cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Peters
Dzīvesgājums
Pirmā Petera dzejas publikācija «Kaist pīlādzis sniegā» bija 1961. gadā Liepājas laikrakstā «Komunists». Pirmais dzejoļu krājums «Dzirnakmens» izdots 1968. gadā. 1968. gadā viņš tika uzņemts LPSR Rakstnieku savienībā, kur bija valdes sekretārs (1974-1976), dzejas konsultants (1974), pirmais sekretārs (1985-1990). Bijis PSKP biedrs.
Atmodas gados pievērsās sabiedriskajai un politiskajai darbībai un kļuva par vienu no tā laika notikumu laika centrālajām personībām. J. Peters bija viens no Tautas frontes dibinātājiem un līderiem. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas kļuva par diplomātu: bija Latvijas Republikas valdības pilnvarotais pārstāvis Maskavā (1991-1992) un ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks Krievijas Federācijā (1992-1997).
20. gadsimta deviņdesmitajos gados kopā ar Raimondu Paulu un Aināru Šleseru veidoja Jauno partiju, 21. gadsimta sākumā iesaistījās Šlesera Jaunās kristīgās partijas un Latvijas Pirmās partijas veidošanā un atbalstīšanā.
Krišjāņa Valdemāra fonda vadītājs (no 1998. gada), LU Austrumeiropas institūta Sabiedrisko attiecību institūta direktors (no 1999. gada).
2008. gadā saņēma Cicerona balvu nacionālajā politikā par Atmodas laika idejas attīstīšanu.
Bibliogrāfija
Jānis Peters ir publicējis vairākus dzejoļu krājumus, rakstījis esejas par izciliem latviešu kultūras darbiniekiem.
Izlases
Uzrakstījis arī grāmatu par Raimondu Paulu, kurš komponējis vairāk nekā 100 dziesmu ar Petera tekstiem. Sarakstījis libretu Paula Dambja operai „Spārni” (iestudēta 1976. gadā), rakstījis arī dziesmu tekstus vairākām teātra izrādēm.
Jāņi
Jāņi ir latviešu gadskārtas svētki, ko svin vasaras saulgriežu laikā, kad ir visīsākā nakts un visgarākā diena. Dienu pirms Jāņiem sauc par Zāļu dienu, tās vakaru sauc par Jāņu vakaru, nakti par Jāņu nakti un nākamā diena ir paši Jāņi. Valsts noteiktā Jāņu diena ir 24. jūnijā, kas ir dažas dienas vēlāk par vasaras saulgriežiem. Daļa latviešu diasporas Sibīrijā — 19. gadsimta latviešu kolonistu pēcteči Jāņus svin pēc vecā stila 6. un 7. jūlijā.
Tie ir latviešu tautas lielākie un tradīcijām bagātākie svētki, kurus svin visas paaudzes un visas sabiedrības grupas. Vēsturiski Zāļu diena saistās ar vasaras saulgriežiem, taču datumu nesakritības dēļ saulgriežu svinēšana dažkārt tiek nodalīta no Jāņu dienas.
Viena no būtiskākajām Jāņu tradīcijām ir pīt vainagus. Sievietēm vainagi tiek pīti no puķēm, bet vīriešiem vainagi parasti ir no ozola lapām. Līgošana bieži tiek saistīta ar auglības kultu un nelaimju novēršanu.
Nosaukums
Matīss Ārons citēdams Garlību Merķeli, rakstīja: „Tagadējā Jāņa dienā visa latvju tauta svin savus vecu vecos Līgā svētkus, līgodama, diedama, priecādamās.”
Arī uz 1873. gada Dziesmu svētku karoga ir vārds „Līgo” un šie svētki vienmēr vēsturiski ir svinēti ap vasaras saulstāvju laiku.
Nosaukumu Līgosvētki 1900. gadā savā Jāņu dziesmu krājumā lietojis arī folklorists Emilis Melngailis, kurš gan pēc tam 1928. gadā laikrakstā „Jaunākās Ziņas” rakstīja šādi:
Līdz pat šodienai ar nosaukumu Līgosvētki daļa svinētāju apzīmē Zāļu dienu, Jāņu nakti un Jāņu dienu.Tomēr arvien biežāk savu vietu ieņem latviski pareizais svētku nosaukums Jāņi.
Vēsture
Vasaras saulgriežu laikā līdz Zemei nonāk visvairāk Saules gaismas. Šī enerģija dabā veicina dzīvības vairošanos un augšanu, tāpēc ļoti daudzās pirmatnējās kultūrās šīs dienas tiek svinētas. Tā ir arī viena no vissenākajām Eiropas tautu tradīcijām, kas iezīmē laika cikliskumu un kalpo par atskaites punktu kalendāram. Pēc savas nozīmes tie bija vissvarīgākie gada svētki. Visu nakti jākurina ugunskurs, lai nodrošinātu gaismas pāreju no viena saules gada otrā. Ugunskurā tika dedzināti pērnie vainagi un mesti ziedokļi — lai nākamais cikls būtu auglīgs druvām, cilvēkiem un zvēriem. Tāpēc tika veiktas arī erotiskas darbības, bet par to visu atbildīgs bija Jāņa tēvs. Arī romiešu mitoloģijā dievs Jānuss (Ianus, izrunā [ˈjaː.nus]) atbild par galu un sākumu. Jaunais cikls (gads) bija jāsagaida tīram — pēc pusnakts bija jāmazgājas rasā, ezerā vai upē. Tāpat arī lēkšana pāri ugunskuram nodrošina attīrīšanos. Visi ciemiņi bija kārtīgi jāpacienā.
Jāņu paražas ir ļoti senas un atrodamas tautas folklorā, bet pirmie svinību apraksti zināmi kopš viduslaikiem. Vēsturnieks Leonīds Arbuzovs pētījumā par latviešu literatūras pieminekļiem pieminējis dažus ievērības cienīgus faktus par Rīgas alus un vīna nesēju amata biedrību. Alus nesēji ir viens no četriem senākajiem amatiem Rīgā. Šī ģilde, saukta par Jāņa ģildi, pastāvēja no 1396. gada līdz pat 1870. gadiem. Tajā lielākoties bija latvieši un jau no 1517. gada arī amata vecākie šajā brālībā bija latvieši. Ierakstus biedrības grāmatās parasti veica garīdznieki. Tieši tajās atrodami vecākie ieraksti latviešu valodā — jau no 15. gadsimta. Jāņa ģildei Jēkaba baznīcā bija pat savs altāris par godu tās aizbildnim Jānim Kristītājam. Būtiska vieta šīs ģildes tradīcijās bija kopīgai svētku svinēšanai, īpašu godu izrādot Jānim Kristītājam, par kura dzimšanas dienu kristīgā baznīca pieņēmusi 24. jūniju.
Jāņa ģilde bija brālība ar gadsimtiem senu vēsturi un pēc L. Arbuzova domām svētki tieši alus un vīna nesēju amata biedrības iespaidā pieņēma dažas tradīcijas. Piemēram, palielinātu alus lietošanu salīdzinot ar citiem svētkiem un ieražu dedzināt mucu, kura tiek uzlikta staba galā. Nav grūti šādu tradīciju sasaistīt ar biedrības aroda specifiku — alus un vīna transportēšanu. Muca staba galā kalpo arī par praktisku līdzekli labākai svētku laukuma izgaismošanai. Tautas tradīcijās uguni kārts galā sauc par pūni (pūnis) un tas dod rituālu saules gaismu, kas tālāk apspīd laukus, dodot tiem svētību, bet Jāņu sieram ir speciāla recepte.
