cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfrēds fon Kiderlens-Vehters
Alfrēds fon Kiderlens-Vehters (de, 1852-1912) bija vācu augstmanis, bijušais kareivis, diplomāts un politiķis, kurš no 1910. gada 27. jūnija līdz 1912. gada 30. decembrim bija Vācijas Impērijas valsts sekretārs un Ārlietu ministrijas vadītājs. Viņš vislabāk pazīstams kā viens no Agadiras krīzes vadītājiem 1911. gadā, kad Francija militāri paplašināja kontroli pār Maroku. Viņš pieprasīja kompensāciju Francijai agresīvā veidā, nosūtot uz notikuma vietu karakuģi un uzsākot militāru konfliktu starp Vāciju un Franciju, kuras abas gribēja pievienot Maroku savām kolonijām. Tika panākts kompromiss ar Franciju, saskaņā ar kuru Francija pārņēma kontroli pār Maroku un pretī deva Vācijai Francijas Kongo daļu, kas kļuva par vēl vienu Vācijas koloniju. Tomēr briti bija dusmīgi par šādu situāciju, un Britu Impērija vēlējās sākt karu ar Vācijas Impēriju. Pati krīze nopietni sabojāja attiecības starp Berlīni un Londonu, kā arī abām Lielbritānijas un Vācijas koloniālajām lielvarām.
Biogrāfija
Dzimis Štutgartē, ļoti bagāta banķiera Roberta Kiderlena un baroneses Marijas fon Vahteres ģimenē. Viņa uzvārds veidots apvienojot abu augstmaņu ģimeņu Kiderlenu un Vahteru ģerboņus.
Viņš cīnījās kā brīvprātīgais Francijas-Prūsijas karā (1870—1871). Pēc tiesību zinātņu studijām viņš 1879. gadā pievienojās ārvalstu ministrijai. Pēc dažiem gadiem viņš kopā ar imperatoru Vilhelmu II devās vizītēs uz Krieviju, Zviedriju un Dāniju. Viņš bija ministrs Hamburgas pilsētā 1894. gadā un darbojās arī kā Kopenhāgenā, Sanktpēterburgā, Parīzē un Konstantinopolē strādājošs diplomāts. Viņš bija sūtnis Kopenhāgenā (1895—1896). Vēlāk viņš tika pārcelts uz Bukaresti, kur pavadīja desmit gadus.
Rumānijā viņš nostiprināja zināšanas par Austrumeiropas politiku un kļuva par ārlietu ministrijas vadītāju kā arī vēstnieku Konstantinopolē. Viņš veica pārrunas par Bagdādes dzelzsceļa būvniecību. 1908. gadā Bernhards fon Bīlovs viņu iecēla par ārlietu sekretāra vietnieku un viņš atgriezās Berlīnē. Viņš bija svarīgākā amatpersona Bosnijas krīzes laikā. 1911. gadā sarunās par vienošanos ar Franciju viņš noslēdza otro Marokas krīzi pār Agadiru.
Pēc kanclera fon Bulova atkāpšanās 1909. gada novembrī Kiderlens kļuva par valsts sekretāru. Viņš veica sarunas 1911. gadā Agadiras krīzes laikā un tika nopietni kritizēts gan Vācijā, gan ārvalstīs par provokatīvo attieksmi Panther incidenta laikā, kas izraisīja krīzi. Viņš centās panākt sadarbību starp Vāciju un citām pasaules lielvarām. Viņš centās panākt Vācijas un Krievijas sadarbību.
Fon Kiderlens-Vahters nomira Štutgartē 1912. gadā. Viņa personīgie dokumenti un ar roku rakstītie manuskripti ir arhivēti un tiek turēti Sterlingas bibliotēkā Jēlas universitātē.
Roberts Antons Vilsons
Roberts Antons Vilsons (dzimis, miris ) bija amerikāņu rakstnieks, dramaturgs, dzejnieks, mistiķis, futurologs, anarhists un sazvērestības teoriju pētnieks. Pazīstams kā parodijreliģijas diskordiānisma propagandētājs.
Dzimis un uzaudzis Ņujorkā. No 1965. līdz 1971. gadam strādāja par izdevumā Playboy. 1975. gadā kopā ar Robertu Šī publicēja triloģiju The Illuminatus!, kas kļuva ar bestselleru.
Porkaļi
Porkaļi ir ciems Pildas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 287 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Garais Snidzins, Porkaļu ezers.
Dzeltenā stērste
Dzeltenā stērste (Emberiza citrinella) ir stērstu dzimtas (Emberizidae) Latvijā ligzdojoša putnu suga. Tai ir trīs pasugas. Tā ir tipiska Vecās Pasaules putnu suga. Dzeltenā stērste ligzdo Eirāzijā, ziemeļu robežai sekojot mežu līnijai. Lielākā daļa populācijas ir nometnieki, bet ziemeļu populācijas lido salīdzinoši nelielus attālumus dienvidu virzienā. Dzeltenās stērstes tuvākā radiniece ir priežu stērste (Emberiza leucocephalos). Nesenā pagātnē abas stērstes tika uzskatītas kā viena suga. Tuvu radniecīgas ir arī baltgalvas stērste (Emberiza stewarti) un žoga stērste (Emberiza cirlus).
Izplatība
Dzeltenās stērstes dabīgais izplatības areāls aptver lielāko daļu Eiropas, izņemot Spānijas dienviddaļu un Āzijas rietumu un centrālo daļu, sasniedzot gandrīz Baikālu. Areāla ziemeļu robeža aptuveni seko koku izplatībai, dienvidu virzienā robeža sasniedz Melno jūru, šķērso Volgas lejteci un aptuveni seko Kazahijas ziemeļu robežai līdz Altajam. Sastopama arī Kaukāzā. Reizēm ieklejo Ziemeļāfrikā.
Dzeltenā stērste 1862. gadā tika introducēta Jaunzēlandē, kur tā labi iedzīvojusies un ir plaši izplatījusies. Lielākā daļa Eiropas populācijas ir nometnieki, bet ziemeļu reģionu populācijas ziemo izplatības areāla dienvidos. Dzeltenā stērste mājo atklātās ainavās ar krūmiem un dažiem kokiem.
Latvijā
Latvijā dzeltenā stērste ir parasta un izplatīta ligzdotāja. Rudenī daļa aizceļo uz dienvidiem, bet ieklejo stērstes no ziemeļu un austrumu apgabaliem. Ziemā koncentrējas pie fermām, elevatoriem, dzirnavām un gar ceļmalām, piemērotu barošanās vietu tuvumā. Latvijā mājo dzeltenās stērstes nominālpasuga — Emberiza citrinella citrinella. Ziemā reizēm ieceļo Krievijas dzeltenā stērste (E.c.erythrogenys).
Izskats
Dzeltenā stērste ir viens no košākajiem dziedātājputniem mērenajā joslā, nedaudz lielāks par zvirbuli. Tā ir kompakta, ar nelielu galvu un garu asti, ķermeņa garums ir 15,5—17 cm, spārnu izplētums 23—29 cm, svars apmēram 31 g. Kā jau sēklēdājam dzeltenajai stērstei ir spēcīgs, konusveidīgs knābis.
Dzeltenās stērstes apspalvojumam raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņam ir koši dzeltena galva un pavēdere. Uz dzeltenajām krūtīm tumši brūnu vai olīvzaļu spalviņu svītrojums. Tā mugura dzeltenbrūni raibumota, virsaste ruda. Mātīte ir dzeltenpelēka, ar intensīvāk svītrotu pavēderi un sāniem. Jaunie putni līdzīgi mātītēm.
Uzvedība un barība
Vasaras periodā dzeltenās stērstes uzturas pa pāriem, bet ziemas laikā tās veido barus, kas kopīgi barojas un nakšņo. Bari bieži jaukti ar citu sēklēdāju sugu putniem. Dzeltenā stērste barojas galvenokārt ar dažādām sēklām un graudiem, kurus tās parasti uzlasa uz zemes. Dzeltenās stērstes, lai arī ir uzmanīgi putniņi, nav pārāk bailīgas. Tās bieži var novērot sēžam kādā krūmā vai karājoties lielāku augu kātos, uzknābjot no tiem sēklas. Vairošanās sezonas laikā dzeltenā stērste barojas arī ar kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem.
