cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2013. gada laikapstākļi Latvijā
Gada raksturojums pa mēnešiem
Februāra vidējā gaisa temperatūra Latvijā bija −2,2 °C, kas ir 2,5 grādus virs ilggadīgās vidējās normas, tādējādi ierindojot to ilggadīgās datu rindas siltāko februāru trešajā desmitā. Mēneša lielākā daļa, līdz pat 19. februārim, bija stabili siltāka par normu, turpretī februāra noslēgums temperatūras ziņā bija kontrastains. Tajā, diennakts vidējai gaisa temperatūrai svārstoties ±5 grādus no normas, tika piedzīvota gan visā mēnesī viszemākā (−20,8 °C 22. februārī Zosēnos), gan visaugstākā (+8,2 °C  27. februārī Jelgavā) gaisa temperatūra. Februāra nokrišņu daudzums vidēji Latvijā bija 38 mm (111% no ilggadīgās normas), tādējādi ierindojot to ilggadīgās datu rindas mitrāko februāru trešajā desmitā, bet 21. gadsimtā — februāru datu rindas vidusdaļā. Mēneša gaitā sniega sega noturīgi klāja lielāko Latvijas daļu, izņemot pašu Baltijas jūras piekrasti. Austrumlatvijas augstieņu rajonos tās biezums līdz pat divām reizēm pārsniedza normu, atsevišķās dienās sasniedzot 50–54 cm, turpretī daudzviet Kurzemē mēneša vidējais sniega segas biezums bija zem normas līdz pat tikai pusei no tās. 2013. gada februārī neparasti rāms bija vējš. Tā mēneša vidējais ātrums (2,4 m/s, kas ir 1,2 m/s zem normas) ir vismazākais pēdējos 36 gados novērotais. Vislielākais vēja brāzmu ātrums tradicionāli bija piekrastes rajonos, bet arī tur tas sasniedza tikai 17 m/s.
Marta vidējā gaisa temperatūra Latvijā bija −5,5 °C, kas ir 4,2 grādus zem ilggadīgās vidējās normas, tādējādi tas bija astotais aukstākais marta mēnesis ilggadīgajā datu rindā un aukstākais marts kopš 1987. gada. 2013. gada martā, pēc svārstībām ap normu mēneša sākumā, diennakts vidējā gaisa temperatūra bija stabili zem normas no 8. marta līdz pat mēneša beigām. Vienpadsmit diennaktīs temperatūras stabiņš noslīdēja zem −20 grādiem, kas arī nav bijis kopš 1987. gada. Mēnesī viszemākā gaisa temperatūra, −26,2 °C, tradicionāli bija Vidzemes augstienē — Zosēnos, bet visaugstākā — +8,7, +8,8 °C — Jelgavā un Rīgā. Kolkā, Stendē, Mērsragā un Ainažos 2013. gada marts bija visaukstākais 2012./2013. gadu ziemas sezonas mēnesis, citviet visaukstākais bija janvāris. Laika apstākļus 2013. gada marta lielākajā daļā noteica anticiklons. Līdz ar to nokrišņu bija maz. Ar vidējo nokrišņu daudzumu kopumā Latvijā 11 mm (33% no ilggadīgās normas) tas bija sestais sausākais ilggadīgajā datu rindā un sausākais marts kopš 1974. gada. Mēneša gaitā sniega sega noturīgi klāja lielāko Latvijas daļu, izņemot pašu Baltijas jūras piekrasti, kur sniegs nokusa februāra beigās. Austrumlatvijas augstieņu rajonos sniega segas biezums līdz pat 2,5 reizēm pārsniedza normu, atsevišķās dienās sasniedzot 50–60 cm. Lielāks par normu bija sniega segas biezums arī Latvijas vidusdaļā un Kurzemes augstienē. Anticiklona ietekmē marts bija saulains. Ilggadīgie Saules spīdēšanas ilguma martā dati liecina, ka Dobelē, Rīgā un Zosēnos 2013. gada marts ir bijis vissaulainākais, bet kopumā Valstī šī gada marts ir bijis otrais saulainākais. Lai gan mēneša vidējais vēja ātrums (2,8 m/s) bija jūtami zem normas, 3. martā šoziem pirmoreiz pa īstam atdzīvojās vēja brāzmas, daudzviet sagriežot sniegu baltā putenī. Rietumu un centrālajos rajonos tās sasniedza 18–24 m/s, bet Ventspilī brāzmām bija ļoti stipras vētras spēks (29 m/s).
Ar vidējo gaisa temperatūru kopumā Latvijā +4,0 °C, kas ir 0,9 grādus zem ilggadīgās vidējās normas, 2013. gada aprīlis ierindojās vēsāko aprīļa mēnešu ceturtā desmita sākumā. Pirmajās desmit mēneša dienās Latvijā vēl valdīja ziemai raksturīgi laika apstākļi. Diennakts vidējās gaisa temperatūras bija stabili 2—4 grādus zem normas, vairākās naktīs termometra stabiņš austrumu un centrālajos rajonos noslīdēja zem −10 grādiem, mēnesī viszemāko gaisa temperatūru, −14,4 °C, sasniedzot 3. aprīlī Vidzemes augstienē — Zosēnos. Daudzviet Latvijā jauni konkrētās dienas konkrētajā vietā minimālās gaisa temperatūras rekordi tika uzstādīti 7. aprīļa naktī. Zosēnos šajā naktī termometra stabiņš noslīdēja līdz −13,6 °C, kas bija viszemākā līdz šim reģistrētā gaisa temperatūra 7. aprīlī visā Latvijā. Aukstā laika martā un aprīļa sākumā rezultātā meteoroloģiskais pavasaris Latvijas lielākajā daļā šogad atnāca 10. aprīlī — divas nedēļas vēlāk par ilggadīgiem vidējiem termiņiem. Aprīļa vidū laika apstākļi strauji mainījās. 16.—19. aprīlī diennakts vidējā gaisa temperatūra pakāpās 3—6 grādus virs normas, 18. aprīlī, kas bija mēneša siltākā diennakts, dienā gaiss visā Latvijā sasila līdz +15, +22 grādiem, bet naktī uz 19. aprīli temperatūras stabiņš nenoslīdēja zemāk par +4, +7 grādiem. Tomēr siltums bija īslaicīgs — 20. aprīlī temperatūra atkal pazeminājās un līdz mēneša beigām svārstījās no 2 grādiem virs normas līdz 3 grādiem zem tās. Arī nokrišņu daudzums aprīļa gaitā bija mainīgs. Ar mēneša vidējo nokrišņu daudzumu kopumā Latvijā 46 mm (118% no ilggadīgās normas) tas ierindojās mitrāko aprīļa mēnešu ceturtā desmita sākumā. 21. gadsimtā tas bija ceturtais mitrākais pavasara vidus mēnesis. Ar nokrišņiem visbagātākā un reizē arī teritoriāli viskontrastainākā bija mēneša pirmā dekāde. 1. un 5. aprīlī Latgalē izkritušais nokrišņu daudzums pārsniedza visas dekādes nokrišņu normu, kopumā dekādes nokrišņu daudzums šai reģionā bija 3 reizes lielāks par normu. Turpretī Kurzemē aprīļa pirmajās 10 dienās izkritušais nokrišņu daudzums bija tikai 25% no normas, Ventspilī — tikai 5% no tās. Aprīļa pirmajā dekādē lielāko teritorijas daļu vēl klāja šim gadalaikam neierasti bieza sniega sega. Aukstā laika un snigšanas rezultātā jauni konkrēto dienu konkrētajās vietās sniega segas biezuma rekordi sekoja cits citam. Alūksnē 9. aprīlī sniega sega sasniedza visā 2012.—2013. gadu ziemā vislielāko biezumu — 70 cm. Tik biezs sniegs Alūksnē aprīlī bija pirmoreiz. Jauni visa aprīļa mēneša sniega segas biezuma rekordi tika uzstādīti arī Siguldā un Lubānā. Kopumā Latvijā aprīļa pirmā dekāde bija ar visbiezāko sniega segu visā 2012.—2013. gadu ziemas periodā. Līdz ar temperatūras paaugstināšanos sniega sega izkusa ļoti strauji — 6—9 dienās. Kā pēdējā tā 18. aprīlī pazuda no Alūksnes augstienes. Mēneša vidējais vēja ātrums (3,1 m/s) bija tuvu normai. Stiprāka vēja periodi bija mēneša otrajā pusē — 18.—19., 23.—25. un 30 aprīlī, brāzmās vislielāko ātrumu sasniedzot 18. aprīlī Ventspilī — 22 m/s.
