cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lakstīgala
Uzvedība un barība
Lakstīgala ir teritoriāls putniņš, kas par savu teritoriju paziņo dziedādama. Ir novērots, ka pilsētās dzīvojošās lakstīgalas dzied skaļāk nekā lauku vidē dzīvojošās lakstīgalas, jo tām "jāpārdzied" pilsētas kopējais trokšņu fons. Dzied tikai tēviņi, līdzko sākas mazuļu barošanas laiks, dziedāšana beidzas.
Ligzdošana
Lakstīgala mazuļus sāk perēt maijā visā tās izplatības areālā. Ligzda parasti atrodas uz zemes, paslēpta starp kritušiem kokiem un to zariem, koku saknēm vai vienkārši trūdošu lapu paklājā. Tā parasti uzcelta labi noēnotā vietā. Ligzdai ir bļodveida forma, kas veidota no sausas zāles, lapām un augu stiebriem. Iekšpuse izklāta ar smalkākiem un mīkstākiem materiāliem, piemēram, matiem, vilnu. Ligzdu būvē tikai mātīte. Dējumā ir 4—5 olas, kas ir pelēkzilā vai olīvzaļā krāsā, ar dažiem sarkanbrūniem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 13—14 dienas. Perē tikai mātīte, bet putnēnus baro abi vecāki. Mazuļi pamet ligzdu pēc 11—14 dienām. Ļoti bieži seko atkārtots perējums.
Frūde Gritens
„Bišu stropa dziesma” (Bikubesong) un „Popdziesmas” (Popsongar)
Vislielāko atzinību ieguvušais F. Gritena darbs „Bišu stropa dziesma”, kas izdots 1999. gadā ir tulkots vairāk nekā desmit valodās – zviedru, dāņu, somu, vācu, nīderlandiešu, franču, angļu, albāņu, horvātu, ķīniešu, krievu, igauņu un lietuviešu. Norvēģijā vien izdoti 42 000 grāmatas eksemplāru, un pēc grāmatas motīviem ir radīta luga. Romāns uzreiz iemantoja norvēģu lasītāju uzmanību un pārliecinoši iekaroja savu vietu starp tā gada norvēģu literatūras dižpārdokļiem. Grāmata ieguvusi arī Ziemeļvalstīs prestižo Brageprisen balvu. „Bišu stropa dziesma” vēsta par attiecībām starp cilvēkiem, kas dzīvo vienā mājā nelielā pilsētiņā Rietumnorvēģijā. Vienojošais elements, kas saista vienu noveli ar otru, ir tieši māja. Darbs saņēma arī prestižo Norvēģu literatūras gada balvu un tika nominēts Ziemeļvalstu Ministru padomes balvai literatūrā.
Lakstīgala
Ligzdošana
Ir novērota lakstīgalas hibridizēšanās ar rietumu lakstīgalu, tomēr šādi hibrīdi ir sterili.
Frūde Gritens
„Bišu stropa dziesma” (Bikubesong) un „Popdziesmas” (Popsongar)
Noveļu krājumā „Popdziesmas”, kas izdota 2001. gadā, katras noveles (kopumā 24) sižets noris dažādās pasaules pilsētās. Tās ir arī sadalītas pa 24 diennakts stundām un divās lielākās daļās – „Aizbraukšana” un „Ierašanās”. Un ne mazāk svarīgi ir tas, ka katras noveles pamatā ir atsevišķa popdziesma. No dziesmām Gritens rakstīšanas procesā ir paņēmis gan notikumus, gan tematiku, gan ritmu. Kā iemeslu tam, kāpēc autors ir sarakstījis šo noveļu krājumu, viņš min: „Es gribēju uzrakstīt vienkāršas, emocionālas noveles ar piedziedājumu. Un lai tās būtu par mīlestību.”
Citi literārie darbi
Gritens sarakstījis arī vairākus citus Norvēģijā pazīstamus daiļliteratūras darbus, piemēram, „Starts” (Start), „Dejo kā taurenis, dzel kā bite” (Dans som en sommerfugl, stikk som en bie), „Garo distanču peldēšana” (Langdistanse svømmar), „Peldošais lācis” (Flytande bjørn), „Istaba pie jūras, istaba pilsētā” (Rom ved havet, rom i byen). Sarakstījis arī vairākus darbus bērniem – „Varde Vertigo un lielais lēciens” (Frosken Vertigo og det store spranget) ar Birgitas Sondresenas (Birgitta Sondresen) ilustrācijām u. c.
Marjušs Stempiņskis
Marjušs Stempiņskis (pl; dzimis ) ir Polijas futbolists, uzbrucējs, Polijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2020. gada spēlē Itālijas B sērijas kluba U.S. Lecce sastāvā, kas viņu īrē no Hellas Verona.
Lielā Begičeva sala
Lielā Begičeva sala (ru, sah) ir sala Laptevu jūrā, Krievijas Federācijas galējos ziemeļos. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Anabaras ulusā.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Laptevu jūras dienvidrietumos pie Hatangas līča ieejas. 13 km platais Ziemeļu šaurums ziemeļrietumos to atdala no Taimiras krasta, bet 9 km platais Austrumu šaurums dienvidaustrumos — no Nordvika pussalas. 14 km uz ziemeļiem atrodas Preobražeņijes sala, bet 9 km platais Pioniera šaurums dienvidrietumos to atdala no Mazās Begičeva salas. Krasta līnija maz izrobota, piekrastē vairākas lagūnas. Salas centrālo daļu aizņem Kirjakas augstiene ar salas augstāko punktu 198 m vjl. Piekrastes un Oļeņijas pussalu dienvidaustrumos aizņem pārpurvotas zemienes, kurās daudz nelielu ezeru. Garākā upe Iļistaja (34 km) notek jūrā salas austrumos. Izplatītas poligonālās tundras un termokarsti. Dominē tundras ainava. Dzīvo ziemeļbriedis, polārlapsa, sastopams polārlācis, introducēts muskusvērsis. Piekrastēs valzirgu kolonijas.
Pauls Mincs
Pauls Mincs (1868—1941) bija Latvijas ebreju izcelsmes jurists un politiķis, Latvijas Republikas darba ministrs (1920—1921), LU profesors. Latvijas Sodu likuma izstrādāšanas komisijas priekšsēdētājs.
Dzīvesgājums
Pauls Mincs dzimis 1868. gada 30. jūnijā Daugavpils uzņēmēja Ehila Mihla Minca piecu bērnu ģimenē kā Šmuels Faivls Mincs. 1881. gadā viņu nosūtīja mācīties uz Rīgas pilsētas ģimnāziju, kuru viņš pabeidza 1886. gadā un iestājās Pēterburgas universitātes juridiskajā fakultātē.
1890. gadā Mincs iestājās Tērbatas universitātes maģistratūrā, 1892. gadā aizstāvēja krimināltiesību maģistra disertāciju un sāka strādāt par advokātu Rīgā. 1898. gadā viņš dibināja un vadīja Krievijas ebreju kultūras veicināšanas biedrības Rīgas nodaļu.
Pauls Mincs pildīja Valsts kontroliera pienākumus Kārļa Ulmaņa vadītajā otrajā un trešajā Pagaidu valdībā un Pirmajā Ministru kabinetā (1919-1920). 1920. gadā ievēlēts par Satversmes sapulces locekli. Latvijas Satversmes līdzautors. Pēc tam viņš no 1920. gada 19. decembra līdz 1921. gada 18. jūnijam bija Darba ministrs. 1921. gada jūnijā jaunā valdība deklarēja sevi par "brīvu no minoritātēm" un Mincs zaudēja savu amatu.
