cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas nacionālie partizāni
Partizānu mītnes un darbība
Partizānu darbības pirmsākumos, 1945. gada vasarā, kad cīnītāju grupas bija diezgan lielas - vismaz vairāki desmiti cilvēku, bieži notika uzbrukumi pagastu centriem. Valkas apriņķī partizāni uzbruka šādiem pagastu centriem: 1945. gada 15. jūnijā - Mālupei, 2. jūlijā - Ilzenei un Zeltiņiem, 3. jūlijā - Dūrei, 12. jūlijā - Virešiem un Sinolei. Abrenes apriņķī 1945. gada vasarā bija iznīcināti 30% ciema padomju. Ilūkstes apriņķī tā paša gada vasarā padomju vara turējās tikai apriņķa centrā, kur bija karaspēks, bet pagastos saimniekoja partizāni.
1945. gada 24. decembrī Kabiles partizānu vienība (vēlāk LNPA "Kurzeme" sastāvā) veica uzbrukumu Kabilei, ieņēma pagasta izpildkomitejas ēku un atbrīvoja vairākus aizturētos pagasta iedzīvotājus. Partizāni uzbruka vilcieniem un konvojiem, kas transportēja čekas arestantus. 1946. gada 7. janvārī LTS(p)A partizānu grupa Riharda Pārupa vadībā ieņēma Gostiņus, iegāja pilsētas izpildkomitejā un iznīcināja tās dokumentus.
Līdztekus militārām operācijām partizāni izveda arī laikrakstus un dažādus uzsaukumus. LNPA izdeva laikrakstu „Sudrabotā saule” (1944 - 1948), kurš parasti iznāca mašīnrakstā 100 eksemplāros, kā arī „Māras Zeme” (1946 - 1948), „Tālavas Taure” (1946 - 1947) un citus. LTS(p)A izdeva laikrakstu „Daugavas vanagi”, LNPO - „Tēvzemei un Brīvībai” un „Kurbads”.
Partizānu cīņu rezultātā līdz 1953. gada oktobra sākumam bija krituši 2208 un ievainoti 1035 padomju darbinieki un kaujinieki, kopā 3243 cilvēki. Starp kritušajiem 48,5% bija padomju, kompartijas un komjaunatnes aktīvisti, 25,8% čekisti, 16,7% NKVD karavīri un darbinieki un 9% Iznīcinātāju bataljonu kaujinieki.
Skaits
Nav zināms precīzs nacionālo partizānu skaits, bet tiek minēts ka aktīvo cīnītāju varētu būt bijis ap 20 000, bet atbalstītāju skaits ap 80 000. Pēc PSRS Iekšlietu ministrijas Bandītisma apkarošanas pārvaldes informācijas, 1944. gadā NKVD kaujas operācijās tika nogalināti vai sagūstīti 1075 partizāni, 1945. gadā - 6016, 1946. gadā - 4218 partizāni. 1947. gada janvārī NKVD ziņoja, ka Latvijā neitralizēti 22 548 partizāni un viņu atbalstītāji, krituši un politiski sodīti 12 753 Latvijas partizāni un pretošanās kustības dalībnieki. LKP CK organizācijas daļas vadītāja Drozda slepenajā ziņojumā minēts, ka laikā no 1944. līdz 1953. gada oktobrim likvidētas ap 900 nacionālo partizānu vienības ar 9764 partizāniem un 10 268 partizāni legalizējušies. Partizāni šai laikā veikuši 2659 uzbrukumus. 1953. gada LPSR iekšlietu ministra Zujāna slepenajā ziņojumā LKP CK minēts, ka pēc Vācijas karaspēka izdzīšanas nav legalizējušies 20 079 cilvēki, kuriem pievienojās 114 izbēgušie no izvešanām 1949. gadā. No partizāniem krituši 2422 (12,1%), arestēti 7342 (36,7%), legalizējušies 10 268 (51,2%), kopā 20 032 cilvēki. Pārējie 161 vēl esot mežā. Tātad kopā nacionālajos partizānos Latvijas teritorijā, pēc šiem datiem, bijuši 20 193 cilvēki.
Oļegs Sorokins
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru sāka 1991. gadā, kad Rīgas "Pārdaugava" otrajā sastāvā aizvadīja sešas spēles Latvijas čempionātā. 1993.—94. gada sezonā Sorokins aizvadīja četras spēles arī "Pārdaugavas" rindās Starptautiskajā hokeja līgā. 1994.—95. gada sezonu jau pilnībā aizvadīja "Pārdaugavas" pirmajā sastāvā. 1996.—97. gada sezonu aizvadīja dažādās Ziemeļamerikas līgās, taču tad pievienojās Austrumeiropas hokeja līgā spēlējošajai Rīgas "Juniors".
1996.—97. gada sezonas vidū Sorokins pārcēlās uz Somiju, kur pievienojās 1. divīzijas komandai Hermes. Nākamās sezonas vidū pārcēlās uz Vāsas "Sport", tās sastāvā aizvadot nākamo pusotru sezonu. 2000.—01. gada sezonu Sorokins aizvadīja Slovākijas Ekstralīgas vienībā Bratislavas "Slovan", tad gadu pavadīja Krievijas Superlīgas vienībā Permas "Molot Prikamie". 2002.—03. gada sezonu uzsāka HK Rīga 2000 sastāvā, taču tad pievienojās SM līgas komandai Pori "Assat". "Assat" sastāvā Sorokins spēlēja līdz 2004.—05. gada sezonas noslēgumam.
2005.—06. gada sezonu aizsargs vēlreiz uzsāka HK Rīga 2000, taču tad pievienojās Austrijas hokeja līgas klubam Lincas "Black Wings". Nākamās sezonas ievadā Sorokins pievienojās Allsvenskan komandai Södertälje SK.
Openbravo
Openbravo ir komerciāla atvērtā koda programmatūras kompānija. Tā ir daudzlietotāju sistēma, kuru lieto, izmantojot tīmekļa pārlūkprogrammu. Uzņēmums atbild par Openbravo ERP un Openbravo POS produktu attīstību. Openbravo arhitektūra ir izveidota balstoties uz Java valodu. Programmatūra darbojas uz Microsoft Windows, Linux, Solaris, FreeBSD platformas.
Openbravo ERP
Openbravo ERP ir uz tīmekļa balstīts ERP uzņēmējdarbības risinājums maziem un vidējiem uzņēmumiem, kas ir izlaists saskaņā ar Openbravo Publisko Licenci. Izmantojot Openbravo, ERP organizācijas var automatizēt un viegli reģistrēt visizplatītākos uzņēmējdarbības procesus.
Openbravo POS
Openbravo POS ir uz tīmekļa balstīts Point-of-Sale (POS) risinājums mazumtirdzniecības un viesmīlības uzņēmumiem. Programma ir pilnībā integrēta ar Openbravo ERP programmu. Izmantojot šo integrāciju, ir iespējams atjaunināt krājumu līmeni, finanšu žurnālus un klientu datus tieši centrālajā datu bāzē, kad notiek pārdošana.
Flo Rida
Flo Rida, īstajā vārdā Tramars Dillards (en; dzimis ), ir amerikāņu reperis un dziedātājs no Karolsitijas (en), Floridas štatā, ASV.
Biogrāfija
Pasaules slavu viņš iemantoja 2008. gadā ar dziesmu "Low" (kopā ar T-Pain), kas tika izdota kā pirmais singls no viņa debijas albuma Mail On Sunday, kā arī bija iekļauta filmas "Step Up 2 The Streets" skaņas celiņā. Pēc vairākiem veiksmīgiem singliem no albuma "Mail On Sunday", 2009. gada pavasarī Flo Rida atgriezās apritē ar savu otro plati R.O.O.T.S, kuras lielākais hits izrādījās singls "Right Round". Tā paša gada novembra beigās iznāca Flo Rida trešais albums Only One Flo (Part 1). Šī ieraksta vadošais singls ir dziesma "Club Can't Handle Me", kurā Flo Rida ir sadarbojies ar David Guetta.
