cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daniels Defo
Daniels Defo (en; ; dzimis ap 1659.-1661. gadu, miris ), dzimis Daniels Fo, bija angļu tirgotājs, rakstnieks, žurnālists,  pamfletists un spiegs, kurš pasaules slavu ieguva ar romānu Robinsons Krūzo. Defo ir zināms kā viens no agrīnajiem romānu autoriem, kurš šo literatūras formu palīdzēja popularizēt Lielbritānijā, un ir viens no angliskā romāna pirmssācējiem. Defo bija ražīgs un vispusīgs autors un sarakstīja vairāk kā 500 grāmatas, pamfletus un žurnālus par tādām tēmām kā politiku, noziedzību, reliģiju, laulībām, psiholoģiju un pārdabiskām parādībām. Viņš bija arī ekonomiskās žurnālistikas pionieris.
Bērnība
Daniels Fo (viņa īstais uzvārds) visdrīzāk dzimis Londonas Sv. Žila Kriplgeitas rajonā. Defo vēlāk pievienoja savam uzvārdam aristokrātiski skanošo „De” un reizēm izteicās, ka ir cēlies no De Beau Faux ģimenes. Nav drošu ziņu par viņa dzimšanas datumu un vietu, un dažādi avoti min iespējamo gadu no 1659. līdz 1662., kur 1660. tiek uzskatīts par visticamāko. Viņa tēvs Džeimss Fo bija sveču pārdevējs. Defo bērnībā notika daži no spilgtākajiem Anglijas vēstures notikumiem: 1665. gadā ap 70 000 dzīvību paņēma Lielais Londonas mēris, nākamajā gadā tikai Defo un divu kaimiņu mājas palika stāvot pēc Lielā Londonas ugunsgrēka. 1667. gadā, kad viņam visdrīzāk bija ap septiņiem gadiem, holandiešu flotes kuģi iepeldēja pa Temzu un Medvejas upi un uzbruka Čatamai. Viņa māte Anna nomira laikā, kad viņam bija ap desmit gadu.
Izglītība
Defo tika apmācīts mācītāja Džeimsa Fišera internātskolā Dorkingā (Sarejā). Viņa vecāki bija prezbiteriāņi un apmēram 14 gadu vecumā Defo apmeklēja nonkonformistu organizētu akadēmiju Londonā. Tiek uzskatīts, ka viņš apmeklēja unitāristu baznīcu Ņūvington Grīnā. Tajā laikā angļu valdība vajāja tos, kas nesekoja Anglijas Baznīcas priekšrakstiem.
Karjera biznesā
Savas karjeras sākumā Defo nodarbojās ar trikotāžas un vilnas izstrādājumu, kā arī ar vīna tirdzniecību. Viņa ambīcijas bija lielas un viņam izdevās nopirkt lauku īpašumu un kuģi, kā arī civetas muskusa ražošanai. Tomēr viņam reti izdevās tikt vaļā no parādiem. 1684. gadā Defo apprecēja Mēriju Tufliju, Londonas tirgoņa meitu, saņemot pūrā 3700 mārciņas, kas pēc to laiku standartiem bija milzīga summa. Ņemot vērā viņa parādus un politiskās nepatikšanas, laulības dzīve, iespējams, nebija viegla, taču tā ilga 50 gadus un deva astoņus bērnus.
1685. gadā Defo pievienojās nesekmīgajam mēģinājumam gāzt karali Džeimsu II Stjuartu, taču netika par to sodīts kā citi sacelšanās dalībnieki. Karaliene Marija II Stjuarte un viņas vīrs Viljams III tika kronēti 1688. gadā un Defo kļuva par vienu no tuvākajiem Viljama sabiedroto un slepeno aģentu. Pieņemtie politiskie lēmumi izraisīja konfliktu ar Franciju, kas savukārt atstāja negatīvu iespaidu uz Defo tirdzniecību. 1692. gadā Defo arestēja par parādu 700 mārciņu apmērā (un konfiscēja viņa civetas), kaut arī viņa kopējais parādu apjoms varētu būt bijis ap 17 000 mārciņām. Viņa žēlabas bija skaļas un viņš vienmēr uzstājās kā neveiksmīgo parādnieku advokāts, taču ir pamats domāt, ka viņa finansu darījumi ne vienmēr bija godīgi.
Pēc atbrīvošanas no aresta, viņš visdrīzāk ceļoja pa Eiropu un Skotiju un, iespējams, ka šajā laikā viņš tirgoja vīnu ar Kadisu, Portu un Lisabonu. Uz 1695. gadu viņš bija atpakaļ Anglijā, jau formāli lietojot vārdu "Defo" un darbojoties kā pudeļu nodokļa ievācējs. 1696. gadā viņš vadīja dakstiņu un ķieģeļu ražotni Eseksā un dzīvoja Tarokā.
Pamfleti un cietums
Defo pirmā nozīmīgā publikācija bija Eseja par Projektiem, kur aprakstīti ieteikumi sociāliem un ekonomiskajiem uzlabojumiem un kas tika izdota 1697. gadā. No 1697. līdz 1698. gadam viņš aizstāvēja karaļa Viljama III tiesības uzturēt pastāvīgu armiju atbruņošanās periodā, kas sekoja Deviņu gadu karam (1688-97). Viņa vispopulārākā poēma Tīrasiņu anglis (1701) aizstāvēja karali, kurš bija dzimis Holandē, pret viņa pretinieku ksenofobiskajiem mājieniem, izsmejot angļu idejas par rases tīrību. 1701. gadā Defo, protestējot pret nelikumīgu Kentas petīcijas autoru apcietināšanu, sašpadsmit sabiedrībā cienījamu džentlmeņu pavadībā iesniedza parlamenta apakšnama spīkeram (un savam vēlākajam darbadevējam) Robertam Hārlijam dokumentu "Leģiona memoriāls". Kentieši, kas savā petīcijā bija prasījuši parlamenta atbalstu aizsargpozīciju stiprināšanai, tika atbrīvoti un Defo rīcība guva Londonas pilsoņu atzinību.
Viljama III nāve 1702. gadā atkal izraisīja politiskas jukas, jo pie varas nāca karaliene Anna Stjuarte, kas sāka savu uzbrukumu tiem protestantiem, kas nepiekrita Anglijas baznīcas doktrīnai. Defo bija viegli kļūt par šādu noskaņojumu upuri un viņa satīra un politiskā aktivitāte vainagojās ar arestu un nonākšanu pie kauna staba 1703. gada jūlijā. Galvenais aresta iemesls bija anonīmi publicētais pamflets Kā visdrošāk izrīkoties ar disidentiem. Tajā Defo izmantoja ironiju, lai diskreditētu Anglijas baznīcas pārstāvjus, parādot viņu argumentu absurdumu. Pamflets guva plašu popularitāti, bet, Defo par nelaimi, abas pamfletā atspoguļotās konflikta puses ironiju nesaprata un nenovērtēja, pieprasot autoru tiesāt par musinošu apmelojumu. Defo atzina par vainīgu un viņam piesprieda soda naudu, publisku pazemojumu pie kauna staba un nenoteiktu cietumsoda termiņu, kas beigtos tikai pēc soda naudas nomaksāšanas. Saskaņā ar leģendu, viņa poēmas Himna kauna staba publicēšana noskaņoja publiku viņam par labu, tāpēc pie kauna staba viņam svieda ziedus, nevis pierastos akmeņus un ekskrementus, kā arī dzēra tostus uz viņa veselību. Šī stāsta patiesumu apšauba daudzi zinātnieki, taču Džons Roberts Mūrs vēlāk sacīja, ka "neviens vīrs Anglijā, izņemot Defo, nav stāvējis pie kauna staba un vēlāk ieņēmis augstu stāvokli savu laikabiedru vidū".
