cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neretas evaņģēliski luteriskā baznīca
Interjers un iekārta
Baznīcā atrodas vairāki izcili mākslas darbi: virs baznīcas durvīm ir saglabājies un apskatāms baznīcas iesvētīšanas cilnis ar Efernu dzimtas ģerboni un iegravētu gadu skaitli, kas ir darināts pēc Rietumeiropas manierisma stila paraugiem. Dievnamā atrodas divas Efernu dzimtas kapu plāksnes — 1595. gadā traģiski bojā gājušā Georga fon Eferna piemiņai, kurš bija burggrāfa Vilhelma fon Eferna dēls. Šī kapu plāksne ir izcilākais agrīnā ziemeļu manierisma mākslas darbs Latvijā. Paša burggrāfa kapu plāksne ir veidota 16. gadsimta beigās. Šeit atrodas arī misiņa griestu lukturis (1647). Altārtelpā atrodas divas M. Baijermana firmā 1903. gadā izgatavotas vitrāžas. Baznīcas ērģeles būvētas Vācijā 1893. gadā.
Piemiņas vietas baznīcas dārzā
Baznīcas dārzā ir piemiņas vietas diviem mācītājiem:
Baznīcas piederība
Baznīca pieder Latvijas Evaņģēliski Luteriskajai Baznīcai (LELB). Tā ietilpst Daugavpils diecēzes Sēlpils iecirknī, kurš draudžu skaita ziņā (30 draudzes) ir otrais lielākais LELB.
Draudzes darbība
Dievkalpojumi baznīcā notiek katru svētdienu, kā arī darbojas svētdienas skola. Draudzi apkalpo prāvests Aldis Pavlovičs.
Panorama Plaza
Panorama Plaza ir dzīvojamo augstceltņu komplekss Rīgā, Pārdaugavā. Kompleksā bija paredzēts uzbūvēt četras divu augstumu daudzstāvu dzīvojamās augstceltnes, kā arī biroju un tirdzniecības piebūvi. Četri torņi tiktu izvietoti vienā līmenī gar ielu (divi augstākie centrā, bet zemākie ārmalās). Augstāko ēku kopējais augstums bija paredzēts 114 metri, bet zemāko 99 metri (stāvu skaits attiecīgi 32 un 27).
Projekta attīstītājs bija Turcijas koncerns MESA Group, pasūtītājs Latvijas — Turcijas kopuzņēmums SIA «Latmes Building», ģenerāluzņēmējs — Arhitektu birojs SIA "Nams", SIA "PBLC", būvuzraugs — SIA "Projektu vadības un attīstības birojs".
Projekta virzība tika uzsākta 2004. gadā un jau 2005. gada 9. februārī tika ielikts dzīvojamo ēku kompleksa pamatakmens. Pirmās "Panorama Plaza" augstceltnes celtniecība (būvlaukuma sagatavošanas darbi) tika uzsākta 2004. gadā un tika pabeigta 2006. gadā. Otrās ēkas celtniecība tika uzsākta 2005. gadā un arī ilga divus gadus. Trešās un ceturtās kompleksa ēkas celtniecība tika uzsākta attiecīgi 2007. un 2008. gadā. Tomēr 2008. gadā, saistībā ar globālo ekonomikas krīzi un nekustamā īpašuma "burbuļa" plīšanu Latvijā, projekts sākotnēji tika apturēts, bet vēlāk iesaldēts. 2010. gadā pret SIA «Latmes Building» tika sākta uzņēmuma bankrota procedūra. 2011. gadā lielākā tā kreditora Swedbank meitasuzņēmums SIA «Ektornet Residential Latvia» no maksātnespējīgā SIA «Latmes Building» nopirka nepabeigto trešo ēku. 2011. gadā "Ektornet" nopirka arī pārējo kompleksa daļu un 2013. gadā pārdeva dzīvojamo kompleksu tālāk, saglabājot sev iznomāšanai tikai kompleksa tirdzniecības un darījumu centru. Šai laikā tika plānots turpināt neuzbūvēto torņu celtniecību. Par jauno dzīvojamo ēku īpašnieku kļuva 2012. gadā radītā SIA "Rossel" un pārsauca projekta dzīvojamo ēku daļu par "Panorama Residence".
2017. gadā četrstāvīgajā biroju un tirdzniecības ēkā izcēlās ugunsgrēks, kurš tika likvidēts bez cietušajiem un bīstamiem ēkas bojājumiem. Līdz tam ēkā regulāri bijušas ugunsgrēka viltus trauksmes drošības sistēmu pārāk augstās jutības dēļ.
2019. gadā pirmās divas celtnes funkcionē, pārējo celtniecība joprojām nevirzās un pa puscelto trešo ēku reizēm lodā pusaudži.
2021. gadā tiek celta trešā ēka.
Mazais saulkrēsliņš
Mazais saulkrēsliņš ir daudzgadīgs gundegu dzimtas lakstaugs.
Raksturojums
Augums liels, līdz 150 cm. Stumbrs stāvs, zarojas, kails. Lapas trīsstūrainas, trīskārt vai četrkārt plūksnaini saliktas no ieapaļām lapiņām. Apakšējās lapas ar kātu. Ziedi gaiši dzelteni vai iesārti, sakārtoti skrajā skarā. Zied jūnijā, jūlijā. Auglis — riekstiņš.
Izplatība
Suga izplatīta Ziemeļāzijā un Eiropā, izņemot ziemeļdaļu. Latvijā ir sastopams visā teritorijā. Aug sausās vietās pļavās, nogāzēs.
Izmantošana
Iecienīts dārzu krāšņumaugs.
TV XXI
TV21 ir televīzijas kanāls krievu valodā. Kanālu iespējams redzēt Latvijā, Azerbaidžānā, Armēnijā, Baltkrievijā, Gruzijā, Kazahstānā, Kirgizstānā, Lietuvā, Moldovā, Krievijā, Tadžikistānā, Uzbekistānā, Ukrainā un Igaunijā. Kanāls pārraida filmas.
Caur satelītu iespējams redzēt šādos pavadoņos:
Lo un Garonna
Lo un Garonna (fr, ) ir Francijas departaments, viens no divpadsmit Jaunakvitānijas reģiona departamentiem. Lo un Garonnas administratīvais centrs ir Ažāna. Departaments administratīvi ir sadalīts četros apgabalos (arrondissements):
The Game
The Game (no angļu valodas — 'spēle') var būt:
Valkas pilsētas teātris
Valkas pilsētas teātra pirmsākumi meklējami 1871. gada 10. maijā, kad pirmo reizi Valkā latviešu valodā tika izspēlēta izrāde. Teātra attīstībā lielu ieguldījumu deva Jāņa Cimzes Vidzemes skolotāju semināra audzēkņi. Kopš tā laika teātra dzīve šajā mazajā Ziemeļvidzemes, Tālavas novada pilsētiņā nav pārtrūkusi nevienu gadu.
Attīstība
Valkas pilsētas teātris ir projektu teātris, viens no Latvijas pilsētu amatierteātriem. Teātra finansējumu veido dažādu kultūras fondu atbalsts un sponsoru līdzekļi. Šobrīd Valkas pilsētas teātrim ir divi stacionāri spēles laukumi: Lielā zāle ar 400 skatītāju vietām un Kamerzāle — 30 skatītājiem. 1982. gadā par Valkas pilsētas teātra māksliniecisko vadītāju kļuva režisors Aivars Ikšelis, turpinot teātra izaugsmi radošās individualitātes virzienā. 1998. gadā tika izveidots jauns aktieru ansamblis. 2009. gadā teātra trupā iesaistījās pirmie profesionālie aktieri, kas beiguši Krievijas teātru augstskolas. Šodien teātra trupā ir 13 aktieri un tehniskais personāls.
