cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaunturku revolūcija
Teritorijas zaudējumi, 1908
Izmantojot revolucionāro nestabilitāti, 1908. gada 5. oktobrī Austroungārija paziņoja par Bosnijas-Hercegovinas aneksiju, izraisot Bosnijas krīzi. Vienlaikus arī Osmaņu formālā vasaļvalsts, Bulgārijas kņaziste paziņoja par pilnīgu neatkarību un Bulgārijas Karalistes izveidošanu. Abas šīs darbības bija pretrunā ar 1878. gada Berlīnes kongresa lēmumiem, taču citas lielvaras notikušo nevarēja novērst. 1909. gadā Osmaņu impērija panāca vienošanos ar Austroungāriju un Bulgāriju, ka to teritorijās dzīvojošo musulmaņu reliģiskā dzīve joprojām atradīsies osmaņu ieceltu garīdznieku kontrolē. Teritoriālie zaudējumi un liberālās reformas izraisīja neapmierinātību ar jauno konstitucionālo varu. Konservatīvie elementi aicināja stingrāk sekot islāma šariata likumiem.
Kontrrevolūcijas mēģinājums
Līdz ar 1876. gada konstitūcijas atjaunošanu tika izbeigta cenzūra un slepenpolicijas darbība. Tiesas pasludināja par neatkarīgām un visus iedzīvotājus par vienādiem likuma priekšā. 1908. gada novembrī un decembrī notika parlamenta vēlēšanas, kurās SPK atbalstītie kandidāti ieguva 60 no 288 vietām. Pirms vēlēšanām Grieķijas vēstnieks paziņoja, ka impērijas 6,5 miljoniem grieķu pienākas 1/4 parlamenta vietu, un ka grieķu valodai jākļūst par vienu no oficiālajām valodām. Līdzīgas prasības izvirzīja armēņi. Vēlēšanās 147 vietas ieguva turki, 60 vietas arābi, 27 vietas albāņi, 26 grieķi, 14 armēņi, 10 slāvi un 4 ebreji. 1908. gada 17. decembrī uz pirmo sēdi sanāca Osmaņu impērijas Senāts, bet parlaments darbību sāka 1909. gada 30. janvārī.
SPK sākotnējā programma lielā mērā aprobežojās ar prasību pēc konstitūcijas atjaunošanu un par daudziem svarīgiem valsts jautājumiem organizācijai nebija skaidras nostājas. Lai nodrošinātu savu ietekmi, SPK uz galvaspilsētu nosūtīja “Septiņu komiteju”, kuras sastāvā bija trīs vēlākās jaunturku diktatūras vadoņi — Kemals bejs, Talat bejs un Kavit bejs.
Rinodipterīni
Rinodipterīni (Rhinodipterinae) ir izmirušu dipterīdveidīgo zivju apakšdzimta no divējādelpojošo zivju virskārtas. Apakšdzimtu 2004. gadā izdalīja krievu paleontoloģe Natālija Krupina. Šīs zivis dzīvoja Eiropā un Austrālijā vidusdevona beigās un augšdevona frānas laikmetā. Domājams, ka rinodipterīni apdzīvoja jūru seklūdens un rifu rajonus. Apakšdzimtas vienīgā ģints ir Rhinodipterus Gross, 1956.
Morfoloģija
Rinodipterīni bija gan sīka, gan liela izmēra zivis. To galvaskausa priekšējā daļa ir pagarināta uz priekšu izvirzītā pārkaulotā etmoīda un apakšžokļa simfīza dēļ. Cietas augšlūpas ventrālajā daļā atrodas pāris lielu atveru. Sensoro orgānu atveres (poras) ir lielas un mazskaitlīgas. Parasfenoīds ir rombiskas formas ar pagarinātu aizmugurējo izvirzījumu. Apakšžoklis ir šaurs un T-veidīgs. Segkauli un zvīņas ir klātas ar kosmīna slāni. Zobu plātnes ir bez gludas virsotnes un ar radiālām asu zobu rindām. Pterigoīdās zobu plātnes ir ar 5—7 asu zobu rindām. Preartikulārās plātnes ir ar 9—10 asu un satuvinātu zobu rindām. Uz muguras ir divas atsevišķas muguras spuras. Astes daļa ir īsa. Zvīņas ir apaļīgas un lielas.
Jaunturku revolūcija
Kontrrevolūcijas mēģinājums
SPK un to atbalstošie virsnieki Maķedonijā ātri noorganizēja armiju, kas Mahmuda Ševketa pašā vadībā izgāja no Salonikiem un 24. aprīļa rītā iegāja galvaspilsētā, pārņemot varu. Tikmēr parlamenta abas palātas sevi pasludināja par Nacionālo sapulci un 27. aprīlī paziņoja par sultāna Abdulhamida II gāšanu, par jauno sultānu ieceļot viņa 65 gadus veco brāli Mehmedu V.
1909. gada 21. augustā parlaments pieņēma likumu, ar kuru ievērojami samazināja sultāna varu. Valdības ministri kļuva atbildīgi parlamentam, nevis valdības vadītājam. Lai nodrošinātu kārtību un novērstu nemieru atkārtošanos, tika pieņemta virkne likumu, kas atkal ievērojami ierobežoja indivīdu un preses brīvības, daudzviet atjaunojot stāvokli, kāds bija pirms revolūcijas. SPK sākotnējā politiskā ietekme bija ievērojami iedragāta, un valdību tagad kontrolēja parlamenta darbību atjaunojušie virsnieki no Maķedonijas armijas Mahmuda Ševketa pašā vadībā, kas īpaši nevēlējās iesaistīties SPK darbībā un uzskatīja, ka armijai nav jābūt iesaistītai politikā. SPK šajā laikā no militāras apvienības pārveidojas par politisko partiju, 1909. gada 13. novembrī noturot atklātu partijas kongresu. SPK deputāti parlamentā kļuva neatkarīgāki no organizācijas militārā spārna. 1910. gada februārī daļa SPK biedru atšķēlās un izveidoja "Tautas partiju". Izveidojās vēl vairākas partijas, taču to darbību ierobežoja joprojām pastāvošais ārkārtas stāvoklis. 1911. gada novembrī liberāļu opozīcija apvienojās "Brīvības un Saskaņas partijā", kas parasti tiek saukta par "Liberāļu savienību".
Reformu rezultātā nodokļu ienākumi no 148 miljoniem liru 1909. gadā pieauga līdz 184 miljoniem liru 1910. gadā.
Dumpji un nacionālisms
Impērijas tautas, kas sākotnēji atbalstīja SPK revolūciju, atgriezās pie cīņas par savām tiesībām. Armēņi izvērsa cīņu Anatolijas austrumos — Rietumarmēnijā. Grieķu kaujinieki darbojās Maķedonijā. Grieķijas Karaliste uzturēja prasības pēc Kipras aneksijas, bet grieķu deputāti aicināja ieviest saviem tautiešiem īpašas amatu kvotas valsts iestādēs un armijā.
SPK uzskatīja albāņus par saviem atbalstītājiem, taču arī albāņiem bija savas prasības pēc autonomijas, nevis reformētas un centralizētas impērijas. 1910. gada agrā pavasarī sākas albāņu dumpis pret impērijas varas iestādēm, kas centās ievākt lielākus nodokļus un aizliegt tradicionālās albāņu paramilitārās vienības. Dumpi sāka katoļu albāņi, taču tam drīz pievienojās arī musulmaņi. 1911. gada jūnijā sultāns apmeklēja albāņu Kosovas vilājetu, pasludinot dumpinieku amnestiju un apmierinot virkni albāņu prasību. Tas nomierināja albāņu ziemeļus, taču dienvidos nemieri turpinājās, kur Vļorā bija izveidota albāņu komiteja, kas 1911. gada 15. maijā pieprasīja Iskodras, Kosovas, Monastiras un Janinas provinču apvienošanos vienotā Albānijas provincē ar savu armiju, parlamentu un administrāciju. Osmaņu valdība augustā bija gatava apmierināt daļu šo prasību. Izmantojot itāļu-turku kara sākumu, 1912. gada jūnijā, ar Melnkalnes slepenu atbalstu, albāņu zemēs atkal izcēlās dumpis ar prasību pēc autonomas Albānijas. Melnkalnes diplomāti Eiropā uzstājās kā apspiesto albāņu aizstāvji.
