cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kosmos-2464
Kosmos-2464 (Космос-2464) ir Krievijas GLONASS globālās navigācijas sistēmas pavadonis. Orbītā palaists 2010. gada septembrī. Tas ir pavadoņu sērijas GLONASS-M aparāts. Glonass zemes vadības kompleksa numurs 736. Izvietots Glonass sistēmas otrajā orbitālajā plaknē, punktā Nr. 16.
Kosmos-2464 tika palaists 04:26 UTC ar nesējraķeti Proton-M/DM-2 no Baikonuras kosmodroma. Kopā ar to palaisti tādi paši navigācijas pavadoņi Kosmos-2465 un Kosmos-2466.
Kosmos-2464 sākta aktīva darbība un tas ieslēgts Glonass sistēmā. pavadonis uz laiku izslēgts no sistēmas. Kosmiskajam aparātam bija notikusi vadības sistēmas kļūme, negaidīti iedarbinot vienu no rezerves dzinējiem. Tā ekspluatācija atjaunota 14. martā, un tas aizstāja dehermetizējušos pavadoni Glonass № 738.
Zane Čulkstēna
Zane Čulkstēna ir kim? Laikmetīgā mākslas centra dibinātāja, mārketinga un darba devēja tēla konsultante, SIA “ERDA” īpašniece. Studējusi gan Rīgas Ekonomikas augstskolā, gan ar Fulbraita stipendiju izglītojusies vienā no prestižākajām ASV universitātēm – Kolumbijas Universitātē Ņujorkā.
Vadījusi Latvijas Paviljonu 55. Venēcijas Biennālē. Aktīvi piedalījās tādu pasākumu rīkošanā kā Riga Festival (2013), Rīga kā Eiropas kultūras galvaspilsēta (2014), Latvijas prezidentūra Eiropas Savienības Padomē (2015), kim? residency award (2015, 2016), Mihaila Barišņikova mākslas kolekcija (2015).
Radiopeilēklis
Radiopeilēklis ir iekārta, ar kuru atrod virzienu jeb peilējumu uz radioviļņu avotu. Virziena mērīšanu sauc par radiopeilēšanu vai dažreiz vienkārši par peilēšanu. Izmantojot divus vai vairākus zināmu raidītāju mērījumus, var tikt atrasta kuģa vieta. Radiopeilēklis bija plaši izmantots kuģu radionavigācijas līdzeklis. Mūsdienās visas jūrniecībā izmantotās radiobākas ir izslēgtas.
Jūras navigācijas radiobākas izmantoja garos viļņus, jo tie izplatījās lielās distancēs aiz horizonta, kamēr kuģu horizonta redzamības attālums var sastādīt tikai dažus desmitus kilometru.
Radiopeilēkļiem var izdalīt vairākas atšķirīgas paaudzes, kuras sekoja elektronikas attīstībai. Pirmās sistēmas izmantoja mehāniski grozāmas antenas, kuras salīdzināja signāla stiprumu dažādos virzienos. Pēc tam sekoja vairākas tādas pašas koncepcijas elektroniskās versijas. Modernākās sistēmās izmanto fāžu nobīdes vai Doplera efekta mērījumus, kurus parasti ir vieglāk automatizēt. Modernie pseidodoplera radiopeilēkļi sastāv no vairākām, mazām antenām, kuras novietotas uz apaļas plāksnes virsmas. Visu datu apstrādi veic ar programmatūru. Modernos jūras radiopeilēkļus izmanto, lai atrastu virzienu uz, piemēram, nelaimē esoša kuģa radiostacijas raidītāju meklēšanas un glābšanas operācijas laikā.
Pirmos Apvienotās Karalistes radarus arī dēvēja par radiopeilēkļiem, kas tika darīts maldināšanas nolūkos. Tomēr terminoloģija nebija nepareiza. Chain Home sistēma izmantoja atsevišķus, visos virzienos vienādi izstarojošus, raidītājus un lielus uztverošos radiopeilēkļus, lai noteiktu virzienu uz mērķiem.
Grozāma rāmja antena
Pirmie radiopeilēkļi bija apgādāti ar grozāmu rāmja antenu. Antena sastāvēja no vadiem, kas veido četrstūra vai riņķveida antenu - rāmi. Rāmis bija iekārtots tā, ka to varēja grozīt ap vertikālo asi, kas perpendikulāra horizonta plaknei. Rāmja grozīšana radīja zināmas tehniskas neērtības, jo antena bija jānovieto pēc iespējas augstāk.
Par virziena diagrammu sauc līkni, kas parāda antenā uztvertā elektrodzinējspēka (EDS) stipruma izmaiņu sakarā ar leņķa izmaiņu starp virzienu uz strādājošu radiobāku un radiopeilēkļa uztverošās antenas rāmja plakni.
Ja rāmja antenu novietoja radiobākas darbības rajonā tā, ka bāka bija uz rāmja antenas plaknei perpendikulāras līnijas, kas gāja caur rāmja antenas plaknes viduspunktu, tad no radiobākas izstarotie elektromagnētiskie viļņi rāmja augšējā un apakšējā malā neradīja nekādu EDS, bet sānu malās radīja EDS. Abi inducētie EDS pēc virziena telpā bija vienādi vērsti uz augšu vai leju, bet tā kā antenas abas sānu malas bija saslēgtas virknē, inducētie EDS dzēsa (kompensēja) viens otru. Lai radiopeilēklis strādātu un tajā būtu dzirdama radiobākas darbība, bija nepieciešams, lai starp abiem rāmja sānu malās inducētajiem EDS būtu zināma starpība. No šīs starpības vai tā sauktā rezultējošā EDS lieluma bija atkarīgs peilierīces uztvērēja skaļruņa skaņas stiprums. Abu sānu malu attālumi no radiobākas bija vienādi un inducēto EDS virzieni un lielumi bija vienādi arī tad, ja radiobāka bija simetriski pretējā pusē, vai arī antena pagriezta par 180°. Gadījumos, kad radiobāka atradās uz rāmja antenas plaknei perpendikulāras līnijas, kas gāja caur rāmja antenas plaknes viduspunktu, peilierīces uztvērējā bija klusums. Ja peilierīces antenas plakne bija pagriezta tādā stāvoklī, ka leņķis starp rāmja antenas plakni un līniju no rāmja antenas plaknes viduspunkta uz radiobāku veidoja kaut kādu leņķi, viena no rāmja antenas malām izrādījās tuvāk radiobākai. Šādā stāvoklī radiobākas izstarotie elektromagnētiskie viļņi vispirms sasniedza tuvāko malu un pēc kāda momenta tālāko malu. Sakarā ar to vispirms EDS inducējās tuvākajā malā un pēc tam tālākajā. Jebkurā laika momentā starp abiem EDS bija zināma starpība, kas kā rezultējošais EDS plūda uztvērējā un radīja tajā noteikta stipruma skaņu, radiobākas darbība bija dzirdama kuģa peilierīces uztvērējā.
Pagriežot tālāk antenas rāmi, līdz tā plakne sakrita ar virzienu uz radiobāku, EDS starpība rāmja antenas sānu malās bija maksimālā, jo starpība starp abu sānu malu attālumiem līdz radiobākai arī bija maksimālā. Šādā stāvoklī peilierīces uztvērējā ieplūdušais rezultējošais EDS bija vislielākais un radiobākas signāli bija dzirdami visskaļāk. Maksimālā dzirdamība bija arī tad, kad peilierīces antena bija pagriezta par 180° un rāmja sānu otra mala bija vistuvāk, bet pirmā mala bija vistālāk no radiobākas.
