cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvija 1928. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Latviju 1928. gada ziemas olimpiskajās spēlēs startēja ar 1 sportistu Albertu Rumbu, ātrslidošanā. Šīs bija otrās ziemas olimpiskās spēles, kurās bija pārstāvēta Latvijas komanda. 1928. gada ziemas olimpiskās spēles notika Šveices pilsētā Sanktmoricā no 1928. gada 11. februāra līdz 19. februārim. Alberta Rumbas lielākais panākums šajās olimpiskajās spēlēs bija 14. vieta 1500 metru distancē.
Alberts Rumba bija arī Latvijas karognesējs olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.
Biržas nams
Biržas nams bija ēka Liepājā, kas atradās Biržas laukumā 14-15 (tagadējā Kārļa Zāles laukumā). Biržas nams bija viena no respektablākajām celtnēm gan saimnieciskās, gan sabiedriskās nozīmības dēļ — tā apkalpoja kravu tranzīta operācijas caur Liepājas ostu un pa Liepājas—Romnu dzelzceļu. Jau 1890. gadā tajā apkalpoja 40 aģentūras, 20 komisiju kantorus, 4 mākleru un notāru kantorus, kā arī eksporta ekspedīcijas. 1926. gadā Liepājas birža ieguva jaunus statūtus, kuros noteica, ka Biržas komiteja ir oficiāla likumā paredzēta iestāde tirdzniecības interešu aizstāvībai. Par biržas sabiedrības biedriem varēja kļūt tirdzniecības un kuģniecības uzņēmumi, kredītiestādes, apdrošināšanas biedrības, kooperatīvās sabiedrības un ekspedīciju kantori, kuri izpirkuši 1., 2. vai 3.kategorijas tirdzniecības zīmes.
Vēsture
Ēka celta laikā no 1885. līdz 1887.gadam pēc Paula Maksa Berči projekta. Ēkai bija tikai divi stāvi, bet tā izcēlās ar greznajiem dekoriem, un drīz vien kļuva par vienu no Liepājas pilsētas simboliem. Biržas nams pieskaitāms Berči itāļu renesanses celtnēm, bet tam bija arī ievērojama līdzība Drēzdenes biržas namam, kurš vairāk sekoja vācu stilam. Ap 1909. gadu tika izstrādāts projekts, kas paredzēja divu spārnu piebūvi Biržas namam, jo ap to laiku sāka aptrūkties telpas daudzajiem ēkā esošajiem uzņēmumiem un iestādēm, bet Pirmā pasaules kara dēļ šis projekts tālāk par skicēm un metu netika. Pirmā pasaules kara laikā ēkā īslaicīgi ierīkoja bēģļu patversmi, bet jau 1915. gadā ēka tika pārvērsta par vācu karaspēka kazarmām. Pēc kara ēkā atgriezās aģentūras, un kantori un pēc ēkas fasādes atjaunošanas tajā sāka rīkot balles. 1940. gadā, pēc Latvijas okupācijas, ēku pārņēma padomju vara, un tā kļuva par mītni, gan PSRS Iekšlietu Tautas komisariātam (NKVD), gan vairākām komitejām.
1941. gada 27. jūnija rītā, kad vācu karaspēks bija vairs tikai dažus metrus no Biržas ēkas, NKVD vai strādnieku gvardes biedri pirms atkāpšanās Biržas nama pirmo stāvu aizdedzināja, un naktī uz 28. jūniju jau daļēji izdegušo ēku pilnībā izdedzināja vācu artilērijas apšaude, kas pāri atstāja tikai ēkas lielos mūrus. Jaunizveidotā pagaidu pilsētas valde ēku atzina par atjaunojamu, tāpēc atšķirībā no blakus ēkām tās mūrus nenojauca. Pēc padomju varas atgriešanās 1945. gadā ēku tomēr izlēma neatjaunot, un līdz 1946. gada pavasarim tās mūrus pilnībā nojauca.
Jošio Kato
Jošio Kato (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||8||0
Aleksandrs Degtjarjovs
Aleksandrs Degtjarjovs (ru, uk; dzimis, miris ) bija Ukrainas inženieris konstruktors. Viņš visu mūžu nostrādāja Konstruktoru birojā Južnoje, un beigās bija tā ģenerāldirektors.
Aleksandrs Degtjarjovs piedzima Jaranskā, Kirovas apgabalā, Krievijā. 1975. gadā viņš absolvēja Ļeņingradas Mehānisko institūtu specialitātē "Lidaparātu dzinēji". Viņu norīkoja darbā Konstruktoru birojā Južnoje Dņepropetrovskā (tagad Dņipro), Ukrainā. Sākotnēji viņš strādāja par inženieri, vēlāk kļuva par vecāko inženieri, grupas priekšnieku, dienesta priekšnieku. Degtjarjovs piedalījās starpkontinentālo ballistisko raķešu kompleksu izstrādē un modernizēšanā. Viņš piedalījās nesējraķešu Zenit-2 un Dnepr projektos, kā arī kosmisko aparātu un pavadoņu sistēmu projektos.
Aleksandrs Degtjarjovs nomira no koronavīrusa COVID-19 slimības.
Degtjarjovs ir aptuveni 200 zinātnisko publikāciju un rakstu autors par raķešu kompleksu izstrādes, modernizācijas un adaptācijas jautājumiem. Viņš ir 50 izgudrojumu un patentu autors. Viņš daudz uzmanības pievērsa nozares zinātnes attīstībai un Konstruktoru birojā Južnoje zinātniskās ražošanas attiecību stiprināšanai ar Ukrainas Nacionālo zinātņu akadēmiju, akadēmiskajiem institūtiem un Ukrainas reģionu augstskolām.
Butrinti
Butrinti (sq, la, grc, Bouthrōtón) ir Senās Grieķijas un vēlāk Romas pilsēta Epīras vēsturiskajā reģionā. Atrodas mūsdienu Sarandas rajonā, Albānijā, ap 14 km uz dienvidiem no Sarandas un netālu no Albānijas robežas ar Grieķiju. Daļa no Butrintu nacionālā parka.
Tikusi apdzīvota jau aizvēsturiskajos laikos. Pamesta viduslaikos, kad pēc lielas zemestrīces lielākā daļa pilsēta tika applūdināta un te izveidojās purvi. Pirmie arheoloģiskie izrakumi sākti 1928. gadā. 1992. gadā Butrinti tika iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. 1997. gadā pēc lielas politiskās un ekonomiskās krīzes valstī UNESCO iekļāva Butrintus apdraudēto Pasaules mantojuma objektu sarakstā aizsardzības, pārvaldības, saglabāšanas trūkuma un marodierisma dēļ. No apdraudēto Pasaules mantojuma objektu saraksta izņemti 2005. gadā.
2000. gada novembrī tika izveidots Butrintu nacionālais parks, kas ir viena no nozīmīgākajām arheoloģisko izrakumu vietām valstī. Nacionālais parks ir iekļauts arī Rāmsaras mitraiņu sarakstā.
Alphensijas kamaniņu un bobsleja trase
Alphensijas kamaniņu un bobsleja trase (ko) ir bobsleja, kamaniņu un skeletona trase Alphensijas kūrortā, Dienvidkorejā, Phjončhanas apgabalā. Šajā trasē norisinājās 2018. gada ziemas olimpisko spēļu sacensības.
Trases ietilpība ir 7000 skatītāju (1000 sēdvietas un 6000 stāvvietas). Trases garums ir 2018 metri, kas īpaši uzsver olimpisko spēļu norises gadu, un platums — 1,40 metri. Trase platība ir 177000 m2, un tās augstums virs jūras līmeņa ir 940 metri trases sākumā un 800 metri finišā.
