cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolajs I Romanovs
Karš ar Osmaņu impēriju
1829. gadā atsākās karadarbība Balkānos. Krievi iebruka Rumēlijā un ieņēma Adrianopoli. Krievijas panākumi draudēja izjaukt spēku līdzsvaru reģionā, kas noveda pie Austrijas un Lielbritānijas centieniem panākt miera noslēgšanu. 1829. gada 14. septembrī karš beidzās ar Adrianopoles miera līgumu. Sultāns formāli atteicās no vairākām jau iepriekš zaudētām teritorijām Kaukāzā. Līgums nostiprināja Osmaņi impērijas pareizticīgo provinču - Serbijas kņazistes, Grieķijas, Moldāvijas un Valahijas autonomiju. Daudz svarīgākas bija iegūtās tiesības brīvai tirdzniecībai Osmaņu impērijā un netraucēta kuģošana pa Dardaneļiem un Bosforu. Karš demonstrēja politiski un militāri nestabilās Osmaņu impērijas spēju pretoties Krievijai. Adrianopoles miera līgums nostiprināja Krievijas pārliecību, ka tā ir Balkānu pareizticīgo aizstāve, kā arī deva stimulu Kaukāza karam. No Anapas līdz Poti tiek celtas krievu militārās apmetnes.
Osmaņu sultāns Mahmuds II pēc Adrianopoles miera noslēgšanas turpināja jaunas armijas un karaflotes veidošanu, taču viņa varu apdraudēja Ēģiptes hedīvs Muhameds Alī pašā, kurš 1831. gadā sagrāba Krētu un iebruka Sīrijā. Sākās pirmais turku-ēģiptiešu karš. Ēģiptieši ātri sagrāba Ako, Tripoli, Alepo. 1832. gada novembrī ēģiptieši sagrāba Konju Mazāzijā, un decembrī sakāva lielvezīra vadīto osmaņu armiju. Mahmuds II lūdza palīdzību Lielbritānijai, kas, aizņemta ar politisko nestabilitāti sabiedrotajā Portugāles karalistē, sultānam atteica. Mahmuds II lūdza palīdzību Krievijai. Nikolajs I uzreiz novērtēja vienreizējo iespēju nodibināt kontroli pār seno ienaidnieci.
1833. gada 6. maijā Osmaņu impērija un Ēģipte noslēdza mieru, ar kuru sultāns atzina Muhameda Alī varu Jeruzalemes, Tripoles, Alepo, Damaskas un Adanas apgabalos. Tā kā sultānam briesmas vairs nedraudēja, Nikolajs I bija spiests piekrist karaspēka izvešanai, taču panāca Unkjar-Iskelesi līguma noslēgšanu 1833. gada 8. jūlijā. Ar to abas valstis noslēdza militāru savienību uz astoņiem gadiem. Krievija apsolīja kara gadījumā osmaņiem palīdzēt ar savu armiju un karafloti. No savas puses sultāns slēdza Dardaneļus visu valstu karakuģiem, izņemot krievu kuģus. Lai arī neapmierinātas, Lielbritānija un Francija militāri neapstrīdēja Dardaneļu slēgšanu. Abas rietumvalstis drīz iesaistījās reģionālajā konfliktā, Francijai veidojot labas attiecības ar Ēģipti, bet Lielbritānijai ar osmaņu sultānu, panākot līgumu, kas Dardaneļus atvēra britu tirdzniecības kuģiem.
1839. gada jūnijā osmaņi sāka otro turku-ēģiptiešu karu, kurā ātri cieta sakāvi. Mahmuds II mira drīz pēc kara sākuma, un mieru slēgt vajadzēja viņa nepilngadīgajam dēlam Abdulmedžidam I. Osmaņu vājums un alianse ar Krieviju pārliecināja Lielbritāniju, ka šo impēriju turpmāk ir jāaizstāv pret Krieviju, un jānodrošina tās pastāvēšana. Arī Austrijas Impērijai, kas tradicionāli Balkānus uzskatīja par savu interešu zonu, nepatika Krievijas pieaugošā ietekme. Lielbritānija, Francija un Austrija šoreiz aktīvi iejaucās konfliktā, lai nepieļautu atkārtotu Krievijas desantu Mazāzijā, un Osmaņu impērijas sabrukumu. Francija turpināja aizstāvēt Ēģipti. Britu karaflote pieprasīja Ēģiptei pamest Sīriju, un 1840. gada augustā deviņas dienas apšaudīja ēģiptiešu garnizonu Beirūtā. Britu armija ieņēma Sidonu, Tripoli, Tartūsu, Lādikīju un Ako. Sīrijas bruņotās vienības pārgāja osmaņu pusē un 1840. gada decembrī Ēģipte piekrita slēgt mieru, pametot Sīriju un Krētu.
Tā kā sultāns 1839. gadā neizmantoja militārās savienības doto iespēju lūgt Krievijas militāro palīdzību, Unkjar-Iskelesi līgumu uzskatīja par spēku zaudējušu. 1841. gada 13. jūlijā Lielbritānija, Francija, Austrija, Prūsija, Krievija un Osmaņu impērija noslēdza Londonas konvenciju, ar kuru apstiprināja aizliegumu karakuģiem ieiet Bosforā un Dardaneļos, taču atveros šaurumus tirdzniecības kuģiem. To varēja uzskatīt par Lielbritānijas uzvaru, jo tagad arī Krievijas flote nevarēja izmantot šaurumus, lai ieietu Vidusjūrā. Lai risinātu šo situāciju, 1844. gadā Nikolajs I apmeklēja Lielbritāniju.
Eiropas žandarms
Ārpolitikā Nikolajs turējās pie Svētās Savienības pamatprincipiem un Krievijas Impēriju sāka dēvēt par "Eiropas žandarmu". Neņemot vērā ciešās radniecības saites ar Prūsijas karaļnamu, Nikolajs politiski vienmēr vairāk atbalstīja Austriju, kurai apsolīja palīdzību Itālijas nemieru apspiešanā. Nikolajs pretojās Prūsijas karaļa Frīdriha Vilhelma IV plāniem izveidot konstitucionālu monarhiju. Nikolajs demonstratīvi atteicās atzīt Luiju Filipu par Francijas leģitīmo karali un priecājās, kad 1848. gadā "uzurpators" zaudēja troni.
Nikolaja I vēlmi apspiest Beļģijas revolūciju diktēja arī tas, ka viņa māsa Anna Paulovna bija Nīderlandes troņmantnieka sieva. 1830. gada decembrī viņš tomēr piekrita neatkarīgas Beļģijas izveidošanai, un 1831. gada novembrī Krievija paraksta vienošanos, ar kuru radās neitrāla Beļģija. Eiropas lielvalstis garantēja Beļģijas robežu neaizskaramību.
1848. gada 14. martā Nikolajs I izplatīja manifestu, kurā solīja, ka Dievam uzticīgie krievi stāsies pretī un iznīcinās jebkādus revolucionāros nemierus. Krievijas Ārlietu ministram nācās paskaidrot, ka Krievija neplāno nevienam uzbrukt. Tas gan izrādījās nepatiesi, jo Krievijas Impērijas armija 1849. gadā iebruka Austrijas Impērijā, lai apspiestu ungāru revolūciju. Krievija slēdza robežas, iedzīvotājiem aizliedzot izbraukt, un maksimāli ierobežoja ārzemnieku iebraukšanu.
1848. gada decembrī Austrijas tronī kāpa Francis Jozefs, kurš lūdza militāru palīdzību Nikolajam I. 1849. gada jūnijā feldmaršala Paškeviča vadīta 90 000 kareivju liela Krievijas armija iegāja Ungārijā, bet vēl 60 000 krievu kareivji devās uz Transilvāniju. Kopā ar austriešu un horvātu armijām tas veidoja 300 000 kareivjus lielu spēku, kas devās pret ungāriem. Košuts pameta valsti, un 1849. gada 17. augustā 24 000 lielā ungāru armija ar 150 lielgabaliem padevās. Daudzi ungāru dumpinieki bēga uz osmaņu teritoriju. Ungārijas revolūcijas apspiešana atjaunoja Nikolaja I ambīcijas Balkānos, un radīja pretestību visās Eiropas lielvalstīs, tai skaitā Austrijā.
