cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Estera Dobre
Biogrāfija
Ar cīņas sportu Estera Dobre sāka nodarboties 2002. gadā. Viņa ieguva bronzas medaļu 2005. gada Eiropas junioru čempionātā, kā arī sudraba medaļu 2007. gada Eiropas pieaugošo čempionātā. Laikā no 2009. līdz 2012. gadam Dobre izcīnīja vēl četras sudraba medaļas Eiropas čempionātos 48 un 51 kg klasēs. Viņa piedalījās arī 2013. gada Eiropas čempionātā, kur ieguva sudraba medaļu, bet pozitīvas dopinga parauga dēļ tika diskvalificēta uz diviem gadiem un iegūtā medaļa tika atņemta.
Dienvidrietumu rajons (Liepāja)
Dienvidrietumu rajons ir Liepājas apkaime, kas atrodas uz dienvidiem no Vecliepājas un austrumos robežojas ar Ezerkrasta apkaimi.
Vēsture
No 1899. līdz 1908. gadam uz dienvidiem no pilsētas starp Baltijas jūras krastu un Pērkones kanālu uzbūvēja Dienvidu nocietinājumus. Pēc 1934. gada izveidojās Dienvidu priekšpilsēta, kurā nosaukumus ieguva jaunprojektētās Saldus, Paurupes, Embūtes, Kandavas, Priekules, Tukuma, Vaiņodes, Svētes, Papes, Nidas, Pampāļu, Usmas, Dunikas, Rojas, Cieceres, Reiņa meža, Rūpniecības, Ugāles, Sārnatu, Airītes, Kalētu, Ilmājas, Kalvenes, Rāvas, Gramzdas, Dzērves, Ulmales, Amatas, Tebras, Ķoniņu, Dunalkas, Rudbāržu ielas, Ventas un Daugavas prospekti. Šobrīd no minētajām izzudušas ir Paurupes, Embūtes, Kalētu, Ilmājas, Gramzdas, Aizputes un Gaviezes ielas.
Pēc Otrā pasaules kara 1946. gadā Liepājas pilsētu sadalīja trīs administratīvos rajonos, kuros ietilpa Vecliepāja, Jaunliepāja un Ziemeļu rajons. Dienvidu priekšpilsēta gar Klaipēdas šoseju un Ganību ielu līdz pilsētas robežai ilgu laiku palika mazapbūvēta.
1970. gadu sākumā sāka būvēt jaunu dzīvojamo māju masīvu, ko nodēvēja par Dienvidrietumu mikrorajonu, 1972. gada 23. jūnijā notika Liepājas tramvaja līnijas atklāšana līdz Vaiņodes ielai. 1976. gadā jaunuzceltā ēkā Liedaga ielā 5 uzsāka darbu Liepājas A. Puškina 2. vidusskola.
2005. gadā Dienvidrietumu rajonā dzīvoja tikai 8% no Liepājas iedzīvotāju kopskaita, turpretī Vecliepājā dzīvoja 26%, Ziemeļu priekšpilsētā – 22%, Ezerkrastā – 16%, Karostā – 10%, Tosmarē – 6%, Jaunliepājā – 8%, Zaļajā birzē – 6%, bet Jaunajā pasaulē <1% no iedzīvotāju kopskaita. Dienvidrietumu rajonā tolaik 35% iedzīvotāju bija pensijas vecumā un bija viszemākais jauniešu un bērnu īpatsvars Liepājā.
2013. gadā pabeidza Liepājas tramvaja līnijas pagarināšanu no Dienvidrietumu rajona līdz Ezerkrastam, paredzot tramvaja apgriešanās apli tiešā Liepājas ezera piekrastes tuvumā.
Dzintars Dreibergs
Dzintars Dreibergs (dzimis ) ir latviešu režisors.
2002. gadā absolvējis Rīgas Ekonomikas augstskolu un ieguvis bakalaura grādu uzņēmējdarbībā un finansēs. 2004. gadā pabeidzis maģistra studijas uzņēmējdarbībā un finansēs. Strādājis par vecāko revidentu, kā arī par mārketinga direktoru.
2005. gadā sācis filmēt mūzikas videoklipus, montēt dažādus TV raidījumus, kā arī asistēt filmēšanas laukumos. Vēlāk sācis veidot dažādas filmas, tajā skaitā "Vīrietis akvārijā", "Ledusskapis", "Nāc ar mani padejot", kā arī "Dushechka", kas 2007. gadā tika nominēta Lielā Kristapa balvai kategorijā "Labākā studentu filma".
Dreiberga režisētā filma "Dvēseļu putenis" saņēma sešas 2020. gada Lielā Kristapa balvas, tai skaitā, par labāko pilnmetrāžas spēlfilmu. Dreibergs saņēma balvu par labāko spēlfilmas režiju.
Blūbejas līča jūras parks
Blūbejas līča jūras parks (en) ir aizsargājama dabas teritorija Maurīcijas salas dienvidaustrumos.
Rietumarmēnija
Rietumarmēnija (armēņu: Արևմտյան Հայաստան) ir vēsturiskās Armēnijas rietumu daļa. Rietumarmēnija bija ievērojami lielāka nekā austrumu daļa.
Vēsture
No 9. līdz 6. gadsimtam mūsdienu Armēnijas un kurdu apdzīvotajā Turcijas, Irānas un Irākas teritorijā pastāvēja Urartijas jeb Urartu lielvalsts ar galvaspilsētu Tušpu (tagadējā Vana). 5. gadsimtā p.m.ē. armēņu valsts bija atkarīga no Asīrijas un Babilonas lielvalstīm, vēlāk tā bija satrapija Ahemenīdu Persijas impērijā, līdz to iekaroja Maķedonijas Aleksandrs.
"mirušo skaits sakarā ar badu un slimībām ir ļoti liels un to palielina brutālā valsts iestāžu attieksme, kas pret deportētajiem izturas tikpat nežēlīgi kā vergu tigotāji, vadājot tos šurpu turpu pa tuksnesi...Ceļi un Eifratas upe ir pilni ar deportēto ķermeņiem un tie, kas palikuši dzīvi, ir nolemti nāvei. Plāns ir iznīcināt visu armēņu tautu."
Osmaņu karaspēka vienības, kas pavadīja deportējamos, ne tikai pieļāva armēņu aplaupīšanu, slepkavošanu un izvarošanu, bet paši vairākkārtēji piedalījās šajos noziegumos. Vairāki simti tūkstošu armēņu izdzīti no saviem īpašumiem, ceļā pa tuksnesi gāja bojā. Genocīda rezultātā Rietumarmēnijā strauji samazinājās armēņu skaits. Daudzi armēņi ir pārgājuši islāmā, pieņēmuši turku vārdus un uzvārdus. Viņu pēcnācēji šodien turpina dzīvot Rietumarmēnijā.
1918. gada 30. maijā armēņu nacionālisti nodibināja Armēnijas Pirmo republiku.
Rietumarmēņu valoda
Rietumarmēņu valodu (vienu no divām mūsdienu armēņu valodas versijām) tagad galvenokārt lieto armēņi Turcijā, Libānā un vairākās citās valstīs, to māca skolās un armēņu diasporas speciālās izglītības iestādēs.
Chesapeake Energy Arena
Chesapeake Energy Arena ir daudzfunkcionāla halle Oklahomsitijā, Oklahomā, ASV. Šeit savas mājas spēles aizvada NBA komanda Oklahomasitijas "Thunder". Arēna tika atklāta. No 2005. gada līdz 2007. gadam halle kalpoja kā pagaidu mājas arēna Ņūorleānas "Hornets", jo viesuļvētra "Katrīna" bija nodarījusi lielus postījumus New Orleans Arena.
Kosmonosi
Kosmonosi (cz) ir pilsēta Čehijā, Centrālčehijas apgabala Mlada Boleslavas apriņķī, Mlada Boleslavas ziemeļu pievārtē.