Starptautiskā darbība
Valkas pilsētas teātra iestudētās izrādes ir atzinīgi novērtētas Starptautiskajos teātru festivālos Latvijā, Bulgārijā, Vācijā, Lietuvā, Austrijā, Igaunijā, Krievijā, Gruzijā, Venecuēlā un Izraēlā. Teātra radošā trupa vienmēr ir iesaistījusies starptautiskajos projektos Latvijā, Igaunijā, Lietuvā, Austrālijā, Krievijā, Izraēlā un arī citās Eiropas valstīs.
Festivāls „Tālvils”
1. starptautiskais teātru festivāls „Tālvils” Valkā notika 1996. gadā, tam sekojošie festivāli 1998., 2001., 2003., 2005., 2006., 2007., 2009. gadā.
Beidzot!
"Beidzot!" ir latviešu mūziķa Gustavo debijas albums, kas nācis klajā 2004. gadā. Albumā kā viesmākslinieki piedalījušies - Čižiks, Žaks (S.T.A.), Guiseppe, DJ Monstrs un instrumentālās mūzikas projekts Kuba. Kopkompozīcijā ir 23 dziesmas, kurā katra dziesma ir saistīta ar iepriekšējo un nākamo. Tajā stāstīts par notikušo pēdējos gados Gustavo dzīvē.
Galda hokejs
Laiks: 2019. gada jūlijs]] Galda hokejs ir galda spēle, kas cēlusies no ledus hokeja. Spēle norisinās uz miniatūra hokeja laukuma ar kustīgām hokejistu figūriņām, kuras ar stieņiem vada divi spēlētāji, tādējādi cenšoties gūt vairāk vārtu kā pretinieks.
Vēsture
Pirmā pārbaudāmā informācija par spēli, kas imitē ledus hokeju, attiecas uz 1932. gadu, kad kanādietis Manro mājās izgatavoja vēl visai primitīvu spēles galdiņu no koka. Viņa paraugam sekoja entuziasti un ražotāji citās valstīs, kurās plaši spēlēja ledus hokeju, taču nopietnu popularitāti izdevās sasniegt tikai tad, kad laukumu un figūriņu koku, dzelzi un kartonu 50. gados sāka aizstāt plastmasa. 1957. gadā galda hokeju sāka izgatavot zviedru uzņēmums Stiga, kurš mūsdienās ieņēmis monopolstāvokli standarta inventāra ražošanā ITHF sacensībām.
Tomēr līdz pirmajiem mēģinājumiem kaut kur organizēties valsts līmenī bija jāgaida līdz 1982. gadam, kad notika pirmais Zviedrijas čempionāts. Arī turpmākajos 20 gados Zviedrija palika līdere visā, kas attiecas uz galda hokeju. 1989. gadā Stokholmā tika organizēts pasaules čempionāts ar 7 valstu spēlētāju dalību, kurā uzvarēja, protams, zviedri. Turpmākie pasaules čempionāti tika organizēti dažādās valstīs ik pēc diviem gadiem, ar vienu nobīdi. Bet tikai 2005. gadā Rīgā pirmoreiz zviedrus no pirmās vietas nostūma somu izlase, un 2007. gadā soms Nutunens kļuva par pirmo individuālo pasaules čempionu ne no Zviedrijas. Pašlaik vadošās galda hokeja lielvalstis ir Latvija, Krievija, Ukraina un Zviedrija, viņām seko Somija, Čehija, Norvēģija un Igaunija. Gados, kad nenotiek pasaules čempionāts, tiek aizvadīts Eiropas čempionāts, kurš maz atšķiras pēc dalībnieku sastāva. Abus šos turnīrus parasti aizvada jūnijā.
2020. gadā ieplānotais Eiropas čempionāts Kraņā, Slovēnijā, tika pārcelts uz 2022. gadu epidemioloģisku iemeslu dēļ, Krievijas un Baltkrievijas spēlētājiem kopš 2022. gada marta sakarā ar Krievijas iebrukumu Ukrainā līdz turpmākam lēmumam tika liegta dalība starptautiskos galda hokeja turnīros. Aizliegumu kaujasspējīgajiem vīriešiem izbraukt no valsts dēļ arī Ukrainas izlase bija vājinātā sastāvā. Par čempionu kļuva Latvijas pārstāvis Edgars Caics, kurš finālā pārspēja astoņkārtējo pasaules čempionu Hansu Estermanu no Zviedrijas. Arī komandu sacensībās uzvarēja Latvija, finālā uzvarot zviedrus.
Pēdējais no līdz šim notikušajiem pasaules čempionātiem risinājās 2023. gada jūnijā Norvēģijas pilsētā Brīnē, tajā uzvarēja Ukrainas pārstāvis Jevhens Matancevs. Otro vietu ieguva Rainers Kalniņš (Latvija), trešo — Oskars Henriksons (Zviedrija). Sacensībās piedalījās spēlētāji no 16 valstīm. Komandu sacensībās uzvarēja Latvija, pārspējot Ukrainu, Somijas izlase ieguva 3. vietu. Vēl 2023. gadā pasaules čempionātā zeltu bērnu grupā (līdz 13 gadu vecumam) izcīnīja Rainers Neija (Latvija), junioru grupā pārākais bija jaunais pasaules čempions Jevhens Matancevs. Sieviešu kategorijā zeltu izcīnīja Krista Annija Lagzdiņa no Latvijas, aiz viņas palika Anna Ivancova no Ukrainas un Marija Saveļjeva no Igaunijas. Veterānu grupā (no 40 gadiem) uzvarēja Hanss Estermans (Zviedrija), senioru grupā (no 55 gadiem) — Igors Saveļjevs no Igaunijas. Komandās junioriem uzvarēja Latvija, veterāniem — Zviedrija (Latvija — 5.), bet sievietēm — Ukraina (Latvija — 2.).
Vēsture Latvijā
60. gados galda hokejs kļuva populārs arī PSRS un Latvijā, taču šeit to izplatīja vairāk kā bērnu rotaļlietu. Vairums PSRS ražoto modeļu arī ārēji bija attiecīgi noformēti, un kā sekas parastie spēlētāji bija skolnieki un tie vecāki, kurus viņiem izdevās ievilkt savās aktivitātēs. Reizēm bija arī citi apstākļi, tā, Rīgas turnīru sērija "Favorīts-1981" tika izmantota kā formāls aizsegs politiski citāddomājošo kontaktiem. 90. gadu beigās Latvijā parādījās tolaik jau pasaulē par standartu atzītie Zviedrijā ražotie laukumi, kuru iespējas bija krietni lielākas kā līdz tam Latvijā spēlētajām versijām, un 1998. gadā Ēriks Loks organizēja pirmo turnīru sēriju uz tiem. Uz tālāku attīstību pamudināja arī zviedru meistara Jērana Agdura vizīte Latvijā 1999. gada oktobrī, pēc kuras tika nodibināts Rīgas galda hokeja klubs un sāktas regulāras sacensības. 2000. gadā tika nodibināta Latvijas Galda hokeja federācija (LGHF). Tai pašā gadā tika novadīts pirmais Rīgas Kauss, kurš pulcēja 55 dalībniekus. Ik sezonu Latvijā notiek 6—8 lielas sacensības izlases atlasei uz pasaules un Eiropas čempionātiem, kuras parasti apmeklē arī ārzemju spēlētāji.
2001. gadā Latvijas izlase pirmoreiz piedalījās pasaules čempionātā Plzeņā Čehijā, kur ieņēma 5. vietu starp 13 izlasēm. Individuāli labākais bija M. Zirnis — 31. vieta.
Kopš 2003. gada Rīgas kauss tiek iekļauts pasaules galveno sezonas daudzposmu sacensību sērijā — Eirolīgā (kopš 2005 — Pasaules tūre).
