cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eiropa
Leģenda par Eiropas nolaupīšanu
Saskaņā ar vienu no sengrieķu mītiem, Eiropa — feniķiešu valdnieka Agenora meita un Tēbu valdnieka Kadmisa māsa — kādu rītu netālu no jūras savā nodabā lasījusi puķes. To nejauši ievērojis Zevs un iemīlējies Eiropā. Viņš pieņēmis balta vērša izskatu, pierunājis Eiropu uzkāpt vērsim mugurā, un kolīdz Eiropa tā izdarījusi, viņš ar jauno meiteni aizjoņojis pāri jūrai uz Krētas salu, kur viņa deva dzīvību Minosam, Radamantam un Sarpedonam.
Leģendai par Eiropas nolaupīšanu ir arī simboliska nozīme. Eiropas nolaupīšana atspoguļo vēsturisko saikni starp Eiropu un Āziju. Leģendā aprakstīto notikumu laikā Feniķija atradās stiprā Ēģiptes politiskā un saimnieciskā ietekmē. Nolaupot Eiropu, Zevs paņēma no vecākas Austrumu civilizācijas tās mantojumu un pārnesa uz Egeju, kur tā nākamo gadsimtu laikā tika attīstīta un izplatīta arvien tālāk citur Eiropā.
Vēsture
Aptuveni pirms 40 000 gadiem Eiropā ieceļoja saprātīgais cilvēks, kas ļoti īsā laikā izkonkurēja tur jau dzīvojošos neandertāliešus. 2. gadu tūkstoša p.m.ē. sākumā sāka veidoties ciltis, kuras vēlāk kļuva par pamatu Eiropas nācijām. Līdz pat vēlīnajam bronzas laikmetam (apmēram 8. gadsimtā p.m.ē.) Rietumeiropā, sakarā ar tās zemo apdzīvotības līmeni, nepastāvēja neviena kaut cik ievērojama valsts vai tās priekštecis. Tikai laikaposmā starp 800. un 600.g. p.m.ē., agrīnajā dzelzs laikmetā, sākās intensīva lielāku ciematu un pilskalnu būvniecība plašā reģionā uz ziemeļiem no Alpiem saistībā ar ķeltu, ģermāņu, gotu un citu tautu pakāpenisku izplatību pāri Alpiem.
Par pirmo civilizāciju Eiropas teritorijā uzskata Seno Grieķiju. Klasiskajā periodā grieķi bija ciešā kontaktā ar attīstītajām Tuvo Austrumu civilizācijām. Zināšanas, ko grieķi ieguva no tām un paši attīstīja, vēlāk lika pamatus citām Eiropas civilizācijām. 2. gadsimta p.m.ē. vidū grieķi nonāca romiešu pakļautībā. Mūsu ēras sākumā Eiropā dominēja Romas impērija. Šajā laikā ļoti strauji izplatījās arī kristietība. Romas impērija sabruka 5. gadsimtā. Tam sekojošais periods bija Tautu staigāšanas laikmets. Līdz pat franku valsts izveidošanai 9. gadsimtā Eiropas tautas atradās gandrīz nepārtrauktā kustībā. Galvenie tautu pārvietošanās virzieni bija no ziemeļiem uz dienvidiem un no austrumiem uz rietumiem, vairumā gadījumu savstarpēji sajaucoties ar jau uz vietas esošajām tautām. Piemēram, daļa ģermāņu cilšu grupai piederīgo gotu pēc ilgiem klejojumiem apmetās Gallijas ziemeļu daļā. Samērā īsā laikā tie sajaucās ar vietējiem iedzīvotājiem — dažādām ķeltu ciltīm, gala rezultātā veidojot daļu no vēlākās franku valsts. Savukārt lombardi iespiedās Itālijas ziemeļu daļā, bet cita gotu daļa atrada savas pastāvīgās mājas Ibērijas pussalā — visai tālu no savas sākotnējās izcelšanās vietas — Skandināvijas. Bijušās Romas impērijas centrālajās un it īpaši austrumu provincēs ienāca huņņi, bet vēlāk — avāri. Pilnīga etniska pārstrukturizācija notika Balkānos, kur lielā skaitā ieradās slāvu, protobulgāru un gotu imigranti. Slāvu ciltis 7.—9. gadsimtā uzsāka plašu ofensīvu rietumu virzienā un nokļuva līdz pat Elbas upei, asimilējot praktiski visus šeit sastaptos dažādas etniskas izcelsmes iedzīvotājus.
9. gadsimtā Rietumeiropā izveidojās Franku valsts, kas sasniedza savu varenību Kārļa Lielā laikā. Sadalot Franku valsti, rietumi daļā izveidojās Francijas karaliste, bet austrumu daļā — Svētā Romas impērija.
1096. pēc pāvesta Urbāna II aicinājuma atbrīvot Svēto zemi no musulmaņiem, tika uzsākts Pirmais Krusta karš, kura rezultātā krustneši ieņēma Svēto zemi un izveidoja tur Krustnešu valstis.
Renesanses periodā (15.—16. gadsimtā) strauji attīstījās zinātne, tika veikti lieli atklājumi, kā arī aizsākās pasaules kolonizācija. 16. gadsimta beigās pēc Reformācijas beidzās Romas Katoļu baznīcas dominance Eiropas rietumos un ziemeļos. 17. un 18. gadsimtā Eiropā bija apgaismības periods. Laikmeta ideālu ietekmē 18. gadsimta beigās notika Franču revolūcija, kad tika gāzta Eiropas visspēcīgākā monarhija un aizsākās kustības par demokrātiju un vienlīdzību. 18. gadsimtā aizsākās arī rūpnieciskā revolūcija, kas ļāva Eiropas lielvarām iegūt gan militāro, gan politisko varu pār plašām teritorijām visā pasaulē. 20. gadsimta sākumā Eiropas valstis savstarpēji sāka karot Pirmajā pasaules karā. Pēc kara daudzās valstīs tika gāzta monarhija, Austrumeiropā un Centrāleiropā izveidojās vairākas jaunas valstis (arī Latvija). Krievijā tika izveidota komunistu partijas diktatūra, vēlāk valsts tika pārdēvēta par Padomju Savienību. Otrais pasaules karš iezīmēja Rietumeiropas valstu varas samazināšanos to kolonijās visā pasaulē un komunistisko režīmu izplatīšanos Austrumeiropā, tas ir Padomju Savienības satelītvalstīs. Padomju Savienība sabruka 20. gadsimta 90. gadu sākumā, kas arī bija komunistiskā režīma sabrukums visā Eiropā. Šajā laikā apvienojās Rietumvācija ar Austrumvāciju, savukārt Dienvidslāvijas teritorijā sākās etniskie konflikti, kas noveda pie jaunu valstu — Bosnijas un Hercegovinas, Horvātija s, Maķedonijas Republikas, Serbijas un Melnkalnes un Slovēnijas izveidošanās.
Iedalījums
Eiropu no ģeogrāfiskā un arī no kultūrvēsturiskā viedokļa var iedalīt trīs reģionos: Eiropu iedala arī rietumu-austrumu virzienā — šim iedalījumam ir vairāk kultūrvēsturiska nozīme: Bieži tiek lietots arī termins "Centrāleiropa".
Tektonisko procesu rezultātā Eiropā izveidojušās četras lielas, atšķirīgas morfoloģiskās zonas: Katrā no šīm zonām, atšķirīgā apvidus, klimata un citu faktoru rezultātā, veidojās arī atšķirīgas kultūras.
Eiropu var nosacīti sadalīt arī sateces baseinos. Lielākie ūdeņu kompleksi ir saistīti ar Ziemeļatlantiju, Ziemeļjūru, Baltijas jūru, Vidusjūru un Melno jūru. Šīs jūras un ar tām saistītie iekšzemes ūdens baseini kopš seniem laikiem ir veicinājuši ceļošanu un cilvēku kontaktus. Var pat konstatēt zināmu korelāciju starp viena vai vairāku tuvāko ūdens baseinu un etniski radniecīgu sabiedrību teritorijām.