Albāņu dumpis bija viens no iemesliem, lai impērijas centrālajos rajonos pastiprinātos turku nacionālisms. Turku nacionālistu grupējumi bija pieklusuši pēc kontrrevolūcijas apspiešanas, bet tagad atkal kļuva populārāki. 1911. gada 31. augustā nodibināja Turku Tēvzemes biedrību, kas sāka cīņu par turku rakstības vienkāršošanu, valodas attīrīšanu no arābu vārdiem un turku ekonomisko interešu aizstāvību. SPK, saprotot, ka mazākumtautības neatbalsta viņu osmaniskuma idejas, arī nosliecās turku nacionālisma virzienā. Osmaniskums uzsvēra impērijas tautu sadarbību vienotā valstī, nevis nacionālo autonomiju veidošanu.
Militārās sakāves un politiskā nestabilitāte
Jaunturku pievēršanos turku nacionālismam paātrināja 1911. gada rudenī Itālijas karalistes sāktais karš Tripolitānijā. Osmaņu administrācijas un militārā klātbūtne šeit bija vāja, un reģiona lielvalstis Francijas Trešā republika un Britu impērija, Itālijai bija devušas rīcības brīvību imperiālo ambīciju apmierināšanai. Karš tika pieteikts 1911. gada 29. septembrī un jau 4. novembrī Itālija pasludināja Tripoles un Bengazi aneksiju. Osmaņu nosūtītie papildspēki ieradās par vēlu, un kopā ar vietējiem iedzīvotājiem uzsāka partizānu karu. Tikmēr Itālija ar ieročiem sāka atbalstīt Melnkalni un albāņu dumpiniekus.
SPK iekšienē turpinājās nesaskaņas, kas 1911. gada 10. februārī noveda pie Talata beja atkāpšanās no Iekšlietu minstra amata. 1911. gada 28. septembrī krita Osmaņu valdība. No SPK atšķēlās grupa, kas izveidoja "Jauno partiju". Liberāļu vidū izveidojās "Progresa partija". Armijas vadība kara neveiksmēs vainoja SPK, kurai bija labas attiecības ar Vācijas Impēriju, kas bija arī Itālijas sabiedrotā. SPK centās atjaunot savu popularitāti, organizējot itāļu preču boikotu. 30. septembrī tika izveidota SPK un opozīcijas partiju koalīcijas valdība, kas lūdza palīdzību Lielbritānijai, apmaiņā izsakot piedāvājumu pievienoties Antantei.
"Liberāļu savienība" guva panākumus 1911. gada beigās notikušajās parlamenta papildvēlēšanās Stambulā un izvirzīja prasību izmeklēt SPK vadītās valdības atbildību par Tripolitānijas kara neveiksmi. Tā kā parlamentā pieauga neapmierinātība, SPK panāca konstitūcijas izmaiņas, atjaunojot sultāna tiesības atlaist parlamentu. 1912. gada 13. janvārī parlaments šīs izmaiņas noraidīja, taču politiskais konflikts deva ieganstu sultānam 15. janvārī parlamentu tomēr atlaist.
Sakāve karā ar Itāliju iedragāja Mahmuda Ševketa valdības un SPK pozīcijas, tāpēc SPK izlēma 1912. gada pavasarī sarīkot parlamenta vēlēšanas, lai, izmantojot savu ietekmi valsts iestādēs, nodrošinātu sev uzvaru.
SPK izmantoja savu varu, lai nodrošinātu atklātu un slēptu atbalstu saviem kandidātiem. Pēc SPK panākumiem vēlēšanās, 1912. gada maijā valdībā iekļāva vairākus SPK pārstāvjus. SPK kontrolētais parlaments arī beidzot apstiprināja sultāna konstitucionālās tiesības atlaist parlamentu, tā atkal pastiprinot sultāna varu.
Tikmēr Itālija, lai piespiestu osmaņus sēsties pie sarunu galda, aprīlī-maijā veica Dodekanesas salu okupāciju.
Šāda SPK politika, kurā galveno lomu tagad spēlēja politiķi, radīja neapmierinātību virknē SPK sākotnēji veidojošajos virsniekos, kas bija cīnījušies par sultāna varas samazināšanu. Neapmierināti ar SPK politiku, daļa virsnieku izveidoja “Atbrīvojošo virsnieku savienību”, ar mērķi izbeigt politiķu un SPK ietekmi armijā, vienlaikus sadarbojoties ar "Liberāļu savienību". Šīs virsnieku grupas ultimāts sašūpoja valdību, no kuras demisionēja Kara ministrs un 1912. gada 17. jūlijā demisionēja viss kabinets. “Atbrīvojošo virsnieku savienības” ultimāts un militārā apvērsuma draudi noveda pie liberāļu nākšanas pie varas.
Sultāns kritizēja virsnieku iejaukšanos politikā, un izveidoja valdību no politikas un militārajiem veterāniem, kas tika uzskatīti par politiski neitrāliem patriotiem, un kas centās samazināt SPK ietekmi. “Atbrīvojošo virsnieku grupa” bija panākusi SPK izslēgšanu no valdības, bet SPK joprojām kontrolēja parlamentu. Liberālie virsnieki sāka pieprasīt arī parlamenta atlaišanu, lai jaunās vēlēšanās panāktu SPK ietekmes mazināšanos. 1912. gada 5. augustā sultāns atlaida parlamentu un izsludināja jaunas vēlēšanas, kurās tika prognozēta SPK sakāve. Valdība slēdza SPK galveno laikrakstu. SPK sākotnēji vēlējās boikotēt vēlēšanas kā nelikumīgas, bet izvēlējās piedalīties, lai izvairītos no pilnīgas politiskās sagrāves.
Ahmeda Muhtara pašā valdība (1912. gada 21. jūlijs — 28. oktobris) un Kamila pašā valdība (1912. gada 29. oktobris — 1913. gada 23. janvāris) centās sagraut SPK, taču liberāļu valdībai savu uzmanību drīz nācās pievērst Balkāniem, kur slāvu valstis sāka karu.
Šajā laikā iekšpolitiskās nesaskaņas sāka ietekmēt Balkānu kara draudi. Osmaņu armija nebija gatava modernam karam. Virsnieku korpusā un ģenerālštābā nepārtraukti notika politisko svārstību ietekmētas kadru izmaiņas. Balkānos, kur bija sabrukusi Austroungārijas un Krievijas sadarbība, aizvien agresīvākas kļuva jaunās valstis. Serbijas karaliste un Bulgārija izveidoja aliansi, kam sekoja grieķu-bulgāru alianse un Melnkalnes alianse ar Bulgāriju un Serbiju, ar kuru militāro darbību sākums tika paredzēts ne vēlāk par 1912. gada oktobri. Revolucionāro pārmaiņu novājinātajai un armijas reorganizāciju veicošajai Osmaņu impērijai armijā bija ne vairāk par 250 000 kareivju, kas bija mazāk nekā Balkānu valstu armijām kopā.
