cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turcijas virtuve
Konditorejas izstrādājumi
Bēreks (Börek) ir apzīmējums jebkādiem sāļiem kulinārijas izstrādājumiem, kurus izgatavo no kārtainās mīklas. Populārs kulinārijas izstrādājums ir čebureks, jeb čibēreks (turku: Çiğ börek, arī Tatar böreği) ir mīklā cepta malta gaļa. Citi populāri bēreki ir: kolbēreks (Kol böreği), findžans, muska, gīlbēreks un sigarabēreks. Lazbēreks ir salds bēreks, kas ir populārs Melnās jūras reģionā. Pogača (Poğaça) ir nosaukums sāļiem kulinārijas izstrādājumiem, kas pagatavoti no parastās baltmaizes mīklas, bet čēreks (çörek) ir apzīmējums gan sāļiem, gan saldiem kulinārijas izstrādājumiem.
Turku plovs un makaroni
Vairums uzskata, ka plova garšas pamatā ir sviests un gaļa, bet mūsdienās plova pagatavošanai neizmanto sviestu, bet olīveļļu.
Alkoholiskie dzērieni
Neskatoties uz to, ka vairums Turcijas iedzīvotāju ir islāmticīgie, visā valstī alkohols ir pieejams tikpat plašā piedāvājumā kā Eiropā. Ramazana laikā turki nelieto alkoholu. Turcijā ir vairāki vietējie alus ražotāji, piemēram, Tekel Birasi un Marmara34 Efes, kā arī dažādu ārvalstu firmu ražotnes: Skol, Beck's, Carlsberg un Tuborg.
Turcijā ražo arī vietējo vīnu un populārākie zīmoli ir Kavaklıdere, Doluca, Corvus, Kayra, Pamukkale un Diren. Vietējie vīni kļūst arvien populārāki, jo laika gaitā laika apstākļi ir kļuvuši labvēlīgāi vīnogu audzēšanai. Turcijā audzē dažādas vīnogu šķirnes. Sarkanvīna ražošanai tiek izmantotas tādas šķirnes kā:
Papildus masu patēriņa produkcijai, arvien populārāka kļūst privāto saimniecību ražošana tikai vietēja mēroga patēriņam. Viesojoties dažādās Anatolijas centrālās daļas pilsētās, var iegādāties dažādus paštaisītus vīnus.
Bezalkoholiskie dzērieni
Visas dienas garumā, sākot jau ar brokastīm, turki dzer melno tēju. Tēju gatavo divās tējkannās, kas novietotas viena virs otras. Mazākajā tējkannā, kas ir uz lielākās, tiek gatavots tējas stiprums, bet apakšējā tējkannā tiek uzvārīts ūdens. Tēju pasniedz, vispirms glāzītē ielejot stiprumu un tad, pielejot vārītu ūdeni. Tēju dzer no mazām stikla glāzītēm bez rokturiem un tai parasti pievieno cukuru.
Kefīrs arī ir turku tradicionāls dzēriens, bet tas tiek gatavots no kefīra graudiem un piena. Šis dzēriens ir pavisam atšķirīgs no tā, ko ir pieraduši dzert Latvijā.
Rāceņu sula (remdena vai karsta), ko parasti dzer ar kebabu.
Boza (miežu un prosas dzēriens), ko parasti dzer ziemas periodā un pasniedz aukstu ar kanēli un grauzdētiem zirņiem.
Sahleps ir otrs populārākais ziemas dzēriens, ko pasniedz karstu ar kanēli. To izgatavo no savvaļas orhideju saknēm un to lieto arī turku saldējuma pagatavošanai. Pirms kafijas ieviešanas Eiropā tas bija populārākais karstais dzēriens.
Šerbets (Şerbet) ir tradicionāls turku saldais dzēriens, ko pagatavo no mežrožu paaugļa, serdolika ogām, lakricas un citām garšvielām.
Tradicionālajā osmaņu virtuvē gaļas ēdieniem un plovam kā piedeva tika pievienots kompots (komposto)
Turku kafija ir plaši pazīstama visā pasaulē un to pasniedz saldu vai ļoti rūgtu, bez cukura. Turku valodā kafijas nozīme atspoguļojas teicienā: "Kafijas tasīte ir 40 gadus vērta". BBC testā var redzēt slaveno Vīnes kafijas veikalu saistību ar Osmaņu impērijas armijas atkāpšanās laikā atstātajām kafijas pupiņām: http://news.bbc.co.uk/1/hi/world/europe/4305656.stm. Arī arābu valodā šo kafiju sauc par turku kafiju, lai gan tās garša un smarža ir atšķirīga no klasiskās turku kafijas.
Trafalgaras kauja
Kauja notika pie Trafalgaras zemesraga netālu no Spānijas krasta. Britu eskadra sakāva Kadisas ostā bloķēto franču un spāņu eskadru, kas centās izlauzties Vidusjūrā. Britus (27 līnijkuģi) vadīja viceadmirālis Horācijs Nelsons, savukārt spāņus (15 līnijkuģi) un francūžus (18 līnijkuģi) — franču viceadmirālis Pjērs Šarls Vilnēvs.
Vairākās Nāciju Sadraudzības valstīs mūsdienās kaujas notikšanas dienā tiek atzīmēta Trafalgaras diena.
C10H14O
Summārajai formulai C10H14O atbilst vairāki savienojumi:
Lauri
Lauri var būt:
Opera (nozīmju atdalīšana)
Opera var būt:
Citi ar vārdu "opera" saistīti jēdzieni:
Disidents
Sākotnēji ar šo vārdu saprata cilvēkus, kuri nepiederēja pie valstī valdošās reliģijas, konfesijas. Pirmo reizi vēstures avotos šis vārds lietots 1766. gadā, lai apzīmētu protestantus. Politiskā kontekstā to pirmo reizi lietoja 1940. gadā attiecinot uz opozicionāriem totalitārās valstīs.
Divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados Rietumvalstīs par disidentiem sāka saukt opozicionārus Padomju Savienībā un citās komunistiskajās valstīs. Šī jaunā opozicionārā kustība radās Hruščova "atkušņa" periodā. Disidenti atšķīrās no citām opozīcijas kustībām ar to, ka viņi izmantoja nevardarbīgās cīņas metodes. Disidenti apelēja pie vispārējām vērtībām, kā arī tiesībām, kas bija ierakstītas padomju normatīvajos aktos, bet netika ievērotas. Par disidentismu cilvēkus vajāja un represēja, nereti viņus kā "vājprātīgos" ieslodzīja psihiatriskajās slimnīcās. Ievērojami padomju disidenti bija rakstnieks Aleksandrs Solžeņicins, zinātnieks Andrejs Saharovs un citi.
Pazīstamākie latviešu disidenti Latvijas okupācijas laikā bija Konstantīns Čakste, Gunārs Astra, Ints Cālītis, Eduards Berklavs, Lidija Doroņina-Lasmane, t.s. "Franču grupa", Knuts Skujenieks un citi.
Mūsdienās joprojām pastāv disidenti, kas cīnās par cilvēktiesībām totalitārās un autoritārās valstīs, piemēram, Nobela miera prēmijas laureāts ķīnietis Liu Sjaobo.
Jenšēpinga
Jenšēpinga (sv) ir pilsēta Zviedrijas dienvidos Smolandē, Zviedrijas otrā lielākā ezera — Veterna krastā. Šajā pilsētā ir 112 766 (2022) iedzīvotāju. Zviedrijas devītā lielākā pilsēta. Jenšēpingā atrodas Jenšēpingas Universitāte.
