cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Poppanka mūzikas grupu saraksts
Saraksts ar mūzikas grupām, kas izpilda poppanka žanra mūziku.
Vladislavs Rubulis
Vladislavs Rubulis (arī Rubuls; — ) bija Latvijas politiķis, farmaceits un sabiedrisks darbinieks. Ilggadējs un vairākkārtējs Latvijas tautas labklājības ministrs.
Izglītība un sabiedriskā darbība
Vladislavs Rubulis piedzima Rēzeknē (pēc vecā stila — ) Antona un Marijas Rubuļu ģimenē. 1897. gadā viņš sāka mācīties Rēzeknes pamatskolā, vēlāk mācījās Rēzeknes pilsētas skolā, kuru pabeidza 1903. gadā. 1905. gada pavasarī iestājās Pēterburgas katoļu garīgajā seminārā, taču drīz no tā izstājās, lai pievērstos farmaceita profesijai. Studijas viņš turpināja Maskavā un Harkivā, kur 1915. gadā ieguva provizora grādu farmaceitikā.
Darbojies Pēterbugas latviešu muzikālajā biedrībā, no 1906. līdz 1907. gadam bija tās valdes loceklis. Darbojies studentu organizācijā "Gunskurs". 1912. gadā izdeva un rediģēja laikrakstu "Jaunos Zinias". Pirmā pasaules kara laikā turpināja strādāt Pēterpilī, 1915. gadā dibināja Latgaliešu biedrību palīgā kara upuriem. Rubulis bija biedrības vadītājs visu tās pastāvēšanas laiku. Tā sadarbojās ar Latviešu bēgļu centrālkomiteju. 1917. gadā iesaistījās Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes darbībā un strādāja tās prezidijā, par spīti tam, ka sēdes notika Valkā. Kad LPNP sēdes tika pārceltas uz Pēterpili, daļu no tām rīkoja V. Rubuļa dzīvoklī. Bija latviešu studentu korporācijas Lacuania biedrs.
Politiskā darbība
Tālāko darbību Pēterpilī bremzēja lielinieku nākšana pie varas. 1920. gadā Vladislavs Rubulis kopā sievu un dēlu atgriezās Latvijā. Ministru kabinets viņu iecēla par Latgales apgabala darba inspektoru, turklāt, Rubulis bija laikraksta "Latgalīts" redaktors. 1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā, pārstāvējis Latgales Zemnieku partiju. Darbojies publisko tiesību un valsts pārvaldes iekārtas komisijā. 1925. gadā ievēlēts 2. Saeimā. Darbojies deputātu lietu izmeklēšanas, pašvaldības, kā arī publisko tiesību un valsts pārvaldes iekārtas komisijās.
1925. gada decembrī kļuva par tautas labklājības ministru Kārļa Ulmaņa vadītajā valdībā. Amatu saglabāja arī Artura Alberinga kabinetā. 1926. gada decembrī amatu zaudēja, taču atgriezās 1928. gada janvārī Pētera Juraševska valdībā. Viņš amatā palika līdz 1934. gada martam, būdams piecās dažādās valdībās. Šajā laikā ievēlēts un darbojies arī 3. un 4. Saeimā. Pēc Ulmaņa apvērsuma atgriezies ministra amatā, kur palika līdz savai nāvei.
Nāve
Dzīves nogalē Vladislavam Rubulim bija sirds problēmas, kurām sekoja asins saindēšanās ar komplikācijām. ievietots Rīgas 2. slimnīcā, kur miris pulksten 7.53. Sakarā ar Rubuļa nāvi pusmastā tika nolaisti Latvijas karogi pie visu ministriju un tautas labklājības ministrijai padoto iestāžu ēkām, kā arī Ministru prezidenta standarts pie valdības ēkas. Apbedīts Rēzeknes Katoļu kapos.
2018. gada novembrī pie Rēzeknes Ērgļa aptiekas ēkas Latgales ielā 41 atklāja V. Rubulim veltītu piemiņas plāksni.
Zviedrija
Zviedrija (sv), oficiāli Zviedrijas Karaliste (Konungariket Sverige), ir valsts Ziemeļeiropā, kura atrodas Skandināvijas pussalas austrumu un dienvidu daļā. Ziemeļos un rietumos robežojas ar Norvēģiju, ziemeļaustrumos ar Somiju, dienvidos un austrumos atrodas Baltijas jūra, austrumos — Botnijas līcis. Dienvidos to ar Dāniju savieno Ēresunda tilts. Zviedrijai pieder divas lielas salas Baltijas jūrā — Gotlande un Ēlande.
Zviedrijas platība ir gandrīz 450 000 km², tādējādi tā ir trešā lielākā valsts Eiropas Savienībā pēc platības. Zviedrijā dzīvo vairāk nekā 9,2 miljoni iedzīvotāju. Valstī ir zems iedzīvotāju blīvums, tas ir, 20 cilvēki uz km². Valsts dienvidu pusē blīvums ir daudz augstāks nekā ziemeļos. Aptuveni 85% iedzīvotāju dzīvo pilsētās, un ir paredzams, ka šis procents turpinās augt urbanizācijas dēļ. Zviedrijas galvaspilsēta ir Stokholma, kura vienlaicīgi ir arī lielākā pilsēta valstī. Nākamās lielākās pilsētas ir Gēteborga un Malme. Zviedrija ir vienīgā valsts pasaulē, kur zīmju valoda ir oficiāla valsts valoda.
Zviedrijā ir konstitucionālā monarhija ar parlamentāru valdības sistēmu. Zviedrija ir augsti attīstīta viennacionāla valsts. Pēc tautas attīstības indeksa Zviedrija ir septītā labākā valsts pasaulē. Zviedrija Eiropas Savienībā ir kopš. Tā ir arī OECD dalībvalsts. 2022. gada 29. jūnijā NATO samitā Madridē dalībvalstu līderi pieņēma lēmumu oficiāli uzaicināt Zviedriju un Somiju kļūt par Ziemeļatlantijas alianses dalībvalstīm.
Vēsture
Zviedrija kā neatkarīga un apvienota valsts radās tikai pēc viduslaiku beigām 16. gadsimtā. 17. gadsimtā tā ievērojami paplašināja savas teritorijas, izveidojot Zviedrijas impēriju. Lielākā daļa no iekarotajām teritorijām ārpus Skandināvijas pussalas tika zaudētas 18. un 19. gadsimtā. 1809. gadā austrumu daļu, kur mūsdienās atrodas Somija, okupēja Krievijas Impērija. Pēdējais karš, kurā zviedri tieši iesaistījās, notika 1814. gadā, kad tā karoja ar Norvēģiju. Kopš tā laika zviedri centās ieturēt neitrālu un miermīlīgu nostāju jebkurā karadarbībā, un tikai 2022. gada Krievijas iebrukums Ukrainā lika tai atteikties no tradicionālās neitralitātes un pievienoties NATO militārajam blokam.
Ģeogrāfija
Zviedrija ir valsts Ziemeļeiropā, precīzāk, Skandināvijas pussalas austrumu un dienvidu daļā. Zviedrijas platība ir 449 964 km², tādēļ pēc platības Zviedrija ir piektā lielākā valsts Eiropā. Rietumos Zviedrija robežojas ar Norvēģiju (robežas garums 1619 km), ziemeļaustrumos ar Somiju (614 km), bet austrumos un dienvidos to apskalo Baltijas jūra un Botnijas līcis. Zviedriju no Dānijas dienvidos šķir Skageraks, Kategats un Ēresunds.
Klimats
Neskatoties uz to, ka Zviedrija atrodas ziemeļos, tajā valda mērēnās joslas klimats, galvenokārt, pateicoties Golfa straumei. Klimatu ietekmē arī Atlantijas okeāna tuvums.
