cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Termodinamika
Gāzu likumi
tā ir ideāla gāze. Visas vielas gāzveida stāvoklī ir reālas gāzes un tām Klapeirona vienādojums ir pareizs tikai tuvināti, taču tas ir pietiekami precīzs retinātām gāzēm, ja to temperatūra ir tāla no kondensēšanās / iztvaikošanas temperatūras.
Boila—Mariota likums
Boila—Mariota likums ir Klapeirona—Mendeļejeva vienādojums izotermiskam T=const procesam:
pV=const.
Gē-Lisaka likums
Klapeirona—Mendeļejeva vienādojums izobāriskam p=const procesam:
.
Ja p=const un temperatūrā gāzes tilpums ir V_0, bet temperatūrā t šīs gāzes tilpums ir V_t,
, kur, ;
Gē-Lisaka likums: visām ideālām gāzēm raksturīga vienāda tilpuma termiskā koeficienta vērtība. Reālajām gāzēm, ja tām tuvināti ir pareizs Klapeirona vienādojums, \alpha ir aptuveni vienāds ar tā vērtību ideālām gāzēm.
Šarla likums
Klapeirona—Mendeļejeva vienādojums izohoriskam V=const procesam:
Ja V=const un temperatūrā gāzes spiediens ir p_0, bet temperatūrā t šīs gāzes spiediens ir p_t,
, kur, ;
, kur \gamma ir gāzes spiediena termiskais koeficients.
Šarla likums: visām ideālām gāzēm raksturīga vienāda spiediena termiskā koeficienta vērtība. Reālajām gāzēm, ja tām tuvināti ir pareizs Klapeirona vienādojums, \gamma ir aptuveni vienāds ar tā vērtību ideālām gāzēm.
Termodinamikas vēsture
Siltuma daudzums formāli netika atzīts par enerģijas veidu līdz 1795. gadam, kad militārais inženieris Bendžamins Tompsons (Benjamin Thompson) devās uz Angliju, kur pievērsās artilērijas ieroču izgatavošanas problēmai. Šīs problēmas risināšanā viņš pieņēma, ka siltums ir enerģijas forma. Par termodinamikas "tēvu" uzskata franču militāro inženieri Sadī Karno. Viņš nolēma pētīt tvaika dzinēja darbības ciklu, attēlojot tvaika dzinējā izmantotās vielas temperatūras, spiediena un tilpuma izmaiņas grafikā. Šis cikls mūsdienās ir zināms kā Karno cikls. 1824. gadā Sadī Karno publicēja darbu "Pārdomas par uguns kustības spēku un par mašīnām, kas spējīgas attīstīt šo spēku" (fr).
Tāpat par termodinamikas aizsācējiem uzskata Klapeironu, Majeru, lordu Kelvinu, Klauziusu, Renkinu, Hirnu, Ceineru, Lindi 18. gadsimtā, Moljē 20. gadsimtā.
19. gadsimtā tika attīstīta tā sauktā tehniskā termodinamika, tas ir, attīstītas siltuma mašīnu (tvaika virzuļdzinēju, iekšdedzes dzinēju, tvaika turbīnu) darbības teorijas. Šajā laikā galvenā vērība tika veltīta cikliskiem procesiem un to lietderības koeficientam, gāzu un tvaiku īpašībām, termodinamisko diagrammu radīšanai. 20. gadsimtā arvien vēl tehniskajā termodinamikā par svarīgāku kļuva tvaiku plūsmas un izkliedes pētīšana, un vislielākie nopelni tajā pieder Lorencam un Prandtlam.
20. gadsimtā tika aizsāktas un attīstītas jaunākas termodinamikas nozares:
Termodinamika ir veicinājusi jaunu fizikas nozaru rašanos, piemēram, kvantu teorija radīta pēc Planka termodinamikas pētījumiem, ķīmijas konstanšu teorija un gāzu deģenerēšanas teorija radīta pēc Nernsta termodinamikas pētījumiem, aktivitātes teorija — pēc Lūisa termodinamikas pētījumiem.
Termodinamikā, tāpat kā daudzās citās fizikas nozarēs, ir bijusi kļūdaina teorija — siltumraža teorija, kuru izdevās aizstāt ar molekulāri kinētisko teoriju tikai pēc ilgstošiem pierādījumiem un kuras ietekme termodinamikā pastāv vēl šobrīd, piemēram, jēdzieni, kā siltumietilpība, siltuma daudzums (arī aplamie, bezjēdzīgie vārdu savienojumi, kā 'siltuma krājums', 'siltuma enerģija'), kuri mēdz radīt priekšstatu par siltumu kā par kaut ko ķermeņos esošu.
1949. gada marta deportācijas
1949. gada marta deportācijas (et — 'marta izvešanas') bija Padomju Savienības okupācijas iestāžu veikta masveidīga Baltijas valstu iedzīvotāju izvešana uz attāliem PSRS apgabaliem 1949. gada 25.—29. martā. Deportācijās, kuras tika slepeni sauktas par operāciju "Krasta banga" (ru), tika izsūtīti vairāk nekā 90 000 Baltijas valstu iedzīvotāju, gandrīz puse no viņiem bija no Latvijas.
Sagatavošana
1949. gada 29. janvārī tika pieņemts pilnīgi slepens PSRS Ministru padomes lēmums, kurā bija noteiktas Baltijas valstu izsūtāmo kategorijas:
Lēmumā bija norādīts, ka nepilngadīgie un darba nespējīgie ģimenes locekļi netiks pakļauti izsūtīšanai, bet viņi var brīvprātīgi doties līdzi savām ģimenēm, taču praksē tā nenotika — tika izsūtīti visi ģimenes locekļi, kas izsūtīšanas brīdī bija mājās. Tādējādi 28,6 % no izsūtītajiem bija bērni līdz 16 gadu vecumam. Iedzīvotājus izsūtīja pamatojoties uz sarakstiem, kurus apstiprināja savienoto republiku ministru padomes. Izsūtīšanu uzdeva veikt Valsts drošības ministrijai. Deportāciju veikšanai no Krievijas papildus ieveda 4500 karavīru Latvijā un 4350 Igaunijā. Izsūtīšanu Baltijā veica 76 212 cilvēki. 18 387 no tiem bija iznīcinātāju bataljonu kaujinieki, 28 404 — komunistu partijas un padomju aktīva darbinieki, 21 206 — PSRS VDM iekšējā karaspēka karavīri un 8215 profesionāli čekisti.
Izvešana
Lai arī akcija tika gatavota lielā slepenībā un vietējie darbinieki, kam bija jāpiedalās par ceļa rādītājiem un īpašumu uzskaitītājiem, tika instruēti tikai dažas stundas pirms operācijas sākuma, tomēr bija informācijas noplūde un diezgan liels skaits potenciālo izsūtāmo paslēpās. Izsūtīšanu veica 9—10 cilvēku grupas ar to komandieri — VDM operatīvo darbinieku priekšgalā. Izsūtāmajiem bija atļauts ņemt līdzi 1500 kg mantu uz vienu ģimeni, bet izvedēji parasti nedeva pietiekamu laiku, lai to izdarītu. Viss pārējais īpašums tika konfiscēts.
Atšķirībā no 1941. gada jūnija deportācijām, kad pieaugušie vīrieši tika atšķirti no ģimenēm un ieslodzīti nometnēs, šoreiz ģimenes izšķirtas netika.
Atbilstoši plānam izsūtītie konvoja un to kolhozu un uzņēmumu, kuros tiem būs jāstrādā, pārstāvju pavadībā tika aizvesti uz pastāvīgo izsūtījuma vietu. Lielāko daļu nometināja kolhozos un padomju saimniecībās — 91 795 cilvēkus, zelta ieguves uzņēmumos — 2031 un kokmateriālu sagatavošanas uzņēmumos — 953 cilvēkus, izsūtītajiem paziņojot, ka viņi ir nometināti uz mūžīgiem laikiem. Deportētajiem bija regulāri jāreģistrējas komandatūrā un bija aizliegts pamest nometinājuma vietu.