Cilvēki
Jenšēpingā dzimuši:
Pulkveža Brieža iela (Rīga)
Pulkveža Brieža iela ir Rīgas iela, Ziemeļu rajonā, Centra, Pētersalas-Andrejsalas, Skanstes apkaimēs. Pulkveža Frīdriha Brieža vārdā nosauktā iela sākas krustojumā ar Kalpaka bulvāri, Elizabetes un Strēlnieku ielām un beidzas krustojumā ar Pētersalas ielu un Ganību dambi. Pulkveža Brieža ielas kopējais garums ir 1010 metri. Tā sastāv no 4 braukšanas joslām, kuras ielas posmā no Hanzas ielas līdz Pētersalas ielai ir atdalītas.
Ielas raksturojums
Pulkveža Brieža iela ir 1010 metrus gara iela Centra, Pētersalas-Andrejsalas un Skanstes apkaimēs. Tā sākas krustojumā ar Kalpaka bulvāri, Elizabetes un Strēlnieku ielām (var teikt, ka Pulkveža Brieža iela ir Kalpaka bulvāra turpinājums). Iela visā tās garumā virzās ziemeļu virzienā. Pulkveža Brieža ielas sākumdaļa (līdz Hanzas ielai) atrodas Klusajā centrā. Aiz krustojuma ar Hanzas ielu braukšanas joslas ir atdalītas un ielas pārnumuru pusē atrodas 21. gadsimta 2. desmitgadē celta darījumu apbūve (agrāk šajā teritorijā atradās Rīgas Preču stacija). Pulkveža Brieža iela beidzas krustojumā ar Pētersalas ielu un Ganību dambi, kas ir ielas de facto turpinājums. Turpat ielas galā nepārnumuru pusē atrodas 1., 19. un 24. trolejbusu maršruta galapunkts "Pētersalas iela".
Ielu savienojumi
Pulkveža Brieža iela ir savienota ar šādām ielām:
2009. gada Viļakas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Viļakas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Viļakas novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 5 kandidātu saraksti, kas veidoti no 82 kandidātiem. Viļakas novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Viļakas novadā vēlēšanas notika 7 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva LPP/LC (43,59%), bet novada domē iekļuva arī visi pārējie kandidātu saraksti. Viļakas novada domes vēlēšanās piedalījās 2 744 vēlētāji jeb 55,1% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 2 739, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 2 680 vēlētāji.
Asīrija
Asīrija (akadiešu:𒀸𒋩, sīriešu: ܐܬܘܪ vai ܐܫܘܪ) bija Senās Divupes lielvalsts Tuvajos Austrumos. Savas attīstības agrīnajā stadijā tā pletās uz dienvidiem apmēram no mūsdienu Irākas ziemeļu robežas, aptvēra Tigras upes ieleju un vairākas tās pietekas. Austrumos Asīrija robežojās ar Zāgrosas kalniem, bet rietumu virzienā pletās Divupes līdzenums. Dienvidos Asīrija robežojās ar Babiloniju un Šumeru (vēlāk Šumera Akada). Asīrijas lielākās pilsētas bija Ašūra (mūsdienu Šārkata Irākā) un Ninīve (mūsdienu Mosulā).
Asīrijas izcelšanās
Mūsdienu Irākā, Mezopotāmijas ziemeļu daļā, Tigras upes labajā krastā atrodas neliela provinces pilsētiņa — Aš-Šārkata (Ash-Sharqat). Tā ne ar ko īpašu neatšķīrās no daudzām citām līdzīgām senās Mezopotāmijas pilsētām. Vienīgi ar to, ka tā ir pazīstama arī kā Ašūra — senās Asīrijas galvaspilsēta.
Ašūra atradās izdevīgā vietā: tās tirgotāji, kas bija cēlušies no vietējiem iedzīvotājiem asīriešiem, kontrolēja svarīgus tirdzniecības ceļus, kuri savienoja hetu kontrolēto Mazāziju un Babiloniju. Asīriešu amatnieki jau agrāk par citām tautām bija apguvuši dzelzs apstrādes noslēpumus, iespējams, pārņemot dzelzs tehnoloģiju no hetiem. Tādēļ asīriešu ieroči cīņās ar ienaidniekiem, parasti izrādījās pārāki. Ienākumi no tirdzniecības un militārais pārākums pār kaimiņiem — šie divi galvenie faktori ļāva Ašūrai strauji augt un pieņemties varenībā, pakļaujot citas apkārtējās pilsētas, līdz uz to pamata izveidojās valsts — Asīrija.
Asīrijas uzplaukums
Ap 1350. gadu p.m.ē. Asīrijas varenība jau bija jūtami pieaugusi. To veicināja arī Ēģiptes, Hitītu, Elāmītu un citu Rietumāzijas valstu novājināšanās. Vairāku nākamo desmitu gadu laikā Asīrija pakļāva Babiloniju un citas teritorijas, paplašinot tās līdz pat Vidusjūrai. Laikā no 883. līdz 876. gadam p.m.ē. tās valdnieks Ašurbanipals pakļāva savai varai visu Mezopotāmijas teritoriju, kā arī daudzas citas zemes. Līdz ar to Asīrija bija pakļāvusi savai kontrolei lielāko Tuvo un Vidējo Austrumu daļu no Ēģiptes rietumos līdz pat Persijas līcim austrumos. Tā terorizēja šī reģiona tautas apmēram 4 gadsimtus. Tomēr vislielāko varenību Asīrija sasniedza valdnieka Tiglatpalasara III valdīšanas laikā — 745.—727. gadā p.m.ē. Šajā laikā arī Asīrijas galvaspilsēta tika pārvietota no Ašūras uz Ninīvi, kas atradās Tigras upes augštecē.
Valsts iekārta
Asīriju bieži uzskata par vienu no agresīvākajām valstīm visā pasaules vēsturē. To jau no paša tās izveidošanās sākuma raksturoja despotisms, kas balstījās uz tās valdnieku absolūto monarhiju, un pasakainā bagātība, ko sākotnēji nodrošināja tirdzniecība, bet vēlāk — iekaroto zemju izlaupīšana. Tomēr vēl būtiskāk Asīrija no citām senajām impērijām atšķīrās valsts pārvaldes organizācijā. Tā nevis, kā parasti, iekaroto zemi padarīja par nodokļu un nodevu maksātāju un tās valdnieku — par vasali, citādi neliedzot šai zemei patstāvību, bet gan pārvērta to par beztiesīgu provinci, kuru kontrolēja Asīrijas valdnieka iecelts pārvaldnieks. Tādējādi visā Asīrijas teritorijā spēkā bija vienota, standartizēta likumu sistēma. Arī bruņotie spēki Asīrijā tika veidoti nevis no valdniekam pakļauto vasaļu karapulkiem, bet gan saskaņā ar centralizētu karaklausības kārtību. Tas nozīmēja, ka, karam beidzoties, karapulki nevarēja izklīst pa savām provincēm — arī miera laikā tiem vajadzēja dislocēties noteiktās vietās neatkarīgi no attāluma līdz mājām. Līdz ar to vēsturē pirmo reizi parādījās regulārs, profesionāls, labi apmācīts karaspēks, kas līdz ar efektīvākiem dzelzs ieročiem pierādīja neapstrīdamu pārākumu daudzos kauju laukos.
Briedums un tālākās pastāvēšanas problēmas
Nepārspēta Asīrijas varenība turpinājās līdz apmēram 650. g. p.m.ē., kad tās teritorijā arvien biežāk sāka iebrukt citu zemju karapulki, kuri ar laiku bija apguvuši asīriešu kara taktiku, stratēģiju un organizāciju, kā arī bruņojuma tehnoloģiju. Vēl viens no cēloņiem bija tas, ka tik plašas teritorijas kādas bija sagrābusi Asīrija, nebija iespējams ne centralizēti pārvaldīt, nedz arī pietiekami aizsargāt pat ar tik pirmklasīgu karaspēku, kāds bija tās rīcībā. Tādēļ Asīrijas valdnieki sāka atkāpties no savas agrākās politikas un attālākos reģionos vienkārši nozīmēja vasaļu valdniekus. Šādas teritorijas tika pakļautas vienotai centralizētai kontrolei (anektētas) tikai tad, ja tajās notika sacelšanās. Bet tās notika arvien biežāk. Dumpīgās tautiņas tika izsūtītas uz citiem impērijas reģioniem. Rezultātā visā Mezopotāmijā daudzu gadsimtu ilgajā Asīrijas pastāvēšanas laikā ar vēl lielāku spēku turpinājās nepieredzēta tautu, cilšu un to kultūru sajaukšanās, kas bija aizsākusies jau pēc hetu iebrukuma Babilonā.
