cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas futbola izlase 1992. gadā
Spēles
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns - Igors Troickis, Dzintars Sproģis, Sergejs Jemeļjanovs, Mihails Zemļinskis, Valērijs Ivanovs (Ilmārs Verpakovskis 62'), Aleksandrs Stradiņš (Romāns Sidorovs 46'), Oļegs Aleksejenko, Jurijs Popkovs, Aivars Drupass (Rolands Bulders 70'), Vitālijs Teplovs (Ainārs Linards 46').
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns (Ēriks Grigjans 70') - Mihails Zemļinskis, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Igors Stepanovs, Jurijs Popkovs (Einārs Gņedojs 76'), Dzintars Sproģis, Sergejs Jemeļjanovs, Genādijs Šitiks (Jurijs Hudjakovs 70'), Rolands Bulders (Ainārs Linards 46'), Aleksandrs Stradiņš.
🇱🇻 latvia: Aleksandrs Kulakovs - Einārs Gņedojs, Oļegs Aleksejenko, Valentīns Ivanovs, Vjačeslavs Ževņerovičs (Aleksejs Semjonovs 46'), Jurijs Popkovs, Dzintars Sproģis, Sergejs Jemeļjanovs (Genādijs Šitiks 40'), Vitālijs Teplovs, Aleksandrs Stradiņš, Ainārs Linards.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Jurijs Ševļakovs, Einārs Gņedojs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Jurijs Popkovs (Vitālijs Astafjevs '66), Dzintars Sproģis, Aleksandrs Stradiņš, Aleksandrs Jeļisejevs, Ainārs Linards (Rolands Bulders '66), Aleksandrs Glazovs.
🇱🇻 latvia: Konstantīns Igošins - Vitālijs Astafjevs, Oļegs Aleksejenko, Rolands Bulders, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs (Aleksejs Semjonovs 64'), Dzintars Sproģis, Romāns Abžinovs (Romāns Sidorovs 36'), Aleksandrs Jeļisejevs, Ainārs Linards, Aleksandrs Glazovs.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Jurijs Ševļakovs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs (Vitālijs Astafjevs '69), Dzintars Sproģis, Aleksandrs Stradiņš, Rolands Bulders (Gints Gilis 82'), Ainārs Linards, Aleksandrs Glazovs.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Vitālijs Astafjevs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs (Sergejs Jemeļjanovs 73'), Dzintars Sproģis, Aleksandrs Stradiņš, Rolands Bulders, Ainārs Linards, Aleksandrs Glazovs.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Vitālijs Astafjevs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Ševļakovs, Dzintars Sproģis, Aleksandrs Stradiņš, Rolands Bulders, Ainārs Linards, Aleksandrs Glazovs (Jurijs Popkovs 46').
🇱🇻 latvia: Konstantīns Igošins - Einārs Gņedojs, Jurijs Ševļakovs, Gatis Ērglis, Vitālijs Astafjevs, Sergejs Jemeļjanovs (Boriss Monjaks 70'), Oļegs Aleksejenko, Gints Gilis (Jurijs Popkovs 45'), Aleksandrs Stradiņš (Aleksandrs Glazovs 46'), Ainārs Linards, Aleksandrs Jeļisejevs.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Vitālijs Astafjevs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Gatis Ērglis, Jurijs Popkovs, Gints Gilis, Aleksandrs Stradiņš, Rolands Bulders, Ainārs Linards (Aleksandrs Jeļisejevs 75'), Aleksandrs Glazovs.
Iziešana kosmosā
Iziešana kosmosā ir kosmonauta darbība kosmosā ārpus kosmosa kuģa vai dehermetizētā telpā kosmiskā aparāta iekšienē.
ASV lietotais termins EVA (en "ārpuskuģa aktivitāte") ir plašāks par PSRS/Krievijā izmantoto (ru "iziešana atklātā kosmosā"), jo tas neaprobežojas tikai ar cilvēka darbību kosmosā Zemes orbītā, bet arī ar aktivitātēm uz Mēness virsmas ārpus nolaižamā aparāta, un nākotnē — uz citas planētas virsmas. Dažreiz nepieciešamas kosmonautu darbības skafandros kosmosa kuģa vai kosmiskās stacijas iekšienē (vai daļēji iekšienē) dehermetizētā telpā.
Vēsturiski, sakarā ar pirmo kosmosa kuģu atšķirīgām konstrukcijām, amerikāņi un krievi dažādi nosaka ja pārējais viņa ķermenis palika kabīnē. Mūsdienās amerikāņi par iziešanas sākumu uzskata skafandra pārslēgšanu uz autonomo elektrobarošanu, bet beigas — gaisa ieplūšanas sākumu slūžu kamerā.
Iziešana kosmosā tiek veikta, kosmonautam esot skafandrā. Agrākajiem skafandriem gaisu piegādāja no komosa kuģa pa cauruli. Vēlāk gaisa rezerves tika ņemtas līdzi, un no kuģa pa kabeli nodrošināja tikai elektroenerģiju. Mūsdienās skafandri ir pilnībā autonomi. Drošības apsvērumu dēļ ar kosmosa kuģi kosmonautu saista tikai drošības trose vai tiek izmantota īpaša manevrēšanas iekārta, ar kuras palīdzību var atgriezties slūžu kamerā.
Īlaijs Volahs
Īlaijs Hēršels Volahs (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu kino, televīzijas un teātra aktieris.
Viņa vairāk nekā sešas desmitgades ilgā karjera sākās 1940. gadu beigās. Uzņēmies vairāk nekā 90 filmās, teātrī bieži tēloja kopā ar savu sievu Annu Džeksoni, kļūstot par vienu no labāk zināmajiem aktieru pāriem ASV teātrī.
Bija viens no Actors Studio dibinātājiem. Tēlojis dažādus tēlus, bija plašs attēlojamo tēlu spektrs, bieži bija otrā plāna aktieris. Kino debitējis ar lomu 1956. gada melnajā komēdijā un drāmā Baby Doll, par ko saņēma BAFTA kino balvu un tika nominēts Zelta globusa balvai. Pēc tam tēlojis tādās filmās kā "Lieliskais septiņnieks" (The Magnificent Seven, 1960), "Nesaderīgie" (The Misfits, 1961), "Labais, ļaunais un neglītais" (1966), "Kā nozagt miljonu" (1966), "Krusttēvs 3" (1990), "Divi Džeiki" (The Two Jakes, 1990), "Brīvdienas" (2006), "Volstrīta: Nauda nekad neguļ" (2010) un "Rēgu rakstnieks" (2010). Papildu BAFTA balvai ir saņēmis Tony un Emmy balvu. 2010. gadā saņēma Kinoakadēmijas goda balvu.
Lēvs
Lēvs var būt:
Nostradams
Mišels de Notrdams (Michel de Nostredame, dzimis vai, miris ), latīniskais vārds Nostradams (Nostradamus), bija franču aptiekārs un ievērojams gaišreģis, kas publicēja pareģojumu krājumu, kurš ir kļuvis slavens visā pasaulē. Viņš vislabāk zināms savas grāmatas "Les Propheties" ("Pravietojumi") dēļ, kura pirmais izdevums bija 1555. gadā.
Leo Frobeniuss
Leo Viktors Frobeniuss (de, dzimis, miris ) bija vācu etnologs un sociālais antropologs, difuzionistu skolas pārstāvis. Viens no ievērojamākiem sava laika etnologiem un aizvēstures mākslas pētniekiem.
