cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pompeju māksla
Arhitektūras stils
Arhitektūras stilam raksturīgs neparasts dabiskums. Atšķirībā no inkrustācijas stila, kurš uzsvēra un dekorēja sienas plakni, arhitektūras stilā svarīga bija telpas paplašināšana. Uz sienām tika attēlotas kolonnas, kuras radīja pilnīgu realitātes ilūziju. Nereti vēl aiz šīm kolonnām tika gleznota ainava, kurā izmantota ticama perspektīva, kurai gan nav matemātiskās precizitātes. Tomēr galvenā nozīme bija arhitektoniskajām detaļām, kuras bija vissvarīgākās, lai radītu ilūziju, ka tiek paplašināta un turpināta telpa, nevis, ka sienas vietā ir vienkārši logs. Arhitektūras stilā parādās arī figūru gleznojumi. Galvenokārt šiem gleznojumiem ir mitoloģiski sižeti, taču parādās arī kauju ainas. Figūrām raksturīga dinamika, un to silueti skaidri izceļas uz vienmērīgi noklātā fona. Arhitektūras stila sienu gleznojums vienā no Mistēriju villas istabām tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem gleznojumiem, kas saglabājušies no antīkās pasaules. Šo gleznojumu uzskata par svarīgu posmu antīkās sienu glezniecības attīstībā. Tajā attēlotas figūras uz sarkana paneļa fona, kas bijis daļa no lielākas kompozīcijas, kas aptvērusi visas telpas sienas. Telpā, domājams, notikuši banketi un kāda mistēriska kulta (iespējams, Dionīsa kulta) rituāli. Šajā gleznojumā telpa nav tik ļoti paplašināta kā citos gadījumos — arhitektoniskajām detaļām atvēlēts tikai nedaudz vietas sienas apakšpusē un augšpusē. Gleznojuma darbība notiek uz gleznotas dzegas; tiek uzskatīts, ka tas attēlo jaunas novices uzņemšanu kultā. Viņu per kāds spārnots gars vai dievība, un viņa meklē patvērumu noraizējušās vecākas sievietes klēpī, kamēr krāšņi uzgleznota kaila meitene kaislīgi dejo. Visiem mistēriju kultiem raksturīgs sāpīgs iniciācijas rituāls, pēc kura uzņemtajam tiek atklāti noslēpumi, ar kuru palīdzību iespējama glābšana caur mistisku savienību ar kādu dievību. Nav skaidrības, vai šis gleznojums ir romiešu oriģināls vai kāda zuduša grieķu hellēnisma perioda darba kopija.
Kandelabru stils
Sienai no ierāmēta skata dabā kļūstot par mazākiem attēliem, iezīmējas trešais jeb kandelabru stils (ap 20. g. p. m. ē. — 60. g.). Pazūd simulētā arhitektūra, un sienu daudzos paneļos sadala joslas, ko rotā vīnstīgas vai citi dekoratīvi elementi. Vairs netiek slēpts sienas "plakanums", drīzāk tas tiek pat apzināti uzsvērts. Šāds stils atbilst agrīnās Impērijas nedaudz atsvešinātajam un uz izrādīšanos vērstajam stilam. Kandelabru stilu raksturo smalkas formas un krāsas un apzināta otrā stila monumetālo konstrukciju noraidīšana. Tiek attēlotas smalkas kolonnas, vijumi, nedaudz orientāla greznība, kura tomēr neieslīgst pārmērībās. Vērojama tajā laikā aktuālā Ēģiptes mākslas ietekme uz romiešu glezniecību.
Kandelabru stilam raksturīga kompozīcija ir sienas centrā novietots salīdzinoši neliela izmēra attēls, parasti ar mitoloģiska rakstura kompozīciju. Bieži vien izmantots jau minētais dalījums trīs joslās — sienas centrā atrodas panelis ar lielāku gleznojumu, bet tam abās pusēs — paneļi ar papildinošiem mazākiem attēliem. Kandelabru stils plaši izmantots Vetiju mājā, kam raksturīgi neparasti sižeti, — piemēram, Priaps uz svariem novietojis savu milzīgo fallu (tiek uzskatīts, ka šis attēls atvairījis ļaunu aci).
Dekoratīvais stils
Dekoratīvā stila (60.-69. g.) ietvaros gleznotāji, iespaidojušies no tālaika Romas teātra dizaina, atgriezās pie arhitektūras rāmjiem un atvērtām ainavām. Bieži vien gleznojumos attēlo teātra kulises. Krāsaini laukumi, ko appludina gaisma un atmosfēra, rada gaisa perspektīvu. Tā sarežģītā veidā apvieno sienu, izmantojot visus iepriekšējos optisko ilūziju radīšanas paņēmienus. Dekoratīvais stils ir nosacīts pārējo stilu rezumējums — zemākajās sienu daļās parādās inkrustācija, sienas iezīmē kandelabru stils, taču piepilda arhitektūras stils. Lai arī gaisa perspektīva rada vienojošu efektu, nav konkrēta redzespunkta, no kura tos varētu uzskatīt par saistītiem; šķiet, ir paredzēts tos apskatīt atsevišķi, kā izstāžu zālē. Parasti malās tiek veidotas fantastiskas arhitekturālas kompozīcijas.
Ceturtajā stilā pēc izteikti dekoratīvā gleznojumu rakstura trešajā stilā, kad telpa ne tikai netika paplašināta, bet pat nedaudz nospiedoši ierobežota, uzsverot sienas plakni, sienas atkal tiek "atbīdītas" tālāk, kaut arī plašuma un brīvības ilūzija nav tik izteikta kā otrā stila sienu gleznojumos.
Dekoratīvā stila gleznojumi ir tematiski ļoti dažādi — no klusajām dabām līdz žanra glezniecībai, no mitoloģijas līdz ainavām.
Dekoratīvā stila mākslinieku visvairāk interesē telpas atainojums, tāpēc viņš attēlo darba priekšmetus tik mazus, cik iespējams, un visu kompozīciju apvieno, izmantodams gaismu. Dziļums nav attēlots precīzi, taču tas ir nojaušams. Romiešiem nebija matemātiskas perspektīvas sistēmas, tāda tika atklāta tikai agrajā renesansē, tomēr viņi lietoja figūru samazinājumu un krāsu maiņas. Būtiski, ka ceturtajam stilam raksturīga izteikta apgleznotās telpas pilnība, pat pārpilnība ar dekoratīviem elementiem. Slavenākie ceturtā stila gleznojumi atrodami Vetiju mājā. Tur uz koši sarkana fona attēlotas lidojošas figūras.
Ceturto romiešu glezniecības stilu mēdz dēvēt par barokālu tā daudzo rotājumu un vijumu dēļ, kuri, papildināti ar ainavām vai sižetiskām kompozīcijām, rada pārpilnības iespaidu. Šo iespaidu pastiprina krāsu izmantojums, piemēram, zelts uz balta. Nereti rodas grūtības atšķirt trešo glezniecības stilu no ceturtā — to bieži vien var noteikt tikai pēc laika, kad attiecīgais gleznojums tapis.
Grīdu mozaīkas
Viens no izplatītākajiem veidiem, kā izrotāt mājas grīdu, bija izveidot uz tās tā saukto trompe-l'oeil jeb acu apmāna mozaīku, kurā uz grīdas attēloti dažādi priekšmeti, piemēram, asakas un zāles stiebri, — tā, it kā tā vienkārši nebūtu uzkopta. Fauna mājā Pompejos atrasta krāšņa mozaīka ar dažādu jūras dzīvnieku attēlojumiem.
Skrunda
Skrunda ir Kuldīgas novada pilsēta Kurzemes centrālajā daļā, Ventas upes krastos. Atrodas 151 km attālumā no Latvijas galvaspilsētas Rīgas. Pilsēta aizņem 7,9 km2 lielu teritoriju, to šķērso autoceļi A9, P116, P117 un Rīgas - Liepājas dzelzceļš.
