, 29. jūnijā apkalpe gāja bojā, nolaižamajam aparātam priekšlaicīgi dehermetizējoties.
Die Lit
Kritiskā uztveršana
A. Harmonija no Exclaim! kritizēja albumu par daudzveidības trūkumu, sakot: "Tas ir pietiekami jautri, bet, ja neskaita dažus turētājus, tā mūža ilgums ir līdzīgs maijvabolei. Izbaudiet to vasarā un aizmirstiet lielāko daļu no tā līdz septembrim." Railijs Volless no HipHopDX norādīja: "Ar daudz cienījamu darbu — maz ticams, ka tas uzvarēs nevienu pretinieku." Nīls Z. Yeungs no AllMusic teica: "Tāpat kā Rae Sremmurd un Migos, šīs bigbass trap himnas ir daudz parādā to klubiem draudzīgajai noskaņai, taču tās piedāvā maz būtības vai paliekošas ietekmes ziņā."
Komerciāls sniegums
Die Lit debitēja ASV Billboard 200 topa trešajā vietā, pirmajā nedēļā nopelnot 61 000 albumiem līdzvērtīgu vienību (tostarp 5000 kopiju kā tīru albumu pārdošanu). 2019. gada 31. jūlijā Amerikas Ierakstu industrijas asociācija (RIAA) albumam tika piešķirts zelta sertifikāts par kopējo pārdošanas apjomu un straumēm, kas pārsniedz 500 000 vienību Amerikas Savienotajās Valstīs. 2021. gada janvārī albums ir nopelnījis 1,1 miljonam albumam ekvivalentu vienību un neto 1,67 miljardus straumju pēc pieprasījuma par tā ierakstiem.
Sojuz-11
Apkalpe
Kuģa Sojuz-11 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Dublējošā apkalpe:
Rezerves apkalpe:
Sākotnēji Sojuz-11 pamatapkalpe bija Aleksejs Ļeonovs, Valērijs Kubasovs un Pjotrs Kolodins. Divas dienas pirms starta medicīnas komisija rentgena uzņēmumos Kubasova plaušās bija pamanījusi aptumšojumu, un visa pamatapkalpe tika nomainīta ar dublieru apkalpi.
Lidojuma gaita
Sojuz-11 tika palaists 04:55:09 UTC ar nesējraķeti Sojuz no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas.
Pēc divām orbītas korekcijām kosmosa kuģis pietuvojās stacijai Saljut-1 līdz 7 km attālumam. Apkalpe ieslēdza tuvošanās sistēmu Igla, un 7. jūnijā 07:45 UTC Sojuz-11 saslēdzās ar staciju. Kosmisko aparātu savilkšana un hermētiskuma pārbaude ilga četras stundas. Kad viss bija normāli, apkalpe pārcēlās uz staciju.
Priedaine (Dekšāres pagasts)
Priedaine ir ciems Rēzeknes novada Dekšāres pagastā. Izvietojies pagasta rietumos 6,9 km no pagasta centra Dekšārēm, 38,3 km no novada centra Rēzeknes un 205,8 km no Rīgas.
Sojuz-11
Lidojuma gaita
Apkalpe atklāja, ka gaiss stacijā bija stipri sadūmots. Pēc ventilācijas sistēmas remonta kosmonauti nākamo diennakti pavadīja kosmosa kuģī, gaidot gaisa reģenerāciju. Pēc tam apkalpe sāka plānotos darbus stacijā. 11. dienā notika aizdegšanās, un tika apsvērta doma pārtraukt lidojumu un atstāt staciju. Apkalpe arī konstatēja, ka skriešanas trenažieris, ko vajadzēja lietot divreiz dienā, izraisīja visas stacijas vibrāciju. Kosmonauti Saljut-1 strādāja 24 diennaktīs, viņi gandrīz pilnībā izpildīja eksperimentu programmu.
Priedaine (Dekšāres pagasts)
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no valsts autoceļiem, Rūbežnīku grāvja krastos.