Deportācijas Latvijā
Latvijā izsūtāmo sarakstus 13.—15. martā apstiprināja apriņķu izpildkomiteju priekšsēdētāji un 17. martā LPSR Ministru padome pieņēma lēmumu „Par kulaku ģimeņu izsūtīšanu no Latvija PSR”.
Latvijā izsūtīšanā piedalījās 8313 VDM karavīri, 3300 VDM darbinieki, 9800 VDM iznīcinātāju bataljonu kaujinieki, kā arī Iekšlietu ministrijas darbinieki, kuru skaits nav zināms. No Latvijas izsūtīja 9147 ģimenes (29 252 cilvēki), kas tika klasificētas kā kulaki, un 3841 nacionālistu ģimenes (12 881 cilvēks). Absolūtais vairākums izsūtīto bija lauku iedzīvotāji. Faktiskais izsūtījumā pabijušo skaits bija lielāks par 25. martā izsūtīto skaitu, jo izsūtītajiem vēlāk pievienojās ģimenes locekļi, kas brīvprātīgi vai piespiedu kārtā devās pie tiem. Ieskaitot arī bērnus, kas dzima izsūtījumā, pavisam 25. marta izsūtīšanas sakarā izsūtījumā atradās 44 191 Latvijas iedzīvotājs.
Latvijas iedzīvotājus izveda uz Amūras, Omskas un Tomskas apgabaliem. Ceļā uz izsūtījuma vietām piedzima 6 bērni, 183 cilvēki gāja bojā. Izsūtījumā gāja bojā 4941 persona jeb 12% no visiem izsūtītajiem.
Deportācija Jēkabpilī un tās apkārtnē
Deportācija Jēkabpilī un tās apkārtnē notika 1949. gada 25. martā no Krustpils un Daugavas stacijas.
Deportācijās no bijušā Jēkabpils rajona vienas dienas laikā tika represētas un izvestas uz Sibīriju bez tiesībām atgriezties 565 ģimenes, kurās bija arī mazgadīgi bērni. Kopā tika izvesti 1670 cilvēki. Cilvēku izvešanai no Krustpils un Daugavas stacijām tika izmantoti cilvēku transportēšanai nepiemēroti lopu vagoni. 1949. gada deportācijai tika izmantotas 153 operatīvās grupas ar 705 karavīriem un iznīcinātājiem, 125 smagās automašīnas.
Deportācija Lielvārdes pagastā
1949. gada marta deportācijās no Lielvārdes pagasta netika izsūtīts neviens iedzīvotājs. Tiek uzskatīts, ka tas bijis kolhoza "Lāčplēsis" priekšsēdētāja Edgara Kauliņa, kā arī Lielvārdes ciemata partijas organizācijas sekretāra Kārļa Sebaha saskaņotas rīcības rezultāts.
Izsūtīto atgriešanās
Izsūtīto reabilitēšana sākās pēc 1956. gada februāra, kad Ņikita Hruščovs PSKP kongresā nosodīja staļinismu. 1957. gadā PSRS vadība pieņēma lēmumu par administratīvi izsūtīto atbrīvošanu no speciālā nometinājuma vietām. Taču arī pēc atgriešanās daudzi izsūtītie saskārās ar dažādiem ierobežojumiem un diskrimināciju.
Pildas pagasts
Pildas pagasts ir viena no Ludzas novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. Robežojas ar sava novada Ņukšu, Isnaudas, Nirzas un Rundēnu pagastiem, kā arī Rēzeknes novada Kaunatas pagastu.
Daba
Atrodas Latgales augstienes vidusdaļā, Rāznavas pauguraines austrumu daļā. Augstākā vieta ir pagasta dienvidu daļā - 222,3 m vjl.
Ezeri
Pagastā ap 30 ezeru, lielākie:
Vēsture
1920. gada zemes reformas laikā Pildas muižu (Pyłda) sadalīja 57 vienībās 571 ha kopplatībā, Filandes muižu (Filut-Muyża) 58 vienībās 505 ha kopplatībā, Kurmas muižu (Kurma) ar Poļaku foļvarku (pusmuižu) 48 vienībās 416 ha kopplatībā, Restmuižu (Restmuyża) 65 vienībās 415 ha kopplatībā, Uškacova muižu 34 vienībās 373 ha kopplatībā, Martuševas muižu (Martiszowa) 51 vienībā 290 ha kopplatībā, Bradaižu muižu (Bradaiż) 26 vienībās 289 ha kopplatībā, Juzefinovas muižu 33 vienībās 277 ha kopplatībā, Zaķišjes muižu 9 vienībās 207 ha kopplatībā, Rogaižu muižu (Rogajsz) 17 vienībās 190 ha kopplatībā, Vitkupovas muižu 26 vienībās 190 ha kopplatībā, Pracepoles muižu 43 vienībās 176 ha kopplatībā, Locovas foļvarku (pusmuižu) 11 vienībās 171 ha kopplatībā, Ņukšu muižu (Niukszi) 39 vienībā 154 ha kopplatībā, Zuzanpoles foļvarku 9 vienībās 110 ha kopplatībā, Antoslavas muižu 10 vienībās 90 ha kopplatībā, Bismuižu muižu 6 vienībās 44 ha kopplatībā, Gajevas muižu 6 vienībās 42 ha kopplatībā, Mazo Breidaku foļvarku 2 vienībās 40 ha kopplatībā, Romantoslavas foļvarku 3 vienībās 34 ha kopplatībā, Antonovkas muižu 7 vienībās 27 ha kopplatībā, Kovaļku foļvarku 4 vienībās 24 ha kopplatībā, Bivlevščiznu 1 vienībā 22 ha kopplatībā, Trikutovas foļvarku 1 vienībā 18 ha kopplatībā, Rekovas foļvarku 1 vienībās 2 ha kopplatībā.
1935. gadā Ludzas apriņķa Pildas pagasta platība bija 188,1 km² un tajā dzīvoja 7527 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Brodaižu, Eglāju, Nukšas, Ostrovas, Pildas un Pureņu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ludzas rajona Pildas ciemam 1956. gadā pievienoja likvidēto Brodaižu ciemu un daļu Zilupes rajona padomju saimniecības «Komunārs» teritorijas. 1958. gadā padomju saimniecības «Komunārs» 5. un 6. nodaļas teritoriju pievienoja Eglāju ciemam. 1975. gadā pievienoja daļu likvidētā Lūrupu ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Pildas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ludzas novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Pilda (pagasta centrs), Brodaiža, Gajeva, Tjapši.
Taurīdas
Taurīdas ir meteoru plūsma oktobra beigās, novembra sākumā. Tā tiek saistīta ar Enkes komētu. Plūsmas radiants atrodas Vērša zvaigznājā. Enkes komētu un Taurīdas uzskata par lielākas komētas atliekām, kura sadalījusies pēdējos 20 000 līdz 30 000 gados. Kopumā, šī vielas plūsma ir lielākā Saules sistēmā. Tā kā plūsma ir ļoti plata, Zemei vajag vairākas nedēļas, lai to šķērsotu. Taurīdas sastāv no smagāka materiāla, no akmentiņiem putekļu vietā. Parasti stundas laikā var novērot vidēji 7 meteorus. Tie pārvietojas ar ātrumu 27 km/h. Ja meteori ir pietiekami lieli, tie var kļūt par bolīdiem. Taurīdu plūsma pastiprinās ik pēc 2500 līdz 3000 gadiem, jo tad to centrs pārvietojas tuvāk Zemei. Nākamais maksimums sagaidāms ap 3000. gadu.
