cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skopjes Sv. Kirila un Sv. Metodija universitāte
Pirmo mūsdienu augstāko mācību iestādi Ziemeļmaķedonijā 1943. gadā nodibināja Bulgārijas okupācijas iestādes. Pēc Skopjes iekļaušanas Dienvidslāvijā tās vietā tika nodibināta pašreizējā universitāte. Kā daudzas ēkas, universitāte tika sagrauta 1963. gada Skopjes zemestrīces laikā.
Tās bijušo un esošo studentu un pasniedzēju vidū ir politiķis Vlado Bučkovskis (Владо Бучковски, 1962), politiķis Branko Crvenkovskis (1962), dzejniece Lidija Dimkovska (Лидија Димковска, 1971), mākslinieks Vlado Goreskis (Владо Ѓорески, 1958), politiķis Nikola Gruevskis (1970), Ģorge Ivanovs (1960), kinorežisors Milčo Mančevskis (Милчо Манчевски, 1959), politiķis Stevo Pendarovskis (1963), politiķis Boriss Trajkovskis (Борис Трајковски, 1956—2004), politiķis Zorans Zaevs (1974).
ASV Nacionālās aizsardzības universitāte
Kopš 1985. gada universitātē tiek apmācīti arī ārvalstu studenti. Vairāk nekā 100 valstu pārstāvji ir piedalījušies dažādos kursos un mācību programmās. Šodien universitāte ir elitāra militārā augstākās izglītības iestāde. Lielākā daļa ASV bruņoto spēku ģenerāļu ir šīs universitātes absolventi.
Zeltacs
"Zeltacs" (en) ir 1995. gada britu filma, kuras režisors ir Mārtins Kempbels. Šī ir 17. filma par Džeimsu Bondu un pirmā, kur galveno lomu attēlo īrs Pīrss Brosnans.
Filmā Bonds cīnās pret bijušo MI6 aģentu, kas vēlas izmantot satelītu globālas finanšu krīzes izraisīšanai. Tajā galvenās lomas attēlo Brosnans, Šons Bīns, Izabella Skorupro, Famke Jansena, Džo Dons Beikers un Džūdija Denča.
Šī ir pirmā filma, kuras sižets nav veidots pēc Iana Fleminga darbiem.
Game of Thrones (spēle)
Game of Thrones ir lomu spēle, kas balstīta uz grāmatas "Troņu spēle", kas ir pirmā grāmata no Džordža R. R. Mārtina "Dziesma par ledu un uguni" romānu sērijas, uz kurām ir balstīts arī HBO seriāls "Troņu spēle".
Spēli izstrādājis Cyanide un izdevis Atlus Ziemeļamerikā un Focus Home Interactive Eiropā un Austrālijā. Izdota uz Microsoft Windows, PlayStation 3 un Xbox 360 2012. gada 15. maijā Ziemeļamerikā, 2012. gada 1. jūnijā Eiropā, bet 6. jūnijā Austrālijā.
Austrumu partnerība
Austrumu partnerība ir Eiropas Savienības sadarbības programma ar Armēniju, Azerbaidžānu, Baltkrieviju (līdz 2021), Gruziju, Moldovu un Ukrainu.
Vēsture
Austrumu partnerība sadarbības programma oficiāli uzsākta 2009. gada 7. maijā šo valstu Prāgas galotņu tikšanās laikā. Otrā galotņu tikšanās notika 2011. gada 29.-30. septembrī Varšavā, bet trešā tikšanās 2013. gada 28.-29. novembrī Viļņā. Viļņas samita laikā Gruzija un Moldova parafēja ar Eiropas Savienību (ES) asociācijas un tirdzniecības līguma galējo versiju. Šādu līgumu parakstīt bija paredzēts arī Ukrainai, taču tās valdība no šāda soļa atteicās īsi pirms galotņu tikšanās. Tika parakstīts vīzu veicināšanas līgums ar Azerbaidžānu. 2014. gadā arī Ukrainas valdība parakstīja asociācijas un tirdzniecības līgumu.
2014. gadā tika izveidota Dziļās un aptverošās brīvās tirdzniecības zona (DABT zona), kurā bez ES valstīm ietilpa Gruzija un Moldova, 2016. gadā DABT zonai pievienojās Ukraina. 2015. gada Austrumu partnerības samits notika Rīgā, bet 2017. un 2019. gada samiti notika Briselē, bet 2000. gadā notika samits videokonferences formātā.
Rīgas samits (2015)
Rīgas samita laikā 2015. gada 21. un 22. maijā netika izskatīti jautājumi par jaunu dalībvalstu uzņemšanu ES vai bezvīzu režīmu ar Ukrainu un Gruziju. Pirms galotņu tikšanās atklāšanas Rīgā norisinājās Austrumu partnerības Mediju konference, Biznesa forums, kā arī pilsoniskās sabiedrības konference.
ES valstu pārstāvji bija vienoti uzskatā, ka robežu pārlikšana nevar būt 21. gadsimta Eiropas iezīme un principi uz kuriem Eiropa var balstīties; turpinās atbalstīt visu Austrumu partnerības dalībvalstu teritoriālo integritāti, neatkarību un nedalāmību; stingri atbalstīs politisku un diplomātisku risinājumu Ukrainas konfliktā, vienlaikus atbalstot tās neatkarību un teritoriālo nedalāmību, kā arī pauda gatavību piedalīties konflikta risināšanā Kalnu Karabahā starp Azerbaidžānu un Armēniju, kā arī Piedņestrā.
Jelgavas atbrīvošana (1919)
'''Jelgavas atbrīvošana 1919. gada novembrī''' bija Latvijas armijas uzbrukuma operācija no 1919. gada 15. līdz 21. novembrim Latvijas brīvības cīņu laikā, kurā tā piespieda Veimāras republikas pakļautībā esošās Rietumkrievijas armijas daļas atstāt Jelgavu. Uzbrukuma dēļ nepiepildījās Vācijas valdības nodomi sākt pamiera sarunas ar Latvijas Pagaidu valdību, lai vienotos par Kurzemes un Zemgales tālāko politisko statusu.
Galvenās kaujas notika Jelgavas novada austrumu teritorijā.
Priekšvēsture
Pēc sakāves Torņakalna kaujās Dzelzsdivīzijas komandieris Jozefs Bišofs 11. novembrī deva pavēli savam 2. Kurzemes kājnieku pulkam (2. Kurländisches Infanterie—Regiment), kuru pastiprināja ar divīzijas smago artilēriju (2 haubicēm un 3 lielgabaliem) un krievu virsnieku nodaļu, ieņemt un aizstāvēt Pirmā pasaules kara laika pozīcijas aiz Misas upes no Plakaniešiem līdz Rīgas-Jelgavas šosejai un tālāk līdz Ziemassvētku kauju "Latviešu pārrāvumam" (Letten Bruch) Tīreļa purvā. Baltenlandes pulkam (Regiment Baltenland) pavēlēja novietoties Zoslēnu un Magazīnas muižas rajonā, bet 1. Kurzemes kājnieku pulkam kopā ar Lutca ložmetēju bataljonu, ieņemt pozīcijas gar Iecavas upi no Rīgas-Jelgavas šosejas līdz Ozolu muižai (Paulsgnade). 3. Kurzemes kājnieku pulkam un sapieru bataljonam (Pionier—Kompanie) pavēlēja novietoties uz dienvidiem no Celmu mājām, Jēgeru bataljonam (Kurländisches Jäger—Bataillon) Tetelmindē, bet Stevera artilērijas pulka divām baterijām Katrīnes muižā. Dzelzsdivīzijas rezerve atradās Jelgavā un Meijas muižā izvietoja kavalērijas pulku. Pēc Bermonta pavēles Grāfa Kellera korpuss tika sadalīts Kupčinska, Bodes un Dudara kaujas grupās, kurām lika atiet uz Valguntes, Kalnciema un Slokas pozīcijām gar Lielupes krastiem.