Saprotot Balkānu kara tuvošanos, impērijas valdība steidza atrisināt pārējos konfliktus. 1912. gada 9. augustā albāņu dumpinieku vadoņi izvirzīja virkni autonomijas prasību, kuras gandrīz pilnībā tika apmierinātas 4. septembrī. 1912. gada 15. oktobrī tika noslēgts miers ar Itāliju, lai arī tā, aizbildinoties ar Balkānu kara sākumu, neizveda karaspēku no Dodekanesa salām.
Bulgārijas armiju novembra vidū izdevās apstādināt netālu no Stambulas un 1912. gada 3. decembrī tika noslēgts pamiers. Miera sarunas Londonā bija neveiksmīgas, jo osmaņi atteicās atdot stratēģiski svarīgo Edirni un Egejas jūras salas. SPK virsnieki izmantoja pieaugošo neapmierinātību ar liberāļu valdības piekāpību, lai 1913. gada 23. janvārī ar ieročiem rokās piespiestu valdību atkāpties un pārņemtu varu, paziņojot par apņemšanos glābt nācijas godu. Jauno valdību atkal veidoja Ševkets pašā un SPK vadoņi Talats pašā, Džavids pašā un Envers pašā tajā nebija iekļauti. 3. februārī beidzās pamiers, un aplenktās Edirnes stāvoklis kļuva kritisks. 26. martā Edirne krita, atsākās miera sarunas ar bulgāriem.
23. janvāra apvērsumā gāztais Kamils pašā devās uz britu Ēģipti, kur sarunās ar lordu Kičeneru apsprieda iespējas gāzt SPK valdībau. Pēc Kamila atgriešanās Stambulā, 28. maijā viņam noteica mājas arestu, bet gaisā virmoja baumas par drīzo liberāļu apvērsumu. Ar 30. maija Londonas miera līgumu Ševketa valdība piekāpās bulgāru prasībām, atdodot Edirni un teritorijas Trāķijā. Šī neveiksme iedragāja SPK pozīcijas. 1913. gada 11. jūnijā liberāļi nogalināja Ševketu pašā, taču valsts apvērsuma mēģinājums izgāzās. SPK valdības vadību uzticēja ēģiptiešu princim Saīdam Halimam pašā, kurš vienlaikus bija arī ārlietu ministrs. Režīms joprojām bija iekļaujošs — valdībā darbojās arī arābs, libāņu kristietis un armēnis no Dašnaku kustības, taču neviens grieķis, kurus vairs neuzskatīja par uzticamiem. Vairāk nekā 300 11. jūnija apvērsuma dalībniekus deportēja uz Melnās jūras piekrastes reģioniem, un vairākiem apvērsuma plānotājiem izpildīja nāvessodu.
808. gads
808. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Jaunturku revolūcija
Militārās sakāves un politiskā nestabilitāte
Balkānu valstu nesaskaņas izraisīja Otro Balkānu karu, kurā Bulgārija cerēja uzvarēt, taču tika sakauta. Osmaņu armija izmantoja iespēju, lai atgūtu Edirni un daļu Trāķijas. Kara rezultātā iegūtās robežas tika nostiprinātas ar miera līgumiem 1913. un 1914. gados, kas arī regulēja Balkānu musulmaņu dzīvi. Viņiem tika dota iespēja dažu gadu laikā izlemt — palikt dzīvot jaunajās slāvu valstīs vai pārcelties uz Osmaņu impērijas teritoriju. Balkānu karu rezultātā impērija zaudēja 83% no savu Rumēlijas provinču teritorijām un 69% Rumēlijas provinču iedzīvotāju. Tas nozīmēja milzīgu nodokļu ienākumu kritumu.
Galvaspilsētu pārpludināja bēgļi no zaudētajām Balkānu provincēm. Gāzto sultānu Abdulhamidu II paspēja izvest no izsūtījuma Salonikos īsi pirms pilsētai uzbruka grieķi. SPK izvirzīja ideju par kopīgas, nacionālās vienotības valdības veidošanu, taču liberālās partijas un virsniecība to noraidīja. SPK darbība tika apspiesta, un 3. decembrī valdība panāca parlamenta piekrišanu pamieram.
Baidoties, ka valdība Balkānu miera sarunās par daudz piekāpjas, un ir gatava atteikties no simboliski svarīgās Edirnes, 1913. gada 23. janvārī asiņainā uzbrukumā SPK virsnieki gāza valdību. No sākuma SPK virsnieki apliecināja, ka opozīcija var turpināt darboties un izveido koalīcijas valdību ar neitrālu valdības vadītāju. 3. februārī, pēc neveiksmīgām miera sarunām, atsākās karš. Bulgāri sāka slepkavot turku zemniekus Trāķijā, izraisot jaunus bēgļu plūdus. Martā un aprīlī tika zaudētas pēdējās lielās pilsētas Balkānos. Tikmēr "Liberālās savienības" biedri plānoja savu apvērsumu, kura gaitā nogalinātu lielāko daļu SPK vadības. Apvērsums izvērtās neveiksmīgs, Liberāļu virsnieki tika arestēti, virkni sodīja ar nāvi. 1913. gada 12. jūnijā SPK pārņēma pilnu kontroli pār valdību.
SPK varas laiks, 1913-1918
Balkānu kristiešu provinču zaudēšana atkal stiprināja islāmistus, jo turku un arābu zemes tagad veidoja impērijas lielāko daļu. Islāmistu pirmais vilnis apsīka pēc 1909. gada kontrrevolūcijas apspiešanas. Daļa islāmistu sekulāros jaunturkus uzskatīja par neticīgajiem, kas jāgāž. Citi domāja, ka valsts modernizāciju var veikt vispirms modernizējot islāmu, un ka parlamentārā sistēma atbilst agrīno musulmaņu praksei kolektīvi pieņemt lēmumus.
1913. gada 26. aprīlī tiek ieviesta valsts kontrole pār garīdzniecību un reliģiskajām tiesām. Tiek izveidotas jaunas garīdznieku apmācības un testēšanas iestādes. 1915. gada 25. martā visas reliģiskās tiesas un labdarības organizācijas pakļauj Tieslietu ministrijai. Reliģisko fondu īpašumus pakļāva Finanšu ministrijai, bet reliģiskās skolas Izglītības ministrijai. 1917. gada 7. novembrī ievieš jaunu Ģimenes likumu kodeksu, kas, saglabājot atsauces uz reliģiskajām tradīcijām, ģimenes attiecības un laulības šķiršanu pakļauj valstij. Uzlabojas arī sieviešu stāvoklis. 1911. gadā atver pirmo sieviešu liceju. Sāk atvērt arodskolas, lai dotu iespēju sievietēm pašām pelnīt. Pilsētās viņas aizvien biežāk nēsā eiropiešu drēbes, taču sabiedriskajās vietās un pasākumos tām joprojām bija jāsēž atsevišķi no vīriešiem.
1913. gada 28. jūnijā sākas Otrais Balkānu karš. 12. jūlijā osmaņi uzbrūk Bulgārijai. Neskatoties uz iespējamo Rietumvalstu pretreakciju, 22. jūlijā Envera pašā vadītā armija atgūst Edirni un Jauntruku revolūcijas 5 gadadienas priekšvakarā SPK atgūst daļu zaudētā prestiža. Ar 29. septembra miera līgumu Bulgārija atsakās no Edirnes un austrumu Trāķijas daļas. Vienlaikus, abas puses vienojas par iedzīvotāju apmaiņu, kas kļūst par turpmāko reģiona konfliktu raksturīgu daļu.
Militārās sakāves demonstrē nepieciešamību modernizēt impēriju. 1913. gada oktobrī tiek noslēgts militārās sadarbības līgums ar Vācijas Impēriju, kas apņemas veikt osmaņu armijas modernizāciju. Taču pārējo nozaru modernizācijā priekšroka tiek dota britiem un frančiem. Lielbritānija tomēr uztraucas, ka tās ietekmes pieaugums Osmaņu impērijā varētu izraisīt konfliktu ar sabiedroto Krievijas Impēriju.