Sojuz-11
Lidojuma gaita
22:35:24 UTC tika iedarbināts kuģa dzinējs, un Sojuz-11 sāka nolaišanos. 22:47:28 UTC vajadzēja atdalīties nolaižamajam aparātam. Sakarus ar apkalpi neizdevās nodibināt. 22:54 UTC nolaižamo aparātu pamanīja pretgaisa aizsardzības dienests 2200 km attālumā no paredzētās nolaišanās vietas. 23:02:54 UTC 7 km augstumā atvērās galvenais izpletnis, un drīz to pamanīja sagaidošie helikopteri. 23:16:52 UTC (30. jūnijā 01:16:52 pēc Maskavas laika) nostrādāja mīkstās piezemēšanās dzinēji, un nolaižamais aparāts nosēdās.
Kad meklēšanas komanda atvēra lūku, kosmonauti bija bez dzīvības pazīmēm. Mediķi centās veikt reanimāciju, bet bija jau par vēlu. Georgijs Dobrovoļskis, Vladislavs Volkovs un Viktors Pacajevs gāja bojā nolaižamā aparāta dehermetizācijas dēļ.
Katastrofas izmeklēšana
Apskatot nolaižamo aparātu, tika noskaidrots, ka kabīnē izslēgtā stāvoklī bija visi raidītāji un uztvērēji. Plecu siksnas visiem kosmonautiem bija atsprādzētas, bet Dobrovoļska siksnas bija sakrustotas, un saslēgts bija tikai augšējais jostas fiksators. Viens no diviem ventilācijas vārstiem atradās atvērtā stāvoklī. Šis vārsts tiek atvērts ar piropatronu automātiski nelielā augstumā, lai izlīdzinātu ārējo atmosfēras spiedienu ar spiedienu kapsulā. Citas novirzes no normas netika atrastas.
Katastrofas cēloņu izmeklēšanai tika izveidota valdības komisija akadēmiķa Mstislava Keldiša vadībā. Autonomā mērījumu reģistra Mir ierakstu analīze liecināja, ka kopš nodalījumu atdalīšanas vairāk nekā 150 km augstumā spiediens nolaižamajā aparātā sāka strauji samazināties, 115 sekunžu laikā nokrītot līdz 50 mm Hg — praktiski līdz nullei. Spiediena samazināšanas ātrums atbilda ventilācijas vārsta atverei. Komisija nonāca pie viennozīmīga secinājuma: nodalījumu atdalīšanās brīdī priekšlaicīgi un nesankcionēti atvērās ventilācijas vārsts. Tādējādi nolaižamais aparāts dehermetizējās, un tas noveda pie kosmonautu bojāejas.
Vīķupīte
Vīķupīte ir Vīķu ezera pieteka Jēkabpils novadā.
Tek ziemeļu virzienā. Ietece Vīķu ezera dienvidu krastā pie Ezerciema. Vīķupīti šķērso valsts autoceļš P76 (Aizkraukle–Jēkabpils).
Žans Lafukjērs
Žans Lafukjērs (fr; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija franču paukotājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Lafukjērs 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja paukošanā ar špagu profesionāļiem. Šajā disciplīnā vinš startēja tikai pirmajā kārtā.
Šapo
Šapo (fr) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 208 punktus, izcīnot 98. vietu.
Puduļi
Puduļi ir ciems Rēzeknes novada Dekšāres pagastā. Izvietojies pagasta dienvidos 3,9 km no pagasta centra Dekšārēm, 36,8 km no novada centra Rēzeknes un 210,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no valsts autoceļiem.
Koltura
Koltura (fo, dk) ir neliela Fēru salu arhipelāga sala uz dienvidiem no Streimojas. Salā ir 2 pastāvīgie iedzīvotāji (2020).
Labiovelārs berzenis
Labiovelārs berzenis ir skaņa, kas sastopama vairākās valodās. IPA šo skaņu apzīmē ar simbolu. Šis ir viens no puspatskaņiem.
