cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heopsa piramīda
Pētniecība
1880. gadā angļu arheologs Flinderss Pitrijs bija pirmais, kas veica Heopsa piramīdas izpēti, izmantojot zinātniskās metodes un ar to saistītu tā laika tehniku.
Ape
Pilsēta izveidojusies lēzenā ieplakā straujās, avotainās Vaidavas upes krastā 2 km no Vidzemes šosejas (A2). Ape ir viena no mazākajām Latvijas pilsētām — 845 iedzīvotāji 2021. gada vidū (1301 kopā ar Apes pagastu, bijušo pilsētas lauku teritoriju).
Lielais sprādziens
Atklāšanas vēsture
Tajā laikā ikviens izglītots cilvēks zināja, ka Visums ir mūžīgs un nemainīgs. Šādu apsvērumu vadīts, Einšteinam nācās ieviest kādu noteiktu lielumu, kas nosaka atgrūšanos. Tas tika nodēvēts par kosmoloģisko konstanti, un tās noteiktais atgrūšanas spēks bija tāds pats kā gravitācijas pievilkšanās spēku. Tādēļ Visums palika stabils, un relativitātes teorija ar to pašu saglabāja savas pievilcīgās īpašības. Tomēr Einšteins drīz vien nožēloja savu mazo triku. 1927. gadā beļģu priesteris un kosmologs Žoržs Lemetrs ierosināja visuma izplešanās teoriju un izskaitļoja tā izplešanās ātrumu. 1929. gadā amerikāņu astronoms Edvīns Habls atklāja, ka Visumā visas galaktikas attālinās cita no citas, kas nozīmē, ka Visums nav nemainīgs, un atgrūšanas spēks nemaz nav vajadzīgs.
Ape
Vēsture
Ape izveidojusies uz Apes muižas zemes, ko Livonijas ordeņa mestrs Zīgfrīds Landers fon Špānheims 1420. gadā izlēņoja G. G. Hoppem. No viņa uzvārda cēlies muižas nosaukums — Ope (no 1925. gada — Ape). Te krustojās ceļi, kas veda uz Igauniju un Krieviju. Miesta tiesības Ope ieguva 1921. gadā.
Miests piedzīvoja uzplaukumu 19. gadsimta otrajā pusē, kad par muižas īpašnieku kļuva brīvkungs Aksels fon Delvigs. Attīstību veicināja 1903. gadā atklātais šaursliežu dzelzceļš Stukmaņi (Pļaviņas)—Ape—Valka. Miests kļuva par tirdzniecības un amatniecības centru. Liela daļa ēku tika būvētas no vietējā krāsainā dolomīta.
Latvijas brīvības cīņu laikā Apes apkārtnē 1919. gadā norisinājās sīvas kaujas starp Valmieras pulka, somu un igauņu karaspēku no vienas puses un Sarkanās armijas vienībām no otras.
Pilsētas tiesības Ape ieguva 1928. gadā. 1935. gadā pilsētiņā bija 922 iedzīvotāji, no kuriem 73% bija latvieši un 15% igauņi. Apmēram puse no pilsētas dzīvokļiem šajā laikā bija elektrificēta.
Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā PSRS no Apes izsūtīja 45 cilvēkus, bet pēc nacistiskās Vācijas iebrukuma tās atbalstītāji nogalināja ap 100 pilsētas ebreju.
Laikā no 1950. līdz 1956. gadam Ape bija rajona centrs. Pašreizējās administratīvajās robežās Apes pilsēta ar lauku teritoriju izveidojusies 1967. gadā.
Dzelzceļa satiksme ar Api beidzās, kad 1970. gadā slēdza satiksmi posmā Valga—Ape, bet ar 1973. gada 1. janvāri pārtrauca pārvadājumus arī no Apes līdz Alūksnei. Drīz pēc tam slēgtajos posmos sliežu ceļi tika demontēti un nodoti metāllūžņos, bijusī trase tiek izmantota pārgājieniem. No dolomīta būvētā Apes stacijas ēka saglabājusies līdz mūsdienām; kādu laiku tā tika izmantota kā autoosta, arī pašlaik autobusi pietur laukumā blakus stacijas ēkai. Stacijas ēka mūsdienās ir slēgta, bet tās logos izvietoti informācijas stendi par Apes vēsturi.
Lielais sprādziens
Mikroviļņu atklāšana
Laikā pēc 1929. gada, kad fiziķi pilnveidoja Lielā Sprādziena modeli, kļuva skaidrs, ka Visumam trūkst kāda noteikta starojuma. Katram priekšmetam ir savs siltuma spektrs, un, tā kā Lielais Sprādziens bija ārkārtīgi karsts tam vajadzētu aiz sevis atstāt šādu spektru. Tikai 1965. gadā tika atklāts vājš mikroviļņu fona starojums — reliktstarojums, ko paveica Bella laboratorijas zinātnieki Arno Penziass un Roberts Vilsons, kuri nodarbojās ar jaunas antenas izstrādi, bet nevarēja tikt vaļā no neizskaidrojama trokšņa. Meklējot trokšņa avotu atklājās, ka to rada līdz šim nezināmu mikroviļņu fons. Par atklājumu zinātnieki saņēma Nobela prēmiju.
Ape
Ģeogrāfija
Apes apkārtnē Alūksnes augstienes reljefs pāriet Vidusgaujas ieplakā. Cauri pilsētai tek Vaidava.
Lielais sprādziens
Mikroviļņu atklāšana
Atklājuma dēļ radās jauni jautājumi, jo reliktstarojuma temperatūra visur bija vienmērīga, tātad visiem Visuma apgabaliem ir gandrīz vienāda temperatūra, kaut arī tie nekad nav satikušies cits ar citu. Acīmredzot dažādi visuma objekti ir nākuši no vienas un tās pašas vietas un ceļojuma laikā ieguvuši vienādu siltuma daudzumu. Mikroviļņu gadījumā priekšmeti nevar nākt no viena un tā pašas Visuma vietas. To izcelsmes vietas atrodas tik tālu cits no cita, ka nav iespējams gaismai pārvietoties pa visumu visā tā stāvēšanas laikā. Kosmologi to nosauca par horizonta problēmu, un tikai 20 gadu vēlāk to atrisināja izplešanās teorija.
Ape
Ģeogrāfija
Vidējā temperatūra: -7 °C janvārī, +16,5 — +17 °C jūlijā. Nokrišņu daudzums 650 mm gadā.
Lielais sprādziens
Izplešanās teorija
1979. gadā jauns fiziķis Alans Gats no Masačūsetsas Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta centās atrisināt ar masu daļiņu saistītas neskaidrības, bet nonāca pie visuma rašanās teorijas. Meklējot skaidrojumu daļiņu inercei (pat vakuumā priekšmetam piemīt inerce pret paātrinājumu, kas apliecina, ka ķermenim ir masa, un, jo lielāka inerce, jo lielāka masa), Gats pētīja t.s. Higsa lauku, kas savu nosaukumu ieguvis no fiziķa Pītera Higsa. Higsa lauks pārklājas visam izplatījumam pāri kā blīva substance, kas piešķir elementārdaļiņām pretestību pret paātrinājumu. Vienas daļiņas ir smagākas par citām un tādēļ ir vairāk pielipušas Higsa laukam.
Ape
Saimniecība
Pilsētā darbojas 30 uzņēmumi, kas sniedz 23 veidu pakalpojumus. Uzņēmējdarbības galvenās nozares: kokapstrāde, lauksaimniecība, tirdzniecība, tūrisms. Apes apkārtnē notiek dolomīta ieguve.