Latvijas bruņoto spēku virspavēlniecība nolēma līdz Latvijas valsts pasludināšanas pirmajai gadadienai ieņemt Jelgavu. Pirmais kaujas uzdevums bija Vidzemes divīzijai Mārtiņa Peniķa vadībā izdzīt Dzelzsdivīziju no Misas pozīcijām un to atspiest līdz otrajām pozīcijām aiz Iecavas upes, kaut arī mazā artilērija nebija spējīga sagraut vecos vācu ierakumus un bija grūti iztīrīt ejas dzeloņstiepļu aizžogojumos. Latvijas III bruņuvilciens 12. novembrī no Olaines stacijas apšaudījās ar vācu bruņuvilcienu un piespieda to aizbraukt Jelgavas virzienā.
Savukārt 14. novembrī Latgales divīzijas (komandieris Krišjānis Berķis) 9. Rēzeknes kājnieku pulks sāka uzbrukumu Rietumkrievijas armijas krievu vienībām gar Lielupes kreiso krastu un izdzina ienaidnieku no Mellužiem un Asariem, un pēc nelielas cīņas ieņēma Slokas pilsētu, bet pulka II bataljons ieņēma Kalnciemu. Vidzemes divīzijas 5. Cēsu pulka I bataljons piespieda Dzelzsdivīzijas 2. pulka vienībām atstāt Misas upes pozīcijas pie Plakaniešiem, bet pulka II bataljons ieņēma Putraimu un Briedes mājas.
15. novembrī 9. Rēzeknes kājnieku pulks ieņēma Ķemerus un kopā ar 3. jātnieku eskadronu sasniedza Jelgavas-Tukuma lielceļu, pa kuru tālāk devās Jelgavas virzienā. Vidzemes divīzijas komandieris Mārtiņš Peniķis pavēlēja 6. Rīgas pulkam ar 2 inženieru rotām, 5 lielgabaliem, 3 mīnmetējiem un 1 bruņuauto izvirzīties pa Rīgas-Jelgavas šoseju un ieņemt pozīcijas gar Iecavas upi no Misas ietekas līdz Purmaļiem.
17. novembrī Jelgavā ieradās ģenerālis Valters fon Eberharts, kas uzņēmās Rietumkrievijas armijas vadību Bermonta-Avalova vietā. Vācieši plānoja līdz Sabiedroto valstu Nisela misijas atbraukšanai atsist Latvijas armijas uzbrukumu Jelgavai un panākt sev izdevīgākus nosacījumus pamiera sarunās. Tādēļ Dzelzsdivīzija, Rosbaha trieciendaļa un Vācu leģiona 1. brigāde saņēma pavēli sagatavoties pretuzbrukumam. 17. novembrī kapteiņa Aparnieka komandētais 1. partizānu pulks ielauzās pretinieka aizmugurē, izraisot pretinieka paniku Jelgavā.
18. novembra kaujas
18. novembra rītā Latgales divīzijas 7. Siguldas kājnieku pulka II bataljons no Valgundes pāri aizsalušajai Lielupei pie Mislavas uzbruka Kupčinska komandētajai krievu karaspēka grupai, iegūstot 4 ložmetējus, un turpināja uzbrukumu gar Svētes upi. Tādēļ Dzelzsdivīzijas komandieris lika sava 3. pulka Jēgeru bataljonam (Kurländisches Jäger—Bataillon) atstāt rezerves pozīcijas tagadējā Ozolnieku teritorijā un caur Jelgavu doties pretuzbrukumā, jo cirkulēja baumas, ka latvieši pārrāvuši krievu fronti un tuvojoties Grīvaskrogam. Savukārt Dzelsdivīzijas 1. pulka vienības devās pretubrukumā un uzbruka Siguldas pulka ambulancei Ķīšu klosterī, kuru aizdedzināja. Tomēr kaujā pie Siguldas pulka štāba Ķīšos latvieši guva uzvaru, saņēma gūstā 16 vāciešu un 1 smago ložmetēju.
Tās pašas dienas rītā Dzelzsdivīzija kopā ar Rosbaha trieciena nodaļu un bruņuvilcienu sāka pretuzbrukumu pāri Iecavas upei Vidzemes divīzijas pozīcijām. Vācu 1. Kurzemes kājnieku pulks (1. Kurländisches Infanterie—Regiment) gar Misas upi caur Cenas muižu virzījās uz Dalbiņiem. Uzbrukumu pastiprināja lidmašīnas, kas lidoja ļoti zemu un no ložmetējiem apšaudīja latviešu pozīcijas. Rosbaha grupa ar 3 lielgabaliem, 4 uguns metējiem, 1 mīnmeteju un 2 haubicēm uzbruka 6. Rīgas kājnieku pulkam gar Rīgas-Jelgavas šoseju un dzelzceļu, kur to atbalstīja bruņuvilciens. Ap pusdienlaiku latviešiem izdevās stabilizēt 6. Rīgas pulka fronti, II bataljons kopā ar bruņuauto "Kurzemnieks" pie Skuju skolas apturēja ienaidnieka uzbrukumu. Lielgabalu baterija pie dzelzceļa pārbrauktuves apturēja vācu bruņuvilcienu. Vakarā palīgā ieradās arī bruņu automobilis "Staburags". 6. Rīgas kājnieku pulks kaujā zaudēja 16 kritušos un divus bezvēsts pazudušos, ievainojumus guva 58 karavīri.
Vācu 2. Kurzemes kājnieku pulks uzbruka 5. Cēsu kājnieku pulka pozīcijām pāri Iecavas upei pie Purmaļu mājām, bet Vācu leģiona Baltenlandes bataljons (Regiment Baltenland) pāri Lielupei uzbruka karaskolas kadetiem netālu no Garozas. Kaujā pie Vareļiem tika nogalināti 12 un ievainoti 7 karaskolas kadeti, kuriem 1935. gadā tika uzcelts piemineklis. Pie Garozas kroga vācu uzbrukumu izdevās apturēt. Neizdevās arī Dzelzdivīzijas 3. pulka Petersdorfa nodaļas uzbrukums Valmieras pulkam pāri Lielupei pie Emburgas.
Ģenerālis Eberhardts 18. novembra vakarā pa radio nosūtīja Latvijas bruņoto spēku virspavēlniekam Jānim Balodim šādu telegrammu: ''Latvijas armijas virspavēlniekam. Krievijas Rietumarmija ir pārgājusi Vācijas aizsardzībā. Esmu pārņēmis viņas virspavēlniecību. Lūdzu dot man pa radio piekrišanu naktī no 19. uz 20. pārtraukt kara darbību pamiera sarunu iesākšanai. Ģenerālleitnants Eberhardts, vācu virspavēlnieks Baltijā.'' Šo telegrammu armijas vadība ar Latvijas Republikas Ministru Prezidenta Kārļa Ulmaņa piekrišanu atstāja bez atbildes, jo uzskatīja, ka Zemgali un Jelgavu izdosies ātrāk atbrīvot ar ieročiem nekā ar sarunām.