Latviešu valodā
Latviešu valodā skaņa zilbes beigās tiek "vokalizēta" vai nu kā, piemēram, vārdā "Daugavpils" – , vai, kā , vārdā "zivs" –. Vai arī – pozīcijās, kur tā nevar veidot diftongu – kā, piemēram, blāvs vai tuvs.
Atšķirība starp [u] un [w]
Atšķirību starp puspatskani [w] un patskani [u] var ilustrēt salīdzinot latviešu vārdu skola [skuɔla] un itāļu vārdu scuola [skwɔla] (Google Translate runas sintēze itāļu vārdam scuola) – pirmajā gadījumā <o> ir diftongs [uɔ] bet otrajā gadījumā <uo> ir puspatskanis + patskanis [wɔ].
Vīpīte
Vīpīte ir Ziemeļsusējas kreisā krasta pieteka Jēkabpils novadā.
Iztek no Spuldzenieku purva ziemeļaustrumiem. Tek ziemeļrietumu virzienā. Ietek Ziemeļsusējā pie Upamaļu mājām. Vīpītes krastos atrodas Radiņi.
Velmes iela (Rīga)
Velmes iela ir iela, kas atrodas Rīgas pilsētas Mežaparka apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Siguldas prospektu un beidzas krustojumā ar Hamburgas ielu. Ielas kopējais garums ir 268 metri, tā ir klāta ar asfaltbetona segumu un nosaukta par godu latviešu pedagogam un valodniekam Jēkabam Velmem. Ielā ir savrupmāju apbūve.
Vēsture
Velmes iela ir sastopama Rīgas ielu sarakstos no 1929. gada ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā netika mainīts.
Ielu savienojumi
Velmes iela ir savienota ar šādām ielām:
Parazītiskie augi
Parazītiskie augi ir tādi augi, kas ir pielāgojušies baroties heterotrofi, t.i., tie kādu daļu vai pat visas dzīvības procesiem nepieciešamās vielas saņem no cita auga. Principā visi parazītiskie augi ir ziedaugi (Angiospermae); ir zināms tikai viens parazītisks kailsēklis (Gymnospermae) – Parasitaxus ustus. Parazītiskie augi piesaistās saimniekaugiem ar haustoriju palīdzību. Haustorijas (atvasināts no latīņu haurire – dzert) ir kopīga pazīme visiem parazītiskajiem augiem – tās ir modificētas saknes, kuras veido morfoloģisku un fizioloģisku saikni starp parazītu un saimnieku.
Klasifikācija
Parazītiskos augus pēc to lokalizācijas uz saimniekauga var iedalīt 2 galvenajās grupās: stumbra (jeb gaisa) parazītos un sakņu (jeb pazemes) parazītos. Stumbra parazīti sastopami tikai dažās augu dzimtās un ģintīs, piemēram, Cuscutaceae (viju) dzimtas Cuscuta (viju) ģintī un Lauraceae (lauru) dzimtas Cassytha ģintī. Sakņu parazīti ir daudz izplatītāki – tie atrodami lielākajā daļā parazītisko augu taksonomisko grupu.
Parazītiskos augus pēc to barošanās veida iedala 2 lielās grupās: hemiparazītos un holoparazītos.
1. Hemiparazīti – parazītiskie augi, kas ir hlorofilu saturoši un fotosintezējoši (vismaz kādu daļu no savas dzīves), taču ūdeni un barības vielas tie tik un tā uzņem no saimniekauga. Hemiparazītus, atkarībā no tā, cik atkarīgi tie ir no saimniekauga, sīkāk var iedalīt 2 grupās: fakultatīvajos hemiparazītos un obligātajos hemiparazītos.
