cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Edgars Snovs
Vēlākie gadi žurnālistikā
"'Šajā starptautiskajā kataklizmā, ko uzspieda fašisti, nav iespējams palikt neitrālam; tas ir kā būt buboņu mērī ieskautam un ieturēt „neitrālu” pozīciju attiecībā uz žurku populāciju. Vai tas jums patīk, vai ne, jums tiek uzlikts pienākums vai nu palīdzēt žurkām vai tās iznīdēt. Neviens nav imūns pret vēstures notikumiem.'"
Ar 1944. gadu Snovs svārstījās pie jautājuma – vai Mao un Ķīnas komunisti patiesībā bija „agrārie demokrāti”, kā arī nebija skaidrībā ar to, vai komunisti Ķīnā īsteno totalitārismu, kā sevi runāja Mao un viņa partija. 1944. grāmatā People On Our Side viņš uzsvēra ķīniešu lomu cīņā pret fašismu. Viņš aprakstīja Mao un Ķīnas komunistus kā progresīvu spēku, kas vēlējās demokrātiju, brīvu Ķīnu, ne komunistisku vienpartijas valsti. Rakstot The Nation, viņš rakstīja, ka Ķīnas komunisti „jau iepriekš atsacījās no domas [Ķīnā] veidot komunismu.” Pēc kara Snovs atkāpās no saviem uzskatiem par komunismu Ķīnā kā demokrātisku kustību.
Labvēlīgo attiecību dēļ ar komunistiem viņu, kā kara korespondentu, pēc Otrā pasaules kara sāka pētīt kā zem palielināmā stikla. Makkartija periodā viņu nopratināja Federālais izmeklēšanas birojs un aizliedza sekot līdzi komunistu aktivitātēm. Publicētajos rakstos Snovs žēlojās par Savienoto Valstu nostāju pret komunismu. Vēlāk, 1950. gados viņš publicēja divas grāmatas par Ķīnu: Random Notes on Red China (1957. gads), kas kalpoja kā pētniecības līdzeklis zinātniekiem. Tajā parādījās iepriekš nezināmi fakti par Ķīnu; un Journey to the Beginning (1958. gads) - autobiogrāfisks atskats uz notikumiem pirms 1949. gada. Snovam bija ārkārtīgi grūti iedzīvot vien no savas rakstīšanas, un 1950. gados viņš nolēma pamest Amerikas Savienotās Valstis. Kopā ar savu sievu (Lois Wheeler Snow) viņš pārcēlās uz Šveici, bet saglabāja Amerikas pilsonību.
Atgriešanās Ķīnā
Tajā viņš atgriezās 1960. un 1964. gadā un intervēja Mao Dzedunu un Džou Eņlaju. Tāpat arī ar plašu vērienu ceļoja un runājās ar dažādiem cilvēkiem. Viņa grāmata The Other Side of the River tiek aprakstītas šīs vizītes; darbā viņš arī noliedz, ka Ķīnas 1959. – 1961. gadu krīze patiesībā bijusi dēļ bada.
1970. gadā viņš aizceļoja uz Ķīnu pēdējo reizi, un viņam kļuva zināms, ka pats prezidents Ričards Niksons labprāt vēlētos ar viņu satikties. Baltais nams ar interesi gaidīja šo vizīti, bet neuzticējās Snova komunista reputācijai. Kad Snovam atklāja aizkuņģa dziedzera vēzi, Džou Eņlajs nosūtīja ķīniešu ārstu vienību uz Šveici, tostarp Džordžu Hatemu. Snovs mira 1972. gada 15. februārī, nedēļā, kad prezidents Niksons ceļoja uz Ķīnu, un tā Edgars Snovs aizgāja no pasaules, neatradis kopīgu valodu ar Balto namu.
Pelni no mirstīgajām atliekām tika sadalīti divās daļās: vienu no tām apraka netālu no Hudzonas upes, otru izkaisīja Pekinas universitātē (agrāk Yenching universitāte), kur viņš mācīja studentus 1930. gados.
Ināra Mūrniece
Ināra Mūrniece (dzimusi ) ir latviešu žurnāliste un politiķe. Šobrīd Latvijas Republikas aizsardzības ministre, pārstāv Nacionālo apvienību. Bijusi vairāku Saeimas sasaukumu deputāte un divus Saeimas sasaukumus bijusi Saeimas priekšsēdētāja. Ievēlēta arī 14. Saeimā.
Biogrāfija
2007. gadā absolvējusi Ekonomikas un kultūras augstskolu un 2009. gadā beigusi studijas Latvijas Universitātē. Strādājusi laikrakstā "Latvijas Avīze" kā žurnāliste, taču 2011. gada augustā pārstāja tur darboties.
Politiskā darbība
2011. gadā I. Mūrniece kandidēja 11. Saeimas vēlēšanās no Nacionālās apvienības "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" saraksta un tika ievēlēta Saeimā. Saeimā darbojas kā Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisijas priekšsēdētāja.
2014. gadā ievēlēta 12. Saeimā un kļuvusi par tās priekšsēdētāju. Viņa bija vienīgā pretendente uz šo amatu. Saglabāja Saeimas priekšsēdētājas amatu visu 12. Saeimas darbības laiku.
2018. gada rudenī ievēlēta 13. Saeimā. Otro sasaukumu pēc kārtas I. Mūrniece tika ievēlēta par Saeimas priekšsēdētāju, balsojumā apsteidzot Dagmāru Beitneri-Le Gallu. 2022. gada rudenī I. Mūrniece tika ievēlēta 14. Saeimā. Decembrī apstiprināta par aizsardzības ministri Krišjāņa Kariņa valdībā.
Privātā dzīve
Bija precējusies ar vēsturnieku un politiķi, 12. Saeimas deputātu Ritvaru Jansonu. Laulībā dzimusi meita. Pāris izšķīries 2015. gadā.
Fonēma
Fonēma ir valodas fonoloģiskās sistēmas mazākā vienība. Fonēma nav valodas skaņa, taču viena vai vairākas valodas skaņas var būt fonēma. Varētu teikt, ka fonēmas statusa piemišanu vai nepiemišanu valodas skaņai nosaka spēja veidot funkcionālu kontrastu.
Fonēma un tās alofoni
Aplūkojot vārdu pāri pile un pīle (fonemātiski: un, fonētiski:  un ), ir iespējams nonākt pie secinājumiem:
Pieņemot, ka latviešu valodā notiek neuzsvērtu patskaņu redukcija (turklāt ne tikai pēc kvantitātes, bet zināmā mērā arī kvalitātes), fonēmai vārdā pilī atbildīs fonētiski atšķirīga skaņa — kvantitatīvi un nelielā mērā kvalitatīvi — īsāka un kaut kādā mērā reducēta jeb pietuvināta šva. Šādas valodas skaņas, kas veido vienu fonēmu sauc par alofoniem jeb fonēmas pozicionālajiem variantiem. Alofonu vidū šķir galveno variantu un sekundāros variantus. Galvenais variants ir visbiežāk sastopamais un var atrasties dažādās pozīcijās, pēc citas definīcijas, viens no fonēmas galvenā varianta kritērijiem ir līdzība šīs fonēmas izolētai izrunai.
Pēc pieminētā fonēmas varianta biežuma kritērija, pieņemot, ka latviešu valodā ir daudzi gadījumi, kuros būtu neuzsvērtā pozīcijā, būtu grūti izsecināt, kurš ir galvenais variants, kurš — sekundārais, taču, vadoties pēc kritērija par līdzību ar izolēti izrunātu fonēmu, var secināt, ka uzsvērts  būtu uzskatāms par primāro variantu, bet kvantitatīvi un kvalitatīvi reducēts, neuzsvērts — par sekundāro.
