cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ričards Bērds
1926. gada 9. maijā Bērds kopā ar pilotu Floidu Benetu (Floyd Bennett) ar trīsmotoru lidmašīnu Fokker F-VII mēģināja no Špicbergenas aizlidot līdz Ziemeļpolam. Bērds pēc atgriešanās ziņoja par lidojuma veiksmīgu iznākumu, par ko pat saņēma valdības apbalvojumu. Vēlāk atklājās, ka lidojumu žurnālā veikti labojumi un līdz šai dienai Ziemeļpola sasniegšana tiek apstrīdēta. Tikai dažas dienas pēc Bērda mēģinājuma norvēģu—itāļu ekspedīcija ar dirižabli "Norge" Roalda Amundsena un Umberto Nobiles vadībā sekmīgi sasniedza polu.
Laika posmā no 1928. līdz 1947. gadam Bērds vadīja četras ekspedīcijas uz Antarktīdu, kuru laikā deva lielu ieguldījumu kontinenta izpētē. Ekspedīciju bāzes nometnes tika organizētas Rosa šelfa ledāja malā polārstacijās Litlamerika.
Pirmās ekspedīcijas (1928-1930) laikā Bērds kā pirmais veica lidojumu uz Dienvidpolu. Turpmāko ekspedīciju laikā tika atklāta un izpētīta Mērijas Bērdas Zeme, kā arī citi apgabali Rietumantarktīdā. 1946. - 1947. gadā Bērds jau kā ASV flotes admirālis vadīja operāciju Highjump, kas izcēlās ar līdz tam neredzētu mērogu - operācijā piedalījās vairāk kā 4000 cilvēku un 13 kara un civilo kuģu. Ar aerofotografēšanas palīdzību tika nokartēta lielākā daļa Antarktīdas piekrastes.
Miris 1957. gadā, apglabāts Arlingtonas kapsētā, Virdžīnijā.
Divšķautņu asinszāle
Divšķautņu asinszāle ir asinszāļu dzimtai piederošs ārstniecības augs, ko tautas medicīnā lieto pret dažādām ar asinsrites darbību saistītām kaitēm, sāpēm un krampjiem, bezmiegu un depresiju, kā arī citiem veselības traucējumiem. Klīniskajos pētījumos visvairāk pierādītas auga antidepresanta īpašības.
Lai arī dažviet divšķautņu asinszāle tiek īpaši kultivēta kā vērtīgs ārstniecības augs, daudzi jau gadsimtiem to uzskata par indīgu nezāli. Lopiem šis augs ir ļoti kaitīgs un tā apēšana var novest līdz centrālās nervu sistēmas traucējumiem, spontānam abortam un pat nāvei.
Nosaukuma izcelsme
Dzimtas bioloģiskais nosaukums “hypericum” cēlies no grieķu valodas vārdiem hyper - virs un eikon - ikona, attēls, bilde un saistīts ar seno tradīciju Sv. Jāņa Kristītāja dienā, t.i., 24. jūnijā, kad tiek svinēti arī vasaras saulgrieži, pakārt ziedošos augus mājās virs kāda attēla, lai aizdzītu prom ļaunumu un ļaunos garus. No šīs paražas arī cēlies auga angliskais nosaukums — ''“St. John's Wort”'' jeb “Svētā Jāņa ārstniecības zāle“. Sugas nosaukumā ietvertais vārds “perforatum” norāda uz mazajiem caurumiņiem asinszāles lapās, ko var labi aplūkot, paceļot un turot augu pret gaismu.
Apraksts
Divšķautņu asinszāle ir daudzgadīgs, 30–100 cm garš lakstaugs ar augšdaļā zarotu stublāju, iegarenām lapām un dzelteniem, skarās sakārtotiem ziediem. Asinszāle zied no jūlija līdz septembrim. Tās ziedu auglis ir pogaļa.
Izplatība un biotopi
Divšķautņu asinszāles dzimtene ir mērenās klimata zonas Eiropas un Āzijas reģions, bet ir izplatījies mērenajos reģionos visā pasaulē kā kosmopolītiska invazīva nezāle. Ziemeļamerikā tas tika ievests no Eiropas. Suga plaukst apgabalos, kur nokrišņu daudzums dominē ziemā vai vasarā; tomēr izplatīšanu ierobežo temperatūra, kas ir pārāk zema sēklu dīgtspējai vai stādu izdzīvošanai. Par ierobežojošiem sliekšņiem tiek uzskatīti augstumi, kas pārsniedz 1500 m, nokrišņu daudzums ir mazāks par 500 mm, un vidējā dienas temperatūra pārsniedz 24° C.
Indīgums dzīvniekiem
Lielās devās asinszāle ir indīga ganāmpulka dzīvniekiem (liellopi, aitas, kazas, zirgi). Saindēšanās pazīmes ir nemiers un fotosensivitāte. Dzīvnieki vāļājas gar zemi, purina galvu, spontāni krīt un ir apjukuši. Iespējama mānija un hiperaktivitāte, dzīvnieki skrien riņķī uz apli līdz pārgurst.
Fotosensivitātes dēļ āda ir kairināta un stipri niez, iespējami plaši ādas apdegumi un iekaisums. Lopi censas uzturēties ēnā.
Tāpat novērojama augsta temperatūra, paātrināta sirdsdarbība un apetītes zudums. Nāve galvenokārt iestājas no ilgstošas barības neuzņemšanas un novājēšanas, kā arī ādas slimībām.
Ārstnieciskās īpašības
Asinszāli tautas medicīnā pielieto gadsimtiem ilgi. Tika uzskatīts, ka tai ir ārstnieciskas īpašības klasiskajā senatnē, un tā bija grieķu teriaku standarta sastāvdaļa, sākot no Aula Kornēlija Celza darba “De Medicina” (aptuveni 30. g.m.ē.) Mithridatu un beidzot ar Venēcijas krājumu d'Amsterdammer Apotheek 1686. gadā. Tradicionālā lietošanā tā bija eļļaina ekstrakta veidā zināma kā "Svētā Jāņa eļļa" vai kā Hypericum dzēriens. Hypericum perforatum ir izplatīta suga, un to komerciāli audzē, lai izmantotu kā ārstniecības augu un arī pielietotu tradicionālajā medicīnā.
Sarkanais, eļļainais H. perforatum ekstrakts ir izmantots brūču ārstēšanā, tostarp bruņinieku slimnīcas (Fraternitas Hospitalaria) Svētā Jāņa ordeņa slimniekiem, pēc kaujām krusta karos, no kā, visticamāk, ir arī radies nosaukums "Svētā Jāņa misa" (angļu: "St. John's wort"). Asins zālē esošais hipericīns, gan hiperforīns tiek pētīti, ņemot vērā to potenciālās antibiotiku īpašības.
Asinszāli tautas medicīnā lieto asinsrites sistēmas uzlabošanai un ar asinsriti saistītu slimību, piemēram, anēmijas ārstēšanai. Uzskata, ka asinszāle attīra asinis organismā, un aptur asiņošanu, to lieto arī pie menstruāciju traucējumiem. Drogai piedēvē antiseptiskas un pretiekaisuma īpašības; to izmanto iekšķīgi kuņģa un zarnu trakta iekaisumu gadījumos, kuņģa čūlas, aknu un aizkuņģa dziedzera saslimšanas gadījumos, kā arī ārīgi — dažādu mutes dobuma gļotādas iekaisumu ārstēšanai. Vēl asinszāli lieto pret sāpēm, piemēram, — stiprām galvassāpēm, un krampjiem.
Asinszāle ir pazīstams ārstnieciskais līdzeklis depresijas ārstēšanai. Asinszāles drogas palīdz pret bezmiegu, spriedzi, dažādām neirozēm. Pēdējā laikā Eiropā to izmanto kā alternatīvu ķīmiski sintezētajiem antidepresantiem (Vācijā asinszāles preparāti ir recepšu zāles). Lielākajā daļā jaunāko klīnisko pētījumu asinszāles efektivitāte ir pierādīta kā līdzvērtīga farmācijas ražotajiem antidepresantiem (SSRI) vai kā nedaudz vājāka.