Rezultējošā EDS stiprumu EDSr, kāds plūda kuģa peilierīces uztvērējā aprēķināja ar formulu:
,
Liānas
Liāna ir koksnes vīnogulājs ar garu kātu, kas sakņojas augsnē zemes līmenī un izmanto kokus, kā arī citus vertikālā atbalsta līdzekļus, lai piekļūtu labi apgaismotām meža vietām. Liānas aug mitrajos lapu mežos (īpaši sezonas mežos), bet tās var augt arī mērena klimata lietusmežos. Ir arī mērenās liānas, piemēram, Clematis vai Vitis (savvaļas vīnogu) ģinšu pārstāvji. Liānas var veidot tiltus meža nojumes vidienē, nodrošinot arborētiskiem dzīvniekiem celiņus pa mežu. Šie tilti var pasargāt vājākos kokus no stipra vēja. Liānas konkurē ar meža kokiem par saules gaismu, ūdeni un augsnes barības vielām. Mežos, bez liānām, aug par 150% vairāk augļu; kokiem ar liānām ir divreiz lielāka iespēja nomirt.
Radiopeilēklis
Grozāma rāmja antena
kur EDSr - rezultējošais EDS, EDSmax - maksimālais EDS, Q - leņķis starp rāmja antenas plakni un virzienu no rāmja antenas plaknes viduspunkta uz radiobāku.
Liānas
Termins "liāna" nav taksonomisks grupējums, bet drīzāk auga augšanas apraksts — līdzīgi kā "koks" vai "krūms". Liānas var atrast dažādās augu ģimenēs. Viens veids, kā atšķirt liānas no kokiem un krūmiem, ir balstīts uz stīvumu. Jaunākiem kokiem un krūmiem, zari ir elastīgāki, bet vecākiem, zari ir lielāki un stīvāki. Liānas cilmes pamatnē izaugumi ir stīvi un jauni, toties vecākas cilmes ir elastīgākas un ne tik izturīgas.
Radiopeilēklis
Grozāma rāmja antena
Skaņas nebija, ja EDSr = 0, tas ir kad Q = 90° un 270°, jo cos 90° un cos 270° = 0. Skaņa bija maksimālā, ja EDSr bija vislielākais, tas ir kad Q = 0° un 180°, jo cos 0° un cos 180° = ± EDSmax. Visos pārējos peilierīces rāmja antenas plaknes stāvokļos skaņa bija robežās no 0 līdz maksimumam, t. i., no klusuma līdz maksimālai skaņai.
Lai noteiktu virzienu uz strādājošu radiobāku, bija jāgriež kuģa peilierīces rāmja antena uz vienu vai otru pusi un jānoķer moments, kad ir visstiprākā skaņa vai kad tās nemaz nav.
No diagrammas redzams, ka tad, kad ir visstiprākā skaņa, leņķim Q mainoties ievērojamās robežās, EDSr izmainās maz, tātad arī skaņas stiprums izmainās maz. Lai konstatētu skaņas izmaiņu pēc maksimuma, bija nepieciešams rāmi griezt uz vienu vai otru pusi par 15 - 20°, kas deva ievērojamu kļūdu peilējumā.
Nosakot virzienu pēc minimuma, pat pie nelielas leņķa Q izmaiņas no 90° uz vienu vai otru pusi strauji palielinājās rezultējošais EDS, tātad arī skaņa.
Ja pagrieza peilierīces rāmi no nulles stāvokļa uz vienu vai otru pusi pat par dažām grādu desmitdaļām, skaņa jau bija pietiekoši labi sadzirdama. Tādēļ virzienu uz strādājošo radiobāku noteica tikai pēc skaņas minimuma. Peilēkļa indeksa svītra atbilda skaņas minimuma stāvoklim.
Griežot antenas rāmi no 0° līdz 360° uz vienu vai otru pusi, minimumu ieguva divas reizes, pie tam attiecībā pret kuģi pretējos virzienos, kas atšķīrās par 180°. Tas nozīmē, ka ar rāmja antenu varēja dabūt līniju, uz kuras atradās kuģis un radiobāka, bet tā nenorādīja, kurā pusē attiecībā pret kuģi atradās radiobāka.
Negrozāma rāmja antena
Iepriekš minēto apstākļu dēļ peilierīces grozāmās rāmja antenas vietā ieviesa negrozāmu rāmja antenu ar tā saucamo goniometru.
Negrozāmā antena, kādu to pielietoja uz kuģiem, sastāvēja no diviem pilnīgi vienādiem, savstarpēji perpendikulāriem riņķveida rāmjiem. Šādu antenu varēja novietot kā virs kuģa klāja virsbūvēm, tā arī mastā, bet goniometrs un pārējie peilierīces piederumi atradās radiomājā. Goniometrs sastāvēja no trim daudztinumu indukcijas spolēm. Divas no tām bija nekustīgas, tā sauktās magnētiskā lauka spoles. Šīs spoles novietotas tā, ka viena aptver otru, pie tam to plaknes savstarpēji perpendikulāras. Katras spoles vadu tinumi savienoti ar savu antenas rāmi. Trešā jeb tā sauktā meklētāja spole bija novietota uz vertikālas ass divu iepriekšējo spoļu centrā. Šī spole bija grozāma ap vertikālo asi. Tās tinuma vadi bija savienoti ar uztvērēju, uz kuru peilēšanas momentā plūda rezultējošais EDS, kas inducējies meklētāja spolē no magnētiskā lauka, ko radīja divas nekustīgās spoles ar antenas rāmjos inducēto EDS. Peilēšanas laikā grozīja meklētāja spoli ar asi un indeksa svītru uz vienu vai otru pusi. Kad konstatēja skaņas minimumu, pret indeksa svītru uz nekustīgā limba nolasīja peilējumu. Limba līnija 0° - 180° sakrita vai bija paralēla kuģa diametrālajai plaknei. Kursa leņķa skaitīšanas veids bija no 0° - 360° caur kuģa labo bortu.
Negrozāma rāmja un vertikālā antena
Negrozāmā antena un goniometra iekārta arī nedeva iespēju vienvirziena peilēšanai. Tā pat kā grozāmā antena, tā norādīja peilēšanas virzienu, uz kura atradās radiobāka un kuģis peilēšanas momentā, bet nenorādīja, uz kuru pusi no kuģa atradās peilētā radiobāka. Šim nolūkam papildus bija vajadzīga vertikālā antena.
Kā redzams no formulas rezultējošā EDS noteikšanai, kamēr leņķis starp rāmja antenas plakni un virzienu no rāmja antenas plaknes viduspunkta uz radiobāku ir robežās no 0° līdz 90°, rezultējošais EDS ir pozitīvs. Ja leņķis starp rāmja antenas plakni un virzienu no rāmja antenas plaknes viduspunkta uz radiobāku ir robežās no 90° līdz 270°, rezultējošais EDS ir negatīvs. Un atkal, kad leņķis starp rāmja antenas plakni un virzienu no rāmja antenas plaknes viduspunkta uz radiobāku ir robežās no 270° līdz 360°, rezultējošais EDS ir pozitīvs. Tādējādi rāmja antenas virziena diagrammas vienu riņķi veido pozitīvās rezultējošā EDS vērtības, bet otru - negatīvās.
Ja peilēšanas laikā vienlaicīgi radiobākas signālus uztvēra ar rāmja un vertikālo antenu, abas šīs antenas radīja savu virziena diagrammu: vertikālā - riņķi, bet rāmja - astoņniekveida. Abām šīm diagrammām pārklājoties, tās summējās, un, ņemot vērā pozitīvos un negatīvos EDS virzienus, veidojās rezultējošā diagramma, ko sauc par kardioīdu. Kardioīdai ir viens minimums un viens maksimums, tādā veidā nodrošinot vienvirziena uztveršanu, izslēdzot peilējumā kļūdu par 180°.