Ainavas un kultūras saikne
Neskatoties uz samērā nelielajiem izmēriem, Eiropā ir ļoti daudzveidīga ainava un daba, kas daudzviet ir bijusi ļoti labvēlīga saimniecības attīstībai. Eiropas subkontinentam raksturīga ļoti saposmota krasta līnija, liels skaits lielu un mazu iekšēju un daļēji iekšēju ūdenstilpju un upju. Pirmajiem ieceļotājiem, kas Eiropā nonāca caur Mazāziju, šis faktors, iespējams, palīdzēja ātri izplatīties visā Dienvideiropā, bet klimatam kļūstot siltākam — arvien vairāk uz ziemeļiem.
Eiropā nav tādu upju kā, piemēram, Nīla: ar milzīgu ūdens baseinu, treknu upes ielejas augsni, siltu klimatu. Tomēr Eiropai ir savas priekšrocības. Eiropu visos virzienos šķērso dabīgie ūdensceļi — upes, kas sekmēja cilvēku pārvietošanos pa šo pasaules daļu. Tā kā Eiropai piemīt lielas pussalas raksturs, tās ūdensteces sistēma pārsvarā vērsta no centrālās daļas uz perifēriju. Garākā Eiropas upe — Volga — plūst no Valdaja augstienes uz dienvidiem, ietekot Kaspijas jūrā. Otra garākā upe — Donava — plūst no rietumiem (Bādenes-Virtembergas zemes Vācijā) uz austrumiem, ietekot Melnajā jūrā. Centrālās un Rietumeiropas upes pārsvarā ietek Vidusjūrā (Rona, Po u.c.), Atlantijas okeānā vai Ziemeļjūrā (Luāra, Sēna, Reina, Elba u.c.). Savukārt, Daugava, Ņeva, Visla, Nemuna u.c. nes ūdeņus no austrumiem uz Eiropas iekšējo jūru — Baltijas jūru.
Eiropa — kontinents vai pasaules daļa?
Rietumeiropā un ASV Eiropu (arī Āziju) uzskata par kontinentu, savukārt Eirāziju — par superkontinentu. Šāds uzskats nav pamatots no ģeoloģiskā un ģeogrāfijas viedokļa, jo Eiropu un Āziju vieno plaša, daudzveidīga sauszemes teritorija.
Klimats un tā izmaiņu ietekme uz Eiropas vēsturi
Eiropas klimats, tāpat kā klimats jebkurā citā vietā, ir pastāvīgi mainījies. Kopš pēdējā ledus laikmeta beigām notiek pakāpeniska vidējās temperatūras paaugstināšanās. Civilizācijas attīstībai vispiemērotākais ir mērens, maigs klimats, kāds pirms vairākiem tūkstošiem gadu bija ģeogrāfiskā platuma joslā, kur mūsdienās vērojams samērā karsts un tveicīgs laiks — Eiropas dienvidos — Grieķijā, Spānijas un Itālijas dienvidos.
Klimata izmaiņas Eiropā un tuvējos reģionos nav bijušas vienmērīgas. Eiropas dienvidos un tuvējos Āzijas reģionos klimats kļuva kontinentālāks un sausāks, samazinot ražas apjomus un spiežot plašo līdzenumu tautas meklēt citas izdzīvošanai piemērotas vietas. Dzīvei labvēlīgāku reģionu tās atrada rietumos, tuvāk Atlantijas okeānam, kur klimats bija maigāks.
Tomēr arī šeit klimats mainījās. Atsevišķos laika periodos vairākus gadsimtus ilga vēsāki periodi. Piemēram, aptuveni no 200. līdz 700. gadam Eiropā bija kļuvis vēsāks. Iespējams, vēsākais klimats un ar to saistītās nabadzīgās ražas bija viens no faktoriem, kas veicināja Romas impērijas novājināšanos un vēlāko sabrukumu. Visdrīzāk, šī paša iemesla dēļ vairāku nākamo gadsimtu laikā Eiropas iedzīvotāju skaits, kas bija stipri sarucis vairākkārtēju mēra epidēmiju rezultātā, pieauga ļoti lēnām. Tikai no 8. līdz 11. gadsimtam, klimatam kļūstot siltākam, ražas pieauga un cilvēku dzīves apstākļi visā Eiropā pakāpeniski uzlabojās.
Mūsdienās nokrišņu daudzums Eiropas rietumos ir daudz lielāks, nekā austrumos. Atlantijas piekrastes joslā nokrišņu daudzums gada laikā sasniedz 3000 mm, bet Polijas vidienē vai Donavas baseinā — tikai ap 500 mm, vēl vairāk samazinoties austrumu virzienā. Klimata atšķirības dažādos Eiropas reģionos ir visai krasas. Uz austrumiem no centrālās Eiropas — Polijas — Baltijas reģionā un tālāk ziemeļaustrumos, klimats ir bargāks. Izteikti kontinentāls klimats Eiropā vērojams uz austrumiem no Volgas un Donas baseiniem. Vissausākais reģions Eiropā ir pašos tās dienvidaustrumos — Kaspijas jūras piekrastē — šeit nokrišņu daudzums gadā ir tikai vidēji ap 250 mm, kamēr vienā no vismitrākajiem Eiropas reģioniem — Norvēģijas rietumu daļā vidējais gada nokrišņu daudzums ir ap 3500 mm.
Nav nejaušība, ka šī klimatiskā robežlīnija, kas nošķir Eiropas atlantiskā klimata daļu no kontinentālās daļas, vienlaicīgi nošķir Eiropas iedzīvotājus arī pēc to pamata saimniecības veida, bet līdz ar to arī citu saimniecības un kultūras aspektu ziņā. Atlantiskajā klimata joslā, tātad galvenokārt uz rietumiem no Donas upes, cilvēki, līdzko kļuva pieejami metāla darbarīki, pārgāja uz pastāvīgu dzīves veidu, piekopjot laukkopību un lopkopību. Turpretī austrumu virzienā no šīs robežšķirtnes par noteicošo kļuva nomadu dzīves veids, kura pamatā bija klejojošā lopkopība. To veicināja ne tikai klimata, bet arī augsnes īpatnības. Eiropas attālāko austrumu daļu veido plašās Volgas un Ukrainas stepes. Eiropas vidienē stepe nemanāmi pāriet plašajās Dobrudžas (Valahijas) zemienē Rumānijā un Ungārijas līdzenumā, kur saimniekošanas un dzīves apstākļi jau ir atšķirīgi.
Ģeoloģija
Eiropas ģeoloģiskie notikumi ir klasisks piemērs tam, kā laika gaitā veidojas kontinenti. Pirmskembrija perioda iežu vecums Eiropā ir no 3,8 miljardiem līdz 540 miljoniem gadu. Pēc tam veidojās paleozoja ēras ieži, kas beidzās pirms 250 miljoniem gadiem; mezozoja ēras ieži beidza veidoties pirms 65 miljoniem gadu; kainozoja ēras ieži veidojās atlikušo laiku līdz mūsdienām. Pašreizējās Eiropas kontūras beidza veidoties aptuveni pirms 5 miljoniem gadu. Iežu veidojumus, reljefa formas un nogulumiežu baseinus mūsdienās spēcīgi ietekmē cilvēku darbība.
Senāko iežu lielākais apgabals Eiropā ir Baltijas vairogs, kas ir stipri erodējis. Savukārt jaunākie ieži atrodas Alpu kalnu sistēmā. Starp šīm teritorijām ir plaši nogulumiežu baseini ar paugurainu reljefu, piemēram, Parīzes baseins un Dienvidaustrumanglija, vai plaši līdzenumi kā, piemēram, Austrumeiropas līdzenums. Ziemeļjūra ir zemūdens nogulumiežu baseins, kas atrodas uz Atlantijas okeāna kontinentālā šelfa. Islande ir unikāls veidojums Eiropas ģeoloģijā: tā ir vulkāniska sala, kas izveidojusies Vidusatlantijas grēdai atdalot kontinentālās plātnes.