Demogrāfija
Pēc 2015. gada tautas skaitīšanas datiem Zviedrijā bija 9 658 301 iedzīvotājs. 2012. gadā 1,9 miljoni (20,1%) Zviedrijas iedzīvotāju bija ārzemju izcelsmes (dzimuši ārvalstīs vai arī abi vecāki dzimuši ārvalstīs). 2,38% Zviedrijas iedzīvotāju bija Somijas izcelsmes, 2,06% bijušās Dienvidslāvijas, 1,74% — Irākas, 0,91% — Polijas un 0,84% — Irānas.
2021. gadā 53,9% Zviedrijas iedzīvotāju bija luterāņi, 2% ir katoļi, bet 5%- musulmaņi.
Valoda
Oficiālā valoda Zviedrijā ir zviedru valoda. Tā ir indoeiropiešu valodu saimes ģermāņu valodu grupas valoda. Tā ir oficiālā valoda Zviedrijā un Somijā (līdzās somu valodai).
Zviedrijā ir atzītas piecas oficiālās mazākumtautību valodas — somu, sāmu, romu, jidišs un meankieli (somu valodas dialekts).
Tautsaimniecība
Zviedrija pazīstama ar saviem liberālajiem sabiedriskajiem uzskatiem un sociāldemokrātu labklājības valsts modeli. Pazīstamākie šīs valsts zīmoli ir IKEA, Volvo, Ericsson, Absolut Vodka.
Sports
Zviedrijā vispopulārākie sporta veidi ir futbols un hokejs. Sievietēm augstā cieņā ir zirgu sports. Bez šiem sporta veidiem populāri ir arī golfs, vieglatlētika, rokasbumba un florbols.
Zviedrija diezgan bieži Pasaules hokeja čempionātos izcīna medaļas. 2006. gada Pasaules hokeja čempionātā Zviedrija izcīnīja zelta medaļas, bet 2009. un 2010. gada Pasaules hokeja čempionātā Zviedrija izcīnīja bronzas medaļas. Kā arī 2017. gada čempionātā gūstot atkal zelta medaļas.
Avogadro skaitlis
Avogadro skaitlis ir atomu vai molekulu skaits vienā molā vielas. Tā tas nosaukts par godu itāliešu zinātniekam Amedeo Avogadro, kurš dzīvoja 19. gadsimtā. Saskaņā ar mola definīciju Avogadro skaitlis ir vienāds visām vielām. Kopš 2019. gada molu definē kā vielas daudzumu, kas satur precīzi 6.02214076×1023 elementārdaļiņu (piem. atomu). Aptuveni atbilst un pirms tam definēts kā atomu skaits 12 gramos oglekļa-12 (oglekļa izotops ar atommasu 12).
Avogadro skaitļa apzīmējums un tā vērtība
Avogadro skaitli apzīmē ar N_A \ un tā ir noteikta konstante, kuru lieto ķīmijā un fizikā.
Avogadro skaitļa nozīme
Avogadro skaitlis ir pārejas koeficients no mikroskopiskiem masu lielumiem (atommasas, molekulmasas) uz makroskopiskiem masu lielumiem (kilogrami, tonnas).
Pentaeritrīts
Pentaeritrīts (C(CH2OH)4) ir četrvērtīgs spirts, kuru lieto par polimēru izejvielu (galvenokārt krāsām). Esterificējot ar slāpekļskābi, var iegūt tetranitropentaeritrītu, kas ir sprāgstviela. Pentaeritrītu var iegūt reakcijā starp acetaldehīdu un formaldehīdu bāziskā vidē.
Džims Klārks
Džeimss "Džims" Klārks, jaunākais (en; — ) bija angļu sacīkšu pilots, pazīstams pateicoties karjerai Formula 1, kur viņš kļuva par divkārtēju čempionu. Pateicoties Klārka dominancei, daudzi viņu uzskata par vienu no pasaules visu laiku labākajiem autosportistiem.
Klārka durvis uz Formula 1 atvērās, kad viņš kādās sacīkstēs zaudēja tikai Lotus komandas bosam Kolinam Čepmenam. Viņš ieveda Džimu Formula Junior. . gadā brits debitēja F1 ar Lotus. Viņa pirmā sacīkste gan nesakrita ar sezonas pirmo, pārējie jau bija paspējuši nobraukt 3 (ieskaitot Indy 500). Jau Portugālē, savā piektajā sacīkstē, pilotam izdevās kāpt uz goda pjedestāla. Sezonu viņš beidza vienpadsmitais ar astoņiem punktiem. . gadā viņš nedaudz uzlaboja sniegumu, bet. gadā ar trim uzvarām ierindojās otrajā vietā kopvērtējumā. . gadā Džims izcīnīja 7 uzvaras no 10 un uz pjedestāla nekāpa tikai pirmajā sacīkstē. Tādējādi viņš pārliecinoši kļuva par pasaules čempionu. . gadā viņš izcīnīja salīdzinoši maz - 3 uzvaru, tādēļ ierindojās 3. vietā. . gadā viņš atkal dominēja un izcīnīja savu otro titulu. Nākamajā sezonā viņš izcīnīja vienu uzvaru un sesto vietu kopvērtējumā. . gadā viņam bija četras uzvaras un viņš jau pakāpās uz trešo vietu. Viņš uzvarēja. gada pirmo sacīksti, tomēr Formula 2 sacīkstē Hokenheimas trasē viņš piedzīvoja avāriju un gāja bojā.
Sapņu komanda 1935
"Sapņu komanda 1935" ir 2012. gada latviešu filma, kuras režisors ir Aigars Grauba. Filma ir stāsts par Latvijas basketbola izlasi un tās vadītāju Valdemāru Baumani, kas 1935. gadā izcīnīja pirmo Eiropas čempionu titulu, nodrošinot paliekošu vietu pasaules sporta vēsturē. Filmas pirmizrāde notika.
Fraternitas Rigensis
Fraternitas Rigensis bija Tērbatā dibināta vācbaltiešu studentu korporācija, kas ir darbojusies arī Rīgā. Tās devīze bija: Leiden oder Triumphieren, Ambos oder Hammer sein. (vācu val.-ciest vai triumfēt, par laktu vai āmuru būt).
Sapņu komanda 1935
Filma piedalījusies vairāk nekā 10 filmu festivālos Eiropā, Āzijā un Amerikā. Filma iekļauta Starptautiskās basketbola federācijas (FIBA) muzeja video izstādē Ženēvā. Tās fragmenti ir eksponēti FIBA jaunajā Basketbola muzeja pastāvīgajā video ekspozīcijā. 2013. gada Indianapolisas Starptautiskajā Filmu festivālā tā ieguva balvu kā labākā ārzemju filma. Tāpat filma ieguva labākās drāmas balvu Brekenridžas filmu festivālā 2013. gada septembrī. Kinoteātros to noskatījušies vairāk kā 150 tūkstoši skatītāju.
Fraternitas Rigensis
Vēsture
Fraternitas Rigensis dibināta 1823. gadā Tērbatas universitātē, kā rīdzinieku novadniecība (landsmanšafte). Pēc korporācijas ierosinājuma 1834. gadā tiek izveidots Tērbatas šaržēto konvents, kas kļūst par visu studentu korporāciju jumta organizāciju Tērbatas universitātē. 1855. gadā Krievijas impērijas tautas izglītības ministrs oficiāli atļauj korporācijas darbību. Tika noslēgti karteļi (draudzības līgumi) ar Tērbatas universitātes vācbaltu korporācijām Estonia, Livonia, Curonia. 1873.gadā tāds pats līgums tiek noslēgts ar visām Rīgas politehnikuma vācbaltu korporācijām.