Pilsētas ieņemšana
Naktī uz 1919. gada 21. novembri Latvijas armijas 6. Rīgas kājnieku pulks sāka uzbrukuma operāciju pret Dzelzsdivīzijas 1. Kurzemes kājnieku pulku un Rosbaha brīvprātīgo pulku (Freikorps Roßbach), kas bija izveidojuši aizsardzības līniju gar Iecavas upi ar mīnmetējiem un ložmetējiem daudzajos ķieģeļu cepļos upes krastos. 6. Rīgas kājnieku pulka II bataljons kapteiņa Jāņa Priedes vadībā ar diviem lielgabaliem un bruņumašīnu rīta agrumā uzbruka gar Rīgas-Jelgavas šoseju, III bataljons no Purmaļu māju rajona, bet I bataljons un vieglā lielgabalu baterija palika rezervē. Pirms kaujas ar lielgabaliem apšaudīja ķieģeļu cepļus, bet pēc kājnieku uzbrukuma sākuma apšaudīja pretinieka lielgabalu bateriju pie Valdekas muižas. Tās pašas dienas rītā 7. Siguldas kājnieku pulks un 8. Daugavpils kājnieku pulks tuvojās pilsētai no ziemeļrietumu puses Lielupes kreisajā pusē, kur 8. pulka I bataljons no rīta ieņēma Līvberzes staciju, Upes muižu un Bērzu muižu. Pēc sīvas cīņas ap plkst. 07.00 6. Rīgas kājnieku pulka II bataljona 7. rotai izdevās izdzīt ienaidnieku no ķieģeļu cepļiem pie Rīgas-Jelgavas šosejas, tā šķērsoja Iecavas upi un strauji virzījās pa šoseju uz priekšu, ieņēma Valdekas muižu ar tās lielgabalu bateriju. Ap plkst. 09.30 rota sasniedza Ozolmuižas ceļu un ieņēma pozīciju Lielupes krastā pie koka tilta iepretī Jelgavas pilij, kur to apturēja stipra ložmetēju uguns no otra krasta. No Tetelmindes puses sāka pienākt ienaidnieka karaspēka nodaļas, kas sīvā kaujā tika sakautas Jelgavas preču stacijas rajonā. Savukārt pulka III bataljons nespēja šķērsot Iecavas upi iecirknī no Brankām līdz Purmaļiem, jo ienaidnieks nikni aizstāvēja ķieģeļu cepļus. Ap plkst. 11.00 6. pulka komandieris pavēlēja III un I bataljonam pa ieņemto Rīgas-Jelgavas šoseju doties uz uz Jelgavu, atstājot Purmaļu rajonā vienīgi instruktoru rotu.
Latvijas armijas uzbrukuma laikā Dzelzsdivīzijas ložmetējnieki turēja zem stipras uguns gan koka, gan dzelzs tiltu pāri Lielupei. Lai izvairītos no aplenkuma, Dzelzsdivīzijas komandieris pieņēma lēmumu atstāt Jelgavas pilsētu. Dienas pirmajā pusē 8. Daugavpils kājnieku pulka III bataljons bez nopietnas pretestības ieņēma Meijas muižu un pēcpusdienā caur Ezera vārtiem iegāja Jelgavas ziemeļrietumu nomalē. 7. Siguldas pulka II bataljons iegāja pilsētā no rietumu puses pa Dobeles šoseju, bet I bataljons, virzīdamies gar Lielupi caur Ozolu muižu, šķērsoja Lielupi un iegāja pilsētā no ziemeļu puses.
6. Rīgas pulka 4 rotas šķērsoja Lielupi augšup no preču stacijas un ap plkst. 17.30 ieņēma Jelgavas dzelzceļa pasažieru staciju. Pulka pārējās rotas pārgāja pāri Lielupes tiltiem un drīz vien savienojās ar 8. un 7. pulka vienībām, kuras bija ienākušas pilsētā no ziemeļrietumiem un rietumiem. Stacijas rajonā sakautais ienaidnieka karaspēks atstāja 11 lielgabalus un lielu daudzumu munīcijas. Pie Tušķiem kapteiņa Aparnieka 1. partizānu pulka karavīri nolaida no sliedēm pretinieka bruņuvilcienu.
Novērtējums
Ar Jelgavas ieņemšanu 21. novembrī izbeidzās cīņas ar Bermonta armiju. Nākamajās dienās vēl notika nelielas sadursmes starp uzbrūkošās Latvijas armijas avangardiem un ienaidnieka arjergardiem. Uzvara bija tik pilnīga, ka ienaidnieks lielā steigā atgāja no Zemgales un Kurzemes, atstādams lielā vairumā dažādas kara mantas.
Piemiņa
1922. gadā pulkvedis Mucenieks Rīgas–Jelgavas šosejas malā esošajos brāļu kapos pie Skuju skolas uzstādīja 3,5 m augstu koka obelisku ar 6. Rīgas kājnieku pulka šajā vietā kritušo 16 karavīru vārdiem. Skuju skolas pārzinis Jānis Mednis kopā ar audzēkņiem iedēstīja Varoņu aleju, kur katrai liepai deva kritušā vārdu: Hermanis Alksnis, Edgars Brencis, Jānis Eriksons, Aleksejs Ivanovs, Jānis Kaspars, Teodors Kalns, Jāzeps Martušs, Jānis Ozoliņš, Pēteris Ozollapiņš, Augusts Pastalnieks, Kārlis Podziņš, Frīdrihs Raibais, Roberts Paegle, Pēteris Sinka, Arvīds Sabers, Kārlis Vinters. 1933. gadā nodibināja jaunu pieminekļa celšanas komiteju. 1937. gada 24. oktobrī pie Skuju skolas atklāja arhitekta Nikolaja Voita travertīnā veidoto pieminekli ar cilni un uzrakstu "Varonīgajiem tēvzemes dēliem 1919". Bareljefu veidojis tēlnieks Mārtiņš Šmalcs saskaņā ar sava skolotāja profesora Kārļa Zāles norādījumiem. 1937. gada 28. novembrī 16 kritušo karavīru pīšļi tika pārapbedīti Cenas kapos. Padomju okupācijas laikā pieminekļa priekšā aizaudzēja egļu dzīvžogu, ko nocirta 1987. gada beigās.
1932. gada 22. jūnijā Latvijas Valsts prezidents Alberts Kviesis pie Jelgavas dzelzceļa stacijas atklāja pieminekli Jelgavas atbrīvotājiem (tēlnieks Kārlis Jansons). 1942. gada 31. oktobrī pēc vācu okupācijas pārvaldes rīkojuma piemineklim nokala sakautā vācu bruņinieka tēlu, bet 1950. gadā padomju okupācijas pārvalde lika iznīcināt "baltgvardiem celto pieminekli". Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas pieminekļa autora dēls tēlnieks Andrejs Jansons to atjaunoja un no jauna pieminekli atklāja 1992. gada 21. novembrī.
1935. gada 20. maijā Jelgavas-Iecavas ceļa malā pie Vareļu mājām atklāja pēc mākslinieka J.Borkovska meta veidotu pieminekli kritušajiem Karaskolas kadetiem ar uzrakstu: "Par Latvijas neatkarību 1919. gadā kritušie kadeti". Padomju okupācijas laikā 1951. gadā pieminekli saspridzināja, bet 1990. gada 17. novembrī to atjaunoja (arhitekts G.Meimanis un tēlniece R.Kalniņa-Grīnberga).
Tušķos pie Jelgavas—Tukuma dzelzceļa pārbrauktuves un kādreizējās Tušķu pieturas atrodas 1938. gada 14. augustā Latvijas Dzelzceļnieku aizsargu pulka izveidota piemiņas zīme, kas veltīta Ziemeļlatvijas partizāniem, kuri 1919. gada 22. (21.) novembrī šajā vietā no sliedēm nolaiduši bermontiešu bruņuvilcienu. Pēc tam šo bruņuvilcienu līdz pat 1930. gadam savām vajadzībām izmantoja Latvijas armija. 2009. gadā Līvbērzes pagasta Vārpas ciemā izveidoja pieminekli Artura Kēlera kaujas grupai, kas Jelgavu atbrīvoja no ziemeļu puses.
Arvīds Mālītis
Arvīds Mālītis (1900–1971) bija latviešu grāmatizdevējs. Izdevniecības „A. Gulbis” īpašnieks (1936-1940), Latvijas rūpniecības kameras izdevēju un tirgotāju sekcijas priekšsēdētājs. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1900. gada 12. novembrī Rīgā. Mācījās Rīgas reālģimnāzijā. Latvijas brīvības cīņu laikā bija Rīgas skolnieku rotas, pēc tam Atsevišķā III bataljona un 3. Jelgavas kājnieku pulka karavīrs (1919). Latvijas kara skolas kadets, pēc skolas beigšanas paaugstināts leitnanta pakāpē, bija Bruņoto vilcienu diviziona Ložmetēju vada komandieris (1920-1921).