Cīņa par izdzīvošanu
Iedzīvotāju masveida piespiedu „dzenāšana” no viena valsts reģiona uz otru radīja arvien lielāku haosu saimnieciskajā sistēmā. Papildus vēl ap 12.—11. gadsimtu p.m.ē. Asīrijai arvien lielākas problēmas sāka radīt arī nomadu ciltis no Mazāzijas, kas no turienes jau bija izspiedušas hetu paliekas un migrēja arvien tālāk uz dienvidiem. Šīs ciltis runāja aramiešu valodā, kas bija visai tuva senebreju valodai. Asīrijas valdnieki jau vairākkārt bija sakāvuši aramiešu ciltis vēl 13. gadsimtā p.m.ē. Tomēr šīs ciltis turpināja arvien tālāk iespiesties Asīrijas teritorijā, arvien vairāk saasinot iekšējos konfliktus ar Asīrijas pamatiedzīvotājiem.
Kritiski pārbaudījumi nāca pār Asīriju, kad apvienojās divi lielākie un bīstamākie tās ienaidnieki auglīgā sirpja ziemeļu daļā — mēdieši un skiti no centrālās Āzijas, kas līdz tam bija viens otru apkarojuši, ļaujot Asīrijai nostiprināties. Sākotnēji šie ienācēji no ziemeļiem viegli pakļāva vietējās senās Kaukāza tautas, sagatavojot drošu placdarmu tālākajiem iekarojumiem, bet ap 630. gadu p.m.ē. mēdiešu atbalstītie skiti jau iebruka Asīrijā. Viņi izcēlās ar to, ka nicināja jebkādu īpašumu, jo paši stepju rajonos mēdza dzīvot vieglās, vienkāršās teltīs. Tā, neskatoties uz perfekti izveidoto valsts pārvaldi un militāro organizāciju, Asīrija vairs nespēja tikt galā ar daudzskaitlīgajām, ātrajām un mobilajām skitu bandām, kas bija pieradušas pavadīt zirgu seglos, ja nepieciešams, daudzas dienas pēc kārtas, tādējādi ātri mainot savas atrašanās vietas. Šīs bandas nenotverami siroja pa Asīrijas teritoriju, terorizēja iedzīvotājus, postīja un iznīcināja visu, kas bija izjaucams, salaužams vai nodedzināms.
Bojāeja
Iekšējo nesaskaņu un ārējo ienaidnieku uzbrukumu rezultātā Asīrija turpināja arvien vairāk novājināties, līdz 612. gadam p.m.ē. Asīrijas kalnu apvidus un tās galvaspilsētu Ninīvi iekaroja Mēdija, bet lielāko Mezopotāmijas daļu sagrāba haldieši sava vadoņa Nebukadnecara II vadībā, kura kontrolē vēlāk nonāca arī Ninīve. Līdz ar to Asīrijas vēsture uz visiem laikiem bija izbeigusies, dodot vietu jauniem spēlētājiem civilizācijas vēsturē. Tai pat laikā Nebukadnecara II valdīšana faktiski nozīmēja arī īslaicīgu Babilonijas augšāmcelšanos, vai kā to dēvē vēsturē — Jaunbabiloniju (arī Haldeju).
Gibraltārs
Gibraltārs (en,, es, ) ir Apvienotās Karalistes aizjūras teritorija Pireneju pussalas dienvidu daļā, kas ietver sevī Gibraltāra klinti un smilšaino zemes šaurumu, kas savieno klintis ar Pireneju pussalu.
Ieņem stratēģiski nozīmīgu vietu Gibraltāra jūras šaurumā, kas savieno Vidusjūru ar Atlantijas okeānu. Tur izvietota arī NATO militārā jūras bāze.
Tā kā Gibraltārs ir Apvienotās Karalistes teritorija, tas ir arī Eiropas Savienības (ES) loceklis kopš 1973. gada (šajā gadā Apvienotā Karaliste pievienojās ES, bet bez Normandijas salām un Menas Salas). Uz to neattiecas kopējā ES lauksaimniecības politika, Šengenas vienošanās, kā arī tas neietilpst kopējā ES muitas zonā. Kopš 2004. gada Gibraltāra iedzīvotāji drīkst piedalīties Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Gibraltāra iedzīvotāji ir Apvienotās Karalistes un ES pilsoņi.
Pastāv viedoklis, ka nosaukums "Gibraltārs" cēlies no arābu pulkveža Tarika ibn Ziada vārda. Viņam par godu Gibraltāra klints tika nodēvēta par "Varoni Tariku" (Djebel al-Tarik).
Gibraltārs ir vienīgā vieta Eiropā, kur dzīvo savvaļas pērtiķi — magoti. Vietējais ticējums vēsta, ka Gibraltārs piederēs britiem tik ilgi, kamēr dzīvs būs kaut viens no šiem pērtiķiem.
Vēsture
Gibraltāra (viena no leģendārajiem Herkulesa stabiem) vēsture sniedzas vairāk kā 3000 gadu ilgā pagātnē. Nosaukums "Herkulesa stabi" sastopams vēl Platona darbos. Senie feniķieši un kartāgieši Gibraltāru izmantoja kā kuģu ostu. Romas impērijas laikā klints atradās tās teritorijā, bet pēc impērijas norieta to pārvaldīja dažādas ģermāņu ciltis, piemēram, vandaļi un goti.
Līdz ar islāma izplatīšanos un ekspansiju Gibraltārs uz ilgu laiku nonāca mauru īpašumā, kas to iekaroja 711. gadā. Tikai 1602. gadā tas pārgāja Spānijas valdījumos, tomēr 1704. gadā to iekaroja britu karaspēks. 1713. gadā, pēc Utrehtas miera līguma, ko Spānijai uzspieda Anglija un Francija, Gibraltārs pilnībā tika nodots Apvienotās Karalistes pakļautībā.
Henrijs Kisindžers
Henrijs Alfrēds Kisindžers (dzimis 1923. gada 27. maijā) ir ebreju izcelsmes ASV diplomāts un 1973. gada Nobela miera prēmijas laureāts. Ričarda Niksona un Džeralda Forda prezidentūras laikā Kisindžers ieņēma ASV Nacionālās drošības padomnieka, vēlāk arī ASV Valsts sekretāra amatus.
Starp 1969. un 1977. gadu Kisindžeram bija nozīmīga loma ASV ārpolitikas jautājumos. Tieši Kisindžers iniciēja soļus, kas noveda pie otrā atslābuma perioda Aukstajā karā. Kisindžera laikā ASV krietni uzlaboja savas attiecības ar Ķīnas Tautas Republiku, kā arī Vjetnamas kara laikā panāca miera līguma parakstīšanu, saskaņā ar kuru ASV izveda no Vjetnamas savu karaspēku.
1972. gadā ietekmīgais amerikāņu žurnāls TIME atzina Kisindžeru par Gada cilvēku.
Jūrmalas ģerbonis
Jūrmalas pilsētas ģerbonis ir viens no Jūrmalas pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts 1925. gadā.
Žešovas apriņķis
Žešovas apriņķis ir apriņķis Polijā, Piekarpatu vojevodistē. Apriņķis robežojas ar Piekarpatu vojevodistes Ņisko, Ležajskas, Laņcutas, Pševorskas, Pšemislas, Bžozovas, Stšižovas, Ropčices-Seņdzišovas un Kolbušovas apriņķiem, bet Žešovas pilsēta ir anklāvs apriņķa teritorijā.