2021. gadā piedalās arī 2021. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Roterdamā, Nīderlandē, piedaloties Sanmarīno pārstāves Senitas dziesmā Adrenalina.
Rīgas apvedceļš
Rīgas apvedceļš ir Rīgas apbraucamais autoceļš, kas sastāv no diviem autoceļiem — Baltezers—Saulkalne (A4) un Salaspils—Babīte (A5). Rīgas apvedceļa kopējais garums ir 60,7 km, attiecīgi 20,4 km — A4 un 40,3 km A5. Abi Rīgas apvedceļa posmi uzbūvēti laika periodā no 1964. gada līdz 1980. gadam.
Rīgas apvedceļš ir viens no visintensīvākās satiksmes posmiem Latvijā.
Apvedceļa pārbūves projekts
2020.–2040. gada Latvijas valsts autoceļu attīstības stratēģija paredz, ka 1. posma prioritārais attīstības virziens ir Rīgas apvedceļa pārbūve, kuras ietvaros plānots īstenot sekojošus projektus:
Linksys
Linksys ir ASV uzņēmuma Belkin International, Inc datortīklu aprīkojuma zīmols. Tas kā neatkarīgs uzņēmums ir dibināts 1988. gadā; 2003. gadā to nopirka Cisco; kopš 2013. gada Linksys ir Belkin struktūrā.
Linksys visvairāk ir pazīstams ar platjoslas un bezvadu maršrutētājiem, tas arī piedāvā Ethernet komutatorus un VoIP aparatūru, modemus, kā arī citas iekārtas gan mājas lietotājiem gan biznesam. Nozīmīgi tā konkurenti ir D-Link, TP-Link un Netgear.
Vēsture
1988. gadā imigranti no Taivānas precētais pāris Dženija un Viktors Tsao Irvinā dibināja uzņēmumu DEW International. Viņi kādu laiku saglabāja otru darba vietu, esot konsultantiem, kuri saveda kopā ASV tehnoloģisko iekārtu pārdevējus ar Taivānas ražotājiem. Uzņēmuma pirmie produkti bija printeru kopīgošanas ierīces, kas savienoja printerus ar vairākiem personālajiem datoriem. Uzņēmums tika pārdēvēts par Linksys.
Vēlāk sāka ražot Ethernet centrmezglus, tīkla kartes un kabeļus. Līdz 1994. gadam uzņēmums bija pieaudzis līdz 55 darbiniekiem ar gada ieņēmumiem 6,5 miljonu ASV dolāru apmērā.
Uzņēmums sāka strauji attīstīties 1995. gadā, kad Microsoft izlaida operētājsistēmu Windows 95 ar iebūvētām tīklošanas funkcijām, kas paplašināja tā produktu tirgu. Linksys izveidoja savus pirmos ASV mazumtirdzniecības kanālus ar Fry's Electronics (1995. gadā) un Best Buy (1996. gadā). 1999. gadā uzņēmums paziņoja par pirmo Fast Ethernet PCMCIA karti piezīmjdatoriem. 2000. gadā tas ieviesa pirmo 8 portu maršrutētāju ar SNMP un QoS. 2001. gadā tas piegādāja savu miljono kabeļu DSL maršrutētāju.
Līdz 2003. gadam, kad uzņēmumu iegādājās Cisco, tam bija 305 darbinieki un ieņēmumi vairāk nekā 500 miljonu USD apmērā. Par šādu summu Linksys arī tika pārdots. Cisco paplašināja uzņēmuma produktu līniju, 2005. gadā iegādājoties VoIP iekārtu ražotāju Sipura Technology un pārdodot tā produktus ar Linksys Voice System un vēlāk Linksys Business Series zīmolu. 2008. gada jūlijā Cisco iegādājās Sietlā bāzētu mājas tīklošanas pārvaldības programmatūras pārdevēju Pure Networks; tas iepriekš nodrošināja rīkus un programmatūras infrastruktūru, kas tika izmantota, lai izveidotu Linksys Easy Link Advisor.
2013. gada janvārī Cisco paziņoja, ka mājas tīklošanas nodaļu un Linksys pārdos Belkin. Tādējādi Belkin paplašināha mājas maršrutētāju tirgus daļu līdz 30 %. Belkin apņēmās turpināt atbalstīt un nodrošināt garantiju esošajiem Linksys produktiem. Vēlāk Linksys tika integrēts Belkin struktūrā, un kā uzņēmums beidza eksistēt.
2018. gadā Belkin tika pārdots Taivānas elektronikas uzņēmuma Foxconn meitas uzņēmumam Foxconn Interconnect Technology.
Agrā rūsa
"Agrā rūsa" ir 1979. gada latviešu padomju spēlfilma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā. Filmas režisors ir Gunārs Cilinskis. Filma uzņemta pēc tāda paša nosaukuma Elīnas Zālītes romāna.
Sižets
Latvija, 20. gadsimta 30. gadi. Nabadzīga lauku meitene Elza ierodas Rīgā darba meklējumos, kas izrādās neveiksmīgi. Negaidīti viņu bildina bagāts uzņēmējs, vecs fabrikants Ķikulis. Elzai uzrodas cerība uz jaunu, pārticīgu dzīvi, bet laulība kļūst par smagu nastu - būt kopā ar svešu cilvēku. Drīzumā, Elza iemīlas svešiniekā, kurš izrādās ir Ķikuļa dēls Italo. Meitenes laimes meklējumi beidzās uz apsūdzēto sola par vīra slepkavību.
Lomās
'''Epizodēs: Edgars Liepiņš, Astrīda Vecvagare, Voldemārs Šoriņš, Irina Tomsone, Ārija Stūrniece, Roberts Zēbergs, Olga Krūmiņa, Rolands Zagorskis, Āris Rozentāls, Antra Liedskalniņa, Anda Zaice, Pēteris Liepiņš, Helga Dancberga, Olga Dreģe, Kārlis Trencis, Helēna Romanova, Alfrēds Videnieks, Miervaldis Ozoliņš, Aigars Cilinskis
.bl
.bl ir nākotnes Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD), kurš visticamāk tiks piešķirts Senbartelmī, vadoties pēc 2007. gada 21. septembra ISO 3166 Pārvaldības aģentūras lēmuma piešķirt BL kā ISO 3166-1 alfa-2 kodu Senbartelmī. Šis lēmums sekoja no Francijas 2007. gada 15. jūlija lēmuma par aizjūras teritorijām. Pašlaik Senbartelmī lieto Gvadelupes augstāka līmeņa domēnu .gp un Francijas augstāka līmeņa domēnu .fr.
Ārējās saites
Toppdomän
Aleksandrs Koblencs
Aleksandrs Koblencs (dzimis Rīgā, miris  Berlīnē ) bija Latvijas šahists, treneris, žurnālists un šaha literatūras autors, viņa grāmatas tulkotas daudzās valodās. Bijis ilggadīgs (1956—1979) astotā pasaules čempiona Mihaila Tāla treneris un sekundants.