Vēsture
Vēstures avotos Skrunda (Scrunden) kuršu Bandavas zemē pirmo reizi minēta 1253. gadā, bet 1368. gadā Ventas kreisajā krastā uzcelta Vācu ordeņa Skrundas pils. Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā Skrundā darbojās stikla ceplis, pulvera dzirnavas, naglu, lielgabalu un šauteņu darbnīcas. Gatavos izstrādājumus transportēja lejup pa Ventas upi. No 1685. gada cauri Skrundai veda hercogistes galvenais pasta ceļš Jelgava - Dobele - Blīdene - Saldus - Skrunda - Grobiņa - Liepāja - Sventa - Mēmele. Pili izpostīja zviedru karaspēka uzbrukuma laikā Lielā Ziemeļu kara laikā. 19. gadsimta sākumā netālu no bijušās ordeņa pils drupām klasicisma stilā uzcelta Skrundas muižas kungu māja, kas atjaunota 1881. gadā.
Apdzīvotā vieta sāka veidoties pēc šaursliežu dzelzceļa līnijas Liepāja—Aizpute pagarinājuma Aizpute-Skrunda-Saldus izbūves Pirmā pasaules kara laikā. Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 22. - 29. janvārī pie Skrundas notika smagas kaujas starp Padomju Latvijas armijas 2. strēlnieku pulku un Latviešu atsevišķo bataljonu Oskara Kalpaka vadībā. Pēc 1920. gada agrārās reformas Skrundas muižas zemes tika sadalītas apbūves gabalos. 1925. gadā Skrundai tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. Līdz ar platsliežu dzelzceļa līnijas Glūda—Liepāja atklāšanu 1929. gadā Skrundas saimnieciskā attīstība paātrinājās. 1935. gadā Skrundā bija ~50 sīktirdzniecības uzņēmumi, kā arī vairāki rūpniecības uzņēmumi: ūdensdzirnavas, linu apstrādāšanas darbnīca, divas kokzāģētavas, divas mehāniskās darbnīcas.
80. gadu beigās Skrundā izveidojās Tautas frontes nodaļa. Zīmīgs notikums bija Latvijas karoga pacelšana virs Skrundas kultūras nama 1988. gada novembrī, jo līdzās esošā krievu armijas bāze bija atbalsta punkts interfrontes aktivitātēm.
1995. g. 4. maijā tika uzspridzināts jaunais, nepabeigtais Skrundas radiolokācijas stacijas korpuss. Šis notikums kļuva par simbolisku aktu latviešu tautas brīvības centieniem.
1996. gadā Skrundai piešķīra pilsētas tiesības.
Ģeogrāfija
Skrunda atrodas Kursas zemienes Pieventas līdzenumā, Ventas kreisajā krastā. Venta tek apmēram 5 m dziļā ielejā, tās vidējais ūdens līmenis atrodas 23 m vjl., platums - 70 m, dzijums - 1 m. Pilsētas apkārtne ir mežaina un purvaina, pie dienvidrietumu robežas atrodas Skrundas purvs, pie ziemeļrietumu robežas - Skrundas zivju dīķi, kuros ietek gar pilsētas robežu tekošā Ventas pieteka Garūdene, tās platums līdz 1,5 m. lepretī pilsētai no labā krasta Ventā ietek Ciecere. Pilsētā 112 ha aizņem apbūve, 219 ha - lauksaimniecības zemes, 126 ha - meži.
Iedzīvotāji
Padomju okupācijas gados Skrundas iedzīvotāju skaits pieauga gandrīz piecas reizes. To sekmēja padomju okupācijas armijas bāzu tuvums, un latviešu īpatsvars pilsētā kļuva mazāks par 50%. Pēc padomju armijas aiziešanas 90. gados, iedzīvotāju skaits strauji samazinājās.
Hospitāļu iela
Hospitāļu iela var būt:
Keri
Keri (et, sv) ir maza, Igaunijai piederīga saliņa Baltijas jūras Somu līcī, ziemeļaustrumos no Tallinas, 6 km ziemeļos no Prangli, piederīga Harju apriņķa Vīmsi pagastam.
Maza, akmeņaina saliņa, daudz kaļķakmens bluķu.
Sala rakstītos avotos pirmoreiz minēta 1623. gadā. 1719. gadā uz salas ierīkoja bāku. Mūsdienās salā esošā bāka celta 1803. gadā, ar metāla karkasu nostiprināta 1857. gadā. Kopš salu 2003. gadā atstāja pēdējais bākas sargs, tā ir neapdzīvota.
Netālu no salas jūras dzelmē atrodas pasažieru lidmašīnas Kaleva vraks — šo lidmašīnu 1940. gadā ar visiem pasažieriem notrieca PSRS gaisa spēki.
Afganistānas kirgīzi
Afganistānas kirgīzi - kirgīzu atzars, kas apdzīvo Pamira kalnu (Mazais Pamirs, Lielais Pamirs) augstkalnu ielejas (4600-5200 m v.j.l.) mūsdienu Afganistānas ziemeļos, koridorā starp Ķīnas Tautas Republiku, Pakistānas Islama Republiku un Tadžikistānas Republiku. Etniski piederīgi dienvidkirgīziem (ičkilikiem), un iedaloties virknē dzimtu: karateiti, teīti, naimani, kipčaki, šajimi, alapi, kizil-ajaki, kutali, kizil-baši un kočkori. Mūsdienās Afganistānā, Mazajā Pamirā dzīvo aptuveni 1100 Abdrašit-hana kirgīzu, bet Lielajā Pamirā aptuveni 700 kirgīzu (vadonis Mamats Ahuna), bet Turcijas Republikā dzīvo aptuveni 95 kirgīzu ģimenes (~800 cilvēku) no kočkoru, alapu, naimanu, šajimu un kizil-ajaku dzimtām. Pēc reliģiskās piederības - musulmaņi (sunnīti), - saglabājušies arī senie ticējumi (debesu, senču kulti u.tml.). Dzīvo izolēti no pārējiem valsts iedzīvotājiem, praktiski bez kādiem personu un pavalstniecību apliecinošiem dokumentiem (pases izsniegtas tikai pārdesmit kirgīziem).
Sadzīve
Pārtikā dominē pašu izaudzētais - piena produkti, gaļa. Apģērbs lielāko tiesu tiek gatavots no pašu mājlopu vilnas un ādām. Katru gadu augustā un septembrī kirgīzi veido tirdzniecības karavānas, kas ved uz līdzenumu rajoniem sviestu, vilnu ādas un voiloku, ko tirgū maina pret miltiem, miežiem, rīsu, augu eļļu, sadzīves priekšmetiem.
Lasīt un rakstīt no voisiem kirgīziem prot tikai kādi pāris desmiti, kas mācījušies pie mullas. Skolu kā tādu nav. Praktiski katrs kirgīzs bez dzimtās valodas brīvi runā vēl 3-5 citās valodās (farsi, urdu, u.c.). Nav pieejama arī medicīniskā aprūpe - saslimušos ārstē tikai tautas medicīnas līdzekļiem (attiecīgi, no 10 jaundzimušajiem vidēji izdzīvo 4-5, vidējais dzīves ilgums ir 45-47 gadi). Pēc talibanu valdības gāšanas 2001. gadā ASV un to sabiedroto iebrukuma rezultātā, modžahedu kontrolētajos apvidos sāka intensīvi audzēt narkotikas un arī kirgīzu vidū sākusi izplatīties narkomānija (narkotikas mūsdienās lietojot vairāk nekā 20% pieaugušo).
