cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sargasu jūra
Vispārīgs raksturojums
Sargasu jūrā nav daudz komerciālai zvejai piemērotu zivju, tomēr jūra ir ļoti produktīva. Šeit lielā daudzumā savairojas dzeltenbrūnās Sargassum ģints aļģes (ap 8 sugas), kas bieži uzkrājas ūdens virskārtā — šīs aļģes ir devušas jūrai vārdu. Sargasu aļģes ir adaptējušās dzīvei Sargasu jūrā un veido sava veida unikālus "jūras aļģu mežus", kas nav raksturīgi citiem Pasaules okeāna reģioniem. Lielu aļģes biomasu (kopā jūrā ap 4—11 miljoni tonnu) vēl nesen palīdzēja uzturēt tas, ka jūras ūdenī dziļi (līdz 60 metriem) iekļuva saules gaisma. Pēdējā laikā jūras dzidrums ir krities, jo tā piesārņota ar mazutu. Sargasu aļģes kalpo par dzīvotni daudziem nelieliem jūras organismiem — krabjiem, garnelēm, astoņkājiem.
Sargasu jūrai ir liela nozīme arī Eiropas un Amerikas zušu dzīvē. Zušu kāpuri attīstās Sargasu jūrā un dodas attiecīgi uz Eiropu un Ziemeļamerikas austrumu krastu. Zušu mātītes atgriežas Sargasu jūrā, lai dētu olas. Ap 20 °C siltajā ūdenī izdējušas katra līdz 20 miljoniem oliņu, tās iet bojā. No oliņām izšķiļas gandrīz pilnībā caurspīdīgi zušu kāpuriņi, kas aptuveni 3 gadus barojas Sargasu jūrā un tad uzsāk ceļu uz upēm.
Robežas
Ziemeļos norobežo Ziemeļatlantijas straume, austrumos — Kanāriju straume, dienvidos — Ziemeļekvatoriālā straume, rietumos — Golfa straume.
Vēsture
Uzskata, ka Sargasu jūru sasniedza jau senie kartāgieši. Portugāļu jūrasbraucēji Sargasu jūru sasniedza 15. gadsimtā. Sargasu jūru šķērsoja arī Kristofors Kolumbs, kas vēlāk ziņoja par neparasto okeāna daļu, kuru klāj jūraszāles.
Leģendas
Jūra ietilpst "Bermudu trīstūrī" un ar to saistīti gan senāki, gan mūsdienu nostāsti par noslēpumainām kuģu un lidmašīnu pazušanām. Jūras nelabo slavu palielina fakts, ka virs tās bieži valda pilnīgs bezvējš, bet kuģu dzinēju dzenskrūves nereti apstājas blīvā jūraszāļu klājuma dēļ.
Februāra klimats Latvijā
Februāra klimats Latvijā. Februāra laikā dienas garums pieaug par divām stundām. Vidēji 14—15 dienās ar sauli tās vidējais spīdēšanas ilgums ir 4—4,5 stundas. Diennakts vidējā gaisa temperatūra, sasniegusi viszemākās vērtības gada gaitā — no −7 grādiem Alūksnē (janvāra beigās — februāra sākumā) līdz −3 grādiem Baltijas jūras piekrastē (februāra pirmajā dekādē), uzsāk gaitu augšup un februāra beigās sasniedz vidēji Latvijā jau −4 grādus.
Temperatūra
Mēneša vidējā maksimālā gaisa temperatūra ir no −4 līdz 0 grādiem. Līdz šim reģistrētā absolūti maksimālā gaisa temperatūra ir no +10,5 līdz +15,5 grādiem un ir uzstādīta galvenokārt 1990. gada 21.—25. februārī, vietām Kurzemē 1989. gada 26. februārī. Mēneša vidējā minimālā gaisa temperatūra ir no −10 līdz −5 grādiem. Līdz šim novērotā absolūti minimālā gaisa temperatūra ir no −43,2 grādiem Daugavpilī līdz −29,5 grādiem Ventspilī, un ir uzstādīta galvenokārt 1956. gada 1. un 8. februārī. 1956. gada 8. februārī Daugavpilī novērotie −43,2 °C ir līdz šim viszemākā reģistrētā gaisa temperatūra Latvijā.
Nokrišņi
Februāris un marts gada gaitā ir mēneši ar vismazāko nokrišņu daudzumu. Februārī vidēji 13—17 dienās ar nokrišņiem to vidējā mēneša summa ir 35 mm. Latvijas austrumu un centrālajos rajonos 85—95% no visiem nokrišņiem ir sniega un slapja sniega veidā, Baltijas jūras piekrastē gan lietus ir vairāk, ap 30—35%. Mēneša nokrišņu daudzums ir 25—50 mm. Ar nokrišņiem visbagātākais februāris kopumā Latvijā ir bijis 1957. gadā, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Valstī bija 71 mm. Līdz šim vislielākais mēneša nokrišņu daudzums februārī ir reģistrēts 2002. gadā Liepājas rajona Cīravā — 129 mm. Tikai par 1 mm mazāks ir līdz šim vislielākais februāra mēneša nokrišņu daudzums Latvijas austrumu daļā — Madonā (128 mm — 1957. gadā). 1957. gadā vislielākais februāra nokrišņu daudzums ir bijis arī Viduslatvijā — Rīgas rajona Ropažu novadā Zaķos — 108 mm. Vismazāk nokrišņu februārī gan kopumā Latvijā, gan vairumā tās vietu ir bijis 1972. gadā, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Valstī bija 7 mm, bet vietām — tikai 2—5 mm.
Februārī dienā ar nokrišņiem to daudzums vidēji ir 2 mm, piekrastes rajonos — 3 mm. Līdz šim novērojumu stacijās februārī vislielākais diennakts nokrišņu daudzums ir bijis 47 mm, tas reģistrēts 2001. gada 12. februārī Liepājas rajona Bārtas pagasta Dūkupjos. Latvijas austrumu daļā vislielākais diennakts nokrišņu daudzums — 27 mm — ir bijis 1973. gada 7. februārī Cēsu rajona Drabešu pagasta Melturos, bet Latvijas centrālajā daļā diennaktī visvairāk nokrišņu ir bijis 1993. gada 17. februārī Rīgas rajona Ropažu novada Zaķos — 22 mm.