Par auga stiprākajām aktīvajām vielām uzskata hipericīnu, pseidohipericīnu un hiperforīnu, kuru pussabrukšanas laiks cilvēku organismā svārstās no 15—60 stundām.
Blakusparādības
Asinszāle retos gadījumos var radīt vieglas nevēlamas blakusparādības, piemēram, reiboni, apjukumu un nogurumu. Pie lielu devu lietošanas ir novērota paaugstināta fotosensivitāte (netolerance pret gaismu, paaugstināts risks gūt ādas apdegumus intensīvā dienasgaismā). Pacientiem ar bipolārajiem traucējumiem divšķautņu asinszāle var pastiprināt māniju,
Lietošana ar citiem preparātiem
Asinszāle izmaina daudzu vielu iedarbību. Asinszāli nedrīkst lietot kopā ar citiem antidepresantiem, varfarīnu un orālo kontracepciju.
Asinszāle var samazināt vairāku zāļu efektivitāti, to vidū ir gan medikamenti HIV/AIDS ārstēšanai, orālā kontracepcija, benzodiazepīni, bēta adrenoblokatori, kalcija kanālu blokatori, līdzekļi holesterīna mazināšanai un sirds aritmijas ārstēšanai, varfarīns, L-DOPA, metadons, fenobarbitāls un citi.
Asinszāli nedrīkst lietot kopā ar citiem līdzekļiem, kas ceļ serotonīna līmeni, it īpaši citiem antidepresantiem, jo ir risks iegūt serotonīna sindromu, kas var būt potenciāli nāvējošs.
Pielietojums tautas medicīnā
Asinszāles tējas pagatavošanai izmanto 1 ēdamkaroti drogu, ko:
Asinszāli nedrīkst lietot neierobežotā daudzumā karstā vai saulainā laikā un apmeklējot solāriju.
Austrālijas lunārs
Austrālijas lunāri ir kolekciju monētas, kuras kaļ Austrālijas Karaliskā kaltuve. Tiek izgatavoti no dažādiem metāliem (zelts, sudrabs, bronza) un to sakausējumiem. Zelta monētas ar provi 999'9 ir viens no investīciju veidiem dārgmetālos. Uz katras no monētu sērijām tiek attēlots viens no 12 ķīniešu mēness kalendāra dzīvniekiem.
Zelta Kanādas kļavas lapa
Zelta Kanādas kļavas lapa ir Kanādas zelta monēta. Kanāda kļuva par pirmo valsti, kurā tika uzsākta tīra zelta investīciju monētu emisija. Tās reversā attēlots Kanādas nacionālais simbols - kļavas lapa, ir norādīts arī monētas svars un zelta raudze 999'9.
Mongolijas premjerministrs
Mongolijas premjerministrs (mn) ir Mongolijas galvenā izpildvara. To iebalso parlaments, un tas var tikt atstādināts no amata pēc neuzticības balsojuma.
Eudžēnio Montāle
Eudžēnio Montāle (it; dzimis, miris ) bija itāļu dzejnieks, prozas autors, redaktors, tulkotājs. Viņš ir viens no 20. gadsimta vidus itāļu labākajiem rakstniekiem. 1975. gadā saņēmis Nobela prēmiju literatūrā.
Tulkojumi latviešu valodā
Latviešu valodā izdota Montāles dzejas izlase "Cilvēki ar murdiem" (Minerva, 2007) Leona Brieža atdzejojumā ar atdzejotāja priekšvārdu. Dzejoli "Sīrija" tulkojis arī Knuts Skujenieks.
Dainas
Dainas jeb tautasdziesmas ir viena no galvenajām latviešu folkloras mutvārdu tradīcijām četru rindu vai, retāk, sešu rindu dzejā. Dažādi to varianti izplatīti visos Latvijas kultūrvēsturiskajos novados un tas veido daļu no latviskās identitātes.
Vīnes filharmoniķis (monēta)
Vīnes filharmoniķis (de) ir Austrijas zelta monēta, kas tika prezentēta 1989. gadā. Tā tiek emitēta reizi gadā; kopš 2008 gada tiek emitētas arī no sudraba kaltas monētas. Šo monētu vienmēr kaļ Austrijas galvaspilsētā Vīnē. Tās noformējums veltīts "Vīnes filharmoniķiem" jeb Vīnes Filharmonijas orķestrim, vienam no slavenākajiem orķestriem pasaulē. Monētas izgatavotas no 999'9 raudzes zelta. Tās ir ļoti populāras kolekcionāru vidū.
Dainas
Latviešu tautasdziesmu vākšanu sāka vācbaltiešu literāti 18. gadsimta vidū, to sacenšoties turpināja Latviešu Draugu biedrība un jaunlatvieši 19. gadsimtā. Ievērojamākais tautasdziesmu apkopotājs bija Krišjānis Barons, kas izdeva akadēmisku latviešu tautasdziesmu sakopojumu „Latvju dainas” sešos sējumos Jelgavā un Pēterburgā (1894—1915).
K. Barona izveidotais Dainu skapis ar 268 815 dainu lapiņām 2001. gada 4. septembrī tika ierakstīts UNESCO Pasaules atmiņas (Memory of the World) sarakstā kā „The Cabinet of Dainas / Dainu skapis”.
Latviešu tautasdziesmu vākšanas vēsture
Pirmo reizi latviešu tautasdziesma bija publicēta 1584. gada Rīgas sālspūtēju burvestību apsūdzības pūšamo vārdu pierakstā. 1632/1635. gadā Tērbatas Universitātes profesors Frīdrihs Mēnijs izdeva „Syntagma de origine Livonorum” jeb „Sacerējumu par livoniešu izcelsmi”, kurā latviešu tautasdziesma bija nodrukāta ar visām notīm.
Herdera „Tautasdziesmas” (1778)
Par pirmo latviešu tautasdziesmu pētnieku uzskata Austrumprūsijā dzimušo Johanu Gotfrīdu Herderu, kas no 1764. līdz 1769. gadam strādāja par Rīgas Domskolas skolotāju. Viņš šajā laikā iepazinās ar tautas dziedāšanas tradīcijām Rīgas apkārtnē un dziesmu vāciskajiem tulkojumiem 1764. gada izdevumā Gelehrte Beiträge, kas būtiski ietekmēja viņa tautas kultūras teorijas veidošanos. Pirmais no diviem Herdera grāmatas sējumiem ar nosaukumu „Tautasdziesmas” (Volkslieder) tika iespiests 1778. gadā, bet atkārtotais izdevums jau pēc autora nāves 1807. gadā iznāca ar nosaukumu „Tautu balsis dziesmās” (Stimmen der Völker in Liedern). Grāmatā blakus citu tautu dziesmu tekstiem bija ietverts arī apraksts par latviešu tautasdziesmām un iespiesti to tulkojumi vācu valodā. Herders bija pirmais, kas 18. gadsimta vācu zinātniskajā literatūrā sāka lietot jēdzienu „tautasdziesmas” (de).
Pirmie tautasdziesmu krājumi
Herdera ietekmē Rūjienas luterāņu draudzes mācītājs un grāmatu spiestuves īpašnieks Gustavs fon Bergmanis 1807. gadā izdeva latviešu tautasdziesmu krājumu Sammlung ächt lettischer Sinngedichte („Latviešu jūtu dzejas krājums”) ar vairāk nekā 200 latviešu vārsmām. 1844. gadā Latviešu Draugu biedrības vārdā Georgs Bitners (Büttner, 1805—1883) izdeva „Latviešu ļaužu dziesmas un ziņģes” ar 2854 dažāda garuma tautasdziesmām un klāt pievienotiem „Skaidrojumiem un piezīmēm” (Erklärungen und Anmerkungen). 1868. gadā Baltijas pārkrievošanas perioda sākumā Jānis Sproģis (1833—1916) Viļņā ar kirilicas burtiem iespieda grāmatu „Latviešu tautas daiļrades pieminekļi”, kas ietvēra 1857 tautasdziesmas un 52 mīklas un to tulkojumus krieviski. 1869. gadā Fricis Brīvzemnieks ar Krievijas Impērijas Dabaszinātņu, antropoloģijas un etnogrāfijas draugu biedrības atbalstu organizēja pirmo folkloras ekspedīciju Latvijā, kuras savāktās 1118 tautasdziesmas ar krievisko tulkojumu un komentāriem publicēja 1873. gadā.