Šarhoroda
Šarhoroda ir pilsēta Ukrainā, Vinnicas apgabala Žmerinkas rajonā. Izvietojusies apgabala rietumdaļā Muraškas upes krastos 81 km no apgabala centra Vinnicas. Līdz 2020. gadam rajona centrs.
Alphensijas kamaniņu un bobsleja trase
Trasē norisinājās 2017. gada attiecīgo sporta veidu čempionāti, lai pilnībā sagatavotu visu nepieciešamo olimpiskajām spēlēm.
Šarhoroda
Vēsture
1585. gadā tagadējās pilsētas vietā pēc Stefana Batorija rīkojuma tika uzcelts cietoksnis, kuru nodēvēja par godu Zamojsku dzimtas dibinātājam Florianam Šari (Florian Szary). 1588. gadā Sigismunds III Vāsa piešķīra Šarhorodai (Szarogród) Magdeburgas tiesības un ģerboni. No 1672. līdz 1699. gadam pilsēta bija turku varā un tika dēvēta par Mazo Stambulu. 19. gadsimtā pilsēta izveidojās par hasīdisma centru. 1923. gadā Šarhoroda kļūst par rajona centru. 1986. gadā tai piešķirts pilsētas statuss.
Alphensijas kamaniņu un bobsleja trase
Celtniecība
Trasi būvēja kompānija Daelim Kanvando provinces uzraudzībā. Celtniecības izmaksas bija gandrīz 114,5 miljoni ASV dolāru, un tās tika sadalītas starp valsts valdību un pašvaldību.
Alphensijas kamaniņu un bobsleja trases būvniecība sākās 2014. gada martā un tika pabeigta 2017. gada pēdējos mēnešos.
Leonīds Kurdjumovs
Leonīds Kurdjumovs (ru; dzimis Minskā, miris  Rīgā) bija krievu tautības Latvijas politiķis. Viņš ir bijis Augstākās Padomes un Rīgas domes deputāts.
Ceturtais Krusta karš
Ceturtais Krusta karš (1202 — 1204) tika organizēts pēc pāvesta Inocenta III aicinājuma Eiropas krustnešiem iekarot tagadējās Ēģiptes ziemeļdaļu, lai iegūtu placdarmu, kas Krusta karu ievaros ļautu attīstīt karadarbību austrumu virzienā.
Leonīds Kurdjumovs
Biogrāfija
Dzimis Minskā. Izglītību ieguvis Rīgas 35. vidusskolā, ko pabeidzis 1956. gadā, un Jāņa Fabriciusa Daugavpils augstākā kara aviācijas inženieru skolā, (ru), ko absolvējis 1959. gadā radioinženiera specialitātē. Pēc studijām strādājis Rīgā: rūpnīcā "Alfa", pēc tam Rīgas Radioizotopu aparatūras būves zinātniskās pētniecības institūtā. No 1970. līdz 1995. gadam L. Kurdjumovs bija Valsts lauksaimniecības tehnikas komitejas republikāniskā informātikas un skaitļošanas centra direktors. 1990. gadā — Republikāniskā statistiskās informācijas centra "Agroapgāde" direktors.
Ceturtais Krusta karš
Pāvesta iecerētais mērķis netika sasniegts, jo venēciešu tirgotāji, kuriem bija jānodrošina krustnešu transportēšana pa jūru, izmantoja tos savu interešu realizācijai. Dodžs Enriko Dandolo, ņemot vērā venēciešu tirdzniecības intereses un bizantiešu prinča Aleksija lūgumu, novirzīja krustnešus uz Konstantinopoli.
Leonīds Kurdjumovs
Biogrāfija
L. Kurdjumovs bija precējies, ir meita un mazmeita.
Ceturtais Krusta karš
1203. gadā krustnešiem izdodas pirmo reizi iekarot Konstantinopoli, bet tā tiek atkarota. 1204. gadā pilsēta atkal krīt krustnešu (latīņu) rokās un tiek izlaupīta. Cerētā Rietumu un Austrumu kristīgās baznīcas atkalapvienošana nenotiek. Bizantijas vietā tiek nodibināta Latīņu impērija, kas pastāv līdz 1261.
Leonīds Kurdjumovs
Politiskā darbība
1990. gadā L. Kurdjumovs tika ievēlēts Augstākajā Padomē kā "Līdztiesības" un PSKP kandidāts Rīgas vēlēšanu apgabalā un bija starp tiem deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarību. Dažās publikācijas minēts, ka viņš agrāk darbojies Interfrontē, tomēr pats Kurdjumovs apgalvoja, ka nav bijis ne Tautas frontes, ne Interfrontes biedrs. 1995. gadā bija Latvijas Apatrīdu līgas deputāts.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas L. Kurdjumovs neieguva Latvijas pilsonību, tādēļ uz vietu vēlētās institūcijās nevarēja pretendēt līdz 2000. gadam, kad kļuva par Latvijas pilsoni naturalizācijas kārtībā.
1995. gadā L. Kurdjumovs bija Latvijas Sociālistiskās partijas dibinātāju skaitā. 2001. gadā viņš kļuva par PCTVL 7. Saeimas frakcijas konsultantu. Šai pašā gadā ievēlēts Rīgas domē no PCTVL saraksta. 2002. gadā L. Kurdjumovu izslēdza no partijas "Līdztiesība" un viņš iestājās Tautas Saskaņas partijā, no kuras izstājās jau nākamajā gadā. 2004. gadā L. Kurdjumovs bija Sergeja Dolgopolova veidotās partijas "Cita Politika" dibinātāju skaitā un 2005. gadā tika ievēlēts Rīgas domē no "Jaunā Centra" saraksta, kurā šī organizācija iesaistījās. 2006. gadā nesekmīgi kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās jau no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta. 2009. gadā kā "Saskaņas Centra" pārstāvis ievēlēts Rīgas domē. 2007. gadā ievēlēts par Rīgas domes Sociālo jautājumu komitejas priekšsēdētāju un amatā atradās līdz nāvei pēc ilgas slimības 2012. gadā.
Zambijas administratīvais iedalījums
Zambijas administratīvo iedalījumu veido 10 provinces, kas sīkāk tiek iedalītas 103 distriktos.
Viltons Sampaju
2007. gada sezonas beigās debitēja Brazīlijas A sērijā, kad aizvadīja spēli starp America un Botafogo. Sampaju ir FIFA kategorijas tiesnesis kopš 2013. gada. Viņa starptautiskā debija notika 2013. gada augustā, kad viņš tiesāja Copa Sudamericana otrās kārtas spēli starp diviem Brazīlijas klubiem Portuguesa un Bahia.
2016. gadā Sampaju saņēma savu pirmo izsaukumu uz lielu starptautisku turnīru, kad tika nozīmēts tiesāt 2016. gada Copa América spēles. Viņš bija galvenais tiesnesis grupu turnīra spēlē starp Argentīnu un Paragvaju. 2018. gada Pasaules kausā Krievijā darbojās kā video asistents astoņās turnīra spēlēs.
2019. gada Copa América tiesāja vienu grupu turnīra spēli un vienu ceturtdaļfinālu. Tika nozīmēts par tiesnesi arī 2021. gada Copa América turnīrā. Tajā bija galvenais tiesnesis vienā grupu turnīra spēlē un ceturtdaļfinālā starp Argentīnu un Ekvadoru.
2022. gada maijā FIFA iekļāva viņu tiesnešu sarakstā 2022. gada FIFA Pasaules kausam.
Masaaki Kato
Masaaki Kato (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nikolajs Jergensens
Nikolajs Jergensens (dk; dzimis ) ir Dānijas futbolists, uzbrucējs, Dānijas futbola izlases dalībnieks.