Ligzdošana
Dzeltenās stērstes veido monogāmus pārus un sezonas laikā var būt līdz 3 dējumiem, bet biežāk ir 2 dējumi. Tās ligzdo mežmalās, krūmājos, ūdenskrātuvju malās, tām patīk, ja tuvumā ir augstu augu pļavas. Dzeltenā stērste neligzdo, kamēr krūmiem nav attīstījušās lapas. Mātīte tuvu pie zemes, krūmu vai lielu augu apakšējos zaros vij kausveida ligzdu, izmantojot zāli, lapas un sūnas, nobeigumā ligzdu izklājot no iekšpuses ar matiem vai ļoti smalkām zālītēm. Dējumā ir 2—6 olas. Inkubācijas periods ilgst 12—14 dienas. Jaunie putni izlido 11—13 dienu vecumā. Dzeltenā stērste parasti dzīvo līdz 3 gadu vecumam.
Sistemātika
Dzeltenajai stērstei ir 3 pasugas:
Neirozinātne
Neirozinātne (vai neirobioloģija) ir zinātnes nozare, kas pēta nervu sistēmu. Tā ir daudzdisciplīnu zinātne, kas apvieno fizioloģiju, anatomiju, molekulāro bioloģiju, attīstības bioloģiju, citoloģiju, datorzinātni un matemātisko modelēšanu, lai izprastu neironu un neironu ķēžu pamata un emerģentās īpašības. Eriks Kandels mācīšanās, atmiņas, uzvedības, uztveres un apziņas bioloģiskā pamata izpratni ir raksturojis kā bioloģisko zinātņu "vislielāko izaicinājumu".
Open Compute Project
Open Compute Project (OCP) ir bezpeļņas organizācija, kas izstrādā un piedāvā serveru, datu noliktavu un datu centru aparatūras projektus. Tā reģistrēta ASV. Organizācijā piedalās tādi uzņēmumi kā Facebook, Apple, Microsoft, Rackspace, Cisco, Juniper Networks, Goldman Sachs, Fidelity, Bank of America, Nokia.
OCP dalībnieki cer izveidot efektīvu, inovatīvu aparatūru mērogojamiem pielietojumiem. Aparatūrai arī jābūt vienkāršoti apkalpojamai, ar mazāku enerģijas patēriņu un lētāku uzturēšanu.
Akadēmiskā vienība "Latviete"
Akadēmiskā studenšu vienība “Latviete” ir akadēmiska mūža organizācija, kas cenšas draudzenēs ieaudzināt latvisku dzīvesziņu un savos mērķos vadās no pieciem centieniem: zinātnei, darbam, skaidrībai, brīvībai un Tēvzemei. Latviete iestājas par akadēmiski izglītotu sabiedrību un patriotiski audzinātu cilvēku tajā. 1925. gadā 1. martā vienotne "Latviete" sanāca uz dibināšanas sanāksmi. Mērķis: "Latviete" saglabā latvisku garu, tradīcijas, kultūras vērtības un attīsta tās tālāk. Vienības locekles ir vecbiedres, savietes, jaunietes un goda biedres. Jaunietes ir kandidējošās "Latvietes" locekles, savietes - vēl studējošās, vecbiedres - augstskolu beigušās. Kopīgajām pulcēšanās reizēm ir doti īpaši nosaukumi. Sirmās stundas - referātu vakari, kad iztirzā mākslas, zinātnes u. c. jautājumus. Sagaitas - pilnsapulces, kurās tiek apspriesti vienības dzīves jautājumi, dziedāšanas un viesu vakari, kā arī jauniešu sagaitas.
Simboli
Krāsas lentā: karmīna sarkana un balta, kas savienota ar sudrabu. Krāsa cepurē: ķiršu sarkana un krēmkrāsas. Vienības draudzenes pēc uzņemšanas vienībā ir tiesīgas nēsāt vienības ārējās zīmes:
Pirmsākumi
1924. gada rudenī grupa studenšu un studentu ierosināja veidot jauna veida studentu organizācijas, ņemot vērā latviskos tikumus un paražas, un nosaukt par vienotnēm. 1925. gada 1. martā tiek dibināta studenšu vienotne "Latviete". AV Latviete devīze ir "Zinātne, Darbs, Skaidrība, Brīvība, Tēvzeme". Skaidrības centiens ietverts sveiciena vārdos "Visu skaidru!" Tā ir arī cenšanās latviešu sievietē ieaudzināt prasmi būt skaidrai vārdos un darbos, personīgajā dzīvē un sabiedriskajā darbā. 1925. gada rudenī visas četras vienotnes izveidoja kopēju pārvaldes orgānu - vienotņu vienkopu. Tā dibināta pēc vieniem un tiem pašiem principiem. Visām vienotnēm ir līdzīgas galvassegas - krēmkrāsas virsa ar ķiršsarkanu apmali un krūšu nozīmītes ar piecām svītrām, kas izsaka piecus devīzes centienus. Pirms kara "Latvietei" bija arī draudzības līgums ar divām Lietuvas studentu organizācijām - "Vitauta" klubu un "Giedru". 1935. gada 24. maijā, apvienojot LU studentu vienotnes un biedrības, tika dibināta LU studentu Vienību savienība. No šī brīža vienotnes sāk saukt par vienībām. Vienotne savu darbību izbeidz 1940. gadā, sākoties okupācijai.
Okupāciju laikā
Karam beidzoties, daļa "Latvietes" dodas trimdā uz ārzemēm, daļa apcietinātas un izsūtītas uz Sibīriju. Latvijā palikušās vecbiedres turpina satikties pie Martas Žīgures, Millijas Holcmanes un Zentas Skrabānes. 1960. gadā no izsūtījuma atgriežas Zelma Celmiņa un pulcina savā mājā Latvijā dzīvojošās vecbiedres.
Darbība atjaunotajā Latvijā
1993. gada pavasarī "Latviete" sāk atjaunot savu darbību, un rudenī notiek pirmā jauniešu un saviešu uzņemšana pēc kara. Pulcēšanās notiek laipni atvēlētajās Latvijas Kultūras fonda telpās - Basteja bulvārī 14. 1993. gada 18. maijā "Latviete" tiek oficiāli reģistrēta Tieslietu ministrijā, bet 23. maijā akreditējas LU. 1993. gada 23. septembrī vienībai pievienojas vienības "Ausma" vecbiedres.
Vecāķi (stacija)
Vecāķi ir dzelzceļa stacija Rīgas Ziemeļu rajonā dzelzceļa līnijā Zemitāni—Skulte. Vecāķos pietur visi elektrovilcieni uz Carnikavu, Saulkrastiem un Skulti. Pie stacijas Skultes virziena sliežu kopsavienojuma atrodas atzars uz vilces apakšstaciju. Vidējais no trim ceļiem tiek izmantots vilcienu stāvēšanai, kam Vecāķu stacija nozīmēta kā maršruta galapunkts, tas savienots ar abiem galvenajiem ceļiem un arī izmantojams kustībai caurbraucot jebkurā virzienā. Vecāķi ir A biļešu zonas gala stacija. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Trevelina
Trevelina ir pilsēta Čubutas provincē, Argentīnā. Tā atrodas 24 kilometrus uz dienvidiem no Eskelas. 2011. gadā pilsētā dzīvoja 9123 iedzīvotāji.
Vecāķi (stacija)
Vēsture
Vecāķu stacija tika atklāta. Stacijas ēka tika uzcelta 1935. gadā. Tā ir saglabājusies līdz mūsdienām. Pēc līdzīga projekta būvēta Saulkrastu stacijas pirmskara ēka.
Trevelina
Vēsture
Trevelinu 19. gadsimta beigās dibināja Velsas kolonisti.