Pēc Latvijas Universitātes dibināšanas 1919. gadā Pauls Mincs kļuva par kriminoloģijas docentu, no 1921. gada par profesoru un 1921.-1930. gadā bija Latvijas Sodu likuma izstrādāšanas komisijas priekšsēdētājs. 1922.-1930. gadā Mincs lasīja lekcijas krimināltiesībās, minoritāšu tiesībās un starptautiskajās tiesībās Rīgas Herdera institūtā. Līdztekus viņš vadīja Latvijas ebreju nacionāldemokrātisko partiju un bija Ebreju Palestīnas aģentūras loceklis. No 1934. gada Mincs kļuva par Latvijas delegātu starptautiskās krimināltiesību organizācijās Bernē un Bukarestē, piedalījās krimināllietu kongresos.
1939. gadā Mincs devās pensijā. Pēc Latvijas okupācijas viņš tika arestēts un deportēts uz PSRS, kur miris Krasnojarskas novada koncentrācijas nometnē 1941. gada 28. decembrī.
Viņa jaunākais brālis ķirurgs Vladimirs Mincs mira Buhenvaldes koncentrācijas nometnē Vācijā.
Sinn Féin
Sinn Féin (, "Mēs paši", saīsinājumā SF) ir kreisa, demokrātiski sociālistiska un kreisi nacionālistiska politiskā partija Īrijā un Ziemeļīrijā. Sinn Féin kā vienu no saviem galveniem mērķiem izvirza — Īrijas salas apvienošanu zem vienas valsts.
Vēsture
Partiju 1905. gadā Dublinā dibināja īru rakstnieks Arturs Grifits.
Tai bija liela ietekme 1916. gadā īru sacelšanās laikā pret Apvienoto Karalisti. Daudzi šīs sacelšanās dalībnieki pēc amnestijas 1917. gadā iestājās šajā partijā.
1918. gada vēlēšanās Sinn Féin ieguva lielāko daļu no Īrijas vietām Apvienotās karalistes Parlamenta apakšpalātā, bet ievēlētie locekļi atteicās piedalīties sēdēs un pasludināja Īrijas parlamenta izveidi.
Sanja Damjanoviča
Biogrāfija
Pēc skolas beigšanas 1991. gadā Sanja Damjanoviča uzsāka studijas Belgradas Universitātē, ko pabeidza 1995. gadā. Maģistra darbu izstrādājusi elementārdaļiņu fizikas un gravitācijas jomā. Uzsāka darbu Melnkalnes Universitātē kā pasniedzēja palīdze (1997—1998). 1999. gadā sāka strādāt pie doktora disertācijas pie fiziķa Hansa Joahima Špehta Heidelbergas Universitātē. Temats "Elektronu pāru veidošanās svina un zelta jonu sadursmēs pie 40 AGeV" tika pētīts ar Čerenkova gredzenveida elektronu spektrometru palīdzību eksperimentā uz CERN-a Protonu supersinhrotrona. Damjanoviča aizstāvēja doktora grādu 2002. gadā ar izcilību.
2003. gadā Damjanoviča turpināja darbu CERN-ā, nodrošinot sadarbību ar Heidelbergas Universitāti un Smago jonu institūtu eksperimenta NA60 veikšanā elementārdaļiņu iegūšanai ar protonu un smago jonu kūļiem. 2006. gadā turpināja darbību CERN-ā. 2009. gadā kļuva par zinātnisko palīgu CERNA-a fundamentālo pētījumu un eksperimentālās fizikas programmās. 2007. gadā palīdzēja Melnkalnei noslēgt sadarbības līgumu ar CERN-u.
2014. gadā Damjanoviča devās uz Vāciju, Darmštati, lai piedalītos darba grupā, kas Smago jonu institūta paātrinātāju nodaļā strādāja pie radiācijas noteikšanas un diagnostikas. 2015. gadā atgriezās CERN-ā. Damjanoviča ir vairāk nekā 100 publikāciju autore zinātniskos žurnālos un konferenču materiālos.
2016. gada 28. novembrī Damjanoviča kļuva par Melnkalnes Zinātnes ministri.
Vaduguņu iela
Ielu savienojumi
Vaduguņu iela krustojas ar:
Kristiāns Hūns
Kristiāns Hūns (de, 1716–1784) bija vācbaltiešu luterāņu mācītājs, Jelgavas vācu draudzes virsmācītājs un Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendents (1760–1784).
Dzīvesgājums
1759. gadā iecelts par Jelgavas vācu draudzes mācītāju un Kurzemes un Zemgales hercogistu superintendentu. 1766. gadā ar prenumerācijas palīdzību organizēja Kurzemes latviešu luterāņu dziesmugrāmatas izlaidi.
Miris 1784. gada 13. decembrī Jelgavā.
Zeibots
Zeibots (de; sieviešu dzimtē Zeibota) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Asinsspiediens
Asinsspiediens ir hidrodinamiskais spiediens, kuru uz asinsvadu sieniņām rada asiņu cirkulācija organismā. Asinsspiediens ir viena no medicīniskajām dzīvības pazīmēm. Asinsspiediena mērījums parasti tiek attiecināts uz arteriālo spiedienu, bet atsevišķos gadījums, kad tas ir nepieciešams, mēra arī venozo un kapilāro spiedienu. Tā kā asinsspiediens svārstās sirdsdarbības rezultātā, tad izšķir sistolisko spiedienu (sirdij saraujoties) un diastolisko spiedienu (sirdij atslābinoties). Mērot asinsspiedienu, tiek nolasīti abi šie spiedieni. Katram cilvēkam normāls asinsspiediens var būt atšķirīgs. To ietekmē vairāki faktori, piemēram, vecums, dzimums, ķermeņa stāvoklis (stāvus, sēdus vai guļus) un tā tālāk. Tiek pieņemts, ka normāls asinsspiediens ir tad, kad arteriālais sistoliskais spiediens ir 120 mm Hg, bet diastoliskais spiediens — 80 mm Hg. Arteriālā hipotensija ir pazemināts asinsspiediens, hipertensija - paaugstināts asinsspiediens.
Pendra
Pendra (, Pêndro) ir kurdu ciems Irākas Kurdistānā, atrodas Erbīlas provincē, tuvu robežai ar Turciju, tā atrodas apmēram 15–18 km uz ziemeļiem no Barzan, iedzīvotāju skaits pārsniedz 2540 cilvēku.
Atakamas reģions
Atakamas reģions ir viens no Čīles 16 reģioniem. Izvietojies valsts ziemeļdaļā; ziemeļos robežojas ar Antofagastas reģionu, dienvidos — ar Kokimbo reģionu, bet austrumos — ar Argentīnu. Reģiona lielāko daļu aizņem Atakamas tuksneša dienviddaļa — reģions ir viens no sausākajiem un mazapdzīvotākajiem valstī. Administratīvi dalās trijās provincēs — Čanjarala, Kopjapo un Vasko. Reģiona administratīvais centrs ir Kopjapo, bet otra lielākā pilsēta — Valjenara.
Melngalvas ķauķis
Melngalvas ķauķis (Sylvia atricapilla) ir maza auguma ķauķu dzimtas (Sylviidae) dziedātājputns, kas ligzdo Eiropā, Āzijas rietumos un Ziemeļāfrikā, ziemo Eiropas rietumos, Āfrikas centrālās daļas rietumos un austrumos. Rietumeiropas un Ziemeļāfrikas populācijas ir nometnieki. Melngalvas ķauķim ir piecas pasugas.
Izplatība
Melngalvas ķauķis izplatīts Eirāzijā no Atlantijas okeāna salām līdz Rietumsibīrijai un Centrālāzijai, arī Ziemeļāfrikas ziemeļrietumos, Turcijā, Aizkaukāzā un vietām Tuvajos Austrumos. Ziemo Rietumeiropā, Vidusjūras reģionā un Āfrikā.
Latvijā
Latvijā melngalvas ķauķis ir parasts un izplatīts ligzdotājs. Rudenī aizceļo uz ziemošanas vietām, tomēr zināmi arī vairāki novērojumi decembrī un janvārī, viens dokumentēts ziemošanas gadījums ir novērots Liepājā. Latvijā sastopama nominālpasuga Sylvia atricapilla atricapilla. Pēdējos gados populācijai vērojams mērens pieaugums.