Savukārt pēc Latviešu draugu biedrības iniciatīvas vācbaltiešu luterāņu mācītāji līdz 1870. gadiem savāca apmēram 10 tūkstošus latviešu tautasdziesmu, no kurām 4793 nodrukāja Leipcigā izdotā krājuma „Latviešu tautas dziesmas” pirmos divos sējumos (1874, 1875). Krājums ietvēra arī agrāk publicētās „Latviešu ļaužu dziesmas un ziņģes”, kuras bija sakārtojis Augusts Bīlenšteins. Šim izdevumam bija četros sējumiem jāsatur visas savāktās dziesmas, tomēr tas palika nepabeigts. Visbeidzot 1890. gadā Eduards Volters publicēja arī Latgales latviešu tautasdziesmas un ar tām saistīto tradīciju aprakstus ar tulkojumu krievu valodā.
Jaunlatviešu izdevumi
1878. gadā Krišjānis Valdemārs Maskavas Latviešu pulciņa biedrus mudināja no visām iepriekš izdotajām latviešu tautasdziesmu grāmatām izlasīt jo daiļās un dzejiskās dziesmas un tās sevišķi priekš plašākas Latviešu publikas laistu klajā. 1881. gadā Brīvzemnieks latviešu valodā publicēja 1707 tautas sakāmvārdu, 1682 mīklu un apmēram 700 buramvārdu krājumu, pirmo reizi lietodams nevis gotiskos, bet gan latīņu burtus. 1888. gadā Āronu Matīss publicēja tautasdziesmu izlasi „Mūsu Tautas dziesmas”.
„Latvju dainas”
Jaunlatviešu ierosmē sākās masveida tautasdziesmu vākšana visos Latvijas novados. Vēlāk krājuma „Latvju Dainas” galvenais veidotājs Krišjānis Barons rakstīja, ka vākšanas darbam sākoties sen jau, kā likās, aizbērtie un izsusušie tautas atmiņas avoti sāka brīnišķi plūst, bet vecās māmuliņas, mūsu skaidrais dziesmu avots, dienu no dienas paliek retākas. „Latvju Dainās” ir minēti vairāk nekā 900 tautasdziesmu teicēji, no viņiem 237 vīrieši un 137 sievietes. Vismaz 150 iesūtītāju bija norādīti kā skolotāji, 50 kā literāti un 20 kā mācītāji. Krišjānis Barons daudzu gadu garumā izstrādāja savu tautasdziesmu klasifikācijas sistēmu un ieviesa latviešu folkloristikā dziesmu cera principu — viena teksta izvēli par galveno, ap kuru tiek grupēti no tā nedaudz atšķirīgie, ļaujot vieglāk uztvert variācijas, kā arī būtiski ietaupot vietu grāmatas lapās. Sākumā Stankeviču muižā Krievijā, kur Barons sāka darbu pie dziesmu kārtošanas, viņš piesūtīto materiālu kārtoja papirosu papīra kastītēs, bet 1880. gadā Maskavā pēc viņa paša zīmēta rasējuma izgatavoja īpašu skapi ar 70 atvilktnītēm, kurās katrā bija 20 sadaļu.
1892. gadā Pēterburgas latviešu tirgotājs Henrijs Visendorfs (1861—1916) noslēdza ar Krišjāni Baronu vienošanos par pirmā visaptverošā latviešu tautasdziesmu krājuma izdošanu. Tas bija iecerēts kā pierādījums latviešu tautas kultūras senumam un nozīmībai, kurā bez dziesmu tekstiem ievietoti arī tradīciju apraksti, paskaidrojot situācijas, kādās dziesmas tika dziedātas. Visendorfs savā īpašumā bija ieguvis 28 406 dziesmu norakstus, starp tiem 12 800 dziesmu no Jelgavas Latviešu biedrības Rakstniecības nodaļas materiāliem. Viņš ieteicis arī krājuma nosaukumā lietot lietuviešu vārdu daina it kā ar norādi uz pirms 13. gadsimta pastāvējušo latviešu-lietuviešu dižtautu, kas sadalīta Livonijas krusta karos. 1893. gadā Krišjānis Barons no Maskavas pārveda Latvijā Dainu skapi, kurā tobrīd bija apmēram 150 000 dziesmu.
Ar Henrija Visendorfa finansiālu atbalstu Jēkabs Dravnieks no 1894. līdz 1898. gadam Jelgavā izdeva „Latvju Dainu” pirmo sējumu burtnīcās. Tomēr Visendorfam nepietika līdzekļu, un pārējos piecus sējumus no 1903. līdz 1915. gadam izdeva ar Pēterburgas Zinātņu akadēmijas atbalstu. Visendorfs veica organizatoriskos darbus un pārlasīja Pēterburgā iznākošo sējumu korektūras. Kopējais viņam iesūtīto un krājumā iekļauto dziesmu skaits bija vismaz 217 996, kaut arī 218 Latvijas pagastu iedzīvotāji tolaik nebija devuši šim krājumam nevienu dziesmu.
„Latvju Dainām” bija divi atkārtoti izdevumi pēc Latvijas neatkarības pasludināšanas 1922.—1923. gadā un neatkarības atjaunošanas periodā 1989.—1994. gadā.
Peveka
Peveka (ru, ckt) ir pilsēta un nozīmīga osta Čukotkas autonomā apvidū Krievijas Federācijas ziemeļaustrumos. Čaunas rajona administratīvais centrs. Izvietojusies Pevekas pussalā Čaunas līča austrumu krastā. Peveka ir vistālāk ziemeļos esošā Krievijas pilsēta.
Dainas
Latviešu folkloras krātuve
Lai turpinātu latviešu folkloras vākšanu, it īpaši t.s. mēmajos pagastos (galvenokārt Latgales, Sēlijas un agrākās līvu zemes teritorijā), kas nebija K. Baronam iesūtījuši savas tautasdziesmas, 1924. gada 2. decembrī pēc skolotājas un folkloras pētnieces Annas Bērzkalnes ierosmes nodibināja Latviešu folkloras krātuvi, sākotnēji pakļauta LR Izglītības ministrijas Pieminekļu valdei. To vadīja kolēģija, kuras sastāvā bija Jānis Endzelīns (priekšsēdētājs), Pēteris Šmits, Jānis Kauliņš, Ludis Bērziņš un Anna Bērzkalne (krātuves pārzine). Darbu sākot, Latviešu folkloras krātuve no Barona biedrības un individuālajiem vācējiem saņēma vairāk kā 35 000 folkloras vienību. No 1929. gada līdz 1944. gadam pārzinis bija Kārlis Straubergs.
1926. gadā Ernests Brastiņš izveidoja „Latvju Dainu” mitoloģisko jēdzienu rādītāju. Ar Kultūras fonda atbalstu krātuves darbinieki 1926. gadā uzsāka veidot Latvju Dainu vārdšķiru rādītāju, kas ļautu gan pētīt tautas dziesmu valodu, gan atrast dziesmas pēc vārdu formām, tomēr pabeidza tikai lietvārdu rādītāju. Rakstnieks Pēteris Ērmanis un komponists Emīls Melngailis palīdzēja noteikt ziņģu autorus. Ar aptaujas lapu palīdzību Latviešu folkloras krātuve vāca folkloras materiālus, kurus visbiežāk iesūtīja skolotāju mudinātie skolēni. LU studentes Edītes Hauzenbergas vadībā vāca apvidvārdus un vietvārdus. Pavisam krātuve izdeva 28 grāmatas, kas apkopoja materiālu krājumus, kuru kārtošanā piedalījās tās darbinieki (A sērija), zinātniskus apcerējumus un tematiskus krājumus, kuru autori bija paši vācēji (B sērija) un tautasdziesmu melodiju krājumus (C sērija).