1902. gadā, pēc teritoriālo strīdu starp Argentīna un Čīle, iedzīvotāji apgabalā nobalsoja palikt Argentīnā.
Vecāķi (stacija)
Vēsture
Pirms stacijas Rīgas virziena sliežu kopsavienojuma agrāk atzarojās dzelzceļa līnija uz Mangaļsalu (iespējams, būvēta jau Otrā pasaules kara laikā). Atjaunota padomju armijas vajadzībām 20. gadsimta 70. gados. Pēc armijas aiziešanas 90. gados nojaukta. Mūsdienās saglabājusies līnijas trase Mangaļsalā un dambis pāri Vecdaugavai, bet Vecāķos trase apbūvēta ar privātmājām un dabā vairs nav redzama.
Vācbaltiešu izceļošana no Baltijas valstīm
Izceļošana no 1914. līdz 1920. gadam
Pirmā pasaules kara un Brīvības cīņu laikā Latviju un Igauniju atstāja ap 40 000 vācbaltiešu, no kuriem dzimtenē atgriezās tikai apmēram 10 000. Vācbaltiešu skaits turpināja samazināties arī 1920-1930. gados. Ja 1914. gadā Latvijā un Igaunijā dzīvoja 162 tūkstoši, tad 1938. gadā tikai 85 tūkstoši vācbaltiešu.
Izceļošana no Latvijas no 1939. līdz 1941. gadam
Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gada 30. oktobrī Latvijas un Vācijas valdības noslēdza līgumu par vācbaltiešu izceļošanu. Vācbaltiešu politiska piesaiste Vācijai kā oficiāli izvirzīts mērķis pirmo reizi publiski izskanēja 1939. gada 6. oktobrī, kad Ādolfs Hitlers Reihstāgā, cita starpā, aicināja arī Baltijas vāciešus atgriezties reihā. Tika paziņots, ka “vāciešiem no Austrumeiropas valstīm jāatgriežas Lielvācijas paspārnē un jāpiedalās iekarotās Polijas rietumnovadu pārvācošanā”. Pirmie desmit kuģi no Vācijas Rīgā ienāca 8., 9. un 10. oktobrī, taču oktobrī Latviju pameta tikai t. s. valstsvācieši (Reichsdeutsche) — tie, kuriem Vācijas pavalstniecība bija jau pirms izceļošanas akcijas sākuma. 9. oktobrī Rīgas laikraksts Rigasche Rundschau norādīja: “Starp Latvijas un Vācu reiha valdībām par repatriācijas līguma noslēgšanu panākta principiāla vienošanās, ar kuru tiks noregulēta vācu tautas piederības pilsoņu repatriācija un ar to saistīti jautājumi. Sarunas par šo līgumu sāksies nākamajās dienās.”
Norise
Izceļošanas norises praktisko sagatavošanu un realizāciju uzņēmās "Vācu tautas apvienība Latvijā". Tā organizēja un koordinēja tādus jautājumus kā — kur, kas, cik un kādas kastes mantu iesaiņošanai var nopirkt vai saņemt par brīvu, kas un kurā laikā var palīdzēt iesaiņot līdzi ņemamās mantas; kas un cik lielus saiņus ved uz ostu par velti un kur var pasūtīt maksas vedējus — ar zirgu vai automašīnu; kur un cikos ir jāierodas, lai sēstos uz kuģa, u.tt. Tika izveidotas vai iesaistītas sabiedriskās organizācijas, piemēram, Kultūras dienests (Das Kulturamt), par bagāžas transportēšanas jautājumiem — Transporta dienests (Transportbuero), vēl citos jautājumos − Tautas aprūpes dienests (Volkspflegeamt), mednieku savienība (Jaegerbund), Vācu sieviešu apvienība (Deutsches Frauenbund), kas rūpējās gan par konsultēšanu izceļošanas jautājumos (sevišķi daudzbērnu ģimenēm, bērniem, sievietēm u. tml.), gan par apģērba savākšanu un izdalīšanu izceļošanas akcijas ietvaros, un citas organizācijas, kurām vajadzēja līdzdarboties tautas pārvietošanā.
Izceļotāji drīkstēja ņemt līdzi kustamo īpašumu, bet nekustamā īpašuma pārvaldīšanu uzņēmās tam izveidotā akciju sabiedrība UTAG (Umsiedlungs-Treuhand Aktiengesellschaft), kas to pakāpeniski pārdeva, bet iegūtos līdzekļus caur Kredītbanku pārveda uz Vāciju dažādu preču veidā. Saskaņā ar UTAG datiem, izceļotāji atstāja Latvijā nekustamos īpašumus 137 100 000 latu vērtībā, kustamu mantu un vērtspapīrus 66 100 000 latu vērtībā. Par atstātajiem īpašumiem aizbraucēji saņēma nelielu kompensāciju no Vispārējās lauksaimniecības bankas (likums par šīs bankas izveidi pieņemts 1938. gada 22. decembrī; 1939. gada 30. aprīlī to apvienoja ar Latvijas Tautas banku — banka nodarbojās ar atstāto lauku nekustamā īpašuma pārņemšanu un likvidēšanu; uz 1940. gada 11. martu tās bilancē bija 1762 īpašumi, kas tika sadalīti valsts vajadzībām un izdalei migrantiem no valsts austrumu apgabaliem). Latvijā palika arī 30 200 000 latu skaidrā naudā, jo katrs izceļotājs drīkstēja ņemt līdzi tikai 50 latus.
Kopā ar vāciešiem izbrauca arī latvieši, kas nejutās droši par savu nākotni Latvijā un spēja pierādīt savu saikni ar Vāciju. Viņiem K. Ulmanis kādā runā veltīja savu frāzi, kas saīsinātā pārstāstā skanēja kā "Lai brauc uz neatgriešanos!"
Tika slēgtas vācu skolas, Herdera institūts, 151 vācbaltiešu biedrība, apturēta vācu draudžu darbība baznīcās.
Nometināšana okupētajā Polijā
Izceļotājus nometināja Polijai atņemtajā (Reichsgau Wartheland), kas bija 1939. gada rudenī izveidota province starp Silēziju un Austrumprūsiju Vācijas okupētās Polijas teritorijā.
Izceļotāju saraksti
1940. gadā Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas Admistratīvais departaments publicēja pilnu "Izceļojušo vācu tautības pilsoņu sarakstu", kas ietvēra šādas izceļojušo kategorijas:
Kelē rumpucis
Kelē rumpucis (Helvella queletii, arī Paxina queletii, Helvella solitaria un Acetabula queletii) ir Latvijā ļoti reti sastopama rumpuču ģints sēne. Pirmoreiz Latvijā uzieta 2004. gadā.
Taksonomija
Sugu aprakstījis Dž. Bresadola 1883. gadā un devis tai franču mikologa Lisjēna Kelē vārdu. Pēc diviem gadiem šo pašu nosaukumu kādai sugai deva Šulcers, taču viņa nosaukums pēc četriem gadiem tika mainīts uz Gyromitra queletii, bet pašlaik Šulcera domātā suga tiek uzskatīta par parastās bisītes varietāti. Index Fungorum par pareizo nosaukumu uzskata Paxina queletii. Arī cits nosaukums, Helvella solitaria, var gan būt H. queletii sinonīms, gan attiekties uz citu sugu ar sinonīmu H. confusa.
Barības vērtība
Datu par ēdamību nav. Svaigas sēnes nepatīkamā smarža un garša dažiem avotiem dod pamatu ieskaitīt to neēdamajās sēnēs. Arī Latvijas avoti to nosauc par neēdamu.
Līdzīgās sugas
Kātkausa rumpucis ir ar līdzīgas formas un krāsas cepurīti, taču atšķirībā no tā, Kelē rumpucim ir gaišs, krasi dzīslots kātiņš. Kausa rumpucis un Latvijā neatrastais Helvella costifera atšķiras ar to, ka to kātiņa dzīslas lielā garumā turpinās un zarojas uz cepurītes apakšdaļas, kamēr Kelē rumpucim tās turpinās tikai dažus milimetrus.