Izskats
Melngalvas ķauķis ir viens no lielākajiem ķauķiem ar garu asti un gariem, smailiem spārniem. Ķermeņa garums 11—15 cm, spārnu plētums 15—17 cm, svars 8,5—31 g.
Melngalvas ķauķim ir raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņa galvas virspuse un piere ir melna, koši kontrastējot ar salīdzinoši gaišāko ķermeņa apspalvojumu. Mugurpuse brūnpelēka, apakšpuse gaiša, gandrīz balta. Mātītes galvas virspuse un piere ir sarkanbrūna, kā arī ķermeņa apspalvojums kopumā ir ar rudu tonējumu. Acis brūnas. Knābis un kājas tumši pelēkas. Jaunie putni līdzīgi mātītei, bet to galvas virsa ir mazāk koša un ķermeņa apspalvojums smilšu brūns, ne tik sārts. Jau pirmajā rudenī, daļēji mainot apspalvojumu, jaunajiem tēviņiem uz galvas sāk parādīties pirmās melnās spalvas.
Melngalvas ķauķa pasugas savstarpēji atšķiras ar nelielām krāsu variācijām. Atlantijas okeāna salās sastopama arī melnā morfa, kuras tēviņam melna ir ne tikai galvas virsa, bet tumša ir visa galva, pazode un krūtis. Mugura tumši brūna, bet pavēdere sarkanbrūna. Toties mātīte ir viscauri tumši brūna.
Uzvedība
Uzturas ikvienā apmežotā teritorijā, priekšroku dodot veciem platlapu un jauktu koku mežiem ar biezu pamežu. Sastopami arī krūmainās pļavās, apdzīvotās vietās, dārzos, parkos un skujkoku mežos. Barību meklē krūmos, dažreiz koku lapotnē (līdz 20 m augstumam), kur uzknābā kukaiņus no zariem un lapām, reizēm kukaiņus ķer arī lidojumā. Ziemas periodā mēdz apmeklēt putnu barotavas.
Barība
Lizgdošanas sezonā barojas galvenokārt ar kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, piemēram, viendienītēm, spārēm, sienāžiem, naktstauriņiem, vabolēm, zirnekļiem, gliemežiem un sliekām. Pārējā laikā barojas galvenokārt ar augļiem un ogām. Mazākas ogas tiek norītas veselas, bet lielāki augļi saknābāti. Melngalvas ķauķis barojas arī ar ziedputekšņiem un nektāru.
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona, atkarībā no izplatības regiona, sākas aprīlī vai maijā un beidzas augustā. Atlantijas okeāna salās sezona sākas augustā un beidzas novembrī. Ligzda tiek būvēta krūmos, nelielos kokos, reizēm garos zālaugos vai vīteņaugos. Kausveida ligzda būvēta no sausas zāles, lapām, smalkām saknītēm un zariņiem, zirnekļu tīkliem, no iekšpuses izklāta ar smalkāku zāli, saknītēm un matiem. Sienas un ligzdas pamatne mēdz būt plānas un caurspīdīgas. Ligzdošanas areālā pirmais ierodas tēviņš un, gaidot mātīti, uzsāk būvēt vairākas ligzdas. Vēlāk tiek izmantot tikai viena no tām, kuru āpris pabeidz kopīgi, vai arī, ja mātīte nevienu ligzdu nepieņem, tiek būvēta pilnīgi jauna ligzda.
Dējumā ir 2—7 olas. Inkubācijas periods ilgst 10—16 dienas. Perē un par mazuliem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 10—15 dienu vecumā. Vecāki turpina rūpēties par tiem papildu 2—3 nedēļas. Melngalvas ķauķis var sasniegt 11 gadu vecumu.
Sistemātika
Melngalvas ķauķim ir 5 pasugas:
Rudbārži
Rudbāržos atrodas pagasta pārvalde, Oskara Kalpaka Rudbāržu pamatskola, kultūras nams, bibliotēka, veselības aprūpes punkts, luterāņu baznīca.
Vēsture
Rudbārži vēstures avotos pirmoreiz minēti 16. gadsimtā, kad tie izlēņoti Gosu dzimtai. Apdzīvotā vieta izveidojusies uz Rudbāržu muižas (Rudbahren) zemes. 19. gadsimta otrajā pusē Rudbāržos darbojās baroneses T. fon Firksas ķieģeļnīca.
Ciolkovska
Ciolkovska (krievu: Циолковский) ir pilsēta Krievijā, Amūras apgabalā. Tajā dzīvo 7,4 tūkstoši iedzīvotāju (2023).
Pilsēta atrodas 180 km no Blagoveščenskas, 110 km no Ķīnas robežas.
Stendāls
Marī Anrī Beils (fr; dzimis, miris ), pazīstams kā Stendāls (Stendhal), bija franču 19. gadsimta reālisma un romantisma rakstnieks. Tiek uzskatīts par vienu no reālisma aizsācējiem literatūrā. Galvenokārt pazīstams ar fantastikas darbiem. Viņa ievērojamākie darbi bija romāni Le Rouge et le Noir (1830), Lucien Leuwen (1834; nepabeigts), La Chartreuse de Parme (1839).
Zvejas iela
Zvejas iela var būt:
Robert Bosch
Robert Bosch GmbH, parasti saīsināts kā Bosch, ir 1886. gadā Roberta Boša dibināts Vācijas konglomerāts, kura galvenā mītne atrodas Vācijas pilsētā Gerlingenē uz rietumiem no Štutgartes.
Globāli darbojošais uzņemums ražo plašu produktu klāstu, to starpā auto daļas, elektrointrumentus, drošības sistēmas, sadzīves tehniku un citus. 92 % uzņēmuma pieder labdarības fondam Robert Bosch Stiftung, tomēr fondam nav balsstiesību uzņēmuma pārvaldē. Otrs lielākais uzņēmuma akcionārs ir Bošu ģimene.
Muhaveca
Muhaveca (be, ru) ir Bugas labā krasta pieteka Baltkrievijas dienvidrietumos. Tās garums ir 113 kilometri.
Kama (upe)
Kama (ru; ba; tt; udm) ir upe Krievijas Federācijā, Volgas kreisā krasta pieteka un lielākā no tās pietekām. Kama ir 1805 kilometrus gara, kā arī Kamas baseinā atrodas 73 718 upes. Tā sākas Udmurtijā, tad tek ziemeļrietumu virzienā 200 km, pie Lojno tecējumu maina uz ziemeļaustrumiem, pagriežas uz dienvidiem uz rietumiem Permas novadā, līdz, iztekot cauri Tatarstānai, tā ietek Volgā. Uz Kamas ir izvietotas vairākas hidroelektrostacijas — pie Permas, Čaikovskas un Naberežnije Čelni. 19. gadsimtā tika izveidots Ziemeļu Katrīnas kanāls, kas savienoja Kamas upes baseinu ar Vičegdas upes baseinu, bet kanāls tika pamests pāris gadus vēlāk mazā izmantojuma dēļ.
Kajāninjoki
Kajāninjoki (fi, sv) ir upe Somijas centrālajā dalā, Kainū reģionā.
Savieno Nuasjervi un Oulujervi ezerus. Kajānijoki krastos atrodas Kajāni pilsēta. Uz upes izveidotas divas HES. Agrāk upes krastos atradās celulozes kombināts.
Zvejas iela (Rīga)
Zvejas iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajonā, Vecāķos. Tā sākas krustojumā ar Vecāķu prospektu un beidzas krustojumā ar Mangaļu prospektu. Ielas garums ir 128 metri. Izveidota 1980. gadā un kopš tiem laikiem tas nosaukums netika mainīts.
Ielu savienojumi
Zvejas iela krustojas ar:
Cirsmas iela
Cirsmas iela var būt:
Islandes prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Islandes prezidenti kopš 1944. gada, kad tā pasludināja republiku.