Rakstos pirmoreiz minēta 1186. gadā. 1526. gadā Kosmonosi iekļāvās Hābsburgu impērijas sastāvā. 17. gadsimta beigās šeit tika nodibināts piāristu klosteris un ģimnāzija. Klosteris tika slēgts Jozefa II reformu laikā. 1869. gadā Kosmonosu klostera telpās tika nodibināta pirmā psihiatriskā slimnīca Čehijas teritorijā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Starp pasaules kariem pie pilsētas tika nodibināta traktorrūpnīca. Kopš 1993. gada — Čehijā.
23. Gaujas policijas bataljons
23. Gaujas policijas bataljons bija militāra latviešu brīvprātīgo vienība Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā. Kaujas gaitas beidza ar padošanos Kurzemes cietoksnī pēc Lielvācijas kapitulācijas 1945. gada maijā.
Izveidošana
23. Gaujas policijas bataljonu saformēja kapteinis Kristaps Brigaders 1942. gada 25. februārī Rīgā, Bolderājā. Pēc bataljona izveides tajā bija 15 virsnieki, 67 instruktori un 423 kareivji, vadošais sastāvs bija šāds:
Bataljona komandieris - kapteinis Kārlis Gerbers
Līdz 1942. gada maijam bataljons izveda ierindas, ieroču un kaujas apmācības Bolderājā.
Dienesta gaitas
12. maijā bataljons izbrauca uz Ukrainu un pēc divu nedēļu ceļa 26. maijā ieradās Dņepropetrovskā. Bataljona štābu novietoja pilsētā, taču apakšvienības sadalīja līdz vada izmēram un izvietoja ap 100 km zonā gar ceļu uz Rostovu, pienākumos ietilpa ceļa darbos nodarbināto vietējo iedzīvotāju uzraudzīšana. Karstajā klimatā un neparastas pārtikas iespaidā plaši izplatījās dizentērija, 4. rota cieta arī no tīfa.
Ceļa būvē bataljonu beidza nodarbināt 1942. gada decembrī, pēc tam tas vairākus mēnešus pavadīja pilnīgā bezdarbībā, daļēji jo vājās apgādes dēļ nebija izsniegtas jaunas formas nodilušo vietā; daļai vīru trūka pat bikšu. Jaunas formas izsniedza tikai 1943. gada pavasarī, atstājot Latvijas armijas dienesta pakāpju apzīmējumus. 1943. gada februārī bataljons saņēma papildinājumus no izformētā 27. Burtnieku bataljona, bet martā bataljona vienības pārcēla uz Zaporožji uzraudzīt tanku grāvju un bunkuru būves darbus, štābam paliekot Dņepropetrovskā. Pēc pāris mēnešiem visu bataljonu apvienoja atpakaļ, kopskaitā ap 300 vīrus, un nosūtīja uz Kerču uzraudzīt tilta būves darbus pāri Kerčas jūras šaurumam.
Oktobrī, frontei pietuvojoties Kerčai, bataljons ar vienu no pēdējiem vilcienu sastāviem tika evakuēts un caur Rumāniju nonāca Brestas rajonā, Baltkrievijā kur tika nozīmēts partizānu apkarošanā. 1944. gada janvārī bataljonu, ap 140 vīru sastāvā, piedalīja kādam vācu policijas pulkam un novietoja frontē Rovnas rajonā, kur tam bija jāsedz ap 6 km plaša frontes josla, ko, nepietiekošā personālsastāva dēļ, bataljons nespēja izdarīt un ienaidniekam šajā sektorā izdevās fronti pāriet. Pēc šī incidenta bataljonu no februāra beigās frontes atsauca un 2. martā tas atgriezās Rīgā.
Rīgā bataljonu papildināja ar jauniesauktajiem līdz pilnam sastāvam un 4. aprīlī nosūtīja uz Abrenes rajonu vietējo iedzīvotāju aizsardzībai no partizāniem. Jūlija beigās bataljonu pārvietoja uz Zemgali, kur to piesaistīja 215. vācu kājnieku divīzijai un iesaistīja Bauskas aizstāvības kaujās ģenerāļa Gīzekes kaujas grupas sastāvā (Kampfgruppe Giesecke). Kauju laikā bataljons tika ielenkts, taču ar smagiem zaudējumiem tam izdevās izlauzties un atiet Lielvārdes virzienā. Lielvārdē bataljons tika pakļauts VI SS korpusam un kopā ar to nonāca Kurzemes cietoksnī, kur 1945. gada februārī atradās frontes posmā starp Irlavu un Grenčiem, ierindā bija ap 350 vīru. 1945. gada 8. maijā pēc Lielvācijas kapitulācijas 23. Gaujas bataljons nonāca gūstā.
Augsburgas ticības apliecība
Augsburgas ticības apliecība (de) jeb Augsburgas konfesija (la) ir luterisma pamatu izklāsts, kas 28 artikulos formulē galvenās luteriskās teoloģijas vadlīnijas. To sastādīja Lutera sekotājs Filips Melanhtons un Augsburgas reihstāgā 1530. gada 25. jūnijā pasniedza Svētās Romas impērijas ķeizaram Kārlim V. Tā kā ķeizars to noraidīja, izcēlās ticības karš, kas beidzās ar Augsburgas ticības mieru 1555. gadā.
Krievijas—Ukrainas kara ziemeļu fronte
Krievijas—Ukrainas kara ziemeļu fronte ir Krievijas un Ukrainas kara militāro operāciju zona, kas ietver Ukrainas ziemeļu daļu (Žitomiras apgabals, Kijivas apgabals, Čerņihivas apgabals, Sumu apgabals).
Krievijas uzbrukums
Ukrainas Valsts robežsardzes dienests ziņoja, ka uzbrukums ziemeļu frontē sākās 24. februāra rītā 5:00 no Baltkrievijas—Ukrainas robežas un no Krievijas—Ukrainas robežas. Ukrainas varas iestādes ziņoja par militāro vienību un noliktavu apšaudīšanu Kijivas, Hmeļnickas, Dņipropetrovskas un Vinnicas apgabalos. Saskaņā ar Ukrainas Bruņoto spēku ģenerālštāba datiem Krievijas bruņotie spēki veica raķešu un aviācijas triecienus sešos lidlaukos: Borispiļā, Ozernē, Kuļbakinē, Čuhujivā, Kramatorskā un Čornobajivkā.
25. februārī frontes ziemeļu sektorā Ukrainas Bruņotie spēki atvairīja Krievijas karaspēka uzbrukumu Kijivas apgabala Vasiļkivas pilsētā. 26. februārī turpinājās Krievijas gaisa spēku uzlidojumi Ukrainas lidlaukiem un armijas grupējumiem Kijivas apgabala ziemeļu daļā, atsevišķi uzlidojumi notika Sumu un Poltavas apgabalā.
27. februārī kaujas pret iebrucējiem notika Žitomiras, Kijivas, Čerņihivas un Sumu apgabalos, kā arī Kijivas pilsētā, kur turpinājās kaujas ar diversantu grupām, tādēļ pilsētā bija noteikta komandantstunda. Galvaspilsētas iedzīvotāji patvērās metro vai bumbu patvertnēs.
28. februārī sīvākās kaujas notika Čerņihivas apkārtnē. Kijivas apkārtnē Krievijas karaspēka uzbrukums tika atsists pie Bučas un Irpiņas, uz šosejas starp Irpiņu un Žitomiru tika iznīcināti vai bojāti vairāk nekā 200 Krievijas militāro transportlīdzekļu.
1. marta naktī notika jauni Krievijas artilērijas triecieni Kijivai.