SpaceX CRS-28
SpaceX CRS-28 bija ASV uzņēmuma SpaceX bezpilota kravas kosmosa kuģa Cargo Dragon lidojums uz Starptautisko kosmosa staciju NASA Commercial Resupply Services 2 (CRS-2) programmā. Cargo Dragon orbītā palaida 2023. gada 5. jūnijā; nolaižamais aparāts uz Zemes atgriezās 2023. gada 29. jūnijā.
CRS-28 lidojumam izmantoja Cargo Dragon kapsulu C208, kas bija izmantota trīs reizes. Nesējraķetei izmantoja pirmo pakāpi (sērijas numurs B1077), kas bija lidojusi jau 4 reizes.
Derīgā krava
Cargo Dragon kopējā kravas masa augšupceļā bija 3304 kg. Hermētiskais nodalījums bija piepildīts ar 1964 kg kravas (kopā ar iepakojumu). Transportkuģa hermētiskajā sekcijā bija: mantas un pārtika apkalpei (1098 kg), zinātnisko eksperimentu aparatūra un materiāli (266 kg), stacijas rezerves daļas un aprīkojums (491 kg), ārpuskuģa aktivitāšu aparatūra (48 kg), datoru resursi (4 kg).
Kravā bija nanopavadoņi (ESSENCE, Iris, Moonlighter, RADSAT-SK, SC-ODIN, Ukpik-1), ko paredzēts palaist brīvā lidojumā no Nanoracks palaišanas iekārtas NRCSD-26.
Nehermētiskajā kravas sekcijā bija 1340 kg krava: sarullēts saules bateriju panelis iROSA.
Lidojuma gaita
Cargo Dragon palaida 15:47 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 Block 5 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-39A. Pēc derīgās kravas atdalīšanas raķetes pirmā pakāpe nosēdās uz peldošās platformas A Shortfall of Gravitas (ASOG) Atlantijas okeānā.
6. jūnijā 09:54 UTC kravas kuģis automātiskā režīmā saslēdzās ar SKS pie Harmony moduļa augšējai pieslēgvietai pievienotā adaptera PMA-3 saslēgšanās mezgla IDA-3.
2023. gada 29. jūnijā 16:30 UTC Cargo Dragon atvienojās no stacijas. 30. jūnijā tas iedarbināja dzinējus un veica noiešanu no orbītas. 14:30 UTC nolaižamais aparāts nolaidās Atlantijas okeānā uz austrumiem no Floridas, netālu no Džeksonvilas. Lidojuma ilgums bija 45 dienas 14 stundas 59 minūtes.
Bundzene
Bundzene ir ciems Alūksnes novada Jaunalūksnes pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 8 km no pagasta centra Kolberģa, 13 km no novada centra Alūksnes un 214 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P40 (Alūksne—Zaiceva), Alūksnes upes krastā.
Cloak & Dagger
"Cloak & Dagger" ir amerikāņu televīzijas seriāls, kura autors ir Džo Pokaskis. Seriāls kopš 2018. gada jūnija tiek straumēts ABC kanālā. Seriālam pašlaik iet pirmā sezona. Seriālā galvenās lomas atveido Olīvija Holta un Obrijs Džozefs.
Seriāla galvenie varoņi ir divi pusaudži Tendija Bouena un Tairons Džonsons, kuri iegūst superspējas, kā arī iemīlas viens otrā.
Aškelona
Aškelona (he, IPA: [aʃkeˈlon]), senāk zināma arī kā Askalona un Al-Madždala, ir pilsēta Izraēlas Dienvidu apgabala Vidusjūras piekrastē, 50 kilometrus uz dienvidiem no Telavivas un 13 kilometrus uz ziemeļiem no Gazas sektora robežas.
Etimoloģija
Vārda "Aškelona" izcelsme nav skaidra, tiek pieļauts, ka tas saistīts ar rietumsemītu sakni "škl" (semītu valodās sakni galvenokārt veido līdzskaņi un patskaņi bieži pat netiek pierakstīti), kas nozīmē "svērt", "svars" arī mūsdienu ivritā un arābu valodā un varētu būt saistīts ar pilsētas tirdzniecisko svarīgumu antīkajā laikmetā. No šī paša vārda darināta Izraēlas naudas vienība — šekelis. Feniķiešu tekstos pilsētu piemin kā ŠKLN (𐤔𐤒𐤋𐤍).
Ģeogrāfija
Aškelonā ir sauss Vidusjūras klimats. Nokrišņi — 420 mm gadā, gandrīz visi ziemas sezonā. Pilsēta izvietota uz 10—30 m augsta smilšakmens plato gar Vidusjūras piekrasti. Apkaimē ir daudz pazemes ūdeņu, kas vēl XX gadsimta vidū ļāva apzaļumot pilsētu ar vietējiem resursiem. Tomēr vēlāk gruntsūdeņu līmenis pārmērīgas lietošanas dēļ kritās.
Vēsture
Senā Aškelona tiek datēta ar neolīta laikmetu. Pilsēta pieminēta Bībeles Jozuas grāmatā, kas apraksta notikumus 13. gadsimtā pirms mūsu ēras. Vēstures gaitā pār to valdījuši senie ēģiptieši, kanaānieši, filistieši, asīrieši, babilonieši, grieķi, feniķieši, Hasmoneji, romieši, persieši, arābi un krustneši. Pilsētu iznīcināja 1270. gadā Mameluku sultanāta iekarojumu gaitā. Tā tika atjaunota 15. gadsimtā kā vairāku mazu ciemu kopums Osmaņu impērijas teritorijā, kas pamazām saplūda vienā, ap lielāko no tiem Al-Madždalu jeb Askalānas Al-Madždalu. 1917. gadā Aškelona nokļuva Britu okupācijas administrācijas pakļautībā un 1920. gadā kļuva par Britu Palestīnas daļu. Al-Madždalā 1948. gada arābu valstu un Izraēlas kara priekšvakarā bija 10 000 arābu iedzīvotāju, un 1948. gada oktobrī pilsēta uzņēma vēl tūkstošiem bēgļu no tuvējiem ciematiem. Al-Madždalā bija Gazā bāzēto Ēģiptes ekspedīcijas spēku priekšējā līnija. Izraēlas spēki šo ciematu ēģiptiešiem atkaroja 1948. gada 5. novembrī, līdz tam laikam lielākā daļa arābu iedzīvotāju no pilsētiņas bija aizbēguši, atstājot aptuveni 2700 iedzīvotāju, no kuriem 500 Izraēlas karavīri deportēja.
Sākotnēji jaunie ebreju iedzīvotāji, kas apmetās bēgļu vietā, šo teritoriju sauca par Migdal-Gazu, Migdal-Gadu un Migdal-Aškelonu. Lielāko daļu atlikušo arābu izsūtīja ap 1950. gadu. 1951.-1955. gadā piekrastes rajons tika reorganizēts un pilsētai tika atjaunots senais Aškelonas nosaukums. Uz 1961. gadu Aškelona ierindojās 18. vietā starp Izraēlas pilsētām ar 24 000 iedzīvotāju. 2019. gadā Aškelonā dzīvoja 144 073 iedzīvotāji, padarot to par trešo lielāko pilsētu Izraēlas dienvidu apgabalā un divpadsmito valstī.
Neolīta apmetne
Aškelonas neolīta apmetne atrodas Vidusjūras piekrastē, 1,5 km uz ziemeļiem no nākamās Tel-Aškelonas (aptuvenā tulkojumā "Aškelonas pilskalna"). 1954. gadā to atklāja un atraka franču arheologs Žans Perro. 1997.—1998. gadā Jeruzalemes Ebreju universitātes uzdevumā objektā veica liela mēroga saglabāšanas projektu, un tika izpētīti gandrīz 1000 kvadrātmetri. Galīgais izrakumu ziņojums tika publicēts 2008. gadā.