Eduārs Mantuā
Eduārs Mantuā (fr; dzimšanas un miršanas datums nav zināms) bija franču burātājs, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Mantuā 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Open klases sacensībās viņš nefinišēja, bet 1 līdz 2 tonnu laivu klases pirmajā braucienā ieguva bronzas medaļu, savukārt otrajā braucienā — 4. vietu.
Apollonijs (krāteris)
Apollonijs (la) ir triecienkrāteris Mēness redzamajā pusē. Tas atrodas starp Krīžu jūru, Pārpilnības jūru un Putu jūru. Krāteris nodēvēts sengrieķu matemātiķa Perges Apollonija vārdā. Nosaukumu 1935. gadā apstiprinājusi Starptautiskā Astronomijas savienība.
Apollonija krāteris izveidojies pirms apmēram 3,9 miljardiem gadu. Tas ir stipri erodējis, valni pārklāj vairāki mazi krāteri. Krātera dibens nelīdzens, to klāj tumša bazalta lava.
Uz ZA no krātera atrodas Firmiks (Ø 57 km), uz austrumiem Dubjago (Ø 48 km) uz DA Taunlijs (Ø 18 km), uz dienvidiem Kondons (Ø 35 km).
Pavadoņkrāteri
Uz Mēness kartēm šie krāteri tiek apzīmēti ar burtu uz krātera malas, kas ir tuvāk Apollonija krāterim.
Etala
Etala (chk) ir koraļļu atols Klusajā okeānā, Karolīnu salu arhipelāga centrālajā daļā, viens no Mortloka grupas atoliem. Ietilpst Mikronēzijas Federatīvo Valstu Čūkas pavalstī, administratīvi veido atsevišķu municipalitāti. Iedzīvotāji ir mikronēzieši, runā mortlokiešu valodā.
Ģeogrāfija
Etala ir koraļļu atols Karolīnu salu centrālajā daļā 245 km uz dienvidaustrumiem no Čūkas atola un 7 km uz ziemeļiem no Mortloka salu lielākā Satavanas atola. Atolā 17 salas, kas izvietojušās galvenokārt gar atola austrumu malu; to kopējā sauszemes platība ir 1,893 km². Koraļļu rifs ieskauj 16,2 km² lielu lagūnu; kopējā atola platība ir 24 km². Apdzīvota ir tikai atola lielākā sala Etala (97 ha) dienvidaustrumos.
Potenca
Potenca ir pilsēta Itālijas dienvidos, Bazilikatas reģiona un Potencas provinces administratīvais centrs. No visiem Itālijas reģionu administratīvajiem centriem Potenca atrodas visaugstāk virs jūras līmeņa — 819 metri v.j.l. 2011. gada septembrī pilsētā dzīvoja 66,3 tūkstoši iedzīvotāju. Senās Romas laikos pilsētas latīniskais nosaukums bija Potentia.
Polihimnija
Polihimnija grieķu mitoloģijā ir dieviete, svēto himnu mūza. Polihimnija, reizēm arī saukta Polimnija (Πολύμνια) parasti attēlota kā nopietna un domīga, arī ar pirkstu pie sejas, ģērbusies garā apvalkā un ar elkoni atspiedusies uz pīlāru.
Mamma Mia! Mēs atkal esam klāt
"Mamma Mia! Mēs atkal esam klāt" (en) ir 2018. gada romantiska kinokomēdija, kuras režisors un scenārija autors ir Ols Pārkers. Galvenās lomas atveido Amanda Saifreda, Pīrss Brosnans, Dominiks Kūpers, Kolins Fērts, Endijs Garsija un Lilija Džeimsa. Filmas pirmizrāde notika Tribekas filmu festivālā. Filma ir turpinājums 2008. gada filmai Mamma Mia!.
Polihimnija
Sengrieķu vēsturnieks Diodorus Siculus esot rakstījis par Polihimnijas spējām iemūžināt himnu sacerētāju slavu. Mūza arī piesaukta Dantes Dievišķā komēdijā (Canto XXIII 56. rindā).
Mamma Mia! Mēs atkal esam klāt
Filmas sižets norisinās piecus gadus pēc pirmās filmas notikumiem. Sofija gatavojas lielajai viesnīcas Bella Donna atkalatvēršanai, kā arī uzzina vairāk par savas mātes pagātni.
Polihimnija
Deviņi asteroīdi nosaukti mūzu vārdos. Franču astronoms Jean Chacornac atklājis asteroīdu Polihimniju.
Parnasa kalna nogāzē virs Delfi bijis avots, kas svēts Polihimnijai un citām mūzām.
Ivans Krūmiņš
Ivans Krūmiņš (1915-2003) bija latviešu izcelsmes Sarkanās armijas virsnieks. Padomju Savienības Varonis (1943).
Dzīvesgājums
Dzimis Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada 26. (13.) septembrī Gorodokā Vitebskas guberņā latviešu zemnieku ģimenē. Mācījās Vitebskas kooperatīvajā tehnikumā, Lielā terora laikā strādāja par grāmatvedi Termezā Uzbekijas PSR.
Piedalījās Otrajā pasaules karā kā 43. Daurijas strēlnieku pulka mīnmetēju vada komandieris. 1943. gada 30. oktobrī viņam par nopelniem Dņepras forsēšanas operācijā piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.
Pēc kara beigām viņu paaugstināja majora pakāpē, 1955. gadā Krūmiņš pabeidza PSKP CK Augstāko partijas skolu, bija Latvijas PSR Patērētāju biedrības valdes priekšsēdētājs, Latvijas KP CK loceklis un Latvijas PSR Augstākās padomes deputāts. Miris 2003. gada 11. martā Rīgā.
Komposta degunradžvabole
Komposta degunradžvabole (la) ir skarabeju dzimtas vaboļu suga. Tā ir liela kastaņkrāsas vai sarkanbrūna vabole ar 25—47 mm garu, masīvu ķermeni. Šai sugai ir izteikts dzimumdimorfisms: tēviņiem galvas vidū ir atpakaļ izliekts ragam līdzīgs izaugums un uz priekškrūšu vairoga ― trīszobu garenisks veidojums; mātītēm uz galvas atrodas tikai neliels paugurs, kā arī krūšu vairoga veidojums ir mazāks nekā tēviņiem. Pieaugušās vaboles ir aktīvas siltās vasaras naktīs, bieži lido uz mākslīgiem gaismas avotiem.
Kāpuri ir C veidā izliekušies, resni, dzeltenīgi balti, 80—110 mm gari. Tie attīstās lapu koku trūdošā koksnē, kompostā, mēslos, vecu lapu vai zāģu skaidu kaudzēs. Attīstība ilgst 2―4 gadus.
Sastopama arī Latvijā. Šeit vaboles atrod kompostā, siltumnīcās, zem gāztiem kokiem, atkritumu kastēs. Savvaļā pieaugušas vaboles var novērot no maija līdz augustam.
Etimoloģija un sistemātika
Pirmo reizi sugu aprakstīja Kārlis Linnejs 1758. gadā savā darbā «Systema naturae» un nosauca to par Scarabaeus nasicornis. 1798. gadā Kārlis Vilhelms Illigers šo taksonu pārcēla Oryctes ģintī. Nosaukums Oryctes cēlies no grc, kas nozīmē "zemracis", bet sugas apzīmētājs "nasicornis" tulkojams no latīņu valodas kā "degunradzis".
Izplatība
Areāla ziemeļu robeža stiepjas no Baltijas jūras līdz Sanktpēterburgai, Novgorodas apgabalam, Jaroslavļai, Kostromai, Kirovas apgabalam un Baškortostānas Republikai; aiz Urāliem cauri Jekaterinburgai un Kostanajai. Tālāk uz austrumiem sugai ir zināmas tikai atsevišķas atradnes, kas bieži ir tālu viena no otras. Dienvidu robeža Āzijā ir no Urālas ietekas līdz Embas baseina augštecei, tālāk līdz Arāla jūras krastiem un Ziemeļkaukāza stepēm. Dienvidaustrumos areāls sasniedz Ķīnas dienvidrietumu rajonus (Siņdzjana) un Indiju (Himāčala Pradēša, Kašmīra un Utarakhanda).