2006. gada 16. martā Latvijas Nacionālā Sporta padome oficiāli atzina galda hokeju par sporta veidu un LGHF kā vadošo organizāciju, tai pašā gadā LGHF tika uzņemta Latvijas Sporta federāciju padomē. 2006. gadā Latvijas izlase arī pirmoreiz tika pie medaļām Eiropas čempionātā, izcīnot trešo vietu izlasēm un trešo vietu individuāli (E. Caics). Tomēr šai gadā praktiski nepiedalījās spēcīgākie zviedri un somi, un līdz pasaules čempionāta medaļām nācās gaidīt līdz 2009. gadam, kad Budapeštā Latvija ieguva sudrabu. Pirmais zelts nāca 2013. gada pasaules čempionātā Stavangerā, kad A.Sīlis un E.Caics savā starpā sadalīja pirmās divas vietas individuālajās sacensībās. Komandu zelts iegūts četrreiz — Eiropas čempionātos Rīgā 2014. gadā un Kraņā 2022. gadā, un pasaules čempionātos Tallinā 2021. gadā un Brīnē 2023. gadā.
Organizācijas
Galda hokeja starptautisko pārraudzību veic Starptautiskā Galda hokeja federācija (ITHF), kura nosaka spēles un turnīru organizācijas noteikumus un veido starptautisko reitingu, kopīgi ar tajā ietilpstošajām valstu federācijām rīko pasaules un Eiropas čempionātus, kā arī Pasaules tūres sacensības. Kopš 2018. gada tās prezidents ir Bjarne Akselsens (Dānija), izpildkomitejā no Latvijas iekļauts E. Caics un juridiskajā komitejā I. Žubeckis. Galvenā lēmumu pieņemšanas metode ir ietilpstošo valstu federāciju balsojums.
Latvijā galda hokeju organizē Latvijas Galda hokeja federācija ar sākotnēji pašievēlētu, bet tagad oficiāli reģistrētu galda hokeju klubu ievēlētu valdi un kopš paša sākuma nemainīgu prezidentu R. Blūmentālu, un vairākiem klubiem Rīgā, Inčukalnā, Ventspilī, Valmierā, Burtniekos u.c. Nekāda konkurence šai unitārajai sistēmai Latvijā nav veidojusies, atšķirībā no dažām citām valstīm (piem., Krievijā un Ukrainā).
Vadošie spēlētāji Latvijā
Dati saskaņā ar pasaules reitingu 2023. gada 23. jūnijā.
Turnīru organizācija
Mazos treniņturnīrus parasti organizē bez sevišķa plāna, korporatīvos — pēc pasūtītāja vēlmēm. Jo vairāk dalībnieku treniņturnīrā, jo vairāk tā organizācija atgādina LGHF reitinga lielturnīru.
Lielturnīrs parasti notiek sporta zālē (Rīgā — pēdējos gados Kultūru vidusskolā, biežāk gan Inčukalna sporta kompleksā), pirms turnīra dalībnieki tiek piereģistrēti (tiek veikta arī iepriekšēja reģistrācija caur Internetu), un datorprogramma pēc reitinga sadala ieradušos spēlētājus pa 3—6 atlases apakšgrupām atkarībā no dalībnieku skaita. Normāli apakšgrupās ir pa 15-20 cilvēku, kuri izspēlē riņķa turnīru. Katras apakšgrupas galdiņi ir nostādīti vienā rindā. Pēc katras spēles dalībnieks pāriet pie nākamā galdiņa labajā pusē no sevis, tā saņemot sev pretī jaunu pretinieku, rindas galā pārejot otrā pusē. Uzvarētāji pieraksta spēles rezultātu apakšgrupas kopīgajā rezultātu lapā, no kuras to tiesneši ievada datorā.
Rīgas kausā lielā dalībnieku pieplūduma dēļ pirms apakšgrupu sacensībām tiek organizētas kvalifikācijas grupas dalībniekiem ar zemu reitingu un nepiereģistrētajiem. 2017. gadā Rīgas kausā, ieskaitot kvalifikācijas grupas, pavisam piedalījās 257 spēlētāji, no kuriem 190 iekļuva pamatturnīrā pēc reitinga vai kvalifikācijas rezultātiem.
Pēc apakšgrupām seko tehnisks pārtraukums rezultātu apkopošanai, galdu pārbīdei un pusdienām, pēc kura labākie — šai sezonā parasti 16 — saskaņā ar apakšgrupās ieņemtajām vietām izspēlē riņķa turnīrā pirmo (augstāko) līgu, bet pārējie — zemākas līgas. Orientējoši tajās, izņemot zemāko, cenšas ielikt pa 20-24 spēlētājiem.
Pēc līgu izspēles bieži vēl tiek rīkotas izslēgšanas spēļu sērijas starp līgu pirmajiem un pēdējiem spēlētājiem, kā arī starp 8-16 labākajiem pirmās līgas spēlētājiem. Tas ir visai laikietilpīgs process — tā, 2015. g. septembra sacensībās Jēkabpilī vairums dalībnieku bija beiguši spēles pēc septiņām stundām, kamēr labākie spēlēja visas 12.
Pēc turnīriem seko apbalvošana, lai gan tos dalībniekus, kuru vietas vairs nevar mainīties, parasti apbalvo izslēgšanas spēļu laikā. Apbalvo labākos gan kopīgā vērtējumā, gan atsevišķi starp junioriem (līdz 18 g. v.), veterāniem (no 40 g. v.) un sievietēm. Pēdējā laikā bieži izdala un atsevišķi apbalvo arī labākos bērnus līdz 13 un seniorus no 55.
Spēles laukums
Spēles laukums ir apmēram metru reiz pusmetru liela ar apmalēm ierobežota horizontāla virsma ar noapaļotiem stūriem, kurā izgrieztas renītes figūriņu vadīšanai un vārtu atveres. Renīšu un attiecīgi figūriņu katram spēlētājam ir pa sešām — viens vārtsargs, divi aizsargi un trīs uzbrucēji. Katra figūriņa caur zobrata mehānismu (citos standartos tā vietā var būt atsperes mehānisms) zem laukuma savienota ar vadības stieni, kura otrs gals iznāk ārā no laukuma apakšas pie spēlētāja. Katrs stienis var virzīties turp un atpakaļ pa renīti un griezties ap savu asi, tādējādi ļaujot šīs pašas kustības izdarīt figūriņai.
Spēlē lieto relatīvi lielu plastmasas ripu. Renītes izvietotas tā, lai jebkura vieta uz laukuma būtu aizsniedzama kādai figūriņai (lai gan Stigas standartā problemātiska paliek vārtu līnija, par kuru ir īpaša atruna noteikumos). Pretinieki, vadīdami savas figūriņas ar stieņiem, cenšas iemest ripu pretinieka vārtos. Atšķirībā no ledus hokeja, šeit nav "aizmugures" noteikuma un visi iemetieni notiek laukuma centrā.
Laukums tiek nostiprināts uz speciāla galdiņa vai jebkuras citas horizontālas virsmas 70-80 cm augstumā vai nu pielīmējot kājiņas ar divpusēju līmlenti, vai izmantojot speciālus stiprinājumus. Citu atšķirību starp veikalos pārdodamajiem "Stiga 21" laukumiem un sacensībām sagatavotajiem nav.
Luč
Neraugoties uz to, ka padomju galda hokeja standarts "Luč" pa pusgadsimtu ir mazliet atpalicis no pasaules līmeņa, tas ar nebūtiskām izmaiņām līdz 2010. gadu beigām joprojām tika pārdots un uz tā rīkoja čempionātus. Pirmais pasaules čempionāts, kurā šis standarts tika lietots, notika 2008. gadā Mostā, Čehijā, tomēr tagad toreizējā rīkotāja organizācija pārgājusi uz mazizmēra "Chemoplast". Kopš 2012. gada rūpnīcas finansiālo problēmu dēļ tā ražošana tiek periodiski apturēta un atkal atjaunota, pēdējos gados vairs nav ziņu par ražošanas atjaunošanu.
