cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Melburna
Klimats
Melburnas klimats ir labi pazīstams ar savu mainīgumu. Frāze "četri gadalaiki vienā dienā" ir raksturīga Melburnas kultūras sastāvdaļa. Melburnā ziemas laikā ir vēsāks, nekā pārējās Austrālijas pilsētās. Temperatūras absolūtais minimums ir 4,4 °C, kas tika novērots 1901. gada 4. jūlijā. Tomēr sniegs Melburnā ir ļoti reta dabas parādība. Pēdējās reģistrētās snigšanas dienas ir 1986. gada 25. jūlijs, kā arī 2005. gada 10. augusts un 2006. gada 15. novembris. Nopietna sniegputeņa Melburnā nav bijis kopš 1951. gada. Daudz biežāk ziemas laikā var novērot salnu un miglu. Pavasarī melburnieši parasti var baudīt siltu laiku un skaidras debesis. Raksturīgas pazīmes Melburnas vasarā ir sauss laiks un ilgstošs karstums ar temperatūru līdz pat 40 °C. Karstuma rekords tika sasniegts 1939. gada 13. janvārī, kad termometra stabiņš visā Austrālijā piedzīvotā 4 dienu karstuma vilnī sasniedza atzīmi 45,6 °C.
2006. gadā tāpat kā visa Austrālija arī Melburna piedzīvoja rekordsausu gadu. Septembrī un oktobrī, parasti vismitrākajos mēnešos gadā, nebija nevienas dienas ar lietu.
Demogrāfija
Mūsdienās Melburna ir daudzkulturāla lielpilsēta. Gandrīz ceturtā daļa pilsētas iedzīvotāju ir ārzemnieki, kas pārstāv vairāk kā 230 valstis un runā 180 dažādās valodās. Viktorijas zelta drudža gados, 19. gadsimta vidū, pilsētas iedzīvotāju skaits sāka strauji palielināties. 1865. gadā Melburna iedzīvotāju skaita ziņā apsteidza līdz tam lielāko Austrālijas pilsētu Sidneju, tomēr jau 20. gadsimta sākumā Melburna un Sidneja bija vienāda lieluma pilsētas un gadu pēc Austrālijas federalizācijas 1902. gadā Sidneja kļuva par Austrālijas lielāko urbanizēto teritoriju.
Cilvēki
Melburnā dzimuši:
Septiņgadu karš
Septiņgadu karš (Vācijā to dažreiz sauc arī par Trešo Silēzijas karu) notika starp 1756. un 1763. gadu, iesaistoties visām tā laika Eiropas lielvalstīm. Kara pretinieces bija Lielbritānijas, Prūsijas un tai sabiedroto vācu valstu savienība pret Austrijas, Francijas, Krievijas, Zviedrijas un Saksijas savienību. Pēc separātā Pēterburgas miera līguma noslēgšanas 1762. gada maijā Krievija kļuva par Prūsijas sabiedroto pret Zviedriju. Portugāle (Lielbritānijas pusē) un Spānija (Francijas pusē) konfliktā tika iesaistītas vēlāk.
Kara cēloņi
Septiņgadu karu izraisīja Prūsijas militārās varenības straujais pieaugums un pretrunas starp Lielbritāniju un Franciju koloniju dēļ. Pirmskara laikā notika diplomātisko vadlīniju kardināla maiņa, kas ieguva „diplomātiskās revolūcijas” nosaukumu. Austrijas galms savā konfrontācijā ar Frīdrihu II gatavoja jaunu koalīciju pret Prūsiju. Austrijas diplomātijas mērķis bija iesaistīt koalīcijā Franciju, kas gadsimtu gaitā bija nesamierināms Austrijas oponents. Marijas Terēzijas pirmais ministrs grāfs Vencels Jozefs fon Kaunics panāca Austrijas, Francijas un Krievijas vienošanos par Trejsavienības izveidi pret Prūsiju un Lielbritāniju. 1756. gada 1. maijā Versaļā parakstīja Francijas — Austrijas līgumu par neitralitāti un aizsardzību. Vēl agrāk sākās sarunas par Krievijas — Francijas savienību. 1756. gada 19. maijā tika noslēgta Krievijas un Austrijas konvencija par kopīgu karadarbību pret Prūsiju. Šīm trim lielvalstīm pievienojās arī Saksija un Zviedrija. Lielbritānija un Prūsija nokļuva diplomātiskā izolācijā, apdraudēta bija ne tikai Prūsijas Karalistes turpmākā pastāvēšana, bet arī Lielbritānijas troņa Hanoveras zemes. Lielbritānija noslēdza savienību ar Prūsiju.
Kara gaita Eiropā
Karadarbība sākās 1756. gadā, Prūsijas karaspēkam preventīvi iebrūkot Saksijas teritorijā. Krievijas Impērijas karaspēks ģenerālanšefa Fermora vadībā no Kurzemes hercogistes teritorijas iebruka Austrumprūsijā, 1757. gada 24. jūnijā ieņēma Mēmeles cietoksni un 30. augustā atsita prūšu armijas pretuzbrukumu Grosjēgersdorfas kaujā. 1757. gada novembrī kaujā pie Rosbahas (Saksijā) Frīdrihs II sakāva skaitliskā ziņā lielāko Francijas — Austrijas armiju, bet nespēja ieņemt Čehiju. 1758. gadā krievi ieņēma Kēnigsbergas cietoksni un visu Pomerāniju, taču cieta sakāvi kaujā pie Corndorfas. 1759. gada augustā Krievijas karaspēkam izdevās kopā ar austriešiem gūt uzvaru Kunersdorfas kaujā un 1760. gada oktobrī ieņemt Berlīni, no kurienes viņus pēc trīs dienām padzina.
Kara beigās Francijai pievienojās Spānija sakarā ar Burbonu galmu 1761. gadā noslēgto „Ģimenes līgumu”. Vidusjūrā Francija atņēma Lielbritānijai Menorku un apsolīja salu atdot atpakaļ Spānijai — par tās palīdzību jūras karā pret Lielbritāniju, tādēļ Spānija pieteica karu Lielbritānijai.
Karš kolonijās
Sniedzot finansiālu atbalstu Prūsijai kontinentā un tādējādi saistot Francijas spēkus, Lielbritānija veiksmīgi varēja vest karadarbību kolonijās Ziemeļamerikā, Karību jūras baseinā, Austrumindijā un Āfrikas rietumu piekrastē. 1756. gadā Lielbritānija pieteica karu Francijai, uzsākot Franču un indiāņu karu. Karadarbība risinājās galvenokārt Francijai piederošajā Kanādas teritorijā. Indijā 1757. gadā Lielbritānijas karaspēks ieņēma Bengāliju, bet 1761. gadā — Pondičerri. Kara rezultātā angļi ieņēma Havanu. Ziemeļamerikā 1758. gadā Francija zaudēja Kanādu, kas pārgāja angļu rokās. Visa Ziemeļamerikas austrumu piekraste piederēja angļiem. Angļi tiecās paplašināt teritorijas uz rietumiem, taču tur tie sadūrās ar franču ierīkotajiem nocietinājumiem gar Misisipi un Ohaio upēm.
Miera līgumi un kara rezultāti
Septiņgadu karš beidzās ar Lielbritānijas uzvaru un Parīzes un Hubertusburgas miera līgumiem 1763. gadā. Kara rezultātā izveidojās Britu impērija. Lielbritānijas intereses arvien vairāk saistījās ar aizokeāna valdījumiem un mazāk ar Eiropas kontinenta iekšējām problēmām. Lielbritānija bija kļuvusi par vadošo lielvalsti jūras tirdzniecībā. Sekmīga koloniju izmantošana un prioritāte pasaules tirdzniecībā sagatavoja priekšnoteikumus straujam rūpniecības uzplaukumam Lielbritānijā 18. gadsimta otrajā pusē.