1921. gadā pārceļas uz Rīgu un tiek reģistrēta pie Latvijas universitātes. Tajā pašā gadā uzņemta Latvijas studentu korporāciju Prezidiju Konventā (P!K!). 1932. gadā, kopā ar pārējām vācbaltu korporācijām, demonstratīvi izstājas no P!K!, protestējot pret prasību turpmāk P!K! sēdēs lietot tikai latviešu valodu. Tā paša gada jūnijā, pēc LU padomes lēmuma, slēgta kā korporācija. 1935. gadā, pēc statūtu pārreģistrācijas, kļūst par biedrību saglabājot korporācijas iekšējo uzbūvi. 1939. gada novembrī, ar sabiedrisko lietu ministra lēmumu slēgta, visiem biedriem izceļojot uz Vāciju.
Pēc 2. pasaules kara oficāla darbība nav atjaunota. 1959. gadā Fraternitas Rigensis filistri, kopā ar pārējo vācbaltu korporāciju filistriem, piedalās Baltijas tradīciju korporācijas Curonia Goettingensis dibināšanā, kuru vēlāk deklarē par Baltijas korporāciju oficiālo tradīciju turpinātāju.
Biedri
Lielāko savas pastāvēšanas laiku korporācija ievēroja novadniecības principus un tās rindās tika uzņemti Rīgā dzimuši vācu tautības studenti. Pazīstamākie biedri: rūpnieks Emīls Hermanis Grevē, politiķis Karls Kēlers, ķīmiķis Nobela prēmijas laureāts Vilhelms Ostvalds, vācu luterāņu draudžu bīskaps Latvijā Pēters Pelhaus, vēsturnieks Karls Širrens, Latvijas jurists un senators Augusts Lēbers.
Acetons
Acetons (propanons, dimetilketons, 2-propanons; (CH3)2CO) ir vienkāršākais, pazīstamākais un svarīgākais ketons. Acetons ir gaistošs, bezkrāsains, viegli uzliesmojošs šķidrums ar raksturīgu smaržu.
Atrašanās dabā
Acetons kopā ar spirtu veidojas no cietes, dekstrīna, maltozes dažu baktēriju (Bacterium acetoaethylicum, Bacillus macerans) iedarbībā.
Acetonu ievērojamā daudzumā satur diabēta slimnieku urīns, tas tur veidojas, atšķeļoties CO2 no vielmaiņas produkta acetoetiķskābes CH3COCH2COOH.
Iegūšana
Acetons samērā lielā daudzumā atrodas koksnes sausās destilācijas produktos, taču atdalīt acetonu no tiem ir sarežģīti.
Var iegūt, laižot etiķskābes tvaikus pāri sakarsētam cērija karbonātam.
Rūpnieciski acetonu iegūst pēc kumola metodes no benzola un propilēna (sk. Ūdra—Sergejeva—Hoka reakcija).
Īpašības
Reaģējot ar ūdeņraža peroksīdu, var veidoties acetona peroksīds, kas ir nestabila sprāgstviela.
Izmantošana
Acetonu plaši lieto kā šķīdinātāju. Acetons ir vērtīga izejviela daudzu organisku savienojumu iegūšanai.
Labākā aktrise otrā plāna lomā (Amerikas Kinoakadēmijas balva)
Kinoakadēmijas balva "Labākā aktrise otrā plāna lomā" jeb "Oskara" balva labākajai aktrisei otrā plāna lomā tiek pasniegta katru gadu. Nominācijas izvirza tikai tie Kinoakadēmijas locekļi, kas paši ir vai nu aktieri vai aktrises, bet uzvarētāju izvēlas visi Kinoakadēmijas locekļi.
Vairākkārtējās balvas ieguvējas
Vairāk kā vienu reizi Amerikas Kinoakadēmijas balvu šajā kategorijā ieguvušas:
Dzelzs vīrs
Dzelzs vīrs (en) ir supervaronis Marvel komiksos, kuru radījis rakstnieks Stens Lī (Stan Lee). Personāžs pirmo reizi parādījās Tales of Suspense 39. numurā, kas iznāca 1963. gada martā. Dzelzs vīrs ir Tonija Stārka slepenā identitāte. Dzelzs vīra tēls ir izmantots filmās, komiksos, multiplikācijas filmās un datorspēlēs. Filmās viņu attēlo amerikāņu aktieris Roberts Daunijs.
Vandzenes pagasts
Vandzenes pagasts ir viena no Talsu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Laucienes, Laidzes, Ārlavas, Rojas un Mērsraga pagastiem.
Upes
Mālvalks, Vilkaste, Ziemeļvalks.
Vēsture
Mūsdienu Vandzenes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Iģenes muiža (Gut Iggen, Iģene), Klāņu muiža (Gut Klahnen, Klāņi), Uguņu muiža (Gut Uggunzeem, Uguņciems), Vandzenes muiža (Gut Wandsen, Vandzenes skola).
Vandzenes pagasts radies 1893. gadā, apvienojot vairākus mazus muižu pagastiņus — Oktes, Garlenes, Iģenes un Sārcenes. 1935. gadā pagasta platība bija 151 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Vandzenes, Dārtes un Oktes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Vandzenes ciemam pievienoja Dārtes ciemu. 1954. gadā pievienoja Nogales ciemu, bet Vandzenes ciema Staļina kolhoza teritoriju iekļāva Laidzes ciemā. 1961. gadā pievienoja Mērsraga ciema Ļeņina kolhoza teritoriju. 1965. gadā Vandzenes ciema padomju saimniecības "Lubezere" teritoriju iekļāva Valdemārpils lauku teritorijā, bet daļu padomju saimniecības "Okte" teritorijas - Laucienes ciemā 1974. gadā Vandzenes ciemam pievienoja daļu Laidzes ciema, 1975. gadā - daļu Laucienes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā apgastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Talsu novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Erzuruma
Erzuruma (agrāk grieķu: Θεοδοσιούπολις, Theodosiopolis) ir pilsēta Turcijas austrumos. Pilsētas nosaukums cēlies no persiešu Arz-u Rûm, „Romiešu zeme”, bet pirms pilsētu ieņēma bizantieši, arābu valodā to sauca par Ḳālīḳalā, kas cēlies no armēņu Karno K'aghak. Vēlāk pilsētu Romas impērijā un Bizantijā sauca par Teodosipoli (grieķu: Theodosiopolis), bet pašreizējo nosaukumu pilsēta ieguva pēc turku seldžuku uzvaras Manzikertas kaujā (1071).
Pilsētā 2000. gadā dzīvoja 361.235 iedzīvotāju un tā ir Erzurumas ila galvaspilsēta. Pilsēta atrodas 1.757 m virs jūras līmeņa un tajā valda izteikts kontinentālais klimats: janvārī vidējā temperatūra ir -11 °C, bet zemākā var nokrist zem -30 °C ar ilglaicīgu snigšanu.
NATO pilsētai ir piešķīrusi kodu „Akmens” (angļu: The Rock), jo Erzuruma kalpoja kā galējais gaisa spēku punkts aizsardzībai Aukstā kara laikā. Pilsētas ģerbonī attēlots divgalvainais Seldžuku sultanāta ērglis, kas bija populārs simbols viduslaiku Anatolijā un Balkānos.
Viesuļvētra
Viesuļvētras veidojas tikai virs okeāniem, kur ir silts ūdens. Šāds ūdens galvenokārt ir tikai tropu joslā, tamdēļ šīs vētras arī dēvē par tropiskajiem cikloniem. Siltais ūdens patstāvīgi iztvaiko, rezultātā veidojot lielas gaisa masas ar augstu gaisa mitrumu. Ūdenim kondensējoties, veidojas mākoņi, kuri savērpjas virpulī.
Viesuļvētru veidošanās
Viesuļvētra atgādina milzīgu riņķojošu skaņu plati, kuras diametrs var sasniegt līdz 500, 600, bet retos gadījumos — līdz 1000 kilometriem vai pat vairāk.