Sasniegumi
København
Feyenoord
Individuālie sasniegumi
Botoma
Botoma (en) ir ciems Nīderlandes Karalistes speciālajā aizjūras municipalitātē Sabā, tās administratīvais centrs. Izvietojusies salas dienvidrietumos ap 700 m no Karību jūras krasta, kur atrodas salas vienīgā piestātne. Apdzīvoto vietu 1632. gadā dibināja kuģa katastrofā cietuši angļu jūrnieki. 1640. gadā pastāvīgu apmetni salā izveidoja holandiešu kolonisti no kaimiņos esošās Sintēstatiusas salas. Salu pastāvīgi apdraudēja pirāti, kā arī pretenzijas no britu pārvaldībā esošās Jamaikas un pilnīgā Nīderlandes kontrolē sala nonāca tikai 1816. gadā.
Botomā atrodas administratīvās iestādes, slimnīca, trīs baznīcas, bibliotēka un Sabas Universitātes medicīnas skola.
Dalmācija (province)
Dalmācija (Dalmatia) bija Romas impērijas province, kuras teritorija aptvēra Adrijas jūras ziemeļu krastu. Tās galvaspilsēta bija Salona pie mūsdienu Splitas.
Mūsdienās tās teritorija aptver Horvātijas dienvidu daļu (Dalmāciju), kā arī Bosnijas un Hercegovinas, Melnkalnes, Serbijas, Kosovas un Albānijas daļas.
Losu Čači
Losu Čači ir daļēji izzudis skrajciems Rēzeknes novada Silmalas pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļaustrumu daļā 13 km no pagasta centra Gornicas, 18 km no novada centra Rēzeknes un 235 km no Rīgas.
Losu Čači atrodas starp Tarakanovkas ezeru un Losu purvu, faktiski saplūdis ar blakus esošiem Čačiem un Trūpu Čačiem.
Īrijas Nacionālā universitāte Golvejā
Īrijas Nacionālā universitāte Golvejā (en, ga) ir 1849. gadā dibināta universitāte Īrijas pilsētā Golvejā, valsts rietumos.
Universitāte dibināta kā Golvejas Karalienes koledža (Queen's College Galway), bet gadu vēlāk kļuva par daļu no Īrijas Karalienes universitātes (Queen's University of Ireland). 1908. gadā tā iekļāvās Īrijas Nacionālās universitātes sistēmā kā Golvejas Universitātes koledža (University College Galway). Mūsdienu nosaukums tai ir no 1997. gada.
Universitāte sastāv no 5 koledžām un 9 pētniecības institūtiem un centriem. Bijušo un esošo pasniedzēju un studentu vidū ir politiķis Maikls Higinss (Michael D. Higgins), politiķis Enda Kennijs (Enda Kenny), fiziķis Džordžs Stonijs (George Johnstone Stoney), kinoaktieris Mārtins Šīns (Martin Sheen).
Grega dienasgrāmata 3: Suņudienas (filma)
"Grega dienasgrāmata 3: Suņudienas" (en) ir 2012. gada kinokomēdija, kuras režisors ir Deivids Bauers. Filmas sižets ir balstīts uz Džefa Kinija bērnu grāmatu ar tādu pašu nosaukumu.
Filma ir turpinājums 2010. gada filmai "Grega dienasgrāmata" un 2011. gada filmai "Grega dienasgrāmata 2: Rodriks rullē". 2017. gadā tika izdots filmas turpinājums "Grega dienasgrāmata: Garais ceļojums".
Vācijas Demokrātiskās Republikas konstitūcija
1949. gada konstitūcija
Lielā mērā balstīta uz Veimāras republikas konstitūciju, tā bija rakstīta tā, lai varētu kalpot par visas apvienotās Vācijas konstitūciju, jo šajā periodā abas puses — rietumi un austrumi — cerēja uz vienotas Vācijas valsts izveidošanu. Konstitūciju varēja izmantot gan federāli demokrātiskai republikai, gan sociālistiskai vienpartijas diktatūrai.
Konstitūcija paredzēja divkameru parlamentu — Valstu palātu (Länderkammer) un Tautas palātu (Volkskammer), kurai pieder galvenā likumdošanas vara. Tautas palātā paredzētas 400 deputātu vietas un konstitūcija noteica, ka ikvienai partijai, kas ieguvusi vairāk par 10% balsīm, jāsaņem amats valdībā. Ministru Prezidents jāievēl no tās partijas, kas Tautas palātā ieguvusi vairākumu. Valsts Prezidentam paredzēta ceremoniāla reprezentācijas loma.
Labojumi
1950. gada augustā konstitūcijā tika veikti labojumi, kas likvidēja provinču parlamentus un paredzēja deputātu ievēlēšanu no vienota saraksta. 1952. gadā piecu provinču vietā tika izveidoti 15 rajoni, tāpēc 1958. gada decembra labojumu tika likvidēta augšpalāta. 1954. gada martā tika pieņemti vairāki labojumi, kas nostiprināja valsts suverenitāti un ieviesa militāro dienestu. Pēc VDR prezidenta Pīka nāves 1960. gada decembrī tika pieņemti labojumi, kas Prezidenta institūciju aizvietoja ar Valsts Padomi, par kuras priekšsēdētāju tika ievēlēts Valters Ulbrihts.
1968. gada konstitūcija
1967. gada Vācijas Sociālistiskās Vienotības partijas kongresā Ulbrihts aicināja izstrādāt jaunu konstitūciju, kas nostiprinātu sociālisma un valdošās partijas vadošo lomu sabiedrībā. 1968. gada 6. aprīlī jaunās konstitūcijas teksts tika apstiprināts referendumā un tā stājās spēkā 9. aprīlī. Jaunā konstitūcija lielā mērā bija balstīta uz 1936. gada PSRS konstitūciju un definēja VDR kā sociālistisku valsti, kurā darba šķira marksisma-ļeņinisma partijas vadībā īstenos sociālismu. Konstitūcija noteica, ka VDR sekos sociālistiskā internacionālisma principiem un stiprinās brālīgās saites ar PSRS.
1974. gada labojumi
Pēc Ēriha Honekera nākšanas pie varas un abu vācu valstu diplomātiskās atzīšanas konstitūcijā tika nostiprināts ideoloģiskais princips, ka VDR ir strādnieku un zemnieku sociālistiska valsts un nevis vācu nācijas daļa. 1974. gada 27. septembrī parlaments pieņēma labojumus, kas dzēsa atsauces uz vācu nāciju un vairāk uzsvēra valsts saites ar PSRS.
Stepes čipste
Stepes čipste (Anthus campestris) ir cielavu dzimtas (Motacillidae) dziedātājputns, kas sastopams Eiropā, Āzijā un Āfrikā. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Izplatība
Stepes čipste ligzdo Eiropas dienvidu un centrālā daļa, ziemeļu robežai sasniedzot Igauniju. Ārpus Eiropas ligzdo Ziemeļāfrikas rietumos, Turcijā, Aizkaukāzā un Centrālāzijā līdz Mongolijai un Ķīnas ziemeļrietumiem. Ziemo Āfrikā, Sāhilas zonā, visā Arābijas pussalā, kā arī Pakistānā un Indijas ziemeļrietumos.
Aleksandrs Ivanovs
Aleksandrs Ivanovs var būt:
Stepes čipste
Izskats
Stepes čipste ir neliela auguma čipste ar garu asti un slaidu knābi. Ķermeņa garums 16,5—17 cm, spārnu plētums 25—28 cm, svars 17—32 g. Tēviņa vidējais svars 29,5 g, mātītes 28 g.