Beta Taurīdas
Beta Taurīdas ir ikgadēja meteoru plūsma. Tā ir aktīva no 5. jūnija līdz 18. jūlijam. Maksimums tiek sasniegts ap 29. jūniju, kad stundas laikā ar radaru var novērot ap 25 meteoriem. Pirms vairākiem tūkstošiem gadu plūsma atdalījusies no Taurīdām.
Ārējās saites
Beta Taurīdas
Eiropas Sociālais fonds
Eiropas sociālais fonds (ESF) ir galvenais ES finanšu instruments nodarbinātības veicināšanai dalībvalstīs, kā arī ekonomikas un sociālās kohēzijas sekmēšanai. ESF izdevumi veido aptuveni 10% no ES kopējā budžeta.
ESF ir viens no ES struktūrfondiem, kas izveidoti, lai uzlabotu sociālo kohēziju un ekonomisko labklājību visos ES reģionos. Struktūrfondi ir finanšu pārdales instruments, kas atbalsta kohēziju Eiropā, novirzot ieguldījumus uz mazāk attīstītajiem reģioniem. ESF īpašais mērķis ir vairāk un labāku darba vietu radīšana ES, kas tiek īstenots, līdzfinansējot tādus nacionālos, reģionālos un vietējā mēroga projektus, kuru mērķis ir veicināt nodarbinātības līmeņa celšanos, uzlabot darbavietu kvalitāti un sekmēt dalībvalstu un to reģionu darba tirgu iekļautību.
Vēsture
Eiropas Sociālā fonda dibināšana bija paredzēta 1957. gadā noslēgtajā Romas līgumā; tas ir pirmais struktūrfonds. Lai gan ESF mērķis vienmēr ir bijis sasniegt pēc iespējas augstāku nodarbinātības līmeni, gadu gaitā ESF ir spējis piemēroties un pievērsties problēmām, kas ir aktuālas attiecīgajā laika posmā. Pirmajos pēckara gados ESF galvenais uzdevums bija vadīt darba ņēmēju migrācijas procesu Eiropā; vēlāk tā darbība tika paplašināta, risinot problēmas, kas saistītas ar jauniešu un mazkvalificētu personu bezdarbu. Pašreizējā finansēšanas periodā, t.i., laika posmā no 2007.-2013. gadam, ESF mērķis ir ne tikai sniegt atbalstu personām, kurām ir īpašas grūtības iekļauties darba tirgū, piemēram, sievietēm, jauniešiem, vecākiem darbiniekiem, migrantiem un invalīdiem, bet arī palīdzēt uzņēmumiem un darbiniekiem piemēroties pārmaiņām. ESF īsteno šo mērķi, atbalstot jauninājumus darba vietā, darbinieku mūžizglītību un mobilitāti.
ESF loma ES politikā un stratēģijās
Visaptveroša ES stratēģija ir Lisabonas programma, kuras mērķis ir līdz 2010. gadam padarīt Eiropu par dinamiskāko un konkurētspējīgāko uz zināšanām balstīto ekonomiku pasaulē, kura spētu nodrošināt ilgtspējīgu ekonomikas izaugsmi, radīt vairāk un labākas darba vietas, panākt lielāku sociālo kohēziju un cieņu pret vidi. Lisabonas programmas mērķi ir ESF prioritāšu pamats. Daudzi ES finanšu un politikas instrumenti darbojas, lai sekmētu Lisabonas programmas īstenošanu. Kohēzijas politikas mērķis ir mazināt ekonomiskās un sociālās atšķirības starp ES dalībvalstīm un reģioniem. Lai to īstenotu, tiek izmantoti ES budžeta finanšu resursi (struktūrfondi), tai skaitā ESF, mazāk attīstītu reģionu ekonomiskās un sociālās attīstības veicināšanai.
Daudzi ES finanšu un politikas instrumenti darbojas, lai sekmētu Lisabonas programmas īstenošanu. Kohēzijas politikas mērķis ir mazināt ekonomiskās un sociālās atšķirības starp ES dalībvalstīm un reģioniem. Lai to īstenotu, tiek izmantoti ES budžeta finanšu resursi (struktūrfondi), tai skaitā ESF, mazāk attīstītu reģionu ekonomiskās un sociālās attīstības veicināšanai.
Eiropas Sociālajai programmai ir zināma loma, nosakot ESF līdzekļu izmantošanas prioritātes. Sociālā programma tiecas mainīt “Eiropas sociālo modeli”, modernizējot darba tirgus un sociālās aizsardzības sistēmas, lai iespējas, ko piedāvā starptautiskā konkurence, tehnikas attīstība un sabiedrības struktūras maiņa, būtu izdevīgas gan darba ņēmējiem, gan uzņēmējiem, vienlaikus rūpējoties par sociāli neaizsargātajiem sabiedrības locekļiem. Turklāt “elastdrošības” koncepcija veicina esošās ESF iniciatīvas. Elastdrošību varētu definēt kā politikas stratēģiju, kuras mērķis no vienas puses ir veicināt darba tirgus elastīgumu, bet no otras puses uzlabot nodarbinātības drošību un ienākumu drošību. Termins elastdrošība ietver jaunu pieeju nodarbinātībai, tai skaitā modeli “nodarbinātība uz mūžu”, nevis pagātnes modeli “darba vieta uz mūžu”. Tas mudinātu darba ņēmējus uzņemties atbildību par savu darba dzīvi, visu mūžu piedaloties apmācībās, piemērojoties pārmaiņām un esot mobiliem.
ESF stratēģijas noteikšana
ESF pārvalda, balstoties uz septiņu gadu plānošanas ciklu. Sarunās par ESF stratēģiju un budžetu piedalās ES dalībvalstis, Eiropas Parlaments un ES Komisija. Stratēģija nosaka ESF finansējuma mērķus, kuru realizēšanai daļēji vai pilnīgi tiek piesaistīti citi struktūrfondi. Pašreizējā ESF finansējuma cikla mērķi ir šādi. <ol style="list-style-type: none"> <li>Reģionālās konkurētspējas un nodarbinātības mērķis: uzlabot reģionālo konkurētspēju, nodarbinātību un pievilcīgumu investīciju piesaistei.</li> <li>Konverģences mērķis: veicināt izaugsmi un nodarbinātību mazāk attīstītajos reģionos. Šim mērķim piešķir vairāk nekā 80% no ESF kopējā finansējuma.</li> </ol> Stratēģija nosaka skaidras “prioritāšu asis” — darbības, kuras jāveic noteikto mērķu sasniegšanai un kuras ir piemērotas finansēšanai.
Kā tiek piešķirti ESF līdzekļi
ESF finansējuma līmenis dažādos reģionos atšķiras, tas atkarīgs no konkrētā reģiona nosacītā labklājības līmeņa. ES reģioni pēc to piemērotības finansējumam tiek iedalīti četrās kategorijās, pamatojoties uz reģionālo IKP uz iedzīvotāju salīdzinājumā ar ES vidējo IKP uz iedzīvotāju (25 vai 15 ES dalībvalstīs), un finansējums tiek sadalīts divu ESF finansējuma mērķu īstenošanai.
Kā ESF tiek īstenots
Stratēģiju nosaka ES līmenī, bet par ESF līdzekļu izmantošanu ir atbildīgas ES dalībvalstis un reģioni. Kad ir apstiprināta stratēģija un iedalīts budžets, plānošanā izmanto kopīgu pieeju. Dalībvalstis un to reģioni kopā ar Eiropas Komisiju plāno septiņu gadu darbības programmas. Šajās darbības programmās izklāstīts, kādas darbības jomas saņems finansējumu, un tās var būt gan ģeogrāfiskas, gan tematiskas. Dalībvalstis ieceļ valsts ESF vadošās iestādes, kuras ir atbildīgas par projektu atlasi, līdzekļu izmaksu un projektu norises un rezultātu novērtēšanu. Tās ieceļ arī sertifikācijas un revīzijas iestādes, lai uzraudzītu un nodrošinātu līdzekļu izlietojuma atbilstību ESF nosacījumiem.