Parīzes miera līgums
1763. gada 10. februārī Versaļā (Parīzē) tika noslēgts Parīzes miera līgums starp Lielbritāniju, no vienas puses, un Franciju un Spāniju, no otras puses. Parīzes miera līgums apstiprināja visus starpvalstu līgumus kopš Vestfālenes miera līguma (1648) laikiem.
Saskaņā ar Parīzes miera līgumu:
Francija zaudēja koloniālos valdījumus Ziemeļamerikā. Visa teritorija no Kanādas līdz Floridai un Misisipi upes grīva nonāca britu īpašumā. Francijai palika Ņūorleāna un dažas salas Karību jūrā. Francijas lielākais zaudējums bija Kanāda, jo tādējādi Francija zaudēja arī visas cerības paplašināt savus koloniālos īpašumus.
Angļi ieguva visu Bengāliju Indijā, atstājot Francijai tikai atsevišķas tirdzniecības faktorijas. Āfrikas rietumu piekrastes koloniju Senegālu Francija bija spiesta atdot Lielbritānijai. Zaudētais karš par kolonijām tuvināja Franciju politiskam norietam un saasināja iekšējās problēmas.
Pēckara Eiropa
Pēc Septiņgadu kara beigām Eiropā uz 30 gadiem iestājās relatīvs miers. Krievijas labās attiecības ar Prūsiju un savienība ar Franciju, Francijas karaļa Luija XVI laulības ar Marijas Terēzijas meitu Mariju Antuaneti novērsa lielu karu iespēju.
Austrijas un Prūsijas duālisma problēma saglabājās. Kaut gan Prūsija cieta acīmredzamu militāru zaudējumu Septiņgadu karā, tās karaļa Frīdriha II diplomātija gatavoja augsni Polijas-Lietuvas sadalīšanai. Austrijas ķeizars Jozefs II neveiksmīgi mēģināja ieņemt Bavāriju pēc Bavārijas kūrfirsta nāves 1777. gadā. Eiropa atkal bija uz kara sliekšņa, šoreiz par Bavārijas mantojumu. Lieta beidzās ar 1779. gada Cešinas miera līgumu, saskaņā ar kuru Austrijas kontrolē nonāca daļa Bavārijas. Austrija ar piesardzību un skaudību sekoja Krievijas panākumiem cīņā ar Osmaņu Impēriju. Francijas koloniju straujā ekonomiskā attīstība un Francijas augošā loma koloniālajā tirdzniecībā, ka arī Ziemeļamerikas britu koloniju sekmīgā cīņa par neatkarību noveda pie jauna spēku līdzsvara.
Krievija 18. gadsimta sākumā bija iekarojusi pieeju pie Baltijas jūras, un gadsimta otrajā pusē par galveno virzienu tās ārpolitikā kļuva cīņa par izeju pie Melnās jūras. Osmaņu impērija pēc sakāves pie Vīnes 1683. gadā tika atspiesta stipri vien uz dienvidiem Balkānu pussalā. Osmaņu impērijas Eiropas valdījumu sadalīšana kļuva par svarīgu jautājumu starpvalstu attiecībās. Galvenās pretrunas pastāvēja starp Krieviju un Austriju. Melnās jūras baseinā savukārt saskārās Krievijas un Lielbritānijas intereses. Eiropā radās vēl viens nemiera reģions. Starpvalstu attiecībās šī problēma ir ieguvusi apzīmējumu „Balkānu jautājums” (arī „Austrumu jautājums”).
18. gadsimta otrajā pusē notika divi Krievijas — Turcijas kari. 1768. gadā pēc sadursmēm uz robežas Turcija uzsāka karu pret Krieviju. Tas noslēdzās ar miera līgumu 1774. gadā, un Krievija ieguva izeju uz Melno jūru (teritoriju starp Dņestras un Dienvidbugas grīvu), kā arī brīvas tirdzniecības iespējas Azovas un Melnajā jūrā un jūras šaurumos (Bosfors un Dardaneļi), kas pavēra ceļu uz Vidusjūru. 1783. gadā Krievijai tika pievienota Krima. Svarīgs atbalsts Krievijas flotei bija jaundibinātā Sevastopoles osta. 1783. gadā Krievija nodibināja protektorātu (aizbildniecību) pār Gruziju. 1787. gadā Osmaņu Impērija izvirzīja Krievijai ultimātu, prasot atdot Krimu un pārtraukt atbalstīt Gruziju. Sākās otrais Krievijas — Turcijas karš, kas ilga līdz 1792. gadam. 1792. gadā tika noslēgts miera līgums, un Krievija ieguva savos valdījumos visu Melnās jūras ziemeļu piekrasti līdz Dņestras upei. 1793. gadā tika dibināts vēl viens atbalsta punkts Melnās jūras piekrastē — Odesas pilsēta. Krievija pretendēja uz visu Balkānu pareizticīgo aizstāvību pret musulmaņiem. Vēlākā Krievijas cīņa par ietekmi Tuvo Austrumu reģionā balstījās uz šo aizstāvības ideju.
Kurna
Kurna ir ciems, oficiāli Kubulu ciema daļa, Balvu novada Kubulu pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā Kurnas upes krastā dienvidos no autoceļa P35 5 km no novada centra Balviem un 218 km no Rīgas. Kurna kopā ar Balvu staciju, Fabriku un Druveniekiem oficiāli apvienota Kubulu ciemā ar 727 iedzīvotājiem.
Vēsture
Kurna ir viens no vecākajiem Kubulu pagasta ciemiem. Sākotnēji tas sācies veidoties ap Kurnas upi šobrīdējā ciema dienviddaļā. Pēc vietējo iedzīvotāju atmiņām jau pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados Kurnā atradas krucifikss. Vēl sešdesmitajos, septiņdesmitajos tas stāvējis nekopts, bet vēlāk iznīcināts. Padomju laikos uzceltas trīs dzīvokļu mājas. 1971. gadā Kurnā uzcelts Kubulu kultūras nams. Atklāts 1972. gada nogalē,kā padomju saimniecības "Balvi" kultūras nams. Tajā laikā tas bija arodbiedrību kultūras nams. Vēlāk tajā sāka darboties arī doktorāts, pasta nodaļa, bibliotēka un aptieka. 1989. gadā tika atklāta bērnu pirmskolas izglītības iestāde "Ieviņa", kas savu nosaukumu ieguvusi blakus pie Kurnas upes augošajām ievām. 1992. gadā atjaunots krucifikss, bet 2006. gadā pretī kultūras namam tika uzcelts jauns krucifikss. 2009. gadā par godu bērnudārza "Ieviņa" 20 gadu jubilejai pie bērnudārza uzcelta estrāde. 2009. gadā kultūras namam veikts daļēja renovācija, bet 2010. gadā ēkai veikts ārējais remonts.
Ģeogrāfija
Kurna atrodas Latgales ziemeļaustrumos Austrumlatvijas zemienes Adzeles pacēlumā apmēram 114 — 120 metrus virs jūras līmeņa. Reljefs līdzens. Caur ciematu tek arī Kurnas upe, no kuras arī visticamāk ir arī cēlies ciema nosaukums. Ciemam cauri iet ceļš Stacija — Celmene.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Kultūra un izglītība
Ciema teritorijā atrodas pirmsskolas izglītības iestāde "Ieviņa". Bērnudārzu apmeklē gan pagasta, gan arī Balvu pilsētas bērni. 2013. gadā to apmeklēja 64 bērni.
Kurnas ciema teritorijā atrodas arī kultūras nams. Tajā darbojas vairāki pašdarbības kolektīvi. Kultūras namā regulāri notiek dažādi kultūras pasākumi — pilngadības svētki, bērnības svētki, koncerti un balles.
Bislama
Bislama ir Melanēzijas kreoliskā valoda, viena no Vanuatu valsts valodām. Tā ir dzimtā valoda nelielai daļai pilsētu (Vilas un Luganvilas) iedzīvotāju, bet kā otro valodu to prot lielākā daļa Vanuatu iedzīvotāju.