Krimas karš
Lai arī Nikolajs centās nodrošināt varas stabilitāti Eiropā, viņa mēģinājumi iejaukties un kontrolēt Centrāleiropas un Rietumeiropas valstu politiku izraisīja pretreakciju, kas izpaudās Krimas kara laikā. Piecdesmito gadu sākumā Nikolajs nolēma dot Osmaņu impērijai izšķirošu triecienu, pārņemot Balkānus savā kontrolē, taču šādas Krievijas Impērijas aktivitātes nesaskanēja ar Eiropas lielvalstu priekšstatu par spēka līdzsvaru reģionā - Krievijas Impērija nonāca politiskā izolācijā. Krievija vēlējās sagrābt Bosforu, Dardaneļus un Konstantinopoli, ko krievi sauca par "Cargradu". Lai arī Krievija pareizticīgo iedzīvotāju drošības nodrošināšanai 19.gs. laikā vairākkārt iebruka Balkānos, militārie panākumi nenoveda pie politiskās ietekmes. Rietumvalstis vienmēr panāca, ka jauno Balkānu kņazu un karaļu troņos (izņemot Serbiju) kāpj vācu dinastiju pārstāvji.
1844. gada jūnijā Nikolajs I devās vizītē uz Lielbritāniju, kur tikās ar karalieni Viktoriju, apmeklēja Askotas zirgu sacīkstes un balles. Nikolajs izteicās, ka spēj saprast republikānismu, un spēj saprast absolūto monarhiju, taču nespēj saprast britu parlamentāro monarhiju, kurā vara tiek īstenota ar intrigu palīdzību. Viens no vizītes mērķiem bija vienoties par kopīgu attieksmi pret Osmaņu impēriju. Krievija un Lielbritānija vienojās, ka Osmaņu impērijas tālāka pastāvēšana ir nepieciešama, taču turkus ir jāpiespiež ievērot visus iepriekš noslēgtos līgumus, kā arī jānodrošina kristiešu tiesību un dzīvību aizstāvība. Osmaņu impērijas sabrukuma gadījumā jaunā kārtība reģionā jāizveido Eiropas lielvalstu sarunās. Ja Nikolajs I uzskatīja, ka panākta reāla vienošanās, britu valdības to neņēma vērā, un kopīga politika Tuvajos Austrumos neveidojās.
Konflikts, kas noveda pie Krimas kara, sākās Jeruzalemē. Par galveno kristiešu svētvietu kontroli šeit konfliktēja latīņu un grieķu rita baznīcas, kā arī senās Tuvo Austrumu kristiešu konfesijas. 1851. gadā Francijas prezidents Luijs Napoleons nosūtīja vēstnieku uz Konstantinopoli, pieprasot katoļiem lielākas privilēģijas Jeruzalemē, prasību neizpildes gadījumā draudot nosūtīt franču karafloti uz Dardaneļiem. Sultāns franču prasības apmierināja. Katoļiem piešķirtās privilēģijas satrauca pareizticības aizstāvi Nikolaju I. 1853. gada 28. februārī Krievijas īpašais sūtnis Konstantinopolē pauda imperatora neapmierinātību ar notikumiem svētvietās, un pieprasīja noslēgt slepenu līgumu par savstarpējām attiecībām. Sultāns par to informēja Lielbritāniju un Franciju. Krievija piekāpās un aprīļa beigās konfliktu uzskatīja par atrisinātu. Taču jau 5. maijā Krievija pieprasīja protektorāta tiesības pār visiem Osmaņu impērijā dzīvojošajiem pareizticīgajiem (to bija ap 12 miljoniem). Atbilde uz šo prasību bija jāsniedz piecu dienu laikā. Sultāns prasību noraidīja, jo tā nozīmētu impērijas neatkarības beigas. Krievija to uzskaitīja par smagu apvainojumu un paziņoja, ka sāks karu.
1853. gada 3. jūlijā Krievijas armija šķērsoja Prutu, ātri ieņemot Moldāviju un Valahiju. Sarunās ar Lielbritānijas vēstnieku Nikolajs I jau iepriekš bija izteicies, ka "slimās" Osmaņu impērijas sabrukuma gadījumā ne tikai Moldāvija ar Valahiju kļūtu par neatkarīgām valstīm, bet arī Serbija ar Bulgāriju iegūtu neatkarību Krievijas protektorātā, tikmēr Ēģipte un Krēta varētu kļūt par Lielbritānijas kolonijām. Sākoties Krievijas uzbrukumam Balkānos, Francija paziņoja, ka ir gatava sadarboties ar Lielbritāniju, lai aizsargātu Osmaņu impēriju. Austrija, kas bija pateicību parādā Krievijai par revolūcijas apspiešanu, uzaicināja Lielbritāniju, Franciju un Prūsiju uz sarunām Vīnē. Tika sagatavots konflikta atrisinājums, kuru pieņēma Nikolajs I, bet noraidīja sultāns. 1853. gada 26. septembrī Osmaņu impērija oficiāli pieteica karu Krievijai. Nikolajs pieprasīja, lai Austrija un Prūsija šajā karā saglabā neitralitāti. 1853. gada 30. novembrī Krievijas karaflote admirāļa Nahimova vadībā iznīcināja Sinopes ostā esošos osmaņu karakuģus.
1853. gada beigās angļu un franču karaflotes ieradās Melnajā jūrā. Uz Napoleona III piedāvājumu atvilkt karaspēku un noslēgt mieru Nikolajs atbildēja, ka Krievija 1854. gadā būs tādi pati kā 1812. gadā. 1854. gada martā abas Eiropas lielvalstis pieteica Krievijai karu. Austrija un Prūsija noslēdza vienošanos, ka kopīgi uzbruks Krievijai, ja tās karaspēks šķērsos Donavu. 1854. septembrī, kad britu-franču karaspēks izsēdās Krimā, krievu karaspēks pameta Balkānus.
Karš atklāja visu Nikolaja I sistēmas vājumu un liekulību. Ieroči bija novecojuši, koka karakuģus nācās nogremdēt, jo tie nespēja sacensties ar tvaikoņiem. Visur atklājās korupcija un valsts apzagšana. 1856. gadā parakstīja Parīzes miera līgumu, saskaņā ar to Krievija nedrīkstēja turēt Melnajā jūrā kara floti, būvēt tās piekrastē cietokšņus un izvietot karaspēku - Melnā jūra tika pasludināta par demilitarizētu zonu.
Zilonis (filma)
"Zilonis" (en) ir režisora Gasa Van Santa desmitā filma, uzņemta 2003. gadā. Filmas sižeta pamatā ir asiņainā apšaude Kolumbaines vidusskolā Amerikā. Tā ir otrā filma režisora "Nāves triloģijā" — pirmā šajā triloģijā bija filma "Džerijs" (2002) un trešā "Pēdējās dienas" (2005).
Filmas tapšana
Vēlāk par filmas ideju uzzināja aktrise Daiena Kītone, kas tobrīd strādāja kompānijā HBO Films un palīdzēja ieinteresēt projektā kompānijas vadītāju Kolinu Kalenderu. Gass Van Sants filmas uzņemšanai saņēma budžetu 3 miljonu dolāru apjomā. Sākotnējā ideja bija transformējusies un dokumentālās filmas vietā tika nolemts uzņemt spēlfilmu.