Studēja Latvijas Universitātē, bija studentu korporācijas Fraternitas Livonica loceklis. Strādāja sava mātesbrāļa Anša Gulbja izdevniecībā, pēc viņa nāves 1936. gadā pārņēma izdevniecības vadību. Turpināja izdot „Latviešu konversācijas vārdnīcu”.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā viņš devās trimdā uz Vāciju, vēlāk pārcēlās uz dzīvi Austrālijā. Miris 1971. gada 28. septembrī Melburnā.
Pistole
Pistole ir viegls īsstobra šaujamierocis, ko šaušanas laikā var turēt vienā rokā. Tas pistoli atšķir no garstobra šaujamieročiem, piemēram, šautenēm un bisēm, kas ir izstrādāti turēšanai ar abām rokām ar atbalstu pie pleca.
Pārsvarā pistoles munīcijas trieciena spēks ir vājāks nekā garstobra šaujamieročiem. Tā tiek izmantota, lai šautu objektiem, kas atrodas nelielā attālumā (ne tālāk par 25—50 metriem).
Nosaukums
Franču vārda pistolet izcelsme ir neskaidra. Tas var būt radies no Itālijas pilsētas Pistoijas, kur renesanses laikmetā 1540. gados sāka ražot īsstobra šaujamieročus.
Vilhelms Vindelbands
Vilhelms Vindelbands (de, dzimis, miris ) bija neokantisma Bādenes skolas vācu filozofs. Strādājis Leipcigā, Cīrihē, Freiburgā, Strasbūrā, Heidelbergā. Publicējis vairākus darbus filozofijas vēsturē.
Pistole
Nosaukums
Pēc cita uzskata rokas ieroči esot izmantoti Husītu karos 1420. gados Čehijas teritorijā. Čehu vārds píšťala („flauta”) ticis pārņemts vācu valodā kā pitschale, pitschole, petsole un citos variantos.
Tievknābja kaira
Tievknābja kaira (Uria aalge) ir alku dzimtas (Alcidae) jūras putns, kuram ir 5 pasugas. Tam ir cirkumpolāra izplatība Atlantijas un Klusā okeāna ziemeļu daļā, kā arī daļēji Ziemeļu Ledus okeānā. Lielāko daļu savas dzīves tievknābja kaira pavada jūrā, uz sauszemes iznākot tikai ligzdošanas laikā.
Tievknābja kairu populācija ir ļoti liela, apmēram 7,3 miljoni ligzdojošo pāru. Populācija ir samērā stabila, lai gan 2016. gadā Klusajā okeānā tika novērota daudzskaitlīga putnu bojā eja. Visticamākais, ka putnu nāvē bija vainojams barības trūkums un bads, jo nekāds cits ārējs faktors netika konstatēts. Kopumā galveno sugas apdraudējumu rada dabas piesārņotība, dažādas cilvēku saimnieciskās darbības katastrofas, piemēram, naftas izplūde jūrā un nepārdomātas medības.
Izplatība
Daļa populācijas ir nometnieki un ziemo parasti ligzdošanas areāla robežās, bet vistālāk ziemeļos ligzdojošās kairas ir gājputni un ceļo uz dienvidiem, Atlantijas okeāna reģionā sasniedzot Ziemeļāfrikas rietumu piekrasti un Vidusjūras rietumu daļu, bet Ziemeļamerikā sasniedz Jaunangliju, Kalifornijas dienviddaļu, Āzijā Japānu un Koreju.
Latvijā
Latvijas putnu sugu sarakstā tievknābja kaira iekļauta 1970. gados, balstoties uz gredzenotu putnu atradumiem Latvijas piekrastē. Sastopamība sekojošajās desmitgadēs nav īpaši mainījusies. Tievknābja kaira nelielā skaitā uzturas Latvijas rietumu krasta ūdeņos, īpaši piekrastes dienvidu sektorā, Liepājas tuvumā, kur regulāri iet bojā zvejnieku tīklos. Savukārt Rīgas līcī tā ir ļoti reti sastopama. Zināmi arī daži novērojumi Kolkasragā rudens migrācijas laikā. Baltijas jūrā sastopama nominālpasuga — Uria aalge aalge.
Izskats
Tievknābja kaira ir vidēji liels jūras putns. Tās ķermeņa garums ir 38—46 cm, spārnu izplētums 61—73 cm, svars 945—1044 g. Dienvidpopulācijas kairas ir nedaudz mazākas kā ziemeļos dzīvojošās. Reizēm tievknābja kaira sasniedz svaru līdz 1250 g.
Ligzdošanas sezonas laikā nominālpasugai apspalvojums ir tumši brūns vai melns ar baltu — tumša galva, mugura un spārni, bet ķermeņa apakšdaļa balta. Melnais knābis ir smalks, smails un ass. Noapaļotā, īsā aste tumša. Spārni īsi un smaili, un samērā mazi, salīdzinot ar palielo ķermeni, tādēļ, lai paceltos gaisā, tievknābja kairai ir samērā ilgi jāieskrienas pa ūdens virsmu.
Pēc spalvu nomaiņas putna vaigi un pakakle kļūst balti ar tumšu svītru aiz acīm. Eiropas dienviddaļas pasugai Uria aalge albionis tumšais apspalvojums ir izteiktāk brūns. Visbrūnākais apspalvojums ir Britu salu dienvidkoloniju kairām. Kājas un pleznotās pēdas ir tumši pelēkas. Reizēm var novērot pieaugušos īpatņus ar dzeltenpelēkām kājām, bet 2007. gadā ir nofotografēts pieaudzis īpatnis ar koši dzeltenu knābi.
Jau pirmajā vasarā jaunajiem putniem apspalvojums ir gandrīz tāds pats kā pieaugušajiem putniem, bet to kakls un vaigi ir balti. Dažiem īpatņiem ap acīm ir balts gredzens ar baltu, smalku līniju aiz acs. Tā nav atsevišķa pasuga, bet polimorfisms. Šo iezīmi var biežāk novērot ziemeļos dzīvojošām kairām. Mazuļiem izšķiļoties ir tumšas dūnas ķermeņa augšpusē, bet gaišas apakšpusē.
Uzvedība
Tievknābja kaira ir ātra lidotāja ar spēcīgu, taisnu lidojumu, lai arī gaisā nav īpaši izveicīga un manevrēt spējīga. Tās spārni kustās ļoti ātri, un lidojuma ātrums sasniedz 80 km/h. Samērā bieži var novērot lidojošas kairas vienā līnijā, tuvu pie ūdens virsmas. Šāds zems lidojums ir raksturīgs kairām, meklējot barību. Tālos migrācijas pārlidojumus tievknābja kairas veic lielā barā, augstu gaisā.
Tievknābja kairas apspalvojumu maina pēc ligzdošanas kolonijas pamešanas, laikā no jūnija līdz augustam, kļūstot apmēram 1—2 mēnešus lidot nespējīgas. Jaunajiem putniem spalvu nomaiņa notiek vēlāk kā pieaugušajiem putniem — no decembra līdz februārim, bet reizēm uzsākas jau novembrī. Ziemas periodā tievknābja kairas izklīst plašā areālā.
Tievknābja kaira ir ļoti laba peldētāja un nirēja. Nirstot putns ir ļoti kustīgs un manevrēt spējīgs, kustinot spārnus it kā lidotu. Kaira parasti nirst un barojas 50—100 metru dziļumā, bet var ienirt līdz 170—230 metriem. Barošanās bieži notiek arī dziļumā līdz 50 metriem. Atrašanās zem ūdens parasti ilgst īsāk kā minūti, bet, ja nepieciešams, var sasniegt arī minūti.