2. Holoparazīti – parazītiskie augi, kas ir pilnībā (vai gandrīz pilnībā) ahlorofili, nefotosintezējoši (ir zaudējuši tilakoīdus, enzīmu RuBisCO, spēju veikt CO2 fiksāciju u.tml.) un iegūst visu nepieciešamo ūdeni un barības vielas no saimniekauga ksilēmas un floēmas. Vairums holoparazītu parazitē uz saimniekauga saknēm, taču dažas sugas no Cuscuta (viju) ģints (piemēram, Eiropas vija Cuscuta europaea) ir stumbra holoparazīti. Daži pārstāvji no Rafflesiales (raflēziju) rindas (piemēram, Apodanthes ģints, Pilostyles ģints un Rafflesia (raflēziju) ģints) arī mēdz būt stumbra parazīti, taču domājams, ka tie vispirms nostiprinās uz saimnieka saknēm, bet, turpinot augt garumā, sasniedz saimniekauga stumbru. Holoparazītisms ir attīstījies neatkarīgi vismaz 7 augu taksonomiskajās grupās: Balanophoraceae, Cynomoriaceae, Hydnoraceae, Rafflesiales, Cuscutaceae, Lennoaceae un Orobanchaceae.
Skaits un izplatība
Eksistē apmēram 4000 augu sugu ar parazītisku dzīvesveidu, t.i., tikai nedaudz vairāk par 1% no visiem zināmajiem ziedaugiem. Parazītiskie augi meklējami apmēram 20 dažādās augu dzimtās, tomēr to sadalījums pa šīm dzimtām nav vienmērīgs. Gandrīz puse no visiem parazītiskajiem augiem atrodami Scrophulariaceae (cūknātru) dzimtā, savukārt šīs dzimtas ietvaros pārsvarā Castilleja ģintī (200 sugas), Euphrasia (žibulīšu) ģintī (170 sugas) un Pedicularis (jāņeglīšu) ģintī (350 sugas), kas ir vairāk nekā 700 sugas. Citas lielas parazītu ģintis (apmēram 100 vai vairāk sugu) ir Cuscuta (viju) ģints, Amyema ģints, Viscum (āmuļu) ģints, kā arī Phoradendron ģints.
Parazītiskie augi pasaulē ir atrodami gandrīz katrā biotopu tipā, tomēr tie nekad nav dominējošā dzīvības forma ekosistēmā. Interesanti, ka katram biotopu tipam ir raksturīgas samērā noteiktas parazītisko augu dzimtas. Piemēram, mitros tropu biotopos sastopamas pārsvarā šādas parazītisko augu dzimtas: Balanophoraceae, Rafflesiaceae (raflēziju dzimta), Mitrastemonaceae, Loranthaceae (lorantu dzimta) un Olacaceae. Savukārt biotopos, kuri saņem mazāk nokrišņu (kā, piemēram, pļavu un savannu ekosistēmas), raksturīga sevišķi liela Scrophulariaceae (cūknātru) dzimtas un arī Loranthaceae (lorantu) dzimtas parazītaugu daudzveidība. Ļoti sausos (kserofītiskos) biotopos (tādos kā tuksneši) var būt atrodami parazītiski augi no sekojošām dzimtām: Hydnoraceae, Cynomoriaceae, Lennoaceae (lennu dzimta) un Apodanthaceae.
Kopumā lielākā daļa parazītisko augu sugu sastopamas ekosistēmās, kuras nav cilvēka ietekmētas, un tikai neliela daļa parazītu ir pielāgojušies dzīvot antropogēni pārveidotos biotopos. Kā piemērs antropogēnu ainavu apdzīvotājām minamas ģintis Orobanche (brūnkātes) un Striga, kuras ir ļoti labi adaptējušās dzīvot lauksaimniecības zemēs. Šo augu reproduktīvais potenciāls ir augsts (tie saražo ļoti daudz sīku sēklu), turklāt milzīgās kultūraugu populācijas nodrošina šos parazītiskos augus ar lielu skaitu saimniekaugu.
Specializācija
Parazītiskie augi ļoti atšķiras pēc sava specializācijas veida – ir sastopami gan tādi parazīti, kas ir adaptējušies baroties uz ļoti daudzām augu sugām (tā saucamie ģenerālisti), gan arī tādi, kas ir specializējušies tikai uz kādām noteiktām augu sugām (tā saucamie speciālisti).