Bislama ir angliskās cilmes kreoliskā valoda un ~95% vārdu krājuma nāk no angļu valodas. Pārējā daļa sastāda franču un vietējo valodu cilmes vārdi, galvenokārt attiecībā uz vietējo floru un faunu. Kaut arī vietējo valodu ietekme uz vārdu krājumu ir neliela, tā ir ļoti liela attiecībā uz sintaksi. Bislamu var nosaukt par valodu, kurai ir angļu vārdu krājums un melanēziešu gramatika.
1930. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1930. gada notikumi Latvijā.
Čenings Frajs
Karjera
Č. Frajs pēc vairākām sezonām augstskolu basketbolā Arizonas Universitātē tika izraudzīts 2005. gada NBA drafta pirmajā kārtā ar kopējo 8. numuru. Pirmās divas sezonas viņš spēlēja komandā, kas Č. Fraju bija draftējusi — Ņujorkas "Knicks". Debijas sezonā Č. Frajs kļuva novembra labāko debitantu (kopā ar Krisu Polu), kā arī tika iekļauts debitantu simboliskajā izlasē sezonas beigās.
No Ņujorkas Č. Frajs 2007. gada vasarā tika aizmainīts uz Portlendu, bet pēc nepilnām divām sezonām "Trail Blazers" sastāvā pārcēlās uz Fīniksu, kuras apkārtnē bija aizvadījis bērnību, mācījies vidusskolā un studējis vietējā universitātē. 2009. gadā noslēgto divu gadu līgumu klubs 2010. gadā pagarināja uz 5 gadiem par kopējo summu 30 miljoni dolāru, tādējādi novērtējot Č. Fraja sekmīgo spēli "Suns" sastāvā. 2009.-2010. gada sezonā viņš gāja laukumā "Suns" sākumsastāvā pusē spēļu, gūstot vidēji 11,2 punktus un savācot 5,3 bumbas zem groziem. Šajā sezonā Č. Frajs parādīja izcilu precizitāti no trīspunktu metienu līnijas, izpelnīdamies uzaicinājumu piedalīties Visu zvaigžņu spēles trīspunktu metienu konkursā kā pirmais centra spēlētājs kopš Sema Perkinsa 1997. gadā.
Benžamins Gleizers
Benžamins Gleizers (en; dzimis, miris ) bija ziemeļīru scenārists, kinoproducents, kinorežisors un skaņu ieraksta mākslinieks amerikāņu filmām no 1920. līdz 1950. gadam.
Biogrāfija
Benžamins Gleizers piedzima Belfāstā, Ziemeļīrijā. Pēc pārcelšanās uz ASV viņš studēja Pensilvānijā un 1906. gadā ieguva advokāta izglītību.
1921. gadā Gleizers pirmo reizi iztulkoja uz angļu valodu Ferenca Molnāra lugu Lilioms. Viņa tulkojumu izmantoja pirmajā Brodvejas izrādē, 1930. gada kino versijai, kā arī gandrīz katrā lugas angļu versijā līdz pat mūsdienām.
Gleizers ir viens no Kino mākslas un zinātnes akadēmijas dibinātājiem. Viņš ir divkārtējs Amerikas Kinoakadēmijas balvas ieguvējs: 7th Heaven (1927) un Arise, My Love (1941). Sarakstījis scenārijus filmām "Jautrā atraitne" (The Merry Widow), Flesh and the Devil, Mata Hari, A Farewell to Arms, We're Not Dressing, Tortilla Flat un citām.
Precējies ar aktrisi Šeronu Linu. Viņš mira no sirds mazspējas 68 gadu vecumā Holivudā.
Deniss Džonsons
Deniss Veins Džonsons (en; dzimis Sanpedro, Kalifornijas štatā, ASV, miris  Ostinā, Teksasas štatā, ASV) bija profesionāls amerikāņu basketbolists un basketbola treneris, spēlēja saspēles vadītāja un uzbrūkošā aizsarga pozīcijās. Karjeras laikā pārstāvēja Sietlas "SuperSonics", Fīniksas "Suns" un Bostonas "Celtics", kā arī vienu gadu bija Losandželosas "Clippers" galvenais treneris.
D. Džonsons bija Dominguez vidusskolas un Pepperdine universitātes absolvents. 1976. gada NBA draftā viņu izraudzījās Sietlas "SuperSonics" ar kopējo 29. numuru otrajā drafta izvēles kārtā. 1979. gadā viņš bija "SuperSonics" komandas līderis, kad tā izcīnīja vienīgo NBA čempiontitulu. D. Džonsons tika atzīts par finālsērijas vērtīgāko spēlētāju (MVP). 1980. gadā viņš pārgāja uz Fīniksas "Suns", kura sastāvā aizvadīja vien dažas sezonas. Vēlāk viņš pārstāvēja Bostonas "Celtics", kā sastāvā tika izcīnīti vēl divi čempionu tituli.
D. Džonsons piecas reizes tika iebalsots startam Visu zvaigžņu spēlē, vienā līgas simboliskajā pirmajā izlasē, vienreiz otrajā izlasē, kā arī deviņas sezonas pēc kārtas tika iekļauts kādā no divām simboliskajām aizsardzības izlasēm.
2010. gadā basketbolists tika uzņemts basketbola slavas zālē. Vairāki sporta žurnālisti viņu uzskata par vienu no nepietiekami novērtētajiem spēlētājiem NBA vēsturē. Tāpat viņš bija pazīstams kā izturīgs spēlētājs: 14 sezonu laikā basketbolists piedalījās 1100 spēlēs no 1148 notikušajām.
Atmosfēras fronte
Atmosfēras fronte ir robeža starp divu atšķirīgu gaisa masu veidiem — siltā un aukstā gaisa masu pārejas zona troposfērā, kurā parasti ir arī nokrišņi. Ir siltā un aukstā atmosfēras fronte. Siltajā frontē siltais gaiss nomaina auksto, bet aukstajā — aukstais nomaina silto. Siltajai frontei saplūstot ar auksto, var veidoties oklūzijas frontes.
Aukstā atmosfēras fronte
Aukstās gaisa masas ienākšana kādā teritorijā siltās masas vietā. Parasti tas notiek, aukstajam gaisam strauji ienākot kādā teritorijā. Tiek aizdzīts prom siltais gaiss, tas ceļas augšup, kondensējas, izveidojas lieli gubu lietusmākoņi un nolīst īsa, bet ļoti stipra lietusgāze. Šādi laikapstākļi var būt visu dienu. Pēc frontes pāriešanas atmosfēras spiediens strauji pieaug, bet gaisa temperatūra pazeminās. Diezgan bieži frontes laikā pastiprinās vējš. Jo lielāka ir gaisa temperatūras atšķirība starp siltās un aukstās gaisa masas temperatūru, jo lielāks parasti ir arī vējš. Ļoti bieži vējš pastiprinās pirms lietusgāzēm.
Siltā atmosfēras fronte
Siltās gaisa masas lēna ienākšana kādā teritorijā. Parasti tas notiek, siltajam gaisam lēni, divu — triju dienu laikā slīdot pa aukstā gaisa masu virzienā uz augšu. Lielā augstumā veidojas spalvmākoņi, kas ar laiku pārvēršas par slāņmākoņiem un tad par lietus slāņmākoņiem, no kuriem ilgstoši līst vai smidzina smalks lietus. Spalvmākoņi izveidojas divas dienas pirms lietus un 700—800 km pirms pašas frontes līnijas, parasti 7—10 km augstumā virs Zemes. Spalvmākoņi izskatās plāni, tie bieži pēc izskata atgādina spalvas. Tie neveido ēnu uz Zemes virsmu, bet gan laiž cauri Saules gaismu. Šo mākoņu kustība ir praktiski nepamanāma un šķiet, ka tie vispār nekustas uz priekšu. Nokrišņi no šiem mākoņiem neizkrīt. Tomēr tikai pati spalvmākoņu parādīšanās vien nenozīmē, ka tuvojas siltā fronte, bet tā tuvojas tad, ja spalvmākoņus pamazām nomaina jau biezāki slāņmākoņi, kas vienmērīgā slānī noklāj visas debesis, bet pēc tam parādās arī lietus slāņmākoņi, kas atnes ilgstošu, parasti smalku lietu. Pēc šī lietus, kas var ilgt visu dienu, ienāk siltais gaiss un gaisa temperatūra paaugstinās.