Pēc Balkānu karu sakāvēm, par Stambulā bāzētās 1. armijas komandieri 1913. gada novembrī ieceļ vācu ģenerāli Limanu fon Sanderu. Osmaņu armijā par instruktoriem tiek pieņemti arī citi vācu virsnieki, kas palīdz ātri modernizēt armiju, kuras budžets tiek dubultots. Vecie komandieri tiek pensionēti vai pārcelti uz nesvarīgiem amatiem, ļaujot jauniem virsniekiem izpaust savu enerģiju. Karaflotes modernizāciju īsteno britu virsnieki, kontradmirāļa Artūra Henrija Limpusa vadībā. Lai finansētu divu lielu karakuģu būvniecību Lielbritānijā, visā valstī tiek īstenota ziedojumu vākšana. Kuģu piegādei bija jānotiek 1914. gada augustā. Francijas virsnieki modernizēja žandarmēriju un franču finansisti veica Finanšu ministrijas reorganizāciju. 1913. gada jūnijā Krievija pārējām Eiropas lielvarām ierosina risināt armēņu problēmu, to apdzīvotajās provincēs izveidojot kristiešu gubernatora pārvaldītu autonomu apgabalu. Šāds apgabals aizņemtu lielu Anatolijas austrumu daļu. 1914. gada februārī osmaņi piekrīt Anatolijas austrumos izveidot sešas armēņu provinces, kuras pārraudzītu neitrālu valstu izvirzīti ģenerālinspektori. Daudziem turkiem bija skaidrs, ka šāds lēmums ir tikai pirmais solis uz armēņu apgabalu atdalīšanas no impērijas, kā tas jau bija noticis Balkānos.
1914. gada aprīlī kurdi uzbrūk armēņiem Bitlisā. Centrālā valdība uz reģionu nosūta karaspēku un izdala armēņiem ieročus, lai tie spētu sevi aizsargāt, tādi atzīstot, ka centrālā vara šeit nespēj nodrošināt mieru un kārtību. 11 kurdu nemieru vadoņi tiek pakārti. 1914. gada jūlijā parlaments apstiprina budžetu divu neitrālu valstu ieceltu ģenerālinspektoru struktūru izveidošanai armēņu provincēs. Notikumu tālāko gaitu izmainīja Pirmā pasaules kara sākums un armēņu genocīds.
Pēc militārajām sakāvēm, SPK vēlas pievienoties vienai no divām lielajām Eiropas alianšu sistēmām. Osmaņu diplomāti uzrunā Lielbritāniju, Franciju un Krieviju, taču tiek atraidīti. Vācija arī nevēlas sasaistīties ar militāri vājo impēriju, kas tikai radīs problēmas, taču Jūlija krīzes beigās, kad sākas Austroungārijas-Serbijas karš un Eiropas lielvaras draud viena otrai ar karu, Vācija izlemj par labu sadarbībai ar osmaņiem. 28. jūlijā Vācija piedāvā aliansi, ar kuru tā garantētu osmaņu robežas pret Krieviju, ar noteikumu, ka osmaņu armija tiek nodota vācu pakļautībā. Alianse slepeni tiek noslēgta 2. augustā. Vācijas stratēģijā osmaņiem bija jābloķē Melnās jūras šaurumi Antantes kuģiem, kā arī jākļūst par bāzi musulmaņu džihādistu uzbrukumiem Britu impērijai svarīgajai Ēģiptei un britu Indijai.
Karam sākoties Lielbritānija konfiscē divus osmaņu karakuģus, kas par visu iedzīvotāju ziedotajiem līdzekļiem tiek būvēti britu kuģubūvētavās, tā pastiprinot atbalstu Vācijai. 3. augustā valdība izsludina 18 līdz 40 gadus veco vīriešu mobilizāciju, kas negatīvi ietekmē rudens ražas novākšanu. Talats paziņo, ka impērija saglabās neitralitāti, ja vien Lielbritānija un Francija apsolās garantēt osmaņu robežas. Šis piedāvājums tiek noraidīts, jo Antantes sabiedrotajiem jau ir slepenas intereses un vienošanās par impērijas sadalīšanu pēc kara.
1914. gada 10. augustā vācu karakuģi Goeben un Breslau ielaužas britu flotes kontrolētajā Marmora jūrā. Osmaņi sākotnēji ierosina kuģus atbruņot, taču Vācijas vēstnieks tam kategoriski nepiekrīt un abi karakuģi formāli tiek pārdoti osmaņiem; to apkalpes pāriet osmaņu dienestā. Septembrī SPK valdība vienpusēji lauž iepriekšējā gadsimtā noslēgtus līgumus, kas Rietumvalstīm bija garantējuši dažādas privilēģijas, taču saglabāja impērijas neitralitāti, uzstājot, ka karā varētu iesaistīties tikai pēc neitrālās Bulgārijas un Rumānijas Karalistes iestāšanās karā. Britu kontradmirālis Limpus tiek atsaukts un osmaņu karaflote pāriet admirāļa Vilhelma Sušona pakļautībā. Vācija arī solīja finansiālajās grūtībās nonākušajiem osmaņiem izsniegt aizdevumu, kura pirmā daļa pienāca oktobrī.
Vācijas uzbrukuma apturēšana Francijā un Krievijas iebrukums Austrumprūsijā vāciešiem radīja nepieciešamību pēc osmaņu iesaistes karā Melnās jūras un Kaukāza rajonā. Rīkojoties sadarbībā ar Envera pašā SPK iekšienē esošo kara frakciju, 29. oktobrī admirāļa Sušona karakuģi uzbrūk Krievijas kuģiem un ostām, tā iesaistot impēriju karā. Decembrī Envera pašā un vācu virsnieku vadībā sākas Sarikamišas ofensīva, kas izvēršas par smagu sakāvi. Britu karaflote apšauda Dardaneļu nocietinājumus, izraisot runas par nepieciešamību valdības iestādes pārcelt uz Koniju vai Edirni. 1915. gada janvārī militārā situācija ir tik nedroša, ka tiek apsvēra miera noslēgšanas iespēja, taču briti noraida SPK piedāvājumu. Rodas bažas, ka Bulgārija varētu atkal uzbrukt Stambulai. Britu veiktā Dardaneļu apkārtnes apšaude vairāk paredzēta, lai izraisītu reģiona grieķu un armēņu sacelšanos un liberāļu apvērsumu Stambulā. Maijā Krievijas armija iekaro Anatolijas austrumu reģionus. Šajā situācijā SPK valdība 1915. gada 27. maijā izdod rīkojumu par grieķu (primāri Ajvalikas apkārtnē) un armēņu iedzīvotāju pārvietošanu no frontei pietuvinātajiem reģioniem, lai viņu iespējamā sacelšanās neapdraudētu armijas aizmuguri. Vācu armijas vadība šo rīcību pilnībā atbalstīja, par primārām uzskatot armijas un frontes drošību. Pirmais grieķu un armēņu deportāciju vilnis apsīka 1916. gada vasarā, bet noveda pie neskaitāmu tūkstošu civiliedzīvotāju nāves un armēņu genocīda.
1915. gada 6. augustā Britu impērija sāk Galipoli operāciju. Lai pārliecinātu neitrālo Bulgāriju pievienoties Vācijas un Austroungārijas aliansei, 22. augustā bulgāri un osmaņi panāk vienošanos, ar kuru bulgāri saņem teritoriju, kurā esošais dzelzceļš viņiem nodrošina tiešu satiksmi uz Egejas jūras ostu Aleksandropoli. Bulgārija arī pievienojas aliansei pret Serbiju, un atļauj Vācijas kara materiāliem brīvu tranzīta satiksmi uz Osmaņu impēriju. 1915. gada 6. septembrī Sofijā vienošanās tiek formāli parakstīta.