Mūsdienas
Tā kā mūsdienās visas jūrniecībā izmantotās radiobākas ir izslēgtas, tad radiopeilēkļu izmantošana navigācijā ir ļoti ierobežota. Modernos jūras radiopeilēkļus izmanto, lai atrastu virzienu uz, piemēram, nelaimē esoša kuģa radiostacijas raidītāju meklēšanas un glābšanas operācijas laikā. Mūsdienu sistēmās izmanto fāžu nobīdes vai Doplera efekta mērījumus, kurus parasti ir vieglāk automatizēt. Modernie pseidodoplera radiopeilēkļi sastāv no vairākām mazām antenām, kuras novietotas uz apaļas plāksnes virsmas. Visu datu apstrādi veic ar programmatūru.
2013.—2014. gada Latvijas Kauss futbolā
2013.—2014. gada Latvijas Kauss futbolā bija 72. Latvijas Kausa izcīņa futbolā. Tā sākās un noslēdzās  ar finālu Zemgales Olimpiskā centra stadionā Jelgavā. Par kausa ieguvējiem otro reizi kluba vēsturē kļuva FK Jelgava futbolisti, kas finālā pēcspēles 11 metru sitienu sērijā uzvarēja Skonto FC.
Pirmā kārta
Pirmās kārtas spēles notika no 2013. gada 12. līdz 22. jūnijam.
!colspan="3" align="center"| 14. jūnijs
!colspan="3" align="center"| 15. jūnijs
!colspan="3" align="center"| 16. jūnijs
!colspan="3" align="center"| 20. jūnijs
Otrā kārta
Otrās kārtas jeb sešpadsmitdaļfināla spēles notika no 2013. gada 5. līdz 14. jūlijam.
!colspan="3" align="center"| 5. jūlijs
!colspan="3" align="center"| 6. jūlijs
Astotdaļfināli
!colspan="3" align="center"| 19. jūlijs
!colspan="3" align="center"| 20. jūlijs
!colspan="3" align="center"| 21. jūlijs
!colspan="3" align="center"| 6. septembris
!colspan="3" align="center"| 7. septembris
Ceturtdaļfināli
Ceturtdaļfinālu izloze notika. Spēles tika aizvadītas 4. un 5. aprīlī. FK Liepāja tika iekļauta kausa ceturtdaļfinālā, pārņemot FK Liepājas Metalurgs tiesības.
!colspan="3" align="center"| 4. aprīlis
!colspan="3" align="center"| 5. aprīlis
Pusfināli
Pusfināla pāru izloze notika. Abas pusfinālspēles tika aizvadītas 23. aprīlī.
!colspan="3" align="center"| 23. aprīlis
Fināls
Kausa izcīņas fināls notika Zemgales Olimpiskajā centrā, Jelgavā.
Romanovka (Dricānu pagasts)
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Kuces ezers, Zileņu ezers.
JCSAT-RA
JCSAT-RA (sākotnēji JCSAT-12) ir Japānas uzņēmuma JSAT Corporation sakaru pavadonis. Orbītā palaists 2009. gada maijā. Tas kalpo kā orbitālā rezerve.
Pavadoni izgatavojis ASV uzņēmums Lockheed Martin uz platformas A2100AXS bāzes. Kosmiskā aparāta masa startā bija 4500 kg. Tas ir apgādāts ar 30 Ku un 12 C joslas raidītājiem.
Līgums ar Lockheed Martin par JCSAT-12 izgatavošanu tika noslēgts 2007. gada 6. septembrī, dienu pēc JCSAT-11 zaudēšanas nesējraķetes avārijā.
JCSAT-12 tika palaists 22:13 UTC ar nesējraķeti Ariane 5ECA (lidojums VA-206) no Gviānas kosmiskā centra kopā ar Austrālijas pavadoni Optus D3. Ģeostacionāro orbītu pavadonis sasniedza paša spēkiem. Tas tika pozicionēts punktā 143° austrumu garuma un pārdēvēts par JCSAT-RA.
Anna Putniņa
Anna Putniņa (dzimusi Rīgā) ir latviešu aktrise.
1990. gadā absolvējusi Latvijas Valsts konservatorijas masu svētku režisoru nodaļu. 1993. gadā beigusi Liepājas teātra 4. studiju. 2005. gadā absolvējusi Juridisko koledžu.
Valmieras teātra aktrise kopš 1995. gada. Pirms tam strādājusi arī Liepājas teātrī un Nacionālajā teātrī. Kopš 2000. gada ir "Teātra TT" producente.
Deniss Meļņiks
Karjera
D. Meļņiks ir Rīgas Futbola skolas audzēknis. Vēlāk spēlējis Itālijas kluba Torino jauniešu komandās. 2021. gada martā pievienojās Latvijas Virslīgas klubam FK Spartaks Jūrmala. Latvijas Virslīgā debitēja pret FK Liepāja.
Pirms 2023. gada sezonas parakstīja līgumu ar FK Auda. pret Valmiera FC guva savus pirmos vārtus Virslīgā.
Spēlējis dažādu vecumu Latvijas jauniešu izlasēs. 2023. gada jūnijā pirmo reizi tika izsaukts uz Latvijas futbola izlasi.
Mežotnes muiža
Mežotnes pils jeb bijusī Mežotnes muižas kungu māja (Mesothen) atrodas Bauskas novada Mežotnes pagasta Mežotnē. To klasicisma stilā pēc Pēterburgas galma arhitekta Džakomo Kvarengi meta uzcēla Johans Georgs Ādams Berlics 1798.—1802. gados. Netālu atrodas bijušās muižas ēkas — kalpu māja, staļļi, pārvaldnieka māja un klētis. No 1797. līdz 1920. gadam Mežotne bija Līvenu dzimtmuiža.
Vēsture
1309.—1322. gadā Livonijas ordeņa mestrs Gerhards fon Jorke senajā zemgaļu pilskalnā uzcēla ordeņa pili. Hercoga Jēkaba valdīšanas laikā 1648. gadā viņa īpašumos Lielupes labajā krastā iepretī senajam Mežotnes pilskalnam uzcēla manufaktūru, kurā auda tajā laikā ļoti pieprasītos brokāta audumus un gobelēnus. 18. gadsimta vidū muižu nomāja Johans Frīdrihs fon Mēdems, tajā 1761. gadā dzimusi nākamā Kurzemes un Zemgales hercogiene Doroteja fon Mēdema.
Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes aneksijas un inkorporācijas Krievijas Impērijā 1795. gadā ķeizariene Katrīna II hercogu Mežotnes muižu nodeva mūža lietošanā savu mazbērnu audzinātājai Šarlotei fon Līvenai (1742—1828), bet ķeizars Pāvils I Mežotnes muižu padarīja par Līvenu dzimtas īpašumu un 1799. gadā viņiem piešķīra mantojamu grāfu titulu.
Šarlote fon Līvena pils ēkas celtniecību uzsāka 1797. gadā pēc itāļu arhitekta Džakomo Kvarengi projekta, celtniecību vadīja no Berlīnes atbraukušais vācu arhitekts Johans Georgs Ādams Berlics. Celtniecības darbus pabeidza 1802. gadā, bet iekšējās apdares darbi turpinājās līdz 1817. gadam. Muižas kungu māju apņem angļu stila ainavu parks ar plašu lauku ēkas priekšā. Lielupes krastā bija paviljons, no kura saglabājušies vienīgi pamati.