Jaunība
Dzimis Rīgā turīgu ebreju ģimenē. Viņa tēvs bijis kokzāģētavas īpašnieks. Šahu sācis spēlēt 10 gadu vecumā. Spēles teoriju mācījies pēc Žana Difrena grāmatas "Mazā šaha spēles mācību grāmata". Kopš 1932. gada piedalījies Latvijas šaha turnīros. 1934. gadā piedalījies Hastingsas (Anglija) šaha festivāla blakusturnīrā, kurā dalījis 3.-4. vietu. 1935. gadā bijis laikraksta "Jaunākās Ziņas" korespondents Varšavas šaha olimpiādē un Aļehina - Eives mačā par Pasaules šaha čempiona nosaukumu, Londonā intervējis Pasaules šaha eksčempionu Emanuelu Laskeru. 1935. un 1936. gadā daudz uzturējies Spānijā, bijis arī Katalonijas šaha žurnāla Els escacs a Catalonia redaktors. Piedalījies Spānijas šaha turnīros, no kuriem uzvarējis Barselonas šaha turnīrā (1935), bijis 4. vietā Rosass šaha turnīrā (uzvarējis Salo Flors) un 5. vietā Reūsas šaha turnīrā (uzvarējis Estevans Kanals). 1936. gada vasarā, sākoties Spānijas pilsoņu karam, nav varējis piecus mēnešus pamest valsti. Pēc atgriešanās mājās 1937. gadā kļuvis par Rīgas pilsētas šaha vicečempionu un uzvarējis Brno starptautiskajā šaha turnīrā, apsteidzot Lajošu Šteineru. 1938. gadā pēc uzvaras papildu mačā pret Movšu Feiginu kļuvis par Rīgas šaha čempionu. 1938. gadā piedalījies šaha turnīrā Milānā, kur ierindojies 5. vietā, lai gan pirmā kārtā pieveicis vienu no nākamajiem turnīra uzvarētājiem Erihu Eliskazesu (uzvarējis turnīrā kopā ar Mario Montičelli). Itālijā pavadīto laiku izmantojis ne tikai šaham, bet arī lai mācītos par tenoru. 1939. gadā dalījis 13.-14. vietu Ķemeru - Rīgas starptautiskajā šaha turnīrā (uzvarējis Salo Flors).
Latvijas vadošais šahists
1939. gadā vairāk nekā pusgadu nodzīvojis Londonā, taču sākoties Otrajam pasaules karam atgriezies Rīgā. 1941. gadā uzvarējis pirmajā Latvijas PSR šaha čempionātā, apsteidzot Frici Apšenieku un Vladimiru Petrovu. 1941. gada vasarā, sākoties karadarbībai Otrā pasaules kara Austrumu frontē, bijis PSRS šaha čempionāta pusfinālā Rostovā pie Donas. Kara laikā zaudējis savas māsas, kas palikušas Rīgā un gājušas bojā holokaustā. Kara beigās 1945. gada janvārī Rīgā ieņēmis 2. vietu aiz Paula Keresa Baltijas republiku šaha čempionātā. 1945. gadā PSRS šaha čempionāta pusfinālā Kijevā dalījis 2.-3. vietu ar Borisu Ratneru (uzvarējis Vjačeslavs Ragozins). 1945. gada PSRS čempionāta finālā Maskavā palicis 14. vietā (uzvarējis Mihails Botviņņiks). 1945. gada novembrī Rīgā dalījis 3.-4. vietu ar Isaku Vistanecki Baltijas republiku šaha čempionātā (uzvarējis Vlads Mikens). 1945. gadā kļuvis par PSRS sporta meistars šahā un ilgu laiku bijis vienīgais Latvijas šahists, kam bijis šis augstais nosaukums. 1946. gada jūlijā Viļņā dalījis 6.-8. vietu Baltijas republiku šaha čempionātā (uzvarējis Jurijs Averbahs). Trīs reizes uzvarējis Latvijas šaha čempionātos (1945, 1946, 1949).
Sadarbība ar Mihailu Tālu
Pēc Koblenca atmiņām viņa iepazīšanās ar Mihailu Tālu notikusi 1940. gadu beigās, kad Koblencs kādā šefības pasākumā apmeklējis Rīgas 22. vidusskolu. Iepazīšanās drīz izvērtusies ilggadējā sadarbībā. Koblencs ieguldījis daudz pūļu, lai atraisītu Tāla kombinacionālo šahista talantu un palīdzētu noslīpēt pozicionālo šaha izpratni. No 1956. gada Koblencs bijis arī oficiāls Tāla treneris. Pēc Tāla uzvaras PSRS šaha čempionātā 1957. gadā Koblencs kļuvis par PSRS nopelniem bagāto šaha treneri. Bijis Tāla sekundants viņa uzvarētājā mačā par Pasaules šaha čempiona nosaukumu 1960. gadā un zaudētajā revanša mačā 1961. gadā pret Mihailu Botviņņiku. Saspringtais Tāla sacensību grafiks bijis par iemeslu, ka pats Koblencs aizvien retāk piedalījies turnīros, un viņa rezultātos jau 1950. gadu sākumā sākās lejupslīde. Viņš gan trīs reizes kļuva par Latvijas šaha čempionāta otrās vietas ieguvēju (1951, 1953, 1957), bet 1953. gadā uzvarēja Rīgas pilsētas šaha čempionātā. 1961. gadā Palangā izcīnījis 3. vietu Baltijas republiku šaha čempionātā (uzvarēja Īvo Neijs). Koblenca sadarbība ar Tālu faktiski ilgusi līdz 1971. gadam, kad viņu nomainījis Valentīns Kirilovs, lai gan no Tāla trenera amata Koblencs oficiāli aizgājis 1979. gadā.
Šaha dzīves organizators
Paralēli savam darbam ar Mihailu Tālu Koblencs vienmēr aktīvi iesaistījies Latvijas šaha dzīvē. Bijis daudzu grāmatu autors, publicējis rakstus šaha žurnālos. 1962. gadā kļuvis par Latvijas PSR žurnālistu savienības biedru. Bijis Latvijas PSR apvienotā šaha un dambretes kluba direktors (1966-1972) un Latvijas PSR galvenais šaha treneris (1966-1977). 1979. gadā pēdējo reizi uzvarējis Rīgas pilsētas šaha čempionātā, tādējādi uzstādot savdabīgu rekordu, jo kopš viņa pirmās uzvaras bija pagājuši vairāk nekā 40 gadi. 1979. gadā, kad Rīgā notika Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas cikla starpzonu turnīrs, par kura norises vietu bija izvēlēts Dailes teātris, vadījis tiešās radioreportāžas turnīrā zālē latviešu un krievu valodās. 1970. gadu beigās un 1980. gados daudz enerģijas ieguldījis jaunatnes šahā - bijis viens no Tāla - Gipšļa lielmeistaru šaha skolas izveides iniciatoriem, organizējis jaunatnes šaha turnīrus sporta biedrībā "Daugava", kā arī kārtojis šaha klubu telpu jautājumus. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas pēdējos mūža gadus vairāk uzturējies pie dēla Vācijā, kur arī miris.
2004.—2005. gada NHL lokauts
Šis lokauts ilga 310 dienas, sākot ar 2004. gada 16. septembri un oficiāli beidzoties 2005. gada 22. jūlijā (NHL un NHL spēlētāju asociācija gan vienošanos panāca deviņas dienas agrāk - 13. jūlijā).
Lielākā daļa līgas spēlētāju sezonu vai nu izlaida vai arī aizvadīja dažādās Eiropas līgās - kopā Eiropā spēlēja vairāk nekā 300 NHL spēlētāju. Lielākā daļa no viņiem izvēlējās spēlēt Krievijas, Čehijas vai Zviedrijas hokeja līgās. Trīs spēlētāji spēlēja arī Latvijas hokeja līgā - latvieši Kārlis Skrastiņš, Sergejs Žoltoks un Žoltoka draugs amerikānis Dārbijs Hendriksons. Visi trīs spēlēja HK Rīga 2000, bet sezonu Latvijā pabeidza tikai Kārlis Skrastiņš.
2005. gada Pasaules čempionāts hokejā izvērtās par vienu no spēcīgākajiem pēdējos gados, jo čempionāta laikā ierasti norisinājās NHL izslēgšanas kārtas spēles, kā rezultātā uz Pasaules čempionātu nevarēja doties daudzu valstu vadošie spēlētāji.
Valstis
Valstis, kuru hokeja klubus papildināja spēlētāji, kas 2003-04 sezonā spēlēja NHL. Tabulā nav iekļautas Ziemeļamerikas līgas.
Žoržs Bizē
Žoržs Bizē (fr;  — ) bija franču komponists, operas “Karmena” autors.