Peveka
Etimoloģija
Pilsētas nosaukums no līdzās pilsētai esošā Pēkineja kalna (Пээкиней) — ‘uzpūties kalns’, vai arī no tā paša kalna cita nosaukuma Pagitkenajs (Пагыткэӈай) — ‘smakojošais kalns’. Pēc leģendas, kalna pakājē notikusi kauja starp čukčiem un jukagiriem un neapbedīto kritušo līķi ilgi saglabājušies, tādēļ čukči ilgi šeit izvairījās apmesties.
Dainas
Latviešu folkloras krātuve
1931. gadā Latviešu folkloras krātuve organizēja ekspedīciju uz Kuršu kāpas ciemiem, kur tolaik vēl prata kursenieku valodu, bet 1943. gadā uz dažādām Latvijas vietām. Otrā pasaules kara beigās folkloras materiāli tika noglabāti divos banku seifos, bet vairums rokrakstu tika aizvesti uz Džūkstes pagastu, plānojot to pārvešanu uz Zviedriju.
Pēc Otrā pasaules kara
Pēc kara Latvijas PSR varas orgāni likvidēja Latviešu folkloras krātuvi un pie Latvijas Valsts Universitātes nodibināja Folkloras institūtu. Pārņemot krātuvi, 1945. gadā tika reģistrētas 2 308 348 folkloras vienības.
Peveka
Vēsture
Peveka dibināta 1933. gadā kā jaunizveidotā Čaunas rajona administratīvais centrs. Sākotnēji topošās pilsētas vietā tika uzbūvēta Čaunas kultūras bāze, kurā no gatavām saliekamām konstrukcijām 10 ēkās izveidoja skolu, medpunktu, ēdnīcu, ceptuvi, darbnīcas, radiostaciju, bibliotēku. Daļa no ēkām bija veidotas pēc speciāla arhitekta Sviņjina projekta — apaļas formas, kas atgādināja čukču tradicionālos mājokļus — jarangas. Pie bāzes tika izveidots Krievijas Tālajos Austrumos pirmais zvejnieku un briežkopju atbalsta punkts. Bāzes uzdevums bija veicināt čukču izglītību un medicīnisko nodrošinājumu, bet galvenais mērķis bija iedibināt nomadu vidū administratīvās pārvaldes struktūru un izvērst kolektivizācijas kampaņu. Pirmais pilsētas un rajona vadītājs bija Naums Pugačovs.
Dainas
Pēc Otrā pasaules kara
No 1946. gada Folkloras institūts tika iekļauts Latvijas PSR akadēmijas sastāvā, 1950. gadā pārdēvēts par Etnogrāfijas un folkloras institūtu, 1956. gadā par Valodas un literatūras institūta Folkloras sektoru. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1992. gadā atjaunoja Latviešu folkloras krātuvi pie Literatūras, folkloras un mākslas institūta, kas kopš 1999. gada ir Latvijas Universitātes sastāvdaļa.
Peveka
Vēsture
1934. gadā sākta Čaunas līča apkārtnes ģeoloģiskā izpēte. Austrumos no Pevekas tika aklātas bagātīgas alvas atradnes, vēlāk arī zelts, volframs, dzīvsudrabs, urāns u.c. Derīgo izrakteņu ieguvei 1938. gadā Daļstroja pakļautībā tika izveidota Čaunčukotlaga nometne ar pārvaldi Pevekā. Darbos raktuvēs tika nodarbināts dažādos laikos 9 līdz 12 tūkstoši ieslodzīto. 1951. gadā Pevekai tika piešķirts pilsētciemata statuss, iedzīvotāju skaits bija pieaudzis līdz 1500 cilvēkiem. Sakarā ar Pevekas stratēģisko nozīmi, rīkojums par pilsētciemata statusa piešķiršanu bija klasificēts kā slepens un apdzīvoto vietu ilgus gadus neatzīmēja civilajās kartēs. Tajā pašā 1951. gadā Pevekā tika izveidota speciāla atsevišķa Čaunlaga nometne urāna ieguvei. Urāna ieguve pēkšņi tika pārtraukta 1953. gadā un Čaunlags likvidēts. Čaunčukotlagu likvidēja 1957. gadā.
Dainas
Pēc Otrā pasaules kara
Galvenais materiālu vākšanas veids bija ekspedīcijas, kurās no visas Latvijas savāca ap 300 000 folkloras vienību, ieskaitot fotoattēlus un skaņas materiālus. 2000. gadā tika noorganizēts brauciens uz lībiešu novadu Kolkas pagastā, 2006. gadā pie Lietuvas latviešiem Sventājā.
Peveka
Vēsture
Raktuvju nodrošināšanai Pevekā izbūvēja lidostu netālajā Apapapeļginā (1936), termoelektrostaciju (1942), dziļūdens ostu (1951), pilsētas infrastruktūras objektus. Iedzīvotāju skaits strauji pieauga, 1959. gadā Pevekā dzīvoja 5752 cilvēki, bet 1970. gadā — 10528 cilvēki. Sākotnēji lielu daļu no pilsētas civilajiem iedzīvotājiem veidoja sodu izcietušie ieslodzītie, kuri turpināja darbu raktuvēs. Vēlākos gados, attīstoties kalnrūpniecībai, iedzīvotāju skaits uz iebraucēju rēķina palielinājās līdz 12 914 cilvēkiem 1989. gadā. Pēc 1991. gada, zemās rentabilitātes dēļ slēdzot ap pilsētu izvietotās raktuves, iedzīvotāju skaits 10 gados samazinājās vairāk kā uz pusi.
The Pirate Bay
The Pirate Bay (bieži saīsināts kā TPB, Pirātu līcis) ir Zviedrijas tīmekļa vietne, kas indeksē BitTorrent (.torrent) failus un magnet saites (.magnet) pārsvarā uz izklaidējoša rakstura multimediju failiem. Tā pozicionē sevi kā "Pasaulē noturīgāko bittorrent vietni" un pēc Alexa Internet vērtējuma ir 324. populārākā lapa pasaulē un 135. populārākā ASV. Vietnes uzturēšanas izmaksas tiek segtas no reklāmām, kas izvietotas blakus torrentu sarakstiem. To 2003. gada novembrī izveidoja Zviedrijas autortiesību pretinieku organizācija Piratbyrån ("Pirātisma birojs"). Kopš 2004. gada oktobra vietni uztur atsevišķa organizācija. Vietni uzturēja Gotfrīds Svartholms un Fredriks Neijs (zināmi kā "anakata" un "TiAMO"). 2009. gadā abi kopā ar Peteru Sundi un Karlu Lundsremu tika notiesāti par līdzdalību autortiesību pārkāpšanā saistībā ar savu līdzdalību The Pirate Bay.
Peveka
Infrastruktūra
Pevekas pilsēta ir nozīmīga jūras osta, kas gan darbojas tikai navigācijas periodā no 3. jūlija līdz 25. oktobrim, bet šajā laikā apstrādā ap 300 000 tonnu kravas. 18 km uz ziemeļaustrumiem no pilsētas pie 2015. gadā pamestā Apapeļginas ciema izvietota Pevekas lidosta ar 2500 m garu betona skrejceļu un tiešo satiksmi ar Maskavu, Magadanu, Anadiru un Jakutsku. Lidlauks būvēts pēc ETOPS standarta un var kalpot kā rezerves lidlauks transkontinentālo lidojumu apkalpošanai no Ziemeļamerikas uz Āziju. Sauszemes ceļi pilsētu savieno tikai ar raktuvju ciematiem, lielākā daļa no kuriem mūsdienās pamesti.
Pilsētā ir slimnīca, vidusskola, muzejs, bērnudārzi, sporta skola, mākslas skola, bibliotēka u.c.
2019. gada decembrī Pevekas ostā ekspluatācijā nodeva peldošo atomelektrostaciju Mihail Lomonosov, kas nodrošinās pilsētu ar elektrību un siltumu.