Derīgie izrakteņi
Eiropas subkontinents ir bagāts ar derīgajiem izrakteņiem, kas ir kalpojis par būtisku Eiropas civilizāciju attīstību veicinošu faktoru. Ilgstošajā derīgo izrakteņu ieguves vēsturē daudzviet to resursi ir izsmelti. Vācijā, Francijā un Lielbritānijā atrodas lieli akmeņogļu krājumi. Salīdzinoši nesen uzsākta lielo naftas un dabasgāzes krājumu apguve šelfā starp Lielbritāniju, Norvēģiju, Nīderlandi. Skandināvijas un Lielbritānijas ziemeļu daļā ir bagātīgas rūdu atradnes — šeit var iegūt dzelzi, varu, svinu, cinku, alvu. Arī Alpu kalnu perifērajā daļā ir ievērojami alumīnija, hroma, vara, svina, cinka, sudraba u.c. metālu rūdu iegulas. Savukārt Baltijas reģionā minēto dabas resursu nav vispār, ja neskaita salīdzinoši nelielas naftas iegulas Baltijas jūrā, kuru apguve uzsākta tikai vietām.
Resursu nevienmērīgā izplatība Eiropā veicināja starpreģionālās darba dalīšanas procesu un tirdzniecību. Pirmie tirdzniecības ceļi, kravu šķirošanas un pārkraušanas centri veidojās tieši dabas resursu, piemēram, sāls, krama, dzintara un dažādu metālu vienmērīgai izplatīšanai visā Eiropā.
Eiropas valstis
Eiropā ir aptuveni 50 valstu, no kurām liela daļa apvienojušās Eiropas Savienībā. Ģeopolitiski Eiropai var pieskaitīt arī tādu valsti kā Izraēla, jo tā ir pārstāvēta dažādās Eiropas sporta organizācijās, Eirovīzijā u.c. Arī vēsturiski tās teritorijā ir eksistējušas vairākas eiropiešu krustnešu dibinātas valstis.
1 Armēnija un Kipra ģeogrāfiski atrodas Āzijā, bet kulturāli un vēsturiski reizēm tiek uzskatītas par Eiropas daļu.
2 Azerbaidžānas un Gruzijas nelielas ziemeļu daļas atrodas Eiropā, ja par Eiropas robežu pieņem Kaukāzu.
5 Turcijai Eiropā pieder neliela teritorija uz ziemeļrietumiem no Bosfora un Dardaneļu jūras šaurumiem.
Demogrāfija
Eiropā saprātīgais cilvēks (Homo sapiens) ienāca pirms 40 tūkstošiem gadu. Pirms tam šajā pasaules daļā dzīvoja dažādas nu jau izmirušas hominīdu sugas, piemēram, neandertālieši. Aizvēsturē notika vairāki cilvēku imigrācijas viļņi no Āzijas. Arī mūsdienās, kopš 20. gadsimta vidus, notiek intensīva cilvēku imigrācija no citām pasaules daļām, īpaši no Āfrikas un Āzijas. Nekad iepriekš Eiropa nav bijusi tik daudz un dažādu nāciju cilvēku mājas.
Vēsturiski Eiropa (īpaši Dienvideiropa un Rietumeiropa) ir bijusi viena no visblīvāk apdzīvotajām pasaules daļām. 20. gadsimta sākumā Eiropā dzīvoja gandrīz ¼ daļa no visiem pasaules iedzīvotājiem (2012. gadā vairs tikai 10,5%).
Valodas
Eiropā dominē trīs indoeiropiešu valodu saimes atzari:
Ir arī neliels skaits valodu, kas ir salīdzinoši plaši izplatītas, bet nepieder ne pie viena no iepriekš nosauktajiem atzariem. Atsevišķi indoeiropiešu valodu saimē tiek izdalīta grieķu valoda, kurā ir oficiālā valoda Grieķijā un Kiprā. Atsevišķi tiek izdalītas arī baltu valodas (latviešu un lietuviešu valodas), kas ir oficiālās valodas attiecīgi Latvijā un Lietuvā. No indoirāņu valodu atzara visizplatītākā ir čigānu valoda, lai gan tā nav nevienas Eiropas valsts oficiālā valoda.
Ir vēl divi citi indoeiropiešu valodas saimes atzari, kas savulaik bija plaši izplatīti, bet mūsdienās runā tikai nelielas cilvēku grupas. Tās ir ķeltu valodas un Trāķijas-Ilīrijas atzars, kur līdz mūsdienām ir saglabājusies tikai albāņu valoda.
Valodās, kas nepieder indoeiropiešu valodu saimei, runā Igaunijā (igauņu valoda), Somijā (somu valoda), Ungārijā (ungāru valoda), Maltā (maltiešu valoda), Basku Zemē (basku valoda) un Krievijas ziemeļos. Tjurku valodās runā tikai Turcijā un atsevišķas kopienas Balkānos un Kaukāzā.
Džordžs Gēršvins
Džordžs Gēršvins (en; dzimis Bruklinā, Ņujorkas štatā, ASV, miris  Holivudā, Kalifornijas štatā, ASV) bija amerikāņu komponists un pianists. Dž. Gēršvina kompozīcijas ir labi pazīstamas gan populārajā mūzikā, gan klasiskajā mūzikā žanrā. Viņa pazīstamākie darbi ir kompozīcijas orķestrim "Rapsodija blūza stilā" (Rhapsody in Blue; 1924) un "Amerikānis Parīzē" (An American in Paris; 1928), kā arī opera "Porgijs un Besa" (Porgy and Bess; 1935). Viņš savos sacerējumos apvienoja klasiskās mūzikas un džeza elementus. Dž. Gēršvins ir sarakstījis vairāk nekā 12 Brodvejas mūziklus, ko veidoja kopā ar savu brāli Airu Gēršvinu. Neskaitāmi mākslinieki ir ierakstījuši Dž. Gēršvina sarakstītās kompozīcijas. Viņa darbi ir tikuši izmantoti vairākās filmās un TV, daudzi no tiem kļuvuši par džeza standartiem.
Čerepoveca
Čerepoveca atrodas Ribinskas ūdenskrātuves tuvumā, ziemeļos no tās, 505 km uz ziemeļiem no Maskavas un 430 km uz austrumiem no Sanktpēterburgas.
Sports
Čerepovecā jau kopš 1956. gada bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Čerepovecas "Severstal". Tā jauniešu klubs Čerepovecas "Almaz" spēlē Jaunatnes hokeja līgā. Kopš 2006. gada "Severstal" savas mājas spēles aizvada Čerepovecas Ledus pilī.
Sirds
Sirds (la) ir muskuļu orgāns, kas, periodiski saraujoties un izplešoties, nodrošina asiņu cirkulāciju asinsrites orgānu sistēmā organismā. Asinis apgādā organismu ar skābekli un barības vielām un arī aizvada liekās vielmaiņas vielas, kā piemēram, oglekļa dioksīdu uz plaušām. Cilvēkiem sirds ir aptuveni aizvērtas dūres lielumā un atrodas starp plaušām, krūšu kurvja vidusdaļā.
Cilvēkiem, citiem zīdītājiem un putniem sirds ir sadalīta 4 kamerās — augšējā daļā atrodas labais un kreisais priekškambaris, bet zem tiem — labais un kreisais kambaris. Sirdij ir vārstuļi, kas nodrošina asins plūsmu vienā virzienā. Labo priekškambari un kambari angliski mēdz saukt par labo sirdi, bet kreiso priekškambari un kambari par kreiso sirdi, bet latviskajā literatūrā parasti lieto jēdzienus 'labais sūknis' un 'kreisais sūknis'. Šie sūkņi ir saslēgti virknē, veidojot kopējo sirds sūkni.