Ar vidējo gaisa temperatūru kopumā Latvijā +17,6 °C, kas ir 2,9 grādus virs ilggadīgās vidējās normas, 2013. gada jūnijs ir kļuvis par otro siltāko jūnija mēnesi Latvijas gaisa temperatūras novērojumu vēsturē un vissiltāko 21. gadsimtā. Vēl 0,5 grādus siltāks ir bijis 1999. gada jūnijs. Tāpat kā maijā, arī jūnijā siltāks par ilggadīgiem vidējiem rādītājiem bija gandrīz visu mēnesi. Visaugstāk temperatūras stabiņš pakāpās jūnija sākumā un tā trešajā dekādē. 21. jūnijā Ventspilī tika sasniegta visaugstākā visā mēnesī gaisa temperatūra: +32,3 °C. Virs +30 grādiem gaiss sakarsa arī 26. jūnijā. Astoņās mēneša dienās tika uzstādīti jauni konkrētās dienas konkrētajā vietā maksimālās gaisa temperatūras rekordi, visplašākā teritorijā tas notika 21. un 26. jūnijā. Savukārt visvēsākais laiks bija jūnija pirmās dekādes beigās un otrās sākumā. Tad naktī temperatūras stabiņš noslīdēja līdz mēnesī viszemākajām atzīmēm: +3, +5 grādiem. Zāles virskārtā otrajā dekādē bija trīs naktis ar salnu līdz −1, −2 grādiem. Nokrišņu daudzums 2013. gada jūnijā Latvijas lielākajā daļā bija mazāks par normu. Ar mēneša vidējo nokrišņu daudzumu kopumā Latvijā 47 mm (71% no ilggadīgās normas) jūnijs ierindojās sausāko jūnija mēnešu trešā desmita vidū, 21. gadsimtā tas bija ceturtais sausākais. 2013. gada jūnijā vismazāk nokrišņu bija mēneša otrajā dekādē — kopumā Latvijā 39% no normas. It sevišķi sauss šis periods bija Daugavpils un Krāslavas novados — šeit visā dekādes laikā tika reģistrēti tikai 0,1—0,8 mm nokrišņu. Arī pirmās un trešās dekāžu nokrišņu daudzums kopumā Latvijā bija zem normas, tomēr tajās vairāk jutām intensīvu lietusgāžu devums. Vislielākais diennaktī nokrišņu daudzums — 40 mm, kas ir 53% no visa mēneša nokrišņu normas — nolija 6. jūnijā pār Daugavpili. Pirmajā un trešajā mēneša dekādēs gandrīz katru dienu kaut kur Latvijā bija pērkona negaiss. Latvijas lielākajā daļā tas bija biežāk par ilggadīgiem vidējiem rādītājiem, tomēr ilggadīgais absolūti maksimālais dienu skaits ar pērkona negaisu nekur netika pārsniegts. Mēneša vidējais vēja ātrums bija 2,2 m/s (0,7 m/s zem normas), kas ir vismazākais pēdējos 36 gados jūnijā novērotais. No atsevišķām mēneša dienām visstiprākais vēja ātrums bija 14. jūnijā, brāzmās jūras un līča piekrastē sasniedzot 16–18 m/s.
Jūlija vidējā gaisa temperatūra Latvijā bija +17,8 °C, kas ir 0,8 grādus virs ilggadīgās vidējās normas, tādējādi ierindojot to siltāko vasaras vidus mēnešu ilggadīgās datu rindas trešā desmita vidusdaļā. Šī gadsimta jūlija mēneši lielākoties ir bijuši siltāki — 2013. gada jūlijs 21. gadsimtā ir piektais vēsākais. 2013. gada jūlija gaitā diennakts vidējā gaisa temperatūra svārstījās no 4 grādiem virs normas (4., 5. un 29., 30. jūlijā) līdz 3 grādiem zem tās (22. jūlijā). 5. un 29. jūlijā dienā temperatūra pakāpās virs +30 grādiem, mēnesī visaugstāko vērtību, +30,9 °C, sasniedzot 5. jūlijā Rēzeknē. Daudzviet Austrumlatvijā 5. jūlijs tik karsts bija pirmoreiz. Savukārt mēnesī viszemāk termometra stabiņš noslīdēja Ainažos — naktī no 16. uz 17. jūliju gaisa temperatūra šeit pazeminājās līdz +5,8 °C, bet zāles virskārtā šai naktī vietām Austrumlatvijā temperatūra bija tikai 2—3 grādus virs nulles. Nokrišņu daudzums 2013. gada jūlijā Latvijas lielākajā daļā bija mazāks par normu. Ar mēneša vidējo nokrišņu daudzumu kopumā Latvijā 62 mm (79% no ilggadīgās normas) tas ierindojās sausāko jūlija mēnešu ilggadīgās datu rindas trešā desmita beigās, 21. gadsimtā tas bija trešais sausākais. Mēneša pirmajā pusē sauss laiks bija Latvijas austrumu daļā, izņemot pašus dienvidaustrumus. Vietām, galvenokārt Vidzemē, ar lietu bija tikai 1—2 dienas, nokrišņu daudzumā sasniedzot 2—8% no pusmēneša normas. Mēneša otrajā pusē varēja izjust vasaras lokāli intensīvo lietusgāžu "devumu". Tā Rīgā 19. jūlijā stundas laikā nolija pusei no dekādes nokrišņu normas līdzvērtīgs nokrišņu daudzums. 30. jūlijā Liepājā diennaktī nolijušais nokrišņu daudzums bija 87% no visa jūlija mēneša nokrišņu normas, tādējādi kļūstot par šogad pagaidām vislielāko diennaktī izkritušo nokrišņu daudzumu Latvijā. 22. un 23. jūlijā kopā Krāslavas novada Piedrūjā nolija divām dekādes nokrišņu normām līdzvērtīgs nokrišņu daudzums. Vislielākais kopumā mēnesī nokrišņu daudzums (204% no mēneša normas) bija Daugavpilī — šeit jūlija gaitā dekādes normai līdzvērtīgs nokrišņu daudzums nolija trijās mēneša dienās. Intensīvajos gubu lietus mākoņos veidojās arī pērkona negaiss — mēneša laikā kaut kur Latvijā tas bija vidēji katru otro dienu, teritoriāli visbiežāk — Latvijas austrumu daļā. Mēneša vidējais vēja ātrums bija 2,4 m/s, kas ir nedaudz zem normas. Vislielākais vēja ātrums bija laikā no 19. līdz 22. jūlijam, kad katru dienu vēja brāzmas Latvijas lielākajā daļā bija virs 10 m/s, jūras un līča piekrastē sasniedzot 18–20 m/s.