Lielākā daļa parazītisko augu ir ģenerālisti. Piemēram, mazais zvagulis Rhinanthus minor parazitē uz apmēram 50 dažādām augu sugām, kas pieder 18 dzimtām. Pie tam viens šīs sugas indivīds var parazitēt uz līdz pat 7 dažādām augu sugām vienlaicīgi. Savukārt Castilleja ģints parazītaugi parazitē uz vairāk nekā 100 dažādiem saimniekaugiem, kas pieder ļoti dažādām dzimtām. Vairāk nekā 100 saimniekaugu ir arī Cuscuta (viju) ģints un Cassytha ģints pārstāvjiem. Īpaši liels saimniekaugu diapazons ir dažiem Loranthaceae (lorantu) dzimtas pārstāvjiem – labs piemērs tam ir parazītaugs Dendrophthoe falcata, kurš ir konstatēts parazitējam uz vairāk nekā 350 dažādām augu sugām (pie tam šis skaitlis turpina augt). Vēl viena suga, kura ir pilnīgi neizvēlīga attiecībā pret saimniekaugu, ir tropos izplatītais Lauraceae (lauru) dzimtas pārstāvis Cassytha filiformis, kurš bieži parazitē pat uz desmitiem augu sugu vienlaicīgi, un piedevām šis parazīts tikpat bieži parazitē arī pats uz savas sugas pārstāvjiem.
Kā piemērs parazītisko augu taksonomiskajām grupām, kurās ir izplatīta specializācija uz konkrētiem saimniekiem, minamas, piemēram, visas trīs Rafflesiaceae (raflēziju) dzimtas ģintis (Rafflesia (raflēzijas), Rhizanthes un Sapria), par kurām ir zināms, ka tās parazitē tikai uz Vitaceae (vīnkoku) dzimtas Tetrastigma (tetrastigmu) ģints augiem. Vēl citi piemēri šauri specializētām parazītaugu ģintīm ir: Misodendrum ģints pārstāvji, kuri ir sastopami vienīgi uz Nothofagus (dienvidskābaržu) ģints augiem; Conopholis ģints, kas parazitē vienīgi uz Quercus (ozolu) ģints pārstāvjiem; Apodanthes ģints, kas specializējas tikai uz Flacourtiaceae dzimtas augiem; Pilostyles ģints (iekļaujot Berlinianche ģinti), kur parazitē tikai uz pākšaugiem; kā arī Mitrastema ģints parazīti, kuru saimnieki ir tikai Fagaceae (dižskābaržu) dzimtas augi. Ir arī tādi parazītiskie augu, kuriem ir vēl šaurāka specializācija – tie adaptējušies baroties tikai ar vienu augu sugu. Kā piemērs šādiem parazītaugiem minams Santalaceae (sandalkoku) dzimtas pārstāvis Arceuthobium minutissimum, kurš parazitē tikai uz vienas priežu sugas – Pinus griffithii, kā arī, piemēram, Orobanchaceae (brūnkāšu) dzimtai piederošais Epifagus virginiana, kurš parazitē tikai uz Amerikas dižskābarža Fagus grandifolia. .
Dažreiz parazītisko augu specializācija var ļoti variēt pat vienas ģints ietvaros. Piemēram, starp 45 Arceuthobium ģints sugām, dažas sugas parazitē tikai uz vienas augu sugas (piemēram, Arceuthobium apachecum uz priedes Pinus strobiformis), kamēr citas (piemēram, Arceuthobium globosum ssp. grandicaule) inficē vismaz 12 dažādas augu sugas. Kopumā ir vērojama tendence, ka obligātie parazīti visbiežāk ir šauri specializējušies, bet fakultatīvajiem parazītiem ir plašs saimniekaugu spektrs.