Timols
Timols (5-metil-2-izopropilfenols, C10H14O) ir p-cimola (1-metil-4-izopropilbenzola) oksiatvasinājums un pieder pie fenoliem. Tā kā cimols ir terpēns, tad timols ir pieskaitāms terpenoīdiem. Timols ir bezkrāsaina kristāliska viela ar īpatnēju ķimeņu smaržu un asu garšu.
Timolam ir izomērs — karvakrols.
Atrašanās dabā
Timols ir mārsila, ķimeņu un citu ēterisko eļļu sastāvdaļa, no tā arī cēlies vielas nosaukums (la — 'mārsils').
Iegūšana
Rūpnieciski iegūst no m-krezola CH3C6H4OH un propilēna CH3−CH=CH2.
Izmantošana
Timols ir mentola un dažu indikatoru (timolftaleīna, timolzilā) izejviela. To lieto arī medicīnā kā prettārpu līdzekli un antiseptisku līdzekli. Izmanto arī stomatoloģijā dentīna atsāpināšanai un farmācijā kā konservantu. Dažkārt pievieno cigaretēm kā aromatizatoru.
Aigars Cipruss
Aigars Cipruss (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu hokejists, spēlēja centra uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2020) viņš ir Latvijas čempionāta komandas Rīgas "Olimp" trenera palīgs.
Spēlētāja karjera
Viens no perspektīvākajiem jaunajiem hokejistiem karjeras pirmssākumos paspējis debitēt PSRS čempionātā Rīgas "Dinamo" rindās un pēcāk tās mantinieces Starpvalstu hokeja līgas turnīros spēlējis Latviju pārstāvošajos klubos. Pēc Starpvalstu hokeja līgas izjukšanas 1994. gadā devies uz Ziemeļameriku, kur trīs sezonas spēlējis dažādās zemākajās līgās, taču NHL tuvumā nav spējis nokļūt un atgriezies Eiropā.
Ilgāko savas profesionālās karjeras posmu Cipa (tā viņu dēvēja komandas biedri) aizvadīja Somijas SM-līgā - no 1997. līdz 2003. gadam. Pēcāk Cipruss pievienojās Krievijas Augstākās (pēc spēka otrā līga) klubam Maskavas "Spartak", kuram palīdzēja atgriezties Krievijas Superlīgā. Šajā pat Krievijas komandā Cipruss aizvadīja arī 2004./2005. gada sezonu, taču pēc visai mazrezultatīvas sezonas "Spartak" atteicās no Ciprusa pakalpojumiem.
Cipruss 2005. gadā izlēma atgriezties Latvijas klubu rindās, palīdzot Rīga 2000 komandai izcīnīt Baltkrievijas Atklātā čempionāta bronzas godalgas. Arī nākamo sezonu Cipruss uzsāka Latvijā DHK "Latgale" sastāvā, taču, nospēlējis trīs spēles, devās prom uz Itālijas A&O Asiago. 2007. gada vasarā viņš pievienojās Dānijas hokeja līgas klubam Esbjergas IF.
Latvijas izlases sastāvā viņš spēlējis kopš izlases atjaunošanas pirmssākumiem debitējot jau pirmajā Pasaules čempionāta kvalifikācijas turnīra spēlē pret Lietuvas izlasi 1992. gada 7. novembrī, kur guva pirmos vārtus atjaunotās Latvijas valstsvienības labā (mača 26. sekundē).
Pavisam Cipruss piedalījies 11 Pasaules čempionātos un divās Olimpiskajās spēlēs. Cipruss pēc Turīnas olimpisko spēļu hokeja turnīra paziņoja par vēlmi beigt karjeru Latvijas izlasē. Ar 107 (50+57) gūtajiem rezultativitātes punktiem izlases mačos Cipruss ir trešais visu laiku rezultatīvākais Latvijas izlases hokejists. 2006. gadā viņš paziņoja, ka vairs nespēlēs Latvijas izlasē. Atgriezās 2009. gada Pasaules čempionātā.
Trenera karjera
Pēc 2008. gada sezonas Kontinentālās hokeja līgas komandā Rīgas "Dinamo", 2009. gadā viņš nolēma beigt profesionālo karjeru, kļūstot par "Dinamo" kluba menedžeri un fārmkluba treneri. 2013. gadā Cipruss trenēja Lietuvas hokeja klubu Viļņas "Baltica", taču sezonas vidū atgriezās Latvijā, kļūstot par Latvijas hokeja līgas kluba HK Kurbads galveno treneri. Kopā ar Kurbadu Cipruss izcīnīja čempionāta sudraba medaļas. 2014. gada jūnija sākumā tika apstiprināts par Baltkrievijas Ekstralīgas kluba Grodņas "Neman" galveno treneri, taču jau septembra vidū no amata tika atbrīvots.
Turpmākajās sezonās bija HK Zemgale un HK Rīga galvenais treneris, kā arī Rīgas "Dinamo" trenera palīgs.
Volfgangs Izers
Volfgangs Izers (de, * 1926.g. 22. jūlijā Marienbergā, † 2007.g. 24. janvārī) ir nozīmīgs vācu literatūrzinātnieks, receptīvās estētikas skolas pārstāvis.
Izers studējis Leipcigas, Tībingenes un Heidelbergas universitātēs, specializējies angļu literatūrā. No 1966. līdz 1991.g. bijis pasniedzējs Konstances Universitātē. Starptautisku atpazīstamību pirmoreiz ieguvis ar darbu ''Die Appellstruktur der Texte. Unbestimmheit als Wirkungsbedingung literarischer Prosa'' (1970).
Tenacious D
Tenacious D ir rokgrupa no Losandželosas, ASV. Grupa sastāv no diviem mūziķiem un aktieriem — Džeka Bleka un Kaila Gesa.
Tenacious D tika izveidots 1994. gadā, kad abi tās dalībnieki uzstājās akustiskā duetā. Grupa ieguva popularitāti 1999. gadā, viņiem piedaloties savā televīzijas šovā.
Putni (albums)
Putni ir grupas Tumsa pirmais albums, kas izdots 1998. gadā. Tajā ir apkopotas līdz tam laikam labākās un neizdotās grupas dziesmas, populārākās no tām ir Karaļnams, Pludmale un Noklīdušie. 2006. gada oktobrī albums tika pārizdots CD formātā.
OpenERP
Tiek uzskatīts, ka šī sistēma ir viena no vispilnīgākajām ERP un CRM sistēmām.
Tehniskā informācija
Sistēma sastāv no atsevišķām klienta un servera daļām. Saikne starp serveri un klienta lietotnēm tiek nodrošināta izmantojot XML-RPC vai NET-RPC interfeisus.
Open ERP ir atvērtā pirmkoda datorprogrammu sistēma, kas tiek izplatīta zem GNU Affero General Public License licences.
Atriebēji (Marvel Comics)
"Atriebēji" (en, Marvel's The Avengers) ir Marvel Comics supervaroņu komanda, kuras autori ir Stens Lī un Džeks Kirbijs. Komandas dalībnieku saraksts nav konstants un laika gaitā mainās. Komanda arī vairākas reizes ir sadalījusies un tās dalībnieki ir cīnījušies savā starpā tā dēvētajā Marvel pilsoņu karā.