Kad 1759. gadā bagātais latviešu mastu brāķētājs Jānis Šteinhauers nopirka daļu Zasumuižas, kur aizsākās Zāļu vakara svinēšanas tradīcija. Vēlāk svinēšanu pārcēla uz viņam piederošo Hermeliņa muižu Daugavas labajā krastā. Ap 1790. gadu ieviesās tradīcija arī rīkot svētku uguņošanu uz Daugavas. 1820. gados Rīgas rāte lika pārcelt Daugavmalas Zāļu tirgu pie Šāļu vārtiem Svērtuves ielas galā. 1832. gadā latviešu nedēļas avīze „Tas Latviešu Ļaužu Draugs” sniedza šādu svētku aprakstu:
Vēl 18. gadsimta beigās pie kādas nopostītas baznīcas Vīlandes apkārtnē Jāņu vakarā sapulcējušies tūkstošiem cilvēku. Uz drupām dedzināta Jāņuguns, kurā ļaudis metuši ziedojumus. Šķīstīšanās nolūkos sievietes kailas dejojušas ap drupām, citi turpat sēdējuši, ēduši un dzēruši.
Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas 1918. gadā, Zāļu dienas svinēšana izvērtās par tautas svētkiem. Tika izteikts priekšlikums, ka 22., 23. un 24. jūniju vajadzētu atzīt par nacionālo svētku dienām, 22. jūnijā svinot Varoņu dienu (atceroties uzvaru Cēsu kaujās), 23. jūnijā Zāļu dienu, bet 24. jūnijā Jāņa dienu.
1990. gada 3. oktobrī likumā „Par svētku un atceres dienām” Jāņi atkal tika atzīti par valsts svētku dienām.
Jāņuzāļu plūkšana, mājas un sētas rotāšana
Par jāņuzālēm tiek uzskatīti gandrīz visi lakstaugi, bet īpaši madaras, ņerbules (nārbuļi jeb zilgalvītes), dedestiņas, āboliņš u.c. Ar tām izpušķoja istabas, sētu, pagalmu, tās vija arī vainagos. No kokiem pušķošanai noderīgas bija bērza meijas un ozola zari. Nekad māju nepušķoja ar apses un alkšņa zariem: tos uzskatīja par ļaunā kokiem. Dažas Jāņuzāles bija jāplūc pusdienā, citas Jāņu vakarā, citas rasas laikā Jāņu rītā. Pēc Paula Einhorna 1627. gadā rakstītā:
Jāņu vainagu vīšana
Vainaga aplis, tāpat kā Jāņu siers un Jāņuguns simbolizēja sauli. Vainagu vīšanai izmantoja dažādus ziedus. Ticēja, ka no trejdeviņām puķēm un zālēm pīts vainags pasargā no nelaimēm un slimībām, atvaira skauģus un nelabvēļus. Tā kā ozoli bija svēti koki, pēc senākajām tradīcijām ozolu vainagu valkāt varēja tikai vīrs vārdā Jānis, viņš arī bija Jāņa tēvs un galvenā svētku persona. Neviena sieviete viņam nedrīkstēja atteikt dejot. Tāpēc arī tik daudz bērniem ir vārds Jānis. Ar ozola vainagiem svētīja zirgus, bites. Arī govīm gani vija vainagus.
Jāņuguns dedzināšana
Jāņuguns (arī pūdeļa, pundeļa, Jāņu sveces, raganas dedzināšana) dedzināšana no saules rieta līdz lēktam ir saistīta ar ticējumu par gaismas pārnešanu uz nākamo saules gadu. Uguns dedzināšanas vietai jābūt apkārtnes augstākajā vietā, var izmantot arī darvas mucu vai darvotu riteni kārts galā. Tiek sadedzināti pērnie vainagi. Jāņuguns apspīdētie lauki un cilvēki iegūst spēku un auglību. Tāpēc visu nakti nedrīkst gulēt.
Dziesmu dziedāšana
Līgošana ir Jāņu dziesmu dziedāšana, kas saistīta ar auglības veicināšanu un nelaimju novēršanu. Zemkopjiem ir ļoti svarīgi, lai druvas un pļavas vējā līgotos, jo ja labība nav padevusies — tā vēl nelīgojas. Līgojamais laiks iesākās divas nedēļas priekš Jāņiem, savu augstāko stāvokli sasniedza Jāņu priekšvakarā un pastāvēja līdz Pētera jeb Māras dienai. Pēc tās vairs nedrīkstēja līgot. Līgošanu Jāņu naktī iesāka pēc vakariņām un turpināja visu nakti gandrīz līdz saules lēktam pie Jāņuguns un arī ejot no mājas uz māju. Apdziedāšanu Jāņos sauc par aplīgošanu — kalpi aplīgoja kungus un saimniekus, meitas puišus un otrādi. Kad vienā mājā visi bija aplīgoti, tad līgotāji devās uz nākamo, pa ceļam līgojot un noskatoties, vai nākamajām mājām piederošie lauki ir sakopti.
Alus un siers
Jāņa dienā dzēra alu un ēda Jāņu sieru, lai nākamajā vasarā augtu mieži un govis dotu vairāk piena. Arī aplīgotājus no kaimiņu mājām pacienāja gan ar sieru, gan ar alu.
Jāņu nakts burvestības
Jāņu rītā piena raganas skrej rasu traukdamas un saka: "Viss uz mani, viss uz mani!" Ja kāds to dzird, tad lai saka: "Man kaut pusīti!" Tad arī tam piena netrūks. Raganas tērpušās baltās drānās un izlaidušas vaļējus matus, par raganām Jāņos uzskatīja arī sievas, kuras savas burvestības veica kaimiņu tīrumos un lopu laidaros, tiem kaitējot un atņemot svētību. Ugunī tiek mesti ziedojumi auglībai.
Jāņu nakts vaļības
Sievas un jaunas meitas galvā lika vainagus un visas kopā dziedāja, dejoja apkārt ugunskuram, gāja rotaļās. Ticēja, ka ar erotiskām darbībām var labvēlīgi ietekmēt radīšanas spēku.
Peldēšanās
Jaunais cikls bija jāsagaida tīram — pēc pusnakts bija plikam jāmazgājas rasā, ezerā vai upē.
Papardes zieda meklēšana
To atrodot, varēja iegūt bagātību un laimi, izzināt pagātnes un nākotnes noslēpumus. „Kas iegūst papardes ziedu, tas ir laimīgs, jo tam piepildās viss, ko viņš vēlas. Zieda iegūšanu kavē ļauni gari un tikai drošs cilvēks var to iegūt”. "Uz slotas kātu Jāņu naktī ir jālec 8 reizes ap 8, kas ir uzvilkts uz zemes. Tanī laikā nedrīkst sarunāties un arī ne smieties. Kad ir to izdarījis, tad uz slotas kāta jāšus ir jāaizlec līdz tuvākam papardes pudurim, bet tikai vienam: tad tas redzēs papardes ziedu ziedam".
Lēkšana pār ugunskuru
Kad uguns jau mazāka, drosmīgākie lec pāri ugunskuram pa vienam vai pāros, tādā veidā sevi attīrot.
Līdzīgu svētku svinēšanas tradīcijas pasaulē
Vasaras saulgriežu svinēšana ir sena Eiropas tautu tradīcija, kas īpaši saglabājusies Ziemeļeiropas zemēs — Lietuvā, Igaunijā, Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Dānijā, kā arī Kanādā (sevišķi Kvebekā), Īrijā un atsevišķās Apvienotās Karalistes daļās (Kornvolā) un ASV. Seno saulgriežu svētku paliekas atrodamas arī dažās Baltkrievijas, Ukrainas, Polijas, Francijas, Itālijas, Maltas, Grieķijas, Spānijas un Portugāles tautu tradīcijās. Tāpat Ibicas salā šajā laikā lec pāri 9 ugunskuriem.