ESF projekti
ESF īsteno ar projektu palīdzību, kurus iesniedz un īsteno dažādas sabiedriskā vai privātā sektora organizācijas. Tās ir valsts, reģionālās un vietējās iestādes, izglītības un apmācības institūcijas, nevalstiskās organizācijas (NVO) un brīvprātīgo sektors, kā arī sociālie partneri, piemēram, arodbiedrības un uzņēmumu padomes, nozares un profesionālās asociācijas un atsevišķi uzņēmumi.
Eiropas Sociālā fonda darbība no 2007. līdz 2013. gadam
Pašreizējais ESF plānošanas cikls ilgst no 2007. līdz 2013. gadam, un tā pamatprincips ir “ieguldīšana cilvēkos”. Šajā periodā nodarbinātības veicināšanas projektos tiks ieguldīti aptuveni 75 miljardi eiro, t.i., gandrīz 10% no ES budžeta. Finansējums paredzēts sešām noteiktām prioritārām jomām: <ol style="list-style-type: disc"> <li>cilvēkkapitāla uzlabošana (34% no kopējā finansējuma),</li> <li>nodarbinātības pieejamības un ilgtspējas veicināšana (30%),</li> <li>darbinieku, uzņēmumu un uzņēmēju piemērošanās spēju vairošana (18%),</li> <li>sociāli neaizsargātu personu sociālā iekļaušana (14%),</li> <li>iestāžu rīcībspējas stiprināšana valsts, reģionālā un vietējā līmenī (3%),</li> <li>mobilizācija tādās jomās kā nodarbinātība un iekļaušana (1%).</li> </ol>
Katrā reģionā līdzekļu sadalījums atšķirsies atkarībā no vietējām un reģionālajām prioritātēm. Visas sešas prioritātes jāņem vērā, īstenojot gan konverģences, gan arī reģionālās konkurētspējas un nodarbinātības mērķus; tomēr konverģences reģionos uzsvars galvenokārt likts uz “cilvēkkapitāla uzlabošanas” prioritāti.
ESF līdzekļu izlietojums pa dalībvalstīm no 2007. līdz 2013. gadam redzams 2. diagrammā.
Papildu informācija
<ol style="list-style-type: square"> <li>ESF brošūra: šī brošūra, kura ir izdota 2007. gadā, sniedz pamatinformāciju par Eiropas Sociālā fonda mērķiem, tā loģisko pamatu un darbības principiem. Tā ir pieejama 23 ES valodās.</li> <li>Statistikas faktu lapa: piedāvā pārskatu par Eiropas Sociālā fonda plānotajām darbībām laika posmā no 2007. līdz 2013. gadam, brošūrā norādīti galvenie fakti un skaitļi, kas attiecas uz programmu.</li> <li>Jubilejas izdevums, kas veltīts ESF piecdesmitgadei: par godu Eiropas Sociālā fonda 50. gadadienai Komisija izdeva ilustrētu grāmatu, kurā atspoguļota ESF darbība piecdesmit gadu laikā.</li> <li>ESF 2007.-2013.gada atbalsttiesīgo reģionu karte: šajā kartē redzami jaunie reģioni, kas ir tiesīgi saņemt ESF atbalstu plānošanas periodā no 2007. līdz 2013. gadam.</li> <li>ESF veiksmes stāsti: vairāk kā 70 veiksmes stāsti, kas parāda, kā visā Eiropā ESF projekti palīdzējuši cilvēkiem uzlabot darba dzīvi.</li> <li>ES tiesību akts par ESF: 2006. gada 5. jūlija Regula (EK) Nr. 1081/2006 par Eiropas Sociālo fondu.</li> </ol>
Fenilalanīns
Fenilalanīns (Phe, 2-amino-3-fenilpropionskābe, C9H11NO2) ir neaizstājamā aminoskābe, kas pieder pie aromātiskajām aminoskābēm.
Atrašanās dabā
Ietilpst olbaltumvielu sastāvā, kā arī piedalās daudzos bioķīmiskos procesos. Fenilalanīns cilvēkam obligāti jāuzņem ar pārtiku.
Bioloģiskā nozīme
Organismā no fenilalanīna tiek sintezēta cita aromātiskā aminoskābe - tirozīns, ja tā netiek pietiekami uzņemta ar pārtiku. No fenilalanīna rodas svarīgs biogēnais amīns — feniletilamīns.
Ja fenilalanīna pārvēršanās par tirozīnu organismā ir traucēta ģenētiska defekta dēļ, cilvēks saslimst ar smagu pārmantojamu slimību — fenilketonūriju. Fenilketonūrijas slimniekiem tiek bojāta nervu sistēma fenilalanīna un tā indīgo atvasinājumu pārmērīgas uzkrāšanās dēļ. Šādiem slimniekiem jāievēro speciāla diēta, kas satur pēc iespējas mazāk fenilalanīna.
Izmantošana
Fenilalanīns ir viena no aminoskābēm, kas veido sintētisko saldinātāju aspartāmu
Lynch
Lynch var būt:
Rīza Viterspūna
Lora Džīna Rīza Viterspūna (en; dzimusi Ņūorleānā, ASV) ir amerikāņu aktrise un filmu kinoproducente.
Aktrises karjeru uzsākusi 1991. gadā ar lomu filmā "Cilvēks uz mēness". 2005. gadā aktrise filmējās filmā "Sirds robeža", par ko saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā aktrise, Zelta globusa balvu, BAFTA balvu un Ekrāna aktieru ģildes balvu. Viņa ir viena no vislabāk apmaksātākajām Holivudas aktrisēm.
Roberts Lejasmeijers
Roberts Lejasmeijers (pazīstams arī kā Robert L.Mayer dzimis ) ir latviešu dīdžejs un mūzikas producents, European Hit Radio raidījuma EHR TOP 40 vadītājs. 2008. gada jūnijā ierakstu kompānija Mic Rec laida klajā Roberta Lejasmeijera debijas albumu "Restaurācija".
Derens Kriss
Izglītību ieguvis Mičiganas Universitātē. Kino debitējis ar epizodisku lomu īsfilmā I Adora You 2005. gadā. Viņš ir pazīstams ar Bleina Andersona lomu Fox seriālā "Radīti skatuvei" (Glee). Par Andersona attēlošanu ticis nominēts Ekrāna aktieru ģildes balvai kā daļa no aktieru sastāva. 2009. gadā dibinājis StarKid Productions un pašlaik ir viens no uzņēmuma īpašniekiem. 2012. gada janvārī debitējis Brodvejā ar lomu How to Succeed in Business Without Really Trying mūziklā.
Piedalījies daudzos TV seriālos. 2018. gadā par lomu seriālā American Crime Story (2016—) saņēmis Emmy balvu, bet 2019. gadā — Zelta globusa balvu un Ekrāna aktieru ģildes balvu (par Džanni Versačes slepkavas Endrū Kunenena lomu sērijā The Assassination of Gianni Versace, 2018).
Prica līcis
Prica līcis (en) ir līcis Austrumantarktīdas piekrastē starp Ingridas Kristensenas krastu un Dārnlija ragu Larsa Kristensena krastā. Līča platums ir ap 360 km un tas iestiepjas sauszemē līdz pat 140 km. Dziļumi ir no 200-300 m kontinentālā šelfa malā līdz pat 1400 m dienvidrietumu stūrī. Līci 1931. gadā atklāja norvēģu vaļu mednieku ekspedīcija kapteiņa Klariusa Mikelsena vadībā ar kuģi Thorshavn. Gandrīz vienlaicīgi krastu pētīja un aprakstīja BANZARE ekspedīcija Daglasa Mosona vadībā. Detālāku piekrastes izpēti veica Larsa Kristensena ekspedīcija 1936.-1937. gadā. Nosaukts par godu norvēģu uzņēmējam Olafam Pricam (Olaf Prydz).