1916. gada janvārī Antantes karaspēks sāk pamest Dardaneļus, ko SPK izmanto, lai pasludinātu lielu uzvaru pret Lielbritāniju, kuras karaflote gandrīz gadsimtu bija apdraudējusi Stambulu un tās varu Vidusjūrā. Taču tajā pašā mēnesī Krievija sāk jaunu ofensīvu, 16. februārī ieņemot Erzerumu, aprīlī Trabzonu un Erzindžanu jūlijā. 1916. gada 29. aprīlī mūsdienu Irākas pilsētā Kūtā padodas aplenktais britu karspēks, taču jau 1916. gada jūnijā sākas britu organizētā arābu sacelšanās Hidžazā. 1916. gada septembrī Vācu un Osmaņu impērijas apsola neslēgt separātus miera līgumus, taču SPK vadītās armijas stāvoklis kļūst aizvien kritiskāks.
1917. gada 3. februārī valdības vadību uzņemas Talats pašā. 1917. gada Krievijas Februāra revolūcija atvieglo situāciju Anatolijas austrumos, un osmaņi no jauna apsola neizmantot revolucionārās jukas Krievijā, lai noslēgtu separātu mieru. Militārās neveiksmes samazina Envera pašā vadītās SPK kara frakcijas varu, un SPK iekšienē lielāku ietekmi gūst viņa pretinieki. Izmantojot Krievijas sabrukumu, 1917. gadā osmaņi atgūst virkni zaudēto teritoriju Anatolijā, un nosūta daļu karaspēka palīdzēt Austroungārijai Galīcijas frontē.
Pēc boļševiku Oktobra revolūcijas un Vācijas militārajiem panākumiem, SPK valdība sāk runāt par impērijas leģitīmajām tiesībām uz Ēģipti, arābu zemēm, Kipru, kā arī tjurku tautu seno kopību Aizkaukāzā un Centrālāzijā. Osmaņi izvirza pretenzijas uz vācu sagrābto Krievijas Melnās jūras karafloti. Tikmēr impērijas finanšu un ekonomika stāvoklis joprojām ir kritisks. Situācija šķiet glābta 1918. martā, kad tiek parakstīts Brestļitovskas miera līgums, ar kuru osmaņi un vācieši iegūst rīcības brīvību Melnās jūras reģionā un Aizkaukāzā, Gruzijas Demokrātiskā Republika un Azerbaidžānas Demokrātiskā Republika kļūst par Vācijas un Osmaņu vasaļiem. 1918. gada vasaras otrajā pusē aizvien skaidrāk iezīmējas Vācijas sakāves neizbēgamība. SPK vadībā lielāku ietekmi gūst civilie politiķi. 1918. gada 11. jūnijā izbeidz politiskos ierobežojumus, kam seko militārās un pasta cenzūras likvidēšana. 3. jūlijā mirušā Mehmeda V vietā nāk viņa brālis Mehmeds VI, kurš ir noskaņots pret SPK un vēlas nostiprināt savu sultāna varu. Mehmeds VI paziņo, ka ir armijas virspavēlnieks, un SKP virsnieku vietā par adjutantiem ieceļ sev uzticīgus virsniekus. Septembrī Vācija ir spiesta sniegt jaunu aizdevumu, lai Stambulas iedzīvotājus varētu nodrošināt ar pārtiku. Talats pašā dodas uz Berlīni, lūgtu lielāku palīdzību. Atpakaļceļā viņam paredzēta apstāšanās Sofijā un tikšanās ar caru Ferdinandu I. Tā tiek atcelta, jo Bulgārija ir izlēmusi izstāties no kara. Saprotot, ka tālāks karš nav iespējams, 8. oktobrī Talats pašā atkāpjas no amata. Pēc diskusijām parlamentā, jaunā valdība 30. oktobrī paraksta Mudrosas pamieru.
Renē Gijo
Renē Gijo (fr) bija franču—beļģu sporta šāvējs, olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē
Viņš 1900. gada olimpiskajās spēlēs startēja tranšejas šaušanas disciplīnā. Šajā disciplīnā viņš izcīnīja sudraba medaļu, piekāpjoties pāršaušanas kārtā Francijas sportistam Rožē de Barbarēnam.
Lielais mārsilu zilenītis
Lielais mārsilu zilenītis jeb lielais zilenītis (Phengaris arion) ir zeltainīšu dzimtas (Lycaenidae) tauriņu suga, kas pieder pie lielo zilenīšu ģints (Phengaris). Tas sastopams Eiropā, sākot ar Spānijas ziemeļiem un Skandināvijas dienvidiem. Kādu laiku bijis izmiris Lielbritānijā, bet veiksmīgi atkal reintroducēts Anglijas dienvidrietumos. Eiropas dienvidu robeža iet caur Itāliju, Grieķiju, sasniedzot Kaukāzu. Izplatība austrumu virzienā turpinās līdz Sibīrijas rietumiem, sasniedzot Altaju, Kazahstānas ziemeļrietumus un tā Āzijas dienvidu robeža ir Sičuaņas province Ķīnas vidienē.
Latvijā
Latvijā sastopams visā teritorijā, bet reti. Visbiežāk to var novērot Piejūras zemienes sausajos priežu silos un virsājos, taču ir ziņas arī par tā atrašanu iekšzemes biotopos — pie Daugavpils un Viļakas. Lielākās atradnes ir Ādažu, Vangažu un Garkalnes apkārtnē. Tauriņu skaits Latvijā pēdējos gados dramatiski sarucis. Mūsdienās tā ir aizsargājamā suga, kas iekļauta Latvijas īpaši aizsargājamo sugu sarakstā. 2015. gadā lielais mārsilu zilenītis ir izvēlēts par Latvijas dabas simbolu — Gada kukainis 2015.
Ekoloģija
Lielais mārsilu zilenītis ir dienas tauriņš un lido diennakts gaišajā laikā no jūnija vidus līdz jūlija beigām. Sastopami sausos priežu mežos, virsājos, smiltāju zālājos, pelēkās kāpās, ceļmalās, dzelzceļmalās un elektrolīniju stigās. Pieaugušie tauriņi ir apputeksnētāji un galvenokārt barojas ar mārsilu ziedu nektāru. Mātītes olas dēj mārsilu ziedos. Parasti vienā ziedā tiek iedēta viena ola, lai gan reizēm tiek iedētas 2—3 olas. Mātīte dēj tikai daļēji uzziedējušos ziedos. Kāpurs no olas izšķiļas pēc 5—10 dienām. Kāpuri jūlijā, attīstības sākumā, dzīvo un barojas ar mārsilu ziediem. Pēc trešās apvalka nomaiņas tie nokrīt zemē un izdala smaržvielas — feromonus, kā arī izdala saldu sekrētu, kas piesaista dzēlējskudru ģints (Myrmica) jebkuru sugu. Lai atdarinātu skudru kāpurus, zilenīša kāpurs, nokritis uz zemes, sakroko savu ķermeni līdzīgi skudru kāpuriem. Skudras atrastos kāpurus pārnes uz saviem pūžņiem, kur tie pavada visu ziemu. Skudras silda, baro un aprūpē zilenīšu kāpurus, bet tas kļūst par plēsēju un, skudrām nemanot, barojas ar skudru olām un to kāpuriem. Skudru ligzdā kāpurs pabeidz attīstību, pieņemoties svarā par 98%, un pavasarī iekūņojas. Kūniņā kāpura pārvēršanās par tauriņu notiek apmēram viena mēneša garumā. Rīta agrumā, kamēr skudras vēl miegainas, tauriņš izlien no kūniņas un pamet pūzni. Tauriņam tas ir jāizdara ļoti ātri, pirms skudras to nav nogalinājušas. Spārnus tas izpleš tikai pēc iznākšanas no pūžņa.