Nosaukumi slāvu valodās runājošas zemēs
Dažās slāvu valodās saulgriežu svētku svinēšanas tradīcijās saglabājies pagānu dieva Kupalas (Купало, Купа́йло) vārds:
Rozentāls
Rozentāls (de, no Rosen — 'rozes' un Thal — '(ie)leja'; sieviešu dzimtē Rozentāle) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Koloniālisms
Koloniālisms ir kādas nācijas suverenitātes paplašināšana ārpus savas teritorijas un politiskas kontroles ieviešana šajā teritorijā, tādējādi izmantojot kolonizētās teritorijas resursus, darbaspēku un iegūstot dažādus citus labumus un priekšrocības. Nereti kolonisti pakļautajai nācijai uzspiež savu valodu, kultūru, sociālās sistēmas atribūtus, morāli, ideoloģiju, reliģiju. Koloniālisms var izpausties imperiālisma formā un mēdz būt cieši saistīts ar to. Kolonizācijai var tikt pakļautas nācijas, kuras vēl nav izveidojušas valstiskas formas, kā arī suverēnas valstis. Pēdējā gadījumā kolonizācija var sekot šīs valsts okupācijai un aneksijai.
Mūsdienās, it īpaši pēc 2. pasaules kara, koloniālisms kļuva par asas starptautiskās kritikas objektu, tas tika nosodīts gan no politiskās, gan morāles viedokļa. Daudzas valstis - bijušās kolonijas, turpina izvirzīt pārmetumus tās kolonizējušām valstīm par ekspluatāciju, ekonomisko atpalicību, etniskajiem konfliktiem, kultūras pagrimumu.
Koloniālisma izcelšanās
Koloniālisms sākotnēji attīstījās kā Eiropas valstu politika, izmantojot Lielo ģeogrāfisko atklājumu rezultātus. Sevišķi strauja jaunatklāto zemju kolonizācija bija vērojama XVII gs. otrajā pusē.
Teritoriālie ieguvumi
Spānijas kolonisti, savu karaspēka vienību atbalstīti, no Jaunās Spānijas (Mehiko) virzījās arvien dziļāk Ziemeļamerikas iekšienē - Kalifornijā, Kolorādo, Arizonā. Arī Dienvidamerikā viņi izklīda pa Venecuēlas, Peru un Paragvajas teritorijām. Liela daļa šo kolonistu bija jezuītu misionāri. Savukārt portugāļi nostiprinājās Brazīlijā, izturot ilgstošus holandiešu mēģinājumus viņus no turienes izspiest. Taču holandiešiem izdevās nodrošināt kontroli Austrumindijā, Gviānā un Kirasao.
Krievi 1648.g. atklāja Beringa šaurumu, 1679.g. viņi kolonizēja Kamčatku, bet 1689.g. parakstīja robežlīgumu ar Ķīnu par robežu pa Amūras upi. Pēc dāņu jūrasbraucēja Vitusa Beringa (1680-1741) atklājumiem, krievi nodibināja fortu Kodjakas salā, 1791.g. pievienoja Krievijas impērijai Aļasku un 1812.g. izveidoja cietoksni Fort Ross Kalifornijas ziemeļu daļā.
Francija un Anglija bija aktīvākās starp Eiropas valstīm koloniju ekonomiskajā izmantošanā. Francija 1664.g. nodibināja komerciālu Franču Austrumindijas kompāniju (La Compagnie française des Indes orientales), kura konkurēja ar līdzīgām britu un holandiešu kompānijām šajā reģionā. Zemeslodes otrā pusē franči par godu karalim Luijam XIV uz Misisipi upes 1682.g. nodibināja Luiziānu, bet 1718.g. Jaunorleānas pilsētu.
Anglija konsolidēja savus koloniālos valdījumus Ziemeļamerikā nodibinot Delavēras (1682), Pensilvānijas (1683) un Džordžijas (1733) štatus. Indijā 1600.g. tika nodibināta Britu Austrumindijas kompānija, kura uzsāka sīvu konkurences cīņu ar vietējo franču pretinieci. Šī kompānija attīstīja tirdzniecības operācijas Bombejā (Mumbajā), Kalkutā (Kolkatā) un Madrasā (Čenajā).
Franču admirālis Luijs Antuans de Bugenvils (1729-1811), pildot karaļa Luija XV uzdevumu, 1766-8 apceļoja zemeslodi, atkārtojot angļu jūrasbraucēja Džeimsa Kuka (1728-1779) trīskārtējo ceļojumu, tādējādi mēģinot neatpalikt no Anglijas jūras lielvalsts prestiža ziņā. Taču daudz svarīgāku lomu par prestižu spēlēja Anglijas un Francijas koloniālās intereses, ekonomiskās pretrunas arvien saasinājās un sadursme starp abām valstīm kļuva neizbēgama. Konflikta iznākumu noteica Anglijas pārspēks uz jūras. Pateicoties spēcīgākajai jūras flotei, Lielbrtānija 1713.g. frančiem atņēma Ņūfaundlendas salu, tad Franču Indiju 1757.g. un franču Kanādu 1759-60.g., rezultātā kļūstot par noteicošo koloniālo lielvalsti.
Koloniju dibināšanā aktīvākās valstis Eiropā izrādījās tās, kurām bija pieeja pie jūras, ērtas ostas un tiem laikiem modernas flotes. Taču tādas valstis, kā Vācija, Austrija un pat kādreiz ar sasniegumiem kuģošanā slavenās Itālijas valstis, koloniju sagrābšanā praktiski nepiedalījās. Savukārt nelielā Kurzemes hercogiste bija ieguvusi kolonijas Trinidādu un Tobāgo, kā arī Gambiju.
Koloniālisma ietekme uz ekonomikas attīstību
Koloniālisms būtiski ietekmēja Eiropas ekonomikas un uzņēmējdarbības attīstību, jo nodrošināja ilgu laiku liela apjoma izejvielu piegādi metropolei tikai par pašizmaksu, kas ļāva attīstīties metropoles rūpniecībai, kā arī metropoles produkcijas noietu kolonijās (kurās iedzimtajiem bija aizliegts pašiem attīstīt ražošanu (piemēram, daudzās britu kolonijās ilgu laiku ar likumu bija noteikts, ka ja iedzimto sievietes mājas apstākļos audīs audumu, nevis pirks ievesto, tad audējām tika nocirti pirksti labajai rokai)). Lielākā koloniālā impērija bija arī lielākā ekonomisko labumu ieguvēja. Tā bija Lielbritānija. Pateicoties koloniālajai cukura, tabakas, vergu un citu eksotisko preču tirdzniecībai uzplauka un kļuva bagātas Liverpūle, Glāzgova, Bristole un Londona. Dibinājās daudzas kompānijas, 1565.g. tika nodibināta Londonas Karaliskā Birža (Royal Exchange), bet 1694.g. Anglijas Banka.
No Lielbritānijas nācis arī Džons Lo (John Law) (1671-1729), ekonomists, izveicīgs un skandalozs finansists, kurš saskaņā ar plaši izplatītu uzskatu, bijis viens no galvenajiem kapitālisma, kā ekonomiskās sistēmas pamatlicējiem. Dž.Lo bija pirmais, kas ar Francijas bankas Banque royale palīdzību laida apgrozībā uzņēmuma akcijas. Tās bija viņa paša Luiziānas attīstības veicināšanai dibinātās akciju sabiedrības Mississippi Company akcijas. Kompānijas akcijas spekulāciju rezultātā tika stipri pārvērtētas un tas noveda pie vērtspapīru tirgus kraha, dodot smagu triecienu Francijas un Anglijas, daļēji arī pārējās Eiropas ekonomikai. Pateicoties Francijas karaļnama atbalstam, kompānija tomēr nebankrotēja, tā tika reorganizēta un veiksmīgi atsāka koloniālās tirdzniecības operācijas. Pateicoties tām uzplauka Francijas pilsētas Bordo, Nante, Marseļa u.c. Arī uzņēmumu vērtspapīri, kā viens no nozīmīgākajiem finanšu instrumentiem kļuva plaši izplatīti.
1589. gads
1589. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Elkšņu pagasts
Elkšņu pagasts ir viena no Jēkabpils novada administratīvajām teritorijām, Lietuvas pierobežā. Robežojas ar sava novada Rites, Saukas, Viesītes, Kalna un Aknīstes pagastiem, kā arī Lietuvas Panevēžas apriņķa Roķišķu rajona Jodupes seniūniju.
Upes
Arālīte, Dienvidsusēja, Jodupe, Klauce, Plaktupīte.