Lielais sprādziens
Izplešanās teorija
Pagrieziena punkts pētījumos pienāca 1979. gada decembrī, kad Gats rēķināja Higsa lauka apstākļos, kas atbilda Lielā Sprādziena laika pastāvējušajiem. Lauks uzrādīja ļoti stipru atgrūšanas spēku, ja Higsa fizikas mācību attiecinās uz Visumu kopumā. Izrādījās, ka Higsa laukam piemīt ļoti liels atgrūšanas spēks, nepilnas 10−35 sekundes laikā Visums ticis uzpūsts gandrīz 10100 reižu lielāks. Šos milzīgos skaitļus ir ļoti grūti aprakstīt vārdiem gandrīz pat neiespējami. Atliek vien brīnīties, ka Visums nesasprāga mazos gabaliņos. Tomēr aprēķini rādija, ka eksplozija, lai cik strauja būdama, drīz vien bija galā, un daudzus turpmākos miljardus gadu Visums palika parastā gravitācijas pievilkšanas varā. Spēku, kas izraisīja Lielo sprādzienu, tagad sauc par izplešanās lauku, un zinātnieki vairs nerunā par Lielo Sprādzienu vispārīgās frāzēs kā par eksploziju — izplešanās ļauj konkrēti aprakstīt sprādziena procesu.
Ape
Tūrisms
Augusta beigās notiek ikgadējie pilsētas svētki. Parastie apskates objekti ir pilsētas centra dolomīta mājas un kaltais bruģis Pasta ielā, Vaidavas izziņas dabas taka gar dolomīta atsegumu "Raganu klintīm", novadnieku piemiņas vietas (tai skaitā rakstniecei Elīnai Zālītei, matemātiķim Aivaram Liepam, folkloristam Dāvim Ozoliņam), Apes muižas parks, Dzenīšu dižvītols, Apes muižas ēka, kas gan slikti saglabājusies. Daudzām vecajām pilsētas ēkām raksturīgi koka jumtu stiprinājumi — "vēja spāres".
Sports
Kopš 1974. gada Apē notiek tradicionālais "Vaidavas kauss" motokrosā, kopš 2007. gada tas tiek papildināts ar velosacensībām Apes apkārtnē. Kopš 2018. gada kalnu riteņbraukšanas sacensības notiek 100 km distancē. Pilsētā darbojas motosporta un ledus hokeja klubs.
Lielais sprādziens
Izplešanās teorija
Reliktstarojums kopā ar izplešanās teoriju ir devis mums zināmu arī Visuma vecumu un sastāvu. Tagad zinām, kad izveidojušās pirmās zvaigznes, kāpēc eksistē galaktikas un kāpēc laikam ir noteikts virziens. Šī teorija apgalvo, ka pēc Lielā Sprādziena Visums izpleties eksplozīvi un ka izplešanās radītais gigantiskais sprādziens licis Visumam vairākus simtus tūkstošus gadu šūpoties līdzīgi gigantiskam gongam. Mikroviļņu fonā šie skaņas viļņi ir iesaluši, un mūsdienu kosmologiem tas atver iespēju izpētīt paša Visuma pirmsākumus.
Dveins Čeimberss
Dveins Entonijs Čeimberss (en; dzimis Londonā, Lielbritānijā) ir profesionāls britu vieglatlēts, startē sprinta distancēs. Viņš ir viens no visu laiku ātrākajiem Eiropas sprinteriem vieglatlētikas vēsturē. Pamatdisciplīna ir 100 metri, kurā viņš ir uzrādījis otro labāko laiku starp visiem britu sportistiem. D. Čeimbersam pieder Eiropas rekords 60 m (6,42 sekundes) un 4 × 100 m stafetē (37,73 sekundes). 2003. gadā tika diskvalificēts uz diviem gadiem par dopinga lietošanu.
Lielais sprādziens
Visuma paātrināšanās
Klasisko teoriju augstais prestižs ir skaidrojams ar to, ka tās paredz novērojumu un eksperimentu rezultātus ar precizitāti līdz 10 cipariem aiz komata. Ilgu laiku valdīja šaubas, vai Gata teorija atbilst šim kritērijam. Zinātnes pasaulē skepse izzuda tikai pēc tam, kad noskaidrojās, ka izplešanās ir pārvērtusi Lielo Sprādzienu par sava veida ērģeļu stabuli ar virstoņiem un skaidri definētu pamattoni, kas bija nolasāms no mikroviļņu fona, reliktstarojuma attēliem.
Dveins Čeimberss
D. Čeimberss jau jaunieša gados uzrādīja labus rezultātus, uzstādot pasaules junioru rekordu 100 m distancē. 1999. gada Pasaules čempionātā viņš izcīnīja sudraba medaļu 4×100 m stafetē un bronzu 100 m. Piedalījās 2000. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs Sidnejā, kur uzrādīja labāko rezultātu starp visiem eiropiešiem 100 distancē. 2001. gada Pasaules čempionātā viņš pārvarēja 10 sekunžu barjeru. Izcietis 2 gadu diskvalifikāciju par dopinga lietošanu, viņš atgriezās profesionālajā sportā 2006. gada jūnijā, 2006. gada Eiropas čempionātā kļuva par čempionu 4×100 m stafetē. 2008. gada Pasaules čempionāta telpās viņš izcīnīja sudraba medaļu, zeltu 2009. gada Eiropas čempionātā telpās un 2010. gada Pasaules čempionātā telpās viņš kļuva par čempionu.
2009. gadā izdeva autobiogrāfiju Race Against Me.
Lielais sprādziens
Visuma paātrināšanās
No 2009. līdz 2013. gadam Eiropas Kosmosa aģentūras (ESA) orbitālā observatorija Planck veica līdz šim visprecīzākos mikroviļņu fona mērījumus. Līdz tam precīzākie mērījumi bija iegūti ar NASA satelītu Wilkinson Microwove Anisotropy Probe (WMAP). 2006. gada 16. martā — pēc piecus gadus ilgiem pētījumiem — tas laida klajā pilnīgus datus par visa debesjuma skaņu spektru. Skaņas spektrs precīzi sakrita ar līkni. Lielā Sprādziena scenārijā, kurā izplešanās nav iekļauta, spektrs izskatītos pavisam citādi. Pirms WMAP mērījumiem kosmologi lēsa Visuma vecumu robežās no 12 līdz 18 miljardiem gadu, taču tagad mēs zinām — Visums ir 13,6 līdz 13,8 miljardu gadu vecs.
Laika virziens
Gadsimtiem ilgi dabaszinātni ir nodarbinājis jautājums, kāpēc laikam ir viens virziens. Arī te ir nozīme izplešanās teorijai, kas sniedz trūkstošos atbildes posmu.
Visi eksaktie dabas likumi ir identiski neatkarīgi no tā, vai laiks virzās uz priekšu vai atpakaļ. Piemēram, Ņūtona likumus var izmantot, gan lai aprēķinātu planētu stāvokli pēc 100 gadiem, gan lai aprēķinātu, kur tās atradās pirms 100 gadiem, bet ne laika virzienu, ja reiz tas ir tikai viens.
19. gadsimtā austriešu fiziķis Ludvigs Bolcmanis bija pirmais, kurš atzina, ka šā fakta izskaidrojumā kāda loma varētu būt atomiem. Atomāra pasaule kļūst arvien haotiskāka, tāpēc laiku iespējams identificēt ar nekārtību, abus jēdzienus saaudzējot kopā. Situāciju var ilustrēt ar karstu picu, kas tiek izvilkta no cepeškrāsns. Aukstā virtuvē pica ir viskarstākais objekts, tāpēc tās atomi kustas visātrāk. Karstu un aukstu atomu nošķiršana ir nenoturīga kārtības pakāpe. Tā kā picas molekulas nepārtraukti saduras ar gaisa molekulām, to ātrums izmainīsies un kādā brīdī tām būs vienāda vidējā enerģija, kas reprezentē nekārtību. Princips, ka kopējais nekārtības daudzums pieaug, darbojas visu citu fizikālo procesu pamatā. Ja laiks ir nekārtība, tad vienlaikus pieaug arī laiks — tā ir vistīrākā varbūtības teorija.
Šī ideja ir saistīta ar lielu problēmu. Ja mēs sekojam laikam atpakaļvirzienā, Visums kļūst aizvien sakoptāks, jo vairāk tuvojamies Lielajam Sprādzienam. Tā kā šāda kārtība ir ļoti neticama, Visums būs uzsācis savu mūžu ārkārtīgi neticamā stāvoklī.
Atbildes sniedz izplešanās. Visumam palielinoties, tā masa un enerģija tiek viendabīgi izkliedēta visā izplatījumā. Variāciju daudzums bija tik tikko pietiekams, lai izveidotos galaktikas. Var, ka tas reprezentē augstu kārtības līmeni, taču lielā attālumā cita no citas galaktikas un zvaigznes mijiedarbojas tikai ar gravitācijas spēka palīdzību. Tā kā tas ir pievilkšanas spēks, tā varbūtīgā nekārtība nozīmē, ka viss ir savākts vienkopus, savukārt mazvarbūtīgā kārtība — ka masa ir viendabīgi izkliedēta. Izplešanās radīja visumu ar augstu kārtības pakāpi, un no šī stāvokļa laiks varēja sākt savu gaitu uz priekšu pretī lielākai nekārtībai.
Novērošanas iespējas
Visuma rašanos var konstatēt ne tikai speciālisti, kam pieejamas milzīgas observatorijas. Lai gūtu liecības par šiem tālajiem notikumiem, astronomijas amatierim pietiek ar parastu vecu, manuāli regulējamu televizoru. Kad tas ir noregulēts pa vidu starp diviem kanāliem, ekrānā parādās "sniegs". Aptuveni viens procents šī sniega satur mikroviļņus, kas ir Lielā Sprādziens efekts.
Ārējās saites
NASA ziņojums par "primitīvām" galaktikām
Kalnu zebra
Kalnu zebra (Equus zebra) ir viena no zirgu dzimtas (Equidae) zebru apakšģints (Hippotigris) sugām. Tās dzīve savvaļā ir apdraudēta. Kalnu zebras apdzīvo Angolas dienvidrietumus, Namībiju un Dienvidāfriku. Kalnu zebrām ir divas pasugas: Kāpas kalnu zebras Equus zebra zebra un Hartmaņa kalnu zebras Equus zebra hartmannae.
Kalnu zebras dzīvo sausās, akmeņainās teritorijās, kalnu un klinšu biomā. Tās mitinās kalnu ielejās un nogāzēs, kalnu zebras var sastapt pat 2 000 m virs jūras līmeņa. Ziemas sezonā tās migrē lejup no kalniem. Zebru diēta ir ļoti pieticīga. Tās ēd aso kalnu zāli, krūmu zarus, lapas, pumpurus, augļus un tās rok arī saknes. Kalnu zebras bieži rok zemi, lai atrastu ūdeni.
Izskats
Zebras ir melni balti vai tumši brūni balti strīpainas, un, kā visām zebrām, katrai zebrai ir savs individuālais raksts. Zebru rakstu varētu pielīdzināt cilvēku pirkstu nospiedumiem. Strīpas nosedz visu ķermeni izņemot vēderu, kas ir balts. Kalnu zebrām ir izteikta pakakles ādas kroka. Tām ir ļoti tumšs purns un kāju apakšdaļā svītras kļūst šaurākas. Kapes kalnu zebrām ir izteikts seksuālais dimorfisms - kapes kalnu zebru ķēves ir lielākas nekā ērzeļi. Turpretī Hartmaņa kalnu zebru abi dzimumi ir apmēram vienāda auguma, lai gan ērzeļi sver vairāk nekā ķēves abām pasugām. Hartmaņa kalnu zebru melnās strīpas ir šaurākas ar paplatinātu balto joslu strap tām, turpretī Kapes kalnu zebrām tas ir tieši otrādāk.
Pieaugušas kalnu zebras ir apmēram 2,2 m garas, 1-1,4 m augstas skaustā, svars 240-370 kg. Kalnu zebru nagi ir piemēroti, lai veikli pārvietotos pa akmeņainām un klinšainām virsmām. To nagi ir ļoti cieti un šauri, ar nelielu pēdas virsmu.
Ieradumi
Kalnu zebras veido nelielas ģimeņu grupas, kas sastāv no ērzeļa, vienas, divām vai vairāk ķēvēm un to jaunākajiem pēcnācējiem. Jaunie ērzeļi veido "vecpuišu" barus, un nobriestot veido savus harēmus, aizvedot jaunās ķēves no to ģimenēm. Atšķirībā no līdzenumu zebrām kalnu zebru ģimenes neapvienojas vienā lielā barā.
Katru gadu kalnu zebrai dzimst viens kumeļš, par kuru māte rūpējas apmēram vienu gadu. Kā visi zirgi mazais zebrēns jau drīz pēc piedzimšanas var piecelties kājās, staigāt un zīst pienu no mātes. Hartmaņa kalnu zebru ķēves, kad viņām piedzimst kumeliņš, izdzen savus viengadīgos ērzelēnus no ģimenes. Jaunās ķēvītes paliek ģimenē. Kāpas kalnu zebru jaunie ērzelēni pamet ģimeni pamazām, tā kā nesaņem iepriekšējo mātes uzmanību.
Kalnu zebras mūsdienās
Kalnu zebra ir ļoti apdraudēta suga. bija atlikušas tikai 100 Kāpas kalnu zebras, mūsdienās to skaits ir sasniedzis 700 īpatņu. Lai arī kalnu zebru abas pasugas tiek aizsargātas, veidojot nacionālos parkus un rezervātus, tās joprojām apdraud malu mednieki. Tā kā ir samazinājušās teritorijas, kurās kalnu zebras var justies drošas, tām draud jaunas iepriekš neparedzētas briesmas. Hartmaņa un Kāpas kalnu zebras ir kļuvušas teritoriju kaimiņienes, un tām draud sakrustošanās, tādējādi izzūdot abām esošajām pasugām.
ISSN
Starptautiskais standarta seriālizdevuma numurs (en; ISSN) ir unikāls numurs, kas sastāv no astoņām zīmēm, ar ko var identificēt periodikas izdevumu. Šis ir starptautiski akceptēts apzīmējums seriālo izdevumu reģistrēšanai un identificēšanai. Parasti numurs ar defisi tiek sadalīts divos četrzīmju numuros, kurā pēdējais ir kontrolcipars, tas var būt 0—9 vai X.
1975. gadā tika publicēts ISO standarts ISO 3297, kurā nodefinēta ISSN sistēma. Latvijā ISSN numurus piešķir Bibliogrāfijas institūta ISSN centrs.
Burāšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Burāšanā 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs tiek sadalīti 11 medaļu komplekti. Sacensības notiek no 9. līdz 21. augustam.
Sacensību formāts
Burāšanas sacīkstēs visi dalībnieki piedalās grupas braucienā, kura laikā tiek izcīnīti punkti. Dalībnieks ar zemāko punktu skaitu uzvar. Kopā tiek veikti 11 braucieni (49er klasē 16) un sliktākais brauciens (49er klasē divi sliktākie braucieni) netiek ņemti vērā.
Burāšanas sacīkstes noritēs šādās klasēs:
Gundars Celitāns
Gundars Celitāns (dzimis Daugavpilī) ir bijušais latviešu volejbolists, kas no 2007. līdz 2017. gadam spēlēja diagonāles uzbrucēja pozīcijā dažādos profesionālos klubos ārpus Latvijas. 2015. gadā G. Celitāns Latvijas vienības sastāvā universiādē izcīnīja 7. vietu.
Profesionālā karjera
G. Celitāns visas karjeras laikā bija Latvijas volejbola izlases dalībnieks - piedaloties izlases sastāvā kopš 2004. gada līdz pat profesionālās karjeras beigu posmam, kad dalību Latvijas volejbola izlasē traucēja traumas.
Spēlējot Ankaras "Halkbank" sastāvā, viņš izcīnīja Turcijas kausu.
2010. gadā G. Celitāna pārstāvētais Ankaras "Ziraat Bankası" klubs izcīnīja Turcijas Superkausu. Pārstāvot itāļu Casa Modena vienību, G. Celitāns tika atzīts par gada labāko spēlētāju Itālijas augstākajā līgā.
Svēte (upe)
Svēte ir upe Latvijā un Lietuvā, apmēram 2 km garumā Latvijas un Lietuvas robežupe, Lielupes kreisā pieteka.
Upes raksturojums
Svēte sākas Lietuvā, Šauļu rajonā, no Linkuvas galēnmorēnu vaļna. 2 km garā posmā pie Žagares Svēte ir Latvijas un Lietuvas robežupe. Lielākā baseina daļa Latvijā atrodas Zemgales līdzenumā, kreisā krasta pieteku baseins - Austrumkursas augstienē. No Lietuvas robežas upe tek pa ~10 m dziļu ieleju, aiz Augstkalnes, kur uz upes uzstādināts Augstkalnes dzirnavu ezers, ieleja kļūst šaurāka un seklāka, tālāk uz leju līdz Lielupei gultne ir plata un sekla. Daudzi upes posmi drenēti, lejtecē palienas norobežotas ar dambjiem. Augšpus Jelgavas labajā krastā māla karjeri.
Kājnieku trieciena nozīme (apbalvojums)
Kājnieku trieciena nozīme bija Trešā reiha apbalvojums Vērmahta sauszemes spēkos Otrā pasaules kara laikā. Ar to apbalvoja gan karavīrus, gan virsniekus, kas bija izcēlušies kaujas laukā. Apbalvojums tika izveidots 1939. gada 20. decembrī ar Trešā Reiha Sauszemes bruņoto spēku virspavēlniecības lēmumu. Sākotnēji pastāvēja tika šīs nozīmes variants sudrabā un ar to apbalvoja tikai kājniekus, bet 1940. gada 1. jūnijā tika izveidota šī apbalvojuma bronzas versija, ar kuru apbalvoja tikai motorizēto daļu karavīrus.
Sudraba
Ar to apbalvoja:
Bronzas
Tie paši kritēriji, kas iepriekš minēti, tikai ieguvējam bija jābūt motorizēto daļu karavīram.
Izskats un apbalvošana
Nozīme sastāvēja no ovāla ozollapu vainaga, kuru apakšā saturēja lente. Pa diagonāli pāri tam bija novietota šautene Mauzer 98k ar durkli. Augšā bija novietos ērglis, kurš savos nagos turēja svastiku. Apbalvojuma izmērs bija 54 х 46 mm, bet varēja būt arī citi izmēri. Otra puse bija vai nu gluda, vai arī uz iekšpusi vērsta. Piestiprināšanai pie formas tērpa izmantoja spraužamadatu.
Apbalvojumu pasniedza tiešie kauju komandieri un tas tika darīts bez īpašas ceremonijas, respektīvi, lauku apstākļos. Apbalvojumam līdzi nāca dokuments, kurā bija norādīts apbalvotā vārds, vienība, izsniedzēja paraksts un zīmogs. Pats apbalvojums tika pasniegts brūnā aploksnē ar apbalvojuma nosaukumu uz tās. Tas bija jānēsā kreisajā krūšu pusē, zem Dzelzs krusta vai augstāka apbalvojuma.
Pēc Otrā pasaules kara, 1957. gadā, Vācijas Federatīvajā Republikā tika izdots likums, kas ļāva nēsāt veterāniem visus līdz Otrā pasaules kara beigām iegūtos apbalvojumu, bet bez nacionālsociālisma simboliem, piemēram, svastikas, rūnām un tā tālāk. Tāpēc arī šim apbalvojuma tika izgatavota jauna versija, kur vairs nebija ērgļa ar svastiku nagos.
Vanuatu
Vanuatu Republika ir salu valsts Klusajā okeānā. Ziemeļos tā robežojas ar Zālamana Salu teritoriālajiem ūdeņiem, rietumos — ar Austrālijas, dienvidrietumos — ar Jaunkaledonijas un austrumos ar Fidži teritoriālajiem ūdeņiem. Vanuatu Republika ir izvietota uz 83 Jaunhebridu salām, kuru kopējais krastu līniju garums ir 2528 km. Sauszemes kopējā platība ir 12 189 km². 2016. gadā Vanuatu dzīvoja 272 459 iedzīvotāji. Vanuatu galvaspilsēta ir Vila (Portvila).
Vēsture
Pirmā Vanuatu sala, ko pamanīja eiropieši, bija Espiritu Santo, ko 1606. gadā atklāja portugāļu jūrasbraucējs Pedru Fernandišs de Kirošs un spāņu jūrasbraucējs Luiss Vass de Toress.
Tomēr neviens Eiropas kuģis pēc tam nebrauca uz Vanuatu līdz 1768. gadam, kad franču jūrasbraucējs Luis Antuāns de Bugenvills no jauna atklāja salas. 1774. gadā kapteinis Džeimss Kukss iedeva salām nosaukumu "Jaunhebridas", kas tika izmantots līdz Vanuatu neatkarībai. Koloniālās valstis XIX gadsimta 2 pusē salās ierīkoja plantācijas. Ap 1880 gadu 700 000 hektāru zemes bija franču, bet 300 000 hektāru angļu īpašumā. 1887. gadā Francija un Lielbritānija sāka kopīgi pārvaldīt Jaunhebridas.
1889. gada 9. augustā Portvilas apmetne kļuva par neatkarīgo Fransvilas Republiku. Tā kļuva par pirmo valsti, kurā vispārējās vēlēšanās varēja piedalīties neatkarīgi no dzimuma un rases, lai gan ieņemt valdības amatus varēja tikai baltādainie=. 1890. gada jūnijā šī “komūna” praktiski vairs nepastāvēja.
1906. gadā tika noslēgta konvencija par kondomīnijas izveidošanu un 1922 gada konvencija stājās spēkā.
Iedzīvotāju skaits
94% valsts iedzīvotāju ir Vanuatu pamatiedzīvotāji — Ni-Vanuatu, 4% — eiropieši, 2% — citas Okeānijas un Āzijas tautas.
Aptuveni divas trešdaļas Vanuatu iedzīvotāju dzīvo četrās salās: Efate (kur atrodas galvaspilsēta, Portvila), Espírito Santo (kur ir valsts otrā lielākā pilsēta ir Liganvila ar 13 167 cilvēkiem), Malekule un Tafea. Lielākā daļa iedzīvotāju dzīvo piekrastē vai tās tuvumā. Salu iekšējās teritorijas, parasti nav apdzīvotas.
Valodas
Vanuatu ir trīs valsts valodas — angļu, franču un bislama (kreoliešu valodas pamatā ir angļu valoda). Bislama ir dzimtā valodā 6200 cilvēku, galvenokārt galvaspilsētā Vila (Portvila) un Liganvilā. Lielākā daļa valsts iedzīvotāju saprot bislama. Bislama ir izplatīta arī Jaunkaledonijā.
Papildus šīm valsts valodām, joprojām ir 109 vietējās valodas (dažādos avotos šis skaitlis lielā mērā atšķiras, kas saistītas ar dialektu un atsevišķu valodu atšķirībām, kā arī pastāvīgo vietējo valodu izzušanas dēļ). Katru no šīm valodām prot vidēji 2 tūkstoši cilvēku. Liela daļa vietējo valodu ir apdraudētas. Vislielākā valodu koncentrācija ir Espiritu Santo un Malekulas salās (katrā no tām ir 24 valodas). Tafea provinces, Tannas un Eromango salu valodas ir ievērojami atdalītas no citām valsts valodām un ir tuvas Jaunkaledonijas valodām. Papildus melanēziešu valodām, Vanuatu ir arī trīs polinēziešu valodas: mele-fila, futuna-aniva un emae.
Saimniecība
Kopš 1995. gada ANO Vanuatu uzskata par vienu no vismazāk attīstītajām pasaules valstīm. Vanuatu IKP bija 739 miljoni ASV dolāru, IKP uz vienu iedzīvotāju 2003. gadā bija 2 900 ASV dolāru, padarot to par trešo nabadzīgāko valsti Okeānijā. Lasītprasmes līmenis bija 74% un paredzamais dzīves ilgums dzimšanas brīdī bija tikai 63 gadi.
Vanuatu valsts saimnieciskā izaugsme ir ļoti nevienmērīga. 80. gadu otrajā pusē IKP pieaugums bija lēns, tikai 1989. gadā tika konstatēts ievērojams paātrinājums. Tomēr līdz 1990. gadu beigām saimnieciskā izaugsme ievērojami samazinājās, un 2001. gadā tā bija negatīva (-0,5%). Pēdējos gados nozīmīga loma ir ārvalstu ekonomiskai palīdzībai, kas sastāda 21% no valsts IKP. Vanuatu ļoti lēno saimniecisko attīstību var izskaidrot ar vairākiem faktoriem: šauru ekonomikas profilu, kas gandrīz pilnībā balstās uz lauksaimniecību; attālums no galvenajiem pasaules tirgiem; minerālu trūkums; augstas transporta izmaksas un biežas dabas katastrofas. Turklāt valsts un privātajā sektorā ļoti trūkst kvalificēta darbaspēka.
Galvenā Vanuatu tautsaimniecības nozare ir valsts sektors, kas nodrošina līdz 65% no valsts IKP; lauksaimniecības īpatsvars — 25%, rūpniecība — 10%.
Tūrisms ir visstraujāk augošā saimniecības nozare, galvenais ārvalstu valūtas peļņas avots. Tomēr līdz šim gandrīz visa tūristu aktivitāte ir koncentrēta Vilā (Portvilā).
Lielākā daļa lauku iedzīvotāju nodarbojas ar lauksaimniecību. Vilā (Portvilā) ir arī ārzonas finanšu centrs.
2007. gadā inflācija valstī bija 2,7%
Ārējā tirdzniecība
Dati par 2017. gadu
Eksports — 207 miljoni USD. Galvenās preces: saldētas zivis — 34% (70,5 miljoni USD), kuģi — 34% (70 miljoni USD), kopra — 8% (17,2 miljoni USD), moluski (8,18 miljoni USD) un kakao, kokmateriāli, kokosriekstu eļļa. Galvenie pircēji: Mauritānija — 34%, Japāna — 32% un Filipīnas — 9%.
Imports — 244 miljoni USD. Galvenās preces: naftas produkti (38,8 miljoni USD), mājputnu gaļa (6,83 miljoni USD), maizes izstrādājumi (6,72 miljoni USD) un transportlīdzekļi (5,4 miljoni USD). Galvenie piegādātāji ir Ķīna — 27%, Austrālija — 17%, Fidži — 13% un Malaizija −9,4%.
Indricas baznīca
Indricas Svētā Jāņa Kristītāja Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Krāslavas novada Kalniešu pagasta Lielindricā. Dievnams ir unikāls koka arhitektūras piemineklis, vecākais koka dievnams Latvijā, bet tās draudze ir vissenākā Latgalē.
Vēsture
Indricas katoļu baznīcu par grāfu Plāteru līdzekļiem vietējie amatnieki uzcēla 17. gadsimtā. Izplatoties Indricā luterānismam, baznīcu pārņēma protestanti. Muižkungs Jans Andžejs Plāters 1695. gadā pieņēma katoļticību, tāpēc 1698. gadā viņa dēls Jans Ludvigs Plāters baznīcu pārbūvēja un nodeva katoļu rīcībā. No 1756. līdz 1780. gadam draudzi apkalpoja jezuīti. 1989. gadā baznīcā no zibens spēriena izcēlās ugunsgrēks, ko izdevās nodzēst. Ugunsgrēka radīto seku likvidēšanai tika veikti remontdarbi. Baznīcas dārzā, kurā aug vecas egles, apbedīti prāvesti Jānis Kulikovskis, Jānis Kopalinskis, Jānis Lebedis un Dominieks Gulmins.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas katoļu Rīgas Metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Genādijs Alferovs. Indricas draudze pastāvēja jau pirmsreformācijas laikā. Draudzei ir deviņas kapsētas — Indricas kapi, Vikaiņu kapi, Silavu kapi, Mincu kapi, Kurpnīku kapi, Kokinu kapi, Juhniku kapi, Varnas kapi un Rukmaņu kapi.
Tehniska informācija
Indricas baznīca ir vientorņa kvazibazilikas viennavas koka celtne ar nelielu tornīti virs ieejas, cinkotā skārda jumtu un koka grīdu. Tā ir 12 metrus gara un 8,70 metrus plata. Baznīcai apkārt ir dārzs, kuru ieslēdz mūra žogs ar dakstiņu jumtu. Dārzā blakus dievnamam atrodas koka zvanu tornis uz mūra pamatiem.
Interjers
Baznīcā ir četri altāri, kas bagātīgi rotāti ar seniem kokgriezumiem un gleznām. Kora telpās atrodas senas ērģeles ar kokgriezumiem.
Galvenajā altārī ir sens kokgriezums — Jēzus olīvu dārzā — Stelmužes koktēlnieku skolas meistaru darbs, zem kura atrodas krucifikss, kas ievietots kokgriezuma vainagā. Sānu altāri ir mākslinieciski līdzvērtīgi, ar kokgriezumiem, tikai mazāki. Kreisajā altārī ir Jaunavas Marijas glezna, virs kuras atrodas Tērbatas Dievmātes gleznas kopija, labajā altārī ir Jāņa kristītāja glezna, virs kuras aplūkojama 18. gadsimta trešā ceturkšņa Svētās Marijas Magdalēnas glezna, kas ir rokoko glezniecības meistardarbs.
Resnknābja krauklis
Resnknābja krauklis (Corvus crassirostris) ir vārnu dzimtas (Corvidae) putns, kas ir viens no lielākajiem zvirbuļveidīgo kārtā (Passeriformes). Ģeogrāfisko variāciju nav.
Resnknābja krauklis dzīvop Āfrikas austrumos salīdzinoši nelielā teritorijā, to var sastapt Eritrejas, Somālijas un Etiopijas kalnos 1500—3400 metrus virs jūras līmeņa. Tā tuvākais radinieks ir baltkakla krauklis (Corvus albicollis).
Izskats
Resnknābja krauklis un krauklis (Corvus corax) ir lielākie vārnu dzimtas putni. Abiem ķermeņa garums ir apmēram 60—64 cm, svars 1,5 kg. Lielākie eksemplāri var sasniegt 70 cm. Tam ir ļoti liels knābis, kas ir salīdzinoši šaurs, bet augsts ar izteiktu kūkumu, kā arī knābis ir garāks par pašu galvu. Knābis ir melns, ar baltu knābja galu. Nāsis ir dziļas un izteiksmīgas, un tās ir segtas ar vieglām nāsu spalviņām.
Uzvedība
Resnknābja krauklis ir lielisks lidotājs, tam patīk gaisā izrādīties un izpildīt dažādus trikus. Reizēm akrobātiskos elementus demonstrē uzreiz divi putni. Tie var pat saāķēties kopā ar kājām un tādā veidā nolidot līdz 200 metriem. Resnknābja krauklis tāpat kā citas vārnas daudz pārvietojas pa zemi, skrienot un ejot.
Parasti resnknābja kraukļi dzīvo pa pāriem, bet reizēm tie veido grupas, kurās ir 4—10 putni. Kraukļi seko lopu bariem, jo mēslu kaudzēs meklē kukaiņus, tie nebaidās no cilvēka.
Ligzdošana
Resnknābja krauklis ligzdas vij augstu kokos vai uz klinšu dzegām. Ligzdot tas sāk decembrī, janvārī vai februārī. Ligzda ir masīva, salikta no zariem. Dējumā ir 3—5 olas. Olas perē tikai mātīte, bet tēviņš to tikmēr baro. Parasti tēviņš ar barību nosēžas netālu no ligzdas un sauc mātīti. Tā atnāk, nosēžas tam priekšā un sāk sist spārnus, tad tēviņš to pabaro. Šīs ceremonijas laikā abi putni izdod gulgojošas un čakstinošas skaņas.
Strats
Strats var būt:
Sporaugi
Sporaugi tāpat kā sēklaugi pieder pie vaskulāro augu grupas. Tie ir augi, kam stumbrā ir attīstīta vadaudu sistēma. Tie var būt gan lakstaugi, gan kokveidīgi augi, kādi Latvijā neaug. Sporaugiem neattīstās ne ziedi, ne sēklas, tie vairojas ar sporām. Vairojoties tiek producēts miljoniem sporu. Ar sporām vairojas arī citi augi, kā dažas aļģes, sūnas, sēnes un ķērpji.
Vecākos informācijas avotos par sporaugiem sauc arī sēnes, tomēr sēnes vairs netiek pieskaitītas pie augu valsts. Tās izdala īpašā sēņu valstī, jo sēnes nesatur hlorofilu, neveic fotosintēzi, un barojas ar jau gatavām organiskām vielām.
Evolūcija
Sporaugu apakšvalstī mūsdienās ir divi lieli dzīvo augu nodalījumi: staipekņi un paparžaugi. Šajā apakšvalstī ir arī vairākas izmirušo, fosilo augu grupas. Jaunākie zinātniskie atklājumi un pētījumi liecina, ka visiem mūsdienu augstākajiem sporaugiem ir viens, kopīgs aizvēsturisks priekštecis. Sēklaugi sporaugiem ir nosacīti tuvi radinieki, jo cēlušies no aizvēsturiska auga, kas bijis tuvu radniecīgs sporaugu aizvēsturiskajam priekštecim.
Aleksejs Stahanovs
Aleksejs Stahanovs (ru; dzimis, miris ) bija PSRS ogļracis, Sociālistiskā darba varonis (1970), apbalvots ar diviem Ļeņina ordeņiem (1936, 1970) un Darba Sarkanā Karoga ordeni. 1935. gada viņš kļuva slavens kā stahanoviešu kustības aizsācējs, kas tika radīta, lai palielinātu strādnieku produktivitāti un demonstrētu sociālisma pārākumu.
Biogrāfija
Stahanovs ir dzimis Orlas guberņas Lugovajas ciemā. 1927. gadā viņš sāka strādāt raktuvēs "Centraļnaja-Irmino" (Центральная-Ирмино) Kadijivkā (Donbass). 1933. gada viņš kļuva par pneimatiskā āmura operatoru. 1935. gada viņš pabeidza vietējos kalnraču kursus. 1935. gada 31. augustā viņš ziņoja, ka ir izracis 102 tonnas akmeņogļu 5 stundās un 45 minūtēs (14 reizes vairāk par savu normu), uzstādot rekordu. Ziņojot par šo sasniegumu laikrakstā Pravda (Правда) viņa vārds bija minēts Aleksejs, lai gan patiesībā viņš bija dzimis kā Andrejs. Kad kļūda atklājās, Staļins pateica, ka Pravda nekad nekļūdās, un Stahanovam vajadzēja nomainīt savu vārdu no Andreja uz Alekseju. 19. septembrī viņš ziņoja par jaunu rekordu — 227 tonnām akmeņogļu vienā maiņā. Viņa piemērs tika izmantots propagandai laikrakstos un plakātos kā piemērs, kam sekot, un viņš pat parādījās uz Time Magazine vāka.
No 1936. līdz 1941. gadam Stahanovs studēja Maskavas Industriālajā akadēmijā. 1941.—1942. gadā viņš bija Karagandas 31. raktuves direktors. No 1943. līdz 1957. gadam Stahanovs strādāja PSRS Ogļrūpniecības ministrijā. 1957.—1959. viņš bija Čistjakovantracit tresta direktors un pēc tam Torezantracit tresta Nr. 2/43 galvenā inženiera asistents līdz savai pensionēšanās laikam 1974. gadā.
Stahanovs bija PSRS Augstākās padomes deputāts tās pirmajā sasaukumā. Viņš ir apbalvots ar diviem Ļeņina ordeņiem, Darba Sarkanā Karoga ordeni un vairākām medaļām. Viņam piešķirts Sociālistiskā Darba Varoņa nosaukums. Augusta pēdējā svētdiena tika atzīmēta kā akmeņogļu raktuvju strādnieku diena, Stahanovam par godu.
Kadijivkas pilsēta austrumu Ukrainā, kur viņš sāka savu darbu, 1978. gadā pēc viņa nāves viņam par godu tika pārsaukta par Stahanovu.
Dzīves pēdējais posms
Patiesais Stahanova dzīves stāsts ir dramatisks. Pēc slavas posma sekoja aizmirstība. No darba Ogļrūpniecības ministrijā Stahanovu atlaida 1957. gadā, jo tā laika PSRS vadītājs Ņikita Hruščovs kādam ievērojamam franču komunistam, Morisam Torezam, kas viesojās PSRS un interesējās, kur palicis Stahanovs, pateica, ka Stahanovs ir Donbasā, strādā šahtā. Pēc tam, kad Hruščovs uzzināja, ka Stahanovs strādā ministrijā, Hruščovs lika viņu 48 stundu laikā nogādāt Donbasā. Stahanova dzīve tur pamazām sabruka, viņa sasniegumi tika aizmirsti, viņa sieva ar bērniem atteicās braukt līdzi uz Donbasu. Stahanovs sāka arvien vairāk lietot alkoholu, līdz plnīgi degradējās. Tā pagāja apmēram desmit gadi. Tad Stahanovu uzmeklēja žurnālisti, kas bija šokēti par redzēto. Pēc viņu materiāliem tika izveidota radiopārraide Maskavas radio. Par to uzzināja toreizējais valsts vadītājs Leonīds Brežņevs, kas bija domājis, ka Stahanovs ir sen miris. Brežņevam likās netaisnīgi, ka Stahanovs nekad nav bijis apbalvots ar Sociālistiskā Darba Varoņa zelta zvaigzni. Viņš lika šo kļūdu labot. 1970. gadā, sakarā ar Ļeņina 100. jubileju, Stahanovam piešķīra šo nosaukumu, kā arī otro Ļeņina ordeni. Kad Stahanovs par to uzzināja, viņš atteicās braukt uz Maskavu saņemt apbalvojumus, un teica: "Lai viņi brauc paši. Es pie viņiem nebraukšu". Tādējādi viņš saņēma apbalvojumus savā dzīves vietā Torezā, pilsētā, kas bija nosaukta par godu Morisam Torezam. Pēc tam Stahanovu uzaicināja uz stahanoviešu kustības jubilejas pasākumu. Par viņu atkal interesējās prese. Viņam piekomandēja cilvēkus, kas rūpējās, lai viņš piedalītos pasākumos pieklājīgā izskatā. Tomēr alkoholisms jau bija nodarījis neatgriezenisku ļaunumu. Viņa veselība bija iedragāta, viņam bija izkaisītā skleroze, daļējs atmiņas un runas zudums. Stahanovs tika ievietots psihiatriskā slimnīcā, kur arī sagaidīja stahanoviešu kustības 40. gadadienu 1975. gadā. Arī slimnīcā viņš tika izmantots propagandas pasākumos, tur bija speciāli sagatavotā telpa svinīgiem pasākumiem, kur viņu izveda un sēdināja prezidijā. Pēc viena tāda pasākuma par godu Oktobra revolūcijas 60. gadadienai, Stahanovam uznāca trakuma lēkme. Viņu nomierināja ar zālēm. Bet nākamajā rītā viņš paslīdēja uz slapjas grīdas, atsitās ar galvu un zaudēja samaņu. Pēc pāris dienām, 1977. gada 5. novembrī, Stahanovs nomira. Viņš apglabāts Torezas kapsētā.
Rekorda apstrīdēšana
Stahanova rekordu patiesums ir bijis strīdus jautājums. 1985. gada The New York Times laikrakstā parādījās raksts, kas apgalvoja, ka Stahanovs patiešām ir veicis šos sasniegumus, bet tikai tāpēc, ka Komunistiskā partija bija šo notiekumu iepriekš izplānojusi kā publiskās morāles celšanas akciju, daudziem strādniekiem palīdzot rekorda uzstādīšanā. Šahtas direktors Josifs Zaplavskis (Заплавский, Иосиф Иванович), kas bija centies pretoties iecerei, tika nomainīts. Viņa amatu ieņēma partorgs (PSKP pārstāvis šahtā) Konstantīns Petrovs (Петров, Константин Григорьевич), kas bija rekorda uzstādīšanas idejas iniciators. 1938. gadā Zaplavskis tika arestēts, viņam piesprieda nāves sodu, ko aizstāja ar ieslodzījumu. 1950. gadā viņš nomira Noriļlagā. Daudz vēlāk Times citēja Centraļnaja-Irmino raktuvju vadītāju Konstantīnu Petrovu: "Es domāju, ka Stahanovs varēja arī nebūt pirmais ... Tas varēja būt jebkurš cits. Galu galā nevis individuālais strādnieks noteica to, vai rekorda sasniegšana izdosies, bet gan jaunā akmeņogļu ieguves sistēma." 1988. gadā padomju avīze Komsomoļskaja Pravda apgalvoja, ka plaši propagandētie Stahanova personīgie sasniegumi uzpūsti, avīze apgalvoja, ka Stahanovs izmantojis vairākus palīgus atbalsta darbos, kamēr viss darba apjoms tika piešķirts viņam. Tomēr Stahanova paņēmiens tomēr ir novedis pie produktivitātes palielināšanās, labāk organizējot darbu, veicot specializāciju un darbu secības izmaiņas.
Ķērpji
Ķērpji ir kompleksi simbiotiski organismi, kas ir izveidojušies aļģu un sēņu kopdzīves rezultātā. Tos veido asku sēnes ar zaļaļģēm vai zilaļģēm. Trīs ķērpju ģintīs ietilpst bazīdiju sēnes. Šie koporganismi ir ļoti stabili un vienoti kā morfoloģiski, tā fizioloģiski. Ķērpjos esošās aļģes sauc par gonīdijām. Daži pētnieki to neuzskata par simbiozi, bet par īpašu sēņu parazītisma veidu uz aļģēm: sēne uzsūc ūdeni un minerālvielas, bet aļģe sintezē ogļhidrātus. Vairāki pētnieki atraduši, ka ķērpju lapoņos ir arī baktērijas (Azotobacter), kas saista slāpekli. Botānikas nozari, kas pēta ķērpjus sauc par lihenoloģiju, pētniekus - par lihenologiem. Tā kā ķērpjiem piemīt īpašības un pazīmes, kas raksturīgas gan sēnēm, gan aļģēm, gan tikai ķērpjiem, tās mēdz izdalīt atsevišķā nodalījumā vai pieskaitīt sēņu (Fungus) valstij un klasificēt atbilstoši ķērpju laponī esošajai sēnei.
Uzbūve
Ķērpju ķermenis (laponis) sastāv no divām komponentēm - sēnes un aļģes. Pēc anatomiskās uzbūves ķērpji ir ar homomero laponi, kurā aļģes vienmērīgi izkliedētas pa visu laponi, un ar heteromero laponi, kurā izšķir vairākas kārtas, piemēram, augšējā mizas kārta, gonīdiju kārta, serdes slānis un apakšējā mizas kārta. Vairums ķērpju ir pelēki, zaļi pelēki, brūngani, dzelteni, retāk balti vai melni. Pēc lapoņu veida ķērpjus iedala vairākās grupās:
Barošanās
Ķērpji barojas ar organiskajām vielām, kuras iegūst no aļģes fotosintēzes procesā. Daļu organisko vielu sēņu hifas saņem saprofītiski no atmirušām aļģēm un iespējams, kādu daļu no organiskajām vielām ķērpis saņem no substrāta. Slāpekli ķērpju lapoņi ar zaļaļģēm iegūst no ūdens šķīdumiem un daļēji – amonija sāļu, glutamīna, glutamīnskābes un asparagīnskābes veidā no substrāta. Ļoti ātri noris slāpekļvielu uzņemšana un uzkrāšana, savukārt olbaltumvielu sintēze un šķelšanās noris lēni. Tas sekmē ķērpju labāku pielāgošanos nelabvēlīgiem vides apstākļiem.
Fotosintēzes optimālā temperatūra +10°C līdz +25°C, taču fotosintēze var notikt arī – 5 °C līdz - 10°C un zemākās temperatūrās, pat - 25°C. Ķērpjiem fotosintēze var atjaunoties pēc to ilgstošas izžūšanas, šādi ķērpji atrodas anabiozē un tā ķērpji spēj izturēt nelabvēlīgus apstākļus. Ķērpjiem izžūstot, apstājas fotosintēze, bet elpošanas process turpinās, šī ir viena no ķērpju īpašībām, kas tiem ļauj pielāgoties ekstremāliem dzīves apstākļiem Arktikā un Antarktīdā.
Ķērpju lapoņi minerālvielas uzņem ar nokrišņiem, bet mazāk no substrāta. Ķērpju lēnās augšanas dēļ minerālvielu patēriņš ir ļoti mazs var teikt pat niecīgs, kā arī viens no iemesliem ir tas, ka ķērpji vielas mēdz uzkrāt vairāk, nekā tās patērēt. No vienas puses, šāda ķērpju īpašība ir labvēlīga to eksistencei, bet no otras puses tai ir arī negatīva nozīme, jo tiek uzkrātas daudz kaitīgas vielas, kas kaitē gan ķērpjiem, gan tiem, kas tos izmanto barībā.
Vairošanās
Ķērpjiem ir trīs vairošanās veidi – dzimumiskā, bezdzimumiskā un veģetatīvā vairošanās. Ķērpjiem veidojas sporas bezdzimumvairošanās un dzimumvairošanās rezultātā. Jauns laponis sāk attīstīties aļģu šūnām satiekoties ar primāro sēņotni, kas parādās dīgstot sporām. Ir sastopamas atsevišķas ķērpju sugas, ka vairojas tikai vienā veidā – veģetatīvi (ar lapoņa gabaliņiem), kā arī ar īpašiem veģetatīviem veidojumiem – sorēdijām un izīdijām (matveida izaugumi).
Dzimumvairošanās
Dzimumvairošanās procesā uz ķērpju lapoņiem veidojas augļķermeņi, kuros attīstās dzimumsporas. Augļķermeņu veidošanās sākas ar sievišķā dzimumorgāna (arhikarpa) attīstību serdes vai aļģu kārtā. Arhikarps sastāv no askogona (apakšējās paplašinātās daļas), un trihogīnas (augšējās sašaurinātās daļas), kas atrodas uz lapoņa virsmas. Uz ķērpju lapoņa var attīstīties 5–100 arhikarpu, bet no katra arhikarpa viens augļķermenis. Ir gadījumi, kad augļķermenis attīstās no vairākiem arhikarpiem. Par vīrišķajiem dzimumorgāniem tiek uzskatītas piknīdas – īpaši bumbierveida saaugumi, kas atrodas lapoņa virspusē un kam augšdaļā ir šaura atvere.
Bezdzimumvairošanās
Ķērpjiem šī vairošanās notiek ar piknosporām un konīdijsporām. Piknīdas attīstās tuvāk lapoņa virspusei un to galā ir šaura punktveida atvere. Tās var būt arī lapoņa daivu galos vai uz zariņiem. Piknīdās vairojas liels skaits vienšūnas sporu – piknosporas vai piknokonīdijas. Nogatavojušās piknosporas izsējas, dīgstot veido primāro micēliju, kuram satiekoties ar atbilstošu aļģi, sāk attīstīties jauns laponis.
Ļoti ilgstošs process ir ķērpju vairošanās ar sporām, kas atkarīgs no daudziem vides faktoriem. Galvenais no tiem ir atbilstošas ķērpju sugas aļģes sastapšana. Šim procesam ir tīri nejaušs raksturs. Ķērpju evolūcijas gaitā izplatītāka, kļūst ķērpju veģetatīvā vairošanās.
Veģetatīvā vairošanās
Ķērpji veģetatīvi vairojas 3 veidos:
Krūmu ķērpji, kas aug uz sausas augsnes priežu mežos vai piejūras kāpās, ir tie, kas biežāk vairojas ar lapoņa galiņiem. Sausā laikā staigājot pa šādiem mežiem, varam dzirdēt kā zem kājām lūzt sausie kladoniju un kladīnu lapoņi, sadaloties sīkos gabaliņos. No tiem izveidojas jauni ķērpju lapoņi. Veģetatīvajā vairošanā ir sēņu hifas un aļģu šūnas kopā, līdz ar to tā ir veiksmīgāka un dod ātrāku procesa attīstību, kā dzimumvairošanās.
Ekoloģija
Pasaulē pazīstamas apmēram 20 000 ķērpju sugas. Tās ir izplatītas uz visas zemeslodes no arktiskajiem tuksnešiem līdz tropu mežiem. Ir ķērpju sugas, kas aug ūdenī un jūru plūdmaiņu zonā. Ķērpji mēdz būt pionieru sugas, kas pirmās kolonizē jaunas dzīvotnes. Tie spēj augt uz dažādiem substrātiem, gan dabiskiem, gan mākslīgiem. Ķērpji aug visur - uz augsnes, kokiem, krūmiem, citiem augiem, uz koksnes dažādās tās sadalīšanās pakāpēs, uz akmeņiem, iežu atsegumiem, uz citiem ķērpjiem. Ķērpji dominē tādās fitocenozēs, kur citi augi nespēj augt, uz barības vielām nabadzīgiem substrātiem. Tie ir nozīmīgi augu segas veidotāji arktiskajās un augstkalnu tundrās, kur ir zemas temperatūras, daudz nokrišņu un liels gaisa mitrums. Boreālajos skujkoku mežos ķērpji var dominēt zemsedzē (piemēram, silos).
Ķērpji ir nozīmīgi vecu, sugām bagātu un cilvēku saimnieciskās darbības neskartu mežu indikatori. To daudzveidība un atsevišķas indikatorsugas noder vērtīgu mežu biotopu noteikšanai. Tāpat ķērpji ir nozīmīga pelēko kāpu, sauso pļavu, iežu atsegumu un citu aizsargājamo biotopu līdzveidotāji.
Ķērpjus var izmantot arī gaisa piesārņojuma ilgstošas darbības noteikšanai. Tie ir jutīgi pret sēra dioksīdu, slāpekļa oksīdu, oglekļa dioksīdu, fluorogļūdeņražiem un citiem ķīmiskiem savienojumiem. Piesārņojums traucē ķērpju fotosintēzi, panīkst augļķermeņi. Palielinoties piesārņojumam, pirmie izzūd krūmu ķērpji, pēc tam – lapu un krevu ķērpji. Izturīgāki ir dzeltenais sienas ķērpis un fiscijas, kas sastopami, piemēram, Rīgas centra apstādījumos.
Saimnieciskā nozīme
Dažas ķērpju sugas sauc par briežu ķērpjiem (Cladonia rangiferina, Cladonia sylvatica, Cladonia alpestris), jo tās veido ziemeļbriežu ganības Norvēģijā, Somijā un Krievijā. Parasti ķērpju ganības, ko nograuzuši ziemeļbrieži, ataug 10—30 gadu laikā. Ķērpjus Evernia prunastri un Evernia furfuracea izmanto parfimērijā. No dažām ķērpju sugām, piemēram, Rocella linciarla, kas aug uz akmeņiem dienvidu jūru piekrastēs, iegūst lakmusu un krāsvielas. No ķērpju cietes — lihenīna var iegūt alkoholu. Iegūst arī antibiotiskas vielas, piemēram, binānu - no Usnea hirta, Aleatoria ochroleuca un Cladonia deformis.
Augļu dārzos un ogulāju stādījumos epifītiskie ķērpji bojā koka mizu, apgrūtina gāzu apmaiņu caur mizu, un noder par mitekli dažādiem kaitēkļiem. Tie veicina mitruma saglabāšanos uz stumbra un līdz ar to sekmē koku saslimšanu ar sēņu slimībām. Tāpēc tos iesaka apkarot kaļķojot vai ar citiem ķīmiskiem preparātiem.
Eisbrecher
Eisbrecher ir vācu Neue Deutsche Härte grupa, kas izveidota 2002. gadā Furstenfeldbrukā Vācijā. Grupas nosaukums no vācu valodas tiek tulkots kā "Ledlauzis", grupas devīze - "…Es wird Kalt" ("paliek vēss").
Alūksne
Alūksne ir pilsēta Latvijā, Alūksnes novada administratīvais centrs Vidzemes austrumos. Alūksne atrodas 202 km attālumā no Rīgas, Alūksnes ezera krastā. Alūksne ir visaugstāk esošā Latvijas pilsēta, kas atrodas aptuveni 200 metrus virs jūras līmeņa (augstākais punkts — Tempļa kalns — 217 m).
Etimoloģija
Pirmo reizi Alūksnes nosaukums minēts 1284. gadā Pleskavas hronikā kā Olysta (Олыста). Pilsētas nosaukums ir cēlies no latgaļu cilmes apvidvārda "olūksna" vai "alīksna", vai "alūksna", kura nozīme ir avotaina vieta mežā.
Alūksnes pilsētas zīmols
2013. gadā pašvaldība kopā ar Aināru Brenci izstrādāja pilsētas zīmola attīstības koncepciju. 2015. gadā pašvaldība izsludināja ideju konkursu „Alūksnes vizuālās identitātes skiču izstrāde”, kurā aicināja ikvienu iesniegt skiču piedāvājumu Alūksnes vizuālai identitātei – logotipam un sauklim. 2018. gadā dizaina birojs H2E izveidoja zīmolu, tajā izceļot pilsētas atrašanās vietu un vietējo izloksni. Grafikas zīmē attēlots Alūksnes esošais un senais nosaukums “Oluksna”, kas vienlaikus ir kā vārda “Alūksne” atspulgs ezera ūdenī.
Vēsture
Alūksnes apvidus kopš seniem laikiem atradies uz senā tirdzniecības ceļa no Gaujas baseina uz Pleskavas un Novgorodas zemēm. 8. gadsimtā tagadējā Alūksnes novada teritoriju iekaroja letgaļu ciltis un izveidoja Atzeles valsti. Uz Alūksnes ezera salas atradās seno letgaļu Olistas pils. 1284. gadā pirmo reizi rakstos pieminēta letgaļu ezerpils vietā uzceltā Livonijas ordeņa pils Marienburga (de — 'Marijas pils'). 1342. gadā ordeņa mestra Burharda fon Dreilēbena vadībā tika nojaukta senā koka pils un pabeigta ordeņa mūra pils celtniecība. Poļu-zviedru kara laikā zviedriem izdevās ieņemt pili un tā nonāca Zviedru Vidzemes daļā. Lielā Ziemeļu kara laikā 1702. gadā Marienburgas cietoksnis, kuru aizsargāja ap 300 latviešu bataljonu karavīru Zviedrijas armijas sastāvā, bija spiests kapitulēt grāfa Borisa Šeremetjeva vadītajam krievu karaspēkam. 19. gadsimtā Alūksne kļuva par nozīmīgu tirdzniecības centru, 1903. gadā tika uzbūvēta šaursliežu dzelzceļa līnija Stukmaņi—Gulbene—Alūksne—Ape—Valka.
1920. gadā Alūksnei piešķīra pilsētas tiesības. Pēc Otrā pasaules kara no 1946. līdz 1949. gadam Alūksne bija apriņķa centrs, kopš 1950. gada Alūksnes rajona centrs, bet pēc 2009. gada teritoriālās reformas Alūksnes novada centrs.
Iedzīvotāji
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Alūksnes ezers
Alūksne atrodas Alūksnes ezera krastā, kas ir vienpadsmitais lielākais ezers Latvijā. Ezerā atrodas četras salas - Cepurītes jeb Mīlestības sala, Garā sala, Tīklu sala un Pilssala. Ezera vidējais dziļums ir aptuveni 7 metri. Dziļākā vieta sasniedz pat 20 metrus. Alūksnes līci no ezera pamatdaļas atdala Kapsētas pussala.