Biogrāfija
Žoržs Bizē piedzima Parīzē. Viņa tēvs bija dziedātājs un komponists amatieris. Vecāki viņu nosauca par Aleksandru Cēzaru Leopoldu Bizē (fr), bet kristībās viņš ieguva vārdu Žoržs, ar kuru vēlāk kļuva pazīstams.
Viņš bija apdāvināts bērns, jo jau agri pazina notis un divas nedēļas pirms 10 gadu jubilejas iestājās Parīzes konservatorijā (1848). 1857. gadā viņš to pabeidza. Par diplomdarbu kantāti “Kloviss un Klotilde” konservatorija piešķīra Bizē lielo Romas prēmiju, kas ļāva apceļot Itāliju.
Savas dzīves laikā viņš sarakstīja vienu simfoniju (kā mājasdarbu konservatorijā), bet otru tā arī nepabeidza. Sarakstījis arī opereti “Doktors Mirakls” (1857), mūziku Alfonsa Dodē drāmai “Arliete” (1872), garīgās mūzikas darbus, skaņdarbus klavierēm, dziesmas un citus sacerējumus. Bijis arī atzīts pianists.
Žoržs Bizē nomira trīsdesmit sešu gadu vecumā no sirdstriekas Parīzes piepilsētā Buživālā.
Marko Hietala
Marko Hietala (fi, dzimis 1966. gada 14. janvārī) ir smagā metāla dziedātājs un basģitārists. Starptautiskā līmenī viņš ir pazīstams kā pašreizējais basģitārists, vokālists un komponists simfoniskā metāla grupā Nightwish. Viņš ir arī dziedātājs, basģitārists, komponists un dziesmu tekstu autors smagā metāla grupai Tarot.
Kopā ar Nightwish
Viņš pievienojās Nightwish 2002. gada albumā Century Child, aizstājot iepriekšējo basģitāristu Sami Vansku. Viņš bija viesmūziķis grupā Delain, kura sastāvēja no gotiskiem/simfoniskiem elementiem. Viņš arī piedalījās grupas Altaria albumā „Invitation” kā bekvokālists. Hietala ir arī piedalījies grupās Sinergy un Northern Kings.
Kopš viņa ierašanās Nightwish, daudzas dziesmas tika sarakstītas kopīgam duetam ar bijušo grupas vokālisti Tarju Turunenu, kas ļauj dziesmu rakstītājam un grupas līderim Tomasam Holopainenam izveidot jaunu dimensiju grupā ar Hietalas interesanti atšķirīgo balsi. Vispazīstamākais piemērs ir Nightwish versija Endrū Loida Vēbera dziesmai „Phantom of the Opera” no albuma „Century Child”. Nightwish šovu laikā, Tarja Turunena ņem pauzi. Pirms Hietala pievienojās grupai, grupa starpbrīžu laikā izpildīja instrumentālus gabalus. Kopš Hietala ir pievienojies grupai, Nightwish izpilda pazīstamu grupu dziesmas ar Hietalas vokālu priekšgalā.Nightwish ir izpildījis Ozija Osborna dziesmu „Crazy Train”, W.A.S.P. dziesmu „Wild Child”, DIO dziesmu „Don’t Talk To Strangers”, Megadeath dziesmu „Symphony of Destruction” un vienu no pazīstamākajām Pink Floyd dziesmu „High Hopes. Dažas no šim dziesmām ir ieliktas Nightwish albumos. Hietalam bija vislielākā iesaistīšanās Nightwish albumā „Dark Passion Play”. Viņš iedziedāja daudzas demo dziesmas, dažas dziesmas bija tikai ar viņa vokālu un viņš sarakstīja mūziku dziesmai „The Islander”.
Citas grupas un projekti
Grupā Delain, Hietala spēlēja basģitāru un bija galvenais vīriešu vokāls albumam „Lucidity”. Arī nākotnē viņš bija vokālists divām dziesmām jaunajā albumā „April Rain”.
2009. gadā Marko Hietala pievienojās grupai Sapattivuosi, kura izpilda grupas Black Sabbath dziesmas somu valodā.
1. aprīlī 2010. gadā, bija teikts, ka Hietala pametīs visas grupas, lai pievērstos koru karjerai. Tas bija veiksmīgi izplānots joks. Tas tika balstīts uz fakta, ka Hietala piedalījās somu televīzijas projektā Kuorosota 2010 (somu koru kari), kur pats Hietala bija viens no koru vadītājiem. Hietala pārstāvēja Kuopio pilsētas kori. Hietalas Kuopio kori palika otrajā vietā. Šova laikā tika atskaņots pirmatskaņojums dziesmai „I walk forever” no grupas Tarot jaunā albuma „Gravity of Light”. Hietala izpildīja šo dziesmu kopā ar Kuopio kori un Tarot grupas biedru Tomi Salmelu.
Personiskā dzīve
Hietala ir precējies un ir divi dēli, dvīņu puikas. Viņš un viņa ģimene dzīvo Keravā Somijā. Kad viņš nav koncertos, viņam patīk lasīt grāmatas, spēlēt video spēles un skatīties filmas. Vislabāk viņam patīk fantāziju, šausmu un zinātniskās fantastikas filmas, kā tas ir minēts Nightwish mājas lapā.
2010. gada jūnijā Hietala pievienojās smagā metāla grupai Hail ar diviem koncertiem.
Aprīkojums
Marko izmanto Warwick basģitāru, pārsvarā Infinity un Vampyre 4 stīgu modeli noskaņotu uz D Standard (DGCF) and Drop C (CGCF).
Izjaslavas kņazi
Vēsture
Jādomā, ka Izjaslavā par kņazu 1101. gadā iecēla kņaza Vseslava dēlu Dāvidu, kas savam dēlam Bračislavam savos valdījumos izdalīja Lagožas kņazisti 1116. vai 1127. gadā. Senkrievu hronikās Izjaslava pirmo reizi pieminēta tikai 1127. gadā. Pēc viņa brāļa Rogvoloda-Borisa nāves 1128. gadā Dāvids kļuva par Polockas kņazu.
1129. gadā Kijivas lielkņazs Mstislavs Vladimirovičs Lielais anektēja Polockas zemes un aizsūtīja Polockas Rurikovičus trimdā. Izjaslavas kņaziste nokļuva Vitebskas kņaza pakļautībā. Pēc 1150. gada Izjaslavas kņaziste jau bija iekļauta Minskas kņazistes sastāvā un tās vietā kā dalienas kņaziste pieminēta Lagožas kņaziste. 1249. un 1258. gadā Minskas kņazistē iebruka Zelta Ordas sirotāji, kurus atvairīja Lietuvas dižkunigaiša Mindauga vadītais karaspēks. Kopš tā laika Minskas kņazi bija Lietuvas dižkunigaišu vasaļi.
1565. gadā tās teritorijā izveidoja Minskas vaivadiju.
Zināmie Izjaslavas kņazi
...
Autoceļš P47
P47 autoceļš Balvi—Kapūne ir reģionālais Latvijas autoceļš, kas savieno Balvus caur Rugājiem ar autoceļu P36 pie Kapūnes. Autoceļš ir ar asfaltbetona segumu un tā garums ir 24 km. Ceļš šķērso Balvu novadu.
Autoceļš vairākkārt šķērso Vārnienes upi, kā arī Pokrateņu netālu no Kapūnes.
Svētbilžu grautiņi (Livonija)
Svētbilžu grautiņi Livonijā bija svētbilžu un grezno baznīcas iekārtu iznīcināšana, ko izraisīja greznības un svētbilžu kulta noliegums reformācijas laikā, 1524. gadā. Lielākajās Livonijas Konfederācijas pilsētās notika reformācijas piekritēju iebrukumi baznīcās, tās vispirms izpostot, bet pēc tam konfiscējot daļu baznīcas piederumu.