Komposta degunradžvaboles sākotnējās dabīgās dzīvesvietas ir dažādu tipu platlapju meži, ieskaitot kalnu, ūdensšķirtņu, sausgravu mežus, virspļavu terases un upju palieņu mežus. Ar cilvēku palīdzību vabole tiek izplatīta mākslīgos stādījumos stepēs, mežastepēs un pustuksnešu rajonos, kur sākotnēji apdzīvoja virspļavu un upju palienes terases, pirms tās tika pārveidotas. Vidusāzijā un Kazahstānā vabole plaši izplatīta stepēs un pustuksnešos. Šeit tā pielāgojas dzīvot līdzās cilvēkiem, paliekot par fakultatīvi sinantropu sugu, un attīstās lecektīs, sadalījušos kūtsmēslos, koksnes atkritumu kaudzēs un citās trūdošas koksnes atliekās. Ar cilvēku palīdzību vabole ir izplatījusies arī uz Eiropas ziemeļiem, tālu Krievijas Eiropas daļas taigas zonā un Rietumsibīrijā, kur pielāgojusies dzīvei lecektīs, siltumnīcās, komposta un koku atlieku kaudzēs.
Suga bieži sastopama Krimas un Ziemeļkaukāza mežastepēs un stepēs, bet areāla Eiropas daļas ziemeļos un Sibīrijā — reta.
Pieaugušās vaboles apraksts
Komposta degunradžvaboles tēviņi ir 25—43 mm (maksimāli līdz 47 mm) gari, mātītes ir 26—41 mm garas. Tā ir liela izmēra vabole ar kastaņbrūnu vai sarkanbrūnu ķermeni. Vēderpuse un kāju augšstilbi ir gaišāki, dzeltenīgi sarkanbrūni. Ķermenis iegarens, izliekts, samērā plats, mātītēm tas ir paplašināts uz aizmuguri.
Galva ir neliela, tās priekšējā (sejas) daļa ― trīsstūrveida, ar gandrīz taisniem sāniem, no priekšas sašaurināta. Tēviņam tā ir segta ar maziem, nesaplūstošiem punktiem, savukārt, mātītei ar ļoti blīviem, saplūstošiem punktiem un ļoti rupjām krokām. Acu daivas ir platas. Vēdekļveidīgas antenas ar desmit posmiem, no kuriem pamatposms ir izteikti liels. Plati augšžokļi, bez zobiņiem uz ārējās virsmas.
Tēviņa galvas lielāko daļu aizņem ragam līdzīgs izaugums, kas pakāpeniski sašaurinās virzienā uz galotni. Ragam ir trīsstūrveida šķērsgriezums, vienmērīgi izliekts no pamatnes uz augšu un aizmuguri. Labi attīstītiem indivīdiem tas sasniedz ievērojamu garumu, bet vāji attīstītiem dažreiz tikai nedaudz pārsniedz mātītes izauguma lielumu. Tā priekšēja virsma ir daudzmaz plakana, bez garenas rievas vidū, ar diezgan blīviem, sīkiem punktiem. Ir zināma vaboļu aberācija (O. n. ab. progressivus Prell, 1909), kurā tēviņiem raga aizmugure ir ar zobiņiem. Galvas sānos aiz raga ir raupji rievains punktojums.
Mātītēm rags ir mazs, tā virsotne parasti trula. Tas ir nedaudz atbīdīts uz aizmuguri, vērsts uz augšu un nedaudz atpakaļ. Mātītes rags bieži veido leņķi ar galvas priekšējo daļu, kas parasti ir ļoti izliekta un stipri virzīta uz leju.
Segspārni ir iegareni, izliekti, ar labi attīstītiem plecu pauguriem. Krūšu mugurējā plātne segta ar biezām, šķērseniskām krokām, mātītēm ― ar bieziem, rudiem matiņiem. Abu dzimumu vabolēm krūtis klāj blīvi, nelieli punktiņi un gari, biezi, rudi matiņi.
Kājas stipras, bet nav garas. Priekškāju stilbi ir plati, ārpusē ar trim platiem, galos neasiem zobiņiem, kas ir atdalīti ar noapaļotiem izliekumiem. Vidējais zobiņš izteikti pietuvināts augšējam. Pretī vidējā zobiņa aizmugurējai malai ir ļoti taisns piesis. Pakaļkāju augšstilbi ir garāki, nedaudz paresnināti. Vidējā un pakaļējā kāju pāra stilbi virzienā uz augšu pakāpeniski paplašināti; augšpusē ar gariem zobiņiem, bez vainadziņa no sariņiem. Pakaļējo kāju gūžas ar diezgan lieliem punktiem un bieziem matiņiem.
Mainība un pasugas
Komposta degunradžvabole ir ļoti polimorfa suga. Šīm vabolēm var stipri atšķirties ķermeņa lielums un krāsa. Lielākiem indivīdiem raksturīga tumšāka krāsa, bet sīkākas vaboles ir gaišākas. Lielākiem tēviņiem uz galvas ir spēcīgāk attīstīts rags, platāks priekškrūšu vairogs, uz kura ir labāk attīstīts paugurs. Šos veidojumus tēviņi izmanto savstarpējās cīņās pārošanās laikā. Sīkākiem tēviņiem ir vājāk attīstītas sekundārās dzimumpazīmes, kas padara tos līdzīgākus mātītēm. Jo lielākas ir mātītes, jo izteiktāka bedrīte uz priekškrūšu vairoga.
Šobrīd ir zināmas 19 pasugas, kuras dažreiz ir grūti atšķirt vienu no otras. Trūkst drošu diagnostikas pazīmju, lai populācijās ar lielu mainību varētu veikt pasugu identificēšanu. Tāpēc daži entomologi uzskata, ka nav vajadzīgs izdalīt tik daudz pasugu.
Ekoloģija
Atkarībā no degunradžvaboļu izplatības areāla pieaugušie īpatņi sastopami dažādos gadalaikos — no pavasara līdz vasaras vidum, dažreiz pat līdz rudens sākumam. Stepju zonā un Krimā vaboles var sastapt no maija beigām vai jūnija sākumā līdz jūlija 2.—3. dekādei. Mežstepju zonā un Krievijas Eiropas daļā tās ir sastopamas no jūnija līdz jūlija 2.—3. dekādei, ar maksimumu jūlija vidū. Eiropas taigas zonā vaboles sastopamas no jūlija līdz augusta beigām. Pieaugušā īpatņa dzīves ilgums ir 1―2 mēneši. Parasti sastopamas netālu no kāpuru attīstības vietām.
Dienā vaboles ir mazaktīvas, nelido un slēpjas zemē, koku dobumos, zem gāztiem kokiem. Aktīvas paliek pustumsā vai ar pilnas tumsas iestāšanos un turpina lidot gandrīz visu nakti. Bieži lido uz mākslīgiem gaismas avotiem.
Nav izpētīts, ar ko barojas komposta degunradžvaboles. Mutes orgānu uzbūve ar vāji attīstītām košļāšanas virsmām un griešanas zobu trūkums uz augšžokļa iekšējās malas ļauj domāt, ka pieaugušās vaboles barojas ar mīkstu vai šķidru barību (piemēram, ar koku sulu). Visticamāk, ka pieaugušie īpatņi nebarojas vispār un dzīvo, pateicoties kāpuru stadijā uzkrātajām barības vielām.
Kāpuri barojas ar dažādu mirušo koku koksni un koku atlikumiem. Visbiežāk barojas ar korķa ozolu, akmens ozolu un stepes gobu. Dažreiz arī ar balto apsi, karobu, šaurlapu osi, valriekstkoku, Eiropas olīvkoku, avokado, Alepo priedi, piramidālo papeli, Quercus canariensis un Quercus faginea (Quercus faginea subsp. broteroi, Quercus faginea var. alpestris). Ir dati, ka kāpuri grauž dažu dzīvo augu saknes, tai skaitā vīnogām, rozēm un citrusiem, izraisot šo augu kalšanu.