Kostarikas futbola izlase
Kostarikas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Kostariku starptautiskās futbola sacensībās. Kostarikas futbola izlasi pārvalda Kostarikas Futbola federācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1921. gadā pret Salvadoras izlasi. Kostarika 6 reizes ir piedalījusies Pasaules kausa finālturnīros, tās lielākais panākums ir iekļūšana 2014. gada Pasaules kausa ceturtdaļfinālā. Zelta kausa izcīņā kostarikāņi ir piedalījušies 8 reizes, augstākais panākums ir 2. vieta 2002. gadā. CONCACAF čempionātā, kas notika pirms Zelta kausa izveides, ir uzvarējusi 3 reizes — 1963., 1969. un 1989. gadā. Piecas reizes piedalījusies Copa América turnīrā. Pēdējos gados Kostarikas izlase allaž tiek uzskatīta par 3. spēcīgāko Ziemeļamerikas izlasi aiz Meksikas un ASV.
Sirds
Sirds var būt taisnas caurules izskatā, piemēram, zirnekļiem un posmtārpiem, vai arī sarežģītākas uzbūves, piemēram, zivīm ir 2 kameras, bet rāpuļiem 3 kameras. Mugurkaulniekiem ir divi asinsrites loki, līdz ar to tiem ir vissarežģītākās uzbūves sirdis. Cilvēkiem sirds atrodas videnē un tā ir veidota no endokarda, miokarda un epikarda. Sirdi apņem maisveidīga struktūra perikards, kas sirdi fiksē.
Kostarikas futbola izlase
Copa América
Kostarikas izlase 5 reizes ir piedalījusies Dienvidamerikas CONMEBOL federācijas čempionātā Copa América viesu statusā.
Sastāvs
Komandas sastāvs 2022. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā. Spēles un gūtie vārti norādīti līdz finālturnīra sākumam.
Sirds
Sirdij saraujoties, asinis no tās izplūst — to sauc par sistoli. Muskuļiem atslābstot, sirds piepildās ar asinīm — to sauc par diastoli. Miera apstākļos sirds saraujas ap 72 reizēm minūtē, bet slodzes apstākļos sirdsdarbība paātrinās, lai nodrošinātu pietiekamu muskuļu un citu orgānu apgādi. Fiziskas aktivitātes īslaicīgi paātrina sirdsdarbību, bet pēc ilgāka laika posma var to samazināt.
Svarcelšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — līdz 56 kg vīriešiem
2008. gada vasaras olimpisko spēļu svarcelšanas sacīkstēs vīriešiem svara kategorijā līdz 56 kilogramiem uzvaru izcīnija Ķīnas sportists Kvinkons Longs. Sacīkstes noritēja 10. augustā. Sacīkstēs piedalījās 20 sportisti.
Sirds
Sirds un asinsvadu slimības 2008. gadā bija vadošais nāves iemesls pasaulē, tās sastādīja 30% no visiem nāves gadījumiem. No šīm nāvēm trīs ceturtdaļas bija saistītas ar koronāro asinsvadu slimību un sirdstrieku. Pie galvenajiem riska faktoriem pieder smēķēšana, liekais svars, mazkustīgums, augsts holesterīna līmenis, augsts asinsspiediens un slikti kontrolēts cukura diabēts.
Arvīds Ķibilds
Arvīds Ķibilds (dzimis Rīgā, miris 1981. gada 9. novembrī) bija latviešu vieglatlēts, startēja šķēpa mešanā, lodes grūšanā, diska mešanā.
Sirds
Sirds slimības galvenokārt ārstē kardiologi, kaut gan to ārstēšanā var tikt iesaistītas arī daudzas citas medicīnas specialitātes. Ir dažādas metodes, kā izmeklēt sirdi, piemēram, par sirds vārstuļu stāvokli var uzzināt pēc sirds toņiem, lietojot stetoskopu (auskultācija), par sirds elektriskajām norisēm ar elektrokardiogrāfiju, bet sirds strukturālo stāvokli var izmeklēt ar ehokardiogrāfiju vai magnētisko rezonansi.
Arvīds Ķibilds
Biogrāfija
Viņa tēvs Juris bijis tirgotājs, māte Emma. Bijis precējies, sievu sauca Emilija, dzimusi Pērkone. Izglītību ieguvis Rīgas pilsētas skolā, mācījies arī tehniskajos kursos. Bijis Rīgas pilsētas satiksmes valdes (vēlākās pārvaldes) mehāniķis.
Sirds
Grieķiski sirds ir cardia, no šī vārda arī atvasināti dažādi ar sirdi saistīti termini, piemēram, kardioloģija.
Sirds sieniņas uzbūve
Sirds sieniņai ir trīs slāņi: endokards, miokards, perikards.
Arvīds Ķibilds
Biogrāfija
Piedalījies Parīzē, kur bija arī Latvijas karognesējs atklāšanas ceremonijā. Pašās sacensībās viņš ieguva 16. vietu šķēpa mešanā ar rezultātu 50,15 m, 19. vietu lodes grūšanā — 12,53 m, kā arī 22. vietu diska mešanā — 35,73 m. Sportists astoņas reizes laikposmā no 1921. līdz 1925. gadam uzvarēja Latvijas čempionātā dažādās disciplīnās, savukārt 15 reizes dažādās disciplīnās bija Latvijas rekordists. 1922. gadā Igaunijā bija Latvijas delegācijas sastāvā startam pirmajās sacensībās ārzemēs, kur arī guva uzvaru lodes grūšanā.
Nīderlandes karogs
Nīderlandes karogs ir viens no Nīderlandes oficiālajiem valsts simboliem. Tas sastāv no trim vienādu attiecību horizontālām svītrām — augšējā sarkana, vidējā balta un apakšējā zila. Nīderlandes karogs ir taisnstūra formas, malu attiecība ir 2:3. Tas tika pieņemts. Līdzīgi Nīderlandes karogam ir Luksemburgas, Krievijas, Horvātijas, Francijas un Paragvajas valstu karogi. Sākotnēji karoga krāsas bija oranža, balta un zila, taču vēlāk oranžā krāsa tika nomainīta uz sarkano.
Sirds
Endokards
Endokards ir iekšējais sirds slānis, kas izklāj sirds kambarus. Tā šūnas gan pēc uzbūves, gan attīstības ir līdzīgas endotēlija šūnām, kas izklāj asinsvadus. Endokards pilda aizsargfunkciju, pasargājot vārstuļus un sirds kambarus.
Arvīds Ķibilds
Biogrāfija
Padomju vara arestēja 1945. gada janvārī un izsūtīja uz Sibīriju, piespriežot 25 gadus. Pēc Staļina nāves tika apžēlots. 1957. gada 30. janvārī apprecējās otrreiz ar Lidiju Žīguri. Mūža nogali pavadīja Siguldā. Miris 1981. gada 9. novembrī. Apglabāts Rīgā, Jaunciema kapos.
Sirds
Endokards
Smagāka miokarda infarkta gadījumā, kad ir skarta visa sirds sieniņa, var tikt bojāts arī endokards. Bojātajā vietā var veidoties trombi, kas var vēlāk atrauties un doties tālāk pa lielo asinsrites tīklu uz citiem orgāniem.
Miokards
Miokards ir sirds vidējais, visbiezākais slānis, un tas sastāv no šķērssvītrotajām muskuļšūnām, ko sauc par kardiomiocītiem. Kardiomiocītiem saistoties savā starpā, veidojas muskuļu šķiedras. Sirds muskulis atšķiras no skeleta muskuļiem ar to, ka tam piemīt automātisms, tādējādi sirdsdarbību apzināti nevar kontrolēt. Miokards ir ļoti prasīgs pēc skābekļa un barības vielām, tādējādi, ja tiek traucēta asins plūsma koronārajās sirds artērijās, miokards var aiziet bojā un rasties miokarda infarkts.
Perikards
Perikards ir maisveida struktūra, kas apņem sirdi un lielo asinsvadu daļas. Perikardam ir divi slāņi — serozais (iekšējais) un fibrozais (ārējais). Slāni, kur serozais slānis apņem sirdi, sauc par epikardu. Perikards veido perikarda dobumu, kur atrodas perikarda šķidrums. Perikards fiksē sirdi videnē, pasargā no infekcijām (piemēram, tādām, kas radušās plaušās), no pārlieku lielas sirds izplešanās, kā arī nodrošina sirds lubrikāciju, lai samazinātu berzi sirds saraušanās laikā.