Vietnē tika atrasti vairāk nekā simts kamīnu un pavardu, bet nav atrastas kapitālas būves, izņemot vienu sienu. Tika konstatēti dažādi apmešanās posmi, viens virs otra, taču starp tiem bija sterili jūras smilšu slāņi. Tas liecina, ka vieta bijusi apdzīvota ar pārtraukumiem.
Galvenie atradumi bija neparasti daudzi ap 100 000 dzīvnieku kauli un ap 20 000 krama artefaktu. Parasti neolīta laikmeta vietās krama atradumi skaitā ievērojami pārsniedz dzīvnieku kaulus. Kauli piederējuši pieradinātiem un savvaļas dzīvniekiem. Ņemot vērā visus šīs vietnes aspektus, šķiet, ka toreizējie klejotāji to ir izmantojuši gaļas pārstrādei. Tuvējā jūra varēja piegādāt sāli, kas nepieciešama gaļas saglabāšanai.
Kanaānas pilsēta
Sākotnēji pilsēta tika uzcelta krastā uz smilšakmens atseguma, un tai bija laba pazemes ūdens apgāde. Tā bija salīdzinoši liela senpilsēta, kuras sienās ziedu laikos dzīvoja līdz 15 000 cilvēku. Aškelona bija īpaši plaukstoša vidējā bronzas laikmetā (2000.—1550. p.m.ē.), kad tās platība bija vairāk nekā 61 hektārs. Tās sienu vaļņi bija 2,4 km gari, un vēlākie romiešu un musulmaņu nocietinājumi sekoja to līnijai. Sienu biezums bija tik liels, ka pilsētas ostas puses vārtu virsbūves atbalstam bija izbūvēta ar akmeni izklāta, 15 m gara un 2,4 m plata tuneļveida cilindriska velve, kas pārklāta ar baltu apmetumu; tā ir starp senākajām šādām velvēm, kādas jebkad atrastas. Ir pieņēmumi, ka sienu augstums bijis 15 metru un biezums apakšdaļā 21 metrs, un pat kā drupas mūsdienās tās stāv divu stāvu augstumā. No jūras puses pilsētu aizstāvēja stāvkrasts.
1991. gadā drupās tika atrasta smalki izlieta teļa bronzas statuete, kas sākotnēji bijusi apsudrabota, 10 cm gara. Teļu un buļļu attēli bija saistīti ar kanaāniešu dievu Ēla un Baāla pielūgšanu.
11. dinastijas Ēģiptes tekstos Aškelona ir minēta kā "Askanu". Amarnas vēstulēs (ap 1350. gadu pirms mūsu ēras) ir saglabājušās septiņas vēstules no Aškelonas (Aškalunas) valdnieka, Ēģiptes vasaļa Jidjas Ēģiptes faraonam. Atrasta arī daļa no vienas faraona atbildes Jidjam.
Filistiešu pilsēta
Filistieši iekaroja kanaāniešu Aškelonu apmēram 1150. gadā pirms mūsu ēras. Viņu agrīnie keramikas izstrādājumi, celtniecības veidi un uzraksti ir līdzīgi agrīnajam grieķu kultūras centram Mikēnās Grieķijas kontinentālajā daļā, tā pastiprinot hipotēzi, ka filistieši bija viena no "jūras tautām", kuru iebrukums tajā laikā satrauca visu Vidusjūras austrumu daļu.
Aškelona kļuva par vienu no piecām filistiešu pilsētām, kas regulāri karoja ar izraēliešiem. Pēc Hērodota teiktā, tās Venēras templis bija šāda veida pats vecākais, atdarināts vēlāk Kiprā, un viņš min, ka šo templi izlaupīja skiti laikā, kad viņi karoja ar mīdiešiem (653.—625. gadā p.m.ē.). Tā bija pēdējā no filistiešu pilsētām, kas turējās pret Babilonijas valdnieku Nebukadnecaru II. Kad tā krita 604. gadā pirms mūsu ēras, to sadedzināja un iznīcināja un tās ļaudis aizveda trimdā, filistiešu laikmets bija beidzies.
Klasiskais laikmets
Aškelona parasti bija draudzīgās attiecībās ar Hasmoneju un Jūdejas karaļvalstīm 2. un 1. gadsimtā pirms mūsu ēras, kas būtiski ietekmēja tās iekšpolitiku. Nozīmīgā senlaiku raganu medību gadījumā Hasmoneju karalienes Salomes Aleksandras valdīšanas laikā viņas brāļa farizeja Simeona ben Šetaha tiesa Aškelonā notiesāja uz nāvi astoņdesmit sievietes, kuras tika apsūdzētas par buršanu. Hērods Lielais, kurš 30. gadā pirms mūsu ēras kļuva par Romas ieceltu karali Jūdejā un tās apkārtnē, nebija sev saņēmis Aškelonu, kur valdīja viņa māsa Salome I, tomēr viņš tur uzcēla monumentālas ēkas: pirtis, sarežģītas strūklakas un lielas kolonādes. Kristīgā tradīcija apgalvoja, ka Aškelona bijusi Hēroda dzimtene, tomēr tas nav pierādīts. 6. gadā, kad Jūdejā tika izveidota Romas impērijas province, kuru pārraudzīja zemāka ranga gubernators, Aškelona tika nodota augstākā Sīrijas provinces gubernatora jurisdikcijā.
Pilsēta palika uzticīga Romai Lielās jūdu sacelšanās laikā 66.—70. gadā. To ietekmēja pilsētas ekonomiskie sakari ar impēriju, daudzveidīgais etniskais sastāvs un ģeogrāfiskais stāvoklis: tā bija ne tikai osta, bet arī svarīgu romiešu ceļu krustojums, un pilsētas lojalitāti valdītāji centās nodrošināt īpaši aktīvi. Pirmais no ceļiem bija Via Maris, piekrastes tirdzniecības ceļš, kas veda no Ēģiptes un Āfrikas uz hetu valsti un tālāk uz Grieķiju un Romu. Otrkārt, no Aškelonas varēja nogriezties uz Via Regia, tirdzniecības ceļu, kas no Ēģiptes veda uz Babilonu un Partu. Treškārt, Aškelonas reģionā uz Vidusjūras piekrasti iznāca "vīraka ceļš", kas veda no Dienvidarābijas. Ceturtkārt, Aškelonas reģionā uz Vidusjūras piekrasti izgāja arī "garšvielu ceļa" sauszemes daļa, pa kuru preces ar karavānām transportēja caur Petru un Nabatiju tālāk caur Eilatu no Jemenas ostām pie Indijas okeāna, kur tās pieveda pa jūru no Indijas.
Bizantijas periods
Bizantijas laikā galvenā saglabājusies informācija saistās ar pilsētas bīskapu dalību dažādos kristiešu koncilos un sanāksmēs. Pilsēta pakļāvās Konstantinopoles varai 104. gadā un piecsimt gadu nav ziņu par kaut kādiem svarīgiem notikumiem.
Pirmais islāma periods
Palestīnas musulmaņu iekarošanas laikā, kas sākās 633.—634. gadā, Aškelona kļuva par vienu no pēdējām Bizantijas pilsētām šajā reģionā. Iespējams, to īslaicīgi bija ieņēmis Amrs ibn al-Āss, bet tā galīgi padevās Muāvijam ibn Abī Sufjānam (kurš vēlāk nodibināja Umajādu kalifātu) neilgi pēc tam, kad viņš ieņēma Bizantijas apgabala galvaspilsētu Cēzareju ap 640. gadu. Bizantieši Otrā musulmaņu pilsoņu kara laikā (680—692) atkārtoti ieņēma Aškelonu, bet umajādu kalifs Abdelmaliks (valdīja 685.—705. gadā) to atguva un nostiprināja. Pilsētā tika apglabāts kalifa Suleimana (715—717) dēls, kura ģimene dzīvoja Palestīnā. Pilsētā atrasts uzraksts norāda, ka Abāsīdu kalifs al-Mahdi 772. gadā pavēlēja uzcelt mošeju ar minaretu Aškelonā.