Viennozīmīgāks piemērs ir velārais nazālais, kas ir velarizēts (t. i., uz atpakaļu pārvirzīts) fonēmas sekundārais variants pirms velārajiem  un , fonēmas  galvenais variants ir dentālais nazālais , jo tas ir biežāk sastopams. No alofoniskā statusa var arī izdarīt pieņēmumu, ka latviešu valodā nebūs iespējams atrast nevienu minimālo pāri, kura vienīgā atšķirība būtu  un  kontrasts. Hipotētisks mēģinājums pretnostatīt, piemēram, standarta latviešu banka un latgaliešu banka  būtu bezjēdzīgs, jo fonoloģija pēc savas būtības darbojas kādas konkrētas valodas fonoloģiskās sistēmas kontekstā un latgaliešu valodai jeb dialektam ir no lejaslatviešu valodas atšķirīga fonoloģiskā sistēma.
Suprasegmentālas vienības
Kā jau pieminēts piemērā ar vārdu pilī, latviešu valodā notiek neuzsvērtu patskaņu redukcija. Grigorjevs norāda, ka uzsvērtu garo patskaņu ilgums ir aptuveni 150—250 ms, neuzsvērtu garo patskaņu — 120—160 ms, tādējādi īsāko un garāko uzsvērtu un neuzsvērtu garu patskaņu realizāciju attiecības ir 1 : 0,8 un 1 : 0,64.
Taču šim nav sakara ar fonēmas pārgarumu vārdā, pārgarums ir suprasegmentālas jeb prosodiskas vienības — stieptas zilbes intonācijas — izpausme. Lauzta zilbes intonācija savukārt uzskatāma par suprasegmentālu glotalizāciju, piemēram, vārdā pīt. Grigorjevs specifiski norāda, ka, piemēram, lauztā intonācija (resp. glotalizācija) nav apskatāma kā atsevišķa segmenta — fonēmas — iezīme, tā ir apskatāma kā suprasegmentāla vienība. Kalnača norāda, ka suprasegmentālas vienības "uzslāņojas" uz jau gatava segmentāla pamata, viņasprāt, segmentālas vienības būtu vērtējamas kā primāras attiecībā pret suprasegmentālām vienībām.
Īpaši izceļot fonēmas kvantitatīvu redukciju vārdā pilī, to varētu fonētiski transkribēt kā pusgaru:. Ja ņem vērā Grigorjeva novērojumus par garu neuzsvērtu patskaņu kvalitatīvu redukciju, kur augsts priekšējs neuzsvērtā pozīcijā reducējas uz gandrīz augstu gandrīz priekšēju, tad šo vārdu varētu transkribēt arī kā , teorētiski abus variantus var arī kombinēt, lai norādītu pusgaru gandrīz priekšēju gandrīz augstu patskani —  —, norādot gan kvantitatīvu, gan kvalitatīvu redukciju. Visus šos variantus, kas teorētiski pilnīgi iespējami dzīvē, var uzskatīt par fonēmas alofoniem. pārgarums vārdā pīle savukārt uzskatāms par suprasegmentālas vienības izpausmi — tā nav alofonija.
Latviešu valodas fonēmas
Saskaņā ar Grigorjevu latviešu valodā ir 12 patskaņu jeb monoftongu fonēmas: un 26 līdzskaņu jeb konsonantu fonēmas.
Divskaņi
Latviešu valodniecībā valda vienprātība, ka latviešu valodā ir 10 divskaņi jeb diftongi:.
No funkcionāla (fonoloģiska) skatpunkta divi divskaņi — un  — latviešu valodniecībā tiek tradicionāli uzskatīti par monofonēmām, no šāda skatpunkta izriet, ka citi divskaņi ir atsevišķu fonēmu secības. Argumentu vidū ir arī to aplūkošana no diahroniskā (vēsturiskā) aspekta, noteiktā mija (in → ; *an → ; *un → ; *en → ; sal. lietuviešu rankà "roka") norāda, ka šie divi divskaņi latviešu valodā funkcionē kā gari patskaņi (no diahroniska skatpunkta).
Tomēr Grigorjevs no sinhroniskā aspekta piedāvā atzīt visus latviešu valodas divskaņus par monofonēmām, viens no argumentiem par labu šādai definīcijai ir Kanepari (Luciano Canepari) piedāvātā monofonēmiska divskaņa pazīme — monofonēmiska divskaņa realizācija nav atvasināma no tā apzīmēšanai lietotajiem simboliem atbilstošajiem monoftongiem. Saskaņā ar Grigorjeva pētījumiem neviena latviešu valodas divskaņa komponentu kvalitāte neatbilst to prototipiem.
Fonoloģiski aplūkojot monoftongus un diftongus kā vienotu kategoriju, tos mēdz saukt par vokāļiem.
Afrikātas /t͡s/ rašanās
Tādi gadījumi kā nakts noved pie jautājuma, vai šī vārda beigas būtu analizējamas kā divu fonēmu un  secība vai viena fonēma — afrikāta.
Kalnača (citējot Lauu) norāda, ka šajā gadījumā "divi līdzskaņi saplūstot vienā, veido citu līdzskani". No šāda skatpunkta vārdu nakts veidojošās fonēmas ir, , , un nevis , , , ,.
Morfonoloģijā šis tiek apskatīts kā morfu interferences jeb fūzijas gadījums. Vārds nakts sastāv no divām morfēmām — nakt- un -s. Šo morfēmu fonētiskas manifestācijas — morfi — šajā procesā saplūst vienotā nedalāmā veselumā. No morfoloģijas skatpunkta tas, protams, nemaina faktu, ka vārds sastāv no divām morfēmām.
Fonēmu klasifikācija pēc šķīrējpazīmēm
Fonoloģija un fonētika pārklājas fonēmu klasifikācijas sakarā. Fonēmas, ko kādas noteiktas valodas runātāji uzskata par atsevišķām skaņām, kaut arī vienai fonēmai var atbilst atšķirīgu skaņu diapazons, tiek klasificētas pēc nosacīti objektīvi izmērāmām fonētiskām pazīmēm. Latviešu valodas fonēmas var klasificēt gan pēc artikulārajām šķīrējpazīmēm, gan akustiskajām šķīrējpazīmēm.
Bināro pazīmju nosaukumi ir pēc parauga [±balsīgs], piemēram, fonēma ir [−balsīgs], bet  — [+balsīgs]. Ja kādai fonēmai atkarībā no gadījuma pazīme var gan piemist, gan nepiemist, to apzīmē ar ±, piemēram, [±zilbisks] fonēmas gadījumā, jo  ir spējīgs veidot zilbes kodolu.
Pārmilzu zvaigzne
Jo lielāku enerģiju izstaro zvaigzne, jo tās masa un izmēri ir lielāki. Visumā lielākajām zvaigznēm rādiuss var būt pat tūkstošiem reižu lielāks nekā Saulei. Lielākās Visuma zvaigznes sauc par milzu un pārmilzu zvaigznēm un tās visumā ik sekundi izstaro miljoniem reižu vairāk enerģijas nekā Saule.
Aptumsuma maiņzvaigzne
Par aptumsuma maiņzvaigznēm tiek sauktas maiņzvaigznes, kuras rodas dubultzvaigžņu sistēmās. Dažām dubultzvaigznēm to orbītas attiecībā pret Zemi ir novietotas tā, ka, tām riņķojot vienai ap otru, sanāk novietoties tā, ka reizēm viena otru aizēno (aptumšo) un to kopējais spožums uz laiku samazinās.
Fonēma
Fonēmu klasifikācija pēc šķīrējpazīmēm
Artikulācijas vietas pazīmes — [labiāls], [koronāls], [dorsāls] un [radikāls] — ir unāras, t. i., vienas artikulācijas vietas pazīmes piemišana fonēmai automātiski neizslēdz citas artikulācijas vietas piemišanu, šī iemesla dēļ pazīmju tabulā tās apzīmē ar kāsīšiem piemišanas gadījumā, bet pazīmes nepiemišanas gadījumā tabulas šūnu atstāj tukšu.