Ievērojamu līča piekrastes daļu veido Eimerija šelfa ledāja fronte. Piekrastrē atrodas oāze Lāšemana pakalni, kurā ierīkotas vairākas polārstacijas: Progresa (Krievija), Džunšaņa (Ķīna), Lo-Rakovice (Rumānija).
Džefrijs Dāmers
Džefrijs Laionels Dāmers (en; dzimis, miris ), pazīstams arī kā Milvoki kanibāls (Milwaukee Cannibal), bija amerikāņu sērijveida slepkava.
Viņš izvaroja, nogalināja un nogrieza locekļus 17 vīriešiem un puišiem laikā no 1978. līdz 1991. gadam, vairākos noziegumos bija novērojams arī kanibālisms, nekrofilija un ķermeņa daļu saglabāšana (parasti saglabāja visu vai daļu no skeleta).
Psihologi un cietuma psihiatri viņam diagnosticēja robežstāvokļa personības traucējumus. Tiesā ticis atzīts par saprātīgu. Dāmeram tika piespriesti 15 mūža ieslodzījumi par 15 no 16 slepkavībām, kas tika paveiktas Viskonsinas štatā. Vēlāk ticis piespriests 16. mūža ieslodzījums par saistību ar slepkavību, kas tikusi paveikta Ohaio štatā 1978. gadā.
Dāmeru līdz nāvei piekāva cits Kolumbijas labošanas institūcijas (Columbia Correctional Institution) ieslodzītais Kristofers Skārvers.
Džeina Linča
Džeina Marija Linča (en; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise, komiķe, dziedātāja un rakstniece.
Televīzijā debitējusi ar lomu vienā no seriāla Bakersfield P.D. sērijām 1993. gadā. Viņa ir pazīstama ar Sjū Silvestras lomu Fox seriālā "Radīti skatuvei" (Glee). Par viņas attēlošanu ir saņēmusi Ekrāna aktieru ģildes balvu kā daļa no aktieru sastāva, kā arī saņēmusi Zelta globusa balvu un Primetime Emmy balvu kā labākā otrā plāna aktrise, tāpat bijusi nominēta vairākām citām balvām. Dž. Linčai ir regulārā aktieru sastāva loma seriālā "Divarpus vīri", tāpat tēlojusi tādās komēdijās kā "Rikijs Bobijs — ātruma karalis" (Talladega Nights: The Ballad of Ricky Bobby), "Nevainīgs 40 gadu vecumā" (The 40-Year-Old Virgin), "Paraugdžeki" (Role Models) un The Three Stooges.
Refleksija
Refleksija (no la — 'vēršanās atpakaļ') ir daudznozīmju jēdziens.
Filozofijā
Refleksija filozofijā ir cilvēka teorētiskā darbība, kurā viņš izzina savu rīcību un likumus. Izšķir 3 refleksijas veidus:
Psiholoģijā
Refleksija psiholoģijā ir cilvēka pašizziņa, kas izpaužas savu personīgo pārdzīvojumu, sajūtu un pārdomu uztvērumos un apcerēšanā. Refleksija ir ne tikai sevis saprašana un zināšanas par sevi, bet arī noskaidrošana, ko citi zina par mani, kā saprot manas personības nozīmes, emocionālās reakcijas utt.
Fizikā
Fizikā, mehānikā, skaņas viļņu refleksijas jēdzienam atbilst latviskās cilmes vārds 'atstarošanās'. 'Refleksija' un 'atstarošanās' kā līdzvērtīgi jēdzieni var būt sastopami arī citās fizikas nozarēs, piemēram, optikā. Kvantu fizikā par refleksiju sauc daļiņas viļņveida atstarošanos no virsmas.
Ukraiņi
Ukraiņi (uk; [ukrɑˈjinʲtsʲi]) ir austrumslāvu tauta un Ukrainas pamatiedzīvotāji (vairāk nekā 75% valsts iedzīvotāju).
Ukraiņu diaspora
2,9 miljoni ukraiņu dzīvo Krievijas Federācijā, bet 2,1 miljoni — Ziemeļamerikā (1,2 miljoni Kanādā un 890 tūkstoši ASV). Samērā daudz ukraiņu dzīvo arī Brazīlijā (400 000), Kazahstānā (aptuveni 500 000), Moldovā (450 000), Polijā (aptuveni 250 000 līdz 300 000), Portugālē (100 000), Slovākijā (55 000) arī Apvienotajā karalistē, Austrālijā, Vācijā, Rumānijā un Latvijā.
Ukraiņi Latvijā
Ukraiņu skaits Latvijā strauji palielinājās pēc Otrā pasaules kara, kad uz Latvijas PSR strādāt nosūtīja tūkstošiem ukraiņu, un tā uzskatāma par nesenas migrācijas ceļā izveidojušos mazākumtautību. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas ukraiņu skaits strauji samazinājās, bet Krievijas 2022. gada iebrukuma laikā Ukrainā atkal palielinājās bēgļu pieplūduma dēļ.
Rīgā darbojas ukraiņu sabiedriskās organizācijas Dnipro, “Latvijas ukraiņu savienība” un Latvijas ukraiņu kongress, nodibināti ukraiņu kultūras centri Ventspilī, Rēzeknē, Liepājā, Vangažos un Daugavpilī. Līdz 2004. gadam naturalizējušies bija tikai 16,3 % Latvijas ukraiņu, iepretī 47,4 % krievu un 27,3 % baltkrievu.
Jans I Olbrahts
Jans I Olbrahts jeb Jānis I Albrehts (, ; dzimis, miris ) bija Jagellonu dinastijas Polijas karalis no 1492. līdz 1501. gadam.
Dzīvesgājums
Jans I bija Kazimira IV un Svētās Romas impērijas imperatora Albrehta II meitas Elizabetes dēls. Ieguva labu izglītību mātes un slavenā vēsturnieka Jana Dlugoša vadībā.
Sevi viņš redzēja kā vadoni Eiropas kristīgo tautu cīņā pret Osmaņu impēriju, kura tolaik apdraudēja visus Balkānus.
Laikā, kad viņa brālis Vladislavs II valdīja Bohēmijā un Ungārijā, tika nolemts kopā ar Moldāvijas gospodaru Stefanu Lielo veikt uzbrukumu Osmaņu impērijai. Ļoti grūti savākdams 80 000 vīru lielu karaspēku, Jans I devās uz Moldāviju, bet intrigu rezultātā Moldāvijas karaspēks vairs neuzskatīja poļus par sabiedrotajiem un uzbruka. Ar neveiksmi beidzoties Sučevas aplenkumam, poļu karaspēks bija spiests atkāpties.
Neskatoties uz militārajām neveiksmēm, Jans I līdz pat savai nāvei 1501. gadā saglabāja popularitāti Polijā.
Gravitācija
Fizikā gravitācija ir dabas parādība, kas izpaužas kā savstarpēja pievilkšanās starp fizikāliem ķermeņiem. Tā piešķir svaru fizikāliem objektiem un izpaužas kā mijiedarbība starp tiem. Gravitācija iedarbojas uz visiem objektiem vai daļiņām neatkarīgi no to veida. Pastāv hipotēze, ka gravitācijas pārnesi nodrošina elementārdaļiņas bez masas — gravitoni.