Pēc trim dienām pie kauna staba Defo tika ievietots Ņūgeitas cietumā. Kamēr viņš tur atradās, viņa bizness sabruka un viņu aizvien vairāk pārņēma raizes par savas visai lielās ģimenes labklājību. Defo izlēma lūgt Roberta Hārlija palīdzību, kurš pēc zināmas kavēšanās tomēr panāca Defo atbrīvošanu. Viņu vienošanās bija, ka Defo strādās Hārlija labā kā pamfletists un slepenais aģents.
Nebija pagājusi ne nedēļa kopš viņa brīvlaišanas, kad Defo kļuva par aculiecinieku 1703. gada lielajai vētrai, kas trakoja naktī no 26. uz 27. novembri. Vētra radīja smagus postījumus Londonā un Bristolē, nogāza miljonus koku un nogalināja vairāk nekā 8 000 cilvēku, lielākoties jūrā. 1704. gadā Defo publicēja grāmatu Vētra, kurā iekļauti aculiecinieku stāsti par stihiju. Daudzi uzskata šo izdevumu par vienu no pirmajiem modernās žurnālistikas piemēriem pasaulē. Tai pat gadā viņš uzsāka žurnālu Pārskats par Francijas Lietām (A Review of the Affairs of France), kas atbalstija Hārlija ministriju un toriju partiju, veidojot hroniku par karu par Spānijas mantojumu (1702–1714). Žurnāls tika izdots trīs reizes nedēļā un bija apritē līdz pat 1713. gadam. Kad pēc karalienes Annas nāves toriji zaudēja varu, Defo turpināja strādāt izlūkdienesta labā, tikai tagad jau vigu valdībai, rakstot pamfletus, kas lika apšaubīt toriju pasaules uzskatus.
Ne visi Defo pamfleti bija politiski. Viens no pamfletiem, kas sākotnēji tika publicēts anonīmi, saucās "Patiess stāsts par kādas Vīlas kundzes parādīšanos nākamajā dienā pēc viņas nāves kādai Bārgreivas kundzei Kanterberijā 1705. gada 8. septembrī". Tajā tiek apspēlēta saikne starp garīgo un fizisko sfēru. Tā ir tikai viena no liecībām par to, ka politiskā darbība nebūt nebija Defo vienīgais fokuss.
Augškurzemes partizānu pulks
Augškurzemes partizānu pulks bija Latvijas brīvības cīņu laika partizānu vienība, kas Jāņa Indāna vadībā Sēlijā cīnījās pret lieliniekiem no 1919. gada 13. jūnija līdz 16. augustam. Līdz 1919. gada jūlija vidum partizānu pulks Ilūkstes apriņķa kara komandanta Indāna vadībā darbojās Lietuvas armijas militārajā pakļautībā un apgādībā, piedaloties tās uzbrukumā Bebrenes un Dvietes virzienā. Pulka štābs atradās Asares muižā, pulkā bija ap 600 vīru, tas bija bruņots ar strēlnieku ieročiem, ieskaitot 6 balsta ložmetējus un 8 rokas ložmetējus.
Daniels Defo
Anglijas-Skotijas 1707. gada ūnija
Defo žurnāls bija galvenais valdības rupors, kas aģitēja par Anglijas ūniju ar Skotiju. Defo sāka savu kampaņu žurnālā un pamfletos, apgalvojot, ka apvienošanās novērstu visus draudus no ziemeļiem, tai pat laikā atverot jaunus tirgus un dodot neizsmeļamus cilvēkresursus Anglijai. 1706. gadā Hārlijs nosūtīja Defo uz Edinburgu kā slepeno aģentu ar uzdevumu darīt visu iespējamo, lai nodrošinātu ūnijas pieņemšanu. Viņš apzinājās, ka viņa pozīcija ir riskanta. Savās pirmajās vēstulēs viņš piemin niknas demonstrācijas pret ūniju.
Augškurzemes partizānu pulks
Izveide
Augškurzemes partizānu pulks izveidojās 1919. gada jūnijā Rubenes muižā, apvienojot vairākas mazākas grupas, kas Latvijas SPR varas laikā maijā darbojās Ilūkstes apriņķa rietumu daļā. Atsevišķas partizānu grupas darbojās Kaldabruņas—Bebrenes un Dvietes apkaimē, Rubeņu—Podumajas rajonā, bet mazākā grupa Ilzes—Akmeņupes—Jelovkas tuvumā. 22. jūnijā pulka štābs Asares muižā izdeva komandiera Indāna pavēli nr. 1., kurā norādīts, ka pulka sastāvā ietilpst 161 karavīrs. 23. jūnijā pulka komandieris J. Indāns izdeva proklamāciju visiem iedzīvotājiem, ka Augškurzemes partizānu pulks ir vienīgā likumīgā vara novadā un apsolās cīnīties par neatkarīgu Latvijas Republiku, par tās likumīgo valdību atzīstot K. Ulmaņa vadīto Latvijas Pagaidu valdību Liepājā.
Daniels Defo
Anglijas-Skotijas 1707. gada ūnija
Defo bija prezbiteriānis, kas Anglijā bija ticis vajāts par savu ticību un kā tāds viņš tika pieņemts par padomnieku Skotu baznīcas ģenerālajai asamblejai, kā arī Skotijas parlamenta komitejās. Defo ziņoja Hārlijam, ka viņš bija "lietas kursā par visiem viņu untumiem", taču "absolūti ārpus aizdomām par viņa korespondenci ar Angliju". Tādā veidā viņš varēja ietekmēt tos priekšlikumus, kas tika iesniegti parlamentam.
Augškurzemes partizānu pulks
Piedalīšanās cīņās
8. jūnijā partizāni uzbruka Gārsenes pagasta mājai, 10. jūnijā viņi padzina sarkanarmiešus no Bebrenes muižas. 13. jūnijā Lietuvas armijas Panevēžas grupas komandieris izdeva pavēli atļaut virsleitnantam J. Indānam formēt karaspēka grupu no Augškurzemes mežos esošajiem bruņotajiem partizāniem un uzņemt šo karaspēka vienību Lietuvas armijas operatīvajā pakļautībā un apgādībā kopējai cīņai pret lieliniekiem. 19. jūnijā atļauju pulka dibināšanai deva arī Lietuvas armijas virspavēlnieks ģenerālis Silvestrs Žukausks. 1919. gada 6.—11. jūlijā pulks piedalījās Lietuvas armijas kaujās pret lieliniekiem pie Bebrenes, ko ieņēma 10. jūlijā. Pēc tam pulks ieņēma aizsardzību līnijā Ancene—Rubene un gar Daugavas kreiso krastu. Pēc Latvijas armijas nodibināšanas jūlija vidū pulka vadība nodibināja sakarus ar 4. Valmieras kājnieku pulku, kas bija izvietojies pie Līvāniem.
2000. gada Sanmarīno Grand Prix
2000. gada Sanmarīno Grand Prix notika. Tā bija sezonas trešā sacīkste. Tajā uzvaru guva Mihaels Šūmahers, otrais bija Mika Hekinens, bet trešais palika Hekinena komandas biedrs Deivids Kulthards.
Augškurzemes partizānu pulks
Piedalīšanās cīņās
9. augustā Latvijas armijas Kurzemes divīzijas komandieris pulkvedis Jānis Balodis izdeva pavēli, ar kuru Augškurzemes partizānu pulks tika ieskaitīts divīzijas sastāva vienā no tobrīd vēl vārdā nenosauktajiem kājnieku pulkiem. 16. augustā Augškurzemes partizānu pulks tika pārformēts par 3. Jelgavas kājnieku pulka 3. bataljonu, kas piedalījās Līvānu atbrīvošanā. 1920. gada sākumā bataljons piedalījās Daugavpils kaujās un Rēzeknes atbrīvošanas operācijā.