Vēsture
Pēc Mārtiņa Lutera publiskās uzstāšanās pret Romas pāvestu 1521. gadā notika Svētās Romas impērijas Vormsas reihstāgs, kurā Luteru pasludināja par ķeceri. Rīgas rātes sekretārs Johans Lomillers 1522. gada 20. augustā Luteram nosūtīja vēstuli, kurā lūdza viņu kļūt par apustuli Paulu arī "Livonijai, kas ir galējā zeme Eiropas ziemeļos un kristīgajai pasaulei līdz šim gandrīz nepazīstama". 1523. gadā Luters nosūtīja uz Rīgu vēstījumu "Izmeklētajiem mīļajiem Dieva draugiem, visiem kristiešiem Rīgā, Rēvelē un Tērbatā Līvzemē, maniem mīļajiem kungiem un brāļiem iekš Kristus".
1523. gadā Valmierā sāka sprediķot kažocnieks Melhiors Hofmanis, aicinot ne tikai nepakļauties pāvestam (kas jau bija noticis), bet uzsākt uzbrukumus katoļiem. Šo sprediķu ietekmē vairākās Livonijas pilsētās sākās nemieri.
Rīgas rāte, izmantojot situāciju, novembrī aizliedza Doma katedrālē rīkot dievkalpojumus, konfiscēja Romas katoļu baznīcas īpašumus, kā arī slēdza katedrāli un klosterus. Turpināja darboties tikai cisterciešu un franciskāņu sieviešu klosteri. Tad luterāņi vēlreiz izpostīja Domu, iepriekšējā arhibīskapa Jaspera Lindes bronzas kapa pieminekli pārlēja lielgabalos, bet Dievmātes Marijas altāra gleznas nolēma t. s. raganu pārbaudei peldināja Daugavā un pēc tam sadedzināja. Smags trieciens katoļiem bija baznīcas dārglietu konfiskācija, hospitāļu, domkapitula īpašumu pārņemšana, klosteru bibliotēku izpostīšana, milzuma mākslas darbu iznīcināšana un garīdznieku, mūku un mūķeņu padzīšana no Rīgas. Sv. Jāņa baznīcā ierīkoja noliktavu. Pēc tam rāte to iznomāja rātskungam R. Šultem, kurš altārtelpā ierīkoja zirgu stalli, vēlāk arī govju un cūku kūti (rātei tikai pēc ilgstošas un sarežģītas tiesāšanās ap 1554. gadu izdevās panākt līguma uzteikšanu - pēc jumta un torņa atjaunošanas 1555. gada oktobrī baznīcu iztīrīja, un rāte to turpmāk izmantoja par pilsētas arsenālu, jo turpat līdzās vienā no klostera ēkām atradās lielgabalu lietuve).
Pamazām izpostītās baznīcu ēkas pārņēma luterāņu draudzes, bet klosteru īpašumus - Rīgas rāte.
Piekraste
Piekraste ir jūras vai iekšzemes ūdenstilpes krastam pieguļoša sauszemes teritorija, kur vērojamas ūdens baseina darbības pēdas. Vārds piekraste dažreiz tiek izmantots arī kā īpašības vārds, piemēram, piekrastes ūdeņi, piekrastes salas.
Elektromagnētiskais starojums
Elektromagnētiskais starojums ir starojums, kas rodas elektromagnētisma rezultātā. Klasiskajā elektrodinamikā elektromagnētiskais starojums tiek aprakstīts kā elektromagnētiskie viļņi, kas rodas elektriskā un magnētiskā lauka harmonisko svārstību rezultātā. Svārstības notiek divu lauku savstarpēji perpendikulārās plaknēs, kā arī ir perpendikulāras viļņu izplatīšanās virzienam. Vakuumā elektromagnētiskais starojums izplatās ar gaismas ātrumu.
Elektromagnētisko starojumu pēc svārstību frekvences un viļņa garuma iedala nejonizējošajā starojumā un jonizējošajā starojumā. Gan jonizējošais, gan nejonizējošais starojums var būt bīstams organismiem un videi, tomēr jonizējošo starojumu uzskata par bīstamāku, jo tam pat neliela apstarojuma gadījumā piemīt lielāka varbūtība izraisīt DNS bojājumus.
Starojuma iegūšana
Lai iegūtu elektromagnētisko starojumu, ir nepieciešams, lai noteiktā telpas punktā mainītos elektriskais lauks. To panāk ar elektriskā lādiņa svārstībām. Piemēram, radioviļņus iegūst, kad svārstību kontūrā periodiski mainās lādiņa, strāvas stipruma un elektriskā sprieguma vērtības; lai viļņi izplatītos tālāk telpā, šis svārstību kontūrs ir jāatver, pārvēršot to par antenu — laikā mainīgu elektrisko dipolu. Savukārt gaismas starojums rodas no ierosinātiem atomiem.
Elektromagnētiskie viļņi
Elektromagnētisko starojumu pēc svārstību frekvences un viļņa garuma iedala nejonizējošajā starojumā un jonizējošajā starojumā. Pie nejonizējošā starojuma (zemākas frekvences starojuma) pieder tādi starojuma veidi kā infrasarkanais starojums, gaisma, radioviļņi, mikroviļņi. Pie jonizējošā starojuma (augstākas frekvences starojuma) pieskaitāmi rentgenstari un gamma stari.
Elektromagnētisko starojumu pēc viļņa garuma mēdz iedalīt septiņos starojuma veidos: Elektromagnētiskā starojuma spektrs aizņem diapazonu no mazākās radioviļņu frekvences f = 3 × 103 Hz (viļņa garums λ = 100 km) līdz lielākajai gamma starojuma frekvencei f = 3 × 1026 Hz (viļņa garums λ = 10-18 m).
Šķērsvilnis
Elektromagnētiskajā starojumā gan elektriskais lauks, gan magnētiskais lauks ir savstarpēji saistīti. Neviens no laukiem nevar pastāvēt atsevišķi. Elektromagnētiskie viļņi, kas izplatās starojuma rezultātā, ir šķērsviļņi, tas ir, elektriskā lauka intensitātes vektors un magnētiskā lauka indukcijas vektors savstarpēji svārstās perpendikulāri, kā arī tie svārstās perpendikulāri viļņu izplatīšanās virzienam. Svārīgi ir arī tas, ka abu lauku raksturojošie vektori svārstās takts taktī, vienādās fāzēs. Abi lielumi vienā un tajā pašā brīdī sasniedz maksimālās vērtības, kā arī atkal kļūst vienādi ar nulli.
Svārstību skaitu laika vienībā sauc par frekvenci, bet attālumu starp divām vienādām fāzēm — par viļņa garumu. Abus lielumus saista šāda sakarība:
Šajā sakarībā ar grieķu burtu \lambda (lambda) apzīmē viļņa garumu, ar v — viļņu izplatīšanās ātrumu (vakuumā tas ir gaismas ātrums), bet ar f — frekvenci.
Kuldīgas Tehnoloģiju un tūrisma tehnikums
Kuldīgas Tehnoloģiju un tūrisma tehnikums ir profesionālās ievirzes izglītības iestāde Kuldīgā. Dibināta 1989. gadā kā Kuldīgas 78. arodvidusskola, kas atradās bijušajā Baltijas skolotāju semināra ēku kompleksā.
Semināra galvenā ēka celta 1879. gadā. No 1886. gada uz Kuldīgu pārcēla Baltijas skolotāju semināru. Seminārā gatavoja skolotājus Baltijas guberņu tautskolām. Baltijas skolotāju semināru beiguši šādi rakstnieki un dzejnieki: Voldemārs Zālītis (Valdis), Sudrabu Edžus, Oto Grundulis un Vilis Plūdonis. 1924. gada 30. martā bijušā skolotāju semināra ēku iesvētīja par Kuldīgas Valsts vidusskolas otro skolas namu. Otrajā skolas namā pārgāja sieviešu ģimnāzijas klases. Ar 1928./1929. gadu skola tika pārdēvēta par Kuldīgas Valsts ģimnāziju. 1931. gada 14. janvārī Izglītības ministrija nodeva nekustamo īpašumu — Baltijas skolotāju semināra ēku Liepājas ielā 31/33 Kuldīgas ģimnāzijai. Te Kuldīgas ģimnāzija, vēlāk Kuldīgas vidusskola, atradās līdz 1964. gadam. Kopš 1989. gada šajā ēkā atrodas arodskola.