Aptumsuma maiņzvaigzne
Binary star
Fonēma
Fonēmu klasifikācija pēc šķīrējpazīmēm
Fonoloģiskās klasifikācijas tabulas ļauj ērti atlasīt fonēmas pēc vienas vai vairākām šķīrējpazīmēm. Šķīrējpazīmes izmanto tā saucamajās fonētiski fonoloģisko procesu formulās.
Pasaules valodu fonoloģisko sistēmu salīdzinājums
UCLA Phonological Segment Inventory Database (UPSID), kam Frankfurtes Universitāte ir izveidojusi ar interneta pārlūku izmantojamu tiešsaistes versiju, ļauj salīdzināt 451 valodas fonoloģiskās sistēmas.
Loka šaušana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs sievietēm
'''Loka šaušana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs sievietēm''' notika no 9. līdz 14. augustam. Sacīkstēm kvalificējās 64 sportistes no 37 valstīm. Zelta medaļu izcīnija Ķīnas sportiste Janga Juanjuana.
Sūlbergs
Sūlbergs ir norvēģu uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Anna Karina Sideka
Anna Karina Helena Sesīlija Olofsone-Sideka (sv; dzimusi Anna Karina Helena Sesīlija Olofsone (sv) Svegā, Zviedrijā) ir zviedru biatloniste un bijusī distanču slēpotāja. Pasaules kausa posmos biatlonā startē kopš 2002. gada. Ir uzvarējusi 12 Pasaules kausa posmos, kopā Pasaules kausa posmos ir bijusi 30 reizes uz goda pjedestāla. Ir izcīnījusi vairākas medaļas Pasaules čempionātā.
2008. gada maijā apprecējās ar Kanādas biatlona izlases servisa darbinieku Tomu Sideku.
Kekaralas aizsprosts
Kekaralas aizsprosts ir aizsprosts, kas atrodas Arāla jūras ziemeļos, atdalot Ziemeļu Arāla jūru (sauktu par Mazo jūru) no daudz lielākās Dienvidu Arāla jūras (saukta par Lielo jūru). Celtniecības darbi tika pabeigti 2005. gada augustā.
Mogilno
Mogilno (pl) ir pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz dienvidrietumiem no Inovroclavas.
Viena no senākajām apmetnēm rajonā starp Lielpoliju un Kujāviju. Pilsētā atrodas 1065. gadā Boļeslavs II Drosmīgais dibinātais benediktiešu klosteris. Pēc Pirmās Polijas dalīšanas 1772. gadā Mogilno iekļāvās Prūsijā, bet 1920. gadā, nodibinoties jaunajai Polijas valstij, Mogilno kļuva par tās daļu. Psihologa Kurta Levina (Kurt Lewin, 1890—1947) dzimtā pilsēta.
Kekaralas aizsprosts
Pēc aizsprosta uzbūvēšanas Ziemeļu Arāla jūras līmenis ir cēlies un tās ūdens sāļums ir samazinājies. Kopš 2006. gada tiek novērota jūras līmeņa atgūšanās, kas notiek ātrāk kā gaidīts. Aizsprosts ir pacēlis mazās jūras līmeni no 30 metriem līdz 38 metriem; 42 metri tiek uzskatīti par nepieciešamo mērķi. Ir atgriezušās ekonomiski nozīmīgas zivju sugas un daļēji ir atdzīvojusies zvejniecības nozare, kas veic eksportu arī uz Ukrainu. Novērotas arī izmaiņas mikroklimatā un atgriezušies ir lietus mākoņi, kas dod cerību iznīkušajai lauksaimniecības nozarei. Jūra, kura bija atkāpusies 100 kilometrus no kādreizējās ostas pilsētas Aralas, šobrīd ir 25 kilometru attālumā.
Cjiņlinas lielā panda
Izplatība
Cjiņlinas lielā panda dzīvo tikai Cjiņlinas kalnos 1300 - 3000 metrus virs jūras līmeņa Šaņsji provincē Ķīnā. To skaits savvaļā ir apmēram 200 - 300 īpatņi. Lai arī Ķīnā tiek ieviesti dažādi aizsardzības pasākumi, Cjiņlinas lielo pandu populācija atjaunojas ļoti lēni.
Izskats
Tā atšķiras no parastās lielās pandas (Ailuropoda melanoleuca melanoleuca) ar mazāku galvaskausu. Parastajai lielajai pandai galvas forma atgādina lāča galvu, bet Cjiņlinas lielajai pandai galva ir apaļa un atgādina kaķa galvu. Lai arī galva ir mazāka par parastās pandas galvu, tās zobi toties ir lielāki. . Cjiņlinas lielā panda ar savu apaļo galvu izskatās mīlīga un nevainīga. Ķīnieši to sauc par "skaisto pandu".
Arī apspalvojums abām pasugām ir atšķirīgs. Cjiņlinas lielās pandas kažoka krāsa ir nevis balta ar melniem laukumiem, bet gaiši brūna ar tumši brūniem laukumiem.
Ieradumi
Vairāk par lielo pandu ieradumiem, barību un vairošanos lasīt galvenajā rakstā par sugu — lielā panda.
Gurjevskas rajons
Gurjevskas rajons ir Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabala administratīvais rajons. Rajons robežojas ar Kaļiņingradas apgabala Zeļenogradskas, Poļeskas un Bagrationovskas rajoniem, Baltijas jūru, kā arī Kaļiņingradas un Laduškinas pilsētam.
Edvards Epltons
Sers Edvards Viktors Epltons (en, dzimis, miris ) bija angļu fiziķis. 1947. gadā ieguva Nobela prēmiju fizikā par ieguldījumu jonosfēras izpētē, kas ļāva attīstīt radaru tehnoloģijas.
Dzimis Bredfordā. Mācījās Kembridžas Universitātē. Pirmā pasaules kara laikā dienēja armijā. Atgriežoties no kara, saka strādāt Kembridžas Universitātes Kavendiša laboratorijā. No 1924. gada strādāja arī Londonas Universitātē. No 1939. līdz 1949. gadam - Lielbritānijas Zinātnes un rūpnieciskās pētniecības departamenta sekretārs. No 1949. gada līdz savai nāvei - Edinburgas Universitātes rektors.
Kristiāns Goldbahs
Kristiāns Goldbahs (de, dzimis, miris ) bija vācu matemātiķis. Definējis arī mūsdienās neatrisināto Goldbaha problēmu.
Dzīvesgājums
Dzimis Kēnigsbergā mācītāja ģimenē. Studēja Kēnigsbergas Universitātē. No 1710. līdz 1724. gadam ceļoja pa Eiropu. Tikās ar Leibnicu, Eileru un Nikolaju Bernulli. No 1725. gada darbojās jaundibinātajā Pēterburgas Zinātņu akadēmijā, bija Pētera II skolotājs. No 1742. gada - Krievijas valsts dienestā. Miris Maskavā.
Pulsārs
Pulsārs ir rotējoša neitronu zvaigzne. Zvaigznes rotācija rada ap zvaigzni intensīvu magnētisko lauku, kas ir miljoniem reižu spēcīgāks nekā uz Zemes. Gluži kā bāka pulsārs izstaro starojuma kūļus no karstiem punktiem, kas atrodas uz zvaigznes virsas vai virs tās.
Padomju Savienības Varonis
Vēsture
Goda nosaukums oficiāli apstiprināts 1934. gada 16. aprīlī ar PSRS Centrālās izpildkomitejas lēmumu. 1939. gada 1. augustā tika apstiprināts arī apbalvojums, ko piešķīra Padomju Savienības Varoņiem, medaļa "Zelta Zvaigzne". Pirmo reizi šis goda nosaukums tika piešķirts 1934. gada 20. aprīlī, bet pēdējo reizi 1991. gada 24. decembrī. Kopā šajā laikā tika apbalvoti 12 772 cilvēki.