Daniels Defo
Anglijas-Skotijas 1707. gada ūnija
Skotijā viņš lietoja citus argumentus, kas reizēm bija diametrāli pretēji tiem, ko viņš bija publicējis Anglijā. Daži no viņa pamfletiem tika pasniegti tā, it kā tos būtu sarakstījuši paši skoti, reizēm mulsinot pat cienījamus vēsturniekus, kas tos citēja kā liecības par toreizējiem skotu viedokļiem. To pašu var teikt par grāmatu par ūnijas vēsturi, kuru Defo publicēja 1709. gadā un kuru daži vēsturnieki joprojām izmanto kā vērtīgu informācijas avotu. Defo parūpējās par to, lai vēstures izklāsts izskatītos objektīvs, iekļaujot tajā arī argumentus pret ūniju, taču vienmēr atstājot pēdējo vārdu sev. Tā piemēram, viņš pilnībā ignorēja galveno ūnijas oponentu Endrū  Flečeru. Tāpat viņš nepiemin visai negodīgo Hamiltonas hercoga rīcību, kad tas pārmetās no ūnijas pretinieku uz ūnijas aizstāvju pusi izšķirošajā debašu beigu daļā. Defo grāmata nemēģina skaidrot, kāpēc skotu parlaments, kas kategoriski uzstājās par savu neatkarību 1703.-1705. gados, kļuva pielaidīgs 1706. gadā.
Augškurzemes partizānu pulks
Kritušie
Uz 1934. gadā uzliktās pulka pieminekļa plāksnes minēti 39 kritušo Augškurzemes partizānu pulka karavīru vārdi: virsletnants Alberts Mežaraups, seržants Alberts Grīslītis, dižkareivis Jānis Mickevičs, kareivji Antons Baltmanis, Staņislavs Balulis, Jānis Bartuševics, Rūdolfs Buķis, Otto Caune, Jāzeps Daģis, Antons Dilāns, Ādolfs Drozdovskis, Jānis Eibaums, Jānis Gailis, Ernests Geidāns, Otto Geidāns, Pēteris Grigalis, Jānis Jurkevičs, Vincents Kantāns, Jānis Ķiķēns, Jānis Kliģis, Teodors Leimanis, Pēteris Melderis, Pēteris Petrovskis, Staņislavs Pupiņš, Antons Rasimens, Antons Sauskājs, Jānis Senis, Juris (Jozis) Skrejāns, Antons Stočka, Aleksandrs Strazds, Jānis Ūdris, Juris Ūdris, Pēteris Vanadziņš, Nikodems Vanags, Staņislavs Vilcāns, Staņislavs Voiceks, Antons Vuškāns, Antons Žuravskis, Jāzeps Zviedrāns.
Daniels Defo
Anglijas-Skotijas 1707. gada ūnija
Akts par Anglijas un Skotijas ūniju tika ratificēts 1707. gadā. Defo nesaņēma lielu maksu par saviem pakalpojumiem šajā sfērā un, protams, arī nekādu atzinību no valdības. Skotijas periodā iegūto informāciju viņš izmantoja, izdodot grāmatu Ceļojums caur visu Lielbritānijas salu, kas tika izdota 1726. gadā, kur viņš atzīst, ka viņa pareģojumi par tirdzniecības un iedzīvotāju skaita pieaugumu pēc apvienošanās nepiepildījās, bet drīzāk vērojami pretēji procesi.
Augškurzemes partizānu pulks
Piemiņa
Aviācijas skolas priekšnieka kapteiņa Jāņa Indāna ierosmes sāka vākt līdzekļus Augškurzemes partizānu pulka pieminekļa celšanai Asarē. Pulka dibināšanas 5. gadadienā 1924. gada 22. jūnijā notika pieminekļa pamatakmens likšana un iesvētīšana. 1924. gada 17.augustā pēc Aleksandra Birzenieka meta celto pieminekli svinīgi atklāja Valsts prezidents Jānis Čakste. Tam ir no laukakmeņiem mūrēts apļveida pamats, virs tā – zemes uzbērums, kura centrā granīta bluķis ar dzelzs krustu. Pa uzbēruma nogāzi visapkārt izvietoti 7 laukakmeņi, kas tika atvesti no apkārtējiem pagastiem, no kuriem nāca pulka karavīri: Prodes, Gārsenes, Aknīstes, Susējas, Rubeņu, Bebrenes un Dvietes. Pieminekļa priekšā novietots četrkantīgs akmens, kas kalpoja mūžīgās uguns iedegšanai. Krustu izkala Asares kalējs Aleksandrs Puķēns, bet pieminekli cēla mūrnieks Drazdovskis no Subates. Apkārt piemineklim aug 8 liepas kā apliecinājums visu pagastu (arī Asares) partizānu vienotībai. 1929. gada 22. jūnijā Lietuvas armijas karavīri uzlika savu piemiņas krustu ar Gedimina krusta zīmi un uzrakstu lietuviešu valodā „Lietuvas karavīri krituši par Lietuvu un Latviju 1919”. 1934. gada 22. jūnijā Ministru prezidenta biedrs Marģers Skujenieks centrālā piemiņas akmens aizmugures daļā atklāja plāksni ar Latvijas brīvības cīņās 39 kritušo partizānu vārdiem.
2000. gada Sanmarīno Grand Prix
Kvalifikācija
Kvalifikācijā ātrākais bija Mika Hekinens, kuram sekoja Mihaels Šūmahers, bet trešais bija otrs McLaren pilots Deivids Kulthards
Sacīkste
Sākumā sacīkstes vadībā izvirzijās Pole position ieguvējs Mika Hekinens. Viņš vadībā turējās līdz pat 44 otrajam aplim, taču tad viņu apsteidza Mihaels Šūmahers, kurš pirmajā vietā noturējās līdz finišam. Sacīkstē trešais palika Hekinena komandas biedrs Deivids Kulthards, bet ceturtais bija Scuderia Ferrari otrais pilots Rubenšs Barikello. Piektais bija Žaks Vilnēvs, sestais finišēja Mika Salo.
Sacīkstē kopā finišēja 15 piloti, bet pārējie 7 braucēji izstājās.
Augškurzemes partizānu pulks
Piemiņa
Bebrenē brīvības cīņu pieminekli atklāja 1932. gadā. Tas arī bija celts pēc arhitekta A. Birzenieka projekta. Pēc Latvijas okupācijas 1950. gados pieminekli sagrāva un tā vietā uzstādīja pieminekli Sarkanās armijas karavīriem. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1994. gada 15. maijā atklāja atjaunoto pieminekli.
1932. gadā pie Aknīstes pamatskolas atklāja plāksni brīvības cīņās kritušajiem varoņiem. Kad 1939. gada rudenī pabeidza celt jauno skolas ēku, plāksni pārvietoja uz to. Pēc Latvijas okupācijas plāksne ir pazudusi. 1934. gada 29. septembrī Rubeņu katoļu baznīcā atklāja plāksni kritušajiem pagasta karavīriem, kas arī ir pazudusi. Savukārt Asares luterāņu baznīcas sakristejā atrodas plāksne „Brāļiem partizāniem Slates pagasta aizsargi un dziedāšanas biedrība”, kuru svētku reizēs novieto uz pieminekļa.
1939. gada 13. augustā pretī Gārsenes pagastnamam bija plānots nodot sabiedrībai pēc arhitekta A. Birzenieka meta A. Blumberga Jēkabpilī Latvijas granītā kalto Augšzemes atbrīvošanas piemiņas zīmi, taču 12. augustā presē tika publicēts paziņojums, ka zīmes atklāšanas svinības atliktas uz nenoteiktu laiku. Tikai 1995. gada 25. februārī ģenerāļa J. Indāna 100. dzimšanas dienā uz bijušās Gārsenes pagasta ēkas sienas atklāja piemiņas plāksni Augškurzemes zaļajiem partizāniem un pulka izveidotājam un komandierim Jānim Indānam.