3. martā liela Krievijas karaspēka kolonna apstājās aptuveni 30 kilometrus no Kijivas centra, jo tās virzību kavēja Ukrainas karavīru un civiliedzīvotāju pretestība un tehnikas problēmas. Krievijas diktators Putins Krievijas Drošības padomes sēdē paziņoja, ka karadarbība Ukrainā rit stingri saskaņā ar izvirzīto plānu.
4. martā Ukrainas bruņoto spēku Ģenerālštābs vēstīja, ka Krievijas okupācijas spēki koncentrējas uz Kijivas ielenkšanu un ukraiņu pretestības vājināšanu. Virzoties tuvāk galvaspilsētai, Krievijas karaspēks postīja ceļā esošās pilsētas, īpaši Sumus un Čerņihivu, kur gaisa uzlidojumos gāja bojā aptuveni 50 cilvēku. NATO ārlietu ministru ārkārtas sanāksme nolēma atturēties no lidojumiem slēgtas zonas izveides virs Ukrainas, lai apturētu Krievijas kara aviācijas uzlidojumus.
5. martā Krievijas karspēks turpināja uzbrukumu Sumiem. Krievijas prezidents Putins paziņoja, ka pabeigta Ukrainas militārās infrastruktūras iznīcināšana, bet Ukrainas aizsardzības ministrs Oleksijs Rezņikovs paziņoja, ka Krievijas spēku resursi Ukrainā izsīkst un tālāk tos gaida loģistikas sabrukums un aizvien vairāk pretinieka karavīru padodas gūstā. 6. martā turpinājās Kijivas, Čerņihivas un Sumu bombardēšana un artilērijas apšaudes. Krievijas kara aviācija sagrāva Ohtirkas termoelektrostaciju un pilsētā nebija apkures, bet daļai māju pārtrūka ūdens un elektrības piegāde. Aplenktajās Bučas un Hostomeļas pilsētās Krievijas karavīri apšaudīja civiliedzīvotājus. Ukrainas Bruņoto spēku Ģenerālštābs paziņoja, ka Krievijas karaspēks plānojot sagrābt Kaņivas hidroelektrostaciju.
7. martā Krievijas Aizsardzības ministrija paziņoja, ka pēc Francijas prezidenta Makrona lūguma Krievijas spēki pārtrauks uguni un izveidos koridorus civiliedzīvotāju evakuācijai no Kijivas, Mariupoles, Harkivas un Sumiem. Koridoru no Kijivas solīja veidot uz Baltkrieviju, no Harkivas uz Krieviju, bet Ukrainas valdība noraidīja veidot Krievijas ierosinātos humānās palīdzības koridorus civiliedzīvotāju evakuācijai virzienos uz Baltkrieviju un Krieviju. Ukrainas aizsardzības ministrs paziņoja, ka Krievijas karaspēks cieš milzu zaudējumus, tādēļ karadarbības intensitāte pagaidām samazinājusies, taču mēģina koncentrēt spēkus un līdzekļus jaunam uzbrukuma vilnim. Viņš informēja arī par jaunām ieroču piegādēm Ukrainai no ārvalstīm. 8. martā Ukrainas armijas Ģenerālštābs ziņoja, ka Krievijas spēki turpina ofensīvu, taču virzības temps ir ievērojami palēninājies. Ukrainas spēki turpināja veikt aizsardzības operāciju dienvidu, austrumu un ziemeļu operatīvajās zonās. Polijas valdība paziņoja par gatavību nekavējoties nodot visas savas lidmašīnas "MiG-29" ASV, kas ļautu tām pēc tam nonākt Ukrainas rīcībā.
Humānās palīdzības koridori bija atvērti no Bučas, Vorzeļas, Borodjankas un Irpiņas virzienā uz Kijivu, no Mariupoles virzienā uz Žaporižju un no Volnovahas virzienā uz Pokrovsku, turpinājās civiliedzīvotāju evakuācija no Sumiem. Pārtrūka elektrības piegāde Krievijas okupācijas spēku ieņemtajai Čornobiļas AES, Ukrainas valdība aicināja starptautisko sabiedrību nekavējoties izdarīt spiedienu uz Krieviju, lai atļautu remontdarbu vienībām atjaunot elektroenerģijas padevi.
Pēc otrā uzbrukuma viļņa neizdošanās Krievijas karaspēks izmantoja attāluma artilēriju un maz iesaistījās tiešās kaujās. 18. martā Ukrainas ārkārtas situāciju dienests informēja, ka Krievijas raķešu triecienā sagrautas vairākas dzīvojamās mājas un skola Kijivā, viens cilvēks gājis bojā, 19 — ievainoti.
Ukrainas pretuzbrukums
22. martā Ukrainas armija atbrīvoja Makarivas pilsētu, kas atrodas 60 kilometrus uz rietumiem no Kijivas. Krievijas karaspēks turpināja Ukrainas bombardēšanu ar bumbvedējiem, spārnotajām un ballistiskajām raķetēm, izmantojot aptuveni 40 lidlaukus Baltkrievijā, Krievijā un okupētajā Krimā.
23. martā Ukrainas Bruņoto spēku Ģenerālštābs pavēstīja, ka ir iespējams iebrukums no Baltkrievijas Volīnijas virzienā. 24. martā Krievijas okupācijas spēki sāka uzbrukumu Slavutičas pilsētai.
26. martā Ukrainas Nacionālās Drošības un aizsardzības padome pavēstīja, ka Krievijas militāri politiskās vadības iekšienē sākusies skaidrošanās, kāpēc Ukrainas galvaspilsēta Kijiva nav ieņemta dažu dienu laikā. Starptautiskā ziņu aģentūra Reuters ziņoja, ka Krievija ir mainījusi savas prioritātes un vairs nekoncentrējas uz Kijivas ieņemšanu, bet gan uz Donbasā esošo ukraiņu spēku atšķelšanas no pārējās valsts teritorijas. Ukrainas armija Sumu apgabalā atbrīvoja Trostjanecas pilsētu. Krievija divas reizes ar raķetēm apšaudīja Ļvivu.
27. martā Ukrainas Iekšlietu ministrija paziņoja, ka Krievija savelkot jaunus papildspēkus pie Ukrainas robežas. Krievija turpināja iznīcināt Ukrainas naftas un pārtikas krājumus un ar raķetēm apšaudīja Dubno un Luckas naftas bāzes.
28. martā Kijivas priekšpilsētas Irpiņas mērs paziņoja, ka pilsēta ir atbrīvota no Krievijas okupācijas spēkiem. 30. martā Krievijas karaspēks bombardēja Nižinas un Černihivas pilsētas par spīti Krievijas paziņojumam mazināt ofensīvu Kijivas un Černihivas virzienos. Krievijas karaspēks atstāja slēgtās Čornobiļas atomelektrostacijas teritoriju.
Slaktiņi okupētajās teritorijās
3. aprīlī pēc Bučas atbrīvošanas uzņemtie videokadri liecināja, ka pilsētas ielās guļ līķi. Cilvēki bija nogalināti ar šāvienu pakausī, lai gan daudzi nēsājuši ap roku baltu apsēju, lai parādītu, ka ir neapbruņoti. Agresori bija šāvuši gan uz vīriešiem, gan sievietēm, nošauto vidū ir arī kāda gadus 14 veca zēna līķis. Bučas masu kapos bija apglabāti gandrīz 300 cilvēku. Eiropadomes priekšsēdētājs Šarls Mišels, reaģējot uz Krievijas pastrādātajiem kara noziegumiem Kijivas pievārtē, solīja vērst jaunas sankcijas. Līdzīga situācija bija arī blakus esošajās Hostomeļā un Irpiņā. Irpiņas mērs paziņoja, ka iedzīvotāji nogalināti ar sevišķu nežēlību, daudzus nogalinājušas mīnas, gājuši bojā apšaudēs vai tikuši nošauti. Pilsētā esot iznīcinātas puse ēku. ANO ģenerālsekretārs Antoniu Guterrešs aicināja veikt neatkarīgu izmeklēšanu.