Tās apspalvojums gaiši brūns: mugura un spārni dzeltenbrūni, viegli raibumoti, ar tumšiem, gandrīz melniem kvadrātiņiem uz sāniem, vēders gaišs, smilšu brūns, vienkrāsains (bez raibumojuma), uz krūšu augšējās daļas viegls raibumojums, reizēm gandrīz neredzams. Jaunajiem putniem raibumojums izteiktāks nekā pieaugušajiem (īpaši uz krūtīm), arī to spārni ir tumšāki un spalvu gali ir balti. Tā kā stepes čipstes apspalvojums ir gandrīz bez raibumojuma, to ir viegli atšķirt no pārējām čipstēm. Abi dzimumi izskatās vienādi. Ziemas periodā apspalvojums kļūst vēl vienmērīgāks, ar vājāk izteiktu raibumojumu. Uz sejas pāri acīm stiepjas tumša josla. Knābis tumši brūns, kājas gaiši brūnas.
Uzvedība
Stepes čipste uzturas sausās, atklātās ainavās, piemēram, smilšainās kāpās, grants karjeros, sausos tīreļos un pļavās, stepē, pustuksnešos un citās līdzīgās vietās. Apmetas zemu krūmu un koku tuvumā, kuru zaros mēdz sēdēt un vērot apkārtni. Lielākā daļa populācijas ir gājputni.
Ligzdošana
Stepes čipstes veido monogāmus pārus. Atkarībā no izplatības areāla ligzdošanas sezona ir atšķirīgos mēnešos (no aprīļa līdz augustam). Ligzda atrodas zemes iedobē, noslēpta zem kuplāka augu cera. Vīta no sausas zāles, lapām, saknītēm, no iekšpuses izklāta ar smalkiem zāles stiebriņiem un dzīvnieku vilnu. Ligzdu būvē mātīte. Dējumā 3—6 olas. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni ligzdu atstāj apmēram 2 nedēļu vecumā, bet vecāki turpina par tiem rūpēties papildu 5 nedēļas.
Herbicīdi
Herbicīdi (la — ‘zālaugs’, ‘nezāle’, -cida — ‘galinātājs’) ir ķīmiskās vielas, kuras izmanto nevēlamu augu, nezāļu apkarošanai, iznīcināšanai. Pēc darbības rakstura izdala vienlaidus herbicīdus, kas iznīcina visus augus, un selektīvos herbicīdus, kas darbojas tikai uz noteiktu nevēlamo augu sugu. Vienlaidu herbicīdus izmanto, lai apkarotu augu augšanu rūpniecības teritorijās, lidostās, dzelzceļa un šoseju ceļmalās, meža izcirtumos, elektropārvades augstsprieguma līnijās, savukārt selektīvos herbicīdus izmanto lauksaimniecībā nezāļu apkarošanā.
Ir zināmi gadījumi, kad herbicīdi izmantoti arī militāriem mērķiem, piemēram, Oranžais aģents, kas tika izmantots Vjetnamas kara laikā.
Tošihiko Okimune
Tošihiko Okimune (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||2||0
Ūdensdzīve ar Stīvu Zisū
Stīvs Zisū ir okeanogrāfs, kurš vēlas atriebties mītiskai haizivij, kas nogalināja viņa partneri. Lai to izdarītu, Stīvs sapulcina komandu, kas sastāv no viņa atsvešinātās sievas, žurnālista un cilvēka, kurš, iespējams, ir Stīva dēls.
Jonphjonas kūrorts
Jonphjonas kūrorts (ko, Yongpyeong Rijoteu — ‘Pūķa ieleja’) ir slēpošanas kūrorts Phjončhanā, Dienvidkorejā. Vasarā šeit var spēlēt golfu. Augstākais punkts virs jūras līmeņa ir 1458 metri.
Jonphjonas kūrortā norisinājās daļa no 1999. gada Āzijas ziemas spēlēm. Šeit norisinājās tehniskās kalnu slēpošanas disciplīnas 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Krālendeika
Krālendeika (nl) ir pilsēta Nīderlandes Karalistes speciālajā aizjūras municipalitātē Bonairē, tās administratīvais centrs. Izvietojusies salas dienvidrietumos Karību jūras krastā. Dibināta 1639. gadā kā cietoksnis, tagadējais nosaukums kopš 1830. gada. Ievērojams tūrisma centrs.
Saiga
Saiga jeb Tatārijas saiga (Saiga tatarica) ir kritiski apdraudēta antilopju suga, kas sākotnēji apdzīvoja plašu teritoriju Eirāzijas stepju zonā no Karpatiem un Kaukāza līdz Mongolijai.
Pleistocēna laikā tās dzīvoja arī toreizējā Beringijā līdz Aļaskai. Mūsdienās dominējošā Tatārijas saigu pasuga (S. t. tatarica) atrodama tikai vienā nogabalā Krievijā (Kalmikijā un Astrahaņas apgabalā) un trīs teritorijās Kazahstānā (Urālu, Ustjurta un Betpakdala populācijas). Daļa no Ustjurtas populācijas migrē uz dienvidiem līdz Uzbekistānai un reizēm Turkmenistānai ziemā. Pasuga ir izmirusi Ķīnā un Mongolijā. Saigas plaši medīja Rumānijā un Moldovā, līdz 18. gadsimta beigās tās šajā reģionā bija iznīcinātas. Mongolijas pasuga (S. t. mongolica) sastopama tikai Mongolijas rietumu daļā.
Taksonomija
Saigas zinātniskais nosaukums ir Saiga tatarica, tā klasificēta dobradžu dzimtā. Šo sugu pirmo reizi aprakstīja zviedru zoologs Kārlis Linnejs savas "Systema Naturae" 12. izdevumā (1766). Linnejs tai deva nosaukumu Capra tatarica. Ilgu laiku tika apspriesta iespējamā tuvā radniecība starp saigu un Tibetas antilopi (Pantholops hodgsonii). Angļu zoologs Redžinalds Pokoks tās klasificēja dažādās apakšdzimtās 1910. gadā.
1945. gadā amerikāņu paleontologs Džordžs Simpsons klasificēja saigas un Tibetas antilopes kopā saigu ģintī kazu apakšdzimtā. Turpmākie autori nebija pārliecināti par tuvību starp abām, līdz 1990. gadu filoģenētiskie pētījumi atklāja, ka, lai gan morfoloģiski līdzīgas, Tibetas antilope ir radniecīgāka kazām, bet saiga ir tuvāk antilopēm.
Filoģenētiski pārskatot īsto antilopju ģinti (antilopini) un balstoties uz šūnu kodolu un mitohondriju 2013. gadā iegūtajiem datiem, Eva Bermane no Kembridžas Universitātes un viņas kolēģi parādīja, ka saiga ir tuva radiniece atzarā, ko veido Dienvidāfrikas gazeles (Antidorcas marsupialis) un gerenuki (Litocranius walleri). Pētījumā konstatēts, ka saigas un Dienvidāfrikas gazeles var ievērojami atšķirties no pārējām īstajām antilopēm; 2007. gada filoģenētiskajā pētījumā tika secināts, ka abas šīs formas ir atzara radinieces gerenukiem.
Tiek atzītas divas saigas pasugas:
Evolūcija
Pirmās saigu fosilijas, kas koncentrētas galvenokārt Centrālajā un Ziemeļu Eirāzijā, tiek datētas ar vēlo pleistocēnu (gandrīz 100 tūkstošus gadu atpakaļ). No ziemeļu Eirāzijas pleistocēnā ir identificēta izmirusī saigu suga ziemeļu saiga S. borealis. Fosilijas, kas izraktas no Burankajas III vietas (Krimā), datētas ar pāreju no pleistocēna uz holocēnu. Šķiet, ka saigu morfoloģija nav ievērojami mainījusies kopš senākajiem laikiem.