Daniels Defo
Vēlākā daiļrade un romāni
Nav vienota viedokļa par to, cik daudz Defo sarakstīja periodā pēc toriju krišanas 1714. gadā līdz Robinsona Krūzo publicēšanai 1719. gadā. Ir zināms, ka pirms pievēršanās romāniem, Defo turpināja rakstīt traktātus par politiskām un sabiedriskām tēmām.
No 1719. līdz 1724. gadam Defo publicēja savus slavenākos romānus. Defo romāns Robinsons Krūzo stāsta par angli, kas izglābjas pēc kuģa avārijas un 28 gadus pavada uz vientuļas salas. Par šo grāmatu Defo saņēma tikai 50 mārciņas un nelielu procentu par vēlākajiem izdevumiem. Savukārt viņa izdevējs par saviem ienākumiem nopirka jaunu veikalu un atstāja 50 000 mārciņu.
Nākamie Defo romāni bija Tālākie Robinsona Krūzo piedzīvojumi (1719), Kapteinis Singltons (1720), Kavaliera memuāri (1720), Mēra gada žurnāls (1722), Pulkvedis Džeks (1722), Molla Flandersa (1722) un Roksana (1724).
Tai pat laikā Defo turpināja izdot uzvedības rokasgrāmatas un sabiedriskus komentārus. Īpaši atzīmējams Defo 1726. gadā publicētais politiskais darbs Pilns angļu tirgotāja apraksts, kurā Defo ne tikai pielīdzina britu tirgotājus džentlmeņiem, bet arī slavē tirdzniecību kā daudz labāku sabiedrisko un ekonomisko izmaiņu katalizatoru nekā karš.
Nāve
Daniels Defo nomira 1731. gada 24. aprīlī, visdrīzāk slēpjoties no saviem kreditoriem. Viņš paglabāts Londonas Bunhill Fields kapos, kur piemineklis viņa piemiņai tika uzstādīts 1870. gadā.
Tiek uzskatīts, ka Defo savas dzīves laikā izmantoja vismaz 198 pseidonīmus.
Žaneta Jaunzeme-Grende
Biogrāfija
Izglītību ieguvusi Latvijas Valsts Fiziskās kultūras institūtā (beigusi 1987. gadā), Latvijas Universitātē un Rīgas Starptautiskajā biznesa un administrācijas augstskolā.
Padomju laikā darbojusies Komjaunatnē.
Viņa ir strādājusi Bērnu slimnīcā, Latvijas Depozītu bankā, Centra bankā, apdrošināšanas uzņēmumos "Balta" un "Unipolise", uzņēmumā "Visbija". Bijusi veiksmīga uzņēmēja. 2006. gadā uzsāka darbu Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kamerā, sākumā divus gadus bija tās padomes locekle, līdz 2008. gada aprīlī kļuva par valdes priekšsēdētāju. 2011. gada pirmajā pusē Ž. Jaunzeme-Grende atstāja šo amatu, lai pievērstos politiskajai darbībai.
Ž. Jaunzeme-Grende aktīvi nodarbojusies ar orientēšanās sportu, īslaicīgi (2001—2003) bijusi Latvijas Orientēšanās federācijas prezidente, kā arī organizējusi tautas orientēšanās sacensības "Magnēts". Viņas dzīvesbiedrs ir viens no savulaik labākajiem Latvijas orientieristiem, šobrīd velo orientēšanās entuziasts Ants Grende.
Politiskā darbība
2011. gadā Ž. Jaunzeme-Grende iestājās partijā "Visu Latvijai!", kas tā paša gada vasarā kopā ar TB/LNNK izveidoja vienotu politisko partiju. 11. Saeimas vēlēšanās nekandidēja, taču piedalījās Nacionālās apvienības priekšvēlēšanu kampaņā. 2011. gada 25. oktobrī viņa kļuva par kultūras ministri Valda Dombrovska trešajā valdībā.
2013. gada septembrī viņa atbrīvoja no darba Nacionālās operas vadītāju Andreju Žagaru, jo kultūras ministrei būtisks apsvērums bija nacionālās pašapziņas stiprināšana: "Lai ikviens mūsu valsts iedzīvotājs arī ar operas palīdzību saņemtu to, ko var sniegt Latvijas (bet ne tikai) komponisti, mūziķi, dziedātāji un dejotāji." Tomēr viņa atzina, ka "Opera funkcionē teicami," bet tās vadītājs tika atbrīvots, jo zaudējis ministres uzticību. Tomēr tas prasīja arī pašai ministrei amatu: no ministres amata Ž. Jaunzeme-Grende tika atbrīvota, kad Ministru prezidents Valdis Dombrovskis pieprasīja demisiju pēc A. Žagara atbrīvošanas, kā iemeslu minot ministres nespēju sadarboties ar pārraudzībā esošo nozari.
Punduri (stacija)
Punduri (ru) ir slēgts pieturas punkts Krievijas teritorijā, tiešā Latvijas robežas tuvumā. Blakus bijušajai stacijai atrodas Latvijai piederošais Punduru ciems. Krievijas pusē pie stacijas palikusi tikai viena dzīvojamā māja un dažas stacijas saimniecības ēkas; bijusī stacijas ēka sagruvusi. Latvijas—Krievijas robeža iet 30 metru uz rietumiem no dzelzceļa ass līnijas, atstājot dzelzceļu pilnībā Krievijas teritorijā.
Vēsture
Ponderu stacija atvērta 1860. gadā dzelzceļa līnijas Pēterburga—Varšava izbūves laikā. 1919. gadā stacija pārdēvēta par Punduriem un saucas tā joprojām. Neatkarīgās Latvijas laikā Punduru stacija atradās dzelzceļa līnijā Rītupe—Daugavpils. Vācu okupācijas laikā stacijas nosaukums bija Pondern. Padomju okupācijas laikā Punduru stacija atradās Latvijas PSR teritorijā, Baltinavas ciemā; tā ietilpa PSRS Baltijas dzelzceļā. 1992. gadā Punduru stacija nodota Krievijas Oktobra dzelzceļam. Nodošanas laikā divas nedēļas Punduru stacijā nav bijis nekādas valdības un uz turienes veikaliem pat nav vesti produkti.
Ahnas "Ethnikos"
Ahnas "Ethnikos" (el) ir profesionāls Kipras futbola klubs no Ahnas. Tas ir dibināts 1968. gadā. Pašlaik spēlē Kipras futbola augstākajā līgā — Pirmajā divīzijā. Komanda mājas spēles aizvada Dasaki stadionā. Ethnikos futbolisti 2002. gadā spēleja Kipras kausa izcīņas finālā. 2006. gadā bija vieni no UEFA Intertoto kausa uzvarētājiem.
Artvina
Artvina (tr) ir pilsēta Turcijas ziemeļaustrumos, Artvinas ila administratīvais centrs un lielākā apdzīvotā vieta. Pilsēta atrodas netālu no Gruzijas robežas, izvietojusies Čoruhas upes krastā lejpus 2012. gadā atklātā Derinera aizsprosta. Pilsētā nozīmīga lazu un gruzīnu musulmaņu minoritāte.
Vēsture
Pilsētas apkārtne apdzīvota kopš bronzas laikmeta, ietilpusi senās Kolhīdas un Lielās Armēnijas sastāvā. Pilsētu dažādos laikos iekarojuši skiti, bizantieši, gruzīnu kņazi, seldžuki un citi. 1551. gadā tā nonāca Osmaņu impērijas sastāvā, bet no 1877. līdz 1917. gadam — Krievijas Impērijas Karsas apgabalā. No 1918. līdz 1921. gadam pilsēta un tās apkārtne periodiski atradās Gruzijas un Turcijas sastāvā, kur tā palika saskaņā ar 1921. gada Karsas līgumu.