2008. gadā Kuldīgas 78. arodvidusskolu pārdēvē par Kuldīgas Tehnoloģiju un tūrisma profesionālo vidusskolu, bet vēlāk - par tehnikumu.
Baltijas skolotāju semināra ēka ar 1998. gadu ir pasludināta par valsts nozīmes vēstures kultūras pieminekli.
Altāris
Altāris (no la — 'augsts') jeb ziedoklis ir kulta vieta rituālām norisēm.
Vēsture
Kristietībā jau kopš 2. gadsimta altāris ir mensa jeb galds, kas atrodas sakrālās celtnēs — bazilikās, katedrālēs, baznīcās un kapelās vai ārpus tām dievnama teritorijā. Mensa ir simbolisks ziedoklis, uz kura tiek novietots krucifikss, evaņģēlijs, sakramentam nepieciešamie trauki. Vēlākos gados altāri pārsedza ar ciboriju jeb baldahīnu, kā arī papildināja ar apgleznotu vai skulpturālu sienu. Sākot ar renesanses laiku altāris tiek papildināts ar altārgleznu, kas mūsdienās ir altāra galvenā sastāvdaļa.
Centrālparks
Centrālparks (en) ir parks, kas atrodas Ņujorkā, Ņujorkas štatā, ASV, un ir viens no lielākajiem un pazīstamākajiem parkiem pasaulē. Parks atrodas Manhatanā starp 110. un 59. ielu, un Piekto un Astoto avēniju, tādējādi, no putna lidojuma skatoties, tas izskatās pēc taisnstūra. Garākās malas garums ir 4 kilometri, savukārt sānu malu garumi ir 800 metri. Centrālparks aizņem 3,2 km² lielu teritoriju.
Altāris
Vēsture
Romas katoļu baznīcā altāris tiek atdalīts no pārējās telpas ar zemu sētiņu, bet pareizticīgo baznīcā altāri norobežo ar ikonostasu.
Centrālparks
Parku uztur kārtībā Centrālparka dabas aizsardzības komiteja (en), privāta, nekomerciāla organizācija, kura ir noslēgusi līgumu ar Ņujorkas pilsētas Parku un atpūtas vietu departamentu (en). Parka gada budžets ir ap 65 miljoniem ASV dolāru.
Pēc 2013. gada datiem parku gada laikā apmeklē aptuveni 40 miljoni cilvēku, tas ir visvairāk apmeklētais parks ASV. 1962. gadā parks iekļauts Nacionālo vēstures pieminekļu sarakstā. Centrālparks ir redzams daudzās filmās un šovos, kas to ir padarījis par slavenāko parku pasaulē. Centrālparka dienvidu daļā atrodas Centrālparka Zooloģiskais dārzs.
Altāris
Vēsture
Kristiešu dievnamos altāri var būt vairāki. Katoļu dievnamos parasti ir trīs altāri, no kuriem vidū esošais altāris ir galvenais.
Kapūne
Kapūne (arī Kopiune; ; agrāk saukts arī Augustova) ir ciems Balvu novada Lazdukalna pagastā, ceļu Rēzekne—Gulbene (P36) un Balvi—Kapūne (P47) krustpunktā. Kapūne atrodas 6 km attālumā no pagasta centra — Benislavas.
Kapūnes nosaukums cēlies no netālu esošā Kapūnes ezera (Kopiunes ezers). Netālu no ciemata atrodas arī Pokratas upe. Kapūnes ciemā atrodas Augustovas baznīca.
Ostrova
Ostrova var būt:
Krasts
Krasts jeb krasta līnija atdala jūras vai iekšzemes ūdenstilpes ūdeņus no sauszemes. Krasts ir ūdenstilpes robeža, ūdenstilpēm ar mainīgu līmeni to parasti saista ar ilggadējo vidējo ūdens līmeni. Tā ir robeža joslai, kurā ūdenstilpes ūdens mijiedarbojas ar sauszemi (piemēram, liedagam). Mainīgā līnija, kurā satiekas ūdens virsma ar sauszemi, ir ūdenslīnija. Sauszemes teritoriju līdzās krastam (un attiecīgi ūdenstilpei) sauc par piekrasti.
Dievmātes kapela
Dievmātes kapela (fr) pieder Romas Katoļu Baznīcai un tā ir viena no Briseles tūrisma objektiem kā Brabantes gotikas stila celtne. Tā atrodas Briseles vecpilsētā.
Vēsture
Šo kapelu karalis Godefruā I nolēma uzcelt jau 1134. gadā, un toreiz tā atradās aiz pilsētas mūriem. Kapela bija romānikas stila būvēta ēka un to apmeklēja tuvumā dzīvojošie amatnieki. Kapela kļuva labi apmeklēta, tāpēc 1210. gadā to pārveidoja par draudzes baznīcu, kas slavu ieguva 1250. gadā, kad karalis baznīcai dāvāja Īstā krusta piecas daļas, rezultātā dievnamam kļūstot par svētceļojumu vietu. 1405. gadā lielāko daļu baznīcas nopostīja ugunsgrēks, tāpēc 1421. gadā sākās baznīcas atjaunošanas darbi, būvējot to Brabantes gotikai raksturīgajā stilā, ieskaitot iekšējos kapiteļus, kas lejasdaļā ir rotāti ar kāpostlapu stilizējumu un dekorētus frontonus. Jaunā baznīca tika iesvētīta 1434. gadā, konsekrāciju veica Kambrē bīskaps. Ēkas eksterjerā tika uzstādītas dzīvām būtnēm līdzīgas notekcaurules, kas simbolizēja ļaunumu, kas aptver svētvietu. Baroka stila zvanu tornis tika uzcelts 1695. gadā. Baznīcā tika apbedīts arī 16. gadsimta beļģu mākslinieks Pīters Brēgels Vecākais, kura akmenī kaltais memoriāls mūsdienās ir kā nozīmīgs apskates objekts.
Jauninājumu izplatība
Jauninājumu izplatība (en) ir teorija, kas cenšas izskaidrot: kā, kāpēc un ar kādu ātrumu jaunās idejas un tehnoloģijas izplatās dažādās kultūrās. Šo teoriju 1962. gadā popularizēja amerikāņu sociologs Everets Rodžerss, atbalstot paša izdoto grāmatu "Jauninājumu izplatība".
Inovatīvā procesa sastāvdaļas ir zinātniskā, tehniskā, vadības, tirgzinības un radošā darbība. Inovatīvais process nebūs pabeigts, ja apstāsies vienā no starpposmiem — rašanās, izplatība, rutinizācija.
Pamatideja
Jauninājumu izplatība ir saistīta ar jauninājumu komercializēšanu. Tā pilnveido tautsaimniecības zinātnisko un tehnisko bāzi, paplašina sociālo un saimniecisko mērķu sasniegšanas iespējas, dod iespēju paaugstināt darba ražīgumu, jo pilnīgāk tiek izmantoti saimnieciskie resursi, kā arī veicina saimniecības strukturālās izmaiņas.
Evereta Rodžersa jauninājumu izplatības teorijas process sastāv no četriem galvenajiem elementiem, lai jaunu ideju, lietu un procesu izplatība vainagotos ar panākumiem. Pati izplatība tiek definēta kā process, kurā jauninājums caur dažādiem saziņas kanāliem, noteiktā laika posmā, nonāk pie sociālās sistēmas dalībniekiem. Galvenie elementi ir: jauninājums, saziņas kanāli, laiks un sociālā sistēma. Šie elementi ir noteicošie, lai jauninājums varētu nostiprināties un izplatīties.