Sākotnēji kopā ar Padomju Savienības Varoņa goda nosaukumu tika piešķirts Ļeņina ordenis, bet 1939. gadā tā vietā sāka piešķirt "Zelta Zvaigznes" medaļu. 92% apbalvoto bija saņēmuši šo goda nosaukumu par varonību un izciliem nopelniem Otrajā pasaules karā. 72 cilvēkiem par dažādiem pārkāpumiem pēc piešķiršanas goda nosaukums tika atņemts. Vairāki cilvēki tika apbalvoti vairākas reizes. 101 cilvēks tika apbalvots divreiz, 3 cilvēki trīs reizes, bet tikai divi četras reizes. 13 Padomju Savienības pilsētas saņēma Varoņpilsētas nosaukumu.
Pēc PSRS izjukšanas "Padomju Savienības Varoņa" apbalvojums tika likvidēts. Krievijā tā vietā tika izveidots goda nosaukums "Krievijas Federācijas Varonis".
Staru tetrode
Staru tetrode ir elektronu lampas - tetrodes modifikācija, kurai, tāpat kā pentodei, ir novērsts dinatronefekts.
Uzbūve
Atšķirībā no parastās tetrodes, staru tetrodei stūrējošā tīkliņa un ekrāntīkliņa vijumu solis ir vienāds, atšķiras tikai vijumu diametrs, tādējādi elektronu plūsma sadalās atsevišķos mazākos staros. Tīkliņu stiprinājumu vietās plūsmas starveida raksturs tiek izjaukts - lai to novērstu, stiprinājumu vietās starp ekrāntīkliņu un anodu tiek ievietotas speciālas plāksnes (starus veidojošās plāksnes), kas neļauj elektroniem šajās vietās sasniegt anodu. Abas plāksnes lampas balona iekšpusē ir savienotas ar katodu, lai tām būtu negatīvs potenciāls. Anods plākšņu novietojuma vietās ir it kā izvirzīts uz āru un nav cilindriskas formas - pēc tā var vizuāli noteikt lampas piederību staru tetrodēm.
Darbības princips
Tā kā ekrāntīkliņa vijumi netraucē elektronu plūsmai, jo atrodas tieši aiz stūrējošā tīkliņa vijumiem, ekrāntīkliņa strāva staru tetrodei ir niecīga. Turklāt vijumu spraugas sadala elektronu plūsmu atsevišķos kūļos jeb staros ar paaugstinātu plūsmas blīvumu. Šādi blīvi kūļi ir ar stipri negatīvu potenciālu un traucē no anoda izsisto elektronu pretplūsmu (novērš dinatronefektu). Staru tetrode efektivitātes un konstrukcijas sarežģītības ziņā ir it kā starp tetrodi un pentodi, jo starus veidojošās plāksnes daļēji pilda arī bremztīkliņa funkciju un novērš sekundāro emisiju.
Izmantošana
Staru tetrodēm pielietojums ir gandrīz tāds pats kā pentodēm. Galvenokārt tās domātas jaudas pakāpēm, kas darbojas relatīvi zemās frekvencēs, taču ir arī augstfrekvencei paredzētas konstrukcijas.
Ebreju vēsture Latvijā
Ebreju vēsture Latvijā apkopo svarīgākos Latvijas ebreju kopienas vēstures posmus no Livonijas Konfederācijas laikiem 16. gadsimtā līdz neatkarīgās Latvijas valsts izveidei.
Livonijas periods
Vācu ordeņa mestrs Zigfrīds fon Feihtvangens 1306. vai 1309. gadā aizliedza ebrejiem ieceļot Livonijā, kas netieši norāda, ka ebreji radīja konkurenci vācu tirgotājiem. Sekojošajos pāris gadsimtos ebreji Livonijas teritorijā visticamāk ieradās kā citu valstu un pilsētu pilnvaroti tirgotāji, taču uz ilgstošu dzīvi neapmetās.
Pēc Viļņas ūnijas noteikumiem Sigismunds II Augusts garantēja Livonijas autonomiju, tādēļ, atšķirībā no Polijas-Lietuvas kopvalsts, ebrejiem netika ļauts tirgoties, vākt nodokļus un iekasēt muitas nodevas Livonijas Pārdaugavas hercogistes teritorijā. Rīgas brīvpilsēta, 1582. gadā padodoties Polijas-Lietuvas valdniekam Stefanam Batorijam, ieguva tiesības pati regulēt ebreju uzturēšanās atļaujas. Tā Rīgā uzturējās vācu ebreju ārsts K. Fīdlers, kas vēlāk kļuva par Krievijas cara Borisa ārstu Maskavā. Šīs privilēģijas saglabājās arī pēc 1621. gada, kad Rīga kļuva par Zviedru Vidzemes galvaspilsētu.
Piltenes apgabalā
Kurzemes bīskaps Johans IV fon Minhauzens Livonijas sabrukuma periodā aicināja ebreju tirgotājus apmesties Piltenē, lai tie veicinātu viņa pārvaldīto teritoriju ekonomisko attīstību. Pirmā Piltenes un visas Latvijas ebreju kopiena tika nodibināta 1570. gadā, desmit gadus pēc tam, kad Piltenes apgabals nokļuva Dānijas prinča Magnusa pārvaldē. 1585. gadā Stefans Batorijs savā kontrolē pārņēma arī Piltenes apgabalu un tajā dzīvojošajiem ebrejiem deva plašas tiesības, kas saglabājās līdz pat 1717. gadam, kad pēc Lielā Ziemeļu kara beigām teritorijas pārvaldē tika veiktas izmaiņas.
Paralēli Lejaskurzemē, kas bija nodota Polijas-Lietuvas vasaļa Brandenburgas kūrfirsta pārvaldē, sāka ieceļot ebreji no netālās Prūsijas hercogistes un izveidojās Aizputes ebreju kopiena. Ebreju tirgotāji Liepājas apkārtnē iepirka dzintaru, ko tālāk pārdeva Prūsijā. Šie no rietumiem nākošie ebreji pārsvarā runājā vāciski un jidišā.
Kurzemes un Zemgales hercogistē
Nostabilizējoties Kurzemes hercogistei, ebreji sāka apmesties Jelgavā un pārējā hercogistes teritorijā. Viņi bija veiksmīgi tirdzniecības starpnieki starp poļu un zviedru pakļautībā esošajām Latvijas daļām. Kurzemes hercogi vēlējās nostiprināt savu neatkarību, tāpēc viņiem bija nepieciešami ekonomiski aktīvi iedzīvotāji.
Ebreju ienākšanu sevišķi stimulēja hercogs Jēkabs, kurš uzticēja viņiem muitnieku pienākumus un nodokļu ievākšanu. Ebrejs Zaharijs Daniels pat tika iecelts par Liepājas jūrmalas zonas fogtu (pārvaldnieku), uzdodot viņam tur kārtot visas hercoga īpašumu tirdzniecības lietas. (...) Jēkaba pēcnācējs hercogs Frīdrihs Kazimirs jau atļāva savas kases labā vietējiem ebrejiem veikt liela mēroga finanšu operācijas, organizēt spirta ražošanu un naudas maiņu Jelgavā, kur pulcējās tirgotāji no dažādām valstīm. Arī muitas dienestu viņš gandrīz pilnīgi nodeva ebreju muitniekiem. Tā ievērojami palielinājās hercoga ienākumi, un daļa no tiem tika ieguldīta manufaktūru un ostu celtniecībā, kuģu būvē, kā arī galma greznības spodrināšanā.
Šādi ebreju panākumi izsauca vietējās vācu muižniecības elites protestus. 1648., 1688. un 1698. gadā Kurzemes landtāgs hercogiem pieprasīja ebrejus izraidīt. Hercogi bija spiesti ievērot kompromisa kursu, ierobežojot ebrejus, taču tos neizraidot. Jelgavā tiem tika ļauts dzīvot tikai Judengasse (tagad Dobeles iela). Jaunu sinagogu celtniecība un ebreju kapsētu izveidošana tika aizliegta, tāpēc ebreji savus mirušos bija spiesti vest uz Lietuvu. 18. gadsimta beigās Jelgavas ebreji tomēr ieguva atļauju uzcelt sinagogu un ierīkot kapus.
Pēc Lielā mēra epidēmijas hercogs Ferdinands Ketlers 1714. gadā pavēlēja ebrejus padzīt no hercogistes, bet no tiem, kuri izvairījās pildīt šo pavēli, iekasēt vienu dalderi par katru uzturēšanās dienu. Bagātākie palika, samaksājot uzreiz 400 dālderu par visu gadu, bet muižniekiem ebreju parādniekiem lika šo parādu pakāpeniski atmaksāt valstij kā soda naudu par ebreju palikšanu uz viņu zemes. Tā ebreju izraidīšanas kampaņa pārvērtās par uzturēšanās nodokļa maksāšanas procedūru.
Hercogs Ernests Johans Bīrons centās modernizēt savu valsti, pielāgojoties Eiropas apgaismības laika absolūtismam. Par savu galveno padomnieku hercogs izvēlējās finansistu ebreju Leviju Lipmanu, kurš sagādāja Kurzemei kredītus no ārvalstīm, veicināja ebreju uzņēmēju un amatnieku ieceļošanu no vācu zemēm. Ieradās skārdnieki, galdnieki, stiklotāji, jumiķi, mēbeļu izgatavotāji un izgreznotāji, juvelieri. Šie amatnieki un meistari piedalījās arī Jelgavas pils un Rundāles pils celtniecībā, bet hercoga Pētera Bīrona valdīšanas laikā Pētera akadēmijas būvē. 18. gadsimtā Kurzemes hercogistē ieceļoja arī daudz izglītotu ebreju: skolotāju, ārstu, juristu u.c., kuri bija mācījušies un studējuši Vācijas ģimnāzijās un augstskolās. Viņi bija integrējušies vācu sabiedrībā, taču saglabāja savu reliģisko pārliecību un jūdaistiskās tradīcijas. Jelgavā 18. gadsimta beigās dzīvoja Vācijas ebreju emancipatora izcilā filozofa Mozesa Mendelsona līdzgaitnieks medicīnas un filozofijas doktors Markuss Heress. Jelgavā darbojās vāciska ebreju skola, kas mācīja bērnus ebreju apgaismības haskalas ideju garā. 18. gadsimta beigās Kurzemē un Zemgalē pastāvīgi dzīvoja ap 9 tūkstošiem ebreju.
Latgalē
Pirmie ebreji Latgalē apmetās kā bēgļi no Ivana IV karaspēka sirojumiem Livonijas kara laikā un apmetās Krāslavas apkārtnē. Polijas-Lietuvas ūnijai 17. gadsimtā zaudējot lielas mūsdienu Baltkrievijas un Ukrainas teritorijas Maskavas caram un Bohdana Hmeļnicka kazaku dumpiniekiem, daudzi ebreji bēga no kazakiem, kas pret poļiem un ebrejiem bija uzsākuši asiņainu slaktiņu.
17. gs beigās poļu Latgalē dzīvoja kādi divi tūkstoši ebreju, kas atšķirībā no vāciskajiem un turīgajiem Kurzemes ebrejiem bija nabadzīgāki un vairāk nodarbojās ar sīkamatniecību. Krāslavā un Daugavpilī izveidojās ebreju kopienas, kas runāja poliskā jidišā un kuru reliģiskā virsvadība bija Viļņas rabīni. Zināms, ka no 1766. gada Latgalē dzīvojošiem 3 tūkstošiem ebreju lielākā daļa bija amatnieki un sīktirgotāji-pauninieki. Uzņēmīgākie uzturēja viesu namus un krogus, paši izgatavoja degvīnu un alu.
Zviedru Vidzemē
17. gadsimtā Rīgā regulāri tirgojās ebreju tirgotāji no Prūsijas, Brandenburgas un Polijas-Lietuvas. 1638. gadā Rīgas rāte noteica šiem viesiem konkrētu apmešanās vietu tagadējās Latgales priekšpilsētas teritorijā, aiz pilsētas mūriem un vaļņiem, ko dēvēja par Judenherberge, kur rāte tajā pašā gadā atļāva Heinriham Rozenam uzcelt vairākas viesnīcas, kas nodega Otrā Ziemeļu kara laikā.
Krievijas Impērijas periodā
Rīga un Vidzeme 1721. gadā tika iekļauta Krievijas Impērijā kā Vidzemes guberņa. Palikuši dzīvi pēc Rīgas aplenkuma, bada un Lielā mēra, viņi pēc krievu komandanta rīkojuma tika padzīti no pilsētas. Kad rāte viņiem tomēr drīz atļāva atgriezties, šie cilvēki dedzīgi piedalījās Rīgas atjaunošanā. 1727. gadā Krievijas ķeizariene Katrīna I izdeva ukazu par viņu izraidīšanu, taču rāte, izmantojot Pētera I dotās privilēģijas, padzina tikai iebraucējus no Polijas-Lietuvas, atļaujot palikt vācu ebrejiem, gan iesakot pāriet kristietībā un pārvācoties. Ķeizariene Elizabete Petrovna aizliedza Rīgā ienākt arī ārzemju tirgotājiem ebrejiem no Rietumeiropas.
Ķeizariene Katrīna II 1764. gadā daļēji atcēla aizliegumus pret ebrejiem. 1766. gadā Baltijas ģenerālgubernators Džordžs Brauns izdeva īpašus 14 punktu noteikumus par ebreju atrašanos Rīgas pilsētā, kas ebrejiem atļāva ierasties un 6 nedēļas tirdzniecības nolūkā dzīvot Rīgā tiem norādītā rajonā tagadējo Maskavas un Dzirnavu ielu krustojumā Latgales priekšpilsētas teritorijā. 1767. gadā turpat atļāva ierīkot arī pirmo ebreju lūgšanu namu. Rīgas aptieķnieks Ābrams Kunce radīja alkoholisku dzērienu, kas vēlāk guva Rīgas balzama nosaukumu. Pēc Slokas apgabala pievienošanas Vidzemes guberņai 1785. gadā Katrīna II izsludināja dekrētu, kas deva bijušajiem Kurzemes ebrejiem kā Slokas pilsoņiem pastāvīgi tirgoties Rīgā. Tā ap 400 ebreju tirgotāju ieguva pilsētas pagaidu iedzīvotāju statusu. 1829. gadā Rīgā izveidoja medicīniskās aprūpes un slimo kopšanas biedrību Bikur Holim.
Pēc Latgales pievienošanas Krievijas Impērijai (Vitebskas guberņa) 1772. gadā Latgales ebreju stāvokli zināmā mērā noteica viņu tiesiskais sadalījums divās kārtās — tirgotājos un sīkpilsoņos. 18. gadsimta beigās apmēram puse Latgales pilsētiņu iedzīvotāju bija ebreji, bet Daugavpilī no 2200 pilsētniekiem 1373 jeb vairāk nekā 60% bija ebreji. Ķeizaru Aleksandra I un Nikolaja I valdīšanas gados (1801—1855) Krievijas Impērijas valdība centās īstenot tā saucamo "ebreju pārveidošanu". Latgales ebrejiem (kahaliem) uzlika lielākus nodokļus, ebreji drīkstēja mainīt dzīvesvietu tikai ar varas iestāžu atļauju, daudzus ebreju zēnus no 12 gadu vecuma iesauca kareivju sagatavošanas bataljonos, kur viņus centās pievērst pareizticībai. Latgalē 19. gadsimta pirmajā pusē ebreju skaits 1850. gadā sasniedza 11 tūkstošus.