Antīkā pasaule
Problēma par to, kas ir ķermeņu savstarpējās gravitēšanas pirmcēlonis, izsenis ir bijusi dabaszinātnieku un filozofu redzeslokā. Jau Aristotelis (384.—322. p.m.ē.) savā traktātā “Fizika” rakstīja, ka kosmosa smagās stihijas (zeme un ūdens) tiecas uz tā centru — Zemi. Aristotelis ir arī viens no ģeocentriskās pasaules sistēmas pamatlicējiem. Mūsu ēras 2. gadsimtā Aleksandrijā darbojās Klaudijs Ptolemajs, kura ievērojamākais darbs ir “Astronomijas lielā matemātiskā koncepcija” (arābiskais nosaukums — “Almagest”). Tajā pausts uzskats, ka Zeme ir nekustīga, jo, ja tā grieztos ap savu asi, tad, pateicoties centrbēdzes efektam, kas bija pazīstams jau senatnē, Zeme sadalītos gabalos. Šāds ģeocentriskās kosmoloģijas iespaids saglabājās līdz pat Kopernika laikam.
Renesanse
Nikolajs Koperniks (1473—1543) ir heliocentriskā pasaules uzskata pamatlicējs (darbi “Mazais komentārs” 1515. g. un “Par debesu sfēru griešanos” 1543. g.). Atšķirībā no antīkās pasaules pārstāvjiem, kas debess ķermeņu redzamo kustību uzskatīja par neapstrīdamu patiesību, N. Koperniks ignorēja “ietiepīgos empīriskos faktus” un izveidoja intelektuālu modeli, kas arī spēj aprakstīt un izskaidrot novērojamās dabas parādības. Viņa izveidotajā pasaules ainā smagums tiek uzskatīts par visu ķermeņu dabisko tiekšanos savienoties ideālā lodveida ķermenī; tādējādi izskaidroja arī to, ka Saulei u.c. debess ķermeņiem ir lodveida forma. Pagāja gandrīz gadsimts, līdz Kopernika ideju sāka uztvert nopietni.
Ļoti liela nozīme astronomijas attīstībā (un līdz ar to arī gravitācijas likuma atklāšanā) bija dāņu astronomam Tiho Brahem (1564—1601). Visu savu dzīvi viņš bija ļoti darbīgs un veica pārsteidzoši precīzus zvaigžņu un planētu stāvokļa mērījumus. T. Brahem teleskopa nebija. Taču uz savu vizuālo novērojumu pamata viņš spēja atrisināt daudzus tolaik nenoskaidrotus jautājumus.
Itālis Galileo Galilejs (1564—1642), tā vietā, lai atbildētu uz jautājumu “Kāpēc ķermeņi krīt?”, meklēja atbildes uz ļoti svarīgo “Kā ķermeņi krīt?”. Lūk, kādi šai sakarībā bija viņa galvenie secinājumi:
Pie šādiem slēdzieniem G. Galilejs nonāca, veicot eksperimentu sērijas. Interesanti, ka laika mērīšanai viņš izmantoja savu pulsu, un, lai uzlabotu mērījumu precizitāti, kustību palēnināja: pētīja nevis brīvo krišanu, bet gan ķermeņu ripošanu pa slīpo plakni. Izrādījās, ka ar abām šīm metodēm iegūtie rezultāti kvalitatīvi ir analoģiski. G. Galilejs bija arī viens no pirmajiem zinātniekiem, kas atzina Kopernika mācības pareizību; to apstiprināja ar pašdarināto tālskati veiktie astronomiskie novērojumi.
Vienlaikus ar G. Galileju darbojās vācu zinātnieks Johanness Keplers (1571—1630). Galvenos sasniegumus viņš guva astronomijā. Simt gadu pēc Kopernika, izmantojot T. Brahes rūpīgos un ilggadējos Marsa novērojumus, J. Keplers formulēja savus slavenos planētu kustības likumus. Riņķa orbītas viņš aizvietoja ar eliptiskām, vienmērīgo kustību ar nevienmērīgu kustību un planētu apriņķošanas periodu izteica atkarībā no šo planētu vidējā attāluma līdz Saulei. J. Keplers pieņēma, ka Saule ir planētu kustības spēka avots, bet tomēr vēl neizprata šo spēku dabu.
Ņūtona gravitācijas likums
Uz Kopernika un Keplera heliocentriskās paradigmas bāzes Īzaks Ņūtons darbā "Dabas filosofijas matemātiskie principi" (1687, Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica, pazīstams kā Newton's Principia) radīja Ņūtona mehānikas pamatus un vispasaules gravitācijas koncepciju. Būtībā visa vēlākā 18. un 19. gadsimta tā sauktā klasiskā fizika balstījās uz Ņūtona mehānikas pamatprincipiem.
Populārais stāsts par to, ka I. Ņūtonam sēžot zem ābeles uz galvas uzkritis ābols un viņš pēkšņi atklājis vispasaules gravitācijas likumu, tāpat kā vairums šādu leģendu, droši vien nav patiesība. Daudz ticamāk, ka I. Ņūtons nodarbojās ar G. Galileja krišanas likumu piemērošanu kādam neparastākam objektam — Mēnesim. Kāpēc Mēness nenokrīt uz zemes kā visi citi neatbalstīti priekšmeti? Vai tas būtu imūns pret gravitāciju? Un Ņūtons saprata, ka Mēness (gluži kā ļoti lielā ātrumā izšauta lielgabala lode) visu laiku krīt gan uz Zemi, bet - nekad nenokrīt. Tādējādi Ī. Ņūtons aptvēra, ka gravitācija darbojas ne tikai uz Zemes. Tā darbojas arī kosmosā un tā bija revolucionāra doma. I. Ņūtons konstatēja, ka, zinot Keplera likumus, viņš var izskaidrot visas Saules sistēmas ķermeņu kustību ar vienu gravitācijas likumu (1667): visi ķermeņi savstarpēji pievelkas ar spēku, kas proporcionāls ķermeņu masām un apgriezti proporcionāls to savstarpējā attāluma kvadrātam.
Eksperimentāla pārbaude
Universālā gravitācijas konstante tika noteikta eksperimentāli. Pirmais to 1798. g. noteica angļu zinātnieks Henrijs Kevendišs (1731—1810), izmantojot vērpes svarus — divas vienādas svina lodes, kurām zināma masa m, kas savienotas ar stienīti un piekārtas elastīgā diegā. Kevendišs svarus rūpīgi graduēja, t.i., noteica sakarību starp spēku un elastīgās stieples vērpes leņķi. Noteiktā attālumā no šim lodēm tika novietotas divas lielas lodes, kuru masa zināma. Lielās lodes pievilka svina lodes un elastīgais diegs savērpās par noteiktu leņķi. Izmērot šo leņķi, Kevendišs noteica gravitācijas konstantes vērtību:
Zināms, ka H. Kevendišam izdevās sasniegt 5% precizitāti, salīdzinot ar mūsdienās lietoto konstantes vērtību. To izmantojot, viņš kā pirmais aprēķināja arī mūsu planētas masu.
Līdz 19. gadsimta beigām un Einšteinam
Pēc pusgadsimta I. Ņūtona teorija tika atzīta visā pasaulē. Debess mehānikas turpmākie praktiskie sasniegumi bija milzīgi. Izmantojot gravitāciju, Ņūtona draugs astronoms Edmunds Halejs (1656—1742) izskaitļoja 24 komētu orbītas, viena no tām tagad nes viņa vārdu. Viljams Heršels (1738—1822) atklāja divus Urāna un divus Saturna pavadoņus, kā arī pētot dubultzvaigznes, parādīja, ka Ņūtona likumi ir spēkā arī ārpus mūsu Saules sistēmas. Ņūtona gravitācijas teorijas triumfs bija vēl neatklātās planētas Neptūna orbītas aprēķināšana. Gravitācijas likums izskaidroja arī Saturna gredzenu struktūru: Džeimss Klārks Maksvels (1831—1879) parādīja, ka tie nevar būt masīvas loksnes, kā domāja līdz tam, bet sastāv no atsevišķām daļām. Tomēr visi 18. un 19. gs. zinātnieku centieni izskaidrot gravitācijas būtību ar dažādām hipotēzēm — gan atomārām, gan ētera hipotēzēm — pozitīvus rezultātus nedeva.