Vējš
Februārī Latvijā pārsvarā pūš dienvidu kvadranta (dienvidaustrumu, dienvidu, dienvidrietumu) vēji. Mēneša vidējais vēja ātrums sauszemes teritorijā ir 3—4, jūras piekrastē 4—5 m/s. Jūras vējiem atklātos piekrastes rajonos un Kurzemes atklātākajās vietās katru gadu februārī vēja ātrums (10 minūtēs vidējā vēja ātruma vērtība) var sasniegt mēreni stipra vēja spēku (8,0—10,7 m/s), bet Baltijas jūras piekrastē vidēji reizi 23 gados var kļūt vētrains (17,2—20,7 m/s). Līdz šim vislielākais Latvijā februārī reģistrētais 10 minūtēs vidējais vēja ātrums ir 18 m/s (1968. gada 18. februārī un 1973. gada 7. februārī Liepājā un 1981. gada 8. februārī Saldū). Pēc novērojumu staciju datiem līdz šim vislielākās vēja brāzmas februārī Latvijā ir bijušas 40 m/s (1962. gada 13. februārī Ventspilī). Šai pašā dienā vējš brāzmās visstiprāk pūta arī Rīgas līča piekrastē — Skultē (34 m/s), bet iekšzemes rajonos visstiprākās vēja brāzmas ir bijušas 1969. gada 16. februārī Daugavpilī (28 m/s).
Sniega sega
Februāra gaitā pakāpeniski pieaug sniega krājumi, mēneša otrajā pusē — marta sākumā sasniedzot ziemas sezonā vislielāko sniega segas biezumu. Februāra pirmās dekādes vidējais sniega biezums ir no 5—8 cm Baltijas jūras piekrastē līdz 21 cm Alūksnē, bet trešajā dekādē Baltijas jūras piekrastē tas ir 6—9 un Alūksnē — 27 cm. Atsevišķās mēneša dienās sniega segas biezums Latvijas austrumu rajonos jau ir tuvojies metram, to sasniedzot Vidzemes augstienē (Gureļos — 100 cm 1931. gada 27. un 28. februārī). Latgalē visbiezākais sniegs ir bijis 78 cm (1953. gada 22. februārī Dagdā), Vidzemes zemākajos rajonos — 76 cm (1996. gada 25. februārī Limbažos), bet Latvijas vidienē — 79 cm (1900. gada 20. un 22. februārī Rīgā). Kurzemes pusē februārī visbiezākais sniegs ir bijis 55 cm (Tukuma rajona Slampes pagasta Praviņos 1996. gada 23.—26. februārī un Mērsragā 1941. gada 20. februārī) un 52 cm (Ventspils rajona Vārves pagasta Vendzavā 1996. gada 17. februārī). Ja 1996. gada februāris bija ar vienu no visbiezākajām sniega segām, tad 1989. un 1990. gadu siltajos februāros sniegs Latviju klāja tikai dažas dienas un biezumā lielākoties bija zem 10 cm.
Sniegputenis
Ziemas sezonā janvāris un februāris ir mēneši, kad visbiežāk veidojas sarma un vējš sniegu sagriež putenī. Februārī visbiežāk sarma ir Austrumlatvijā (ar maksimumu Alūksnē — vidēji 7, maksimāli — 17 reizes mēnesī), atsevišķos gados ar sarmai labvēlīgiem laika apstākļiem 16—17 dienas mēnesī ar sarmu ir reģistrētas arī Latvijas centrālajos un rietumu rajonos. Putenis februārī Latvijā ir vidēji 3—5 dienas, vislielākais dienu skaits ar puteni ir reģistrēts Pāvilostā (21) un Liepājā (19), kā arī Ainažos un Alūksnē (18).
Migla
Migla februārī ir vidēji 2—7, maksimāli 11—17 dienas mēnesī, pie kam gan lielāks, gan mazāks dienu skaits ar miglu ir iespējams dažādās vietās visā Latvijā. Apledojums visbiežāk ir Valsts austrumu daļā (ar maksimumu Alūksnē — vidēji 3, maksimāli 12 reizes mēnesī) un visretāk — vidēji reizi divos gados, maksimāli 4—5 dienas mēnesī — jūras piekrastes rajonos.
Tīmekļa vietne
Tīmekļa vietne, tīmekļvietne jeb vienkārši vietne (en) ir tīmekļa lappušu kopums, ko veido caur HTTP protokolu internetā pieejami HTML/XHTML dokumenti. Visas publiski pieejamās tīmekļa vietnes veido vispasaules tīmekli. Tīmekļa vietnes lapas ir pieejamas no kopēja saknes vienotā resursu vietrāža un parasti atrodas vienā fiziskā serverī. Lapu vietrāži organizē tās hierarhiski, savukārt hipersaites starp tām nosaka to, kā lietotājs redz vietnes kopējo uzbūvi un kā notiek pārvietošanās starp dažādām tās daļām.
Izstrāde un uzturēšana
Tīmekļa vietne parasti ir vienas personas, uzņēmuma vai iestādes darba rezultāts, kas veltīts noteiktai tematikai vai mērķim. Vietnes veido un/vai uztur vietņveži.
Vietņu izstrādi veic gan atsevišķi profesionāļi, gan uzņēmumi. Izstrādes grupā var būt vajadzīgi gan dizaineri, gan dažādi programmētāji. Tīmekļa vietnes ir rakstītas vai arī tiek dinamiski ģenerētas hiperteksta iezīmēšanas valodā (HTML), to noformējumu parasti veido CSS valodā un interaktivitāti nodrošina ar JavaScript. Tās apmeklētājiem ir pieejamas caur tīmekļa pārlūkprogrammu.
Tīmekļa vietnēm bieži ir satura pārvaldības sistēma, kas ļauj lietotājiem bez īpašām programmēšanas zināšanām izmainīt vietnes saturu un reizēm arī izskatu vai uzbūvi.
Kā izveidot pašam savu tīmekļa vietni?
Lietošana
Tīmekļa vietnes ļauj interneta lietotājiem vispasaules tīmeklī saņemt vizuālu, tekstuālu un multivides informāciju. Lielāka apjoma un plašākai auditorijai domātas vietnes mēdz dēvēt par portāliem un vortāliem.
Daļa tīmekļa vietņu, piemēram, interneta pornogrāfijas un ziņu vietnes, prasa abonēšanu par samaksu vai reģistrēšanos bez tās.
Staipekņu dzimta
Latvijā aug 6 staipekņu dzimtas sugas: vālīšu staipeknis (Lycopodium clavatum), gada staipeknis (Lycopodium annotinum), palu staipeknītis (Lycopodiella inundata), parastais plakanstaipeknis (Diphasiastrum complanatum), trejvārpu plakanstaipeknis (Diphasiastrum tristachyum) un mainīgais staipeknis (Lycopodium dubium).
Apdzira (Huperzia selago), kas arī aug Latvijā, kādreiz tika klasificēta kā staipekņu dzimtas augs, tomēr mūsdienās ir izdalīta jauna dzimta staipekņiem - apdziru dzimta (Huperziaceae).