Sociālais kapitāls
Sociālā kapitāls ir saistīts ar sociālajām attiecībām, vērtībām un pieejamajiem resursiem gan sociālā tīkla ietvaros, gan starp dažādiem sociālajiem tīkliem. Jēdziens tiek izmantots ekonomikā, politikas zinātnē, psiholoģijā un socioloģijā, kā arī organizāciju teorijā. Sociālais kapitāls rodas indivīdu savstarpējo attiecību rezultātā. Salīdzinājumā ar fizisko kapitālu un cilvēkkapitālu, nav tik taustāms, jo tas eksistē indivīdu attiecībās. Tas ir esošo vai potenciālo resursu kopums, kas saistīts ar ilgstošu vairāk vai mazāk institucionalizētu attiecību tīklojumu, kuru raksturo savstarpēja pazīšanās, uzticēšanās un mijiedarbība. Sociālo kapitālu veido sociālie pienākumi (saites), kuras pie noteiktiem apstākļiem ir iespējams pārvērst ekonomiskā kapitālā un institucionalizēt resursu formā.Sociālā kapitāla definīcijas Pastāv atšķirīgi viedokļi par to, kurš un kad pirmo reizi izmantoja sociālā kapitāla jēdzienu, vienlaicīgi tās visas norāda uz diviem svarīgiem aspektiem: • indivīdu sadarbības tīklu veidošana; • tādu nepieciešamo īpašību, pakalpojumu un pārstāvniecisko institūciju radīšana, kas nodrošina demokrātijas pastāvēšanu. Lielu ieguldījumu sociālā kapitāla jēdziena skaidrošanā ir ieguldījusi Pasaules Banka, F.Fukujama, Dž.Kolemans un R.Patnems. F.Fukujama ir norādījis, ka sociālais kapitāls ir piemērota neformāla norma, kas veicina sadarbību starp diviem vai vairāk indivīdiem. Dž.Kolemans sociālo kapitālu definē funkcionāli — tās ir struktūras iezīmes, kas veicina indivīda darbību. Savukārt R.Patnems norāda, ka tādas iezīmes kā uzticēšanās, normas un tīkli var uzlabot sabiedrības efektivitāti un veicināt koordinētu rīcību, tā rezultātā attīstot sociālo kapitālu. Sociālā kapitāla definīcijas var iedalīt pēc šādiem faktoriem: • saikne starp attiecībām, kādas indivīds veido ar citiem indivīdiem; • kolektīva ietvaros noteiktā attiecību struktūra dažādu aktieru starpā; • abu iepriekš minēto elementu apkopojums.
Sociālā kapitāla ietvaros, izmantojot tīklus, kas veidojas indivīdu mijiedarbības rezultātā, indivīdiem ir iespējas atrisināt problēmas, panākt savu interešu īstenošanu. Tā kā nav vienotas sociālā kapitāla definīcijas, nav pārsteidzoši, ka daži sociālā kapitāla definējumi pat nonāk pretstatā viens otram. Šī iemesla dēļ daudz tiek diskutēts par sociālā kapitāla jēdzienu, tā izcelsmi, atšķirīgo pielietojumu un neatbildētajiem jautājumiem tā novērtēšanas kontekstā (kā to mērīt).
Kalnciema ģerbonis
Kalnciema ciema ģerbonis un Kalnciema pagasta ģerbonis ir viens no Kalnciema ciema oficiālajiem simboliem. Apstiprināts 1998. gadā kā toreizējās Kalnciema pilsētas ģerbonis.
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairoga apakšdaļā atrodas sudraba pēda, kas atgādina par kaļķakmens atradnēm. Pārējā vairoga daļā ir zaļš fons ar slīpā krustā izkārtoti divpadsmit zelta ķieģeļi pa trīs četros krāvumos, katra krāvuma vidējais ķieģelis nedaudz izvirzīts tuvāk vairoga centram. Ķieģeļi apzīmē to, ka Kalnciemā jau no 19. gadsimta darbojās kaļķu un ķieģeļu cepļi.
Freemasons
Freemasons ir deju mūzikas, hausmūzikas un elektroniskās mūzikas producentu apvienība no Braitonas, Apvienotajā Karalistē. Apvienībā ietilpst dīdžejs, producents, komponists Rasels Smols (kurš ir viens no diviem apvienības Phats & Small dalībniekiem) un Džeimss Viltšīrs.
Remiksi
{{columns |width=450px
2008
}}
Nirburgringa
Nirburgringa (de) ir Formula 1 sacīkšu trase, kura atrodas Nirburgā, Vācijā. Tā ir bāzēta uz slavenās Nordšlaifes trases. Tā bija 20 km gara, tomēr Nirburgringa ir tikai apmēram piecus kilometrus gara.
Nordšlaifē ir miruši četri Formula 1 piloti un viens Formula 2 pilots. Ceneks Juneks 1928. gadā kļuva par pirmo pilotu, kurš ir gājis bojā autosacīkstēs. 1984. gadā notika rekonstrukcija un daļa no Nordšlaifes tika pārtaisīta par Nirburgringu. 12. maijā notika paraugdemonstrējumu sacīkste. Ar identiskiem Mercedes 190E 2.3-16 startēja Džeks Brebems, Fils Hills, Denijs Halms, Džeimss Hants, Žaks Lafits, Nikijs Lauda, Karloss Reutemans, Keke Rosbergs, Džodijs Šekters, Manfrēds Šurti, Airtons Senna un Džons Votsons. Uzvarēja Senna. Tajā pašā gadā atjaunotā trase rīkoja Eiropas GP un gadu vēlāk Vācijas GP, vienīgo reizi Nirburgringas vēsturē. Trasi nelietoja 10 gadus, līdz 1995. tur atkal notika Eiropas GP. Tas pats bija pēc gada, tomēr 1997. un 1998. gadā Eiropas GP notika Heresā, bet Vācijas GP - Hokenheimā, tādēļ tika nolemts rīkot tuvējās Luksemburgas Grand Prix. Kopš 1999. gada šeit notiek Eiropas GP, tomēr sākot ar 2007. gadu Hokenheima un Nirburgringa Vācijas GP rīko uz maiņām. Tiesa gan, sakarā ar to, ka jaunais Eiropas GP Valensijā F1 tiks izmantots tikai sākot ar 2008. gadu, 2007. gadā Vācijas GP vispār nenotika (pirmo reizi kopš 1961. gada), un Nirburgringā tika rīkots Eiropas GP.
Īrijas jūra
Īrijas jūra (en, ga, cy, gv) ir sekla, Atlantijas okeānam piederīga malas jūra starp Īriju un Lielbritāniju. Ziemeļos to Ziemeļu šaurums starp Ziemeļīriju un Skotiju savieno ar Atlantijas okeānu, dienvidos Sentdžordža šaurums — ar Ķeltu jūru.
Raksturojums
Jūras vidējais dziļums ir ap 60 metriem, maksimālais — 272 metri. Ūdens virsējā slāņa vidējā temperatūra ziemā 5 °C, vasarā — 16,5 °C, ūdens sāļums — 32,0—34,9‰. Plūdmaiņas ir augstas — 2,9 līdz 10,2 metri.
Īrijas jūras centrālajā daļā atrodas Menas sala, bet pie Anglijas krastiem — Englsi sala. Lielbritānijas piekrastē ir Solvejas līcis starp Skotiju un Angliju, kā arī Morkums — sekls līcis ziemeļos no Blekpūlas.
Pēdējā ledus laikmeta laikā tagadējās Īrijas jūras centrālajā daļā visdrīzāk atradās ezers, savukārt Lielbritānija un Īrija bija savienotas ar sauszemi. Aptuveni pirms 10 000 gadiem ezers savienojās ar Atlantjas okeānu, tā ūdens pakāpeniski kļuva sāļāks.
Transports
Īrijas jūrai ir augsta ekonomiskā nozīme kā transporta ceļam starp Lielbritāniju un Īriju (vairāk kā 12 miljoni pasažieru un vairāk kā 18 miljoni tonnu kravu gadā). Lielākā osta ir Liverpūles un Birkenhedas osta — gada apgrozījums 32 miljoni tonnu, 734 000 pasažieru.
Īrijas jūrā darbojas šādas prāmju līnijas (no dienvidiem uz ziemeļiem):
Pirmā pasaules kara laikā Īrijas jūra ieguva iesauku "zemūdeņu aleja" — pēc tam, kad 1917. gadā karā iestājās ASV, galvenās zemūdeņu aktivitātes no Atlantijas okeāna pārcēlās uz Īrijas jūru.