Gass Van Sants filmas veidošanai izvēlējās savas iepriekšējās filmas formulu. Tradicionālā scenārija vietā viņš sagatavoja plānu ar galvenajām sižeta vadlīnijām, bet aktieru uzdevums bija improvizēt un filmas darbību piepildīt ar brīvi izdomātiem dialogiem. Filma tika uzņemta itāļu neoreālisma stilā, kad filmā pamatā piedalās neprofesionāli aktieri un attēlo paši sevi. Visās galvenajās lomās piedalījās neprofesionāli aktieri - vidusskolnieki. Viņu īstie vārdi tika piešķirti arī to atveidotajiem tēliem. Filmā piedalījās tikai 3 profesionāli aktieri. Vairāki no filmas neprofesionālajiem jaunajiem aktieriem vēlāk izvēlējās saistīt savu dzīvi ar aktiera profesiju un arī vēlāk piedalījās televīzijas un kino filmās.
Filmēšana aizņēma tikai 17 dienas. Tā notika bijušajā Džona Adamsa vārdā nosauktajā Portlendas vidusskolā, kura uz filmēšanas brīdi jau bija slēgta un sagatavota nojaukšanai. Filmēšanas laikā netika izmantots mākslīgais apgaismojums, kas filmas gaisotnei piešķīra pseido-dokumentālu atmosfēru.
Sākotnēji bija ieplānots filmas mūzikas sacerēšanai pieaicināt komponistu, bet režisors no šīs idejas atteicās, kad filmēšanas starplaikā izdzirdēja, kā galvenās lomas atveidotājs Aleksis Frosts uz klavierēm spēlēja Bēthovena "Mēnesnīcas sonāti". Bēthovena "Mēnesnīcas sonāte" un "Elīzai" kļuva par filmas skaņu celiņu.
Filmas nosaukuma vēsture
Filmas nosaukumu Gass Van Sants aizņēmās no tāda paša nosaukuma Alana Klarka īsfilmas. Filmas tapšanas brīdī Alans Klarks jau bija miris, tāpēc ar lūgumu atļaut izmantot nosaukumu Gass Van Sants griezās pie producenta Denija Boila un šādu atļauju saņēma. Alans Klarks savai filmai šādu nosaukumu bija izvēlējies velkot paralēles ar Amerikā izplatīto teicienu par "Ziloni istabā", kas tēlaini apzīmē acu priekšā esošu lielu problēmu. Savukārt pats Gass Van Sants filmas nosaukumā vēlējās atgādināt senu austrumu fabulu par aklajiem un ziloni, kuri vēlējās saprast, kas stāv viņu priekšā, bet visi kļūdījās jo aptaustīja tikai vienu ziloņa ķermeņa daļu. Zilonis filmā praktiski vispār nav redzams. Tikai vienā īsā epizodē tas pavīd zīmējuma veidā filmas galvenā varoņa mājoklī.
C4H4O4
Summārajai formulai C4H4O4 atbilst vairāki savienojumi:
3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulks
Bataljona izveide
3. Kurzemes latviešu strēlnieku bataljonu sāka veidot 1915. gada 26. augustā pēc strauja Vācijas impērijas karaspēka uzbrukuma Rīgas virzienā no brīvprātīgajiem Kurzemes bēgļiem, kas vēl nebija sasnieguši iesaukšanas vecumu. Bataljona karogā bija attēlots ozols ar varavīksni un uzraksts "Uz ežiņas galvu liku, sargāt savu tēvu zemi". Sākotnēji katrā bataljonā bija četras rotas un piecas komandas - izlūku, ložmetēju, jātnieku-spridzinātāju, sakaru un saimniecības. Bataljona personālsastāvs - 26 virsnieki, 7 ārsti un ierēdņi, 1246 instruktori un kareivji. Tajā bija arī 164 zirgi, 4 ložmetēji un 47 rati. Katrā bataljonā izveidojās savs kara orķestris. 1916. gada vasarā bataljonā izveidoja papildus divas rotas.
Pulka izveide
Gatavojoties Ziemassvētku kaujām, 1916. gada 3. novembrī bataljonu pārveidoja par pulku un iekļāva 1. Latviešu strēlnieku brigādē. Pulkā bija astoņas rotas un astoņas komandas - ložmetēju, sapieru, jātnieku izlūku, kājnieku izlūku, sakaru, policijas, ieroču lasīšanas un tranšeju lielgabalu. Personālsastāvs - 50 virsnieki, 7 ārsti un ierēdņi, 1497 instruktori un kareivji, 8 savvaļnieki. Tajā bija arī 290 zirgi un 104 rati.
Komandieris
Pulka komandieris bija pulkvedis Jānis Kalniņš (no 28.9.1915.)
Kaujas Dienvidkrievijā un likvidācija
Pēc Oktobra revolūcijas 1917. gada 30. decembrī 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulks tika iekļauts jaunizveidotajā Latviešu strēlnieku korpusā, kuru komandēja pulkvedis Jukums Vācietis. Korpuss sastāvēja no divām divīzijām, kuras komandēja Gustavs Mangulis un Pēteris Avens. 1918. gada 24. janvārī 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulks no Cēsīm caur Petrogradu devās pret ģenerāļa Kaļedina komandēto Donas kazaku karaspēku Dienvidkrievijā, kur piedalījās kaujās 1918. gada februārī un martā.
Pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem 1918. gada 6. aprīlī Krievijas Padomju valdība izdeva rīkojumu par Latviešu strēlnieku pulku demobilizāciju un Latviešu strēlnieku divīzijas izveidi Sarkanās armijas sastāvā.
Kaujas pie Slokas un Ķekavas 1915. gadā
4. novembra kauja pie Pavasara muižas Slokas apkaimē: 89 krituši, 204 ievainoti, 25 pazuduši. 7. novembra kauja pie Ķekavas: 7 krituši, 20 ievainoti. 7. novembra kauja pie „Upes Odiņiem” Lielupes krastā: 2 krituši, 3 ievainoti. 8. decembra kauja pie Bērzmentes: 2 ievainoti.
Kaujas pie Ķekavas 1916. gadā
10. janvāra kauja pie „Staķiem” un „Pitļiem” Ķekavas tuvumā: 1 ievainots. 11. janvāra kauja pie Katrīnmuižas: 3 krituši, 5 ievainoti. 8. februāra kauja austrumos no Saulgožkalna Ķekavas tuvumā: nav zaudējumu.
Kaujas Nāves salā pie Daugavas 1916. gadā
14. aprīlī – 10. septembrī kaujas pie Ikšķiles priekštilta nocietinājumiem: 108 krituši, 454 ievainoti.
Ziemassvētku kaujas 1917. gadā
5. janvāra kauja Tīreļpurvā: 150 krituši, 382 ievainoti, 35 pazuduši. 6./11. janvāra kaujas Tīreļpurvā: 14 krituši, 47 ievainoti. 25. janvāra kauja Tīreļpurvā: 102 krituši, 257 ievainoti, 335 pazuduši. 30. janvāra kauja Tīreļpurvā: 27 krituši, 184 ievainoti.
Rīgas aizstāvēšana 1917. gadā
1./3. septembra kaujas pie Olaines un Ropažiem: 2 krituši, 21 ievainots, 485 pazuduši.
Gabions
Gabions (no it — 'liels būris') ir dažādas formas un tilpuma kaste vai pīts karkass, kas piepildīts ar smiltīm, šķembām un akmeņiem. Gabionu izmantošana ļauj ātri uzbūvēt nostiprinošas pretnobrukumu būves: tos izmanto stāvu zemes nogāžu nostiprināšanai ceļu būvē uzbērumos un ieraktnēs; dambju, terašu nostiprināšanai; inženierkomunikāciju (cauruļvadu, kabeļu) aizsardzībai ūdenstilpēs; militārajās fortifikācijās. Mūsdienās gabionu karkasus pin no cinkotām metāla stieplēm, var izmantot arī citus materiālus.