Vairošanās
Latvijā gandrīz visi staipekņi ir mūžzaļi augi ar sīkām lapām un guļošu vai pacilu, ložņājošu stublāju. Staipekņi vairojas ar sporām, kuras attīstās sporu vācelītēs - sporangijos. Sporai dīgstot, izveidojas maza, zaļa plātnīte jeb protallijs, kas ir apmēram 1 cm diametrā. Protallijs pēc tam var attīstīties gan uz augsnes, gan augsnē. Virszemes protalliji ir primitīvāki. Tāds, piemēram, ir palu staipeknītim (Lycopodiella inundata). Tā sporas uzdīgst dažās dienās, un protallijs nobriest vienā sezonā. Pazemes protallijs ir, piemēram, vālīšu staipeknim (Lycopodium clavatum) un gada staipeknim (Lycopodium annotinum). Šīm sugām sporas dīgst pēc izsēšanās zemē pēc 3 - 8 gadiem. Kad izveidojas protallijs, tā tālākai attīstībai ir nepieciešama mikorizo sēņu klātbūtne, kas nodrošina protallija barošanos. Uz protallija virsmas attīstās dzimumorgāni. Pēc apaugļošanās izveidojas dīglis, kurš 6 - 15 gadu laikā nobriest par pieaugušu augu. Kad auga vertikālie dzinumi sasniedz 6 - 7 gadu vecumu, tie sāk nobriedināt sporas. Nākamajā gadā šie dzinumi iet bojā. Kopumā paiet apmēram 30 gadi no sporas līdz nākamajai sporai. Tieši tādēļ, ka šie augi tik lēni aug, visi Latvijā augošie staipekņi ir iekļauti Latvijas Sarkanajā grāmatā.
Oltmens
Oltmens var būt:
Ziemeļjūra
Ziemeļjūra (en, gd, no, da, de, nl, fy, fr) ir Atlantijas okeānam piederīga malas jūra tā ziemeļu daļā pie Eiropas krastiem; to no trim pusēm ieskauj sauszeme. Vārdu devuši frīzi, kuri dzīvo dienvidos no šīs jūras. Austrumos no frīzu zemēm atradās Baltijas jūra (Oostzee — «Austrumu jūra»), dienvidos — Eiselmērs jeb Zuiderzee — «Dienvidjūra». Frīzu «Vidusjūra» — Middelzee — tagad ir nosusināta.
Ziemeļjūra apskalo Eiropas ziemeļrietumu daļu; tā atrodas uz Eiropas kontinentālā šelfa — šī iemesla dēļ jūra ir salīdzinoši sekla, tās vidējais dziļums ir 95 metri. Tā kā Ziemeļjūra atrodas starp Baltijas jūru un Atlantijas okeānu, tā savāc upju noteci gan no saviem krastiem, gan arī no Baltijas jūras. Jūras krastu formas lielā mērā noteikusi pagātnes ledāju darbība. Ziemeļu daļā raksturīgi stāvi krasti ir fjordiem, savukārt dienvidu daļā ir ļoti lēzeni krasti ar plašiem dubļainiem līdzenumiem. Lai pasargātu Ziemeļjūras blīvi apdzīvoto dienvidu daļu no vētru plūdiem, izbūvēta viena no lielākajām un komplicētākajām dambju sistēmām pasaulē.
Eiropas straujo koloniālo ekspansiju noteica tieši pirms tam notikusī asā tirdzniecības un kara flotes konkurences cīņa starp Ziemeļjūras valstīm vikingu un Hanzas laikos. Mūsdienās Ziemeļjūrai ir liela saimnieciskā nozīme gan transporta jomā, gan degizrakteņu un vēja enerģijas ieguvē, gan zvejniecībā.
Vispārējs apraksts
Ziemeļjūras platība ir ap 750 000 km², bet tās vidējais jūras dziļums tikai 95 metri. Dienvidu daļa ir seklāka — šeit dziļums nepārsniedz 50 metrus. Ūdens tilpums ir ap 94 000 km³. Jūra salīdzinoši maz sāļa — no 10—25 ‰ Skagerakā un Kategatā un pie lielo upju ietekām līdz 32—34,5 ‰ lielākajā jūras daļā. Ūdens virsējā slāņa temperatūrai ir izteiktas sezonālas izmaiņas, vidējā temperatūra vasarā ap 18 °C, ziemā — ap 1 °C. Atkarībā no reģiona temperatūra atšķiras, piemēram ziemeļos pie Šetlendas salām visu gadu ūdens temperatūra ir ap 10 °C. Pēdējā laikā novērojama gada temperatūras minimuma celšanās jūras ziemeļu daļā — no 1969. gada līdz 1993. gadam šī temperatūra cēlusies par 2 °C. 2006. gadā vidējā ūdens virsējā slāņa temperatūra bija 14,2 °C, kas ir ievērojami augstāk, nekā citu gadu vidējā temperatūra.
Plūdmaiņas Ziemeļjūrā ir izteiktas. Anglijas krastos to augstums sasniedz pat 6,8 metrus, savukārt Dienvidnorvēģijā plūdmaiņas ir vismazāk izteiktas — ap 0,5 metri.
Robežas
Ziemeļos atrodas Apvienotajai Karalistei piederošās Orkneju salas un Šetlendas salas, Norvēģu jūra. Ziemeļu robežu tradicionāli velk no Skotijas ziemeļu punkta caur Orkneju un Šetlandes salām uz Norvēģijas Geirangerfjordu. Austrumos atrodas Norvēģijas dienvidu piekraste, Zviedrijas rietumu piekraste, Dānija. Dienvidos atrodas Vācijas ziemeļrietumu piekraste, Nīderlandes un Beļģijas piekraste, arī neliela daļa no Francijas piekrastes. Dienvidrietumos pāriet Lamanša šaurumā. Rietumos atrodas Lielbritānija.
Ģeoloģija un gultnes reljefs
Lielākā daļa Ziemeļjūras atrodas virs Eiropas kontinentālā šelfa, izņēmums ir tikai šaura josla — dzelme — gar Norvēģijas krastiem. Ģeoloģiskā ziņā sena jūra, pamatā izveidojusies jau pirms aptuveni 350 miljoniem gadu.
Jūrai var izdalīt divas daļas. Lielākā — ziemeļu daļa — atrodas ziemeļos no iedomātas līnijas starp Norfolku Anglijā un Frīziju. Mazākā — dienvidu daļa — ir seklāka, ar kritumu uz Lamanša pusi. Pēdējā ledus laikmetā Ziemeļjūras ziemeļu daļu pārsvarā klāja ledājs, savukārt dienvidu daļā bija sauszeme — tundra. Aptuveni pirms 5 000 gadiem jūras dienvidu piekrastē līmenis atradās aptuveni četrus metrus zemāk, kā mūsdienās, pirms 2 000 gadiem — ap 2 metrus zemāk. Pēc tam līmenis pacēlās augstāk nekā tagad, savukārt ap 1000. gadu nokritās atkal 2 metrus zem tagadējā. Kopš šī laika vērojama jūras līmeņa celšanās — pēdējā gadsimta laikā jūras līmenis cēlies par 20—25 centimetriem.