Vārstuļi
Vārstuļi būtībā ir sirds endokarda dublikatūra, un tie ļauj asinīm plūst tikai vienā virzienā, nodrošinot kambaru uzpildīšanos un iztukšošanos. Vārstuļu darbību nodrošina spiediena starpība abpus vārstuļiem. Sirdij ir atrioventrikulārie vārstuļi un pusmēness vārstuļi.
Atrioventrikulārie vārstuļi atrodas starp priekškambariem un kambariem. Starp labo priekškambari un kambari atrodas trīsviru (trikuspidālais) vārstulis, bet starp kreiso priekškambari un kambari — divviru (bikuspidālais jeb mitrālais) vārstulis. Tie ir sarežģītāki, salīdzinot ar pusmēness vārstuļiem, jo ir saistīti ar palīgstruktūrām. Pie viru brīvajām malām piestiprinātas papilāro muskuļu cīpslainās stīgas (chordae tendineae), kas ir nospriegotas un neļauj virām izvērsties uz priekškambaru pusi kambaru saraušanās laikā un īsi pirms tās. Lielāko sirds cikla daļu atrioventrikulārie vārstuļi ir atvērti, aizvērti tie ir tikai kambaru sistoles laikā.
Pusmēness vārstuļi atrodas pie sirds izejas atverēm. Kreisajā pusē pirms ieejas aortā atrodas aortas vārstulis, bet labajā pusē ir plaušu vārstulis. Pusmēness vārstuļi ir plānāki, atgādina kabatiņas ar mezgliņiem, kas, pamīšus saķerdamies, nodrošina ciešu vārstuļu sakļaušanos, kad uz tiem spiež asinis. Lielāko sirds cikla daļu tie ir aizvērti un tikai kambara asiņu izgrūšanas laikā atveras.
Koronārā asinsrite
Koronārā asinsrite ir asins cirkulācija asinsvados, kas atrodas sirds muskuļslānī jeb miokardā. Šos asinsvadus, kas apgādā miokardu ar skābekli bagātām asinīm, sauc par koronārajām artērijām jeb vainagartērijām. Asinsvadus, kas savāc ar skābekli nabadzīgās asinis, sauc par sirds vēnām. Lielākās vēnas ir V. cordis magna, V. cardiaca media, V. cardiaca parva un ''vv. cardiacae anteriores''.
Labā un kreisā koronārā artērija ir izvietota uz sirds virsmas, tādēļ tās sauc arī par epikardiālajām koronārajām artērijām. Šīs artērijas spēj mainīt savu diametru autoregulācijas ietekmē, tādējādi regulējot asins caursplūdi pēc nepieciešamības. Tomēr šīs samērā šaurās artērijas bieži skar aterosklerotiskie procesi, kuru ietekmē tās var tikt bloķētas. Samazināta asins caurplūde var izraisīt stenokardijas lēkmi vai miokarda infarktu. Miokarda infarkta iespējamību paaugstina arī tas, ka sirds asinsvadiem anastamozes (savienojumi starp vairākiem asinsvadiem) ir ļoti šauras, tādējādi, ja tiek bloķēts viens asinsvads, tad cita artērija nevar pietiekami apasiņot skarto rajonu. Koronārās artērijas, kas atrodas dziļāk miokardā, sauc arī par subendokardiālajām artērijām.
Zilā vāze
Zilā vāze (fr) ir franču postimpresionista Pola Sezana laikaposmā no 1889. līdz 1890. gada veidota glezna. Tajā redzama klusās dabas ainava, kurā attēlota zila glāze ar ziediem uz gaiši zila fona un oranži āboli uz dzeltena fona. Krāsu nianses starp gleznotajiem tēliem atdala tumšas kontūras.
Sirds
Attīstība
Sirds ir pirmais funkcionālais orgāns, kas attīstās, jo tā ir vitāli svarīga, lai turpinātu attīstīties pārējās embrija daļas. Tā sāk darboties aptuveni trešajā embrioģenēzes nedēļā.
Sirds veidojas no splanhnopleiras mezenhīmas (viscerālās mezodermas) neirālās plātnītes daļas, kas vēlāk veido kardiogēno rajonu. No šīs daļas veidojas divas endokardiālas caurulītes, kas saplūst un veido primitīvu sirds cauruli. Tā ātri pārveidojas 5 rajonos — truncus arteriosus, bulbus cordis, primitīvais kambaris, primitīvais priekškambaris un sinus venosus. Truncus arteriosus sadalīsies un veidos aortu un plaušu artērijas, bulbus cordis attīstīsies par labo kambari, primitīvais kambaris kļūs par kreiso kambari, primitīvais priekškambaris veidos labo un kreiso priekškambari, bet sinus venosus — par daļu no labā priekškambara, sinusatriālo mezglu un koronāro sinusu.
Embrija sirds sāk pukstēt ap 22. dienu ap 75-80 sitieniem minūtē. Pakāpeniski katru dienu sirdsdarbība pieaug par 3,3 sitieniem minūtē, sasniedzot 165-185 sitienus minūtē 7. attīstības nedēļā. Pēc 9. nedēļas tā sāk samazināties līdz 145 (±25) reizēm minūtē.
Līdz dzimšanai nav starpības starp sievietes un vīrieša sirdi.
Asins plūsma
Sirds ir dubults sūknis — to veido virknē saslēgts labais un kreisais sūknis. Sirds kā sūkņa galvenā funkcija ir asiņu izgrūšana lielajā (sistēmiskajā) un mazajā (plaušu) asinsrites lokā. Abos lokos tiek izgrūsts vienāds asiņu daudzums. Plaušās asinis tiek bagātinātas ar skābekli, te tiek nodrošināta oglekļa dioksīda u.c. vielu izvade. Sistēmiskajā lokā skābeklis tiek transportēts uz ķermeņa audiem un oglekļa dioksīds — prom no tiem. Asinis plūst caur sirdi vienā virzienā.
Sirdij raksturīga ritmiska un secīga sirds daļu saraušanās (sistole) un atslābšana (diastole). Visu daļu kopējo diastoli sauc par pauzi.
Sirds cikls
Sirds cikls sastāv no trim daļām: priekškambaru sistoles, kambaru sistoles un sirds diastoles.
Priekškambaru sistole
Ar to sākas sirdsdarbības cikls, un to izraisa uzbudinājuma impulss, kas no sinusatriālā mezgla izplatās pa priekškambariem. Priekškambaru muskulatūras saraušanās sākas no vēnu ietekām. Saraujoties cirkulārajai muskulatūrai, kas apņem vēnu ietekas, tās tiek aizspiestas, un asinis no priekškambariem nevar iekļūt atpakaļ vēnās, bet tiek iedzītas kambaros. Abi priekškambari saraujas praktiski vienlaicīgi. Priekškambaru sistoles laikā kambaros ieplūst 30% no visām asinīm, kas tajos nonāk viena cikla laikā. Pārējie 70% asiņu kambaros ieplūst sirds pauzes laikā. Priekškambaru sistoles laikā tajos paaugstinās spiediens: labajā priekškambarī līdz 3 mm Hg, bet kreisajā līdz 5 mm Hg.