Lai arī Ņūtona teorija tika uzlabota un precizēta, 19. gadsimta beigās parādījās pirmie tās trūkumi (piemēram, nespēja izskaidrot Merkura orbītas perihēlija precesiju u.c.). Jaunu koncepciju gravitācijas lauka teorijā radīja Alberta Einšteina (1879—1955) vispārīgā relativitātes teorija (1915).
Ņūtona un Einšteina teoriju atšķirības
Ņūtona gravitācijas teorijā pieņemts, ka laiks un telpa ir absolūti un savstarpēji nesaistīti lielumi. Savukārt A. Einšteins ar relativitātes teoriju parādīja, ka tie ir savstarpēji saistīti. Einšteina teorija balstās uz postulātu, ka gaismas ātrums ir lielākais pasaulē iespējamais ātrums. Kustība notiek četrdimensiju telpā. Saskaņā ar Einšteina teoriju, matērija "izliec" laiktelpu. Līdz ar to, piemēram, gaisma lielas masas ietekmē, nepārvietojas vis pa taisnām līnijām, bet gan pa liektu trajektoriju. Pēc būtības, Ņūtona gravitācijas teorija ir Einšteina teorijas speciālgadījums.
Ņūtona teorija nespēj izskaidrot gravitācijas viļņus vai melnos caurumus.
Einšteina teorija paredz, ka gravitācijas izplatīšanās ātrumam būtu jāsakrīt ar gaismas ātrumu. Nav atklātas gravitācijas spēka nesējdaļiņas (elektromagnētiskajam spēkam tās, piemēram, ir fotoni).
Pielietojamības robežas
Ja gravitācijas lauki ir relatīvi vāji un ķermeņu ātrumi ir mazi (salīdzinot ar gaismas ātrumu vakuumā), spēkā ir Ņūtona gravitācijas teorija. Mūsu dienās astronomijā uz Ņūtona gravitācijas teoriju balstās aprēķini debess mehānikā. Uz zemes gravitācija izpaužas tādējādi, ka jebkuram ķermenim ir pielikts smaguma spēks, kas izraisa balstvirsmas reakciju vai arī piešķir tam brīvās krišanas paātrinājumu.
Ja gravitācijas lauki ir spēcīgi, gravitācijas parādību aprakstam izmanto vispārīgo relativitātes teoriju jeb Einšteina gravitācijas teoriju, kas izveidota, vispārinot Ņūtona gravitācijas teoriju un balstoties uz speciālās relativitātes teorijas atziņām. Einšteina gravitācijas teorijas eksperimentālā pārbaude (pirmoreiz veikta pilnā Saules aptumsuma laikā 1919. g., novērojot gaismas stara noliekšanos Saules masas ietekmē) turpinās līdz mūsu dienām.
Zinta
Zinta ir sieviešu personvārds.
Zinta vēl var būt:
Jā, ministra kungs
"Jā, ministra kungs" (Yes Minister) ir vairāku balvu ieguvusi satīriska britu situāciju komēdija, kuru uzrakstījuši Entonijs Džejs (Antony Jay) un Džonatans Lins (Jonathan Lynn). To no 1980. līdz 1984. gadam pārraidīja BBC televīzija un radio, un tā tika sadalīta trīs septiņu epizožu sērijās. Pēc tam sekoja tā turpinājums, kura nosaukums bija "Jā, premjerministra kungs" (Yes, Prime Minister), kuru izrādīja no 1986. līdz 1988. gadam. Kopā ir izveidotas 38 epizodes, kuras visas ir pusstundu garas.
Cēsu lidlauks
Cēsu lidlauks (ICAO: EVCA) ir privāts vispārējās aviācijas lidlauks Cēsu novadā. Izvietojies Cēsu pilsētas ziemeļaustrumu pierobežā 4 km no pilsētas centra pie autoceļa P20. Sertificēts (2014) vizuālajiem lidojumiem diennakts gaišajā laikā. Lidlaukā ir viens 800 m garš un 30 m plats zāles seguma skrejceļš.
Jaunpiebalgas pagasts
Jaunpiebalgas pagasts ir viena no Cēsu novada administratīvajām teritorijām tā austrumos. Robežojās ar Vecpiebalgas un Zosēnu pagastu, Gulbenes novada Rankas un Druvienas pagastiem, Madonas novada Liezēres pagastu un Smiltenes novada Drustu pagastu. Pagasta un novada centrs atradās Jaunpiebalgā.
Hidrogrāfija
Upes: Alupe, Gauja, Kalnupe, Kangarupīte, Labā Vilaune, Pededze, Robežupe, Strumpe, Tirza, Tocupīte, Tulija, Vīksnupe, Vilaune.
Ezeri: Bricu ezers.
Vēsture
1935. gadā Jaunpiebalgas pagasta platība bija 233 km² un tajā bija 4514 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Abrupes, Gaujas, Jaunpiebalgas, Kalniešu un Zosēnu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Jaunpiebalgai 1950. gadā piešķīra strādnieku ciemata statusu, bet Jaunpiebalgas ciemu 1951. gadā pievienoja Abrupes ciemam. 1957. gadā Abrupes ciemu pievienoja Jaunpiebalgai kā strādnieku ciemata lauku teritoriju. 1963. gadā Jaunpiebalgas pilsētciemata lauku teritorijā iekļāva Gaujas ciemu. 1990. gadā Jaunpiebalga zaudēja pilsētciemata statusu un kopā ar lauku teritoriju tika reorganizēta par pagastu. 2009. gadā Jaunpiebalgas pagasts kopā ar Zosēnu pagastu izveidoja Jaunpiebalgas novadu. 2021. gadā Jaunpiebalgas novadu iekļāva Cēsu novadā.
Apdzīvotās vietas
Apdzīvotās vietas: Abrupe, Baši, Boļi, Dzirkstiņi, Jaunpiebalga, Jānēni, Jaunzemi, Jēci, Gaujas, Kanāži, Kaņepi, Kleivas, Mācītājmuiža, Naudēļi, Naukšēni, Ozoliņi, Paupi, Pēterīši, Skrāģi, Rudgalvji, Roci, Skubiņi, Tirznieki, Viekšeles, Viņķi, Zariņi, Žagari.
7. jūlijs
7. jūlijs ir gada 188. diena pēc Gregora kalendāra (189. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 177 dienas.
Vārda dienas
Alda, Maruta
Izziņa (filozofija)
Izziņa ir ar sabiedriski vēsturisko praksi nešķirami saistīts cilvēka radošās darbības process - objektīvās īstenības atspoguļošana cilvēka apziņā. Izziņas procesā cilvēks gūst jaunas zināšanas par pasauli, uz kuru bāzes rodas cilvēka darbības mērķi un motīvi. Izziņas būtības izpratne cieši saistīta ar filozofijas pamatjautājuma risināšanu. Izziņas pamats ir prakse.
Ikšķiles lidlauks
Izbūvēts 1993. gadā kā lidlauks vieglajiem (līdz 5700 kg) gaisa kuģiem un sporta lidaparātiem. Pirmoreiz sertificēts 2003. gadā. 2006. gadā pēc mācību lidmašīnas Cessna 512 aviokatastrofas mainīts skrejceļa virziens. Lidlauku apkalpo V. Upleja lidkompānija Classic Air.
Baltiešu izdošana
Baltiešu izdošana (sv) ir apzīmējums Zviedrijas 1946. gada janvārī Zviedrijā internēto un Otrā pasaules kara laikā Vācijas militārajās vienībās dienējušo latviešu, igauņu un lietuviešu karavīru izdošanai PSRS.