Lielie mārsilu zilenīši pamatā uzturas savā dzimtajā biotopā un nelabprāt pamet to. Kāpura stadijā tauriņš dzīvo apmēram 9 mēnešus, līdz iekūņojas un kļūst par lidojošu tauriņu. Pieaudzis īpatnis dzīvo ne ilgāk par 2 nedēļām, bet visbiežāk apmēram 5 dienas. Kāpuri galvenokārt pārziemo pie smilšu dzēlējskudrām (Myrmica sabuleti). Salīdzinoši kāpura pārziemošanas iespējas pie smilšu dzēlējskudrām ir piecas reizes augstākas kā pie citām dzēlējskudrām. Arī zvirgzdainās dzēlējskudras (Myrmica scabrinodis) ļoti bieži uzlasa lielā mārsilu tauriņa kāpurus, bet to pūžņos pārziemo mazāk kā 10% no paņemtajiem kāpuriem. Tādēļ lielā mārsilu tauriņa izdzīvošana ir cieši saistīta ar smilšu dzēlējskudru populāciju. Ir atklāts, ka ļoti bieži skudras pirmo 10 dienu laikā kāpuru nogalina un apēd, pat, ja kāpurs ir nokļuvis pie pareizās skudru sugas. To skaidro ar faktu, ka tieši pirmo 10 dienu laikā kāpurs ļoti strauji aug un kļūst daudz lielāks nekā skudru kāpuri.
Oljastras province
Oljastras province ir viena no 110 Itālijas provincēm  valsts dienvidrietumos, Sardīnijas salā, Sardīnijas reģionā. Provinci austrumos apskalo Tirēnu jūra. Tās administratīvie centri ir Lanuzei un Tortoli, bet lielākā pilsēta ir Tortoli. Provinces kopējā platība ir 1854 km2, 2013. gada beigās tajā dzīvoja 57 578 iedzīvotāji. Oljastras province sīkāk iedalās 23 komūnās. Province likvidēta 2016. gadā, sadalot starp Nuoro provinci (22 komūnas) un jaunizveidoto Dienvidsardīnijas provinci (1 komūna).
Bolu
Vēsture
Sena pilsēta, zināma kopš 4000 gadu tālas pagātnes. Senās Grieķijas laikā zināma kā Bitīnija (Βιθύνιον), bet Senās Romas laikā — kā Klaudiopole (Claudiopolis) par godu imperatoram Klaudijam. Bizantijas laikā zināma kā viena no Adrianopolēm (Hadrianopolis), bet kopš pilsētu iekaroja seldžuki 11. gadsimtā, tā zināma ar tagadējo nosaukumu.
Delons Raits
Delons Redžinalds Raits (en; dzimis Losandželosā Kalifornijas štatā) ir amerikāņu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja un uzbrūkošā aizsarga pozīcijā. 2023. gadā pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Vašingtonas "Wizards".
Karjera
Augstskolu basketbolā pārstāvēja Jūtas Universitātes NCAA komandu. Pēc sekmīgas augstskolu basketbola karjeras 2015. gada NBA draftā viņu Toronto "Raptors" izraudzījās ar kopējo 20. numuru pirmajā kārtā. Pirmajās divās sezonās spēlēja arī G Līgas komandā Raptors 905.
2019. gada februārī D. Raitu kopā ar Jonu Valančūnu, C.J. Mailzu un nākotnes drafta izvēli aizmainīja uz Memfisas "Grizzlies" pret Marku Gazolu. Tā paša gada vasarā sign-and-trade darījuma rezultātā viņš nonāca Dalasas "Mavericks" ("Grizzlies" pretī saņēma vairākas drafta izvēles). 2020. gada novembrī trīs komandu maiņas darījumā D. Raitu aizmainīja uz Detroitas "Pistons". 2021. gada 25. janvārī viņš aizvadīja karjeras rezultatīvāko spēli, gūstot 28 punktus uzvarā pār Filadelfijas "76ers" (119-104). 2021. gada martā "Pistons" aizmainīja aizsargu uz Sakramento "Kings" pret Koriju Džozefu un divām nākotnes otrās kārtas drafta izvēlēm, bet jau augustā, trīs komandu maiņas darījuma rezultātā, viņš nonāca Atlantas "Hawks".
2022. gada jūlijā D. Raits noslēdza 2 gadu līgumu ar Vašingtonas "Wizards", kas paredz 16 miljonu dolāru lielu atalgojumu.
Pūramola
Pūramola ir ciems Nautrēnu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 256 km attālumā no Rīgas.
Mudaža
Mudaža (arī Mudažas upīte, Mudažiņa, Dūņupe, posms vidustecē Liesnupe, Lisnupe) ir Sudaliņas kreisā krasta pieteka Gulbenes novadā.
Maija Kovaļevska
Maija Kovaļevska (dzimusi Rīgā) ir latviešu operdziedātāja, soprāns.
M. Kovaļevska ir studējusi Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā. Kopš 2003. gada papildinājusi vokālās prasmes, studējot Itālijā operdīvas Mirellas Freni vadībā. Latvijas Nacionālajā operā iedziedājusi vairākas lomas. Daudzkārt uzstājusies Starptautiskajos Siguldas Opermūzikas svētkos, 2004. gadā ieguvusi Lielo Mūzikas balvu. 2006. gadā M. Kovaļevska uzvarēja pasaules opersolistu konkursā Operalia. Tajā pašā gadā debitēja arī slavenajā Ņujorkas Metropoles operā ar Mimī lomu "Bohēmā". Līdz ar to bijusi pirmā no latviešu operdziedātājām, kas uzstājusies Metropoles operā pēc Otrā pasaules kara. Uzstājusies daudzu citu valstu ievērojamās operās visā pasaulē: London Covent Garden Anglijā, La Scala Itālijā, Vīnes valsts operā Austrijā, Bayerische Staatsoper Vācijā, kā arī Teatro Degollado Meksikā, El Teatro Colón de Buenos Aires Argentīnā, Tokijas operā Japānā, Sidnejas operā Austrālijā u. c. 2016. gadā apbalvota ar Triju Zvaigžņu ordeņa III šķiru.
Zibens pa dibenu (raidījums)
"Zibens pa dibenu" ir "Radio Naba" raidījums, kas veltīts nozīmīgākajiem Latvijas rokmūzikas un popmūzikas albumiem. Tas skan katru otrdienu plkst. 16.00. 2016. gada 12. aprīlī sākto raidījumu vada mūzikas žurnālists Uldis Rudaks. Oriģinālā iecere bija apskatīt simt latviešu nozīmīgākos rokmūzikas un popmūzikas albumus, taču raidījums turpinās arī pēc šī skaitļa pārsniegšanas. Raidījums nosaukts grupas "Pērkons" albuma "Zibens pa dibenu" vārdā.
Līdz 2023. gada 29. jūlijam apskatīti šādi albumi:
Biržu iela (Viesīte)
Biržu iela ir iela ar vēsturisku bruģa segumu Viesītē. Tā ir viena no senākajām pilsētas ielām, kas sākotnēji radusies kā ceļa posms no Jēkabpils uz Neretu. Ielas nozīme pieauga pēc 1924. gada, kad apriņķa centru no Jaunjelgavas pārcēla uz Jēkabpili. 1945. gadā pārdēvēta par Sarkanarmijas ielu, sākotnējo nosaukumu atgūstot 1989. gadā. Ielā saglabājusies vēsturiskā mūra un koka mazstāvu apbūve, kā arī līkumainais ielas profils. Biržu iela sākas krustojumā pie Amatnieku ielas blakus vēsturiskajam Āžu krogam. Tālāk tā paplašinās kā autoostas laukums un beidzas līdz ar pilsētas robežu aiz Paula Stradiņa ielas. Aiz pilsētas robežām tās turpinājums ir vietējās nozīmes autoceļš V806 Sietiņi—Viesīte. Kopējais ielas garums ir 650 m un tā ir paredzēta braukšanai abos virzienos. Pēc 1956.-1966. gadā izbūvētā autoceļa P75 ielas stratēģiskā nozīme ir zudusi.