Satversmes sapulces vēlēšanas
Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanas bija pirmās neatkarīga likumdevēja orgāna vēlēšanas Latvijas Republikas vēsturē, kas beidzās ar Latvijas Satversmes sapulces izveidošanu.
1919. gada 19. augustā Tautas padome bija pieņēmusi Likumu par Satversmes sapulces vēlēšanām. Saskaņā ar to vēlēšanās varēja piedalīties visi 21 gadu sasniegušie pilsoņi. Netika noteikta procentu barjera, ar kuru partijas var iekļūt parlamentā. Tiem laikiem moderna bija pieeja, ka likums deva sievietēm visas vēlēšanu tiesības. Tas tolaik nebija paredzēts lielākajā daļā Rietumu demokrātiju, piemēram, Francijā, Šveicē u.c.
Vēlēšanas notika 1920. gada 17. un 18. aprīlī visā Latvijas teritorijā, izņemot tos apvidus Valmieras, Valkas un Ilūkstes apriņķos, kurus Latvijas brīvības cīņu laikā uz laiku bija okupējušas Igaunijas, Lietuvas un Polijas armijas.
Vizma Belševica
Vizma Belševica (dzimusi Rīgā, mirusi ) bija latviešu dzejniece, rakstniece un tulkotāja. Latvijas Zinātņu akadēmijas goda locekle (1990).
Satversmes sapulces vēlēšanas
Intensīvā priekšvēlēšanu kampaņa izcēlās ar dažādiem īpatnējiem notikumiem - divas dienas pirms vēlēšanām uz Cesvaines-Lubānas lielceļa notika atentāta mēģinājums pret Latviešu zemnieku savienības politiķi Kārli Ulmani, bet 19. martā Cēsīs nāvējoši sašāva LSDSP kandidātu, Tautas padomes locekli Kārli Kurzemnieku. Nelegālā komunistiskā partija aicināja boikotēt vēlēšanas, taču aicinājums neguva lielu atsaucību. Sociāldemokrātu kampaņā liela nozīme bija nule kā atgriezušos Raiņa un Aspazijas iesaistei, turpretī LZS kampaņā izmantoja iespēju pieteikt "satelītpartijas" - Bezpartejisko bezzemnieku un mazzemnieku grupu un Arveda Berga vadīto Bezpartejisko pilsoņu grupu, kuras sarakstā vienlaikus piedalījās arī daži LZS saraksta līderi, piemēram, K. Ulmanis un ģenerālis Jānis Balodis.
Vizma Belševica
Vairākkārt nominēta Nobela prēmijai literatūrā, Vizma Belševica ir saņēmusi dažādus citus apbalvojumus, piemēram, Spīdolas balvu par grāmatām "Bille" un "Bille dzīvo tālāk".
Vizma Belševica ir pazīstama arī ārvalstīs, par literātiem kļuva arī viņas dēli Klāvs un Jānis Elsbergi.
Satversmes sapulces vēlēšanas
Rezultāti
Pēc tautībām no 150 ievēlētajiem deputātiem 132 jeb 88% bija latvieši, 8 jeb 5,33% — ebreji, 6 jeb 4% — vācbaltieši, 4 jeb 2,67% — krievi (no apvienotā poļu saraksta ievēlētais deputāts bija latvietis). 57,2% no visiem Satversmes sapulces deputātiem bija augstākā izglītība, 25,4% — vidējā, bet 17,4% pamatizglītība. 1920. gada rudenī no Ziemeļvidzemes apvidiem, kuri aprīlī vēl atradās Igaunijas okupācijā, ievēlēja vēl 2 deputātus.
Vizma Belševica
Dzīvesgājums
Vizma Belševica piedzima 1931. gada 30. maijā Rīgā strādnieku Jāņa Belševica un viņa sievas Ievas, dzimušas Cīrules ģimenē. Bērnībā dzīvoja Grīziņkalnā un pie radiniekiem Ugālē. Mācījās Rīgas Beverīnas (41.) pamatskolā (1939–1944), Ugāles nepilnajā vidusskolā (1945), Rīgas 7. vidusskolā (1945), vēlāk 2. Rīgas poligrāfiskajā arodskolā (1946–1948). Viņas pirmā publikācija bija dzejolis "Zemes atmoda" laikrakstā "Padomju Jaunatne" 1947. gadā.
Strādāja par laikraksta "Pionieris" literāro līdzstrādnieci (1948–1949), neklātienē turpināja mācības Rīgas kultūras un izglītības darbinieku tehnikumā (1949–1955). 1955. gadā iznāca pirmais V. Belševicas dzejoļu krājums "Visu ziemu šogad pavasaris". 1958. gadā viņu uzņēma Latvijas Padomju rakstnieku savienībā. Līdz 1961. gadam viņa klātienē, vēlāk neklātienē studēja PSRS Zinātņu akadēmijas Maksima Gorkija Pasaules literatūras institūtā Maskavā.
Satversmes sapulces vēlēšanas
Rezultāti
Latvijas Satversmes sapulces atklāšanas sēde notika 1920. gada 1. maijā Rīgā, bijušajā Bruņniecības namā (tagadējā Saeimas plenārsēžu ēka). Sēdi atklāja Tautas padomes priekšsēdētājs Jānis Čakste, kuru tanī pašā dienā ievēlēja par Satversmes sapulces prezidentu. Par prezidenta pirmo biedru ievēlēja sociāldemokrātu A. Petrevicu, bet par otro biedru Latgales pārstāvi S. Kambalu. Par sekretāru ievēlēja sociāldemokrātu R. Ivanovu, bet par viņa biedriem — M. Antonu un E. Biti.
Vizma Belševica
Dzīvesgājums
1963. gadā Belševica saņēma pārmetumus no Komunistiskās partijas vadītājiem par dzejoļu ciklu "Siržu seifi", kas bija publicēts žurnālā "Karogs". Sešdesmitajos gados emocionālais vēstures motīvu izmantojums krājumā "Gadu gredzeni" kļuva par notikumu literārajā vidē un sacēla skandālu Latvijas PSR politiskajā vidē. Tam sekoja nacionālismā apsūdzētā ukraiņu rakstnieka Ivana Dzjubas prāva, kurā liecināja Belševica, un pēc tās viņai piecus gadus bija liegtas publicēšanās iespējas. Tomēr septiņdesmito gadu otrajā pusē viņas darbus atkal atļāva, iznāca dzejas, prozas un tulkojumu grāmatas, Raimonda Paula dziesmas "Es aiziet nevaru" un "Kamola tinēja" kļuva par gada populārākajām dziesmām, skatītāju simpātijas iekaroja īsfilma "Tās dullās Paulīnes dēļ" pēc Belševicas stāsta motīviem.
Ilža (nozīmju atdalīšana)
Ilža var būt:
Vizma Belševica
Dzīvesgājums
1987. gadā mīklainā nāvē aizgāja bojā Belševicas vecākais dēls Klāvs Elsbergs. Sākoties Atmodas kustībai, 1989. gadā Belševica iestājās Latvijas Nacionālās neatkarības kustībā. 1990. gados V. Belševica strādāja pie triloģijas "Bille", iznāca viņas dzejas izlases dažādās valodās.
Mirusi 2005. gada 6. augustā Rīgā, apbedīta Raiņa kapos.
V. Belševicas darbu tulkojumi citās valodās
1960 - 1991 '''Kopš 1992. gada'''
Dziesmas ar Belševicas vārdiem
V. Belševicas dzeju komponējis Raimonds Pauls ("Dziesmiņa lietainā naktī", "Dziesma par lakstīgalu infarktu", "Es aiziet nevaru", "Tu nāc, tu ej", "Rudens ziedi", "Kamola tinēja", "Vecais mežsargs", "Sunītis", "Čakārnītis", "Jumītis", "Es mīlu tevi tā", "Meitene bez ēnas"), Imants Kalniņš ("Dūdieviņš"), Uldis Stabulnieks ("Miers"), Niks Matvejevs ("Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām"), Einārs Kizjallo ("Tavas saknes tavā zemē"), Pēteris Plakidis ("Tavas saknes tavā zemē"), Pāvils Johansons ("Vecrīga", "Vilks").