Jauninājums
Jauninājums ir ideja, prakse vai objekts, ko kā kaut ko jaunu pieņem sabiedrība un vēlāk tā iekļaunas sociālajā vidē. Jauninājuma mērķis ir izraisīt sabiedrības reakciju uz tās jaunumu, tādā veidā iegūstot noraidījumu vai adaptāciju. Ja ideja indivīdam šķiet jauna un nebijusi, to var uzskatīt par jauninājumu. Jauninājums ir lēmuma pieņemšanas process, kurā sabiedrība izvērtē tā plusus vai mīnusus, tādā veidā izlemjot vai jauninājums nesīs labumu vai zaudējumus.
Saziņas kanāli
Saziņa ir process, kurā tās dalībnieki rada un dalās informācijā viens ar otru, lai sasniegtu vienotu izpratni par apkārtējiem procesiem. Jauninājumu izplatības procesā noris saziņa starp indivīda radīto ideju un otru vai vairākiem citiem dalībniekiem. Saziņas kanāls ir veids, kā informācija par jauninājumu nokļūst no viena indivīda pie otra.
Plašsaziņas līdzekļi (televīzija, radio, laikraksti, internets) ir vieni no visbiežāk izmantotajiem kanāliem jauninājumu pārraidei. Plašsaziņas līdzekļiem ir plašs rādiuss un tie var aptvert lielāku auditorijas perimetru, taču starppersonālie kanāli ir daudz ciešāki un tie var nostiprināt pārliecību par jauninājuma nepieciešamību pastāvēt. Tas tādēļ, ka starppersonālie kanāli ir daudz pārliecinošāki, tuvāki, ar individuālāku pieeju un sociālo statusu līdzvērtīgi tieši dēļ tiešās saziņas.
Sociālā sistēma
Sociālā sistēma konstruē labumus, ieguvumus, ar ko jauninājums izplatās. Sociālā struktūra ietekmē difūziju, jo sociālie procesi kā — viedokļu līderu loma, mainīguma aģenti, jauninājuma lēmuma pieņemšanas tipi un iespējamā jauninājuma sekas, spēj paredzēt vai jauninājums būs derīgs kādai noteiktai sabiedrības grupai. Sociālās sistēmas dalībnieki ietekmējoties no vides, kurā tie atrodas, kas nodrošina gan izglītību, pasaules redzējumu, vēsturi un citus procesus, var krasi ietekmēt jauninājumu adaptēšanās ilgumu un apstākļus.
Inovatīvie procesi
Jauninājumam izplatoties, pieaug gan ražotāju, gan patērētāju skaits un mainās viņu kvalitatīvie raksturlielumi. Reālajos inovatīvajos procesos izplatīšanās ātrums ir atkarīgs no vairākiem faktoriem:
Atbilstoši Šupētera uzskatiem jauninājumu izplatība ir atdarinātāju (sekotāju) skaita palielināšanās. Atdarinātāji ievieš jauninājumu pēc novatora, cerot uz lielu peļņu.
Kursas zemiene
Kursas zemiene ir zemiene Latvijas rietumdaļā, Kurzemes centrālajā daļā, pamatiežu ieliecē starp Rietumkursas un Austrumkursas augstieni. Tās reljefu veido smilšainu un mālainu materiālu līdzenumi vai sīku pauguru grupas. Kursas zemiene sastāv no Pieventas un Ugāles līdzenuma apvidiem.
Ģeoloģiskais raksturojums
Kursas zemiene ir neliela pamatiežu ielieces josla starp Rietumkursas augstieni un Austrumkursas augstieni, tās virskārtas litoloģiskajā sastāvā pārsvarā smilts un smilšmāla nogulumi. Ieplakā iegrauzta Ventas ieleja ar plašām terasēm. Ieleja dala ieplaku divās asimetriskās daļās. Ieplakas daļa, kas robežojas ar Rietumkursas augstieni, ir šaura, un atsevišķos posmos robežu iezīmē stāvas nogāzes (kāpas, lokālo baseinu veidojumi). Austrumdaļa ir platāka, jo ielejas veidojumiem atsevišķos posmos tur pieguļ viļņoti līdzenumi, kas pakāpeniski pāriet Austrumkursas augstienē. Ieplakas virsas absolūtais augstums ir 30 - 60 m. Uz ziemeļiem no Kursas zemienes smiltāji turpinās Usmas līdzenumā. Usmas smiltāji izvietoti ieplakās. Kursas zemienes centrālā daļā atrodas Usmas ezers, kura līmenis ir apmēram 20 m vjl., no ezera uz smiltāju perifēriju virsa pakāpeniski paceļas līdz apmēram 60 m. Austrumos smiltāji robežojas ar Ziemeļkursas augstieni. Rietumu robeža ir neizteikta tajos posmos, kur Usmas smiltāji robežojas ar Piejūras zemienes smiltājiem, bet izteiktāka tur, kur starp tiem atrodas abradētās morēnas, limnoglaciāla vai fluvioglaciāla cilmieža līdzenumi virs pamatiežu pacēlumiem (Baltijas ledus ezera salas ap Popi, Ameļiem, Puzi, Puzeniekiem, Ugāli).
Kursas zemienes smiltāju rajonā pamatiežu virsa ir zemāka, vienmērīgāka, mazāk saposmota nekā Rietumlatvijas augstienēs. Piemēram, Usmas smiltājos tā vietām ir tikai 10 m vjl. Dolomīti (Pļaviņu svītas) atsedzas tikai Ventas ielejā pie Kuldīgas. Kvartāra sega ir vidēji 10 - 20 m bieza.
Klimats
Zemienes līdzenumi gadā saņem 600 - 650 mm nokrišņu, t.i., par 50 - 100 mm mazāk nekā pieguļošās augstienes. Vissausākā ir Ventas ieleja (apmēram 550 mm nokrišņu gadā), jo to no mitrajiem vējiem aizsargā Rietumkursas augstiene. Rajona vidējā temperatūra janvārī ir -4°, bet jūlijā - 17,5°.
Ūdeņi
Rajona dienviddaļā tek Venta, kas sākas Lietuvā. Augštecē Ventas ieleja ir vāji izveidota, bet starp Skrundu un Zlēkām (Piejūras zemienes rajonā) atsevišķos posmos jau saskatāma paliene un divas virspalu terases. Ventas labā krasta pietekas - Abava, Ciecere, Panākste, Ēda un Liekne - sākas Austrukursas augstienē, bet ieplakas smiltājus šķērso tikai to lejteces, veidojot neizteiktas lēzenas ielejas. Usmas smiltājos lielākās upes ir Engure un Stende. Saplūstot Stendei un Rindai (Piejūras zemienē), rodas Irbe. Engure iztek no Usmas ezera un ietek Puzes ezerā. Stende tek cauri Usmas smiltāju ziemeļdaļai. Tā plūst pa lēzeni viļņotu līdzenumu, tās kritums mazs, tecējums lēns, dabiskā drenāža vāja, tāpēc plašos ūdensšķirtņu rajonos radušies purvi un pārpurvotas vietas.