Dzīvesgājums
Leo Frobeniuss dzimis 1873. gadā Berlīnē, viņa tēvs bija Prūsijas virsnieks, un, kā jau augot militārista ģimenē, viņš bērnībā bieži pārcēlās, tāpēc palika bez ģimnāzijas diploma, uzsāka apgūt tirdzniecību. Kā vēsta „Frobeniusa Institūta Frankfurtē pie Mainas” mājaslapa, Frobeniusa interese par etnoloģiju sākusies jau bērnībā, viņu ļoti esot iespaidojuši „lielie Āfrikas pētnieki”: Heinrihs Barts, Gerhards Rohlfs, Gustavs Nachtigals, Georgs Schveinfurths. Paralēli tirdzniecības mācībām viņš pievērsās arī etnoloģijas studijām, brīžiem brīvprātīgi strādājot dažādos muzejos tā laika prominentākajos etnogrāfijas muzejos Brēmenē, Bāzelē un Leipcigā, kurus var nodēvēt par Frobeniusa īstajām universitātēm. Frobeniuss gan mēģināja iegūt grādu, iesniedzot disertāciju Āfrikas cilšu kultūras tēmu Frankfurtes Universitātē, bet tam laikam saturs šķita pārāk nepieņemams un atšķirīgs no kopējās zinātniskās domas, ka disertāciju noraidīja. Frobeniuss līdz ar to novērsās no universitātēm, un turpināja savu ceļu. Lai gan vēlāk viņam piešķīra goda profesora titulu Frankfurtes Universitātē, Frobeniuss nekad nav lasījis lekcijas.
Zinātniskā darbība
Jau 1898. gadā (25 gadu vecumā)Leo Frobeniuss nodibināja savu „Āfrikas arhīvu”, kuru 1925. gadā pats pārdēvēja par „Kultūrmorfoloģijas institūtu” un pēc viņa nāves, 1945. gadā to pārdēvēja par „Frobeniusa Institūtu Frankfurtē pie Mainas”. Tajā pat gadā iznāca viņa pirmais zinātniskais darbs „Ursprung der afrikanischen Kulturen“ (Āfrikas kultūru izcelšanās), kurā turklāt pirmo reizi pasaulē tiek runāts par kultūras loka teoriju. No 1904. līdz 1935. gadam Frobeniuss bieži devās ekspedīcijās (kopā 12) uz Āfriku, kurās papildināja savas zināšana par šo kontinentu. Ekspedīcijas notika tādās vietās kā Kongo, Sudāna, Ziemeļrietumāfrika: Maroka, Alžīrija, Tunisija, Nigērija, Kamerūna, Eritreja, Dienvidāfrika, Libāna. Tajā pat laikā publicēja vairākus darbus, tajā skaitā savu Āfrikas tautu nostāstu sakopojumu. 1932. gadā Frobeniusam piešķīra goda doktora grādu Frankfurtes Universitātē, 1936. gadā viņš kļuva par Frankfurtes Pasaules Kultūras muzeja direktoru. Leo Frobeniuss mira 1938. gadā.
Nozīmīgākās idejas
Frobeniuss pirmais ievieš zinātnisku kultūras parādību kartografēšanas principu, un, kā jau minēju, pirmais runā par kultūras loka teoriju. Viņš izdala Āfrikas teritorijā dažādus kultūras apgabalus, katram no kuriem ir raksturīgas dažādas atsevišķas pazīmes, galvenokārt materiālajā kultūrā, kas ir visuzskatāmākās. Taču atšķirībā no vēlākajiem kultūras loka teorijas izstrādātājiem un piekritējiem (F. Grēbnera, B. Ankermana), viņš kultūras loku uzskata par pilnīgu kompleksu, nevis atsevišķu pazīmju kopu.
Tad pat tiek radīta arī kultūras morfoloģijas ideja, kuru Frobeniuss būtībā patapina no dabas zinātnēm. Bioloģijā morfoloģija ir zinātne par dzīvo organismu veidu un uzbūvi un to pārmaiņām individuālajā un vēsturiskajā attīstībā. Tieši tāda veida izpēti kultūrai veic Frobeniuss. Turklāt nav sagadīšanās, ka bioloģiskā morfoloģija ir zinātne par „dzīvajiem organismiem”, jo Frobeniuss tieši tā saprot kultūru. Viņaprāt kultūra ir dzīvs organisms, kas dzimst un mirst, tās izmaiņas pielīdzināmas dzīves ciklam - bērnība, kurai raksturīga demonizācija un mitoloģizācija; jaunība, kurai raksturīga reliģijas; briedums, kam raksturīga filozofijas kontaktu ar dabu zušana; vecums, kam raksturīga industrializācija, zinātnes un tehnikas strauja attīstība. Turklāt kultūru nerada cilvēki, kultūra ir pati par sevi, neatkarīga. Cilvēks drīzāk ir tikai kultūras produkts, nevis objekts. Tomēr kultūra nevar pastāvēt bez cilvēka, un bez cilvēka tā nevar izplatīties. Kultūrai, kā jau dzīvam organismam ir sava dvēsele - „Paideuma”-, kas ir tautas garīgā struktūra, būtībā Frobeniusa Paideuma ir tā pati mūsdienu mentalitāte. ja kultūra ir dzīvs objekts, tad diezgan loģiska šķiet Frobeniusa doma, ka tai ir arī dzimums - pastāv vīrišķā un sievišķa kultūra. Sahārā un Ziemeļāfrikā viņš izdala telūrisko (vīrišķo) kultūru, kurai raksturīga tiekšanās uz augšu no zemes, kā augiem - gultas uz kājām, mājas uz pāļiem utt. Htoniskai kultūrai raksturīga tiekšanās zemē iekšā - pazemes apbedījumi, zemnīcas utt. Saduroties šim kultūrām varēja rasties t. s. augstās kultūras, gluži kā citiem dzīviem organismiem, jauni rodas tikai saskarsmē starp vīrišķo un sievišķo.
Svikļi (Vērēmu pagasts)
Svikļi ir ciems Rēzeknes novadā, Vērēmu pagasta ziemeļos. Ciemu šķērso vietējās nozīmes autoceļš Veremes—Rogovka (V593).
Latvijas tiesu apgabali
Tiesu apgabali ir Latvijas apgabaltiesu un tiesu namu darbības teritorijas. Latvijas Republikā darbojas sešas apgabaltiesas: Rīgas apgabaltiesa, Kurzemes apgabaltiesa, Latgales apgabaltiesa, Vidzemes apgabaltiesa, Zemgales apgabaltiesa un Administratīvā apgabaltiesa. Apgabaltiesa var būt gan pirmās instances tiesa, gan arī apelācijas instances tiesa. Apgabaltiesa ir pirmās instances tiesa tajos gadījumos, kad Civilprocesa likumā vai Kriminālprocesa likumā ir skaidri noteikts, ka konkrēta lieta pirmajā instancē izskatāma apgabaltiesā. Parasti tās ir sarežģītākas vai apjoma ziņā lielākas lietas. Apgabaltiesa ir apelācijas instance civillietām, krimināllietām un administratīvajām lietām, kuras izskatījusi rajona (pilsētas) tiesa vai tiesnesis vienpersoniski. Sekojošais iedalījums bija spēkā līdz 2018. gadam:
Augšciems (stacija)
Augšciems bija pieturas punkts dzelzceļa līnijā Rīga Preču—Ērgļi starp pieturām Remīne un Kārde, mūsdienu Ropažu novada Augšciemā. Stacijas kods 10285 (pēc PSRS klasifikācijas).
Vēsture
Augšciema stacija tika atklāta līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi posma līdz Suntažiem atklāšanu 1935. gadā. Stacijas ēka tika uzcelta divus gadus vēlāk — 1937. gadā (arhitekts — Voldemārs Ozoliņš).
Otrā pasaules kara laikā Augšciemā tika savienotas šaursliežu meža dzelzceļu līnijas no Ogres un Inčukalna (Ogre—Laubere un Inčukalns—Allaži), izveidojot kokmateriālu pārkraušanas punktu no šaursliežu dzelzceļa platsliežu vagonos. Šie 600 mm šaursliežu dzelzceļi kara beigās tika iznīcināti. Vēlāk stacija tika pārveidota par pieturas punktu. Tas tika slēgts līdz ar dzelzceļa līnijas slēgšanu 2009. gadā.
Margarita Vilcāne
Margarita Vilcāne (laulībā Margarita Bogoleiša) (dzimusi Tomskā, Krievijas PFSR) ir latviešu popmūzikas dziedātāja. Lielākos panākumus guvusi 20. gadsimta 60. un 70. gados, izpildot Raimonda Paula komponētās dziesmas.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1940. gadā Tomskā. Viņas tēvs Vasilijs Vasņicovs krita Otrajā pasaules karā 1941. gadā, viņas māte kulināre Tekla kopā ar pārējo ģimeni no Sibīrijas pārcēlās uz Latviju 1945. gadā. Viņa beigusi Rīgas 24. vidusskolu. 1962. gadā Margarita kļuva par Latvijas filharmonijas un estrādes ansambļa "Rīga" solisti, kopš 1967. gada viņa dziedāja duetā ar Ojāru Grinbergu.
Ar pirmo vīru, tehniķi Leonīdu Bogoleišu viņa laulībā nodzīvoja tikai dažus gadus, 1966. gadā viņiem piedzima dēls Andris.
No 1969. līdz 1975. gadam viņa bija Rīgas estrādes orķestra soliste. Dziedāja R. Paula, Imanta Kalniņa, Aļņa Zaķa, Ulda Stabulnieka, Gunāra Freidenfelda, Jāņa Sildega, Alfrēda Vintera un citu komponistu dziesmas. Piedalījās R. Paula albumu "Tev, mana labā" (1969), "Tik dzintars vien" (1970) un "Teic, kur zeme tā" (1971) ierakstos. M. Vilcānes izpildītās dziesmas divas reizes uzvarēja Mikrofona dziesmu aptaujā: 1970. gadā "Baltā saule", 1971. gadā — "Teic, kur zeme tā" (kopā ar Noru Bumbieri, Ojāru Grinbergu un Viktoru Lapčenoku). 1968. gadā viņa piedalījās koncertfilmā "Muzikālais kokteilis", 1969. gadā — koncertfilmā "Tā dejo Latvijā", 1972. gadā — kinofilmā "Ceplis", atveidojot restorāna dziedātāju un dziedot populāro Marģera Zariņa dziesmu "Es sirdi izrauju...".
No 1975. līdz 1990. gadam Margarita un Ojārs bija estrādes ansambļa "Tip top" solisti. Daudz koncertējuši Padomju Savienībā, kur guvuši popularitāti ar R. Paula dziesmas "Par pēdējo lapu" versiju krievu valodā. Pirmais Margaritas soloalbums Cher ami ar R. Paula, I. Kalniņa, U. Stabulnieka u.c. komponistu dziesmām izdots 1977. gadā. 1988. gadā Margarita un Ojārs sagatavoja A. Vintera dziesmu programmu, 1990. gadā izdeva A. Vintera dziesmu albumu "Un mazs smaidošs foto". Šajā gadā beidza pastāvēt Filharmonijas kolektīvi, arī "Tip top".
1996. gadā iznāca albums "Ģimeniska debija", kur Margarita dziedāja sava dēla komponista Andra Vilcāna dziesmas. 2000. gadā izdota labāko dziesmu izlase "Karalienes dziesma". 2005. gadā piedalījās R. Tigula un K. Anitena brīvdabas mūziklā "Vella kalpi", atveidojot Ģertrūdes lomu. 2006. gadā oficiāli salaulājās ar krievu rakstnieku Juriju Skopu un viņi nosvinēja savas kopdzīves 25. gadadienu.
2015. gadā pēc ilgāka pārtraukuma M. Vilcāne atkal uzstājās savā 75 gadu jubilejas koncertā Rīgā.
2020. gadā, kad dziedātāja atzīmēja astoņdesmito jubileju, iznāca Daigas Mazvērsītes sarakstītā biogrāfija "Mirgo mana Margarita". 2022. gadā, kad atcelti COVID-19 pandēmijas ierobežojumi, notika jubilejas koncerts "Margarita. Melodija. Mode".
Populārākās dziesmas "Mikrofona" aptaujā
1970
1971
1976
1981
Pelašķis
Parastais pelašķis (Achillea millefolium) ir kurvjziežu dzimtas pelašķu ģints augu suga, kuras dabiskais izplatības areāls ir Ziemeļu puslodes mērenā josla. Ļoti plaši sastopams Eirāzijā, tostarp visā Latvijas teritorijā.
Atsevišķi eksemplāri un dažāda lieluma grupas aug pļavās, tīrumos, ceļmalās, karjeros un dažādās sausās nezālienēs.
Ķenguru dzimta
Ķenguru dzimta (Macropodidae) ir viena no somaiņu (Marsupialia) diprotodontu kārtas (Diprotodontia) dzimtām, kas pieder ķengurveidīgo apakškārtai (Macropodiformes). Ķenguru dzimta apvieno ķengurus, valabijus, kokķengurus, klinšu valabijus, zaķķengurus un filanderus. Šajā dzimtā ir 61 mūsdienās dzīvojoša suga, kas sistematizētas 11 ģintīs. Par aizvēsturiskajām, izmirušajām ķenguru dzimtas ģintīm skatīt rakstu - Ķengurveidīgie.
Pelašķis
Morfoloģija
Parastais pelašķis ir daudzgadīgs, 15-70 cm garš lakstaugs. Tā stublājs ir stāvs, stīvs, vienkāršs, tas ir īsi apmatots un zaro ziedkopā.Lapas ir izvietotas uz stublāja un pie pamatnes rozetē. Rozetes lapas ar ir kātu, bet stublāja lapas ir sēdošas. Visas lapas ir divkārt vai trīskārt plūksnaini dalītas, aptuveni 4-10 cm garas un 1-4 cm platas. Pēdējās pakāpes plūksnas ir sīkas, lineāras vai lineāri lancetiskas.
Ķenguru dzimta
Ķenguru dzimtas dzīvnieki ir sastopamai Austrālijā, Jaungvinejā un dažas citās tuvējās salās. Zinātniskais nosaukums macropodidae cēlies no grieķu vārda, kas latviski nozīmē gara pēda.
Pelašķis
Morfoloģija
Ziedi ir kurvīši, vairogskarā stublāja galā. Kurvīša gultne ir ar plēkšņlapiņām. Vīkallapas ir zālainas un stāv vairākās rindās. Mēlziedi ir pieci, balti vai iesārti violeti, tā gals ir sīkzobains. Stobrziedi ir pelēcīgi balti. Kausmatiņu nav. Auglis ir plakans sēklenis. Zied no jūnija līdz oktobrim.
Ķenguru dzimta
Izskats un īpašības
Ķenguru dzimtas dzīvnieki var būt gan samērā maza auguma, gan lieli. Taču tiem visiem ir spēcīgas un, salīdzinot ar ķermeni, lielas pakaļkājas un gara, muskuļota aste. Lielākajai daļai ir garas, šauras pakaļkāju pēdas ar īpatnēju pirkstu izkārtojumu: ceturtais pirksts ir ļoti garš un spēcīgs, piektais pirksts ir līdzīgs ceturtajam, bet otrais un trešais apvienots vienā, toties pirmā pirksta parasti nav. Īsajām priekškājām ir tradicionālākas ķepas ar 5 pirkstiem. Visiem ķenguru dzimtas pārstāvjiem ir salīdzinoši mazas galvas, un lielākajai daļai ir lielas ausis. Izņēmums ir kokķenguri un citas sugas, kas pārvietojas pa koku zariem. To ausis ir nelielas un līdzīgas peļu ausīm.
Latvijas Republikas veselības ministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Latvijas Republikas veselības ministri, kas ir Latvijas Republikas Ministru kabineta locekļi. Politiskā līmenī vada Veselības ministriju.
Ķenguru dzimta
Izskats un īpašības
Tā kā ķenguri ganās, ēdot dažādas stiebrzāles, to priekšzobi ir veidoti tādā veidā, ka spēj nokost zāli tuvu pie zemes, bet dzerokļi zāli samalt un sakošļāt. Apakšžoklis ir daudz īsāks kā augšžoklis, to kompensē garie apakšžokļa priekšzobi, līdz ar to tiem veidojas dziļš sakodiens. Valabijiem dzerokļi ir izvietoti taisnā rindā, bet ķenguriem apakšžokļa dzerokļi izceļas uz augšu vienmērīgā lokā. Kā jau zālēdājiem raksturīgs ķenguru dzimtas dzīvniekiem nav ilkņu, un starp priekšzobiem un dzerokļiem veidojas atstarpe. Lielākajai daļai sugu katrā pusē ir 4 dzerokļi.
Latvijas Republikas veselības ministru uzskaitījums
Godmaņa 1. valdības laikā amata nosaukums bija veselības aizsardzības ministrs. No 1993. līdz 1999. gadam amata nosaukums veselības valsts ministrs (vienīgi Gaiļa valdībā amata nosaukums bija veselības aizsardzības valsts ministrs). Tolaik tas bija amats labklājības ministrijā. No 2002. līdz 2003. gadam īpašo uzdevumu ministrs veselības aprūpes lietās.
Ķenguru dzimta
Izskats un īpašības
Lielākais ķenguru dzimtā ir rudais ķengurs (Macropus rufus), kura ķermeņa garums var sasniegt 1,82 m un svars 45 kg, bet mazākais ir mazais meža valabijs (Dorcopsulus vanheurni), kas dzīvo Jaungvinejā un tika atklāts 2008. gadā.
Uzvedība
Lielā auguma ķenguri visu mūžu uzturas uz zemes, bet dažas mazāka auguma sugas vismaz daļēji uzturas kokos. Ķenguru dzimtas pārstāvji barojas pa pāriem vai ģimeņu grupās, bet, ja barības ir pietiekami, tiek veidoti lieli bari. Ķengurs, kuram nav ģimenes, pamatā ceļo viens. Lielākā daļa ķwnguru ir aktīvi nakts laikā vai agri no rīta un vēlu pēcpusdienā.
Barība
Lai arī pagātnē ir bijušas arī plēsīgu ķenguru sugas, mūsdienās visi ķenguri ir zālēdāji. Daži bez zāles un grīšļiem ēd arī krūmu zarus un dzinumus. Ķengurs ir veidots tā, ka spēj iztikt no ļoti nabadzīgas, zemas enerģijas barības, tajā pašā laikā pārvarot lielus attālumus, meklējot jaunus barības un ūdens resursus, nepatērējot daudz enerģijas.
Reprodukcija
Grūsnības periods ilgst apmēram 1 mēnesi, lielāka auguma sugām tas ir dažas dienas ilgāk. Parasti piedzimst tikai 1 mazulis, kas sver mazāk kā 1 gramu. Mazulis pats ierāpo mātes somā, kas atrodas uz vēdera un pieķeras pie viena no 4 piena dziedzeriem. Mazuļi somu atstāj pēc 5 - 11 mēnešiem, tomēr māte tos turpina zīdīt ar pienu vēl 2 - 6 mēnešus. Dzimumbriedumu ķenguru dzimtas dzīvnieki sasniedz 1 - 3 gadu vecumā, atkarībā no sugas.
Orions
Orions ( vai Ὠαρίων, ) ir milzīgs mednieks, kuru Zevs novietoja pie debesīm Oriona zvaigznājā. Orions grieķu mitoloģijā ir neskaidra un mīklaina personība. Par Orionu ir ļoti daudz dažādu stāstu, bet tie ir ļoti neskaidri.
Čempionu hokeja līga
2008. gadā IIHF par godu tās 100. jubilejai dibināja turnīru ar tādu pašu nosaukumu. Turnīrs tika izspēlēts tikai vienu reizi, un tajā uzvarēja Cīrihes "Lions". Nespējot atrast sponsorus, turnīra otrā sezona tika atcelta. 2013. gada decembrī 26 komandas dibināja jaunu turnīru.
Formāts
Kopš 2017.—18. gada sezonas turnīrā piedalās 32 komandas, no kurām 24 ir no turnīra dibinātājvalstīm — Zviedrijas, Somijas, Šveices, Čehijas, Vācijas un Austrijas. Turnīram kvalificējas komandas atbilstoši to rezultātiem nacionālajās līgās. No katras valsts drīkst turnīrā drīkst piedalīties ne vairāk kā piecas komandas, komandu skaitu no katras līgas nosaka īpaši veidots koeficients. Atlikušās astoņas vietas tiek piešķirtas Norvēģijas, Slovākijas, Francijas, Baltkrievijas, Dānijas, Lielbritānijas un Polijas līgu uzvarētājām, kā arī Kontinentālā kausa ieguvējai.
Komandas tiek ielozētas astoņās apakšgrupās, pa četrām komandām katrā. Divas labākās komandas no katras grupas kvalificējas izslēgšanas kārtai. Grupu turnīrā un izslēgšanas kārtā (pusfinālus ieskaitot) komandas savā starpā tiekas divas reizes — vienu reizi savā laukumā, otru reizi viesos. Fināls tiek izspēlēts kā viena spēle.
Tomass Dukurs
Tomass Dukurs (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu skeletonists. Ar skeletonu nodarbojas kopš 1998. gada. 2015. gada Pasaules čempionātā bronzas medaļas laureāts, 2016. gada Eiropas čempions, četrkārtējs sudraba un trīskārtējs bronzas medaļas ieguvējs Eiropas čempionātos.
Operācija "Highjump"
Operācija “Highjump” (en “Augstais lēciens”), oficiāli saukta par Savienoto Valstu Jūras spēku Antarktiskās attīstības programmu (en), bija ASV Jūras spēku operācija Antarktikā. Operāciju organizēja ASV flotes kontradmirālis Ričards Bērds, operācijas komandieris bija Ričards Krūzens (Richard Cruzen). Operācija sākās 1946. gada 26. augustā un priekšlaicīgi beidzās (6 mēnešus pirms paredzētā termiņa) 1947. gada februāra beigās. Operatīvajā grupā ņēma dalību 4700 vīru liels personāls, 13 kuģu un 23 (pēc citiem avotiem 33) lidaparātu.
Tomass Dukurs
T. Dukurs dzīvo Siguldā. Viņa brālis Martins arī ir bijis izcils skeletonists, bet abu treneris bija tēvs Dainis. Tomasa dēls Darels Dukurs ir hokejists.
Operācija "Highjump"
Kā operācijas galvenie mērķi tika deklarēti:
Tomass Dukurs
Karjera
Piedalījies četrās olimpiskajās spēlēs. 2002. gadā Soltleiksitijā viņš ieņēma 21. vietu, 2010. gadā Vankūverā un 2014. gadā Sočos — 4. vietu. 2017. gada 22. novembrī Starptautiskā Olimpiskās komiteja pieņēma lēmumu par antidopinga kodeksa pārkāpumiem atņemt 2014. gada Soču olimpisko spēļu zelta medaļu Krievijas sportistam Aleksandram Tretjakovam, kas nozīmēja, ka T. Dukurs varētu iegūt bronzu. Tomēr Sporta arbitrāžas tiesas attaisnoja A. Tretjakovu un atjaunoja viņa rezultātus.
Operācija "Highjump"
Admirāļi Bērds un Krūzens par operācijas augstāko prioritāti noteica Antarktīdas piekrastes un, iespēju robežās, kontinenta vidienes aerofotografēšanu.
Operatīvā grupa
Austrumu grupa
Komandieris kapteinis Džordžs Dufeks (George J. Dufek)
Rietumu grupa
Komandieris kapteinis Čārlzs Bonds (Charles A. Bond)
Centrālā grupa
Bāzes grupa
Operācijas bāzes stacija Litlamerika IV komandora Kliforda Kempbela (Clifford M. Campbell) vadībā.
Operācijas norise
Centrālās grupas operācijas apgabals bija Rosa jūra ar tai un Rosa šelfa ledājam pieguļošajām teritorijām. Grupa ieradās uz tikšanās vietu pie Skota salas 1946. gada 30. decembrī. 15. janvārī grupa ieradās Vaļu līča piekrastē, kur tika izveidota bāzes stacija Litlamerika IV, pie kuras izbūvēja lidlauku sešām Douglas C-47 Skytrain lidmašīnām. Aviācijas bāzes kuģis Philippine Sea nogādāja lidmašīnas līdz pakledus robežai, no kurienes tās veica riskantu sešu stundu lidojumu līdz bāzei uz ledāja. Līdz 23. februārim, kad bāze tika steigā evakuēta, tika veikti vairāki aerofotografēšanas lidojumi, tai skaitā divu lidmašīnu lidojums uz Dienvidpolu 15.-16. februārī. Lauka partijas vairākās ekspedīcijās apsekoja tuvāko apkārtni. 12. februārī traktoru karavāna devās ceļā uz Rokfellera kalniem, bet atgriezās bāzē sakarā ar evakuāciju.
Austrumu grupas darbības areāls bija Austrumantarktīdas piekraste no Pētera I salas uz austrumiem līdz Griničas meridiānam. Tikšanās vietu pie Pētera I salas Belinshauzena jūras ziemeļos kuģi sasniedza 1946. gada decembra beigās. Aerofotografēšanas sākšanu apgrūtināja skarbie laika apstākļi - bieža migla un spēcīgs vējš. Pirmie lidojumi tika veikti tikai 29. decembrī. Korpusa apledojuma dēļ 30. decembrī Tērstona salā avarēja viena no lidmašīnām. Trīs ekipāžas locekļi gāja bojā, seši dzīvi palikušie patvērās lidmašīnas fizelāžā un tika atrasti 11. janvārī. Pēc glābšanas lidmašīnas norādījuma viņi veica 10 jūdžu garu ceļu līdz piekrastei, kur nākamajā dienā tika uzņemti citā hidroplānā. Aerofotografēšanas darbi tika atsākti 23. janvārī un tika apsekota apkārtne no Geca šelfa ledāja līdz pat Aleksandra I salai. Tālāk grupa devās uz Vedela jūru, bet sliktie laikapstākļi liedza veikt fotografēšanu un 4. martā kuģi devās atceļā uz Riodežaneiro.
Rietumu grupas darbības areāls bija Rietumantarktīdas piekraste no D'Irvila jūras uz rietumiem līdz Griničas meridiānam, kur, operācijas veiksmīga iznākuma gadījumā, tai vajadzēja satikties ar Austrumu grupu. Grupas guģi apvienojās pie Marķīza salām un paredzēto tikšanās vietu pie Belenija salām sasniedza 24. decembrī. Aerofotografēšanas sākšanu aizkavēja migla un pirmā lidmašīna uz Otsa krasta fotografēšanu devās tikai 1. janvārī. Aerofotogrāfēšana turpinājās samērā veiksmīgi un 30. janvārī (pēc citiem datiem 1. februārī) pilots Deivids Bangers (David E. Bunger) atklāja no ledus brīvu apgabalu Noksa krastā pie Mosona jūras, ko vēlāk nosauca par Bangera oāzi. Grupa savu misiju turpināja līdz 3. martam, kad sasniedza Ingridas Kristensenas krastu un devās atceļā uz Sidneju.
Operācijas "Highjump" lielākais ieguvums bija vairāk kā 70 000 Antarktīdas piekrastes un salu aerofotogrāfijas, kas gan izrādījās grūti lietojamas, jo trūka adekvātas piesaistes kontrolpunktiem uz zemes. Tas tika ņemts vērā nākamajā gadā organizētās daudz mazākās operācijas «Windmill» laikā, kad lielāka nozīme tika piešķirta kontrolpunktu uzmērīšanai.
Misijas laikā gāja bojā četri cilvēki, tika zaudēts viens hidroplāns un ledus apstākļiem nepiemērotie kuģi guva dažādus bojājumus.
Sazvērestības teorijas
Operācija "Highjump" ir viena no populārākajām tēmām NLO sazvērestību teorētiķu aprindās. Tam ir vairāki iemesli, kas ļauj apšaubīt operācijas oficiāli deklarētos mērķus un rezultātus.
Kā viena no galvenajām versijām par operācijas īstajiem mērķiem tiek uzskatītas baumas par nacistiskās Vācijas slepenu bāzi Jaunšvābijā. 1938.-1939. gados tika organizēta vācu antarktiskā ekspedīcija kapteiņa Alfrēda Ričera vadībā, kuras galvenais mērķis bija nospraust robežas Vācijas antarktiskajai pretenzijai, kā arī veikt apvidus izlūkošanu. Viens no galvenajiem ekspedīcijas atklājumiem bija plaša oāze Karalienes Modas Zemē, ko nosauca atklājēja vārdā par Širmahera oāzi. 1939.—1940. un 1940.—1941. gados bija paredzētas nākamās ekspedīcijas, bet kara dēļ tās gan oficiāli tika atceltas.
Sazvērestību teoriju piekritēji gan apgalvo, ka šādas ekspedīcijas notikušas un to laikā Jaunšvābijā izbūvētas slepenas bāzes, kurās pēc kara patvērušies Trešā Reiha vadoņi. Tās tiek saistītas arī ar vācu it kā konstruētajiem diskveida lidaparātiem, kuru konstrukcijā izmantotas ārpuszemes tehnoloģijas un par degvielu izmantots dzīvsudrabs. Tāpat šīs bāzes tiek saistītas ar vrilu slepeno organizāciju.
Tiek pieminētas arī it kā pēckara periodā Antarktikā novērotās vācu zemūdenes, kā arī it kā netālu no britu polārstacijas atrasta alu sistēma ar personālu vācu uniformās. Tāpat kā arguments tiek minēta neiespējamība izsekot vairāku vācu zemūdeņu un zināma daudzuma zinātniskā personāla un materiālo resursu liktenim, kas pieļauj domu par šādas bāzes izveides iespēju.
Izejot no šādiem pieņēmumiem arī tiek secināts, ka operācija "Highjump" bijis tikai piesegs militārai ekspedīcijai vācu aktivitāšu novēršanai un bāzu likvidēšanai.
Impulsa moments
Impulsa moments jeb kinētiskais moments (apzīmējums: '''
L
''') ir materiālā punkta vai arī to sistēmas mehāniskās kustības mērs. Impulsa moments ir vektoriāls lielums. Tas ir svarīgs lielums rotācijas kustības analizēšanā.
Vektora
virziens tiek noteikts pēc labās vītnes skrūves likuma. Vektora
virzienam jābūt perpendikulāram vektora
un
veidota laukuma plaknei. Materiālam punktam impulsa momentu var aprēķināt ar attiecīgā punkta rādiusvektora
un materiālā punkta impulsa
(
= m
) vektora vektoriālo reizinājumu:
Impulsa momenta skaitlisko vērtību iegūst pēc šādas formulas:
kur
α
ir leņķis starp vektora
virzienu.
Ķermeņa, kas sastāv no
n
Ja tiek apskatīta punkta kustība pa riņķa līniju, kur un
, tad impulsa momenta aprēķināšanā var tikt izmantots inerces moments
I
un leņķiskais ātrums
ω
Impulsa moments ir nemainīgs jeb konstants lielums, ja materiālo punktu sistēma ir noslēgta, tātad tajā nedarbojas ārējie spēki vai arī ārējo spēku moments attiecībā pret izraudzīto punktu ir vienāds ar nulli. Šī īpašība tiek izmantota, piemēram, žiroskopos.
Boļeslavs III Greizmutis
Boļeslavs III Greizmutis (pl; dzimis, miris ) bija Pjastu dinastijas Polijas lielkņazs no 1106. gada līdz savai nāvei 1138. gadā.
Boļeslavs bija Polijas kņaza Vladislava I Hermaņa dēls no laulībām ar Bohēmijas karaļa Vratislava II meitu Judīti. Bija precējies ar Kijivas lielkņaza Svjatopolka Jaroslaviča meitu Zbislavu (dēls - nākamais Polijas lielkņazs Vladislavs II Trimdinieks) un grāfieni Salomi fon Bergu no Švābijas (6 dēli un 8 meitas, to starpā - Polijas lielkņazs Boļeslavs IV Cirtainais, Polijas kņazi Meško III Vecais un Kazimirs II).
Pēc tēva nāves valdīja Mazovijā, bet 1106. gadā padzina savu pusbrāli Zbigņevu no Krakovas un pats kļuva par lielkņazu.
1109. gadā sakāva pomerāniešus Naklo kaujā un atkal pievienoja Pomerāniju Polijai, iegūstot valstij pieeju pie Baltijas jūras. Tajā pašā gadā sakāva Svētās Romas impērijas imperatoru Heinrihu V un pusbrāli Zbigņevu Glogovas kaujā un Hundsfeldas kaujā. 1135. gadā tomēr kļuva par Heinriha IV dēla, imperatora Lotāra II vasali ar lēni - Pomerāniju un Rīgenes salu. No 1132. līdz 1135. gadam ar maziem panākumiem karoja Ungārijā.
Īsi pirms nāves Boļeslavs III izdeva testamentu, sadalot Poliju starp saviem četriem dēliem. Viņš noteica, ka vecākajam dēlam ir virsvadība pār pārējiem, kā arī to, ka tam pienākas Mazpolijas apgabals ar galvaspilsētu Krakovu un Pomerānija. Šis princips drīz vien tika lauzts un Polijā iestājās gandrīz 200 gadu ilgs sadrumstalotības periods, kad Krakovas kņazs bija tikai viens no līdzīgiem kņaziem Polijas teritorijā.
Apglabāts Plockā - Mazovijas vēsturiskajā galvaspilsētā.
Pāvila 2. vēstule tesaloniķiešiem
'''Pāvila 2. vēstule tesaloniķiešiem''' ir viena no Jaunās Derības vēstulēm, par kuras autoru tradicionāli uzskata apustuli Pāvilu, jo vēstule sākas ar "Pāvils, Silvāns un Timotejs tesaloniķiešu draudzei, Dievā, mūsu Tēvā, un Kungā Jēzū Kristū:" un noslēgumā ir "Šo sveicienu es, Pāvils, rakstu ar savu paša roku. Tā ir pazīšanās zīme katrā vēstulē: tāds ir mans raksts." Tie, kas neapstrīd, ka vēstules autors ir Pāvils, uzskata, ka vēstule varētu būt sarakstīta apmēram 52.-54. gadā m.ē., tātad drīz vien pēc pirmās vēstules tesaloniķiešiem sarakstīšanas.
Šī vēstule ir par Kristus atnākšanu un ļaunuma izpausmēm pirms tās.
Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Gulbene
Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Gulbene savieno Pļaviņu un Gulbenes pilsētas. Līnija iet cauri Aizkraukles novadam, Madonas novadam un Gulbenes novadam. Līnijā kursē maršrutu Rīga—Madona un Rīga—Gulbene dīzeļvilcieni. Lielākā stacija līnijā, neskaitot galastacijas, ir Madonas stacija.
Vēsture
Āriņas plūdu dēļ līnijas 63. kilometrā (apmēram 4 km no Cesvaines stacijas Gulbenes virzienā) izskalots uzbērums un satiksme posmā Madona—Gulbene uz remontdarbu laiku tika pārtraukta. Remontdarbu dēļ 4. maijā paredzētais reiss Rīga—Gulbene tika atcelts.
2014. gadā starp Elstes pieturu un Gulbenes staciju uzbūvēts dzelzceļa atzars uz jaunuzcelto SIA "LatGran" kokskaidu granulu rūpnīcu.
2018. gada 8. jūlijā posmā Madona—Gulbene pabeigta pēdējo koka gulšņu nomaiņa pret dzelzsbetona gulšņiem. Šis dzelzceļa līnijas Pļaviņas—Gulbene posms bija pēdējais maģistrālās līnijas posms Latvijā, kur vēl tika izmantoti koka gulšņi.
Vilcienu satiksme
Padomju laikos līnijā vienreiz dienā kursēja vilciens Rīga—Pitalova (1993. gadā saīsināts līdz Vecumiem, 2001. gadā līdz Gulbenei), kā arī kravas—pasažieru vilciens Pļaviņas—Gulbene (1990. gados kursēja līdz Žīguriem). Pļaviņu—Žīguru vilciens tika atcelts.
No sestdienas vilciens kursēja katru sestdienu. No 2012. gada 13. jūlija sestdienas vilcieni kursē pēc atsevišķa rīkojuma, bet ikdienas Madonas reiss eksperimentālā kārtā piektdienās un svētdienās tika pagarināts līdz Gulbenei. No 2013. gada 1. janvāra pagarinātie reisi tika atcelti.
IMI Negev
Negev — vieglais rokas ložmetējs ar kalibru 5,56x45 mm, kuru izstrādāja un izgatavo Israel Military Industries. Tas tiek izmantots kā standarta ložmetējs Izraēlas armijā.
Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Gulbene
Vilcienu satiksme
uz Gulbeni kursēja īpašais Dziesmu un Deju svētku ekspresis.
IMI Negev
Tehniskā informācija
Ložmetēja konstrukcija ļauj regulēt tā šaušanas tempu. Minimālais šaušanas temps ir 700-850 šāvieni minūtē, bet maksimālais 850-1000 šāvieni minūtē.
Ložmetēja garums ar izlaistu laidi — 1020 mm. Ja nepieciešams, laidi var salaist vai noņemt. Pastāv arī ložmetēja versija Negev Commando, kuram ir saīsināts stobrs, un 2012. gadā izgatavots Negev NG7 ar kalibru 7,62 mm, kurš spēj šaut arī atsevišķiem šāvieniem vai kārtām.
Dzelzceļa līnija Pļaviņas—Gulbene
Vilcienu satiksme
2015. gada 14. martā kursēja papildu dīzeļvilciens Rīga—Madona—Rīga saistībā ar pasākumu "Lielais Gaiziņa karnevāls".
No 2015. gada 2. februāra vilciens maršrutā Rīga—Madona kursēja tikai piektdienu un svētdienu vakaros, un maršrutā Madona—Rīga — attiecīgi sestdienu un pirmdienu rītos. Līdz 2016. gada 1. jūlijam posmā Pļaviņas—Madona satiksmi nodrošināja ar šo vilcienu saskaņots AS "Pasažieru vilciens" organizēts autobuss, bet kopš 1. jūlija Madonas reģionālo maršrutu reisi saskaņoti ar vairākiem vilcieniem no Pļaviņu stacijas. Kopš 2019. gada 8. jūnija Madonas virzienā izmainīts kustības saraksts — uz Madonu piektdienu vakaros, atpakaļ uz Rīgu sestdienu rītos, bet svētdienās reiss turp un atpakaļ.
Kravas vilcienu satiksme šajā līnijā nav liela — saskaņā ar 2015./2016. gada grafiku līnijā ir paredzēti 6 kravas vilcienu pāri dienā — 2 līdz Jaunkalsnavai, 1 līdz Madonai, 3 līdz Gulbenei.
2017. gadā vilciena uz Gulbeni kursēšana bija paredzēta 7 reizes, bet sakarā ar šī vilciena zemo rentabilitāti (tikai ap 6%) Sabiedriskā transporta padomes sēdē tika nolemts 2017. gadā atbalstīt 4 reisu izpildi. Vēlāk AS "Pasažieru vilciens" un Gulbenes dome vienojās par vilciena reisiem no Rīgas uz trim pasākumiem: Gulbenes novada un pilsētas svētkiem 2017. gada 29. jūlijā, Bānīša svētkiem 2. septembrī un "Gulbenes tūrisma rudeni" 16. septembrī.
2018. gadā uz Gulbeni notika 2 reisi, viens no tiem 1. septembrī uz pasākumiem "Bānīša svētki", "Bānītim 115" un izglītojošā un interaktīvā centra "Dzelzceļš un Tvaiks" atvēršana Gulbenes dzelzceļa stacijā. Sākotnēji 31. martā paredzētais reiss norīkots 2018. gada 1. jūlijā, lai atvieglotu nokļūšanu Rīgā Dziesmu un deju svētku dalībniekiem (atpakaļ uz Gulbeni naktī no 1. uz 2. jūliju).
2020. gadā notika 2 dīzeļvilciena Rīga—Madona—Gulbene reisi: 25. jūlijā (uz Gulbenes pilsētas svētkiem) un 5. septembrī (uz Bānīša 117. gadadienas svētkiem).
2021. gadā uz Gulbeni bija paredzēti 3 dīzeļvilciena Rīga—Madona—Gulbene reisi: 29. maijā (uz brāļu Kokaru 100. dzimšanas dienas svētkiem), 24. jūlijā (uz Gulbenes pilsētas svētkiem), 4. septembrī (uz Bānīša 118. gadadienas svētkiem), tomēr saskaņā ar 2021. gada 16. aprīlī Sabiedriskā transporta padomes sēdē pieņemto lēmumu, bija paredzēts nodrošināt tikai reisu 29. maijā (reiss tomēr nenotika, jo koncerts tika atcelts).
Intars Busulis
Intars Busulis (dzimis Talsos) ir latviešu mūziķis, dziedātājs un trombonists. Šobrīd grupas Intars Busulis & Abonementa orķestris solists. Pirmo plašāku atpazīstamību guvis muzicējot grupā Caffe, kā arī bijis daudzu konkursu laureāts (tostarp 2005. gada „Jaunā viļņa” uzvarētājs, 2009. gada Eirodziesmas uzvarētājs un starptautiskā Eirovīzijas dziesmu konkursa dalībnieks), kā arī piedalījies Krievijas televīzijas dziedāšanas konkursā Golos, kas veidots pēc The Voice koncepta. Bijis raidījumu vadītājs Radio SWH. Ir biežs Latvijas, Baltkrievijas un Krievijas šovu, raidījumu un koncertu viesis un dalībnieks.
Intars Busulis ir precējies, ģimenē ir četri bērni.
Izglītība
Izglītību ieguva Pastendes pamatskolā. Muzikālo izglītību ieguva, pabeidzot Talsu bērnu mūzikas skolas trombona klasi un studējot Ventspils Mūzikas koledžā, kur spēlēja trombonu „Ventspils bigbendā” Ziedoņa Zaikovska vadībā. Bērnībā dejoja tautas dejas.
Muzikālā karjera
Muzikālo karjeru sācis, kopā ar māsu izpildot dziesmu „Ūsainā puķe”. Vēl bērnībā spēlējis bērnu ansamblī „Talsu Sprīdīši”. Dziedātāja karjeru uzsāka Raimonda Tigula projektā Caffe, ar grupu piedalījās Eirodziesmā 2002. Caffe pastāvēja četrus gadus. Paralēli spēlējis arī NBS štāba pūtēju orķestrī un džeza grupā „Wet point” kopā ar Vilni Kundrātu. 2005. gada pavasarī piedalījās dāņu basģitārista Ērika Mosuholma projektā E.Y.J.O. (European Youth Jazz Orchestra).
Intars Busulis pārstāvēja Latviju 2005. gada starptautiskajā konkursā „Jaunais vilnis”. Tika izpildītas trīs dziesmas — "Kiss", "Ты Ветер", "Исчезли солнечные дни", un izcīnīta uzvara.
Sadarbībā ar komponistu Kārli Lāci ierakstījis vairākus soloalbumus latviešu valodā, piedalījies arī K. Lāča mūzikla „Oņegins” izrādēs Dailes teātrī un albuma „Lāču tēta dziesmas” ierakstā.
2008. gada „Muzikālajā bankā”, kas notika 2009. gada janvārī Ventspilī, Intars Busulis uzvarēja ar dziesmu „Brīvdiena”. 2008. gada LNT mūzikas šova „Cīņas klubs” finālā 2009. gada februārī Intars Busulis uzvarēja ar dziesmu „Davai, davai”.
Divus mēnešus pēc mūziķa Intara Busuļa pēdējā albuma „Nākamā pietura” izdošanas tā pārdošanas rezultāti, neskaitot lejupielādes internetā, sasnieguši Zelta diska statusu. Albums „Nākamā pietura” pārdots vairāk nekā 5000 eksemplāros. Zelta disku saņēmis arī albuma producents un komponists Kārlis Lācis, kā arī albuma izdevējs deBusul MUSIC. Savukārt aptaujā — „Muzikālā banka 2017”, pēc klausītāju, mūzikas ekspertu un mūziķu balsojuma, albuma dziesma „Nākamā pietura — depo” tika atzīta par vērtīgāko 2017. gada dziesmu.
Mūzikas ierakstu gada balvā „Zelta mikrofons” 2018 albums „Nākamā pietura” guva uzvaru nominācijās „Pop mūzikas albums” un „Gada albums”.
2020. gadā uzvarēja "Muzikālajā bankā" ar dziesmu "Dejo vientulību".
Eirvīzijas nacionālā atlase
2009. gada 28. februārī Intars Busulis ar dziesmu „Sastrēgums” uzvarēja 2009. gada Eirodziesmā un ar tās versiju krievu valodā „Probka” (ru) pārstāvēja Latviju 2009. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā, kas notika Krievijas galvaspilsētā Maskavā. Otrajā pusfinālā ar 7 iegūtajiem punktiem ierindojās 19. vietā, tādējādi nekvalificējoties finālam.
Suhumi
Suhumi, arī Akva un Sohumi  ir pilsēta Gruzijā, Melnās jūras krastā, de facto neatkarīgās pašpasludinātās Abhāzijas galvaspilsēta.
Draņķupīte
Draņķupīte (arī Klučupīte) ir Gaujas labā krasta pieteka Cēsu novadā. Tā iztek no Ungura ezera daļas, ko pieņemts saukt par Mazo Unguru. Ar vairākiem grāvjiem Draņķupīte ir savienota ar Ķūķupīti. Draņķupīte tek cauri Ķiržu ezeram un vēl vienam nelielam ezeriņam. Lielāko daļu upes krastu aizņem mežu platības.
Upes nosaukums dažādos avotos atšķiras. Sastopams gan nosaukums Klučupīte, gan Draņķupīte. Upītes tuvumā sastopami arī vietvārdi un māju nosaukumi, kas nes abus šo upes nosaukumu cilmes vārdus.
Slīteres nacionālais parks
<mapframe text="Slīteres nacionālais parks" width=300 height=300 zoom=10 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q1643261" } Slīteres nacionālais parks ir mazākais no četriem Latvijas nacionālajiem parkiem. Tas dibināts 2000. gadā Slīteres Valsts rezervāta vietā un atrodas Latvijas Republikas ziemeļrietumos — Ziemeļkurzemē Talsu novada Dundagas un Kolkas pagastā. Tā ziemeļu un austrumu robeža ir Baltijas jūra un Rīgas līcis, dienvidu robeža — Ziemeļkursas augstienes un Dundagas pacēluma robeža (Šlīteres Zilie kalni). Nacionālā parka kopējā platība, kura noteikta Slīteres nacionālā parka likumā (spēkā no 25.02.2015) ir 16 414 ha. Slīteres nacionālā parka pārvaldi īsteno Dabas aizsardzības pārvalde. Tās Kurzemes reģionālā administrācija un Slīteres nacionālā parka dabas centrs atrodas Šlīterē, "Šlīteres mežniecībā".
Vēsture
Pirmo reizi aizsargājama dabas teritorija "Slīteres dabas piemineklis" noteikta 1923. gadā kā "aizsargu mežs" 1100 ha platībā. Toreiz tas bija lielākais no dabas pieminekļiem. Tāds tas saglabājās līdz pat 1977. gadam, kad ar LPSR Ministru Padomes lēmumu Nr. 241 tika apstiprināts jauns īpaši aizsargājamo dabas objektu saraksts, ar kuru izveidots Slīteres Valsts rezervāts 15 037 ha platībā. To pārvaldīja LPSR Mežsaimniecības un mežrūpniecības ministrijas izveidota administrācija. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas un Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijas izveidošanas Valsts rezervātu administrācijas pārgāja VARAM pakļautībā. 2000. gadā tika pieņemts jauns likums "par "Slīteres nacionālo parku". Saskaņā ar šo likumu parka platība bija 16 360 ha sauszemes un 10 130 ha jūras akvatorijas. 2015. gadā pieņemts jauns "Slīteres nacionālā parka likums" ar kuru jūras teritorija izslēgta no NP. Tā sauszemes platība pēc uzmērīšanas ir 16 414 ha. Jūras teritoriju aizsardzību, kopš 2010. gada, regulē "Noteikumi par aizsargājamām jūras teritorijām.
Zonējums
Nacionālā parka teritorijā ir šādas funkcionālās zonas: Teritorijas aizsardzībai un apsaimniekošanai ir pieņemti "Slīteres nacionālā parka individuālie aizsardzības un izmantošanas noteikumi" un "Slīteres nacionālā parka dabas aizsardzības plāns"
91% Slīteres nacionālā parka teritorijas zemes (24 199 ha) ir valsts īpašumā, reģistrēts uz Vides aizsardzībasun reģionālās attīstības, Satiksmes, Ekonomikas un Aizsardzības ministrijas vārda. 9% zemes, galvenokārt jūras piekrastē neitrālajā zonā, ir privātīpašumā.
Ģeogrāfija
Slīteres NP raksturīga liela dabas apstākļu daudzveidība. Teritorijas lielākā daļa atrodas Piejūras zemienē Irves līdzenumā un apm. 200 ha — Ziemeļkurzemes augstienē Dundagas pacēlumā. Slīteres NP atrodas morēnas līdzenums ar mežiem sausās minerālaugsnē, Zilo kalnu nogāze ar gāršas tipa mežiem, Baltijas ledus ezera abrāzijas-akumulācijas līdzenums ar mežiem slapjās minerālaugsnēs, Bažu purvs, kangaru un vigu komplekss, kāpu zona ar mežiem sausās un slapjās minerālaugsnēs un Baltijas jūras un Rīgas līča smilšainā piekraste. Vairāku mazu upīšu iztekas sākas no avotiem un strautiem ūdens atslodzes vietās Baltijas ledusezera senkrastā. Uz austrumiem no Vaides atrodas Vecročupe, Slīteres NP rietumu robežu pie Sīkraga veido Ķikans. Lielākās upes ir Mazirbe (26 km) un Pitragupe (11 km), kuras ietek Baltijas jūrā. Pēterezera vigā atrodas Lielais (2,9 ha) un Mazais (0,8 ha) Pēterezers. Tās pašas vigas austrumu galā atrodas vēl viens mazs ezeriņš 0,5 ha platībā. Pretī Košragam ir ~1 ha lielais Pižezers (Pišezers). Kopš 02.12.2016. spēkā ir "Slīteres nacionālā parka individuālie aizsardzības un izmantošanas noteikumi". Slīteres NP ir izstrādāts un apstiprināts dabas aizsardzības plāns. Aptuveni 70% NP teritorijas aizņem meži. Purvi — 20%, kuros ietilpst arī Bažu purvs, kas ir augstais jeb sūnu purvs. Tāpat sastopami arī zemie jeb zāļu purvi kaļķainās augsnēs, pārejas purvi. Sastopamas arī dažāda tipa pļavas sākot no sausām pļavām kāpu joslā līdz mitrām pļavām uz minerālaugsnēm vai pat kūdras augsnēm. Tās veidojušās saimnieciskās darbības rezultātā un aizaug, ja netiek koptas. Tāpat vēl NP sastopami dažādu kāpu tipi, virsāji, kadiķu noras, avoti, avoksnāji u.c.
Ziedaugi un paparžaugi
Kopumā Slīteres NP konstatētas 894 ziedaugu un paparžaugu (vaskulāro augu) sugas, kas ir 46,7% no Latvijas floras. Savvaļas jeb autohtono augu reprezentācijas pakāpe ir ievērojami augstāka — 842 sugas jeb 63,5% no Latvijas autohtonās floras. Slīteres NP flora ir ļoti bagāta. Šeit aug 88 Latvijā īpaši aizsargājamas augu sugas. Vairākas sugas NP aug uz sava areāla robežas vai ir sastopamas tikai piekrastē (litorālas), vai ir ļoti retas Latvijā kopumā. Ļoti retas sugas ar vienu līdz trīs atradnēm Latvijā ir strupais donis Juncus subnodulosus, Eiropas kāpumiezis Hordelymus europaeus, tumšzaļā kazroze Epilobium obscurum. Slīteres NP emblemātiskās sugas ir Baltijas efeja un parastā īve, kuras aug galvenokārt Zilajos kalnos un to pakājes mežos, kur sastopamas arī citas retas platlapju mežu sugas kā kalnu veronika, kāpumiezis, Brauna un daivainā cietpaparde.
Sūnaugi
Slīteres NP teritorijā konstatētas 313 sūnaugu sugas jeb 59% no Latvijas briofloras. Kopumā Slīteres NP teritorijā sastopamas 92 retas sūnaugu sugas, no kurām 53 ir Latvijā īpaši aizsargājamas sugas. Lielākais Latvijas īpaši aizsargājamo un ļoti reto sūnu sugu atradņu skaits koncentrējas Slīteres Zilo kalnu kraujas apkārtnē. Pēterezera vigā konstatētās īpaši retā trīsrindu mēzija Meesia trtiquetra, Rutes smaillape Lophosia rutheana, apaļlapu dumbrene Calliergon trifarium, Īrijas merkija Moerckia hibernica, dubļu fossombronia Fossombronia foveolata, ieliektā rikardija Ricardia incurvata. Pēdējai sugai Pēterezera viga ir vienīgā zināmā atradne Latvijā.