Neatlaid mani
Ruta, Tomijs un Keitija ir trīs draugi, kuri mācās vienā internātskolā. Trijotnei pieaugot, viņi kopā ar citiem skolasbiedriem uzzina patiesību par savu likteni: visiem ir lemts kļūt par orgānu donoriem. Nu Ruta, Keitija un Tomijs cenšas aprast gan ar šo atklāsmi par turpmāko dzīvi, gan ar mīlestības trijstūri, kas laika gaitā izveidojas starp trio.
Madoļesje
Madoļesje ir ciems Stoļerovas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 264 km attālumā no Rīgas.
Andris Tomašūns
Andris Tomašūns (dzimis ) ir latviešu vēsturnieks un arheologs, skolotājs, pasniedzējs, publicists un politiķis. Bijis Latvijas Republikas Augstākās padomes un 6. Saeimas deputāts, šobrīd Jelgavas domes deputāts.
Biogrāfija
1976. gadā pabeidzis mācības Jelgavas 2. vidusskolā. 1985. gadā absolvējis Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filozofijas fakultāti, ieguvis vēsturnieka, vēstures un sabiedrības mācības pasniedzēja kvalifikāciju. No 1989. līdz 1992. gadam studējis arī Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē.
Dibinājis Jelgavas Spīdolas skolu, bijis vēstures un civilzinību skolotājs tajā. Strādājis Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē un Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskolā par pasniedzēju.
No 1997. līdz 2000. gadam vadījis Jelgavas latviešu biedrību. Viens no Latvijas Kultūras fonda, Ata Kronvalda fonda, Āraišu ezerpils fonda dibinātājiem, viens no Latvijas brāļu kapu komitejas atjaunotājiem. Sarakstījis (vai bijis līdzautors) vairākas vēstures mācību grāmatas.
1998. gadā apbalvots ar Norvēģijas Karaliskās Atzinības ordeni, 2000. gadā — ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Vēl saņēmis 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi. Divas reizes (1989, 1990) Latvijas Televīzijas konkursā "Gada skolotājs" atzīts par gada skolotāju.
Politiskā darbība
Laika posmā no 1985. līdz 1989. gadam bijis PSKP biedrs. 1988. gadā iesaistījies Latvijas Tautas frontē un 1989. gadā ievēlēts Jelgavas tautas deputātu padomē. Bijis Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (ievēlēts no Jelgavas vēlēšanu apgabala), 1990. gada 4. maijā balsojis par Latvijas neatkarības deklarāciju.
1993. gadā iesaistījies apvienībā "Latvijas Ceļš", bijis izglītības un zinātnes ministra Jāņa Vaivada padomnieks. 1994. gadā ievēlēts Jelgavas domē. 1995. gadā no "Latvijas Ceļa" saraksta ievēlēts 6. Saeimā. Bijis Izglītības un zinātnes ministrijas parlamentārais sekretārs. 1998. gadā kandidējis 7. Saeimas vēlēšanās, bet nav ievēlēts. Saglabājis parlamentārā sekretāra amatu.
Vēlāk vairākkārt kandidējis Saeimas un Jelgavas domes vēlēšanās, taču ne reizi nav guvis vēlētāju atbalstu, līdz 2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās ievēlēts Jelgavas domē no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta.
Inesis Boķis
Inesis Boķis (dzimis Ogres rajonā) ir latviešu mežsaimnieks un politiķis. Bijis 12. Saeimas deputāts (ievēlēts no "Vienotības" saraksta), iepriekš bijis Valmieras domes priekšsēdētājs. Ilgstoši pārstāvēja Tautas partiju, 2012. gada aprīlī bija reģionālās partijas "Valmierai un Vidzemei" dibinātājs, taču no tās ir izstājies.
Izglītību ieguvis Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā, studējis mežsaimniecību. Bijis Mazsalacas MRS direktora vietnieks, Valmieras virsmežniecības virsmežzinis.
Politiskā darbība
Bijis Padomju Savienības Komunistiskās partijas biedrs no 1989. gada.
1997. gadā pirmo reizi ievēlēts Valmieras pilsētas domē, pārstāvot apvienības "Ozols" sarakstu. Vēlētāju atbalstu guvis arī četrās sekojošajās pašvaldību vēlēšanās, kurās kandidēja no Tautas partijas saraksta un 2013. gada Valmieras domes vēlēšanās no partijas "Valmierai un Vidzemei".
2001. gadā ievēlēts par Valmieras domes priekšsēdētāja Māra Kučinska vietnieku. Valmieras domes priekšsēdētāja amatā ievēlēts, nomainot M. Kučinski, kurš kļuva par 8. Saeimas deputātu.
2018. gada janvārī izstājies no "Vienotības" Saeimas frakcijas pēc balsojumiem pretēji kopējai frakcijas nostājai. Pēc tam paziņojis par izstāšanos arī no partijas "Valmierai un Vidzemei". 2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta, taču netika ievēlēts.
2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanā s kandidēja uz vietu Valmieras novada domē, atkal no partijas "Valmierai un Vidzemei" saraksta, tomēr netika ievēlēts.
Galaktions Radionovs
Galaktions Radionovs (1939) ir Latvijas krievu inženieris un sabiedriskais darbinieks. Bijušais ražošanas apvienības "Dolomīts" ģenerāldirektors, Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (1990-1993), ievēlēts no 127. Jēkabpils vēlēšanu apgabala. Atteicās piedalīties balsošanā par Latvijas neatkarības deklarāciju. Darbojās Augstākās padomes frakcijā "Līdztiesība".
Aleksejs Grjaznovs
Aleksejs Grjaznovs (dzimis 1997. gada 1. oktobrī) ir Latvijas futbolists, iekļauts Latvijas futbola izlases sastāvā, spēlē pussarga pozīcijā. Kopš 2022. gada pārstāv Latvijas Virslīgas klubu FK Liepāja.
Bērnība
4 gadu vecumā sācis apgūt tenisu, taču tas neesot padevies. 5 gadu vecumā uzsācis treniņus JFC Skonto pie trenera Andreja Gluščuka un turpināja līdz pat 12 gadu vecumam. Pēc tam gadu pameta futbola treniņus, pamēģinot džudo. Skolā, sporta skolotāja Ivana Kvinta mudināts, nokļūst FK Daugava pie trenera Vladimira Beļajeva, kur atgūst vēlmi spēlēt futbolu un vēlāk tiek uzaicināts jauniešu U17 un U19 izlasēs.
Pieaugušo futbols
1. līgā spēlējošās FK RFS pieaugušo komandas treneri Viktors Vicehovskis un Sergejs Semjonovs pamana Alekseju jauniešu komandā un iekļauj pieaugušo komandā. Aleksejs debitēja pieaugušo futbolā 2014. gada 23. augustā ar uzvaru 3:1 pret AFA Olaine/SK Super Nova.
2016. gada sezonā no dalības Virslīgā finanšu problēmu dēļ tika izslēgts FK Skonto, 1 .līgas uzvarētāji FK Valmiera atteicās no dalības Virslīgā, kā rezultātā FK RFS nokļuva Virslīgā. Aleksejs debitēja Virslīgā 2016. gada 28. maijā pret Metta.
Pēc FK RFS galvenā trenera Oļega Vasiļenko aiziešanas, nākamais treneris Andrejs Kaļiņins nedeva Grjaznovam spēles laiku.