Vēsture
Pirmās ziņas par tiem ir, ka XVI gs. vidū kirgīzi sākuši apmesties Austrumpamirā (mūsd. Tadžikistānas Murgabas rajons) un Sara-Kola kalnu grēdas apvidū (mūsd. ĶTR un Tadžikistānas robeža). XVI gs. otrajā pusē, kad Buhāras emīrs Abdulla-hans iekaroja Badahšanu, Šugnanu un Rušanu (mūsd. Tadžikistānas Kalnu Badahšanas teritorija), tas atļāvis kirgīziem izmantot Austrumpamira alpu pļavu ganības.
XVII gs. vidū kirgīzu šajā apvidū jau bijis pietiekami daudz un, kad džungāru un kalmaku ciltis no Austrumturkestānas (mūsd. ĶTR Sindzjaņas-Uiguru autunomais apgabals) sava Galdan-hana vadībā iekaroja Austrumpamiru - Pamira kirgīziem palīgā devās līdzenumu kirgīzu karotāji. No 1671. līdz 1759. gadam ritēja karš starp kirgīziem un kalmakiem, kas beidzās ar kirgīzu uzvaru un daudzu kirgīzu dzimtu apmešanos šajā apvidū. Sākās kirgīzu iespiešanās Pamira ziemeļos, centrālajā daļā un rietumos, XVIII-XIX gs. mijā sasniedzot Hindukušu (XVIII gs. Pamirā bija aptuveni 20 000 kirgīzu, XIX gs. - 35 000, XX gs. - 85 000, pamatā Murgabas rajonā un Karateginas ielejā).
1830.-1840. gados kirgīzi sāka apmesties tālāk - Mazā un Lielā Afganistānas Pamira, Vahanas un Hindukušas augstkalnu ielejās, - XIX gs. vidū Afganistānā jau bija aptuveni 5 500 kirgīzu. Tas bija laiks, kad Rietumu lielvalstis aktīvi dalīja ietekmes sfēras Āzijā: 1893.-1895. gados tika nosprausta (praktiski bez Afganistānas pārstāvju līdzdalības) robeža starp Britu impēriju un Afganistānu (t.s. Duranda līnija), kā arī Krievijas impērijas un Afganistānas robeža Pamira kalnos, atšķeļot Afganistānas kirgīzus no saviem ciltsbrāļiem, kuru zemes bija iekarojusi Krievijas impērija.
1930. gados, glābjoties no pilsoņu kara Ķīnā, Rahmankul-hana vadīiti uz Afganistānu migrēja vairāki tūkstoši kirgīzu ar ģimenēm un lopu bariem.
Karaļa Zahir-šaha valdīšanas laikā kirgīzus neaplika ar nodokļiem, neiesauca armijā, bet to oficiālais statuss bija "valsts robežas sargājošā tauta" - kirgīzu zemessargi pildīja robežas uzraudzīšanas funkcijas paralēli valsts robežsardzes dienestam. Pēc karaļa gāšanas 1978. gadā Rahmankul-hans izveda lielāko daļu savu kirgīzu uz Pakistānu. 1980. gadā Turcijas Republika piešķīra kirgīziem patvērumu un dzīves vietu valsts austrumos, augstkalnu alpu pļavās pie Vana ezera, kurp devās 102 ģimenes (~900 cilvēku), bet aptuveni 69 ģimenes (~700 cilvēku) Abdrašit-hana vadībā atgriezās Afganistānā savās vecajās zemēs.
2003. gadā kirgīzu pārstāvji Asmans Aži un Mamats Ahuns piedalījās Loja Džirgas darbā Kabulā. Kopš tā laika kirgīzi ir pārstāvēti šajā politiskajā institūcijā.
Centrālāfrikas Republikas karogs
Centrālāfrikas Republikas karogs ir viens no Centrālāfrikas Republikas nacionālajiem simboliem.
Karogs tika pieņemts 1958. gada 1. decembrī. Tā projektu sagatavoja Bartolomehs Boganda, kurš tobrīd bija Centrālāfrikas Autonomā apgabala vadītājs. Lai arī viņš bija viens no redzamākajiem afrikāņu nacionālistiem, kuri tiecās atbrīvoties no koloniālās varas, tomēr viņš uzskatīja, ka "Francijai un Āfrikai ir jāiet kopsolī". Tāpēc Boganda karogā apvienoja Francijas karoga sarkano, balto un zilo krāsu ar panāfrikas sarkano, dzelteno un zaļo krāsām. Karoga augstuma attiecība pret platumu ir 3:5.
Sarkanā krāsa simbolizē tautas asinis, kas tika izlietas cīnoties par valsts neatkarību, kā arī asinis, kuras tauta ir gatava izliet, ja kāds apdraudēs tās neatkarību. Zilā krāsa simbolizē debesis un brīvību, bet baltā krāsa mieru un cieņu. Zaļo krāsu saista ar cerību un ticību, dzelteno ar iecietību un zelta piecstaru zvaigzne ir neatkarības un nākotnes progresa simbols.
Starptautiskā finanšu korporācija
Starptautiskā Finanšu Korporācija, saīsināti SFK, (en, IFC) ir Pasaules Bankas grupas locekle, un tās galvenā mītne atrodas Vašingtonā. Korporācija ir dibināta 1956. gadā. Starptautiskā Finanšu Korporācija veicina ilgtspējīgu privātā sektora investīcijas jaunattīstības valstīs.
Huneriks
Huneriks jeb Honeriks (la; dzimis ap 420. gadu, miris 484. gadā), bija vandaļu karalistes karalis no 477. līdz 484. gadam. Valsts galvaspilsēta bija Kartāga.
Starptautiskā finanšu korporācija
Mērķi un darbības virzieni
Starptautiskās Finanšu Korporācijas galvenais mērķis kā visām Pasaules Bankas grupas institūcijām ir cilvēku dzīves kvalitātes uzlabošana jaunattīstības valstīs. SFK ir lielākais daudzpusējo aizdevuma avots un pašu kapitāla finansēšanā privātā sektora projektiem jaunattīstības valstīs. Tās mērķis ir radīt cilvēkiem iespēju izbēgt no nabadzības, gūt panākumus dzīvē un veicināt ilgtspējīgu privātā sektora attīstību, galvenokārt:
Huneriks
Lielākoties nodarbojās ar iekšpolitiku. Būdams ariānietis, vajāja katoļus. Bija precējies ar Austrumromas impērijas imperatora Valentiniāna III meitu Eidokiju. Valdīšanas beigās sacēlās Oresas kalnu pamatiedzīvotāji.
Starptautiskā finanšu korporācija
Mērķi un darbības virzieni
Lai sasniegtu savu mērķi, SFK piedāvā attīstības ietekmes risinājumus, izmantojot uzņēmumu iesaistīšanos (tiešie ieguldījumi, konsultāciju pakalpojumus, un SFK Aktīvu Pārvaldīšanas Kompānijas), standartu noteikšanas un uzņēmējdarbības veicinošu vidi darbam.
Vanesa Hadžensa
Vanesa Enna Hadžensa (en; dzimusi Salinasā, Kalifornijas štatā, ASV) ir amerikāņu dziedātāja, aktrise un dejotāja.
Starptautiskā finanšu korporācija
Vēsture
Jauna, drosmīga ideja tika izveidota 1950. gados. Vairākus gadus Pasaules Bankas amatpersonas atbalstīja jaunas struktūras ar savādāku darbības virzienu izveidi, kas papildinātu jau esošās bankas grupas struktūras. Pasaules Banka bija finansējusi Otrā pasaules kara laikā nopostīto valstu rekonstrukcijas un attīstības projektus, izsniedzot aizņēmumus dalībvalstu valdībām, un projekti tika realizēti ļoti efektīvi. Pirmajos Pasaules Bankas darbības gados pieredzējušākās bankas amatpersonas izteica viedokli, ka nepieciešams izveidot jau esošajai bankas grupai saistītu institūciju, kas stimulētu privāto sektoru vairāk investēt nabadzīgo valstu attīstībā. Lielākās starptautiskās korporācijas un komerciālās finanšu institūcijas tajā laikā izrādīja mazu interesi par savas darbības izplešanu Āfrikas, Āzijas, Latīņamerikas un Vidējo austrumu virzienā.