Ernests Laumanis
Pirmskara dzīve
Ernests Laumanis dzimis 1908. gada 8. maijā Liepājā. Liepājā arī pavadījis bērnību un guvis pirmo izglītību. Mācījies Liepājas tehnikumā. 1928. gadā iestājies un 1930. gadā absolvējis karaskolu Rīgā. Dienējis Latvijas armijā 2. Ventspils kājnieku pulkā virsleitnanta dienesta pakāpē, vēlāk pēc paša vēlēšanās ticis pārcelts uz 3. Jelgavas kājnieku pulku. Dienestu brīvprātīgi pametis 1939. gada aprīlī un kļuvis par Nīgrandes kaļķu cepļa vadītāju.
Elkšņu pagasts
Ezeri
Aizdumbles ezers, Lielais Klauces ezers, Mazais Klauces ezers, Saukas ezers.
Ernests Laumanis
Otrajā pasaules karā
1941. gadā, pēc Vācijas un PSRS kara sākuma bija viens no latviešu pašaizsardzības vienību viedotājiem Liepājā, Laumaņa vienības pazīšanās zīme - balts rokas apsējs ar zaļu ugunskrustu. Vēlāk brīvprātīgi pieteicās vācu armijā, aizmugures dienestam pieteikusies arī Laumaņa sieva Ida. Cīnījās 21. Liepājas policijas bataljona sastāvā Ļeņingradas pievārtē kā 1. rotas komandieris. Publicējis vairākus rakstus Ostlandes presē, aicinot latviešus brīvprātīgi pieteikties dienestam frontē.
Elkšņu pagasts
Vēsture
Elkšņu pagasta luterticīgie iedzīvotāji piederēja pie Saukas-Elkšņu draudzes un te atradās Elkšņu Evaņģēliski luteriskā baznīca, Elkšņu meža muiža, Aizdumbles (Aisdumble) pusmuiža un Mūrmuiža (Gemauerthof). Pēc 1900. gada sākās draudzes bezzemnieku izceļošana uz pilsētām un viņu mājās apmetās lietuvieši no Kauņas guberņas, no kuriem daudzi jaukto laulību ceļā pārgāja luterticībā. Pēc 1920. gada agrārās reformas Elkšņu meža muižu (1638 ha) sadalīja 110 vienībās, tās pārvaldes centrs Elkšņos kļuva par pagasta centru. Aizdumbles pusmuižu 503 ha kopplatībā sadalīja 20 vienībās (jaunsaimniecībās).
Ernests Laumanis
Otrajā pasaules karā
1943. gada aprīlī līdz ar 21. Liepājas bataljonu tika iekļauts 1. Latviešu brigādes sastāvā I bataljonā un nonāca Volhovas frontē, vēlāk bataljons tika iekļauts 19.divīzijā. 1943. gada augustā apbalvots ar II šķiras Dzelzs krustu, bet 1944. gada augustā ar I šķiras Dzelzs krustu. Vēlāk komandējis 19. divīzijas 19. fizilieru bataljonu. Zināms ar vairākām pārdrošām akcijām padomju armijas aizmugurē un lielu personīgo drosmi, vadot bataljonu visās Kurzemes cietokšņa sīvākajās kaujās. 19. divīzijas 19. fizilieru bataljons jeb Laumanieši Kurzemes cietokšņa kauju posmā ieguva ugunsdzēsēju reputāciju, jo tas tika izmantots kā pēdējā rezerve un iesaistīts kaujās vissmagākajos frontes iecirkņos, kur draudēja vai jau bija noticis frontes pārrāvums. Lielākajā daļā gadījumu, pateicoties Laumaņa bataljona kaujasspējām, fronti arī izdevās stabilizēt. 1945. gada 5. martā apbalvots ar Armijas goda sarakstu sprādzi.
Elkšņu pagasts
Vēsture
1935. gadā Elkšņu pagasta platība bija 118,2 km² un tajā dzīvoja 1511 iedzīvotājs. 1945. gadā tajā izveidoja Elkšņu un Nomavas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Elkšņu ciems ietilpis Jēkabpils apriņķī (līdz 1949. g.), Aknīstes (1949-1956), Ilūkstes (1956-1962), Daugavpils (1962-1963) un Jēkabpils (pēc 1963. g.) rajonos. Elkšņu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Nomavas ciemu, 1956. gadā Vorošilova kolhoza teritoriju pievienoja Kalna ciemam, 1966. gadā pievienoja Saukas ciema kolhoza «Elkšņi» teritoriju, 1975. gadā pievienoja daļu no likvidētā Saukas ciema un daļu Rites ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Elkšņu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Viesītes novadā. 2021. gadā Viesītes novadu iekļāva Jēkabpils novadā.
Ernests Laumanis
Pēckara dzīve
Pēc Vācijas kapitulācijas kādu laiku slēpās Kurzemes mežos. Tomēr tika arestēts un 1946. gada pavasarī Liepājā tiesāts. Ilgus gadus pavadījis izsūtījumā Vorkutā. Atgriezies Liepājā 1955. gadā, bet par pretpadomju izteikumiem 1957. gadā apcietināts otrreiz un izsūtīts uz Mordoviju. Atbrīvots 1967. gadā un ar kara biedru palīdzību apmeties uz dzīvi "Rubeņu" mežsarga mājās Ozolnieku pagastā, sākotnēji uzraugot meža ugunsgrēkus, vēlāk strādājot Jelgavas cukurfabrikā. Miris 1968. gada 13. decembrī ar sirdstrieku. Apbedīts Rīgas I Meža kapos (VIII sektora 31. kapu kopiņa).
Elkšņu pagasts
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Apserde, Elkšņi (pagasta centrs), Klauce.
Ernests Laumanis
Pēckara dzīve
Ernesta Laumaņa brālis Fricis bija slavens Latvijas futbolists 20. gadsimta 30. gados.
Teherāna
Teherāna (fa, Tehrān) ir Irānas galvaspilsēta, kā arī šīs valsts lielākā pilsēta. Arī visā Āzijā šī ir viena no lielākajām pilsētām. Teherāna ir arī Teherānas ostāna administratīvais centrs un Irānas galvenais politiskais, ekonomiskais, transporta un kultūras centrs. Pilsēta rada vairāk kā pusi no nacionālā iekšzemes kopprodukta.
Teherānā ar piepilsētām (saukta par Lielo Teherānu) dzīvo vairāk nekā 13 miljoni iedzīvotāji. Teherānai ir raksturīga liela nacionalitāšu un konfesiju daudzveidība, bet galvenokārt tajā dzīvoja persieši, azerbaidžāņi un mazandarani. Savukārt galvenā reliģija ir islāms. Lielākās mazākumtautības, kurām ir atšķirīgas reliģiskās pārliecības, ir armēņi, asīrieši, ebreji un kurdi.
Pilsētas nosaukuma izcelsme
Ir vairākas teorijas par to, kā ir cēlies pilsētas nosaukums "Teherāna". Saskaņā ar pilsētas oficiālo mājaslapu, nosaukums ir cēlies no diviem vārdiem: "teh" (fa), kas nozīmē "piekāje", un "rān" (ران) — "nogāze". Tātad vārdu "tehrān" var atšifrēt kā "nogāzes piekāje". Respektīvi, Teherāna ir pilsēta kalnu nogāzes piekājē, kas atbilst patiesībai, jo tā atrodas Točala kalna piekājē.
Cita teorija apgalvo, ka nosaukums "Teherāna" ir cēlies no senās Parfijas pilsētas Tirānas nosaukuma, kura atradās netālu no pašreizējās galvaspilsētas. Savukārt trešā teorija apgalvo, ka "Teherāna" nozīmē "silta vieta", kas ir pretstats Teherānas ziemeļus rajonam Šemirāna — "auksta vieta".