Viesuļvētras nekad neveidojas virs sauszemes, bet parasti jūrā, ar noteikumu, ka temperatūra jūras virsējos slāņos ir vismaz 27 grādus pēc Celsija. Līdz ar to viesuļvētras var rasties tikai tropos, kur saule sasilda jūras augšējos slāņus. Tāpēc tos arī sauc par tropiskajiem cikloniem, lai gan bieži vien tie plosās arī ārpus tropu zonām.
Karstās tropiskās saules ietekmē iztvaiko liels daudzums ūdens. 1 000 000 km² jūras zonas dienā iztvaiko no pieciem līdz septiņiem miljardiem kubikmetru ūdens. Šādi tiek patērēts sešas reizes vairāk enerģijas nekā tāda paša ūdens daudzuma sakarsēšanai no 0 līdz 100 grādiem. Virs siltā ūdens sasilst arī gaiss. Tas sasilst un paceļas virspusē, tajā pašā laikā no augšas nolaižas atdzisušais gaiss. Tā tiek izveidota milzīga transportsistēma, kas spiež enerģiju uz augšu. Saule sakarsē arvien jaunas gaisa masas, kuras ceļoties uz augšējiem slāņiem sajaucas ar ūdens tvaikiem. Tur tie veido gubu mākoņus. Šie mākoņi izveidojas tropu joslā 500—700 metru augstumā un izaug par milzīgiem negaisa mākoņiem. Kad iztvaikojušais ūdens uzkrājas, atbrīvojas tāds pat enerģijas daudzums kāds bija pirms ūdens iztvaikošanas. Ar enerģijas daudzumu, kas atbrīvo vienu gramu tvaika, pietiek, lai sasildītu 1000 gramus gaisa par 2,5 grādiem, un tas vēl vairāk pastiprina gaisa masu pārvietošanos uz augšējiem slāņiem. Augšējos mākoņu slāņos tvaiki kondensējas tādā daudzumā, ka tie spēcīgu lietu veidā nolīst zemē. Tā virs milzīgas teritorijas siltā gaisa masa, mitrais un siltais gaiss paceļas kā pa skursteni 12—15 kilometru augstumā. Šajā "skurstenī" valda zemāks gaisa spiediens nekā apkārtnē. Arvien jaunas un jaunas gaisa masas ieplūst šajā vietā un virzas uz augšu, tas izraisa spēcīgu turbulentu plūsmu. Bet šo faktoru ietekmē vēl neveidojas viesuļvētra, talkā jānāk vēl Zemes griešanās spēkam. Zemeslode griežas no rietumiem uz austrumiem. Griešanās ātrums vislielākais ir uz ekvatora — 463 metri sekundē (apmēram 1670 kilometri stundā), bet polos — nulle. 30. platuma grādos griešanās ātrums sasniedz 398 metrus sekundē — par 65 metriem sekundē mazāk nekā uz ekvatora. Gaisa masu, kas virzās uz zema spiediena joslu, lai to piepildītu, ietekmē tie paši faktori, tikai lielākos apjomos.
No ekvatora uz polu pusi gaisa masas parasti pārvietojas Zemes griešanās virzienā uz austrumiem. No poliem uz ekvatoru virzošās gaisa masas pārvietojas uz rietumiem. Līdz ar to šīs gaisa masas cenšas novirzīties viena no otras, tā radot zema gaisa spiediena zonu. Lai gan ekvators termiskajā ziņā ir izdevīgs, ciklons nekad nesasniedz Zemes maksimālo griešanās ātruma līniju. Cēlonis šai parādībai ir tāds, ka kustības spēks, kas rada gaisa masas rotāciju, uz ekvatora pārvēršas par nulli. Bet, ja kāda iemesla dēļ kādam ciklonam ar pūlēm izdotos nokļūt līdz ekvatoram, tad, ar pūlēm nonākot puslodes otrā pusē, tas uzsāktu ceļu atpakaļ un beigtu pastāvēt iekšienē radušos spēku iedarbības dēļ, jo tie vērsti pretēji ciklona mehānismam.
Zemes griešanās radītais spēks rada apbrīnojamu efektu: viesuļvētras atsevišķās daļās ātrums ir atšķirīgs. Ziemeļos no ekvatora orkāna vēju ātrumi ir atšķirīgi.Ziemeļos no ekvatora orkāna vēja ātrumi uz dienvidiem no acs ir par 100 kilometriem lielāks nekā uz ziemeļiem, jo dienvidos vējiem papildus paātrinājumu piešķir Zemes rotācijas spēks. Orkāna augšējā daļā 12—15 kilometru augstumā vēji virzās pretējā virzienā. Bez šā pretējā virpuļa augšup virzošās gaisa masas apstātos acs robežās, zema spiediena josla lēni piepildītos, un viesuļvētra rimtos.
Tropiskā ciklona rašanās priekšnoteikumi ir traucēkļi atmosfērā. Par šādu traucēkli var būt zema spiediena posms, kurā bāriskās depresijas sarindojas pa platuma grādiem no ziemeļiem uz ekvatoru. Tās nes uz priekšu atmosfēras viļņi, kas tiek dēvēti par austrumpuses viļņiem un kas virzās pēc iepriekš aprakstītajiem noteikumiem apkārt augsta spiediena zonai: Āzijā apkārt Klusā okeāna lielajam anticiklonam, kas veido gandrīz pastāvīgu augsta spiediena zonu, un tropiskajiem cikloniem pretējā pusē — Ziemeļatlantijā apkārt Azoru lielajam anticiklonam. Šāda situācija Dienvidatlantijā neveidojas, ar to arī ir izskaidrojams tropisko ciklonu pilnīgs iztrūkums šajā plašajā okeāna daļā, kur citādi to rašanās priekšnoteikumi ir diezgan reāli.
Viesuļvētras rašanās
Sākuma gaisa virpulis virzās uz rietumiem ar kājāmgājēja ātrumu, pamazām kustības ātrumam pieaugot līdz 25 kilometriem stundā. Tad viesuļvētra novirzās sāņus — ziemeļos no ekvatora ziemeļaustrumiem un dienvidos no ekvatora uz dienvidaustrumiem. Nonākusi tropos, viesuļvētra vēlreiz maina virzienu. Ziemeļu puslodē tā virzās uz ziemeļrietumiem, dienvidu puslodē dienvidaustrumu virzienā. Tās pārvietošanās ātrums palielinās līdz 45 kilometriem stundā.
Viesuļvētras centrā bieži valda neparasti zems gaisa spiediens. Ar zemu gaisa spiedienu un augstu temperatūru orkāna centrā izskaidrojams viesuļvētras milzīgais spēks. Meteorologiem pamatā zināms viesuļvētras darbības mehānisms, bet tomēr vēl līdz galam nav skaidrs, kādā veidā viesuļvētras enerģija koncentrējas. Orkāna pavadoņi ir augstie viļņi, kas nonākot cietzemes krastā, spēj appludināt lielu teritoriju. Ūdens līmeni savukārt vēl paaugstina viesuļvētrai sekojošās lietusgāzes. Tropiskās viesuļvētras galvenokārt jaunattīstības valstīs prasa lielus cilvēku upurus.
Brīdināšana
Lai laikus brīdinātu cilvēkus par tuvojošos vētru, nepieciešams tās pēc iespējas agrāk konstatēt, sekot to ceļam un paredzēt turpmākos maršrutus. Bet viesuļvētras ceļu iepriekš paredzēt ir ļoti grūti. Dažkārt viesuļvētra kādu laiku uzturas uz vienas vietas, virzās atpakaļ vai veic negaidītu āķveidīgu kustību. ASV meteoroloģiskās stacijas ir iemācījušās jau laikus brīdināt no orkāniem, jo šie milzīgie gaisa virpuļi nāk pāri okeānam tālu ceļu.