SFK ir lielākā tāda veida organizācija pasaulē. Inovāciju sajūtu un galvenās korporatīvās vērtības - izcilība, saistības, integritāte un komandas darbs - ir veicinājis ievērojamu pieaugumu gadu gaitā.
Dalībvalstis un pārvalde
Dalībvalstis kopā nosaka savu politiku un apstiprina investīcijas citās valstīs. Lai pievienotos SFK, valstij vispirms ir jābūt Starptautiskās Rekonstrukcijas un Attīstības Bankas (SRAB) loceklei. SFK korporatīvā pilnvaras piešķirtas valdei. SFK akciju kapitāls, kas tiek maksāts un ir nodrošināts tās dalībvalstīm, un balsošana ir proporcionāli akciju skaitu turētājiem. 2010. un 2009. gada 30. jūnijā SFK reģistrēto pamatkapitālu (summu, ko ieguldījuši korporācijas locekļi gada laikā) bija 2,45 miljardi dolāru, no kuriem 2,37 miljardi dolāri tika ziedoti un iemaksāti depozīta kontā.
Valde deleģē daudzas tās pilnvaras direktoru padomei, kas sastāv no SRAB izpilddirektoriem, un kas pārstāv SFK dalībvalstīs. Direktoru padome pārskata visus projektus.
Pasaules Bankas grupas prezidents Roberts Zoeliks ir arī SFK prezidents. SFK galvenais izpilddirektors un viceprezidents Lars H. Thunels ir atbildīgs par vispārējo vadību ikdienas darbībām.
Kaut arī SFK koordinē savas darbības daudzās jomās ar citām iestādēm no Pasaules Bankas grupas, SFK parasti darbojas patstāvīgi, jo tā ir juridiski un finansiāli neatkarīga ar saviem līgumiem, pamatkapitālu, vadību un darbiniekiem.
Darbības
Pasaules Bankas grupas ietvaros, Pasaules Banka finansē projektus ar valdības garantijām, bet SFK finansē projektus bez valdības aizdevuma garantijas. Tas nozīmē, ka SFK galvenokārt darbojas ar privātā sektora projektiem, lai gan nesen daži valsts sektora projekti tika finansēti.
Roberts Vaits
Roberts Maikls "Bobs" Vaits (Robert Michael "Bob" White; dzimis, miris ) bija ASV Gaisa spēku ģenerālmajors, izmēģinātājpilots. 1960. gados uzstādījis virkni rekordu ar raķešlidmašīnu X-15.
Roberts Vaits iestājās ASV Gaisa spēkos 1942. gada novembrī kā kadets. 1944. gada februārī viņš kļuva par lidotāju jaunākā leitnanta pakāpē. Otrā pasaules kara laikā Vaits dienēja 355. Iznīcinātāju grupā Eiropā, lidojot ar P-51 Mustang. 1945. gada februārī viņa lidmašīna tika notriekta virs Vācijas un viņš tika sagūstīts. 1945. gada aprīlī Vaitu atbrīvoja un viņš devās atpakaļ uz ASV.
1945. gada decembrī Vaits atstāja aktīvo dienestu, paliekot rezervē. Viņš studēja elektroinženieriju Ņujorkas Universitātē, saņemot bakalaura grādu 1951. gadā.
Vaits iestājās Eksperimentālajā izmēģinātājpilotu skolā Edvardsa gaisa spēku bāzē. Pēc tās pabeigšanas viņš kļuva par izmēģinātājpilotu un veica lidmašīnu F-86 Sabre, F-89 Scorpion, F-102 Delta Dagger un F-105 Thunderchief izmēģinājumu lidojumus.
1958. gadā Roberts Vaits kļuva par primāro pilotu Gaisa spēku programmā North American X-15. Pirmo lidojumu ar X-15 raķešlidmašīnu viņš veica. Viņam vajadzēja piedalīties Gaisa spēku programmā Man In Space Soonest ("Cilvēks kosmosā drīzumā"). 1961. gada februārī, pēc 254 kN vilces raķešdzinēja XLR-99 uzstādīšanas, Vaits ar X-15 neoficiāli uzstādīja ātruma rekordu 3660 km/h. Nākamos astoņos mēnešos viņš kļuva par pirmo cilvēku, kas pārvarējis Mahu 4 un vēlāk Mahu 5. Roberts Vaits ar X-15 sasniedza 6590 km/h,seškārtīgi pārvarot skaņas ātrumu (Mahu 6).
Vaits ar X-15 sasniedza 96 km (59 jūdžu) augstumu. Tādējādi viņš kvalificējās astronauta žetonam, kļūstot par pirmo "spārnoto astronautu", vienu no nedaudzajiem, kurš lidojis kosmosā bez tradicionālā kosmosa kuģa.
1963. gada oktobrī Vaits tika nosūtīts uz Vāciju, kur viņš dienēja par operāciju virsnieku 36. taktisko iznīcinātāju spārna 22. taktisko iznīcinātāju eskadronā Bitburgas Gaisa bāzē. Viņš lidoja ar F-105 Thunderchief. No 1964. gada jūlija līdz 1965. gada augustam viņš bija 53. taktisko iznīcinātāju eskadrona komandieris. Pēc atgriešanās ASV 1965. gada augustā Vaits iestājās Bruņoto spēku industriālā koledžā, kuru absolvēja pēc gada. Pēc tam viņš tika pārcelts uz Gaisa spēku sistēmu pavēlniecību Raitpetersona Gaisa spēku bāzē Ohaio kā Taktisko sistēmu biroja, F-111 Sistēmu programmas biroja priekšnieks, kur viņš dienēja no 1966. gada septembra līdz 1967. gada maijam.
1967. gada maijā, Vjetnamas kara laikā, R. Vaitu iecēla par 355. Taktisko iznīcinātāju spārna komandiera vietnieku operācijās F-105 vienībai, kura bija dislocēta Taizemē. Viņš veica 70 kaujas lidojumus virs Ziemeļvjetnamas, ieskaitot 1967. gada 11. augusta uzbrukumu Pola Dumēra tiltam Hanojā, par ko viņš tika apbalvots ar Gaisa Spēku Krustu. Oktobrī viņu pārcēla uz Septīto Gaisa spēku virspavēlniecību Dienvidvjetnamā.
1968. gada jūnijā Vaits atgriezās ASV Raitpatersona gaisa spēku bāzē, kur viņš dienēja par F-15 Eagle sistēmu programmas direktoru. 1970. gada 31. jūlijā viņu iecēla par Gaisa spēku lidojumu izmēģinājumu centra komandieri Edvardsa Gaisa spēku bāzē. 1972. gada oktobrī Vaitu iecēla par Gaisa spēku rezerves virsnieku treniņu korpusa komandantu. 1975. gada martā viņš kļuva par Ceturto sabiedroto taktisko gaisa spēku štāba priekšnieku. 1981. gada 1. februārī Vaits atvaļinājās no aktīvā dienesta.
EUDemocrats
Eiropiešu Apvienība Demokrātijai – Savienība Demokrātiskai Eiropai (Europeans United for Democracy - Alliance for a Europe of Democracies) ir eiroskeptiska un pašpasludināta eiroreālistu alianse, kuras sastāvā ir partijas un politiskie grupējumi no 15 Eiropas valstīm. Tā strādā kā transnacionālā partija Eiropas līmenī, atsaucoties uz reglamentu (EK) Nr 2004/2003. Aliansē ir pārstāvji gan no labēji centriskām un kreisi centriskām partijām.