Senā Teherāna
Izrakumi liecina, ka vietā, kur pašlaik atrodas Teherāna, ir atradusies apmetne jau 6000 gadus pirms mūsu ēras. Cilvēki šeit, Elbrusa kalna piekājē, patvērās no tveicīgā tuksneša, kas atradās dienvidos. Sākotnēji Teherāna bija ciemats, kurš atradās pie daudz nozīmīgākas tā laika pilsētas — Rajas (sengrieķu — Rhagae). Raja bija senās Mīdijas centrs, bet mūsdienās tā ir vairs tikai Teherānas priekšpilsēta. Tajā laikā galvenā ekonomiskā nozare bija lauksaimniecība, konkrētāk, dārzeņu un augļu audzēšana.
1228. gadā Raju nopostīja mongoļi. Iedzīvotāji, kuri izdzīvoja pēc Čingishana karaspēka uzbrukuma, pārcēlās dzīvot uz Teherānu, kura tikpat kā nemaz netika skarta. Līdz ar to Raja zaudēja savu nozīmīgumu, bet Teherāna piedzīvoja uzplaukumu. Mohammads Zakarija Gazvini savos darbos minēja, ka jau 1275. gadā Teherāna bija "svarīga tirdzniecības pilsēta". Tajā laikā Teherāna tika iedalīta 12 rajonus (mahalēs), kurus pārvaldīja militārpersonas. 13. gadsimtā pilsētas ēkas pamatā bija celtas no māla vai arī iebūvētas klintīs. Līdzīgas apmetnes atradās arī Irākas ziemeļu teritorijā. 1340. gadā Teherāna tiek pārsaukta par Hamdoloju Mostafi un kļūst par vienu no četriem Varaminas rajoniem. Varamina tajā brīdī bija lielāka pilsēta Mongolijas provincē Ilhanatā. Savukārt atjaunotā Rajas pilsēta ir jau nonākusi Teherānas pakļautībā.
1404. jūlijā spāņu ceļotājs Rujs Gonsaless de Klaviho, kurš devās uz Samarkandu, visticamāk kļuva par pirmo eiropieti, kurš apmeklēja Teherānu. Viņš Teherānu raksturoja kā lielu pilsētu, kuras ziemeļos atrodas Timuridu rezidence, bet Raju raksturoja kā parastu apmetni. Teherānas pilsētas plāns 15. gadsimta sākumā tika atjaunots pateicoties noteiktam tempļu izkārtojumam, piemēram, Imamzade Sejeds Ismails (vecākais arhitektūras piemineklis Teherānā) tolaik atradās pie pilsētas dienvidu robežas. Savukārt pie pilsētas ziemeļrietumu robežas atradās Holestānas pils. Tikai 16. gadsimtā pilsēta sāka izplesties vairāk uz ziemeļiem vēsāka gaisa un ūdens avotu meklējumos. Līdz ar to parādījās vairāki pilsētas kvartāli Točala kalna nogāzē.
1553.-1554. gados šahs Tahmasps I, otrais Sefevidu dinastijas valdnieks, uzbūvēja Teherānas tirgu, kā arī pilsētas sienu ar 113 (Korāna sūru skaits) nocietinājuma torņiem. Sefevidi Teherānu izvēlējās par vienu no saviem galvenajiem bastioniem, tā kā Teherāna ap to laiku kalpoja par tradicionālo patvēruma vietu šiītu bēgļiem (Sefevidi bija Irānas pirmā šiītu valdnieku dinastija). Mazliet agrāk Tahmasps bija spiests pārcelt galvaspilsētu no Tebrīzas uz Kazvīnu (150 km uz rietumiem no Teherānas), jo turki bija pienākuši bīstami tuvu Tebrīzai. Kad parādījās draudi arī Kazvīnai, Tahmasps apsvēra domu šoreiz pārcelt galvaspilsētu uz Teherānu. Arī ceļotāji no Eiropas esot norādījuši, ka Teherānas pilsētas aizsargmūra lielums esot neproporcionāli liels parastai provinces pilsētiņai. Tā kopējais garums bija 8 km, kurš ierobežoja 4,5 km² lielu teritoriju, lai gan pilsētā nedzīvoja vairāk par 20 tūkstošiem iedzīvotājiem.
Patstāvīgu rezidenci "Chahar baq" (četri dārzi) Teherānā uzbūvēja Abbass II. Pēc Suleimana I pavēles Teherānā tika uzbūvēta pils, kur 1721. gadā pirms afgāņu iebrukuma Irānā pēdējais Sefevidu dinastijas šahs pieņēma vizītē osmaņu sultānu Ahmetu III.
18. gadsimta sākumā Teherānā sākās celtniecības bums. Zendu dinastijas valdnieki, kuri valdīja pēc Sefevidiem, uzsāka masveida apbūvi pils tuvumā. Karims Hans, viens no valdniekiem, pavēlēja Teherānā uzbūvēt jaunu pili, harēmu un valsts iestādēm paredzētu rezidenci. Iespējams, viņš vēlējās valsts galvaspilsētu pārcelt tieši uz Teherānu, lai gan galvaspilsētas funkcijas tika nodotas Šīrāzai (izsenai Persijas galvaspilsētai). Pēc Karima Hana nāves cīņu par valdīšanu Teherānā uzsāk Zends Hafurs Hans un Mohammeds Hans Kadžars. Mohammeds Hans kļuva par valdnieku un pārcēla galvaspilsētu uz Teherānu. Šis lēmums tika pieņemts, jo Teherāna pēc viņa domām atradās stratēģiski svarīgā vietā, tas ir, tirdzniecības ceļu krustcelēs, kā arī pietiekami tuvu valsts ziemeļu provincēm, kuras regulāri apdraudēja Krievijas Impērija.
Teherāna galvaspilsētas statusā
Mohammeda Kadžara brāļadēls Fets Ali-šahs deva nozīmīgu ieguldījumu Teherānas celtniecībā. Konkrētāk, viņa valdīšanas laikā Teherānā uzcēla Mramornija pili un Šahu mošeju. Ap 1830. gadu Teherānā dzīvoja aptuveni 150 000 iedzīvotāji. Mohammeda Kadžara valdīšanas laikā Tehrāna paplašinājās ārpus pilsētas sienas mūriem. Pilsētas ziemeļos tika uzbūvētas greznas pilis.
1870. gadā Nasredina-šaha Kadžara valdīšanas laikā tika uzsākta vērienīgākā pilsētas atjaunošana Teherānas vēsturē. Viņš pavēlēja uzspridzināt vecās nocietinājuma būves un lika uzcelt to vietā jaunus pilsētas kvartālus. Tika nojaukts arī vecais pilsētas aizsargmūris un tā vietā uzcelts jauns aizsargmūris, neregulāra astoņstūra formā, kura kopējais garums bija 19 kilometri. Mūsdienās gar šo mūri iet pilsētas galvenās maģistrāles. Naredina-šaha valdīšanas laikā tika veiktā arī daudzu ēku rekonstrukcijas, kā arī izbūvēta centralizēta ūdens apgādes sistēma. Viņa valdīšanas beigās (1897. gadā) Teherānā jau dzīvoja 250 000 iedzīvotāji, no kuriem lielākā daļa mita aiz pilsētas mūriem.
1925. gadā par Irānas valsts vadītāju kļuva Rezā šahs Pehlevī. 1930. gados pilsētā atkal notika grandiozi atjaunošanas darbi. Pēc Rezas Pehlevi pavēles "Nasredina sienas" tika nojauktas un vietā uzcelti plaši prospekti. Tika pieaicināti daudzi aizrobežu arhitekti, kuru uzdevums bija izveidot Teherānā jaunas ēkas valsts un komercdarbības vajadzībām. Pēc atjaunināšanas darbiem pilsētas platība pieauga līdz 46 km².
Otrais pasaules kara laikā Teherānā bija izvietots PSRS, ASV un Lielbritānijas karapēks. 1943. gadā no 28. novembra līdz 1. decembrim pilsētā notika antihitleriskās koalīcijas starptautiskā Teherānas konference, kurā piedalījās triju lielvalstu vadītāji Josifs Staļins (PSRS), Franklins Rūzvelts (ASV) un Vinstons Čērčils (Lielbritānija). Ir pretrunīgs stāsts par to, ka Teherānā šajā laikā ir iesūtīti vācu spiegi, kuru uzdevums esot bijis nogalināt Rūzveltu.