Burbuļhokejs
Šis galda hokeja paveids atšķiras pirmām kārtām ar to, ka to pārklāj caurspīdīgs kupols, kas neļauj ripai izlidot no laukuma, bet spēlētājiem — piekļūt tam. Attiecīgi hokejam ir speciāls mehānisms ripas ievadei spēlē pēc gūtiem vārtiem, citas atšķirības no standarta nav principiālas. Burbuļhokejs ir īpaši populārs Ziemeļamerikā un bieži tiek uzstādīts priekš līdzjutējiem sporta arēnās kopā ar līdzīgām sporta spēlēm un spēļu automātiem un parasti ir ar naudas pieņemšanas mehānismu par nospēlēto laiku. Šim paveidam bija pašam sava federācija IBHF un notiek savas sacensības. Standarta popularitātei traucē tā dārgums. Pašlaik Facebook atrodama Nacionālā Burbuļhokeja asociācija, kura savas sacensības sauc par burbuļhokeja pasaules čempionātu.
Citi galda hokeju varianti
Dažādu ražotāju piedāvātās versijas ir daudzskaitlīgas, taču Eiropā mazpopulāras. Citādi tas ir Ziemeļamerikā, kur vairāku firmu ražojumu cienītāji organizējušies savos klubos (piemēram, uz Coleco galdiem spēlējošā NTHL) un dažādi galda hokeja paveidi tiek plaši lietoti — tā, uz viena no tiem 2015. gada 18. septembrī Kanādas premjerministrs Stīvens Hārpers nospēlēja reklāmas spēli pret Veinu Grecki. Ziemeļamerikā darbojas vairākas savienības, līgas un federācijas, kuras vienlaikus atzīst dažādu ražotāju stieņu galda hokejus — tā, Vinipegas GHL savos turnīros lieto vienlaikus 20 ražotāju galda hokeja laukumus, ieskaitot "Stigu", un tās prezidents vienlaikus ilgstoši ieņēma amatu arī ITHF.
Pārējos kontinentos šis sporta veids ir gandrīz nepazīstams, un to iedzīvotāji ar viņu pamatā sastopas emigrācijā — piemēram, Dānijā viņiem organizē speciālus turnīrus "Welcome to Denmark!".
Citas spēles
Reizēm aiz komerciāliem iemesliem par galda hokeju tiek nosauktas spēles, kas to galīgi neatgādina, lai izmantotu populāru brendu. Reizēm atšķirība ir acīmredzama, kā gaisa hokeja vai biljardhokeja gadījumos, reizēm jautājums ir strīdīgs, kā ar magnētisko hokeju bez vadības renītēm, bet ar stieņiem. Ir bijuši mēģinājumi visus tos apvienot zem viena organizatoriska jumta, kā WTHA, par kuru veiksmīgumu ir pretēji viedokļi.
Galvenie spēles noteikumi
Turnīros sportistiem tiek lietoti sīkāk izstrādāti noteikumi, kuri ietver situācijas, kādas amatieru spēlēs parasti nerodas.
Praktiskā nozīme
Galda hokeju daži sauc par pasaules ātrāko sportu, jo tas prasa ļoti ātru reakciju. Vienlaikus daudzi to vispār neatzīst par sportu, uztverdami kā rotaļlietu. Dažādās valstīs pret to ir dažāda attieksme, tā, Krievijā 2015. gada rudenī tika apspriests likumprojekts par visu neatzīto sporta veidu sacensību faktisku aizliegšanu, kas būtu skāris arī galda hokeju. Likumprojekts netika pieņemts sporta sabiedrības protestu dēļ. Citāda pozīcija ir Igaunijā, kur starptautiskā Tallinas kausa atklāšanā piedalījās kultūras ministrs.
Latvijā galda hokeju sporta pedagogi ieteic, lai attīstītu kustību koordināciju, veiklību, muguras un kāju muskulatūras nostiprināšanai. Attīstās mazā pirkstu motorika un loģiskā domāšana, jo spēle ir dinamiska un mainošās situācijas prasa citādu reakciju katru sekundi.
Pēdējā pasaules čempionāta rezultāti
2023. gada jūnijs, Norvēģija, Brīne
Pēdējā Eiropas čempionāta rezultāti
2022. gada jūnijs, Slovēnija, Kraņa
Čehijas hokeja izlase
Čehijas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Čehiju starptautiskajās hokeja spēlēs. Čehija sešas reizes ir uzvarējusi Pasaules čempionātā, kā arī 1998. gada olimpiskajās spēlēs, kad neaizmirstamu sniegumu demonstrēja Dominiks Hašeks un Jaromīrs Jāgrs. Ņemot vērā gan IIHF Pasaules čempionātus hokejā un Olimpiskās spēles, Latvija ar Čehiju ir spēlējusi 15 spēles un no tām to pieveikusi vienu reizi - 2023. gada IIHF Pasaules čempionātā hokejā, kas notika Rīgā un Tamperē
2023. gadā tā atrodas 8. vietā Starptautiskās hokeja federācijas vīriešu hokeja izlašu rangā un spēlēja 2023. gada Pasaules čempionāta elites divīzijā.
Pekinas Olimpiskās spēles
Pekinas olimpiskās spēles var būt:
Sid Meier's Civilization
Sid Meier's Civilization ir gājienu stratēģijas datorspēle, kuru 1991. gadā radīja Sids Maijers firmai MicroProse. Spēles uzdevums ir ".. izveidot impēriju, kas noturētos ilgāku laiku". Spēles darbība sākas 4000 gadus pirms mūsu ēras, un spēlētāju impērijas attīstās līdz mūsdienām vai pat tuvākā nākotnē. Spēle ir pazīstama ar nosakumu vienkārši Civilization vai saīsinājumu Civ1. Tā bija vien no pirmajām gājienu stratēģijas spēlēm.
Vēlākos gados, līdz ar spēļu tehnoloģiju attīstību, tika izveidotas versijas:
Prāksidike (pavadonis)
Prāksidike, arī Jupiters XXVII ir Jupitera pavadonis. To atklāja Havaju universitātes zinātnieku komanda, kuru vadīja Skots Šepards (Scott S. Sheppard). Pēc atklāšanas tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/2000 J 7. Vārds Prāksidike pavadonim tika piešķirts 2003. gada augustā. Prāksidike ir tēls grieķu mitoloģijā.
Prāksidike ir neliels pavadonis. Tā diametrs ir tikai apmēram 7 km. Pavadonis ir piederīgs Anankes grupai. Pēc izskata tas ir pelēks, līdzīgs C tipa asteroīdiem.
Melnkāju sesks
Melnkāju sesks jeb Amerikas sesks (Mustela nigripes) ir neliels sermuļu dzimtas (Mustelidae) plēsējs.
Dzīvo Ziemeļamerikā. Tā tuvākais radinieks ir stepes sesks (Mustela eversmanii), kas dzīvo Krievijas stepēs. Bieži melnkāju sesku jauc ar mājas sesku, bet tie nav tik tuvi radinieki, lai gan abi pieder sermuļu ģintij.
Melnkāju sesks ir apdraudēta suga, un to sargā likums. Kopš 1937. gada tas vairs nedzīvo Kanādā, un kopš 1967. gada tas ir ierakstīts ASV Sarkanajā grāmatā, bet kopš 1979. gada pastāvēja uzskats, ka melnkāju sesks visā Ziemeļamerikā ir izmiris. Par pārsteigumu dabas pētniekiem Vaiomingā tika atklāta neliela sesku populācija. Pēdējo savvaļas populāciju 1986. gadā sagūstīja un turpināja audzēt nebrīvē. Nebrīvē dzimušos melnkāju seskus kopš tā laika veiksmīgi introducē dažādās seska vēsturiskajās dzīves vietās, un šis projekts ir kļuvis par brīnišķīgu piemēru tam, kā var dabā atgriezt gandrīz izmirušu sugu.