Ietekme uz saimniekaugu
Dažādu parazītisko augu patogenitāte pret saimniekaugu var ļoti atšķirties. Ir parazīti, kas atstāj mazu ietekmi uz savu saimnieku (piemēram, Epifagus ģints parazīti uz Fagus (dižskābaržu) ģints augiem), un ir arī tādi, kas dramatiski ietekmē saimnieka fizioloģiskos procesus un ražību (piemēram, Orobanche (brūnkāšu) ģints un Striga ģints uz dažādiem kultūraugiem). Dažkārt parazīts var izraisīt arī sava saimnieka bojāeju.
Parazīta patogenitāte ir atkarīga no vairākiem faktoriem:
Uzskata, ka visnegatīvāko ietekmi uz daudziem svarīgiem kultūraugiem atstāj trīs Orobanchaceae (brūnkāšu) dzimtai piederošās ģintis: Orobanche (brūnkātes), Striga un Phelipanche.
Attiecības ar citiem parazītiskajiem augiem
Vienas no visievērojamākajām koevolucionārajām attiecībām, kas eksistē parazītisko augu pasaulē, ir viena parazītiskā ziedauga parazitēšana uz cita parazītiskā ziedauga (tā saucamie parazīta parazīti). Šai parādībai var izšķirt trīs formas: hiperparazītismu, epiparazītismu un autoparazītismu.
1. Hiperparazītisms – parazītisma veids, kad vērojama fakultatīva saistība starp dažādām parazītu sugām. Kā piemērus hiperparazītismam var minēt Cuscuta (viju) ģinti un Cassytha ģinti. Šīs ģintis parazitē uz dažādiem augiem, tai skaitā uz tādām hemiparazītiskām ģintīm kā Ximenia (ksimēnijas) un Santalum (sandalkoki). Cuscuta un Cassytha ģintis var parazitēt arī uz Phoradendron ģints un Struthanthus ģints augiem. Arī vairākas Phoradendron ģints un Viscum (āmuļu) ģints sugas ir hiperparazīti.
2. Epiparazītisms – parazītisma veids, kad vērojama obligāta saistība starp dažādām parazītu sugām. Kā piemēru šim parazītisma veidam var minēt Santalaceae (sandalkoku) dzimtai piederošo Phacellaria ģinti, kuras visi pārstāvji ir obligāti parazīti gan uz Loranthaceae (lorantu) dzimtas, gan arī paši uz savas – Santalaceae (sandalkoku) – dzimtas pārstāvjiem. Epiparazītiskas dzimtas ir arī, piemēram, Viscaceae (āmuļu) dzimta un Loranthaceae (lorantu) dzimta.
3. Autoparazītisms – parazītisma veids, kad kādas sugas indivīds parazitē pats uz savas sugas pārstāvjiem. Šo parazītisma veidu varētu pat uzskatīt par vienu no kanibālisma formām. Autoparazītisms bieži novērojams Loranthaceae (lorantu) dzimtas parazītiskajiem augiem, Viscaceae (āmuļu) dzimtas parazītiem (piemēram, Phoradendron juniperinum), kā arī dažiem Lauraceae (lauru) dzimtas pārstāvjiem (piemēram, Cassytha filiformis).
Attiecības ar citiem organismiem
Papildus parazītisko augu attiecībām ar saviem saimniekaugiem, tiem bieži vien evolucionārā ceļā var būt izveidojušās komplicētas attiecības arī ar citiem organismiem, ar kuriem tie saskaras sava dzīves cikla laikā.
Svarīgas attiecības parazītaugiem ir ar dzīvniekiem, kas tos apputeksnē. Par parazītaugu apputeksnētājiem var kalpot ļoti dažādi dzīvnieki: vaboles, bites, mušas, putni un sikspārņi. Vaboles apputeksnē, piemēram, Hydnoraceae dzimtas, kā arī Balanophoraceae dzimtas Lophophytum ģints augus; bites – Pedicularis (jāņeglīšu) ģints, Krameria (ratāniju) ģints, Balanophora ģintis, kā arī Mystropetalon ģints augus; mušas – Rafflesia (raflēziju) ģints, Rhizanthes ģints un Sarcophyte ģints pārstāvjus; putni – daudzus Loranthaceae (lorantu) dzimtas pārstāvjus, kā arī Arjona ģints, Quinchamalium ģints, Castilleja ģints un Mitrastema ģints augus; sikspārņi – Dactylanthus ģints pārstāvjus.
Tikpat svarīgi kā dzīvnieki, kas veic parazītisko augu apputeksnēšanu, ir arī tie, kas izplata parazītisko augu sēklas. Sevišķi svarīgi sēklu izplatītāji ir putni un zīdītāji. Putni izplata vairums Loranthaceae (lorantu) dzimtas un Viscaceae (āmuļu) dzimtas augu sēklas; interesanti, ka, piemēram, Dicaeidae (puķudzeņu) dzimtas putniem ir pat īpaši specializēts gremošanas trakts un uzvedība, kas sekmē Loranthaceae (lorantu) dzimtas sēklu izplatīšanos. Arī zīdītāji izplata dažu parazītaugu sēklas un augļus. Kā piemērus var minēt oposumus, kuri izplata Prosopanche ģints augus, un ciršļiem līdzīgās tupajas (Tupaia ģints) vai Āzijas vāveres (Callosciurus ģints), kas piedalās Rafflesia (raflēziju) ģints augu izplatīšanā.
Parazitēšanas mehānisms
Sevišķi izšķirošs brīdis parazītiskā auga dzīves ciklā ir tā sākumposms, kad notiek parazītauga sēklas dīgšana. Problēma ir tajā, ka daudziem parazītiem sēklas ir mazas, līdz ar to tajās ir ļoti maz barības vielu rezervju, kā arī daudzos gadījumos mēdz būt tā, ka parazīta dīgstam tā augšanas sākumposmā nevar notikt autotrofa barošanās. Tad vēl – lai gan vairums parazītisko augu sēklu sāk dīgt, sastopoties ar atbilstošiem vides faktoriem: ūdeni, skābekli, gaismu un attiecīgu temperatūru, tomēr dažiem parazītiem (piemēram, Striga ģintij, Alectra ģintij un Orobanche (brūnkāšu) ģintij) svarīgi ir arī saimniekauga izdalītie dīgšanas faktori. Līdz ar to obligāts priekšnosacījums sekmīgai parazītiskā auga attīstībai ir tā sēklas atrašanās tuvu saimniekaugam.
Ļoti svarīga parazītisko augu adaptācija ir to spēja sajust saimniekauga sakņu klātbūtni. Parazītiskais augs sava saimnieka saknes var sajust divējādi – vai nu nonākot tiešā kontaktā ar tām, vai uztverot saimniekauga izdalītos specifiskos savienojumus. Piemēram, Striga ģints sēklas ir spējīgas sajust saimniekauga izdalīto seskviterpēnu (sauktu par strigolu) un laktonus. Šīs vielas darbojas kā parazīta sēklas dīgšanas ierosinātājas. Parazītiskais augs spēj uztvert ļoti niecīgas šo savienojumu koncentrācijas augsnē (pat pikomolus), savukārt, sajūtot šo vielu koncentrācijas gradientu, parazīts spēj precīzi noteikt saimniekauga atrašanās vietu. Tālāk parazītiskā auga dīgstam nepieciešams ķīmiskais signāls, kas ierosinātu haustorijas veidošanos. Savienojumus, kas izraisa haustoriju veidošanos, sauc par haustoriju inducējošajiem faktoriem (HIF) un tos var iedalīt 4 grupās: flavonoīdi, p-hidroksiskābes, hinoni un citokinīni. Piemēram, sugas Striga asiatica haustorija tiek ierosināta pateicoties tikai vienam hinonam – 2,6 dimetoksi-1,4-benzohinons jeb DMBQ. DMBQ ir plaši izplatīts augu sekundārais metabolīts, kas rodas lignīna biosintēzes un noārdīšanās procesā. Parasti augs šo savienojumu neizdala augsnē, tā tur nokļūst tikai tad, ja auga sakne ir ievainota. Šajā gadījumā DMBQ nonāk augsnē pateicoties tam, ka parazīts izstrādā šūnapvalkus noārdošu enzīmu – laktāzi. Kopumā fenola savienojumi (it īpaši hinoni) ir vieni no svarīgākajiem faktoriem, kas ierosina haustoriju veidošanos. Izveidojušos haustoriju parazīts pielieto, lai iespiestos saimnieka audos. Haustorija var iespiesties saimniekaugā, pateicoties jau daļēji enzimātiski noārdītajiem šūnapvalkiem, kā arī spiediena spēkam. Visbiežāk haustorija iespiežas starp saimniekauga šūnām (retāk – pašās šūnās) un savienojas ar saimnieka vadaudiem.
Lai tiktu nodrošināta ūdens un barības vielu plūsma caur haustorijām, parazītiskajā augā jābūt zemākam ūdens potenciālam nekā saimniekaugā. Daudzi parazītiskie augi to panāk ar atvārsnīšu palīdzību – naktī to atvārsnītes nav pilnībā aizvērtas, līdz ar to arī šajā diennakts laikā parazītiskā auga transpirācijas intensitāte tiek saglabāta augsta un tādējādi tiek nodrošināta ūdens un barības vielu plūsma no saimniekauga, kam naktī atvārsnītes ir aizvērtas, uz parazītu. Ūdens potenciāls parazītiskajā augā var būt pat par 1000 kPa mazāks nekā saimniekaugā, uz kura tas parazitē.
Tas, kādas barības vielas parazīts iegūst, ir atkarīgas no tā, pie kādiem saimniekauga vadaudiem tas ir piesaistījies – pie ksilēmas vai floēmas. Saimniekauga ksilēmā galvenokārt pieejams ūdens, minerālvielu joni, organiskās skābes un aminoskābes, savukārt floēmā – minerālvielu joni, aminoskābes un ogļhidrāti. Fakultatīvie hemiparazīti un primitīvie obligātie hemiparazīti barojas tikai no ksilēmas, bet progresīvie obligātie hemiparazīti un holoparazīti – gan no ksilēmas, gan floēmas.
Gudenieki (dabas liegums)
Gudenieki ir 1999. gadā izveidots dabas liegums Kuldīgas novada Gudenieku pagastā uz rietumiem no Gudenieku ciema.
1926. gada apvērsums
1926. gada apvērsums var būt:
Hliņani
Hliņani ir rajona nozīmes pilsēta Ukrainas rietumos, Ļvivas apgabalā Zoločivas rajonā.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1379. gadā. Kopš viduslaikiem Hliņani bija aušanas centrs. Ietilpa Žečpospolitā. Pēc Polijas pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsēta iekļāvās Austrijas impērijā.
Pēc Pirmā pasaules kara tika iekļauta jaunizveidotajā Polijas valstī. Sākoties Otrajam pasaules karam, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, pilsētā ienāca padomju karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Hliņanus ieņēma vācieši. Pilsētas ebreju iedzīvotāji tika iznīcināti holokaustā.
Pēc Otrā pasaules kara Hliņani iekļāvās PSRS, un ietilpa tajā līdz Ukrainas valsts neatkarības nodibināšanai 1991. gadā.
Sons Hinmins
Sons Hinmins (dzimis ) ir Dienvidkorejas futbolists, kas var spēlēt gan pussarga, gan uzbrucēja pozīcijā, Dienvidkorejas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2015. gada spēlē Anglijas Premjerlīgas kluba Tottenham Hotspur sastāvā.
Sasniegumi
Tottenham Hotspur
Dienvidkorejas U23
Individuālie sasniegumi
Disidents (filma)
"Disidents" ir 1989. gada Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Ansis Epners un filma vēstī par tukumnieka Pētera Lazdas (vēlākā Latvijas Augstākās Padomes deputāta, kurš balsojis par Latvijas neatkarību) dzīvesstāstu.