Naftas un dabasgāzes atradnes
Zem Īrijas jūras austrumu daļas atrodas dabasgāzes un naftas atradnes — tiek lēsts, ka šeit iespējams iegūt 210 km³ dabasgāzes un 176 miljonus barelu naftas. Ieguve sākās 1995. gadā, pašlaik Īrijas jūrā pie Lielbritānijas krastiem ir četras ieguves platformas.
Potenciālais tunelis zem jūras
Jau ilgstoši tiek apspriesta iespēja veidot aptuveni 80 kilometrus garu dzelzceļa tuneli, kas savienotu Lielbritāniju un Īriju. Jau 1895. gadā ar šādu mērķi tika uzsākta ģeoloģiskā izpēte Ziemeļu šaurumā. Tuneļa projekts vairākkārt apspriests Īrijas parlamentā, ir piedāvāti vairāki maršruti.
Vēja enerģijas ieguve
Pie Velsas ziemeļu krasta Īrijas jūrā izvietotas 30 vēja turbīnas, katras jauda ir 2 MW. Īrijas jūras dienvidu daļā tiek veidota viena no pasaules lielākajām vēja fermām — Ārklovas sēkļa vēja parks. Pašlaik šeit darbojas septiņas milzu turbīnas, katras jauda ir 3,6 MW, rotora diametrs — 104 metri. Kompānija "Airtricity" paredz šeit izvietot vēl gandrīz 100 šādas turbīnas.
Vēja turbīnas izvietotas vai tiek plānotas vēl vairākās vietās.
Vides problēmas
Viena no smagākajām Īrijas jūras vides problēmām ir radioaktīvais piesārņojums ar plutoniju. Selafīldā — Īrijas jūras austrumu krastā — darbojās plutonija ražošanas iekārta, kas ražoja 239Pu kodolieročiem. Uzskata, ka ražotnes pastāvēšanas pirmajās desmitgadēs Īrijas jūrā nokļuva un nogulsnējās ap 250 kilogramu radioaktīvā un toksiskā plutonija. Īrijas jūras krastos atradās vēl vairākas atomzemūdeņu bāzes, kuras arī piesārņoja Īrijas jūru ar radioaktīvajiem atkritumiem. Īrijas jūrā apglabāti arī ķīmiskie ieroči un, iespējams, kodolatkritumi.
Īrijas jūrā notiek arī pārzvejošana, kas draud ar krasu zvejas resursu zudumu.
Ar Īrijas jūras vides problemātiku nodarbojas īpaša sabiedriskā organizācija — Irish Sea Forum.
Karvakrols
Karvakrols (2-metil-5-izopropilfenols, cimofenols, C10H14O) ir p-cimola (1-metil-4-izopropilbenzola) oksiatvasinājums un pieder pie fenoliem. Tā kā cimols ir terpēns, tad karvakrols ir pieskaitāms terpenoīdiem. Karvakrols ir bezkrāsains eļļains šķidrums ar īpatnēju ķimeņu smaržu.
Atrašanās dabā
Karvakrols ir mārsila, ķimeņu, raudeņu un citu ēterisko eļļu sastāvdaļa, no tā arī cēlies vielas nosaukums (la — 'pļavas ķimene').
Iegūšana
Var iegūt no kampara atvasinājumiem. Piemēram, karvons izomerizējas par karvakrolu, karsējot kopā ar skudrskābi vai fosforskābi. Iegūst arī no dabīgajām ēteriskajām eļļām.
Izmantošana
Karvakrolam ir dezinficējošas īpašības un to dažkārt lieto kā skalošanas līdzekli.
Blažova
Blažova ir pilsēta Polijā, Piekarpatu vojevodistē, uz dienvidiem no Žešovas.
Divāns (institūcija)
Osmaņu impērijas divāns
Osmaņu impērijā augstāko impērijas padomi sauca par Augstāko divānu (osmaņu turku valodā: Dîvân-ı Hümâyûn) un tajā ietilpstošo amatpersonu skaits mainījās visā impērijas pastāvēšanas laikā. Divāna priekšsēdētājs bija lielvezīrs, izņemot gadījumus, kad klāt bija sultāns.
Divāna sastāvs līdz 19. gadsimtam
Osmaņu impērijas divāna sastāvā līdz 19. gadsimtam ietilpa:
Divāna sastāvs 19. gadsimtā
19. gadsimtā un vēlāk divānā ietilpa: Islāma lietu vadītājs, jeb islāma šeihs (şeyhülislâm) divānā neietilpa, bet vēlāk, kad divāna vietā izveidoja Osmaņu impērijas ministru kabinetu (1908), šis amats arī tika iekļauts, līdzvērtīgi ministru amatiem.
Lāčplēša iela (Rīga)
Lāčplēša iela ir pilsētas un maģistrālas (no Aleksandra Čaka ielas līdz Salu tiltam) nozīmes iela Rīgā, Centra rajona Centra un Latgales priekšpilsētas Avotu un Maskavas forštates apkaimēs. Tā sākas krustojumā ar Krišjāņa Valdemāra ielu pilsētas centra ziemeļu daļā, virzās caur Rīgas centrālo daļu uz dienvidiem, iela beidzas divlīmeņu krustojumā ar Krasta ielu, Pārdaugavas virzienā turpinās kā Kārļa Ulmaņa gatve, kas iet pa Salu tiltu. Kopējais ielas garums — 2750 metri, visā garumā klāta ar asfaltbetona segumu. Satiksme ielas posmā no Krišjāņa Valdemāra ielas līdz Avotu ielai organizēta vienā braukšanas joslā katrā virzienā, līdz Avotu ielai gar malām 2014. gada vasarā ierīkots velosipēdu ceļš. Posmā starp Avotu un Gogoļa ielu ielai ir vienu braukšanas joslu katrā virzienā ar papildu joslām pagriezienu veikšanai. Atlikušajā ielas daļā kustība notiek 2—3 joslās abos virzienos.
Vēsture
1867. gadā apvienoja Mazo Smilšu (de) un Lielo Smilšu (de) ielu, izveidojot Smilšu ielu (de). Baltijas pārkrievošanas laikā 1885. gadā Smilšu ielu pārdēvēja par Romanova ielu (ru, Romanovu dinastijas vārdā). No vismaz 1889. gada Romanova ielā atradās Rīgas Katrīnas skola, tagad viena no Rīgas Dizaina un mākslas vidusskolas ēkām.
1923. gadā iela nosaukta par Lāčplēša ielu. 1941. gadā iela uz īsu laiku pārdēvēta par Cīņu ielu. Vācu okupācijas laikā to pārdēvēja vēsturnieka Kārļa Širrena vārdā par Kārļa Širrena ielu (de), bet 1944. gadā iela atguva Lāčplēša ielas nosaukumu, kas pastāv līdz mūsdienām.
Ielu savienojumi
Lāčplēša iela ir savienota ar šādām ielām:
Ķeltu jūra
Ķeltu jūra (,, , kw, fr, br) ir Atlantijas okeānam piederīga jūra pie Eiropas krastiem. Jūras nosaukums saistīts ar to, ka tās krastos dzīvo mūsdienu ķeltu tautas. Jūra izdalīta relatīvi nesen — 1921. gadā; tai piemīt kopējas ģeoloģiskās un hidroloģiskās īpatnības. Mūsdienās jūras nosaukums ir iegājies, to plaši lieto gan zvejnieki, gan arī naftas ieguves rūpniecībā nodarbinātie. Daļu akvatorijas jūras dienvidaustrumos pie Bretaņas pussalas dažkārt dēvē par Iruāza jūru.
Vispārējs apraksts
Jūras maksimālais dziļums ir nosacīts — tas ir atkarīgs no vienošanās par jūras ārējo robežu tās dienvidu un austrumu pusē, kas tiek vilkta pat tikai 128 metru dziļumā, gan arī 1000 metru dziļumā. Ķeltu jūra kopumā ir sekla, 100—200 metrus dziļa. Jūrai raksturīgi sēkļi. Plūdmaiņas augstas, Bristoles līcī sasniedz 14,4 metrus.