Pēc kara Teherānas iedzīvotāju skaits sasniedza vienu miljonu. Mohammads Rezā Pehlevī, pēdējais Irānas šahs, pavēlēja nojaukt daudzas vēsturiskās celtnes, vietā izbūvējot moderno apbūvi. Viņš uzskatīja, ka tām nav vieta modernajā Teherānā. Mūsdienās unikālo nocietinājumu un piļu vietā atrodas debesskrāpji un plašas autostrādes. Tipveida dzīvojamo ēku celtniecība 1960. gadu sākumā bija tik intensīva, ka Teherāna zaudēja savu senatnīgumu. Pats šahs ar ģimeni pārcēlās dzīvot uz pilsētas ziemeļu daļu, Niavaranu.
1969. gadā Teherānai tika pievienota Šemirānas priekšpilsēta. Līdz ar to Teherānas paplašināšanās uz ziemeļiem izbeidzās. Pēc jaunās pilsētapbūves doktrīnas bija paredzēts pilsētu turpmāk paplašināt tikai austrumu un rietumu virzienā. Bija paredzēts Teherānu apvienot ar rietumos esošo kaimiņpilsētu Keredžu. Pilsētas rietumu un dienvidu daļā tika būvēti milzīgi rūpniecības rajoni. 1973. gada naftas krīzes rezultātā straujš naftas cenas pieaugums deva Teherānai jaunu grūdienu turpmākai attīstībai. Pehlevi centās ieņēmumus no naftas eksporta izmantot jauna Teherānas rajona celtniecībai, kurš kļūtu par šaha varas simbolu. Projekts, kura nosaukums bija "Šahestāna", bija gatavs 1976. gadā, tomēr naudas plūsmas apsīka un šis pilsētas rajons tā arī netika uzbūvēts.
Teherānā, tāpat kā visā Irānā, sākās šahu režīma pretinieku demonstrācijas, kuras ātri vien pieauga masveida protestos. Pirmās demonstrācijas tika apturētas ar policijas palīdzību, bet drīz vien visa Teherānas ekonomiskā attīstība apstājās vispārīga streika dēļ. šahs, nespēdams pretoties demonstrantiem, devās uz Ēģipti, uz visiem laikiem pametot Irānu, bet 1. februārī miljons Teherānas iedzīvotāji sagaidīja islāma revolūcijas galveno ideologu un līderi Rūhollāhu Mūsavī Homeinī, kurš bija izraidīts no valsts 15 gadus iepriekš. Pilsētā izraisījās sadursmes starp Homeinī piekritējiem un tās pretiniekiem. 9. februārī no nelielas sadursmes Mehrabadas lidostā izcēlās grandiozas ielu sadursmes un divu diennakšu laikā Homeinī piekritēji pakļāva savā kontrolē visas valdības iestādes, spēku resorus un policijas iecirkņus. 11. februāris Irānā kļuva par islāma revolūcijas dienu. kareivīgi noskaņoti studenti sagrāba ASV vēstniecību un tās darbiniekus turēja gūstā 444 dienas. Viņi pieprasīja atgriezt šahu atpakaļ Iranā, lai viņš stātos tiesas priekšā.
No 1985. gada maija, Irānas-Irākas kara laikā, Teherānu regulāri bombardēja Irākas lidmašīnas un tā tika apšaudīta ar R-11 (SCUD) raķetēm. Bojā gāja vairāki tūkstoši civiliedzīvotāji un bija ievērojami postījumi. Tuvojoties kara beigām, 1988. gada pavasarī Teherānas pilsētas apšaude sasniedz kulmināciju: Irāka 6 nedēļu laikā uz Teherānu palaida 190 raķetes. Protams, bija arī atbildes apšaude uz Irākas galvaspilsētu Bagdādi, bet tā nebija tik intensīva. Kara laikā Teherānā masveidā ieradās bēgļi no valsts rietumu provincēm, savukārt 30% Teherānas iedzīvotāju devās uz Irānas ziemeļiem. Arī no Afganistānas, kur norisinājās cits karš, ieradās lielas daudzums bēgļi.
1986. gadā tika izveidota jauna administratīvā vienība — Lielā Teherāna, kurā ietilpa Teherānas pilsēta un tās priekšpilsētas. Tās kopējā platība sasniedza 1500 km². Tā tika sadalīta 22 administratīvajos apgabalos. 1990. gados Teherānas teritoriālā paplašināšanas praktiski beidzās. 2001. gadā pilsētā atklāja metro. 2007. gadā tika pabeigta Milada torņa celtniecība, kura tajā brīdī bija ceturtā augstākā celtne pasaulē un visaugstākā Irānā. Teherānā dažos rajonos privātpersonām tika ieviesta kvotu sistēma benzīnam. Tas starp autovadītājiem izraisīja nemierus; tika nodedzināti 12 benzīntanki.
Iedzīvotāji
Kad Teherāna 18. gadsimta beigās kļuva par Irānas galvaspilsētu, tajā dzīvo gandrīz 100 000 iedzīvotāji. 20. gadsimtā Teherānas iedzīvotāji gandrīz nemainīgi strauji pieauga. 1956. gadā valdība pieņēma ierobežojumus turpmākajai celtniecībai, tādā veidā cerot samazināt iedzīvotāju pārāk straujo pieaugumu. Tas viņiem izdevās, jo, piemēram, 1976. gadā iedzīvotāju pieaugums bija 4 %, bet 2000. gadā vairs tikai 1,1%.
Mūsdienās Teherānā dzīvo aptuveni 7,5 miljoni iedzīvotāju, kopā ar piepilsētām šis skaits sasniedz 13 miljonus, bet ar kaimiņpilsētām — vairāk nekā 15 miljoni. Tik straujš cilvēku skaita pieaugums ir izskaidrojams ar to, ka 60% no visiem ir iebraucēji no citām vietām. Darba dienās iedzīvotāju skaits Teherānā pieaug par 1,5-2 miljoniem cilvēku, kuri šeit ierodas strādāt galvenokārt no kaimiņpilsētas Keredžas.
Valodas
Teherāna ir lielākā pilsēta pasaulē, kurā runā persiešu valodā. Bet pilsētas etniskais sastāvs ir tik raibs, ka atšķirīgu valodu un dialektu sajaukšanās procesā ir radies persiešu valodas tā sauktais Teherānas dialekts, kurā runā lielākā daļa Irānas iedzīvotāji. Konkrētāk, Teherānas dialekta daži likumi ir jau vispārpieņemti visā Irānā, piemēram, garā /ā/ aizstāšana ar /u/. Protams Irānā runā arī citos dialektos. Otra izplatītākā valoda Teherānā ir azerbaidžāņu valoda.
Interesanti, ka līdz 19. gadsimtam lielākā daļa Teherānas iedzīvotāju bija mazandarani, kuri runā mazandaranu valodā. Arī mūsdienās viņi šeit dzīvo un runā savā valodā, bet tikai pilsētas ziemeļu daļā. Vēl ir arī arābu, armēņu, kurdu, asīriešu, turkmēņu, beludžu un citu tautu kopienas, kuras katra runā savā valodā.
Reliģija
Teherānā lielākais vairākums (96% no visiem iedzīvotājiem) pēc reliģiskās piederības ir musulmaņu šiīti. Bahāisma ticības piekritēji ir 2,8%, aptuveni 200 tūkstoši iedzīvotāju. Arī kristieši dzīvo Teherānā; pie tiem pieder gan armēņu apustuļu baznīcas, gan krievu pareizticīgo baznīcas, gan asīriešu baznīcas sekotāji. Pēc 1979. gada islāma revolūcijas kristiešu skaits pilsētā strauji saruka. Piemēram, mūsdienās armēņu apustuļu baznīcas kopienai pieder tikai 60 000 cilvēki. Teherānā atrodas 42 armēņu baznīcas, kā arī daudzi armēņu kultūras centri, skolas, bibliotēkas un sporta kompleksi.
