cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bordo
Bordo (fr, gaskoņu: Bordèu, eu, br) ir ostas pilsēta Francijas dienvidrietumos, Garonnas upes grīvā. Reģiona un departamenta centrs. Ar vairāk kā 235 891 iedzīvotāju 2008. gadā, Bordo ir devītā lielākā pilsēta Francijā.
Pilsētas iesauka ir La Belle Endormie jeb Apburtā princese tāpēc, ka agrāk liela daļa centra ēku bija noklātas ar melnu krāsu, kura radās no pilsētas lielā piesārņojuma. Mūsdienās ar to vairs nesastopas un lielākā daļa ēku ir restaurētas. Vēsturiskā pilsētas daļa ir iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā ar 18. gadsimtā celtām ēkām.
Bordo ir vīna nozares galvaspilsēta. Pilsētas apkārtne ir pazīstama kā bordo vīna ražošanas apgabals. Vīnu reģionā gatavo jau kopš 8. gadsimta.
Pilsēta ir militārās un kosmosa rūpniecības centrs, kā arī biotehnoloģijas un nanotehnoloģijas pētniecības centrs.
Raimonds Bitenieks
Raimonds Bitenieks (dzimis Liepājā, miris ) bija viens no Trešās atmodas aizsācējas kustības Helsinki-86 dibinātājiem.
Bordo
2013. gada martā pāri Goronnas upei atklāja Eiropā augstāko paceļamo tiltu Pont Jacques Chaban Delmas par godu pilsētas mēram, kurš pilsētu vadīja 48 gadu garumā. Tilta centrālās daļas garums ir 117 metri un tas paceļas līdz 53 metru augstumam, lai dotu ceļu burukuģiem. Kopējais tilta garums ir 575 metri un to izmanto automašīnu, gājēju, velosipēdistu un tramvaju satiksmei. Tilta kopējās izmaksas sasniedz 160 miljoni eiro.
Vēsture
Ap 300. gadu p.m.ē. mūsdienu Bordo bija gallu cilts apmetne Burdigala. 60. gadā p. m. ē. to ieņēma romieši. Romiešu laikā Bordo bija ievērojama alvas un svina tirdzniecības centrs un tā bija Romas Akvitānijas provinces galvaspilsēta. 276. un 409. gadā pilsētu izpostīja vandaļi, 414. gadā - vestgoti, 498. gadā - franki, kuru laikā pilsēta stipri panīka. Tomēr 6. gadsimtā Bordo kļuva par Merovingu karalistes grāfistes un arhibīskapijas centru. 732. gadā pilsētu izpostīja arābi Abdurahmana ibn Abdalaha vadībā.
Raimonds Bitenieks
Dzīvesgājums
1983. gada 4. septembrī no Liepājas kopā ar draugu Jāni Vansoviču un abu bērniem pusaudžiem Agri Vansoviču un Evu Bitenieci ar pārbūvētu motorlaivu nesekmīgi mēģināja šķērsot Baltijas jūru un nokļūt Zviedrijā, lai izveidotu sakarus ar Rietumeiropā dzīvojošajiem latviešiem un veidotu pretošanās kustību okupācijas varai Latvijā. Par to viņam piesprieda divu gadu cietumsodu Šķirotavas cietumā Rīgā.
Bordo
Vēsture
No 12. gadsimta līdz 15. gadsimtam pilsētas nozīme palielinājās, jo Bordo kļuva par angļu ietekmes centru Francijā pēc Akvitānijas Eleonoras precībām ar nākamo Anglijas karali Henriju II. Pilsēta uzplauka arī kā vīna tirdzniecības centrs.
Raimonds Bitenieks
Dzīvesgājums
1986. gada 16. jūlijā Bitenieks kopā ar Linardu Grantiņu un Mārtiņu Barisu nodibināja cilvēktiesību aizstāvības grupu Helsinki-86. Šī grupa sastādīja un iesniedza dokumentus Latvijas PSR un starptautiskajām organizācijām par latviešu tautas traģisko stāvokli PSRS okupācijas jūgā. 21. augustā Bitenieku un Grantiņu arestēja un pret viņiem ierosināja krimināllietu. 1987. gada 4. aprīlī prokurors Batarags pārtrauca krimināllietu un viņus atbrīvoja, bet 1987. gada 29. novembrī VDK represiju dēļ bija spiests emigrēt uz Vāciju. 1997. gada jūlijā atgriezās Latvijā.
Bordo
Vēsture
1453. gadā Bordo iekļāvās Francijas sastāvā. Frondas laikā Bordo bija viens no nemiernieku centriem, tomēr 1653. gadā Francijas karalis atguva kontroli pār Bordo.
Bordo pilsētas "zelta laikmets" bija 18. gadsimts, kad pilsēta iesaistījās koloniālajā tirdzniecībā un strauji attīstījās. Pilsētas centrā tika uzbūvēti apmēram 5000 jaunu namu.
Raimonds Bitenieks
Dzīvesgājums
Bija partijas Nacionālā Spēka Savienība Ārējo sakaru koordinators. Kandidēja 9. Saeimas vēlēšanās no Nacionālā Spēka savienības saraksta.
Bordo
Vēsture
Franču-prūšu kara, Pirmā un Otrā pasaules kara laikā Bordo, kādu laiku bija Francijas valdības rezidences vieta.
Raimonds Bitenieks
Dzīvesgājums
Miris pēkšņā nāvē 2019. gada 15. decembrī 75 gadu vecumā.
Apbalvojumi
1996. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa 3. šķiru.
Bordo
Klimats
Bordo valda piejūras klimats — vasaras mēdz būt siltas, bet ziemas — vēsas un maigas. Dēļ lietusgāzēm Bordo klimats tiek attiecināts arī uz Vidusjūras klimatu.
Pateicoties rietumu vējiem, kas pūš no Atlantijas okeāna, ziemas Bordo ir diezgan siltas. Vidējā temperatūra ziemā sasniedz 6,53 °C, bet pēdējās ziemas ir bijušas siltākas nekā parasti. Reta parādība ir sniegputeņi, tie notiek vidēji reizi trīs gados.
Vasaras ir siltas, to ietekmē Biskajas līcis, kad temperatūra parasti sasniedz ne vairāk kā 21 °C līdz 22 °C. Vidējā vasaras sezonas temperatūra ir 19,51 °C, bet ar katru gadu gaisa temperatūra kļūst arvien augstāka.
Vīns
Vīnogulāji Bordo tika ieviesti romiešu laikā, lai nodrošinātu vīnu vietējam patēriņam, un vīna ražošana šajā reģionā ir nepārtraukta kopš tā laika.
Bordo ir pasaules lielākā vīna ražošanas apgabala centrs, katru gadu tiek izlaistas apmēram ap 960 miljoni vīna pudeļu no visvienkāršākajiem galda vīniem līdz pasaules pašiem dārgākajiem. Bordo mūsdienās ir aptuveni ap 116 160 hektāri vīna dārzu, ap 10 000 vīnu ražotāju un ap 13 000 vīnu audzētāju.
Citi
20 000 pilsētas iedzīvotāju ir nodarbināti kosmiskajā un militārajā rūpniecībā. Šeit tiek ražotas sastāvdaļas lidmašīnām "Airbus A380", nesējraķetēm "Ariane 5" un ballistiskajām raķetēm M51 SLBM, iznīcinātāji "Dassault Rafale" un "Dassault Mirage 2000".
Pašlaik Bordo tiek būvēts viens no pasaules stiprākajiem lāzeriem - "Laser Mégajoule". Šo projektu ir pasūtijusi Francijas Aizsardzības ministrija. Lāzera cena sastāda vairāk kā 2 miljardus eiro.
Viens no galvanajiem ekonomikas veicinātājiem pilsētā ir tūrisms, populārākais tūrisma nozarē ir vīna tūrisms.
Piekļuve ostai ir caur Žirondas grīvu. Ostā katru gadu tiek pārkrautas vairāk kā 9 tonnas graudaugu.