Augusta vidējā gaisa temperatūra Latvijā bija +17,1 °C, kas ir 0,9 grādus virs ilggadīgās vidējās normas, tādējādi ierindojot to siltāko vasaras noslēguma mēnešu ilggadīgās datu rindas trešā desmita sākumā. 2013. gada augusta, vasaras un visa 2013. gada viskarstākā diena bija 8. augusts. Ar diennakts vidējo gaisa temperatūru Latvijā +24,1 °C un absolūti maksimālo gaisa temperatūru +34,3 °C (Dobelē) šis bija viskarstākais 8. augusts arī visā ilggadīgajā novērojumu periodā. Daudzās novērojumu stacijās šajā dienā tika uzstādīti jauni konkrētās dienas konkrētajā vietā maksimālo gaisa temperatūru rekordi. Mēneša trešajā dekādē gaisa temperatūra stabilizējās ap normu, bet dzestrums naktīs vēstīja par rudens tuvumu. Viszemāk — līdz +3,5, +3,6 grādiem — gaisa temperatūra noslīdēja 24. augustā Zosēnos un 25. augustā Ventspils novada Vičakos, mēneša beigās zāles virskārtā jau bija arī salnas līdz −1 grādam. Nokrišņu daudzums 2013. gada augustā Latvijas lielākajā daļā bija mazāks par normu. Ar mēneša vidējo nokrišņu daudzumu kopumā Latvijā 67 mm (86% no ilggadīgās normas) tas nokrišņu daudzuma ilggadīgo datu rindā ierindojās vidusdaļā, nedaudz uz sausāko pusi. 21. gadsimta augustu skaitā 2013. gada augusts bija ceturtais sausākais, uz piekto vietu atbīdot tikai nedaudz mitrāko, 2012. gada augustu. Mēneša gaitā nokrišņi lielākoties bija dažādas intensitātes gāzienlietus. Visvairāk lija mēneša otrajā dekādē — četrās dekādes dienās kaut kur Latvijā diennakts nokrišņu daudzums pārsniedza visas dekādes nokrišņu normu, Rucavā dekādes laikā tas notika pat divreiz. 20. augusta rītā Rīgā dekādes nokrišņu "plāns" tika izpildīts pāris stundu laikā. Savukārt vissausākā bija mēneša trešā dekāde, tajā Skrīveros, Ogres novada Lielpēčos un Zosēnos nokrišņu daudzums bija tikai 1—3% no dekādes normas. Mēneša pirmajā pusē vēl nereti ducināja pērkona negaiss, turpretī mēneša otrajā pusē arvien biežākas kļuva rīta miglas. Mēneša vidējais vēja ātrums (2,1 m/s, kas ir 0,7 m/s zem normas) bija otrais lēnākais pēdējos 37 gados novērotais. Stiprākās vēja brāzmas veidojās lokāli dažādās Latvijas vietās zem intensīviem gubu lietus mākoņiem, ātrumā sasniedzot 15–19 m/s.
Oktobra vidējā gaisa temperatūra Latvijā bija +8,1 °C, kas ir 1,5 grādus virs ilggadīgās normas, tādējādi ierindojot to siltāko oktobru ilggadīgās datu rindas 19. vietā. Starp 21. gadsimta rudens vidus mēnešiem 2013. gada oktobris bija ceturtais siltākais. Ar mēneša vidējo nokrišņu daudzumu kopumā Latvijā 34 mm (50% no ilggadīgās normas) 2013. gada oktobris mēneša nokrišņu daudzuma ilggadīgo datu rindā bija ierindojies sausāko rudens vidus mēnešu 11. vietā, bet 21. gadsimtā tas ir bijis vissausākais. Oktobra pirmajā pusē Latvijā rudenīgs vēsums mijās ar krāsainu atvasaru. To varējām baudīt oktobra pirmās dekādes beigās un otrās sākumā, kad gaisa temperatūra dienā paaugstinājās līdz +12, +17 °C, 10. oktobrī Ventspilī, 11. oktobrī Saldū un Rūjienā līdz +17,6 grādiem, kas bija mēnesī visaugstākās gaisa temperatūras. Nokrišņu šai laikā bija maz, vējš bija rāms, pat brāzmās tikai vietām nedaudz pārsniedzot 10 m/s. Mēneša vidū laika apstākļu situācija mainījās. Pieauga mākoņu daudzums, atsākās nokrišņi, pastiprinājās vējš, 18. oktobrī teritorijas lielākajā daļā sasniedzot 14—19, Ventspilī, Kolkā un Daugavgrīvā 20–22 m/s. Pēc mēnesī visvēsākajām diennaktīm (21. un 22. oktobra), un visvēsākās nakts (līdz -7,8 °C naktī uz 22. oktobri Zosēnos) trešajā dekādē tika piedzīvots šim gadalaikam neierasts siltums. Ar septembra vidum raksturīgām diennakts vidējām gaisa temperatūrām no +11,6 °C līdz +12,7 °C, kas ir 7—8 grādus virs normas, 27., 28. un 29. oktobris bija vissiltākie atbilstošie datumi Latvijas meteoroloģisko novērojumu vēsturē. 28. oktobra vakarā un naktī uz 29. oktobri, kad Latviju šķērsoja jo sevišķi silta gaisa masa, gaisa temperatūra Latvijas vidusdaļā pakāpās līdz pat +15,7 līdz +15,8 grādiem, kas jau ir vasaras nakts siltums. 28. un 29. oktobrī daudzviet, 23., 24., 26. un 27. oktobrī atsevišķās vietās tika uzstādīti jauni konkrētās dienas konkrētajā vietā maksimālo gaisa temperatūru rekordi. Naktī no 28. uz 29. oktobri Latvija piedzīvoja arī pēdējos piecos gados visstiprāko vētru. Tajā maksimālais vēja ātrums brāzmās visā Valsts teritorijā, izņemot Bausku un Daugavpili, pārsniedza 20 m/s. Vislielākais vēja brāzmu ātrums bija Baltijas jūras piekrastē — Liepājas ostā 30 m/s, bet Ventspilī visdrīzāk arī vairāk, kas diemžēl, pārtrūkstot elektrības padevei, netika reģistrēts. Oktobrī vēja brāzmām vētras spēks nav nekas neparasts, tāpēc jaunu maksimālo vēja brāzmu rekordu — 24 m/s — šī vētra atnesa tikai Rīgas centram.
Rudens pēdējais mēnesis 2013. gadā Latvijā bija viens no siltākajiem. Ar vidējo gaisa temperatūru +4,7 °C, kas ir 3,1 grādu virs ilggadīgās normas, tas bija piektais siltākais novembris ilggadīgajā datu rindā un vissiltākais 21. gadsimtā, atbīdot uz otro vietu 2011. gada novembri, kura vidējā gaisa temperatūra bija +4,4 °C. Mēneša nokrišņu daudzums — 64 mm — 2013. gada novembrī bija tuvs (104%) ilggadīgiem vidējiem rādītājiem, tādējādi ierindojoties gan ilggadīgās datu rindas, gan 21. gadsimta novembra mēnešu vidusdaļā. Kaut arī novembra gaitā gaisa temperatūra pakāpeniski slīdēja uz leju, mēneša laikā bija tikai divas dienas ar vidējo gaisa temperatūru līdzvērtīgu normai un divas dienas ar vidējo gaisa temperatūru zem tās. Mēneša aukstākās diennaktis bija 25., 26. un 30. novembris, tajās pirmoreiz šajā aukstajā sezonā vairākās Austrumlatvijas vietās sals bija visu diennakti, bet naktī gaisa temperatūra noslīdēja līdz −6, −8, 30. novembrī Ainažos līdz −8,9 °C, kas bija šī mēneša zemākā gaisa temperatūra. Savukārt visaugstāk — līdz +10, +11 grādiem — termometra stabiņš pakāpās mēneša pirmajā dekādē un otrās dekādes vidū, 16. un 17. novembrī vietām tika uzstādīti jauni konkrētās dienas konkrētajā vietā maksimālās gaisa temperatūras rekordi. Novembra otrā un trešā dekādes bija ar zemāku par normu nokrišņu daudzumu, toties pirmajā dekādē nolija 60% no visas mēneša nokrišņu devas. Visbagātākais ar nokrišņiem bija 4. novembris, kad daudzviet Latvijas austrumu daļā nolijušais nokrišņu daudzums bija līdzvērtīgs un arī lielāks par visas dekādes normu. No 24. novembra šķidrajiem nokrišņiem sāka pievienoties slapjš sniegs, 27. novembrī Austrumlatvijā arī sniegs, vietām izveidojot vēl nestabilu, līdz 1–2 cm biezu sniega segu. Lai arī mēneša vidējais vēja ātrums bija zemāks par normu, mēneša gaitā bija 12 dienas, kad kaut kur Latvijā vēja ātrums brāzmās sasniedza vētraina vēja (≥17,2 m/s) spēku. Trijās dienās jūras piekrastes teritorijās vēja brāzmām bija vētras spēks, bet mēneša visvējainākajā periodā — 28. novembrī un naktī uz 29. novembri — Daugavgrīvā vēja brāzmas jau sasniedza stipras vētras robežvērtību — 24,5 m/s (29. novembrī plkst. 01.28). Arī citviet šai periodā vēja brāzmas bija ļoti intensīvas (14–23 m/s). Austrumlatvijā tika reģistrēts arī pērkona negaiss.