Visbiežāk gabionus izmanto, lai pasargātu ūdenstilpju krastus no erozijas. Ar gabioniem tiek veidotas plūdu barjeras, lai pasargātu atsevišķus objektus no ūdens straumes. Latvijā, piemēram, gabioni ir uzstādīti Pāvilostas jūrmalā, lai pasargātu krastu no izskalošanas. No gabioniem viegli var veidot dekoratīvas terases dārzos vai parkos.
Atšķirībā no vienkārša akmeņu bēruma, gabioniem ir vairākas priekšrocības. Tos var izveidot dažādās formās, tie paliek kompakti pēc grunts nosēšanās vai ūdens iedarbības. Krievijā gabionu konstrukcijām ir izstrādāts speciāls standarts.
Viduslaikos gabionus izmantoja nocietinājumos, lielgabalu apkalpju aizsardzībai. Tos veidoja no apaļiem pītiem karkasiem, kam bija vaļēja apakša un augša, piepildot karkasus ar zemi vai smiltīm. Tukšos karkasus varēja viegli transportēt, īpaši, ja tos pagatavoja dažādu izmēru, lai tie ietilptu viens otrā.
Skatīt arī
Hesco bastions
Ruslans Mingazovs
Ruslans Mingazovs (dzimis, Ašgabatā, Turkmenistānā) ir Turkmenistānas futbolists. Kopš 2020. gada Mingazovs spēlē Kazahstānas komandā FC Shakhter Karagandy.
2009. gada aprīlī viņš debitēja Turkmenistānas izlasē.
Āfrikas kolonizācija
Āfrikas kolonizācijai ir sena vēsture. Pazīstamākā tās daļa ir Āfrikas sadalīšana deviņpadsmitajā gadsimtā.
Senā kolonizācija
Apmēram piecdesmit jūdzes no vēlākās Aleksandrijas, Grieķi nodibināja savu tirdzniecības koloniju. Tajā pat laikā Grieķi arī kolonizēja Kirenaiku. 513. gadā p.m.ē. notika mēģinājums nodibināt Grieķu koloniju starp Sirēnu un Kartāgu.
Aleksandrs Lielais (356-323 p.m.ē.) Ēģiptes iekarošanas laikā nodibināja Aleksandriju. Tā kļuva par vienu no galvenajām pilsētām romiešu laikos.
Feniķieši nodibināja daudzas kolonijas gar Āfrikas ziemeļu piekrasti. Dažas no tām tika dibinātas relatīvi agri. Piemēram, Utika tika nodibināta ap 1100. gadu p.m.ē. Kartāgai, kas nozīmē Jaunā Pilsēta, tradicionālais dibināšanas gads ir 801. p.m.ē. Tā tika nodibināta mūsdienu Tunisijā un bija lielvara Vidusjūrā līdz ceturtajam gadsimtam p.m.ē. Paši kartāgieši sūtīja ekspedīcijas, lai pētītu un nodibinātu kolonijas gar Āfrikas Atlantijas piekrasti.
Kartāgieši nonāca sadursmē un cīnījās ar romiešiem. Pēc trešā un pēdējā savstarpējā kara — Pūniešu kara (150—146 g. p.m.ē.) Roma pilnībā iznīcināja Kartāgu. Vēlāk romieši netālu izveidoja savu koloniju.
Īsi pēc tam, piektajā gadsimtā, gotu vandaļi nodibināja tur karaļvalsti, kas neilgi pēc tam atkal krita romiešiem, bet šoreiz bizantiešiem. Visa romiešu/bizantiešu Ziemeļāfrika septītajā gadsimtā krita arābiem, kuri ienesa Islāma reliģiju un arābu valodu.
Agrais modernais periods
No septītā gadsimta, arābu tirdzniecība ar zem-Sahāras Āfriku noveda pie pakāpeniskas Austrumāfrikas kolonizācijas. Arī caur-Sahāras tirdzniecība noveda pie arābu kvartālu attīstības Rietumāfrikā, taču tās nebija kolonijas. Kamēr Maroka, Marokas karā, centās iekarot Sahela teritorijas, arābu apmetnes bija spiestas atkāpties pēc laupīšanām šajā apgabalā.
Agrās eiropiešu ekspedīcijas koncentrējās uz iepriekš neapdzīvotu salu kolonizēšanu (piem.: Kaboverde, Santome), vai nodibinot piekrastes fortus kā tirdzniecības bāzes. Šie forti bieži attīstīja savas ietekmes zonu gar piekrasti, bet iekšējās Āfrikas plašumi netika kolonizēti un tie bija eiropiešiem mazpazīstami līdz vēlajam deviņpadsmitajam gadsimtam.
Vinsents Kapoja min trīs eiropiešu iemeslus Āfrikas izpētei: lai paplašinātu savas zināšanas, lai izplatītu Kristietību un palielinātu nacionālo cieņu.
Āfrikas sadalīšana
Nodibinātās impērijas, īpaši Britu, Portugāles un Francijas, jau bija sagrābušas lielas teritorijas Āfrikā un Āzijā. Topošās imperiālās varas kā Itālija un Vācija bija darījušas tāpat, tikai mazākos apmēros. Ar kanclera Bismarka atstādināšanu relatīvi mierīgo kolonizāciju pārvērta par neprātīgu jucekli. 1885. gada Berlīnes konferencē Bismarks ieteica nodibināt starptautiskās vadlīnijas Āfrikas teritorijas apguvei. Tas formalizēja „Jauno imperiālismu”. Starp Francijas-Prūsijas karu un Pirmo pasaules karu Eiropa pievienoja 23 miljonus km2 — vienu piektdaļu Pasaules zemes teritoriju — savā īpašumā.
Vinsents Kapoja piezīmē, ka Eiropas valstis kontrolēja daudzreiz lielākas teritorijas nekā savējās.
Visiecietīgākā pret vietējiem afrikāņiem bija Francija. Briti uzskatīja afrikāņus par zemāk stāvošiem. Portugāļi bija maigāki, tie cienīja afrikāņus, taču tīrasiņu portugāļi bija augstāk stāvoši.
Kapoja arī apsprieda kolonistu administratīvos iedalījumus. Francija, Portugāle, Vācija un Beļģija piekopa augsti centralizētu administrācijas tipu, sauktu par „tiešo varu” Britu Impērija savos valdījumos par atbildīgajiem iecēla vietējos varas turētājus.
Jahmoss I
Jahmoss I bija faraons Senajā Ēģiptē un 18. faraonu dinastijas dibinātājs. Viņš bija Tēbu karaliskās dzimtas pārstāvis. Viņš bija faraona Taa II Sekenenras dēls un 17. dinastijas pēdējā faraona Kamosa brālis. Bieži vien viņa tēva un vectēva valdīšanas laikā Tēbām uzbruka hiksi, Lejas Ēģiptes valdnieki. Jahmoss I padzina viņus un atjaunoja ēģiptiešu varu. Kad Jahmosam bija septiņi gadi, viņa tēvs tika nogalināts. Pēc trim gadiem nezināmu iemeslu dēļ nomira arī viņa brālis. Pēc viņa brāļa nāves tronī kāpa Jamoss I un kronēšanas laikā ieguva vārdu Neb-pehti-Ra (Spēka valdnieks ir Ra).
Jahmoss I valdīja no 1550. līdz 1525. gadam pirms mūsu ēras.
Naudas vēsture
Naudas vēsture aptver laika posmu no aptuveni 75 000 g. p.m.ē. līdz mūsdienām. Naudas vēstures aizsākumus datē ar aptuveni 75 000 gadu p.m.ē., kad Āfrikā tika izmantota protonauda (gliemežvāki). Vēsturiski kā maksāšanas līdzeklis izmantoti dažādi vērtīgi priekšmeti, sākot ar dārgmetāliem (kas jau dabiski ir ierobežotā daudzumā), gliemežvākiem un lopiem līdz zeltam vai pilnībā mākslīgai naudai (piemēram, banknotēm). Vēsturiski visbiežāk kā nauda izmantoti dārgmetāli. Standarta metāla monētas kā maksājumu līdzeklis parādījās aptuveni VII gs. p.m.ē. Monētu ieviešana ļāva maksāt ar metālu pēc skaita, nevis pēc svara, tā atvieglojot tirdzniecību.