Supermens
Supermens (en) ir supervaronis DC Comics izdotajos komiksos. Supermens tiek uzskatīts par vienu no populārākajiem šādā veida tēliem un par amerikāņu kultūras ikonu. Supermena tēlu radīja 1932. gadā amerikāņu rakstnieks Džerijs Sīgels un Kanādā dzimušais mākslinieks Džo Šusters, kad abi dzīvoja Klīvlendā, Ohaio štatā.
1938. gadā Supermena tēls tika pārdots Detective Comics, Inc. kompānijai un tas parādījās "Action Comics" pirmajā numurā (1938. gada jūlijs), kā arī vēlāk parādījās radio seriālos, televīzijas raidījumos, filmās, laikrakstu slejās un datorspēlēs. Supermena piedzīvojumu panākumi aizsāka supervaroņu žanru amerikāņu komiksos.
Biogrāfija
Sākotnējos Supermena stāstos viņš piedzima uz izdomātas planētas Kriptona, un viņa vārds bija Kal-El. Kad Supermens bija mazs, viņa tēvs, lai izglābtu dēlu, viņu vienu pašu ievietoja kosmosa kuģī. Kosmosa kuģis atstāja Kriptonu brīdī, kad tas uzsprāga, un kuģis nonāca uz Zemes. Supermenu audzināja fermenis un viņa sieva no Kanzasas un viņam tika dots vārds Klārks Kents (Klārka ir fermera sievas pirmslaulību uzvārds). Viņš tika audzināts pēc augstiem morāles principiem. Ļoti agri viņam sāka parādīties supercilvēka spējas, kuras viņš izmantoja, lai palīdzētu cilvēcei.
2001. gada NHL drafts
2001. gada NHL drafts bija jau 39. NHL drafts, kurš notika 2001. gada 23. un 24. jūnijā Sanraizā. Kopā tika draftēti 289 spēlētāji deviņās kārtās.
Togo futbola izlase
Togo futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Togo starptautiskās futbola sacensībās. Togo futbola izlasi pārvalda Togo Futbola federācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1956. gadā cīnoties pret Zelta Krasta izlasi (tagad Gana). Pasaules kausa finālturnīrā Togo izlase pirmo un pagaidām vienīgo reizi piedalījās 2006. gadā. Nāciju kausa izcīņā togieši ir piedalījušies 8 reizes, labākais sasniegums ir iekļūšana ceturtdaļfinālā 2013. gadā.
A.C. Cesena
Associazione Calcio Cesena ir Itālijas futbola klubs no Čezēnas, pilsētas Emīlijas-Romanjas reģionā. Pašlaik spēlē Itālijas C sērijā. Klubs dibināts 1940. gadā, pirmoreiz Itālijas futbola čempionāta A sērijā iekļuva 1973. gadā. Kopš tā laika klubs Itālijas augstākajā līgā aizvadījis 13 sezonas, lielāko panākumu sasniedzot 1976. gadā, kad tas ieguva 6. vietu un kvalificējās UEFA kausa izcīņai. Pēdējo reizi A sērijā klubs spēlēja 2014.–2015. gada sezonā, kad ieguva 19. vietu un tika pazemināts uz B sēriju.
Komandas krāsas ir balta ar melnu. Mājas spēles tā aizvada Dino Manuci stadionā, kura ietilpība ir 23 860 skatītāju vietu.
Tarhans
Titula nozīme un statuss mainās atkarībā no reģiona un vēstures perioda:
Lazdona
Lazdona ir apdzīvota vieta Madonas novada Lazdonas pagastā, pagasta centrs. Atrodas 3 km attālumā no Madonas pilsētas centra. Caur ciemu iet autoceļš Krāslava-Preiļi-Madona (P62). Ciems atrodas Lazdonas ezera krastā, netālu atrodas arī Rāceņu ezers. Ciemā atrodas pašvaldība, pasta nodaļa, skola, bibliotēka, ambulance, veikali, kultūras nams, uzņēmumi, t. sk. autoserviss un piena pārstrādes uzņēmums.
Vēsture
1699. gadā pēc zviedru Vidzemes ģenerālgubernatora Ērika Dālberga projekta uz Lazdonas muižas zemes tika uzcelta krustveida luterāņu baznīca. Patstāvīgs Lazdonas draudzes novads izveidots 18. gadsimta beigās, nodalot tā teritoriju no Ļaudonas draudzes novada. Tagadējā Lazdonas luterāņu baznīca celta no 1802. līdz 1805. gadam, iesvētīta 1806. gadā, 1863.-1866. gadā uzcēla arī Lazdonas Sv. Trijādības pareizticīgo baznīcu. Savu vietējā centra nozīmi Lazdona zaudēja pēc 1900. gada, kad uz netālās Biržu muižas zemes sāka veidoties Madonas pilsēta.
Anatolijs Gorbunovs
Anatolijs Gorbunovs (dzimis ) ir latviešu politiķis, Latvijas Republikas Augstākās Padomes priekšsēdētājs (1990—1993).
Politiskā biogrāfija
Dzimis 1942. gada 10. februārī Pildas pagastā zemnieka Valeriāna Gorbunova ģimenē. No 1959. gada strādāja Nīkrāces padomju saimniecībā, vēlāk studēja Rīgas Politehniskajā institūtā, kur bija komjaunatnes sekretārs. Pēc RPI beigšanas 1970. gadā bija Rīgas pilsētas Kirova rajona komjaunatnes komitejas pirmais sekretārs, no 1974. gada Latvijas Komunistiskās partijas (LKP) Kirova rajona nodaļas vadītājs, vēlāk pirmais sekretārs.
1978. gadā beidza PSKP CK Sabiedrisko zinātņu akadēmiju, no 1982. gada bija LKP Rīgas pilsētas komitejas sekretārs, no 1984. gada LKP CK administratīvo orgānu nodaļas vadītājs. 1987. gadā, ieņemdams LKP CK sekretāra amatu ideoloģijas jautājumos, sabiedriskajos medijos nosodīja Latvijas Cilvēktiesību aizsardzības grupas Helsinki 86 ziedu nolikšanu 1987. gada 14. jūnijā un 23. augustā pie Brīvības pieminekļa Rīgā. Pasākumi tika izklīdināti ar milicijas palīdzību. No 1988. līdz 1990. gadam Gorbunovs bija Latvijas Komunistiskās partijas CK sekretārs pēc tam Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētājs.
Šajā amatā būdams, viņš atbalstīja Latvijas Tautas frontes izveidi un no 1990. līdz 1993. gadam pildīja Latvijas Republikas Augstākās Padomes priekšsēdētāja pienākumus, tādējādi bija pirmais Latvijas Republikas valsts vadītājs pēc neatkarības atjaunošanas. 1993. gadā Gorbunovs bija viens no partijas "Latvijas ceļš" dibinātājiem, 1993.—1995. gadā 5. Saeimas priekšsēdētājs.
No 1995. līdz 2002. gadam bija ievēlēts 6. un 7. Saeimā no "Latvijas ceļa" un ieņēma dažādus amatus. A. Šķēles pirmajā kabinetā bija vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrs. A. Šķēles otrajā kabinetā bija vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrs. G. Krasta kabinetā bija vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrs, īsu laiku arī ekonomikas ministrs. V. Krištopana kabinetā bija satiksmes ministrs. A. Šķēles trešajā kabinetā bija satiksmes ministrs. A. Bērziņa kabinetā bija satiksmes ministrs.
1999. gadā tika izvirzīts par kandidātu prezidenta vēlēšanās. 2003. gadā ievēlēts par akciju sabiedrības "Latvijas valsts meži" padomes priekšsēdētāju.
Nātrija nitrāts
Nātrija nitrāts (NaNO3) ir balta, kristāliska viela, kas šķīst ūdenī. Līdz 19. gs. tas bija galvenā slāpekļa savienojumu (slāpekļskābes) izejviela. Lielākās nātrija nitrāta atradnes atrodas Čīlē, tāpēc to dažreiz sauc arī par Čīles salpetri.