Aptuveni 10 000 cilvēki pieder pie asīriešu baznīcas. Pilsētā atrodas arī ap 5000 haldejiešu katoļu kopiena, kura ievēro Austrumusīrijas ceremonijas. Teherānā vēl atrodas gruzīnu un krievu pareizticīgo kopiena, kā arī citas evaņģēliskās kopienas.
Ebreju kopienā, ticība — jūdaisms, ir no 16 līdz 18 tūkstošiem cilvēku. Teherānā atrodas 18 sinagogas. Pie šīs kopienas pieder arī vairākas skolas un bibliotēkas. Pie zoroastriešu kopienas ir 10 000 cilvēku. Pārējās kopienas, kurās ir neliels skaits sekotāji, ir sunnīti, budisma sekotāji, hinduisti, sikhi, jazīdi un sūfisti.
Bēgļi
ASV militāro operāciju laikā Afganistānā un Irākā liels skaits bēgļu dodas tieši uz Teherānu. Starp bēgļiem ir gan arābi, gan tadžiki, gan puštuni un citu tautu cilvēki. Šie cilvēki Teherānā tiek izmantoti kā lētais darba spēks.
Nabadzība
1996. gadā lasīt un rakstīt pratēju skaits bija 84,7% no visiem Teherānas iedzīvotājiem. Vidējais dzīves ilgums pilsētā ir 70,5 gadi. Savukārt 1995. gadā aptuveni 27% Teherānas iedzīvotāji dzīvoja nabadzībā, lai gan viņu dzīves līmenis bija nesalīdzināmi labāks nekā dažos citos nabadzīgajos valsts reģionos. Nabadzīgie teherānieši galvenokārt dzīvo pilsētas dienvidu rajonos. Tautā viņus dēvē par "uz akmeņiem dzīvojošie" (fa — kūhneshinyun). Īpaši daudz nabadzīgo kvartāli atrodas Eslamšahras un Čaharas-Dangešas priekšpilsētās, kurās attiecīgi dzīvo 350 un 250 tūkstoši iedzīvotāju. Šajos kvartālos kā likums dzīvo imigranti un bēgļi.
1978. gada beigās tieši Teherānas dienvidu rajonos izcēlās pret valdību vērsta sacelšanās, kuru nebija iespējams uzreiz apspiest. Izmantojot pagaidu apjukumu revolūcijas laikā, nabadzīgie ļaudis nelikumīgi, galvenokārt pa naktīm, būvēja pilsētas teritorijā savus mitekļus, kur dzīvot. Ap 1980. gadu šādos nelikumīgi celtos mitekļos uz dzīvi apmetās vairāk nekā 100 000 iedzīvotāji, bet 1986. gadā — 450 000. Tas bija izskaidrojams ar nepieredzētu lielu bēgļu pieplūdumu no Kurdistānas un Afganistānas.
1990. gada sākumā Teherānas dome nolēma nojaukt nelikumīgi uzceltos mitekļus. 1991. gada augustā Bagerabadas kvartālā, kur centās nojaukt šos mitekļus, izcēlās nemieri, kurus bija iespējams apslāpēt tikai pēc policijas iejaukšanās. 1992. gada martā Irānas-Irākas kara veterāni pauda sašutumu Teherānas valdībai par nabadzīgo cilvēku stāvokli, kas uzreiz izsauca jaunus nemierus. Nemieru laikā gāja bojā 6 cilvēki, 300 tika apcietināti, bet 5 cilvēkiem vēlāk tika piespriests nāves sods. Pēdējie lielie nemieri notika 1995. gadā Eslamšahrā.
Narkotikas
Irānā gadsimtiem ilgi ir ražots un lietots opijs. 1949. gadā 11% Irānas iedzīvotāji lietoja narkotikas. 1,3 miljoni Teherānas iedzīvotāji lieto narkotikas arī mūsdienās. Caur Teherānu iet viens no nozīmīgākajiem narkotiku tirdzniecības ceļiem, kurš sākas Afganistānā un Pakistānā un ved uz Rietumiem caur Turciju un Balkānu pussalu. Aptuveni 25% no visa opija, kas tiek patērēts visā pasaulē, tiek saražots tieši Irānā.
2002. gadā tiesībsargājošās iestādes katru dienu aizturēja no 150 līdz 200 narkodīleriem un narkomāniem. Plašā narkotiku izplatīšana kļuva par cēloni paaugstinātai mirstībai un noziedzībai. Cīņai pret narkomāniju Teherānā ir atvērti vairāki rehabilitācijas centri un tiek veikta plaša aģitācija.
Ģeogrāfija
Teherāna atrodas Irānas ziemeļos, tāda paša nosaukuma ostānā, tas ir, Teherānas ostānā, Elbrusa kalnu grēdas Točala kalna nogāzē. Šie kalni atdala Teherānu no Kaspijas jūras. Pilsēta ziemeļu dienvidu virzienā ir 26 km plata, bet rietumu austrumu virzienā 40 km gara. Pilsētas platība ir aptuveni 1550 km². Pilsētas robežās augstuma starpība ir aptuveni 700 metri; Teherānas dienvidu rajoni atrodas ap 1100 metriem virs jūras līmeņa, bet ziemeļu rajoni sasniedz 1800 metru augstumu.
Teherānu iedala vecpilsētā, kura atjaunota no 1870. līdz 1872. gadam, un jaunās pilsētas, kura sākta būvēta 20. gadsimta 40. gados. Pilsētas apbūves laikā 19. un 20. gadsimtā tika izveidoti kvartāli, kurus ierobežoja ielas, kuras savstarpēji veidoja taisnus leņķus. Šajos kvartālos tika izveidoti laukumi, skvēri, strūklakas, kā arī izbūvēti hoteļi, bankas un administratīvās ēkās rietumu pasaules stilā. Protams, tika būvētas arī savrupmājas un 10-12 stāvu augstas dzīvojamās ēkas. Mūsdienās Teherāna turpina izplesties ziemeļu, ziemeļrietumu un ziemeļaustrumu virzienos.
Pilsētas ziemeļu rajonos ir mazāks piesārņojums nekā citos rajonos. Šeit dzīvo arī Teherānas turīgākie cilvēki. Savukārt pilsētas centrālajos rajonos atrodas ofisi, bankas un citas iestādes. Dienvidu un rietumu rajonos, tuvāk tuksnesim, atrodas rūpniecības rajoni. Lielākās Teherānas piepilsētas ir Keredža un Raja.
Klimats
Teherānas klimatu spēcīgi ietekmē Elbrusa kalnu grēdas tiešais tuvums, kā arī Dašte-Kavira tuksnesis. Tamdēļ ziemeļu rajonos, tuvāk kalniem, klimats ir vēsāks un mitrāks nekā dienvidu rajonos, kur tas ir karstāks un sausāks tuksneša tuvuma dēļ. Karstākais mēnesis ir jūlijs, savukārt aukstākais — janvāris. Teherānas īpatnējā ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ gaisa temperatūras starpība gada laikā var būt pat 65 grādi. Sniegs parasti var snigt laika posmā no novembra līdz martam, lai gan pastāvīgi tas ir tikai janvārī un februārī.
Gadā vidēji nolīst 240 mm nokrišņi. No tiem ielākā daļa nokrīt ziemā, vasarā lietus ir reta parādība.
Ekoloģiskais stāvoklis
Teherānā, īpaši pilsētas centrālajos un dienvidu rajonos, ir ļoti augsts gaisa piesārņojuma līmenis. To bieži klāj smogs, kas ir arī viens no elpošanas slimību cēloņiem. Tieši no šīm slimībām Teherānā mirst ļoti daudz cilvēki. Saskaņā ar Teherānas domes sniegto informāciju, 2006. gadā aptuveni 10 000 pilsētas iedzīvotāji nomira no slimībām, kuras izraisīja smogs.