Pēc Kurzemes hercogistes pievienošanas Krievijas Impērijai 1795. gadā izveidotajā Kurzemes guberņā pēc 1834. gada dvēseļu revīzijas datiem kā ebreji bija uzskaitīti 11 150 iedzīvotāji, vairumā amatnieki, sīktirgotāji un vīndeģi muižu spirta brūžos. Kurzemes guberņas ebrejus pārveidošanas politika skāra mazāk. 1835. gadā stājās spēkā nolikums, kas piešķīra vietējiem ebrejiem pasi, bieži dodot jaunu vācisku uzvārdu, bet aizliedza ieceļošanu no Polijas un Lietuvas guberņām. Kurzemes guberņā 19. gadsimta vidū dzīvoja 23 tūkstoši ebreju, pie kam tajā laikā notika ap 2500 ebreju izceļošana uz Osmaņu impērijai atkarotajiem t.s. Jaunkrievijas apgabaliem (tagadējā Odesas, Hersonas u.c. Melnās jūras piekrastes pilsētu apkārtni), lai tur veicinātu ebreju nodarbošanos ar lauksaimniecību. Ebreju izceļošana pēc 1835. gada ierosināja latviešu zemnieku "Siltās zemes kustību" un masveida pāreju pareizticībā Vidzemes guberņā.
1841. gada 17. decembrī Krievijas Senāts izdeva noteikumus par Rīgas ebreju pāreju pastāvīgu iedzīvotāju statusā, bet bez pilsoņu tiesībām. 1840. gadā Rīgā atvēra valsts finansētu ebreju laicīgo skolu, ko vadīja no Vācijas atbraukušais Maksis Lilientāls, 1851. gadā Rīgā pirmoreiz tika atļauta sinagogas celtniecība. Pēc Rīgas—Daugavpils dzelzceļa atklāšanas Latvijā ieceļoja daudzi tūkstoši ebreju no mūsdienu Polijas, Lietuvas un Baltkrievijas. Ja Rīgā 1867. gadā pastāvīgi dzīvoja 5 254 ebreji jeb 5,1% no pilsētas iedzīvotājiem, 1881. gadā jau 14 222 jeb 8,4%. Rīgas ebreju lielākā daļa sabiedriskā dzīvē lietoja vācu valodu, bet ap 6 tūkstošiem arī savā ģimenē galvenokārt runāja vāciski.
Kurzemes guberņā 1881. gadā dzīvoja 47 671 ebrejs jeb 8,2 % no iedzīvotājiem, pie kam Jaunjelgavas ebreji bija 69,5%, Bauskas ebreji 59,4%, bet Tukuma 46,5% no visiem iedzīvotājiem. Jaunie ebreju ieceļotāji tur galvenokārt runāja jidiša un poļu valodā. Jelgavā un Liepājā ebreji joprojām runāja vācu valodā. Pēc 1863. gada Janvāra sacelšanās apspiešanas Latgales ebreji pakāpeniski pārgāja uz krievu valodu, taču savā starpā, ģimenē turpināja lietot jidišu, saglabāja arī savu jidiša kultūru. Daugavpilī 19. gadsimta beigās ebreji veidoja 46%, Rēzeknē 54%, bet Ludzā 54,5% visu iedzīvotāju.
Pēc ķeizara Aleksandra II nogalināšanas 1881. gada pavasarī Krievijas Impērijā uzbangoja politisks un ekonomisks antisemītisms, dienvidu guberņās notika ebreju grautiņi. 1882. gada 3. maijā ķeizars Aleksandrs III izsludināja ebreju dzīves pagaidu noteikumus, kas bija spēkā līdz 1917. gada februārim. Bēgot no pogromiem (grautiņiem), Latvijā ieradās ap 20 tūkstošiem ebreju bēgļu no Ukrainas, Baltkrievijas un Polijas. Latviešu un vācbaltiešu iedzīvotāju vairākumam pret bēgļiem bija iecietīga attieksme. 1890. gados sākās Latvijas ebreju izceļošana uz Palestīnu, kur piedalījās Haderas ebreju apmetnes ierīkošanā. Daugavpilī un Rīgā izveidojās Ebreju sociāldemokrātiskās savienības "Bunds" vietējās organizācijas.
Pēc 1897. gada tautas skaitīšanas datiem, Latvijā dzīvoja 142 315 ebreji jeb 7,4% no visiem iedzīvotājiem (Latgalē 63 851, Kurzemē, Zemgalē un Sēlijā 51 169, Rīgā un Vidzemē 27 295). Nabadzīgo ebreju vidū arvien spēcīgāk izplatījās sociālisma idejas. 1904. gada rudenī Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Rīgas komiteja un Bunda Rīgas komiteja noslēdza sadarbības līgumu un nodibināja koordinējošo Rīgas Federatīvo komiteju. 1905. gada revolūcija Latvijā sākās ar 1905. gada 13. (26.) janvāra LSDSP un Bunda kopīgi organizēto vispārējo streiku un masu demonstrāciju Daugavmalā. Pēc revolūcijas apspiešanas 1907.—1914. gadā Latvijā atkal ieceļoja daudz ebreju strādnieku no Lietuvas un Polijas, un ebreju kopskaits 1914. gadā sasniedza 190 tūkstošus, no kuriem ap 20 tūkstošiem skaitījās īslaicīgi iebraucēji vai arī dzīvoja bez atļaujas. Pirmā pasaules kara sākumā, kad Vācijas armija 1915. gadā ielauzās Lietuvā, ebrejus apvainoja spiegošanā Vācijas labā. Krievijas armijas virspavēlnieks lielkņazs Nikolajs Nikolajevičs 1915. gada 17. (30.) aprīlī izdeva pavēli par Lietuvas un Kurzemes ebreju deportāciju uz Iekškrieviju 24 stundu laikā, brīdinot viņus par to tikai divas dienas iepriekš. Lopu vagonos no Kurzemes guberņas aizveda ap 40 tūkstošiem ebreju, deportētos nometināja Poltavas, Jekaterinoslavas, Vladimiras un Voroņežas guberņās.
Neatkarīgajā Latvijā
1919. gada 8. decembrī izdotie izglītības likumi noteica, ka minoritātēm ir tiesības organizēt savas nacionālās skolas un pašām pārvaldīt tās, t.i., īstenot savu izglītības autonomiju. No 1919. gada augusta Tautas padomē darbojās 14 ebreju partiju un organizāciju pārstāvji (Mordehajs Dubins, Leibs Fišmanis, Jūdels Markss, Filips Lackis, Zamuels Henkins, Jēkabs Landaus u.c.). Atbilstoši jaunajam pilsonības likumam par Latvijas pilsoņiem kļuva ap 77% Latvijā dzīvojošo ebreju, kas varēja pierādīt, ka bija šeit dzīvojuši līdz Pirmā pasaules kara sākumam 1914. gada 1. augustā. 1928. gada 11. novembrī Rīgas Ebreju klubā Skolas ielā 6 nodibināja “Žīdu tautības Latvijas atbrīvotāju biedrību”, kurā sākumā reģistrējās ap 200 cilvēku. Biedrības pirmais valdes priekšsēdētājs bija Ābrams Margolis, vēlāk Mihails Eljašovs, vietnieks Maksims Krāmers, valdes locekļi – Ichaks Vaispaps, Jēkabs Fains, Meiers Blumenaus un Leiba Models. Nodibināja arī biedrības Liepājas un Daugavpils nodaļas, 1930. gada janvārī biedru skaits sasniedza 289 cilvēkus, bet 1931. gada sākumā biedrībā bija 596 biedri (325 – Rīgā, 210 – Liepājā, 23 – Daugavpilī un 38 – citās Latvijas vietās), un biedrības valde bija reģistrējusi arī 212 Latvijas brīvības cīņu dalībniekus, kuri biedrībā nebija iestājušies.
