Iekšdedzes_dzinējs
Dzesēšanas sistēma
Iekšdedzes dzinēja darbības laikā izdalās siltums. Siltums rodas, dzinēja cilindros sadegot degvielai: benzīnam vai dīzeļdegvielai. Izdaloties augstai temperatūrai, daudzas dzinēja detaļas, kuras ir izgatavotas no alumīnija, temperatūras iedarbībā var izkust un deformēties. Lai tas nenotiktu, liekais siltuma daudzums no virzuļu bloka ir jāaizvada prom. Iekšdedzes dzinējiem ir divi dzesēšanas veidi: šķidruma dzesēšana un dzesēšana ar gaisa plūsmu. Drošuma ziņā stabilāka ir virzuļu bloka dzesēšana ar šķidrumu. Gaisa dzesēšana bieži var izrādīties nepietiekama. Sākotnēji dzinējā kā dzesēšanas šķidrumu izmantoja ūdeni. Ap cilindriem ir speciālas ūdens kameras. Ar ūdens sūkņa palīdzību ūdeni sūknē pa sistēmas kontūru. Lai palielinātu dzesēšanas laukumu, dzinēja priekšā ir uzstādīts radiators. Papildu dzesēšana notika ar ventilatoru, kas vērsa gaisa plūsmu pret radiatoru. Ūdens papildināšana radiatorā notika caur ieliešanas caurumu radiatora virspusē, atverot vāciņu. Ūdenim galvenais nosacījums būt pietiekami tīram. Sistēma bija samērā efektīva. Tomēr problēmas ar ūdens dzesēšanu ir tajā, ka ziemas apstākļos, ūdenim sasalstot un izplešoties, tiek saplēsts radiators un dzinējs. Tāpēc salā no mašīnas ūdens bija jānolej vai arī tā bija jāiedzen siltā garāžā, kad tā netiek ekspluatēta. Tas bija ļoti neērti, tāpēc tika uzsākta ūdens aizvietošana ar antifrīzu vai tosolu, kas ziemas apstākļos sasalstot nekristalizējas. Pēc savām dzesēšanas tehniskām raksturīpašībām no ūdens šie šķidrumi īpaši neatšķiras. Galvenais trūkums ir to ķīmiskā agresivitāte pret dažādiem metāliem, kas var noēst (izkorodēt) metālu: čugunu un alumīniju. Uz dzesēšanas šķidruma iepakojuma jāpārliecinās, vai tam ir pievienota nepieciešamā attiecīgo metālu aizsardzība. Katrai mašīnai tās ražotāja tehniskajā raksturojumā ir noteikts, kāda veida dzesēšanas šķidrums jāielej. Tas var atšķirties. Otrs galvenais ziemas dzesēšanas šķidruma trūkums ir tāds, ka tas ievērojamāk izplešas, tam uzkarstot, nekā ūdens. Ūdens dzesēšanā vāciņā ir vārsta atspere, kas lieko ūdeni izgrūda no sistēmas. Tosolam un antifrīzam ir lielāks temperatūras izplešanās koeficients nekā ūdenim un tie arī ir dārgi, lai tos vienkārši laistītu uz āru. Tāpēc kā risinājums ir atsevišķs izplešanās rezervuārs ar vāciņu, līdz ar ko vāciņš, pa kuru iepriekš lēja ūdeni, radiatoram vairs nebija vajadzīgs. Dzinējam sakarstot, sakarsētais šķidrums - +90 - +100 C izplešoties ieplūst rezervuārā. Rezervuārā nepieciešams pastāvīgi kontrolēt šķidruma daudzumu. Tāpēc uz rezervuāra ir divas līmeņa atzīmes: min un max. Aukstam dzinējam šķidrumam jābūt līmenī intervālā starp šīm zīmēm, jo sakarstot tas ievērojami izpletīsies. Ja dzesēšanas šķidrums rezervuārā ir nepietiekošā līmenī, nepieciešams to papildināt intervālā starp atzīmēm. Uz rezervuāra vāciņa attēlota pārspiediena piktogrammiņa, kas nozīmē, ka sakarsušam dzinējam vāciņu atvērt aizliegts, jo šādi var iegūt apdegumus no eļļainā dzesēšanas šķidruma. Lai negūtu ķermeņa applaucējumus, jāgaida, kad motors atdzisīs un tikai tad drīkst atvērt vāciņu. Neliels spiediens sistēmā saglabājas arī atdzisušam dzinējam, bet tas nerada bīstamību. Ziemas apstākļos, aukstai mašīnai atrodoties ārā, dzinējs arī atdziest tuvu tai pašai āra temperatūrai. Lai dzinēju sasildītu, dzesēšanas sistēmā ir speciāls termostats, kas strādā kā ventilis un neizlaiž dzesēšanas šķidrumu ārpus dzinēja bloka sistēmas uz radiatoru, kamēr neuzsilst līdz nepieciešamajai temperatūrai. Karstā laikā, kad nepieciešama papildu radiatora atvēsināšana, stāvot sastrēgumā, automātiski ieslēdzas radiatora ventilators, kas periodiski samazina temperatūru un uztur to intervālā no +80 - +85 C. Tas notiek diezgan strauji. Izbraucot no sastrēguma, gaisa plūsma radiatoru parasti pietiekami atvēsina bez piespiedu atdzesēšanas ar ventilatoru. Dzesēšanas šķidruma temperatūru pastāvīgi rāda temperatūras rādītājs uz kontrolpaneļa.