Dabiskie ienaidnieki
Uz vaboļu virsmas lielā skaitā dzīvo ārējie parazīti (gamazīdās ērcītes). Pie šādām ērcēm pieder:
Kāpuros parazitē palapseņu kāpuri no skoliju dzimtas (Megascolia maculata, Megascolia rubida). Sameklējusi vaboles kāpuru, lapsenes mātīte to paralīzē ar dzeloņa dūrienu vēdera nervu ganglijā, pēc tam izdēj vienu olu. Izšķīlies lapsenes kāpurs barojas ar dzīvu, bet paralizētu vaboles kāpuru, sākot ar tā dzīvībai mazāk svarīgām daļām. Uz kāpuriem un pieaugušiem īpatņiem parazitē Sarcophaga albiceps kāpuri.
Dzīves cikls
Pēc pārošanās mātītes dēj dzeltenīgi baltas olas vecos celmos, pūstošos koku stumbros, koku dobumos, trūdošos mēslos, dārza kompostā, koku skaidu un mizu kaudzēs, vai citās vietās, kas ir bagātas ar pūstošām augu daļām. Šeit notiek kāpuru attīstība. Dabiskās dzīvotnēs kāpuri attīstās galvenokārt veco, nedzīvo koku saknēs un resgaļa daļā, retāk gāztos kokos un koku dobumos. Mērenā klimata joslā kāpuri apdzīvo bērzus, ozolus, vītolus, dižskabāržus, Grieķijas valriekstus, aprikozes, plūmes, ķiršus, bumbieres un citus lapu kokus. Eiropas dienvidos un Ziemeļāfrikā atzīmēta kāpuru attīstība mespilos, cidonijās, persikos, melnajā un baltajā zīdkokā, ebenkokos un dateļpalmās. Kāpuri nekad neattīstās citrusu kokos un skujkokos. Oryctes nasicornis punctipennis pasugas, kas dzīvo pustuksnešu vietās, kāpuri var attīstīties augsnē, kur ēd mirušo, retāk dzīvo, koku saknes. Olu fāze ilgst aptuveni mēnesi.
Utilitārisms
Utilitārisms ir ētikas teorija, kuras pamatā ir doma, ka pareizais cilvēka rīcības veids ir tas, kas dod vislielāko ietekmi visas sabiedrības kopējās labklājības un laimes veicināšanā. Tas ir konsekvenciālisma novirziens, kas savukārt paredz, ka rīcība ir vērtējama pēc tās sekām.
Komposta degunradžvabole
Komposta degunradžvabole kultūrā
Pirmās atsauces par degunradžvaboli ir datētas mīnojas civilizācijas periodā (2000 — 1600 gadi p.m.ē.). Tās ir aptuveni 10 cm garas terakotas figūriņas, kas tika atrastas Krētas salas svētnīcā.
Utilitārisms
Par svarīgākajām personām, kas ir pārstāvējuši un veicinājuši utilitārismu, ir uzskatāmi britu filozofi Džeremijs Bentams un Džons Stjuarts Mills. Mūsdienās utilitārismu popularizējis Pīters Singers.
Komposta degunradžvabole
Komposta degunradžvabole kultūrā
1592. gadā degunradžvaboli attēlojis flanderu tēlotājs Georgs Hofnagelems (1542 — 1601) vienā no saviem darbiem ar uzrakstu: «non omnibus datum habere nasum», kas nozīmē: "ne katram ir dots deguns" (te runa ir par vaboles ragu).
Ķīšu iela
Ķīšu iela var būt:
Komposta degunradžvabole
Komposta degunradžvabole kultūrā
1912. gadā Vladislāvs Starevičs ir nofilmējis īsmetrāžas leļļu multiplikācijas filmu "Kinematogrāfijas operatora atriebība" («Месть кинематографического оператора»), kurā viens no galvenajiem varoņiem ir degunradžvabole. Lelles bija īstas vaboles, kuras Starevičs preparējis, piestiprinot pie kājām stiepli, pēc tam savienojot tās ar vasku pie ķermeņa.
Misšmita
Misšmita (ru) ir pilsētciemats Krievijas ziemeļaustrumos, Čukotkas autonomajā apvidū Iuļtinas rajonā. Izvietojies pie Ziemeļu Ledus okeāna Longa šauruma krastā 23 km uz austrumiem no 180° meridiāna.
Komposta degunradžvabole
Komposta degunradžvabole kultūrā
Degunradžvaboles tēlu bieži liek uz zinātnisko grāmatu par dabu vākiem (piemēram, 1994. gada Plaviļšekova grāmatā Kukaiņu noteicējs ("Определитель насекомых"), ka arī uz Eiropas valstu pastmarkām (Bulgārija 1968, Baltkrievija 2001, Ālandu salas un citur). Vēl degunradžvaboles tēlojums ir uz Polijas entomoloģijas biedrības emblēmas.
Aizsardzība
Dažās valstīs Rietumeiropā (tai skaitā Čehijā, Slovākijā, Polijā) šī ir aizsargājamā suga.
Misšmita
Vēsture
Ciemats uzcelts 3 km uz austrumiem no Oto Šmita vārdā nosauktā Oto Šmita zemesraga, no kā ieguvis savu nosaukumu. Ciemata būvniecība sākusies 1931. gadā, netālu no čukču ciema Rirkaipijas uzbūvējot lidlauku. 1932. gadā ierīkota Misšmitas polārā meteostacija, kas vēlāk izaugusi par hidrometeoroloģisko observatoriju. Ar laiku ciematā uzbūvēti vairāki vietējas nozīmes rūpnieciskie uzņēmumi, izglītības un kultūras iestādes. No 1973. līdz 2008. gadam Misšmita bija Šmita rajona centrs.
Komposta degunradžvabole
Aizsardzība
Vairākos Krievijas reģionos komposta degunradžvaboļu skaits samazinās, tāpēc tā ir iekļauta reģionālajās Sarkanajās grāmatās. Oryctes nasicornis nasicornis pasuga ir iekļauta Ļeņingradas apgabala (2005. gads, 3. kategorija), Astrahaņas apgabala (2007. gads), Karēlijas Republikas (2007. gads, 3. kategorija), Mordvija Republikas (2003. gads, 3. kategorija), Saratovas apgabala (2006. gads, 2. kategorija), Tatarstānas Republikas (2009. gads, 3. kategorija), Novgorodas apgabala (2011. gads), Stavropoles novada (2010. gads, 2. kategorija), Vladimiras apgabala (2009. gads, 3. kategorija), Kalugas apgabala (2000. gads), Kostromas apgabala (2009. gads, 3. kategorija), Ļipeckas apgabala (2006. gads, 4. kategorija) Sarkanajās grāmatās. Oryctes nasicornis latipennis pasuga ir iekļauta Dagestāna Republikas (2009. gads, 4. kategorija), Ingušijas Republika (2007. gads, 4. kategorija), Čečenijas Republikas (2007. gads, 4. kategorija) un Hakasijas Republikas (2003. gads) reģionālajās Sarkanajās grāmatās.
Galvenie faktori, kas šajos reģionos samazina degunradžvaboļu populāciju, ir sugas dzīvotņu iznīcināšana, veco koku izciršana un celmu izrakšana, zemes aršana, meža masīvu un kokmateriālu izžūšana.
Agrāk degunradžvabole bija iekļauta dažās Krievijas reģionālajās Sarkanajās grāmatās, no kurām pagaidām tā ir izslēgta, tai skaitā Sanktpēterburgas, Komi Republikas, Tambovas apgabala, Maskavas un Krasnojarskas novada Sarkanās grāmatas.