Uzvedība un barība
Melnkāju sesks ir nakts dzīvnieks, un tā galvenais medījums ir prēriju suņi. Tas retu reizi medī arī citus mazus zīdītājus, putnus un kukaiņus. Gada laikā melnkāju sesks apēd apmēram 100 prēriju suņus, un, ja tā dzīves vietas tuvumā nav liela kolonija ar šiem mazajiem dzīvnieciņiem, tad sesks nevar izdzīvot. Viena prēriju suņu kolonija aizņem apmēram 50 ha platības, kas nodrošina viena pieauguša melnkāju seska vajadzības pēc barības. Melnkāju seska izdzīvošana ir cieši saistīta ar prēriju suņiem. Sesks pat migu iekārto prēriju suņu alās. Dažreiz sesks nomedī kādu peli.
Riests melnkāju seskiem sākas martā, aprīlī. Grūsnība ilgst 41—45 dienas. Piedzimst 1—7 mazuļi, bet vidēji 3—4 mazuļi.
Vēsture
Melnkāju seski 19. un 20. gadsimtā gandrīz izmira, jo kritiski samazinājās prēriju platības, izplešoties lauksaimniecībai, kas savukārt samazināja prēriju suņu populāciju, un sesku populācijā izplatījās vairākas smagas slimības, kā suņu mēris un meža mēris, kas ir līdzīgs buboņu mērim. Arī pirms tam melnkāju sesks nebija bieži sastopams dzīvnieks. To kā atsevišķu sugu klasificēja tikai 1851. gadā dabas pētnieki J.J.Adabons (John James Audubon) un R.J.Bačmens (Rev. John Bachman). Jau 19. gadsimta vidū melnkāju seskiem draudēja izmiršana, jo saskaņā ar šo pētnieku novērojumiem dabā, sesks netika pamanīts un datēts vairāk kā 20 gadus.
Ļoti mazu melnkāju sesku populāciju, kurā bija 130 dzīvnieki, nejauši atklāja 1981. gadā Vaiomingā. Drīz pēc tam populācija strauji izmira slimību dēļ. Dabas pētnieki no Vaiomingas 1986. gadā uzsāka melnkāju sesku glābšanas projektu un saķēra pēdējos 18 seskus, lai drošos apstākļos, nebrīvē pavairotu melnkāju sesku populāciju. Šajā laikā melnkāju seski dzīvoja vairs tikai nebrīvē dažādos zoodārzos, īpatņu kopējais skaits bija apmēram 50.
Kopš 1991. gada melnkāju seskus sāka introducēt atpakaļ savvaļā. Šie dzīvnieki ir atgriezušies Montānas, Dienviddakotas, Arizonas, Jūtas, Kolorādo un Čivavā Meksikā dabas ainavās. Toronto zoodārzs ir izaudzējis vairākus simtus melnkāju sesku un introducējis tos Kanādas dabā, lai gan sesks joprojām arī 2000. gada dzīvnieku uzskaitē Kanādā skaitās izmiris.
2007. gadā melnkāju sesku populācija ASV bija sasniegusi vairāk kā 750 dzīvnieku, bet zoodārzos dzīvoja 250 seski, par spīti tam, ka 1996. gadā dzīvnieks tika pasludināts par izmirušu ASV.
Jozefs Štimpels
Jozefs Štimpels (dzimis 1972. gada 20. jūlijā) ir slovāku hokejists, centra uzbrucējs, Slovākijas izlases dalībnieks. Pašlaik (2014) Štimpels spēlē Slovākijas Ekstralīgas kluba HK Nitra rindās.
Spēlētāja karjera
Savas dzimtās pilsētas Nitras hokeja klubā Štimpels debitēja jau 1989.—90. sezonā, kad tas spēlēja Čehoslovākijas līgas otrajā divīzijā. Nākamajā sezonā tam bija izdevies izcīnīt vietu augstākajā līgā, un Štimpels savu debijas sezonu tajā noslēdza ar 45 punktiem 49 spēlēs.
Pēc sezonas beigām NHL draftā viņu ar augsto 40. numuru izvēlējās Bostonas "Bruins", un Jozefs pārcēlās uz Ziemeļameriku. Viņš debitēja "Bruins" rindās, taču lielāko daļu sezonas pavadīja Vācijas hokeja līgas klubā Ķelnes "Haie". Vietu Bostonas kluba pamatsastāvā Štimpels izcīnīja jau 1993.—94. sezonā, kas bija Jozefa trešā sezona Ziemeļamerikā. 1997. gada vasarā Štimpels pievienojās Losandželosas "Kings" vienībai. 2004.—05. sezonas NHL lokauta laikā Štimpels spēlēja Čehijas Ekstralīgas kluba Prāgas "Slavia" rindās, taču 2005. gada vasarā pievienojās Floridas "Panthers" rindām, lai tās sastāvā spēlētu līdz pat 2007.—08. sezonas beigām.
2008. gada vasarā Štimpels pievienojās jaunizveidotās Kontinentālās hokeja līgas kluba Astanas "Baris" rindām. Pēc 2009.—10. sezonas Štimpels, kopā ar vēl vairākiem "Baris" spēlētājiem, pārcēlās uz Minskas "Dinamo" vienību, kur visu nākamo sezonu kalpoja kā tās kapteinis. 2011.—12. gada sezonu uzsāka Maskavas "Spartak" sastāvā, taču ilgi tajā nenoturējās, sezonu noslēdzot SM līgas vienībā Oulu "Karpat".
2012. gada vasarā pievienojās HK Nitra rindām.
Slovākijas izlases rindās spēlējis trīs olimpisko spēļu turnīros, kā arī sešos Pasaules čempionātos, 2002. gadā izcīnot Slovākijai tās vēsturē pirmo Pasaules čempiones titulu.
Motokross
Motokross ir viens no motosporta veidiem - sacensības ar motocikliem vai kvadricikliem pa bezceļiem vai speciāli ierīkotām apļveida trasēm.
Motokrosa apļveida trasei ir smilšu segums, kas parasti ir papildināts ar šķēršļiem, piemēram, mākslīgiem tramplīniem, uzkalniem un līkumiem. Tās garums parasti ir no 1.5 līdz 3 kilometriem.
Harpalike (pavadonis)
Harpalike jeb Jupiters XXII ir Jupitera pavadonis. To atklāja Havaju universitātes zinātnieku komanda, kuru vadīja Skots Šepards (Scott S. Sheppard). Pēc atklāšanas tam tika piešķirts pagaidu apzīmējums S/2000 J 5. Vārds Harpalike pavadonim tika piešķirts 2003. gada augustā. Harpalike ir tēls grieķu mitoloģijā.
Harpalike ir neliels pavadonis. Tā diametrs ir tikai apmēram 4 km. Pavadonis ir piederīgs Anankes grupai. Pēc izskata tas ir pelēks, līdzīgs C tipa asteroīdiem.
Motokross
Motocikli
Motokrosa motocikliem parasti ir viencilindra dzinējs ar darba tilpumu no 49 līdz 550 cm3. Galvenā dzinēju atšķirība ir taktu daudzums, divtaktu (2Т) vai četrtaktu (4Т).
Krosa motocikliem ir speciāla piekare, kas tiem ļauj veikt augstus lēcienus un nodrošina saķeri, ātri braucot pa dažāda seguma virsmām. Lai atvieglotu motocikla svaru (tas parasti ir no 80 līdz 120 kilogramiem), no sporta motocikliem demontē tādu aprīkojumu kā spidometru, lukturus, atbalsta statni, starteri un citas iekārtas. Tādēļ krosa motocikls netiek uzskatīts par transporta līdzekli, un ar to nedrīkst pārvietoties pa koplietošanas ceļiem. Krosa motocikla vadīšanai sacensībās nav nepieciešama vadītāja apliecība.
