cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ķēdes velkonis
Spoļu vinča
Daudziem ķēžu tvaikoņiem, kuri nebija apgādāti ar palīgdzinējiem, bija atšķirīgi pārnesumi ejot pret straumi un pa straumi. Ejot pret straumi, kuģi bija projektēti lielākam vilcējspēkam, bet, ejot pa straumi, tie bija projektēti lielākam ātrumam.
Ķēdes satvērējrats
Lai atrisinātu pastāvīgo ķēdes trūkšanas problēmu, 1892. gada maijā Ībigavā Vācijas Elbas kuģniecības Kette ģenerāldirektors Ēvalds Bellingrāts (Ewald Bellingrath) izgatavoja ķēdes satvērējratu. Šo iekārtu lietoja dažādi ķēdes velkoņi Elbā, kā arī astoņi Karaliskā Bavārijas ķēdes velkoņu uzņēmuma (Royal Bavarian Chain Boat Company) ķēdes velkoņi Mainas upē. Mehānisma galvenā doma bija izmantot tikai vienu spoli vai ratu tiešajai piedziņai un nevis aptīt ķēdi ap to vairākas reizes, bet laist to pāri ratam tikai daļēji (skatīt 1. diagrammu). Konstrukcija paredzēja drošu ķēdes fiksāciju neļaujot tai izslīdēt. Tāpat tā bija paredzēta darbam ar dažāda šķērsgriezuma un garuma ķēdes posmiem, turklāt neatkarīgi no to orientācijas (zem leņķa vai horizontāli). Pat tad, ja bija izveidojies ķēdes mezgls, konstrukcijai vajadzēja tikt galā ar uzdevumu.
Ķēdi spēka pārneses rajonā nostiprināja daudzi kustīgi sānu pirksti, kuri ieķērās ķēdē no labās un kreisās puses (skatīt 2. diagrammu). Sākotnēji kritiķi bija norūpējušies, ka "satvērēja" daudzās kustīgās detaļas ātri izdils. Tomēr šīs bailes tika kliedētas pēc trīs gadu izmēģinājumiem, kuri sākās 1892. gada maijā. Izmantojot satvērēju, jaudas pārnese uzlabojās tik ievērojami, ka tas atļāva vienā tauvā vilkt vairāk baržu. Rezultātā visi jaunie Kette ķēdes velkoņi Ībigavā tika aprīkoti ar satvērējiem.
Tomēr Mainas upē ķēdes satvērējratus 1924. gadā atkal nomainīja pret spoļu vinčām, jo pirmie izrādījās pārāk neizturīgi pret mehāniskiem bojājumiem.
Pasažieru vilciens
Vilcienu iepirkums
2019. gada 30. jūlijā AS "Pasažieru vilciens" un "Škoda Vagonka a.s." parakstīja līgumu par 32 jaunu elektrovilcienu piegādi līdz 2023. gada beigām. Pirmie vilcieni tika piegādāti 2022. gadā, jaunie elektrovilcieni sastāv no četriem vagoniem katrs. Katrā vilcienā paredzētas sēdvietas 436 pasažieriem, un kopējais sēdvietu skaits jaunajos elektrovilcienos būs 13 952.
Ķēdes velkonis
Elektromagnētiskā spole
Cits mēģinājums samazināt ķēdes trūkšanas biežumu un tās pārvietošanos upē, nāca no Francijas un to ieviesa 1892. gada novembrī Sēnas lejtecē netālu no Parīzes. Tā ieviesējs de Bovets (de Bovet) izmantoja spēka pārneses spoles berzes palielināšanas paņēmienu ar magnētismu. Arī šeit ķēde ap vilcējspoli bija aptīta tikai trīs ceturtdaļu garumā no spoles pamata riņķa līnijas garuma. Ķēdes noturēšanu uz vilcējspoles nodrošināja ar magnētisko spēku, kuru radīja spolē iebūvētie elektromagnēti. Tiem nepieciešamo elektrisko strāvu ražoja atsevišķs dzinējs un apmēram trīs zirgspēku dinamomašīna.
Palīgdzinēji
Papildus galvenajam dzinējam ķēdes vilkšanai, uz vēlākajiem ķēdes velkoņiem bija arī palīgdzinējs. Tas ļāva velkoņiem pārvietoties neizmantojot ķēdi un to pārsvarā izmantoja ejot pa straumi. Tādējādi pārgājiena laiks ejot pa straumi samazinājās, jo bija iespējams attīstīt lielāku ātrumu un vairs nebija vajadzības izpildīt ilgo un sarežģīto garām paiešanas procedūru, kad gaitā esoši un vienu un to pašu ķēdi izmantojoši velkoņi satikās. Papildus tam, samazinājās kopējais ķēdes dilšanas ātrums.
Ūdens turbīnas
1892. gadā Elbas upē tika ieviesti ķēdes velkoņi ar Zeuner ūdens turbīnām. Tās bija mūsdienu ūdensmetēju priekšteces. Papildus īsākam pārgājiena laikam pa straumi, palīgdzinējs ļāva veikt korekcijas pagriežoties darba laikā ar ķēdēm, kā arī vienkāršoja apgriešanās manevrus. Ūdens turbīnas izmantoja vairākos ķēdes velkoņos Elbā un Bavārijas ķēdes velkoņos Mainas upē.
Ūdens tika iesūkts caur divām taisnstūra formas ieplūdes atverēm ķēdes tvaikoņa korpusa sānā. Pēc tam tas plūda caur korpusa iekšpusē izvietoto turbīnu. Turbīna paātrināja ūdens plūsmu un izgrūda to caur izplūdes atverēm, kuras bija izvietotas korpusa sānos un vērstas uz kuģa pakaļgalu. Izplūstošā ūdens strūklas virzīja velkoni uz priekšu (augšējais attēls). Lai ietu atpakaļgaitā, virziena maiņas cauruli pagrieza tā, lai ūdens plūšanas virziens izmainītos uz pretējo pusi (otrais un trešais attēls no augšas). Neskatoties uz to, turbīnas ūdens pārsūknēšanas virziens palika nemainīgs.
Šie otrās paaudzes ķēdes tvaikoņi bija aprīkoti ar divām ūdens turbīnām — katru savā bortā. Apgriešanās manevra laikā, vienā bortā ūdens plūda uz priekšu, bet otrā bortā uz aizmuguri, piešķirot kuģim rotācijas kustību.
Dzenrati un dzenskrūves
Donavas upē, spēcīgās straumes dēļ, ķēdes velkoņi nebija spējīgi iet lejā pa upi izmantojot ķēdi. Ja ķēdes velkonis būtu spiests pēkšņi apstāties, piemēram, ķēdes pārtrūkšanas rezultātā, pastāvēja reāla iespēja, ka aizmugurē esošās baržas varētu ietriekties priekšā esošajās izraisot sadursmi. Tādēļ Donavas kuģiem bija lieli, sānos montēti dzenrati, kuri kalpoja kā papildus dzinekļi ejot pa straumi. Tos piedzina 300 līdz 400 zs dzinēji.
Trešais papildus dzinekļa tips bija dzenskrūves. Šī tipa dzinekļus izmantoja daži Donavas velkoņi ejot pa straumi un tās ļāva vilkt baržas arī lejup pa upi.
Pasažieru vilciens
Dīzeļvilcienu maršruti
(Uz galapunktiem, kas atzīmēti ar *, vilcieni kursē tikai pēc atsevišķa rīkojuma)
Melnā ezera purvs
Teritorija ievērojama ar Melno ezeru un citiem purva ezeriem, un lielu ligzdojošo un migrējošo putnu daudzveidību. Kopumā dabas liegumā ir vismaz 9 ezeri, kuru platība pārsniedz 0,3 ha. 35% dabas lieguma aizņem neskarts augstais purvs, atsevišķās vietās vērojams pārejas purvs un slīkšņas, bet 25% teritorijas aizņem degradēts augstais purvs. Bioloģiski nozīmīgi meži aizņem mazāk nekā 10% dabas lieguma teritorijas.