Iegūšana
Mūsdienās slāpekļskābi ražo, oksidējot amonjaku, un pašu nātrija nitrātu dažreiz iegūst nātrija hidroksīda vai karbonāta reakcijā ar slāpekļskābi:
Izmantošana
Šī reakcija ir eksotermiska un slāpekļskābe izdalās gāzveida formā (lai iegūtu šķidrumu, to ir jākondensē).
Līdz Pirmajam Pasaules karam nātrija nitrātu plaši izmantoja par izejvielu slāpekļskābes un ar to saistīto sprāgstvielu ražošanā. Lai arī nātrija nitrātu ir iespējams lietot par izejvielu šaujampulvera ražošanai, tas tomēr nav tik efektīvs, kā kālija nitrāts, jo ir higroskopisks. Pārtikas rūpniecībā nātrija nitrātu dažreiz lieto par konservantu (E251).
Breinigerberga
Breinigerberga (de) ir ciemats Vācijas galējos rietumos, Ziemeļreinas-Vestfālenes zemē, netālu no Beļģijas un Nīderlandes robežas. 2005. gadā tajā dzīvoja 971 cilvēks.
Georgijs Žukovs
Georgijs Žukovs (ru, dzimis, miris ) bija PSRS maršals. Viens no pazīstamākajiem padomju augstākajiem virsniekiem Otrā pasaules kara laikā.
Dzīvesgājums
Dzimis Kalugas guberņā nabadzīga zemnieka ģimenē. Devās peļņā uz Maskavu, kur 1915. gadā iesaukts armijā. Pirmā pasaules kara laikā divreiz apbalvots ar Jura krustu. Pēc Oktobra revolūcijas iestājās boļševiku partijā. Karoja Krievijas pilsoņu karā. 1921. gadā apbalvots ar Sarkanā Karoga Ordeni par Tambovas sacelšanās apspiešanu. 1923. gadā Žukovs kļuva par pulka, bet 1930. gadā - par brigādes komandieri.
Otrā pasaules kara laikā 1940. gadā Žukovs piedalījās Besarābijas (toreiz Rumānijas daļa, tagad Moldova) militārās okupācijas plānošanā un realizācijā. 1941. gadā maijā piedalījās plāna izstrādē, kurā tika ierosināts izdarīt preventīvu triecienu pret Vāciju, tomēr Hitlers uzbruka ātrāk, un PSRS nācās aizstāvēties. Sākoties Vācijas uzbrukumam PSRS, Georgijs Žukovs bija Sarkanās armijas ģenerālštāba priekšnieks, tomēr pēc neveiksmēm kara sākumā tika atcelts no amata un iecelts par Rezerves frontes komandieri. Kā Rezerves frontes pavēlnieks piedalījās Sarkanajai armijai neveiksmīgajā Smoļenskas kaujā, kurā vadīja Jeļņas uzbrukum u - kur viņa komandētie spēki tika aplenkti, un sakauti.
Pēc Jeļņas operācijas Žukovs tika norīkots par Ļeņingradas frontes pavēlnieku, bet pēc tam, tika iecelts par Rietumu frontes pavēlnieku, kas Maskavas kaujas laikā cīnījās uz dienvidiem no Maskavas. 1942. gadā kā šīs frontes pavēlnieks Žukovs vadīja Rževas - Vjazmas operāciju (sauktu arī par "Rževas gaļasmašīnu" ("Ржевская мясорубка")), kura kļuva par vienu no asiņainākajām kaujām Austrumu frontē - 4 mēnešu laikā pušu zaudējumi bija no 500 000 līdz 1 000 000 padomju un no 300 000 līdz 450 000 vācu pusē, tomēr operācijas rezultāti bija visai pieticīgi. 1942. gada augustā Žukovs tika nozīmēts par Augstākā Virspavēlnieka vietnieku un PSRS Aizsardzības komisāra pirmo vietnieku, bet par Rietumu frontes virspavēlnieku iecelts Ivans Koņevs. Kā Stavkas pārstāvis piedalījās Kurskas kaujā, tomēr Žukova reālais ieguldījums padomju uzvarās tiek vērtēts pretrunīgi. 1944. gada vasarā kā Stavkas pārstāvis kopā ar Aleksandru Vasiļevski vadīja Operāciju "Bagrations", kuras rezultātā tika ieņemta Baltkrievija un Polijas austrumdaļa. 1945. gada aprīlī - maijā kā 1. Baltkrievijas frontes pavēlnieks vadīja Berlīnes kauju un bija padomju pārstāvis bezierumu kapitulācijas akta parakstīšanā 8. maijā Berlīnes pievārtē. Žukova reālais ieguldījums padomju uzvarā vēl ir vēsturnieku pētniecības objekts. Būdams enerģisks un noteikts komandieris, Žukovs tomēr esot zemu vērtējis atsevišķu kareivju dzīvības, bieži karodams "ar masu", nevis "ar tehniku". Viņš arī esot bijis viens no retajiem padomju komandieriem, kuram bijis drosmes iebilst Staļinam.
Pēc kara maršals Žukovs kļuva par Padomju okupācijas zonas pavēlnieku, tomēr drīz tika atcelts no amata un norīkots par Odesas kara apgabala pavēlnieku (1946–1948), iespējams viņa tolaik milzīgās popularitātes dēļ, kas varētu apdraudēt Staļinu. Vēlāk tika iecelts par Urālu kara apgabala pavēlnieku (1948-1953).
Maršala Žukova vadībā 1954. gada 14. septembrī Padomju armija Tockas poligonā 215 km no Čkalovas veica slepenu atombumbas izmēģinājumu, lai izpētītu sprādziena ietekmi uz militāro tehniku un personālu. Uzskata, ka no radiācijas cieta apmēram 45 000 cilvēku, dažu gadu laika pēc sprādziena no apstarojuma izraisītām slimībām mira vairāki tūkstoši cilvēku. Kā PSRS Aizsardzības ministrs Žukovs vadīja Ungārijas revolūcijas sagrāvi. 1957. gadā Hruščevs atcēla Žukovu no amata.
Miris Maskavā 1974. gadā.
Mareks Jurevičus
Mareks Jurevičus (dzimis Liepājā) ir profesionāls latviešu basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga un vieglā uzbrucēja pozīcijās, Latvijas basketbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2014) pārstāv Ukrainas klubu Mykolaiv.
Pirms tam spēlējis LBL klubos Liepājas "Lauvas" un BK Ventspils. Divas sezonas pavadījis Itālijas basketbola klubos Veronas "Tezenis", Ostuni "Assi" un ''Prima Veroli. ''Jurevičus 2013. gada vasarā panāca vienošanos ar Francijas spēcīgākās līgas - "Pro A" komandu Élan Chalon. Četrās Eurocup spēlēs latviešu basketbolists laukumā vidēji pavadīja 17,8 minūtes, gūstot 6 punktus un izcīnot 1,3 atlecošās bumbas, bet piecos LNB Pro A mačos vidēji laukumā pavadīja 9,8 minūtes, izceļoties ar 3,4 punktiem. Kluba vadība nebija apmierināta ar pienesumu komandā un lauza kontraktu. Basketbolists atgriezās dzimtās pilsētas klubā Liepājas Lauvas.
Kopā ar Latvijas izlasi spēlēja 2011. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrā 2010. gada augustā. Nākamajos gados Jurevičus nav pārstāvējis Latvijas izlasi ne Eiropas čempionātu kvalifikācijas, ne finālturnīru spēlēs.
Žoskēns de Prē
Žoskēns de Prē (Josquin des Prés; dzimis starp 1450. un 1455. gadiem, miris ) bija renesanses mūzikas laikmeta frankoflāmu komponists. Viņš tiek saukts arī vienkārši par Žoskēnu, kā arī viņa vārds latviski tiek atveidots kā Žoskēns Deprē vai arī Žoskēns Desprē. Žoskēns ir uzrakstījis 20 mesas, aptuveni simts motetess, psalmus un himnas, kā arī 52 saviesīgus darbus franču valodā un trīs itāļu valodā.