1. Saeimas vēlēšanas
1. Saeimas vēlēšanas Latvijā notika 1922. gada 7. un 8. oktobrī.
Rezultāti
Vēlēšanās tika pieteikti 88 kandidātu saraksti no 31 partijas. Kopumā vēlēšanās piedalījās 800 840 pilsoņu, kas sastādīja 82,2% no visiem balsstiesīgajiem. Saeimā iekļuva 20 saraksti:
Laidnis
Laidnis ir figūra šaha spēlē. Uzsākot partiju, katram spēlētājam ir divi laidņi, kas atrodas aiz bandiniekiem divus lauciņus no šaha galdiņa stūra. Laidni un zirdziņu sauc par vieglajām figūrām.
Laidņa gājieni
Laidnis pārvietojas (un ņem pretinieka figūras) pa diagonālēm (t. i., pa slīpām līnijām) uz visām pusēm jebkurā tam pieejamā attālumā. Protams, ja ceļā atrodas savas vai pretinieka figūras, tad tās ierobežo laidņa tāldarbību.
Laidņa vērtība
Parasti pieņem, ka laidņa vērtība ir vienāda ar zirdziņa vai trīs bandinieku vērtību. Divi laidņi un zirdziņš ir līdzvērtīgi diviem torņiem vai dāmai. Bez materiālās vērtības, figūru vērtību nosaka arī pozīcija. Tā slēgtās pozīcijās laidņa vērtība samazinās, kamēr zirdziņam pieaug. Un otrādi — atklātās pozīcijās pozīcijās laidnim ir priekšrocības pret zirdziņu.
Notācija
Algebriskajā šaha notācijā laidni apzīmē ar lielo L burtu.
Vilis Samsons
Vilis Samsons (dzimis Liepnā, miris ) bija latviešu-padomju vēsturnieks, LKP un Latvijas PSR valdības funkcionārs, Otrā pasaules kara laikā — padomju partizānu vienības vadītājs. Līdzās Aleksandram Drīzulim un Jānim Dzintaram tiek uzskatīts par vienu no "toņa noteicējiem" vēstures zinātnē LPSR pēdējos gadu desmitos.
Krievijā izveidotās diversantu grupas sastāvā tika iesūtīts Latvijā. 1943. gadā izveidoja un kopš 1944. gada marta komandēja Latviešu padomju partizānu 1. brigādi, kas darbojās Ziemeļlatvijā. Kopš 1945. gada atvaļināts pulkvedis, Padomju Savienības varonis (1945).
Bija PSKP biedrs kopš 1943. gada, 1946. gadā pabeidzis Augstāko partijas skolu pie PSKP CK, 1949. gadā Sabiedrisko zinātņu akadēmiju pie PSKP CK. 1949.—1950. gadā strādājis par filozofijas katedras vadītāju Latvijas PSR partijas skolā. 1950.—1960. gadā Latvijas PSR izglītības ministrs.
1952.—1963. gadā LKP CK loceklis, Augstākās Padomes deputāts no 1951. gada līdz tās 11. sasaukumam 1989. gadā.
Latvijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķis kopš 1968. gada, no 1961. līdz 1992. gadam akadēmiķis — sekretārs.
1963.—1972. gadā bija Latvijas PSR Mazās enciklopēdijas galvenais redaktors.
Padomju laikā apbalvots ar 8 ordeņiem un medaļām.
21. gadsimtā iebildis pret, viņaprāt, tendenciozo pretpadomju skatījumu uz Otro pasaules karu Latvijas oficiālajā vēsturē.
Miris 2011. gadā, apglabāts Carnikavas kapos.
Kanādas bebrs
Kanādas bebrs (Castor canadensis) ir viena no divām bebru dzimtas (Castoridae) grauzēju sugām. Dabiskais izplatības areāls aptver plašas Ziemeļamerikas teritorijas no Kanādas pāri ASV līdz Meksikas ziemeļiem. Introducēts Patagonijā Dienvidamerikā un dažās Eiropas valstīs. Kanādas bebrs ir Kanādas nacionālais dzīvnieks.
Izplatība
Kanādas bebrs mājo plašā areālā gandrīz visā Ziemeļamerikā. Nav sastopams arktiskajā tundra, Floridā un ASV dienvidrietumu tuksnešos. Areāla dienvidrobeža sasniedz Meksikas ziemeļus.
1937. gadā Kanādas bebrs tika ievests Somijā, no kurienes tas izplatījās arī Karēlijā un Ļeņingradas apgabalā (Krievijā). Somijas populācijā ir apmēram 10 000 īpatņi, bet Karēlijas apmēram 2000 īpatņi. 1930. gados Kanādas bebru ieveda Polijā, no kurienes tas izplatījās uz Vāciju, Franciju un Austriju. Nav zināms, vai šajās valstīs Kanādas bebrs dzīvo arī mūsdienās, jo pēdējie novērojumi bijuši 1990. gados.
Suga introducēta arī Krievijas Tālajos Austrumos, Kamčatkā un Sahalīnā. 1946. gadā Kanādas bebrs tika introducēts Ugunszemē (Argentīnā). Mūsdienās tas sastopams gandrīz visās Ugunszemes ūdenstilpēs, Čīles Ugunszemes arhipelāga saliņās un neskaitāmās Andu upītēs. 2011. gadā Kanādas bebrs konstatēts Luksemburgā un Beļģijā.
Izskats un īpašības
Kanādas bebrs tāpat kā Eirāzijas bebrs ir daļēji ūdenī dzīvojošs grauzējs un ir lieliski piemērojies ūdens videi. Kakls īss. Galva neliela ar strupu purnu, mazliet saplacināta. Nāsis relatīvi platas, ausis nelielas, acis mazas. Ausis un nāsis ienirstot noslēdzas kā vārstuļi, bet acis pārklāj caurspīdīga membrāna. Aste plakana, lāpstveidīga, segta ar lielām ragvielas plāksnītēm un dažiem matiem. Jauniem dzīvniekiem tā ir melna, bet, beram kļūstot vecākam, tā kļūst gaišāka. Spēcīgā aste peldot pilda stūres funkciju, bet uz sauszemes kalpo kā atbalts, lai varētu sēdēt uz pakaļkājām.
Ķermeņa temperatūra visu gadu ir apmēram 36,3°C (ziemā nedaudz zemāka). Bebram ir ļoti vāja redze, bet labi attīstīta oža un dzirde. Lai arī ārējā auss ir neliela, iekšējā auss ir liela un labi attīstīta, un spēj uztvert vissīkākās skaņas gan ūdenī, gan ārpus tā. Vissvarīgākā maņa bebram ir oža, kas kalpo, lai dzīvnieks atrastu barību, noteiktu ienaidnieka tuvumu un atšķirtu savas ģimenes locekļus no svešiem.
Zobi
Priekšzobi spēcīgi, lieli, kaltveidīgi, bez saknēm, platumā apmēram 5 mm un garumā 20—25 mm. Tie aug visu mūžu. Tāpēc bebram nepieciešams visu laiku nodarboties ar graušanu, lai deldētu zobus. Priekšējā emalja priekšzobiem koši oranža un izturīga, aizmugurējā emalja mīkstāka, tādējādi graušanas procesā tā nodilst ātrāk un zobu mala veidojas īpaši asa. Tā kā ilkņu bebram nav, tad starp priekšzobiem un priekšdzerokļiem veidojas sprauga. Dzerokļiem un priekšdzerokļiem saknes samazinātas. Mutes iekšpusē ir vēl vienas lūpas (ādas kroka), līdz ar to bebri spēj gan satvert zarus, gan noslēgt muti — peldot ar zariem zobos, mutē neieplūst ūdens.