Papīrnaudas priekšteči sastopami jau Senajā Mezopotāmijā, Japānā, Ēģiptē (I gs. m.ē.). Pirmoreiz vispārējā apritē papīrnauda tika izdota ap 960. gadu Ķīnā. Sākotnēji to sedza ar dārgmetāliem un tās lietojums tika ierobežots laikā un telpā. Pirmoreiz lielos mērogos nesegta nauda tika ieviesta Francijā XVIII gs. sākumā. Mūsdienās arvien lielāka loma ir bezskaidras naudas norēķiniem, kuros tiek izmantotas kredītkartes vai debetkartes.
Naudas rašanās
Naudas vēstures aizsākumus datē ar aptuveni 75 000 gadu p.m.ē., kad Āfrikā tika izmantota protonauda (gliemežvāki). Kultūrās, kurās neprata apstrādāt metālu, naudas funkcijām izmantoja gliemežvāku vai ziloņkaula rotaslietas, jo tās bija viegli sadalāmas un pārvietojamas, bet grūti viltojamas. Iesākumā naudas funkcijas pildīja prece, kas tika samainīta, izdarot tā saucamo barteru jeb naturālo maiņu. Vēlāk, meklējot ērtākus norēķināšanās veidus, ieviesās tā sauktā prečnauda, kad maksāšanas līdzekļa funkcijas pildīja dažādas plaša patēriņa preces.
Tā kā naudai jābūt daudzumā ierobežotai, tad vēsturiski kā nauda tikuši lietoti dažādi priekšmeti, sākot ar dārgmetāliem (kas jau dabiski ir ierobežotā daudzumā), gliemežvākiem un lopiem līdz cigaretēm vai pilnībā mākslīgai naudai (piemēram, banknotēm). Amerikas indiāņi izmantoja no gliemežvākiem izveidotas pērlītes, indieši — koši krāsotus gliemežvākus, Fidži salas iedzīvotāji — vaļu zobus, Ziemeļamerikas kolonisti — tabaku, Klusā okeāna salas Japas iedzīvotāji — lielus akmens diskus (to vērtība bija atkarīga no lieluma; lielākie diametrā sasniedza 12 pēdas un svēra vairākas tonnas), viduslaiku Irākas iedzīvotāji — maizi. Ilgstoši kā maksāšanas līdzeklis tika izmantotas garšvielas.
Metāla monētu ieviešana
Tiek uzskatīts, ka pirmās dārgmetāla monētas, kuru sastāvā bija zelts, tika ieviestas Lidijā, Anatolijā (tās izdeva Krēzs). Tās tika izgatavotas no dabiska zelta un sudraba sakausējuma (electrum). Tās bija vienkārši veidotas, pēc formas līdzinājās pupām un uz tām bija primitīvas zīmes, kas liecināja vai nu par monētas svaru, vai metāla kvalitāti, vai abiem.
Monētu ieviešana ļāva maksāt ar metālu pēc skaita, nevis pēc svara, tā atvieglojot tirdzniecību, taču ar to bija saistītas arī zināmas problēmas — monētas tika apgrieztas (no malām nogriežot nelielu dārgmetāla daudzumu) vai sakratītas (tādējādi no monētām atdalījās dārgmetāla putekļi, kas samazināja monētas patieso vērtību), tāpēc lielos darījumos joprojām izmantoja naudas svēršanu. Šīs problēmas atrisināja, ieviešot nelielas rieviņas ap monētas perimetru.
Sarežģītāka problēma bija valdnieku centieni gūt materiālu labumu no naudas kalšanas monopola. Ieviešot standartmonētas, valdība rūpīgi noteica monētas svaru un tajā lietotā metāla kvalitāti. Uz monētas uzspieda valdnieka emblēmu, norādot tās izcelsmi. Valdniekiem tomēr bija raksturīgi vēlāk monētā izmantot mazāk dārgmetāla, tā samazinot monētas faktisko vērtību. Tā, piemēram, rīkojās Solons, kad 594. gadā p.m.ē. nāca pie varas Atēnās. Pēcāk toties Atēnu drahmai bija gandrīz nemainīgs sudraba sastāvs (67 graudi augstas kvalitātes sudraba līdz Aleksandra laikam, pēc tam — 65), tāpēc tā kļuva par standarta maksas līdzekli gan Grieķijā, gan lielā daļā Āzijas un Eiropas. Atēnu drahmu turpināja izdot un plaši pielietot pat tad, kad Grieķiju jau bija pakļāvuši romieši.
Aptuveni 212. gadā romieši ieviesa savu naudu, kas bija veidota pēc drahmas parauga — sudraba denāriju. Līdz ar to sāka mazināties iepriekšējo — vara monētu — vērtība, tās svars pamazām no vienas mārciņas samazinājās līdz pusuncei. Sudraba denārija un zelta aureja (to ieviesa aptuveni 87. gadā p.m.ē.) vērtība toties gandrīz nemazinājās līdz pat Nerona nākšanai pie varas. Kad par imperatoru kļuva Nerons, tika samazināts dārgmetālu sastāvs kā denārijam, tā aurejam. Tas noveda pie pasliktinātas ekonomiskās situācijas, jo šī rīcība ir praktiski līdzvērtīga pastiprinātai naudas drukāšanai mūsdienās, tā veicinot inflāciju.
Lai arī naudas kalšanai parasti izmantoja zeltu un sudrabu, dažkārt tika izmantoti arī citi metāli. Piemēram, Spartā monētas ražoja no dzelzs, lai mudinātu iedzīvotājus neņemt dalību starptautiskajā tirdzniecībā. XVII gs. sākumā Zviedrijā trūka dārgmetālu, tāpēc naudu ražoja no vara — nauda bija lielas vara plātnes (50 cm vai vairāk garumā un platumā), uz kurām iespieda zīmes, kas norādīja to vērtību. No metāla kaltām monētām bija tā priekšrocība, ka to vērtība piemita jau pašam metālam. Problēma bija dažādo monētu līdzāspastāvēšana dažādās Eiropas nācijās. Piemēram, angļu un spāņu tirgotāji zelta monētas mainīja pret lielāku daudzumu sudraba monētu nekā kaimiņvalstu pārstāvji, tāpēc 1670.-1680. gados angļu zelta ginejas vērtība sāka strauji celties pret angļu sudraba kronas (crown) vērtību un Anglijā ieplūda daudz vairāk zelta nekā jebkurā citā Eiropas nācijā. Starpību jo lielāku vērta tas, ka Āzijas tirgotāji vērtēja sudrabu augstāk nekā zeltu, tāpēc Āzijas zelts strauji plūda uz Eiropu, bet Eiropas sudrabs — uz Āziju
Sistēmu stabilizēt ļāva valsts banku garantijas iemainīt naudu pret zeltu pēc noteikta kursa. Tas tomēr gandrīz noveda pie nacionālas finanšu katastrofas, kad Anglijas bankai krīzes brīdī nācās iemainīt ļoti daudz naudas pret zeltu (situāciju glāba Londonas tirgotāji, kas deva bankai finanšu garantijas).
Papīrnauda
Papīrnaudas aizsākumi meklējami rakstiskos solījumos maksāt noteiktu zelta un sudraba daudzumu vai citas vērtības, kā arī zīmēs, kas liecināja par to īpašniekam piederošajām vērtībām (piemēram, uzkrātiem lauksaimniecības produktiem). Šādi papīrnaudas priekšteči bija sastopami jau Senajā Mezopotāmijā, Japānā, Ēģiptē (I gs. m.ē.).
