cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tvaika autotransporta līdzekļu vēsture
Ropera tvaika vagons
Silvestrs H. Ropers (Sylvester H. Roper) 1863. gadā ar savu izgudroto tvaika automobili braukāja pa Bostonu Masačūsetsas štatā. Viens no viņa 1863. gada tvaika automobiļiem nonāca Henrija Forda muzejā, kur 1972. gadā tas bija vecākais automobilis kolekcijā. Ap 1867.-1869. gadu viņš uzbūvēja tvaika velosipēdu, kas, iespējams, bija pirmais motocikls. Ropers nomira 1896. gadā no sirds mazspējas, testējot tvaika motocikla vēlāko versiju.
Manzetti tvaika automobilis
1864. gadā itāļu izgudrotājs Innocenzo Manzetti uzbūvēja autotvaikoni. Tam priekšā bija katls un viena cilindra motors.
Holta ceļa tvaikonis
H. P. Holts 1866. gadā uzbūvēja nelielu autotransporta tvaikoni. Tam bija vertikāls katls aizmugurē un divi atsevišķi divu cilindru dzinēji, no kuriem katrs ar ķēdes un zobratu palīdzību darbināja vienu aizmugurējo riteni.
Taylor Steam buggy
1867. gadā kanādiešu juvelieris Henrijs Sets Teilors (Henry Seth Taylor) demonstrēja savu četru riteņu tvaika bagiju Stenstedas gadatirgū Stenstedā, Kvebekā, un nākamajā gadā - vēlreiz. Tērauda 1865. gadā sāktā vagona pamatā bija augsts riteņu ratiņš ar stiprinājumiem, kas balstīja uz grīdas uzstādītu divu cilindru tvaika dzinēju.
Mišo-Perro tvaika velosipēds
Ap 1867.-1869. gadu Francijā Louis-Guillaume Perreaux komerciālo tvaika dzinēju piestiprināja Pjēra Mišo velosipēdam ar metāla karkasu, tādējādi radot Mišo-Perro tvaika velosipēdu. Kopā ar Ropera tvaika velosipēdu tas, iespējams, bija pirmais motocikls. Vienīgais izgatavotais Mišo-Perro tvaika velosipēds glabājas Francijas Muzejā, Sso, un 1998. gadā tas tika iekļauts izstādē "Motocikla māksla" Ņujorkā.
Farnhemas bruņinieka tvaika kariete
1868.-1870. gadā John Henry Knight of Farnham uzbūvēja četru riteņu tvaika ratiņus, kuriem sākotnēji bija tikai viena cilindra dzinējs.
Catley and Ayres of York tvaika automobilis
1869. gadā radīja nelielu trīs riteņu transportlīdzekli, ko darbināja horizontāls divu cilindru dzinējs, kurš ar taisnzobu pārnesumu darbināja aizmugurējo asi, un tikai viens aizmugurējais ritenis bija piedziņas, bet otrs brīvi griezās uz ass. Aizmugurē bija uzstādīts vertikāls ugunsdzēsības katls ar pulētu vara apvalku virs ugunsdrošās kastes un skursteņa, katls bija iebūvēts sarkankoka korpusā. Svars bija tikai 19 tonnas, un priekšējo riteni izmantoja stūrēšanai.
Austrumprūsijas ceļa tvaikonis Kemna
1871. gadā vācu rūpnieks Jūlius Kemna sāka pārdot angļu tvaika kulšanas sistēmas. Pāris gadus vēlāk Kemna sāka ražot dažādus citus ar tvaiku darbināmus transportlīdzekļus (piemēram, ceļa veltņus), kā arī augstas kvalitātes tvaika arklus un ceļu tvaikoņus.
Randolph of Glasgow Steam bus
1872. gadā Čārlza Randolfa (Charles Randolph of Glasgow) tvaika autobuss svēra četras ar pusi garas tonnas (5,0 īsās tonnas; 4,6 t), bija 15 pēdu (4,57 m) garš, bet tā maksimālais ātrums bija tikai 9,7 km/h (6 jūdzes stundā). Divi vertikāli novietoti divcilindru dzinēji bija viens no otra neatkarīgi, un katrs no tiem darbināja vienu no aizmugurējiem riteņiem ar taisnzobu pārnesumu. Viss transportlīdzeklis bija slēgts un aprīkots ar logiem visapkārt, tajā varēja braukt seši cilvēki, un tam bija pat divi spoguļi, lai novērotu satiksmi, kas tuvojas no aizmugures, un tas bija pirmais reģistrētais šādas ierīces piemērs.
Bollē tvaika autobuss
No 1873. līdz 1883. gadam Amédée Bollée no Le Mans uzbūvēja virkni ar tvaiku darbināmu pasažieru transportlīdzekļu, kas varēja pārvadāt 6 līdz 12 cilvēkus ar ātrumu līdz 60 km/h (37 mph), ar tādiem nosaukumiem kā La Rapide, La Nouvelle, La Marie-Anne, La Mancelle un L'Obéissante. L'Obeissante katls bija uzstādīts aiz pasažieru salona, bet motors atradās transportlīdzekļa priekšgalā, un tas caur vārpstu ar ķēdes piedziņu darbināja diferenciāli uz aizmugurējiem riteņiem. Vadītājs sēdēja aiz motora un vadīja ar vertikālā vārpstā uzmontētu riteni. Izkārtojums vairāk atgādināja daudz vēlākos automobiļus, nevis citus tvaika transportlīdzekļus. Turklāt 1873. gadā tam bija neatkarīga balstiekārta visos četros stūros.
Grenville of Glastonbury tvaika automobilis
1875.-1880. gadā R. Nevils Grenvils no Glastonberijas (R. Neville Grenville of Glastonbury) uzbūvēja trīs riteņu tvaika automobili, kas brauca ar ātrumu ne vairāk kā 15 jūdzes stundā (24 km/h). Šis transportlīdzeklis joprojām eksistē, daudzus gadus glabāts Bristoles pilsētas muzejā, bet kopš 2012. gada atrodas Nacionālajā motormuzejā Beaulieu.
Cederholm of Sweden tvaika automobilis
1892. gadā gleznotājs Joenss Cederholms un viņa brālis Andrē, kalējs, konstruēja savu pirmo automašīnu - divvietīgu automobili, 1894. gadā ieviešot kondensatoru. Tas nebija veiksmīgs.
De Dion & Bouton tvaika transportlīdzekļi
Léon Serpollet izstrādāja zibens tvaika katlu, un 80. gadu beigās un 90. gadu sākumā parādījās dažādi nelieli tvaika tricikli un kvadricikli, jo īpaši de Dion un Bouton, kas veiksmīgi startēja garo distanču sacensībās, bet drīz vien saskārās ar sīvu konkurenci, ko radīja iekšdedzes dzinēju automobiļi, kurus izstrādāja Peugeot, kas ātri vien ieņēma lielāko daļu populārā tirgus. Saskaroties ar iekšdedzes dzinēja automobiļu plūdiem, tvaika automobiļu aizstāvjiem nācās cīnīties garā aizmugurējā sardzē, kas turpinājās līdz pat mūsdienām.
Locomobile Company of America
Šis amerikāņu uzņēmums iegādājās patentus no brāļiem Stenlijiem un sāka ražot savus tvaika vagonus no 1898. līdz 1905. gadam. Locomobile Company of America sāka būvēt gāzes automobiļus un darbojās līdz pat krīzes laikam.
Stanley Motor Carriage Company
1902. gadā dvīņi Frensiss E. Stenlijs (Francis E. Stanley, 1849-1918) un Frīlans O. Stenlijs izveidoja Stanley Motor Carriage Company. Viņi izgatavoja tādus slavenus modeļus kā 1906. gada Stanley Rocket, 1908. gada Stanley K Raceabout un 1923. gada Stanley Steam Car.