Kambaru sistole
Priekškambaru sistoles laikā uzbudinājums, izplatīdamies caur atrioventrikulāro mezglu uz atrioventrikulāro kūlīti un pa tā kājiņām uz Purkiņe šķiedrām, aptver kambaru sienas un sākas sistole. Spiediens kambaros kļūst lielāks par spiedienu priekškambaros, un tiek aizvērti vārstuļi. Tātad kambaru dobumi sistoles laikā ir noslēgti un pildīti ar asinīm, jo arī pusmēness vārstuļi ir aizvērti. Tā kā šķidrums nav saspiežams, tad kambaru muskuļšūnas nevar saīsināties, bet tikai sasprindzināties. Kambaru dobumos strauji ceļas spiediens. Asins izgrūšanas fāze sākas, kad spiediens kambaru dobumos pārsniedz spiedienu aortā un plaušu stumbrā. Cilvēkam asins izgrūšanas fāze sākas tad, kad spiediens kreisajā kambarī ir 65—75 mm Hg, bet labajā — 5—12 mm Hg. Šī fāze sākas ar pusmēness vārstuļu atvēršanos, kad muskuļšūnu sasprindzinājumu nomaina to saīsināšanās. Spiediens kambaru dobumos turpina palielināties, spiediens palielinās arī aortā un plaušu stumbrā. Šīs fāzes sākumā notiek strauja asins izgrūšana no kambariem, bet pēc tam — lēna. Pēc tam, samazinoties kambaru muskulatūras saraušanās spēkam, spiediens artērijās sāk samazināties, bet pa artērijām turpinās intensīva asins plūsma uz perifēriju. Kad spiediens aortā un plaušu stumbrā kļūst augstāks par spiedienu kambaru dobumos, tiek aizvērti pusmēness vārstuļi. Ar šo vārstuļu aizvēršanos beidzas asins izgrūšanas fāze un visa kambaru sistole. Kambaru dobumi pilnīgi neiztukšojas, tajos paliek reziduālais asins tilpums. Pēc kambaru sistoles iestājas sirds kopīgā diastole jeb pauze.
Sirds diastole
Sirds atslābšanas fāzes sākumā ir aizvērti gan atrioventrikulārie, gan pusmēness vārstuļi. Pēc tās seko sirds dobuma pildīšanās fāze. Tā sākas ar to brīdi, kad spiediens priekškambaros kļūst augstāks nekā kambaros un atveras atrioventrikulārie vārstuļi. Kambaru sistoles fāzes laikā priekškambaros jau bija uzkrājušās asinis un tagad, atveroties atrioventrikulāriem vārstuļiem, kambaros strauji ieplūst asinis. Pēc tam noris sirds dobumu lēnā pildīšanās — priekškambaru un kambaru dobumi pildās ar asinīm, kas pa vēnām pieplūst sirdij.
Sirds izsviede
Sirds izsviede (en) ir katra kambara sūknētā asins daudzuma (izsviedes tilpuma) mērījums vienā minūtē. To aprēķina, reizinot izsviedes tilpumu (en) ar sirdsdarbības ātrumu (HR) sitieniem minūtē. Tātad: CO = SV x HR. Sirds izsviede tiek normalizēta atbilstoši ķermeņa izmēram, izmantojot ķermeņa virsmas laukumu (BSA), un to sauc par sirds indeksu.
Vidējā sirds izsviede, izmantojot vidējo izsviedes tilpumu aptuveni 70 ml, ir 5,25 l/min, ar normālu diapazonu no 4,0 līdz 8,0 l/min. Izsviedes tilpumu parasti mēra, izmantojot ehokardiogrammu, un to var ietekmēt sirds izmērs, indivīda fiziskais un garīgais stāvoklis, dzimums, sirds kontraktilitāte, kontrakcijas ilgums, priekšslodze un pēcslodze.
Sirds vadītājsistēma
Sirds vadītājsistēma ir īpašu miokarda šūnu kopums, kas ģenerē ritmiskus impulsus un, novadot tos uz muskuļšūnām, liek tām sarauties. Sirds vadītājsistēmas šūnas nodrošina sirds saraušanās ritmiskumu. Šīs šūnas ir specializējušās nervu impulsu ģenerēšanā, tām piemīt pašuzbudināšanās spēja — automātija. Sirds vadītājsistēma sastāv no sinusatriālā mezgla, atrioventrikulārā mezgla, atrioventrikulārā jeb Hisa kūlīša un tā divām kājiņām.
Endokrīnā funkcija
Embrionālās attīstības laikā sirds priekškambaru un kambaru kardiomiocīti izstrādā ātriju nātrijurētisko peptīdu (en — atrial natriuretic peptide). ANP ir asins straumē cirkulējošs hormons, ko pieaugušiem cilvēkiem izdala priekškambara kardiomiocīti. Hormona funkcija ir uzturēt asins tilpumu un regulēt arteriālo asinsspiedienu. ANP sekretējas priekškambara kardiomiocītos priekškambaru iestiepuma dēļ. Pēc dzimšanas endokrīnā funkcija saglabājas tikai priekškambaru un sirds austiņu kardiomiocītiem.
Vilis Krūmiņš
Vilis Krūmiņš (1919-2000) bija latviešu padomju politiķis, LKP CK Otrais sekretārs. Nacionālkomunistu vajāšanu laikā 1960. gadā atcelts no amata. Dabas muzeja direktors (1961-1999). Atmodas kustības dalībnieks, Latviešu strēlnieku apvienības priekšsēdētājs.
Sirds
Endokrīnā funkcija
ANP ķermenī pazemina asinsspiedienu un piedalās urīnveidošanas procesa regulācijā, kontrolējot ūdens un sāļu līdzsvaru, izvadot caur nierēm nātrija jonus un ūdeni, bet aizturot organismā kālija jonus.
Vilis Krūmiņš
Dzīvesgājums
Dzimis 1919. gada 27. maijā Sēlpils pagastā sava vectēva Jāņa Krūmiņa dzimtas mājā. Mācījies Jēkabpils valsts reālģimnāzijā (1935-1940). Uzsāka studijas Latvijas Universitātes Matemātikas un dabaszinātņu fakultātes ģeoloģijas nodaļā. Pirms kara pabeidza arī tautskolotāju kursus pie Rīgas Skolotāju institūta, iegūdams tiesības strādāt par skolotāju. Otrā pasaules kara laikā cīnījās 201. latviešu strēlnieku divīzijā, tika četrreiz ievainots un kontuzēts.
Sirds
Sirds ritms
Jaundzimušo sirdsdarbības frekvence var būt 120 sitieni minūtē, un tā pakāpeniski samazinās līdz pilngadībai, un pēc tam pakāpeniski atkal palielinās ar vecumu. Pieaugušo sirdsdarbības frekvence svārstās ap 60-100 sitieniem minūtē. Trenētība, vecums un bazālais vielmaiņas ātrums to var arī ietekmēt. Sportistiem sirdsdarbība var būt arī zemāka par 60 sitieniem minūtē (bradikardija). Slodzes laikā sirdsdarbība ir ap 150 sitieniem, bet var augstākajā slieksnī sasniegt arī 200—220 sitienus minūtē.
Vilis Krūmiņš
Dzīvesgājums
Pēc kara beigām darbojās komjaunatnē, pēc tam kompartijā. 1956.-1960. gadā bija Latvijas Komunistiskās partijas Centrālkomitejas Otrais sekretārs. Līdztekus 1959. gadā pabeidza P. Stučkas Latvijas Valsts universitāti finanšu un kredīta specialitātē. 1960. gada februārī tika atcelts no amata, pēc tam bija LPSR izglītības ministrs un Ministru padomes priekšsēdētāja vietnieks kultūras jautājumos, bet no šā amata atbrīvots 1961. gada decembrī un 1962. gada 26. jūlijā norīkots darbā par Latvijas Dabas muzeja direktoru. Viņš vadīja muzeju līdz 1999. gadam. Dabas aizsardzība Vilim Krūmiņam ir bijusi tuva tēma vēl pirms stāšanās Dabas muzeja direktora amatā. Viņš bija viens no LPSR Dabas aizsardzības likuma pieņemšanas ierosinātājiem, aktīvi darbojās Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrībā un atbalstīja „Dabas un vēstures kalendāra” izdošanu. Viņa vadībā muzeju paplašināja un izveidoja par Vissavienības Dabas muzeju metodisko centru dabas aizsardzības jautājumos un taksidermijā.
Sirds
Sirds ritms
Ja sirds darbojas lēnāk, tai ir vairāk laika, lai piepildītos, sarauties, nodrošinot organismu ar skābekli, kā arī tā var labāk atjaunoties pēc kontrakcijas. Bet ja sirds darbojas ātri, ir mazāk laika lai uzpildītos un ir mazāka pirmsslodze (preload).
Vilis Krūmiņš
Dzīvesgājums
1988. gada septembrī V. Krūmiņš bija Latvijas Tautas frontes dibināšanas kongresa organizācijas komitejas loceklis, pēc tam LTF Domes loceklis.
Sirds
Sirds ritms
Augsta sirdsdarbības ātruma sekas:
Vilis Krūmiņš
Dzīvesgājums
Vilis Krūmiņš bija Latviešu strēlnieku apvienības dibināšanas iniciators un tās priekšsēdētājs. PSRS tautas deputātu vēlēšanās 1989. gada 26. martā kandidēja 305. Jēkabpils vēlēšanu apgabalā, un 1990. gada LPSR Augstākās padomes vēlēšanās kandidēja Rīgas vēlēšanu apgabalā no LTF saraksta, bet netika ievēlēts.
Sirds
Elektrokardiogramma
Lietojot virsmas elektrodus, ir iespējams reģistrēt sirds elektrisko aktivitāti. Šo pierakstu sauc par elektrokardiogrammu (EKG). Pēc EKG var noteikt sirds veselības stāvokli, un mūsdienās tas ir svarīgs diagnostiskais līdzeklis. Elektrokardiogrammas galvenie elementi ir P vilnis (priekškambaru depolarizācija), QRS komplekss (priekškambaru repolarizācija un kambaru depolarizācija) un T vilnis (kambaru repolarizācija).
Sirds slimības
Ar sirds slimību pētīšanu nodarbojas kardioloģija un elektrofizioloģija.
Miokarda infarkts
Miokarda infarkts (saukts arī par akūtu miokarda infarktu un sirdstrieku) ir miokarda išēmiska nekroze, kas rodas, ja samazinās asinspieplūde kādam miokarda rajonam. Samazinātā asinspieplūde nespēj pietiekami apgādāt miokarda šūnas ar skābekli līdz ar to kardiomiocīti iet bojā. Lielākā daļa miokarda infarktu rodas saistībā ar koronāro sirds slimību, kuras pamatā ir ateroskleroze. Visbiežāk novēro sāpes krūtīs, kas izstaro uz plecu, roku, žokli. Novēro arī nogurumu, elpas trūkumu un sliktu dūšu.
Koronārā sirds slimība
Koronārās sirds slimības pamatā ir pazemināta asins plūsma koronārajās artērijās (vainagartērijās), kas apasiņo sirdi. Tā rezultātā veidojas išēmija — neatbilstība starp oksigenēto asiņu caurplūdi un miokarda vielmaiņas vajadzībām. Miokarda išēmija vairāk nekā 90% gadījumu ir saistīta ar aterosklerozes izraisītu koronāro artēriju obstrukciju. Akūts koronārais sindroms ir nopietns koronārās sirds slimības variants.
Koronārais X sindroms
Koronārais X sindroms raksturojas ar sāpēm krūtīs, bet koronārie sirds asinsvadi nav izmainīti. Vairumam pacientu ir konstatējami kapilāru bojājumi.
Miokardīts
Miokardīts ir sirds muskulatūras iekaisums. Miokardītu var izraisīt gan infekcijas, piemēram, hlamīdijas, riketsijas, kandidas, HIV, gripas vīrusi, gan imūnreakcijas, gan nezināmas izcelsmes slimības, piemēram, sarkoidoze un gigantšūnu miokardīts. Vieglos gadījumos pārmaiņas miokardā ir atgriezeniskas, smagos gadījumos daļa miokarda šķiedru iet bojā un to vietā rodas saistaudi.
Salauztas sirds sindroms
Takocubo kardiomiopātijai jeb salauztās sirds sindromam raksturīga sirds kreisās daļas daļēja nesaraušanās. Lai gan konkrēts cēlonis nav zināms, jaunākie pētījumi ir apstiprinājuši faktu, ka tik tiešām no nelaimīgas mīlestības vai citiem negatīviem pārdzīvojumiem var paaugstināties dažādu stresa hormonu līmenis, piemēram, noradrenalīna. Retos gadījumos cilvēku tas var pat novest līdz nāvei.
Akūta sirds mazspēja
Akūta sirds mazspēja ir no jauna radušies vai būtiski pasliktinājušies sirds mazspējas simptomi, kas tipiski ietver elpas trūkumu, tūskas, nogurumu un prasa neatliekamu ārstēšanu.
Jonu kanalopātijas
Kanalopātijas var iedalīt kategorijās, pamatojoties uz orgānu sistēmu, ar kuru tās ir saistītas. Sirds un asinsvadu sistēmā katram sirds sitienam nepieciešamo elektrisko impulsu nodrošina katras sirds šūnas elektroķīmiskais gradients. Tā kā sirds sitiens ir atkarīgs no pareizas jonu kustības pa virsmas membrānu, sirds jonu kanalopātijas veido svarīgu sirds slimību grupu. Garā QT sindroms ir visizplatītākā sirds kanalopātijas forma.
Brugadas sindroms
Brugadas sindroms ir ģenētiska saslimšana, kurai raksturīga anormāla elektrokardiogramma, un ir viens no biežākajiem iemesliem jaunu vīriešu pēkšņai kardiālai nāvei.
Sirds vārstuļu patoloģija
Veseli sirds vārstuļi ļauj asinīm viegli plūst vienā virzienā, bet neļauj tām plūst pretējā virzienā. Slimiem sirds vārstuļiem var būt šaurs atvērums, un tāpēc tie ierobežo asins plūsmu virzienā uz priekšu (saukts par stenozējošu vārstu) vai var ļaut asinīm izplūst pretējā virzienā (vārstuļu regurgitācija). Sirds vārstuļu defekts var izraisīt elpas trūkumu, redzes aptumšošanos vai sāpes krūtīs, taču tas var būt asimptomātisks un tiek atklāts nejauši, dzirdot patoloģiskas sirds skaņas vai sirds trokšņus izmantojot stetoskopu, kas visbiežāk ir mitrālā vārstuļa prolapss. Attīstītajā pasaulē vārstuļu sirds slimību visbiežāk izraisa vecuma sekundārā deģenerācija, taču to var izraisīt arī sirds vārstuļu infekcija (endokardīts). Dažās pasaules daļās reimatiskā sirds slimība ir galvenais vārstuļu sirds slimības cēlonis, kas parasti izraisa mitrālā vai aortas stenozi un ko izraisa organisma imūnsistēmas reakcija uz streptokoku rīkles infekciju. Gandrīz visiem veseliem cilvēkiem ehokardiogrammā var tikt konstatēta neliela vai viegla viena, divu vai trīs sirds vārstuļu regurgitācijas pakāpe. Ārsti, kas interpretē ehokardiogrammu, to dažreiz sauc par "fizioloģisku" regurgitāciju, un to uzskata par pieļaujamo normas variantu.
Diagnostika
Sirds slimību diagnosticē, apkopojot anamnēzi, veicot sirds izmeklēšanu un veicot tālākus izmeklējumus, tostarp asins analīzes, ehokardiogrammas, EKG un citu attēlveidošanu.
Pārbaude
Sirds izmeklēšana ietver apskati, krūškurvja taustīšanu ar rokām (palpāciju) un klausīšanos ar stetoskopu (auskultācija). Tas ietver pazīmju novērtēšanu, kas var būt redzamas uz cilvēka rokām (piemēram, šķembainā asiņošana), locītavās un citās vietās. Cilvēkam pulss tiek mērīts, parasti pie radiālās artērijas pie plaukstas locītavas, lai novērtētu pulsa ritmu un stiprumu. Asinsspiedienu mēra, izmantojot manuālu vai automātisku sfigmomanometru vai invazīvāku mērījumu no artērijas (ART line). Tiek atzīmēts jebkurš jugulārā venozā pulsa paaugstinājums. Cilvēka krūtīs izklausa visas vibrācijas, kas tiek pārraidītas no sirds, kuras klausās ar stetoskopu.