4. aprīlī Ukrainas Aizsardzības ministrijas Galvenā izlūkošanas pārvalde publicēja sarakstu ar Krievijas karavīriem, kas atbildīgi par civiliedzīvotāju slepkavošanu Bučā un tās apkaimē. Šajā rajonā bija izvietotas Krievijas armijas 64. atsevišķās motorizēto strēlnieku brigādes vienības. Sarakstā ir visi brigādes karavīri, sākot no pulkvežiem līdz pat ierindniekiem. Savukārt Krievijas Aizsardzības ministrija noliedza, ka Krievijas karavīri būtu vainīgi civiliedzīvotāju nogalināšanā. Fotogrāfijas un videomateriāli esot "jaunākais Kijivas režīma viltojums". 7. aprīlī Vācijas žurnāls Spiegel ziņoja, ka Vācijas izlūkdienestam izdevies pārtvert Krievijas karaspēka radioziņojumu par mierīgo iedzīvotāju slepkavošanu Bučā. Izlūkdienests norādīja, ka galveno lomu zvērībās spēlējuši Krievijas algotņi, arī no Vāgnera grupas. 15. aprīlī Kijivas policija paziņoja, ka Kijivas apgabalā pēc tā atbrīvošanas no Krievijas karaspēka bija atrasti vairāk nekā 900 civiliedzīvotāju līķi, 95% bija miruši no šautām brūcēm.
Bernhards Vareniuss
Bernhards Vareniuss (de; 1622-1650) bija vācu zinātnieks kurš apkopoja jaunās atklātās zināšanas pēc Lielajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem.
Dzīves gājums
Viņa bērnības gadi (no 1627. gada) tika pavadīti Uelzenē, kur viņa tēvs bija tiesnesis Brunsvikas hercogam. Varenius mācījās Hamburgas ģimnāzijā (1640—1642) un Kēnigsbergas (1643—1645) un Leidenes (1645—1649) universitātēs matemātiku un medicīnu, iegūstot medicīnisko grādu Leidenas universitātē. 1649. gadā viņš pārcēlās uz Amsterdamu, plānojot praktizēt medicīnu. Bet nesenie Ābela Tasmana, Vilema Šoutena un citu holandiešu ceļotāju atklājumi un viņa draudzība ar Vilemu Blēju un citiem ģeogrāfiem piesaistīja Vareniusu ģeogrāfijai.
Viņš nomira 1650. gadā, būdams tikai 28 gadu vecs, ciesdams no nabadzības un bada.
Sasniegumi
1649. gadā caur L. Elzeviru (slavenu tā laika rakstnieku no Amsterdamas) viņš publicēja savu aprakstu Regni Japoniae. Tajā bija iekļauts J. Šoutena Siāma daļas tulkojums latīņu valodā (Pielikums de religione Siamensium, ex Descriptione Belgica Iodoci Schoutenii) un dažādu tautu reliģiskās nodaļas. Nākamajā (1650. gadā), arī caur Elzeviru, kurs publicēja viņa pazīstamāko darbu, ar viņa palīdzību tika publicēts viņa darbs Geographia Generalis, kurā viņš, balstoties uz savām zināšanām, centās noteikt vispārīgus principus, balstoties uz zinātnisku pamatojumu. Darbs ir sadalīts 3 daļās. 1 — absolūtā ģeogrāfijā, 2 — relatīvā ģeogrāfija un 3 — salīdzinošā ģeogrāfija. Pirmajā tiek pētīti matemātiski fakti, kas attiecas uz visu zemi kopumā, tās figūru, izmēriem, kustībām, to izmērīšanu utt. Otrajā daļā apskatīts, ka zemi ietekmē saule un zvaigznes, klimats, gadalaiki, redzamā laika atšķirība dažādos vietas, dienas garuma izmaiņas utt. Trešajā daļā īsi apskatīts faktiskais zemes virsmas sadalījums, to relatīvais izvietojums, zemeslodes un kartes uzbūve, garums, navigācija utt.
Vareniuss ar viņa rīcībā esošajiem materiāliem ģeogrāfijas tēmu apskatīja patiesi filozofiski; un viņa darbs ilgi saglabāja savu statusukā labākais, kas pastāv par zinātnisko un salīdzinošo ģeogrāfiju. Darbs gāja cauri daudziem izdevumiem un papildinājumiem. Sers Īzaks Ņūtons ieviesa vairākus svarīgus uzlabojumus Kembridžas 1672. gada izdevumā; 1715. gadā Džeimss Jurins izdeva citu Kembridžas izdevumu ar vērtīgu pielikumu; 1733. gadā visu darbu angļu valodā tulkoja Dugdale; un 1736. gadā Šags pārskatīja Dugdāles otro izdevumu. 1716. gadā Neapolē parādījās itāļu izdevums; 1750. gadā tulkojums holandiešu valodā; 1751. gadā to pārtulkoja turku valodā; un 1755. gadā Parīzē iznāca versija Shaw franču valodā. Vēlāko ģeogrāfu d'Anville un Aleksandra fon Humbolta vidū īpaši tika vērsta uzmanība uz Vareniusa ģēniju un devumu zinātnei.
Ludženieki
Ludženieki ir apdzīvota vieta Kuldīgas novada Gudenieku pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā starp autoceļiem V1263 un V1254 2,5 km no pagasta centra Gudeniekiem, 35 km no novada centra Kuldīgas un 182 km no Rīgas.
1995. gada Okinavas izvarošanas incidents
1995. gada Okinavas izvarošanas incidents notika 1995. gada 4. septembrī, kad trīs ASV karavīri — ASV Jūras spēku jūrnieks Markuss Džils un ASV jūrnieki Rodriko Harps un Kendriks Ledets, kuri visi dienēja Hansenas nometnē Okinavā, noīrēja furgonu un nolaupīja 12 gadus vecu okinaviešu meiteni. Viņi viņu sita, ar izolācijas lenti aiztina acis un muti, sasēja rokas. Pēc tam Džils un Harfa viņu izvaroja, savukārt Ledets apgalvoja, ka viņš to darīja izliekoties, baidoties no Džila. Incidents izraisīja turpmāku diskusiju par ASV spēku pastāvīgo klātbūtni Japānā. Likumpārkāpēji tika tiesāti un notiesāti Japānas tiesā saskaņā ar Japānas likumiem, un saskaņā ar ASV un Japānas spēku statusa līgumu. Apsūdzēto ģimenes sākotnēji apgalvoja, ka Japānas amatpersonas ir diskriminējušas vīriešus, jo viņi visi ir melnādaini, un piespiedu kārtā iegūtas atzīšanās no viņiem, bet vēlāk ģimenes savas prasības atsauca.
Sekas
Ledets, kurš apgalvoja, ka meiteni neizvaroja, nomira 2006. gadā acīmredzamā slepkavībā—pašnāvībā Amerikas Savienotajās Valstīs. Viņš tika atrasts Kenerāvas štata jaunākā studenta un paziņas Laurena Kūpera trešā stāva dzīvoklī, kuru viņš acīmredzot bija izvarojis un noslepkavojis nožņaugšanās veidā. Pēc tam viņš izdarīja pašnāvību, pārgriežot vēnas.
Vītoli (nozīmju atdalīšana)
Vītoli var būt:
Andrejs Kiriļenko
Andrejs Kiriļenko var būt:
Ieva Florence-Vīksne
Ieva Florence-Vīksne (dzimusi Ieva Sarma Rīgā) ir latviešu aktrise un modele.