Decembrī gaisa temperatūras novirze no normas sasniedza 2013. gadā vislielāko vērtību. Ar vidējo gaisa temperatūru +2,2 °C, kas ir 4,5 grādus virs ilggadīgās normas, 2013. gada decembris bija otrais siltākais gadu noslēdzošais mēnesis gan ilggadīgajā datu rindā, gan 21. gadsimtā. 2013. gada decembra nokrišņu daudzums — 53 mm — bija līdzvērtīgs ilggadīgajiem vidējiem rādītājiem, tādējādi ierindojot to gan ilggadīgās datu rindas, gan 21. gadsimta decembra mēnešu vidusdaļā. Atbilstoši gaisa temperatūrai 2013. gada decembrī Latvijā vēl turpinājās meteoroloģiskais rudens. Mēneša gaitā diennakts vidējā gaisa temperatūra lielākoties bija virs nulles. Sevišķi silts šim gadalaikam laiks bija mēneša otrajā pusē — no 16. decembra līdz pat mēneša beigām diennakts vidējā gaisa temperatūra Latvijā lielākoties bija +2, +6 grādi, kas ir 6—8, vietām trešajā dekādē pat 9—10 grādus augstāk par normu. Ja mēneša otrā dekāde bija siltāko pirmajā desmitā, tad trešā jau bija Latvijas meteoroloģisko novērojumu vēsturē vissiltākā, pārspējot līdz šim vissiltāko gada pēdējo dekādi (2006. gadā) par 1,5 grādiem. 2013. gada 25., 28. un 29. decembris pēc vidējās gaisa temperatūras bija vissiltākie līdz šim novērotie. Daudzviet mēneša trešajā dekādē tika uzstādīti jauni konkrētās dienas konkrētajā vietā maksimālās gaisa temperatūras rekordi, bet 24. un 25. decembrī tika uzstādīti arī jauni visas Latvijas maksimālās gaisa temperatūras rekordi. Ar nokrišņiem visbagātākās bija mēneša pirmās 10 dienas — kopumā Latvijā 160% no normas. Tajās nokrišņi bija katru dienu un lielākajā teritorijas daļā. 6. un 7. decembrī visa Latvija pārklājās ar sniega segu, kas, biezumā sasniedzot 20–23 cm, saglabājās līdz 11.—12. decembrim. Turpmāk nokrišņu teritorijas lielākajā daļā bija mazāk par normu. Siltā laika iespaidā tie pārsvarā bija lietus, sniegs uz īsu brīdi parādījās tikai 16. un 21. decembrī vietām Austrumlatvijā. Tādējādi 2013. gada decembris bija ar vienu no vismazākajām sniega segām. Vēl "skopāki" ar sniegu šajā gadsimtā ir bijuši 2006. un 2007. gadu decembri, kad arī sniega sega bija tikai retviet, biezumā nepārsniedzot 11–12 cm. 2013. gada decembra vidējais vēja ātrums atbilda ilggadīgiem vidējiem decembra rādītājiem. Visstiprākais vējš bija mēneša pirmajā dekādē. 1.—2. decembrī brāzmas vētraina vēja spēku (17,2—20,7 m/s) sasniedza Valsts lielākajā daļā, bet Kurzemē un ap Rīgas līci tām bija dažādas intensitātes vētras spēks. Stiprākās vēja brāzmas tika sasniegtas Ventspilī 1. decembra vakarā un Daugavgrīvā naktī uz 2. decembri — 28,6 m/s. Ciklons Xaver, kurš 5. decembrī izraisīja orkāna stipruma vēja brāzmas Lielbritānijā, Centrāleiropā, un vēlāk arī Zviedrijā un Polijā, skāra tikai Baltijas jūras piekrastes rajonus, kur vēja brāzmās sasniedza 25–27 m/s. Kā ziemā reta atmosfēras parādība ir jāatzīmē pērkona negaiss, kurš 7. un 8. decembrī tika novērots gan Rīgā, bet 23. decembrī Vidzemes augstienē.
Marts
Latvijā tika novērots pēdējos 50 gados aukstākā marta otrā dekāde. Tās vidējā gaisa temperatūra bija −8,1 °C, kas ir 6,6 grādus zem ilggadīgās normas. Vēl aukstāks šis laika periods ir bijis 1963. gadā: −9,5 °C, bet absolūtais rekordists ir 1942. gada pavasara sākums — tad marta otrās dekādes vidējā gaisa temperatūra bija −15 grādi. Anticiklona ietekmē marta otrā dekāde Latvijā bija ļoti sausa. Teritorijas lielākajā daļā neliels, īslaicīgs sniegs bija tikai dekādes pēdējā dienā un atsevišķās vietās — perioda vidū. Tādējādi pēc kopējā nokrišņu daudzuma — 4% no normas — tā kļuva par astoto sausāko marta otro dekādi Latvijā. Dekādes laikā dāsni spīdēja saule — pēc saules spīdēšanas ilguma tā bija vissaulainākā marta otrā dekāde, dalot pirmo vietu ar analoģisku periodu 1972. gadā.
Maijs
Tika piedzīvots karstākais maijs Latvijas novērojumu vēsturē. Vidējā gaisa temperatūra sasniedza +14,4 grādus, kas ir 3,6 grādus virs normas. Iepriekšējais siltākā maija tituls tika atņemts 1993. gadam, taču 2013. gada maijs rekordu pārspēja par nieka 0,06 grādiem. Mēneša zemākā vidējā temperatūra tika reģistrēta Kolkā - +11,4, augstākā - Daugavpilī (+15,9). Rīgas centrā vidējā maija temperatūra bija +15,4, kas gan bija tikai ceturtais siltākais maijs aiz 1801. gada ar +16,1 un 1906. un 1798. gada ar +15,8 grādiem. Rīgas lidostā šis rādītājs bija +14,6.
Laikapstākļu statistika Rīgā
Gaisa temperatūras absolūtais mēneša minimums, maksimums (°C) un mēneša vidējā temperatūra, kā arī tās novirze no ilggadējās novērojumu normas. Mēneša nokrišņu summa (mm), nokrišņu summa pa dekādēm un vienas diennakts nokrišņu maksimums.