Pārskats
Partija tika izveidota zem dāņu likuma 2005. gada 7. novembrī un dibināta kā Eiropas partija Briselē, 2005. gada 8. novembrī. Tās 1. kongress notika 2006. gada 24. februārī. Bijušie dāņu Eiroparlamenta deputāti Jens-Peter Bonde un Hanne Dahl EUD izveidi un pirmos darbības gadus. 2009. gada janvārī zviedru ekonomiķis un bijušais Eiroparlamenta deputāts Sören Wibe aizstāja Bonde EUD prezidenta amatā. Pēc Wibe pēkšņās nāves 2010. gada decembrī, viņa amatu ieņēma bijusī īru Eiroparamenta deputāte Patricia McKenna un par viceprezidentu tika atzīts Lave Knud Broch no People’s movement against the EU.
EUD platforma nav saistīta ar labējo vai kreiso ideoloģiju, jo alianse tic, ka šādas problēmas labāk risināmas nacionālajos un reģionālajos parlamentos zem pašu pilsoņu demokrātiskās pārvaldības. EUD strādā, lai palielinātu caurredzamību, subsidiaritāti, daudzveidību un galvenokārt budžeta kontroli Eiropas Savienībā.
2009. gadā 4 no ar organizāciju saistītajiem Eiroparlamenta deputātiem bija IND/DEM grupas biedri Eiropas Parlamentā. Kā arī 2 Eiroparlamenta deputāti – Roger Helmer un Daniel Hannan, kas bija EUD biedri, abi britu konservatīvie – bija neatkarīgi deputāti Eiropas Parlamentā. Hannan pameta EUD 2009. gada oktobrī, lai pievienotos jaunizveidotajai Eiropas Konservatīvo un Reformistu Grupai, taču Helmer pārgāja no britu konservatīvajiem uz britu partiju UKIP. No 2010. līdz 2014. EUD sastāvā bija 1 Eiropas Parlamenta deputāts: Rina Ronja Kari (aizvietoja Søren Søndergaard 2014. gada 5. februārī), kura ir GUE/NGL biedrs. 2014. Gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās tika ievēlēti 2 EUD biedri: Rina Ronja Kari un Iveta Grigule.
Politiskā platforma
EUD politiskais mērķis ir veikt reformas pašreizējās Eiropas Savienības struktūrās. Saskaņā ar alianses politisko platformu, EUD uzskata, ka lēmumiem jātiek veiktiem zemākajā iespējamajā līmenī (subsidiaritāte), tādejādi efektīvi dodot teikšanu Eiropas Savienības valstu, reģionu pilsoņiem un nacionālajām minoritātēm. Alianse vēlas apvienot tos, kuri nav apmierināti ar Eiropas Savienības nedemokrātisko attīstību un tās aizvien centralizētākām politiskām funkcijām.
EUD ir pret politiskā spēka centralizāciju ES institūcijās un pieprasa demokrātisku pārbaudi un kontroli pār Eiropas Savienības institucionāliem spēkiem un darbībām no nacionālām un reģionālām pārvaldībām.
EUD 4 galvenie mērķi ir:
EUD operatīvais mērķis ir darboties kā efektīvai politiskai platformai un kampaņas organizācijai, kas spēj ietekmēt visas Eiropas politiku ES demokrātisko struktūru paplašināšanas virzienā. EUD arī palīdz kandidātiem, gan labēji centriskiem, gan kreisi centriskiem, kam ir pamatā tādi paši politiskie, uzskati tikt ievēlētiem Eiropas vēlēšanās, tādejādi arī ietekmējot Eiropas Parlamenta politiķus.
Darbība
2011. gada martā EUD uzsāka kampaņu pret tiešo nodokļu ieņēmumiem priekš Eiropas Savienības (ieskaitot nodokli uz pilsoņiem, banku sektoru vai gaisa satiksmes sektoru). Kampaņa sāka darbību kā www.notoeutax.com.
Cenšoties panākt līdzsvaru euro debatē Baltijā, EUD ir sācis latviešu interneta informācijas kampaņu www.parlatu.lv.
Baldones novads
Baldones novads bija pašvaldība Latvijas centrālajā daļā. Vēsturiski Baldones novads atradies Zemgalē (senajā Upmales novadā), bet kopš 1923. gada, kad Baldones pagastu iekļāva Rīgas apriņķī, tas tiek pieskaitīts Vidzemei. Dienvidos novads robežojās ar Iecavas un Vecumnieku novadiem, rietumos — ar Olaines un Ķekavas novadiem, ziemeļos — Ķekavas novadu, bet austrumos — ar Ķeguma novadu.
Daba
Daugavas un Ķeguma virzienā pārsvarā ir mežu masīvi. Cauri Baldones novadam tek Ķekavas un Misas upes, bet pie Mercendarbes sākas Bērze jeb Bērzene. Baldones novads ir bagāts ar daudzām sīkām upītēm — Mīlupīte, Kausupe, Sūnupe, Bēčupīte, Zites strauts, Mellais strauts, Melnais strauts un citas. Novada austrumos trīs nelieli ezeriņi: Kausezers, Zāļezers, Pakuļezers. Pie Riekstukalna karsta Liliju ezers.
Reljefs
Novads izvietojies lielākoties Viduslatvijas zemienes Upmales paugurlīdzenumā, rietumu daļa — Tīreļu līdzenumā. Reljefs teritorijas dienvidu daļā ir vienmērīgs un samērā līdzens, ap Baldones pilsētu — nedaudz paugurains. Cauri novadam stiepjas Baldones—Vecumnieku pauguraine, kurai raksturīgas lokveida pacēluma joslas, kas izliektas senā ledāja kustības virzienā un savienotas ar iegareniem vaļņiem. Šo formu krustpunktos paceļas neregulāri kēmu—morēnu pauguri, pakalni.
Baldones—Vecumnieku pauguraines augstākais pacēlums ir Riekstukalns, kura augstums ir 85,2 metri vjl. Absolūtie augstumi nolaidenumā ir 30—80 metri vjl. Dienvidu daļā esošais limnoglaciālais līdzenums noformējies, ledājam atkāpjoties. Vietām sastopamas arī ledāja akumulatīvās formas, atsevišķi kēmi, arī kāpas. Absolūtās augstuma atzīmes svārstās robežās no 23—35 metriem vjl., vietām, sevišķi Baldones apkaimē, paceļas atsevišķi pauguri, kuru absolūtās atzīmes pārsniedz 80 metrus vjl. Baldoni ieskauj septiņi pauguri: Riekstukalns (85,2 m), Morisona kalns (81,7 m), Bēču kalns (64 m), Ezītes kalns (60 m), Vilšķērstu kalns (60 m), Vanagkalns (46 m) un Lapteinas kalns (45 m).
Ģeoloģiskais raksturojums
Ģeomorfoloģiski Baldones novada teritorija atrodas Viduslatvijas zemienē, augšdevona Salaspils un Daugavas svītu horizontā. Tas sastāv no dolomītiem, dolomītmerģeļiem ar māla starpkārtām un ģipšakmeņiem (karsta masīvā ar aktīviem karsta procesiem). Ap 15—160 metru dziļumā ir sastopams smilšakmens. Svītas augšdaļā un apakšdaļā atrodas ūdensnecaurlaidīgu mālainu iežu slāņi. Svītā notiek intensīva ūdens cirkulācija. Cirkulējošie ūdeņi stipri šķīdina ģipšakmeni, radot karsta parādības (arī kritenes). Kvartāra nogulumu biezums ir aptuveni 20 metri, vietām vairāk. To augšējā daļā dominē mālainie vai arī putekļainie nogulumi. Rupjāks materiāls — grants vai smiltis sastopams tikai nelielās platībās. Baldones novada, tāpat kā visas Latvijas teritorijas, ģeoloģiskās uzbūves pamatelementi ir kristāliskais pamatklintājs un nogulumieži. Kristālisko pamatklintāju veido dažāda sastāva metamorfie (daudzveidīgie kristāliskie slānekļi, amfibolīti, gneisi, plagiogneisi u.c.) un intruzīvie ieži, kas veidojušies arhajā un agrajā proterozojā. Pirmskvartāra nogulumus veido kembrija, ordovika, silūra un devona terigēnie ieži, karbonātieži un sulfātieži.