Aškelona no jauna uzplauka Fātimīdu kalifāta pārvaldībā, kad tajā atradās flotes bāze. Kopā ar dažām citām Palestīnas piekrastes pilsētām tā palika Fātimīdu rokās, kad lielāko daļu musulmaņu Sīrijas iekaroja seldžuki. Tomēr šajā periodā Fātimīdu valdīšana pār Aškelonu bieži vājinājās līdz nominālai pilnvarai iecelt pilsētas gubernatoru. 1091. gadā, pāris gadus pēc lielvezīra Badra al-Džamali kampaņas, lai atjaunotu Fātimīdu kontroli pār reģionu, Huseins ibn Ali (islāma pravieša Muhameda pēctecis) mudināja Badru pasūtīt jaunas mošejas un mešheda (svētnīcas vai mauzoleja) celtniecību relikviju turēšanai. (Saskaņā ar citu avotu, svētnīcu 1098. gadā uzcēlis Fātimīdu vezīrs al-Afdals Šāhanšāhs.) Mauzoleju tolaik raksturoja kā krāšņāko ēku Aškelonā. Britu mandāta periodā tā bija "liela būve uzkalnā" bez kapa, bet ar pīlāra fragmentu, kurā redzama vieta, kur kādu laiku bijusi apglabāta Muhameda mazdēla Huseina galva. 1950. gada jūlijā svētnīca tika iznīcināta pēc Mošes Dajana norādījuma saskaņā ar 1950. gadu Izraēlas toreizējo kreiso politiku par nevēlamu vēstures liecību dzēšanu Izraēlā, kuras ietvaros tika likvidētas daudzas mošejas un sinagogas. Ap 2000. gadu šai vietā tika uzbūvēta marmora mošeja.
Krustnešu periods
Krusta karu laikā Aškelona bija stratēģiski nozīmīga pilsēta, jo tā atradās piekrastē un starp krustnešu valstiņām un Ēģipti. 1099. gadā, neilgi pēc Jeruzalemes aplenkuma, krustnešu spēki Aškelonas kaujā sakāva Fātimīdu armiju, kas tika nosūtīta, lai atbrīvotu Jeruzalemi. Pašu Aškelonu krustneši nesagrāba viņu līderu iekšējo strīdu dēļ. Kauja nozīmēja Pirmā krusta kara beigas, lai gan daļa vēsturnieku par tādu uzskata Jeruzalemes ieņemšanu mēnesi pirms tam. Militārā pastiprinājuma no Ēģiptes un liela bēgļu pieplūduma rezultātā no krustnešu iekarotajiem apgabaliem Aškelona kļuva par galveno Fātimīdu robežas priekšposteni. Fātimīdi to izmantoja, lai sāktu reidus krustnešu iekarotajās teritorijās. Galu galā atjaunojās tirdzniecība starp Aškelonu un krustnešu kontrolēto Jeruzalemi, lai gan Aškelonas iedzīvotāji regulāri cīnījās ar pārtikas un krājumu trūkumu, tāpēc katru gadu vairākas reizes bija nepieciešams tos piegādāt no Ēģiptes. Saskaņā ar Tīras Viljama teikto, visi pilsētas civiliedzīvotāji tika iekļauti Fātimīdu armijas reģistros. Tīras ostas pilsētas krustnešu iekarošana 1134. gadā un cietokšņu gredzena uzcelšana ap pilsētu, lai neitralizētu tās draudus Jeruzalemei, stratēģiski novājināja Aškelonu. 1150. gadā Fatimidi nocietināja pilsētu ar piecdesmit trim torņiem, jo tas joprojām bija viņu vissvarīgākais pierobežas cietoksnis. Trīs gadus vēlāk, pēc septiņu mēnešu ilga aplenkuma, pilsētu ieņēma krustnešu armija, kuru vadīja Jeruzalemes karalis Balduīns III. Fātimīdi izveda Huseina galvu no tā mauzoleja pilsētā un nogādāja to savā galvaspilsētā Kairā. Pēc tam Aškelona tika pievienota Jafas apgabalam, kopā veidojot vienu no četrām galvenajām Jeruzalemes Karalistes senjorijām.
Pēc krustnešu Jeruzalemes iekarošanas Aškelonas karaītu ebreju kopienas vecākie veicināja sagūstīto ebreju un to svēto relikviju izpirkšanu no Jeruzalemes jaunajiem valdniekiem. Askalonas karaītu vecāko vēstulē, kas tika nosūtīta Aleksandrijas ebreju vecākajiem, aprakstīta viņu dalība izpirkuma centienos un nelaimes, kurus bija pārcietuši daudzi atbrīvotie gūstekņi. Daži simti ebreju, karaīti un viņu reliģiskie oponenti rabīnisti, 12. gadsimta otrajā pusē joprojām dzīvoja kristiešu Aškelonā, bet pārcēlās uz Jeruzalemi, kad pilsēta tika nopostīta karā 1191. gadā.
1187. gadā Saladīns ieņēma Aškelonu savā krustnešu valstu iekarošanas gājienā pēc Hatinas kaujas. 1191. gadā, Trešā krusta kara laikā, Saladīns pilsētu nojauca, jo tā varēja kļūt stratēģiski svarīga kristiešiem, bet krustnešu vadītājs Anglijas karalis Ričards I uzcēla citadeli pie drupām. Kornvolas grāfs Ričards 1240.—1241. gadā rekonstruēja un atjaunoja citadeli, kā daļu no krustnešu politikas uzlabot piekrastes aizsardzību. Ēģiptieši 1247. gadā atguva Aškelonu. 1260. gadā to uz īsu laiku sagrāba Hulegu sūtīto mongoļu avangards. Aškelonas seno un viduslaiku vēsture tika galīgi izbeigta 1270. gadā, kad mameluku sultāns Baibars I pavēlēja iznīcināt citadeli un ostu šajā vietā. Šīs darbības rezultātā pilsētu pameta tās iedzīvotāji un tā vairs netika izmantota.
Otrais islāma periods
1517. gadā teritoriju sagrāba Osmaņu impērijas sultāns Selims I un tā palika turku varā līdz 1917. gadam, ja neskaita īslaicīgu Napoleona okupāciju 1799. gadā. Osmaņu laikā mūsdienu pilsētas teritorijā izveidojās vairāki ciemati: El-Džura (piekrastē pie Tel-Aškelonas), Al-Madždala uz austrumiem no tās, Hamama, Al-Hisasa un Nīlija. Lielākais no tiem bija Al-Madždala, kura rakstos tiek pieminēta kopš 15. gadsimta beigām. 1596. gadā tā bija kļuvusi par 7. lielāko Palestīnas apdzīvoto vietu ar 559 musulmaņu mājsaimniecībām. Vēlāka 1870. gada uzskaite rāda 420 mājas (pēc cita avota, 655) un 1125 vīriešu kārtas iedzīvotāju. 1917. gadā tā nokļuva Britu okupācijas administrācijas pakļautībā un 1920. gadā kļuva par Britu Palestīnas daļu. 1931. gadā iedzīvotāju skaits bija audzis līdz 6166 musulmaņiem un 41 kristietim, mazpilsēta tolaik bija pazīstama ar savām austuvēm. 1947. gada ANO plāns paredzēja sadalīt Palestīnu savstarpēji nesaistītos arābu un ebreju sektoros, kas izsauca karu par teritorijām. 1948. gadā Izraēlas neatkarības kara laikā Ēģiptes armija iebruka Palestīnā un, pārvarot Palestīnas arābu pretestību, sagrāba Al-Madždalu un pārvērta to par Gazā bāzēto Ēģiptes ekspedīcijas spēku priekšējo līniju. Izraēlas spēki šo ciematu ēģiptiešiem atkaroja 1948. gada 5. novembrī, līdz tam laikam lielākā daļa arābu iedzīvotāju no pilsētiņas bija aizbēguši no kara briesmām uz Ēģipti, atstājot aptuveni 2700 iedzīvotāju, no kuriem 500 Izraēlas karavīri deportēja.