Pirms holocēna saigas bija satopamas no tik tāliem rietumiem kā mūsdienu Anglija un Francija līdz tik tāliem austrumiem kā ziemeļu Sibīrija, Aļaska un, iespējams, Kanāda. Antilopes pakāpeniski ienāca Urālos, taču tā arī nekolonizēja Dienvideiropu. 2010. gada pētījums parādīja, ka saigas ģenētiskajā variabilitātē ir notikusi strauja lejupslīde kopš vēlā pleistocēna un holocēna, iespējams, sugas indivīdu skaita krišanās izsauktas ģenētiskās daudzveidības samazināšanās dēļ.
Raksturlielumi
Saigas augstums ir 60—80 cm pie pleca un svars 30—50 kg. Galvas un ķermeņa garums parasti no 110 līdz 140 cm. Viena no svarīgākajām saigas iezīmēm ir tuvu izvietotu, uzpūstu, kustīgu lejup vērstu nāsu pāris. Citas purna iezīmes ir tumšāki plankumi uz vaigiem un deguna, un 7—12 cm garās ausis ar noapaļotiem galiem. Vasaras migrācijas laikā saigas garās nāsis palīdz filtrēt bara saceltos putekļus un atdzesē dzīvnieka asinis. Ziemā tās sasilda auksto gaisu, pirms tas nokļūst plaušās.
Tikai tēviņiem ir ragi. Šie ragi, biezi un viegli caurspīdīgi, ir vaska krāsā un satur 12 līdz 20 izteiktus gredzenus. Parastais to diametrs ir 25—33 mm, Krievijas saigai ragu garums ir 28—38 cm, kamēr Mongolijas saigas ragi sasniedz maksimālo garumu 22 cm.
Ekoloģija un uzvedība
Saigas vasarā dzīvo baros no dažiem desmitiem antilopju, taču ziemā veido lielus barus, kas aizsargātās teritorijās var sasniegt līdz pat 10 tūkstošiem indivīdu, kuri ganās pustuksnešos, stepēs, pļavās un paretam skrajmežos, ēdot vairākas augu sugas, tostarp dažas, kas ir indīgas citiem dzīvniekiem. Tās var pārvarēt lielus attālumus un pārpeldēt upes, taču izvairās no stāvām vai nelīdzenām vietām. Skrienot attīsta ātrumu līdz 80 km/st. Pārošanās sezona sākas novembrī, kad tēviņi cīnās par mātītēm. Uzvarētājs vada piecu līdz piecdesmit mātīšu ganāmpulku. Pavasarī mātītes sanāk kopā kolektīvām dzemdībām. Vairums dzimušo ir dvīņi; citas parasti dzemdē pa vienam teļam, ļoti reti pa trīs. Parasti pa vienam dzemdē jaunākās mātītes.
Saigas ir pazīstamas ar plašu migrāciju pa stepēm, kas ļauj izvairīties no dabas katastrofām. Sezonālās migrācijās bari noiet 80-120 km dienā, tomēr migrācijas tiek veiktas tikai pārtikas resursu trūkuma apstākļos. Saigas ir ļoti neaizsargātas pret vilkiem. Jaunuļi ir mērķis lapsām, stepes ērgļiem, klinšu ērgļiem, suņiem un kraukļiem.
Dzīvotne un izplatība
Pēdējā ledus laikmetā saigas bija izplatītas no Britu salām līdz Vidusāzijai un pāri Beringa šaurumam līdz Aļaskai un iespējami Kanādas Jukonas un Ziemeļrietumu Teritorijām. Kopš antīkā laikmeta viņas acīmredzot tika uzskatītas par raksturīgu Skitijas dzīvnieku, spriežot pēc vēsturnieka Strabona apraksta par dzīvniekiem, ko saucot par kolos, kas bijuši “lielumā starp briežiem un auniem” un kas, domājams, dzer caur degunu.
Pierādījumi liecina par antilopju nozīmīgumu Andronovas kultūras apmetnēs. Saigu zīmējumi ir atrodami starp alu gleznojumiem, kas datēti ar septīto līdz piekto gadsimtu pirms mūsu ēras. Turklāt saigu kauli tika konstatēti starp citu savvaļas dzīvnieku paliekām netālu no cilvēku apmetnēm. Sadrumstalota informācija rāda saigu pārpilnību mūsdienu Kazahstānas teritorijā vēl 14.—16. gadsimtā. Migrācijas maršruti bija visā valsts teritorijā, īpaši biezi apdzīvots bija reģions starp Volgas un Urālas upēm. Saigu blīvums saglabājās augsts līdz 19. gadsimta otrajai pusei, kad sākās liels ragu eksports. Augstā cena un pieprasījums pēc ragiem noveda pie pārmērīgām medībām. Dzīvnieku skaits samazinājās visos reģionos un migrācijas ceļi novirzījās uz dienvidiem.
Pēc strauja skaita krituma 1920. gados tās bija gandrīz pilnībā iznīcinātas, taču spēja atgūties. Uz 1950. gadu divi miljoni no tām dzīvoja PSRS stepēs. Pēc PSRS sabrukuma to skaits atkal krasi samazinājās, jo ķīniešu medicīnā bija liels pieprasījums pēc ragiem. Vienubrīd arī dažas dabas saglabāšanas grupas, piemēram, Pasaules savvaļas dabas fonds, veicināja šīs sugas medības, jo saigas rags tika tēlots kā alternatīva vēl retāko degunradžu ragiem.
Mūsdienās saigu daudzums atkal ir ievērojami samazinājies — par 95% 15 gadu laikā (kopš 1993. gada). Sabrūkot PSRS lauksaimniecībai ar tās aitkopību un kontroles trūkuma dēļ pieaugot vilku skaitam, pieauga arī plēsēju un malumednieku spiediens uz savvaļas dzīvniekiem. 2002. gadā IUCN klasificēja saigas kā kritiski apdraudētas. Šobrīd Kalmikijā, trīs Kazahstānas apgabalos un divos izolētos Mongolijas apgabalos kopā dzīvo ap 50 000 saigu. Vēl viena neliela populācija Priekškaspijas reģionā Krievijā joprojām ir ārkārtīgi apdraudēta.
Melno zemju dabas rezervāts (Čornije Zemļi) tika izveidots Krievijas Kalmikijas Republikā 90. gados, lai aizsargātu vietējo saigu populāciju. Kalmikijas prezidents Kirsans Iļumžinovs izziņoja 2010. gadu kā Saigas gadu Kalmikijā. Kazahstānā tika konstatēts, ka saigu skaits palielinās, no aptuveni 21 000 šīs tūkstošgades sākumā līdz aptuveni 81 000 2010. gada janvārī. Tomēr 2010. gada maijā tika konstatēts, ka Kazahstānas Oralas reģionā aptuveni 12 000 no 26 000 saigām ir gājušas bojā. Lai gan nāves gadījumus pašlaik saista ar pasterelozi, infekcijas slimību, kas skar plaušas un zarnas, pamatā esošais izraisītājs vēl nav pilnīgi droši identificēts. 2015. gada maijā iespējami tā pati slimība parādījās trīs valsts ziemeļu reģionos. No 2015. gada 28. maija vidus Kazahstānas Betpakdala populācijā vairāk nekā 120 000 saigu tika apstiprinātas kā mirušas, kas sastādīja vairāk nekā vienu trešdaļu pasaules saigu. 2016. gadā populācija sāka atjaunoties, un Betpakdala teritorijā to skaits palielinājās no 31 000 līdz 36 000.
Kazahstāna 2010. gada novembrī atkārtoti apstiprināja aizliegumu medīt saigas un pagarināja šo aizliegumu līdz 2021. gadam, cenšoties saglabāt apdraudēto sugu.