Interesanta Ziemeļjūras iezīme ir Dogera sēklis — plašs, sekls zemūdens līdzenums jūras dienvidrietumu daļā. Dogera sēkļa platība aptuveni atbilst Nīderlandes platībai, dziļums šeit svārstās no 15 līdz 30 metriem. Dogera sēklis pazīstams kā laba zvejas vieta, taču vētras laikā viļņi šeit ir bīstamāki, nekā citur.
Skotijas piekrastē atrodas dzelmes — Devil's Hole — šeit ap 90 metrus dziļajā jūrā atrodas dažus kilometrus garas ieplakas, kuru dziļums sasniedz 230 metrus.
Līči un salas
Ziemeļaustrumu daļā Ziemeļjūra apskalo Norvēģiju, veidojot dziļus, ainaviskus fjordus, piemēram Sognefjordu, Hardangerfjordu, Geirangerfjordu.
Austrumu daļā viens aiz otra atrodas divi šādi šaurumi:
Ziemeļjūras dienvidaustrumu daļu Dānijas, Vācijas un Nīderlandes piekrastē nereti dēvē par Vatu jūru — šeit jūrai raksturīgs ļoti zems krasts, plūdmaiņu rezultātā ūdens periodiski atkāpjas un atgriežas ar vairāku kilometru amplitūdu. Šeit atrodas Ziemeļfrīzu salas, Helgolande (savdabīgs, sens smilšakmens paliksnis), Austrumfrīzu salas un Rietumfrīzu salas. Tālāk izvirzītā dienvidaustrumu daļa ir Helgolandes līcis. Rietumfrīzu salas Nīderlandes piekrastē nošķir Vatu jūras daļu — Vadenzē. Dziļākā Vadenzē daļa ir ar dambi nošķirtais Eiselmērs, kura krastos atrodas arī Amsterdama.
Lielbritānijas piekrastē Ziemeļjūra veido vairākus līčus — Voša līci, Hamberas estuāru, Fērtoffortu un Marīfērtu. Uz ziemeļiem no Skotijas atrodas Orkneju salas, Fēra un Šetlendas salas, kas kalpo par Ziemeļjūras ziemeļrietumu robežu.
Bioloģija
Ziemeļjūra ir salīdzinoši ļoti produktīva jūra, kurā dzīvo ap 230 sugu zivis. Tā kā Ziemeļjūrai ir atšķirīgs dziļums, ūdens temperatūra un sāļums, dažādos jūras reģionos ir atšķirīgs zivju sugu sastāvs. Jūra ir bagāta arī ar vēžveidīgajiem un moluskiem.
Ziemeļjūras krastos izveidots plašs migrējošo putnu aizsardzībai domāts dabas aizsargājamo teritoriju tīkls, kurā barojas, atpūšas un ligzdo miljoniem gājputnu, tai skaitā pat pelikāni un flamingo. Jūrā dzīvo arī jūras zīdītāji — roņi, delfīni, vaļi.
Cilvēks un Ziemeļjūra
Ziemeļjūrā ietekošo upju baseinos kopā dzīvo ap 185 miljoni cilvēku, tiek saražoti 15% no pasaules rūpniecības produktu. Šī iemesla dēļ Ziemeļjūras krastos atrodas lielākās Eiropas ostas — Roterdama, Antverpene, Hamburga, Brēmene. Ziemeļjūrā 1990. gadu sākumā notika 27,5% no visas pasaules kuģu satiksmes, uzskata, ka šī proporcija turpina pieaugt.
Plūdi un dambji
Ziemeļjūrā jūras līmeni krasi var mainīt arī spēcīgas vētras, kas reģionos ar zemākiem krastiem agrāk izraisīja postošus plūdus. Sevišķi apdraudēta ir zemā Vācijas, Dānijas dienvidu daļas, Nīderlandes un Beļģijas piekraste. Šeit vētru izraisītajos plūdos gājuši bojā simtiem tūkstoši cilvēku un risinot šo problēmu piekrastes iedzīvotāji gadsimtu gaitā izveidojuši ļoti sarežģītu, grandiozu un efektīvu pretplūdu sistēmu.
Pirmie katastrofālie vētras uzplūdi reģionā, kas minēti rakstītajos avotos, notika 1164. gada 17. februārī. 1219. gada plūdos Rietumfrīzijā esot gājuši bojā ap 100 000 cilvēku. 1362. gadā pārplūda visa Ziemeļjūras dienvidaustrumu piekraste, gāja bojā ap 100 000 cilvēku un visa piekrastes ģeogrāfija mainījās. Šajos plūdos jūrā nogrimusi nu jau pa pusei teiksmainā Rungholtas pilsēta.
Par spīti pretplūdu sistēmai arī 20. gadsimtā reģionā notikuši postoši plūdi. 1953. gada 1. februārī Nīderlandē plūdos gāja bojā vairāk kā 2 000 cilvēku. 1962. gada 16.—17. februārī Hamburgas apkaimē gāja bojā 315 cilvēki. 1976. gadā notika "gadsimta plūdi" un 1981. gadā — "Ziemeļfrīzijas plūdi" — abos tika sasniegts vēsturiski augstākais ūdens līmenis. Taču šajā laikā pretplūdu sistēmas jau bija pilnveidotas, un postījumu apmērs bija mazāks. 1990. gada februāra beigās notika vairāki plūdi, vētrās vēja ātrums sasniedza 160 km/h. Aizvien pilnveidotā pretplūdu sistēma ļāva pārciest arī šo vētru bez lieliem postījumiem.