Mācījusies Rīgas Jāņa Poruka vidusskolā, Rīgas 64. vidusskolā, kā arī Rīgas Kultūru vidusskolā. 2013. gadā iestājās Latvijas Kultūras akadēmijā, kuru pabeidza 2017. gadā, iegūstot bakalaura grādu dramatiskā aktiera specialitātē. Tajā pašā gadā kļuva par Dailes teātra štata aktrisi. Dailes teātra izrādēs piedalās jau kopš 2014. gada. Kopš 2020. gada rudens Ieva Florence-Viksne pameta darbu Dailes teātrī..
Zināma ar Ilzes lomu seriālā "Šķiršanās formula", Dinas lomu seriālā "Viņas melo labāk", Signes lomu seriālā "Eņģeļu iela 9. Pelnrušķītes mantojums", Lindas lomu filmā "Blēži" un Mirdzas lomu filmā "Dvēseļu putenis". Kopš 2015. gada vada STV raidījumu "Kurš kuru".
2019. gada oktobrī salaulājās ar aktieri Oskaru Vīksni, abi savu uzvārdu papildināja ar laulātā uzvārdu. 2021. gada 14. februārī ģimenē piedzima dēls.
Ieva Roze
Ieva Roze (dzimusi, mirusi ) bija latviešu dzejniece.
Dzimusi Rīgā, viņas tēvs bija elektromehāniķis, bet māte ķīmiķe. Līdz 8. klasei mācījās Rīgas 5. vidusskolā, pēc tam pārgāja uz Rīgas 69. vidusskolu.
Pirmais dzejolis tika publicēts laikrakstā "Pionieris" 1986. gadā. Viņas dzīves laikā tika izdots viens dzejoļu krājums — "No vienas tumsības otrā". 1994. gadā tika izdots krājums "Dzeja". Ar viņas vārdiem komponēja mūziku Imants Kalniņš. Vairākas dziesmas iekļautas grupas "Autobuss debesīs" albumā "Logs puspavērts".
Izdarīja pašnāvību 1991. gada 9. novembrī. Apbedīta Rīgas Meža kapos.
Vincents Kejmers
Vincents Kejmers (de; dzimis Maincā) ir Vācijas starptautiskais lielmeistars šahā (2020).
Biogrāfija
Šahu iemācījies spēlēt piecu gadu vecumā. Pārstāvējis Vāciju Eiropas un Pasaules jauniešu šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. 2015. un 2017. gadā Vācijas izlases sastāvā uzvarējis Eiropas komandu šaha čempionātos U18 vecuma grupā. 2018. gadā uzvarējis tradicionālā Karlsrūē šaha festivālā Grenke Chess Open A turnīrā.
2021. gada septembrī Reikjavikā izcīnījis sudraba medaļu Eiropas individuālajā šaha čempionātā. 2021. gada novembrī Rīgā izcīnījis 5. vietu 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.
2022. gada decembrī Almati dalījis 2.-3. vietu Pasaules ātrā šaha čempionātā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2017. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2020. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Hālids Būlahrūzs
Profesionāļa karjeru sācis Nīderlandē, vēl spēlējis Anglijas Premjerlīgā, Spānijas La Liga, Vācijas Bundeslīgā. Nīderlandes izlases sastāvā Pasaules kausos (2006, 2010) un. gada Eiropas čempionātā. 2010. gada Pasaules kausā izlases sastāvā kvalificējās finālam.
Sasniegumi
Hamburger SV
Maskavas iela (Rēzekne)
Maskavas iela atrodas Rēzeknes pilsētas Ziemeļu rajonā. Tā sākas krustojumā ar Atbrīvošanas aleju un taisnā līnijā stiepjas nepilnus 200 m paralēli pilsētas ziemeļu robežai un noslēdzas pārejot Noliktavu ielā.
Ielas raksturojums
Maskavas ielas garums ir 1,07 km. Tā ir taisna divvirzienu iela, klāta ar asfalta segumu. Iela projektēta 20. gs. otrajā pusē, būvējot pilsētas Ziemeļu rajonu. Tā ir perpendikulāra ar pilsētas galveno ielu — Atbrīvošanas aleju, abu ielu krustojuma otrajā pusē sākas Viļakas iela. 650 m no ielas sākuma, tai ir "T" veida krustojums ar Blaumaņa ielu. Krustojuma centrā, Maskavas ielā 16 atrodas lielveikals "Maxima", kas uzbūvēts 2005. gadā. Maskavas iela beidzas krustojumā ar pievedceļiem uz noliktavu un ražošanas teritorijām, pārejot Noliktavu ielā. Maskavas ielas apbūve galvenokārt koncentrēta ielas labajā pusē. To veido 13, galvenokārt 103. sērijas piecus stāvus augsti 20.gs. 80. gados celti daudzdzīvokļu nami. Līdz Blaumaņa ielai apbūve ir perimetrāla, bet pēc krustojuma ar to, ēkas izvietotas perpendikulāri ielai.
2018. gadā Maskavās iela sākas ceļa rekonstrukcija. Sakarā ar to, tika slēgts Maskavas ielas posms no Atbrīvošanas alejas ielas līdz Blaumaņa ielai.
Raiņa iela (Lielvārde)
Raiņa iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Slimnīcas ielu un beidzas krustojumā ar Edgara Kauliņa aleju. Tā ir nodēvēta par godu dzejniekam, rakstniekam un politiķim Rainim.
Šajā iela atrodas Lielvārdes pilsētas un pagasta pārvalde.
Ielu savienojumi
Raiņa iela ir savienota ar šādām ielām:
Alisa Mariča
Alisa Mariča (sr; dzimusi Ņujorkā) ir Serbijas starptautiskā lielmeistare šahā (WGM, 1988).
Biogrāfija
Piedzimusi ASV, kur viņas tēvs strādājis ANO. Agri pierādījusi savas spējas šahā, 12 gadu vecumā uzvarot Belgradas šaha čempionātā sievietēm un iegūstot 2. vietu Pasaules junioru čempionātā U20 vecuma grupā. Pēc gada triumfējusi Dienvidslāvijas sieviešu šaha čempionātā, bet 18 gadu vecumā FIDE Maričai piešķīra starptautiskās lielmeistares nosaukumu (WGM).
1980. gadu beigās izvirzījusies par vienu no spēcīgākajām šahistēm, četras reizes piedaloties Pasaules čempiones nosaukuma izcīņas pretendentu turnīros. Lielākais panākums bija 1990. gadā, kad Gruzijas pilsētā Boržomi Mariča dalīja pirmo vietu ar Ķīnas pārstāvi Sje Dzjuņa, bet papildmačā par tiesībām spēlēt ar toreizējo Pasaules čempioni Maiju Čiburdanidzi viņai zaudēja ar 2½:4½ (+1 -3 =3).
Arī turpmākajos pretendentu turnīros Mariča uzrādīja labus rezultātus:
Pēc tam, kad Pasaules čempionāti pārgāja uz izslēgšanas sistēmu, Mariča tajos piedalījās divas reizes:
No 1986. gada līdz 2006. gadam 10 reizes piedalījusies Pasaules šaha olimpiādēs, kur pārstāvējusi Dienvidslāvijas un Serbijas nacionālās izlases. Izcīnījusi bronzas medaļu komandu ieskaitē (1988) un bronzas medaļu individuālajā ieskaitē (1998). No 1999. gada līdz 2009. gadam piedalījusies arī Eiropas komandu šaha čempionātos, kur savā debijas gadā palīdzējusi Dienvidslāvijas izlasei izcīnīt sudraba medaļu komandu ieskaitē.
1993. gadā FIDE Maričai ir piešķīrusi starptautiskā vīriešu meistara nosaukumu (IM).
Ģimene
Alisai Maričai ir dvīņumāsa Mirjana, kas ir piedzimusi tikai par 20 minūtēm vēlāk un arī ir šaha lielmeistare. Māsas Maričas ir vienīgās dvīņu māsas pasaulē ar lielmeistares tituliem.