Dalailama
Dalailama (bo,, zh, ) ir lamaisma (Tibetas budisma) augstākais garīdznieks, agrāk arī bija laicīgais Tibetas valdnieks. Dalailama ir augstākais garīgais skolotājs no Gelugpas skolas un bodisatvas Avalokitešvara pārmiesošanās. Tiek uzskatīts, ka katrs nākamais dalailama ir iepriekšējā pārmiesošanās. Pirmais dalailama piedzima 1391. gadā. No 17. gadsimta līdz 1959. gadam Dalailama bija Tibetas valdības galva. Kopš 1959. gada dalailama atrodas trimdā Indijā un tur savus valdības galvas pienākumus turpināja pildīt līdz 2011. gadam. Pirms došanās trimdā dalailamas uzturējās Potalas pilī ziemā, bet vasarā — Norbulingkas pilī. Abas pilis atrodas Tibetas administratīvajā centrā Lhasā.
Dalailamas
Ir bijuši četrpadsmit dalailamas.
Kalnmuiža (Rumbas pagasts)
Kalnmuiža ir apdzīvota vieta Kuldīgas novada Rumbas pagastā. Izvietojusies Ventas labajā krastā pie Kuldīgas pilsētas robežas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie Kalnmuižas (Amt-Goldingen) muižas centra. 20. gadsimta pirmajā pusē izveidojās par ievērojamu apdzīvoto vietu, kurai 1935. gadā tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. Lielākā daļa Kalnmuižas pēc kara tika iekļauta Kuldīgas pilsētas teritorijā (Pārventa).
Melhiors Broderlams
Melhiors Broderlams (Melchior Broederlam; * apm. 1355. g. Iprā, Flandrijā, tagadējā Belģijā, † pēc 1409. g. turpat) bija viduslaiku flāmu mākslinieks. Broderlams gleznoja reliģiska rakstura gleznas, veidoja vitrāžas un gan oficiālus, gan svētku tērpus, kā arī bija zeltkalis. Par mākslinieka dzīvi zināms maz, un zināmi tikai divi darbi, kuru autors noteikti bijis Broderlams — divas altārgleznas, kas pēc Burgundijas hercoga Filipa II pasūtījuma uzgleznotas kartēziešu klosterim netālu no Dižonas.
Iespējams, gleznošanu Broderlams apguvis Brigē un Parīzē, apceļojis arī Itāliju. No 1381. g. līdz 1409. g. Broderlams dzīvojis Iprā (Flandrijā), bijis Flandrijas grāfa galma gleznotājs. No 1384. gada viņš darbojies arī Burgundijas hercoga galmā, kur dekorējis Hesdinas pili.
Sējas kaņepe
Sējas kaņepe (Cannabis sativa L.) ir kaņepju dzimtas (Cannabaceae) viengadīgs divmāju augs. Sējas kaņepes ir nozīmīgs kultūraugs, jo no tās iegūst divu veidu produkciju — šķiedru un sēklas. Sējas kaņepju eļļā ir daudz nepiesātināto taukskābju u.c. cilvēka uzturā un medicīnā nozīmīgu vielu. Lai iegūtu kvalitatīvu kaņepju produkciju, liela nozīme ir ģenētiskajam potenciālam, audzēšanas tehnoloģijām un vides apstākļu ietekmei.
Sējas kaņepes ir sens Latvijas kultūraugs, bet 20 gs. vidū to audzēšanu Latvijā aizliedza un vēlāk noteica, ka tās drīkst audzēt tikai ar atļaujām. Mūsdienās sējas kaņepju audzēšana ir atļauta šķiedras un sēklu ieguvei, kā arī dārzkopības mērķiem, taču tās nedrīkst audzēt telpās un segtās platībās (piemēram, siltumnīcās vai zem plēves). Kopš 2008. gada Latvijā vairākās saimniecībās sāka audzēt sējas kaņepes sēklu un šķiedras ieguvei.
Auga apraksts
Sējas kaņepes vīrišķos augus sauc par saušņiem, sievišķos par māteskaņepēm. Sējumos saušņu ir 45 — 47%, bet māteskaņepju 53 — 55%. Saušņi ir tievāki, garāki, mazāk lapoti nekā māteskaņepes. Pēc ziedēšanas saušņi vairs neaug garumā. Saušņi nogatavojas ātrāk nekā māteskaņepes, tāpēc rodas grūtības ražas novākšanā. Ir izveidotas kaņepes, kurām vīrišķie un sievišķie augi nogatavojas vienlaicīgi, kā arī vienmājas kaņepes.
Strauji augot un attīstot lielu biomasu, tās nomāc nezāles, tāpēc kaņepes ir labs priekšaugs daudzām kultūrām, piemēram, sakņaugiem. Kaņepēm maz piemēroti priekšaugi ir vasarāji. Vislielākās grūtības sagādā kultūras ieaudzēšana — kaņepēm ir nepieciešama laba augsnes struktūra un ūdens klātbūtne agrīnās attīstības stadijā. Kaņepju audzēšanā svarīga ir šķirnes izvēle. No tās ir atkarīgs ražas lielums un kvalitāte. Kaņepes ir garās nakts (īsās dienas) augs. Eiropā parasti audzē franču izcelsmes kaņepes, kuru kritiskais fotoperiods ir starp 14 un 15,5 stundām. Dienvideiropā selekcionē šķirnes ar garāku fotoperiodu, lai varētu izmantot visu kaņepju potenciālu.
Kaņepēm ir izteikts dzimumdimorfisms. Vīrišķie augi zied agrāk. Kaņepēm novēro atsevišķu īpatņu garuma starpības. Tie nomāc īsākos īpatņus. Reizēm tas noved pie pašizretināšanās.
Lapas kaņepēm ir staraini dalītas. Lielākais daļu skaits 7 — 11. Stumbrs šķautņains, posmots, pie pamatnes ovāls, biezos sējumos tievs, spēj sasniegt četru metru augstumu. Ziedi sakārtoti skarās. Sievišķie ziedi blīvākās ziedkopās. Auglis — riekstiņš. Mazāk attīstīta sakņu sistēma, nekā citiem kultūraugiem. Veģetācijas periods — 150 dienas.
Dažādos augšanas posmos kaņepju augšanas intensitāte ir atšķirīga. Visstraujāk tās aug no ziedpumpuru veidošanās līdz ziedēšanas brīdim. Lielākās ražas iegūst mitrās un siltās vasarās (16 — 20 °C). Kaņepēm piemērotas ar trūdvielām un mitrumu bagātas augsnes. Tām ir nepieciešams papildmēslojums. Maksimālu kālija un slāpekļa daudzumu uzņem laikā no ziedpumpuru veidošanās līdz ziedēšanai. Sēklu iegūšanai kaņepes sēj retos sējumos, bet, lai iegūtu augstvērtīgu šķiedru, tās jāsēj cieši, jo tad stumbri ir tievi un nezaroti.
Kaņepju sēklas vidēji satur 20 — 25% eļļas. Sējas kaņepju sēklu eļļā ir 90% nepiesātinātās taukskābes.