Fundamentālā mijiedarbība
Fundamentālā mijiedarbība ir divu vai vairāku fizikālu ķermeņu (tie var būt gan elementārdaļiņas, gan kvantu lauki) savstarpējā iedarbība, kas izraisa to kustību vai stāvokļa maiņu. Piemēram, lādētu daļiņu pievilkšanās notiek, pateicoties elektromagnētiskajam spēkam.
Baltiešu izdošana
Ievads
1945. gada maijā Zviedrijā ieradās aptuveni trīs tūkstoši Vācijas bruņotajiem spēkiem piederīgu militārpersonu. Starp viņiem bija arī aptuveni 250 okupēto Baltijas valstu pilsoņi, kuri bija dienējuši vācu militārajos formējumos.
Daļa baltiešu ieradās Gotlandē. Pirmie no viņiem Gotlandē nonāca 5. maijā. Pārējie dažas dienas vēlāk. Pēdējā baltiešu karavīru grupa Gotlandē nonāca 15. maijā un izkāpa krastā pie Gringes Gammelgardā. Kopumā no Kurzemes cietokšņa Gotlandē ieradās aptuveni 160 baltiešu karavīru. Daudzi no viņiem tika reģistrēti kā civilpersonas un nosūtīti uz bēgļu nometnēm un drīzumā atbrīvoti. Taču aptuveni 40 baltiešu karavīri tika internēti kā militārpersonas.
8. maija rītā Zviedrijas dienvidos Istādē (Ystad) no Bornholmas ar kuģīšiem Potrimps un Alnis kopā ar dažiem vāciešiem un civilajiem bēgļiem ieradās 133 Latviešu leģiona 15. divīzijas karavīri. No viņiem internētas tika 126 personas. Leģionārus, kuri izcēlās krastā Istādē, 10. maijā pārveda uz Bēkebergas (Bökeberg) karantīnas nometni. 29. maijā uz Bēkebergu atveda arī 19. divīzijas leitnantu Pēteri Vabuli, kurš kopā ar vairākiem vācu lidotājiem - instruktoriem Zviedrijā bija ieradies ar vecu Junkers transportlidmašīnu. Maija beigās internētos no Bēkebergas pārveda uz nometni pie Ekšes (Eksjö), kur pirmā baltiešu grupa ieradās 31. maijā. Sākotnēji baltieši Ekšē nometnē tika izvietoti kopā ar vāciešiem, taču septembra sākumā viņus izvietoja atsevišķā nometnē 2 km tuvāk Ekšē - Rennesletē (Ränneslätt).
Baltiešus, kurus internēja Gotlandē sākotnēji izvietoja nometnē pie Havdhēmas. 2. jūlijā viņus nosūtīja darbos uz Martebū kūdras purvu, bet 21. augustā pārcēla uz meža darbiem Kapelshamnas mežā. Vēlāk viņi atkal atgriezās Havdhēmā. 2. oktobrī sāka Gotlandē internēto baltiešu pārvešanu uz Rennesleti, ko pabeidza 11. oktobrī.
Kopumā saskaņā ar Zviedrijas iestāžu datiem internēja 167 baltiešu karavīrus, starp viņiem — 7 igauņus, 11 lietuviešus un 149 latviešus.
PSRS nota
1945. gada 2. jūnijā PSRS sūtniecība Stokholmā iesniedza Zviedrijas Ārlietu ministrijai verbālnotu, kurā pieprasīja Zviedrijas viedokli par tās teritorijā internētajām „vācu vai vāciešu kontrolē bijušām militārpersonām”.
11. jūnijā jautājumu par iespējamo internēto vācu militārpersonu izdošanu izskatīja Riksdaga Ārlietu komisijā (Utrikesnämden). Pēc Ārlietu komisijas sēdes ārlietu ministrs Ginters iesniedza ministru kabinetam priekšlikumu internētos izdot PSRS. Ne Ārlietu komisija, ne kabinets netika īpaši informēti, ka izdodamo vidū atrodas arī baltieši. Galīgais lēmums tika pieņemts ministru kabineta sēdē 15. jūnijā. Lai gan Zviedrija nebija saistīta ar Sabiedroto un Vācijas bruņoto spēku pārstāvju noslēgtā pamiera līguma noteikumiem, tika nolemts apmierināt padomju prasību izdot internētās Vācijas militārpersonas, un lai gan PSRS prasība, pamatojoties uz pamiera noteikumiem, attiecās tikai uz personām: „kas bija bēgušas no frontes pēc Vācijas militārās kapitulācijas akta parakstīšanas”, t.i., pēc 1945. gada 8. maija pulksten 0.16 pēc Viduseiropas laika, Zviedrijas valdība izrādīja gatavību izdot visas internētās militārpersonas. Lielākā daļa baltiešu (tai skaitā visi, kuri ieradās no Bronholmas Istadē) fronti bija pametuši vēl pirms kapitulācijas akta parakstīšanas. Vēlāk, 24. novembrī, Zviedrija papildus precizēja, ka izdoti tiks visi, kas ieradušies Zviedrijā pēc 1945. gada 30. aprīļa.
Nākamajā dienā Zviedrijas valdība uz padomju notu sniedza šādu atbildi:
Lēmumu par izdošanu pieņēma koalīcijas valdība, ko vadīja sociāldemokrātu pārstāvis Pērs Albīns Hansons. Galvenā atbildība jautājuma gatavošanā gūlās uz Ārlietu ministriju, ko vadīja Ginters. Pieņemtais lēmums tika saglabāts slepenībā. 31. jūlijā koalīcijas valdība atkāpās, un to nomainīja sociāldemokrātu kabinets, kurā Hansons saglabāja premjera posteni, bet par ārlietu ministru kļuva sociāldemokrāts Estens Undēns.
No PSRS puses par sarunu vadītāju tika nozīmēts jūras kara flotes atašejs Sļepenkovs. 3. jūlijā viņam Zviedrijas puse iesniedza izdodamo sarakstu. Tajā bija iekļauti arī visi 167 internētie baltiešu karavīri.
14. novembrī aizsardzības Štābs saņēma informāciju, ka izdodamo transportēšanai Trelleborgas (Trelleborg) virzienā no Murmanskas izbraucis padomju transportkuģis. Tajā paša dienā izdošanas jautājumu skatīja jaunās — sociāldemokrātu valdības kanceleja, taču skartas tika tikai tehniskas detaļas.
Sabiedrības protesti
Tajā pašā 14. novembrī kāds Ārlietu ministrijas ierēdnis par lēmumu izdot baltiešu karavīrus informēja bijušo Lietuvas vēstnieku Stokholmā Ingu Šeiņu, kurš nekavējoties sazinājās ar Svenska Dagbladet galveno redaktoru Ivaru Andersonu, kā arī ar Dagposten redakciju. Tajā pašā vakarā viņš sazvanījās arī ar Diakonu valdes sekretāru mācītāju Alanu Svantesonu.
14. novembra pēcpusdienā premjerministrs Pērs Albīns Hansons partiju vadītāju konferencē par izdošanu informēja visu pilsonisko partiju pārstāvjus, norādot, ka šajā jautājumā saglabājama slepenība.
15. novembra rītā Svenska Dagbladet publicēja rakstu „Zviedru azīltiesības”, kurā starp citu minēja arī baltiešu karavīru iespējamo izdošanu:
Saprotot, ka notikusi informācijas noplūde, 15. novembra vakarā Ārlietu ministrija organizēja slēgtu preses konferenci, uz kuru uzaicināja vadošo laikrakstu pārstāvjus. Premjerministrs viņiem pavēstīja par gaidāmo izdošanu, vienlaikus atgādinot pilnīgas klusuciešanas pienākumu.