Kājas
Kājas īsas, spēcīgas, tumši brūnās pēdas ar 5 pirkstiem. Pakaļkājas garākas nekā priekškājas. Pēdu apakšpuse gandrīz kaila, spilventiņi labi attīstīti. Priekškāju ķepām laba satveršanas spēja, tās pielāgotas manipulācijai ar priekšmetiem, rakšanai un stāvu nogāžu pārvarēšanai. Priekškāju pirmais pirksts daudz īsāks par pārējiem. Visu pirkstu nagi gari un ieliekti. Pakaļkāju otrā pirksta nags specializēts (šķelts), paredzēts apmatojuma sukāšanai un sakopšanai. Tas ir dubultots, kura abas daļas ir kustīgas. Pakaļkāju pirksti saistīti ar peldplēvēm, pēdas pielāgotas peldēšanai un priekškāju izraktās zemes aizstumšanai. Pakaļējās pēdas izteikti lielākas par priekškāju pēdām (daudz garākas un platākas). Pakaļkājas ir arī izteikti spēcīgākas par priekškājām.
Kažoks
Kažoks ir ļoti biezs (12 000—23 000 mati/cm²), praktiski ūdens necaurlaidīgs, sudrabaino apakšvilnu klāj garu, spīdīgu, rupju akotmatu kārta. Biezo, īso pavilnu veido smalks matojums, kas sargā dzīvnieku no atdzišanas, toties akotmati, bebram atrodoties ūdenī, pasargā pavilnu no samirkšanas. Matojuma krāsa variē no dzeltenbrūnas un sarkanbrūnas līdz tumši brūnai un melnai.
Bebru dziedzeri
Abu dzimumu bebriem ir pāris anālo dziedzeru un pie astes pamatnes arī īpašs olveida muskusa dziedzeru pāris — "bebru dziedzeri", kas izdala zaļgandzeltenu vai gaišbrūnu, eļļainu un spēcīgi, salkani smaržojošu vielu – kastorīnu. Ar to bebrs apstrādā savu kažoka matojumu, lai tas būtu izturīgs pret ūdeni. Tēviņiem šie dziedzeri lielāki nekā mātītēm. Vairošanās periodā abiem dzimumiem to izmēri pieaug. Dziedzeru sekrēta aromāts ir viens no svarīgākajiem sazināšanās līdzekļiem, jo ar to bebri iezīmē savu teritoriju.
Uzvedība
Bebrs ir aktīvs visu gadu. Tā diennakts aktivitātē dominē krēslas un nakts ritms, lai gan ziemā bebrs kļūst aktīvs arī gaišajā diennakts laikā. Bebra dzīve visās jomās ļoti cieši saistīta ar ūdeni. Mājo dažādās saldūdens ūdenstilpēs, tās piemērojot savām vajadzībām. Izmanto upes, strautus, apūdeņošanas grāvjus, kanālus, vecupes, ezerus, muklājus. Priekšroka ūdenskrātuvēm, kuras apņem mežs un kurām ir bagāta piekrastes un ūdensaugu veģetācija. Labprātāk uzturas lapkoku mežos, kuros aug vītoli, alkšņi, gobas, bērzi un apses.
Tas ļoti labi peld un nirst (spēj zem ūdens atrasties līdz 15 minūtēm, bet parasti ienirst uz 5—6 minūtēm). Ieniršanas brīdī asins cirkulācija pastiprināti apasiņo orgānus, kas varētu ciest no skābekļa trūkuma. Sirds ritms un arī vielmaiņa palēlinās. Neatrodoties zem ūdens, bebra sirds ritms ir 100 sitieni/minūtē, bet ienirstot sirds palēlinās līdz 50 sitieniem/minūtē.
Uz sauszemes bebrs ir samērā neveikls. Iet, smagnēji gāzelējoties, ar piepaceltu asti, kas nedaudz zvalstās no vienas puses uz otru, skrien lēni. Izbiedēts nelielu attālumu var veikt lēkšos. No nogāzēm mēdz šļūkt uz vēdera, atgrūžoties tikai ar pakaļkājām.
Apdraudējuma brīžos bebrs vienmēr glābjas un slēpjas ūdenī. Ienirstot mēdz ar savu plakano asti uzsist pa ūdens virsmu, dodot brīdinājuma signālu pārējiem bebriem. Sitieni ir tik spēcīgi, ka skaņa nereti dzirdama pat kilometru tālu. Kad briesmas nedraud, pieaudzis bebrs ienirst ļoti klusi. Pieaugušie īpatņi neņem vērā mazuļu astu plīkšķus, tā kā tie regulāri ir samērā trokšņaini.
Dzīve ģimenēs
Bebri veido monogāmu pāri uz mūžu un dzīvo ģimenē. Tie ir konservatīvi nometnieki, teritoriāli un nesaticīgi ar bebriem, kas nepieder pie ģimenes. Bebru kolonijā parasti ietilpst līdz 8 dzīvniekiem: pieaugušais pāris kopā ar divu pēdējo gadu pēcnācējiem. Jaunie bebri paliek kopā ar vecākiem apmēram līdz 2 gadu vecumam. Tie vecākiem palīdz rūpēties par mazuļiem, celt nepieciešamās būves, meklēt barību un veidot tās uzkrājumus. Abi dzimumi vairāk vai mazāk dara visus nepieciešamos darbus. Apmēram vienādu laiku tie patērē barības meklējumos, tomēr mātīte vairāk komunicē ar jauno paaudzi, veic mazuļu aprūpi un veido barības uzkrājumu noliktavas. Tēviņš savukārt vairāk laika velta būvniecībai, teritorijas apsekošanai un drošībai.
Ģimenes grupas teritorijas robežas tiek iezīmētas un sargātas no citiem bebriem. Pieaugušie dzīvnieki regulāri izšļāc smarždziedzeru sekrētu uz dažādiem dabiskiem un pašu uzkārpītiem paaugstinājumiem, tādējādi nododot informāciju gan savas ģimenes locekļiem, gan svešiem sugasbrāļiem.
Bebru būves
Bebrs, lai izveidotu sev un savai ģimenei piemērotu un drošu dzīves vidi, spēj būvēt sarežģītus dambjus, mājokļus un kanālus. Būvju konstrukcijām bebrs izmanto kokus un krūmus, to zarus un saknes, dubļus un akmeņus. Lai izveidotu plašu un pietiekami dziļu ūdenstilpi, bebrs aizsprosto upītes un tērcītes, palēlinot to straumi un paceļot ūdens līmeni. Pēc tam tiek būvēts mājoklis, ierīkotas barības krātuves ziemai, izrakti kanāli, pa kuriem tiek pārvietoti būvmateriāli un barības rezerves. Tomēr, ja bebrs dzīvo pie ezeriem vai upēm, kas jau sākotnēji bijuši pietiekami dziļi un bez straumes, nebūvē ne dambjus, ne mājas, bet krastos izrok tikai alas, kurās ierīko lielas migas.
Ar saviem spēcīgajiem un asajiem priekšzobiem bebrs var nogāzt pat milzīgus kokus. Resnākais konstatētais bebru nograuztais koks grauzuma vietā ir pārsniedzis 1 m diametrā, tomēr lielākā daļa bebru gāzto koku ir daudz tievāki. Koka stumbru bebrs sadala nogriežņos un kopā ar citiem augiem aizvelk vai aizstumj uz ūdeni. Bebri dažreiz pārvietojas uz pakaļkājām, priekšķepās nesot žagaru kaudzi vai duļbus.
Mājoklis
Mājoklis kopumā veidots kā telts, to sakraujot no žagariem, zāles un sūnām, savijot un nostiprinot ar dūņām. Mājoklis ik pa laikam tiek pielabots un ar gadiem kļūst arvien lielāks. Telpa iekšpusē ir apmēram 2,4 m plata un 1 m augsta. Grīda tiek nosegta ar koku mizām, skaidām un zāli. Mazuļu miga tiek izklāta ar mīkstākiem materiāliem. Kanādas bebra mājoklis var būt uzbūvēts trīs dažādos veidos: būvēts uz salas, būvēts ūdenstilpes krastā vai daļēji virs ūdens, būvēts piemērotas pussalas galā. Ja mājoklis atrodas krastā, priekšroka tiek dota stāvākiem krastiem un vietām, kur strauji kļūst dziļš, kā arī vietām, kuras no augšas nosedz koku lapotne.