Barība
Tievknābja kaira barību meklē zem ūdens, barojoties dienas laikā. Tā galvenokārt barojas ar zivīm, bet medī arī vēžveidīgos, moluskus, kalmārus un jūras tārpus. Vasarā visiecienītākās zivis ir tūbītes un nigliņi, moivas un lentzivis, brētliņi, mencas un siļķes. Medītas tiek galvenokārt nelielas zivis, līdz 14 cm garumam. Knābī tā tiek nesta garenvirzienā, astei karājoties laukā. Katru dienu pieaugušais īpatnis apēd 20—35 g barības.
Ligzdošana
Tievknābja kairas ligzdo kolonijās, klinšainos jūras krastos un salās, laikā no maija līdz jūlijam. Ļoti bieži kolonijas ir jauktas ar citām putnu sugām: tuklīšiem, melnajiem alkiem, lielajiem alkiem, trīspirkstu kaijām, kaijām un burātājiem. Kairas ligzdošanai izvēlas klinšu augšējās daļas dzegas un radzes, zemākos stāvos apmetas tuklīši un kaijas, bet visaugstāk trīspirkstu kaijas un melnie alki. Kolonijas reizēm ir tik blīvas, ka 1 m² apmetas pat 20 pāri.
Dzimumbriedumu tievknābja kairas sasniedz 4—6 gadu vecumā. Tās veido monogāmus pārus, kas turas kopā vairākas sezonas, ligzdošanai izvēloties vienu un to pašu vietu. Ligzdošanas vietā pāris ierodas dažas nedēļas pirms dēšanas un perēšanas, šajā laikā izpildot dažādus riesta rituālus.
Dējumā ir viena ola, kas tiek izdēta tieši uz klints virsmas. Olas koniskā forma to pasargā no aizripošanas un nokrišanas no klints malas. To nejauši sakustinot, ola griežas uz riņķi ap tievo galu. Ja ola tiek zaudēta perēšanas sākumā, dējums tiek atkārtots. Olas krāsa var būt gan koši balta, gan zaļa, zila vai brūna ar tumšākiem raibumiņiem. Šī krāsu dažādība ir ļoti svarīga blīvas kolonijas ligzdošanas apstākļos, lai vecāki atpazītu savu olu. Inkubācijas periods ilgst apmēram 28—34 dienas. Perē un par mazuli rūpējas abi vecāki. Perējot vecāki mainās ik pēc 12—24 stundām.
Mazuļus izšķiļoties sedz dūnas, bet apspalvojums izaug 18—25 dienu vecumā. Ļoti bieži, lai pasargātu mazuli no nokrišanas pāri klints malai, vecāki stāv starp mazuli un malu, piespiežot putnēnu pie klints sienas. Apmēram 3 nedēļu vecumā, vēl nemākot lidot, jaunie putni pamet koloniju, lecot kopā ar tēviem jūrā no apmēram 240—300 metru augstuma. Par jaunajiem putniem ūdenī turpina rūpēties tikai tēvi, tos barojot un apmācot ķert zivis, līdz putnēni pieaug pilnībā un kļūst patstāvīgi apmēram pēc 2 mēnešiem. Jaunie putni sāk lidot 39—46 dienu vecumā.
Sistemātika
Tievknābja kairai ir 5 pasugas:
Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadītājs trimdā
Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta vadītājs trimdā bija viens no leģitīmās Latvijas Republikas interešu pārstāvjiem ārzemēs Latvijas okupācijas periodā (1940—1991).
Vēsture
Ar Latvijas Republikas Ministru kabineta 1940. gada 17. maija slepeno lēmumu Latvijas sūtnim Londonā Kārlim Zariņam tika piešķirtas ārkārtējas pilnvaras pārstāvēt Latvijas intereses ārzemēs gadījumā, ja kara apstākļu dēļ vairs nebūtu iespējams sazināties ar Latvijas diplomātiskām un konsulārām pārstāvībām Vakareiropā. Tās deva tiesības viņam izdot saistošus rīkojumus visām Latvijas pārstāvībām, rīkoties ar visiem valsts līdzekļiem, atstādināt no amata sūtņus, atcelt un pārcelt visu pārējo pārstāvību darbiniekus, likvidēt pārstāvības, izņemot sūtniecību ASV, utt.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 17. jūnijā Valsts kancelejas direktora pienākumu izpildītājs Roberts Bulsons tika apcietināts un apsūdzēts par šī lēmuma slēpšanu. Pēc ilgstošām pratināšanām viņš tika nošauts Astrahaņas cietumā 1942. gadā.
Sūtnis Kārlis Zariņš, pamatojoties uz Latvijas Republikas valdības piešķirtajām ārkārtējām pilnvarām, iecēla pilnvarotos lietvežus - Latvijas sūtniecības vadītājus ASV, diplomātisko pārstāvi Spānijā, diplomātiskā dienesta vadītāja pārstāvjus vairākās valstīs un starptautiskajās organizācijās Ženēvā, pārstāvi Vācijā. Iecēla vairāk kā 20 goda konsulu Apvienotajā Karalistē un Britu Sadraudzības valstīs, karjeras konsulu Kanādā.
Kārlis Zariņš sasauca un vadīja Latvijas sūtņu apspriedi 1946. gada maijā Ženēvā, 1947. gada augustā Londonā un 1953. gada maijā Parīzē un citur, kurās izstrādāja darbības stratēģiju, lai nodrošinātu valsts neatkarības de iure saglabāšanu. Sākot no 1946. gada maija viņi vadīja arī Latvijas sūtņu un latviešu trimdas organizāciju pārstāvju apspriedes.
Ārējās saites
[https://web.archive.org/web/20170629050050/http://www.mfa.gov.lv/ministrija/arlietu-dienesta-vesture/izstades/latvijas-valstiskuma-sardze-latvijas-diplomatiska-un-konsulara-dienesta-darbinieki-okupacijas-gados-trimda-1941-gada-17-junijs-ndash-1991-gada-21-augusts "Latvijas valstiskuma sardzē" Latvijas diplomātiskā un konsulārā dienesta darbinieki okupācijas gados trimdā 1941. gada 17. jūnijs – 1991. gada 21. augusts]
Lielā Ciršova
Lielā Ciršova ir bijis ciems Dagdas novada Ezernieku pagastā. Atrašanās vieta: pagasta dienvidu daļā 8 km no pagasta centra Ezerniekiem, 8 km no novada centra Dagdas un 236 km no Rīgas.
Ciema teritorijā atrodas divi arheoloģijas pieminekļi : valsts nozīmes piemineklis — Lieltirševas senkapi (Šauskalns) un vietējās nozīmes piemineklis — Lieltirševas viduslaiku kapsēta (Kapu kalns).
Donna Džiljoti
Donna Džiljoti (en, dzimusi 1955. gadā) ir ASV kinoproducente. Atpazīstamību ieguva pēc filmas "Iemīlējies Šekspīrs" producēšanas kopā ar Deividu Parfitu, Hārviju Vainstīnu, Edvardu Cviku un Marku Normenu. Vēl viņa ir producējusi filmas "Optimista stāsts" un "Lasītājs".
Džiljoti savu profesionālo karjeru uzsāka kā Mārtina Skorsēzes asistente filmai "Satrakotais vērsis". 1990. gados Džiljoti darbojās kā izpildproducente vairākās filmās, tajā skaitā "Emma", Talk of Angels un Devil in a Blue Dress.
Donna Džiljoti ir viena no 91. Kinoakadēmijas balvas producentēm.
Balvas un nominācijas
Amerikas Kinoakadēmijas balva
BAFTA kino balva
Primetime Emmy Awards
Amerikas producentu ģilde (PGA)
Pirmās olimpiskās spēles: Atēnas 1896
Pirmās olimpiskās spēles: Atēnas 1896 (en) ir 1984. gada amerikāņu miniseriāls, kuru veidojusi Columbia Pictures Television kompānija, un pārraidījis NBC. Šis televīzijas miniseriāls stāsta par mūsdienu olimpisko spēļu izveidošanu. Koncentrējoties uz sportistiem dažādās valstīs un viņu sagatavošanos, iespējamo dalību 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās. Miniseriālu veido divas daļas, kas pirmoreiz tika izrādītas 1984. gada 20. maijā ASV.