Pirms administratīvas pilsētas izveidošanas
Izraēliešu ģenerālis Igals Alons pēc pilsētiņas ieņemšanas pavēlēja izraidīt atlikušos palestīniešu arābus, taču vietējie komandieri sabotēja šo pavēli, un arābu iedzīvotāju tajā drīz kļuva vairāk nekā 2500 cilvēku, galvenokārt bēgļu atgriešanās dēļ un palestīniešu pārvietošanas dēļ no tuvējiem ciematiem. Apmēram gadu palestīnieši tika turēti dzeloņstiepļu ierobežotā teritorijā, kas kļuva plaši pazīstama kā "geto". Izraēlas vadībā tikmēr turpinājās strīdi par vienotu politiku attiecībā pret Palestīnas arābiem, attiecības ar kuriem bija galīgi sabojājuši 1930.-1940. gadu asiņainie konflikti. Sociālisti-cionisti Moše Dajans un premjerministrs Dāvids Ben Gurions bija par masveida izraidīšanu, savukārt komunisti un Izraēlas arodbiedrība "Histadrut" iebilda, cerēdami uz mierīgas sadzīvošanas iespēju. Valdība piedāvāja aizbraukšanas mudināšanas iniciatīvas, tostarp labvēlīgu valūtas maiņu, bet arī raisīja bēgļu nometnē paniku ar nakts reidiem. Pirmā grupa 1950. gada 17. augustā ar kravas automašīnām tika deportēta uz Gazas sektoru. Līdz 1950. gada oktobrim palika ap 20 palestīniešu ģimeņu, no kurām lielākā daļa vēlāk pārcēlās uz Lodu vai Gazu. Pēc Izraēlas datiem, kopumā uz Gazas joslu tika pārvietoti 2333 palestīnieši, 60 — uz Jordāniju, 302 — uz citām Izraēlas pilsētām, un neliela daļa palika Aškelonā. "Histadruta" ģenerālsekretārs Lavons apgalvoja, ka šī operācija izkliedējusi "pēdējo arābu uzticības drusku Izraēlai, patiesumu valsts deklarācijai par demokrātiju un pilsonisko vienlīdzību, un pēdējo arābu strādnieku uzticības palieku arodbiedrībām". Pēc Ēģiptes sūdzības Ēģiptes un Izraēlas jauktā pamiera komisija nolēma, ka no Madždalas pārvietotie palestīnieši ir jāatgriež Izraēlā, taču tas netika izdarīts.
Aškelona tika oficiāli piešķirta Izraēlai ar 1949. gada pamiera līgumiem. Nesen pamesto arābu mājokļu apdzīvošana ar ebrejiem bija oficiālā politika vismaz kopš 1948. gada decembra, taču process virzījās lēni. Izraēlas 1949. gada jūnija nacionālais plāns noteica Al-Madždalu kā vietu reģionālam pilsētas tipa centram, kurā būtu 20 000 cilvēku. Kopš 1949. gada jūlija jaunie imigranti un demobilizētie karavīri tika novirzīti uz jauno pilsētu, sešu mēnešu laikā ebreju iedzīvotāju skaits palielinājās līdz 2500. Šie pirmie imigranti galvenokārt bija no Jemenas, Ziemeļāfrikas un Eiropas (Rumānijas un Polijas). 1949. gadā pilsēta tika pārdēvēta no Madždalas par Migdal-Gazu, bet pēc tam — par Migdal-Gadu. Drīz pēc tam tā kļuva par Migdal-Aškelonu. Piekrastē bijušajā El-Džurā tika veidots Barneas ciemats. Pilsēta sāka teritoriāli paplašināties, pieaugot iedzīvotāju skaitam. 1951. gadā ebreju imigranti no Dienvidāfrikas dienvidos no Barneas izveidoja Afridaras ciematu, plānojot to kā dārzu pilsētiņu, un 1953. gadā tas tika iekļauts pilsētā. Pašreizējais nosaukums Aškelona tika atjaunots un pilsētai tika piešķirts vietējās padomes statuss 1953. gadā. 1955. gadā Aškelonā dzīvoja vairāk nekā 16 000 iedzīvotāju.
Mūsdienu pilsēta
Uz 1961. gadu Aškelona ierindojās 18. vietā starp Izraēlas pilsētām ar 24 000 iedzīvotāju. Skaits pieauga līdz 43 000 1972. gadā un 53 000 1983. gadā. 2005. gadā iedzīvotāju skaits bija vairāk nekā 106 000.
Saskaņā ar 2015. gada oktobrī parakstīto plānu tiks uzbūvēti septiņi jauni mikrorajoni ar 32 000 dzīvojamām vienībām, jauns šosejas posms un trīs jaunas automaģistrāles, veidojot Aškelonu par sesto lielāko pilsētu Izraēlā.
Karadarbība
Saasinoties Izraēlas konfliktam ar Gazas sektoru pārvaldošajiem bruņotajiem grupējumiem, galvenais no kuriem ir "Hamās", pilsēta bieži nokļūst zem slikti tēmētas raķešu apšaudes. 2008. gada 1.—2. martā Hamās raidītās raķetes no Gazas sektora trāpīja Aškelonā, ievainojot septiņus un nodarot mantisku kaitējumu. Mērs Roni Mahacri paziņoja, ka "Šis ir kara stāvoklis, es tam nezinu citu definīciju. Ja tas ilgs nedēļu vai divas, mēs to varam pieciest, taču mums nav nodoma ļaut tam kļūt par daļu no mūsu ikdienas." 2008. gada martā raķešu triecienos Aškelonai cieta 230 ēkas un 30 automašīnas. 2008. gada 12. maijā raķete, kas tika izšauta no Gazas ziemeļu pilsētas Beitlahijas, trāpīja tirdzniecības centrā Aškelonas dienvidos. Četri cilvēki tika smagi ievainoti, sabrukušās konstrukcijas rezultātā 15 cilvēki guva vieglas vai vidējas traumas. Dienvidu rajona policijas priekšnieks Uri Bar-Levi paziņoja, ka raķete bija ražota Irānā.
2009. gada martā Qassam tipa raķete trāpīja tobrīd slēgtā skolā, sagraujot klases un ievainojot divus cilvēkus.
2010. gada jūlijā raķete Grad ietriecās Aškelonas dzīvojamā rajonā, sabojājot tuvumā esošās automašīnas un daudzdzīvokļu kompleksu. 2014. gada novembrī mērs Itamars Šimoni uzsāka arābu strādnieku diskriminācijas politiku, atsakoties ļaut viņiem strādāt pie pilsētas aizsardzības projektiem. Viņa rīcība izraisīja kritiku no citiem politiķiem, tostarp Izraēlas premjerministra Benjamina Netanjahu un Jeruzalemes mēra Nira Barkata.
Kopš 2011. gada pilsētu piesedz pretraķešu sistēma "Dzelzs kupols", kura notriec vairumu uz pilsētu raidīto šāviņu.
Iedzīvotāji
Lai gan gandrīz visi iedzīvotāji pēc reliģijas tiek uzskatīti par ebrejiem, to etniskais sastāvs un izskats ir visai raibs. Vairākums pilsētnieku ir "mizrahi" ("austrumnieki") — bēgļi no arābu zemēm, taču Ziemeļāfrikas un Jemenas ebreju dialekti un tradīcijas ievērojami atšķiras. Ievērojamu daļu sastāda "aškenazi" — Centrālās un Austrumu Eiropas ebreji, kam vēlāk pievienojās ebreji no DĀR un Lielbritānijas. Pēc 1988. gada pilsētā strauji pieauga krievvalodīgo ebreju un viņu radinieku skaits no bijušās PSRS, kā arī Etiopijas jūdu ticīgo kopienas lielums.