Dati no lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Gaisa temperatūras fakti Rīgā
Dienas zemākā gaisa temperatūra un nakts augstākā gaisa temperatūra Rīgā. Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Zemākā gaisa temperatūra dienā:
Augstākā gaisa temperatūra naktī:
Poļesjes zemiene
Poļesjes zemiene (be, uk) ir zemiene, kas atrodas Austrumeiropas līdzenuma rietumu daļā, Baltkrievijas—Ukrainas robežas abās pusēs (Baltkrievijas dienvidos, galvenokārt Brestas, Gomeļas un Mogiļevas apgabalos — Baltkrievijas Poļesje un Ukrainas ziemeļos lielā daļā Volīnijas, Rivnes un Žitomiras apgabalu, Kijivas apgabala ziemeļu daļā, Čeņihivas un Sumu apgabalos — Ukrainas Poļesje), nedaudz arī Krievijas teritorijā (Brjanskas apgabalā) un Polijā. Zemienes kopējā platība ir aptuveni 270 tūkstoši km², augstums 100–250 m. Dienvidu daļā virs zemienes (līdz 316 m augstumam) paceļas Slovečanskas-Ovručas grēda.
Klimats ir mērens.
Lielāko daļu Poļesjes zemienes aizņem meži un purvi (Pinskas jeb Pripetes purvi). Meži klāj apmēram 33% platības (priedes ar ozolu, apšu, egļu, skābaržu piejaukumu, upju ieleju purvainajos apgabalos - alkšņu, bērzu, ​​ošu, papeļu meži). Apmēram 25% zemienes platības aizņem pļavas.
Augsnes segumā dominē velēnu podzolētās, kūdras un pļavu augsnes.
Lielākās upes, kas plūst cauri Poļesjes zemienei, ir Dņepra (vidusposmā), Pripjata, Desna. Raksturīgs ir augsts gruntsūdens līmenis. 60. - 80. gados šeit tika veikti nozīmīgi darbi zemes nosusināšanai. Zemienē atrodas daudzi ezeri (Svitjazs utt.)
Svarīgākie derīgie izrakteņi: nafta, brūnogles, kūdra, kālija sāļi.
Aizmirsta melodija flautai
"Aizmirsta melodija flautai" (ru) ir 1987. gada padomju filma, kuras režisors un viens no scenārija autoriem ir Eldars Rjazanovs. Filmā galvenās lomas attēlo Leonīds Filatovs, Tatjana Dogiļeva, Olga Volkova, Irina Kupčenko, Valentīns Grafts, Vsevolods Sanajevs un Jeļena Majorova.
Filmā padomju nomenklatūras pārstāvis iemīlas slimnīcas medmāsā. Filmā parādīta atšķirība starp padomju ierēdņiem un parastiem cilvēkiem. Filma tika uzņemta pēc atklātības pasludināšanas Padomju Savienībā, tajā tiek atspoguļotas līdz šim aizliegtas tēmas: valsts aparāta birokratizācija, sekss u.c.
Latvijas vēstnieks Polijā
Latvijas Republikas vēstnieks Polijas Republikā (pl) ir Latvijas Republikas ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks, kurš pilda oficiālā pārstāvja amatu Polijas Republikā kā arī nerezidējošais vēstnieka amatu Bulgārijas Republikā un Rumānijā. Vēstnieka rezidence kopš 1994. gada atrodas Karalienes Aldonas ielā 19 (ulica Królowej Aldony 19) 03-928 Varšavā.
Polijas valdība 1921. gada 27. janvārī Latvijas Republikas Ārlietu ministrijā iesniedza notu par Latvijas valsts neatkarības atzīšanu. Sākumā sūtniecība īrēja telpas Jasna ielā 17, bet 1927. gadā Latvijas valsts nopirka sūtniecībai namu Školna ielā 6 Varšavā. Diplomātiskās attiecības tika pārtrauktas pēc Polijas okupācijas 1939. gadā un atjaunotas pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1991. gada 30. augustā. 1992. gada novembrī noslēdza līgumu par Latvijas vēstniecības atvēršanu Polijā.
Vaiņode (nozīmju atdalīšana)
Vaiņode var būt:
Makreļhaizivis
Makreļhaizivis jeb makreļhaizivju dzimta (Lamnidae) ir makreļhaizivjveidīgo kārtas (Lamniformes) dzimta, kas apvieno 5 mūsdienās dzīvojošas haizivju sugas. Tās ir sastopamas tropu un mērenās joslas okeānos un jūrās gan krasta joslā, gan atklātos ūdeņos. Makreļhaizivis dzīvo Atlantijas okeānā, Klusajā okeānā un Indijas okeānā.
Izskats un īpašības
Makreļhaizivis ir liela auguma, masīvas haizivis, ar smailiem purniem, vārpstveida ķermeņiem un 5 gariem žaunu lokiem. Piektais loks beidzas pie krūšu spuras pamatnes. Makreļhaizivīm ir vēl divas muguras spuras, no kurām pirmā ir liela, stingra, augstu izcelta un tai ir noapaļota trīstūra forma. Otra muguras spura un anālā spura ir mazas un neizteiksmīgas. Astes spuras abas daļas gandrīz simetriskas, un apakšējā daļa tikai nedaudz mazāka. Astes pamatne šaura, piemērota spēcīgai astes dzinējkustībai. Pamatni katrā pusē stiprina divi laterāli ķīļi. Šīs dzimtas haizivīm ir milzīgi, asmeņiem līdzīgi zobi, un pieaugušiem indivīdiem ir 300 vai vairāk zobu. Zobi aug ar atstarpēm un katrā žoklī ir mazāk par 40 zobu rindām. Šļāktuvītes atkarībā no sugas var būt un var nebūt.
Makreļhaizivis ir spēcīgas un masīvi veidotas. Salīdzinot ar citu dzimtu tāda paša garuma haizivīm, makreļhaizivis var būt līdz pat divām reizēm smagākas. Visas sugas ir sudrabaini pelēkas ar melnām acīm, un dzimtu mēdz saukt arī par balto haizivju dzimtu. Makreļhaizivju acīm iztrūkst trešais plakstiņš. Dzimtas lielākā suga ir lielā baltā haizivs, kas ir arī lielākā plēsīgā zivs pasaulē. Tās ķermenis var būt garāks par 6 metriem, bet svars sasniegt 2268 kg.
Štolpene
Štolpene ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Saksijas Šveices - Austrumu Rūdu kalnu apriņķī.
Makreļhaizivis
Izskats un īpašības
Lielākā daļa dzimtas sugu ir ļoti ātras peldētājas, lai gan masīvā baltā haizivs ir lēnāka kā pārējās. Visātrākā peldētāja ir īsspuru mako haizivs, to bieži uzskata par pasaules ātrāko haizivi. Tās peldēšanas ātrums ir 32 km/h un, iespējams, pat ātrāks. Makreļhaizivju ķermeņi, pateicoties asinsrites īpatnībai saglabāt vielmaiņas un muskuļu darbības rezultātā iegūto siltumu, ir apmēram par 10 °C siltāki nekā apkārtējā ūdens temperatūra, tādējādi to muskuļi strādā īpaši efektīvi.
Štolpene
Vēsture
Pilsēta pirmoreiz rakstos minēta 1222. gadā. Pilsēta veidojusies ap viduslaiku pili.
Interjera dizains
Interjera dizains ir māksla un zinātne par ēkas interjera uzlabošanu, lai radītu veselīgāku un estētiski pievilcīgāku vidi cilvēkiem, kuri izmanto telpu. Interjera dizainers ir persona, kas plāno, pēta, koordinē un pārvalda šādus uzlabošanas projektus. Interjera dizains ir daudzpusīga profesija, kas ietver konceptuālu izstrādi, telpu plānošanu, objektu apskati, programmēšanu, izpēti, saziņu ar projekta ieinteresētajām pusēm, būvniecības vadību un projektēšanas izpildi.
Štolpene
Izglītība, kultūra, tūrisms un sports
Pie pilsētas atrodas Šlosberga kalns ar bazalta kolonnām. Georgijs Agrikola savā 1556. gadā izdotajā darbā "De re metallica" aprakstīja šī kalna iezi, dodot tam bazalta nosaukumu.