Šķiedra
Sējas kaņepju šķiedra ir garāka, rupjāka un stiprāka par linšķiedru. Vīrišķo augu šķiedra ir augstākas kvalitātes nekā sievišķo augu šķiedra. Vīrišķos augus izmanto šķiedras ieguvei, bet sievišķos augus gan šķiedras, gan sēklu ieguvei. Kaņepju šķiedra ir izturīga ilgstošā mitrumā. Lūksnes saturs augā pieaug, palielinoties augu blīvumam sējumā. Biezos sējumos ievērojami pagarinās sklerenhīmas šūnas, veidojot garas šķiedras ar zemu lignīna saturu. Auga posmi attīstās nevienmērīgi, bet sējumam kopumā var noteikt momentu, kurā celulozes saturs šūnapvalkos ir maksimāls, bet vēl nav sākusies pārkoksnēšanās. Tipisks kopējais celulozes daudzums stumbra sausnā ir 60 — 65%, tas nedaudz pieaug kaņepei nobriestot. Celulozes daudzums pieaug līdz augšanas perioda beigām, bet kvalitātes samazināšanās ir saistāma ar pārkoksnēšanos.
Izmantošana
No kaņepju sēklām var pagatavot pārtikas produktus: kaņepju sviestu, grūsli, kaņepju pienu un eļļu. No tām iespējams izdalīt fosforu saturošu organisko savienojumu — fitīnu, kuru izmanto medicīnā, mazasinības ārstēšanā, nervu un vielmaiņas slimību gadījumos.
Kaņepju sēklām raksturīgs augsts eļļas saturs. Iegūstot kaņepju eļļu rūpnieciski, tai piemīt stipra īpatnēja garša un smarža, un tai ir zilgani brūna nokrāsa. Tā kā kaņepju eļļa ātri žūst, to izmanto laku, krāsu un mīksto ziepju pagatavošanā. Attīrītu kaņepju eļļu plaši izmanto konservu rūpniecībā un konditorejas izstrādājumu pagatavošanā.
Eļļas rūpniecības blakusprodukts ir kaņepju rauši, kurus izmanto lopbarībā.
Izplatība
Par kaņepju dzimteni uzskata Āziju, Himalaju kalnu rajonu. Eiropā kaņepes un linus plaši audzēja no 16. līdz 18. gadsimtam. Pēc tam interese par kaņepēm nedaudz zuda, bet pēdējā laikā atkal ir atjaunojusies. Kaņepes spēj augt dažādos agroklimatiskajos apstākļos. Kaņepēm ir lielas pielāgošanās spējas un, salīdzinoši ar citām kultūrām, augsta raža. Savvaļā šī suga sastopama Pievolgā un Rietumsibīrijā.
Okras baznīca
Okras Svētā Hieronima Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Krāslavas novada Andrupenes pagasta Vecokrā.
Vēsture
Okras katoļu koka baznīca tika uzcelta 1819. gadā. Pēc uzcelšanas to no Jaunokras pārveda uz Vecokru un uzstādīja vecajā kapsētā. 1889. gadā baznīcu slēdza, jo tā bija nonākusi avārijas stāvoklī. Dabūjot pārbūvēšanas atļauju, laikā no 1896. līdz 1897. gadam dievnamu Krāslavas būvmeistara Kozlovska vadībā pārbūvēja, un dekāns Kazimirs Lušpinis to iesvētīja. Baznīcas pagrabstāvā atrodas Skirku ģimenes kapenes. Tur atrodošies četri zārki ar apbedījuma inventāru ir valsts nozīmes mākslas pieminekļi.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jānis Bečs. Okras draudze līdz 1940. gadam bija Bērzgales draudzes filiāle, vēlāk kļuva par patstāvīgu draudzi. Draudzei ir viena vairāk kā 100 gadus veca Vecokras kapsēta, kas atrodas blakus dievnamam.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki ir Svētā Jura diena un Svētā Krusta paaugstināšanas svētki.
Tehniska informācija
Okras baznīca ir koka viennavas celtne ar skārda jumtu un koka grīdu. Tā ir 8 metrus gara un 6 metrus plata. Ieejas vārtos ir liels mūra zvanu tornis ar trim zvaniem. Ap baznīcu ir daļējs metāla žogs uz mūra pamatiem un sarkanu ķieģeļu-mūra vārtiem.
Znotiņu baznīca
Znotiņu Dievmātes Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Līvānu novada Sutru pagasta Znotiņos.
Vēsture
Znotiņu baznīca ir pārbūvēta no bijušās Znotiņu muižas labības kaltes. Sākotnēji, pēc Pirmā pasaules kara, notiekot agrārreformai un sadalot Znotiņu muižu, tika nolemts muižā un tās saimniecības ēkās izveidot vidusskolu, bet tā kā tai bija neizdevīgi ģeogrāfiskie apstākļi, bet toreizējais Vārkavas pagasts, kura teritorijā atradās muiža, viens nespēja uzturēt skolu, minētās ēkas palika novārtā. Daudzi iedzīvotāji izteica vēlēšanos labības klētī un smēdē iekārtot baznīcu, tāpēc ka tuvākie dievnami atradās tālu. 1925. gadā Vārkavas draudzes vikārs griezās ar lūgumu Vārkavas pagasta valdē ar lūgumu par ēku piešķiršanu baznīcas iekārtošanai un tā piekrita Znotiņu katoļu draudzei piešķirt muižas labības kalti un smēdi. Vārkavas draudzes vikāra Antona Rukmaņa vadībā 1926. gada septembrī sākās pārbūves darbi — izņēma kaltētavas sienas un plauktus, ielika jaunus griestus un izlauza pusotru metru biezo ķieģeļu sienu, no kuras iegūtajiem ķieģeļiem izklāja grīdu, kas vēlāk kalpoja līdz 1950. gadu vidum, kā arī uzcēla sakristeju un aizbēra pagrabu. Meistars Aloizs Vaivods no Bernānu sādžas izgatavoja altāri, bet vietējais kalējs izkala lielu dzelzs krustu, ko nostiprināja uz baznīcas jumta altāra galā.
1926. gada septembra pēdējā svētdienā priesteris Rukmanis baznīcu iesvētīja un nākamajā svētdienā dievnamā notika pirmais dievkalpojums. Vēlākos gados baznīca tika pārbūvēta un apšūta ar sarkanajiem ķieģeļiem. Padomju varas gados baznīca palika novārtā, taču, atgūstot neatkarību, draudzes darbība ir aktivizējusies, dievnams sakopts un atjaunots. 2008. gadā draudze ar projekta līdzekļu palīdzību iekārtoja baznīcas pagalmu.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Aigars Bernāns. Znotiņu draudze nodibināta 1926. gadā, atdalot sādžas no Vārkavas draudzes. No šīs draudzes ir nācis vēlākais kardināls Julijans Vaivods. Draudzei ir četras kapsētas — Seiļu kapsēta, Kauparnīku kapsēta, Sutru kapsēta, Borbaļu kapsēta.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki ir Svētā Izidora — arāja diena, Svētās Lūcijas diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas pastāvīgā palīga svētki.
Tehniska informācija
Znotiņu baznīca ir ķieģeļu mūra viennavas celtne ar skārda jumtu un koka grīdu. Tā ir 9 metrus gara un 6 metrus plata.
Goleņovas apriņķis
Goleņovas apriņķis ir apriņķis Polijā, Rietumpomožes vojevodistes ziemeļrietumos. Robežojas ar Rietumpomožes vojevodistes Kameņas, Grifices, Lobezas, Stargardas un Polices apriņķiem, kā arī Ščecinu un Svinoujsci.
Znotiņu baznīca
Interjers
Baznīcā ir divi altāri — galvenais altāris Jēzus Sirds godam un Jaunavas Marijas altāris, kurā ir Jaunavas Marijas pastāvīgā palīga glezna. Dievnamā redzamas arī mākslinieces Drancānes radītā Svētās Lūcijas glezna un 1961. gadā Jadvigas Žilvinskas gleznotā Svētā Izidora glezna. Aplūkojamas ir arī krustaceļa gleznas. Baznīcā atrodas valsts nozīmes mākslas priekšmeti — 19. gadsimta sākumā darināts sudraba Ciborija kauss, 19. gadsimtā veidots koka krucifikss.
1839. gads
1839. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
1426. gads
1426. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.