Pēc 1920. gada agrārās reformas pēdējais muižas īpašnieks Anatols Līvens to atstāja un no 1921. gada līdz 1944. gadam muižas centrā atradās lauksaimniecības skola. Mežones muižas zemi sadalīja 110 jaunsaimniecībās ar kopējo platību 1696 ha. Otrā pasaules kara laikā pie Mežotnes tika forsēta Lielupe un kauju gaitā muižas ēkas daļēji sagrāva. Pēc kara 1946. gadā bijušajā muižas centrā izveidoja Latvijas lauksaimniecības selekcijas un izmēģinājumu staciju, kungu mājā atradās administrācijas telpas un darbinieku dzīvokļi. 1958. gada beigās sākās restaurēšana, kas ieilga līdz 2001. gadam.
1996. gadā Mežotnes pils tika nodota Valsts nekustamo īpašumu aģentūrai. 2000. gadā pils trešajā stāvā iekārtoja viesnīcu. Ēku līdz 2017. gada novembrim apsaimniekoja SIA "Mežotnes pils", taču tagad to uz 12 gadiem iznomā SIA “CV—R” par 2737 eiro mēnesī.
Paula Valdena iela (Rīga)
Ielas raksturojums
Paula Valdena iela ir 285 metrus gara vietējas nozīmes iela Ķīpsalas apkaimes centrālajā daļā. Tā sākas krustojumā ar Ķīpsalas ielu blakus Ķīpsalas starptautiskajam izstāžu centram un virzās rietumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Ielas nepāra numuru pusē atrodas RTU Materiālzinātnes un lietišķās ķīmijas fakultātes, kā arī RTU Zinātniskās bibliotēkas ēkas, bet pāra numuru pusē — Ķīpsalas izstāžu centra halle ar vairākām dienesta iebrauktuvēm tajā (adrese Ķīpsalas iela 8). Nekrustojot nevienu citu ielu, Paula Valdena iela beidzas krustojumā ar Zunda krastmalu, iepretīm Zundam.
Ielu savienojumi
Paula Valdena iela ir savienota ar šādām ielām:
Šahs 2011. gada vasaras universiādē
Šahs 2011. gada vasaras universiādē bija viens no tās programmā iekļautajiem sporta veidiem. Tā sacensības notika no 2011. gada 15. līdz 21. augustam Ķīnas pilsētā Šeņdžeņā. Šahisti cīnījās par trīs medaļu komplektiem.
Brestas ūnija
Brestas ūnija (pl, be, uk) bija Polijas-Lietuvas Konstantinopoles patriarhāta Kijivas mitropolijas bīskapu 1596. gadā lēmums atdalīties no Austrumu pareizticības un pakļauties Romas pāvestam, saglabājot austrumu pareizticības reliģiskos rituālus. Ūnijas rezultātā Polijas-Lietuvas valsts teritorijā tika nodibināta Krievu uniātu baznīca (la, pl, uk, be), dēvēta arī par grieķu-katoļu baznīcu.
Aktu par jaunās baznīcas pievienošanu katoļu baznīcai parakstīja 1595. gada 23. decembrī Romā, bet 1596. gada 9(19). oktobrī Brestā tas tika apstiprināts. Daļa bīskapu atteicās parakstīt Brestas ūniju (to politiskais līderis bija Kijivas vojevoda Konstantīns Ostrožkis). 1700. gadā ūnijai pievienojās Ļvivas, bet 1702. gadā - Luckas bīskapija. Brestas ūnija radīja divas naidīgas reliģiskās nometnes Polijas-Lietuvas austrumu daļā.
Līdz ar Polijas dalīšanu 18. gadsimta beigās pamazām tika likvidēta arī Brestas ūnija, izņemot Ukrainas rietumu daļu, kas nokļuva Austroungārijas sastāvā. Pēc PSRS 1939. gada iebrukuma Polijā šo toreizējās Polijas daļu pievienoja Ukrainas PSR un 1946. gadā Brestas ūniju likvidēja arī šeit. Tomēr grieķu katoļu baznīca pagrīdē saglabāja savu ietekmi un 1990. gadā atjaunoja savu darbību.
Dunika (nozīmju atdalīšana)
Dunika var būt:
Dmitrijs Pestunovs
Dmitrijs Pestunovs (ru, dzimis ) ir Krievijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2022. gada Pestunovs pārstāv Latvijas čempionāta komandu HK Liepāja. 2003. gada NHL draftā Pestunovu ar kopējo 80. numuru trešajā kārtā izvēlējās Fīniksas "Coyotes".
Viņa (filma)
Filmas ar nosaukumu "Viņa" var būt:
Vidžajs Singhs
Vidžajs Singhs (विजय सिंह, izrunā:, Vijay Singh; dzimis ) ir profesionāls Fidži golferis.
Aukstā zupa
Aukstā zupa (lt, be, ru, pl) ir zupa, ko gatavo no bietēm un skābpiena produktiem, papildinot to ar dažādiem dārzeņiem un garšvielām (gurķiem, lokiem, dillēm). Dažkārt pievieno arī vārītus kartupeļus, vārītas olas, gaļu. Pasniedz atdzesētu.
Edgars Pūseps
Edgars Pūseps (et}; dzimis, miris ) bija igauņu, vēlāk padomju cīkstonis, 1938. gada Eiropas grieķu-romiešu cīņas čempionāta sudraba medaļas ieguvējs, un treneris.
Biogrāfija
Dzimis 1911. gadā Rēvelē. Beidzis Rauas ielas pamatskolu. Ar sportu nodarbojies kopš skolas gadiem. 1928. gadā sporta biedrībā "Kalev" sācis praktizēties cīņas sportā olimpiskā čempiona Osvalda Kepa vadībā. Pūseps sacentās vieglajā (līdz 72 kg) svarā un galvenokārt grieķu-romiešu cīņā.
1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Berlīnē Pūseps ieguva 4. vietu. Arī 1937. un 1938. gada Eiropas čempionātos viņš bija ceturtais, bet 1939. gada Eiropas čempionātā cīņas sportā Oslo ieguva sudraba medaļu.
1941. gadā viņš tika iekļauts Igaunijas cīkstoņu komandā, kas pēc Igaunijas okupācijas uzņēmās Kaukāza ceļojumu. Šajā turnejā Igaunija ar 7:0 divreiz uzvarēja Gruziju, zaudēja Azerbaidžānai 3:4 un atpakaļceļā uzvarēja Maskavu 5:2. Šajā turnejā Pūseps zaudēja tikai cīņu ar Azerbaidžānas cīkstoni F. Fedosovu.
1944. un 1947. gada PSRS klasiskās cīņas čempionātos Pūseps izcīnīja zelta, bet 1945. gada čempionātā — bronzas medaļu. Par Igaunijas čempionu viņš kļuva 11 reizes: 1938., 1940. un 1945.—1951. gadā grieķu-romiešu cīņā; 1948. un 1951. gadā brīvajā cīņā.
Pēc kara sāka strādāt sporta biedrībā "Kalev" par cīņas sporta treneri, 1945.—1959. gadā bija Igaunijas grieķu-romiešu cīņas komandas galvenais treneris, 1951.—1957. gadā arī Padomju Savienības nacionālās komandas treneris.
1951. gadā Pūsepam piešķīra PSRS Nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu, bet 1956. gadā arī PSRS Nopelniem bagātā trenera nosaukumu.
1952. un 1956. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš piedalījās kā cīņas sporta tiesnesis.
Miris 1982. gadā, apglabāts Tallinas Meža kapos.