Diezgan bieži par siltās frontes tuvošanos liecina arī atmosfēras spiediena krišanās.
Frontes laikā dažreiz mēdz būt arī vējš. Parasti ir tā, ka jo lielāka ir gaisa temperatūras atšķirība starp silto un auksto gaisa masu, jo lielāks arī būs vējš.
Oklūzijas fronte
Oklūzijas fronte ir atmosfēras frontes veids, kas rodas ciklona attīstības gaitā. Oklūzijas fronte visbiežāk izveidojas, kad ciklona aukstā fronte panāk silto fronti un saplūst ar to, jo aukstā fronte mēdz pārvietoties ātrāk par silto — tas notiek tādēļ, ka aukstais gaiss ir smagāks par silto un ciklona aizmugurē strauji plūst uz leju, ķīļveidīgi paplūst zem siltā gaisa un izspiež to. Atšķirībā no siltās vai aukstās frontes, kur kontaktējas divas gaisa masas, oklūzijas frontē saskaras triju dažādu temperatūru gaisa masas — siltais gaiss kā vieglākais tiek izspiests uz augšu un pie zemes virsmas vairs neatrodas, savukārt piezemes gaisa slānī kontaktējas divas dažādas aukstās gaisa masas.
Aukstā oklūzijas fronte
Šī tipa fronte veidojas, ja aukstā gaisa temperatūra aiz frontes ir zemāka par aukstā gaisa temperatūru pirms tās. Šeit rodas apakšējā aukstā oklūzijas fronte, jo panākošās aukstās frontes gaiss, būdams aukstāks un smagāks, spiežas zem sākotnējās siltās frontes aukstās gaisa masas, kas bija pirms šīs siltās frontes. Šāda apakšējā aukstā fronte ies pa priekšu, bet bijusī siltā fronte tiks izspiesta uz augšu un paliks aizmugurē. Ejot pāri aukstajai oklūzijas frontei, temperatūra pazeminās (taču mazāk nekā parastajai aukstajai frontei, jo šeit temperatūru kontrasts piezemes slānī nav tik liels).
Siltā oklūzijas fronte
Ja aukstā gaisa masa, kas plūst frontes aizmugurē, ir siltāka, nekā pirms frontes esošā aukstā gaisa masa, oklūzijas frontei ir siltās frontes raksturs. Šādā gadījumā, aukstajai frontei panākot silto, aukstā fronte atraujas no zemes virsas un ceļas uz augšu pa sākotnējās siltās frontes virsu. Oklūzijas frontei virzoties pāri, projekcijā pret zemes virsmu šāda aukstā fronte, ko dēvē par augšējo auksto oklūzijas fronti, iet pa priekšu piezemes slānī esošajai siltajai frontei. Kopumā šādu sistēmu sauc par silto oklūzijas fronti un, tai ejot pāri, novēro sasilšanu (kas tomēr ir mazāka, nekā uznākot parastajai siltajai frontei).
Valentīna diena
Svētā Valentīna diena jeb Visu mīlētāju diena, sarunvalodā bieži Valentīna diena, ir mīlestības svētki, kas katru gadu daudzās valstīs tiek svinēti 14. februārī. Šajā dienā mīļotie cilvēki ar apsveikumiem un dāvanām pastiprināti pauž savu mīlestību vienam pret otru.
Vēsture
Vēl pastāv versija, ka mūks Valentīns nonāca cietumā tieši tāpēc, ka bija kristietis. Kristiešus tajā laikā vajāja. Valentīns rakstīja vēstules cietuma uzrauga meitai, ar kuru viņš bija sadraudzējies un kurā bija iemīlējies. Vēstules viņš esot parakstījis ar frāzi "no Tava Valentīna".
Ķīlis (nozīmju atdalīšana)
Ķīlis var būt:
Kērtiss Miledžs
Kērtiss Miledžs (en; dzimis Losandželosā, ASV) ir profesionāls amerikāņu basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2013) pārstāv Gruzijas klubu BC Armia.
Livonijas pilsētu uzskaitījums
Livonijas pilsētas bija Livonijas Konfederācijas pilsētas, kas piederēja Hanzas Savienībai. Livonijas landtāgā pilsētas veidoja ceturto kūriju, kurā tās pārstāvēja Rīgas, Tērbatas un Rēveles birģermeistari un rātskungi.
Pāvo Nurmi
Pāvo Johaness Nurmi (fi; dzimis Turku, Somijā, miris  Helsinkos, Somijā) bija somu vieglatlēts, garo distanču skrējējs. Bijis viens no "lidojošajiem somiem". 1920. gadu laikā Nurmi bija labākais vidējo un garo distanču skrējējs pasaulē. Viņš uzstādīja 22 rekordus distancēs starp 1500 m un 20 km.
Karjera
Nurmi ir piedalījies 3 olimpiskajās spēlēs, ir ieguvis 9 zelta medaļas un 3 sudraba medaļas. Viņš nevarēja piedalīties. gada spēlēs, jo par skriešanu saņēma naudu, tādējādi viņš kļuva par profesionāli. Pāvo ir izcīnījis 12 medaļas olimpiskajās spēlēs, kas viņu padara par visveiksmīgāko vieglatlētu visā olimpisko spēļu vēsturē. Kopā ar Larisu Latiņinu, Marku Spicu un Karlu Lūisu ar izcīnītajām 9 zelta medaļām viņš dala 2. vietu starp visiem sportistiem, pirmajā vietā ir amerikāņu peldētājs Maikls Felpss. Ar izcīnītajām 12 medaļām viņš dala 9. vietu. Pateicoties šim faktam, viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem vieglatlētiem.
Ētika
Ētikā var izšķirt vairākas nozares, piemēram, metaētika, normatīvā ētika, aprakstošā ētika, kā arī lietišķā ētika, kuras apakšnozares ir profesionālā ētika, bioētika u.c.. Pastāv arī vairākas ētikas teorijas, kas piedāvā atšķirīgu skatījumu uz ētikas problēmu loku, un to centrā ir morālo spriedumu pamatojuma jautājums, proti, kas padara pieņemamo par pieņemamu, labo par labu un slikto par sliktu, vai citiem vārdiem — kas var kalpot par atskaites punktu spriedumam "tā darīt ir pieņemami" vai "tā darīt nav pieņemami".
Codes pagasts
Codes pagasts ir viena no Bauskas novada teritoriālajām vienībām Mēmeles krastā. Pagasts robežojas ar Bauskas pilsētu un Mežotnes, Dāviņu, Vecsaules un Iecavas pagastiem. Pagasta centrs Code atrodas 7 km no Bauskas un 52 km no Rīgas.
Pāvo Nurmi
Karjera
2012. gadā bija viens no pirmajiem 12 vieglatlētiem, kas tika uzņemti IAAF slavas zālē.
Codes pagasts
Upes
Dole, Dolīte, Īkstrums, Mēmele, Lielupe, Zizma.
Ētika
Metaētika
Metaētikas jautājumu loks aptver ētisko spriedumu pamatojuma meklējumus. Metaētikas centrā ir jautājumi par to vai ētiskie spriedumi ir izvērtējami, kā aplami vai patiesi, vai arī tie ir tikai individuālas emociju izpausmes, kurām nav objektīvi nosakāma satura. Dominējošās metaētikas teorijas ir emotīvisms, morālais absolūtisms, morālais universālisms un morālais relatīvisms.
Codes pagasts
Vēsture
Mūsdienu Codes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Codes muiža (Gut Zohden, Code), Derpelmēmeles muiža (Gut Dörpers-Memelhof), Dubes muiža (Gut Dubbenhof).
Ētika
Metaētika
Emotīvisma pārstāvji uzskata, ka ētiskie spriedumi ir indivīda emociju izpausmes, kurām nav nekāda objektīvi fiksējama satura, līdz ar to statuss ir līdzīgs gaumes spriedumam. Ētisks spriedums "nogalināt ir slikti" pēc emotīvisma ir tas tāpat, kas izsauciens "fui, nogalināšanai!". Līdz ar to tiek noraidīti objektīvi pastāvoši ētisko spriedumu referenti un ētiskais spriedums tiek pamatots ar indivīda personīgo attieksmi. Emotīvisma pozīcija tiek pamatota ar to, ka slepkavības un citas problēmas pastāv neatkarīgi no tā, vai pastāv kādas objektīvas ētiskās vērtības un vienīgais, kas cilvēkus attur no šādas rīcības ir viņu personīgā nepatika pret noziegumu. Tomēr emotīvismā diezgan skaidri var fiksēt sliekšanos uz morālā relatīvisma pusi, kas pats par sevi nav nekas slikts, bet faktiskajā īstenībā tomēr neviennozīmīgs kurss, jo var pieņemt, ka emotīvismu, kā ētiskas attieksmes avotu var izmantot tikai cilvēki, kuriem ir attīstīta emocionālā kultūra, turklāt tie, kuriem tādas nav šo neformālo ētikas modeli nespētu īstenot pilnībā. Tātad, pieņemot, ka noteiktu indivīdu vidū emotīvisma modelis būtu pietiekams ētikas avots, reāli jāmeklē tāds, kurš ētiski motivētu arīdzan mazāk racionālus indivīdus.
Normatīvā ētika
Normatīvā ētika atšķirībā no metaētikas veido instruējošus ētiskās rīcības modeļus, kurus izmantot noteiktās ar vērtību spriedumiem saistītās situācijās. Normatīvās ētikas galvenās teorijas ir seku ētika (konsekvenciālisms), tikumu ētika un pienākumu ētika (deontoloģija).
Codes pagasts
Vēsture
Bauskas apriņķa Codes pagasta teritorija 1935. gadā bija 73,9 km2 un tajā dzīvoja 1441 iedzīvotājs. 1945. gadā pagastā izveidoja Codes un Burtnieku ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Bauskas rajona Codes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Burtnieku ciemu, 1963. gadā pievienoja likvidēto Bauskas ciemu, 1977. - daļu likvidētā Zālītes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Codes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Bauskas novadā.
Ētika
Pienākumu ētika
Pienākumu ētikas jeb deontoloģijas galvenie atzari ir dabisko tiesību teorija, kantiešu ētika un Prima facie pienākumi.
Konsekvenciālisms
Konsekvenciālisms ir ētikas teorija, kas rīcības ētiskumu vērtē pēc sekām. Viens no konsekvenciālisma veidiem ir utilitārisms, kura maksima Dž. Bentama traktējumā paredz šādus apsvērumus: rīkojies tā, lai tava rīcība radīto lielāko labumu lielākam indivīdu skaitam. Rīkojoties jāmēģina izsvērt, kāda rīcība radīs labo seko pārsvaru pār ļaunajām. Labums šeit tiek saprasts kā reāla labsajūta, ļaunums savukārt ir sāpes un cita veida nepatika.
Codes pagasts
Apdzīvotās vietas
Ciņi, Code, Dāliņi, Elektriķi, Guntas, Ilziņi, Jauncode, Lodēni, Rudzukrogs, Strēļi.
Ētika
Konsekvenciālisms
Laika gaitā utilitārisma terotētiskās nostādnes ir papildinājis Dž.S. Mills tomēr kopumā teorijas kodols ir saglabājis apsvērumu rīkoties tā, lai rīcības sekas radīto vairāk labuma lielākam skaitam un mazāk ļaunuma mazākam skaitam. Šāda maksima šķiet ir gana veiksmīga, lai to izmantotu rīcības ētiskā rakstura izvērtēšanai, tomēr arī tai ir dažas problēmas. Tiesa, problēmas var pieteikt, ja vērtē ortodoksālu utilitārismu, t. i. utilitārismu tikai un vienīgi tā definīcijas robežās un neļaujot paplašināt to ar citiem apsvērumiem. Piemērām, ir problemātiski izsvērt visas iespējamās darbības sekas un tos, kurus šīs sekas var ietekmēt, līdz ar to ir iespējams, ka kāds piedzīvos to, kas nav labs, vai arī nav iespējams noteikt kopējo cilvēku skaitu, kas sastapsies ar rīcības sekām, jo rīcības sekas iespējams skars arī tos, kuri vēl nav dzimuši, bet kuri piedzimstot ar šīm sekām konfrontēsies.
Neskatoties uz pamatotajiem iebildumiem, utilitārismam ir svarīga loma lēmumu pieņemšanā, jo praktiskajā dzīvē tiešām par rīcības ētiskuma skalu var pieņemt līdzsvaru starp tiem, kurus šis sekas ietekmēs pozitīvi un negatīvi vai neitrāli. Utilitārisma praktiskā pielietojuma piemērs ir efektīvais altruisms.
Codes pagasts
Izglītība un kultūra
Codē atrodas pamatskola, kura kopš 2009. gada apvienota ar bijušo Codes sākumskolu. 2020. gadā ciematā atvērta jauniešu istaba ("domnīca").
Ētika
Tikumu ētika
Tikumu ētika ir viens no normatīvo ētikas teoriju veidiem. Tā uzsver ne tik daudz rīcības, kā paša cilvēka izvērtējumu. Tikumu ētika pieņem, ka pastāv cilvēkam piemītošas īpašības — tikumi — kas arī nosaka viņa rīcību un rīcībā parādās tas, kāds ir pats cilvēks. Ideāls, vadoties pēc tikumu ētikas, ir cilvēks, kuram piemīt attiecīgās īpašības, kas nepieciešamas sabiedrības pastāvēšanai. Tikumu ētika nejautā, vai indivīda rīcība ir laba, bet vai pats cilvēks ir labs, par tik, par cik tā pieņem, ka rīcība ir saistīta ar paša cilvēka iekšējo raksturu un līdz ar to uzdevums ir attīstīt noteiktus tikumus.
Tikumu ētiku attīsta Aristotelis, uzskatot, ka eidaimoniju jeb labbūšanu ir jāattīsta četri tikumi: taisnīgumu, gudrību, drosmi un mērenību. Šī ētikas teorija ir efektīva, proti, tā varētu kalpot par veidu, ka organizēt indivīdu kopdzīvi, ja būtu skaidri noteikts tikumu saturs. Ja visi vienotos, kas ir līdzjūtības, mērenības un citi tikumi, tad izveidojot sistēmu, kura šos tikumus spētu nostiprināt tajos, kuriem acīmredzot to trūkst, varētu veidot solidāri funkcionējošu sabiedrību. Aristotelis aktorus iedala "savaldīgajos" un "mērenajos". "Savaldīgie" veic pareizo rīcību, jo tā ir vajadzīgs (iemieso intelektuālos tikumus), savukārt "mērenie" veic pareizo rīcību, jo tā vēlas darīt (iemieso morālos tikumus).
Praktiskā ētika
Praktiskā jeb lietišķā ētika nodarbojas ar konkrētu problēmsituāciju risinājumu, veidojot atsevišķu nozaru ētiku. Praktiskā ētika sazarojas vides ētikā, bioētikā, profesionālajā ētikā, mediju ētikā, biznesa ētikā un citās. Par praktiskās ētikas metodi uzskata arī kazuistiku — pieeju, kas par izejas punktu izvēlas kādu problēmu vai situāciju un tad mēģina pielietot dažādas ētiskās teorijas, šādi ir iespējams rast kompromisu starp dažādu ētisko teoriju pārstāvjiem.
Plaša lietišķās ētikas joma ir profesionālā ētika, kas paredz dažādas regulas, kuras jāievēro atsevišķu profesiju pārstāvjiem. Piemēram, pastāv ārstu ētikas kodekss, kurā uzskaitīti ētikas principi ārsta rīcībai. Ārstu ētikas kodeksā ietvertie norādījumi apvieno gan vispārīgus principus, kā piemēram laba darīšanas principu, taisnīguma principu, kā arī daudz konkrētākas norādes, piemēram: "Kad smadzenes ir mirušas, ārsts var uzturēt dzīvību ķermeņa šūnās, ja kādi tā orgāni var noderēt cita cilvēka dzīvības paildzināšanai, likumā noteiktajā kārtībā."
Profesionālās ētikas kodeksu funkcijas ir daudznozīmīgs jautājums. Var uzsvērt dažādus šo kodeksu aspektus. Viens no tādiem ir profesionālās kopienas attīstīšana un uzticības vairošana. Ja šādi ētikas kodeksi nepastāvētu, tad varētu iedomāties īstenojamies ainu, kurā darbība šajās jomās notiktu no juridiskā aspekta leģitīmi, bet no cilvēciskā viedokļa "nabadzīgi" — varētu rasties augsne rīcības, kas tehniski vērsta uz mērķi, bet kurai nav ētiski kvalitatīva piepildījuma.
Protams, arī šajos ētikas kodeksos iekļautajos principos dominē noteikta izpratne par vērtībām un rīcības raksturu, ko nosaka vēsturiskā šīs jomas vieta sabiedrībā. Katrs no principiem ir sava veida ētiskais spriedums, kas iezīmē profesionālās jomas rīcības kontekstu. Šie kodeksi cenšas izslēgt katru juridiskā likuma atstāto iespēju nevirzīties pretim attiecīgi formulētajam labajam, veidojot sistēmu, kas ir viscaur piesaistīta tam, kas ir atzīts par labu noteiktā "labā" hierarhijā. Piemēram, žurnālista pienākums ir informēt sabiedrību, jo tas ir labums, bet šī informācija var kaitēt valsts drošībai, kas ir augstāks labums, līdz ar to ētikas kodekss savelk atbildības grožus ciešāk, kā to dara likums, jo likums parasti ir ētiskās rīcības uzmetums lielās līnijās.
Lietišķā ētika zināmā mērā ir ētikas "virsbūve", kas vairs neiztirzā "bāzes" producētās labā un ļaunā versijas, bet pieņemt noteiktu šo vērtību modeli kā esošu un nepieciešamu, lai veidotu regulatīvas shēmas. Pretējā gadījumā, tāpat, ka jautājot kāpēc nogalināt ir slikti, var jautāt, kāpēc ārstam pret pacientu ir jāizturas labi, bet ja pirmajā fāze vēl šādas teorētiskas diskusijas ir iespējamas, otrajā tās jau ir pārlieku saistītas ar praksi un līdz ar to šāds relatīvisms var balansēt uz reāla konflikta ar varas iestādēm robežas, jo varas diskursam ir savi stingri labā un sliktā nosacījumi.
Viktors Skudra
Viktors Skudra ( — ) bija latviešu jurists un politiķis, pirmais atjaunotās Latvijas Republikas tieslietu ministrs, Satversmes tiesas tiesnesis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1943. gadā Rēzeknes apriņķa Mākoņkalna pagastā. No 1963. līdz 1970. gadam strādāja Latvijas Teātra biedrības mākslas priekšmetu darbnīcā. Līdz 1973. gadam studēja Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē, līdztekus no 1970. līdz 1980. gadam strādāja par Rīgas pilsētas prokurora palīgu, tad par Rīgas pilsētas Oktobra rajona prokurora vietnieku, Saldus rajona prokuroru, Ventspils starprajonu prokuroru. No 1982. līdz 1987. gadam Skudra bija Latvijas PSR prokurora vietnieks, no 1987. līdz 1988. gadam — PSKP SK instruktors.
Atmodas kustības laikā 1988. gadā kļuva par Latvijas PSR tieslietu ministru, atbalstīja Latvijas Juristu biedrības izveidošanu. Toreizējais Latvijas PSR prokurors Jānis Dzenītis tikšanās laikā ar Medvedevu uzstājās ar apsūdzošu runu, ka Latvijas PSR ir juristi, kuri esot "beatbildīgi nostājušies uz padomju valsti graujoša ceļa un atbalstot Latvijas tautas fronti", pieminot Viktoru Skudru, Ilmāru Bišeru, Juri Bojāru un Aivaru Endziņu. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas bija Latvijas Republikas tieslietu ministrs. 1992. gadā kopā ar tā laika ģenerālprokuroru Jāni Skrastiņu tiesā iesniedza prasību par Jāņa Kučinska vadītā laikraksta "Pilsonis" slēgšanu, jo tas savās slejās bija aicinājis boikotēt pilsoņu reģistra veidošanu, ko Skudra un Skrastiņš traktēja kā nepakļaušanos likumiem un likuma par presi pārkāpumu.
No 1993. gada bija zvērinātu advokātu biroja vadītājs, Aivara Lemberga advokāts lietā pret Ģenerālprokuratūru par goda un cieņas aizskaršanu. 2006. gada nogalē Saeima apstiprināja par Satversmes tiesas tiesnesi. Pirms tam Saeimas juridiskā komisija viņa kandidatūru noraidīja, pārmetot Skudram zinātniskā grāda trūkumu un notikumus ap izdevumu "Pilsonis". Negaidīti miris.
Džons Lenons
The Beatles
Džons savulaik izveidoja grupu ar nosaukumu "The Beatles". Viņš tajā spēlēja ritma ģitāru (vadošo ģitāru spēlēja Džordžs Herisons), kā arī citus instrumentus dažās dziesmās, piemēram, klavieres un melotronu. Grupā viņš dziedāja visbiežāk, kā arī visbiežāk sarakstīja dziesmu tekstus. Lai arī kurš sarakstīja dziesmu, Lenons, Makartnijs, vai pat abi divi, uz albuma vienmēr dziesmas autors bija "Lenons-Makartnijs". Slavenās frāzes "living is easy with eyes closed" (dzīvot ir viegli ar aizvērtām acīm) autors arī bija Lenons, un viņš to iekļāva savā 1967. gada dziesmā "Strawberry Fields Forever".
Solokarjera
Pēc bītlu izjukšanas 1970. gadā Lenons, tāpat kā pārējie viņa grupas biedri, uzsāka solokarjeru. Tā bija diezgan veiksmīga, un viņa vispārdotākais albums bija Imagine. 1975. gadā Lenons uz laiku pārtrauca karjeru, lai spētu sekot līdzi Šona augšanai (Džuliana augšanai Džons nespēja sekot koncertturnejas dēļ). 1980. gadā viņš atgriezās mūzikā.
Dziesmu tēmas
Džons sešdesmito gadu beigās un septiņdesmito gadu sākumā rakstīja ļoti daudz miera dziesmas, piemēram, Give Peace A Chance (1969), Imagine (1971) un Power To The People (1971). Imagine pat tika slavenā mūzikas žurnāla "Rolling Stone" visu laiku labāko dziesmu topa 3. vietā. 1972. gadā viņš sarakstīja dziesmu pret seksismu — Woman Is The Nigger Of The World. To aizliedza atskaņot daudzās radiostacijās vārda "nigger" (vulgārs afroamerikāņu apzīmējums) lietošanas dēļ. Dziesmas nosaukumu iespaidoja kāda spārnota Joko Ono frāze. 1973. gadā viņš sarakstīja vienu dziesmu bijušā grupas biedra Ringo Stāra albumam "Ringo". Tās nosaukums bija "I'm The Greatest". Ņemot vērā to, ka tajā piedalījās trīs bijušie bītli — Lenons (klavieres), Stārs (bungas, balss) un Herisons (elektriskā ģitāra), kā arī citi ar viņeim saistīti cilvēki — Prestons un Vormans, neilgi pēc albuma izdošanas parādījās baumas, ka bītli apvienosies, tikai šoreiz bez Makartnija, aizvietojot viņu ar Prestonu un Vormanu. Dziesmā arī bija vairākkārt pieminēti bītli — "es biju zemes varenākajā šovā" un "jā, mans vārds ir Billijs Šīrss" (Billijs Šīrss bija Ringo Stāra alias albumā Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band).
Slavenās brilles
Lenonam bija slikta redze. Sākumā viņš izmantoja kontaktlēcas, taču 1966. gada pēdējā ceturksnī viņš sāka izmantot brilles. 1967. gadā uzņemot filmu "Magical Mystery Tour" Lenons vēl centās iztikt bez brillēm, taču nekas labs no tā nesanāca. Ainā, kur viņš (un pārējie bītli) dejojot kāpa lejā pa kāpnēm, Lenons gandrīz paklupa un nokrita. Kopš tā laika bildes, kur Džons bija redzams bez brillēm kļuva aizvien retākas, un šīs brilles kļuva par Lenona "zīmi", gluži kā Preslija frizūra, Monro dzimumzīme vai Simonsa mēle. Pēdējā bija bilde no viņa un viņa sievas Joko Ono fotosesijas žurnālam "Rolling Stone" Lenona nāves dienā, dažas stundas pirms mūziķa nāves.
Efesas koncils
Efesas koncils tiek atzīts kā trešais kristīgās baznīcas ekumeniskais koncils. Koncilu sasauca Austrumromas impērijas imperators Teodosijs II 431. gadā. Koncils notika Efesā Marijas baznīcā.
Priekšvēsture
Koncila sasaukšanas iemesls bija strīds starp Konstantinopoles arhibīskapu Nestoriju un Aleksandrijas patriarhu Kirilu jautājumā par Jēzus Kristus dabu. Nestorijs strikti nodalīja Kristus divas dabas- dievišķo un cilvēcīgo. Viņš atteicās piedēvēt Kristus dievišķajai dabai cilvēka Jēzus cilvēcisko rīcību un ciešanas. Nestorija mācību atbalstīja Sīrijā, no kurienes viņš bija cēlies.
Koncila gaita
Koncilā piedalījās apmēram 250 bīskapi. Lai arī Nestoriju atbalstošie bīskapi vēl nebija ieradušies, koncils Aleksandrijas Kirila vadībā nosodīja Nestorija mācību. Tika pasludināts, ka Kristus bija viena persona, nevis divas atsevišķas: patiess Dievs un patiess cilvēks. Jaunavu Mariju pasludināja par Dievmāti (grieķu: Θεοτόκος (Theotókos) — 'Dieva dzemdētāja'). Nestoriju atcēla no amata un vēlāk izsūtīja uz Antiohiju.
Koncilā nosodīja arī pelagiānismu- britu mūka Pelāgija mācību, ka cilvēks ar savu brīvo gribu spēj izvēlēties un darīt labo un pat būt bezgrēcīgs. Pelāgijs noraidīja mācību par iedzimto grēku un uzskatīja, ka grēks ir tikai nepareiza rīcība un tam nav sakars ar cilvēka dabu.
Pēc koncila
Nestoriānisma nosodījums izraisīja baznīcas šķelšanos. Nestorija mācības piekritēji devās pāri impērijas robežai uz Persiju, kur jau bija izveidojusies no Konstantinopoles neatkarīga baznīca. Vēlāk nestoriānisms saglabājās Asīriešu baznīcā.
Cjinu dinastija
Cjinu dinastija, pazīstama arī kā Mandžūru dinastija, bija pēdējā imperiālā Ķīnas dinastija, kas valdīja mūsdienu Ķīnas un Mongolijas teritorijās no 1644. gada, kad tika gāzta Minu dinastija, līdz 1912. gadam, kad tiek pasludināta Ķīnas Republika. Cjinu dinastiju dibināja mandžūru Aisingjoro klans. Cjinu dinastija, pasludināta jau 1636. gadā, bija veiksmīgākā no Ķīnā valdījušajām iekarotāju dinastijām. Tās varas laikā Ķīna sasniedza savu lielāko teritoriju, kam sekoja teritoriju zaudēšana Krievijas Impērijai, Rietumvalstīm un Japānai. 18. gadsimts bija dinastijas lielākā uzplaukuma laiks, kad tā pārvaldīja visplašāko teritoriju ar vislielāko pavalstnieku skaitu. Šajā laikā Cjinu dinastija pārvaldīja visu pašreizējās Ķīnas teritoriju, Mandžūriju, Mongoliju, Tibetu, un Amūras kreisā krasta zemes, kas kopumā bija 13 miljoni km2. 19. gs. otrajā pusē valstī pieauga ārvalstu ietekme Ķīnā, kas noveda pie impērijas novājināšanās.
Izveidošana
Mandžūri, zināmi ari kā jurčeni, dzīvoja zemkopju klanu sabiedrībā un piekopa šamanismu. Ap 1583. gadu, pēc cīņām ar citu klanu vadoņiem, par vienu no ietekmīgākajiem vadoņiem kļuva Nurhači, kurš pakāpeniski pakļāva aizvien jaunas mandžūru teritorijas Ljao upes apkārtnē. Nurhači kontrolēja reģiona tirdzniecību ar Ķīnu un Koreju. Jurčeni vēl atcerējās savas Dzjiņu dinastijas varenības laikus. Viņu zemes atradās netālu no Pekinas, radot nepārtrauktu militārā apdraudējuma situāciju. Nurhači sāka iekarot Liaoninas provinci, 1619. gadā sakaujot Minu armiju. Nurhači mantinieks, viņa astotais dēls Huntaidzji (1626-1643) uzvar cīņā par varu. Viņš sākotnēji koncentrējās uz Korejas pakļaušanu, uzvarot kaujās 1627. un 1636. gadā. Huntaidzji armija 1629. gada novembrī pirmo reizi iebruka Minu impērijā, ieņemot četras pilsētas. Pretēji Huntaidzji pavēlēm, mandžūru virsnieki īstenoja plašus civiliedzīvotāju slaktiņus. 1631. gadā, pēc ilgstoša aplenkuma, mandžūriem izdevās ieņemt nozīmīgu ķīniešu pierobežas cietoksni, bet viņu turpmākās cīņas pret Minu armiju nebija veiksmīgas. Jaunās mandžūru valsts dienestā iestājās daudzi pārbēdzēji no Minu impērijas – virsnieki un civilierēdņi, kas palīdzēja valsts veidošanā. Huntaidzji izveidoja imperiālās pārvaldes sistēmu, par ministriju vadītājiem ieceļot mandžūru prinčus, kam bija pieci vietnieki, no kuriem vismaz viens bija mongolis un viens ķīnietis, tā izveidojot multietnisku varas modeli, kas pastāvēja līdz 1911. gadam. Huntaidzji 1635. gadā jurčenus pārdēvēja par mandžūriem, un 1636. gadā mainīja savas dinastijas nosaukumu no Dzjiņ uz Cjin. 1643. gada septembrī Huntaidzji mirst. Jau dažus mēnešus vēlāk Minu sabrukums dod Cjinu dinastijai negaidītu iespēju iegūt varu Ķīnā.
Minu dinastijas pēdējās desmitgades raksturoja ne tikai aizvien lielākās administratīvās problēmas, bet arī klimata problēmas – netipiski auksts laiks, kas nopostīja ražas un izraisīja badu. Daudzās pilsētās bada un slimību dēļ mira ap 30% iedzīvotāju. Bada mocītie zemnieki masveidā pameta savus dzimtos apgabalus, klaiņojot pa valsti. Veidojās laupītāju bandas un armijas. Ap 1630. izveidojās divas lielas bandītu un dumpinieku armijas, kuru vadoņi sagrāba aizvien jaunas teritorijas. 1644. gada 16. februārī viens no viņiem Li Zičens (Li Zicheng) pieteica karu Minu imperatoram. 23. aprīlī Li armija iebruka Pekinas priekšpilsētās. Imperatora padomnieki, kas uzturēja slepenus kontaktus ar dumpiniekiem, ieteica atzīt Li varu un samaksāt viām ievērojamu izpirkumu par atkāpšanos. Imperators pavēlēja pretoties, un pēc militārās neveiksmes, 25. aprīļa rītā izdarīja pašnāvību. Tās pašas dienas pusdienlaikā Pekinā ienāca Li, pasludinot savas Šunu dinastijas varu. Dumpinieku karaspēks sāka pilsētas izlaupīšanu, pazemojot un nogalinot ne tikai bijušās dinastijas darbiniekus, bet arī daudzus vienkāršos iedzīvotājus. Tikmēr vēl nesakauta bija Minu ģenerāļa Vu 40 000 kareivjus lielā armija ziemeļu pierobežā. Kad Vu atteicās no Li piedāvātā izlīguma, dumpinieku armija 3. maijā devās uz Lielo Kīnas mūri, kuru no mandžūriem aizsargāja Vu armija. Pēc divu dumpinieku armijas uzbrukumu atsišanas, Vu izlēma sadarboties ar mandžūriem, atverot Lielā Ķīnas mūra vārtus.
Minu impērijas pilnīga iekarošana aizņem vairākas desmitgades, Taivānas salu ieņēma tikai 1683. gadā. Ķīnas pakļaušanai sekoja izplešanās Mongolijā, Sibīrijā, Centrālāzijā un Tibetā. Notika cīņas ar Džungārijas haniem. Cjinu impērija bija multikulturāla valsts, kas respektēja pakļauto teritoriju kultūru un reliģiju. Impērijas izplešanās Tibetas budisma dominētajās Tibetas un Mongolijas zemēs rada ciešu imperatoru saiti ar tibetiešu garīdzniekiem. Cjinu dinastija pārņēma daudzus Ķīnas kultūras elementus, vienlaikus saglabājot savas mandžūru saknes. Imperatori mācēja mandžūru, mongoļu un ķīniešu valodas. Daži vēl papildus apguva tibetiešu un uiguru valodas. Imperatori arī neaizmirsa savu jurčenu senču, Dzjiņu dinastijas valsts vēsturi.
Ķīnas koncepts
Pirms Cjinu dinastijas, par “Ķīnu” sauca haņu apdzīvotās centrālās provinces, ap kurām atradās “barbaru” tautu zemes, kas vai nu karoja ar haņu valdniekiem, vai atradās to vasaļatkarībā. “Ķīnu” veidoja konfūciskā ķīniešu kultūra, un cittautu “barbari” par ķīniešiem varēja kļūt tikai pilnībā pārņemot haņu kultūru. Cjinu impērijas valdnieki visas impērijas apzīmēšanai sāk lietot gan dinastisko “Lielā Cjinu” valsts (Da Qing), gan “Ķīna” (Zhongguo), tā veidojot vienotas, multietniskas valsts izpratni. Tas arī ļāva valdošajiem mandžūriem sevi reprezentēt kā ķīniešus. Iekaroto teritoriju iedzīvotājus Cjinu imperatori vairs neuzskatīja par pakļautiem barbariem, bet par Ķīnas iedzīvotājiem. Impēriju oficiāli veidoja piecas grupas – mandžūri, haņi, mongoļi, musulmaņi un tibetieši. Izglītotā haņu elite gan joprojām tādas zemes kā Tibeta, Cjinhai, Ārējā Mongolija, un īpaši musulmaņu apdzīvoto Centrālāzijas Siņdzjanas teritoriju uzskatīja par pilnīgi atšķirīgām un svešām. 18.gs. vidū haņu ierēdņi pretojās musulmaņu zemju iekarošanai.
19.gs. vidū etnisko mandžūru karaspēka vienības joprojām saglabāja savu atsevišķo struktūru. Kopā tie veidoja ap 260 000 kareivju, no kuriem aptuveni puse atradās Pekinā, un pārējie bija izvietoti provinču garnizonos. Ķīnas pilsētās mandžūri dzīvoja nodalītos rajonos, kas bija daudz mazāk apdzīvoti par haņu apdzīvotajiem kvartāliem, tāpēc tie bija klusi, pilni ar apstādījumiem un vairāk atgādināja parkus. Gandrīz vienīgā saskarsme abu pilsētas daļu starpā bija komercija, mandžūriem iepērkoties haņu pilsētas daļā. Arī laukos daudzviet bija izveidotas tikai mandžūru apdzīvotas teritorijas, kuras haņu zemniekiem bija jāpamet.
Mandžūrijā vienīgi mandžūriem paredzētās teritorijas robežu iezīmēja zemes uzbērums un aizsarggrāvis. Mandžūru zemēs bija tik maz haņu, ka mazapdzīvotās teritorijas ziemeļus 19.gs. otrajā pusē viegli sagrāba Krievijas impērija. Mandžūru zemes īpašnieki nemaksāja gandrīz nekādus nodokļus. Dinastijas imperatori vēl 19.gs. pirmajā pusē aicināja mandžūrus saglabāt savas tradīcijas, nepieņemt haņu vārdus, mācēt jāt uz zirga un šaut no loka, taču dinastijas pēdējā gadsimtā mandžūru kareivīgās tradīcijas panīka. Dažādie profesiju aizliegumi un valsts pabalsti etniskajiem mandžūriem ilgākā laikā nevis veicināja viņu kareivīgumu un labklājību, bet gan noveda pie iniciatīvas trūkuma, paļaušanās uz pabalstiem un nabadzības. Jāšanas un loka šaušanas eksāmenu likvidēja 1905. gadā.
Reliģiskā politika
Tibetas budisma nozīme mongoļu zemēs bija tik liela, ka 1639. gadā Huntaidzji ielūdza Tibetas dalailamu pie sevis, taču dalailama atteicās, apmeklējot Pekinu vien 1652. gadā. 18.gs. sākumā Tibetā notika cīņa par varu, 1717. gadā konfliktā iesaistījās džungāri. 1720. gadā imperators Kansji, kā budisma aizstāvis, nosūta karaspēku uz Lhasu. Turpmākie tibetiešu iekšējie konflikti noveda pie atkārtotas karaspēka ievešanas 1728., 1750. un 1791. gadā. Cjinu administratori pildīja vietējās administrācijas funkcijas, taču neiejaucās Tibetas dzīvē. Cjinu imperatori atbalstīja Tibetas budismu, atverot jaunus tibetiešu tempļus un klosterus Pekinā. Pakļautajās mongoļu un Centrālāzijas provincēs uzcēla vairāk nekā tūkstoti tibetiešu klosteru un tempļu, kas šeit kalpoja kā impērijas centrālās varas priekšposteņi.
Atšķirībā no Tibetas, Mongolijas un Mandžūrijas, kur budistu garīdzniekiem piederēja liela politiskā vara, pašā Ķīnā vietējo budistu un daoistu garīdznieku ietekme bija minimāla. Viņu galvenā loma sabiedrībā bija izpildīt dažādus ziedojumus senču kultam un organizēt reliģiskos svētkus. Ienākumus tiem deva iedzīvotāju ziedojumi un tempļu zemes īpašumi. Daudzi no mūkiem klosteros iestājās tikai grantētā ēdiena dēļ, un nebija saņēmuši nekādu reliģisko izglītību. Cjinu administrācija stingri regulēja garīdzniecību, neļaujot tai kļūt pārāk ietekmīgai.