Lielākais ezers aplūkojamā rajonā ir Usmas ezers. Tā baseina platība - 429 km2, ezera platība ar salām - 42,3 km2, garums - 13,5 km, lielākais platums - 6,2 km, vidējais dziļums - 5,4 m, lielākais - 27 m. Morfoloģiskā ziņā Usmas ezers līdzīgs glaciālajiem ezeriem pamatmorēnu līdzenumu un pauguraiņu apvidos. Ezera tvertni veidojusi arī ledāja eskarācija. Ezera perifērijā labi izteiktas senās krasta līnijas. Tagadējā krasta līnija ir stipri izrobota - ezerā iestiepjas daudzas pussalas un sauszemes ragi. Ezerā ir vairākas salas, no kurām lielākā - Viskūžu sala, tad Lielalksnīte, Moricsala, Mazalksnīte. Moricsalā, kas ir visvecākais rezervāts Latvijā, konstatēts vairāk nekā 850 dažādu sūnu, lakstaugu, sēņu un ķērpju sugu. Ezers un ezera apkārtne ir iecienīts tūrisma objekts. Usmas ezera apkārtnē ir arī vairāki nelieli ezeri - Spāres ezers, Gulbju ezers, Sūnu ezers u.c. Spāres ezers atrodas morēnu pauguraines starppauguru ieplakā. Ezeriņi savienoti savā starpā ar mazām upītēm. Tālāk no Kursas zemienes centrālās daļas Usmas smiltājos atrodas Mordangas subglaciālo vagu ezeri un nelieli ezeri ar pārpurvotiem krastiem - Lakšu, Āburgas, Zutene, Lielais, Seklene, Plunču u.c. ezeri.
Meži
Kursas zemienes smiltāji ir vāji iekultivēti. Lielākās platības irdenās un saistīgās smilts līdzenumos un iekškontinentālo kāpu sīkpaugurainēs (dienvidaustrumos no Mordangas ezeriem, dienvidos un ziemeļaustrumos no Usmas ezera) aizņem skuju koku mežu masīvi. Uz smilts cilmiežiem, kur aug meži, izveidojušās tipiskās velēnu stipri podzolētās augsnes. Visizplatītākais meža tips ir priežu damaksnis ar lielu egles piejaukumu. Irdenās smilts pacēlumos, kur ļoti maz mitruma, sastopams arī sils un mētrājs. Salikta litoloģiskā sastāva apvidos, kur zem plānas smilts kārtas atrodas mālaini cilmieži, līdzenumu perifērijā vai salveida pacēlumos vērojamas reģeneratīvas ainavas, kur vāji iekultivēti tīrumi ar velēnu vidēji vai vāji podzolētajām augsnēm mijas ar priežu un egļu damakšņiem.
Lauksaimniecības zemes
Mālaināki cilmieži un māls nelielās platībās atrodams ap Popi, Ameļiem, Puzi, Puzeniekiem un Ugāli. Ventas ieplakā, starp Nīgrandi un Lielezeri, māls veidojies slēgtā baseinā. Šai teritorijai ir labi noteces apstākļi, jo to šķērso Venta, tāpēc tā jau ļoti sen izmantota zemkopībā un tur ir labi iekultivētas ainavas. Tīrumi ierīkoti arī mālainu cilmiežu paugurainēs (Spāres morēnu paugurainē un paugurainēs Ventas ieplakas perifērijā). Tīrumos velēnu vāji vai vidēji podzolētās augsnes labi iekultivētas. Nelielas egļu vēra platības sastopamas velēnu vidēji podzolētajās augsnēs. Zālāji izplatīti mazo upīšu ielejās, ezeru perifērijā un ieplakās gleja un glejotās augsnēs.
Akče
Akče (turku: akçe) bija galvenā naudasvienība Osmaņu impērijā un 1 akče bija 3 paras, jeb 120 kuruši. Vēlāk, kad par galveno naudasvienību tika noteikts kurušs, akčes tika izņemtas no apgrozības, bet 1843. gadā sudraba kurušiem līdztekus sāka kalt zelta liru monētas, ieviešot divmetālu monetāro sistēmu.
1550. gados, kad tika būvēta Suleimana mošeja Konstantinopolē (tag. Stambula), tās celtniecība esot izmaksājusi 59 miljonus akčes un tas esot bijis tikpat, cik 700 tūkstoši zelta dukātu (iespējams, Venēcijas).
Vēsture
Akče bija viena no ievērojamākām Osmaņu impērijas monētām no valsts pirmsākumiem līdz sultāna Mahmuda II valdīšanas laikam (1808. gada 28. jūlijs — 1839. gada 1. jūlijs). Pirmās akčes monētas sāka kalt bejs Orhans I 1327. gadā Bursā (toreiz galvaspilsēta) un tās bija .900 raudzes monētas, kas svēra aptuveni 1,152 gramus. Laika gaitā akčes monētu karāti bija atšķirīgi un sultāna Mehmeda II valdīšanas laikā (1444. gada 1. decembris — 1446. gada 6. februāris; 1451. gada 18. februāris — 1481. gada 3. maijs) svārstījās no 5,75 līdz 5,25.
Vēlāk akčei bija tikai 4 karāti un sultāna Suleimana I valdīšanas laikā (1520-1566) karātu skaits saruka pakāpeniski: no 3,75, 3,5 un 2,75, līdz pat 2,5. Rezultātā, lai izkaltu 500 akčes bija jāmaksā 100 drahmas.
Akčes sākotnējo raudzi no .900 vēlāk, Bajezida II valdīšanas laikā, samazināja līdz .850 raudzei un pēc tam līdz pat .450 raudzei. Vēlāk ar likumu sultāns Suleimans I noteica, ka par 500 akčēm jāmaksā 100 drahmas, bet vēlāk citi sultāni mainīja likumu un par 100 drahmām varēja izkalt 2000 akčes, kas bija līdzvērtīgas vienam sultani (turku: Sultanı, osmaņu 3,45 g zelta monēta, ko arī sauca par Altın).
Sākotnēji uz akčēm netika norādīts emisijas gads un, sākot ar sultānu Bejazidu I tajās norādīja hidžras gadu. Uz monētas aversa bija rakstīts ticības apliecinājums (turku: kelime-i şahedet, šahāda) un četru islāma kalifu vārdi (Abū Bekrs, Omars Ibn al Hatābs, Osmāns Ibn Afāns un Alī Ibn Abū Tālibs). Uz reversa tika norādīts valdnieka vārds. Pirmo reizi uz monētām tugru sāka lietot Bajezida I dēls emīrs Suleimans (turku: Emir Süleyman) un, sākot ar Mehmedu I tika rakstīts pilnais sultāna vārds (turku: ünvan, tituls) Sultan Ibn-i Sultan Mehmed Ibn-i Beyazid Han (Sultāns Bejazids Hans, Sultāna Dēls Mehmeds Hans), kā arī tika pievienoti dažādi lūgšanu vārdi, piemēram Halidemulkehu, Hallad Allahe mulkehu un azze nasruhu.
Afganistānas Tautas Demokrātiskā partija
Afganistānas Tautas Demokrātiskā partija bija marksistiski orientēta politiskā partija Afganistānā laikā no 1965. līdz 1992. gadam. No 1978. gada tā bija vienīgā un valdošā partija valstī.
Dibināšana
Partijas dibināšanas kongress notika 1965. gada 1. janvārī necilā māla ēkā Kabulas nomalē, kur sapulcējās divdesmit septiņi jaunieši, kurus bija deleģējušas dažādas marksistu grupas. Kongresu vadīja kara lidotājs Adams Hans Džadži. Par partijas centrālkomitejas pirmo sekretāru un viņa vietnieku tika ievēlēti rakstnieks Nūrs Mohammads Tarakī un ministrijas ierēdnis Babraks Karmals.
Afganistānas Tautas Demokrātiskās partijas pirmajā kongresā nepiedalījās neviens strādnieku šķiras pārstāvis. Debatēs daudzi kaunējās no savas izcelšanās. Šahs Vali, piemēram, uzsvēra, ka ir buržuāzijas pārstāvis un tāpēc var kļūdīties. Nūrs Ahmads Nūrs atzinās, ka ir bagātā beja dēls, kura rīcībā ir 30 000 bruņotu karavīru liela personīgā armija, taču solīja, ka turpmāk tā kalpos partijas interesēm.
Darbība
1966. gadā partija piedalījās Afganistānas parlamenta vēlēšanās un 3 tās pārstāvji (t.sk. B. Karmals) kļuva par apakšpalātas deputātiem.