20. gadsimta sākums un vidus
Sīkāku 20. gadsimta tvaika automobiļu vēsturi skatīt tvaika automobilis. 1906. gadā sauszemes ātruma rekordu sasniedza Stanley tvaika automobilis, kuru pilotēja Freds Marriots, sasniedzot ātrumu 127 mph (204 km/h) Ormond Beach, Floridas štatā. Šī ikgadējā nedēļu ilgā "Ātruma nedēļa" bija šodienas Deitonas 500 sacensību priekšvēstnesis. Šo rekordu līdz pat 1910. gadam nepārspēja neviens sauszemes transportlīdzeklis, un tas līdz 2009. gada 25. augustam bija tvaika spēkratu pasaules ātruma rekords.
Dobles tvaika automobilis
Tika mēģināts tirgū laist modernākus tvaika automobiļus, no kuriem visievērojamākais bija Doble tvaika automobilis, kas ievērojami saīsināja iedarbināšanas laiku, izmantojot ļoti efektīvu viencauruļu tvaika ģeneratoru, lai uzsildītu daudz mazāku ūdens daudzumu, kā arī efektīvu degļa un ūdens padeves vadības automatizāciju. Līdz 1923. gadam Doble tvaika automobiļus varēja iedarbināt no aukstuma, pagriežot atslēgu, un tos varēja iedarbināt 40 vai mazāk sekundēs.
Paxton Phoenix tvaika automobilis
Abners Doble izstrādāja Doble Ultimax dzinēju tvaika automobilim Paxton Phoenix, ko būvēja McCulloch Motors Corporation Paxton Engineering Division, Losandželosā. Tā pastāvīgā maksimālā jauda bija 120 ZS (89 kW). Projektu beigu beigās pārtrauca 1954. gadā.
Tvaika automobiļu attīstības lejupslīde
Tvaika automobiļi kļuva mazāk populāri pēc tam, kad tika ieviests elektriskais starteris, kas likvidēja nepieciešamību riskanti ar rokām iedarbināt benzīna dzinēju darbināmus automobiļus. Tvaika automobiļu lejupslīdi būtiski ietekmēja arī tas, ka Henrijs Fords ieviesa masveida ražošanu, kas ievērojami samazināja parastā automobiļa iegādes izmaksas, jo T modelis bija gan lēts, gan uzticams.
20. gadsimta beigas
Skatīt tvaika auto# Gaisa piesārņojums, degvielas krīze, atdzimšana un entuziasti
Atjaunotā interese
1968. gadā atjaunojās interese, ko dažkārt veicināja jauni pieejamie paņēmieni. Dažās no šīm konstrukcijām izmantoja drošākus un efektīvāk reaģējošus ūdens cauruļu katlus. Automašīnas prototipu uzbūvēja Charles J. & Calvin E. Williams no Ambleras, Pensilvānijas štatā. Citas augstas veiktspējas tvaika automašīnas uzbūvēja Ričards J. Smits no Midveja pilsētas, Kalifornijā, un A. M. un E. Pričards no Kolfelda, Austrālijā. Tajā pašā periodā augstas veiktspējas tvaika dzinējus būvēja tādi uzņēmumi/organizācijas kā Controlled Steam Dynamics no Mesa, Arizonā, General Motors, Thermo-Electron Corp. no Waltham, Masačūsetsā, un Kinetics Inc. no Sarasotas, Floridā. Bils Līrs (Bill Lear) arī sāka darbu pie slēgta kontūra tvaika turbīnas automobiļu un autobusu darbināšanai, uzbūvēja tranzīta autobusu un pārveidoja Chevrolet Monte Carlo sedanu, lai izmantotu šo turbīnu sistēmu. Tajā izmantoja patentētu darba šķidrumu, ko dēvēja par Learium, iespējams, hlorfluorogļūdeņradi, līdzīgu DuPont freonam.
Tvaika automobiļa variantu 1970. gadā izgatavoja Wallace L. Minto, kurā darba šķidruma vietā ūdens izmantoja Ucon U-113 fluorogļūdeņradi. Šo automašīnu nosauca par Minto automašīnu.
Zemes ātruma rekords
2009. gada 25. augustā britu inženieru komanda no Hempšīras Hempšīras Edwardsas gaisa spēku bāzē Mojavas tuksnesī ar savu tvaika spēkratu "Inspiration" divu braucienu laikā vidēji sasniedza 139,84 mph (225,05 km/h), un to vadīja Čārlzs Burnets III. Automobilis bija 7,62 m garš un svēra 3000 kg, veidots no oglekļa šķiedras un alumīnija, un tajā bija 12 katli ar vairāk nekā 2 jūdzes (3,2 km) garām tvaika caurulēm.
Cartosat-2B
Cartosat-2B ir Indijas Zemes tālizpētes pavadonis. To izstrādāja un apkalpo Indijas Kosmosa pētījumu organizācija (ISRO). Pavadonis orbītā palaists 2010. gada jūlijā.
Konstrukcija
Cartosat-2B veidots uz platformas IRS-2 bāzes. Tam ir divi primārie instrumenti: panhromatiskā kamera Panchromatic Camera (PAN). PAN var uzņemt melnbaltos attēlus redzamajā gaismā un tuvajā infrasarkanajā spektrā (0,50 — 0,85 µm) ar izšķirtspēju 65 cm.
Lidojuma gaita
Cartosat-2B palaists 03:52 UTC ar Indijas nesējraķeti PSLV-XL (lidojums PSLV-C15) no Satīša Dhavana kosmosa centra. Kopā ar to kā sekundārā krava palaisti 4 mazie pavadoņi. Cartosat-2C ievadīts solārsinhronā orbītā ar augstumu aptuveni 630 km.
Feldbergs (kalns)
Feldbergs (de) ir kalns Bēdenē-Virtembergā. 1493 metrus augstais kalns ir augstākā Švarcvaldes virsotne un augstākais Vācijas kalns ārpus Alpiem. Kalnā atrodas slēpošanas trases un tūristu mītnes. Virsotnē - televīzijas masts, meteostacija un Bismarka piemineklis.
Palau administratīvais iedalījums
Palau administratīvo iedalījumu veido 16 štati. Štati ir vienīgais administratīvais līmenis valstī. Pēc platības lielākais štats ir Ngeremlengui (65 km²), bet mazākie Hatohobei, Kajagela, Sonsorola (katrs 3 km²). Pēc iedzīvotāju skaita visvairāk iedzīvotāju ir Kororā (12 676 iedzīvotāji), bet vismazāk — Hatohobei (44 iedzīvotāji).
Hop (filma)
E.B. ir Lieldienu zaķa dēls pusaudžu vecumā, kurš dodas uz Holivudu, lai kļūtu par rokenrola grupas bundzinieku. Pēc tam, kad sliņķis Freds notriec E.B. ar savu mašīnu, Fredam nekas cits neatliek, kā pieņemt E.B. savās mājās.
Ostrova (Višķu pagasts)
Ostrova ir ciems Augšdaugavas novada Višķu pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 5,5 km no pagasta centra Špoģiem, 28 km no novada centra Daugavpils un 193 km no Rīgas.
Cehšteins
Cehšteins (de — 'raktuvju akmens') ir perma formācijas augšējais nodalījums, kas var saturēt sāls nogulas un vara šīferi. Tas veidojies vairāku miljonu gadu garumā Pangejas superkontinenta ziemeļdaļā seklas epikontinentālas jūras dibenā pirms apmēram 257—251 miljoniem gadu.