1923.—1936. gadā ap 4500 Latvijas ebreju pārcēlās uz dzīvi Palestīnā, 2207 ebreji emigrēja uz ASV, vairāki simti izceļoja uz PSRS. Kad 1927. gadā Maskavā arestēja hasīdisma Habada kustības galvu Josifu Ichaku Šneersonu (Schneersohn), Latvijas valdība deva Šneersonam patvērumu un Latvijas pilsonību. 1930. gadu otrajā pusē Latvijā iebrauca vairāk nekā tūkstots ebreju bēgļu no nacistiskās Vācijas un tās okupētās Austrijas un Čehoslovākijas, ebreju skaits Latvijā pārsniedza 95 tūkstošus. Savukārt Rīgas ebreju skaits no 1920. līdz 1935. gadam palielinājās no 24 līdz 44 tūkstošiem cilvēku, veidojot 11% no tās iedzīvotājiem. Tā 1937./1938. gada sezonā Nacionālās operas orķestri diriģēja bijušais Vācijas Valsts operas Berlīnē galvenais diriģents Leo Blehs, Latvijā uz dzīvi apmetās "Pasaules ebreju vēstures" autors Šimons Dubnovs. 1930. gadā 45,8% Latvijas ebreju skolu skolēnu mācījās jidiša, 36,1% ivrita, 13,1% vācu un 5,1% krievu valodā. Pēc Ulmaņa apvērsuma likvidēja ebreju skolu pārvaldes autonomiju un noteica, ka ebreju skolās mācībām jābūt vienīgi latviešu un ebreju valodās. 1936. gadā vairāk nekā puse no Latvijas ebrejiem prata trīs vai četras valodas. 1930. gadā 62,5% Latvijas ebreju prata runāt latviski (Jelgavā 90,5%, Liepājā 88,4%, Rīgā 68,9%, Daugavpilī 18,6%).
1937. gada 27. septembrī Tautu Savienības Latvijas pārstāvis Ludvigs Sēja Ženēvā oficiāli apliecināja, ka Latvijā nav ebreju jautājuma un ka "latviešu tauta ar lielām simpātijām vēro ebreju tautas centienus atgriezties savā vēsturiskajā dzimtenē Palestīnā". Daļa kreisi noskaņoto ebreju ar prieku apsveica Sarkanās armijas kontingenta ierašanos Latvijas teritorijā 1939. gada oktobrī un 1940. gada 17. jūnijā sagaidīja Latvijas okupācijas karaspēku kā draugus un glābējus.
Okupētajā Latvijā
Padomju varas iestādes līdz 1941. gada pavasarim slēdza visas cionistu, konservatīvo un reliģisko ebreju biedrības, klubus un mācības iestādes, kā pēdējās slēdza Ebreju kultūras biedrību un Bikur Holim biedrību. Represijas pret Latvijas iedzīvotājiem vadīja no PSRS atsūtītais LPSR iekšlietu komisāra vietnieks, no 1941. gada aprīļa LPSR valsts drošības komisārs ebrejs Semjons Šustins. Zināms, ka 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā uz Krieviju izsūtīja 1212 Latvijas ebreju. Vīriešus ieslodzīja Soļikamskas, Vjatkas un Vorkutas soda nometnēs, viņu sievas un bērnus nometināja vairākos Sibīrijas ciemos. Izsūtījumā bojā gāja Latvijas ebreju politiķi Pauls Mincs, N. Maizels, I. Rabinovičs, vēlāk Mordehajs Dubins u.c.
Pēc tam, kad nacistiskā Vācija okupēja Latviju, uz PSRS izdevās evakuēties tikai apmēram 15 tūkstošiem Latvijas ebreju, vairāk nekā 75 tūkstoši nokļuva nacistu varā. Jau 1941. gada jūlijā ap 4 tūkstošiem Rīgas ebreju nogalināja Biķernieku mežā un Latgales priekšpilsētā ierīkoja Rīgas geto, kur līdz 1941. gada 25. oktobrim nometināja vairāk nekā 29 tūkstošus ebreju. 1941. gada jūlija beigās Grīvā izveidoja Daugavpils geto, kur nometināja ap 15 tūkstošiem Latgales ebreju. 1941. gada 30. novembrī un 8. decembrī Rumbulas mežā nošāva lielāko daļu Rīgas geto ieslodzīto ebreju, kas vēsturē pazīstama kā Rumbulas traģēdija. Kurzemes ebrejus nogalināja 1941. gada 15.—17. decembrī Šķēdes kāpās pie Liepājas. Pēc masu slepkavībām dzīvi palikušos Latvijas ebrejus 1943. gadā no geto pārveda uz koncentrācijas nometnēm Mežaparkā (KZ Kaiserwald), Strazdu muižā, Salaspilī un Dundagā. 1944. gadā ieslodzītos no Latvijas pārveda uz nometnēm Vācijā un Polijā, daudzi Latvijas ebreji 1943.—1945. gadā tika noindēti gāzes kamerās Aušvicas, Būhenvaldes un Treblinkas nometnēs, dzīvi palika tikai mazliet vairāk nekā tūkstotis no tur aizsūtītajiem Latvijas ebrejiem.
Pēc Rīgas ebreju kopienas muzeja datiem, zināmi 220 ebreju slēpšanas gadījumi, kuros bija iesaistīti vairāk nekā 400 glābēju, ir noskaidroti 32 represēto "žīdu glābēju" vārdi, astoņi no viņiem gājuši bojā ieslodzījumā (Anna Alma Pole, Andrejs Graubiņš, Ditrihs Feinmans, Jānis Šusters, Gerhards Šusters, Kārlis un Žanis Pūķi, Ieva Dzene), citu 16 apcietināto glābēju likteni nav izdevies noskaidrot.
Pēc Otrā pasaules kara beigām Latvijā atgriezās ap 14 tūkstošiem Latvijas ebreju, viņiem pievienojās daudzi ebreji no PSRS republikām. Padomju totalitārais režīms rīkoja vairākas politiskas kampaņas pret ebrejiem, tā 1949. gadā vairākus pazīstamus Latvijas ebrejus apcietināja par kosmopolītiskiem uzskatiem un to propagandēšanu, bet 1953. gada sākumā sakarā ar t.s. antisemītisko "Ārstu-indētāju lietu" (Дело врачей-отравителей). Cietumā ieslodzīja rakstnieku Maksi Šacu-Aņinu un citus ebreju pedagogus, ārstus un kultūras darbiniekus. Tikai 1962. gadā Rumbulā atļāva uzstādīt piemiņas plāksni ar uzrakstu latviešu, krievu un jidiša valodā "Fašisma upuriem, 1941—1944". 1959. gadā Latvijā pastāvīgi dzīvoja ap 36,6 tūkstošiem ebreju, lielākā daļa no viņiem Rīgā (gandrīz 30 tūkstoši), veidojot ap 5% pilsētas iedzīvotāju. Pēc Izraēlas uzvaras Sešu dienu karā 1967. gada jūnijā sākās spēcīgs ebreju nacionālās apziņas pacēlums, kam sekoja ebreju tiesību tālāki ierobežojumi un pārkrievošanas pastiprināšanās. 1968. gadā Iļja Ripss mēģināja sadedzināties pie Brīvības pieminekļa, protestējot pret padomju invāziju Čehoslovākijā, Latvijas okupāciju un pret ebreju nacionālo centienu apspiešanu. Rīgā atradās viens no PSRS ebreju nacionālās atmodas kustības galvenajiem centriem, kam bija sakari ar Izraēlu un ebreju diasporu. Laikā no 1968. līdz 1980. gadam no Latvijas uz Izraēlu un Rietumvalstīm izceļoja 13 153 ebreji jeb 35,8% Latvijas ebreju, kopumā līdz 1989. gadam no Latvijas izceļoja vairāk nekā 16 tūkstošu ebreju, no tiem 70% apmetās uz pastāvīgu dzīvi Izraēlā. 1989. gadā Latvijā dzīvoja vairs tikai 22 900 ebreju jeb 0,9% no kopējā iedzīvotāju kopskaita, no viņiem vairs tikai 22,5% Latvijas ebreju par savu ģimenes valodu atzina jidišu. Tikai 27% Latvijā dzīvojošo ebreju prata runāt latviski. Pazīstamākie Latvijas ebreji tajā laikā bija Organiskās sintēzes institūta direktors Solomons Hillers, ārsti Jūlijs Anšelēvičs, Zeliks Čerfass, Anatolijs Bļugers, Maksis Beļeņkijs, Eiženija Krupņikova, vēsturnieki Joels Veinbergs un Pēteris Krupņikovs, kinorežisors Hercs Franks, režisori Arkādijs Kacs un Ādolfs Šapiro, pianists Hermanis Brauns, aktrise Jekaterina Bunčuka, šahists Mihails Tāls.
Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā
PSRS sabrukuma laikā arī Latvijas ebreji piedalījās Latvijas neatkarības atjaunošanas kustībā. Latvijas Rakstnieku savienības un citu radošo apvienību plēnumā 1988. gada 1. jūnijā Mavriks Vulfsons atklāti kvalificēja padomju karaspēka ienākšanu Latvijā 1940. gada 17. jūnijā kā Latvijas varmācīgu okupāciju. Sabiedrisko kustību aktīvisti bija dizainers Herberts Dubins, M. Šaca-Aņina meita juriste Ruta Marjaša, uzņēmējs Grigorijs Krupņikovs, kinokritiķis un žurnālists Ābrams Kleckins (Kļockins), vēsturnieks Marģers Vestermanis, fiziķis Boriss Cilēvičs, žurnālists Zalmans Kacs u.c. Ļoti stipra šīs kustības iezīme bija tieksme nodibināt tiešus sakarus ar Izraēlu un atkal kļūt par pasaules ebrejības sastāvdaļu. 1988. gada vidū notika pirmās nelegālās apspriedes par Latvijas ebreju sabiedriskā centra dibināšanu notika Finanšu ministrijas ēkā Smilšu ielā 1 un Tirdzniecības darbinieku arodbiedrības namā Vaļņu ielā 32. 1988. gada oktobrī Skolas ielā 6 notika Latvijas ebreju 1. kongress, bet novembra beigās Latvijas ebreju 2. kongress, kurā oficiāli nodibināja Latvijas Ebreju kultūras biedrību (LEKB). 1989. gada 1. septembrī nodibināja Rīgas ebreju vidusskolu, kurā mācījās ap 500 skolēnu. Ebreju kopienas izveidojās arī Daugavpilī, Liepājā, Jūrmalā, Ventspilī, Jelgavā, Jēkabpilī, Rēzeknē un Ludzā. 1990. gada sākumā Latvijas PSR Augstākajā Padomē ievēlēja M. Vulfsonu, I. Movelu un R. Marjašu, kas 1990. gada 4. maijā balsoja par deklarāciju par Latvijas neatkarības atjaunošanu. Latvijas Republikas Augstākā Padome 1990. gada 19. septembrī pieņēma deklarāciju "Par genocīda un antisemītisma nosodījumu un nepieļaujamību Latvijā", bet 1991. gada 29. augustā lēmumu "Par attiecībām ar Izraēlu", kurā atzina Izraēlas valsti un vēlēšanos nodibināt diplomātiskās attiecības starp Latvijas Republiku un Izraēlu. 1994. gada 14.—16. jūnijā Rīgā notika pasaules Ebreju kultūras memoriālā fonda kongress, Rīgā notika vairāki Latvijas ebreju kongresi (1994, 1997, 2001), starptautiskās konferences "Ebreji mainīgā pasaulē". 1992. gadā atjaunoja slimnīcu Bikur Holim, 1998. gada jūlijā nodibināja Latvijas Universitātes Jūdaikas studiju centru. 1995. gadā 45% Latvijas ebreju bija Latvijas pilsoņi, bet 2001. gadā jau 61%. Ja 1996. gadā 43% ebreju prata latviešu valodu, tad 2000. gadā jau vairāk nekā 68%. Vienlaikus no 1989. līdz 2000. gadam uz Izraēlu repatriējās 12 624 Latvijas ebreji un viņu ģimenes locekļi. Pēc 2000. gada tautas skaitīšanas datiem, Latvijā dzīvoja 10 376 ebreji, no viņiem Rīgā 8249, Daugavpilī 680, Jūrmalā 292, Rīgas rajonā 215, Liepājā 214, Jelgavā 142, Rēzeknē 107, Jēkabpils rajonā 79, Ventspilī 54, Ogres rajonā 51, Ludzas rajonā 41 ebrejs.
Ļaksa
Ļaksa ir latviešu uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Rīgas Svētā Pētera baznīca
Rīgas Svētā Pētera baznīca (de) ir augstākā Rīgas baznīca, gotikas stila 13. gadsimta valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, kas atrodas Reformācijas laukumā 1 Vecrīgā. Pētera baznīcas tornis līdz pat Otrajam pasaules karam bija augstākā koka celtne Eiropā.
Pirmo reizi rakstos minēta 1209. gadā, bet no 13. gadsimta saglabājušās tagadējās ēkas sānu jomu ārsienas un daži pīlāri interjerā. Līdz 1524. gadam tas bija Romas Katoļu baznīcas dievnams, bet no 1526. līdz 1940. gadam bija Rīgas luterāņu Sv. Pētera vācu draudzes dievnams, kopš 1991. gada Pētera baznīca ir Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas (LELB) Rīgas Sv. Pētera draudzes luterāņu dievnams.
2022. gadā Rīgas Svētā Pētera baznīcas ēku un zemes gabalu bez atlīdzības nodeva LELB Vācu Svētā Pētera draudzes nodibinājumam, kas triju gadu laikā apņēmās uzsākt un 10 gadu laikā pabeigt baznīcas atjaunošanas darbus.
Vēsture
Pētera baznīca uzcelta kā tirgotāju dievnams un sanāksmju vieta. Pirmo reizi rakstos tā minēta 1209. gadā līgumā starp bīskapu Albertu un Jersikas ķēniņu Visvaldi. Pētera baznīcas tornī 1352. gadā uzstādīja pirmo publisko pulksteni Rīgā. Baznīcas tornī stāvēja sargs, kas brīdināja par draudošajām briesmām pilsētai vai ugunsgrēku.
1408.-1409. gados uzcēla jaunu altārdaļu ar pusloka apeju un piecām kapelām, izveidojot trīsjomu baziliku. Tās altāra daļu pēc Rostokas Sv. Marijas baznīcas parauga dižgotikas stilā uzcēla no turienes ataicinātā būvmeistara Johana Rumešotela vadībā. Baznīcas pārbūves un paplašināšanās darbi turpinājās visu 15. gadsimtu, sevišķi gadsimta otrajā pusē. 1456.-1491. gados uzbūvēja jaunu 136 metrus augstu astoņšķautņu torni).
1524. gadā baznīca smagi cieta svētbilžu grautiņos - luterāņu pūlis iebruka Rīgas baznīcās, tās izdemolējot. Nemierus uzsāka Rīgas melngalvji, kas Sv. Pētera baznīcā sadauzīja savu altāri, pēc tam pārējos altārus, sienu rotājumus, svētbildes. Tika sadedzināta arī baznīcas kapelas altārglezna, kuru bija gleznojis Albrehts Dīrers. Rīgas rāte 1524. gada novembrī aizliedza baznīcā rīkot dievkalpojumus un konfiscēja tās īpašumu. Pēc katoļticīgo iedzīvotāju padzīšanas no pilsētas ēku nodeva luterāņu draudzei.
1666. gada 11. martā vairāk nekā 130 m augstais 1491. gadā celtais tornis vētrā pēc zibens spēriena sagāzās. To steidzās atjaunot, bet 1677. gadā tas vēl nepabeigts nodega. 1671.-1690. gados būvmeistaru Ruperta Bindenšū un J. Jostena vadībā baznīca tika pārbūvēta, izbūvējot galveno fasādi, rietumu fasādi ar baroka stila portāliem un 64,5 m augstu torni, kas tolaik bija augstākais koka tornis Eiropā. 1721. gadā tornī atkal iespēra zibens, izcēlās liels ugunsgrēks, liesmām apņemot visu ēku, un tornis atkal sabruka. Torni 1743.-1746. gados tagadējā veidolā Johana Vilberna vadībā uzcēla no jauna no tāda paša materiāla un bez nevienas naglas, un tā augstums bija 120,7 metri. Par baznīcas ērģelnieku no 1767. līdz 1788. gadam strādāja J. S. Baha pēdējais skolnieks Johans Gotfrīds Mītels.