Maija Prēdele
Maija Prēdele (dzimusi 1950. gadā) ir latviešu čelliste, Latvijas Nacionālās operas orķestra čelliste. Strādājusi par pedagoģi Emīla Dārziņa mūzikas vidusskolā. Strādājusi par čellu grupas koncertmeistari Tovija Lifšica vadītajā Filharmonijas kamerorķestrī. Mācījusies aspirantūrā pie Mstislava Rostropoviča Maskavā. Rīgā studējusi pie profesores Eleonoras Testeļecas. Vairāku starptautisku konkursu laureāte. Sagatavojusi oriģinālas solo programmas, kurās iekļauti P. Vaska, M. Einfeldes, A. Grīnupa, P. Plakida un citu latviešu komponistu darbi.
2011. gadā kļuvusi par Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri par "nopelniem kultūras darbā, par vairāk nekā 42 gadu spilgtu un neaizmirstamu devumu čella mūzikas mākslā un tā popularizēšanā Latvijā un pasaulē".
Sociālistiskā partija (Francija)
Sociālistiskā partija (fr,, PS) ir sociāldemokrātiska politiskā partija Francijā. Tā ir lielākā Francijas centriski kreisā partija un agrāk bija viena no divām lielākajām partijām kopā ar Republikāņiem. Sociālistiskā partija aizvietoja iepriekšējo Strādnieku internacionāles Francijas nodaļu 1969. gadā. Sociālistiskā partija ir Eiropas Sociālistu partijas (PES), Sociālistiskās Internacionāles un Progresīvās alianses biedre.
33. ieroču SS grenadieru pulks
33. ieroču SS grenadieru pulks (de) bija Latviešu leģiona kaujas vienība 15. ieroču SS grenadieru divīzijas sastāvā, kas īslaicīgi bija pakļauta arī 19. ieroču SS grenadieru divīzijai. Kaujas gaitas beidza ar padošanos rietumu sabiedrotajiem 1945. gada 27. aprīlī.
Izveidošana
Mācības pulka apmācību nometnē pie Vaiņodes noritēja pēc Latvijas armijas metodēm, tāpēc vācu dienesta reglamenta apgūšanai jūlija sākumā tika piekomandēti četri vācu virsnieki. Augustā no divīzijas vadības tika saņemta pavēle saformēt vēl divus bataljonus, taču kadri tiem ieradās tikai novembrī, 10. novembrī tika pilnībā nokomplektēts I bataljons, 27. novembrī II, bet III bataljons tā arī palika nesaformēts, jo 29. novembrī pulks saņēma pavēli doties uz fronti. Nepilnīgi noformētas bija arī 13. (kājnieku lielgabalu) rota, 14. (prettanku lielgabalu) rota, kā arī pulka štābs un štāba rota - 14. rotā no 50 štata vietām aizpildītas bija vien 8. Kopumā 27. novembrī no 1896 štata vietām pulkā ar diviem bataljoniem bija aizpildītas 1594. Trūka arī smago ieroču, toties šauteņu bija uz pusi vairāk kā nepieciešams.
Īsi pirms pulka paredzētās izbraukšanas, 5. decembrī, notika masveidīga saindēšanās II bataljonā - kā izrādījās, kāds jaunkareivis, ienaidnieka aģents, bija zupai piebēris arsēnu, tas pulka gatavību doties uz fronti aizkavēja par 3 dienām kamēr 400 cietušie atlaba.
Pulka komandieris — pulkvedis Janums Pulka adjutants — kapteinis Rulliņš
13. (kājnieku lielgabalu) rotas komandieris - kapteinis Blūms
14. (prettanku lielgabalu) rotas komandieris - virsleitnants Strazdiņš
Novosokoļņiku pozīcijās
1943. gada 11. decembra naktī 33. pulka I bataljons un štābs kā pirmās kaujas vienības ieradās Majevo stacijā un saņēma pavēli ieņemt sākotnējās pozīcijas Lopīru sādžā. Plānots bija izmantot arī apkārtējās sādžas, taču tās jau bija nodedzinātas partizānu uzbrukumos, tādēļ novietojums sākotnēji bija ļoti saspiests. Nedēļas laikā ieradās arī pulka II bataljons un pulks ieņēma pozīcijas bunkuros tuvējā mežā. 30. decembrī pulku pārcēla uz "Barbarosa" pozīcijām, ap 600 pulka vīrus nozīmēja bunkuru celtniecībā Novosokoļņiku pozīcijās. Darba apstākļi bija smagi, guļvietas bija pieejamas tikai skuju būdās un aptuveni trešā daļa vīru tik smagi saaukstējās, ka dienestam uz laiku vairs nebija derīgi. Par šo faktu pulka komandieris Janums sūdzējās divīzijas komandierim grāfam Pikleram, kas praksi pārtrauca.
29. decembrī pulks saņēma pavēli kaujas grupu ap 70 vīru sastāvā nosūtīt apmācībai 205. vācu divīzijas 335. pulka III bataljonā, taču vēlā 205. divīzijas komandieris karavīrs atdot atteicās, atgriezās tikai daži. Līdzīgs liktenis piemeklēja arī citus 205. divīzijai piekomandētus latviešu vīrus.
1944. gada 15. janvārī pulku pārcēla aizmugurē, pakļaujot 17 dienu ilgām ārkārtīgas intensitātes apmācībām. 26. janvārī, par spīti pulkveža Januma iebildumiem, pulks saņēma pavēli atdalīt vienu bataljonu un nosūtīt uz fronti - 26. janvārī I bataljons pulkvežleitnanta Amerika vadībā devās uz Novosokoļņiku kaujas pozīcijām, 27. janvārī uz tām nosūtīja arī 13. (kājnieku lielgabalu) rotu un smagao 7.5cm kājnieku lielgabalu vadu. Vienības frontē bija pakļautas 205. vācu divīzijas vadībai, savukārt 14. (prettanku lielgabalu) rota atradās 3. vācu soda bataljona pakļautībā Mincevas rajonā.
15. februārī notika pirmā sadursme ar ienaidnieka vienībām 7. rotas sektorā, pirmais būtiskais ienaidnieka uzbrukums sekoja 17. februārī 1:00, pulka vienībām uzbruka 391. strēlnieku divīzijas 638. strēlnieku pulks un slēpotāju bataljons. Spējā triecienā ienaidnieks ielenca trīs pulka vienības, draudēja to pilnīga iznīcināšana, taču pretuzbrukumā izdevās tās atbrīvot - kauja turpinājās līdz 18. februāra 18:00, 33. pulks guva tikai nelielus zaudējumus un izsita ienaidnieku no savām pozīcijām, nodarot tam ap 300 vīru lielus zaudējumus un saņemot 30 gūstekņus, to starpā 2 virsniekus. Varoņa nāvē krita 2. rotas komandieris virsniekvietnieks Čiunelis. Pulkvedis Janums, par spīti veiksmīgi veiktajam kaujas uzdevumam, no divīzijas štāba saskārās tikai ar pārmetumiem par 3. vācu soda bataljona pietiekošu neatbalstīšanu un latviešu vājo kaujas sparu. Divīzijas komandieris ģenerālis Piklers arī Janumu informēja, ka tiek atstādināts no divīzijas komandiera amata, jo ticis apvainots kā latviešu vienību izkliedēšanā vainīgais.
Ģeometriskā progresija
Ģeometriskā progresija ir skaitļu virkne, kurā katrs loceklis tiek iegūts, iepriekšējo locekli reizinot ar konstantu no nulles atšķirīgu skaitli, ko sauc par kvocientu. Piemēram, skaitļu virkne 2, 6, 18, 54, ... ir ģeometriskā progresija ar kvocientu 3. Savukārt virkne 10; 5; 2,5; 1,25; ... ir ģeometriskā progresija ar kvocientu 1⁄2. Kvocients var būt arī negatīvs, tādējādi var iegūt alternējošu (maiņzīmju) ģeometrisko progresiju, piemēram, ja kvocients ir −3 un pirmais loceklis ir 1, var iegūt šādu virkni: 1, −3, 9, −27, 81, −243, ...
33. ieroču SS grenadieru pulks
Novosokoļņiku pozīcijās
Sakarā ar leģiona ģenerālinspektora Bangerska ierašanos frontē īsi pēc 33. pulka pirmās kaujas, tika apsolīta pulka I bataljona atgriešana pulka štāba pakļautībā.
Ģeometriskā progresija
Ja ir zināms progresijas pirmais loceklis a1 un kvocients q, tad n-to locekli var aprēķināt pēc formulas:
33. ieroču SS grenadieru pulks
Atkāpšanās Polistes purvos
18. februārī 33. pulks saņēma pavēli gatavoties atkāpties, 20. februārī jaunais divīzijas komandieris policijas ģenerālis Heilmans izsauca uz divīzijas štābu visu pulku komandierus un paziņo, ka kara tiesai nodos un nošaus visus vienību komandierus, kas sāks atiet no pozīcijām pirms noteiktā laika tās pašas dienas 24:00. Atkāpšanās sākas noteiktajā laikā, 21. februāra agrā pulks saniedza Zapoljes sādžu - šeit jūtami partizānu darbības draudi. Pulkvedis Janums sādžas vecākajam izskaidroja, ka latviešu pulks atkāpjas uz Latvijas robežām, ar Krievijas iekšējām lietām viņam nav ko dalīt - taču partizānu uzbrukuma gadījumā cietīs arī sādžas iedzīvotāji. Paņēmiens, šķiet, ir iedarbīgs un partizānu uzbrukums neseko, nakti uz 22. februāri pulks netraucēti pavadīja sādžā, taču bija pārtrūkuši radiosakari ar divīzijas štābu.
Ģeometriskā progresija
vai
33. ieroču SS grenadieru pulks
Atkāpšanās Polistes purvos
24. februārī 19:00 negaidīti atgriezās izlūku komandieris kapteinis Ercums, kas ziņoja, ka, 14:30 partizānu uzbrukumā no slēpņa zaudējis visus zirgus un 14 kritušos, bija spiests atkāpties un sakarus ar divīzijas štābu nav uzņēmis. 25. februāra 5:00 pulks turpināja atkāpšanos, ceļā uzejot partizānu iznīcinātu vācu zenītartilērijas vienību Dogoļjes sādžā, pēc tam Glasačevas sādžas drupās ar cīņu padzenot partizānu vienību. Pret vakaru Boļšajas Verendaļas sādžā tika ierīkota naktsmītne, nakts tika pavadīta īsās sadursmēs starp pulka sardzes vienībām un partizāniem.
26. februāra 6:00 atgriezās pulka izlūki, kas tika nosūtīti uz Čihačevas dzelzceļa staciju, cerībā tur sastap pārējās divīzijas vienības - taču izlūki staciju bija atraduši sarkanarmiešu tanku un kājnieku vienību ieņemtu. Apjaušot ielenkuma briesmas, pulkvedis Janums pieņēma lēmumu staciju apiet, virzoties uz dienvidaustrumiem pa mazāku meža ceļu - aptuveni 4 km uz rietumiem pa lielāku ceļu pārvietojās spēkos pārāka ienaidnieka kolonna. Pēcpusdienu pulks pavadīja, cenšoties izvairīties no sadursmes ar ienaidnieka pārspēku, izmantojot savā labā reljefa īpatnības, taču tomēr nonāca pilnīgā ielenkumā, par ko pulkvedis Janums informēja vienību komandierus 16:30. 16:50 tika pieņemts lēmums iznīcināt smagākās mantas, paturēt tikai munīciju, ieročus un vienu kārtu apģērba un, ja nepieciešams, izlauzties ar kauju. No lielākajām ienaidnieka formācijām izdevās izvairīties, ar īsu sadursmi tika šķērsots ceļš, pa kuru pārvietojās ienaidnieka kolonna. Pie Mininas ciema pulka kolonnai izdevās paiet garām sarkanarmiešu postenim bez kaujas, izliekoties par savējiem. Nakts pārgājiena laikā pulks uzgāja un ielenca šķietamu partizānu bunkuru purvā, kas izrādījās esam spirta brūzis.
Veļikajas pozīcijās
27. februāra 19:00, pēc īsas atpūtas, 33. pulks saņēma pavēli doties uz Veļikajas upes līniju, kur 29. februārī tika novietots "Panther" pozīcijā upes rietumu krastā. Pulkam tika pievienota arī 15. divīzijas rezerves bataljona 4. rota. 1. martā 5:00 sākās ienaidnieka uzbrukums 7. rotas sektorā, tam sekoja pretuzbrukums 8:00 un ap 10:30 ienaidnieks bija spiests atkāpties, atstājot 80 kritušo, bet 33. pulks zaudē tikai 7 vīrus. 3. martā 33. pulku (vēl aizvien viena bataljona sastāvā) nomainīja 32. pulks, 33. pulkam ieņemot jaunas pozīcijas Veļikajas krastos, no Voroničas līdz Mišņu ciemam, tam atkal pakļāva 15. fizilieru bataljonu. 5. martā pulka sastāvā beidzot atgriezās I bataljons, tas līdz februāra vidum atradās 205. vācu divīzijas pakļautībā, pēc tam tika piekomandēts 69. vācu divīzijai, kopā ar to arī veica atkāpšanos uz Veļikajas līniju.
1944. gada 26. martā 05:45 sākās ienaidnieka lieluzbrukums, kam sagatavošanās bija vērojama jau vairākas dienas iepriekš, to ievadīja spēcīga artilērijas uguns, 06:45 sākās kājnieku uzbrukums 34. pulka sektorā. Ienaidnieka spēkiem, spēcīgas artilērijas aizsegā, izdodas ielauzties 34. pulka ierakumos, iziet tiem cauri un doties tiešā uzbrukumā 33. pulka komandpunktam, pozīcijas tā aizstāvībai ieņem arī pats pulka komandieris pulkvedis Janums ar savu adjutantu un ar spēcīgu kājnieku ieroču uguni iebrukums tiek apturēts līdz ierodas 7. rotas papildspēki. 13:00 sākas 93. vācu divīzijas 273. grenadieru pulka pretuzbrukums ar 33. pulka 7. rotas atbalstu, taču ienaidnieku padzīt neizdevās un tas ieņem pozīcijas Veļikajas rietumu krastā. 27. marta priekšpusdienā pagaidu tiltu izdevās šķērsot septiņiem ienaidnieka tankiem, nostiprinot tā pozīcijas, padzīt ienaidnieka spēkus no rietumu krasta izdevās tikai 15. aprīlī. Pozīcijās 33. pulku 16. aprīlī nomainīja 132. vācu divīzijas 436. grenadieru pulks.
Bardovo pozīcijās
Saskaņā ar divīzijas pavēli 33. pulks 1'6. aprīļa rītā tika novietots Bardovo rajona pozīcijās 50km no Opočkas, 17. aprīlī saņemot pavēli nomainīt 132. vācu divīzijas 438. grenadieru pulku aptuveni 6 km platā frontes iecirknī. Neskaitot iebrukumus ienaidnieka pozīcijās ar mērķi saņemt gūstekņus, pulks novietojumu pozīcijām pavadīja mierīgi, baudot Mažino līnijas atvestas smagās baterijas nodrošināto artilērijas aizsegu. Laiku īsina frontes teātra viesošanās.
22. jūnijā ienaidnieks uzsāka uzbrukumu augstienei 228.2 (Jāņu kalnam) 32. pulka aizsardzības iecirknī un izsita to no augstienes pozīcijām. Ar mērķi kalnu atgūt no pozīcijām divīzijas komandieris atvilka 34. pulku lai to izmantotu uzbrukumā, tā iecirkni nodeva 33. pulka atbildībā, paplašinot 33. pulka frontes sektoru līdz 10 km.
Atkāpšanās līdz Latvijas robežai
9. jūlijā pulks saņēma slepenu pavēli gatavoties atiešanai 10.-11. jūlijā, taču ienaidnieka uzbrukums šos plānus izjauca jau 10. jūlija 10:00, salaužot 1. rotas pretošanos, pulks atkāpšanos uzsāka ar kauju trīs aizsardzības līnijās. Pirmo aizsardzības līniju Slepci-Bobroveca-Strupļiveca ieņēma I bataljons bez daudz cietušās 1. rotas, piesedzot pārējo vienību atkāpšanos. Arī otro aizsardzības līniju Turušina-Aloljas upe-Bardova ieņēma I bataljons, sasniedzot to 16:00, ienaidnieka vienībām sekojot plkst 23:00, tās izdevās aizturēt līdz 02:00 11. jūlija rītā, kamēr trešo līniju ieņēma II bataljons, to sasniedzot 6:00 11. jūlija rītā. 15. divīzijas komandieris 14. (prettanku lielgabalu) rotu bija uzskatījis par vajadzīgu atdalīt no pulka, tā rezultātā ienaidnieka tankiem izdodas salauzt pulka pretestību tanku triecienā plkst 13:00 11. jūlijā, pulka vienības bija spiestas steigā atkāpties un pārgrupēties Kamonjes ezera dienvidrietumu stūrī. 17:00 pulks, saskaņā ar divīzijas pavēli, atkāpās uz līniju Uļjanova-Pačomkova-Glušneva, netālu no Černojes ezera, ieņemot šīs pozīcijas 11:00 12. jūlijā. 13:00 sekoja ienaidnieka tanku uzbrukums, 19:00 tam pievienojās arī kājnieki, piespiežot 13. jūlijā pulkam atvilkt II bataljonu no labā spārna pozīcijām, 13. jūlija novakarē saņemot pavēli atkāpties uz Froninas-Matjušas līniju.
14. jūlija rītā pienāca jauna pavēle no divīzijas štāba - ieņemt pozīcijas Veļikajas rietumu krastā, Matjušas iecirknī, Froninas iecirkni ieņemot 32. pulkam. Ienaidnieks otru Veļikajas krastu 33. pulka iecirknī sasniedza ap 9:00, vēl pirms 33. pulka II bataljons, kuram piekrītošajā sektorā bija ienaidnieks jau šķērsoja upi, bija ieradies pozīcijās. Šo faktu konstatēja pulka komandieris Janums, kas kopā ar kapteini Ercumu divatā atklāja kājnieku ieroču uguni pa ūdenī brienošo ienaidnieku līdz kamēr beidzās munīcija, tad atkāpjoties pulka vienību virzienā. Ar lielāku pulka vienību ierašanos izdevās iebrukumu likvidēt, saņemot 17 gūstekņus. 11:00 visas pulka vienības beidzot bija ieņēmušas rietumu krasta pozīcijas, bez grūtībām atvairot kājnieku uzbrukumus atlikušajā dienas daļā.
15. jūlija rītā tika saņemta divīzijas pavēle, saskaņā ar kuru daļa II bataljona un 14. (prettanku lielgabalu) rota (ap 300 vīru) tika iedalīta pulkvežleitnanta Aperāta kaujas grupā, savukārt pulka štābam ar pārējām vienībām bija paredzēts atkāpties uz Pokrovskoji, uzsākot tur aizmugures pozīciju organizēšanu. Šīs atkāpšanās laikā artilērijas šāviņš ievainoja pulka komandieri pulkvedi Janumu, taču pulkvedis jau tās pašas dienas vakarā atgriezās ierindā, ap pusnakti sastopot atlikušās pulka vienības Zilupes pozīcijās Pokrovskojē. 16. jūlija 11:00 sākās ienaidnieka uzbrukums pulka priekšgrupai Zilupes austrumu krastā, piespiežot pulku pamest upes austrumu krastu. Pēcpusdienā pulka štābā ieradās pulvedis Lobe un paziņoja, ka tas nonāk 19. divīzijas pakļautībā. Šajā laikā faktiski tika iznīcinātas II bataljona atliekas un 14. rota, kas atradās ielenktās Aperāta kaujas grupas sastāvā.
17. jūlija pēcpusdienā pulkvedis Janums tomēr bija spiests pamest pulku ievainojuma dēļ, faktisko pulka vadību uzņēmās 34. pulka komandieris pulkvežleitnants Zeniņš. Īsi pirms tam tika saņemta pavēle atkāpties Kārsavas virzienā, pārejot Latvijas robežu pie Goliševas. Atrāvies no ienaidnieka, pulks turpināja atkāpšanos Bērzpils virzienā, 21. jūlijā sasniedzot Zosuļus. Šeit nācās mainīt atkāpšanās virzienu uz dienvidu virzienā, jo ienaidnieks aizšķērsoja pulka vienību ceļu pie Daudzenes. 22. jūlijā pulks turpināja ceļu, izejot cauri Varakļāniem un 23. jūlija agrā rītā sasniedza Meirānus, šeit lielāku daļu pulka kaujasspējīgo vīru un smagos ieročus pārskaitīja uz 19. divīziju, pulka kodolu nosūtot uz Siguldu, ko tas sasniedz 30. jūlijā.
Pārformēšana
Siguldā no visu trīs 15. divīzijas kājnieku pulku atliekām saformēja pulkvežleitnanta Zeniņa kaujas grupu, ko 1. augustā nosūtīja uz Seces pagastu ierakumu būves darbos. Atlikušais 33. pulka kodols tika nosūtīts atpūtā uz Mazstraupi, jau 5. augustā pienāca ziņa, ka pulku pārvietos uz Vāciju pārformēšanai, sakarā ar to no slimnīcas atgriezās arī tā komandieris pulkvedis Janums. 19. augustā pulks iebrauca Rīgā un jau 21. augustā ar kuģiem devās uz Vāciju.
23. augustā pulka kodols atstāja kuģa klāju Gotenhafenas ostā, kur tika uzsākta pulka pārformēšana, vispirms nosūtot lielāko daļu virsnieku papildus apmācībām Debericā, Berlīnes pievārtē. Līdz decembra vidū no apmācībām atgriezās pulkvedis Janums, pagaidu pulka vadību uzņēmās vācu SS-standartenfīrers Hīrtess. Pēc atgriešanās pulkvedis Janums konstatēja būtiskas nepilnības pulka apgādē, par ko vairākas reidzes iesniedza sūdzības divīzijas štābam, taču ar vājiem rezultātiem. Decembra beigās no divīzijas vecākā ārsta tika saņemts paziņojums, ka visiem pulka vīriem paredzēts ietetovēt asins grupu padusē - pulkvedis Janums pret šo ieceri ir skeptisks un viņam izdodas no pulka vīru iezīmēšanas līdz pat iziešanai uz fronti izvairīties, attiecības starp pulka un divīzijas štābu turpina saasināties. Pats Janums par šo stāvokli vēlāk raksta:
1945. gada 10. janvārī pulkā tika saņemta pavēle tā jaunformēto I bataljonu nosūtīt uz Kurzemes cietoksni 19. divīzijas papildināšanas nolūkos, taču pulkvedim Janumam izdevās panākt šīs pavēles atsaukšanu, tā vietā 15. janvārī izsludina divu brīvprātīgo maršrotu veidošanu braukšanai uz Kurzemi. Piesakās 213 kareivji, 13 instruktori un 3 virsnieki, kas virsleitnanta Munča vadībā 19. janvārī dodas ceļā.