Mongolijas saiga (S. t. Mongolica) dzīvo nelielā platībā Mongolijas rietumos, ap Šargas un Manhanas dabas rezervātiem.
Šobrīd saigas nebrīvē tiek saglabātas tikai Maskavas zooloģiskajā dārzā un Askanijanovā. Ķelnes Zooloģiskajā dārza un Sandjego zooloģiskajā dārzā viņas tika turētas agrāk. Pleistocēna parks Krievijā, Sahas Republikas ziemeļos plāno ieviest šo sugu.
Ķīnā pastāv mākslīgi atjaunota saigu populācija no agrākajiem zoodārzu iemītniekiem, kurā 2011. gadā bija 114 indivīdu.
Draudi un saglabāšana
Saigu antilopju ragus izmanto tradicionālajā ķīniešu medicīnā un var pārdot par 150 ASV dolāriem. Pieprasījums pēc ragiem un sekojošās malumedniecība un kontrabanda iznīcināja dabisko populāciju Ķīnā, kur saigas tagad ir I klases aizsargājamā suga.
Konvencijas par migrējošo savvaļas dzīvnieku sugu aizsardzību (arī Bonnas konvencija) paspārnē 2006. gada 24. septembrī tika noslēgts un stājās spēkā Saprašanās memorands (SM) par saigu antilopju saglabāšanas, atjaunošanas un ilgtspējīgas izmantošanas noteikumiem. Saigu skaita krituma apstākļos, kurš ir viens lielākajiem no mūsu laikos novērotajiem zīdītāju populācijas sabrukumiem, SM mērķis ir samazināt pašreizējo šo Vidusāzijas stepju nomadu izņīcināšanas līmeni un atjaunot populācijas daudzumu. 2014. gada jūnijā Ķīnas muitas iestādes Kazahstānas robežā atklāja 66 gadījumus, kuros bija 2351 saigu rags, un kuru vērtība bija vairāk nekā 11 miljoni ASV dolāru. Par šo cenu katrs rags maksātu vairāk nekā 4 600 ASV dolāru. Šādas summas noved pie smagiem noziegumiem, tā, Kalmikijā saigu malumednieki nošāva medību inspektoru Uldi Knāķi. Krievijā, Ukrainā un Kazahstānā saigu ragu uzpircēji brīvi sludina savu darbību uz ielām un Internetā.
Saigu medības
Saigas ir bijušas medību mērķis kopš aizvēsturiskiem laikiem, kad medības bija būtisks līdzeklis, lai iegūtu pārtiku. Saigas ragiem, gaļai un ādai ir komerciāla vērtība un tās tiek eksportētas no Kazahstānas. Vēsturiski saigas vairāk medītas vasaras viskarstākajā laikā, kad tās īpaši nomoka lidojošie kukaiņi un tās zaudē parasto uzmanību.
Kalmikijā budisti par saigu aizgādni uzskatīja Balto Vectēvu, labklājības un auglības dievību Mongolijas un Kalmikijas budistu panteonā. Tika noliegts medīt saigas brīžos, kad tās barā saspiežas kopā, jo šai laikā tās slaucot pats Baltais Vectēvs.
Saigas gaļu salīdzina ar jēru gaļu, to uzskata par barojošu un garšīgu. Tīklā var atrast daudzas ēdiena gatavošanas receptes. Laikā no 1955. līdz 1989. gadam Kazahstānā tika savākti vairāk nekā 87 tūkstoši tonnu gaļas, nogalinot vairāk nekā piecus miljonus saigu. Gan gaļu, gan blakusproduktus pārdod valstī un ārpus tās. No viena indivīda atkarībā no vecuma un dzimuma var iegūt aptuveni 45—80 dm² ādu. Āda tiek izmantota zamšādas ražošanai.
Fiziskie šķēršļi
Kopš 20. gadsimta lauksaimniecības un cilvēku apmetņu attīstības dēļ saigas biotopu platības sarūk. Iedzīvotāji traucēja saigu ceļus pie ūdens resursiem un ziemas un vasaras ganībām. Nepārtraukti mainīgajā stepē saigām vajadzīgs uzmeklēt jaunus maršrutus uz viņu dzīves vietām. Šobrīd saigu populāciju migrācijas ceļi šķērso piecas valstis un dažādas cilvēku veidotas konstrukcijas, piemēram, dzelzceļus, tranšejas, raktuves un cauruļvadus. Visas šīs fiziskās barjeras ierobežo antilopju kustību. Ir ziņots par gadījumiem, kad saigu bari nokļuvuši iežogotās teritorijās un nomiruši badā. Sākot ar 2011. gadu, Kazahstāna ir uzbūvējusi vairāk nekā 150 km stiepļu žoga pie robežas ar Uzbekistānu. Šis žogs traucē saigu un citu dzīvnieku sezonālo migrāciju. Neraugoties uz izteiktajām bažām, jauni žogi joprojām tiek būvēti.
Klimata maiņas
Saigas ir atkarīgas no laika apstākļiem un klimata pārmaiņām, kuras lielā mērā ietekmē to migrācijas raksturu. Skarbākas ziemas ar spēcīgiem vējiem vai dziļu sniegu nepieļauj barošanos ar zāli zem sniega, un populācija pēc smagiem aukstajiem mēnešiem parasti ievērojami samazinās. Pašreizējās klimata pārmaiņas palielina stepju reģionu sausumu, attiecīgi sāk aptrūkties ganības. Vērtē, ka 14% vai vairāk no pieejamajām ganībām ir degradētas vai nelietojamas. Līdz ar to mazās stepju upes ātrāk izžūst, ierobežojot ūdens resursus lielākiem ezeriem un upēm, pie kurām parasti atrodas cilvēku apmetnes. Turklāt augstā temperatūra stepes reģionā noved pie pavasara plūdiem, kuros saigu teļi var noslīkt.
Masu mirstība no 1980. līdz 2015. gadam
Baros masveidīga mirstība nav rets gadījums. Deviņdesmitajos gados notika vairāki lieli saigu kritumi, un no 2010. līdz 2014. gadam pa vienam notika ik gadus. Nāvju skaits varētu būt saistīts ar atnešanās laiku, kad saigas ir visneaizsargātākās. Jaunākie pētījumi, kuros pētīja 2015. gada masveida bojāeju, liecina par siltākiem laika apstākļiem un ar tiem saistīto mitrumu, kas izraisīja baktēriju izplatību saigās, kuras iekļuva asinsritē un izraisīja vienu no pasterelozēm — hemorāģisko septicēmiju.
Epizootija (epidēmiska infekcija)
2015. gada maijā neparasti liels skaits saigu sāka mirt no noslēpumainas epizootiskas slimības, par kuru bija aizdomas, ka tā ir pastereloze. Baros mirstība bija 100% no inficētajiem dzīvniekiem, un aptuveni 40% sugas kopējā indivīdu skaita gāja bojā. 2015. gada maija beigās tika konstatēti vairāk nekā 120 000 beigtu dzīvnieku, un kopējā populācija vairs bija tikai 250 000.
Mirušo antilopju simptomi bija vēdera uzpūšanās, mutes putošana un caureja. Saskaņā ar biologa M. Nuruševa teikto, slimība radās, pateicoties daudziem viegli fermentējamiem augiem (lucerna, āboliņš un jaukta mitra zāle). 2015. gada maijā Apvienoto Nāciju Organizācijas aģentūra, kas veic saigu saglabāšanas pasākumus, sniedza paziņojumu, ka masveida mirstība izbeigusies. Šai laikā netika galīgi konstatēts epizootijas cēlonis.