Motokrosa motociklu detaļu izgatavošanā izmanto pēc iespējas vieglākus izejmateriālus, piemēram, alumīniju, magniju un to sakausējumi. Trases specifikas dēļ sportisti lielāko trases posmu pavada, stāvot uz kāpšļiem.
Pasaules čempionāts motokrosā
Grand Prix vai Pasaules čempionāts motokrosā galvenokārt norisinās Eiropā ar dažiem izņēmumiem, (Čīlē, Dienvidāfrikā, Japānā un citur). Čempionātā ir divas klases: MX1, MX2 (450 cm3 un 250 cm3). Sacīkstes sastāv no kvalifikācijas un 2 finālbraucieniem, katrs ar ilgumu 30 minūtes plus divi apļi. Vienā čempionāta sezonā vidēji norisinās vairāk nekā 16 sacensības.
AMA Motokrosa čempionāts
AMA Motokrosa čempionāta sezona sākas maija sākumā un turpinās līdz septembra vidum. Tā sastāv no divpadsmit sacīkstēm un norisinās visā kontinentālajā ASV. Iedalās divās klasēs: 250 motokrosa klase 0-125 cm3 2-taktu vai 150-250 cm3 4-taktu motociklos un 450 motokrosa klase 150-250 cm3 2-taktu vai 251-450 cm3 4-taktu motocikli. Sacīkstes sastāv kvalifikācijas un 2 finālbraucieniem, katrs ar ilgumu 35 minūtes plus divi apļi.
Motofrīstails
Motofrīstails (FMX) ir salīdzinoši jauna motokrosa variācija, kas sevī neietver sacīkstes, bet koncentrējas uz akrobātisku triku veikšanu, lecot ar motokrosa motocikliem. Uzvarētāju izvēlas tiesnešu grupa. Pirmās motofrīstaila sacensības notika 1999. gadā.
Motokross ar blakusvāģi
Motokross ar blakusvāģi ir motokrosa sacīkstes, kur piedalās motocikli ar blakusvāģiem, kā arī divi sportisti: pilots un kantētājs. Šis sporta veids izveidojies 1950. gados. Pārsvarā izplatīts Eiropā.
Motokross Latvijā
Pirmās oficiālās motokrosa sacīkstes Latvijā pēc Otrā pasaules kara norisinājās Mežaparkā. Divpadsmit sportistiem bija jānobrauc 17,5 km gara trase, kurā ietilpa mežs, smiltis, ūdens un uzkalni. Pirmās sacīkstes uzvarētāji bija: Lastovka, 350 cm3 klasē, H.Zālītis, 500 cm3 klasē un J.Apse, 1200 cm3 klasē. Tai pašā gadā tika sarīkots pirmais Vissavienības sporta biedrības "Dinamo" motokross. Apļa garums bija 50 km: Mežaparks — Mangaļi — Ādaži — Carnikava — Kokneses prospekts. Motokross Latvijā sāka strauji izplatīties un drīz vien sacīkstes norisinājās jau vairākās pilsētās. Lielāko popularitāti motokross ieguva Kurzemē, kur braucēji izmantoja kara trofeju motociklus. Savukārt rīdzinieki izmantoja Ulmaņlaiku tehniku, vai arī iepirka to no Kurzemes. PSRS sporta vadība 1949. gadā aizliedza piedalīties sacīkstēs ar ārzemju ražojuma tehniku, jo darbu uzsāka padomju motociklu rūpnīcas. Sacensībām sāka izmantot motociklus Moskva, Iževskas kara rūpnīcas un Irbitas rūpnīcas motociklus. Vēlāk motociklus sāka ražot arī Kovrovas rūpnīca, bet tikai 60. gados atļāva startēt ar ČZ un Jawa markas motocikliem.
1950. gadā notika pirmais Latvijas PSR motokrosa čempionāts Šmerļa trasē. 50. gadu Latvijas motokrosa zvaigznes bija Reinis Rešetniks, Edvīns Ķirsis, Edmunds Krūze, Kārlis Ošiņš, Agris Zirnis, Vilma Ošiņa un Vizma Lapiņa. notika pirmais Šmerļa starptautiskais kross, kas bija gada apmeklētākais sporta notikums Latvijā.
1963. gada pavasarī Valmierā, Putriņu trasē, norisinājās pirmais Gaujas kauss. Tagadējās Zolitūdes vietā no 1963. līdz 1977. gadam norisinājās Bieriņu krosi. Latvijas motokrosa trasēs: Šmerlī, Ventspilī, Talsos, Apē, Bauskā, Cīravā un Ogrē norisinājās dažādi PSRS čempionātu posmi. 1971. gadā Ogrē un 1974. gadā Talsos blakusvāģu klasē čempiona titulus izcīnīja Jānis Serģis.
1996. gadā Ķeguma trasē "Zelta Zirgs" norisinājās pirmais pasaules čempionāta posms blakusvāģiem. 2014. gada 27. un 28. septembrī pirmo reizi Latvijā norisinājās Nāciju kauss motokrosā.
Turku pirts
Pēršanās hamamā ir līdzīga saunai un šīs tradīcijas nāk no Senās Romas laikiem. Pēršanās sākumā cilvēks atpūšas hamama siltajā istabā, kuru silda vienmērīga, karsta un sausa gaisa plūsma tā, lai ķermenis sāktu svīst. Kad ķermenis ir iesilis, pirms noskalošanās ar aukstu ūdeni, var doties uz karsto istabu. Pirtī notiek mazgāšanās un tiek veikta arī masāža un tikai tad var doties tālāk uz atdzišanas istabu, pirms pavisam pamest pirti.
Pēc tam, kad Turcijā tika visur ieviesta mūsdienīga ūdensapgāde un dušas, pirts nozīme ir samazinājusies.
Arhitektūra
Hamams būtībā ir veco Anatolijas piršu, romiešu termu, bizantiešu vannu un tjurku tvaika piršu apvienojums. Pēc Aleksandrijas iekarošanas arī arābi būvēja hamamus, kas līdzinājās grieķu-romiešu pirtīm, bet turku pirtis tās pārspēj ar stilu un funkcionalitāti.
Osmaņu impērijas kultūrā hamamus sāka būvēt kā mošejas kompleksa būves un diezgan drīz tās kļuva par patstāvīgām iestādēm. Labākās turku pirtis projektējis osmaņu arhitekts Sinans un viņa celtnes jau līdzinājās monumentāliem kompleksiem (piem. 1584. gadā uzceltais Čemberlitašas hamams Stambulā).
Parasti hamams sastāv no trīs savstarpēji savienotām telpām, tāpat kā romiešu pirtīs: sidžakliks (karstā telpa), tepidariums (siltā telpa) un soukluks (atdzišanas telpa).
Sidžaklika kupolveida griestos parasti ir iebūvēti vairāki mazi lodziņi, lai telpā ieplūstu dienas gaisma. Telpas vidū novietota liela marmora platforma, uz kuras guļ apmeklētāji. Šī telpa paredzēta ķermeņa tvaicēšanai un te tiek veiktas ādas attīrīšanas masāžas. Siltajā telpā tiek veikta ķermeņa mazgāšana ar ziepēm un skalošanās, bet souklukā apmeklētāji atpūšas, ģērbjas, bauda atspirdzinošus dzērienus un pēc masāžas var doties uz snaudu individuālajā kabīnē.
Hamami, atšķirībā no romiešu termām, nav domāti tikai vīriešiem un te ir paredzētas telpas arī sievietēm. Hamami tika būvēti katrā osmaņu pilsētā un bija labi apmeklēti. Hamama apmeklējums bija normāla ikdienas parādība un tajos bieži notika dažādi izklaides pasākumi. Hamamos tika lietots īpašs aprīkojums un inventārs, piemēram īpašs zīda audums ķermeņa apsegšanai (peštemals), koka apavi pret slīdēšanu uz slapjās marmora grīdas (nalini) un rupja materiāla cimdi ķermeņa beršanai (kese).
Tellaki (darbinieki)
Klientiem mazgāties turku pirtī palīdzēja jauni zēni (turku valodā: tellak) un viņi dažkārt arī sniedza seksuālus pakalpojumus. Līdz mūsdienām ir saglabājušies vairāki osmaņu dokumenti un literāri darbi, kuros sīki uzskaitīti gan viņu sniegtie pakalpojumi, gan to cena, kā arī tādi dati, cik reizes kurš darbinieks spēj novest savu klientu līdz orgasmam. Parasti hamamā strādāja ne-musulmaņu izcelsmes jaunieši no dažādām impērijas provincēm: grieķi, armēņi, ebreji, albāņi, bulgāri, čigāni u.c.
Attiecības starp klienu un tellaku bija dziļi personiskas. Osmaņu arhīvos pat ir saglabājies apraksts kādai situācijai, kad 18. gs. vidū kāda jeničera mīļāko tellaku nolaupījis cita pulka kareivis un nodevis sava komandiera izklaidēšanai. Abu jeničeru pulku starpā izcēlās militāra sadursme un tikai tad, kad sultāns lika strīdīgo tellaku nogalināt, abi pulki pārtraukuši izraisītos nemierus.
Pēc Osmaņu impērijas izjukšanas, Turcijā tellaki vairs nebija tik svarīgi tieši savu seksuālo pakalpojumu dēļ un viņus nomainīja pieauguši vīrieši. Tomēr arī mūsdienās turku valodā „pirts puika” (hamam oğlanı) ir tēlains apzīmējums homoseksuālim.
Nacionālsociālisms
Nacionālsociālisms (de), bieži saīsināts līdz nacisms, ir politiska kustība, kas radās 1919. gadā Vācijā, izveidojoties Nacionālsociālistiskajai vācu strādnieku partijai (NSDAP), kā arī šīs kustības doktrīna.
Vēsture
Nacionālsociālistiskā ideja izveidojās laikā, kad Vācija piedzīvoja smagu krīzi — valsts zaudēja Pirmo pasaules karu, bija spiesta parakstīt pazemojošo Versaļas miera līgumu, negatīvu ietekmi atstāja arī globālā ekonomiskā recesija. Nacionālsociālisti visās problēmās vainoja Vācijas ebrejus — to dēvēja par Dolchstosslegende (no vācu valodas tiešā tulkojumā "Dunča dūriena leģenda", principā "dūriens mugurā") nacionālsociālisti uzskatīja, ka patriotisma trūkums bija kara zaudēšanas iemesls — pamiera noslēgšanas brīdī frontes līnijas neatradās tā laika Vācijas teritorijā. Spēcīga kritika tika veltīta arī politiskajām organizācijām — sociāldemokrātiem un Veimāras valdībai, kuru nacionālsociālisti apsūdzēja Vācijas izpārdošanā. Dunča dūriena leģenda palēnām ieguva popularitāti, jo laikā, kad cilvēki vēlējas izveidot spēcīgu Vāciju, jebkurš "nevācietis" un it īpaši ebrejs tika uzlūkots kā naidīgs Vācijai — izveidojās tā sauktais Judenfrage (no vācu "ebreju jautājums").
1919. gada 5. janvāri Antons Drekslers un vēl seši biedri nodibināja Vācu Strādnieku partiju — partiju, kas vēlāk kļuva par NSDAP. Vācijas izlūkdienesti nosūtīja Ādolfu Hitleru, kas tajā laikā bija kaprālis, izlūkot Vācijas Strādnieku partiju. Rezultātā pēc veiksmīgām debatēm ar partijas biedriem Ādolfs Hitlers tika aicināts iestāties partijā. 1919. gada septembrī Hitlers iestājās partijā un ieņēma propagandas vadītāja posteni. 1920. gadā partija mainīja nosaukumu uz Nacionālsociālistisko vācu strādnieku partiju, lai gan Hitlers vēlējās partiju nosaukt par Sociālrevolucionāro partiju. 1921. gada 29. jūlijā Ādolfs Hitlers kļuva par partijas līderi.
Eižens fon Bēms-Baverks
Eižens fon Bēms-Baverks (Eugen Böhm Ritter von Bawerk) (dzimis 1851. gada 12. februārī Brno, Austroungārijā, tagad Čehijā, miris 1914. gada 27. augustā Vīnē) - austriešu ekonomists, viens no austriešu jeb Vīnes ekonomiskās skolas pamatlicējiem.
Studējis Vīnē tieslietas, kur iepazinies ar Kārļa Mengera darbiem.
Pēc studiju beigšanas strādāja Austrijas finanšu ministrijā, ka arī pasniedza universitātēs Insbrukā un Vīnē. Bijis Austroungārijas finanšu ministrs. Veica nodokļu reformu, ieviesdams arī ienākuma nodokli.
Viens no pirmajiem ekonomistiem, kurš nopietni analizējis un kritizējis Kārļa Marksa ekonomiskos uzskatus.
Galvenais darbs: Kapital und Kapitalzins ("Kapitāls un procenti", 1884, 1889, trīs sējumos).
Līdz eiro ieviešanai Austrijā 2002.gadā, Bēma-Baverka portrets bija uz 100 Austrijas šiliņu banknotes.
Mūgas priekšējā vaduguns
Mūgas priekšējā vaduguns (igauniski — Muuga alumine tuletorn) atrodas Igaunijas ziemeļdaļā Mūgas ostā, pie Somu līča. Bāka ietilpst Mūgas vadlīnijā un atrodas 500 m no aizmugurējās vaduguns.
Vēsture
Bāka šajā vietā atrodas kopš 1986. gada.
Raksturojums
Bākas augstums ir 33 m. Bāku veido apaļš metāla tornis ar galeriju, bez laternas. Torņa augšdaļā tā abās pusēs atrodas melni taisnstūrveida paneļi (dienaszīmes). Tornis ir baltā krāsā. Gaismas elements atrodas 36 m virs jūras līmeņa. Gaisma sarkana (2 s deg, 3 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 10 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
Skatīt arī
Mūgas aizmugurējā vaduguns
The Elder Scrolls
The Elder Scrolls ir videospēļu sērija, ko izstrādā Bethesda Softworks. Tajā ietilpst lomu spēles The Elder Scrolls I: Arena, The Elder Scrolls II: Daggerfall, The Elder Scrolls III: Morrowind, The Elder Scrolls IV: Oblivion, The Elder Scrolls V: Skyrim kā arī no pamatsērijas atvasinātas spēles — lomu spēle The Elder Scrolls Legends: Battlespire, piedzīvojumu spēle The Elder Scrolls Adventures: Redguard un mobilo spēļu sērija The Elder Scrolls Travels.
Kolbeka arhipelāgs
Kolbeka arhipelāgs (en) ir nelielu klinšainu salu arhipelāgs ziemeļrietumos no Bērda raga Mosona krastā Antarktīdā. Arhipelāgu 1930. gada janvārī atklāja BANZARE ekspedīcija Daglasa Mosona vadībā un nosauca par godu ekspedīcijas kuģa Discovery virsniekam V. Kolbekam (W.R. Colbeck).
Kolbeka salās ierīkota Austrālijas Antarktiskās ekspedīcijas patversme Kolbekhata (Colbeck Hut), kas paredzēta netālu esošās Teilora glečera pingvīnu kolonijas izpētes personāla vajadzībām.
Tauriņa kāpurs
Tauriņa kāpurs ir zvīņspārņu kārtas kukaiņu kāpurs. Vairumam kāpuru ir cilindrisks ķermenis, kura garums ir no dažiem milimetriem līdz pat 12 cm. Ķermenis sastāv no galvas segmenta, trim krūšu segmentiem un desmit vēdera segmentiem. Pie krūšu segmentiem atrodas trīs pāri īsto kāju, bet pie vēdera ir vairāki pāri kāju, kuras vēlāk reducējas. Uz galvas katrā pusē ir sešas acis (stemmata), kas uztver tikai gaismu, nevis attēlus. Kāpuriem ir īsas segmentētas antenas un spēcīgi žokļi. Daudzus tauriņu kāpurus dēvē arī par tārpiem, piemēram, zīdtārpiņus.
2010. gada Pasaules čempionāta hokejā izlašu sastāvi
Avots: IIHF
Avots:IIHF
Ingvers
Iegūšana
Visvairāk ingvera sakņu iegūst Indijā (2008. gadā ieguva ap 420 tūkstošiem tonnu), Ķīnā (ap 285 tūkstošiem), Indonēzijā (ap 177 tūkstošiem) un Nepālā (ap 159 tūkstošiem).
Martina Sāblīkova
Martina Sāblīkova (cs; dzimusi Nove Mesto Morāvijā, Čehoslovākijā) ir čehu ātrslidotāja, kas specializējusies garajās slidošanas distancēs. M. Sāblīkova ir divkārtēja olimpiskā čempione un desmitkārtēja pasaules čempione. Viņa ir pasaules rekordiste 5000 m distancē (6:45.61 - Soltleiksitijā, 2007-03-11 ) un pirmā Čehijas ātrslidotāja, kas spējusi izcīnīt uzvaras lielākajās starptautiskajās sacensībās.
Vasarās nodarbojas ar skrituļslidošanu un riteņbraukšanu, kur guvusi atzīstamus panākumus: bijusi Čehijas čempionāta medaļu ieguvēja šosejas riteņbraukšanā un gandrīz izpildījusi kvalifikācijas normatīvu, lai piedalītos 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā. Viņas jaunākais brālis Milans Sāblīks arī ir ātrslidotājs.
2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Vankūverā kļuva par medaļām bagātāko ātrslidotāju, izcīnot divas zelta un vienu bronzas medaļu. 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos ieguva sudraba medaļu 3000 m distancē.
Bebru iela (Rīga)
Bebru iela ir Rīgas iela Kurzemes rajonā, Imantā. Bebru iela sākas pie Kurzemes prospekta un beidzas pie Anniņmuižas bulvāra. Kopējais ielas garums ir 640 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām. Ielā pārsvarā savrupmāju apbūve.
Vēsture
Iela minēta jau 1902. gada Rīgas adrešu grāmatā ar nosaukumu Bebru iela (de, ru).
Iela sakrīt ar teritoriju, kurā 20. gadsimta sākumā bija paredzēts izbūvēt dzelzceļa atzarus un staciju sastāvu novietošanai, kas netika realizēts, izveidojot to daudz tuvāk Rīgas centrālajai dzelzceļa stacijai (Vagonu parks), taču šis projekts ietekmējis Bebru ielas un visas šīs Imantas daļas attīstību 20. gadsimta lielākajā daļā.
Otrā pasaules kara vācu okupācijas laikā iela saukta Biberstraße. Sākotnēji iela plānota kā šķērsiela, kura savienotu Slokas ielu ar neapbūvētajām pļavām (tagadējās Vecumnieku ielas tuvumā). 20. gadsimta 20. gados iela projektēta no Purva ielas pie dzelzceļa līdz Tālavas ielai (tagadējai Anniņmuižas bulvāra daļai). 1964. gadā ielas posms no dzelzceļa līdz tagadējam Kurzemes prospektam iekļauts Rīgas Radiorūpnīcas teritorijā. 80. gados ierīkota ielas tagadējā trase un ielā tika izbūvēta tramvaja līnija.
Ielas raksturojums
Bebru iela ir 640 metrus gara asfaltēta iela Imantā. Tā sākas krustojumā ar Kurzemes prospektu (iepretī bijušajai Rīgas Radiorūpnīcai) un iet rietumu virzienā. Iela veido savienojumus ar Progresa, Raktes, Kooperatīva, Riņķa un Imantas ielām. Bebru iela beidzas krustojumā ar Anniņmuižas bulvāri. Visas ielas garumā iela sastāv no divām braukšanas joslām. Tramvaja sliedes neatrodas ielas vidū, bet gan ielas malā, blakus, otrpus tām, atrodas ielai paralēla brauktuve uz tuvējām mājām, kas savienota ar šķērsielām. Ielā pārsvarā savrupmāju apbūve, arī atsevišķi daudzdzīvokļu nami.
Ielu savienojumi
Bebru iela ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Visas Bebru ielas garumā (no Kurzemes prospekta līdz Anniņmuižas bulvārim) kursē 1. maršruta tramvaji, kā arī 36. un 41. maršruta autobusi. Vēl Bebru ielā kursē 270. maršruta mikroautobusi.
Izgāztuve
Izgāztuve jeb atkritumu poligons ir nodalīta teritorija, kur noglabā, šķiro un apstrādā atkritumus. Atkritumu poligoni veicina klimata pārmaiņas, jo atkritumiem pūstot rodas metāna gāze.
Latvijas hokejistu Somijas hokeja līgā uzskaitījums
Uzskatījums
(♦) norāda uz spēlētāju, kas izcīnījis Somijas čempiona titulu
Ceļotājbalodis
Ceļotājbalodis (Ectopistes migratorius) ir izmirusi baložu dzimtas (Columbidae) suga, kas ir bijusi vienīgā ceļotājbaložu ģintī (Ectopistes). Ceļotājbalodis dzīvoja Ziemeļamerikā līdz 20. gadsimta sākumam, kad plašo medību un dabīgās vides iznīcināšanas dēļ tos noveda līdz izmiršanai.
Šīs sugas putni mēdza pārvietoties milzīgos, klejojošos baros, piemēram, 1866. gadā Ontārio dienvidos tika novērots ceļotājbaložu bars, kas, lidojot debesīs, bijis 1,6 km plats un 480 km garš. Esot pagājušas 14 stundas, līdz bars pārlidojis novērotājus. Uzskata, ka barā varēja būt apmēram 3,5 miljardi šo putnu, kas veidoja lielāko daļu no tā laika populācijas. 19. gadsimtā ceļotājbalodis bijusi viena no izplatītākajām putnu sugām pasaulē, vienlaikus tas veidojis lielākos barus no visiem dzīvniekiem pasaulē. Otrajā vietā pēc bara lieluma ierindojas izmirušie Klinšu kalnu siseņi (Melanoplus spretus).
Izmiršana
To skaits sāka samazināties laikā, kad eiropiešu kolonisti sāka apmesties dziļāk Ziemeļamerikas iekšienē, izcērtot mežus un tādējādi samazinot ceļotājbaložu dabīgo vidi. Taču to galvenais izmiršanas iemesls bija komercializētās medības 19. gadsimtā, jo ceļotājbaložu gaļa tika izmantota kā lētākā pārtika vergiem un nabadzīgajiem. Lai arī no 1800. gada līdz 1870. gadam to skaits samazinājās samērā lēni, tomēr no 1870. līdz 1890. gadam tas samazinājās katastrofāli. 1914. gada 1. septembrī Sinsinati zoodārzā nomira pēdējais zināmais ceļotājbalodis.
19. gadsimta beigās dabas pētnieki centās ieviest dažus aizsargājošus pasākumus ceļotājbaložu saglabāšanai, bet tie nebija efektīvi un masveida negausīgā slepkavošana nerimās. Viskonsinā katrā vairošanās sezonā ligzdošanas kolonijās tika nogalināti ap 15 miljoniem putnu.
Ceļotājbaložu izmiršana šokējošā veidā uzrunāja Amerikas tautu un radīja publikas interesi par sugu aizsargāšanu un saglabāšanu. Tas rezultējās ar jauniem likumiem un pasākumiem, ar mērķi aizsargāt citas Ziemeļamerikā apdraudētās sugas, kas, iespējams, būtu izmirušas, ja nebūtu izmiruši ceļotājbaloži.