Interjera dizains
Vēsture un pašreizējie noteikumi
Agrāk interjeri tika veidoti instinktīvi kā daļa no būvniecības procesa. Interjera dizaina profesija ir bijusi sabiedrības attīstības un sarežģītās arhitektūras sekas, kas radušās industriālo procesu attīstības rezultātā.
Tiekšanās pēc efektīvas telpas izmantošanas, lietotāja labsajūtas un funkcionāla dizaina ir veicinājusi mūsdienu interjera dizaina profesijas attīstību. Interjera dizaina profesija ir atsevišķa un atšķirīga no interjera dekoratora lomas, kas ir termins, ko parasti lieto ASV; šis termins ir retāk izplatīts Apvienotajā Karalistē, kur interjera dizaina profesija joprojām ir neregulēta un līdz ar to, stingri ņemot, vēl nav oficiāli profesija.
Senajā Indijā arhitekti darbotos arī kā interjera dizaineri. To var redzēt no arhitekta Višvakarmas, viena no Indijas mitoloģijas dieviem, atsaucēm. Šajos 17. gadsimta indiešu māju arhitektu dizainā pilīs ir redzamas skulptūras, kurās attēloti seni teksti un notikumi, savukārt viduslaikos sienu gleznojumi bija ierasta iezīme pilijveida savrupmājās Indijā, kas pazīstamas kā havelis. Lai gan lielākā daļa tradicionālo māju ir nojauktas, lai radītu ceļu uz modernām ēkām, Radžaštanas Šekhavati reģionā joprojām ir aptuveni 2000 haveli, kuros izstādīti sienas mākslas gleznojumi.
Senajā Ēģiptē "dvēseļu mājas" (jeb māju modeļi) tika ievietotas kapenēs kā trauku trauki pārtikas piedāvājumiem. No tiem ir iespējams saskatīt detaļas par dažādu rezidenču interjera dizainu dažādās Ēģiptes dinastijās, piemēram, izmaiņas ventilācijā, portiki, kolonnas, lodžijas, logi un durvis.
Iekšējo sienu apgleznošana ir pastāvējusi vismaz 5000 gadu, un piemēri ir atrasti līdz pat Brodgaras Nesai, kā arī veidņu interjeri, kā redzams saistītajā Skara Brae apmetnē. Grieķi un vēlāk romieši pirmajā tūkstošgadē pirms mūsu ēras pievienoja saskaņotas, dekoratīvas mozaīkas grīdas un veidņu pirtis, veikalus, civilos birojus, Castra (fortus) un tempļus, interjerus. Ar specializētām ģildēm, kas nodarbojas ar interjera dekorāciju un mēbeļu izgatavošanu ēkās, kas celtas pēc romiešu arhitektu noteiktām formām, piemēram, Vitruvius: De architectura, libri decem (Desmit grāmatas par arhitektūru).
Visā 17. un 18. gadsimtā un līdz 19. gadsimta sākumam interjera dekorēšana bija mājražotāja vai algota polsteri vai amatnieka rūpes, kas konsultēja interjera telpas māksliniecisko stilu. Arhitekti arī algotu amatniekus vai amatniekus, lai pabeigtu savu ēku interjera dizainu.
Interjera dekoratori un interjera dizaineri
Interjera dizains ir māksla un zinātne par cilvēku uzvedības izpratni, lai ēkā izveidotu funkcionālas, estētiski pievilcīgas telpas. Dekorēšana ir telpas iekārtošana vai izrotāšana ar dekoratīviem elementiem, ko dažkārt papildina padomi un praktiska palīdzība. Īsāk sakot, interjera dizaineri var dekorēt, bet dekoratori neprojektē.
Interjera dizainers
Interjera dizainers liek domāt, ka salīdzinājumā ar interjera dekorēšanu vairāk tiek likts uzsvars uz plānošanu, funkcionālu dizainu un telpas efektīvu izmantošanu. Interjera dizainers smalku līniju dizainā var uzņemties projektus, kas ietver telpu pamata izkārtojumu ēkā, kā arī projektus, kuros nepieciešama izpratne par tehniskajiem jautājumiem, piemēram, logu un durvju novietojums, akustika un apgaismojums. Lai gan interjera dizainers var izveidot telpas izkārtojumu, viņi nedrīkst mainīt nesošās sienas, ja to dizainparaugs nav apzīmogots apstiprināšanai būvinženierim. Interjera dizaineri bieži sadarbojas tieši ar arhitektiem, inženieriem un darbuzņēmējiem.
Kāds var vēlēties specializēties un attīstīt tehniskās zināšanas, kas raksturīgas vienai interjera dizaina jomai vai veidam, piemēram, dzīvojamo māju dizains, komerciālais dizains, viesmīlības dizains, veselības aprūpes dizains, universāls dizains, izstāžu dizains, mēbeļu dizains un telpiskais zīmols. Interjera dizains ir radoša profesija, kas ir salīdzinoši jauna, pastāvīgi attīstās un bieži vien mulsina sabiedrību. Tā nav mākslinieciska nodarbe, un tā balstās uz pētījumiem daudzās jomās, lai sniegtu labi apmācītu izpratni par to, kā cilvēkus ietekmē viņu vide.
Dizaineri var pielāgot apdari, krāsu, izmēru, formu, spuldžu skaitu un daudz ko citu. Un pat pārvērst savas idejas īstenībā un radīt savu gaismu no nulles.
Krāsa interjera dizainā
Krāsa ir spēcīgs dizaina instruments apdarē, kā arī interjera dizainā, kas ir māksla apvienot un saskaņot krāsas kopā, lai izveidotu stilīgu shēmu telpas interjera arhitektūrā.
Interjera dizaineriem ir būtiski iegūt dziļu pieredzi ar krāsām, izprast to psiholoģisko ietekmi un izprast katras krāsas nozīmi dažādās vietās un situācijās, lai radītu katrai vietai piemērotas kombinācijas.
Krāsu apvienošana kopā var radīt tādu prāta stāvokli, kādu redz novērotājs, un galu galā tas var radīt pozitīvu vai negatīvu ietekmi uz tām. Krāsas padara telpu mierīgāku, jautrāku, ērtāku, saspringtāku vai dramatiskāku. Krāsu kombinācijas padara niecīgu telpu lielāku vai mazāku. Tāpēc interjera dizaina profesijai ir jāizvēlas piemērotas krāsas vietai, lai sasniegtu to, kā klienti vēlētos aplūkot šo telpu un tajā justies.
Šarlevilmezjēra
Šarlevilmezjēra (fr, ) ir pilsēta un komūna Francijas ziemeļos, Grandestas reģionā, 14 km no Francijas un Beļģijas robežas. Tas ir Ardēnu departamenta administratīvais centrs. 2013. gadā Šarlevilmezjērā dzīvoja 49,0 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Mēzas upes krastos. Pilsēta tika izveidota 1966. gadā, apvienojot divas pilsētas — Šarlevilu un Mezjēru (katra no tām savā Mēzas upes krastā).
Ārkete
Ārkete var būt:
Vaiņode (stacija)
Vaiņodes stacija bija līnijas Liepāja—Vaiņode dzelzceļa stacija Vaiņodē, kas slēgta 1998. gadā. 2021. gada pirmajā pusē pēc gadu ilgiem būvdarbiem rekonstruētajā stacijas ēkā atklāja Vaiņodes novada Uzņēmējdarbības centru.
Vēsture
Vaiņodes stacija atklāta 1871. gadā pēc dzelzceļa līnijas Liepāja—Romni izbūves. Stacija ieguva militāru nozīmi pēc Vaiņodes dirižabļu lidostas uzbūvēšanas 1916. gadā un Vaiņodes lidlauka iekārtošanas 1939. gadā. Pirmā pasaules kara gados no stacijas uz lidostu izbūvēja dzelzceļa atzaru.