Ja mājoklis atrodas ūdenstilpes vidū uz salas, tajā ir viens liels migas kambaris, kura grīdas līmenis ir nedaudz augstāks par ūdens līmeni un kuram ir divas ieejas. Viena ieeja ir migas pašā vidū grīdā, bet otra malā. Ja mājoklis būvēts krastā vai daļēji karājoties virs ūdens, siena, kas vērsta pret ūdenstilpi, balstās ūdenī, uz ūdenstilpes pamatnes.
Barība
Kanādas bebrs ir augēdājs, un tā pamatbarība ir koki un krūmi (piemēram, vītolu, apšu, alkšņu, lazdu, kļavu, papeļu un citu koku). Iecienītākā ir miza un kambijs, bet bebrs ēd arī citas koka daļas (pumpurus, dzinumus, sma;kus zariņus, lapas un saknes). Barojas arī ar ūdensaugiem (dažādām ūdenszālēm un ūdensrozēm), grīšļiem un lakstaugiem.
Tā kā bebrs lielā daudzumā patērē celulozi, tā gremošanas sistēma (atšķirībā no citiem zīdītājiem) ir īpaši pielāgojusies šādai barībai: kuņģī ir speciāls dziedzeris, kas izdala īpašus mikroorganismus, zarnu trakts ir ļoti garš, barības fermentācija aktīvi turpinās arī aklajā zarnā un resnās zarnas sākuma daļā (īpašā maisā, kas nodala tievo zarnu no resnās zarnas). Bebrs apēd arī savus izkārnījumus, ja tajos ir nesagremotas barības vielas.
Bebriem nav ziemas miega perioda, tādēļ, lai ziemā nevajadzētu pārāk aktīvi meklēt barību, rudenī (no septembra līdz novembrim) tiek gatavotas barības rezerves. Krātuve tiek veidota mājokļa tuvumā zem ūdens, noglabājot lielu daudzumu ar koku un krūmu zariem. Lai arī ir izveidotas barības krātuves, bebrs, kamēr ledū var izlauzt āliņģi, turpina meklēt barību arī ziemā. Pavasarī krātuves nepatērētie zari tiek izmantoti būvniecībai.
Die Toten Hosen
Die Toten Hosen (tulk. - Beigtās bikses) ir pankroka mūzikas grupa no Diseldorfas, Vācijas, kas izveidojās no vācu panku kustības astoņdesmito gadu sākumā.
Kanādas bebrs
Vairošanās
Bebri veido monogāmus pārus uz mūžu, bet, ja viens no pāra iet bojā, bebrs meklē jaunu partneri. Dzimumbriedumu sasniedz apmēram 1,5—3 gadu vecumā. Pārošanās notiek vienu reizi gadā — ziemā un zem ūdens (ziemeļos laikā no janvāra līdz martam, dienvidos no novembra īldz decembrim). Grūsnības periods ilgst aptuveni 105—107 dienas (3 mēnešus). Pavasarī piedzimst 3—4 mazuļi, bet reizēm metienā var būt līdz 9 mazuļiem. Mazie bebrēni piedzimst apmatoti un ar atvērtām acīm, apmēram 38 cm gari (asti ieskaitot) un 250—600 g smagi. Jau pirmo 24 stundu laikā tie spēj peldēt, bet pēc dažām dienām, apmēram 9 dienu vecumā, nirt, patstāvīgi un bez palīdzības spējot pamest migu. Tomēr pirmo mēnesi tie galvenokārt uzturas mājoklī.
Māte mazuļus parasti zīda ar pienu apmēram divas nedēļas, bet zīdīšanas periods var būt līdz 90 dienām ilgs. Augu barību mazuļi sāk patērēt 2—3 nedēļu vecumā. 3 nedēļu vecumā mazuļi spēj paši sev iztīrīt un ieeļļot kažoku. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunos bebrus no ģimenes padzen apmēram 2 gadu vecumā, neilgi pirms piedzimst tekošās sezonas mazuļi. Tie sameklē sev partneri un kopīgi veido savu dzīves vietu, parasti tikai dažu kilometru attālumā no dzimtajām ūdenstilpēm. Pirmie mazuļi jaunajai ģimenei dzimst, kad bebri sasnieguši 3 gadu vecumu. Bebru dzīves ilgums ir aptuveni 10—20 gadi. Tā galvenie ienaidnieki ir cilvēki, koijoti un vilki.
Bebrs un cilvēki
Pirmie cilvēki, kas izpētīja Ziemeļameriku, visticamāk, bija arī bebru mednieki. Viņi tos gūstīja slazdos, lai iegūtu vērtīgo kažokādu. 19. gadsimtā bebrus medīja ne tikai kažoka un gaļas dēļ, bet arī spēcīgi smakojošā kastorīna ieguvei. To izmantoja un joprojām mūsdienās izmanto medikamentu un kosmētikas līdzekļu izgatavošanai.
20. gadsimta sākumā dzīvoja vairs tikai daži simti Kanādas bebru. Taču mūsdienās konsekventas uzraudzības dēļ tos var atkal ķert kažokādu un gaļas ieguvei.
Brodaižas ezers
Brodaižas ezers (arī Bradaižu ezers, Brodaiža ezers, Brodaižu ezers) ir līčains caurteces ezers Ludzas novada Pildas pagastā. Krasti slīpi, stāvi; dibens smilšains, dūņains. Ietek divi strauti un septiņi grāvji, iztek Rūbežneica uz Ilžu. Makrofīti: kalmes, glīvenes, niedres, kosas, sūrenes, lēpes, elši, meldri, raglapes. Eitrofs ezers, aizaugums ~20%. Regulāra ūdens ziedēšana. Mīt rauda, līdaka, asaris.
Singonija
Singoniju kategorijas
Singonijas iedalās trīs kategorijās:
Orvina kalni
Orvina kalni (no) ir ap 125 km garš un ap 40 km plats austrumu—rietumu virzienā orientēts kalnu masīvs Karalienes Modas Zemes centrālajā daļā, ap 200 km no okeāna piekrastes Princeses Astridas un Princeses Martas krastos. Rietumos no Volthata kalniem atrodas Mīliga-Hofmaņa kalni, austrumos — Volthata kalni.
Masīvs sastāv no vairākām ar šļūdoņiem atdalītām kalnu grēdām un monolītiem (no austrumiem uz rietumiem):
Kalnu masīvs atklāts un nofotografēts trešās Vācijas antarktiskās ekspedīcijas gaitā (1938-1939). Masīvu nokartēja pēc sestās Norvēģijas antarktiskās ekspedīcijas (1956-1960) uzmērījumiem un aerofotogrāfijām un nosauca par godu Norvēģijas Polārā institūta bijušajam vadītājam Andešam Orvinam (Anders Kristian Orvin).
Hēlijs
Hēlijs ( — 'Saule'; apzīmē ar He) ir ķīmiski visinertākais elements, kas tikpat kā neveido ķīmiskus savienojumus. Šī cēlgāze nav indīga, kā arī ir bez krāsas, smaržas un garšas. Hēlijs ir periodiskās tabulas otrais elements. No visiem elementiem hēlijam ir viszemākā kušanas un viršanas temperatūra. Līdz ar to, hēlijs vienmēr, izņemot ekstrēmus apstākļus, ir nedegoša un grūti sašķidrināma vienatoma gāze.
Hēlijs ir otra vieglākā un arī otra izplatītākā viela visā Visumā (abās pirmajās vietās ir ūdeņradis). Tiek uzskatīts, ka lielākā daļa hēlija izveidojās Lielajā sprādzienā, bet pārējais hēlijs ir izveidojies zvaigznēs notiekošajās ūdeņraža kodolreakcijās. Uz Zemes hēlija ir salīdzinoši mazāk, un tas galvenokārt ir veidojies smago elementu dabiskajā radioaktīvajā sabrukšanā.