Alisa Mariča ir precējusies ar Josipu Asiku, kas strādā par šaha izdevuma «Chess Informant» redaktoru. 2011. gada 21. februārī pārim piedzima dvīņi — meitene un puika, Milica un Dušans.
Veczemju klintis
Veczemju klintis (arī Veczemu klintis, Mantiņu klintis, Sarkanās klintis ) ir ģeoloģiskais un ģeomorfoloģiskais dabas piemineklis Vidzemes jūrmalā starp Rankuļragu un Kutkāju ragu pie Veczemu mājām. Ietilpst Vidzemes akmeņainās jūrmalas dabas lieguma un Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāta teritorijā. Kopš 2001. gada klintis ir valsts aizsardzībā.
Klintis ir apmēram 480 metrus garas un apmēram 3,5—6 metrus augstas. Šis ir vidusdevona epohas burtnieku svītas sarkanā smilšakmens atsegums. Sarkanajās smilšakmens klintīs ir izveidojušās vairākas seklas abrāzijas alas. Pēc 2005. gada janvāra vētras Veczemju klinšu garums palielinājās no 160 līdz 480 metriem. Virs devona nogulumiežiem ir arī atrodami kvartāra nogulumi. Vietums līdz 2 m biezumam ir sastopami Baltijas ledus ezera piekrastes zonas grants, akmeņi un eolie nogulumi. Klinšu apkārtnē uzņemti skati Rīgas Kinostudijas filmām «Nakts bez putniem» un «Ilgais ceļš kāpās».
Džanluka Vjalli
Džanluka Vjalli (it, dzimis, miris ) bija Itālijas futbolists un futbola treneris, spēlēja uzbrucēja pozīcijā, bijis Itālijas futbola izlases dalībnieks.
Savu karjeru sācis Cremonese komandā 1980. gadā. 105 līgas spēlēs viņš guva kopā 23 vārtus. 1984. gadā pievienojies Sampdoria, kur viņš guva 85 līgas vārtus, izcīnīja Itālijas A sērijas titulu, trīs Coppa Italia un UEFA Kausu ieguvēju kausu. 1992. gadā Vjalli tika pārdots Juventus komandai, kur viņš vēlreiz kļuva par Itālijas čempionu, kā arī uzvarēja UEFA Čempionu līgā un UEFA kausā. 1996. gadā pievienojies Anglijas komandai Chelsea. Tur viņš ieguva FA kausu, Anglijas Līgas kausu, UEFA Kausu ieguvēju kausu un UEFA Superkausu. 1998. gadā kļuvis par Chelsea komandas spēlējošo treneri.
Miris 2023. gada 6. janvārī no aizkuņģa dziedzera audzēja.
Spēlētāja karjera
Juventus
Chelsea
Individuālie sasniegumi
Trenera kajera
Chelsea
Marģers Vestermanis
Marģers Vestermanis (dzimis Rīgā) ir Latvijas ebreju vēsturnieks, muzeja "Ebreji Latvijā" dibinātājs un bijušais direktors. Latvijas vēsturnieku komisijas loceklis.
Biogrāfija
Dzimis 1925. gadā Rīgā kā jaunākais no trim bērniem vācvalodīgā ebreju ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas 10. vācu pamatskolā Strēlnieku ielā (līdz 1933. gadam), pēc tam — ebreju privātģimnāzijā Ezra. Ieguva ebreju reliģisko izglītību, skolas laikā mācījies kopā ar Valentīnu Freimani. 1941. gadā pēc Latvijas vācu okupācijas tika ieslodzīts Rīgas geto, kur viņš strādāja par namdara palīgu, palīdzot pretestības kustībai geto iekšienē. Vēlāk atradās Mežaparka koncentrācijas nometnē, no 1943. gada novembra — Dundagas koncentrācijas nometnē. Bēga ieslodzīto nāves marša uz Liepāju laikā Ugāles apkārtnē un pievienojās Alfrēda Veismaņa vadītajiem padomju partizāniem. Vienīgais no visas ģimenes izdzīvoja holokaustā — pārējie radinieki tika nogalināti Rumbulas masu slaktiņos.
Pēc kara Marģers Vestermanis studēja vēsturi Latvijas Universitātē, 1949. gadā viņš apprecējās ar ārsti Havu (Ievu), dzimušu Šneuru. Strādāja Latvijas Valsts vēstures arhīvā, pētīja Latvijas ebreju vēsturi un Atmodas kustības laikā 1989. gadā nodibināja muzeju "Ebreji Latvijā". Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1998. gadā viņš tika iecelts par Latvijas vēsturnieku komisijas locekli, kura pēta nacistu okupācijas un holokausta laiku.
Džanfranko Dzola
Džanfranko Dzola (it, dzimis ) ir Itālijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja uzbrucēja pozīcijā, pārstāvējis Itālijas futbola izlasi.
Savu trenera karjeru sāka Anglijas Premjerlīgas komandā West Ham United 2008. gadā. Viņš bija pirmais West Ham United treneris, kas nebija dzimis Lielbritānijā. Vēlāk trenējis Watford, Cagliari, Al-Arabi un Birmingham City. 2018. gadā bijis Chelsea komandas trenera asistents.
Itālijas futbola izlases sastāvā spēlējis 1994. gada FIFA Pasaules kausā un 1996. gada Eiropas čempionātā.
Manuels I
Manuels I (pt; dzimis, miris ), saukts Veiksmīgais (o Venturoso) bija Portugāles un Algarves karalis no 1495. gada līdz nāvei 1521. gadā. Manuela I valdīšanas laikā paplašinājās Portugāles koloniālā impērija Indijā un Brazīlijā. No valsts tika padzīti visi mauri un ebreji, kuri atteicās pieņemt kristīgo ticību.
Džanfranko Dzola
Sasniegumi
Napoli
Parma
Chelsea
NK Celje
Nogometni klub Celje, saīsināti NK Celje, ir Slovēnijas futbola klubs no Ceļes. Tas ir dibināts 1919. gadā kā SK Celje. Pašlaik spēlē Slovēnijas futbola čempionāta augstākajā līmenī — Pirmajā līgā (PrvaLiga). Mājas spēles komanda aizvada stadionā Z'dežele, kura ietilpība ir 13 059 vietas. 2019.—2020. gada sezonā pirmo reizi izcīnīja Slovēnijas čempiontitulu. 2005. gadā klubs ir uzvarējis Slovēnijas kausa izcīņā.
1946. gadā pēc apvienošanās ar citu pilsētas klubu tika nosaukts par NK Kladivar. Dienvidslāvijas laikā pārsvarā spēlēja Slovēnijas Republikas līgā, 1964. gadā tajā uzvarēja un iekļuva Dienvidslāvijas Otrajā līgā, kurā nospēlēja vienu sezonu. No 1992. līdz 2006. gadam kluba nosaukums bija Publikum.
Vecā dārza noslēpums
"Vecā dārza noslēpums" ir Latvijas pilnmetrāžas spēlfilma. Filmas režisori ir Olafs Okonovs un Gunita Groša. Filma veidota kā piedzīvojumu stāsts visai ģimenei.
Filmas pirmizrāde notika, bet Latvijas kinoteātros to sāka demonstrēt no.
Emilija Votsone
Emilija Mārgarita Votsone (, dzimusi ) ir angļu aktrise. Tikusi nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākā aktrise filmās Breaking the Waves (1996) un Hilary and Jackie (1998). Par lomu filmā Breaking the Wawes saņēmusi arī Eiropas Kino balvu kā gada labākā aktrise. Par vadošo lomu TV miniseriālā Appropriate Adult (2011) saņēmusi BAFTA televīzijas balvu kā labākā aktrise.
Attēlojusi vienu no galvenajām lomām TV miniseriālā "Černobiļa" (2019).