Ielu savienojumi
Biržu iela ir savienota ar šādām ielām:
Andris Jubelis
Andris Jubelis (dzimis Madonā) ir latviešu orientierists. Latvijā pārstāv klubu Mežmalas, bet starptautiskajās sacensībās — Lietuvas klubu IGTISA. Startē arī vieglatlētikas sacensībās.
Pasaules čempionātos augstāko vietu izcīnījis stafetē, divreiz esot 7. vietā (2016. un 2017. gada Pasaules čempionātā). Savukārt individuāli augstākais sasniegums ir 22. vieta garajā distancē 2018. gada Pasaules čempionātā, kas notika Latvijā.
A. Jubelis startē arī vieglatlētikas sacensībās. 2021. gada Latvijas čempionātā vieglatlētikā viņš izcīnīja sudraba medaļu 5000 m distancē stadionā (15 minūtes 10,03 sekundes), piekāpjoties tikai Latvijas izlases skrējējam Uģim Jocim.
1927. gada referendums par Pavalstniecības likumu
Iemesls
Tautas nobalsošanas iemesls bija Saeimas pieņemtie grozījumi Pavalstniecības likumā, kas paplašināja pirmsneatkarības ieceļotāju tiesības iegūt Latvijas pavalstniecību. Likuma pretinieki ierosināja tautai balsot par likumprojektu "Likums par pavalstniecības likuma pārgrozījumu un papildinājumu atcelšanu".
1927. gada 2. jūnijā Saeima pieņēma lēmumu, kas ļāva pilsonību saņemt visiem, kas bija Latvijas teritorijā dzīvojuši sešus mēnešus pirms kara sākuma 1914. gada 1. augustā. Lai arī grozījumu pieņēma tālab, lai atvieglotu atgriešanos Pirmā pasaules kara bēgļiem no PSRS, tas arī pavēru ceļu daudziem ebrejiem. Kad Saeima noraidīja 200 000 pilsoņu parakstītu lūgumu šīs likuma izmaiņas atcelt, 1927. gada 17.—18. decembrī notika referendums. Tā kā tajā piedalījās 250 000 vēlētāju, tam nepietika nepieciešamā vairākuma.
Rezultāts
Nobalsošanā tika nodotas 242 798 derīgas balsis (21,7% no balsstiesīgajiem), tādēļ referendumam pietrūka kvoruma, kas bija vismaz puse visu 1 120 026 balsstiesīgo. Likumprojekts netika pieņemts.
Voldemārs Megi
Voldemārs Megi (et; dzimis, miris ) bija grieķu-romiešu stila igauņu cīkstonis, Eiropas čempionāta medaļnieks, 3-kārtējs Igaunijas čempions.
Biogrāfija
Voldemārs Megi sāka nodarboties ar cīņu 1931. gadā un pievienojās sporta klubam "Tallinn Kalev". 1935. gadā pirmoreiz viņš kļuva par Igaunijas brīvās cīņas vidēja svara čempionu. Šī uzvara deva viņam iespēju piedalīties Eiropas čempionātā grieķu-romiešu cīņā Kopenhāgenā. Tur savā pirmajā cīņā pēc punktiem viņš uzvarēja poli Janu Galuško, bet zaudēja divas nākamās cīņas pret ungāru Jānošu Rihecki un zviedru Īvaru Jūhansonu. Čempionātu viņš beidza 6. vietā.
1936. gadā Voldemārs Megi nevarēja piedalīties igauņu čempionātos rokas traumas dēļ, pateicoties tam togad Voldemārs Rolāns Igaunijas čempionu ieguva abos stilos. Igaunijas cīņas sporta asociācija nolēma uz Berlīnes olimpiskajām spēlēm sūtīt tikai vienu grieķu-romiešu cīņas vidējā svara cīkstoni. Šim nolūkam notika izloze starp kandidātiem Megi un Rolānu. Megi bija laimīgāks un viņš varēja doties uz Berlīni. Tur Voldemārs Megi tikās savā pirmajā cīņā ar 1928. un 1932. gada olimpisko čempionu Veini Kokinenu no Somijas. Viņš aizvadīja līdzsvarotu cīņu un zaudēja pēc punktiem (tiesnešu balsojums — 1:2). Savā otrajā cīņā viņš tikās ar Erkole Gallegati no Itālijas, pret kuru visi trīs tiesneši piešķīra viņam zaudējumu (0:3). Tāpēc viņš pēc otrās kārtas sacensības bija beidzis 11. vietā.
1937. gada februārī Tallinā Voldemārs Megi valstssacīkstē pret Somiju pēc punktiem pieveica Arvi Pikusāri. 1937. gada Igaunijas grieķu-romiešu stila čempionāta finālcīņā  Megi zaudēja Voldemāram Rolānam pēc punktiem, taču šajā gadā viņam tas tika dota priekšroka spēlēt Eiropas čempionātā Parīzē. Tur, startēdams vidējā svarā, viņš uzvarēja Teodoru Krišmalski no Polijas, Georgu Ozoliņu no Latvijas un Josefu Hamplu no Čehoslovākijas. Pēc tam pēc punktiem viņš zaudēja Erkole Gallegati (1:2) un vācu cīkstonim Ludvigam Šveikertam (0:3). Līdz ar to dalība turnīrā beidzās, bet sasniegtais rezultāts deva 3. vietu un bronzas medaļu. 1937. gada oktobrī Rīgā valstssacīkstēs pret Latviju viņš Georgam Ozoliņam pēc punktiem.
1938. gadā Voldemārs Megi treniņā piedzīvoja tik nopietnu rokas traumu, ka 1938. gadā viņš vairs nevarēja cīnīties uz paklājā.
Pēc atveseļošanās 1939. gadā Prāgā valsts cīņā pret Čehoslovākiju viņš uzvarēja pēc punktiem 1936. gada olimpiskās sudraba medaļas ieguvēju Josefu Herdu. Tajā pašā gadā viņš pirmo reizi bija Igaunijas čempions grieķu-romiešu stilā. 1939. gadā viņš piedalījās arī divas valstsvienību cīņās. Tallinā viņš uzvarēja somu Veiko Koko, bet Rīgā zaudēja Georgam Ozoliņam. 1939. gada Eiropas čempionātā Oslo viņš nepiedalījās.
1940. gadā Voldemārs Megi atkal kļuva par Igaunijas grieķu-romiešu cīņas čempionu vidējā svarā. 1941. gadā viņš bija Igaunijas cīkstoņu komandā, kas pēc Igaunijas okupācijas uzņēmās Kaukāza ceļojumu. Šajā turnejā Igaunija ar 7:0 divreiz uzvarēja Gruziju, zaudēja Azerbaidžānai 3:4 (Calijevs guva plecu uzvaru pār Megi ), un atpakaļceļā uzvarēja Maskavu 5:2.
HK Dinaburga
HK Dinaburga ir pusprofesionāla hokeja komanda, kas bāzēta Daugavpilī, Latvijā, un piedalās Latvijas Virslīgas hokeja čempionātā. Komanda dibināta 2013. gadā, no 2014. līdz 2019. gadam tā spēlēja Latvijas 1. līgā.