Salas un līči
Īrijas dienvidu piekrastē atrodas Klīras un Šērkinas salas, Korkas līcis un Soltī salas. Jūras ziemeļaustrumu daļā, Lielbritānijas piekrastē, atrodas Bristoles līcis, līča ārējā daļā — Landi sala. Jūras centrālajā daļā netālu no Kornvolas pussalas gala atrodas Silli salas. Bretaņas piekrastē atrodas Uesānas sala.
Robežas
Ziemeļos atrodas Īrijas dienvidu krasts un Svētā Džordža šaurums, ziemeļaustrumos — Velsas dienvidu krasts un Kornvolas pussala, austrumos — Lamanšs un Bretaņa, dienvidos un rietumos Ķeltu jūra robežojas ar atklāto Atlantijas okeānu, robeža tiek vilkta pa kontinentālā šelfa ārējā malu. Precīza Ķeltu jūras dienvidu un rietumu robežu nav nosprausta.
C6H6O2
Summārajai formulai C6H6O2 atbilst vairāki savienojumi:
Zeme starp Skrundu un Zemgali
Zeme starp Skrundu un Zemgali jeb "Starpzeme" ir apzīmējums zemei, kas XIII. gs. pieminēta kuršu ķēniņa Lamekina un Romas pāvesta legāta Alnas Balduīna līgumā par patstāvīgas Kursas bīskapa valsts dibināšanu 1230. gadā.
Zemes sadalīšana starp Livonijas ordeni un Kurzemes bīskapu (1253)
Par Kursas zemju sadalīšanu tika noslēgti divi līgumi:
Jēkabpils reģionālā slimnīca
Jēkabpils reģionālā slimnīca ir IV līmeņa reģionālā slimnīca, kas atrodas Andreja Pormaļa ielā 125 Jēkabpilī.
Darbība
Jēkabpils reģionālā slimnīca pēc organizācijas tipa ir jauktā slimnīca, kurai ir divi lieli korpusi — 5 stāvu un 4 stāvu ēkas ar daudzām nodaļām, kā arī astoņi mazāki korpusi. Tā ir daudzprofilu ārstniecības iestāde ar stacionāru - 15 nodaļām un ambulatoro nodaļu, kurā pieņem 18 specialitāšu ārsti. Stacionārā ir 277 gultasvietas, katrā nodaļā ir internets un datori. Slimnīcā tiek sniegta neatliekamā medicīniskā palīdzība un 24 stundas diennaktī darbojas traumpunkts, kurā dežūrē 7 ārsti — speciālisti. Slimnīca piedāvā pirmā un otrā posma rehabilitāciju. Tajā ir ieviesta radioloģijas informācijas sistēma. Ārstniecības iestāde var lepoties ar operāciju bloku, kas ir viens no labākajiem un modernākajiem valstī kā medicīniskā aprīkojuma, tā arī telpu ziņā un ar anestezioloģijas un reanimācijas nodaļām, kurām ir modernas un aprīkotas pacientu palātas, kā arī ārstniecības personāla telpas. Slimnīcai ir sava medicīniski zinātniskā bibliotēka ar piekļuvi elektroniskajām datu bāzēm.
Personāls
Slimnīcā nodarbināti 65 ārsti, 199 vidējā ārstniecības personāla darbinieki un 122 jaunākā ārstniecības personāla darbinieki.
Ārstēšana un diagnostika
Slimnīca ir vienīgā, kas Jēkabpils apkaimē nodrošina nieru aizstājterapiju, otolaringoloģiskās operācijas, asins sagatavošanu, jaundzimušo aprūpi un reanimāciju perinatālās aprūpes centrā. Diagnostikā tiek pielietota ultrasonogrāfija, kura ietver arī asinsvadu duplekso doplerogrāfiju, kā arī endoskopijas, funkcionālā diagnostika, datortomogrāfija, ehokardiogrāfija, osteodensitometrija, elektroencefalogrāfija, arī rentgendiagnostika un laboratorija. Tiek izmantota viena no jaunākajām metodēm ārstniecībā — laparoskopijas metode ginekoloģijā, uroloģijā un ķirurģijā.
Vēsture
Pilsētas slimnīcu nodibināja 1912. gadā, tā bija koka celtne, kas ir saglabājusies līdz mūsu dienām. Taču jau pirms tam, kopš 1834. gada darbojās lazarete, kas medicīnas vēsturē iegāja ar to, ka 1847. gadā tajā ārpus Rīgas tika veikta pirmā amputācija ar narkozi. 1937. gadā tika atklāts jaunais slimnīcas korpuss, kurā bija 40 gultasvietas un moderni aprīkota operāciju zāle.
Latvijas PSR laikā slimnīcā strādāja galvenais ārsts un ķirurgs Špungins, terapeiti Klāra Ozoliņa un Leopolds Ozoliņš, rentgenoloģe Aina Barone, ķirurgs Edgars Barons, stomatoloģe Rita Korņeva un citi. Pēc Krustpils un Jēkabpils pilsētu apvienošanas 1962. gadā ārstniecisko iestāžu atrašanās vietas bija abos Daugavas krastos dažādās vietās. Jēkabpils pusē atradās centrālā slimnīca, prettuberkulozes dispansers Brīvības ielā 213, poliklīnika blakus Vecpilsētas laukumam Brīvības ielā 154. Krustpils pusē atradās stomatoloģijas nodaļa Rīgas ielā 204, bērnu konsultācija Rīgas ielā 201, bet Gunta Beķera vadītā 1. terapijas nodaļa bijušajā Krustpils slimnīcā Slimnīcas ielā 1, kas 1960. gadu beigās sakarā ar ēkas avārijas stāvokli tika iekārtota bijušās miertiesas ēkā Brīvības ielā 120 un tur palika 25 gadus (tagad tā ir Jēkabpils domes ēka).
Slimnīcas stacionāra piecstāvu korpusu ar 200 gultasvietām, kā arī administrācijas un diagnostikas divstāvu ēku nodeva ekspluatācijā 1975. gada aprīlī (slimnīcu vadīja galvenais ārsts Viesturs Skrodelis). Slimnīca spēja uzņemt 500 pacientus, tomēr tolaik trūka sarežģītu diagnostikas iekārtu, tāpēc ārstēšanas kvalitāti noteica mediķu atbildība un profesionālisms. Šajā laikā lielu popularitāti jēkabpiliešu vidū guva neirologi Raimonds Bērziņš un Gunārs Kiršbergs, kardiologi Guntars Apsītis un Izaks Hercbahs, poliklīnikas vadītāja otolaringoloģe Olga Mutjanko, terapeiti Benita Liepiņa un Guntis Beķeris, ftiziatri Antons Zvīdris, Rasma Buholce, Elga Babre, Dzintra Apsīte, Ausma Jakovļeva, pediatri Ruta Beķere, Mirdza Brikmane un Enoks Biķis.
1984. gadā sāka darboties slimnīcas jaunā ambulatorā nodaļa jeb poliklīnika, kuras projekta autore ir arhitekte Ināra Kārkliņa. Uz šo ēku pārnāca arī bērnu konsultāciju un stomatoloģijas nodaļa. Kabineti ir izvietoti četros stāvos 3000 kvadrātmetru teritorijā. Poliklīnika vienā maiņā spēja uzņemt 500 pacientu, poliklīnikas darbu vadīja Olga Mutjanko.
Pēc neatkarības atjaunošanas
1990. gados Jēkabpils slimnīca no valsts budžeta finansētās slimnīcas kļuva par iestādi, kurai samaksa par padarīto darbu nāca caur vietējo slimokasi. Uzlabojot slimnīcas darbu, 1. terapijas nodaļa 1993. gadā tika pārvietota uz poliklīnikas korpusu.