Galvenais cēlonis papīrnaudas ieviešanai būtībā bija izejvielu trūkums metāla monētu izgatavošanai. Pirmoreiz papīrnauda parādījusies, šķiet, VII gadsimtā Songu dinastijas laikā Ķīnā, bet ap 960. gadu Ķīnā pirmoreiz tika izdota vispārējā apritē ieviesta papīrnauda, kas sākotnēji tika segta ar metālu uzkrājumiem un kuru lietojums tika teritoriāli un arī laika ziņā ierobežots, līdz Juaņu dinastijas laikā šie ierobežojumi tika atcelti metālu trūkuma dēļ (tika ieviesta nesegta nauda). Papīrnaudas lietojumu, lai cīnītos pret milzīgo inflāciju, Ķīnā pārtrauca Miņu dinastijas laikā 1455. gadā.
Eiropā pirmās banknotes izdeva Stokholmas Banka, mūsdienu Zviedrijas bankas priekštece 1660. gadā, taču 1664. gadā bankai pietrūka monētu papīrnaudas segšanai, tāpēc banka pārtrauca darbību. 1690. gadā tika izdota pirmā papīrnauda Ziemeļamerikā Masačūsetsā,
Tas, ka papīrnauda bija ļoti viegli izgatavojama, tās izdevējiem - bankām, valstīm utt.radīja kārdinājumu dažādās krīzes situācijās (karu vai revolūciju laikos) laist apgrozībā naudu, ko nesedza ne dārgmetāli, ne citas vērtības. Tas izraisīja ne tikai milzīgu inflāciju, bet arī neapmierinātību ar papīrnaudu un neuzticību tai. Šādu naudu izdeva, piemēram, Franču revolūcijas, ASV pilsoņu kara (konfederātu štatos), Pirmā pasaules kara laikā.
Papīrnauda parasti tiek izgatavota no īpaša papīra, kura sastāvā dažreiz ir arī linu, kokvilnas vai citas auduma šķiedras. Lielākoties banknošu papīrs ir elastīgāks par parasto, tas ir arī vairāk vai mazāk izturīgs pret novalkāšanu un mitrumu. 1988. gadā Austrālijā tika emitētas pirmās polimēru banknotes. Mūsdienās polimēru banknotes lieto arī Jaunzēlandē, Rumānijā un Meksikā
Nesegta nauda
Drīz vien tika ieviesta arī ar zeltu vai sudrabu nesegta nauda. Pirmoreiz lielos mērogos tas notika Francijā XVIII gs. sākumā (lai arī ir ziņas, ka Ķīnā papīrnauda parādījusies jau daudzus gadsimtus iepriekš). Pēcāk nesegtas naudas izdošana bieži bija īslaicīga — piemēram, Napoleona karu laikā (1799-1815) Lielbritānijā naudaszīmju apmaiņa pret zeltu tika pārtraukta, kā rezultātā auga zelta monētu vērtība. Nesegtas naudas vērtību nosaka likums, un vēsturē bijuši periodi, kad par atteikšanos pieņemt šo naudu parādu dzēšanai draudējis nāvessods — piemēram, Romā Diokleciāna laikā vai pēcrevolūcijas periodā Francijā.
1971. gadā ASV pilnībā pārgāja uz nesegtu naudu. Šajā laikā daudzu ekonomiski attīstīto valstu valūtas bija piesaistītas ASV dolāram, un tas nozīmēja, ka liela daļa rietumu pasaules valūtu ar šo soli kļuva par nenodrošinātu naudu.
Pēc pirmā Līča kara toreizējais Irākas prezients Sadams Huseins atcēla Irākas tābrīža nenodrošināto valūtu un nomainīja to pret jaunu valūtu. Lai arī iepriekšējā valūta nebija nodrošināta, tās lietošanu neprasīja centrālā vara un nekas neaizsargāja šīs valūtas vērtību, tā turpināja būt apgrozībā politiski izolētajos Irākas kurdu reģionos. Šo valūtu pazīst kā Šveices dināru, un tā saglabāja savu stabilitāti un vērtību vairāk kā dekādi. Formāli to nomainīja pēc otrā Līča kara.
Elektroniskā nauda
Mūsdienās arvien lielāka loma ir tā sauktajiem bezskaidras naudas norēķiniem, kuros tiek izmantotas elektroniskās naudas formas, kā piemēram, kibernauda, kā tiek dēvēti pasaules tīmeklī apgrozītie bezskaidras naudas līdzekļi. Kā piemēru šeit var minēt Amerikas Savienotās Valstis, kur jau deviņdesmito gadu beigās bezskaidras naudas norēķini sastādīja pusi no visiem norēķiniem par precēm un pakalpojumiem, pie kam šai daļai ir pastāvīga tendence pieaugt. Lielāko daļu bezskaidrās naudas norēķinu tirgus sastāda norēķini ar čekiem, kas izrakstāmi konkrētai personai. Tirgus daļa, ko tie aizņem, ir apmēram 70%.
Naudas vēsture Latvijā
Arī Latvijas teritorijā, tāpat kā citviet, palielinoties cilvēku skaitam un attīstoties sabiedrībai, sākās savstarpējā tirdzniecība, kas sākumā noritēja preču apmaiņas ceļā, bet vēlāk — norēķinoties ar precēm, ko uzskatīja par vērtīgām. Agrajos viduslaikos Eiropā parādījās kauri gliemežvāki, kuri jau kādu laiku kalpoja kā norēķinu līdzeklis Āzijā un Āfrikā. Arī Latvijas teritorijā ir atrasti šie gliemežvāki un tiek uzskatīts, ka šeit tie parādījušies 7. un 8. gadsimta mijā. Grieķu monētas, kas uzskatāmas par senākajām Eiropas teritorijā kaltajām monētām, Latvijas teritorijā nav atrastas. Romā kaltās monētas gan ir atrastas, kaut arī nelielos daudzumos un par visticamāko tiek uzskatīts pieņēmums, ka tās šeit nokļuvušas pa tā saukto Dzintara ceļu, kas veda uz Baltijas jūru. Devītajā gadsimtā Latvijas teritorijā parādījās Tuvo un Vidējo Austrumu dirhemi, kas bija kalti no sudraba. Šādu monētu parādīšanās saistīta ar vikingu jūrnieku piestāšanu Kursas un Zemgales ostās. Vikingi šajā laikā acīmredzot tirgojās ļoti plašos mērogos — interesanti ir tas, ka Skandināvijā, īpaši Gotlandē, atrasts ārkārtīgs daudzums arābu monētu.
Sākot ar 13. gadsimtu, Latvijas teritorijā nomainījušās daudzas dažādas valūtas. Vēlāk tika ieviestas sekojošas naudas vērtību attiecības:
1922. gadā sāka izlaist Latvijas latus — Latvijas nacionālo valūtu ar dažādām nominālvērtībām. 1941. gadā, iedzīvotājus iepriekš nebrīdinot, lats tika anulēts un par vienīgo likumīgo maksāšanas līdzekli Latvijas teritorijā kļuva PSRS rublis. 1993. gadā tika atjaunots Latvijas lats, bet 2014. gadā Latvija pievienojās Eiropas monetārajai savienībai un kā maksāšanas līdzekli sāka lietot eiro.
Garoza
Garoza var būt:
Kotonu
Kotonu (fr) ir pilsēta Beninā, tā lielākā pilsēta, kā arī faktiski diplomātiskā un administratīvā galvaspilsēta. Valsts oficiālā galvaspilsēta ir Portonovo. Kotonu atrodas valsts dienvidu daļā pie Gvinejas līča. Pilsētā dzīvo 779 314 iedzīvotāji.
MSG-3
MSG-3 ir Eiropas meteoroloģiskās organizācijas EUMETSAT pavadonis, kas palaists 2012. gada jūlijā. Tas ir trešais no Meteosat otrās paaudzes pavadoņiem.