17./18. gadsimtā Nīderlandē tika izveidots ekonomiskais un tehnoloģiskais pamats modernas dambju būves attīstībai — pēc šādas tehnoloģijas dambjus veido vēl mūsdienās. Jaunā tehnoloģija strauji izplatījās citos reģionos un no šī laika Ziemeļjūras dienvidu piekrastes iedzīvotāji jau varēja justies relatīvi drošāk. Tomēr 1962. gada plūdi piespieda pārskatīt jau esošo dambju sistēmu, to pilnveidot un paaugstināt — vietām dambji ir pat 10 metrus augsti un līdz 100 metrus plati. Aiz pirmā dambja atrodas nedaudz retāk apdzīvota teritorija un vēl viena dambju līnija. Gadsimtu gaitā ir pārveidotas arī upju ietekas — upes var brīvi ieplūst jūrā, taču to krasti vienlaikus ir aizsargāti no plūdiem. Mūsdienās no Ziemeļjūras iegūtas lielas platības, kas atrodas zem jūras līmeņa un daudzviet ir blīvi apdzīvotas. Pašlaik 27% Nīderlandes teritorijas atrodas zem jūras līmeņa un to no applūšanas pasargā dambji, kāpas, pludmales. Tāpēc varbūtējs vairāku dambju pārrāvums var radīt ne mazāk katastrofālas sekas, kā agrajos viduslaikos. Šajā ap 150 kilometrus platajā Ziemeļjūras piekrastes zonā dzīvo ap 80 miljonu cilvēku, šeit atrodas vairākas no pasaulē lielākajām ostām, ļoti daudz rūpniecības uzņēmumu. Tāpēc Ziemeļjūras piekrastes dambju sistēma tiek rūpīgi kontrolēta un pastāvīgi pilnveidota.
Vatu jūras ekosistēma un vides aizsardzība
Zemie krasti un izteiktās plūdmaiņas nosaka to, ka Ziemeļjūras dienvidaustrumu piekrastē — Vatu jūrā — izveidojusies savdabīga ekosistēma, ko veido regulāri applūstošās sālspļavas un smilšainie — dubļainie vatu līdzenumi — lielākā šāda veida ekosistēma pasaulē. Vietām jūras ūdens dinamika izveidojusi t. s. barjeru salas — Frīzu salas, kas norobežo seklo jūras daļu no dziļākās. Frīzu salās daudzviet saglabājusies salīdzinoši maz pārveidota kāpu un pludmales ainava — viena no retajām dabiskajām ainavām šajās blīvi apdzīvotajās zemēs.
Visas trīs valstis, kas atrodas pie Vatu jūras — Dānija, Vācija un Nīderlande — izveidojušas dabas aizsargājamās teritorijas šīs neparastās ekosistēmas aizsardzībai.
Ziemeļjūru piesārņo naftas ieguves, transporta un pārstrādes aktivitātes. Ziemeļjūras krastos atrodas rūpnieciski attīstītas un blīvi apdzīvotas valstis ar aktīvu jūras satiksmi, kā rezultātā Ziemeļjūrā un tās piekrastē notiek videi bīstamas katastrofas, piekrastes ainava ir pārveidota un jūra salīdzinoši spēcīgi piesārņota.
Dabas resursi
Ziemeļjūra ir Eiropai ļoti nozīmīgs naftas un dabasgāzes ieguves rajons, ko kopš 1971. gada aktīvi izmanto gandrīz visas Ziemeļjūrai piegulošās valstis, jo sevišķi Norvēģija un Apvienotā Karaliste. Naftas un dabasgāzes ieguve Ziemeļjūrā ir salīdzinoši dārgāka, taču to atsver augstās kvalitātes nafta, reģiona politiskā stabilitāte un tuvums noieta tirgum.
Pirmās ziņas par šiem dabas resursiem pienāca 1958. gadā, kad ģeologi atklāja pirmās dabasgāzes iegulas Nīderlandes piekrastē. Bija zināms, ka atradnēm jābūt arī tālāk, Ziemeļjūras vidienē, taču vēl nebija atrisināti īpašumtiesību jautājumi. 1966. gadā tika veikti pirmie ģeoloģiskās izpētes urbumi. 1969. gadā tika atklāts viena no lielākajām šajā laikā zināmajām naftas atradnēm — Ekofisk atradne pie Norvēģijas. Šeit 1971. gadā tika uzsākta ļoti augstvērtīgas naftas ieguve. Sākotnēji naftu uz krastu veda ar tankeriem. 1975. gadā no atradnes uz Lielbritāniju tika izbūvēts naftas vads, 1977. gadā naftas vads tika izbūvēts arī uz Vāciju.
Ļoti aktīva Ziemeļjūras naftas un dabasgāzes resursu apguve sākās līdz ar 1973 — 1980. gadu naftas krīzi — augstās naftas cenas padarīja atradņu apgūšanu ekonomiski ļoti izdevīgu.
Vislielāko naftas un dabasgāzes apjomu šeit ieguva 1999. gadā (gandrīz 6 miljoni barelu naftas un 280 miljoni m³ dabasgāzes ), pašlaik resursi izsīkst un ieguve samazinās. Jūrā ir ap 450 naftas un gāzes ieguves platformu.
Vislielākā daļa resursu atrodas Norvēģijas zonā — attiecīgi 54% no Ziemeļjūras naftas krājumiem un 45% dabasgāzes krājumiem. Lielākā Norvēģijai piederošā dabasgāzes atradne ir Trollas lauks, kas atrodas Norvēģijas dzelmē 345 metru dziļumā. Tik dziļas atradnes apguve prasīja bezprecedenta risinājumus, tai skaitā 472 metrus augstas un 656 000 tonnu smagas urbšanas platformas būvi un pārvietošanu. Šis ir lielākais objekts, kādu jebkad pārvietojis cilvēks.
Ziemeļjūrā iegūst arī smiltis un granti, ko izmanto galvenokārt pludmaļu izveidei un piekrastes būvēm.
Ziemeļjūra ir ļoti produktīva ekosistēma, kas gadā saražo ap 2,5 miljonus tonnu zivju un molusku. Kopējā biomasa jūrā ir ap 10 miljoni tonnu. Ziemeļjūra, galvenokārt tās dienvidu daļa un piekraste, jau gadsimtiem ir tradicionāla zvejniecības vieta, taču arī šis dabas resurss ir noplicināts un nozveja samazinās. Zivju nozveju un ekosistēmas kopējo stāvokli Ziemeļjūrā novēro jau kopš 1950. gadiem. Zvejniecības tehnoloģiju uzlabošanās 1960. gados ievērojami palielināja nozveju un valstīm nācās ieviest dažādus nozvejas ierobežojumus, ko ievērojami sekmēja valstu pievienošanās Eiropas Savienībai. Pasaules pārtikas organizācijas dati liecina, ka, ja 1990. gadā tika nozvejoti 2,5 miljoni tonnu, 1999. gadā — 2,3 miljoni.
Vēja enerģētika
Salīdzinājumā ar sauszemi virs jūras vējš ir spēcīgāks, vienmērīgāks un patstāvīgāks. Bez tam no krasta attāli vēja rotori atstāj mazāku ietekmi uz cilvēka redzes lokā esošo ainavu nekā sauszemes vēja rotori. Šī iemesla dēļ seklā Ziemeļjūra ir piemērota vēja enerģētikas attīstībai. Tai pat laikā lielais vēja rotoru skaits apdraud kuģošanu, ietekmē gultnes ekosistēmu. Enerģija no jūras tiek pārvadīta ar kabeļiem, kuriem kādā vietā jāiznāk krastā. Daudzviet Ziemeļjūras krastos izveidotas plašas dabas aizsargājamās teritorijas, kur šādas būves ir aizliegtas.