Vilhelms fon Fermors
Viljams Fermors (en, de, ru, 1702-1771) bija skotu un vācbaltu cilmes Krievijas Impērijas ģenerālis. Mūža nogali pavadīja savā Nītaures muižā.
Gēringa gambīts
Gēringa gambīts ir šaha atklātne, kas sākas ar gājieniem: '''1. e2-e4 e7-e5 2. Zg1-f3 Zb8-c6 3. d2-d4 e5xd4 4. c2-c3'''.
Tas ir Skotu atklātnes variants un tāpat kā skotu atklātne pieder pie atklātām atklātnēm. Tā Šaha atklātņu enciklopēdijas kods ir C45.
Vilhelms fon Fermors
Dzīvesgājums
Pēc atvaļināšanās no militārā dienesta 1763. gadā kļuva par Smoļenskas ģenerālgubernatoru. Pēc 1768. gada dzīvoja savā Nītaures muižā, kur mira 1771. gadā.
Gēringa gambīts
Vēsture
Gēringa gambītu 19. gs. vidū izstrādājis vācu meistars K. Gērings.
Vilhelms fon Fermors
Sabiedriskā darbība
V. Fermors darbojās 1750. gadā dibinātajā Pēterburgas brīvmūrnieku ložā Zur Verschwiegenheit ("Klusēšana").
Gēringa gambīts
Stratēģiskā ideja
Baltie ar bandinieka upuri tiecas iegūst attīstības pārsvaru, melnie - radīt aktīvu pretspēli, izdevīgā momentā atgriežot ziedoto bandinieku.
Mūsdienu praksē sastopams samērā reti.
Ārējās saites
Gēringa gambīta partijas
Itālijas fašistu celtās pilsētas
Itālijas fašistu celtās pilsētas attiecas uz lauku pilsētiņu un pilsētciematu celtniecības programmu Itālijas karalistē un Itālijas koloniālajā impērijā, kas tika īstenota fašistiskās Itālijas laikā. Lai arī arhitektūras uzsvari gadu laikā nedaudz mainījās, jaunās pilsētiņas tika celtas vienkāršajā, fašismam raksturīgajā modernā racionālisma un neoklasicisma stilu sajaukumā, izmantojot līdzīgus plānošanas principus. Centrā atrodas fašistu partijas nams, municipalitāte un baznīca. Ēkām ir tikai daži stāvi, bet vertikālos akcentus iezīmē centrālo ēku torņi.
Latīnas provincē
Viens no fašisma redzamākajiem panākumiem bija Pontinas purvu nosusināšana un jaunu agropilsētiņu celtniecība mūsdienu Latīnas provincē. Lauksaimniecības centru veidošana turpināja iepriekš iesāktās "Kaujas par kviešiem" uzsvaru uz lauksaimniecības attīstību. 1932. gadā uzsāka Pontinas purvu nosusināšanas kampaņu, grāvju rakšanā un jaunu pilsētiņu celšanā iesaistot vismaz 50 000 strādnieku. Iepriekš gandrīz neapdzīvotajos un malārijas odu pilnajos purvos nodibinātas Litorija (tagad Latīna,1932), Pontīnija (1933), Sabaudija (1934), Aprīlija (1937), Pomēzija (1939). Pilsētiņas plānotas ne vairāk kā 3000 iedzīvotāju vajadzībām. Jauno pilsētiņu celtniecība arī kalpo kā piemērs nākotnē plānotajam un daļēji īstenotajam itāļu kolonistu vilnim uz Itālijas kolonijām Āfrikā, kur tie apmestos līdzīgi jaunbūvētās pilsētiņās.
Citur Itālijā
Fašisma gados jaunu pilsētiņu celšana notika visā Itālijā un tās kolonijās. Sardīnijā 1928. gadā tika nodibināta Musolīnija (tagad Arboreja) un 1938. gadā atklāta ogļraču pilsētiņa Karbonija. Kara aviācijas vajadzībām 1937. gadā atklāta Guidonija.
Zobenvalks
Zobenvalks ir Ponakstes labā krasta pieteka Kuldīgas novadā.
Tek dienvidu virzienā mazapdzīvotā apvidū. Zobenvalku nešķērso valsts autoceļi.
Rembates iela (Lielvārde)
Remabates iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Lāčplēša ielu un beidzas krustojumā ar Lielvārdes pilsētas ziemeļu robežu. Ielu sadala dzelzceļa līnija Rīga—Daugavpils. Tā ir nosaukta apdzīvotas vietas Rembates vārdā.
Ielu savienojumi
Rembates iela ir savienota ar šādām ielām:
Brežņeva personības kults
Brežņeva personības kults pakāpeniski sāka veidoties dažus gadus pēc Leonīda Brežņeva nākšanas pie varas 1964. gada oktobrī, taču kults patiesi uzplauka pēc 1975. gada, kad augstākos valsts amatus un apbalvojumus Brežņevs regulāri sāka saņemt kā dzimšanas dienas dāvanas. Šajos gados PSRS pilsētu ielas rotāja lieli Brežņeva portreti, visur tika uzsvērti viņa neatsveramie panākumi PSRS vadībā. Kultam neizdevās sasniegt savu mērķi, jo sabiedrībai bija redzamas vadoņa nespēks un veselības problēmas. To pat sauca par kultu bez personības. Brežņeva kults visagresīvāk tika izvērsts tieši gados, kad acīmredzami pasliktinājās vadoņa veselība. Pārmērīgā Brežņeva slavināšana radīja cinismu pret visu padomju sistēmu un bija avots neskaitāmām anekdotēm par dārgo Leonīdu Iļjiču. Tieši šī realitātes un kulta nesakritība noveda pie tā izgāšanās, kā arī samazināja iedzīvotāju uzticību PSRS kopumā.
Kulta rašanās iemesli
Autoritārajā padomju sistēmā vadoņa personības kults bija nepieciešamība. Šādi kulti pastāvēja gandrīz visās sociālistiskajās valstīs un tie uzsvēra, ka valstij ir nepieciešama vadoņa valdīšana.
Personības kulta pamatelementi
Brežņeva personības kults tika balstīts uz četriem pamatelementiem:
Augstāko amatu piešķiršana
No 1966. gada PSKP CK ģenerālsekretārs, amata nosaukums, kas netika lietots kopš Staļina nāves. 1974. gadā piešķirta armijas ģenerāļa pakāpe. Uz 70 dzimšanas dienu 1976. gadā paaugstināts par PSRS maršalu. No 1977. gada Augstākās padomes Prezidija priekšsēdētājs, ceremoniālais valsts galva.
Medaļas
Kopumā saņēmis gandrīz 120 padomju un ārzemju apbalvojumus. 1978. gadā saņēma briljantiem rotātu medaļu Uzvara, kas atņemta 1989. gadā, kā neatbilstoši piešķirta. Trīskārtējs VDR, Bulgārijas un Čehoslovākijas varonis, kamēr VDR un Bulgārijas ilggadējie vadītāji saņēma tikai divas varoņu zvaigznes. 1973. gadā saņēma Ļeņina miera prēmiju, par attiecību uzlabošanu ar ASV. 1981. gadā saņēmi īpašu zelta nozīmi par 50 gadus ilgu PSKP biedra stāžu. Četrkārtējs PSRS varonis (apbalvots 1966., 1976., 1978. un 1981. gadā) un vienreiz Sociālistiskā Darba varonis, tādējādi ar piecām varoņa zvaigznēm apsteidzot maršalu Žukovu, kuram tādas bija četras. Brežņevs saņēma arī daudzas dārgas dāvanas, kā uzticības apliecinājumus. 1978. gadā Azerbaidžānas PSR vadītājs Heidars Alijevs viņam pasniedz zelta gredzenu ar dimantu un dārgu paklāju ar dārgakmeņiem. 1982. gada vīzītes laikā Alijevs pasniedz gredzenu ar sešpadsmit dārgakmeņiem. Lielākais simbolizē Brežņevu, bet pārējie 15. PSRS republikas.