Tagad pētnieki uzskata, ka neparasti siltie un mitrie vides apstākļi izraisīja baktēriju iekļūšanu asinsritē un to kļūšanu par septiskām. Hemorāģiskā septicēmija ir iespējamais pēdējo nāvju cēlonis. Baktēriju izmaiņa varētu būt saistīta ar "oportūnistisko mikrobu reakciju uz mainīgiem vides apstākļiem".
Betpakdalas saigu populācija centrālajā Kazahstānā, kurā bija visvairāk nāves gadījumu, pieauga no 31 000 pēc epidēmijas līdz 36 000 līdz 2016. gada aprīlim.
Satoši Jamaguči (1959)
Satoši Jamaguči (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||1||0
Vieglatlētika 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — diska mešana vīriešiem
Diska mešana vīriešiem bija viena no 23 disciplīnām, kas tika aizvadīta vieglatlētikas sacensību ietvaros 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē. Sacensības notika 1900. gada 14. jūlijā un 15. jūlijā Kruakatelānā, Buloņas meža teritorijā. Tajās startēja 17 sportisti no deviņām valstīm.
Diska mešanas sacensības bija sadalītas divās kārtās. Pirmā kārta bija kvalifikācija, kas tika aizvadīta 14. jūlijā, startēja 16 sportisti. Fināla kārtai, kas tika aizvadīta 15. jūlijā, kvalificējās 5 labākie sportisti.
Diska mešanā zelta medaļu izcīnīja Ungārijas sportists Rūdolfs Bauers ar rezultātu 36.04 metri. Sudraba medaļu ieguva Bohēmijas sportists Františeks Janda-Suks. Viņa rezultāts bija 35.14 metri. Savukārt bronzas medaļu ieguva ASV sportists Ričards Šeldons ar rezultātu 34.60 metri. Ungārijai šī bija pirmā zelta medaļa, ko tā izcīnīja vieglatlētikā olimpiskajās spēlēs, savukārt Bohēmijai tā bija vispār pirmā olimpiskā medaļa vieglatlētikā. Sacensībās startēja arī iepriekšējo olimpisko spēļu, 1896. gada Atēnu, sudraba medaļas ieguvējs diska mešanā, Grieķijas sportists Panajotis Paraskevopuls. Šajā reizē viņš ar rezultātu 34.50 metri patika ceturtajā vietā. Savukārt iepriekšējo spēļu diska mešanas čempions amerikānis Roberts Garets šoreiz palika bez rezultāta diska mešanā.
Zelta medaļas ieguvējs, Ungārijas sportists Rūdolfs Bauers ar rezultātu 36.04 metri laboja olimpisko rekordu šajā disciplīnā.
Pirmoreiz diska mešanas sacensībās olimpiskajās spēlēs bija pārstāvēta Bohēmija un Ungārija.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Diska mešanas sacensībās startēja 17 sportisti no deviņām valstīm. Austrija, Bohēmija, Dānija un Ungārija bija pirmo reizi pārstāvētas šajā disciplīnā.
Jusufs Poulsens
Jusufs Poulsens (Yussuf Yurary Poulsen; dzimis ) ir Dānijas futbolists, uzbrucējs, Dānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2013. gada spēlē Vācijas futbola Bundeslīgas kluba RB Leipzig sastāvā.
Šanhajas bruņinieki
"Šanhajas bruņinieki" (en) ir 2003. gada asa sižeta komēdija, kuras režisors, kā arī viens no producentiem un scenārija autoriem ir Deivids Dobkins. Galvenās lomas atveido Ouens Vilsons, Džekijs Čans, Donijs Jens, Aidans Gillens, Toms Fišers, Kims Jangs un Fana Vonga. Filmas pirmizrāde notika. Filma ir turpinājums 2000. gada filmai "Dienasvidus Šanhajā".
Latvija 1992. gada olimpiskajās spēlēs
'''Latvija 1992. gada olimpiskajās spēlēs''' var būt:
Vejle
Vejle ir pilsēta Dānijas dienvidaustrumos, blakus Vejles fjordiem, kur kopā saplūst Vejles un Grejas upe. Ar 52 449 iedzīvotāju 2013. gadā tā bija devītā lielākā pilsēta Dānijā.
Pilsēta visvairāk pazīstama ar faktu, ka šeit veidojusies Dānijas valsts. Tā ir atzīta arī par piekto lielāko iepirkšanās pilsētu Dānijā.
Kopš 1992. gada Vejle ir Jelgavas sadraudzības pilsēta.
Naodži Ito
Naodži Ito (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||1||0
Siltumdzinējs
Siltumdzinējs ir siltummašīna, kas cikliskos procesos vielas iekšējo enerģiju pārvērš darbā. Tāpat kā jebkura siltummašīna, siltumdzinējs sastāv no sildītāja, darba ķermeņa, dzesētāja. Siltumdzinēja cikls ir tiešs, tā gaitā siltums tiek pārvadīts no sistēmas ar augstāku temperatūru uz sistēmu ar zemāku temperatūru.
Lietderība
Siltumdzinēja pastrādātais darbs
,
kur Q_s ir no sildītāja saņemtā siltuma daudzums, Q_{dz} ir dzesētājam atdotā siltuma daudzums.
Siltuma dzinēja darbību raksturo lietderības koeficients
Latvija 1936. gada olimpiskajās spēlēs
'''Latvija 1936. gada olimpiskajās spēlēs''' var būt:
Siltumdzinējs
Lietderība
kurš vienmēr ir mazāks par 1.
Ivans Fedorovs
Ivans Fedorovs (uk; dzimis 1988. gada 29. augustā) ir ukraiņu politiķis, kurš 2020. gadā tika ievēlēts par Melitopoles mēru. Iepriekš viņš bija Zaporižjas apgabala padomes vadītāja pirmais vietnieks un Melitopoles pilsētas domes loceklis.
Karjera
2022. gada 6. martā I. Fedorovam tika piešķirts III šķiras ordenis Par drosmi par nozīmīgu personisku ieguldījumu Ukrainas valsts suverenitātes un teritoriālās integritātes aizsardzībā, drosmi un pašaizliedzīgu rīcību, organizējot apmetņu aizsardzību no Krievijas armijas Melitopoles atbrīvošanas laikā.
2022. gada 11. martā prezidenta biroja vadītāja vietnieks Kirilo Timošenko paziņoja, ka I. Fedorovu "Krievijas militārpersonas arestēja un nolaupīja". Ukrainas amatpersonas ziņoja, ka "10 okupantu grupa nolaupījusi Melitopoles mēru I. Fedorovu," tviterī paziņoja Ukrainas parlaments. "Viņš atteicās sadarboties ar ienaidnieku." To apstiprināja Antons Heraščenko un CNN publiskotie video, kuros redzami Krievijas karavīri pie pilsētas valdības ēkas.
Pēc Krievijas militārpersonu darbībām pašpasludinātās Luhanskas Tautas Republikas ģenerālprokuratūra ierosināja krimināllietu pret I. Fedorovu. Izmeklētāji paziņoja, ka viņš "sniedza finansiālu un cita veida palīdzību aizliegtajai nacionālistu organizācijai "Labais sektors" teroristisku noziegumu pastrādāšanā pret civiliedzīvotājiem Donbasā". Nākamajā dienā, 12. martā, Krievijas karaspēks iecēla amatā bijušo pilsētas domes deputātu Halinu Daņiļčenko ar prasību par "mēra vietas izpildītāju".
2022. gada 12. martā Ukrainas prezidents Volodimirs Zeļenskis paziņoja, ka I. Fedorovs tiek spīdzināts. V. Zelenskis lūdza viņu atbrīvot. 16. martā I. Fedorovs tika atbrīvots no gūsta un pateicās prezidentam V. Zelenskim tiešsaistes zvanā. Dažas Ukrainas amatpersonas apgalvoja, ka viņš tika atbrīvots "īpašas operācijas" laikā. V. Zelenska preses sekretāre Darja Zarivna vēlāk apgalvoja, ka viņš tika apmainīts pret deviņiem Ukrainas spēku sagūstītajiem krievu karavīriem.