Līdz 1995. gadam kursēja vilciens Rīga—Mažeiķi—Vaiņode—Liepāja. 1995. gadā maršrutā Liepāja—Vaiņode vilcienu skaitu samazināja līdz 2 pāriem dienā, bet no 1996. gada līdz kustības pārtraukšanai — 3 pāriem. Pasažieru vilciena kustību pārtrauca.
Neuzbrukšanas līgums starp Latviju un Vāciju
Sakarā ar Igaunijas un Latvijas agrāk noslēgtajiem līgumiem par savstarpējo sadarbību, vienlaicīgi Berlīnē parakstīja arī Igaunijas-Vācijas neuzbrukšanas līgumu.
Neuzbrukšanas līgums bija spēkā 10 gadus ar neierobežotiem pagarinājumiem ik pa 10 gadiem, ja abas puses neiebilst.
Tomēr 1939. gada augustā, vienojoties ar PSRS par teritoriju pārdali, Vācija pārkāpa šo līgumu un nodrošināja PSRS iebrukumu Latvijas teritorijā.
Priekšvēsture
Bermontiādes kauju beigu daļā Latvijas ārlietu ministrs Zigfrīds Meierovics 1919. gada 25. novembrī nosūtīja Vācijas Ārlietu ministram H. Milleram notu par kara pieteikumu Vācijai. Tikai pēc Latvijas bruņoto spēku uzvaras Latgales kaujās 1920. gada 15. jūlijā Berlīnē parakstīja Pagaidu līgumu par sakaru atjaunošanu starp Latviju un Vāciju.
Vācijas spiediena dēļ 1939. gada 22. martā Lietuva atdeva Vācijai Klaipēdas apgabalu (Memelland).
Gatavojoties karam ar Poliju, 1939. gada 28. aprīlī Vācija vienpusēji lauza 1934. gada 26. janvārī parakstīto Polijas-Vācijas neuzbrukšanas līgumu. Tajā pašā dienā tika pasludināts piedāvājums Latvijai un Igaunijai slēgt neuzbrukšanas līgumus. Padomju Savienība prasīja aizsardzības garantijas Baltijas valstīm no Anglijas un Francijas, bet tās netika sniegtas līdz 1939. gada 1. jūlijam un arī pēc tā netika noformētas līguma formā.
1939. gada maija-augusta slepeno sarunu laikā ar Padomju Savienības vadītājiem, Vācija bija cerējusi ietekmju sfēru Latvijā dalīt, ņemot sev bijušās Kurzemes un Zemgales hercogistes teritoriju, no kā Staļina spiediena ietekmē pirms Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanas 1939. gada augustā atteicās.
Līguma teksts
Vācijas propagandas dienesta Dienst aus Deutschland darbinieks un vēlākais VDR ārlietu ministrs Georgs Dertingers apgalvoja, ka līgumā esot bijusi arī slepena klauzula, ka “uzbrukuma draudi pastāvēja tikai no Padomju Krievijas un ka saprātīga neitralitātes politikas īstenošana prasa novirzīt visus aizsardzības spēkus pret šo apdraudējumu”, tādēļ Vācija apņēmusies palīdzēt sabiedrotajiem, ciktāl viņi paši nespēj to darīt. Tomēr apstiprinājumi šādas klauzulas eksistencei nav atrasti.
Sekas
Pēc Otrā pasaules kara sākuma Latvijas valdība 1939. gada 2. septembrī izsludināja likumu par Latvijas neitralitāti karā. Latvijas bruņotajos spēkos no 1939. gada septembra iesauca rezervistus un armijas kopējais skaits sasniedza 30 000 vīru. Pēc 17. septembra, kad Vācijas karā pret Latvijas kaimiņvalsti Poliju iesaistījās Padomju Savienība, Polijas valdība pameta savu valsti un tuvojās tās kapitulācija, strauji pieauga poļu bēgļu skaits, kuriem Latvijā nācās iekārtot speciālas nometnes. Internēti tika 1573 poļu armijas kareivji un virsnieki.
Lielā slepenībā sāka izstrādāt 5. mobilizācijas plānu, kas paredzēja tādu armijas dislokāciju, kas iespējamā kara gadījumā sekmētu kā Ventas līnijas noturēšanu pret PSRS karabāzēs esošo karaspēku, tā Pededzes—Aiviekstes—Lubānas līnijas aizsardzību pret Sarkanās armijas uzbrukumu no austrumiem.
Kārlis Puriņš
Kārlis Aleksandrs Puriņš (dzimis Smiltenes pagastā, miris  Vācijā) bija latviešu jurists un politiķis, pirmais Latvijas Republikas finanšu ministrs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1883. gadā Smiltenes pagasta "Liepiņās" (tagad Bilskas pagasts) lauksaimnieku Jēkaba un Marijas Puriņu ģimenē. Mācījās Smiltenes pagasta un draudzes skolā. 1904. gadā absolvēja ģimnāziju Pēterburgā. No 1904. līdz 1906. gadam studēja Maskavas universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātē, vēlāk pārgāja uz Juridisko fakultāti, kuru beidza 1911. gadā ar pirmās šķiras diplomu. Pēc beigšanas Tautsaimniecības katedrā gatavojies zinātniskai darbībai. No 1911. līdz 1916. gadam - zvērināta advokāta palīgs, bet no 1916. līdz 1918. gadam - zvērināts advokāts Maskavā.
1918. gadā atgriezās Latvijā, kur bija Tautas padomes loceklis un Latvijas Pagaidu valdības finanšu ministra biedrs, jo finanšu ministra amatā tika apstiprināts Pēteris Juraševskis, kurš vienlaicīgi uzņēmās arī Tieslietu ministrijas vadību. Šādā situācijā finanšu ministra pienākumus reāli nācās pildīt Kārlim Puriņam. 1918. gada 1. decembrī Kārlis Puriņš kļuva par pilntiesīgu ministru un pārņēma Finanšu ministrijas vadību. Kārļa Puriņa lielākais nopelns bija valsts finanšu resora, t.sk. Valsts kases izveidošana, valsts finanšu līdzekļu vākšanas darbs sarežģītos iekšpolitiskajos un ārpolitiskajos apstākļos, kā arī Latvijas valsts ārējās tirdzniecības organizēšana 1918. gada nogalē un 1919. gada pirmajā pusē. Ar Kārļa Puriņa darbību finanšu ministra amatā saistāma arī Latvijas rubļa ieviešana 1919. gada martā. Otrreiz finanšu ministrs no 1920. līdz 1921. gadam. Bija Tautas padomes un Satversmes sapulces biedrs.
1919. gada septembrī apstiprināts par Latvijas Augstskolas mācībspēku, no 1920. gada docents finanšu tiesībās. 1919. gada oktobrī iecelts par Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātes dekāna vietnieku, bet no 1920. gada februāra līdz maijam – pagaidu dekāns. No 1921. līdz 1925. gadam zvērināts advokāts. Darbību advokatūrā pārtraucis sakarā ar iecelšanu senatora amatā Latvijas Senāta Administratīvajā departamentā. 1937. gadā aizstāvējis doktora disertāciju “Ienākuma nodoklis Latvijā” un ieguvis Dr.oec. grādu, tanī pašā gadā ievēlēts par profesoru. Darbojies LU Akadēmiskajā sabiedrisko zinātņu biedrībā, veselības veicināšanas biedrībā, Rīgas latviešu biedrībā. Padomju okupācijas laikā profesors, Finanšu zinātnes katedras vadītāja vietas izpildītājs, vācu okupācijas laikā - profesors un katedras vadītājs.
Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju. Miris 1947. gada 25. jūnijā Grēvenes bēgļu nometnē tagadējā Ziemeļreinā-Vestfālenē, kremēts 28. jūnijā Dortmundē. .
Kaltiņi
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no autoceļa P39 (Alūksne—Ape), Kaltiņu ezera ziemeļu krastā.