Tomēr vēja enerģētika Ziemeļjūrā attīstās — pirmie vēja rotori jūrā parādījās pie Anglijas krastiem 2000. gadā, pie Dānijas krastiem — 2002. gadā. Līdz 2005. gada beigām Vācija Ziemeļjūrā izvietoja 697 vēja rotorus.
Skotijas piekrastē 25 km no sauszemes tiek uzstādītas pasaules pirmie divi dziļjūras vēja rotori, kas vienlaikus būs arī pasaules lielākie vēja rotori. Turbīnas būs 88 metrus augstas, rotoru lāsptiņas — 63 m garas, katra rotora jauda būs 5 MW.
Romieši Ziemeļjūras reģionā
12. pmē. Jūlijs Cēzars Germāniks liek būvēt 1000 kuģu flotili, lai no Reinas grīvas dotos Ziemeļjūrā. Vietējo iedzīvotāju spēki nespēja turēties pretī šim karaspēkam un romieši ieņēma Ziemeļjūras piekrasti tagadējās Vācijas teritorijā. 5. pmē. romiešu spēki regulāri kursēja Ziemeļjūrā, sasniedzot Dānijas ziemeļu piekrasti. Pāri Ziemeļjūrai notika arī Britānijas iekarošana.
Ap 400. gadu romieši atstāja Britāniju un Ziemeļjūrā izveidojās varas vakuums. Pēc neilga laika mūsdienu Ziemeļvācijā un Dānijā dzīvojošie sakši, angļi un juti pārņēma iniciatīvu un uzsāka Britānijas iekarošanu.
Vikingu laiks
Ap 7. gadsimtu no mūsdienu Nīderlandes uz Frīzu salām pārcēlās frīzi. Ap 11. gadsimtu frīzi apmetās uz dzīvi arī tagadējās Dānijas piekrastē, izspiežot no turienes jutus.
Ap 790. gadu Ziemeļjūrā pieaugošu ietekmi ieguva vikingi, kas cēlās galvenokārt no tagadējās Dānijas un Norvēģijas. Sākotnēji vikingi nodarbojās ar pirātismu — laupīja jūrā un piekrastes reģionos. Taču ap 850. gadu vikingi sāka iekarot piekrastes reģionus un apmesties tajos uz pastāvīgu dzīvi. Šāda vikingu pārcelšanās no Skandināvijas turpinājās līdz aptuveni 1050. gadam. Pirmie Ziemeļjūras krastos vikingiem spēja pretoties anglosakši Alfrēda Lielā vadībā, kas izveidoja savu floti un 878. gadā spēja atbrīvoties no dāņu kundzības.
Hanzas savienība
Kad izveidojās Hanzas savienība, tās galvenā darbība norisinājās Baltijas jūrā. Tomēr nozīmīgas ostas un kantori atradās arī Norvēģijas krastos (Bergena), Lielbritānijā (tagadējā Londona), un Brihē, kur atradās Flandrijas Hanzas kantoris.
Brihes kā lielas Ziemeļjūras ostas uzplaukums sākās ar vētras plūdiem 1134. gadā, kas izskaloja pievadkanālu un ļāva Brihē iebraukt lielajiem tirdzniecības kuģiem. Rezultātā Brihe kļuva par galveno ostu, kas savienoja Eiropas kontinentālo daļu ar Lielbritāniju — Londonu. Brihe bija arī tirdzniecības ceļa galapunkts, kas saistīja Eiropu ar Novgorodu Krievijā.
1441. gadā Hanzas savienībai nācās atzīt nīderlandiešu līdztiesību tirdzniecībā, un Brihei radās nopietns konkurents — Antverpene. Pakāpeniski nīderlandieši un arī dāņi ieguva aizvien lielāku kontroli pār Ziemeļjūras tirdzniecības ceļiem.
Nīderlandes uzplaukums
16. gadsimta laikā Ziemeļjūrai piegulošā Nīderlande attīstījās par pirmo pasaules tirdzniecības lielvalsti. Nīderlandiešiem Ziemeļjūra kalpoja par starta punktu viņu tālajiem ceļojumiem pa visu pasauli un līdz ar to Ziemeļjūra kļuva par sava veida pasaules jūru vārtiem. 17. gadsimts kļuva par Nīderlandes "zelta ēru".
1651. gadā britu parlaments pieņēma t. s. "Navigācijas likumus", kas būtiski samazināja Nīderlandes ietekmi uz tirdzniecību reģionā un izraisīja karu starp Nīderlandi un Angliju. 17. gadsimta beigās Anglija, Spānija, Francija un Vācijas valstis pakāpeniski samazināja Nīderlandes ietekmi.
Pirmais pasaules karš
Pirmā pasaules kara laikā Ziemeļjūrā notika galvenokārt Vācijas un Lielbritānijas kara flotu pretstāvēšana. Lielais britu spēku pārsvars ļāva saglabāt kontroli pār Ziemeļjūru un sākt Vācijas blokādi. Vācijai izdevās kontrolēt tikai savu piekrasti.
1914. gada novembrī britu flote pasludināja Ziemeļjūru par kara zonu un uzsāka plašu jūras mīnēšanu, savukārt 1915. gada februārī Vācija uzsāka zemūdeņu karu. 1916. gada 31. maijā un 1. jūnijā notika Skageraka kauja, kurā piedalījās 258 kuģi — viena no lielākajām jūras kaujām pasaules vēsturē. Kauja beidzās bez izteiktas kādas puses uzvaras.
Otrais pasaules karš
Arī otrā pasaules kara laikā Vācija Ziemeļjūrā izmantoja galvenokārt zemūdenes, kas caur Ziemeļjūru izkļuva arī Atlantijas okeānā un pārējās pasaules jūrās un okeānos. Atšķirībā no pirmā pasaules kara, šajā karā notika plaša karadarbība arī Ziemeļjūras piekrastē, kurā piedalījās nelielas zemūdenes, mīnu meklētāji, ātrlaivas. Bez tam šajā karā kļuva skaidrs, ka lielāka stratēģiskā nozīme ir gaisa spēkiem nevis jūras spēkiem.
Jau neilgi pēc kara sākuma sabiedroto puse atguva kontroli pār Ziemeļjūru, tai skaitā pār Ziemeļjūras gaisa telpu. Vācijas blokāde no Ziemeļjūras puses bija viens no iemesliem, kāpēc Vācija nevarēja uzvarēt karu — jo pa jūru Vācija saņēma kara turpināšanai nepieciešamos resursus.