2017. gada sezonā tika izīrēts uz SK Babīte, kas pagājušā sezonā izcīnīja tiesības spēlēt Virslīgā. Taču SK Babīte tika diskvalificēta no Virslīgas 22. jūnijā (sezonas vidū) anulējot visus rezultātus un spēles.
Pēc SK Babīte īres atgriežoties FK RFS, neredzot, ka klubs dotu spēles laiku, lauza futbolista līgumu. Pievienojās 1. līgas RTU FC/SKONTO ACADEMY, kur aizvadīja vienu oficiālu kausa spēli 2018. gada sezonā.
Naudas problēmu dēļ 2017. gadā pēc SK Babīte īres beigām Aleksejs sāka strādāt papildus darbus apkalpojošā sfērā, būtībā kļūstot par amatieri un pamazām atejot no aktīvā futbola.
2020. gada sezonā izlaiž pirmās septiņas spēles līdz pirmoreiz parādās rezervē un nospēlē 8 minūtes pret Daugavpili un paliek uz rezervistu soliņa nākamajā spēlē pret Mettu, kas ir 21. jūlijā. 24. jūlijā ir viens no atskaitītajiem futbolistiem, pamatojoties uz skandālu-konfliktu, kurā paraksta vēstuli par neatbilstošiem apstākļiem klubā un pieprasījumu atkāpties galvenajam trenerim un viceprezidentam. Vasaras transfēru periodā nonāk FK Jelgava, kur aizvada 8 spēles, divās no kurām nopelnot sarkano kartīti. Pazaudējot galveno sponsoru, kļūst zināms, ka FK Jelgava neturpinās spēlēt Virslīgā un Aleksejs starpsezonā pievienojas FC Noah Jūrmala.
2021. gadā klubs pirms sezonas tiek izslēgts no Virslīgas, pēc tam atgriezts Virslīgā un sāk spēlēt no 8. kārtas.
Nacionālā izlase
Bijis U16 (1 spēle), U17 (13 spēles), U18 (2 spēles) un U19 (7 spēles) izlašu dalībnieks, bet izlaidis U21 līmeni 2017. gada krīzes dēļ.
Pateicoties labai 2019. gada sezonai Valmiera Glass VIA, uzaicināts uz nacionālo izlasi, kur debitēja 2019. gada 19. novembra uzvarā 1:0 pret Austriju, Latvijas izlasei pārtraucot 9 zaudējumu pēc kārtas spēļu sēriju.
Rokijs 3
"Rokijs 3" (en) ir 1982. gada ASV sporta drāmas filma, kuras režisors, scenārija autors un galvenās lomas atveidotājs ir Silvestrs Stallone.
Sižets
Uzvarējis Apollo Krīdu, Rokijs Balboa nu bauda pasaules čempiona slavu un bagātību. Viņš cīnās tikai pret viegli uzvaramiem pretiniekiem (tikai vēlāk viņš uzzina, ka viņa treneris Miks speciāli meklēja viņam ne pārāk spēcīgus pretiniekus, lai rūpētos par viņa veselību, kas krietni iedragāta pēc cīņas ar Apollo), trīs gadu laikā veiksmīgi aizstāvot savu titulu vairākas reizes. Taču nu uz čempiona titulu rodas jauns, spēcīgs un izsalcis pretendents Klabers Lengs.
Rokija draugs un svainis Polijs, kurš apskauž Rokija augošo popularitāti, piedzeras un dusmās sasit spēļu automātu ar Rokija attēlu, par to nonākot policijas iecirknī. Kad Rokijs atbrauc Poliju izpestīt, abi sastrīdas, Polijs pārmet Rokijam, ka, kļūstot bagāts un slavens, viņš ir aizmirsis par Poliju. Pēc vairākiem neveiksmīgiem Polija mēģinājumiem iesist Rokijam, abi salabst un Polijs palūdz Rokiju atrast tam darbu, uz ko Rokijs atbild: "Viss, ko tev vajadzēja izdarīt, ir palūgt!"
Rokijs drīz aizvada visai emocionālu un piedzīvojumiem pilno labdarības paraugmaču ar restlinga čempionu, kurš beidzas neizšķirti.
Rokijam par godu uzceļ statuju un statujas atklāšanas ceremonijā Rokijs paziņo, ka beidz sportista karjeru. No skatītāju pūļa iznāk Klabers Lengs, kurš asi kritizē Rokija pēdējās cīņas, saka, ka Rokijs ir cīnījies tikai ar vārguļiem, bet ar Lengu noteikti baidās cīnīties. Rokijs atsakās no cīņas, taču Klabers aizvaino Adrianu un nu Rokijs ir nikns un piekrīt cīņai. Mājās Mikijs godīgi pasaka Rokijam, ka pēc titula iegūšanas viņš ir kļuvis pārāk intelektuāls un nav vairs izsalcis, kamēr Klabers ir izsalcis un Rokijam nav izredžu. Rokijs pierunā Mikiju viņu trenēt vēl pēdējo reizi, taču treniņu procesu traucē žurnālisti un citi interesenti, kamēr Klabers intensīvi trenējas pamestā vecā ēkā, kas parāda, cik nopietni viņš ir noskaņojies. Īsi pirms cīņas Klabers atkal sāk asi kritizēt Rokiju, kura trenerim Mikijam paliek slikti ar sirdi un uz cīņu viņš ierasties nevar. Satraukts par trenera veselību, Rokijs uzreiz iet uzbrukumā, taču apjūk, saņemot no fiziski spēcīgā Klabera pretī. Otrajā raundā, sev nepierasti palicis bez Mikija atbalsta ringā, Rokijs jau otrā raunda sākumā zaudē. Pēc cīņas Rokijs godīgi pasaka Mikijam, ka cīņa ir beigusies otrajā raundā ar nokautu, bet Mikijs domā, ka uzvarējis ir Rokijs un mirst ar gandarījuma sajūtu. Rokijs krīt depresijā. Neviens vairs netic Rokijam, tikai viens cilvēks – Apollo Krīds, kurš uzmeklē depresijas nomākto Rokiju nelaiķa Mikija boksa zālē un piedāvā savus pakalpojumus kā treneris, gatavojoties revanša mačam. Rokijs vairs negrib boksēties, tomēr pēc ilgas un emocionālas sarunas ar bijušo pretinieku Rokijs nolemj pamēģināt. Lai uzvarētu izsalkušo un fiziski spēcīgo Klaberu, Rokijam nākas nomest svaru, uzlabot ātrumu, iekļaut savā treniņu programmā baseinu un šo to "piejaukt" no Apollo stila. Sākumā Rokijam nemaz nesanāk treniņi, taču kad Adriana viņu lūdz pacensties tikai sevis dēļ, Rokijs iegūst motivāciju un kopā ar Apollo sagatavojās revanša mačam.
Revanša mača sākumā Rokijs izmanto Apollo stila piejaukumu, veikli pārvietojoties pa ringu, pārņem iniciatīvu, pirmajā raundā pat īsti nedabūjis pretī. Taču otrajā raundā iniciatīva jau pieder Lengam, kurš lieliski izmanto pārsvaru fiziskajā spēkā. Tad Rokijs maina stratēģiju, kas samulsina Apollo - Rokijs tīšuprāt ļauj Lengam sevi sist, un tikai trešajā raundā, kad Lengs ir manāmi noguris, sāk boksēties aktīvāk, izmanto savu izturību, panākot lūzumu mačā un tad trešā raunda beigās nokautē pretinieku. Rokijs lec aiz laimes, ka ir atguvis savu titulu. Pēc cīņas Rokijs ar Apollo iet uz veco Mikija zāli, kurā uzsāk savu trešo cīņu. Taču šoreiz tas ir tikai divu draugu sparings bez skatītājiem.