Smogs veidojas galvenokārt rūpniecības uzņēmumu lielās koncentrācijas dēļ. Bez tam Teherānā ir arī vāji attīstīta sabiedriskā transporta sistēma, tādēļ daudzi izmanto citus pārvietošanās līdzekļus. Lielākā daļa no automašīnām ir ražotas 70. un 80. gados, un tie neatbilst mūsdienu ekoloģiskajām prasībām.
Sports
Teherāna bija pirmā Tuvo Austrumu pilsēta, kurā notika Āzijas spēles. 1974. gadā tieši šeit notika 7. vasaras Āzijas sporta spēles. Tajās piedalījās 3010 sportisti no 25 valstīm. Teherānas ziemeļrietumos šim nolūkam tika uzbūvēts olimpiskais ciemats.
Teherānā atrodas arī Irānas lielākais futbola stadions, kuru sauc par "Azadi" ("Brīvība"). Tā ietilpība ir 100 000 vietas. Šajā stadionā notiek Irānas futbola izlases spēles, kā arī tas ir mājas stadions futbola klubam "Persepolis". Teherānā ir arī citi lieli futbola stadioni, piemēram, "Šahid Dastherdi", "Šahid Širudi" un "Tahti" Irānas augstākajā futbola līgā spēlē trīs futbola klubi tieši no Teherānas. Bez jau pieminētā "Persepolis", tie ir "Esteghlal" un "Rah Ahan".
Netālu no Šemiranas un Derbendas kvartāliem atrodas kalnu kūrorti. Kalnu kūrortu komplekss atrodas Točala kalnā un tas ir piektais augstākais komplekss pasaulē. Tas tika izbūvēts 1976. gadā. Derbendu ar kompleksa augstāko punktu (3730 m v.j.l.) savieno 8 kilometru garš trošu ceļš. Kalna piekājē atrodas neskaitāms daudzums viesnīcas. Netālu no Teherānas atrodas arī Dizinas un Šemšakas kalnu kūrorti. Dizinas kūrortā pat ir noticis pasaules čempionāts snovbordā. Ab-Ali kvartālā atrodas arī tenisa korti un hipodroms.
Sadraudzības pilsētas
Agrāk Teherānas sadraudzības pilsēta bija arī Losandželosa, bet pēc Irānas un ASV diplomātisko attiecību pārtraukšanas 1979. gadā, tā vairs nav sadraudzības pilsēta.
Cilvēki
Teherānā dzimuši:
Ērnšeldsvīka
Ērnšeldsvīka ir pilsēta Zviedrijā, Botnijas līča krastā. Pilsētas tiesības ieguvusi 1894. gadā, tajā ir ap 29 000 iedzīvotāji.
Turcijas kultūra
Turcijā ir ļoti daudzveidīga kultūra, kas ir tjurku, Anatolijas, osmaņu (grieķu-romiešu un islāma kultūras sajaukums) un Rietumu kultūru elementu sajaukums ar tradīcijām, kuras aizsāktas līdz ar Osmaņu impērijas rietumniecisko virzību, kas turpinās arī mūsdienās. Šāds kultūru sajaukums veidojies turku migrācijas laikā no Centrālāzijas uz Rietumiem, turkiem sastopoties ar citām kultūrām. Tā kā Turcija ir veiksmīgi pārtapusi no agrākās reliģiskās Osmaņu impērijas par modernu nācijas valsti, kurā strikti nodalīta valsts un reliģija, radušās izteiktas mākslas izpausmes metodes. Republikas pirmajos gados valdība ievērojamus līdzekļus ieguldīja lietišķajā mākslā, muzejos, teātros un arhitektūrā. Sakarā ar to, ka jaunās turku identitātes noteikšanā ievērojamu lomu spēlēja vairāki vēsturiski apstākļi, turku kultūra ir „modernizācijas” un rietumnieciskuma centienu produkts, kas tiek kombinēts ar nepieciešamību saglabāt tradicionālās reliģiskās un vēsturiskās vērtības.
Ērnšeldsvīka
Ērnšeldsvīka ir ostas pilsēta, kurā vēsturiski ir attīstījusies papīra ražošana un smagā rūpniecība.
Pilsētā bāzēts hokeja klubs Modo Hockey, kas spēlē Zviedrijas Elitsērijā un divas reizes ir izcīnījis Zviedrijas čempiones titulu. Tāpat pilsētā dzimuši vairāki pasaulslaveni hokejisti.
Cilvēki
Ērnšeldsvīkā dzimuši:
Turcijas kultūra
Turcijas mūzika un literatūra ir izcils paraugs dažādu kultūru sajaukumam. Turcijā ir populāri dažādi mūzikas žanru veidi: no arabeskas līdz hip-hopam, un mūsdienu Turcijas mūzikas žanru veidošanās pamatā ir Centrālāzijas turku, islāma un eiropiešu tradīciju apvienojums, kas radās Osmaņu impērijas un islāma saskarē ar Eiropu. Osmaņu impērijas pastāvēšanas laikā turku literatūru ietekmēja persiešu un arābu literatūra, bet impērijas pastāvēšanas pēdējos gados izteiktāka kļuva turku tautiskā un rietumu literatūras ietekme. Kultūru sajaukums dažkārt tiek arī īpaši dramatizēts, piemēram, 2006. gada Nobela literatūras prēmijas ieguvēja Orhana Pamuka darbā minētajā „kultūru sadursmes un saplūšanas jaunie simboli”.
Ērnšeldsvīka
Sadraudzības pilsētas
Ērnšeldsvīkas sadraudzības pilsētas ir:
Turcijas kultūra
Vairāku gadsimtu ilgo unikālo tradīciju sajaukumu apliecina arī Turcijā esošie arhitektūras elementi. Papildus tradicionālajiem bizantiešu arhitektūras elementiem, kas atrodami visā Turcijas teritorijā, ir saglabājušies daudzi osmaņu arhitektūras paraugi, kas attēlo vietējo un islāma tradīciju sajaukumu visās bijušās Osmaņu impērijas teritorijās. Turcijas arhitektūru kopš 18. gs. stipri ietekmējusi rietumu kultūra un tas redzams vairākos paraugos: Sultāna Ahmeda mošeja un Dolmabahčes pils.
Ludvigs Sēja
Ludvigs Sēja ( — ) bija Latvijas diplomāts, Latvijas ārlietu ministrs (1924), Latvijas sūtnis Lietuvā un Latvijas sūtnis ASV. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Biogrāfija
Ludvigs Sēja piedzima Džūkstes pagasta "Ķūķos" lauksaimnieku Jāņa un Luīzes Sēju ģimenē. Pamatizglītību ieguva Džūkstes pagastskolā. 1904. gadā beidza Valmieras skolotāju semināru. 1905. gada revolūcijas laikā emigrēja uz Franciju. 1906. gadā viņš mācījās Krievu augstākajā sabiedrisko zinātņu skolā Parīzē, bet 1909. gadā pēc Grenobles universitātes franču valodas un literatūras kursu sekmīgas beigšanas atgriezās Latvijā. Vairākus gadus bija L. Bērziņa un F. Šmithena Dubultu ģimnāzijas franču valodas skolotājs, kur noskatīja savu nākamo sievu, par 12 gadiem jaunāko Hertu Ozolu.
Pirmā pasaules kara laikā no 1916. līdz 1918. gadam bija Madonas zēnu proreālskolas (vēlāk reālskolas) pārzinis. Strādāja arī Madonas meiteņu ģimnāzijā. Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada novembrī Madonas Izglītības biedrības zālē Ludvigs Sēja vācu armijas klātbūtnē teica runu par godu šim notikumam. Kad 1918. gada decembra vidū Madonu ieņēma lielinieki, skolotāju Sēju apcietināja un norīkoja stacijā pie dzeloņstiepļu izlādēšanas. Zēnu reālskolas vecāko klašu skolēni izlādēja vagonu viņa vietā. Sēju tiesāja no Pļaviņām atbraukušais tribunāls, taču viņam nekāds sods netika piespriests.