Lielā Tēvijas kara glorifikācija
Tā kā pie varas esošā elite bija par jaunu, lai būtu piedalījusies Oktobra revolūcijā vai Krievijas pilsoņu karā, tad viņu varoņdarbi Otrajā pasaules karā varēja dot viņiem papildus leģitimitāti. Tāpēc paralēli Brežņeva kultam tika izvērsts milzīgs Lielā Tēvijas kara (PSRS kara ar Vāciju un tā sabiedrotajiem) kults. 1965. gadā pirmo reizi pompozi tika svinēts 9. maijs. Valstī izvērtās grandiozu kara memoriālu celtniecība. Brežņeva varas gados tika atzīmētas vairākas apaļas jubilejas – īpaši izcēlās 1965. un 1975. gada 9. maijs, Oktobra revolūcijas gadadienas 1967. un 1977. gadā, Ļeņina simtā dzimšanas diena (1970).
Kulta beigas
Vēl pēc Brežņeva nāves tika izdoti viņa memuāri. Viņa vārdā uz neilgu laiku nosauktas apdzīvotas vietas, dzīvojamie rajoni, ielas, kā arī atomleduslauzis, aviācijas bāzes kuģis un citi kuģi. Brežņeva slavināšana beidzās līdz ar Mihaila Gorbačova nākšanu pie varas un Brežņeva neveiksmīgās valdīšanas vainošanu PSRS problēmās stagnācijas periodā.
Sems Pekinpā
Deivids Semjuels Pekinpā (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu kinorežisors un scenārists.
Niedrāju–Pilkas purvs
Niedrāju–Pilkas purvs ir 1987. gadā izveidots dabas liegums Limbažu novada Salacgrīvas un Pāles pagastos uz ziemeļiem no Pāles.
Sems Pekinpā
Vislabāk pazīstams ar savu režisēto 1969. gada vesternu "Mežonīgais bars" (The Wild Bunch), par ko viņš tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā labākais oriģinālscenārijs.
Niedrāju–Pilkas purvs
Dabas liegums izveidots augstā purva aizsardzībai. Sastopams liels skaits aizsargājamu putnu sugu: melnais stārķis, sējas zoss, baltpieres zoss, ķīķis, mazais ērglis, rubenis, mežirbe, dzeltenais tārtiņš, kajaks un citi. Izveidota pastaigu taka.
Sems Pekinpā
Savās filmās attēlotās vardarbības dēļ Pekinpā ieguva iesauku "Asiņainais Sems" (Bloody Sam). Viņa filmu galvenie varoņi bieži ir vientuļnieki vai zaudētāji, kuri dzīves situācijās ir spiesti rīkoties brutāli vai nihilistiski.
Pekinpā personība, ko ietekmēja gadiem ilga alkohola un narkotiku lietošana, ietekmēja viņa profesionālo darbību. Daudzu viņa filmu veidošana ietvēra cīņas ar producentiem un komandu, kas kaitēja viņa reputācijai un karjerai. Veidojis arī tādas filmas kā Major Dundee (1965), "Salmu suņi" (1971), The Getaway (1972), Pat Garrett and Billy the Kid (1973), Bring Me the Head of Alfredo Garcia (1974), Cross of Iron (1977) un Convoy (1978).
Džila Baidena
Džila Baidena dzimusi Ņūdžersijā, bet uzaugusi Pensilvānijā daudzbērnu ģimenē — viņai ir četras jaunākas māsas. Viņas tēvs bija bankas darbinieks, bet māte — mājsaimniece. Pēc vidusskolas absolvēšanas, bija uzsākusi studijas modes preču tirdzniecības sfērā, bet tad nolēma šīs studijas pamest, jo zaudēja interesi par šo jomu. 1970. gadā viņa apprecējās ar bijušo amerikāņu futbola spēlētāju Bilu Stīvensonu, kļūdama par Džilu Stīvensoni. 1975. gadā viņi izšķīrās. 1971. gadā viņa iestājas Delavēras Universitātē, kur viņas pamata mācību priekšmets bija angļu valoda. Viņa tur ieguva bakalaura, vēlāk doktora grādu.
Džila Baidena apprecējās ar vēlāko ASV prezidentu Džo Baidenu, ar kuru viņa iepazinās aklajā randiņā 1975. gadā. Viņiem ir meita Ešlija Baidena, kura ir sociālā darbiniece.
Stara Ļubovņa
Stara Ļubovņa ir pilsēta Slovākijas austrumos, Prešovas apgabala Stara Ļubovņas apriņķa centrs tradicionālajā Spišas novadā pie Popradas upes. Iespaidīgas pils drupas un brīvdabas muzejs.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1292. gadā. Atšķirībā no citām Slovākijas pilsētām, kas gadsimtiem ietilpa Ungārijā, Stara Ļubovņa no 1412. līdz 1772. gadam, kad notika Polijas dalīšanas, ietilpa Polijā. Svētās Romas imperators 1412. gadā Sigismunds to iznomāja Polijai. 1655. gadā, zviedru iebrukuma laikā, Stara Ļubovņas pilī tika glabāti Polijas kroņa relikvijas. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.
Cilvēki
Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (89,5 %), čigāni (5,97 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (67,65 %), grieķu katoļi (22,20 %), nereliģiozi (5,01 %).
Stara Ļubovņa ir hokejista Mariana Hosas (Marián Hossa, 1979) dzimtā pilsēta.
Džeks Fišers
Džeks Deivids Fišers (Jack David Fischer; dzimis ) ir NASA astronauts, ASV Gaisa spēku izmēģinātājlidotājs, pulkvedis.
1998. gadā Fišers apmeklēja specializētos pēdējā kursa studentu pilotu apmācības kursus Loklina gaisa spēku bāzē Teksasā. Pēc augstskolas beigšanas viņš apmeklēja F-15E Strike Eagle kursus Seimūra Džonsona gaisa spēku bāzē Ziemeļkarolīnā. Pēc tam Fišeru iecēla par operāciju pilotu 391. iznīcinātāju eskadrā.
Pēc 2001. gada 11. septembra Džeks Fišers tika nosūtīts divos kaujas komandējumos dienvidrietumu Āzijā. Viņš piedalījās operācijā Enduring Freedom ("Ilgstoša brīvība") Afganistānā un operācijā Southern Watch ("Dienvidu uzraugs") Irākā. 2004. gadā Fišers absolvēja ASV Gaisa spēku izmēģinātājpilotu skolu Edvardsa gaisa spēku bāzē Kalifornijā. 2006. gadā viņš tika ieskaitīts 411. lidojumu izmēģinājumu eskadrā Edvardsa gaisa spēku bāzē, izmēģinot F-22 Raptor. 2008. gadā Fišers kļuva par stratēģiskās politikas praktikantu Pentagonā.
2009. gada jūnijā Džeku Fišeru iekļāva NASA 20. astronautu grupā. 2011. gadā viņš saņēma astronauta kvalifikāciju.
Džeka Fišera pirmais kosmiskais lidojums sākās 2017. gada aprīlī, kopā ar Krievijas pārstāvi Fjodoru Jurčihinu kosmosa kuģī Sojuz MS-04 dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju. Viņš bija 51. un 52. ekspedīcijas lidojuma inženieris. Uz zemes atgriezās.
Kosmisko lidojumu kopsavilkums:
2018. gada Tour de Pologne
2018. gada Tour de Pologne bija šosejas riteņbraukšanas daudzdienu sacensības, kas notika no 4. līdz 10. augustam. Tā bija 75. reize, kad notika Tour de Pologne sacensības un tās bija 28. sacensības 2018. gada UCI Pasaules tūres kalendārā.