Ar pasaules okeānu vāji savienotās, samērā seklās Cehšteina jūras ūdeņi uz perma laikmeta beigām bija pakļauti stipram arīdā laikmeta iespaidam un sāka arvien stiprāk izgarot. Radās spēcīgi sālsnogulumi, augšējā cehšteina slānī pirmais izkrita visgrūtāk šķīstošais anhidrīts, tad sekoja akmeņsāls un beidzot kālija sāļi (karnalīts, silvīns, kīzerīts, kainīts). Vidējā cehšteina sastāvā ir dolomīts, anhidrīts, ģipsis. Apakšējā cehšteina sastāvā ir kaļķi, vara šīferis.
Vladislavs Stšemiņskis
Vladislavs Stšemiņskis (,, dzimis Minskā, miris  Lodzā) bija poļu avangards mākslinieks, abstrakcionisma teorētiķis.
Cehšteins
Latvijā
Latvijā cehšteina nogulumi sastopami šaurā joslā Kurzemes dienvidos, kur atradās senās Cehšteina jūras ziemeļaustrumu krasta līnija. Josla sākas pie Paplakas, stiepjas pāri Nīgrandei, atsedzas Ventas krastos, aizķer Saldus un Vecauces apkārtni un uz dienvidiem turpinās Lietuvas teritorijā. Maksimālais biezums ir ap 27 metriem. Stratigrāfiski Kurzemes cehšteins pieder apakšējam cehšteinam un ir vecāks par Vācijas cehšteinkaļķiem. Tajā atrastas vairākas fosilijas, kā pārakmeņojušās gliemenes, arī kādas haizivju sugas zobs.
Vladislavs Stšemiņskis
Biogrāfija
Vladislavs Stšemiņskis piedzima 1893. gada 21. novembrī Minskā, Krievijas impērijā. Viņa tēvs Maksimiliāns Benedikts Stšemiņskis bija poļu muižnieks un Krievijas Impērijas armijas apakšpulkvedis. Māte — Eva Rozālija, dzimusi Oļehnoviča.
Hāmaņa iela
Hāmaņa iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Āgenskalnā. Hāmaņa iela sākas krustojumā ar Slokas ielu un beidzas savienojoties ar Kliņģeru ielu. Ielas garums ir 257 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu visā garumā.
Cehšteins
Latvijā
Prāvākie kaļķu cepļi, kas izmantoja šos nogulumiežus, bija Vītiņmuižā un Nīgrandē, kas pirms Pirmā pasaules kara ražoja katrs ap 100 000 pudu kaļķu gadā. Kopš 1938. gada Brocēnos perma kaļķakmens tiek izmantots cementa ražošanā.
Vladislavs Stšemiņskis
Militārā karjera
1904. gadā vienpadsmit gadu vecumā Stšemiņskis uzsāka mācības Maskavas 3. kadetu korpusā (vēlāk nosauktā par Imperatora Aleksandra II kadetu korpusu). Pēc tā pabeigšanas 1911. gadā iestājās Pēterburgas Nikolaja Inženieru skolā, kur apguva arhitektūras vēsturi un militāro būvniecību. Pēc skolas beigšanas 1914. gada jūlijā Stšemiņskis tika nosūtīts dienēt uz Osovecas cietoksni Bjalistokas apriņķī kā sapieru virsnieks. Sākoties Pirmajam pasaules karam, Stšemiņskis piedalījās militārās operācijās Austrumu frontē sapieru vienības sastāvā. 1916. gadā Stšemiņskis tika smagi ievainots granātas sprādzienā ierakumos. Lauku hospitālī viņam amputēja labo augšstilbu un kreiso apakšdelmu. Ar šķembu bija ievainota arī acs. Stšemiņski nosūtīja ārstēties uz Prohorova hospitāli Maskavā. Tur viņš satika savu nākamo sievu Katažinu Kobro (1898-1951), kas strādāja hospitālī kā žēlsirdīgā māsa. Kobro vēlāk kļuva par tēlnieci.
Mākslinieka darbība
Pēc Oktobra revolūcijas strauji attīstījās jauni mākslas novirzieni. Stšemiņski interesēja glezniecība. 1918. gadā viņš piedalījās mākslinieku sanāksmēs, apmeklēja nodarbības Maskavas mākslas studiju brīvajā meistardarbnīcā, kur mācījās arī Katažina Kobro. Stšemiņskis satika tādus māksliniekus kā Kazimiru Maļeviču un Vladimiru Tatļinu. Kā daudzi tā laika mākslinieki, Stšemiņskis piedalījās mākslas aģitācijas pasākumos dažādās pilsētās, ar mākslas darbiem piedalījās izstādēs. 1920. gadā Stšemiņskis kopā ar Katažinu Kobro vadīja mākslas studiju Smoļenskā. Stšemiņskis un Maļevičs lasīja lekcijas par mākslas veidiem, kubismu un supremātismu. 1921. gadā Stšemiņskis un Kobro apprecējās, pameta Padomju Krieviju un pārcēlās uz Poliju. Tas varēja būt saistīts ar to, ka viņi izvērtēja politisko situāciju Krievijā un redzēja, kā mākslu sāk ierobežot boļševiku propaganda.
Stšemiņskis un Kobro pārcēlās uz nelielu Polijas pilsētu Ščekocini. Stšemiņskis mācīja zīmēšanu skolā. Bieži apmeklēja Varšavu, kur notika poļu Konstruktīvistu bloka sanāksmes. Stšemiņskim radās iecere organizēt modernās mākslas kolekciju Polijā, ko bloka biedri tomēr sākumā neatbalstīja. Kopā ar Bloka grupu Stšemiņskis piedalījās vairākās izstādēs, tai skaitā arī Rīgā. Stšemiņskis attīstīja savu virziemu — unistisko (plakano) kompozīciju.
1925. gadā Bloka grupa vairs nepastāvēju. Stšemiņskis sāka sadarboties ar Krakovas žurnālu "ZWROTNICA". Šajā laikā viņš uzsāka rakstīt par mākslas vēsturi, gatavot nākamo mākslas izglītības programmu. 1926. gadā Stšemiņska darbi tika izstādīti starptautiskā izstādē Ņujorkā.
1926. gadā Stšemiņskis ar sievu pārcēlās uz pilsētu Bžezini, netālu no Lodzas. Mācīja zīmēšanu skolā. Pamazām atjaunojās kontakti ar Varšavas māksliniekiem. Nodibinājās arhitektu, skulptoru un glaznotāju grupa Praesens. Stšemiņskis sāka realizēt savu agrāko ideju par modernās mākslas ekspozīciju.
Martina Bārta
Martina Bārta (cs, dzimusi 1988. gada 1. septembrī), ir čehu džeza dziedātāja un mežraga spēlētāja. Viņa pārstāvēs Čehiju 2017. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā ar dziesmu "My Turn". Savā pusfinālā viņa ieguva 13. vietu, kas neļāva viņai kvalificēties finālam.
Vladislavs Stšemiņskis
Mākslinieka darbība
Turpmākajos gados Stšemiņskis aktīvi piedalījās mākslas pasākumos un izstādēs, organizāja modernās mākslas ekspozīcijas, publicēja rakstus mākslas žurnālos, mācīja zīmēšanu dažādās skolās un pamazām noformulēja savu mākslas izglītības programmu.
No 1931. gada Stšemiņsku ģimene dzīvoja Lodzā. 1936. gada novembrī piedzima meita Nika Stšemiņska (1936–2001). 1939. gadā, baidoties no vācu iebrukuma, ģimene no Lodzas pārcēlās uz Viļejku, bet 17. septembrī to ieņēma Sarkanā armija (saskaņā ar Molotova—Ribentropa paktu). 1940. gadā Stšemiņsku ģimene atgriezās nacistu okupētajā Lodzā. Daudzi viņu darbi bija iznīcināti, viņi centās paslēpt atlikušos. Lodzā notika civilo iedzīvotāju deportācijas, kā ietekmē radās Stšemiņska darbu sērija "Deportācijas". 1941. gadā modernā māksla tika pasludināta par jūdaisku. Stšemiņskis pelnīja iztiku, zīmējot pastkartes un portretus. Tomēr tapa arī viņa mākslas darbu sērijas "Sejas", "Ainavas", "Klusās dabas".
Otrā pasaules kara beigās 1945. gadā Lodzā ienāca Sarkanā armija. Stšemiņsku ģimene atguva savu pirmskara laika dzīvokli, tomēr pēdējos gados bija samilzušas problēmas laulāto starpā, un viņi sāk dzīvot atsevišķi.
Pēdējais dzīves posms
Stšemiņskis bija viens no iniciatoriem mākslas koledžas dibināšanai Lodzā, kas, atšķirībā no Lodzas mākslas akadēmijas, varētu apmācīt rūpnieciskās un lietišķās mākslas dizainerus. Mākslas un izglītības padome apstiprināja šo ideju un nodibināja Lodzas valsts Mākslas Augstskolu, kurā Stšemiņskis bija pasniedzējs. Viņš lasīja kursus par mākslas vēsturi, formas principiem, funkcionālo grafiku. Viņa lekcijas un plenēri dabā ieguva lielu atsaucību no studentu puses. Stšemiņskis turpināja arī savu mākslinieka darbu, atjaunoja kara pārtrauktos kontaktus ar Varšavas māksliniekiem, piedalījās izstādēs. Bet 1940. gadu beigas komunistu pārvaldītajā Polijā iezīmējās ar cīņu pret "kosmopolītisko formālismu". 1950. gada janvārī kultūras ministrs parakstīja lēmumu par profesora Stšemiņska atlaišanu no darba. Stšemiņskis sāka strādāt Patērētāju kooperatīvā par plakātu zīmētāju. 1951. gada 26. februārī nomira Stšemiņska sieva Katažina Kabro. Lai rūpētos par meitu Niku, Stšemiņskis strādāja par skatlogu dekoratoru veikalā. Novembrī viņš nonāca slimnīcā tuberkulozes dēļ. Pēdējā dzīves posmā Stšemiņskis centās pabeigt savu iesākto grāmatu par redzes teoriju Teoria widzenia. Viņa bijušie studenti palīdzēja, pārrakstot un drukājot manuskriptu, tomēr darbs netika pabeigts Stšemiņska dzīves laikā (tika izdots 1958. gadā). 1952. gada 26. decembrī Stšemiņskis nomira Lodzas slimnīcā.
Bibliogrāfija
Savas dzīves laikā Stšemiņskis sarakstīja 87 rakstus, apskatus un kritikas. Viņs ir 5 grāmatu autors par mākslas teorijas jautājumiem,
Hāmaņa iela
Hāmaņa ielā 2A atrodas Jaņa Rozentāla Mākslas skola (viena no Profesionālās izglītības kompetences centra "Nacionālā Mākslu vidusskola" struktūrvienībām). Lielākajā daļā Hāmaņa ielas garuma tās pārnumuru pusē atrodas Mārtiņa kapi.
Vēsture
Hāmaņa iela Rīgas adrešu grāmatās sastopama jau 1902. gadā ar esošo nosaukumu par godu Hāmaņa muižai (tagadējā Slokas ielā 41). 1950. gadā iela tika pārsaukta par Narofominskas ielu par godu Krievijas pilsētai Narofominskai. Savu vēsturisko nosaukumu iela atguva 1990. gadā.
Ielu savienojumi
Hāmaņa iela ir savienota ar šādām ielām:
Eslingene
Otrā pasaules kara nobeigumā 1945. gada aprīlī Eslingeni okupēja ASV armija. Kara laikā ļoti nedaudz cietušajā pilsētā izveidoja lielu bēgļu nometni, kurā uzturējās ap 47 tūkstoši pārvietoto personu jeb "dīpīšu" (en).
Latviešu bēgļu nometne
1946. gadā Eslingenē reģistrēto latviešu bēgļu skaits svārstījās no 5700 līdz 5800 cilvēkiem, no kuriem vairāk nekā 1200 bija bērni, jaunāki par 15 gadiem, bet starp pieaugušajiem sieviešu skaits bija par 600 lielāks nekā vīriešu. Nometnē bija reģistrēti 264 zemnieki, 200 ierēdņi, 150 skolotāji, 48 juristi, 41 aktieris, 37 ārsti un 33 zobārsti, 37 medmāsas, 27 mūziķi, 24 inženieri, 24 gleznotāji, 23 dažādu konfesiju garīdznieki, 17 rakstnieki un žurnālisti, 14 arhitekti un 8 zinātnieki.
1945. gada Ziemassvētkos darbību sāka Eslingenes latviešu teātris, kas uzveda vienīgi latviešu autoru lugas un viesojās 45 latviešu nometnēs ar kopējo auditoriju 220 583 cilvēki. Eslingenē iznāca lielākais latviešu laikraksts Vācijā "Latviešu Ziņas", avīzes "Dzimtene", "Dzintarzeme", "Eslingenes Biļetens", žurnāls "Ceļa Vēstis" un citi. Darbību atjaunoja Helmāra Rudzīša grāmatu izdevniecība "Grāmatu Draugs". No 1946. gada darbojās latviešu tautskola un ģimnāzija, Tautas augstskola ar četru līdz sešu mēnešu ilgiem kursiem lauksaimniecībā un lopkopībā, kā arī Apvienoto Nāciju Palīdzības un rehabilitācijas administrācijas (United Nations Relief and Rehabilitation Administration, UNRRA) tehniskā skola un citas mācību iestādes.
1946. gada oktobrī Eslingenē tika izveidots Veco vīru akadēmiskais klubs, kas apvienoja dažādu studentu korporāciju biedrus, galvenokārt studijas jau sen beigušus filistrus. 1946. gada 17. novembrī pilsētā atklāja vērienīgu latviešu tēlotājas mākslas un amatnieku darbu izstādi. 1947. gada 26. aprīlī Eslingenē notika Latvijas Centrālās padomes sanāksme, kas Saeimas priekšsēža un Valsts prezidenta funkcijas trimdā piešķīra agrākajam Saeimas priekšsēža otrajam biedram bīskapam Jāzepam Rancānam. 1947. gada 25. maijā Eslingenē norisinājās amerikāņu okupācijas zonā Vācijā visplašākie latviešu dziesmu svētki, kuros piedalījās tūkstoš koristu un apmēram 7000 viesu. 1948. gadā Eslingenē latviešu studentu korporācijas organizēja tautu komeršu, kura laikā tika likti pamati Latvijas Korporāciju apvienības izveidei nākamajā gadā. Eslingenes latviešu komandants bija bijušais Latvijas ģenerālkonsulāta Berlīnē atašejs, Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas nodaļas vadītājs Kārlis Kalniņš. Viņš komandanta amatā ar nelieliem pārtraukumiem bija no 1945. gada oktobra līdz 1952. gada janvārim, kad nometni slēdza sakarā ar bēgļu masveida izceļošanu no Vācijas uz ASV, Kanādu, Austrāliju u.c. mītnes valstīm.
Lubūžupīte
Lubūžupīte (arī Lubužupīte, Večupe) ir Raunas labā krasta pieteka Cēsu un Smiltenes novados.
Iztece — no Lubūža. Tek rietumu virzienā. Ietek Raunā. Līčupi nešķērso valsts autoceļi, tās krastos neatrodas lielākas apdzīvotās vietas.
Hāpsalas iela (Rīga)
Hāpsalas iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajonā, Sarkandaugavā. Hāpsalas iela sākas krustojumā ar Allažu ielu un beidzas savienojoties ar Zāģeru ielu. Ielas garums ir 575 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu visā garumā.
Ielu savienojumi
Hāpsalas iela ir savienota ar šādām ielām:
Vestsaidas stāsts (1961. gada filma)
"Vestsaidas stāsts" (en) ir 1961. gada ASV muzikāla romantiska drāma, kuras režisors ir Roberts Vaizs. Filmā galvenās lomas attēlo Natālija Vuda, Ričards Beimers, Rita Moreno, Džordžs Čakiriss un Rass Tamblins. Filma ir 1957. gada Brodvejas mūzikla adaptācija.
Filma ir par divām karojošām jauniešu bandām Ņujorkā. Kādā ballē latīņamerikāniete Marija (Natālija Vuda) sastop Toniju (Ričards Beimers) no pretējās bandas un iemīlas viņā no pirmā acu uzmetiena. Tomēr abiem, pastāvoša naida un rasisma dēļ, savas jūtas ir jāslēpj.
Filma izdošanas brīdī tika augsti novērtēta no kritiķiem. Tā kļuva arī par pelnošāko 1961. gada filmu. Filma tika nominēta 11 Kinoakadēmijas balvām, no kurām saņēma 10, ieskaitot labākās filmas balvu. "Vestsaidas stāsts" tiek uzskatīts par vienu no labākajiem mūzikliem kino vēsturē. 1997. gadā filma tika iekļauta ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālais kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma".
Neopterocomma
Neopterocomma ir īsto laputu dzimtas ģints. Ir aprakstītas 3 sugas. Ģints nominatīvā suga ir Neopterocomma asiphum. Sastopamas Eiropā. Barojas uz vītoliem un apsēm. Sadzīvo ar skudrām.
Armando Broja
Armando Broja (sq, dzimis ) ir Albānijas futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, pārstāv Albānijas futbola izlasi. Kopš 2020. gada Broja spēlē Anglijas Premjerlīgas komandas Chelsea sastāvā.
Broja ir dzimis Anglijā, albāņu vecākiem. 2020. gadā piedzīvojis debiju Chelsea komandas rindās. Ticis izīrēts Nīderlandes Eredivisie komandai SBV Vitesse un Premjerlīgas komandai Southampton.
Albānijas futbola izlases sastāvā debitējis 2020. gadā.
Patriks Brahners
Patriks Brahners (de; dzimis ) ir Austrijā dzimis Azerbaidžānas kalnu slēpotājs. No 2007. līdz 2010. gadam viņš sacensībās pārstāvēja dzimto Austriju.
Vangelis
Vangelis (īstajā vārdā Evangels Odisejs Papatanasiu (gr), dzimis Volā, Grieķijā, miris  Parīzē, Francijā) bija grieķu komponists, mūziķis, ierakstu producents un aranžētājs. Strādājis elektroniskās mūzikas, progresīvā roka, ambientās mūzikas, džeza, poproka žanrā, komponējis mūziku orķestrim. Vangelis pazīstams arī kā kino mūzikas komponists. Par mūziku filmai "Ugunīgie kaujas rati" (Chariots of Fire, 1981) saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu. Komponējis arī 2000. gada Sidnejas olimpiādes noslēguma ceremonijas partiju. Kopš mūziķa karjeras sākuma 1961. gadā Vangelis komponējis un ierakstījis mūziku 52 albumiem.
Vangelis nomira 2022. gada 17. maijā, 79 gadu vecumā, Parīzes slimnīcā no sirds mazspējas, ārstējoties no COVID-19.
Himalaju hortenzija
Himalaju hortenzija ir hortenziju dzimtas suga, kuras dabiskais izplatības areāls ir Himalajos un Ķīnā. Zied maijā un jūnijā, lapas ir eliptiskas vai olveida, un malas ir nedaudz robainas.
Hugo Dzelzītis
Hugo Dzelzītis (1888—1943) bija latviešu finansists un politiķis.
Hugo Bernhards Dzelze dzimis (pēc vecā stila — ) Bīriņumuižas "Spieķu" saimnieka Jāņa Dzelze un Trīnes dzimušas Bremmeres ģimenē. . Latviešu zemnieku savienības biedrs. Ievēlēts 2., 3. un 4. Saeimā. Finanšu ministrijas Zemes kredīta pārvaldes priekšnieks. Vēlāk vadošs bankas darbinieks, kā arī Valsts zemes bankas pārvaldnieks no 1922. līdz 1940. gadam. No 1941. gada padomju apcietinājumā. Gājis bojā izsūtījumā.
Demjans Biširs
Demjans Biširs Hahera (es; dzimis ) ir Meksikas izcelsmes amerikāņu aktieris. Aktiera karjeru uzsāka Meksikā filmējoties telenovelēs un filmās. Pēc pārcelšanās uz ASV, viņš tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris galvenajā lomā" par lomu filmā A Better Life. Biširs filmējās arī kanāla FX seriālā The Bridge.
Taksis (filma)
"Taksis" (fr) ir 1998. gada Francijas spriedzes kinokomēdija. Filmas režisors ir Žerārs Piress, scenārija autors Liks Besons. Galvenās lomas atveido Sami Naseri, Frederiks Difentāls un Mariona Kotijāra. Šī ir pirmā filma "Takša" filmu sērijā. Filmai ir četri turpinājumi: "Taksis 2" (Taxi 2), "Taksis 3" (Taxi 3), "Taksis 4" (Taxi 4) un "Taksis 5" (Taxi 5), kā arī viena filmas angļu valodas verisja "Ņujorkas taksometrs" (Taxi, 2004). Tāpat filma iedvesmojusi 2014. gada ASV televīzijas seriālu "Bruklinas taksis" (Taxi Brooklyn).
Spānijā filma izdota kā Taxi Express, lai izvairītos no salīdzināšanas ar citām tāda paša nosaukuma filmām.
Taubere
Taubere (de) ir upe Vācijā, Bavārijā un Bādenē-Virtembergā, Mainas kreisa krasta pieteka.
Latīna
Latīna (it, ) ir pilsēta Itālijā, Lacio reģionā. Tas ir Latīnas provinces administratīvais centrs. 2016. gadā Latīnā dzīvoja 126 tūkstoši iedzīvotāju. Tā ir otra lielākā Lacio reģiona pilsēta pēc iedzīvotāju skaita uzreiz aiz Romas.
Latīnu 1932. gadā dibināja Benito Musolīni. Tās sākotnējais nosaukums bija Litorija (Littoria). Pirms tam šajā vietā bija purvs, kas tika nosusināts. Par Latīnu tā tika nosauka 1946. gadā, pēc Otrā pasaules kara beigām.
Reimersas acu klīnika
Reimersas acu klīnika jeb Reimersa atraitnes acu dziednīca trūcīgajiem Rīgā bija pirmā acu klīnika Latvijā, kas pastāvēja no 1864. līdz 1936. gadam. Tajā bija 60 stacionāra vietas un ambulance.
Līdz 1936. gadam klīnika atradās Raiņa bulvārī 7 Rīgā. Ēkas projekta autors bija arhitekts Heinrihs Šēls.
Vēsture
Reimersas acu klīnika nosaukta Vilhelmīnes Reimersas, dzimušas Tonas (Wilhelmine Reimers, geb. Thonn) vārdā. Viņa bija bagātā tirgotāja Rīgas rātskunga, Lielās ģildes locekļa un goda pilsoņa Reinholda Kārļa Reimersa (Reinhold Carl Reimers, 1769.-1836.) otrā sieva. Savā testamentā Vilhelmīne Reimersa novēlēja lielu daļu no sava mantojuma un dzīvojamo māju Jēkaba ielā acu dziednīcas ierīkošanai mazturīgajiem Rīgas iedzīvotājiem, tomēr testamenta izpildadministrācija izšķīrās par jaunas ēkas celtniecību un šim mērķim nopirka zemes gabalu Troņmantnieka bulvārī (tagad Raiņa bulvārī 7).
Par topošās acu dziednīcas direktoru tika izvēlēts Rīgas Pilsētas slimnīcas direktors Bernhards Frīdrihs Bērenss (Bernhard Friedrich Baerens, 1795-1863), kas medicīnas doktora grādu bija ieguvis par acs lēcas fizioloģijas un patoloģijas pētījumiem. Ēkas pirmo pamatakmeni 1861. gada 25. augustā ielika Baltijas provinču ģenerālgubernators Aleksandrs Suvorovs, bet tās atklāšana aizkavējās sakarā ar B.F. Bērensa nāvi. Acu dziednīca tika atklāta tikai 1864. gada 2. janvārī un tās pirmais direktors līdz 1880. gadam bija Kārlis Valdhauers (Carl Waldhauer, 1821-1899), pēc tam Jons Eižens Štafenhāgens (John Eugen Stavenhagen, dzimis 1842).
1936. gadā Acu klīniku pārcēla uz Baznīcas ielu 13, kur pēc Otrā Pasaules kara tā kā acu poliklīnika pastāvēja līdz 1951. gadam.
Ēkas izmantošana
1936. gadā pēc Kārļa Ulmaņa valdības rīkojuma klīnikas ēku nacionalizēja un tajā ierīkoja valdības iestādes. Pēc Latvijas okupācijas klīnikas ēkā atradās LPSR Tautas komisāru padome (1940-1941), LPSR Augstākās padomes prezidijs, LPSR Celtniecības un Arhitektūras ministrija, Rīgas pilsētas Arhitektūras un celtniecības pārvalde. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas ēkā iekārtojās ASV vēstniecība Latvijā (1992-2011). Tagad uz laiku ēkā izvietots Latvijas Okupācijas muzejs.
Volokolamska
Volokolamska (ru) ir pilsēta Maskavas apgabalā Krievijā, rajona administratīvais centrs. Cauri pilsētai ved federālālais autoceļš M9 no Latvijas-Krievijas robežas uz Maskavu.
Vēsture
1929. gadā izveidoja Volokolamskas rajonu. Otrā pasaules kara laikā 1941. gada 27. oktobrī to ieņēma vācu karaspēks un pie pilsētas notika kaujas par Maskavu.
Golem
Golem ir 1979. gada Polijas fantastiska postapokaliptiskā spēlfilma ar ekspresionisma šausmu elementiem, kuras režisors ir Pjotrs Šulkins. Filmas scenārijs tapis, iedvesmojoties no ebreju viduslaiku leģendām un Gustava Meirinka romāna Golem. Balstoties uz filmu, Šulkins 1984. gadā sarakstīja īso stāstu ar nosaukumu Golem.
Sižets
Filmas darbība risinās kodolkara izpostītā pasaulē. Galvenais varonis Pernats ir pazemīgs gravieris, kurš veido grāmatu vākus. Filmas pirmajās ainās viņu nopratina izmeklētājs (iespējams) cietumā. Izrādās, ka pašreizējais Pernats patiesībā ir precīza īstā Pernata kopija, kurš nomira mīklainos apstākļos. Un tieši īstā Pernata nāves dēļ Pernata kopija tiek izsaukta uz cietumu pratināšanai. Cietuma garderobē izrādās, ka Pernatam nozagts mētelis, un pašam Pernatam jāpaņem kāda cita mētelis. Atgriežoties mājās, viņu uzrunā students, kurš ir jauns revolucionārs un, šķiet, ir pretrunā ar spēkā esošajiem noteikumiem (piemēram, atkārto frāzi "ārsti nogalina cilvēkus"). Students apgalvo, ka Pernata mētelis patiesībā ir viņa drēbes. Tikšanās beigās viņš liek Pernatam parūpēties par sevi nezināmā "noziedznieka" dēļ. Kad Pernats jautā, ko "noziedznieks" izdarīja, students atbild, ka "viņš radīja bērnus". Pēc atgriešanās Pernats iegravē grāmatas vāku. Šis vāks ir Tarot. Dzīvojot īrētā mājā, Pernats satiek administratoru Holtrumu, kas ir rupjš, dusmīgs un nepatīkams cilvēks. Holtrums ir apsēsts ar "ideāla vīrieša" radīšanu. Vienā brīdī Pernata kopija sacaļas pret saviem kontrolieriem. Viņš vēlas doties kaut kur, uz labāku pasauli, un vispirms mēģina pierunāt Mirjamu, grāmatu kolekcionāra meitu, bēgt. Tomēr galu galā viņš neizbēg un tiek arestēts par noslēpumaino Holtruma slepkavību, tomēr šķiet, ka tieši students nogalināja Holtrumu. Filmas pēdējā ainā Pernats runā kā entuziastisks politiķis televīzijas runā no tribīnēm. Viņš apgalvo, ka visas ziņas par cilvēku kopēšanu ir "acīmredzama miskaste".
Beļģijas provinces
Beļģijas provinces ir Beļģijas otrā līmeņa politiskais iedalījums, kas ir izveidots saskaņā ar Beļģijas konstitūciju. Beļģija ir sīkāk sadalīta trīs reģionos un desmit provincēs.
Lielākā province pēc platības ir Luksemburgas province, bet pēc iedzīvotāju skaita lielākā ir Antverpenes province.
Jekaterina Poļeščuka
Biogrāfija
Jekaterina Poļeščuka dzimusi 1994. gadā. No 2013. gada viņa ir valsts izlases komandas dalībniece. 2017. gadā Poļeščuka ieguva trešo vietu Pasaules U23 čempionātā.
2019. gadā viņa piedalījās pasaules čempionātā. Svara kategorijā līdz 50 kg pēc divām uzvarām viņa ceturtdaļfinālā zaudēja Azerbaidžānas pārstāvei Marijai Stadņikai. Pēc tam gandarījuma cīņā pieveica indieti Sēmu Bislu, bet cīņā par bronzas medaļu arī ķīnieti Suņu Jaņaņu un izcīnīja Krievijai ceļa zīmi uz nākamajām olimpiskajām spēlēm Tokijā.
Ceturtā deklinācija
Ceturtā deklinācija jeb -ai deklinācija ir viena no sešām lietvārdu deklinācijām latviešu valodā. Pie ceturtās deklinācijas pieder sieviešu dzimtes lietvārdi, kam vienskaitļa nominatīvā ir galotne -a, savukārt vienskaitļa datīvā — -ai. Pie ceturtās deklinācijas lietvārdiem pieder arī daži vīriešu dzimtes lietvārdi un kopdzimtes lietvārdiem (abiem vienskaitļa nominatīvā ir galotne -a).
Farmakokinētika
Farmakokinētika (no el (pharmakon) — "zāles" un (kinetikos) — "kustība") ir farmakoloģijas apakšnozare, kura pēta zāļu ievadīšanu organismā, to uzsūkšanos, izplatīšanos un izvietošanos organismā, kā arī to pārvērtību un izdalīšanās likumsakarības. Farmakokinētiskie pētījumi ir saistīti ar zāļu un to vielmaiņas starpproduktu (metabolītu) koncentrācijas noteikšanu asinīs un citos bioloģiskajos šķidrumos. Darbīgās vielas koncentrācijas uzraudzība cilvēka organismā ļauj optimizēt farmakoterapiju, piemēram, mazināt blakņu rašanās varbūtību.
Biopieejamība
Biopieejamība raksturo, cik liels daudzums zāļu vielas uzsūcas asinsritē un nonāk līdz darbības vietai. Zāļu vielas biopieejamību lielā mērā nosaka zāļu forma. Intravenozām zāļu formām biopieejamība ir 100%, bet perorālām formām tā ir mazāka un, atkarībā no zāļu formas, atšķirīga. Absolūtā biopieejamība raksturo, cik liela daļa zāļu vielas uzsūcas asinsritē, salīdzinot ar to pašu zāļu vielu, ievadītu kādā citā formā.
Relatīvā biopieejamība raksturo vienas zāļu vielas dažādu formu biopieejamību (netiek salīdzināts ar intravenozu ievadīšanu). Relatīvā biopieejamība salīdzina, piemēram, oriģinālmedikamenta un ģenēriskā medikamenta biopieejamību. Relatīvā biopieejamība ir viens no galvenajiem rādītājiem bioekvivalences pētījumos.
Biopieejamību ietekmē vairāki faktori:
LADME (LAIME)
No angļu valodas: Pirmā un otrā fāze (atbrīvošanas un absorbcijas) var tikt apvienota, ja zāles tiek ievadītas gatavā formā, piemēram, injekciju veidā. Tad to kopīgi sauc par absorbcijas fāzi.
Zāļu liberācija
Liberācija — zāļu vielas atbrīvošanās no zāļu formas.
Palīgvielu raksturojumam ir fundamentāla nozīme pareizas vides veidošanā, lai veicinātu pareizu zāļu absorbciju. Tas nozīmē, ka vienai un tai pašai zāļu devai dažādās zāļu formās var būt atšķirīga bioekvivalence, jo palīgvielas nosaka dažādas zāļu vielas koncentrācijas plazmā, tāpēc zālēm ir atšķirīgs terapeitiskais efekts.
Zāļu absorbcija
Zāļu absorbcija ir process, kura laikā aktīvā zāļu viela no tās zāļu formas (tablete, injekcijas šķīdums, suspensija, u. c.), šķērsojot šūnu membrānas, iekļūst kopējā asinsritē. Zāļu absorbcija ietekmē to biopieejamību (kāds daudzums zāļu vielas saistīsies ar mērķa receptoru).
Absorbcija ir atkarīga no ievadīšanas veida (caur kuņģa-zarnu traktu jeb perorāli vai apejot to — parenterāli), kuņģa pH un ēdiena klātbūtnes, kā arī zāļu vielas fizikāli ķīmiskajām īpašībām (molekulārā masa, šķīdība, polaritāte).
Ievades veidu salīdzinājums.
Zāļu izplatīšanās
Zāļu izplatīšanās ir zāļu vielas pārvietošanās organismā, visbiežāk tā notiek ar asinsrites palīdzību. Viena un tā pati zāļu vielas deva dažādos cilvēkos izplatās dažādi. Faktori, kas ietekmē zāļu izplatīšanos, ir šādi:
Zāļu izdalīšanās
Farmakoloģijā zāļu eliminācija (lat. eliminare — izdzīt, iznest pāri slieksnim) vai ekskrēcija ir biotransformācijas un izdales kopums, kura rezultātā samazinās aktīvās zāļvielas daudzums atsevišķos organisma audos un šķidrumos. Lielākā daļa no organismā iekļuvušām zālēm vai nu uzreiz, vai arī pēc izteiktas iedarbības ķīmiskā veidā dažādi pārveidojas un izdalās no organisma, t. i., notiek to biotransformācija un izdale jeb ekskrēcija. Biotransformācijas rezultātā pārsvarā veidojas mazāk aktīvi, polārāki, hidrofīlāki un no organisma vieglāk izvadāmi savienojumi. Protams, daudzas vielas izdalās no organisma arī neizmainītā veidā. Biotransformācija lielākoties notiek, piedaloties speciāliem aknu endoplazmatiskā tīkla enzīmiem (mikrosomāliem enzīmiem). Šo enzīmu aktivitāte un līdz ar to arī zāļvielu biotransformācija var būt dažāda — atkarībā no vecuma, aknu funkcionālā stāvokļa un citu zāļvielu darbības.
Elimināciju raksturojošie farmakokinētiskie parametri
Elimināciju raksturo divi skaitliski rādītāji: eliminācijas pusperiods (t½) un klīrenss.
Eliminācijas pusperiods
Dažādu zāļlīdzekļu eliminācijas ātrumu skaitliski raksturo eliminācijas pusperiods (t½) — laiks, kādā zāļlīdzekļa koncentrācija asinīs (plazmā, serumā) samazinās uz pusi. Piemēram, diazepāmam tas ir 20-40 stundas, propranololam — 3—6 stundas, paracetamolam — 1—4 stundas, bet esmololam — tikai 9 minūtes. Šim rādītājam ir svarīga nozīme racionālas farmakoterapijas nozīmēšanā. Tā, piemēram, zāļlīdzekļi ar īsu t½ (1-6 h) jālieto 3—4 reizes diennaktī, bet preparāti ar garu pusperiodu (12-24 h) — tikai 1 reizi diennaktī. Tomēr šie skaitļi ir tikai orientējoši un nav piemērojami visiem gadījumiem.
Piemēram, angiotenzīna konvertējošā enzīma (AKE) inhibitora kvinaprila t½ ir apmēram 2 stundas, bet to var lietot 1 reizi diennaktī, jo no šī preparāta veidojas aktīvs metabolīts ar garu eliminācijas pusperiodu.
Eliminācijas pusperiodu nosaka ne tikai zāļvielu biotransformācija un izvade, bet arī sadale (izplatīšanās, izvietošanās) organisma audos. Pēc maksimuma sasniegšanas zāļvielas koncentrācija plazmā pakāpeniski samazinās, pie kam sākumā straujāk, kas atspoguļo šīs vielas izplatīšanos organisma audos. Pēc tam terminālā jeb b fāzē koncentrācijas samazināšanās ir lēnāka un saistīta galvenokārt ar eliminācijas procesiem.
Klīrenss
Klīrenss — plazmas tilpums, kāds atbrīvojas no zāļvielas laika vienībā (ml/min), darbojoties visiem eliminācijas mehānismiem. Tāpēc kopējo (plazmas jeb totālo) klīrensu veido renālā (nieru) un ekstrarenālā (galvenokārt hepatiskā) klīrensa summa.
Renālais klīrenss atkarīgs ne tikai no filtrācijas, bet arī no reabsorbcijas un aktīvās sekrēcijas. Šis rādītājs glikozei veselam cilvēkam ir 0, jo savienojums ne tikai pilnīgi filtrējas, bet viss arī uzsūcas atpakaļ nieru kanāliņos. Savukārt benzilpenicilīna renālais klīrenss parasti pārsniedz 380 ml/min, jo paralēli filtrācijai (tikai 10% no kopējā daudzuma!) novēro intensīvu (pārējo 90%) tā ekskrēciju nieru kanāliņos. Tāpēc arī šīs antibiotikas koncentrācija plazmā 30 min laikā samazinās uz pusi.
Līdzsvara (pastāvīgā) stāvokļa koncentrācija
Farmakoterapijas praksē preparātus visbiežāk ievada atkārtoti un tik ilgi, cik tas nepieciešams konkrētajā gadījumā. Tikai pēc atkārtotām ievadēm plazmā un organismā vispār tiek sasniegta t. s. līdzsvara jeb pastāvīgā stāvokļa (angļu val. steady state) koncentrācija, kad asinsritē nonākušais zāļvielas daudzums un tā eliminācija atrodas līdzsvarā. Uzskata, ka to panāk laikā, kas atbilst apmēram 3—4 attiecīgās zāļvielas eliminācijas pusperiodiem.
Kreatinīna klīrenss
Lai spriestu par nieru stāvokli, tiek noteikts kreatinīna klīrenss. Kreatinīns ir kreatīna vielmaiņas gala produkts, kas rodas normāla muskuļu darba rezultātā. Nieres filtrē kreatinīnu no asinīm pilnībā un rezultātā neko nereabsorbē.
Kreatinīna klīrenss ir tas asiņu daudzums, ko nieres atbrīvo no kreatinīna ik minūti. Kreatinīna klīrenss veselā jaunā organismā ir 125 ml/min, kas nozīmē, ka ik minūti nierēs tiek attīrīti no kreatinīna 125 ml asiņu.
Kreatinīna klīrensa noteikšanas metodes
Kreatinīna klīrensu var aprēķināt saskaņā ar sekojošām formulām:
kur ClCr norma vīriešiem ir 95-145 ml/min, norma sievietēm ir 115 ml/min.
kur
Cockrcroft & Gault formula
Šo formulu var pielietot pacientiem vecākiem par 18 gadiem un pacientiem, kuru ķermeņa svars nepārsniedz 30% virs normālā ķermeņa svara.
kur
Salazar & Corcoran formula
Šo formulu pielieto pacientiem, kuriem ir palielināts ķermeņa svars (vairāk kā 40% virs ideālā ķermeņa svara).
kur
Analīze
Lai izveidotu zāļu vielas koncentrācijas, kas atkarīga no laika, grafiku, ir jāizmanto bioanalītiskās metodes, piemēram gāzu-šķidruma hromatogrāfiju, masspektrometriju, u. c. Parasti analizējamais šķidrums (matrikss) ir asins plazma vai urīns. Šis šķidrums ir sarežģīta sastāva, bet vielas daudzums var būt niecīgs, tādēļ metodei jābūt ļoti jutīgai. Praksē izmanto šķidruma hromatogrāfu kas saistīts ar masspektrometru un kvadrupola masas analizatoru.
Klīniskā farmakokinētika
Klīniskā farmakokinētika ir disciplīna, kas balstās uz farmakokinētikas pamatjēdzieniem un principiem cilvēka organismā, lai izveidotu individuālu devu režīmu, kas optimizētu zāļu terapeitisko atbildi, tai pašā laikā samazinot blakusparādību rašanās iespējamību.
Galvenais klīniskās farmakokinētikas mērķis ir palielināt pacienta farmakoterapijas efektivitāti un samazināt toksicitāti. Zāļu koncentrācijas un to farmakoloģiskās atbildes korelācijas attīstība deva iespēju ārstiem pielāgot farmakokinētikas principus konkrētai pacienta situācijai.
Kinētiskā homogenitāte
Kinētiskā homogenitāte ir svarīgs rādītājs pieņēmumu veidošanā klīniskajā farmakokinētikā. Uz tās pamatojuma tiek noteiktas terapeitiskās un toksiskās zāļu koncentrācijas plazmā. Kinētiskā homogenitāte apraksta paredzamo saistību starp zāļu koncentrāciju plazmā un koncentrāciju receptora atrašanās vietā, kur ievadītā zāļu viela izraisa terapeitisko efektu. Līdz ar zāļu vielas koncentrācijas palielināšanos plazmā palielinās arī zāļu vielas koncentrācija receptora atrašanās vietā, kā arī citos audos. Līdzīgi, samazinoties zāļu vielas koncentrācijai plazmā, samazinās arī tās koncentrācija audos.
Samui sala
Ko Samui (vai Koh Samui, arī lokāli bieži saīsināts uz Samui;, izrunāts: [kɔ̀ʔ sā.mǔj]) ir sala pie Taizemes austrumu krasta. Ģeogrāfiski Čumfonas arhipelāgā tā ir daļa no Surātthānī provinces, lai gan no 2012. gada Ko Samui tika piešķirts pašvaldības statuss, un tādējādi tā tagad ir vietēja pašpārvalde. Ko Samui platība ir 228.7 kvadrātkilometri. Tā ir Taizemes otra lielākā sala pēc Puketas. 2018. gadā to apmeklēja 2,7 miljoni tūristu.
Klimats
Ko Samui ir tropu musonu klimats saskaņā ar Kepena klimata klasifikāciju, kas robežojas ar tropu lietus mežu klimatu. Salā ir sausās sezonas mēnesis, un vidējais mēneša nokrišņu daudzums februārī ir zem 60 mm, slieksnis tropu sausās sezonas mēnesim. Gaisa temperatūra ir krietni virs 18 °C sliekšņa visu gadu, patiesi tuvāk vidējai temperatūrai 28 °C. Klimats lielāko daļu gada ir silts un mitrs. Salīdzinot ar Puketu un lielāko daļu pārējās Taizemes dienvidu daļas, Samui laika apstākļi ir salīdzinoši sausāki (Samui saņem aptuveni 1,960 mm lietus gadā, un Puketā ir 2,220 mm). Puketas mitrā sezona ilgst sešus līdz astoņus mēnešus. Kamēr Samui ir tikai divi mēneši ar vairāk nekā 212 mm). Visvairāk nokrišņu parasti ir oktobrī un novembrī. Pārējā gada daļā, ņemot vērā tropisko klimatu, lietusgāzes ir īslaicīgas; Parastākais ilgums ir 20–60 minūtes.
Transports
Vairāki prāmji savieno salu ar pamatzemi, tostarp divi automašīnu/pasažieru prāmji, un savieno Don Sak ar piestātnēm salas rietumos Lipa Noi un Nathon. Sabiedriskie autobusi uz visām kontinentālās daļas daļām kursē no jaunās autoostas uz ziemeļiem no Nathon. Privāti pārvaldītu divrindu takšu sistēma izvadā pa apvedceļu kā autobusu satiksme ar fiksētu maksu, galvenokārt, tikai dienas laikā un privātie taksometri, kas iekasē fiksētu maksu atkarībā no galamērķa.
Armēnijas ģerbonis
Armēnijas ģerbonis (hy) ir Armēnijas nacionālais simbols, kas ar Armēnijas Augstākās padomes lēmumu apstiprināts. Armēnijas parlaments pieņēma likumu par Armēnijas valsts ģerboni.
To veido ērglis un lauva, kas tur vairogu. Ģerbonī apvienoti jaunie un vecie simboli. Ērglis un lauva ir seni armēņu simboli no pirmajām Armēņu karalistēm, kas pastāvēja jau pirms mūsu ēras. Šie simboli ir atrodami Armēnijas kalnienēs no senseniem laikiem. Daudzas armēņu dinastijas, piemēram, Aršakīdi, Artašesīdi, Bagratuni un Rubenīdi, izmantoja šos simbolus kā karaliskās zīmotnes. Tāpat kā citas postpadomju republikas, kurām ģerboņi nav bijuši pirms Oktobra revolūcijas, arī pašreizējā ģerbonis saglabājis vienu daļu no Padomju perioda ģerboņa — Ararata kalna attēlojumu vairoga vidū. Pirms 1992. gada Armēnijai bija ģerbonis, kas līdzīgs visām pārējām padomju republikām.
Armēnijas PSR ģerbonis
1937. gadā tika pieņemts jauns ģerbonis. Tāpat kā pirmās neatkarīgās republikas ģerbonis, arī šajā bija saglabāts Ararata kalns kopā ar padomju sirpi, āmuru un sarkano zvaigzni aiz tiem. Ararata kalna iekļaušana ģerbonī izraisīja Turcijas iebildumus, jo kalns ir arī daļa no tās teritorijas. Uz ko Kremlis atbildēja, ka, lai gan Turcijas simbols ir pusmēness, tas nenozīmē, ka viņiem ir tiesības uz Mēnesi. Padomju Savienība izjuka 1991. gadā un Armēnija kļuva par neatkarīgu republiku. 1992. gadā tika pieņemta nedaudz pārveidota Pirmās republikas ģerboņa versija, un kopš tā laika tā ir saglabājusies.