Saimniecība
Aškelona ir Trans-Izraēlas cauruļvada ziemeļu galapunkts, kas no Eilatas nogādā naftas produktus uz naftas terminālu Aškelonas ostā. Cauruļvads tika būvēts Irānas naftas piegādei uz Vidusjūru un piederēja uz pusēm Izraēlai un Irānai, tomēr vēlāk abu valstu attiecības sabojājās. 2020. gada septembrī Apvienoto Arābu Emirātu vadība noslēdza iepriekšēju vienošanos par šī naftas vada izmantošanu. Aškelonas jūras ūdens atsāļošanas iekārta apmierina ap 13% valsts vajadzību pēc ūdens.
Kopš 1992. gada Aškelonā darbojas alus darītavas, kas Izraēlas tirgum gatavo Carlsberg un Tuborg alu. Kopš 1925. gada pastāv zīmols "Arak Ashkelon", ar kuru tiek izplatīts vietēja ražojuma stiprs alkoholiskais dzēriens — araks, kurš ir populārs Rietumāzijā.
Transports
Pilsētas sabiedriskais transports sastāv no autobusiem. Gar Aškelonu iet Piejūras šoseja, kas saista to ar valsts ziemeļu rajoniem, caur pilsētu iet dzelzceļa līnija no valsts ziemeļiem un centra uz Beerševu. Pasažieru transporta no ostas nav, taču ir 600-vietīga jahtu stāvvieta — marīna.
Aškelonas nacionālais parks
Senās Aškelonas vietā tagad ir nacionālais parks pilsētas dienvidu piekrastē. Joprojām ir redzamas sienu atliekas, kas apņēma toreizējo pilsētu, kā arī kanaāniešu zemes vaļņi. Parkā ir redzamas romiešu, Bizantijas un krustnešu laiku drupas.
Pirts
1986. gadā Aškelonā tika atrastas 4. līdz 6. gadsimta pirts drupas. Tiek uzskatīts, ka pirts ir izmantota prostitūcijai. Gandrīz 100 pārsvarā vīriešu dzimuma zīdaiņu mirstīgās atliekas tika atrastas kanalizācijā zem pirts, kā rezultātā radās pieņēmumi, ka prostitūtas tur ir izmetušas savus nevēlamos jaundzimušos.
Muzeji
Aškelonas muzejs satur arheoloģiskus atradumus un to kopijas, tostarp Aškelonas kanaāniešu teļa kopiju.
Brīvdabas muzejā netālu no pašvaldības kultūras centra apskatāmi divi romiešu apbedījumu zārki, kas izgatavoti no marmora un attēlo kaujas, medību un mitoloģiskas ainas.
Izglītība un kultūra
Aškelonā ir 19 pamatskolas un 9 vidusskolas, kā arī bijusī Bar-Ilana universitātes filiāle — Aškelonas Akadēmiskā koledža.
Vietējā kultūras namā ir 950 skatītāju vietas.
Ik gadus pilsētā kopš 2003. gada notiek pasaules ebreju filmu festivāls "Ebreja acs".
Mūzikas festivāls "Breeza" kopš 1992. gada katru gadu notiek Aškelonas amfiteātrī un tā apkārtnē.
Sadraudzības pilsētas
Aškelonas sadraudzības pilsētas:
Postalūjāni
Postalūjāni ir ciems Rožupes pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 178 km attālumā no Rīgas.
Dokučajevska
Dokučajevska ir pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā uz dienvidiem no Doneckas. Pilsētas padomei pakļauts Jasnes ciems (800 iedzīvotāju)
Apdzīvotā vieta dibināta 1912. gadā sakarā ar kaļķakmens un dolomīta karjeru izveidi Jenakijeves metalurģijas uzņēmumiem un sākotnēji saukusies Oleņivski karjeri (Оленівські кар'єри). Pilsētas tiesības kopš 1954. gada. Nosaukta par godu dabaszinātniekam, ģeologam un augšņu zinātniekam Vasilijam Dokučajevam (1846-1903).
Labākais mūzikas autors (Lielais Kristaps)
Labākais mūzikas autors ir balva, kas tiek piešķirta Latvijas Nacionālajā filmu festivālā "Lielais Kristaps". Balva tiek pasniegta kopš 1987. gada, kad to saņēma komponists Mārtiņš Brauns par lomu filmā "Fotogrāfija ar sievieti un mežakuili".
Kamardes pilskalns
Kamardes pilskalns jeb Kamārdes pilskalns atrodas Zemgalē, Bauskas novada Gailīšu pagasta dienvidaustrumos, Mūsas upes kreisajā krastā, netālu no robežas ar Lietuvu. Reģiona nozīmes kultūras piemineklis.
Greisa Hopera
Greisa Brūstera Marija Hopera (en; dzimusi, mirusi ) bija amerikāņu matemātiķe, datorzinātniece, ASV Jūras kara flotes kontradmirāle.
Viena no datora Harvard Mark I pirmajām programmētājām. Izstrādāja pirmo kompilatoru, kas pārveidoja programmētāja instrukcijas mašīnkodā. Hopera ieviesa datorzinātnē terminu bug (no angļu — ‘blakts, kukainis’) pēc tam, kad datora relejā tika atrasta iesprūdusi kode, kas izraisīja datora kļūdu.
Arkesenānas Karaliskā sāls ražotne
Arkesenānas Karaliskā sāls ražotne ir 18. gadsimta ēku komplekss Francijas rietumos, Dū departamentā, apmēram 35 kilometrus no Bezansonas. Sāls ieguves komplekss pēc Kloda Nikolā Ledū projekta tika sākts celt 1775. gadā, kad karalis bija Luijs XVI, un darbojās līdz 19. gadsimta beigām. Klods Nikolā Ledū bija iecerējis izveidot celtņu kompleksu, kas pakļautos Apgaismības filozofijas idejām. Kaut arī lielākā daļa no Ledū iecerām netika realizētas, 1982. gadā sāls ražotne tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā un ir daļa no UNESCO objekta "No Salēnlebēnas lielās sāls ražotnēm līdz Arkesenānas Karaliskā sāls ražotnei, sāls ieguve ar vārīšanas paņēmienu" (en).
Greisa Hopera
1969. gadā tika nosaukta par pirmo Data Processing Management Association gada cilvēku datorzinātnē, 2016. gadā (pēc nāves) apbalvota ar ASV Prezidenta brīvības medaļu.
Izcelsme
Greisa Hopera piedzima Ņujorkā kā vecākā no trijiem bērniem. Vecāki bija Valters Flečers Marejs un māte Marija Kempbela van Horne.
Izglītība un darbs
Pamata un vidējo izglītību Greisa Hopera ieguva Hetridža skolā, tad Vesāra koledžā. Pēc tam studēja matemātiku Jēlas Universitātē, kas atrodas Ņūheivenā, Konektikutas štatā Amerikas Savienotajās Valstīs. 1930. gadā Hopera ieguva maģistra grādu matemātikā, bet 1934. doktora grādu ar pētījumu "Jauni nesamazinātības kritēriju veidi". Darba vadītājs bija norvēģu matemātiķis Eistins Ore. 20. gadsimta 20. — 30. gados nebija ierasts, ka ASV sievietēm bija iespējams nonākt līdz tik augstiem akadēmiskiem panākumiem. Kopš 1931. gada un līdz 2. pasaules karam Hopera strādāja par asociēto profesori Vesāra koledžā.
Darbs un nozīme programmēšanā
Otrā pasaules kara laikā Greisa Hopera 34 gadu vecumā vēlējās iestāties Jūras flotē, bet vecuma un neatbilstoša svara dēļ tika noraidīta. Noraidījuma pamats bija Hoperas pamatdarbs par matemātikas pasniedzēju Vesāra koledžā. 1943. gadā Hopera paņēma akadēmisko atvaļinājumu un iestājās kā brīvprātīgā Jūras flotes sieviešu rezervistu grupā. Tiek uzskatīts, ka Hoperes programmētājas karjera sākusies ar 1944. gadu, kad viņa strādāja komandā Harvard Mark I, kuru vadīja Hovards Eikens.