Kosmisko aparātu izgatavojusi kompānija Thales Alenia Space. Tas ir veidots cilindra veidā 3,2 m diametrā un 2,4 m augstumā. Stabilizācija tiek nodrošināta ar rotāciju 100 apgriezieni minūtē. Tam ir 12 attēlu kanāli un attēli tiek uzņemti ik pēc 15 minūtēm.
MSG-3 tika palaists 21:36 UTC ar nesējraķeti Ariane 5ECA (lidojums VA-207) no Gviānas kosmiskā centra kopā ar sakaru pavadoni EchoStar XVII. 24 minūtes 34 sekundes pēc starta EchoStar XVII tika atdalīts no augšējās pakāpes; 31. minūtē atdalījās adapters Sylda 5. MSG-3 atdalījās 34 minūtes 11 sekundes pēc starta. Ģeostacionāro orbītu pavadonis sasniedza paša spēkiem.
16. jūlijā pavadoņa vadību ESA/ESOC nodeva EUMETSAT. Sākotnēji to novietoja punktā 3,4° rietumu garuma, kur tam veica testēšanu un izmēģinājumus. Pirmais attēls tika noraidīts uz zemi 7. augustā.
Pavadoni pēc testēšanas fāzes paredzēts pozicionēt punktā 0°. Kad tas sāks darbību, to pārdēvēs par Meteosat-10.
Melnkalniešu valoda
Melnkalniešu valoda (crnogorski jezik, црногорски језик) ir dienvidslāvu valoda, kurā runā Melnkalnē. Tā ir viena no serbu-horvātu-bosniešu-melnkalniešu diasistēmas valodām. Melnkalniešu valodas izveide saistāma ar laika periodu kopš 2006. gada neatkarības referenduma, kad Melnkalnes politiķi un intelektuāļi sāka argumentēt, ka neatkarīgai valstij nepieciešama arī pašai sava valoda. Līdz tam Melnkalnē lietoto dienvidslāvu valodu bija pieņemts uzskatīt par serbu-horvātu valodas jekaviešu dialektu. Praktiski atšķirības starp runāto un rakstīto valodu, kuru lieto Melnkalnē un dēvē par melnkalniešu valodu, un valodu, kuru lieto Bosnijā un Hercegovinā un sauc par bosniešu valodu, ir minimālas. Arī atšķirības no serbu vai horvātu valodas ir nelielas un praktiski nerada nekādas grūtības šo valodu lietotājiem bez papildu apmācības vienam ar otru sazināties.
Melnkalniešu valodā (tāpat kā serbu un bosniešu valodā) rakstībā tiek izmantots gan latīņu, gan kirilicas alfabēts. Kopš 2009. gada abos rakstības veidos tiek lietots īpašs melnkalniešu alfabēts, kurš atšķiras no vecā ar divu skaņu pierakstu.
39. autobusu maršruts (Rēzekne)
39. autobusu maršruts ir Rēzeknes sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Blaumaņa ielas līdz Zarečnajas pamatskolai. Šo maršrutu apkalpo SIA „Dekom” autobusu parks, kas atrodas Viļakas ielā 1b.
2011. gada 31. decembrī 39. autobusu maršruts tiks likvidēts, bet sākot ar 2012. gada 1. janvāri tā reisus pārņems jaunizveidotais 17. autobusu maršruts, kuru apkalpos SIA „Rēzeknes Satiksme”.
Maršruts
Blaumaņa iela — Sprūževa — Zarečnajas skola kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Latgales iela, Ludzas iela, Rēznas iela, Meža iela un ceļš V579.
Zarečnajas skola — Sprūževa — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: ceļš V579, Meža iela, Rēznas iela, Ludzas iela, Latgales iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas laikā
Sakarā ar Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas darbiem, no 2011. gada 14. marta sabiedriskā transporta kustība tika novirzīta uz Dārzu ielu, ka rezultātā 39. autobusu maršruts arī tika mainīts.
Maršruts
Zarečnajas skola — Sprūževa — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: ceļš V579, Meža iela, Rēznas iela, Ludzas iela, Latgales iela, Dārzu iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
Ilūkstes apriņķis
Ilūkstes apriņķis (de, ru) bija administratīva vienība Kurzemes guberņas (1819—1918), īslaicīgi Kurzemes un Zemgales hercogistes (1918) un Latvijas SPR (1919), Latvijas Republikas (1918—1940), Latvijas ģenerālapgabala (1941—1944) un Latvijas PSR (1940/1944—1949) sastāvā.
Ģeogrāfija un iedzīvotāji
Ilūkstes apriņķis aizņēma Augšzemes augstienes Latvijas daļu starp Daugavas upi ziemeļos un Lietuvas un Polijas (no 1939. gada PSRS) robežu dienvidos. Ģeomorfoloģiski atšķiramas trīs joslas — augstiene visgarām valsts robežai ar aptuveni 200 ezeriem (lielākie Sventas, Ilzes, Medumu), Daugavas senlejas nogāze ar straujām upītēm šaurās gravās un Daugavas ielejas līdzenums.
Apriņķa iedzīvotāju blīvums (24 uz km2) 1930. gadā bija nedaudz zem tālaika Latvijas vidējā (29 km2). Latvieši veidoja 52% no iedzīvotāju kopskaita, krievi 18%, poļi 11%, baltkrievi 9%, lietuvieši 6%, ebreji 2%. Vairums iedzīvotāju piederēja Romas katoļu baznīcai 56%, bet vecticībai 17%, luterticībai 9%, pareizticībai 6% un jūdaismam 2%.
Simacjaņs
Simacjaņs, arī Sima Cjaņs (, ; dzimis apt. 145. g.p.m.ē., miris 90. g.p.m.ē.) - vēsturnieks, rakstnieks, astronoms Haņ impērijā, imperatora Vu (武帝 - Wǔdì) galmā.
Frīdrihs Vesmanis
Frīdrihs Vesmanis ( — ) bija latviešu jurists un politiķis (LSDSP), pirmais Saeimas priekšsēdētājs.
Dzīvesgājums
Dzimis Rundāles pagasta “Kraukļos”, zemnieku Kārļa Vesmaņa un Elizabetes Vesmanes (dzimušas Straumanes) ģimenē. Pēc Jelgavas ģimnāzijas pabeigšanas Vesmanis studēja Tartu Universitātē.
Ilūkstes apriņķis
Ģeogrāfija un iedzīvotāji
Visi šie etniskie elementi Ilūkstes apriņķa austrumu daļā sajaukušies raibā juceklī un gandrīz visur nevienam nav absolūta vairākuma. Tā ap 1930. gadu baltkrievu iedzīvotāju visvairāk bija Kaplavas (Bornes) pagastā (53%), bet vismazāk Raudas (Stelles) pagastā (tikai 1%), krievu visvairāk Skrudalienas pagastā (48%), vismazāk Kaplavas pagastā (9%), poļu visvairāk Kurcuma pagastā (32%), vismazāk Silenes (Borovkas) pagastā (3%). Latviešu visvairāk bija Raudas pagastā (31%), bet vismazāk Laucesas (Kalkūnes) pagastā (11%). Nacionālā pašapziņa šejienes iedzīvotājiem bija vāji attīstīta un izglītības līmenis (lasīšanas prasme) apriņķī bija vidēji zemāks (72%) nekā citās Sēlijas daļās.
Frīdrihs Vesmanis
Dzīvesgājums
Pēc jaunstrāvnieku arestiem 1897. gadā viņš emigrēja uz Angliju, kur kopš 1899. gada izdeva laikrakstus "Sociāldemokrāts" un "Latviešu Strādnieks".
Ilūkstes apriņķis
Kurzemes guberņas sastāvā
Ilūkstes apriņķis tika izveidots 1819. gada teritoriāli administratīvās reformas rezultātā, pārdēvējot Ilūkstes pilskunga tiesu (Hauptmannschaft Illuxt, Иллукстское гауптманство) par apriņķi. Šajā laikā Ilūkstes apriņķī darbojās 50 baznīcas, 15 skolas un 150 krogi.