Intervija ar Latvijas Televīziju
2022. gada 15. aprīlī I. Fedorovs sniedza interviju Latvijas Televīzijai. Viņš sacīja, ka Krievijas okupētajā Melitopolē valda humānā katastrofa. Viņa komanda centusies palīdzēt savas pilsētas iedzīvotājiem no apgabala centra Zaporižjas ar humāno palīdzību un evakuāciju. Viņš vērtēja, ka Krievija Ukrainai grib atņemt identitāti, to iznīcināt. Fedorovs brīdināja — ja pasaule neatbalstīs Ukrainu, tad karš nonāks arī Eiropas Savienībā.
I. Fedorovs stāstīja, ka Melitopolē kopš 24. februāra ir karš un dažu dienu laikā to pilnībā okupēja krievu karaspēks. Ar katru dienu situācija pasliktinājās, jo sākumā krievi rēķinājās ar iedzīvotāju atbalstu, ka tie būs priecīgi viņus redzēt, ka mēri, viņu vietnieki, deputāti padosies un sadarbosies ar okupāciju, taču tas nenotika. Viņš teica, ka krievu taktika mainījās. Viņi nolēma vienkārši iznīcināt Ukrainas pilsētas, kas bija redzams Mariupolē, Volnovahā un nebeidzamajos raķešu triecienos pa Harkivu. Fedorovs sacīja, ka tā bijusi acīmredzama traģēdija, ko krievu karavīri izdarīja ar ukraiņu tautu pēc tam, kad Ukraiņu spēki atbrīvoja Kijivas, Sumu un Černihivas apgabalus. Par cik krievi nesaņēma atbalstu un līksmu sagaidīšanu, viņi sāka iznīcināt ukraiņu tautu un zemi.
Oranjestade (Sintēstatiusa)
Oranjestade (nl) ir pilsēta Nīderlandes Karalistes speciālajā aizjūras municipalitātē Sintēstatiusā, tās administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Aizņem salas vidieni un dienvidrietumu krastu pie Karību jūras. Pirmie kolonisti salā ieradās starp 1625. un 1629. gadu. Pilsētā ir administratīvās iestādes, skolas, slimnīca, bibliotēka u.c. Ievērojams tūrisma un transporta centrs.
Ivans Fedorovs
Intervija ar Latvijas Televīziju
Par pašreizējo cilvēku dzīvi Melitopolē viņš teica šādi: "Viņi lielā skaitā cenšas no turienes izbraukt, jo dzīvot okupācijas varā ir briesmīgi. Nav produktu, nav medikamentu, bail iziet uz ielas. Izbraukusi jau trešā daļa iedzīvotāju. Patlaban rindā uz evakuāciju ir vairāk nekā seši tūkstoši cilvēku. Bet krievu okupanti mums nedod ne humānos koridorus, ne ļauj sistēmiski evakuēt pilsētas iedzīvotājus. Viņi to dara, lai mūsu cilvēkus paturētu gūstā un lai krievu karavīri slēptos aiz mierīgo iedzīvotāju mugurām. Mēs to esam redzējuši jau vairākkārt. Situāciju Melitopolē tiešām var saukt par humāno katastrofu, bet Krievijas uzvedību — par genocīdu pret Ukrainas tautu. Viņi grib mums atņemt mūsu identitāti, to izdedzināt."
Jautāts, kā viņa komanda sniedza palīdzību no Zaporižjas, viņš atbildēja: "Patlaban mūsu komandas uzdevums ir censties nosūtīt humānos konvojus uz Melitopoli, un trīs mums jau izdevies nosūtīt. Tas papildus oficiālajiem konvojiem. Ir regulāra saziņa starp Zaporižju un Melitopoli. Ja kāds brauc, nododam medikamentus, produktus. Pilsētā darbojas humānās palīdzības centrs, kuru cenšamies uzturēt. Mūsu uzdevums ir tos, kas evakuējušies no Melitopoles, reģistrēt, palīdzēt ar izmitināšanu. Vairums cilvēku no Zaporižjas dodas tālāk. Konsultēšana. Bet droši vien galvenais mūsu uzdevums ir tuvināt deokupācijas dienu tik, cik iespējams."
Par savu nolaupīšanu viņš sacīja: "Okupanti nolēma parādīt piemēru ar Melitopoli un Melitopoles varasiestādēm. Piemēru, kā viņi izrīkosies ar nepakļāvīgu pilsētu vadību, kas negrib sadarboties ar Krievijas karavīriem, ar Krievijas bandītiem. Gūstā visas sešas dienas biju Melitopolē. Sajūtas — neziņa. Nesapratu, ar ko tas var beigties. Skaidri sapratu, ka cilvēka dzīvība Krievijas okupantiem nav nekā vērta. Tādēļ nezināju, ko sagaidīt, nezināju, kas var notikt."
Vēlāk, pēc atbrīvošanas I. Fedorovam piezvanīja prezidents V. Zelenskis. Jau nākamajā Fedorovs satikās ar prezidentu, tika doti konkrēti rīkojumi un uzdevumi. Tas bija darbs ar okupētajām pilsētām, metodiskās rekomendācijas visām pārējām teritorijām, skaidrot Eiropas Savienības iedzīvotājiem patieso situāciju par to, kas notiek Ukrainā. Viņš pārliecinoši sacīja — ja visa Eiropas un civilizētās pasaules sabiedrība neiesaistīšoties pilnvērtīgā, atklātā un godīgā Ukrainas atbalstā, tad karš atnākšot arī uz Eiropas Savienību, jo Putins nevēloties sagrābt tikai Eiropu, bet gan atjaunot Krievijas Impērijas ambīcijas, tādēļ apdraudēta esot visa civilizētā pasaule.
Nobeigumā viņš stāstīja: "Tas, ko tagad Ukrainā dara Ukrainas bruņotie spēki, ieies mācību grāmatās par bruņoto operāciju īstenošanu. Maz kurš no Eiropas un pasaules līderiem ticēja, ka Ukrainas armija noturēsies ilgāk par trīs, četrām, piecām dienām. Tagad pagājis pusotrs mēnesis. Redzam mūsu karavīru sekmīgas operācijas. Kas attiecas uz Melitopoles deokupācijas termiņu, te ir divi varianti. Jebkurš karš beidzas ar miera līgumu. Un šajā gadījumā tas var tikt parakstīts ar agresoru — Krievijas Federāciju. Taču ir viens liels "bet". Tas ir miera, nevis kapitulācijas līgums. Ukraina nekad nekapitulēs, mēs šajā karā esam pārāk daudz zaudējuši. Krievijas karavīri nogalinājuši vairāk nekā 200 bērnu, tūkstošiem mierīgo iedzīvotāju. Tādēļ miera līgums var tikt parakstīts, bet uz Ukrainas puses nosacījumiem. Ja šis līgums tiks parakstīts, tad tas notiks ātrāk. Vai otrs Melitopoles deokupācijas ceļš — militārais. Tas būs, vienkārši tas prasīs mazliet ilgāku laiku. Kamēr mūsu karavīri varēs atbrīvot Donbasu, Hersonu, un tad varēs atbrīvot vārtus un sauszemes koridoru uz Krimu."
Personīgā dzīve
I. Fedorovs dzimis 1988. gada 29. augustā. 2019. gada deklarācijā viņš norādīja, ka viņam pieder dzīvoklis Melitopolē un māja un zeme Zaporižjā.