Miniseriālā tiek parādīti gatavošanās pasākumi un notikumi līdz 1896. gada olimpiskajām spēlēm. Kā arī tiek analizēts dažādu tautu sporrtistu pieredze, īpaši koncentrējoties uz ASV komandas izveidi un viņu startiem un sasniegumiem olimpiskajās spēlēs.
Svītrainais muciņu burbuļgliemezis
Svītrainais muciņu burbuļgliemezis (Acteocina bullata) ir sīku jūras gliemežu suga Cephalaspidea kārtā. Sugu 1834. gadā aprakstīja franču malakologs Luiss Kīners.
Apraksts
Čaulas garums variē no 5-10 mm. Tai ir iegarena un cilindriska forma. Krāsa ir causpīdīgi balta. Smalkas, šķērseniskas augšanas līnijas klāj visu čaulu. Īsu konisku smaili veido pieci vijumi, kuru šuves ir iezīmētas ar vagu. Čaulas atvērums augšdaļā ir šaurs un iegarens, bet pie pamatnes paplašināts. Plāna ārējā lūpa ir apaļa un ar iegriezumu augšdaļā, savienojuma vietā ar iekšējo lūpu. Kolumella atsedz vienu kroku.
Izplatība
Šī suga ir izplatīta Karību jūrā, Meksikas līcī kā arī Brazīlijas austrumos.
Liepājas baznīcas
Liepājā ir šādas baznīcas:
Osvalds Kilpe
Osvalds Kilpe (de; dzimis, miris ) bija Kandavā dzimis vācu psihologs un filozofs. Vilhelma Vunta skolnieks. Vircburgas psiholoģijas skolas pamatlicējs. Viens no funkcionālās psiholoģijas pamatlicējiem.
Dzimis miesta priekšnieka ģimenē. 1879. gadā absolvējis ģimnāziju Liepājā. Studēja vēsturi Leipcigā, kur iepazinās ar Vilhelmu Vuntu, un 1887. gadā kļuva par viņa asistentu. No 1894. gada — Vircburgas universitātes profesors. No 1909.gada — Bonnas universitātē, no 1912. gada — Minhenes universitātē. Kilpes skolnieku vidū bija Ernsts Blohs un Kārlis Bīlers.
Jonass Lesls
Jonass Bibergs Lesls (dk, dzimis ) ir dāņu futbolists, spēlē vārtsarga pozīcijā, Dānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Lesls pārstāv Dānijas Superlīgas komandu FC Midtjylland.
Savu karjeru sācis Dānijas komandā Midtjylland. Vēlāk spēlējis Ligue 1 komandā Guingamp, Vācijas Bundeslīgas komandā Mainz 05, Anglijas Premjerlīgas komandās Huddersfield Town un Everton.
Dānijas futbola izlases sastāvā piedalījies 2018. gada FIFA Pasaules kausā un 2020. gada Eiropas čempionātā.
Ludzas baznīcas
Ludzā ir šādas baznīcas:
Čūskērgļu apakšdzimta
Čūskērgļu apakšdzimta (Circaetinae) ir vanagu dzimtas (Accipitridae) apakšdzimta, kas apvieno 15 mūsdienās dzīvojošas sugas un kas tiek iedalītas 4 ģintīs. Izņemot vienu sugu, visas pārējās mājo Vecās Pasaules siltajos reģionos: vai nu Dienvidāzijā, vai Āfrikā. Vienīgais, kas migrē starp Eirāzijas mēreno joslu un Āfriku, ir čūskērglis (Circaetus gallicus). Arī Latvijā nelielā skaitā ligzdo šī suga (5—20 pāri).
Kopīgās īpašības
Čūskērgļu apakšdzimtas sugas ir liela vai vidēja auguma plēsīgie putni ar lieliem, platiem spārniem. Šīs sugas pamatā specializējušās čūsku un citu rāpuļu medīšanā, tādēļ ieguvušas čūskērgļu nosaukumu. Tomēr divas sugas ir izņēmums: akrobātērgļa (Terathopius ecaudatus) diēta ir ļoti vispārīga, bez īpašas specializācijas, bet Filipīnu ērglis (Pithecophaga jefferyi) medī zīdītājus. Visām šīs grupas sugām ir plēsīgs, izliekts knābis, ar kuru tiek saplēsta upura miesa, spēcīgas kājas un asi nagi. Šiem putniem ir ļoti laba redze, un tie spēj saskatīt medījumu no liela attāluma.
Pumpuri
Pumpuri ir Jūrmalas pilsētas daļa starp Jaundubultiem un Mellužiem. Te atrodas Pumpuru vidusskola.
Nosaukums
1939. gadā dzelzceļa staciju Melluži I pārdēvēja par Pumpuriem, vēlāk arī visu stacijai tuvumā esošo Jaundubultu un Mellužu daļu.
Vēsture
Agrāk Pumpuri atradās uz Slokas mežniecībai piederošās Jaundubultu zemes un daļēji uz Nurmuižas īpašniekiem fon Firksiem piederošās Mellužu zemes. Robežu starp abiem īpašumiem veidoja tagadējā Upes iela. 1827. gadā Kārlis Firkss Mellužos uzbūvēja kūrmāju, kuru nosauca par Karlsbad. Gruntsgabali Jaundubultos vasarniekiem sākti ierādīt 1848. gadā.
1859. gadā Pumpuru un Mellužu bērniem darbojās gan draudzes, gan privātās skolas. 1877. gadā uz jaunatvērtās Rīgas-Tukuma dzelzceļa līnijas izveidoja pieturas vietu Karlsbāde, ko 1914. gadā pārdēvēja par Karlsbādi I, 1922. gadā par Melluži I. Līdz Pirmajam pasaules karam Pumpuri saglabāja lauciniecisku raksturu un šeit bija daudz mazāk izpriecu vietu kā Dubultos vai Majoros.
1919. gada 26. septembrī atvēra Mellužu pamatskolu Peldu ielā 4/6, bet 1934. gadā pie dzelzceļa stacijas pēc skolu būvju arhitekta Indriķa Blankenburga projekta Kronvalda ielā 8 uzcēla Rīgas Jūrmalas pilsētas 3. pamatskolas ēku.
Ievērojamas personības
Poruka prospektā 61 pēc atgriešanās no Vjatkas trimdas līdz emigrācijai uz Šveici 1905. gada revolūcijas laikā dzīvoja Rainis un Aspazija (1904-1905). Kāpās pie jūras atrodas tā sauktās Raiņa priedes.
Menca
Menca jeb Atlantijas menca (Gadus morhua) ir mencu dzimtas (Gadidae) zivju suga. Sastopama Atlantijas okeāna ziemeļu daļā gan austrumu, gan rietumu krastos. Izdala 5 pasugas.
Izplatība
Ziemeļaustrumu daļā menca sastopama no Ziemeļu ledus okeāna Barenca jūras līdz Biskajas līcim Atlantijas okeānā Francijas rietumu piekrastē, areālam aptverot Islandes piekrastes, Ziemeļjūru, Hebridu jūru un Baltijas jūru. Ziemeļrietumu daļā tā mājo uz ziemeļiem no Haterasas raga Ziemeļkarolīnā, abos Grenlandes krastos un Labradoras jūrā.