Pasažieru vilciens
Ritošais sastāvs
Pašlaik uzņēmuma rīcībā ir tikai Rīgas Vagonbūves Rūpnīcā ražotie un Latvijā atjaunotie elektro un dīzeļvilcienu sastāvi. Vilcieni krāsoti zilā un dzeltenā krāsā, 2016. gada izlaidums — sarkanā un sudraba.
Antiohs II Teos
Antiohs II Teos (grieķu: Ἀντίοχος Β΄ ὁ Θεός;. 286.g. p.m.e — 246.g.p.m.e) bija hellēnistiskās Seleikīdu impērijas trešais valdnieks, bijušā Maķedonijas Aleksandra armijas ģenerāļa Seleika I Nikatora mazdēls.
Alfrēds Laukirbe
Dzīvesgājums
Otrā pasaules kara laikā iesaukts Vācijas armijā, kritis gūstā, nodarbināts PSRS rūpniecības ēku celtniecībā (1944—1953). Pēc atbrīvošanas saņēma atļauju izceļot uz Vāciju, bija Būvniecības akadēmijas docents Rietumberlīnē (1955—1968). Berlīnē projektēja Berlīnes Brīvās Universitātes klīnikas un pilsētas slimnīcas ēkas. Dzīvoja Berlīnē-Frīdenavā (Berlin-Friedenau).
Antiohs II Teos
Dzīvesgājums
Antiohs II Teos dzimis Sīrijā sava tēva Antioha I Sotera un viņa sievas Sīrijas Stratonīkes ģimenē. Pēc sava vecākā brāļa Seleika sodīšanas ar nāvi kļuvis par troņmantinieku. Pēc sava tēva nāves 262. gada ziemā kļuva par valdnieku. Jau uzreiz pēc kāpšanas tronī Antiohs II bija spiests iesaistīties karā ar Ptolemaju Ēģipti (Otrajā Sīrijas karā), kas pamatā noritēja Anatolijas pussalas piekrastē. Daudz raižu sagādāja arī dumpīgās Anatolijas pussalas pilsētvalstis. Vēlākajos gados mēģināja atgūt sava tēva atstātos iekarojumus Trāķijā, bet nesekmīgi.
Alfrēds Laukirbe
Dzīvesgājums
Miris 1993. gada 26. februārī Berlīnē.
Darbi
Publicējis grāmatas par cementa ķieģeļu, vieglbetona un ģipša plātņu izmantošanu celtniecībā.
Antiohs II Teos
Dzīvesgājums
253. g.p.m.e. tika izbeigts Otrais Sīrijas karš, kad Antiohs II noslēdza mieru ar Ptolemaju II Filadelfu. Lai nostiprinātu mieru, Antiohs II apprecēja Ptolemaja II meitu Bereniki saņemot milzīgu pūru, pirms tam šķirot laulību ar savu iepriekšējo sievu Laodīki I un izsūtot viņu trimdā Efesā. Izsūtījumā Efesā Laodīke turpināja vērpt intrigas un meklēt ceļus kā atgriezties valdnieces tronī.
246. gadā pēc Ptolemaja II nāves Antiohs pameta Bereniki un jaundzimušo dēlu Antiohā un atgriezās pie Laodīkes Anatolijā. Laodīke izmantoja situāciju un noindēja Antiohu II, un viņas sabiedrotie tikmēr Antiohā nogalināja Bereniki un viņas dēlu. Pēc visu konkurentu nogalināšanas Laodīke par jauno valdnieku pasludināja savu dēlu Seleiku II. Antioha II solis pamest Bereniki bija iegansts Trešajam Sīrijas karam, kas sākās tūdaļ pēc viņa nāves.
Kircas klosteris
Kircas klosteris ir bijušais cisterciešu klosteris Sibiu žudecā Dienvidu Transilvānijā, Rumānijā, kas pašlaik kļuvis par evaņģēliski luterisko baznīcu, piederošu vietējai Transilvānijas sakšu tautības kopienai. Tas atrodas Oltas upes kreisajā krastā starp Sibiu un Fegerašas pilsētām, netālu no Kircas un Kircišoaras  ciemiem. Klosteri, visticamāk, 1202.–1206. gadā dibināja Igrišas abatijas (Pontiņī abatijas filiāles) mūki, 1264. gadā tas tika pakļauts Sibiu pilsētai un kā klosteris tika likvidēts 1474. gadā. Turpmākajos gadsimtos saglabājušās ēkas izmantoja vietējā draudze. Cisterciešu klosterim pakļautie kolonisti attīstīja līdz tam mazapdzīvotajā un atpalikušajā reģionā zemkopību un vīnkopību. Līdz XV gadsimta sākumam klosteris bija ievērojams Transilvānijas politiskās, kultūras un ekonomiskās dzīves centrs.
Klostera vēsture
Kircas klostera precīzs dibināšanas datums nav zināms. Ungārijas karaļa Sigismunda 1418. gada 17. aprīļa Konstancas dokuments neskaidri norāda, ka klosteris ir dibināts, uzcelts un saņem viņa priekšteču tiesības un privilēģijas. Karaļa dibināšanas statūti ir minēti arī klostera likvidācijas aktā 1474. gada 27. februārī, un likvidācija tika veikta pēc Ungārijas karaļa Māķāša Huņadi pavēles, jo karalis it kā esot bijis neapmierināts ar mūku izlaidīgo dzīvesveidu Vīnes abata Raimonda no Bērenfusas vadībā. Citi avoti par īsto iemeslu nosauc klostera konkurenci ar vietējiem sakšu tirgotājiem. Klostera īpašumi tika nodoti Sibiu katedrālei. Cisterciešu dokumenti no 13. līdz 15. gadsimtam, kurus apkopoja un analizēja Leopolds Janaušeks, nosauca klostera dibināšanas gadu kā aptuveni 1202.–1203.
Staņislavs Buka
Staņislavs Buka (1950) ir latviešu fiziķis, ekonomists un sabiedriskais darbinieks. Bijušais Latvijas PSR Izglītības ministrijas Galvenās pārvaldes priekšnieka vietnieks, Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (1990-1993), ievēlēts no 39. Rīgas vēlēšanu apgabala. Bija viens no tiem deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju un iesaistījās frakcijā "Līdztiesība".
Kircas klosteris
Klostera vēsture
Visprecīzāko klostera dibināšanas datuma pietuvinājumu var iegūt no dokumenta, ko izdeva karaļa kanceleja 1223. gadā.Tajā norādīts, ka teritorija, uz kuras tika uzcelts klosteris, robežojas ar Oltas upi ziemeļu pusē un tās pietekām Arpaș upi austrumos, Kircišoaras upi rietumos un Fegerašas kalniem dienvidos, bija piešķirta Transilvānijas vojevodam Benediktam. Ir zināms, ka Benedikts bija Transilvānijas vojevoda starp 1202.–1206. un 1208.–1209. gadiem. Tas nozīmē, ka arī dibināšanas datumam ir jābūt šajā laika posmā. Cisterciešu ordeņa kapitula 1206. gadā izdots dokuments vēl vairāk sašaurina iespējamo dibināšanas datumu. Šajā dokumentā pieminēts cisterciešu mūks no Transilvānijas, visticamāk, no Kircas (abbas ultra Sylvas in Hungaria, filius abbatis de Egris).
Staņislavs Buka
Pēc deputāta pilnvaru beigām Buka bija viens no Baltijas Krievu institūta (no 2006. gada Baltijas Starptautiskā akadēmija) dibinātājiem.
Kircas klosteris
Klostera vēsture
Apkopojot šos vēsturiskos datus, var secināt, ka klostera dibināšanu cisterciešu mūki varēja veikt no 1198. līdz 1208. gadiem; kolonizējošais klosteris bija abatija Igrišā, Banatas līdzenumā, kas tagad ietilpst Rumānijas Timišas žudecā.