Monika Adamčaka
Pirmo ITF titulu Adamčaka ieguva 2000. gada septembrī Džajpurā, Indijā, kad finālā trīs setu cīņā pārspēja mājnieku favorīti Manišu Malhotru ar rezultātu 6-2, 2-6, 6—3. Šeit pat Adamčaka tika pie pirmā panākuma dubultspēlēs.
Patrīcija Ārkete
Pazīstama ar lomām tādās filmās kā "Īstā mīlestība" (1993), "Eds Vuds" (1994), "Nemodiniet gulošu suni" (Flirting with Disaster, 1996), "Ceļš uz nekurieni" (1997), The Hi-Lo Country (1998), "Augšāmceļot mirušos" (Bringing Out The Dead, 1999), Stigmata (1999), Holes (2003), "Puikas gadi" (2014). Par lomu filmā "Puikas gadi" saņēmusi dažādas nominācijas un apbalvojumus, tai skaitā Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā otrā plāna aktrise.
No 2005. līdz 2011. gadam uzņēmusies seriālā Medium, par lomu kurā trīs reizes nominēta Zelta globusa balvai un divas reizes — Emmy balvai (vienu Emmy balvu arī ieguva). 2015. gadā sākusi tēlot seriālā "CSI: kibernoziegumi".
Orbitolīti
Orbitolīti (Orbitolites) ir izmirusi bentisku foraminiferu ģints miliolīdu kārtā. Šo ģinti 1801. gadā aprakstīja franču dabaspētnieks Žans Batists Lamarks. Ģeohronoloģiski orbitolīti ir zināmi no apakšējā līdz vidējam eocēnam. Šīs ģints pārakmeņojumi ir atrasti Francijā, Spānijā, Itālijā, Ēģiptē u.c.
Apraksts
Čaula ir liela, diskveidīga, nedaudz ieliekta. Liela dīgļkamera un sekundārā kamera veido uzpūstu nukleokonhu. Vēlākās gredzenveida kameras ir sadalītas daudzās sīkās kamerās, kas virknējas secīgos ciklos. Viena cikla kameras savā starpā nav savienotas, bet secīgo ciklu kameras ir savienotas ar krusteniski slīpu stolonu sistēmu. Gredzenveida kameras ir mazāk izteiktas vēlākajās stadijās, un ir sadalītas ar biezām slīpām sieniņām. Atvere sastāv no daudzām apaļām porām, kas izvietotas nelīdzenās rindās gar ārējo malu.
Sistemātika
Ģints dalījums sugās :
(†) - izmirušu organismu grupa.
Cesļava
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V676, pāri ceļam atrodas Peipiņu ezers.
Čuksti (Alsviķu pagasts)
Čuksti ir ciems Alūksnes novada Alsviķu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumu daļā 5 km no pagasta centra Alsviķiem, 14 km no novada centra Alūksnes un 191 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no autoceļa P39 (Alūksne—Ape).
Tētuku kari
"Tētuku kari" (en) ir 2015. gada ASV komēdija, kuras režisors un viens no scenārija autoriem ir Šons Anderss. Galvenās lomas atveido Vills Ferels, Marks Volbergs, Linda Kardelini, Tomass Heidens Čērčs, Bobijs Kanavale un Hanibāls Bariss. Filmas pirmizrāde notika Londonā. 2017. gadā filmai iznāca turpinājums "Tētuku kari 2".
Breds Vitakers ir radio vadītājs, kurš cenšas, lai viņa audžubērni viņu mīlētu un sauktu par tēti. Taču viņa plānus draud izjaukt bērnu bioloģiskais tēvs Dastijs Mairons, kurš atgriežas, lai apciemotu savus bērnus.
Flatulence
Flatulence ir vēdera uzpūšanās ar biežu zarnu gāzu izvadīšanu caur anālo atveri. Skaļu vēdera gāzu izplūdi vulgāri sauc par pirdienu. Gāzu sastāvs veseliem cilvēkiem ir šāds: slāpeklis N2 — 24-90 %, ogļskābā gāze СО2 — 4,3-29 %, skābeklis О2 — 0,1-23 %, ūdeņradis Н2 — 0,6-47 %, metāns CH4 — 0-26 %, kā arī neliels daudzums sērūdeņraža H2S, amonjaka NH3, merkaptāna. Daudzās kultūrās flatulence ir tabu.
Arnolds Jirgensons
Arnolds Jirgensons (1906-2004) bija latviešu inženieris ķīmiķis. Latvijas Universitātes mācībspēks (1934-1944), Latvijas Piensaimnieku centrālās savienības ķīmiskās fabrikas izveidotājs, kurā ražoja kazeīna plastmasu galalītu jeb mākslīgo ragu, ko eksportēja ar nosaukumu "lettoīds". Latvijas Zinātņu akadēmijas Goda doktors (2002).
Dzīvesgājums
Dzimis 1906. gada 2. decembrī Ādažu pagasta Strēlnieku mājās. 1932. gadā absolvēja Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultāti, no 1934. līdz 1944. gadam strādāja universitātē par docētāju Analītiskajā laboratorijā lauksaimniekiem un dabas zinātniekiem. Līdztekus strādāja Latvijas Piensaimnieku Centrālajā savienībā, kur iekārtoja ķīmijas rūpnīcu vājpienā esošā dabīgā polimēra kazeīna pārstrādāšanai bakelītā, kas kalpoja par izejvielu dažādu plastmasas priekšmetu pagatavošanai.
Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, vēlāk dzīvoja Zviedrijā, Kanādā un ASV, kur strādāja dažādu polimēru iegūšanas un pārstrādes firmās. Mūža nogalē atgriezās dzimtenē, mira 2004. gada 20. augustā Liepājā.
Darbi
Jirgensons A. Mans pienesums dabīgai ķīmiskās rūpniecības attīstībai Latvijas brīvvalsts laikā. Latvijas ķīmijas žurnāls, Nr. 1 (2003), 96.-100. lpp.
Literatūra
Grosvalds I. Arnolds Jirgensons aizsaulē. Latvijas ķīmijas žurnāls. Nr.4 (2004), 399.-400. lpp.
Autoceļš V570
V570 autoceļš Malta—Silajāņi ir Latvijas vietējais autoceļš, kas savieno autoceļu A13 (E262) Solomenkā (aptuveni 1 km attālumā no Maltas) ar autoceļu V577 pie Silajāņiem. Autoceļš ir 13,8 km garš un visā garumā klāts ar grants segumu. Ceļš šķērso Rēzeknes novada Maltas, Silmalas un Feimaņu pagastus, kā arī Preiļu novada Silajāņu pagastu.
Hjells Askillsens
Hjells Askillsens (norvēģu: Kjell Askildsen, dzimis 1929. gada 29. septembrī Mandalā, Norvēģijā, miris 2021. gada 23. septembrī ) bija norvēģu rakstnieks, daudzu literatūras prēmiju laureāts. Visplašāk pazīstams kā noveļu autors.
Biogrāfija
Dzimis Dienvidnorvēģijas (Sørlandet) mazpilsētā Mandalā (Mandal) politiķa Ārnes Askillsena (Arne Askildsen, 1898—1982) un Ostas Hoverstades (Aasta Håverstad, 1898—1978) ģimenē. No 1928. gada līdz pat Otrajam pasaules karam Ārne Askillsens bija Mandalas tiesas izpildītājs. 1939. gadā viņš kļuva par Norvēģijas Luterāņu misijas biedrības (Norsk Luthersk Misjonssamband) valdes locekli, kā arī uzsāka deputāta darbu vietējā pašvaldībā un izglītības pārvaldē. Nacistiskās Vācijas okupācijas laikā nacisti Hjella tēvu divkārt apcietināja, līdz 1944. gadā tēvs devās bēgļa gaitās uz Zviedriju. Abi Hjella Askillsena vecākie brāļi tika turēti gūstā Grīni (Grini) koncentrācijas nometnē.