Asins analīzes
Asins analīzēm ir svarīga loma daudzu sirds un asinsvadu slimību diagnostikā un ārstēšanā.
Troponīns (T vai I paveids) ir jutīgs biomarķieris sirdij, kurai ir nepietiekama asins piegāde. Tas izdalās 4–6 stundas pēc traumas un parasti sasniedz maksimumu aptuveni 12–24 stundās. Bieži tiek veikti divi troponīna testi — viens sākotnējās problēmas prezentēšanās laikā un otrs 3–6 stundu laikā, un augsts līmenis vai ievērojams pieaugums ir diagnostisks. Nātrijurētiskā peptīda (BNP) testu var izmantot, lai novērtētu sirds mazspējas klātbūtni, un tas palielinās, ja ir palielināts kreisā kambara lietojums. Šie testi tiek uzskatīti par biomarķieriem, jo tie ir ļoti specifiski sirds slimībām. Kreatīnkināzes CK-MB testēšana sniedz informāciju par sirds asins piegādi, taču tiek izmantota retāk, jo tā ir mazāk specifiska un jutīga.
Citas asins analīzes bieži tiek veiktas, lai palīdzētu izprast personas vispārējo veselību un riska faktorus, kas var veicināt sirds slimības. Tie bieži ietver pilnu asins analīzi, izmeklējot anēmiju, un pamata vielmaiņas testus, kas var atklāt jebkādus elektrolītu traucējumus. Lai nodrošinātu pareizu antikoagulācijas līmeni, bieži ir nepieciešams koagulācijas testi. Lipīdi tukšā dūšā un glikozes līmenis asinīs tukšā dūšā (vai HbA1c līmenis) bieži tiek veikti, lai novērtētu attiecīgi cilvēka holesterīna un diabēta stāvokli.
Attēlveidošana
Lai novērtētu sirds anatomiju un funkciju, var izmantot vairākas attēlveidošanas metodes, tostarp ultraskaņu (ehokardiogrāfiju), angiogrāfiju, datortomogrāfiju (CT), magnētisko rezonansi (MRI) un Pozitronu emisijas tomogrāfijas (PET, PET/CT) skenēšanu. Ehokardiogramma ir sirds ultraskaņa, ko izmanto, lai mērītu sirds darbību, novērtētu vārstuļu slimību un meklētu jebkādas novirzes. Ehokardiogrāfiju var veikt ar zondi uz krūtīm (transtorakālā) vai ar zondi barības vadā (transezofageālā). Tipiskā ehokardiogrāfijas pārskatā ir iekļauta informācija par vārstuļu platumu, atzīmējot jebkādu stenozi, vai ir kāda asins attece (regurgitācija) un informācija par asins tilpumiem sistoles un diastoles beigās, tostarp izsviedes frakcija (EF), kas apraksta, cik daudz asinis tiek izvadītas no kreisā un labā kambara pēc sistoles. Izsviedes frakciju pēc tam var iegūt, dalot sirds izsviesto tilpumu (izsviedes tilpumu) ar piepildītās sirds tilpumu (beigu diastoliskais tilpums (EDV)). Ehokardiogrammu var veikt arī apstākļos, kad ķermenis ir vairāk noslogots, lai pārbaudītu asins piegādes trūkuma pazīmes. Šis sirds slodzes tests ietver vai nu tiešu vingrinājumu, vai, ja tas nav iespējams, zāļu, piemēram, dobutamīna, injekciju.
Datortomogrāfijas (CT) skenēšana, krūškurvja rentgens un citi attēlveidošanas veidi var palīdzēt novērtēt sirds izmēru, novērtēt plaušu tūskas pazīmes un norādīt, vai ap sirdi ir šķidrums. Tie ir noderīgi arī, lai novērtētu aortu, galveno asinsvadu, kas iziet no sirds.
Simbolisms
Sirds jau no seniem laikiem ir uzskatīta par vienu no dzīvībai svarīgākajiem orgāniem, ķermeņa centru un vietu, kur mājo emocijas, griba, intelekts, mērķis vai prāts.
Senās Ēģiptes reliģijā sirds tika saistīta ar dvēseli. Tika uzskatīts, ka šī metafiziskā sirds tiek veidota no asins piliena, kas ņemts no bērna mātes sirds pēc ieņemšanas. Uzskatīja, ka sirds ir vieta, kur atrodas emocijas, domas, griba, un ka tā ir atslēga uz dzīvi pēc nāves. Tika uzskatīts, ka pēc nāves sirdi pārbaudīs un svērs dievs Anubiss. Gadījumā, ja sirds svērtu vairāk nekā dieva Maat spalva, tad sirdi uzreiz izbarotu dēmonam Ammit.
Ķīniešu hieroglifs "sirds", 心, saistās ar salīdzinoši reālistisku sirds attēlojumu (norādot sirds kambarus). Ķīniešu vārds Xin metaforiski apzīmē "prātu, saprātu", "dvēseli" vai "centru, kodolu". Ķīnas medicīnā sirds tiek uzskatīta par centru 神 Shen — "gars, dvēsele, apziņa".
Daudzi antīkās pasaules filozofi un zinātnieki, tostarp Aristotelis, uzskatīja sirdi par mājokli domām, spriešanai un emocijām, bieži vien nepieminot smadzeņu ieguldījumu šajās funkcijās.
Ēdieni
Dzīvnieku sirdis mēdz izmantot uzturā. Tās ir bagātas ar olbaltumvielām, jo sastāv gandrīz tikai no muskuļiem.
Ārējās saites
]
Saranska
Saranska (ru) jeb Saranoša (mdf, myv) ir Mordvijas galvaspilsēta Insaras upes kreisajā krastā Krievijas Federācijā.
Saranska atrodas pie federālā autoceļa R158, 642 km uz dienvidaustrumiem no Maskavas. 1780. gadā Saranska ieguva pilsētas statusu. 1781. gadā tika apstiprināts tās ģerbonis. Pilsēta svin savus svētkus 12. jūnijā. Iedzīvotāju skaits ir 352 000 iedzīvotāju, platība - 71,5 km2. Saranskas nacionālais sastāvs: 71,0% krievi, 21,2% mordovieši, 5,1% tatāri, 0,7% ukraiņi.
Felikss Sančess
Felikss Sančess (es; dzimis Ņujorkā, ASV) ir bijušais ASV un Dominikānas vieglatlēts, startēja 400 m barjerskrējienā.
Dzimis Ņujorkā, bet viņa vecāki ir cēlušies no Dominikānas. Vēlāk ģimene pārcēlusies uz Kaliforniju, kur F. Sančess studēja Dienvidkalifornijas Universitātē. Kopš 1999. gada sacensībās pārstāvēja Dominikānas Republiku.
Piedalījies četrās olimpiskajās spēlēs, 2000. un 2004. gadā bijis Dominikānas karognesējs atklāšanas ceremonijā. 2000. gadā Sidnejā sasniedza pusfināla kārtu, 2004. gadā Atēnās kļuva par čempionu, savukārt 2008. gadā Pekinā viņš nepārvarēja sacensību pirmo kārtu. 2012. gadā Londonā F. Sančess otro reizi karjerā guva uzvaru olimpiskajās spēlēs, 34 gadu vecumā kļūdams par vecāko sportistu, kas to paveicis 400 m barjerskrējienā.
Izcīnījis vairākas medaļas Pasaules čempionātos: 2001. gadā Edmontonā un 2003. gadā Parīzē kļuva par čempionu, savukārt 2007. gadā Osakā izcīnīja sudrabu.
Track and Field News viņu atzina par 2003. gada labāko vieglatlētu. Laikā no 2001. līdz 2004. gadam F. Sančess uzstādīja sezonas labākos rezultātus 400 m/b distancē pasaulē.
2016. gada aprīlī paziņojis par karjeras beigām.