Baltijas jūrā
Baltijas jūrā mājo mazsāļo jūras ūdeņu pasuga — Baltijas menca (Gadus morhua callarias). Sastopama visā Baltijas jūrā. Gados, kad populācija liela, masveidā var ienākt jūras līčos — Rīgas, Somu un Botnijas —, kā arī jūras ziemeļdaļā. Gados, kad populācija maza, galvenokārt izplatīta jūras dienviddaļā. No Bornholmas salas uz austrumiem un rietumiem sastopamas divas mencu populācijas, kas nārsto dažādos gadalaikos. Galvenās nārsta vietas atrodas Bornholmas, Gdaņskas un Gotlandes ieplakās, kā arī Slupskas vagā zem haloklīna (ūdens sāļuma "lēcienslānis"). Lai gan Baltijas mencu resursu kopējais stāvoklis uzlabojas, jo tiek īstenots Eiropas Savienības ilgtermiņa mencu resursu pārvaldības plāns, tomēr kopš 2014. gada Starptautiskās jūras pētniecības padomes dati norāda, ka Baltijas jūras austrumu mencas resursi ir pasliktinājušies. Savukārt, Baltijas jūras rietumu mencu resursi tiek pastāvīgi pārzvejoti. Baltijas jūras mencu resursi ir atkarīgi arī no sāļa un ar skābekli piesātināta ūdens pieplūdes no Ziemeļjūras. Lielāks skābekļa daudzums Baltijas jūrā rada labvēlīgākus apstākļus mencu nārstošanai.
Izskats
Menca ir lielākā zivju suga visā mencu dzimtā. Ķermeņa garums var sasniegt 200 cm, svars 96 kg. Baltijas jūrā menca ir mazāka, ķermeņa garums līdz 132 cm, svars 25 kg. Tai ir vārpstveida ķermenis ar lielu galvu un mazām acīm. Augšžoklis ir garāks par apakšžokli. Uz zoda labi attīstīts tausteklis. Mencai ir trīs, viena no otras pilnīgi atdalītas, muguras spuras (kopā 44—55 mīksti stari) un divas anālās spuras (kopā 33—45 mīksti stari). Pirmā anālā spura sākas aiz pirmās muguras spuras. Astes spura gandrīz taisna. Sānu līnija gaiša, puslokā izliecas virs krūšu spuras. Muguras un galvas augšdaļas krāsa var būt no zaļganpelēkas līdz olīvzaļai ar daudziem tumšiem plankumiem. Sāni gaišāki, vēders balts vai netīri balts.
Īpašības
Mencas dzīvo aukstā ūdenī ziemeļu akvatorijās līdz 500—600 m dziļumam gan atklātā jūrā, gan krasta tuvumā. Parasti menca uzturas līdz 150 m dziļumam, bet barošanās periodā no jūlija līdz janvārim līdz 80 m. Mazuļi un jaunās, dzimumbriedumu nesasniegušās mencas mājo piekrastes tuvumā, 10—60 m dziļumā, vietās ar akmeņainu grunti vai jūraszālēs, lai varētu slēpties no ienaidniekiem. Dzīvo baros. Raksturīgas simtiem kilometru garas nārsta un barošanās migrācijas.
Barība
Menca ir plēsīga. Mazuļi galvenokārt barojas ar šķeltkājvēžiem, savukārt pieaugušās zivis ar brētliņām, reņģēm, grēvēm un citām nelielām zivtiņām.
Bollē
Viņš 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 267 punktus, izcīnīja dalīto 15. vietu kopā ar savu tautieti Žozefu Kastilioni.
Šagonara
Šagonara (ru, tyv) ir pilsēta Krievijā, Tivas Republikā.
Zascenku Vaideri
Zascenku Vaideri ir ciems Vaboles pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 212 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V677. Ciema apkārtnē atrodas Vecā stacija.
Šagonara
Pilsētā dzīvo 11 772 iedzīvotāji, no tiem 81,95 % ir tivieši un 15,10 % krievi.
Neretas baznīcas
Neretā ir šādas baznīcas:
Zabolova
Zabolova, agrāk Zabolotje, ir ciems Alūksnes novada Pededzes pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 6 km no pagasta centra Pededzes, 34 km no novada centra Alūksnes un 236 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P42, Šepicas upes krastā, pie pašas Latvijas—Krievijas robežas.
Zaseki
Zaseki ir ciems Riebiņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 213 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P58. Ciema apkārtnē atrodas vidusskola.
Jemnice
Jemnice (cz) ir pilsēta Čehijā, Visočinas apgabala Tršebīčas apriņķī. Pilsētas centra apbūve ir pilsētbūves piemineklis.
Sūknis
Sūknis ir ierīce šķidrumu pārvietošanai. Sūkņus iedala statiskajos (virzuļsūkņi un līdzīgi) un dinamiskajos (centrbēdzes sūkņi un līdzīgi), tur šķidruma pārvietošanai attiecīgi lieto hidrostatiskus efektus vai hidrodinamiskus efektus. Sūkņi pārveido mehānisko enerģiju šķidruma plūsmas enerģijā. Sūkņus raksturo maksimālais spiediens (celšanas augstums) un ražība (pārsūknētais tilpums laika vienībā).
Jemnice
Vēsture
Pilsēta rakstos kā karaļa pilsēta minēta 1227. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Dzimtes identitāte
Dzimtes identitāte ir jēdziens psiholoģijā un socioloģijā kas raksturo dzimti. To parasti apraksta kā katra personīgo sajūtu, ka esi vīrietis vai sieviete, kas galvenokārt sastāv no piederības sajūtas kādai cilvēku kategorijai – vīriešiem vai sievietēm. Visām sabiedrībām ir dzimtes kategoriju kopums, kas kalpo par pamatu sociālās identitātes izveidošanai attiecībā uz citiem sabiedrības locekļiem. Lielākajā daļā sabiedrību pastāv pamata dalījums starp dzimtes īpašībām, kas ir saistītas ar vīriešiem un sievietēm. Tomēr, visās sabiedrībās ir atsevišķi cilvēki, kuri neidentificējas ar atsevišķiem (vai visiem) dzimtes aspektiem, kas tiek piedēvēti viņu dzimumam.
Raksturojums
Lielākajā daļā rietumu sabiedrību, pastāv dzimtes binārisms, sociāls sadalījums, kas "uzspiež" pakļaušanos idejai, ka vīrišķība un sievišķība ir dzimuma un dzimtes izteiksmes aspekti: bioloģiskais dzimums, dzimtes identitāte un dzimtes izpausme. Dažās sabiedrībās pastāv trešā dzimuma kategorijas, kuras kā pamatu dzimtes identitātei var izmantot cilvēki, kurus neapmierina dzimte, kura parasti tiek saistīta ar viņu dzimumu. Dažās sabiedrībās piederība jebkurai dzimtei ir cilvēkiem pieejama neatkarīgi no viņu dzimuma.
Sūknis
Lai arī vakuumsūkņa nosaukumā ir vārds "sūknis", tie nav sūkņi, tie ir specifiski kompresori, kas saspiež gāzes no spiediena, kas ir mazāks par atmosfēras spiedienu, līdz atmosfēras spiedienam.
Dzimtes identitāte
Raksturojums
Dzimtes identitāte parasti izveidojas līdz trīs gadu vecumam, un vēlāk to ir ļoti grūti mainīt. Šī attīstība parasti beidzas ap 4 līdz 6 gadu vecumu. Dzimtes identitāti var ietekmēt apkārtējie, saskarsme ar apkārtējiem, kā arī bērna personiskās intereses. Dzimtes izprašanu var sadalīt četrās daļās: (1) dzimtes jēdziena izprašana, (2) dzimtes lomu un stereotipu apzināšana, (3) identificēšanās ar vecākiem un (4) dzimtes priekšrocības izveidošana. Piecus gadus vecs bērns var identificēties kā zēns vai meitene, lai gan viņš vēl pilnībā nesaprot dzimtes nozīmi. Dzimtes identitāte izveidojas bērniem meklējot sociālus mājienus un apstiprinājumu no citiem, balstoties uz dzimti, ar kuru bērns identificējas, lai gan bērnos dzimtes identitāte ir ļoti plūstoša. Pētījumi liecina, ka bērnos dzimtes identitāte attīstās trīs noteiktos posmos: pirmsskolas vecumā viņi iemācās sabiedrībā noteiktās dzimtes iezīmes; otrais posms ir nostiprināšanās, kad 5-7 gadu vecumā identitāte kļūst nemainīga; pēc šīs nemainības augstākā līmeņa sasniegšanas atgriežas plūstamība un sociāli noteiktās dzimtes lomas mazāk vai vairāk atslābst.