Pēdējos kara gados un pirmajos pēckara gados sabiedroto uzraudzībā Ziemeļjūrā tika nogremdēts liels daudzums ieroču un munīcijas. Skagerakā (un Baltijas jūrā) tika nogremdēti ķīmiskie ieroči, savukārt Vācijas piekrastē — vairāki simti tūkstoši tonnu parasto sprāgstvielu.
Kandavas ģerbonis
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairogā uz sudraba fona attēlots zaļš ozola zars ar trim lapām un trim zelta zīlēm, kas ir spēka simbols. Šis ģerbonis cildina Kandavas skaisto apkārtni, Abavas senleju un Ozolkalnu.
Skots Oltmens
Skots Oltmens (Scott Douglas "Scooter" Altman, dzimis ) ir NASA kosmonauts.
Oltmena pirmais kosmiskais lidojums notika 1998. gada aprīlī misijā STS-90, esot Space Shuttle Columbia pilotam. Otro lidojumu viņš veica 2000. gada septembrī misijā STS-106, esot Atlantis pilotam. Trešo lidojumu viņš veica 2002. gada martā misijā STS-109, esot Columbia komandiera amatā. Ceturto lidojumu viņš veica 2009. gada maijā Habla teleskopa remonta misijā STS-125, esot Atlantis komandiera amatā.
Skots Oltmens atstāja NASA 2010. gadā, pārejot darbā privatā sektorā.
Sega Mega Drive
Sega Mega Drive, zināma arī kā Sega Genesis, ir 16 bitu spēļu konsole, kuru izstrādāja un ražoja uzņēmums Sega. To izlaida Japānā,  Ziemeļamerikā, savukārt  Eiropā, un 90. gadu vidū oficiāli tika pārdots Latvijā.
Mega Drive ir daļa ceturtās spēļu konsoļu paaudzes. Tā bija TurboGrafx-16 un Super Nintendo Entertainment System konkurente. Pēdējā licencētā Mega Drive spēle tika izdota 2002. gadā Brazīlijā. Mega Drive joprojām ir veiksmīgākā Sega konsole; to pārdeva 39,70 miljonos eksemplāru. Vispārdotākā spēle šai konsolei ir Sonic the Hedgehog, kura pārdota 15 miljonos eksemplāru.
Bronzas nakts
Bronzas nakts (et), Aprīļa nemieri (et) jeb Aprīļa notikumi (et) ir nemieri, ko izraisīja bronzas kareivja, PSRS Otrā pasaules kara memoriāla, pārvietošanu un padomju karavīru apbedījumu ekshumāciju Tallinā, Igaunijā, 2007. gada aprīlī.
Valsts krievvalodīgie iedzīvotāji vairākas dienas rīkoja plašas protesta akcijas, kas pārauga masu nekārtībās. Šo notikumu dēļ Krievija pret Igauniju ieviesa neoficiālas ekonomiskas sankcijas.
Hidrohinons
Hidrohinons (para-dihidroksibenzols, С6Н4(ОН)2) pieder pie divvērtīgajiem fenoliem. Hidrohinons ir bezkrāsaini prizmveidīgi kristāli, kas samērā labi šķīst ūdenī.
Hidrohinonam ir izomēri rezorcīns un pirokatehīns, kas atšķiras ar hidroksilgrupu savstarpējo novietojumu molekulā.
Vēsture
Hidrohinons pirmo reizi tika iegūts, pārdestilējot hinonskābi (Kavents, Peltjē).
Atrašanās dabā
Hidrohinona glikozīds - arbutīns atrodams daudzos augos, piemēram, miltenēs (Arctostaphylos) un viršos. Hidrohinons ir viena no bombardētājvaboļu sekrēta sastāvdaļām.
Iegūšana
Iegūst, reducējot hinonu ar ūdeņradi:
Var iegūt arī no acetilēna un oglekļa oksīda, karsējot katalizatoru klātienē:
2HC≡CH + 3CO + H2O → p-HOC6H4OH + CO2
Īpašības
Viegli oksidējas atpakaļ par hinonu, tādēļ dzelzs(III) hlorīds hidrohinona šķīdumu nokrāso tumši zaļu, jo veidojas hinona un hidrohinona savienojums — hinhidrons.
Viegli reducē sudraba sāļus.
Izmantošana
Tā kā hidrohinons ir labs reducētājs, to izmanto fotogrāfijā kā attīstītāju. Lieto arī krāsvielu sintēzēm, kā antioksidantu un polimerizācijas inhibitoru.
Kaste
Kaste ir stūrainas (parasti taisnstūra paralēlskaldņa) formas priekšmets, kas paredzēts kāda objekta ievietošanai. Tas sastāv no sānu malām, dibenu un parasti arī vāku. Kastes plaši izmanto saimniecībā, transportā un citur. Tās izgatavo no visdažādākajiem materiāliem, piemēram, kartona, koka vai dažādām plastmasām.
1 000 000 itnekā
1 000 000 itnekā ir grupas Tumsa piektais studijas albums, kas izdots 2004. gadā. Tajā iekļautas 12 Mārtiņa Freimaņa dziesmas gan latviešu, gan angļu valodā. Populārākās albuma dziesmas "Kad Ēģiptē sniegs", kurai arī uzņemts videoklips, "Dzīve kā košums" un "Zvaigžņu kabarē". Albumā iekļauta arī dziesma "What If" kopā ar dziedātāju Yanu Kay, kā arī dziesma "Bēdz", kuras piedziedājumā izmantots Džordža Maikla dziesmas "Last Christmas" teksts, kā arī citas dziesmas.
Grenlande
Grenlande (kl; da — 'Zaļā zeme') ir lielākā sala pasaulē un pieder Dānijai. No 1973. līdz 1982. gadam tā bija Eiropas Ekonomikas kopienas sastāvā, tomēr pēc referenduma no tās izstājās. 2008. gadā Grenlandes autonomija no Dānijas kļuva lielāka, kad Grenlandes iedzīvotāji nobalsoja par pašpārvaldes likumu, kas nodeva gandrīz visu varu pār Grenlandi tās vietējai valdībai, Dānijas valdībai atstājot vienīgi ārlietu un aizsardzības politikas īstenošanas tiesības.
Vēsture
Sākot ar 986. gadu, Grenlandes rietumu krastā ieradās vikingi Ērika Rudā vadībā, izveidojot trīs apmetnes. Viņi ilgu laiku mita Grenlandē kopā ar eskimosu tautām, bet 13. gadsimtā sala nokļuva Norvēģijas karaļu pakļautībā, 1319. gadā Norvēģija apvienojās personālūnijā ar Dāniju, bet no 1397. līdz 1524. gadam tā bija Kalmāras ūnijas sastāvā.