Lanksēži
Lanksēži ir ciems Dienvidkurzemes novada Lažas pagastā. Izvietojies pagasta austrumu daļā 9 km no pagasta centra Apriķiem, 48,5 km no novada centra Grobiņas un 188 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa P112, pie Alokstes upes ietekas Alokstes ūdenskrātuvē tās dienvidaustrumu daļā. Veidojusies ap vēsturisko Langsēžu muižu (Gut Langsehden).
Pāvila vēstule galatiešiem
Pāvila vēstule galatiešiem (, saīsinājumā: Gal.) ir viena no Jaunās Derības vēstulēm, par kuras autoru tradicionāli uzskata apustuli Pāvilu. Tā ir devītā Jaunās Derības grāmata pēc visiem evaņģēlijiem, Apustuļu darbiem un trijām citām Pāvila vēstulēm, kā arī četrdesmit astotā grāmata Bībelē. Pēc dažādām teorijām tiek uzskatīts, ka vēstule galatiešiem ir uzrakstīta ap 57. gadu vai arī ap 49. gadu mūsu ērā.
Šo vēstuli Pāvils esot adresējis Galatijā dzīvojošajiem kristiešiem. Galatija bija Romas impērijas province Anatolijas centrālajā daļā.
Vēstulē ir vairākas Bībeles mācības, piemēram, par pestīšanu un Gara augli.
Madžuļi (Sīļukalna pagasts)
Madžuļi ir ciems Sīļukalna pagastā, Preiļu novadā. Atrodas 212 km attālumā no Rīgas.
Selhērstas parka stadions
Selhērstas parka stadions (en) ir futbola stadions Londonas dienvidos Kroidonā. 1924. gadā atklātajā stadionā ietilpst 26 074 sēdvietas un tajā savas mājas spēles aizvada Anglijas futbola Premjerlīgas klubs Crystal Palace F.C.. Stadionā notikušas 1948. gada vasaras olimpisko spēļu sacensības.
Evans Tomass Džonss
Evans Tomass Džonss (en; dzimis, miris ) bija angļu peldētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš piedalījās 4000 metru brīvā stila peldēšanā. Viņš startēja tikai kvalifikācijas kārtā, kurā nefinišēja.
Pravdas sala
Pravdas sala (ru) ir Krievijai piederoša neapdzīvota sala Ziemeļu Ledus okeānā, Taimiras pussalas ziemeļu piekrastē. Dažkārt tiek pieskaitīta Nordenšelda arhipelāgam. Administratīvi ietilpst Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā.
Ģeogrāfija
Sala atrodas arktiskā tuksneša dabas zonā. Augājs nabadzīgs, galvenokārt ķērpji un sūnas. Sala ietilpst Lielā Arktikas dabas rezervāta teritorijā.
Vēsture
Salu 1900. gadā atklāja Eduarda Tolla ekspedīcija ar kuģi Zarja un nosauca par Katoržniju (Каторжный — Katorgas sala), jo ekspedīcijas kuģi šeit bloķēja ledus. Salā 1939. gadā tika izveidota sezonālā polārstacija Pravda navigācijas nodrošināšanai Ziemeļu kuģu ceļā, un sala tika pārdēvēta, tāpat kā stacija, laikraksta «Pravda» vārdā. Stacija slēgta 1992. gadā.
Iles Alatau
Iles Alatau (kz) ir kalnu grēda Kazahstānā un Kirgizstānā, Tjanšana kalnu sistēmā. Atrodas Kazahstānas dienvidos, uz robežas ar Kirgizstānu, attiecīgi — šīs valsts pašos ziemeļos. Stiepjas 350 km garumā austrumu—rietumu virzienā. Grēda atrodas uz ziemeļiem no Iles upes depresijas, no kā arī cēlies tās nosaukums. Augstākā virsotne ir Talghars (4973 m) grēdas centrālajā daļā. Augstākā virsotne ir redzama arī no Kazahstānas otrās lielākās pilsētas Almati, kas atrodas Iles Alatau pakājē. Pa grēdu daļēji vilkta Kazahstānas un Kirgizstānas robeža.
Daļā kalnu grēdas atrodas Iles Alatau Nacionālais parks.
Augstākajās kalnu grēdas vietās izveidojušies pastāvīgi ledāji. 2008. gadā to skaits bija 441 un kopējā platība 171 km2. Lielākais no ledājiem — Koržeņevska ledājs (38 km2)
Ilknis (filma)
"Ilknis" (en) ir 2014. gada ASV šausmu komēdija, kuras režisors un scenārija autors ir Kevins Smits. Balstīta uz stāstu no SModcast raidieraksta. Galvenās lomas tajā atveido Maikls Pārkss (Hauards Hou), Lilija Rouza Depa (Kolina), Džastins Longs (Voless), Hārlijs Džoels Osments (Tedijs) un Dženīzisa Rodrigesa (Elija). Šī ir pirmā filma no Smita triloģijas True North, pārējās filmas ir Yoga Hosers (2016) un Moose Jaws (2023).
Filma ir par bijušo jūrnieku Hauardu Hou, kurš apsēsts ar ideju pārvērst cilvēku valzirgā un podkāsteri Volesu Braitonu, kurš dodas viņu intervēt un pazūd. Volesa draugi dodas viņu meklēt.
Filmas pirmizrāde notika 2014. gada 6. septembrī Toronto kinofestivālā, ASV to sāka rādīt 2014. gada 19. septembrī, bet Latvijā 2014. gada 31. oktobrī. Filma saņēma dalītas kritiķu atsauksmes. Filmu veidoja studijas Demarest Films, XYZ Films un SModcast Pictures, ar tās izplatīšanu nodarbojās A24.
Prato
Prato ir pilsēta Itālijā, Toskānā. Tā ir Prato provinces administratīvais centrs. Prato atrodas pie Bizencio upes, aptuveni 13 km uz ziemeļrietumiem no Florences. 2012. gada beigās Prato dzīvoja 187 tūkstoši cilvēku. Tajā ir otra lielākā haņu (ķīniešu) kopiena Itālijā. Kopš 15. gadsimta pilsētā nozīmīga loma ir tekstilrūpniecībai, īpaši vilnas izstrādājumiem.
Līdz 1931. gadam pilsētas nosaukums bija Prato Toskānā.
Džeimss van Rīmsdaiks
Džeimss van Rīmsdaiks (James van Riemsdyk; dzimis 1989. gada 4. maijā) ir amerikāņu hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Pašlaik (2023) van Rīmsdaiks pārstāv Nacionālās hokeja līgas klubu Filadelfijas "Flyers".
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru van Rīmsdaiks uzsāka 2009.—10. gada sezonā, kuru hokejists aizvadīja NHL kluba Filadelfijas "Flyers" sastāvā. Jau savā pirmajā sezonā hokejists kopā ar klubu sasniedza Stenlija kausa finālu. 2012. gada vasarā uzbrucējs tika aizmainīts uz Toronto "Maple Leafs" vienību. 2013.—14. un 2014.—15. gada sezonās van Rīmsdaiks bija otrs rezultatīvākais "Maple Leafs" spēlētājs aiz Fila Kesela. 2016.—17. gada sezonu van Rīmsdaiks noslēdza ar 62 rezultativitātes punktiem, kas ir rezultatīvākā sezona viņa NHL karjerā. Arī šo sezonu viņš noslēdza kā otrs rezultatīvākais komandas spēlētājs aiz līgas labākā debitanta Ostona Metjūza.
ASV hokeja izlases sastāvā spēlējis 2014. gada olimpisko spēļu turnīrā, kā arī 2011. gada Pasaules čempionātā. Junioru vecumā spēlējis 2009., 2008. un 2007. gada Pasaules čempionātos junioriem, 2007. gadā kopā ar izlasi izcīnot bronzas medaļas.