Kaujas pie Šlaufenzē
25. janvāra agrā rītā pulka II bataljons bez 7. rotas saņēma pavēli ar automašīnām doties uz Immenheimu, I bataljonam bez 1. rotas un 7. rotai sekojot kājām. Pēc ierašanās Immenheimā 08:00 tika saņemta pavēle ieņemt aizsardzības pozīcijas gar ceļu Nakela-Bromberga, 10:00 II bataljons atstāja Immenheimu un pie Haltenavas uzdūrās ienaidnieka spēkiem. Sākotnēji kauja ritēja veiksmīgi, taču ienaidnieka tanku iesaistīšanās un prettanku ieroču faktiskā neesamība lika bataljona komandierim majoram Lazduziedam, ciešot smagus zaudējumus, atkāpties uz Šlaufenas ezeru līniju. Īsi pirms pusnakts pozīcijās beidzot ieradās arī I bataljons, pirms tam pēcpusdienā pozīcijās bija novietojusies arī 1., 7. un 13. (kājnieku lielgabalu) rotas.
26. janvāra rītausmā sekoja ienaidnieka iebrukums 5. rotas sektorā ar tanku atbalstu, taču to izdevās atvairīt. 06:00 tika saņemta pavēle, ka ienaidnieks pārrāvis fronti 15. fizilieru bataljona sektorā starp 33. un 34. pulku Šlosenas rajonā, pārrāvumu likvidēt tika nosūtīta 1. rota, taču tiek secināts, ka pārrāvumā atrodas ienaidnieka spēki divu bataljonu apmērā. 08:30 pulkveža Januma rīcībā nodeva 32. pulka III bataljonu, kas līdz ar 33. pulka 3. un 4. rotu tika izmantots šī iebrukuma likvidēšanai. Paralēli ienaidniekam izdevās iebrukt frontes līnijā starp 5. un 7. rotu, taču arī tas tika atsviests atpakaļ.
Ap pusdienlaiku 26. janvārī izlūku ziņas liecināja, ka notiek ienaidnieka mēģinājums ielenkt pulka pozīcijas, taču līdz dienas beigām to izdodas likvidēt. 26. janvāra krēslā pulka štābs saņēma ziņas, ka ceļā uz 32. pulku pazudis divīzijas komandieris oberfīrers Obvurcers. 27. janvārī tika saņemta pavēle atkāpties uz līniju Grīnhauzena-Bahvica.
Kaujas pie Immenheimas
Līdz 27. janvāra 08:00 visām pulka vienībām bija izdevies bez būtiskiem sarežģījumiem ieņemt jaunās aizsardzības pozīcijas, taču jau 10:30 pulks saņēma pavēli pamest novietojumu un steidzami doties Immenheimas aizsardzībā. Izlūkojot Immenheimas aizsardzības apstākļus, tika secināts, ka pilsētas centru vairs sedza tikai 32. pulka I bataljons, kas cietis smagus zaudējumus un dienvidu daļā jau bija ielauzušies ienaidnieka tanki, kamēr visas pārējās 15. divīzijas vienības jau atkāpās uz Vandsburgu. 33. pulks saņēma pavēli Immenheimas aizstāvībā tomēr nepiedalīties un atgāja uz Klarashohi, kur tika saņemts rīkojums pulka pakļautībā ņemt arī 15. fizilieru bataljonu un vācu šturmbannfīrera Joahima kaujas grupu - šis apkopojums kļuva pazīstams kā Januma kaujas grupa (Kampfgruppe Janums).
Kaujas grupai pavēlēja ieņemt pozīcijas Veilenas ezera spraugās, ap 17:00 notika pirmās sadursmes ar ienaidnieku kas virzījās no Immenheimas virziena, plašāks kājnieku uzbrukums sākās 20:00. 01:00 28. janvāra rītā pulka štābs saņēma pavēli atkāpties uz ziemeļiem (Absetzen nach Norden), atkāpšanos paredzēts uzsākt līdz 05:00, 1. un 7. rotai pildot sedzēju funkcijas. Manevru izdevās veikt pēc plāna un pēdējās pulka vienības pusnaktī sasniedza Vilkensvaldi. Lai arī sākotnēji ierodoties tika saņemta pavēle, ka Vilkensvaldi aizstāvēs 34. pulks pulkvežleitnanta Vīksnes vadībā un 33. pulkam paredzēta atpūta, ap 19:00 šturmbannfīrers Joahims centās panākt 33. pulka atkārtotu novietošanu pozīcijās - to pulkvedim Janumam izdevās novērst. Šī konflikta rezultātā Vilkenvaldes aizsardzību uzņēmās pulkvedis Janums.
29. janvāra rītausmā sākās ienaidnieka tanku uzbrukums, kura iespaidā Joahima kaujas grupa pēc īsas cīņas atkāpās un Vilkenvaldes austrumu malas aizsardzību nācās uzņemties 33. pulka II bataljonam. Pirmie ienaidnieka tanki II bataljona pozīcijas sasniedza 10:00, lai arī tos izdevās veiksmīgi atvairīt, tika izlietoti visi prettanku ieroči un vēlākais iebrukums 8. rotas sektorā piespieda II bataljonu atkāpties uz Dorotēnhofu. Tur divīzijas komandieris oberfīrers Akss pavēlēja pulkam ieņemt aizsardzības sektoru ziemeļrietumos no Vilkensvaldes ziemeļrietumiem līdz Lobsonkas upei starp 34. pulku un 15. fizilieru bataljonu. 15:30 ienaidnieka tanki apgāja pulka pozīcijas, pārrāva sakarus un uz ceļa pārsteidza un iznīcināja 13. rotas transportlīdzekļus un lielgabalus, kā rezultātā sākās pulka štāba nekoordinēta atkāpšanās.
23:00 tika sasniegta Neušvente, taču izlūkvienības ziņoja, ka to jau ieņēmis ienaidnieks un pulks turpināja virzību Šventes virzienā, apejot Neušventi pa dienvidiem, līdz pienāca informācija, ka arī Švente ir kritusi ienaidnieka rokās - tad tika pieņemts lēmums izvairīties no sadursmes un doties uz Flatovu, to pulks sasniedza 05:00. Pēc īsas atpūtas pulks 12:00 saņēma pavēli ieņemt aizsardzības pozīcijas Flatovas austrumu malā, kam 31. janvārī sekoja pavēle atkāpties uz Jastrovu, to pulks sasniedza 10:30, novietojoties atpūtā. Pulks šajā brīdī bija sarucis līdz nepilna bataljona izmēram.
Jastrovas-Flederbornas kaujas
Saskaņā ar divīzijas komandiera pavēli, pulka štābam tika pakļauti arī vācu 51. kājnieku pulka I un II bataljons, taču 31. janvārī tika secināts, ka atkāpšanas ceļu ieņēmuši ienaidnieka spēki, nogriežot Jastovas-Flederbornas ceļu. 1. februāra 12:00 ienaidnieka pārspēks uzbrukumam tika pakļauts vācu 51. pulka II bataljonu atkāpties, kas turpmākajā dienas gaitā atteicās klausīt pavēlēm doties pretuzbrukumā un turpināja atiešanu Šēvaldes virzienā - rezultātā tika atstādināts tā komandieris. Ienaidnieka pārspēka spiests, 33. pulks kā viena no pēdējām vienībām atstāja Jastrovu 2. februāra 17:00, atkāpšanos sedzot 1.,13. un štāba rotai.