Dzimtes identitāte, izskats un hromosomas
Lai gan dzimtes identitāte sākotnēji bija medicīnas termins, ko izmantoja, lai paskaidrotu dzimummaiņas operāciju sabiedrībai, mūsdienās to visbiežāk var atrast psiholoģijā. Lai gan dzimtes identitātes izveides process nav pilnībā izprasts, ir ierosināti vairāki faktori, kas varētu ietekmēt tās attīstību. Bioloģiskie faktori, kas varētu ietekmēt dzimtes identitāti, ietver pirms un pēc dzimšanas hormonu daudzumu un ģenētisko uzbūvi.
Sūknis
Pēc darbības principa izšķir virzuļu, lāpstiņu, rotoru, strūklas sūkņus, virpuļsūkņus, gaisa liftus un citus. Mūsdienās visizplatītākie ir centrbēdzes sūkņi. To teorija un konstrukcija labi izstrādāta. Tiek būvēti šāda tipa sūkņi ar lielu jaudu un augstu lietderības koeficientu.
Dzimtes identitāte
Dzimtes identitāte, izskats un hromosomas
Sociālie faktori, kas varētu ietekmēt dzimtes identitāti, ietver idejas saistībā ar dzimtes lomām, kuras bērnam nodod ģimene, autoritāras figūras, plašsaziņas līdzekļi un citi cilvēki, kas ietekmē bērna dzīvi. Vēl kāds faktors, kuram ir nozīmīga loma dzimtes identitātes procesā, ir valoda. Ir veidi, kādos konkrēti vārdi tiek saistīti ar noteiktām dzimtēm. Tāpēc bērni, mācoties valodu, iemācās atdalīt vīrišķīgās un sievišķīgās iezīmes un zemapziņā maina savu uzvedību, lai atbilstu šīm iepriekš noteiktajām lomām. Dzimtes identitāti arī ietekmē sociālā iemācīšanās teorija, kurā tiek pieņemts, ka bērni attīsta savu dzimtes identitāti, vērojot un imitējot ar dzimti saistītu uzvedību, pēc tam tiekot atalgoti vai sodīti par konkrēto uzvedību. Dažkārt personas dzimtes identitāte var nesakrist ar bioloģisko dzimumu, kā rezultātā šis cilvēks var ģērbties un/vai uzvesties sabiedrībai nepieņemamā veidā; šādu dzimtes izpausmi mēdz raksturot kā plūstošu vai transdzimuma.
Daudzi cilvēki sevi uzskata par cisdzimtes personām, tas ir, par piederošiem pie vīrišķās vai sievišķās dzimtes, kas sakrīt ar viņiem piešķirto dzimumu – vīrieti vai sievieti. Līdz 20. gs. cilvēka dzimumu noteica tikai pēc dzimumorgānu izskata, bet, rodoties sapratnei par hromosomām un gēniem, tos sāka izmantot, lai palīdzētu noteikt dzimumu. Cilvēkiem, kuri pēc dzimuma tiek uzskatīti par sievietēm, ir sieviešu dzimumorgāni un divas X hromosomas. Tiem, kuri pēc dzimuma tiek uzskatīti par vīriešiem, ir vīriešu dzimumorgāni un viena X, viena Y hromosoma. Tomēr retākos gadījumos cilvēkiem ir hromosomu, hormonu un dzimumorgānu kombinācijas, kas neatbilst tradicionālajām “vīrieša” un “sievietes” definīcijām. Atsevišķām personām var būt arī vairāk nekā tikai viena veida dzimumorgāni.
Sūknis
Pēc piedziņas veida sūkņus iedala sūkņos ar mehānisku piedziņu (elekromotora, tvaika turbīnas, iekšdedzes dzinēja) un sūkņos ar rokas piedziņu.
Dzimtes identitāte
Sabiedrība
21. gadsimta paaudze ir pirmā paaudze, kura mazāk vai vairāk pieņem to, ka zēni var spēlēties un ģērbties tradicionāli ar meitenēm paredzētām lietām. Bērniem vairāk tiek atļauts būt “pa vidu” starp tradicionālajām dzimtes izpausmēm, ar nodarbēm un rotaļlietām no visa dzimtes spektra.
Daudzu pasauļu interpretācija
Daudzu pasauļu interpretācija (DPI, en) jeb Evereta interpretācija ir kvantu mehānikas interpretācija, kas zināmā mērā paredz "paralēlo visumu" pastāvēšanu, visos tajos darbojas vieni un tie paši dabas likumi un tiem raksturīgas vienādas fizikālās konstantes, taču tie atrodas dažādos kvantu stāvokļos (quantum state). Jēdzienu sākotnēji formulējis amerikāņu fiziķis Hjū Everets 1957. gadā.
Daudzu pasauļu interpretācija atsakās no viļņu funkcijas nedeterminēta sabrukuma, kas Kopenhāgenas interpretācijā ir saistīts ar jebkuru kvantu mērījumu. DPI aprobežojas tikai ar kvantu sapinuma parādību un pilnīgi atgriezenisku notikumu evolūciju.
Daudzu pasauļu interpretācija ir viena no vairākām daudzu pasauļu hipotēzēm fizikā un filozofijā. Šobrīd tā ir viena no vadošajām interpretācijām, līdzās Kopenhāgenas interpretācijai un saskaņoto hronoloģiju interpretācijai.
Apraksts
Tāpat kā citas interpretācijas, daudzu pasauļu interpretācija mēģina izskaidrot tradicionālo Janga divu spraugu eksperimentu. Kad fotoni (vai citas daļiņas) iet cauri divām spraugām, tad, lai aprēķinātu, kur tie nokļūs, var pieņemt, ka gaismai ir viļņu īpašības. No otras puses, ja kvanti tiek reģistrēti, tie vienmēr tiek reģistrēti kā punktveida daļiņas, nevis kā izplūduši viļņi. DPI neizmanto tā saukto viļņu funkcijas kolapsu no Kopenhāgenas interpretācijas, kas ieviests, lai izskaidrotu daļiņu pāreju no viļņveida izpausmes uz korpuskulāro.
Lai gan kopš Evereta sākotnējā darba publicēšanas jau ir piedāvātas vairākas jaunas DPI versijas, tām visām raksturīgi divi galvenie punkti:
Pēc dažu autoru domām, termins "daudzas pasaules" ir maldinošs; daudzu pasauļu interpretācija nenozīmē citu pasauļu pastāvēšanu, tā piedāvā tikai vienu reālo pasauli, kuru apraksta vienota viļņu funkcija, kaut arī, lai pabeigtu jebkāda kvantu notikuma mērījuma procesu, tā ir jāsadala novērotājā (kurš veic mērījumu) un objektā, kuru mēra, katru no tiem apraksta sava viļņu funkcija.
Taču to var izdarīt dažādos veidos, kā rezultātā tiek iegūtas dažādas izmērītā daudzuma vērtības un, kas raksturīgi, dažādi novērotāji. Tādēļ tiek uzskatīts, ka pie katras kvantu objekta mērīšanas darbības novērotājs it kā tiek sadalīts vairākās (iespējams, neierobežoti daudzās) versijās. Katra no šīm versijām redz mērījuma rezultātu un, rīkojoties saskaņā ar to, veido savu iepriekšējo mērījumu vēsturi un Visuma versiju. Ņemot to vērā, šo interpretāciju parasti sauc par daudzu pasauļu interpretāciju.