Pirmajos gadsimtos dzīves apstākļi un disciplīna klosterī esot bijuši smagi, ko netieši pierāda tas, ka arheologu atklātajos mūku apbedījumos vidējais nāves vecums bijis 35—40 gadi.
Klostera teritorijā atrasti bronzas kalts un neliels bronzas laikmeta depozīts, kas liecina par teritorijas apdzīvotību šajā laikā.
Ēku vēsture
Pirmās klostera ēkas tika uzceltas, saskaņā ar cisterciešu tradīciju izmantojot īslaicīgus materiālus, visticamāk, koku. Tās var relatīvi droši datēt kā būvētas dibināšanas laikā (1205.–1206.). Dažus gadus vēlāk, aptuveni 1210.–1215., sākotnējo koka ēku tuvumā tika uzcelta akmens kapela. Šīs mazās kapelas (apmēram 8–10 metru) un tās masīvo sienu pamatus 1927. gada pavasarī atklāja Transilvānijas sakšu mākslas vēsturnieks un arheologs Viktors Rots. Turpmāki pētījumi šajā vietā tika veikti laika posmā no 1983. līdz 1985. gadam.
Galvenās akmens ēkas būvniecība sākās mazliet vēlāk, visticamāk, starp 1220. un 1230. gadu. Darbs notika divos posmos, ar pārtraukumu ap 1241. gadu mongoļu iebrukuma laikos, kad ēkas cieta no kara postījumiem. Pirmajā būvniecības posmā galvenie elementi ir veidoti romānikas ietekmē. Sekojot celtniecības plānam, sienas tika uzceltas apmēram 3–4 metru augstumā. 1260. gadā darbi tika atsākti jauna arhitekta vadībā, kas bija mācījies tolaik nobriedušajā gotikas stilā, un ar jaunu darbnīcu. Šajā laikā tika nojaukta vecā akmens kapela, un uz tās pamatiem uzcēla daļu no šķērsjoma ziemeļu spārna un daļu no kora ar daudzstūra apsīdu. Ap 1300. gadu Kircas klostera baznīca un austrumu spārns bija pabeigti, bet darbi dienvidu pusē turpinājās vēl apmēram divdesmit gadus.
1421.—1432. gados celtnes smagi cieta no turku uzbrukumiem, kas radīja klostera pagrimumu. Arī pašlaik daļa ēku ir sabrukušas, tomēr baznīcā notiek dievkalpojumi. Bijušā klostera teritorijā ir I pasaules kara vācu karavīru kapi.
1495. gadā, mēģinot atjaunot ēkas, tika uzcelts zvanu tornis, taču tālākas pūles tika atmestas. XVIII gadsimtā draudze iebūvēja kapelā ērģeles.
Klostera īpašumi
1322. gada 29. janvāra Ungārijas karaļa Kārļa I Anžū izdotajā dokumentā teikts, ka Kircas cisterciešu klostera valdījumā bija desmit ciemi apgabalā starp mūsdienu Sibiu un Brašovu: Kirca (Kerch), Krica (Cruz), Mešendorfa (Messendorf), Kloašterfa (villa Nicholai), Apoša (villa Abbatis ), Čisnedjoara (monte sancti Micahelis), Feldjoara (Feldwar), Koluna (Colonia), Glemboaka (Honrabah) un Kircaromenjaske (Kercz Olachorum).
13. gadsimta otrajā pusē klostera tuvumā, Oltas upes labajā krastā tika dibināts Kircas ciems, un Hertibačju upes ielejā, netālu no Agnitas dibināja Apošas ciematu ( jeb "Mūku ciems"). Abus ciematus apdzīvoja ģermāņu kolonisti (Transilvānijas sakši), kuri masveidā ieradās Transilvānijā kopš XII gadsimta, bet vēlāk 13. un 14. gadsimtā uz Sigišoaras pārvaldītās zemes dibināja pārējos minētos ciemus, kuri atrodas Oltas upes labajā krastā starp Sibiu un Brašovu.
Paparde (stacija)
Paparde ir pieturas punkts šaursliežu dzelzceļa līnijā Gulbene—Alūksne. Tas atrodas Alūksnes novadā uz Annas un Jaunannas pagasta robežas pie Umāras upes. Pieturā ir neapdzīvota, slēgta koka ēka un tualete. Ir saglabājies Papardes stacijas ūdenstornis, kas pieskaitāms Latvijas industriālajam mantojumam.
Vēsture
Stacija uzbūvēta 1907. gadā meža vešanas atzara vajadzībām un sākumā saukta par Annenhofu. Stacijā uzbūvēts ūdenstornis tvaika lokomotīvju uzpildīšanai un lokomotīvju apgriešanās trijstūris. 1919. gadā tā pārdēvēta par Annasmuižu, bet 1927. gadā par Annu. Tagadējais nosaukums stacijai ir kopš Otrā pasaules kara. Stacijas ceļi un apgriešanās trijstūris mūsdienās nojaukti, bet daļēji saglabājušies to uzbērumi. Ūdenstornis atjaunots 2004.—2006. gadā. No vilciens šeit apstājas tikai pēc pieprasījuma (ja pasažierim ir biļete līdz šai pieturai, vai ja pieturā gaida cilvēks).
Kulusukas lidosta
Kulusukas lidosta (kl, dk) ir lidosta Grenlandes dienvidaustrumos, Kulusukas apdzīvotajā vietā.
Armēnijas vēsture
Armēnijas vēsture ir Āzijas un Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Armēnijas teritorijā.
Kulusukas lidosta
Lidostu uzcēla ASV militārie dienesti 1956. gadā radaru DEW līnijas (Distant Early Warning Line) vajadzībām. Militārā stacija tika slēgta 1991. gadā. Liela daļa no pasažieriem izmanto šo lidostu, lai tranzītā nokļūtu no Islandes uz Nūku.
Regulārie pasažieru lidojumi visu gadu:
Armēnijas vēsture
Senā Armēnija
No 9. līdz 6. gadsimtam mūsdienu Armēnijas un kurdu apdzīvotajā Turcijas, Irānas un Irākas teritorijā pastāvēja Urartijas jeb Urartu lielvalsts ar galvaspilsētu Tušpu (tagadējā Vana). 5. gadsimtā p.m.ē. armēņu valsts bija atkarīga no Asīrijas un Babilonas lielvalstīm, vēlāk tā bija satrapija Ahemenīdu Persijas impērijā, līdz to iekaroja Maķedonijas Aleksandrs. 4.-3. gadsimta p.m.ē. mijā Armēnija atguva suverenitāti ar Ervanduni dinastiju tronī. 3. gadsimta p.m.ē. beigās to iekaroja Seleikīdu impērijas valdnieks Antiohs III Lielais, taču kad seleikīdi 190. g.p.m.ē. pie Magnezijas cieta sakāvi karā ar Romas impēriju, Armēnijas stratēgs Artašess 189. gadā p.m.ē. tika kronēts par Armēnijas valdnieku. Viņa valsti dēvēja par Lielarmēniju (Մեծ Հայք), lai atšķirtu to no t.s. Mazās Armēnijas rietumos no Eifratas, kur valdīja Antioha radinieks Mitridats. Lielāko varenību Lielarmēnija sasniedza valdnieka Tigrana II laikā (95. - 56. gadā p.m.ē.), kad tās robežas pletās no Kaspijas jūras līdz Vidusjūrai. 1. gadsimtā m.ē. Lielarmēnija kļuva par Romas impērijas vasaļvalsti, bet 114. gadā par Romas impērijas Armēnijas provinci, taču jau pēc pārdesmit gadiem ar Partas impērijas atbalstu tā atguva suverenitāti. 301. gadā valdnieks Trdats III (Տրդատ Գ Մեծ, 286-330) par valsts oficiālo reliģiju pasludināja kristietību — Armēnija ir pirmā valsts pasaulē, kura ieviesusi kristietību kā valsts reliģiju. 387. gadā Lielarmēniju iekaroja un sadalīja savā starpā Bizantijas impērija un Persijas Sasanīdu valsts. 862. gadā Armēnijas kņazs Bagratuni tika paaugstināts par "kņazu kņazu", bet 885. gadā abas tābrīža vietējās lielvalstis, Bizantija un Abasīdu Kalifāts, atzina viņu par karali. Izveidojās Armēnijas karaliste Ašota Bagratuni vadībā. 1064.—1071. gadā Armēniju, izņemot dažas sīkas armēņu vasaļkaralistes, kā Sjunikas un Arcahas karalisti, iekaroja seldžuki vai sagrāba citi kaimiņi. Apmēram 1080.—1375. gados pastāvēja armēņu karaliste (cariste) Kilikijā mūsdienu dienvidu Turcijā.
Persijas, Osmaņu un Krievijas Impērijas sastāvā
16. gadsimtā Lielarmēnijas teritoriju sadalīja Persijas un Osmaņu impērijas, bet pēc 1826.-28. gada krievu-persiešu kara un 1828.-29. gada krievu—turku kara Aizkaukāzu daļēji iekaroja Krievijas Impērija. 1829. gadā Krievijas valdība nosūtīja Tērbatas Universitātes profesoru Frīdrihu Parotu uz Persijai un Turcijai atņemto Armēnijas daļu, lai viņš pirmais uzkāptu Ararata kalna virsotnē un izmērītu tā augstumu.
Liela loma pirmo armēņu nacionālo karaspēka vienību organizēšanā bija latviešu virsniekam Voldemāram Ozolam, kas Kaukāza frontē plānoja 1916. gada janvāra Vanas un Erzurumas ieņemšanas operācijas pret Osmaņu impērijas karaspēku.
1914. gadā Krievijas Impērijā dzīvoja ap 2 miljoniem armēņu, no kuriem 1,78 miljoni dzīvoja Kaukāza reģionā. Pirms kara Aizkaukāzā dzīvoja 1,68 miljoni armēņu, 1,71 miljons gruzīnu, 3,08 miljoni musulmaņu. Erevānas guberņā armēņi veidoja 60% iedzīvotāju, Elizabetpoles 33%, Tbilisi 28%, Karsas 30%. Tbilisi pilsētā armēņi bija lielākā grupa, veidojot 45% iedzīvotāju. Musulmaņi veidoja zemes īpašnieku šķiru, kamēr armēņi bija bezzemnieki, kas šo zemi nomāja, kā arī pilsētu buržuāzijas un komercijas lielākie pārstāvji. Pieaugošā armēņu buržuāzijas turība noveda pie viņu konkurences ar gruzīnu aristokrātiju. Arī Osmaņu impērijā dzīvoja ap diviem miljoniem armēņu, kas bija izkliedēti pa Mazāzijas teritoriju. Lielas armēņu kopienas dzīvoja Konstantinopolē un Kilikijā, kur bija pastāvējusi viduslaiku armēņu karaliste. Lielākā armēņu daļa dzīvoja senajās augstkalnes zemēs, kas veidoja sešus vilajetus. 19.gs. viņus aizvien vairāk apdraudēja kurdu klejotāju bandas. 19.gs. otrā puse iezīmēja Osmaņu impērijas sabrukumu, kamēr armēņu tautā sākās intelektuālā atmoda, uzplauka inteliģence. Veidojās politiskās partijas, kas pieprasīja armēņu autonomiju vai neatkarību. Eiropas lielvalstu spiediena rezultātā 1895. gadā sultāns Abdulhamids II piešķīra armēņiem virkni brīvību. Kad armēņi pieprasīja to ātrāku īstenošanu, sākās slaktiņi kuros nogalināja 150-300 000 armēņu. Armēņi sākotnēji apsveica 1908. gada Jauno turku revolūciju, kas solīja ieviest konstitucionālu režīmu. Eiropas lielvalstis 1914. gada februārī piespieda osmaņus pieņemt jaunu armēņu reformu plānu, kas armēņiem dotu plašu kultūras autonomiju, bet sešus vilajetus apvienotu divos reģionos, kuru pārvaldē piedalītos Eiropas pārstāvji.
Pirmā pasaules karas sākums un osmaņu karaspēka smagie zaudējumi Kaukāza kampaņā radīja priekšnosacījumus Jauno turku īstenotajam armēņu genocīdam, kas sākās 1915. gada aprīlī. Aizbildinoties ar armēņu lojalitātes trūkumu, tos pavēlēja deportēt no sešiem vilajetiem. Pilsētās armēņus masveidā arestēja un nogalināja. Krievijas veiksmīgais iebrukums Vanas apgabalā ļāva gandrīz 200 000 armēņiem bēgt uz Aizkaukāzu.
Krievijas Impērijas armijā dienēja ap 100 000 armēņu. Vēl septiņi armēņu brīvprātīgo pulki tika izveidoti ar mērķi palīdzēt Rietumarmēnijas atbrīvošanā. 1916. gadā šos pulkus pavēlēja izformēt, apspieda armēņu aktivitātes un ieviesa preses cenzūru. Lai arī armēņi to nezināja, bet šo lēmumu iemesls bija Krievijas, Lielbritānijas un Francijas noslēgtā Saiksa-Piko-Sazonova vienošanās, kas Rietumarmēniju paredzēja nodot Krievijai, kuras valdība šeit plānoja nevis autonomiju genocīdu izdzīvojušajiem armēņiem, bet jaunu koloniju krievu un kazaku zemniekiem. 1916. gada vasarā Krievija šīs teritorijas lielāko daļu bija iekarojusi, un armēņu palīdzība vairs nebija nepieciešama.
1917. gada 26. aprīlī jaunā Krievijas Pagaidu valdība iekarotajā Rietumarmēnijā izveidoja civilās pārvaldes orgānus, kuros amatus ļāva ieņemt armēņiem. Arī armēņu bēgļiem tagad ļāva atgriezties krievu iekarotajās teritorijās. Līdz 1917. gada beigām 150 000 bēgļu atgriezās Vanas, Erzurumas un Bitlisas apgabalos. Šajā laikā Krievijas armijā sākās revolucionārais sabrukums. Armēņu pārstāvji pārliecināja Pagaidu valdību nosūtīt armēņu kareivjus no Eiropas Austrumu frontes uz Kaukāza fronti. Šīs pārgrupēšanās laikā notika Oktobra revolūcija. Reaģējot uz to, armēņu politiķi no visām partijām (boļševiki nepiedalījās) Oktobrī Tbilisi sasauca Armēņu Nacionālo Kongresu, kas aicināja Aizkaukāza guberņas pārveidot veidot pēc nacionālā principa un nodibināja Armēņu Nacionālo Padomi. To veidoja 15 pārstāvji, no kuriem 6 bija no Dašnak, pa 2 no Tautas, Eseru un Sociāldemokrātu partijām, kā arī 3 vietas bezpartejiskajiem. 1917. gada novembrī Aizkaukāzā notika Krievijas Satversmes sapulces vēlēšanas. Gruzīnu sociāldemokrāti, musulmaņu Musavat un armēņu Dašnak kopā ieguva ap 75% balsu. Dašnak bija dibināts Tbilisi un koncentrējās uz Rietumarmēnijas atbrīvošanu. Tikai tas, ka kopā tika skaitītas arī armijas krievu kareivju balsis, palielināja eseru un boļševiku rezultātus.
Ļeņins aizstāvēja ideju par Krievijas karaspēka izvešanu no osmaņu teritorijas un katras tautas tiesības uz pašnoteikšanos. Smags trieciens bija 1918. gada 3. marta Brestļitovskas miera līgums, ar kuriem Padomju Krievija, lai arī tā nekontrolēja Aizkaukāzu, atteicās no teritorijām, kuras Krievija bija iekarojusi pēc 1877. gada. 1918. gada novembrī Tbilisi nodibināja vietējo varu – Aizkaukāza Komisariātu, kas paziņoja, ka darbosies līdz demokrātiskas Krievijas nodibināšanai. Komisariātu veidoja 3 gruzīni, 3 musulmaņi, 3 armēņi un 2 krievi. Komisariāts un tam sekojošais Aizkaukāza Sejms uzstāja, ka joprojām ir Krievijas daļa, taču nepieciešamība veikt sarunas ar osmaņiem, viņus virzīja neatkarības virzienā. Armēņi pilnībā noraidīja iespēju atdalīties no Krievijas, jo tikai tā spētu atgūt Rietumarmēniju un nodrošināt drošību. Līdzīgos uzskatos bija gruzīni, bet musulmaņi aizvien vairāk nosvērās uz osmaņu pusi.
Komisariāts un Krievijas Kaukāza armijas vadība noslēdza Erzindžanas pamieru ar osmaņiem. Tā kā Krievijas kareivji masveidā dezertēja, uz fronti nosūtīja nelielas gruzīnu un armēņu brīvprātīgo vienības.
1918. gada sākumā osmaņi Komisariātam piedāvāja sākt tiešas miera sarunas. Aizkaukāza Sejma gruzīnu un musulmaņu vairākums paziņoja, ka atteiksies no iekarotās Rietumarmēnijas un vienosies par mieru 1914. gada robežās un autonomijas garantijas Rietumarmēnijas armēņiem. Aizkaukāza delegācijai dodoties uz Trabzonas miera konferenci pienāca ziņas par boļševiku noslēgto Brestļitovskas mieru. Sarunās atkal iezīmējās musulmaņu delegātu gatavība ciešai sadarbībai un informācijas apmaiņai ar osmaņiem. Gruzīni neiebilda turku prasībām, jo tās koncentrējās uz armēņu teritorijām. Armēņi atteicās atteikties no spēcīgā Karsas cietokšņa, kas aizsargāja visu reģionu. Osmaņi uzbrukumā ātri atguva visu Rietumarmēniju un sasniedza 1914. gada robežu. Aizkaukāza delegācijas vadītājs Akakijs Čhenkeli bija spiests paziņot, ka pieņem Brestļitovskas līguma noteiktās robežas, lai pasargātu svarīgo Batumi ostu no krišanas osmaņu rokās. Aizkaukāza Sejmā gruzīni un armēņi noraidīja šādas piekāpšanās iespēju, kamēr musulmaņi paziņoja, ka pret osmaņiem nekaros. Sejms pavēlēja izbeigt sarunas un paziņoja par karu pret osmaņiem.
14. aprīlī osmaņi sagrāba Batumi, kas uzreiz atvēsināja gruzīnu kareivīgumu. Viņi tagad bija gatavi piekāpties osmaņu prasībām – pasludināt Aizkaukāza neatkarību un atkāpties uz 1877. gada robežām. Armēņi izteica protestu, taču piekrita Aizkaukāza Demokrātiskās Federatīvās Republikas neatkarības pasludināšanai 22. aprīlī.
1918. gada 30. maijā armēņu nacionālisti nodibināja Armēnijas Pirmo republiku.
PSRS sastāvā
1920. gadā Armēnijas Pirmo republiku okupēja Sarkanā armija. 1921. gada 16. martā pēc Krievijas-Turcijas draudzības līguma parakstīšanas Nahičevanu iekļāva Azerbaidžānas PSR sastāvā, bet pēc 1921. gada 13. oktobrī parakstītā Karsas miera līguma vēsturiski armēņu apdzīvoto Karsas apgabalu iekļāva Turcijas sastāvā. 1922. gadā Armēnijas PSR tika iekļauta Aizkaukāza PFSR sastāvā.
Armēņu genocīda un Pirmā pasaules kara rezultātā vairāk nekā miljons armēņu bēgļu izklīda pa pasauli, daudzi atrada mājas Tuvajos Austrumos, citi Balkānos un Francijā. Ievērojamas armēņu diasporas izveidojās 25 valstīs. Genocīds un karš Armēnijas Pirmo republiku pārpludināja ar vismaz 300 000 bēgļu. Nodibinoties padomju varai, turpinājās neliela armēņu imigrācija. Līdz 1936. gadam Armēnijā ieradās 42 200 armēņi.
Otrajam pasaules karam tuvojoties noslēgumam, padomju varasiestādēm kļuva skaidri milzīgie civiliedzīvotāju zaudējumi. Imigranti no ārzemēm kaut vai nedaudz varētu šos zaudējumus kompensēt. Kara laikā Armēnija bija zaudējusi 170 000 cilvēku.
No 1945. līdz 1948. gadam PSRS organizēja aktīvu kampaņu trimdas armēņu pārvietošanai uz Armēnijas PSR. No cerētajiem 300-400 000 ieceļotāju, ieradās mazāk par 87 000. Šis laiks sakrita ar PSRS uzvaru karā un teritoriālajām pretenzijām pret Turciju, kas izraisīja Turcijas jūras šaurumu krīzi. Liela daļa iebraucēju domāja, ka PSRS no turkiem atgūs Rietumarmēnijas zemes un Armēnija sasniegs 1920. gadā apsolītās robežas. Lomu nospēlēja arī armēņu baznīcas vadītāji, kas mudināja armēņus doties uz Armēniju. Papildus patriotismam, vēlmi pārcelties uz PSRS veicināja pilsoņu karš Grieķijā, nestabilā situācija jaunajās Sīrijas un Libānas republikās un padomju karaspēka klātbūtne Irānas ziemeļos. Ideju par armēņu pārcelšanos PSRS vadība apstiprināja 1944. gadā un 1945. gadā sākās kampaņa pārcelšanās veicināšanai. Armēnijas PSR pārstāvji ieradās Sīrijā, Irānā, Libānā, Ēģiptē, Grieķijā, Kiprā, Francijā un citur, kur sāka organizēt pārcelšanos. Aktīvu pārcelšanos plānoja veikt arī no padomju ietekmē nonākušās Rumānijas un Bulgārijas. Cerot uz lielu armēņu pieplūdumu, Armēnijas PSR vadība Maskavā lūdza veikt Kalnu Karabahas pievienošanu Armēnijai. No 26 000 kv.km. turku teritorijas, uz kuriem pretendēja PSRS, Armēnijai bija paredzēto 20,5 bet Gruzijai 5,5 tūkstoši. 1945. gada 21. novembrī PSRS vadība apstiprināja armēņu pārcelšanās likumprojektu. Turpmāk pieņēma vēl vairākus lēmums par armēņu pārvietošanu, dzīves apstākļu nodrošināšanu un padomju pilsonības piešķiršanu.
Līdz 1946. gada 1. martam PSRS bija ieradušies 25 000 armēņu, no kuriem līdz 1. augustam Armēnijā ieradās tikai 2045. Pārējie vēl bija ceļā vai tika pārbaudīti. Līdz 1948. jūnijam PSRS ieradās 86 346 armēņi. 1948. gadā ieceļotāju plūsma strauji samazinājās un 1949. gada 13. novembrī Politbirojs izbeidza armēņu uzņemšanu. Lielākā daļa Irānas armēņu ieradās PSRS kopā ar no turienes izvesto padomju armiju 1946. gada pirmajā pusē. Sauszemes imigrantiem ierašanās punkts bija Džulfa. No citurienes armēņi ieradās ar kuģiem, piestājot Batumi ostā un Erevānu sasniedzot ar vilcienu. 1946. gadā ieradās 50 918 armēņi, no kuriem 20 597 no Irānas, 19 253 no Sīrijas un Libānas, 4974 no Grieķijas, 4383 no Bulgārijas, 1738 no Rumānijas. 1947. gadā ieradās 35 422. Līdz 1948. gada 20. janvārim bija ieradušies 86 364 cilvēki - 32 238 no Sīrijas un Libānas, 4383 no Bulgārijas, 20 597 no Irānas, 1783 no Rumānijas, 18 215 no Grieķijas, 5260 no Francijas, 1669 no Ēģiptes, 1250 no Palestīnas, 856 no Irākas, 151 no ASV un 16 no Ķīnas. 1948. gadā vēl 1046 ieradās no Rumānijas, 2023 no Ēģiptes un 23 no Ķīnas. 1949. gadā 162 no ASV. Ieceļotājiem parasti piešķīra dzīvesvietu, vai piešķīra kredītus mājas celtniecībai. Viņiem piešķīra nodokļu atvieglojumus. Daudzi ieceļotāji ātri vīlās padomju realitātē, un pēc Staļina nāves ākās pieprasījumi ļaut pamest PSRS. Padomju realitāte sākās jau Batumi ostā. Daudzi imigranti atklāja, ka viņu čemodāni ir izzagti. Visas ievestās mantas, īpaši literatūru, pārbaudīja. Ieceļotājus no Eiropas šokēja sliktie sadzīves apstākļi, labierīcību un elektrības problēmas. Kredīti nesedza visas celtniecības izmaksas, trūka būvmateriāli, ģimenes dzīvoja nepabeigtās ēkās. Taču daudziem ieceļotājiem, īpaši no Tuvajiem Austrumiem, pat padomju nabadzība bija labāka par iepriekšējiem dzīves apstākļiem.
Armēņu skaita palielināšanās noveda pie divām deportācijas kampaņām. Armēnija bija pārapdzīvota un 1947. gada 23. decembrī PSRS Ministru padome pieņēma lēmumu par 100 000 Armēnijas azerbaidžāņu "brīvprātīgu" pārvietošanu un Azerbaidžānas PSR nākamo trīs gadu laikā. Reāli pārvietoja 144 654 azerbaidžāņus. 1948. gadā 24 631. 1949. gadā 54 373. 1950. gadā 65 650.
Jau 1947. gadā veica no ārzemēm ieradušos armēņu pārvietošanu no Turcijas un Irānas pierobežas apgabaliem dziļāk iekšzemē. Tam sekoja 1949. gada 29. maija PSRS Ministru padomes lēmums par politiski neuzticamo personu deportāciju no Gruzijas, Armēnijas un Azerbaidžānas PSR pēc kura deportēja 57,7 tūkstošus cilvēku, no kuriem armēņi veidoja 15 485. 5. jūnijā pieņēma papildus lēmumu par armēņu ar Grieķijas un Turcijas (vai bez pilsonības) armēņu deportāciju galvenokārt uz Altaja novadu un Kazahiju. Tie bija vēl 1454 cilvēki. Deportētajiem piešķīra naudas kredītus jauno māju un dzīvokļu remontam kā arī mājlopu iegādei. Deportēto izvietošanas noteikumi paredzēja nepieļaut tautību sajaukšanos, tāpēc Altajā izveidojās armēņu kompakti apdzīvoti rajoni. Sākoties destaļinizācijai 1954.-58. gados armēņu izsūtītos atbrīvoja no uzliktajiem pārvietošanās aizliegumiem un lielākā daļa atgriezās Armēnijā. 2010. gadā Altajā dzīvoja 7640 armēņi.
Pēc neatkarības atgūšanas
Armēnija atguva suverenitāti pēc Padomju Savienības sabrukuma 1991. gadā. Kad Kalnu Karabaha pasludināja neatkarību no Azerbaidžānas, sākās Karabahas karš (1991-1994). Trešdaļu uguns pārtraukšanas līnijas, pēc pamiera, kurš tika noslēgts, kontrolē Armēnijas Republikas vienības. Kopš 2009. gada Armēnija piedalās gan Austrumu partnerības sadarbības programmā ar Eiropas Savienības valstīm, gan arī kopš 2015. gada Eirāzijas ekonomiskās savienības programmā ar NVS valstīm.
Ārējās saites
Museum of Repatriation
Kazahstānas karognesēji olimpiskajās spēlēs
Šajā uzskaitījumā apkopoti Kazahstānas sportisti, kas vasaras un ziemas olimpisko spēļu oficiālajās ceremonijās nesuši valsts karogu.
Karognesēji
Karognesēji, kas nesuši karogus olimpisko spēļu atklāšanas ceromonijās
Losi
Losi ir ciems Ozolaines pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 251 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Grigorija ezers.
Ilgonis Bērsons
Ilgonis Bērsons ir latviešu literatūrzinātnieks, kritiķis un dzejnieks, Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktors. Visu mūžu nodarbojies ar latviešu literatūras mantojuma pētniecību, kārtošanu un aktualizēšanu. Rakstnieku savienības biedrs kopš 1959. gada.
Par mūža ieguldījumu latviešu literatūrā 2010. gadā I. Bērsons saņēma Latvijas literatūras gada balvu.
Melnais ezers (Olaines pagasts)
Melnais ezers ir purva ezers Olaines novada Olaines pagastā. Atrodas Melnā ezera purva centrālajā daļā, dabas lieguma zonā. Distrofs ezers, kura krasti zemi, purvaini, bet ūdens tumši brūns. Ezera krastos ir ES nozīmes prioritārs aizsargājams dabas biotops — vecs un dabisks boreāls mežs ar ap 140 gadus vecām priedēm. Nozīmīga sikspārņu barošanās vieta.
KeyBank Center
KeyBank Center ir daudzfunkcionāla halle Bufalo, Ņujorkas štatā, ASV. Halle tika atklāta. Savas mājas spēles tajā aizvada Nacionālās hokeja līgas komanda Bufalo "Sabres".
Mauntplezantas aviobāze
Mauntplezantas aviobāze (en) ir Lielbritānijas karabāze Folklenda Salās, kas veic arī Folklendas Salu starptautiskās civilās lidostas funkcijas. Lidlaukā bāzējas 905. Ekspedīciju gaisa spēku spārns (No. 905 Expeditionary Air Wing). Citas tehnikas vidū šeit atrodas Karalisko gaisa spēku Eurofighter 2000 Typhoon iznīcinātāji. Kara bāzē atrodas arī kājnieku un artilērijas apakšvienības. Kara lidlauks šeit tika uzcelts 1985. gadā, pēc 1982. gada Folklendu kara.
Regulārie lidojumi:
Redžo Emīlijas province
Redžo Emīlijas province ir viena no Itālijas provincēm  valsts ziemeļrietumu daļā, Emīlijas-Romanjas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Redžo Emīlija. Redžo Emīlijas province sīkāk iedalās 42 komūnās.
LASK
Linzer Athletik-Sport-Klub, parasti saukts par LASK vai Lincas LASK, ir Austrijas futbola klubs no Lincas. Klubs ir dibināts 1908. gadā, pašlaik spēlē Austrijas Bundeslīgā. Mājas spēles komanda aizvada Waldstadion (sponsorēšanas nolūkos saukts par Raiffeisen Arena), kas atrodas Pašingā. Stadiona ietilpība ir 6009 vietas. Eiropas kausu spēles aizvada Lincas stadionā.
Kluba lielākie panākumi saistīti ar 1965. gadu, kad tas izcīnīja Austrijas čempiontitulu un uzvarēja Austrijas kausa izcīņā. 2018.—2019. gada sezonā izcīnīja 2. vietu Bundeslīgā, kas deva iespēju piedalīties UEFA Čempionu līgas kvalifikācijā. Pēc izstāšanās no Čempionu līgas klubs pirmoreiz piedalās UEFA Eiropas līgas grupu turnīrā.
2018. gada ziemas olimpisko un paraolimpisko spēļu norises vietas
2018. gada ziemas olimpisko un paraolimpiskās spēlēs notika Dienvidkorejas apgabalā Phjončhanā. Viens no galvenajiem norises vietu galvenajām vadlīnijām bija kompaktums. Spēles tika rīkotas divās galvenajās vietās — Alpensijas kūrortā (āra sporta veidi) Phjončanā un Kanninas pilsētā (iekštelpu sporta veidi), kā arī divās atsevišķās kalnu vietās.
Phjončhanas ziemas olimpiskās spēles notika 13 sacensības vietās, no kurām sešas bija pilnīgi no jauna uzbūvētas.
Kosmos-2501
Kosmos-2501 (Космос-2501) ir Krievijas GLONASS globālās navigācijas sistēmas pavadonis. Tas orbītā palaists 2014. gada novembrī. Glonass zemes vadības kompleksa numurs ir 702. Izvietots Glonass sistēmas otrajā orbitālajā plaknē, punktā Nr. 09.
Tas ir otrais no modernizēto pavadoņu sērijas GLONASS-K 9pirmais bija Kosmos-2471. Tas ir viens no diviem Glonass-K1 kosmiskajiem aparātiem, kas kalpo kā prototipi operacionālajiem Glonass-K2.
Pavadonis ir izgatavots uzņēmumā Informatīvās pavadoņu sistēmas (ISS) uz platformas Ekspress-1000A bāzes. Tā masa ir 935 kg. Bez navigācijas signālu iekārtām tajā ir arī kuģu glābšanas sistēmas Kospas-Sarsat aparatūra.
2016. gada 15. februārī Kosmos-2501 nodots ekspluatācijā.
Skrīveru muiža
Vēsture
Muiža izveidojās Aizkraukles draudzes novadā, pēc Livonijas ordeņa sabrukuma 16. gadsimtā to ieguva Stefans Rēmers. Zviedru Vidzemes laikā 1634. gadā muižu ieguva Kokneses skrīveris Johans Nīmeijers, no kā cēlies tās latviskais nosaukums "Skrīveri". Pēc viņa nāves 1677. gadā muižu ieguva zviedru armijas ģenerālleitnants Mārtiņš Šulcs fon Ašerādens, pie tās piederēja arī Veibes muiža (Winterfeldt), Zalabu muiža (Salubben mit Borishof), kā arī Polmaņa zeme ar Šķiliņu muižu (Pohlsmannland mit Schillingshof nebst Stilben). 1874. gadā Rēmershofas muižu nopirka landrāts Augusts fon Siverss, mantoja viņa dēls Maksis fon Siverss.
Skrīveru muižas pils neoromānikas stilā celta no 1881. līdz 1887. gadam. 1905. gada revolūcijas laikā pilī iekārtoja Vidzemes muižniecības pašaizsardzības organizācijas ("Selbstschutz") štābu un revolucionāri to ieņēma un nodedzināja. Pēc tam pili atjaunoja, taču Pirmā pasaules kara laikā Skrīveru muižas pils vairākus gadus atradās piefrontes zonā un to no Daugavas pretējā krasta sagrāva vācu artilērija.
Vīķu iela (Jūrmala)
Vīķu iela ir iela Jūrmalā, Bāžciema apkaimē. Vīķu iela sākas krustojumā ar Auzu ielu un beidzas krustojumā ar Graudu ielu. Kopējais ielas garums ir 70 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Vīķu ielā satiksmes kustība norit divās joslās. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Skrīveru muiža
Vēsture
Pēc 1920. gada agrārās reformas Skrīveru muiža ar pusmuižām tika sadalīta jaunsaimniecībās. Muižas pili vairs neatjaunoja un vēlāk nojauca. Siversa atraitne Madeleine ar dēlu Hansu un meitu pēc kara dzīvoja Skrīveros, kur 1932. gadā nomira. Viņa bērni un mazbērni 1939. gadā repatriējās uz Vāciju.
Pils apraksts
"Uz Daugavas stāvā senkrasta radzēm būvētā pils ar saviem masīvajiem, kvadrātiskajiem torņiem un smago, stabilo apjomu grupējumiem atstāja patiesi grandiozu iespaidu. Pils fasādes klāja uzsvērti rupjš, nelīdzens, tumši krāsots apmetums, kam acīmredzot vajadzēja vēl pastiprināt celtnes pirmatnējības noskaņu. Vērojot pili no galvenās ieejas puses, tā varēja šķist nedaudz statiska un neinteresanta, taču arhitekts acīmredzot visu uzmanību bija veltījis tieši ainaviski efektīgākajai – pret Daugavu vērstajai fasādei. Uz augstās klinšu kraujas paceltā ēka patiešām pauda īsti ziemeļniecisku skarbumu un mežonību".
Arhitektūra
Jaunās pils celtniecība pabeigta 1900. gadā (citos avotos rakstīts, ka jaunā pils celta 1881.-1887. gadā). Neoromānikas stilā celtās pils arhitekts bija Rūdolfs Engelhards (1857—1913).
Pils gari izstiepto divstāvu korpusu sadalīja rizalīti, erkeri, vairāki masīvi torņi. Tornus sedza stāvi četrslīpju jumti, no dzegas arkatūras stūros izauga dekoratīvi tornīši ar kaltiem vējrāžiem. Lielākā daļa ailu bija pārsegtas ar pusloka arkām, atsevišķās vietās tās grupējās pa divām, trim vai arī veidoja veselu arkādi. Pils gleznieciskā un dinamiskā apjoma iespaidīgumu izcēla sienu apdares materiāls — granīts, kā arī no tā darinātie, raupji apstrādātie stūru rusti. Te varēja redzēt no romānikas arhitektūras aizgūtas un vietām jūgendstilam raksturīgā manierē traktētas detaļas. Pils fasādes klāja rupjš, nelīdzens, tumši krāsots apmetums, kas pastiprināja būves pirmatnējības noskaņu. Pretstatā ārējam senlaicīgumam, ēkas iekštelpās bija centrālā apkure, ūdensvads, kanalizācija, vannas istabas un tualetes telpas.
Pili, kopā ar veco, nodedzināja 1905. gada novembra beigās. Jauno pili gada laikā atjaunoja, un otrreiz pils tika izpostīta I pasaules kara laikā.
Losiški
Losiški ir ciems Rundēnu pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 295 km attālumā no Rīgas.
Priča Sinprajons
Biogrāfija
No 1970. gadu vidus līdz 1980. gadu beigām bijis viens no vadošajiem Taizemes šahistiem. Pārstāvējis Taizemes komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Kopš 1990. gadu vidus šaha turnīros piedalās reti.
2. sieviešu šaha olimpiāde
2. sieviešu šaha olimpiāde notika no 1963. gada 22. septembra līdz 10. oktobrim Dienvidslāvijas, tagad Horvātijas, pilsētā Splitā.
Olimpiādes rezultāti
Olimpiādē piedalījās 15 valstu komandas. Debitantes bija Mongolijas šahistes. Komandas spēlēja katra ar katru pēc apļa sistēmas. Komandu sasniegtie rezultāti sakopoti tabulā:
Labākās pie galdiņiem
Priekšsacīkšu un fināla kopējais rezultāts:
!Galdiņš, Vieta||Dalībniece||Valsts||Rezultāts||Procenti
Godalgoto komandu dalībnieču individuālie rezultāti
Godalgoto komandu dalībnieču individuālie rezultāti redzami tabulās:
Kaļļu avoti
Kaļļu avoti ir aizsargājams ģeoloģisks un ģeomorfoloģisks dabas piemineklis, avotu grupa, kas atrodas Amatas novada Amatas pagasta ziemeļdaļā, uz dienvidaustrumiem no Zāģeriem.
Viens no jaudīgākajiem avotiem Latvijā. Kaļļu avoti ir kāpjošu avotu grupa ar salīdzinoši lielu ūdensdevi, kas izveidojusies paugura nogāzes augšdaļā, krāterveida padziļinājumā. Avoti veido ap 8x10 metrus lielu ezeriņu, kura gultnē daudzas dažāda izmēra un dziļuma atveres. Avota ūdeņi pa strautu aiztek uz Nedienes upīti. Strautā 50-100 m lejpus avotiem izgulsnējas dzelzs savienojumi, nedaudz arī saldūdens kaļķi pārslu veidā. Avotu debits ir 2 - 3 litri sekundē. Ūdens temperatūra ap 6,5 grādi. Ūdens sastāvā daudz dzelzs. Mineralizācija - 0,4 g/l. Avoti izveidojušies 20. gadsimta piecdesmitajos gados, meliorācijas darbu rezultātā.