Višneve
Višneve (uk) ir pilsēta Ukrainas ziemeļos Kijivas apgabala Bučas rajonā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā pie Kijivas rietumu robežas, ietilpst tās aglomerācijā.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1887. gadā kā ciemats pie Žuļanu (Жуляни) dzelzceļa stacijas būvējamajā Dienvidrietumu dzelzceļa līnijā. Ciemats sāka attīstīties 1930. gados sakarā ar Kijivas aizsardzības nocietinājumu izbūvi. 1960. gadā pārdēvēta tagadējā vārdā. 1960. gados uz Višnevi pārcēla vairākus Kijivas rūpniecības uzņēmumus un ciemats strauji izauga. 1971. gadā piešķirts pilsētas statuss.
Aina Karlsone
Aina Karlsone ( — ) bija latviešu gleznotāja, grafiķe, lietišķās mākslas māksliniece, sertificēta amatu meistare un Jēkabpils Goda pilsone, vairāku grāmatu autore. Galvenokārt ievērību guvusi kā ekslibriste, piedaloties starptautiskās ekslibru izstādēs, kā arī grāmatu grafikas jomā. Dzīves laikā izdevusi vairākas grāmatas.
Biogrāfija
Aina Karlsone, pilnā vārdā Aina Ausma Karlsone (Zībiņa) dzimusi kā trešais bērns Madonas novada Kraukļu pagasta „Dzirnupēs” Zībiņu ģimenē 1935. gada 13. novembrī. Mākslas izglītību ieguvusi, 1955. gadā absolvējot Jaņa Rozentāla mākslas vidusskolu, bet vēlāk studijas turpināja Valsts Mākslas akadēmijā, kurā studēja glezniecības nodaļā pie tādiem izciliem gleznotājiem kā Eduarda Kalniņa, Ugas Skulmes un  grafiķa Pētera Upīša, pie kura apguva linogriezumu un oforta tehniku. Studijas pabeidza 1960. gadā. Pēc akadēmijas beigšanas no 1961. gada dzīvojusi Jēkabpilī, kur sākumā strādājusi Jēkabpils novadpētniecības un mākslas muzejā, bet no 1976. gada strādājusi Jēkabpils Lauktehnikā kā māksliniece noformētāja, darbā pavadot 14 gadus. 1984. gadā māksliniecei tika piešķirts Tautas daiļamata meistares Goda nosaukums, bet 1994. gadā viņa saņēmusi Latvijas Amatniecības kameras meistares diplomu. Mūža pēdējos 17 gadus aktīvi darbojusies Jēkabpils Svētā Miķeļa draudzē, kur 14 gadus bijusi rakstvede, bet trīs pēdējos arhivāre un hroniste. Par daudzpusīgu un radošu devumu Jēkabpils kultūras dzīvē 2006. gadā māksliniecei tika piešķirts Jēkabpils Goda pilsones nosaukums. Mirusi Jēkabpilī, 2012. gada 17. decembrī, apbedīta Jēkabpils pilsētas kapsētā 20. decembrī.
Mākslinieciskā darbība
Izcila ekslibru meistare, izveidojusi aptuveni 3100 grāmatzīmes. Strādājusi galvenokārt grafikas tehnikās. 1967. gadā norisinājās viņas pirmā personālizstāde Jēkabpilī, vēlāk arī citās pilsētās. No 1985. gada notikušas daudzas Ainas Karlsones izstādes kā Latvijā, tā ārzemēs. No tām 35 bija starptautiskās ekslibru izstādes, kurās māksliniece guvusi augstu sava darba novērtējumu. Darbojusies arī grāmatu grafikā, kopumā izdotas astoņas grāmatas ar grafiķes darbiem. Mākslas darbus veidojusi arī kalendāriem un citiem periodiskajiem izdevumiem.
Izdotās grāmatas
Dzīves laikā māksliniece izdevusi četras grāmatas- „Klūdziņu un sloksnīšu pinumi” (1992), „Mašīnizšūšana” (2000), „Grāmatzīmes Jēkabpils novadam” (2004) un „Īpašuma, cieņas un pateicības zīme- Ex libris” (2005).
Ostera (upe)
Ostera (uk) ir Desnas kreisā krasta pieteka Ukrainas ziemeļos. Tās garums ir 199 kilometri.
Tek rietumu virzienā pa Piedņepras līdzenumu. Ietek Desnā pie Osteras pilsētas. Vidustecē ierīkotas slūžas ūdens novadīšanai uz Trubižas upi, tālāk pa Osteras straumi - HES. Smoļankas kanāls savieno Osteru ar Veresočas upi. Osteras krastos atrodas Ņižina, Kozeļeca un Ostera.
Leonardo Dženoni
Šveices hokeja izlases sastāvā ir spēlējis piecos Pasaules čempionātos un 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Zinību diena
Zinību diena, dažreiz saukta arī par 1. septembri, ir diena, kurā Krievijā (ru) un daudzās citās pēcpadomju valstīs (lt, uk), tostarp arī Latvijā, atzīmē skolas mācību gada sākumu. Ja 1. septembris iekrīt sestdienā vai svētdienā, Zinību dienu pārceļ uz tuvāko darba dienu.
Vēsture
Zinību diena PSRS oficiāli atzīta 1984. gadā, kad pamatojoties uz PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1984. gada 15. jūnija noteikumiem Nr. 373-11 „Deklarācija par 1. septembri — Zinību dienu kā valsts svētkiem” to pasludināja par valsts svētkiem. Vēsturiski gan PSRS 1. septembri kā skolas mācību gada sākuma dienu atzīmē jau no 1935. gada.
Uz pasākumu pie skolas skolēni ierodas ģērbušies svinīgās drēbēs un ar ziedu pušķiem. Svinības sākas ar direktora un/vai skolotāju uzrunu, kam seko īss koncerts. Tad ar pirmo zvanu iezvana pirmklasnieku ienākšanu skolā, un vecākie skolēni sadevušies rokās ar pirmklasniekiem ved viņus uz klasi. Pirmā mācību gada stunda ir klases stunda, kam seko klašu fotografēšanās, bet mācības 1. septembrī parasti vēl nesākas.
Gerhards fon Rozens
Gerhards Pauls fon Rozens (de; 1856—1927) bija vācbaltiešu gleznotājs, Rīgas pilsētas mākslas skolas direktors.
Zinību diena
Vēsture
Skolas noslēguma pasākums ir Pēdējais zvans, ar ko atzīmē mācību gada beigas skolēniem, jo īpaši 9. un 12. klašu skolēniem, kuri togad beidz pamatskolu vai vidusskolu.
Putu jūra
Putu jūra jeb Mare Spumans ir Mēness jūra Mēness redzamajā pusē. Atrodas uz austrumiem no Pārpilnības jūras, uz DR no Viļņu jūras.
Zinību diena
Vēsture
Latvijā Zinību dienu atzīmē arī pēc PSRS sabrukuma, un kopš 2002. gada tā ir oficiāla atceres un atzīmējama diena.
Gerhards fon Rozens
Dzīvesgājums
Dzimis 1856. gada 9. oktobrī Rakverē Voldemāra Reinholda fon Rozena un viņa sievas Marijas, dzimušas Manteifeles-Cēges, ģimenē. Mācījās Humberta skolā un studēja arhitektūru un glezniecību Pēterburgas Mākslas akadēmijā (1874—1878), strādāja par brīvmākslinieku Tallinā. Turpināja glezniecības studijas Diseldorfas Mākslas akadēmijā (1883—1886), strādāja par brīvmākslinieku Pēterburgā.
Pēc Elīzes Jungas-Štillingas aicinājuma 1891. gadā Rozens ieradās Rīgā un sāka strādāt par skolotāju viņas privātajā zīmēšanas un gleznošanas skolā, pēc viņas nāves 1904. gadā pārņēma skolas vadību un 1906. gadā izveidoja Rīgas pilsētas mākslas skolu Pēterburgas Mākslas akadēmijas pārziņā. Līdztekus Rozens no 1896. gada darbojās Rīgas Politehniskajā institūtā, no 1901. gada par štata docētāju, 1911. gadā ievēlēts par zīmēšanas adjunktprofesoru.