Klimats
Baldones novads, saskaņā ar Latvijas agroklimatisko rajonēšanu, ietilpst Piejūras zemienes un Zemgales līdzenuma rajonā, kur klimatu nosaka Atlantijas okeāna un Baltijas jūras gaisa masas. Klimats ir mēreni silts un mitrs, kā ietekmē teritorijai ir raksturīgas siltākas ziemas un vēsākas vasaras. Novads atrodas Atlantiskā ciklona un Kontinentālā anticiklona ietekmē. Gada laikā teritoriju šķērso vidēji 120—150 ciklonu un 160—170 anticiklonu. Vidējais gada nokrišņu daudzums ir 664 mm, kas ir divas reizes vairāk par iztvaikojošā mitruma daudzumu.
Pavasaris parasti sākas marta otrajā dekādē. Dominē ziemeļu puses vēji ar vidējo ātrumu 3,5—4,5 m/s. Nokrišņu daudzums parasti ir robežās no 90 līdz 120 mm. Gaisa mitrums samazinās līdz pat 55%. Vasara sākas jūnija pirmajā dekādē. Vasaras ir samērā mitras. Nokrišņu daudzums ir 185—225 mm. Dominē dienvidrietumu un nereti arī ziemeļu vēji. Apmākušos dienu skaits nepārsniedz 10 dienas mēnesī. Nereta parādība ir negaiss, kuru bieži pavada brāzmains vējš un kas sev līdz var nest arī stipras lietusgāzes un pat krusu. Veģetācijas periods ilgst 180—190 dienu. Rudens sākas septembra otrajā vai trešajā dekādē, dominē dienvidrietumu un rietumu vēji ar vidējo ātrumu 2—5 m/s. Gaisa mitrums pieaug no 65—70% septembrī līdz 80—90% novembrī. Ziema parasti sākas decembra otrajā vai trešajā dekādē. Ziemā dominē dienvidu, dienvidrietumu vēji ar vidējo ātrumu 4—4,5 m/sek. Apmēram 10 dienas putina. Bezvēja dienu skaits mēnesī ir 24. Gaisa mitrums ir no 85—90%. Bieži vērojama atkala. Miglainu dienu skaits vidēji ir 13—18. Nokrišņu daudzums — 60—90 mm. Sniega sega turas 80—100 dienas. Maksimālais sniega segas biezums reti pārsniedz 50 cm. Vidējā temperatūra janvārī ir −5 °C. Grunts sasalšanas dziļums vidēji 1—1,2 m.
Baldones novadā nav izvietota neviena oficiāla Latvijas Vides, ģeoloģijas un meteoroloģijas centra vai Latvijas Valsts ceļu meteoroloģiskā novērojumu stacija, tādēļ klimatiskā informācija par novadu ir aptuvena un nav zināmi precīzi temperatūras un citu meteoroloģisko lielumu ekstrēmi. Tuvākās LVC novērojumu stacijas atrodas Ķekavā, Saulkalnē un Zariņos (uz dienvidiem no Iecavas).
Vēsture
Baldones novada apkārtne ir bijusi apdzīvota jau kopš akmens laikmeta. Pirmie iedzīvotāji bija ziemeļbriežu mednieki, par to liecina arheoloģiskie atradumi — akmens cirvji un kapļi. Dzelzs laikmeta sākumā apkārtne bija maz apdzīvota — Baldones novads bija pārklāts ar mežiem, tādēļ to apmeklēja vien apkārtējo vietu iedzīvotāji, dodoties medībās. Livonijas laikā līdz 1366. gadam Baldones novada teritorija ietilpa Mežotnes pils novadā, no 1366. līdz 1450. gadam tas bija Jelgavas komturejas, bet no 1450. gada Bauskas fogtijas sastāvdaļa. 1561. gadā Baldones novada teritorija tika iekļauta Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā un no 1562. līdz 1795. gadam tā bija Kurzemes—Zemgales hercoga domēne. Baldones apkārtnes teritorija bija sadalīta četros pagastos, kas tika nosaukti muižu vārdos — Baldones kroņa pagasts, Mercendorfas dzimtas pagasts, Mācītāja dzimtas pagasts un Mežkunga kroņa pagasts. Jēkaba Ketlera laikā no 1642. līdz 1682. gadam Baldonē tika ierīkota hercoga "sloboda" — biezi apdzīvota vieta, kuru apdzīvoja amatnieki. Krievijas Impērijas sastāvā Baldone atradās no 1795. līdz 1915. gadam. Šajā laikā tika uzceltas daudzas zemnieku mājas, vairums kuru nosaukumi ir saglabājušies līdz mūsdienām. 18. gadsimta otrajā pusē Baldoni sāka pieminēt kā kūrortu dēļ tajā esošā sēravota, savukārt 19. gadsimtā tika izveidotas pirmās Baldones skolas.
Pēc Latvijas Republikas izveides no 1918. līdz 1923. gadam Baldones apkārtnes teritoriju veidoja divas atsevišķas teritoriālas vienības — Baldones pagasts un Mercendorfas pagasts. 1923. gadā abus pagastus apvienoja un izveidoja vienu — Baldones pagastu, kas tika iekļauts Rīgas apriņķī. No 1921. līdz 1923. gadam tika izbūvēts zirgu tramvajs līdz pārceltuvei Ikšķilē, bet 1924. gadā šoseja Rīga—Baldone (autoceļš P89 un P91), pa kuru atklāja autobusu satiksmi uz Rīgu. Šajā laikā notika straujš Baldones kūrorta uzplaukums, kas veicināja Baldones kā miesta un pagasta attīstību kopumā. No 1923. līdz 1949. gadam Baldone bija pagasta centrs, no 1950. līdz 1960. gadam tas bija strādnieku ciemats, bet no 1960. līdz pat 1991. gadam — pilsētciemats. No 1949. līdz 1959. gadam Baldone bija Baldones rajona centrs. 1991. gadā Baldonei piešķīra pilsētas tiesības. Pēc novadu reformas, 2009. gadā izveidoja Baldones novadu, kurā ietilpst Baldones pilsēta un pagasts.
Teritoriālais iedalījums
Baldones novads veidojas no divām teritoriālajām vienībām — Baldones pilsētas un Baldones pagasta. Pilsētai un pagastam nav atsevišķu pārvalžu — administratīvās funkcijas pilda novada pašvaldība.
Apdzīvotās vietas
Nozīmīgākās apdzīvotas vietas novadā ir tā centrs Baldones pilsēta, kā arī lielākie ciemi Vārpas, Mercendarbe un Pulkarne. Citas mazākās apdzīvotās vietas ir mazciemi Riekstukalns un Sūnupes, skrajciemi Skurbenieši, Spaļenieki un Stūri, kā arī vasarnīcu ciemi Misa, Rozītes, Sarma un Kažoki.
Baldone dibināta kā kūrvieta, pie kuras laika gaitā izaugusi apdzīvota vieta. Līdz ar sanatorijas paplašināšanos Baldone ieguva ciema (1925) statusu. pēc Otrā pasaules kara (1950) — strādnieku ciemata (no 1960. gada — pilsētciemata) statusu, bet pēc Latvijas neatkarības atgūšanas — pilsētas (1991) statusu. 2016. gadā tika paplašinātas pilsētas robežas, tajā iekļaujot Avotu, Mežvidu un Laiņu ciemus.
Vārpas, Mercendarbe un Pulkarne veidojušies ap kādreizējiem muižu centriem. Vārpas veidojušās ap bijušās Baldones muižas centru un tur atradās Baldones pagastvalde. Pulkarnē bija Pulkarnes pagasta (vēlāk pievienots Doles pagastam) valde un skola.
Riekstukalna ciems izveidojies pēc 1959. gada, kad tur uzsākta Latvijas Universitātes Baldones observatorijas būve.
Iedzīvotāji
Iedzīvotāju skaits novadā 2018. gada 1. jūlijā bija 5811, no kuriem Baldones pilsētā — 3996 iedzīvotāji, bet Baldones pagastā — 1815 iedzīvotāji. Latvijas iedzīvotāju iekšējā migrācija ir bijusi labvēlīga Baldones novadam, jo līdzīgi citām Rīgas aglomerācijas teritorijām, Baldones novadā ir novērots iedzīvotāju skaita pieaugums, pretstatā citām pašvaldībām un valstij kopumā. 1990. gadā Baldones novadā dzīvoja 5037 iedzīvotāji. Lielākais skaita samazinājums tika novērots 1995. gadā — 4786 iedzīvotāji. Periodā no 2000. līdz 2011. gadam iedzīvotāju skaita dinamika Baldones novadā bija stabili pozitīva. Tās augstākā izaugsme pret iepriekšējo gadu bija vērojama 2010. gadā, kad iedzīvotāju skaits pieauga par 196 iedzīvotājiem jeb 3,57% pret iepriekšējo gadu. Salīdzinājumā, lielāks iedzīvotāju skaita pieaugums 2010. gadā bija vērojams tikai Garkalnes (5,24%), Ikšķiles (3,71%) un Mārupes (6,19%) novados. Pārējos apkaimes novados bija vērojams zemāks iedzīvotāju skaita pieaugums vai arī samazinājums. Iedzīvotāju skaita pieaugums Baldones novadā notika uz pozitīvas iedzīvotāju migrācijas rēķina.
Etniskais sastāvs
Baldones novads ir izteikti latvisks Pierīgas novads. Procentuāli latviešu Baldones novadā ir 84,66% (4846 iedz.) no visiem iedzīvotājiem, krievi — 8,63% (494 iedz.), baltkrievi — 2,06% (118 iedz.), lietuvieši — 1,40% (80 iedz.), bet pārējie 3,25% (186 iedz.).
Reliģija
Baldonē atrodas luterāņu baznīca un darbojas arī katoļu draudze.
Tirtajs
Tirtajs (Τυρταιος, dzīvojis ap 7.gs. vidu p.m.ē. Spartā) bija sengrieķu dzejnieks. No Tirtaja darbiem saglabājušies tikai nelieli fragmenti. Pamatā viņš rakstījis patriotiskus, varonību karā slavinošus dzejoļus. Tirtaja darbi ietekmējuši Solonu un Teognīdu.
Valmiera/ORDO
"Valmiera/Ordo" bija Latvijas basketbola klubs no Valmieras, kas dibināts 2001. gadā un spēlēja Latvijas Basketbola līgā (LBL) un Baltijas Basketbola līgā. Klubs pastāvēja līdz 2018. gadam. Laika posmā līdz 2001. gadam Valmierā pastāvēja komanda ar nosaukumu "SK Valmiera", kas uzskatāma par šīs komandas priekšteci. Vēl komanda bijusi pazīstama ar nosaukumiem "Valmiera-Rūjiena", "Valmieras Piens", "Valmiera/Lāčplēša alus" un BK "Valmiera".
2016. gadā "Valmiera/Ordo" kļuva par Latvijas čempioniem, finālsērijā pārspējot Rīgas VEF, kas ir vienīgais Latvijas čempionu tituls Valmieras basketbola vēsturē. Klubs ir arī trīskārtējs LBL bronzas medaļas ieguvējs.
2018. gada vasarā tika paziņots, ka komandai ir finansiālas problēmas, un tā nespēlēs LBL čempionātā. Valmieras komandas vietu LBL čempionātā ieņēma ar iepriekšējo nesaistīta komanda "Valmiera Glass VIA".
Līgatnes pārceltuve
Līgatnes pārceltuve ir pārceltuve pāri Gaujai Līgatnē, vienīgā šāda veida (ar straumes spēku darbināta) pārceltuve Latvijā un Baltijā. Pārceltuve ir iekļauta tehnikas vēstures pieminekļu sarakstā.
To veido divas pēc katamarāna principa paralēli novietotas tērauda laivas, kuras savieno dēļu klājs. Trose, kas nostiepta pāri upei, neļauj straumei aiznest prāmi, bet no krasta uz otru krastu to pārvieto straumes spēks. Prāmnieks tikai ievirza to straumē.
Pirms kara pārceltuves vietā atradās tilts, kas kara laikā tika iznīcināts. Prāmi pēc Otrā pasaules kara par saviem līdzekļiem izveidoja Līgatnes papīrfabrika, lai nodrošinātu strādniekiem un skolniekiem no Gaujas pretējā krasta iespēju nokļūt Līgatnē.
Vēsture
Pirmais Līgatnes — Gaujas kroga tilts uzbūvēts 1896.—1898. gadā vienlaicīgi ar ceļa Nītaure — Līgatne — Straupe remontu un bruģēšanu ar nekaltiem laukakmeņiem posmā no Līgatnes dzelzceļa stacijas līdz Līgatnes papīrfabrikai. Pirms tilta būvēšanas šai vietai blakus jau pēc 1830. gada darbojusies laivu pārceltuve un pēc 1856. gada baļķu plosta pārceltuve. Pirmā pasaules kara laikā Krievijas Impērijas armijas vadība nolēma izveidot četrus tiltus pāri Gaujai ar pievedceļiem līdz stratēģiski svarīgajai Līgatnes dzelzceļa stacijai, no kuras izbūvēja zirgu vilces kara lauku dzelzceļus frontes (Skrīveru un Kokneses) virzienā. Papildus agrākajam Līgatnes Gaujas kroga tiltam 1915. gadā uzbūvēja vienkāršas konstrukcijas koka tiltus pie Muižniekiem, pie Attakām un Rāmnieku pārceltuves vietā. Pamatīgākais no tiem bijis Muižnieku tilts, kurš būvēts uz biežāk sadzītiem koka pāļiem, kuri vēl tagad gadiem labi redzami Gaujā. Padomju Latvijas armijai atkāpjoties, 1919. gada 24. maija vakarā Gaujas kroga tiltu, kā arī Muižnieku un Rāmnieku tiltus aplēja ar petroleju un aizdedzināja. Savukārt Cēsu kauju laikā vācu karavīri 1919. gada 24. jūnijā atkāpjoties nodedzināja Attaku tiltu.
Otro Līgatnes — Gaujas kroga tiltu atklāja 1924. gada 10. oktobrī. Tas arī bijis būvēts no koka kā piecu laidumu tilts. Divi krastu laidumi bijuši būvēti kā salikto siju tilts, bet trīs vidējie laidumi kā "Hava kopņu tilts" ar brauktuvi pa apakšu. Tā kā starp kopnēm augšējo "vēja" saišu nav bijis, tad katrā tilta pusē bijušas 12 sapārotas "vēja" stutes, kuras balstījušās pret šķērssiju galu pagarinājumiem. Tiltam bijuši divi balsti krastos un divi balsti upē pirms kuriem atradušies ledgrieži. Balsti sastāvējuši no astoņiem sapārotiem pāļiem. Vēl četri īsāki pāļi bijuši iedzīti priekš balstu "vēja" stutēm. Balsti no abām pusēm apšūti ar koka plankām. Otrā Pasaules kara laikā 1941. gada 3. jūlijā to atkal nodedzināja Sarkanās armijas atkāpšanās laikā. Vācijas armija ap 20 m lejpus nodegušā tilta uzbūvēja tā saukto Pagaidu tiltu, kurš bijis 89 m garš un pār kuru varējuši pārvietoties ne tikai gājēji, bet arī pajūgi un vieglais transports. Pagaidu tiltu saspridzināja 1944. gada 23. septembra vakarā Vērmahta atkāpšanās laikā. Pēc kara beigām 1945. gada novembrī to no jauna atklāja satiksmei, bet jau 1949. gadā to "iznesa" pavasara plūdu un ledus iešanas laikā un vairs neatjaunoja.
Atbalss (filma)
Sižets
Stāsts par kalpu zēna Jāņa un saimnieku radinieces Aijas attiecībām - jauneklis mīl skaisto un valdzinošo Aiju, bet viņa apprecas ar paveco Galdaru. Jānis dodas projām, bet nepamana mīlošu sirdi turpat līdzās - Ieviņu. Kad Jānis pēc gadiem atgriežas, Galdars jau miris, Aija ar trīs meitām dzīvo no rokas mutē. Viņi saiet kopā, bet attiecības veidojas sarežģītas, jo nav abpusēju jūtu un godīguma.
Blue Tattoo (dziesma)
Blue Tattoo ir igauņu grupas Vanilla Ninja sestais singls un pirmais no albuma Blue Tattoo. Singls tika izdots. Singls iekļuva 3 valstu topos, un visaugstāko pozīciju dziesma ieņēma Vācijā (9. vieta). Dziesmai ir arī versija igauņu valodā: Kauge Kuu.
NAM
NAM var būt:
25. trolejbusu maršruts (Rīga)
25. trolejbusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta trolejbusu maršruts, kurā pasažieri tiek pārvadāti no Cēsu ielas un Tallinas ielas krustojuma apkārtnes blakus Jaunajai Sv. Ģertrūdes baznīcai (galapunkta nosaukums - Brīvības iela) Rīgas centrā pāri Vanšu tiltam (ieskaitot apstāšanos Ķīpsalā) cauri Āgenskalna priedēm, Dzirciemam līdz galapunktam Iļģuciemā, Baltās, Lidoņu un Spilves ielas krustojuma tuvumā. Ielu specifikas dēļ tā maršruts abos virzienos ir atšķirīgs.
25. trolejbusu maršruta kopējais garums ir 18,7 km. Virziena Brīvības iela — Iļģuciems garums sasniedz 9,3 km, savukārt virziena Iļģuciems — Brīvības iela - 9,5 km.
Darbdienās 25. trolejbusu maršrutā kursē 7 trolejbusi, veicot 140 reisus. Brīvdienās pasažierus pārvadā 4 trolejbusi, izpildot 80 reisus. Kustības intervāls darbdienās no rīta (plkst. 8:00) - no 5 līdz 6 minūtēm, pa dienas vidu (plkst. 12:00) - ap 9 min, pēcpusdienā (plkst. 16:00) - no 6 līdz 7 minūtēm. Brīvdienās pa dienas vidu (plkst. 12:00) trolejbusi kursē ik pēc 10 līdz 11 minūtēm. Pasažieru pārvadājumus maršrutā veic RP SIA Rīgas Satiksme 2. trolejbusu parks.
Vēsture
Maršruts izveidots 2007. gada 1. janvārī, pārnumurējot 21. trolejbusu maršrutu par 25. Šāds lēmums tika pieņemts, jo gados vecāki cilvēki Dzirciema un Āgenskalna priežu apkaimes pieturvietās bieži jauca nesen trolejbusu līnijā kursēt uzsākušos jaunos Solaris Trollino 18 trolejbusus ar 21. autobusu maršrutā kursējošajiem Solaris autobusiem līdzīgā ārējā vizuālā izskata dēļ.
Saistībā ar Preses nama darbības pārtraukšanu, Ķīpsalā centra virzienā esošā pieturvieta Preses nams tika pārdēvēta par Ķīpsala.
2015. gada 19. septembrī ar mērķi uzlabot pasažieru orientēšanos Rīgas sabiedriskā transporta maršrutu tīklā vairākām pieturvietām mainīti nosaukumi - Bruņinieku ielā pie Rīgas 1. slimnīcas esošo pieturvietu ''1. pilsētas slimnīca ārpilsētas virzienā turpmāk sauks Rīgas 1. slimnīca, Krišjāņa Valdemāra ielā pie Latvijas Valsts arhīva esošo pieturvietu Slokas iela centra virzienā sauks Valsts arhīvs, kā arī Lidoņu ielā pieturvietas Tirdzniecības centrs abos virzienos turpmāk sauks Cementa iela''.
Maršruts
Virzienā Brīvības iela — Iļģuciems trolejbusi kursē pa šādām ielām: Cēsu iela, Brīvības iela, Bruņinieku iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Vanšu tilts, Krišjāņa Valdemāra iela, Kalnciema iela, Baložu iela, Kristapa iela, Melnsila iela, Vīlipa iela, Dzirciema iela un Lidoņu iela.
Virzienā Iļģuciems — Brīvības iela trolejbusi kursē pa šādām ielām: Lidoņu iela, Dzirciema iela, Vīlipa iela, Melnsila iela, Kapseļu iela, Baložu iela, Kalnciema iela, Krišjāņa Valdemāra iela, Vanšu tilts, Krišjāņa Valdemāra iela, Aristida Briāna iela, Tallinas iela un Cēsu iela.
Pieturvietas
25. trolejbusu maršrutā ir 37 pieturas. Virzienā Brīvības iela — Iļģuciems ir 18 pieturas, savukārt virzienā Iļģuciems — Brīvības iela - 19 pieturas.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā ''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Brīvības iela'' trolejbusi kursē pa šādām ielām: Vienības gatve, Jelgavas iela, Akmeņu iela, Valguma iela, Uzvaras bulvāris, Raņķa dambis, tilts pār Zunda kanālu, Krišjāņa Valdemāra iela, Vanšu tilts, Krišjāņa Valdemāra iela, Aristida Briāna iela, Tallinas iela un Cēsu iela.
Virzienā ''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Iļģuciems'' trolejbusi kursē pa šādām ielām: Vienības gatve, Jelgavas iela, Akmeņu iela, Valguma iela, Uzvaras bulvāris, Raņķa dambis, tilts pār Zunda kanālu, Krišjāņa Valdemāra iela, Kalnciema iela, Baložu iela, Kristapa iela, Melnsila iela, Vīlipa iela, Dzirciema iela un Lidoņu iela.
Pieturvietas
Virzienā ''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Brīvības iela ir 10 pieturas, turpretī virzienā 2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā) — Iļģuciems'' - 13 pieturas.
Virzienā Iļģuciems — ''2. trolejbusu parks (Jelgavas ielā)'' - 15 pieturas.
Latviešu strēlnieki (albums)
Latviešu strēlnieki (starptautiskais nosaukums Latvian Riflemen) ir grupas Skyforger otrais studijas albums. Tas tika ierakstīts Mascot Records 1999. un 2000. gadā. Prezentēts 2000. gada 15. septembrī Rīgā, klubā "Kabata".
Ieraksta laikā dēļ personīgām domstarpībām ar Skyforger līderi Pēteri Kvetkovski grupu pameta ģitārists Rihards Skudrītis. Albuma ierakstā piedalījās Kārlis Jakubonis, Eva Goškina, Mārtiņš Pētersons un Māris Brensons. Pēc ieraksta pabeigšanas grupa sāka nodarboties ar jauna ģitārista meklējumiem, taču, tā kā netika atrasts neviens piemērots kandidāts, kas atbilstu grupas prasībām, atgriezties Skyforger tika pierunāts Skudrītis.
Taču tad grupai sākās problēmas ar ierakstu kompāniju. Mascot Records neatbalstīja jauno albumu. Nenotika nedz albuma popularizēšana, nedz koncerttūre. Mūziķiem arī netika izmaksāts honorārs.
Libērijas karogs
Libērijas karogs ir viens no Libērijas nacionālajiem simboliem.