Džordžijas likums
"Džordžijas likums" (en) ir 2007. gada ASV drāma, kuras režisors ir Gerijs Māršals. Galvenās lomas filmā atveido Džeina Fonda, Felisitija Hafmena un Lindsija Loena. Filmas pirmizrāde notika.
Jauna sieviete, kura vasarā tiek nosūtīta dzīvot pie vecmāmiņas, glabā kādu noslēpumu, kas varētu sagraut viņas ģimeni.
Ņikita Meškovs
Ņikita Meškovs (ru; dzimis Rīgā) ir  Latvijas starptautiskais lielmeistars šahā (2017). Latvijas čempions šahā (2018).
Biogrāfija
Šahu sācis spēlēt četru gadu vecumā. Sešu gadu vecumā kļuvis par Rīgas šaha skolas audzēkni. Pirmais treneris - Leonīds Borisovs. Sešas reizes uzvarējis Latvijas junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās, pārstāvējis Latvijas Eiropas un pasaules junioru šaha čempionātos. 2008. gadā Austrijas pilsētā Mūrekā uzvarējis Eiropas Savienības junioru šaha čempionātā U14 vecuma grupā. Kopš 2011. gada regulāri piedalījies Latvijas šaha čempionātos. Labākie sasniegumi - 1. vieta 2018. gadā, 2. vieta 2016. gadā un 3. vieta 2015. gadā. 2018. gada jūnijā Palangā uzvarējis otrajā Baltijas zonālajā turnīrā, kurā piedalījās labākie Latvijas, Lietuvas un Igaunijas šahisti.
2021. gada jūlijā Sočos piedalījies Pasaules šaha kausa izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā zaudējis 1. kārtā. 2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 103. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā. 2022. gada Eiropas individuālajā čempionātā šahā ierindojies 124. vietā. 2023. gada janvārī Stokholmā izcīnījis 3. vietu starptautiskā šaha festivāla Rilton Cup galvenajā turnīrā.
Pārstāvējis Latvijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2014. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2017. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Rītvelda - Šrēderes nams
Rītvelda - Šrēderes nams ir ēka Nīderlandes pilsētā Utrehtā, ko 1924. gadā pēc arhitekta Gerrita Rītvelda projekta uzcēla aktīvistei Trūsai Šrēderei un viņas trim bērniem. Mūsdienās šeit iekārtots muzejs. Kā viens no mākslas virziena De Stijl tīrākajiem paraugiem 2000. gadā ēka tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Ziemupe (nozīmju atdalīšana)
Ziemupe var būt:
Zīgene
Zīgene ir pilsēta Vācijā, dienvidu Ziemeļreinas-Vestfālenē, Zīges upes krastos. Ar vairāk kā 103 370 iedzīvotājiem Zīgene ir 77. lielākā pilsēta Vācijā. Pilsētas nosaukums ir cēlies no blakus esošās Zīges upes. 1975. gadā iedzīvotāju skaits pirmo reizi pārsniedza 100 000.
Pilsētā 1577. gadā ir dzimis flāmu baroka gleznotājs Pīters Pauls Rubenss.
Vēsture
Pilsētas vēsture ir aizsākusies ar mazu kalnrūpniecības ciematu, kas dibināts 1079. gadā. Pilsētas tiesības Zīgene ieguva 1303. gada 19. oktobrī.
16. gadsimtā pilsētu pārveidoja par labi aizsargātu ciekstoni. Pilsētu ieskāva biezas cietokšņa sienas ar 16 torņiem un trīs pilsētas vārtiem. Cietoksni 1592. un 1695. gadā piemeklēja ugunsgrēks.
Ģeogrāfija
Pilsētas kopējā platība ir 115 kvadrātkilometri., garums ir 12 kilometri, bet platums 11 kilometri, un tās robežas garums ir 48 km. Pilsētas vidējais augstums ir 290 metri virs jūras līmeņa. Augstākais punkts sasniedz 499 metrus virs jūras līmeņa, bet zemākais punkts 215 metrus virs jūras līmeņa.
Aptuveni 60% no pilsētas zemes aizņem meži un parki, padarot Zīgeni par vienu no zaļākajām pilsētām Vācijā. Pilsētas teritorija ir sadalīta sešos rajonos.
Jevgeņijs Drobots
Jevgeņijs Drobots (dzimis, miris ) bija Latvijas krievu inženieris un sabiedriskais darbinieks. Bijušais Daugavpils Ķīmiskās šķiedras rūpnīcas partijas (PSKP) sekretārs un galvenā inženiera vietnieks. Viņš bija Latvijas Republikas Augstākās Padomes deputāts (1990—1993), ievēlēts no 76. Daugavpils vēlēšanu apgabala. Viens no tiem deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju un iesaistījās frakcijā "Līdztiesība".
Pēc deputāta pilnvaru laika beigām darbojās partijā Par cilvēktiesībām vienotā Latvijā (PCTVL), pēc tam Latvijas Krievu savienībā. Organizējis Krievu skolu aizstāvības štāba un 9. maija svinēšanas akcijas.
Vienkāršā ežgalvīte
Vienkāršā ežgalvīte ir vilkvālīšu dzimtas augu suga (pēc APG III sistēmas). Suga ir plaši sastopama Eirāzijā, tostarp diezgan bieži visā Latvijas teritorijā.
Dažāda lieluma grupas aug stāvošos un lēni tekošos ūdeņos un applūdušos reljefa pazeminājumos pļavās un mežos.
Apraksts
Vienkāršā ežgalvīte ir daudzgadīgs, 30-60 cm garš ūdensaugs. Stublājs ir stāvs, reti peldošs. Lapas ir veselas, lineāras, plakani trīsšķautņainas, ar izcilnām vidusdzīslām. Lapu garums ļoti variē, īpaši peldošajai formai. Lapas diezgan platas (0,5-1,5 cm). Augs ziedkopā parasti nezaro, retumis ir daži zari. Stublāja galotnē vismaz 2 (parasti 4-7 (reti līdz10)) atstatu stāvošas vīrišķo ziedu galviņas ar garām putekšņlapām, zem tām atstatu stāvošas 3-5 sievišķo ziedu galviņas. Apakšējā, visgarākā seglapa aptuveni ziedkopas garumā. Auglis iegarens (0,4-0,5 cm), ar 2-3 mm īsu kātu, auglis galā pakāpeniski pāriet garā un slaidā irbuļa paliekā. Irbuļa palieka ar drīksnu garāka nekā auglis bez kāta. Zied jūlijā un augustā.
Līdzīga kamolainajai ežgalvītei (Sparganium glomeratum), neparasti sīki eksemplāri varētu būt līdzīgi arī mazajai ežgalvītei (Sparganium minimum). Visvienkāršāk atšķirama pēc daudzajām (ne 1) vīrišķo ziedu galviņām stublāja galā, atstatām (ne blīvi satuvinātām) sievišķo ziedu galviņām. Drošai peldošās formas atšķiršanai nepieciešams aplūkot augli - tas nedrīkst būt ar noliektu, knābjveida irbuli kā zālainajai ežgalvītei (Sparganium gramineum), taisnai irbuļa paliekai ar drīksnu jābūt garākai nekā auglis bez kāta (pretēja pazīme raksturīga šaurlapu ežgalvītei (Sparganium angustifolium)).
Lounīki
Lounīki ir ciems Audriņu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 235 km attālumā no Rīgas.
Kosovas starptautiskā atzīšana
Valstis, kas atzīst Kosovas neatkarību
Valstis ir sarindotas augošā secība, sākot ar 1. valsti, kas pirmā atzīst Kosovas neatkarību un beidzot ar valsti, kas, pagaidām, pēdējā atzīst Kosovas neatkarību.