Putu jūra
Jūras rietumu malā atrodas Ptī krāteris (Ø 5 km), ap kuru plešas gaišu izmešu stari. Austrumu malā atrodas Pomorcevs (Ø 26 km), uz DA Maklorens (Ø 54 km)
Gerhards fon Rozens
Dzīvesgājums
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 22. maijā Rīgā gāja bojā viņa sieva Marija fon Rozena (1880—1919), pēc kara beigām 1920. gadā Gerhards fon Rozens pācēlās uz dzīvi Vācijā. Miris 1927. gada 27. janvārī Berlīnes priekšpilsētā Lihterfeldē.
Ilmars Rauds
Ilmars Rauds (et; dzimis, miris ) bija igauņu šahists, divkārtējs Igaunijas individuālā čempionāta uzvarētājs.
Rietumu lakstīgala
Rietumu lakstīgala (Luscinia megarhynchos) ir mušķērāju dzimtas (Muscicapidae) dziedātājpuntu suga, kas pieder pie čakstīšu apakšdzimtas (Saxicolinae). Sastopama Eirāzijas rietumu daļā un Āfrikas ziemeļrietumos. Vienu reizi reģistrēta arī Latvijā.
Izplatība
Rietumu lakstīgala ir migrējoša lakstīgalu suga, kas ligzdo Eiropā, Āfrikas ziemeļrietumos, Vidējos Austrumos un Centrālāzijā. Izplatības areāla austrumu robeža sasniedz Ķīnas ziemeļrietumus. Ziemu tā pavada Āfrikas tropu joslā. Lai arī Ziemeļeiropas, Latviju ieskaitot, vasaras rietumu lakstīgalai ir pārāk vēsas, tomēr, klimatam globāli kļūstot siltākam, to izplatības areāla ziemeļu robeža paplašinās.
Latvijā
Latvijā rietumu lakstīgala ir novērota vienu reizi —, kad viens putns tika noķerts tīklā un apgredzenots Kolkā. Tādējādi tā kļuva par 356. savvaļā sastapto putnu sugu Latvijā.
Izskats un īpašības
Lakstīgala ir izslavēts dziedātājputns ar nelielu augumu un neuzkrītošu, pelēkbrūnu apspalvojumu. Tās dziesma tiek uzskatīta par vienu no skaistākajām putnu dziesmām pasaulē. Rietumu lakstīgalas ķermenis ir 16—17 cm garš, svars 16—39 g. Apspalvojums uz muguras ir tumšāks nekā pavēderē, kas uz vēdera var būt gandrīz balts. Kopumā apspalvojums ir rūsganīgi brūns. Astes un spārnu lidspalvu tonis ir vispiesātinātākais, ar oranžu nokrāsu. Ap acīm rietumu lakstīgalai ir šaurs, balts gredzens un šķērsām pāri galvas augšadaļai acu augstumā gandrīz nemanāma, gaišāku spalvu josla. Knābis tumšs, bet kājas rozīgi brūnas. Rietumu lakstīgalas tēviņi un mātītes izskatās līdzīgi viens otram, bet jaunie putni ir brūni. Ārēji rietumu lakstīgala ir ļoti līdzīga lakstīgalai (Luscinia luscinia).
Uzvedība un barība
Rietumu lakstīgala ir grūti pamanāms putniņš, kas pamatā uzturas krūmāju zaru biezoknī. Eiropā tas visbiežāk ligzdo atklātās ainavās ar krūmāju audzēm vai biezās, aizaugušās mežmalās, kas bieži atrodas ūdenstilpju tuvumā. Āfrikā rietumu lakstīgala sastopama gan savannā, gan krūmājos un mežos.
Rietumu lakstīgala pamatā barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem uz zemes, bet vasaras beigās un rudens sākumā nelielos daudzumos tā barojas arī ar ogām un sēklām. Tā upuri parasti noskata no kāda paaugstinājuma (zema krūma zara) un to pamanījusi, strauji laižas zemē, lai saķertu. Reizēm tā lēkājot pārskata un pārmeklē nobirušās lapas, meklējot noslēpušos kukaiņus.
Iskra-MAI-85
Iskra-MAI-85 (Искра-МАИ-85) ir Krievijas nanopavadonis. Tas orbītā palaists.
Kosmisko aparātu izgatavoja Maskavas Aviācijas institūta studenti un jaunie speciālisti. Pavadonis ir CubeSat 3U formā ar masu aptuveni 4 kg.
Iskra-MAI-85 uzdevums ir izmēģināt kosmosā universālu pavadoņu platformu. Derīgā krava tam ir modulis, kas ievāc datus par kosmiskās vides faktoru ietekmi uz karstumizturīgo pārklājumu ekspluatācijas izmaiņām.
Lidojuma gaita
Iskra-MAI-85 startēja 6:36:49 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG / Fregat-M no Baikonuras kosmodroma. Tas kopā ar vēl 71 maziem pavadoņiem bija sekundārā krava pavadonim Kanopus-V-IK.
Pēc Kanopus-V-IK atdalīšanas no dzinējbloka, Fregat-M veica vairākus manevrus, lai ievadītu pārējos pavadoņus tiem paredzētajās orbītās. Pēc pavadoņu atdalīšanas ar 12 kosmiskajiem aparātiem neizdevās nodibināt sakarus. 23. augustā tika publicēta informācija, ka arī Iskra-MAI-85 nedarbojas. Maskavas Aviācijas institūts noliedza šo informāciju, apgalvojot, ka jūlijā un augustā ar Iskra-MAI-85 ir daudzreiz veikti sakaru seansi, un tas turpina pildīt tam paredzētos uzdevumus.
Aleksandrs Viļumanis (dziedātājs)
Aleksandrs Viļumanis (dzimis, miris ) bija latviešu operdziedātājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1910. gada 15. jūlijā Pavlovskā pie Pēterburgas grāmatveža Kārļa Viļumaņa un viņa sievas mūzikas skolotājas Katrīnas četru bērnu ģimenē. Viņa tēvs bija dzimis Dagdā, bet māte Pēterburgā. Pēc Pirmā pasaules kara viņa vecāki pārcēlās uz Latviju, kur viņa māte Rīgā nodibināja bērnu operas studiju. A. Viļumanis pirmā dziedāšanas skolotāja bija viņa māte. Viņš studēja Latvijas Mūzikas akadēmijā (1928—1936), 22 gadu vecumā saņēma goda diplomu Vīnes starptautiskajā vokālistu konkursā, no 1934. gada strādāja Liepājas operā.
1939. gadā ar komponista Alfrēda Kalniņa atbalstu papildinājās Milānā pie profesora Karlo Kavalini, pēc atgriešanās Latvijā kļuva par Nacionālās operas solistu. Kopumā Aleksandrs Viļumanis uz Nacionālās operas skatuves nodziedāja vairāk kā 50 lomu. No 1948. gada līdz 1978. gadam viņš bija Latvijas Valsts konservatorijas mācībspēks. Miris 1980. gadā Rīgā.
Aleksandra Viļumaņa dēls ir simfoniskā orķestra diriģents Aleksandrs Viļumanis.
Pretsalipes vielas
Pretsalipes vielas ir inertas, ūdenī nešķīstošas, cietas un sīki disperģētas vielas, ko pievieno dažādai pulverveida vai kristāliskai pārtikai (sausajiem pārtikas koncentrātiem, vārāmajai sālij, garšvielām, kaltētu dārzeņu un augļu pulveriem, kartupeļu pārslām, pūdercukuram, kakao pulverim u.c.), lai saistītu mitrumu un novērstu saskares laukuma palielināšanos starp sausās pārtikas daļiņām, samazinot to salipšanu un kavētu piciņu veidošanos uzglabāšanas laikā. Higroskopiskiem pulveriem salipšanas kavēšanai papildus pievieno arī virsmaktīvas vielas, kas adsorbējas uz to daļiņu virsmas, veidojot aizsargkārtiņu pret ūdeni.