1996. gadā tika izveidots jaundzimušo perinatālās aprūpes centrs, kura aprūpē nonāca jaundzimušie un riska grupas grūtnieces no visa Latgales reģiona. Par centra vadītāju kļuva Ingūna Kalēja. 2002. gada pavasarī centrs tika paplašināts un aprīkots ar jaunu aprīkojumu, nodrošinot māmiņu un zīdaiņu kopā uzturēšanos un nepieciešamo ārstēšanu.
Infekciju un uroloģijas nodaļām tika saglabāta reģionāla nozīme. Sekmīgi darbojās asins sagatavošanas nodaļa (vadītāja Lengīna Štolcere). Tika attīstītas diagnostikas nozares, tika iegādātas jaunas rentgena, ultrasonogrāfijas, ehokardiogrāfijas iekārtas un sirds funkcionālās izmeklēšanas datorizētā aparatūra, kā rezultātā laboratoriskie izmeklējumi atbilda starptautiskiem standartiem (vadītāja Inguna Breikša).
Izmaiņas skāra primāro veselības aprūpi — iecirkņu terapeiti un pediatri kļuva par ģimenes ārstiem.
Karina Ploka
Karina Ploka (dzimusi Korna Ventspilī) ir latviešu juriste un bijusī vairāku ministriju parlamentārā sekretāre. Bijusi finanšu ministra padomniece.
Biogrāfija
1994. gadā pabeigusi Ventspils 1. vidusskolu, 2000. gadā ieguvusi juristes kvalifikāciju Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē, tāpat studējusi Rīgas Juridiskajā augstskolā.
2002. gadā K. Ploka bijusi Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas ārējo sakaru nodaļas vadītāja, laikā no 2002. gada novembra līdz 2004. gada septembrim viņa strādāja Satversmes tiesā par tiesneša palīdzi. Pēc tam kļuva par konsultanti Saeimas juridiskajā birojā (līdz 2005. gada februārim). Kopš 2005. gada augusta vada inženierkomunikāciju turētāju sadarbības padomes likumdošanas un normatīvo aktu pilnveidošanas komiteju. No 2005. gada februāra līdz 2010. gada novembrim bijusi uzņēmuma "Latvijas Gāze" nekustamo īpašumu daļas vadītāja. K. Ploka ir bijusi partijas "Sabiedrība citai politikai" valdes locekle (2008—2011). Kopš 2010. gada marta ir partijas apvienības "Vienotība" (kopš 2011. gada novembra — partija) valdes locekle. kļuva par Tieslietu ministrijas parlamentāro sekretāri, amatā esot līdz, nākamajā dienā kļūstot par Finanšu ministrijas parlamentāro sekretāri. 2013. gada martā tikusi atstādināta no amata.
2009. gadā kandidējusi Eiropas Parlamenta vēlēšanās no "Sabiedrība citai politikai" saraksta, taču netika ievēlēta. Tāpat neveiksmīgi kandidējusi 10. Saeimas vēlēšanās 2010. gadā un 11. Saeimas vēlēšanās 2011. gadā no "Vienotības" saraksta. 2021. gada pašvaldību vēlēšanās nesekmīgi kandidēja uz vietu Liepājas valstspilsētas domē no apvienotā Kustības "PAR!", "Vienotības" un "Progresīvie" saraksta.
Minska
Minska (be, agrāk Менск, ru) ir Baltkrievijas lielākā pilsētā un tās galvaspilsēta, kā arī vienīgā apgabala līmeņa pilsēta valstī. Tā ir arī Minskas apgabala un Minskas rajona administratīvais centrs, lai gan neiekļaujas šo administratīvo vienību sastāvā. 2020. gadā pilsētā dzīvoja 2,02 miljoni iedzīvotāju. Minska atrodas valsts centrālajā daļā pie Svislačas upes. Valsts saimniecības, kultūras un politiskais centrs. Neatkarīgo Valstu Savienības (NVS) Izpildu komitejas mītnes pilsēta.
Vēsture
Pirmoreiz rakstos pieminēta 1067. gadā kā kaujas vieta starp diviem senkrievu kņaziem. Domājams, ka apdzīvota vieta eksistējusi jau agrāk, tomēr šo mūsdienās uzskata par pilsētas dibināšanas gadu.
Ietilpa Polockas kņazistes sastāvā, pēc lielkņaza Vseslava Bračislaviča nāves viņa valsti 1101. gadā sadalīja dalienās, par pirmo Minskas kņazu kļuva viņa dēls Gļebs. 1249. un 1258. gadā Minskas apkārtni postīja Zelta Ordas sirotāji, pēc tam Minskas kņazi bija Lietuvas lielkņazistes vasaļi. 1499. gadā Minska ieguva Magdeburgas tiesības. 1565. gadā kļuva par Minskas vaivadijas centru.
1793. gadā, saistībā ar Polijas—Lietuvas kopvalsts Otro dalīšanu, nonāca Krievijas Impērijas sastāvā, kļūstot par Minskas guberņas centru. 19. gadsimtā pilsēta strauji auga, jo kļuva par dzelzceļa līniju Liepāja—Romni un Maskava—Bresta mezglu.
Minskā tika deklarēta Baltkrievijas Tautas Republika, bet — Baltkrievijas PSR. Pēc Rīgas miera līguma Minska iekļāvās Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā, no līdz, Minska tika bombardēta, kā rezultātā tā gandrīz pilnībā tika nopostīta. Pēc kara pilsēta tika atjaunota. Minskai tika piešķirts Padomju Savienības goda tituls “Pilsēta varone”.
1984. gadā pilsētā tika atklāts Minskas metro.
1991. gadā tā kļuva par neatkarīgās Baltkrievijas galvaspilsētu.
Ģeogrāfija
Minska atrodas Minskas augstienes dienvidaustrumu nogāzē. Vidējais augstums virs jūras līmeņa 220 metri. Visaugstākais punkts virs jūras līmeņa (283 m) atrodas Ļešinska ielā, bet zemākais punkts (181,4 m) ir pilsētas dienvidaustrumos, kur atrodas Čižas ūdenskrātuve.
Minskā valdā mēreni kontinentāls klimats. Vidējais nokrišņu daudzums gadā ir 700 mm. Vidējā gaisa temperatūra jūlijā ir +18,5 °C, bet janvārī tā ir -4,5 °C.
Administratīvais iedalījums
Administratīvi Minska sīkāk dalās 9 rajonos — Centralajā rajonā, Padomju rajonā, Pirmā maija rajonā, Partizāņu rajonā, Rūpnīcu rajonā, Ļeņina rajonā, Oktobra rajonā, Maskavas rajonā un Frunzes rajonā.
Iedzīvotāju skaits
2020. gadā Minskā dzīvoja 2,02 miljoni iedzīvotāju.
Sports
Minskā ir bāzētas vairākas hokeja komandas — Kontinentālajā hokeja līgā spēlē Dinamo, bet Baltkrievijas Ekstralīgā — Keramin un Yunost.
Minskā bāzēti arī septiņi Baltkrievijas Premjerlīgas futbola klubi — Dinamo, Torpedo, Luč, Lokomotiv, FK Minsk, Energetik-BGU, Krumkačy.
Vikivietne
Vikivietne jeb viki vietne ir tīmekļa vietne (vai citāda hiperteksta dokumentu kolekcija), kas ļauj lietotājiem pievienot saturu, tāpat kā Interneta forumos, kā arī labot to. Apzīmējumu "viki" izmanto arī programmatūras apzīmēšanai, kas ļauj izveidot šāda veida tīmekļa vietnes.
Vārds wiki havajiešu valodā ir darbības vārds, kas nozīmē ‘steidzināt’ vai ‘paātrināt’.
Tiešsaistes enciklopēdija Vikipēdija darbojas, izmantojot vikivietnes programmatūru MediaWiki.
Mintauts
Mintauts var būt: