cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baložbūda pieneņu pļavā
Vējiņi
Tie vējiņi, kas par tādiem kļūstot, gājuši bojā, par cilvēkiem var pārvērsties uz neilgu laiku — no dažām minūtēm līdz dažām stundām. Vēl tie iemācījušies kļūt par "atradeņiem" — pārvērsties par zīdainīšiem, ko pieņem kāda ģimene (pie tam ne tikai uz Planētas dzīvojoša). Šāds bērns dzīvo parastu bērna dzīvi, nezinot par savu pagātni, līdz sasniedz vecumu, kurā savulaik bija gājis bojā. Tad viņš visu atceras, drīz pārvēršas par vējiņu un aizlido. Par "atradeņiem" kļūst tikai nedaudzi — par iespēju nodzīvot dažus gadus cilvēka dzīves nākas samaksāt ar sāpīgu šķiršanos.
Vilciens līdz stacijai "Tilts"
Neliels, vecmodīgs vilciens, sastopams kādā stacijā vai uz dzelzceļa jebkurā no pasaulēm, visbiežāk Planētas pasaulē. Uz vilciena maršruta plāksnītes rakstīts "st. Tilts — st. Tilts". Vilcienu redzējuši un ar to braukuši daudzi, uz Planētas tas tiek izmantots kā pilnīgi parasts transporta līdzeklis, taču staciju "Tilts" neviens nav redzējis, jo katrs izkāpj savā stacijā, nebraucot līdz galam. Patiesībā šis vilciens ir neparasts — tas šķērso vairākas (vismaz trīs) paralēlās pasaules, līdz ar to, braucot tajā pietiekami ilgi, var nokļūt citā pasaulē.
Tilts
Dzelzceļa tilts, kas uz Zemes pusnaktī parādās pie izgāztuves Starogorskas tuvumā (iespējams, tas parādās arī citās pasaulēs). Tilts eksistē kādas piecas minūtes, pēc tam izgaist. Parādīšanās brīdī pāri tam vienmēr brauc vilciens līdz stacijai "Tilts".
Dzirkstelīte
Samaisot trīs, četru vai piecu draugu asinslāsītes (pa vienai no katra drauga), dažas dzelzs skaidiņas no vilciena riteņa, kuģa enkura un lidmašīnas un iegūto maisījumu saulrieta laikā aizdedzinot no svētku uguns, var iegūt Dzirkstelīti — mazu spīdošu punktiņu, kas tumsā atgādina jāņtārpiņu. Dzirkstelīte ir mūžīga, tajā slēpjas milzu enerģija. Tā pieder tam, kas to izveidojis. To var kādam atdot vai uzdāvināt, taču nav iespējams nozagt vai atņemt ar varu. Ja Dzirkstelīti aplūko lielā palielinājumā, tajā var redzēt spirālveida disku, kas līdzīgs spirālveida galaktikai. "Tie, kuri pavēl" uzskata, ka Dzirkstelīte ir tās Galaktikas modelis, kurā tā izveidota, pie kam šis modelis saistīts ar oriģinālu: iedarbojoties uz Dzirkstelīti, var iedarboties uz Galaktiku.
Pirmā grāmata: Голубятня в Орехове
Skadermens Jaroslavs Rodins (Jars) atrodas kārtējā tālajā kosmiskajā ceļojumā ar kuģi SKDR-9. Kad kuģis atrodas hipertelpā un no visas apkalpes nomodā ir tikai Jars, kuģī parādās puisēns, pēc izskata parasts Zemes zēns, kas sevi nosauc par Ignatiņu (Tiņu). Neizprotamā veidā viņš aizved Jaru no kuģa un pārvieto uz Planētu (no kuģa viņi nokļūst baložbūdā, no kuras pa kāpnītēm nokāpj pļavā, kurā zied pienenes), kur iepazīstina Jaru ar Aļku, Vadiku un Daņku. Piedzīvojumi, kas sākušies kā jautra spēle vai negaidīta atgriešanās bērnībā, beidzas traģiski: vecais Cietoksnis, kur Jars ar bērniem patvēries no Iebrukuma, sagrūst.
Jars, kurš pirns Cietokšņa sagrūšanas bija devies uz upi pēc ūdens, ir pārliecināts, ka vienīgais palicis dzīvs. Viņš ar kuģi dodas pa Upi, nonāk otrā krastā, netālu no Tukšās Pilsētas, un Pilsētā negaidīti atrod Ignatiņu, kurš ir dzīvs — katastrofas brīdī tas bija ievēlies kaut kādā pazemes ejā, gājis pa to un nokļuvis otrā upes krastā. Viņi kopā dodas uz jūras krastu, kur Jars iekārtojas darbā par bākas uzraugu, bet Ignatiņš apmetas pie savas krustmātes, kura šeit dzīvo. Pēc kāda laika viņus atrod "tie, kuri pavēl". Ignatiņu iebiedē un piespiež pārtraukt kontaktēties ar Jaru. Zēns dodas prom ar vilcienu, kas brauc līdz stacijai "Tilts", Jars cenšas viņu panākt. "Tie, kuri pavēl" uzstājīgi iesaka Jaram pamest Planētu, taču piespiest viņu to darīt diezin kāpēc nespēj. Sarunā ar vienu no "tiem" Jars uzzina, ka visai "to" darbībai ir viens mērķis — domājošas galaktikas radīšana. Pēc "to" domām, domājoša galaktika ir civilizācijas augstākā virsotne. Tieši šī projekta dēļ tiek radītas epidēmijas, Iebrukumi un citas katastrofas. Sarunas biedrs izpļāpājas, ka pēc Cietokšņa sagrūšanas dzīvs palicis ne tikai Ignatiņš. Jaram neizdodas panākt Tiņu — zēns pa ceļam iet bojā.
Nākamajā dienā Jars satiek Aļku. Izrādās, ka zēns izdzīvojis tieši tāpat kā Tiņš, nokļuvis otrā krastā, uzņemts internātskolā. Jars un Aļka atgriežas Orehovā, kur dzīvus atrod arī Vadiku un Daņku. Izmantodami Jara mirkļa vājumu, "tie, kuri pavēl" pārvieto Jaru atpakaļ uz viņa kosmosa kuģi, taču Aļkam izdodas atkārtot agrāk Ignatiņa veikto brīnumu: viņš nokļūst kuģī un aizved Jaru atpakaļ uz Planētu.
Pēc Vadika uzstājīga lūguma viņi ar Jaru no pamesta pasta avārijas radiostacijas izsauc Ignatiņu. Vadiks uzskata, ka Tiņš, vienalga lai kur tas atrastos, izdzirdēs šo izsaukumu, pateicoties savām īpašajām spējām. Tūlīt pēc izsaukuma viņiem uzbrūk viens no "tiem, kuri pavēl". Pat Jara ierocis — izstarotājs, kuru viņš paķēra līdzi pirms otrreizējās aiziešanas no kuģa, nespēj "tam" nodarīt nekādu ļaunumu, taču Vadika mestā gumijas bumbiņa satriec "to" gabalos. Kaut arī Jars ir izdarījis visu, ko viņam bija lūdzis Vadiks, viņš netic, ka kaut kas izdosies. Bet svecīte, kas stāv uz palodzes, pēkšņi iedegas pati no sevis. Aizdegt svecīti ar savu domu spēku bija spējis tikai Tiņš, un tikai tad, kad viņi bija pieci.
Otrā grāmata: Праздник лета в Старогорске
Šai grāmatā stāstītājs ir zēns Geļka Travuškins, kas dzīvo Starogorskā.
Divi draugi — Geļka un Jurka — iepazīstas ar vijolnieku Janku, robotu Jerjomu un žurnālistu Gļebu Vjatkinu, kurš nejauši nokļuvis uz Planētas no Zemes-2. Viņi izveido Dzirkstelīti un naktī ar tās palīdzību liek kustēties vientuļam vagonam, kas stāv dzelzceļa stacijā. Brauciens turpinās ilgi, taču nakts nebeidzas. Jurka izstāsta par sen notikušu sarunu ar māti, pēc kuras viņš guvis pārliecību, ka viņa tēvs ir skadermens. Viņi nokļūst līdz sliežu sazarojumam kaut kur stepē. Tālumā redzamā ainava Gļebam šķiet pazīstama. Acīmredzot, viņi ir atraduši vietu, kur savienojas Zemes un Zemes-2 sliežu ceļi. Gļebs var atgriezties savā pasaulē, taču viņš nolemj, ka tur viņam nav ko darīt, un dodas pa sliedēm tālāk, pretī nezināmajam. Gļebam līdzi aizsteidzas Jurka, viņš cer, ka tur, nezināmajā pasaulē, viņam izdosies atrast tēvu. Tikmēr vagons, ar kuru viņi bija atbraukuši, pazūd bez pēdām.
Trešā grāmata: Мальчик и ящерка
Trešās grāmatas sākuma daļā darbība norisinās 40 gadus pirms tam, kad uz Planētas nokļuva Jars, laikā, kad tikko bija beidzies Krastu karš. Jūras Licejs praktiski ir kļuvis par bāreņu patversmi — tur mitinās bērni, kas karā zaudējuši vecākus. Kādu dienu tur parādījies zēns, tērpies dīvainā apģērbā, kurš nav zinājis, vai viņš ir no upes kreisā vai labā krasta. Zēns gūst iesauku Muzikants. Liceja audzēkņi slepus ielavās Tukšajā pilsētā (tas ir kategoriski aizliegts) un uzzina vējiņu noslēpumu. Daži no viņiem kļūst par vējiņiem. Dažus Liceja audzēkņus, kurus izsekojuši uzraugi, arestē, lai nogādātu cietumā. Muzikanta vadībā citi audzēkņi mēģina tos atbrīvot, tas viņiem arī izdodas, bet tie nepaspēj aizbēgt paši — torni, kurā zēni atrodas, ir ielenkuši "tie, kuri pavēl". Kad "tie" aizdedzina torni, zēni, kas bija kļuvuši par vējiņiem, paliek par tiem uz visiem laikiem, bet pārējie iet bojā.
Jars strādā par direktoru skolā, kurā mācās viņa jaunie draugi. Pēc satikšanās ar vienu no "tiem, kuri pavēl", Jars uzzina, ka Ignatiņš ir dzīvs. "Tie" bija viņu turējuši pusmiegā, hipnozes stāvoklī, taču viņš sadzirdējis izsaukumu pa radio un bēdzis. Ignatiņš atgriežas pie draugiem.
Jars uzzina par Jurkas eksistenci un saprot, ka tas ir viņa dēls. Izrādās, ka Jurka bija nokļuvis licejā un kļuvis par vienu no vējiņiem. Lai uzzinātu par vējiņiem ko vairāk un atrastu Jurku, draugi sastopas ar tiem mežā, vējiņu sanāksmes laikā, kad tie uz īsu brīdi atkal kļūst par zēniem.
Atrisināt pretrunu palīdz robotiņš Vasjka: "tie, kuri pavēl" ir izveidojuši laika loku, kura dēļ notikumu secība ir traucēta. Lai to izdarītu, "tiem" vajadzēja radīt modeli — šis modelis ir vilciens līdz stacijai "Tilts". Šis vilciens vienmēr brauc tikai vienā virzienā, nekad nesasniedzot galamērķi, jo tāda nemaz nav: stacija "Tilts" ir viss šī sliežu ceļa loks. Kad Daņa atkal pārvērtīsies par vējiņu, viņš neatgriezīsies pie Jara un viņa draugiem: viņš nokļūs laika cilpā, kļūs par bērnu, no jauna piedzīvos sacelšanos Jūras Licejā, ies bojā un tā atkal un atkal.
Netālu no Starogorskas pusnaktī mēdz parādīties tilts pāri gravai, pāri tam pārbrauc vilciens, pēc tam tilts izgaist. Zēni nolemj sliedes uzspridzināt, kad vilciens šķērsojis tiltu (sprāgstvielu izdomājis robotiņš Vasjka). Diemžēl Daņa jau pirms tam ir atkal pārvērties par vējiņu. Geļkam izdodas nokļūt uz tilta un uzspridzināt sliedes, taču nokāpt viņš nepagūst — tilts izgaist zem viņa kājām, un Geļka nokrīt, ejot bojā.
Planēta. Nekas nav bijis velti. Daņa atgriežas tai laikā, no kura bija devies ceļā. Pēc laika cilpas iznīcināšanas visi vējiņi atkal kļūst par zēniem. Jars un viņa draugi kopā ar citiem cilvēkiem sāk glābšanas operāciju, jo plašā apkārtnē bez silta apģērba, pajumtes un ēdiena ir parādījušies tūkstošiem bērnu. Jurka un Jars beidzot sastopas.
Publikācijas
Triloģija pirmoreiz tika publicēta žurnālā Уральский следопыт no 1983. līdz 1985. gadam.
Sākotnēji autors nebija plānojis pirmās divas grāmatas veidot kā lielāka darba daļas, un tikai vēlāk radās ideja veidot trešo daļu, ar kuras palīdzību apvienot pirmās divas.
Atsevišķā izdevumā triloģija iznāca 1985. gadā Sverdlovskā. 1988. gadā darbu izdeva Maskavas izdevniecība Детская литература. Katra izdevuma tirāža bija 100 000 eksemplāru. Turpmākajos gados triloģija tikusi izdota vairākkārt, arī klausāmgrāmatas formātā.
Tatjana Lemačko
Tatjana Lemačko (ru; de; Izmajila —  Cīrihe ) bija Ukrainā dzimusi Šveices starptautiskā lielmeistare šahā (1977), kas ir pārstāvējusi arī Bulgāriju.
Biogrāfija
1960. gadu beigās un 1970. gadu sākumā sekmīgi piedalījusies PSRS šaha turnīros. PSRS komandu šaha kausā divas reizes uzvarējusi Burevestnik komandas sastāvā (1968, 1971). 1972. gadā PSRS komandu šaha čempionātā uzvarējusi Maskavas komandas sastāvā.
1974. gadā apprecējusies ar Bulgārijas pilsoni un pārcēlusies uz dzīvi Bulgārijā, kā arī šaha turnīros turpmāk pārstāvējusi šo valsti. Pieckārtējā Bulgārijas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāja (1974, 1975, 1978, 1979, 1981). 1976. gadā sekmīgi nospēlējusi Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā un iekļuvusi pretendentu skaitā. Tomēr 1977. gadā Sofijā pretendentu maču ceturtdaļfinālā zaudējusi Jeļenai Ahmilovskai ar 5½:6½. Par šiem panākumiem FIDE 1977. gadā Lemačko piešķira starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. Nākamajā starpzonu turnīrā 1979. gadā Alikantē dalījusi 1.-2. vietu un atkal iekļuvusi pretendentu mačos, kuros atkārtoti zaudējusi ceturtdaļfinālā ar 2½:5½. 1982. gadā vēlreiz sekmīgi pārvarējusi starpzonu turnīru kārtu, ierindojoties 3. vietā, taču pretendentu maču ceturtdaļfināls kārtējo reizi izrādījies nepārvarams šķērslis, jo tajā ar 4½:5½ piedzīvots minimāls zaudējums pret Nanu Aleksandriju. Vēlākajos gados Lemačko vēl divas reizes piedalījusies starpzonu turnīros (1990, 1995), taču iepriekšējos panākumus vairs nav atkārtojusi.
1982. gadā pārcēlusies uz dzīvi Šveicē un sākusi šaha turnīros pārstāvēt šo valsti. Desmit reizes uzvarējusi Šveices sieviešu šaha čempionātos (1984, 1986, 1995, 1997, 2003, 2004, 2006, 2008, 2009, 2010).
Pārstāvējusi Bulgārijas un Šveices komandas lielākajos komandu šaha turnīros:
Caunes (Grundzāles pagasts)
Caunes ir ciems Smiltenes novada Grundzāles pagastā. Atrodas pagasta dienvidrietumu daļā 6,6 km no pagasta centra Grundzāles, 23,6 km no novada centra Smiltenes un 145,3 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V248 (Cirgaļi–Palsmane–Ūdrupe), Vecpalsas krastos.
Tonijs Siriko
Džennāro Entonijs Siriko jaunākais (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu aktieris. Plašāk pazīstams pēc Pauli Gualteri lomas seriālā "Soprano ģimene".
Karjeras sākumā filmējās kā stastists filmā "Krusttēvs 2" (1974), vēlāk atveidojis gangstera lomas, tostarp filmās"Labie puiši" (1990), "Lodes pār Brodveju" (Bullets over Broadway, 1994), "Varenā Afrodīte" (Mighty Aphrodite, 1995), "Policisti" (Cop Land, 1997), "Zilacainais Mikijs" (1999) un "Brīnumu rats" (2017). Piedalījies arī filmās "Slavenība" (1998), "Smalkās aprindas" (2016) un kā viesmākslinieks ieskaņojis tēlus animācijas seriālos "Mana trakā ģimene" un "Amerikāņu tētuks".
Vilkusola
Vilkusola ( — "vilku ciems") ir apdzīvota vieta Rēzeknes novada Lendžu pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 5 km no pagasta centra Lendžiem, 13 km no novada centra Rēzeknes un 249 km no Rīgas. Saplūdis ar blakus esošajiem Ceplīšiem.
The White Stripes
The White Stripes bija amerikāņu rokmūzikas duets, kas tika izveidots 1997. gadā Detroitā, Mičiganā. Grupa sastāvēja no bundzenieces (un reizēm arī vokālistes) Megas Vaitas un dziesmu autora, solista ģitārista un taustiņinstrumentālists Džeka Vaita. Mega un Džeks Vaits iepriekš bija precējušies, bet šobrīd ir šķīrušies. Pēc vairāku singlu un trīs albumu izdošanas, apvienību 2002. gadā sāka uzskatīt kā daļu no Garāžroka atmodas. Viņu veiksmīgie un kritiķu atzītie albumi White Blood Cells un Elephant piesaistīja cilvēku un mediju uzmanību ne tikai ASV, bet arī Lielbritānijā, kur viņu singls "Seven Nation Army" guva milzu panākumus.
Grupa tika likvidēta 2011. gadā pēc ilgstoša uzstāšanās un ierakstu veidošanas panīkuma.
Kārlis Ēriks Arons
Kārlis Ēriks Arons (1933—2005) bija latviešu medicīnas vēsturnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1933. gada 25. augustā Rīgā. 1957. gadā beidza studijas Rīgas Medicīnas institūtā un sāka strādāt par Ventspils medicīnas skolas direktoru. No 1960. gada bija Paula Stradiņa Medicīnas vēstures muzeja līdzstrādnieks, vēlāk muzeja direktora vietnieks zinātniskajā darbā (1974—1989) un direktors (1989—2005), bija Medicīnas vēsturnieku asociācijas prezidents. Izveidoja muzeja filiāles: Farmācijas muzeju, Jēkaba Prīmaņa Anatomijas muzeju, Aleksandra Bieziņa muzeju.
Olga Podražanska
Olga Podražanska (ru; dzimusi Ļeņingradā) ir Krievijā dzimusi Izraēlas starptautiskā meistare šahā (1982).
Biogrāfija
Trenera Georgija Ļisicina audzēkne. 1968. gadā piedalījusies PSRS komandu šaha kausā Lokomotiv komandas sastāvā.
1970. gadu sākumā pārcēlusies uz dzīvi Izraēlā un sākusi šaha turnīros pārstāvēt šo valsti. Trīs reizes uzvarējusi Izraēlas sieviešu šaha čempionātos (1974, 1976, 1982 — kopā ar Ļubu Kristoli). Pārstāvējusi Izraēlas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 5 reizes (1974-1976, 1980, 1988-1990). Komandu vērtējumā izcīnījusi zelta (1976) medaļu.
Vače Zela
Vače Zela (sq, dzimusi, mirusi ) bija albāņu dziedātāja, tautas mūzikas un šansona izpildītāja. Karjeras gaitā 10 reizes kļuva par Albānijas mūzikas festivāla Festivali i Këngës uzvarētāju. Pirmoreiz uzvarēja 1962. gadā ar dziesmu Fëmija e parë, vēlāk ieņēma pirmās vietas 1964., 1966., 1967., 1968., 1970., 1973., 1976., 1977. un 1980. gadā. Pēdējoreiz šajā festivālā piedalījusies 1981. gadā.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1939. gada 7. aprīlī, dienā, kad Albānijā iebruka itāļu fašisti.
Dziedāšanas spējas parādījās agrajā vecumā, kad viņa mācījās Lušņijas skolā. Bieži uzstājās pilsētas parkos un koncertos. Neskatoties uz vecāku neapmierinātību, pēc skolas absolvēšanas devās uz Tirānu, kur plānoja iestāties centrālajā mākslas skolā. Nenokārtojot eksāmenus iestājās Kemaļa Stafas vārdā nosauktajā mākslas skolā, kur mācījās dziedāšanu un apguva ģitāras spēli. Absolvējot skolu uzstājās kara estrādes teātrī, vēlāk pārgāja valsts dziesmu un deju ansamblī.
Par savu darbību saņēma daudz apbalvojumu, 1977. gadā tika apbalvota ar tautas mākslinieka (Artiste е Popullit) goda nosaukumu. . 2002. gadā Albānijas prezidents Bamirs Topi apbalvoja viņu ar Nācijas goda ordeni. Dzimtenē viņu bieži devēja par "Albānijas zelta balsi" (Zëri i Artë i Shqipërisë), "Albānijas dziesmas svētbildi" (Ikona e Shenjtë e Këngës Shqiptare), "albāņu mūzikas zvaigzni" un "albāņu dziesmas karalieni". Viņas vārdā ir nosaukts viens no Lušņijas kinoteātriem. .
No 2002. gada smagi slimoja un kopā ar vīru un meitu dzīvoja Bāzelē, kur mirusi 2014. gada februārī.
Georgs Juris Miķelsons
Georgs Juris Miķelsons (dzimis ) ir latviešu lidotājs un uzņēmējs.
Viņa tēvs bija vijolnieks Rūdolfs Miķelsons.
1944. gadā kopā ar ģimeni emigrējis uz Vāciju, 1949. gadā pārcēlies uz Austrāliju, nākamajā gadā — ASV. Studējis žurnālistiku, tāpat mācījies vairākās aviācijas pilotu skolās ASV un Austrālijā. No 1967. līdz 1973. gadam Miķelsons bija galvenais pilots un saimnieciskais direktors aviosabiedrībā Voyager 1000. 1973. gadā dibinājis aviosabiedrību American Trans Air (ATA Airlines), kuru līdz 2005. gadam arī vadījis.
Nikolajs Engaličevs
Nikolajs Engaličevs (ru, it, en; Petrograda — 1981. gads) bija Latvijas, Itālijas un Kanādas šahists, inženieris un sabiedriskais darbinieks.
Dzīvesgājums
Piedzimis 1915. gadā Petrogradā kņaza Nikolaja Engaličeva (ru, 1878-1932/3) un viņa sievas Anastasijas (ru, 1892-1955) ģimenē. Pēc Oktobra revolūcijas māte ar bērniem pārcēlās uz Latviju, bet tēvs palika Padomju Krievijā un 1930. gadu sākumā gāja bojā Solovku salas GULAG nometnē.
1933. gadā viņš beidza mācības Rīgas pilsētas krievu ģimnāzijā, studēja Latvijas Universitātes inženierzinātņu fakultātē (1934–1942). 1937. gadā pirmo reizi piedalījās VI Latvijas šaha kongresā, kura 2. virsturnīrā dalīja 6.-7. vietu ar Ēriku Lazdiņu. 1938.-1939. gadā dienēja Latvijas armijā. 1939. gada vasarā apprecējās ar Latvijas Nacionālās operas baleta solisti Veru Jakobi (ru, 1910-2004). Tajā pašā dienā arī viņa brālis Andrejs apprecējās ar Veras Jakobi māsu Annu. un kopā ar sievu aizbrauca strādāt par inženieri uz Beļģu Kongo.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā represēja viņa sievastēvu juristu Pēteri Jakobi (ru, 1877-1941). Kara laikā izjuka Nikolaja un Veras laulība, vēlāk Vera uzstājās ar savas mātes uzvārdu Ļihačeva (ru). 1943. gadā uzvarējis Rīgas pilsētas šaha ātrspēles čempionātā. 1943. gadā piedalījās Latvijas meistarsacīkstes šahā, kurās ilgu laiku bijis 2. vietā, tomēr zaudējumi pēdējās divās kārtās likuši samierināties ar dalītu 3.-6. vietu.
Otrā pasaules kara beigu posmā Engaličevs dienēja Vlasova krievu armijas štābā. Pēc kara dzīvoja Romā, iespējams, ka šeit jau mituši viņa radinieki, kas emigrējuši no Krievijas pēc Oktobra revolūcijas. Beidzis inženierzinātnes studijas Romas universitātē. Strādājis Pasaules baznīcu padomē (en) par imigrācijas daļas vadītāju un palīdzējis arī daudziem latviešu emigrantiem, kas izceļojuši caur Itāliju uz citām valstīm. 1947. gadā uzvarējis Romas pilsētas šaha čempionātā. Divus gadus pēc kārtas bijis otrais Venēcijas nacionālajos šaha turnīros (1947, 1948). 1950. gadā Sorento izcīnījis 2. vietu Itālijas šaha čempionātā, lai gan līdz turnīra priekšpēdējai kārtai bijis līderis un tikai zaudējums izšķirošajā partijā pret uzvarētāju Džordžo Porreku nav ļāvis kļūt par uzvarētāju. 1957. gada novembrī, kad Rīgas šahistu komanda (M. Tāls, A. Gipslis, J. Kļaviņš, A. Aleksandrovs, Z. Solmanis) viesojās Itālijā un sacentās ar Romas šahistu komandu, divās partijās cietis zaudējumu pret Aivaru Gipsli. Par šo maču informācija parādījusies arī tā laika Padomju Latvijas presē, kur Engaličevs raksturots kā cilvēks, kurš "kādreiz dzīvojis Rīgā, tāpēc tālajā pilsētā Ģipslim bija patīkami dzirdēt latvisko «padodos»." Interesanti, ka 1955. gadā tajā pašā laikrakstā "Par Atgriešanos Dzimtenē" Engaličevs tika parādīts klaji negatīvi, kā "amerikāņu, itāļu un pāvesta izlūkdienestu aģents", kas "nodarbojas ar emigrantu un pārvietoto personu vervēšanu amerikāņu izlūkošanas dienestam".
1958. gada sākumā Engaličevs pārcēlās uz dzīvi Toronto, bet vēlāk uz Monreālu Kanādā. Arī Kanādā turpinājis ar labiem panākumiem piedalīties šaha turnīros. 1958. gadā uzvarējis Kvebekas šaha čempionātā. Šaha turnīros piedalījies līdz 1970. gadu beigām. Miris 1981. gadā.
Džonijs Viljamss
Džonatans Pīters Viljamss (en, dzimis ) ir Velsas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, bijušais Velsas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada Viljamss pārstāv Anglijas League Two komandu Gillingham.
Viljamss savu karjeru uzsāka 2013. gadā, kur viņš ilgu laiku tika izīrēts vairākiem klubiem, kā Ipswich Town, Nottingham Forest, Milton Keynes Dons un Sunderland. 2019. gadā pievienojies Charlton Athletic, bet 2021. gadā Cardiff City.
Velsas futbola izlases sastāvā debitējis 2013. gadā. Piedalījies 2016. un 2020. gada Eiropas čempionātā.
Kuļikovas kauja
Kuļikovas kauja bija miltitāra sadurme Zelta Ordas iekšējo cīņu laikā starp hanu Tohtamišu un karavadoni Mamaju. Kauja notika 1380. gada 7. septembrī Sloku laukā pie Donas upes tagadējā Tulas apgabalā starp Tohtamiša sabiedroto Maskavas kņazu Dmitriju un emīra Mamaja vadīto karaspēku pirms viņa sabiedroto lietuviešu dižkunigaiša Jagaiļa un krievu Rjazaņas kņaza Oļega ierašanās kaujas laukā.
Priekšvēsture
Pēc hana Berdibeka nogalināšanas 1359. gadā uz Ordas hana troni pretendēja vairākas Čingishana pēcteču sānu līnijas, reizēm vienlaikus pat četri pretendenti sacentās par ietekmīgo karavadoņu labvēlību. Lietuvas dižkunigaitis Aļģirds 1362. gadā uzvarēja Ordas hana Hadži Murada karaspēku kaujā pie Zilajiem ūdeņiem un pievienoja saviem valdījumiem Kijevas kņazisti un Melnās jūras piekrastes stepes Ukrainas teritorijā. Maskavas kņazs Dmitrijs 1362. gadā ieguva lielkņaza jarliku.
Šis laiks sakrita ar nestabilitātes periodu Mongoļu impērijas centrā Ķīnā, kur uzvarēja Sarkano apsēju sacelšanās. Pēdējais Juaņu dinastijas imperators Togantemurs 1368. gadā bēga uz Karakorumu Mongolijā un zaudēja savu varu pār agrākās impērijas daļām. Bijušajā impērijas galvaspilsētā Pekinā sāka valdīt Minu dinastija. Mazgadīgā hana Muhameda Bolaka valdīšanas laikā 1370. gadā Dženovas tirgotāju atbalstītais karavadonis Mamajs kļuva par reģentu un patieso Ordas valdnieku, kaut arī nebūdams Čingishana pēctecis, viņš formāli nevarēja kļūt par hanu. To izmantoja kņazs Dmitrijs Donskis, kas 1371. gadā atteicās pakļauties Mamaja prasībai atdot lielkņaza titulu savam sāncensim Tveras kņazam. 1375. gadā Horezmas hanam Urusam izdevās ieņemt Saraju un apvienot lielāko daļu no Mamajam nepakļautajām Ordas zemēm. 1377. gadā Mamajs vēlējas iegūt tiesības ievākt nodokļus krievu zemēs un viņa sabiedrotais karavadonis Arpašs sakāva Maskavas kņazu Dmitriju kaujā pie Pianas upes, savukārt 1378. gadā kņazam Dmitrijam izdevās uzvarēt karavadoni Murzu Begiču kauja pie Vožas upes. 1378. gadā attāls hana Urusa radinieks Tohtamišs ar Samarkandas emīra Tamerlana palīdzību uzsāka karu pret Mamaju un 1380. gadā ieņēma Sarai-Berki.
Norise
Pretendentu savstarpējās cīņās iesaistījās arī krievu kņazistes, pie kam Maskavas kņazs Dmitrijs nostājās hana Tohtamiša pusē un 1380. gada 7. septembrī Kuļikovas kaujā pie Donas upes pārliecinoši sakāva karavadoņa Mamaja vadīto karaspēku pirms viņa sabiedroto Lietuvas dižkunigaiša Jagaiļa un Rjazaņas kņaza Oļega ierašanās kaujas laukā. Pēc Kuļikovas kaujas Tohtamišs Krimā pilnīgi sakāva Mamaja karaspēku un tika ievēlēts par jauno Ordas hanu.
Sekas
Mamaja sakāves rezultātā hanam Tohtamišam 1381. gadā no jauna izdevās apvienot Ordas zemes savā pakļautībā. Lai atjaunotu kontroli pār krievu kņazistēm, 1382. gada augustā hans Tohtamišs iebruka krievu zemēs. Ņižņijnovgorodas, Rjazaņas un Tveras kņazi apliecināja savu padevību Tohtamišam, bet Maskavas kņazs Dmitrijs devās uz Kostromu vākt karaspēku. Maskavu aizstāvēja vienīgi tās garnizons un lietuvieši Aļgirda mazdēla Osteja vadībā, kurus Ordas karaspēks uzvarēja un izpostīja Maskavu un apkārtējās pilsētas. 1383. gadā hans Tohtamišs uzvarēja arī Lietuvas dižkunigaiti Jagaili kaujā pie Poltavas, kas piekrita maksāt Zelta Ordai meslus par viņam pakļautajām krievu zemēm.
Peldēšana 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 200 metri vīriešu komandām
200 metri vīriešu komandām bija viena no septiņām peldēšanas disciplīnām, kas tika aizvadīta 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē. Sacensības tika aizvadītas Sēnas upes daļa starp Kurbevuē un Aņēras tiltiem 1900. gada 12. augustā. Tajās startēja 4 komandas, katrā pa 5 peldētājiem. Kopā bija pieteikti 20 peldētāji, taču reāli sacensībās startēja tikai 18 no viņiem.
Zelta medaļu izcīnīja Vācijas peldētāju komanda Deutscher Schwimm Verband Berlin, kuras sastāvā bija Jūliuss Frejs, Makss Hainle, Ernsts Hopenbergs, Makss Šēne, Herberts fon Petersdorfs. Sudraba medaļu ieguva Francijas komanda Tritons Lillois, kuras sastāvā bija Žozefs Bertrāns, Viktors Kadē, Moriss Ošpjē, Viktors Ošpjē un Žils Verbeks. Savukārt bronzas medaļu ieguba Francijas peldētāju komanda Pupilles de Neptune de Lille, kuru veidoja Luijs Martēns, Žoržs Leijē,Dezirē Meršē un Renē Tartara.
Sacensību formāts
Sacensībās tika aizvadītas četras priekšsacīkstes, kur katrā startēja pieci peldētāji. Punktu vērtēšanā tika izmantota diezgan dīvaina sistēma - peldētāji tika izsēti pa priekšsacīkstēm, pēc tam saņēma punktus atkarībā no tā kuru vietu viņi ieņēma priekšsacīkstēs. Pirmajās priekšsacīkstēs startējošajiem sportistiem tika piešķirti punkti no 1 līdz 5, uzvarētājam saņemot 1 punktu. Otrajā pusfinālā startējošie sportisti saņēma no 6 līdz 10 punktiem un tamlīdzīgi. Komandā tika apkopoti piecu peldētāju rezultātu un komanda, kas ieguva vismazāk punktu, izcīnīja 1. vietu.
Pārstāvētās valstis un sportisti
200 metru komandu peldēšanā startēja 20 sportisti (4 komandas) no 2 valstīm.
Iekavās norādīts pārstāvošo sportistu skaits.
Pontonu tilts (Rīga)
Pontonu tilts jeb Rīgas pontontilts (de, ru) bija no pontoniem sastāvošs tilts Rīgā pār Daugavu, kas vairākas reizes mainīja novietojumu. Pirmais (1896—1915), otrais (1931—1944) un trešais (1945—1957) pontontilts aptuveni atradās tagadējā Akmens tilta vietā, bet ceturtais pontontilts (1957—1981) atradās augšpus tagadējam Vanšu tiltam.
Vēsture
Pirmo Pontontiltu no 1892. līdz 1896. gadam pa posmiem uzbūvēja 646 metrus garā Peldošā tilta vietā, kas savienoja Vecrīgas Grēcinieku ielas galu ar Klīversalu un Jelgavas ceļu un atradās tagadējā Akmens tilta vietā. Tā vidū atradās tramvaja sliedes. Pavasaros, ledus iešanas laikā, to izņēma un novietoja ziemas ostā. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā, baidoties no vācu armijas uzbrukuma Rīgai, Pontontiltu izjauca. Uzsāka pontonu evakuāciju uz Igauniju, bet vētras laikā lielāko daļu no tiem izmeta Igaunijas piekrastē uz akmeņiem. Pēc Rīgas ieņemšanas 1917. gada septembrī Pontontilta vietā uzbūvēja Lībekas koka tiltu, ko 1924. gadā izpostīja pavasara pali.
1931. gadā atklāja Jauno Pontontiltu, kas bija izgatavots Liepājas karostas darbnīcās. Pirms 1941. gada kaujas par Rīgas tiltiem Sarkanā armija iznīcināja divus pontontilta posmus, kas tika atjaunoti 1942. gadā. Vācu armijai atkāpjoties 1944. gadā, tilta pontonus uzspridzināja un nogremdēja Daugavā.
Pēc Vanšu tilta atklāšanas 1981. gadā pontontiltu nojauca, daļu no pontoniem pa jūru aizvilka uz Ļeņingradu, bet daļa veco pontonu ilgstoši atradās Āgenskalna līcī.
Cēsu pilsmuiža
Pēc agrārās reformas Cēsu Jauno pili nodeva Latvijas Aizsardzības ministrijas īpašumā un līdz 1940. gadam tajā atradās Latvijas armijas 8. Daugavpils kājnieku pulka štābs un virsnieku klubs. Pēc Otrā pasaules kara 1949. gadā Jaunajā pilī iekārtoja Cēsu Vēstures un mākslas muzeju. Kopš 2004. gada bijušās pilsmuižas kompleksā atrodas Cēsu kultūras un tūrisma centrs.
Vēsture
Jau Livonijas ordeņa valsts laikā izveidojās Cēsu komturiem pakļauta Cēsu pils muiža. Livonijas kara laikā Cēsu pili sagrāva, bet Zviedru Vidzemes laikā atkal atjaunoja. Šeit atradās viena no zviedru karaļu "kroņa muižām", tā laika plānos attēlotā priekšpils mūra caurbrauktuve blakus tornim Jaunās pils dārza fasādē labi iezīmējas arī mūsdienās.
Pēc Cēsu pils sagraušanas Lielā Ziemeļu kara laikā pils pārvaldnieki mitinājās nesagrautajā Lademahera tornī blakus pils vārtiem. Pēc Vidzemes inkorporācijas Krievijas Impērijas sastāvā ķeizariene Elizabete 1747. gadā Cēsu pilsmuižu uzdāvināja savam kancleram grāfam Aleksejam Bestuževam–Rjuminam, kas nespēja satikt ar Cēsu pilsētas iedzīvotājiem un jau 1755. gadā pilsmuižu pārdeva Gotlībam Johanam fon Volfam. 1777. gadā muižu nopirka majors Kārlis Eberhards fon Zīverss, pēc viņa nāves to 1821. gadā mantoja viņa dēls ģenerālis Kārlis Gustavs fon Zīverss, pēc viņa 1856. gadā grāfs Emanuels fon Zīverss, kas savā muižā izveidoja Cēsu alus darītavu. Pēc viņa nāves 1909. gadā Cēsu pilsmuižu mantoja vecākais dēls Krievijas Impērijas galma kambarkungs un īstenais valsts padomnieks Emanuels fon Zīverss (1848-1919). Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada decembrī viņš aizbrauca uz Krieviju, bet Cēsu muižā atstāja pārstāvi Leonhardu Otosonu. Latvijas brīvības cīņu laikā pēc Cēsu kaujām 1919. gada jūnija beigās ēkā izvietojās Ziemeļlatvijas Civilpārvalde.
Pēc Emanuela fon Zīversa nāves 1919. gada 19. decembrī Cēsu pilsmuižu mantoja otrā sieva Leonija, pirmās sievas dēls Andrejs Aleksandrs fon Zīverss (1890–1972) un meita Katrīna. Pēc 1920. gada zemes reformas grāfa Andreja fon Zīversa īpašumā nonāca pilsmuižas alus darītava, pils krogs (atradās viesnīcas „Cēsis” vietā) un pils viesnīca Lenču ielā. Lai gan Andrejs fon Zīverss Jaunajā pilī 1920. gadā piedāvāja iekārtot lauksaimniecības skolu ar specializāciju putnkopībā, projekts atbalstīts netika un 1922. gadā Andrejs Zīverss pārcēlās uz dzīvi Francijā, kur strādāja par korespondentu laikrakstā Le Temps.
Ēkas apraksts
Kārlis Eberhards fon Zīverss līdz 1783. gadam lika Cēsu ordeņa pils Lademahera torni ar diviem virszemes stāviem un caurbrauktuves ēku pilnīgi pārbūvēt, izveidojot divstāvu muižas mūra dzīvojamo ēku ar mansarda jumtu un pildrežģa zelmiņiem, segmentveida logailām ēkas otrajā un mansarda stāvā. Fasādes bija krāsotas dzeltenā pamattonī ar baltām ailu ietverošām joslām. Senākais Jaunās pils dārza fasādes fragmenta zīmējums attiecas uz 1793. gadu Johana Kristofa Broces zīmētajā viduslaiku pilsdrupu skatā. Ēkas pirmajā stāvā atradās telpas ar velvēto pārsegumu, kas bija paredzētas telpas kalpotāju un saimnieciskajām vajadzībām, kuras grupējās ap centrālo velvēto vestibilu dārza pusē. Otrā stāva pils kungu istabas bija savienotas pēc anfilādes principa.
Grāfs Kārlis Gustavs fon Zīverss 1820.–1830. gados veica ēkas pārbūvi atbilstoši vēlā klasicisma – ampīra stilistikai. Ēkas apjomu papildināja balkoni ar kolonām tās galvenajās fasādēs, pildrežga zelmiņus nomainīja mūra konstrukcija. Dārza fasādē tika uzcelts bīdermeijera laikam raksturīgs lievenis ar divām koka vītņu kāpnēm. Pirmajā stāvā bija paredzētas istabas kalpotājiem, muižkungam un pils saimniecības vadītājai, kā arī telpas saimnieciskām vajadzībām kā maizes cepšanai, virtuvei un pārtikas noliktavai. Torņa pagrabu izmantoja vīna glabāšanai, bet tā pirmo stāvu dārzeņu glabāšanai. Otrajā stāvā bija iekārtotas telpas dzīvošanai un reprezentācijas vajadzībām ar galveno zāli – Lielo salonu centrā. Tam blakus pils austrumu daļā atradās Mazais salons, viesu guļamistaba un ēdamtelpa, savukārt pils ziemeļu daļā saimnieku guļamistaba, kabinets, bērnu istaba un palīgtelpas. Šajā laikā izmaiņas plānojumā notikušas ēkas ziemeļu (pagalma) pusē, iekārtojot divas jaunas telpas - otru kabinetu un t.s. „kafijas istabu”. Pārbūvējot mansarda stāvu, radās daudzas papildus dzīvojamās istabas. 1840. – 1850. gados paaugstināja viduslaiku nocietinājumu torni, virs diviem virszemes stāviem uzcēla šaurāku torņa cilindrisko daļu ar divām telpām. Torni dekorēja ar neogotiskiem elementiem - smailloka arkādēm un ailām. Tas radīja it kā vienota ansambļa iespaidu ar pilsdrupām un raksturoja 19. gadsimta pirmās puses romantisma tendences arhitektūrā. Sākotnēji torņa trešajā stāvā atradās viesistaba – salons ar izeju uz āra galeriju. 19. gs. otrajā pusē šeit iekārtoja pils bibliotēku. Torņa ceturtajā stāvā, kuru veido apaļa telpa ar īpaši izbūvētu apejas galeriju, 19. gs. beigās, iespējams, iekārtoja vēl vienu bibliotēkas telpu.
Grāfa Emanuela fon Zīversa saimniekošanas laikā uzcēla divas verandas. Viena no tām atradās dārza fasādē virs lieveņa balkona un nav saglabājusies. Otra atrodas pils rietumu jeb gala fasādē, kuru grezno uz āru izvilktām šuvēm izšuvota sarkano ķieģeļu pamatne. Arhitekts Roberts Pflūgs izveidoja Jaunās pils galvenās fasādes portāla risinājumu ar polihromi krāsotu skārda segumu, ko balsta čuguna „pīķi”.
Pils parks
Kopš 1920. gadu sākuma parkā notiek Cēsu novada dziesmu svētki, teātra izrādes, koncerti un zaļumballes. No 1935. gada par parka uzturēšanu un labiekārtošanu rūpējās Cēsu pilsētas valde. 1936. gadā pēc mākslinieka J. Rozenberga meta uzbūvēja kāpnes ar sešām tēlnieka R. Āboltiņa veidotām bērnu skulptūrām un suvenīru kiosku, kas saglabājies nemainīgā izskatā. 1938. gadā izbūvēja estrādi, ko paplašināja 1960. gados, dīķī 1960. gadā uzstādīja A. Jansona skulptūru-strūklaku „Vīrs ar samu”.
Kučiera dzīvojamā māja
Kučiera dzīvojamā māja bijusi pils kučiera dzīvojamā māja. Tā celta 19. gadsimta otrajā pusē. Kopš 2002. gada Kučiera namiņā atrodas Cēsu Tūrisma un informācijas centrs.
Mūra klēts
Mūra klēts plānos pirmo reizi parādās 1802. gadā, tā celta vietā, kur 17. gadsimtā atradusies saimes māja un dīķis vai ar ūdeni pildīts grāvis.
Koncertzāle ''Finlandia''
Ēka tika celta no 1967. līdz 1975. gadam un tās projekta autors ir Alvars Ālto. Kompleksā atrodas koncertu, konferenču un izstāžu zāles. Šeit notiek Helsinku simfoniskā orķestra koncerti un mēģinājumi. 1975. gadā koncertzālē notika Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas konference, kurā tika noslēgtas Helsinku vienošanās. Kopš 2022. gada notiek koncertzāles rekonstrukcija.
Grundzāles muiža
Grundzāles muiža ir ciems Smiltenes novada Grundzāles pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 7,8 km no pagasta centra Grundzāles, 24,8 km no novada centra Smiltenes un 146,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no valsts autoceļu V247 (Mēri–Grundzāle–Vizla) un V248 (Cirgaļi–Palsmane–Ūdrupe) krustojuma, netālu no Stepupes iztekas.
Bērzupe (Liepnas pagasts)
Bērzupe (augšzemnieku dialektā: Bārzupe) ir ciems Alūksnes novada Liepnas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 10 km no pagasta centra Liepnas, 32 km no novada centra Alūksnes un 233 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P42, netālu no Dobusalas strauta ietekas Bērzupītē.
Arturs Filipo
Arturs Filipo (fr) bija franču jātnieks, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
Filipo 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs startēja jāšanas konkūra sacensībās. Šajās disciplīnā viņš startēja ar zirgu Floridor. Taču nav zināms viņa iegūtais rezultāts.
Freizers Forsters
Freizers Džerards Forsters (en, dzimis ) ir Anglijas futbolists, spēlē vārtsarga pozīcijā, Anglijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Forsters pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Tottenham Hotspur.
Iepriekš pārstāvējis Anglijas komandas Newcastle United, Stockport County, Bristol Rovers un Norwich City, kā arī Skotijas komandu Celtic. Vislielākos panākumus guvis ar Celtic komandu, kuras rindās viņš četras reizes kļuva par Skotijas Premjerlīgas uzvarētāju.
Anglijas futbola izlases sastāvā debitējis 2014. gadā. Piedalījies 2014. gada FIFA Pasaules kausā un 2016. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Norwich City
Pužulova
Pužulova ir ciems Balvu novada Briežuciema pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumu daļā 8 km no pagasta centra Briežuciema, 30 km no novada centra Balviem un 250 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no autoceļa V480 (Aususala–Breksene), Grūšļovas upes krastā.
Daugavpils Valsts ģimnāzija
Daugavpils Valsts ģimnāzija ir Daugavpils pilsētas domes dibināta un Daugavpils pilsētas Izglītības pārvaldes padotībā esoša vispārējās vidējās izglītības iestāde, kura īsteno pamatizglītības otrā posma, vispārējās vidējās izglītības un interešu izglītības programmas, veic metodisko un pedagogu tālākizglītības darbību.
Vēsture
Par savu dibināšanas gadu skola uzskata 1831. gadu, kad izveidoja Dinaburgas muižniecības skolu ar divām klasēm. 1841. gadā iesvētīja pēc arhitekta Štauberta projekta celto skolas ēku. 1871. gadā muižniecības skolu pārveidoja par Dinaburgas reālskolu (Динабургское реальное училище, pēc 1893. gada Двинское реальное училище). Pirmā pasaules kara laikā 1914. — 1916. gadā skolu evakuēja uz Maskavu. 1920. gadā Daugavpils reālskolu pārveidoja par reālģimnāziju, kurā bija sešas vidusskolas klases ar 178 skolēniem un vienpadsmit pamatskolas klases ar 408 skolēniem (kopā 586 skolēni). 1921. gadā reālģimnāziju beidza 49 zēni. 1921. gadā to pārveidoja par Daugavpils Valsts vidusskolu ar latviešu mācību valodu. Skolas telpās darbojās arī divas pamatskolas klases, Latgales Tautas konservatorija (1923—1940) un komercskolas vakara nodaļa. Sešās skolas telpās darbojās Daugavpils pedagoģiskais seminārs. 1924. gadā skolu pārdēvēja par '''1. Daugavpils Valsts ģimnāziju''', 1927. gadā to apmeklēja izglītības ministrs un dzejnieks Rainis. Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā to pārdēvēja par '''Daugavpils 1. vidusskolu''', Vācu okupācijas laikā skolas ēkā bija kara hospitālis.
1996. gadā atklāja skolas piebūvi. 1998. gadā skolai atjaunoja ģimnāzijas nosaukumu. 2002. gadā to sadalīja Daugavpils pilsētas 1. ģimnāzijā (7.-12.klases) un Daugavpils Vienības pamatskolā (1.-9.klases). Kopš 2004. gada to sauc par Daugavpils Valsts ģimnāziju.
Gailova
Gailova var būt:
Upmaļi
Upmaļi var būt:
Kalējiņi
Kalējiņi ir ciems Smiltenes novada Grundzāles pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 3,5 km no pagasta centra Grundzāles, 29,0 km no novada centra Smiltenes un 150,7 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Vecpalsas krastos.
FC Astana
Futbola klubs «Astana» (kk), starptautiski pazīstams kā FC Astana vai vienkārši Astana, ir profesionāls futbola klubs no Astanas. Tas spēlē Kazahstānas Premjerlīgā, kas ir augstākā līga valstī. Klubs mājas spēles kopš 2009. gada sezonas vidus aizvada Astana Arena stadionā ar 30 000 skatītāju ietilpību. Kluba krāsas, kas parādās tā emblēmā un formas tērpā, ir debeszila un dzeltena. Klubs dibināts 2009. gadā kā Lokomotiv Astana, bet 2011. gadā nosaukums mainīts uz «Astana». Klubs ir daļa no Astanas prezidentālā sporta kluba, kas ir Astanas galveno sporta komandu asociācija, ko atbalsta valsts investīciju fonds Samruk-Kazyna.
Klubs savā īsajā pastāvēšanas vēsturē ieguvis sešus valsts čempiona titulus, trīs Kazahstānas kausus un četrus Kazahstānas superkausus. 2015. gadā «Astana» kvalificējās UEFA Čempionu līgas grupu turnīram, kļūstot par pirmo Kazahstānas komandu ar šādu panākumu.
Konolija
Konolija var būt:
Valdemāra tilts
Valdemāra tilts bija koka tilts pār Daugavu Rīgā, ko uzcēla Otrā pasaules kara laikā 1944. - 1945. gadā frontes apgādes vajadzībām. Sliktā stāvokļa dēļ to demontēja 1964. gadā.
Vēsture
Vērmahta atkāpšanās laikā 1944. gada oktobrī uzspridzināja Pontonu tiltu un nogremdēja Daugavā. 1944. gada 1. decembrī Krišjāņa Valdemāra ielas galā Sarkanās armijas sapieri pēc I. Stoļarskas projekta sāka koka tilta celtniecību pēc Langera sistēmas, kas bija līdzīgs agrākā Lībekas tilta (1917-1924) projektam. Kokmateriālus steidzamības kārtā bez antiseptikas sagatavoja Jaunciema kokzāģētavā un tiltu atklāja 1945. gada 15. martā. Tilts bija 564 metrus garš, bet tikai 7 metrus plats, pār to veda vienas tramvaja sliedes. Kad 1957. gadā pabeidza Oktobra (Akmens) tilta būvniecību, paralēli Valdemāra tiltam pārvietoja jauno pontontiltu. Valdemāra tilts tika lietots līdz 1950. gadu beigām, to nojauca 1964. gadā.
Projekta autore
Valdemāra tilta projekta autore bija Maskavā dzimusī PSRS inženiere I. Stoļarska (И. А. Столярская), kas pēc tilta atklāšanas sniegtajā intervijā teica, ka ir "priecīga par iespēju piedalīties šajā darbā un ar to kalpot jaunajai padomju republikai Latvijai un draudzīgajai latviešu tautai".
Movša Feigins
Movša Feigins (dzimis Daugavpilī, miris  Buenosairesā) bija Latvijas šaha meistars, viens no spēcīgākajiem Latvijas šahistiem 1930. gados.
4. Latvijas šaha kongresā, kas notika Jelgavā 1932. gadā, uzvarot papildmačā Teodoru Bergu, viņš kļuva par Latvijas čempionu šahā. Sešas reizes Movša Feigins ir piedalījies Latvijas izlases sastāvā šaha olimpiādēs, kurās spēlējis ļoti sekmīgi, un divas reizes ieguvis godalgotu vietu pie sava galdiņa: bronzu 1933. gadā un sudrabu 1936. gadā.
Arturs Ozoliņš
Arturs Ozoliņš (dzimis ) ir latviešu pianists.
Dzīvesgājums
Dzimis 1946. gadā Lībekā latviešu bēgļu ģimenē. 1948. gadā kopā ar ģimeni emigrēja uz Argentīnu, 1958. gadā pārcēlās uz dzīvi Kanādā. 1962. gadā beidza mācības Toronto Karaliskajā akadēmijā, 1967. gadā absolvēja Mannesa mūzikas koledžu Ņujorkā, ASV.
Kosovas Olimpiskā komiteja
Kosovas Olimpiskā komiteja (sq) ir Nacionālā Olimpiskā komiteja, kas pārstāv Kosovu Starptautiskājā Olimpiskājā komitejā (SOK). Kosovas Olimpiskā komiteja tika dibināta 1992. gadā, bet SOK to oficiāli atzina tikai 2014. gadā.
Arturs Ozoliņš
Dzīvesgājums
Koncertē ASV un Eiropā kopš 1960. gada, vairākas reizes sniedzis koncertus arī Latvijā. Ozoliņš ir sadarbojies ar dažādu valstu kolektīviem, tai skaitā Liepājas simfonisko orķestri. 1995. gadā saņēmis Pasaules brīvo latviešu apvienības Tautas balvu. 2002. gadā ticis apbalvots ar ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Saņēmis Lielo mūzikas balvu.
Kosovas Olimpiskā komiteja
Vēsture
Kosovas Olimpiskā komiteja tika oficiāli izveidota 1992. gadā. Apvienoto Nāciju vadītā Kosovas administrācija vispirms izveidoja darba grupu sadarbībai ar SOK, lai sportisti varētu piedalīties olimpiskajās spēlēs. Kosovas statusa dēļ tās sportistiem neļāva piedalīties sacensībās ar Kosovas karogu līdz atzīšanai 2014. gadā. Tāpēc 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs pasaules čempionei Kosovas džudistei Majlindai Kelmendi nācās pārstāvēt Albāniju. Kosovas etnisko serbu sportisti sacensībās piedalījās Serbijas un Melnkalnes, vēlāk Serbijas sastāvā.
2013. gada aprīlī starp Serbijas un Kosovas valdībām tika noslēgts Briseles nolīgums. Starptautiskā Olimpiskā komiteja 2014. gada oktobrī provizoriski atzina Kosovas Olimpisko komiteju un 2014. gada 9. decembrī tai piešķīra pilntiesīgu dalību. Tajā laikā Kosova nebija Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle vai novērotāja, bet 112 no 193 ANO dalībvalstīm to bija atzinušas par suverēnu valsti. Kosova pirmo reizi piedalījās 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro, kur ieguva savu pirmo olimpisko zelta medaļu. Medaļu ieguva džudiste Majlinda Kelmendi kategorijā līdz 52 kg.
Viļņas vaivadija
Vēsture
Dižkunigaiša Ģedimina valdīšanas laikā par Lietuvas dižkunigaitijas galvaspilsētu kļuva Viļņa (1323). Viņš ielika pamatus Lietuvas valdnieku dinastijai, savus plašos valdījumus sadalot dalienas kņazistēs (kunigaitijās). Pēc viņa nāves 1341. gadā Viļņas pilī valdīja viņa dēls Jaunutis un atraitne Jevna, tomēr jau 1345. gadā dižkunigaiša troni pārņēma Aļģirds. Viņa brālim Ķēstutim tika uzticēta Traķu kunigaitija un Žemaitija, bet Aļģirds valdīja pār Viļņu un Lietuvai pakļautajām krievu kņazistēm. Pēc Aļģirda nāves (1377) par dižkunigaiti kļuva viņa dēls Jagailis, kurš pēc 1385. gada Krēvas ūnijas kristījās un kļuva arī par Polijas karali (1386).
Lietuvas pilsoņu kara (1389–1392) rezultātā par Lietuvas dižkunigaiti kļuva Vītauts Dižais, kas 1413. gadā Hordolo (Horodło) parakstīja vienošanos ar savu brālēnu Jagaili, kas paredzēja Lietuvas dižkunigaitijas administratīvo reformu un vaivadiju izveidi. 1569. gadā pēc Polijas-Lietuvas ūnijas izveides, Viļņas vaivadija kļuva par "Abu tautu kopvalsts" sastāvdaļu. Pēc Trešās Polijas-Lietuvas dalīšanas 1795. gadā Viļņas vaivadiju anektēja Krievijas Impērija un iekļāva jaunizveidotās Lietuvas guberņas (pēc tās sadalīšanas 1801. gadā Viļņas guberņas) sastāvā.
Viļņas vaivadiju atjaunoja 1926. gada 20. janvārī pēc Viļņas Zemes likvidēšanas, kas bija izveidota pēc Viduslietuvas Republikas likvidēšanas 1922. gada 13. aprīlī, to apvienojot ar Navahrudakas vojevodistes ziemeļu daļu.
Krievijas Zinātņu akadēmija
Izveide
2013. gadā Krievijas ZA tika pārveidota, iekļaujot tajā Krievijas Medicīnas zinātņu akadēmiju un Krievijas Lauksaimniecības zinātņu akadēmiju.
Kroņmuiža (Dzelzavas pagasts)
Kroņmuiža ir ciems Madonas novada Dzelzavas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P83, Liedes upes krastā.
Zeikari (Vecpiebalgas pagasts)
Zeikari ir apdzīvota vieta Cēsu novada Vecpiebalgas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 5,5 km no pagasta centra Vecpiebalgas un 123,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa P30 (Cēsis—Vecpiebalga—Madona).
Sauja ložu
"Sauja ložu" ir 2002. gadā izdota Latvijas filma. Filmas režisore ir Una Celma.
Sižets
Ivara un viņa krusttēva Freda dzīvē pēkšņi ierodas Liene. Veco ieroču rūpnīcā sāk veidoties attiecību trijstūris starp cilvēkiem, kas nevar pielāgoties pienākušajiem laikiem.
Virpotāji
Virpotāji (Rotifera) ir pirmmutnieku dzīvnieku tips, kas senākās klasifikācijās tiek uzkatīts par veltņtārpu tipa klasi. Šī tipa pārstāvju raksturīga īpatnība ir rotācijas jeb virpotājaparāts ķermeņa priekšējā galā, kas sastāv no skropstiņu gredzeniem. Tas kalpo gan kā barošanās, gan arī kā pārvietošanās līdzeklis. Virpotāji ir sīka izmēra dzīvnieki, kas nepārsniedz 2,5 mm garumu. Virpotāju pārstāvis Ascomorpha minima ir pats sīkākais daudzšūnu organisms, tā garums sastāda tikai ap 40 μm. Sakarā ar virpotāju mazajiem izmēriem to audi bieži vien iegūst sincitiālu uzbūvi. Šim tipam ir raksturīga eitēlija, un tas nozīmē, ka visiem vienas sugas pieaugušajiem īpatņiem ir vienāds šūnu skaits. Dažas virpotāju sugas spēj pāriet kriptobiozes stāvoklī.
Morfoloģija
Ķermenim pārsvarā ir garena, šķērsgriezumā apaļa vai plakana forma. Dažas formas var būt lodveidīgas (piem. Trochosphaera). Izmēri no 0,04 līdz 2,5 mm. Uz virpotāja ķermeņa virsmas bieži vien ir saskatāms posmveidīgs reljefs. Tomēr tam nav sakara ar ķermeņa metamērismu. Tas parasti ir ārējās segas regulārs garenisks krokojums, kas saistīts ar virpotāju spēju savilkt ķermeni, turklāt, krokas ieiet viena otrā līdzīgi tālskata posmiem. Parasti ķermenim ir labi izšķirama galvas daļa ar virpotājaparātu, viduklis un astes nodalījums jeb kāja.
Vidukli bieži vien ietver hitīnam līdzīgas vielas čaula. Tā lejas daļā virs kājas pamatnes atrodas anālā atvere. Dažu ģinšu pārstāvjiem pie vidukļa ir izaugumi, kas atvieglo peldēšanu. Viduklī atrodas lielākā iekšējo orgānu daļa.
Kāja ir muskuļots ķermeņa izaugums, kas virpotājam dod iespēju rāpot. Kāja parasti nobeidzas ar divzaru dakšu jeb t.s. pirkstiem. Dakšu galos ir izvietoti dziedzeri, kas izdala lipīgas vielas. Tas ir piestiprināšanās (fiksācijas) orgāns, ar kura palīdzību virpotājs piestiprinās pie substrāta. Kāja ir attīstīta galvenokārt rāpojošām formām.