Vēsture
Komanda dibināta 2013. gadā, gadu pēc tam, kad beidza pastāvēt DHK Latgale, kas bija aizvadījusi septiņas sezonas Latvijas čempionātā. Jaunizveidotās komandas nosaukums bija HK Daugavpils, un 2013.—14. gada sezonu tā aizvadīja Latvijas čempionātā. Komanda sezonu noslēdza pēdējā vietā, sezonas gaitā izcīnot tikai vienu uzvaru.
Nākamajā sezonā HK Daugavpils pievienojās jaunizveidotajai Latvijas 1. līgai. 2016. gadā Daugavpils kļuva par līgas čempioni. 2017. un 2019. gadā komanda regulāro sezonu noslēdza čempionāta pirmajā vietā, tomēr izslēgšanas kārtā abas reizes piedzīvoja zaudējumu pusfinālā. 2018. gadā komanda tika pārdēvēta par HK Dinaburgu. 2019. gada vasarā tika paziņots, ka HK Dinaburga gaidāmajā sezonā atgriezīsies Latvijas čempionātā.
Satelītvalsts
Satelītvalsts ir formāli neatkarīga valsts, kas atrodas citas valsts politiskā, ekonomiskā un militārā ietekmē vai kontrolē.
807. gads
807. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Aizdomas
Filma stāsta par jaunu sievieti Līnu (Fonteina), kurai rodas aizdomas, ka viņas tikko apprecētais, apburošais vīrs Džonijs (Grānts) plāno viņu nogalināt.
Filmas "Aizdomas" pirmizrāde notika un to izplatīja RKO Pictures. Par savu sniegumu Fonteina saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākā aktrise galvenajā lomā", kļūstot par pirmo un vienīgo cilvēku, kas, par dalību Hičkoka filmās, saņēmis Oskara balvu kādā no aktieru kategorijām. To nominēja arī kategorijā "Labākā filma", savukārt filmas mūzikas autors Francs Vaksmans nominēts kategorijā "Labākā oriģinālmūzika".
Kenhī Universitāte
Kenhī Universitāte (ko) ir 1949. gadā dibināta privāta pētniecības universitāte, kuras galvenā pilsētiņa atrodas Dienvidkorejas galvaspilsētā Seulā, bet filiāle — Suvonā uz dienvidiem no Seulas.
Universitāte dibināta 1949. gadā kā divgadīga koledža, universitāte no 1960. gada. Universitātes Korejas medicīnas koledža tiek uzskatīta par valstī vadošo tradicionālās medicīnas skolu. Populāra ir arī Kenhī neklātienes universitāte. Universitātes bijušo studentu vidū ir dziedātājs Bekhjuns (Baekhyun, 1992), dziedātājs Čo Kihens (Cho Kyu-hyun, 1988), premjerministrs Čons Sekuns (Chung Sye-kyun, 1950), dziedātāja Hana Senjona (Han Seung-yeon, 1988), dziedātājs Kims Džedžuns (Kim Jae-joong, 1986), aktieris Kims Hjundžuns (Kim Hyun-joong, 1986), aktieris Kons Jū (Gong Yoo, 1979), Dienvidkorejas prezidents Muns Čeins (Moon Jae-in, 1953), dziedātājs un aktieris Paks Jočuns (Park Yoo-chun, 1986), dziedātājs Tesuns (Daesung, 1989).
Pūrciems
Pūrciems ir ciems Talsu novada Rojas pagastā. Atrodas 14 km no pagasta centra Rojas, 44 km no novada centra Talsiem un 167 km no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas kempings, viesu nams.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Konfūcija institūts
Latvijā Konfūcija institūts darbojas kā Latvijas Universitātes studiju centrs (izveidots 2011. gadā) un vairākās citās augstskolās kā Konfūcija klases.
Olekšupīte
Iztece no Pinteļa ezera ziemeļu krasta. Tek ziemeļu virzienā. Caurtek Moveša ezeram. Lielākā pieteka - Gribiņu grāvis. Ietek Sudala dienvidaustrumu galā, pie Olekšiem.
Čitrālieši
Čitrālieši (ur, Chitrālī) vai Kho (khw) ir viena no Pakistānas tautām. Apdzīvo valsts ziemeļus provinces Hiberpahtunhvas Čitrālas apriņķi. Runā indoirāņu saimes dargu grupas valodā khovārā. Pēc reliģiskās piederības lielākā daļa čitrāliešu ir musulmaņi ismailīti. Galvenā nodarbošanās ir lauksaimniecība un amatniecība. Pēdējās desmitgadēs ievērojamas čitrāliešu kopienas izveidojušās Pešāvarā, Lahorā, Islāmābādā un citās lielākajās Pakistānas ziemeļu pilsētās.
Zīmīgie cipari
Ja tiek iegūts rezultāts 0,0406 un tiek mērīts ar precizitāti 0,001, tad šajā gadījumā ir divi zīmīgie cipari: 4 un 0. Ja ir doti vairāki skaitļi ar dažādu precizitāti, tad par galīgā rezultāta precizitāti jāsniedz tā skaitļa precizitāte, kuram bija vismazākais zīmīgo ciparu skaits. Piemēram, ja ir skaitļi un
tad to dalījuma rezultātā jābūt diviem zīmīgiem cipariem, jo x1 ir divi zīmīgie cipari, bet x2 — trīs.
Mazā Kaiju iela
Ielas raksturojums
Mazā Kaiju iela ir 125 metrus gara ieliņa Ķīpsalas centrālajā daļā. Tā sākas krustojumā ar Kaiju ielu un virzās ielokā ziemeļrietumu virzienā kā samērā šaurs asfaltēts ceļš. Mazā Kaiju iela beidzas krustojumā ar Zvejnieku ielu, iepretim Rīgas Starptautiskās skolas (Zvejnieku iela 12) autostāvvietai.
Vēsture
Iela minēta Rīgas ielu sarakstā kopš 19. gadsimta 80. gadu beigām ar nosaukumu Mazā Kaiju iela (Kleine Möwenstrasse). Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija vienā gruntsgabalā (ar divām adresēm nr. 1, 3).
Ielu savienojumi
Mazā Kaiju iela ir savienota ar šādām ielām:
Zinātniskais pieraksts
Zinātniskais pieraksts jeb normālforma ir veids, kā pierakstīt ļoti mazus vai ļoti lielus skaitļus. Šo pieraksta sistēmu parasti izmanto dažādi zinātnieki, matemātiķi un inženieri.
Zinātniskajā pierakstā skaitļi tiek pierakstīti formā
kur
a
ir reāls skaitlis robežās no 1 līdz 10,
b
ir skaitļa kārta, tas ir vesels skaitlis. Piemēram, skaitli 350 zinātniskajā pierakstā pieraksta kā 3,5 × 102.
Lielākajai daļai kalkulatoru ir zinātniskā pieraksta attēlošanas iespēja. Tā kā tādus lielus skaitļus kā 107 jeb 10 000 000 nevar korekti attēlot displejā, kam ir 7 vai mazāk zīmes, tad tiek pielietots E vai e burta pieraksts, kam nav nekādas saistības ar matemātisko konstanti e vai eksponentfunkciju ex. Piemēram, ja kalkulatora displejā ir parādījies uzraksts "5,045e15" vai "5,045E15", tas norāda, ka attiecīgais skaitlis rakstāms kā 5,045 × 1015.
Pamatoperācijas
Ja ir doti divi skaitļi zinātniskajā pierakstā
un
tad to reizināšanā un dalīšanā izmantojami tie paši likumi, kas izpildot attiecīgās darbības ar kāpinātājiem:
Piemēram: un
Saskaitīšanā un dalīšanā abiem skaitļiem ir jābūt vienādai desmitnieka pakāpei, tad abi skaitļi var tikt vienkārši saskaitīti vai var tikt veikta atņemšanas darbība.