Frīdrihs Vesmanis
Dzīvesgājums
1903. gadā nelegāli atgriezās Latvijā, tomēr tika apcietināts un izsūtīts nometinājumā Šauļos.
Simacjaņs
Biogrāfija
20 gadu vecumā Simacjaņs devās savā pirmajā zinātniskajā ekspedīcijā, apceļojot impērijas zemes un vācot ziņas par vēsturi. Pēc atgriešanās nokārtoja ierēdņa eksāmenu un tika iecelts par ekspedīciju uzrauga padomnieku. Karjera valsts pārvaldē bija veiksmīga, un 35 gadu vecumā viņš jau vadīja militāru soda ekspedīciju uz Tibetu, sodīt "rietumu barbarus" par dumpošanos.
Frīdrihs Vesmanis
Dzīvesgājums
1918. gada aprīlī viņš atgriezās Latvijā.
Simacjaņs
Biogrāfija
Pēc tēva nāves, pildot tā vēlēšanos, savu dzīvi veltīja vēstures pētniecībai. 105. g.p.m.ē. tika paaugstināts rangā par imperatora padomnieku un iekļauts kalendāra reformas komisijā.
99. g.p.m.ē. Simacjaņs neveiksmīgi iesaistījās politikā - uzsāka kampaņu par karavadoņu Lilina (李陵) un Liguanli (李廣利) reabilitāciju (abi bija apsūdzēti nekompetencē un ļaunprātīgā karagājiena pret huņņiem izjaukšanā), - kā rezultātā pats nonāca uz apsūdzēto sola. Viņam piesprieda nāvessodu, ko varēja aizstāt vai nu ar lielu naudas sodu, vai kastrāciju. Tā kā naudas nebija, Simacjaņs izvēlējās otro variantu.
Miris ap 90. g.p.m.ē.
Devums zinātnē
Sarakstījis fundamentālu daudzsējumu (130 tīstokļi) darbu "Šidzji" (史記 - Shiji, "Vēstures pieraksti") - senās Ķīnas vēsture no mītiskā "Dzeltenā imperatora" (ap 2600. g.p.m.ē.) laikam, līdz autora dzīves laikam. Darbu veido 5 pamatnodaļas: Bendzji (本紀) - 12 tīstokļos apkopotas visu senajā Ķīnā valdījušo imperatoru biogrāfijas; Šidzja (世家) - 30 tīstokļos apkopotas izcilāko aristokrātu un ierēdņu biogrāfijas; Liedžuan (列傳) - 70 tīstokļos apkopotas izcilāko personu - ieskaitot Laodzi, Modzi, Sundzi, Dzinke u.c. - biogrāfijas; Šu (書) - 8 tīstokļos apkopota informācija par tā laika ceremonijām, rituāliem, mūziku, kalendāriem, ticējumiem, ekonomiku utt.; Bjao (表) 10 tīstokļos apkopotas hronoloģiskās tabulas. Novitāte bija jauna metodoloģija un struktūrēšana: Simacjaņs izgāja no vispārpieņemtajiem hroniku rakstīšanas principu rāmjiem, kārtojot darbu ne tik daudz hronoloģiski, cik tematiski, pie tam nevis vienkārši aprakstot un sev simpātiskās personas vēsturē slavējot, bet arī analizējot valstu rašanās, uzplaukuma un pagrimuma cēloņus, tos salīdzinot, cenšoties saprast vēstures procesu loģiskos principus.
Vēl zināms, ka Simacjaņs rakstījis visai labu dzeju - saglabājušās ziņas (oficiālajā Haņu dinastijas hronikā "Haņšu" - 漢書, Hanshu, - ko sarakstījis Baņgu - 班固, Ban Gu), ka viņš radījis vismaz 8 odas (t.s. fu stilā), no kurām zināmākā ir "Par sērojošā zinātnieka bēdīgo likteni".
Frīdrihs Vesmanis
Dzīvesgājums
No 1919. gada jūlija līdz augustam Vesmanis bija Tautas padomes loceklis.
No 1920. gada februāra līdz maijam viņš bija Jelgavas mērs, bet vēlāk darbojās Satversmes sapulcē.
1922. gadā, dibinot Centrālo vēlēšanu komisiju, Vesmanis bijis viens no astoņiem tās sākotnējiem locekļiem. No LSDSP viņš ievēlēts 1. Saeimā un bijis pirmais Saeimas priekšsēdētājs. No 1925. gada februāra līdz 1932. gada martam Vesmanis bija Latvijas sūtnis Apvienotajā Karalistē.
apcietināts par to, ka "bijis sociāldemokrātu galēji labējā novirziena līderis". Aizsūtīts uz Soļikamskas soda nometnēm, miris Usoļjes soda nometnes Surmogas punktā.
Ilūkstes apriņķis
Kurzemes guberņas sastāvā
Ilūkstes apriņķī bija divi draudžu novadi:
Frīdrihs Vesmanis
Apbalvojumi
1926. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa II šķiru.
Ilūkstes apriņķis
Kurzemes guberņas sastāvā
1912. gadā Ilūkstes apriņķī ietilpa 17 pagasti:
Vēlāk Ezernes pagasts pārdēvēts par Borovkas pagastu un no Gārsenes pagasta atdalīts Asares pagasts.
Latvijas Republikas sastāvā
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada sākumā apriņķi ieņēma lielinieku karaspēks, 1919. gada vasarā to atbrīvoja Lietuvas armija kopā ar Augškurzemes partizānu pulku. Lietuvas valdība pieprasīja pievienot Lietuvai tās armijas ieņemtos Ilūkstes apriņķa rietumdaļas pagastus (Bebrenes, Dvietes, Gārsenes, Kurcuma, Lašu, Pilskalnes, Prodes, Rubenes, Stelles, Susējas un Sventes pagastus). 1919. gada oktobrī 3. Jelgavas kājnieku pulka 1. bataljons pie Viesītes (tolaik — Eķengrāves) un pie Biržiem, bet novembrī pie Jaunjelgavas un Daudzevas atsita Rietumkrievijas armijas uzbrukumu.
Padomju—poļu kara laikā Polijas armija 1919. gada oktobrī ieņēma Grīvas pilsētu un sešus apriņķa austrumdaļas pagastus (Bornes, Borovkas (Ezernes), Demenes, Kalkūnu, Salonajas un Skrudalienas pagastus), kurus administratīvi iekļāva Braslavas apriņķī. Pēc poļu karaspēka atkāpšanās 1920. gada jūlijā šo teritoriju ieņēma Latvijas armija.
Kad 1920. gada 10. augustā sākās Sarkanās armijas uzbrukums Varšavai, 11. augustā Ilūkstes apriņķa komandantūra ziņoja, ka Lietuvas armijas vienības sāk virzīties uz ziemeļiem Bebrenes pagastā, plānojot ieņemt Ilzes muižu. 22. augustā 12. Bauskas kājnieku pulks saņēma pavēli pārcelties pāri Daugavai pie Nīcgales un kopā ar Zemgales divīzijas jātnieku eskadronu un Zemgales artilērijas pulka 1. bateriju atstumt lietuviešus līdz Asares-Bebrenes līnijai. Oficiālu pavēli atkāpties lietuviešu vienības saņēma 5. septembrī, dienu pēc Bulduru konferences noslēguma. 7. septembrī Subatē ieradās apvienotā Latvijas un Lietuvas komisija, lai uz vietas nokārtotu demarkācijas līnijas jautājumu. 9. septembrī latviešu komendantūru pārvietoja no Subates uz Kazimirvāles muižu. 18. septembrī Latvijas prese ziņoja, ka lietuvieši aizejot izdemolējuši Lašu (Stendera) mācītājmuižu.