Islienas ezers
Dibens - dūņains. Krasti - zemi. Ietek grāvji, iztek - Isliena. Ūdens krāsa - brūnūdens. Makrofīti - meldri, niedres, kosas, vilkvālītes, lēpes, glīvenes, puplakši, grīšļi. Ezerā dzīvo asari, līdakas, līņi, raudas, karūsas, ķīši, vēži. Ligzdo pīles. Novērojama bebru darbība.
Ezers ietilpst Teiču dabas rezervāta teritorijā.
Getvikas lidosta
Getvikas lidosta, reizēm saukta Londonas Getvikas lidosta (London Gatwick), ir Apvienotās Karalistes galvaspilsētas Londonas otra lielākā starptautiskā lidosta, pēc pasažieru plūsmas Eiropas astotā lielākā lidosta. Lidosta izvietojusies Rietumsaseksā, 5 km uz ziemeļiem no Kroli pilsētas un 47 kilometrus uz dienvidiem no Londonas centra. Lidostai ir divi termināļi un divi skrejceļi, bet vienlaicīgi drīkst izmantot tikai vienu no skrejceļiem un Getvikas lidosta ir pasaulē otra noslogotākā (pēc Mumbajas Šivadži starptautiskās lidostas) viena skrejceļa lidosta. Getvika ir bāzes lidosta aviosabiedrībām British Airways, EasyJet, Monarch Airlines, Norwegian Air Shuttle un Virgin Atlantic.
Veselības iela (Jūrmala)
Veselības iela ir iela Jūrmalā, Ķemeru apkaimē. Veselības iela sākas krustojumā ar E. Dārziņa ielu un beidzas ar strupceļu. Kopējais ielas garums ir 230 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Veselības ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Veselības iela ir savienota ar šādām ielām:
Magnusova
Magnusova ir ciems Konstantinovas pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 266 km attālumā no Rīgas.
Ciemā konstatēti un uzmērīti 6 dižkoki: četri dižozoli (apkārtmērs no 4,05 m līdz 5,95m)  un divas dižliepas 3,93 un 4m apkārtmērā.
Zīmes
Greiems Hess kopā ar savu dēlu Morganu, meitu Bo un jaunāko brāli Merilu dzīvo fermā. Kad viņi pie fermas esošajos laukos sāk atrast noslēpumainus apļus, Hesu ģimene sāk nojaust, ka tās varētu būt zīmes no citplanētiešiem.
Pīrija Zeme
Pīrija Zeme (dk) ir pussala Grenlandes galējos ziemeļos, Grenlandes nacionālā parka teritorijā. To no rietumiem ierobežo Viktorijas fjords, bet austrumiem — Independensas fjords. Pussalas platums ir apmēram 375 kilometri. No ziemeļiem to apskalo Linkolna jūra un Vandela jūra. Pussalas Morisa Džesepa rags ir Grenlandes tālākais ziemeļu punkts.
Andrejs Rešetņikovs
Andrejs Rešetņikovs (dzimis 1946. gada 11. novembrī, Madonā) ir Latvijas krievu dzelzceļnieks, inženieris un politiķis. Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (1990—1993), nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju. Vairākkārt bijis ievēlēts Rēzeknes pilsētas domē.
Pīrija Zeme
Pussala nosaukta polārpētnieka Roberta Pīrija vārdā, kas no 1891. līdz 1892. gadam apceļoja pussalas piekrasti un uzskatīja to par salu. 1993. gadā pussalā tika atklātas ievērojamas svina un cinka atradnes.
Andrejs Rešetņikovs
Bijušais Daugavpils lokomotīvju depo darbinieks.
Politiskā darbība
Bijis PSKP biedrs. Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (1990—1993), ievēlēts no 99. Rēzeknes vēlēšanu apgabala. Viens no tiem deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju un iesaistījās frakcijā "Līdztiesība".
Politikā turpinājis darboties arī pēc Augstākās padomes deputāta pilnvaru beigām. 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās ievēlēts Rēzeknes domē no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta, kā arī ievēlēts par domes priekšsēdētāja vietnieku. 2011. gadā nesekmīgi kandidēja 11. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta. 2013. gada pašvaldību vēlēšanās atkārtoti ievēlēts Rēzeknes domē no šī paša saraksta, tāpat vēlētāju atbalstu guvis 2017. gada pašvaldību vēlēšanās, kad ievēlēts Rēzeknes domē no partijas "Saskaņa" saraksta.
Ipoha
Ipoha (ms, zh) ir Malaizijas štata Perakas galvaspilsēta un viena no lielākajām pilsētām valstī. Tā atrodas aptuveni 200 km uz ziemeļiem no Kualalumpuras un 130 km uz dienvidiem no Penangas pie ziemeļu—dienvidu automaģistrāles.
Ipoha par Malaizijas vienu no galvenajām pilsētām attīstījās 19. gadsimta sākumā līdz ar plaukstošo alvas ieguves industriju. Britu koloniālajā ērā Ipoha bija Malaizijas otra lielākā pilsēta un tā tika izmantota administratīviem mērķiem. Pilsētas centrā atrodas raksturīgas vietējās arhitektūras veikalu ēkas, kā arī vairākas vēsturiskas ēkas no Britu koloniālā laikmeta, kā, piemēram, dzelzceļa stacija, pilsētas dome un tiesas ēka.
Sarkanais Mākonis
Sarkanais Mākonis (lakotu: , dzimis — miris ) bija ievērojams oglala lakotu virsaitis. Vislielāko atpazīstamību ieguva tā saucamajā Sarkanā Mākoņa karā (1866—1868), kura rezultātā indiāņi panāca Savienoto Valstu armijas izvešanu no Pauderas upes ielejas Montānas dienvidaustrumos un Vaiomingas ziemeļos un sev izdevīga līguma noslēgšanu Larami fortā.
Pēc Larami līguma amerikāņi Sarkano Mākoni dažkārt kļūdaini uzskatīja par visas lakotu cilts augstāko virsaiti. Taču lakoti sastāvēja no septiņām neatkarīgām grupām, katrā no kurām bija vairāki virsaiši. Sarkano Mākoni cienīja un respektēja kā izcilu karotāju un virsaiti. Tomēr tajā pašā laikā atzīt pār sevi kāda cita autoritatīvu varu bija pilnīgi sveši un nepieņemami siu tradicionālajam dzīvesveidam un mentalitātei.
Biogrāfija
Sarkanais Mākonis piedzima netālu no Platas upes tagadējā Nebraskas štatā. Viņa māte bija no oglala lakotu cilts, bet tēvs piederēja brulē lakotu grupai. Tā kā lakotiem bērni piederēja mātes klanam, par Sarkano Mākoni pēc viņa vecāku nāves ap 1825. gadu visas rūpes uzņēmās mātes brālis, ievērojamais oglalu virsaitis Vecā Virsaiša Dūmi (1774—1864). Jaunībā pirmo kara pieredzi Sarkanais Mākonis ieguva sadursmēs ar tradicionālajiem lakotu ienaidniekiem pauni un apsarokiem (jeb krou).
Sarkanā Mākoņa karš
Pēc zelta atradņu atklāšanas 60. gados Montānas štatā caur lakotu zemēm devās pārceļotāju un zelta meklētāju karavānas. Lai nodrošinātos pret tā sauktajiem "naidīgajiem indiāņiem", 1865. gada vasarā ģenerālmajora Konora vadībā tika organizēta 2675 zaldātu liela soda ekspedīcija. Tā beidzās ar pilnīgu izgāšanos. Lakoti ieguva ne tikai karabīnes un citas kara trofejas, bet arī pārliecību par savām spējām padzīt no savas zemes "zilos mundierus". Sarkanais Mākonis teica: "Ja baltie cilvēki no jauna atnāks manā zemē, es viņus atkal sodīšu".