Sports
Pilsētas lielākais stadions ir Chaban-Delmas, tas var uzņemt 35 000 skatītāju.
Bordo ir Francijas augstākās futbola līgas komandas "FC Girondins de Bordeaux" mājvieta.
Populārs sporta veids ir arī regbijs, tomēr, lai arī Bordo pilsētai ir vairākas komandas, neviena no tām nespēlē augstākajā Francijas līgā.
Bordo ir mājvieta vienai no spēcīgākajām kriketa komandām Francijā un ir pašreizējie čempioni Dienvidrietumu līgā.
Izglītība
Bordo universitāti 1441. gadā izveidoja arhibīskaps Pejs Berlands(Pey Berland). Universitāte pārtrauca savu darbību 1793. gadā, Franču revolūcijas laikā, to atkal atjaunoja 1808. gadā Napeleona I laikā. Universitātē mācās 70 000 studenti, un tā ir viena no lielākajām universitātēm Eiropā. Bordo universitāte ir sadalīta četrās daļās:
Cilvēki
Bordo ir dzimuši tādi cilvēki kā:
Sadraudzības pilsētas
Bordo sadraudzības pilsētas ir :
Bordo (nozīmju atdalīšana)
Bordo var būt:
Nāves metāls
Nāves metāls ir smagā metāla mūzikas apakšžanrs, kas radās 1980. gados kā trešmetāla atzars.
Nīma
Nīma ir pilsēta Langdokas-Rusijonas reģionā, Francijas dienvidaustrumos. Tas ir Gāras departamenta administratīvais centrs.
Ģeogrāfija
Nīma atrodas aptuveni 715 kilometrus uz dienvidiem no Parīzes un 35 km attālumā no Vidusjūras. Pilsētu ieskauj 7 pauguri, no kuriem gan tikai 3 ir samērā lieli. Šī fakta un arī romiskās vēstures dēļ Nīma nereti tiek saukta par "Francijas Romu". Pauguri lielā mērā nodrošina arī augstas temperatūras un maigu klimatu.
Aviācija
Aviācija ir darbība, kurā iesaistīts cilvēka veidots lidaparāts, cilvēks, organizācijas un lidsabiedrības.
Vēsture
Lai gan ir vairākas teorijas par to, kurš veicis pirmo lidojumu ar lidaparātu, kas smagāks par gaisu, pieņemts uzskatīt, ka tie bija brāļi Raiti, kuri uzveica laika gaitā izveidojušos problēmu - kā lidojuma laikā lidaparātu vadīt. Viņi arī bija pirmie, kuru lidaparātam bija mehāniska piedziņa. Tikai dekādi vēlāk, Pirmā pasaules kara laikā, šāda tipa lidmašīnas izmantoja izlūkošanai un pat uzbrukumiem kājniekiem.
Zinovjevs
Zinovjevs (ru, no personvārda Zinovijs (Зиновий); sieviešu dzimtē Zinovjeva (Зино́вьева) ir izplatīts krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Podoļskas "Vitjaz"
Podoļskas "Vitjaz" (, agrāk - Čehovas "Vitjaz") ir hokeja komanda, kura bāzēta Podoļskā, Maskavas apgabalā, Krievijā. 2005. gadā tā uzvarēja Krievijas Augstākajā līgā, tādējādi iekļūstot Krievijas Superlīgā.
Aviācija
Vēsture
Kad lidaparāti kļuva lielāki un drošāki, tie sāka transportēt cilvēkus un kravu. Pirmo kravas pārvadājumu lielā distancē veica vācu firmas "Zeppelin" ražotais dirižablis. Veiksmīgākais "Zeppelin" ražojums bija "Graf Zeppelin", kas kopumā nolidojis vairāk nekā miljonu jūdžu, ieskaitot lidojumu apkārt pasaulei 1929. gada augustā. Taču dirižabļu pārākums pār lidmašīnām ilgi neturpinājās. Dirižabļu "zelta ēra" beidzās līdz ar "Hindenburg" aizdegšanos. Katastrofas laikā gāja bojā 36 cilvēki.
Podoļskas "Vitjaz"
Sākot ar 2008.-09. gada sezonu "Vitjaz" spēlē Kontinentālajā hokeja līgā. Pirmajās sezonās komanda ieguva reputāciju kā kaušļu komanda, jo katru sezonu tās rindās spēlēja virkne ziemeļamerikāņu hokejistu, kas izcēlās ar rupju spēli un lielu soda minūšu skaitu. Turpmākajās sezonās līgas spiediena dēļ komandas rindās šādu spēlētāju skaits ievērojami kritās.
Aviācija
Vēsture
Laika posmā no 1920. gada līdz 1930. gadam aviācijā bija vērojams progress. Šajā laikā radās pirmais aviolaineris, kas spēja nodrošināt regulāru pasažieru pārvadāšanu - Douglas DC-3. Otrais pasaules karš aviācijai nesa vairākus jauninājumus, piemēram, tika izgudrota lidmašīna ar reaktīvo dzinēju. Pēc kara, īpaši ASV, sākās civilās aviācijas "bums". Piecdesmito gadu laikā tika radīts Boeing 707, kas bija visplašāk izmantotais lidaparāts komercindustrijā, jo bija ekonomiskāks nekā citi tā laika ražojumi.
uzņēmums "SpaceShipOne" kļuva par pirmo kompāniju, kas piedāvāja lidojumus ārpus Zemes atmosfēras. Aizvien populārākas mūsdienās kļūst lidmašīnas, kas darbināmas ar alternatīvajiem resursiem - etanolu, elektrību, Saules enerģiju.
Podoļskas "Vitjaz"
No 2004. līdz 2013. gadam komanda bija bāzēta Čehovā, taču tur esošās halles neatbilstības KHL reglamentam dēļ komandas atgriezās Podoļskā.
Pašreizējais sastāvs
''Pēdējoreiz atjaunots 2020. gada 22. oktobrī.''
Aviācija
Civilā aviācija
Boeing, Airbus un Tupolev' galvenokārt ražo lielus reaktīvos aviolainerus, bet Embraer'' un Bombardier fokusējas uz reģionālo pārvadājumu lidmašīnām.
Riodežaneiro (štats)
Riodežaneiro (pt-br) ir viens no 26 Brazīlijas štatiem. Tā ekonomika pēc IKP ir otrā lielākā Brazīlijā aiz Sanpaulu štata.
Riodežaneiro štats atrodas valsts Dienvidaustrumu makroreģionā. Riodežaneiro robežojas ar visiem citiem sava makroreģiona štatiem: Minasžeraisu (ziemeļos un ziemeļrietumos), Espiritu Santu (ziemeļaustrumos) un Sanpaulu (dienvidrietumos). Austrumos un dienvidos to apskalo Atlantijas okeāns. Štata galvaspilsēta ir Riodežaneiro pilsēta, kura no 1763. līdz 1815. gadam bija galvaspilsēta Brazīlijas vicekaralistei kā Portugāles kolonijai, vēlāk Portugāles, Brazīlijas un Algarves apvienotajai karalistei no 1815. līdz 1822. gadam, un pēc tam neatkarīgajām Brazīlijas impērijai (līdz 1889.) un republikai no 1822. līdz 1960. gadam, kad galvaspilsētas statuss tika nodots jaunuzceltajai Braziljai.
Riodežaneiro pēc teritorijas ir mazākais štats dienvidaustrumu makroreģionā un viens no mazākajiem Brazīlijā. Tomēr tas ir trešais apdzīvotākais Brazīlijas štats, kurā 2011. gadā bija 16 miljoni cilvēku (padarot to par visblīvāk apdzīvoto štatu valstī), un tam ir trešā garākā piekrastes līnija valstī (pēc Baijas un Maraņaunas štatiem).
Brazīlijas karogā štatu apzīmē zvaigzne Mimoza, Dienvidu krusta beta (β Cru).
Nosaukumi
Štata nosaukuma izruna IPA standartā vietējā dialektā — [ˈʁi.u dʒi ʒɐˈnejɾu], Eiropas portugāļu valodā — [ˈʁi.u ðɨ ʒɐˈnɐjɾu], tulkojumā — "Janvāra upe". Latviski tas pēc tradīcijas tiek rakstīts kā Riodežaneiro, reti Riodežaneira.
Kādreizējais Riodežaneiro kapitānijas un vēlāk štata portugāliskais nosaukums ir "Fluminensi" (Fluminense), kas veidots no latīņu valodas vārda "upe" (flumen). Lai gan "karioka" (no sentupu valodām "carioca") ir vecāks termins, kas pirmo reizi tika atzīmēts jau 1502. gadā, "Fluminense" tika oficiāli apstiprināts 1783. gadā kā oficiālais kapitānijas apzīmējums. Pēc dažādām izmaiņām laika gaitā "Karioka" kļuvis par pilsētas un pilsētnieku apzīmējumu, lai gan reizēm to attiecina arī uz visu štatu, kamēr "Fluminensi" paliek nosaukums tikai visam štatam. Jautājums par apzīmējumu pareizu lietošanu joprojām raisa štatā strīdus. Reizēm štata nosaukumu saīsina līdz "Rio", tomēr parasti ar šo saīsinājumu tiek domāta štata galvaspilsēta.
Štata simbolika
Ērglis, Brazīlijas karaliskās ģimenes simbols, parādīts štata karogā ar fonā esošu klinšu veidojumu Dedo de Deus (“ Dieva pirksts”) netālu no Teresopolisas. Ģerboņa ārējā daļa attēlo lauksaimniecības bagātību, cukurniedres (pa kreisi) un kafiju (pa labi). Fons sastāv no pa diviem baltiem un gaišziliem taisnstūriem šaha lauciņu izkārtojumā.
Agrākais Riodežaneiro provinces karogs (1821–1889) bija bez ģerboņa un ar otrādi izkārtotiem baltajiem un gaišzilajiem taisnstūriem.
Kapitānija
Eiropiešu klātbūtne Riodežaneiro ir tikpat sena kā pati Brazīlija, datēta ar 1502. gadu. Riodežaneiro kapitāniju izveidoja no Santomes un Sanvisentes kapitāniju daļām, taču kolonizācija nesākās resursu trūkuma un indiāņu naidīguma dēļ. Laikā no 1555. līdz 1567. gadam daļu teritorijas bija okupējusi Francija, kura bija iecerējusi tur ierīkot koloniju — Antarktisko Franciju. Lai traucētu francūžu okupāciju, 1565. gada martā Estasiu di Sa sāka būvēt Sansebastjanas du Riodežaneiro pilsētu, no kuras plānoja veikt operācijas pret frančiem. 1567. gadā franči un to sabiedrotie tamoijo cilts indiāņi pie Riodežaneiro tika galīgi sakauti un franči zaudēja ietekmi šai teritorijā.
Liellopu un cukurniedru audzēšana 17. gadsimtā stimulēja centrālās pilsētas un tās apkaimes attīstību, kas vēl paātrinājās, kad caur ostu sāka eksportēt zeltu, ko 18. gadsimtā sāka iegūt Minasžeraisā. 1763. gadā Riodežaneiro kļuva par Brazīlijas kolonijas — vicekaralistes galvaspilsētu, pārņemot šo titulu no Salvadoras. Pēc Portugāles karaliskās ģimenes bēgšanas no Portugāles uz Brazīliju Napoleona karu laikā 1808. gadā šis reģions guva labumu no karaliskā galma klātbūtnes. Starp daudzajiem uzlabojumiem bija valsts pārvaldes un tiesu sistēmas pārveide, jaunu baznīcu un slimnīcu būve, valsts pirmās bankas — Banco do Brasil — dibināšana un karaliskā drukātava, kas izdeva Gazette do Rio of Janeiro. Turpmākajos gados izveidoja Botānisko dārzu Jardim Botânico, Karalisko (vēlāk Nacionālo) bibliotēku un militāro akadēmiju.
Pēc tam sekoja kultūras izaugums, ko ietekmēja ne tikai karaliskās ģimenes klātbūtne, bet arī Eiropas mākslinieku klātbūtne, kuri tika nolīgti, lai iemūžinātu Brazīlijas sabiedrības un dabas iezīmes. Tajā pašā laikā tika dibināta arī Escola Real de Ciências, Artes e Ofícios (Karaliskā zinātņu, mākslas un darbu skola).
Neitrāla pilsēta
Pēc Brazīlijas neatkarības pasludināšanas 1822. gadā un kapitāniju kļūšanas par provincēm, 1834. gadā Riodežaneiro tika pārveidota par “neitrālu pilsētu”, paliekot par valsts galvaspilsētu, bet par provinces galvaspilsētu kļuva kaimiņpilsēta Niteroja. 1889. gadā valsts no monarhijas kļuva par republiku, neitrālā pilsēta kļuva par federālo apgabalu, bet province tika nosaukta par štatu. 1894.—1902. gadā par štata galvaspilsētu Niterojas vietā bija Petropolisa. Ar federālās galvaspilsētas pārvietošanu uz Brazilju 1960. gadā Riodežaneiro federālais apgabals kļuva par Gvanabaras štatu pēc Gvanabaras okeāna līča nosaukuma. Niteroja palika Riodežaneiro štata galvaspilsēta, savukārt Riodežaneiro šādā statusā bija Gvanabarai.
Jaunais Riodežaneiro štats
1975. gadā Gvanabaras un Riodežaneiro štati tika apvienoti un Riodežaneiro pilsēta kļuva par jaunā štata galvaspilsētu. Bijušie Riodežaneiro štata simboli tika saglabāti tam, savukārt Gvanabaras simboli tika saglabāti Riodežaneiro pilsētai.
Ģeogrāfija
Štats ir daļa no atlantisko mežu biomas, kura stiepjas gar visu Brazīlijas dienvidaustrumu un austrumu piekrasti, un sastāv no diviem atšķirīgiem morfoloģiskiem apgabaliem: piekrastes līdzenuma, kas pazīstams kā baišada (baixada), un plato, kas stiepjas paralēli Atlantijas okeāna krasta līnijai iekšzemē Minasžeraisas virzienā.
Tomēr štata lielāko daļu veido augstienes, reizēm augstākas par 1000 m, kuru veido vairākas kalnu grēdas, piemēram, Maras grēda (Serra du Mara), kas atdala "Rio" no Sanpaulu štata. Štata augstākais punkts ir Aguļasnegrass (Pico das Agulhas Negras, "Melno adatu virsotne"), kurš atrodas Mantikeiras grēdā, kas veido fizisko robežu ar kaimiņu Minasžeraisas štatu.
Galvenās upes ir Gvandu, Pirai, Paraiba du Sula, Makae un Murjae.
Flora un fauna
Tropu meži sākotnēji klāja vairāk nekā 90% štata teritorijas; lielas to platības tika nopostītas urbanizācijai un lauksaimniecības stādījumiem (īpaši kafijkokiem un cukurniedrēm) un tagad tie aizņem ap 10% teritorijas. Saglabājušās neskartas teritorijas var atrast galvenokārt kalnu grēdu stāvākajās daļās, liela daļa no tām ir dabas rezervāti.
Štata tropiskā piekraste un upju krasti ir pēdējais atlikušais zeltainā lauvpērtiķa biotops.
Klimats
Gada vidējā temperatūra piekrastē ir ap 23°C, 26°C vasarā un 20°C ziemā. Kalnos gada vidējā temperatūra ir ap 18°C, bet var svārstīties no 20°C 600—700 m augstumā virs jūras līmeņa līdz 7°C Itatiajas nacionālajā parkā. Vasaras šajās teritorijās mēdz būt siltas, bet ne karstas, un vidējie rādītāji ir ap 22°C. Pēc Brazīlijas standartiem, ziemas kalnos ir diezgan aukstas ar zemāko vidējo atzīmi 8—9°C.
Demogrāfiskie dati
Urbanizācija: 96,9% (2004. gadā); iedzīvotāju skaita pieaugums: 1,3% (1991–2000).
Izcelsme
Pēdējā PNAD (Nacionālā mājsaimniecību apsekojuma) skaitīšana uzrādīja šādus skaitļus, pēc Brazīlijā pieņemtās iedzīvotāju rasu klasifikācijas: 8 509 000 balto (54,2%), 5 302 000 brūno jeb "pardu" (jauktās rases) (33,8%), 1,809 000 melno (11,5%), 25 000 dzelteno (0,2%), 19 000 indiāņu iedzīvotāju (0,1%). Vairums štata iedzīvotāju ir portugāļu izcelsmes, un arī XX gadsimtā Portugāles pilsoņi bija nozīmīga daļa toreizējās galvaspilsētas iedzīvotāju vidū. Brazīlijas 1920. gada tautas skaitīšana parādīja, ka 39,74% Brazīlijā dzīvojošo portugāļu dzīvoja Riodežaneiro pilsētā. Ieskaitot visu štatu, proporcija palielinājās līdz 46,30% valstī dzīvojošo portugāļu. Portugāļi bija 72% no galvaspilsētā dzīvojošajiem ārzemniekiem. Pašā Portugālē dzimušie bija 20,36% no Riodežaneiro iedzīvotāju skaita, bet tie, kuriem no turienes bija tēvs vai māte — 30,84%.
Afrikāņu izcelsmes cilvēku ir daudz, jo īpaši galvaspilsētā. Jauktu senču rases iedzīvotāji ir vairākumā daudzās pilsētās. Itagvai pilsēta 20. gadsimtā tika uzskatīta par japāņu koloniju, taču daudzi tur kādreiz dzīvojušo Āzijas ieceļotāju pēcteči pārcēlušies uz ārzemēm (vairums no tiem uz Japānu), kā arī uz citiem Brazīlijas štatiem, piemēram, kaimiņu Sanpaulu.
Reliģijas
Pēc 2010. gada datiem, lielākās grupas ir katoļi — 46% štata iedzīvotāju, 29% ir dažādi evaņģēlisti un 15% — neticīgie.
Lielākās pilsētas (2011)
Citas lielākas pilsētas ir Maže, Makae, Itaburai, Kabufriu, Armasauna dus Buzjusa, Angra dus Reisa, Novafriburgu, Barramansa, Bara du Pirai, Teresopolisa, Meskita un Nilopolisa.
Štata parlamenta 2019.—2022. gada sasaukums
Vietējais parlaments (asambleja) sastāv no 70 deputātiem. 29 no tiem pārstāvēja 15 štata valdības pusē esošās partijas, 33 — 8 opozīcijas partijas un 8 deputāti bija no 4 neatkarīgajām partijām. Štata opozīcijā un visā parlamentā lielākā partija ir labējā valsts prezidenta Bolsonaru pēdējā pārstāvētā Sociāli liberālā partija ar 12 deputātiem, citām partijām nav vairāk par 5 deputātiem.
Štata valdība 2019.—2022. gadā
Par štata gubernatoru ievēlēts agrākais tiesnesis Vilsons Žozē Vitcels (Wilson José Witzel) no Sociāli kristīgās partijas (PSC), viņa vice-gubernators ir Klaudiu Kastru (Cláudio Castro) no tās pašas partijas.
Ekonomika
Īpatsvars Brazīlijas ekonomikā: 15,6% (2004. gadā).
Štatā uz 2006. gada janvāri bija 3 915 724 transportlīdzekļi, 10 miljoni mobilo tālruņu, 5,3 miljoni stacionāro tālruņu.
Izglītība
Riodežaneiro štata izglītība tiek uzskatīta par ceturto labāko Brazīlijā, atpaliekot tikai no Federālā apgabala un Sanpaulu un Gojasas. Tajā ir ceturtais zemākais analfabētisma līmenis Brazīlijā — apmēram 4% no štata iedzīvotājiem.
Koledžas un universitātes
Lielākā daļa štata vadošo universitāšu ir valstij piederošas. Prestižākā no tām ir Riodežaneiro Federālā universitāte, otrā labākā Brazīlijā un piektā labākā Latīņamerikā, un otrajā vietā Sanpaulu Universitāte, labākā Latīņamerikā, pēc QS pasaules universitāšu reitinga.
Karnevāls Riodežaneiro pilsētā
Karnevāls notiek pēdējās piecās dienās no piektdienas līdz otrdienai pirms kristiešu Lielā gavēņa, kurš sākas trešdienā Pelnu dienā, parasti iekrizdams februārī. Tas ir viens no populārākajiem publiskajiem festivāliem pasaulē ar ap pieciem miljoniem dalībnieku un skatītāju, starp kuriem ir simtiem tūkstošu ārzemju tūristu. Riodežaneiro to svin dažādos veidos, taču galvenā daļa ir konkurss starp sambu skolām, kurā katrā skolā ir tūkstošiem dejotāju un katrai jāsacer jauns 82 minūšu garš enredo de samba (sambas priekšnesuma scenārijs) pasākumam un kuru popularizē pirms karnevāla sākuma, tādējādi publika jau zina dziesmu tekstus, tēmas un ritmus. Katra sambas skola sastāv no dejotāju "spārniem", kuri tērpušies, lai izpildītu vienu dziesmas tēmas aspektu. Šis karnevāls aizsākās 1894. gadā, tomēr īsti populārs kļuva XX gadsimta trīsdesmitajos gados ar politiķu atbalstu kā cenšanos pielabināt Lielās depresijas dēļ nemierīgos iedzīvotājus. Sākotnēji to pilnībā rīkoja zem atklātas debess, līdz 1980. gados tika uzcelts pārklājams sambadroms 80 tūkstošiem skatītāju.
Citās pilsētas daļās notiek citi karnevāla svētki, ieskaitot Banda de Ipanema — ielu parādi ar transvestītu tērpiem. Pilsētas centrā karnevāla pēdējā naktī Pelnu trešdienā vēlajās stundās izceļas kilombo (kādreiz — izbēgušo vergu koloniju nosaukums) ar Āfrikas tērpiem. Citiem karnevāls ir laiks demonstrēt tērpus dārgajos Dienvidu rajona klubos.
Vecgada vakars Riodežaneiro pilsētā
Riodežaneiro Jaungada svētkos iesaistās gandrīz visi pilsētas iedzīvotāji. Vietējie iedzīvotāji un tūristi dodas uz okeānu, lai atzīmētu gada beigu nakti, kad tiek pateiktas pateicības un izteikti vēlējumi afrikāņu ūdeņu dievietei Jemanžai. Par godu viņas tradicionālajam tērpam svinētāji ģērbjas baltā krāsā un sniedz dāvanas, piemēram, baltas puķes vai baltas krāsas deserta ēdienu — blanmanžē. Pusnaktī pludmales viesi šai parasti karstajā naktī ieiet viļņos un iemet tajos ziedus un vēlējumus nākamajam gadam, lai godinātu dievieti (ticējums saka, ka vēlmes pārvērtīsies realitātē, ja viļņi aiznesīs dāvanas okeānā, un tas nenotiks, ja dāvanas tiks izskalotas pludmalē). Apkārtējās ballītes un koncerti ilgst līdz rītausmai, daudzi pēc tā pirmo janvāri pavada, guļot pludmalē. Pēdējos gados ugunskuri un stāstniecības mutiskā tradīcija pie Jemanžas statujām ir modernizējušies līdz pirotehnikai un lielkoncertam slavenajā Kopakabanas pludmalē.
Starptautiskās lidostas
Kopš 2004. gada augusta, pārceļot daudzus lidojumus uz Riodežaneiro-Galeaunas starptautisko lidostu, tā kļuva par otro lielāko Brazīlijas starptautisko lidostu. Papildus iekšzemes lidojumiem, Galeaunas lidostai ir gaisa līnijas uz 18 citām valstīm. Ir īpaši autobusi, kas savieno Galeaunu ar galvenokārt iekšzemes lidojumiem paredzēto Riodežaneiro Santusa-Dimona (Santos Dumont) lidostu. Lidostas kompleksā atrodas Brazīlijas garākais skrejceļš, kurš ir 4240 m garš, kā arī viens no Dienvidamerikas lielākajiem kravu loģistikas termināļiem.
Autoceļi
Galvenās federālās šosejas, kas šķērso štatu, ir: BR-040, 101, 116, 354, 356, 393, 465, 493, 495
Ostas
2014. gadā sāka darboties 90 km2 lielā Asu osta (Superporto do Açu). Šis 1,6 miljardu dolāru dārgais projekts Sanžuaunā da Barā, aptuveni 280 kilometru attālumā no Riodežaneiro, tika būvēts kopš 2007. gada. Bija plānots, ka caur ostu gadā pārkraus vairāk nekā 63 miljonus tonnu dzelzsrūdas, 15 miljonus tonnu ogļu un 22,5 miljonus tonnu citu kravu. Paredzēja arī viļņlauža aizsprostu, lai pasargātu kuģus no okeāna viļņiem. No ostas izbūvēts 48 km garš transporta koridors uz kaimiņpilsētu Kampusu dus Goitakazisu.
Citas nozīmīgas ostas ir Riodežaneiro, Makae, Itagvaja un Angra dus Reisa.
Sports
No sporta veidiem populārākais, kā parasti Brazīlijā, ir futbols. Riodežaneiro ir mājvieta četriem tradicionālajiem Brazīlijas futbola klubiem: Flamengo, Vasco, Fluminense un Botafogo. Štata futbola līga saucas Campeonato Carioca. Riodežaneiro pilsētā notika 2014. gada FIFA pasaules kausa izcīņa, uz kuru uzcēla jaunu Žuana Avelanži stadionu, kurā var atrasties 45 000 skatītāju, netālu no galvenā 1950. gadā celtā Marakanas stadiona ar ap 80 000 vietām.
Riodežaneiro pilsēta 2009. gada 2. oktobrī tika izraudzīta 2016. gada olimpisko spēļu rīkošanai, kuras bija pirmās Dienvidamerikā.
Džampstrīta 21
"Džampstrīta 21" (en) ir 2012. gada amerikāņu asa sižeta komēdiju filma, kuras režisors ir Fils Lords, bet galvenās lomas atveido Džona Hills un Čenings Teitums. Filma ir 1987. gada televīzijas seriāla ar tādu pašu nosaukumu adaptācija.
Filma ir par bijušajiem skolasbiedriem Šmitu un Dženko, kas kļuvuši par policistiem un tiek uzņemti slepenajā vienībā 'Džampstrīta' un nosūtīti uzdevumā, kura laikā viņiem jāatrisina narkotiku tirgošanas lieta vidusskolā, kurā viņiem jāiefiltrējas.
1861. gads
1861. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Feuer frei!
Feuer frei! ir vācu grupas Rammstein piektais singls no trešā studijas albuma Mutter. Singls izdots.
Videoklips
Videoklipā ir parādīta grupas uzstāšanās dzīvajā kopā ar kadriem no filmas "xXx".
Dziesmu saraksts
Vācijas izdevums (Balti vāciņi)
UK CDS Part 1 (Dzelteni vāciņi)
UK CDS Part 2 (Zaļi vāciņi)
UK CDS Part 3 (DVD) (Oranži vāciņi)
Teda Bara
Teodosija Bara Gūdmena (en; dzimusi Sinsinati, mirusi  Losandželosā) bija ebreju izcelsmes mēmā kino ēras ASV aktrise.
Viena no sava laika populārākajām aktrisēm un viens no pirmajiem kino seksa simboliem. Filmās bieži tēloja "liktenīgās sievietes".
Laikaposmā no 1914. līdz 1926. gadam piedalījās vairāk kā 40 filmās. Lielāko daļu no tām producēja Viljams Fokss. Vislielākie panākumi bija 1917. gadā uzņemtajai filmai "Kleopatra". No Tedas Baras filmām mūsdienās pilnībā saglabājušās tikai sešas.
Maskavas CSKA
Maskavas CSKA (ru, Центральный спортивный клуб армии — "Armijas centrālais sporta klubs") var būt:
Frankofonija
Frankofonija (fr) ir starptautiska valstu kopiena, kurā apvienojušās valstis, kurās franču valoda ir valsts valoda vai to lieto nozīmīga daļa valsts iedzīvotāju, vai franču valoda un kultūra ir atstājusi ievērojamas pēdas vietējā kultūrā. Šīs valstis ietilpst piecās šīs kopienas organizācijās, tādās kā Frankofonijas Pasaules organizācija vai Frankofonijas starpvaldību aģentūra.
Pilnais nosaukums franču valodā ir Organisation internationale de la Francophonie, kas latviski būtu Starptautiskā Frankofonijas organizācija. Organizācijā darbojas 56 valstis, 3 asociētas valstis un 14 novērotājvalstis. Galvenais kritērijs valsts dalībai šajā organizācija ne vienmēr ir franču valodas plaša izmantošana valstī, jo arī ciešas un draudzīgas saites ar pašu Franciju varbūt par iemeslu valsts uzaicināšanai Frankofonijā, piemēram, asociētā Frankofonijas valsts ir Ukraina. Frankofonijas galvenā mītne atrodas Parīzē.
Vārds frankofonija parādījās pirmo reizi 1880. gadā. Franču ģeogrāfi to izmantoja, lai zem viena nosaukuma apvienotu visas frančvalodīgās valstis. Šodienas organizācija izveidojās 1970. gadā. Sākotnēji tā bija neliela frančvalodīgo ziemeļu valstu kopiena, bet gadu gaitā šī organizācija pārauga globālā kopienā, kuras dalībvalstis sadarbojas dažādos virzienos, piemēram, kultūrā, zinātnē, tiesību zinātnē, ekonomikā un miera nodrošināšanā. Organizācijas devīze ir "vienlīdzība, savstarpēja papildināšana, solidaritāte" (fr).
Arika
Arika ir pilsēta un komūna Čīles ziemeļos Klusā okeāna krastā, Arikas un Parinakotas reģiona un Arikas provinces centrs. Izvietojusies pašos valsts ziemeļos pie Peru robežas. Nozīmīga osta, kas kalpo kā Bolīvijas brīvosta, caur kuru tiek veikta nozīmīga daļa no valsts tirdzniecības.
Vēsture
Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka apvidus bijis apdzīvots jau 10 000 gadu senā pagātnē. Spāņi Lukasa Martinesa de Bogaso vadībā izkāpa šeit krastā 1541. gadā, un jau 1545. gadā te tika izvesta lielākā daļa no Bolīvijā iegūtā sudraba, un tā kļuva par vienu no svarīgākajām Spānijas Impērijas ostām. 1570. gadā pilsētai oficiāli tika piešķirts nosaukums Izcilā un karaliskā pilsēta Sanmarkosa de Arika (La Muy Ilustre y Real Ciudad San Marcos de Arica). Leģendāro bagātību dēļ Arika bieži kļuva par pirātu uzbrukuma mērķi.
Pēc Spānijas valdīšanas beigām 1821. gadā Arika kļuva par nesen neatkarību ieguvušās Peru Republikas daļu. 1855. gadā tika atklāts Arikas—Taknas dzelzceļš (viens no pirmajiem Dienvidamerikā), kas funkcionē joprojām. 1868. gadā Ariku satricināja 8,0—9,0 balles stipra zemestrīce, nopostot pilsētu un nogalinot 25 000—70 000 iedzīvotāju.
Klusā okeāna kara (1879-1883) rezultātā 1883. gadā Arika nonāca Čīles sastāvā. Mūsdienās industriāla pilsēta ar attīstītu rūpniecību (automobiļu ražošana).
Sanseta bulvāris
"Sanseta bulvāris" (en,jeb Sunset Blvd.) ir 1950. gada ASV drāmas noir filma, kuras režisors ir Billijs Vailders. Nosaukums filmai ir tieši tāds pats, kā vienam no Beverlihilsas bulvāriem, Losandželosā. Galvenajās lomās Viljams Holdens un mēmā kino zvaigzne Glorija Svansone.
Sātanisms
Sātanisms rietumu kultūrā ir reliģiska tradīcija, kas vairākās formās pieņēmis Sātanu kā pārdabisku būtni, baznīcas varas un Dieva ienaidnieku, arī jūdaistu, kristiešu un islamistu kanona pretinieku. Sātanisms ticis saistīts ar ķecerību un okultismu. Sātanisti godina vai pielūdz Sātanu.
Raksturojums un vēsture
Sātans ir dēmons, ļaunuma un Dieva ienaidnieka simbols, kas kristīgā mitoloģijā ticis saistīts ar Luciferu, Antikristu, pūķi un velnu. Sātans aprakstīts un gleznots kā Dieva pretinieks, kritušais eņģelis, kas padzīts no debesīm.
Demonizētais seno ēģiptiešu dievs Sets, šumeriešu un mūsdienu arābu Šaitans ( شيطان‎ ) arī ebreju ( שָׂטָן ha-satan) ir pieminēts etimoloģiskos aprakstos par Sātanu. Feniķiešu dievs Bāls, kuru arī senie ebreji pielūdza Samarijā, saistīts ar sātana tēlu ebreju un kristiešu svētajos rakstos. Bībelē Bāls nereti lietots kā sugas vārds, kas apzīmē vietējās kanaāniešu dievības, arī svešus dievus un elku dievus.
Sātanisms un kristietība
Viduslaikos, māņticīgās apsūdzībās par sātanismu tika sodītas raganas un burvji sadedzinot uz sārta. Teologiem bijuši dažādi uzskati par Sātanu. Antikrists ticis skaidrots kā cilvēciska būtne, kurā iemiesojies Sātans ar uzdevumu izaicināt un pārbaudīt ticīgos savā pārliecībā.
Sātanisms un okultisms Francijā
Francijā sātanisms ticis saistīts ar ķecerību, gnosticismu un okultismu, kā arī iepīts vērienīgos politiskos un sabiedriskos skandālos. Tiek rakstīts, ka 1672. gadā pareģe Vuasina (La Voisin, īstā vārdā Catherine Deshayes) rīkoja melno mesu kopā ar garīdznieku Giborgu (Guibourg), ar nolūku likt Luijam XIV, Saules karalim, atkal pievērst uzmanību bijušajai mīļākajai, (Marquise de Montespan). Rituālā ticis upurēts zīdainis.
1839. gadā Jūdžīns Vintrass (Eugene Vintras (1807-1875)) dibinājis Karmela baznīcu un viņam piebiedrojās okultists un katoļu priesteris Bulēns (Joseph-Antoine Boullan (1824-1893)). Bulēns ticis apvainots sātanismā un 1848. gadā Karmela baznīcu nosodījis pāvests. 1851. gadā Vintrassu apsūdzēja paša sekotāji par melno mesu noturēšanu un citām darbībām.
Bulēna piekritēju grupā esot pievienojies dzejnieks, okultists un rožkrustietis, Stanislass Degita (Marquis Stanislaus de Guaita (1861-1897)) Abi esot nodarbojušies ar melno maģiju. Kad 1893. gada 3. janvārī Bulēns ar sirdstrieku nomira, rakstnieks Huijsmans (Joris Karl Huysmans) apvainoja Degitu - esot ar maģiju nonāvējis. Degita esot rakstnieku izaicinājis uz divkauju.
Romānā La-Bas (1891) Huijsmans iekļāva melnās mesas aprakstu, kuru viņš esot novērojis Parīzē, kādas sātanistu sektas ceremonijas izpildes laikā. Melnā mesa esot sātanistu rituāls, kurā tiek ķecerīgi parodēta katoļu baznīcas mesa.
Mūsdienu sātanisms
Ap 1975. gadu vairāki Laveja domubiedri, bijušā Amerikas armijas virsnieka Miķeļa Akino (Michael Aquino) vadīti, atšķēlās un nodibināja bezpeļņas organizāciju - Seta Templis (Temple of Set ). Amerikāņu zinātniskās fantastikas rakstnieks Dons Vebs (Don Webb), bijis no 1993. līdz 2002. gada Seta Tempļa "augstais priesteris" un rakstos palīdzējis veidot šo grupējuma tēlu. Latvijas publicists Nils Sakss apgalvo, ka Laveja formulētais sātanisms ir ietekmējis populāro kultūru un vairākas rokmūziku paaudzes.
Nitroceluloze
Nitroceluloze ir viegli uzliesmojošs ķīmisks savienojums, sprāgstviela, ko iegūst nitrējot celulozi, piemēram, vati. Celuloze ir ogļhidrāts (satur hidroksilgrupas), kuras var iesaistīties esterifikācijas reakcijās. Nitroceluloze ir celulozes slāpekļskābes esteris. Vienā celulozes molekulas posmā (glikozes atlikumā) ir iespējams ievadīt līdz 3 nitrogrupām. Celulozei iespējami arī citi esteri (acetilceluloze). Palielinoties nitrēšanas pakāpei, palielinās nitrocelulozes šķīdība organiskajos šķīdinātājos, un it īpaši - palielinās degamība. Piemaisījumi celulozē ievērojami pasliktina iegūtās nitrocelulozes stabilitāti. Nitroceluloze šķīst dietilēterī un acetonā.
Daļēji nitrēta nitroceluloze (dinitroceluloze), bija viens no pirmajiem plaši lietotajiem polimēriem. To lietoja pirmajām fotoemulsijām un celuloīdam. No nitrocelulozes polimēra ražoja arī kino- un fotofilmas, tās bija visai ugunsnedrošas un vēlāk tika aizstātas ar celulozes acetāta filmām. Nitroceluloze ilgu laiku bija nitrolakas galvenais komponents, no tā ir cēlies nitrolakas nosaukums. Stipri nitrēta nitroceluloze (trinitroceluloze) ir galvenais, vai viens no galvenajiem bezdūmu šaujampulvera komponentiem.
Nitroceluloze pirmo reizi tika iegūta 1832. gadā, nitrējot koka šķiedras ar slāpekļskābi. Iegūtā sprāgstviela bija tik nestabila, ka tai nebija nekādas praktiskas nozīmes. 1846. gadā nitrocelulozi pirmo reizi ieguva, nitrējot kokvilnu, tā bija stabilāka un to bija iespējams lietot par sprāgstvielu. Tā bija 6 reizes efektīvāka par melno pulveri, taču bija pārāk nestabila lietošanai šaujamieročiem. Šo vielu vēlāk modificēja par bezdūmu pulveri. 1889. gadā tika izgatavota ar kamparu plastificētas nitrocelulozes (celuloīda) fotofilma.
Liberālisms
Kaut arī ASV ar vārdu liberāls saprot sociālistisku, kreisu politiku, Eiropā šis vārds dažkārt tiek joprojām lietots tā sākotnējā nozīmē. Mūsdienu ASV konservatīvisms ir līdzīgs "klasiskajam liberālismam" savās ekonomiskās politikas nostādnēs (piemēram, atbalstot samazinātu pārvaldes aparātu), tomēr tas nav "liberāls" kulturālos jautājumos. Libertārisms ir līdzīgs mūsdienu konservatīvismam un klasiskajam liberālismam ekonomiskos jautājumos, taču atšķirībā no konservatīvisma ir pieļāvīgāks kulturālos jautājumos vai arī tos vispār nediskutē.
Nozīmju maiņa
Dažādi autori ir novērojuši jēdziena "liberālisms" nozīmju maiņu laika gaitā, vārdam tiekot pārnestam no sākotnējās nozīmes, kas bija labēja uz mūsdienu nozīmi, kas ir kreisa.
Tā, jau 20. gadsimta sākumā ekonomists Jozefs Šumpēters citēts sakām: "Kā liels kompliments privātās uzņēmējdarbības sistēmai, pat ja tas ticis izdarīts neviļus, ir fakts, ka tās ienaidnieki ir izvēlējušies piesavināties tās vārdu."
Šīs nozīmju maiņas rezultātā centienos nošķirt "labējo liberālismu" ir tikuši radīti dažādi termini, to vidū: klasiskais liberālisms (19. gadsimta liberālisms), neoklasiskais liberālisms (20. gadsimta sākuma liberālisms, kas līdzīgs klasiskajam), neoliberālisms un pēdējās dekādēs libertārisms.
Merida (Meksika)
Merida ir Meksikas Jukatanas štata galvaspilsēta. Tā atrodas apmēram 22 kilometrus no Meksikas līča. 2003. gadā iedzīvotāju skaits bija apmēram 793 000.
Meridu 1542. gadā nodibināja spāņu konkistadors Francisko de Monteho. Pilsēta celta uz maiju senās pilsētas Tiho drupām. Vairākās spāņu koloniālā laikmeta ēkās skaidri redzami no seno maiju ēkām ņemtie akmeņi. Pilsētas centrālajā daļā saglabājušās daudzas ēkas, kas celtas spāņu koloniālajā laikmetā līdz 19. gadsimtam.
Liberālisms
Nozīmju maiņa
Dīns Rasels (Dean Russell) par vārdu "libertārisms" savā esejā "Kas ir libertārieši" izteicies sekojoši: "Daudzi no mums sauc sevi par "liberāļiem" un tā ir tiesa, ka vārds "liberāls" reiz tika lietots, lai aprakstītu cilvēkus, kuri cienīja indivīdu un baidījās no kolektivizācijas. Taču kreisie ir pārņēmuši šo agrāk cienījamo vārdu un tagad tas apzīmē viņu centienus palielināt valsts īpašumtiesības un valsts kontroli pār indivīdiem. Tā rezultātā tie, kas sevi sauc par liberāļiem ir spiesti skaidrot, ka mēs ar to domājam liberālismu nesamaitātajā, klasiskajā nozīmē. Labākajā gadījumā tas noved pie pārpratumiem.
Lūk mans priekšlikums: tie no mums, kas mīl brīvību varētu rezervēt un izmantot sevis apzīmēšanai vārdu "libertārietis"."
Definīcija
Liberālisms dažādos laikos ir ticis definēts dažādi.
Jānis Ikstens rakstījis: "'Liberālisms ir modernā laikmeta senākā ideoloģija, kuras pamatprincipi tika formulēti 17. gadsimta liberāļu cīņas ar feodālo valsti un monarhu dievišķajām tiesībām valdīt pār to. Liberāļi atbalstīja brīvā tirgus saimniecību, uzsverot indivīda lomu sabiedriskajā dzīvē un politikā. Liberālisma ideoloģijai pilnveidojoties tajā tika iekļauta ideja par konstitucionālas un vēlāk arī pārstāvnieciskas pārvaldes sistēmas nepieciešamību. ... Par vienu no liberālisma stūrakmeņiem uzskatāms individuālisms. Liberālajā ideoloģijā indivīds un viņa brīvība ir nozīmīgāka par jebkuras grupas vai kolektīva interesēm.'"
Salīdzinājumam, piemēram, no komunisma ideoloģijas puses liberālisms tiek definēts šādi: "'Buržuāzisks politisks virziens, kas parādījās kapitālisma uzplaukuma periodā, tai laikā, kad notika buržuāzijas cīņa pret feodālo muižniecību. Liberāļi izvirzīja sev uzdevumu ierobežot monarhijas varu, centās panākt, lai tiktu nedaudz paplašinātas iedzīvotāju vēlēšanu tiesības un tiem piešķirtas ierobežotas politiskās brīvības. Imperiālisma un proletārisko revolūciju laikmetā buržuāziskais liberālisms ir reakcionārs virziens politikā. Parastajā sarunu valodā par liberālismu sauc iecietīgu, miermīlīgu attieksmi pret kādu negatīvu parādību.'"
Rašanās
Liberālisms radies no Apgaismības teorētiskajām idejām, un Francijas revolūcijas praktiskajiem ieguvumiem. XIX gs. bija liberālisma ziedu laiks (šajā laikā noformējās arī citas politiskās ideoloģijas: sociālisms, anarhisms, komunisms, konservatīvisms). Liberālisma pamatnostādnes:
A.Smita "Tautu bagātība" - tā laika liberālā buržuā bībele. Taču liberālisms nav demokrātija - jo lielāks īpašums, jo lielākas privilēģijas. Liberāļi distancējās no vienkāršās tautas. Sāka veidoties liberālās politiskās partijas. Itālijā liberāļi bija par valsts apvienošanu; Spānijā - pret baznīcu; Ungārijā - par neatkarību; Latīņamerikā - par republiku; Vācijā - par reformām. Ekstrēmajā spārnā izveidojās sociālisti, anarhisti vai nacionālisti.
Vēsture
Liberālisms kā politiska ideoloģija plašu popularitāti ieguva 18. gadsimtā. Liberālisms tiecās atbrīvot sabiedrību no valsts uzraudzības un kontroles sistēmas, kas tolaik bija raksturīga Rietumu pasaulei. Tā ievirzi kopsavilkumā izteica slavenais lozungs laissez faire - atstājiet cilvēkus savā ziņā, lieciet viņus mierā ekonomiskajā darbībā, reliģiskajā jomā, domāšanā un kultūrā, visā darbībā, kas ir viņu pašu dzīves piepildījums.
Šajā kustībā, kas aptvēra visu Ziemeļatlantijas sabiedrību iesaistījās daudzi lieli domātāji. Kustībā, kuru var apzīmēt par liberālisma "priekšvēsturi" 16. un 17. gadusimtenī, darbojās vēlīnie sholastiķi - ekonomisti Spānijā, reliģiskās iecietības aizstāvji Holandē un Britu Ziemeļamerikā un daudzi cilvēki Anglijā, kuru starpā minami Džons Miltons, leveleri un Džons Loks.
"Katram indivīdam no dabas ir piešķirts personiskais īpašums, ko neviens cits nevar sagrābt vai piesavināties: ikvienam, tā kā viņš ir viņš pats, pieder īpašuma tiesības uz sevi, pretējā gadījumā viņš nevar būt viņš pats, un šai ziņā neviens nevar lolot cerību kādu deprivatizēt, nepasludinot vardarbību un atklātu pretestību dabas pamatprincipiem, kā arī taisnīguma un tiesiskuma valdīšanai cilvēku vidū. Nevar pastāvēt mans un tavs, ja tas tiek noraidīts. Nevienam cilvēkam nav varas pār manām tiesībām un brīvībām, un man nav tās ne pār vienu…"
Līdz 18. gadsimta beigām kustība neizmērojami pieauga. To vārdu un domas virzienu vidū, kas izvirzījušies pat šajā intelektuālajā ziņā brīnumainajā laikmetā, minami Ādams Smits, Džeremijs Bentams un radikālisma filozofi Tomass Peins, Voltērs, Tirgo, fiziokrāti, Kondorsē, Vilhelms fon Humbolts, Tomass Džefersons un Džeimss Medisons. Šie domātāji, saprotams, nebija vienis prātis visos jautājumos: mēs runājam par viņu domas vispārējo ievirzi. Viņi nenošķīrās, nenodalījās no sabiedrības plūsmas kādā akadēmiskās abstrakcijas veidotā ziloņkaula tornī. Sabiedriskās dzīves jaunās, brīvās formas, kuru rašanos viņi vētoja savas dzīves laikā, pirmām kārtām, stimulēja un noteica jaunās idejas.
Un, otrkārt, viņi nebija pamesti vientulībā: liberālās idejas izplatījās visās izglītotajās un sociāli apzinīgajās iedzīvotāju šķirās, tā ka ar laiku universitāšu lektori un literārie pulciņi, žurnāli un laikraksti palīdzēja radīt nākamās uz reformu orientētās masu kustības un politiskās partijas.
Liela daļa simtgadu vēstures no aptuveni 1780. līdz 1880. gadam stāsta par to, kā tradicionālās institūcijas tika lielākā vai mazākā mērā pārveidotas liberālo ideju iespaida rezultātā. Verdzības un dzimtbūšanas atcelšana, darba brīvība, kur visas nodarbošanās ir plaši pieejamas atbilstoši nopelniem un talantiem, likuma valdīšana un policijas varas ierobežošana, īpašuma tiesības, kas garantētas pret patvaļīgu iejaukšanos tajās, preses un ticības brīvības, sieviešu tiesiskās vienlīdzības pieaugošā atzīšana, neierobežota iekšējā un starptautiskā tirdzniecība: tādas bija dažas no liberālisma izraisītajām pārmaiņām. Tur, kur tās norisinājās, pieauga noraidoša attieksme pret karu un cerība uz mieru, kas balstītos uz brīvās tirdzniecības pamata, pastiprinājās cieņas sajūta pret tiem, kas nebija dzimuši varai un privilēģijām, visiem pavērās necerētu iespēju pasaule, un pirmo reizi cilvēces vēsturē lielais ļaužu vairums sasniedza uzplaukumu vai arī ieguva izredzes to sasniegt. Saskaņā ar terminoloģiju, ko lietoja daudzi liberālie domātāji, sabiedrība virzījās no statusa režīma, kas balstījās uz piespiešanu, uz līguma režīmu, kura pamats bija brīvprātīga asociācija. Modernā pasaule bija piedzimusi.
Par šīs jaunās pasaules spilgtu iezīmi kļuva darba tautas masu, kas agrāk bija nolemtas trūkuma un posta dzīvei, dzīves līmeņa celšanās. Svarīgi saprast to, ka liberāļu galvenais mērķis bija visu sabiedrības šķiru, bet it īpaši laukstrādnieku un rūpnīcas strādnieku, kas sastādīja vairākumu, materiālo apstākļu uzlabošanu. Liberāļi ticēja, ka šo mērķi var sasniegt ar ekonomiskās brīvības palīdzību, kura varētu, viņu skatījumā, veicināt vēl nepieredzētu augšupeju. Darba brīvība, strauja kapitāla uzkrāšana, ražošanas organizācijas efektīvākās formas, brīvā tirdzniecība, lēta valdība un sociālais klimats, kas sekmētu jaunievedumus - tie bija drošākie līdzekļi, lai padarītu bagātus visus sabiedrības ražotājus.
Transparency International
Transparency International (saīsināti TI) ir 1993. gadā dibināta starptautiska nevalstiska organizācija, kura cīnās pret korupciju un cenšas pievērst sabiedrības uzmanību korupcijas problēmām. Šīs organizācijas interešu lokā ietilpst arī politiskā korupcija, kas gan nav vienīgais virziens, kurā organizācija strādā. Katru gadu šī organizācijas publicē Korupcijas uztveres indeksu, kurā sarindo pasaules valstis pēc korupcijas līmeņa tajās. Organizācijas galvenā mītne atrodas Vācijā, Berlīnē. Transparency International dibinātājs ir Peters Eigens. Latvijā šo organizāciju pārstāv 1998. gada 27. augustā izveidotā Latvijas nodaļa Sabiedrība par atklātību — Delna.
Darbība
TI ir organizācija ar 100 nacionālajām nodaļām pasaulē. Iesākumā tā dibināta kā bezpeļņas organizācija, kas kļuvusi par starptautisku nevalstisku organizāciju. Kopš 1995. gada TI izdod gadskārtēju Korupcijas uztveres indeksu. Bez šī indeksa tiek publicēti arī citi gadskārtēji pētījumi, piemēram, Globālais korupcijas barometrs, Kukuļdošanas indekss un citi. TI nenodarbojas ar atsevišķu korupcijas lietu izpēti. Tā sadarbojas ar citām pilsoniskajām organizācijām, uzņēmumiem un valsts iestādēm, lai varētu norādīt uz riskiem un atsevišķiem korupcijas gadījumiem. TI mērķis ir cīnīties pret korupciju caur sadarbību nevis būt partizāniem.
Kā lielāko organizācijas sasniegumu var nosaukt to, ka korupcijas problēmām ir pievērsta daudz lielāka uzmanība. Starptautiskās institūcijas, piemēram, Pasaules banka un Starptautiskais Valūtas fonds tagad korupciju uzskata par šķērsli projektu finansējuma saņemšanai, kas līdz deviņdesmitajiem gadiem nebija būtiski šķērslis. TI bija nozīmīga loma Apvienoto Nāciju Organizācijas konvencijas Pret korupciju pieņemšanā un arī Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas Pretkukuļošanas konvencijas pieņemšanā. Ikgadējais Korupcijas uztveres indekss, kuru publicē TI, ir viens no plašāk izmantotajiem rādītājiem, lai noskaidrotu valstī pastāvošas korupcijas līmeni. Indekss tiek veidots ar analītiķu un pētnieku līdzdalību visā pasaulē.
Meirānu kanāls
Meirānu kanāls (arī Lubānas kanāls) ir daļa no Lubāna ezera hidrotehniskās sistēmas, kas novada uz Aivieksti daļu agrāk Lubānā ietecējušo upju un daļēji arī paša Lubāna ūdeņus. Pirmais kanāls tika izbūvēts 1853.—1856. gados, bet nepietiekamo izmēru dēļ tas nespēja novadīt palu ūdeņus. Jaunais kanāls tika izbūvēts 1955.—1960. gados, lejasposmā 14 km garumā izmantojot veco trasi, bet augšgalā veidojot savācējposmu pēc pilnīgi jaunas sistēmas. Kanāla dziļums ir ap 9 m, platums — ap 50 m.
Kanāls sākas kā regulētās Malmutas upes turpinājums un augšgalā savāc arī Teicijas, Brieža grāvja, Ūjiņas un Lisiņas ūdeņus. No Malmutas līdz Kalnagalam gar labo krastu izbūvēts 13 km garš dambis, kas sākotnēji aizsargāja kanālu no Lubāna palu ūdeņiem, bet pēc ezera dienvidu krasta dambja izbūves norobežo Meirānu kanālu no Īdeņas kanāla baseina. Pie kādreizējās Lisiņas ietekas izbūvētas Kalnagala slūžas, caur kurām sākotnēji kanālā pa Lubāna izvadkanālu novadīja daļu Lubāna ūdeņu. 1965. gadā slūžu mezglam pievadīja Zvidzes kanālu, bet 1967. gadā — Īdeņas kanālu.
Dzintars Rasnačs
Dzintars Rasnačs (dzimis Jūrmalā ) ir latviešu jurists un politiķis, Nacionālās apvienības biedrs (iepriekš ilgus gadus pārstāvējis "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK"). Bijis sešu Saeimas sasaukumu deputāts un tieslietu ministrs vairākās valdībās.
Izglītība
Mācījies Rīgas 24. vidusskolā. Pēc pamatizglītības iegūšanas iestājies Rīgas industriālajā politehnikumā, ko pabeidzis 1982. gadā kā štanču un presformu izgatavošanas tehnologs. Divus gadus dienējis Padomju armijā.
1990. gadā absolvējis Latvijas Universitātes Juridisko fakultāti, 2000. gadā ieguvis sociālo zinātņu maģistra grādu.