Vairākus gadsimtus atradās Dānijas-Norvēģijas ūnijas pakļautībā. Pēc Ķīles miera līguma 1814. gadā Norvēģija pakļāvās Zviedrijai, Grenlande oficiāli kļuva par Dānijas koloniju. Kad 1905. gadā Norvēģija atguva neatkarību, tā 1920. gadā pieprasīja Dānijai atzīt Norvēģijas tiesības uz daļu no Grenlandes. 1931. gadā norvēģu vaļu mednieku ieņemto teritoriju Grenlandes austrumu piekrastē Norvēģijas valdība pasludināja par "Ērika Rudā zemi" un apstiprināja tai gubernatoru. 1933. gadā Starptautiskā tiesa Hāgā pasludināja, ka Dānijai ir pilnīgas tiesības uz Grenlandi. Pēc Dānijas okupācijas Otrā pasaules kara laikā 1940. gadā Dānijas sūtnis ASV vienojās ar amerikāņu valdību par Grenlandes izmantošanu sauszemes un gaisa militārajām operācijām. Savukārt Vācija Grenlandes austrumu piekrastē izvietoja varākas meteoroloģiskās stacijas. 1953. gadā Grenlande konstitucionāli tika deklarēta kā Dānijas daļa ar pašnoteikšanās tiesībām un deputātiem Dānijas parlamentā.
Neatkarības kustība
1982. gadā 53% grenlandiešu referendumā nobalsoja par izstāšanos no Eiropas Ekonomikas kopienas, kas stājās spēkā 1985. gadā. 2008. gada novembrī notika referendums, kurā Grenlandes autonomijas ideju atbalstīja 75% vietējo iedzīvotāju. 2009. gada Grenlandes parlamenta vēlēšanās uzvarēja partija "Inuītu kopiena" (Inuit Ataqatigiit), kas atbalsta salas neatkarību. Tajā pašā gadā stājās spēkā jauns pašpārvaldes statuss, saskaņā ar kuru Grenlandes administrācija sāka pilnībā kontrolēt dabas resursu ieguvi, policijas darbu un nedaudz arī ārlietas. 2014. gada parlamenta vēlēšanās uzvarēja sociāldemokrātiskā partija "Uz priekšu!" (Siumut), kas izveidoja koalīciju ar Inuit Ataqatigiit un Naleraq partijām.
ASV pirkuma piedāvājums
Kopš 1943. gada Grenlandē atrodas ASV gaisa spēku bāze. 2019. gadā ASV prezidents Donalds Tramps pauda interesi par Grenlandes iegādi, kuru Dānijas valdība noraidīja. Reaģējot uz to, prezidents Tramps atcēla plānoto valsts vizīti Dānijā.
Teritorija
Grenlandes kopējā platība ir 2,166 miljoni km2, gandrīz visa tās teritorija atrodas aiz Ziemeļu polārā loka. 85% tās kopējās platības klāj pastāvīga ledus sega, kas ir līdz 1524 m bieza. Grenlandes galējais ziemeļu punkts atrodas Kafeklubenas salā (Kaffeklubben), kas tiek uzskatīta arī par pasaules sauszemes galējo ziemeļu punktu.
Iedzīvotāji
Grenlande ir reti apdzīvota (0,028 cilvēki uz kvadrātkilometru), aptuveni 16 tūkstoši tās iedzīvotāju dzīvo galvaspilsētā Nūkā (Gothobā). Salā ir 16 mazpilsētas un 66 citas apdzīvotas vietas.
Grenlandes pamatiedzīvotāji ir inuīti (tulkojumā nozīmē "cilvēks"). Inuīti vēl joprojām ir sastopami plašās Kanādas un Grenlandes teritorijās. Kad inuīti dodas medībās, viņi ceļ pagaidu mājas no sniega un ledus, ko sauc par iglu. Inuīti pārtiek no nomedītā jeb no ziemeļbriežiem, roņiem, valzirgiem un zivīm. Tādi vārdi kā "kajaks" (maza ar ādu apvilkta laiva) un "anoraks" (ziemas jaka ar kapuci) ir aizgūti no inuītu valodas. Galvenā reliģija Grenlandē ir kristietība. 99% Grenlandes iedzīvotāju ir luterāņi, bet 1% ir katoļi.
Saimniecība
Grenlandes zvejas zona plešas 1 000 000 kvadrātkilometru platībā. 80% valsts zivju eksporta nodrošina garneles, bet mencas, laši, pikšas un citas zivis — pārējos 20%. Grenlandes robotā krasta līnija stiepjas 39315 km garumā. Lielākā daļa cilvēku dzīvo piekrastē un nodarbojas ar zvejniecību. Golfa straumes ietekmē dienvidu piekrastē jūra neaizsalst. Grenlandes klimatā var izdzīvot zemi augi ar seklu sakņu sistēmu, piemēram, rododendrs, arktiskā magone, akmeņlauzīte un mellene.
Sports
Populārākais sporta veids Grenlandē ir futbols, kuru regulāri spēlē aptuveni desmitā daļa no salas pamatiedzīvotājiem. Līdz ar to futbols Grenlandē tiek uzskatīts par nacionālo sporta veidu.
Tāpat viens no izteiktākajiem sporta veidiem ir handbols, kas vietējo iedzīvotāju vidū ir salīdzinoši populārs.
Bolts
Bolts (arī Balts, Baltais ezers, Boltazars, ) ir dzidrūdens ezers Krāslavas novada Krāslavas pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā pie autoceļa P61. Krasti stāvi, lēzeni, dibens — smilšains, akmenains. Ieplūst divi grāvji, iztek Soļankas strauts uz Skaistu. Mīt karpa, plaudis, rauda, asaris, līdaka, karūsa, līnis. Ir peldvietas. Ziemeļu krastā Miglānu ciems, rietumu — Liučāni.
C6H6O3
Summārajai formulai C6H6O3 atbilst vairāki savienojumi:
Irma Švēde
Irma Švēde (dzimusi Krustkalne; Rīga -, Rīga ) bija Latvijas advokāte un šahiste.
Biogrāfija
Dzimusi agronoma ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā bijusi evakuācijā. 1925. gadā beigusi Rīgas pilsētas vācu vidusskolu. Pēc skolas beigšanas strādājusi dažādus darbus: no 1927. gada kasiere grāmatvede maiznīcā, no 1930. gada mājskolotāja, no 1932. gada pārdevēja pārtikas veikalā, no 1934. gada noliktavas pārzine, no 1936. gada veikalvede kafejnīcas noliktavā, no 1937. gada atkal mājskolotāja. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā uzsākusi studijas Latvijas Valsts universitātes tieslietu fakultātē (tagad Latvijas Universitātes Juridiskā fakultāte), kuru beigusi 1949. gadā. No 1949. gada 8. augusta stažiere Rīgas 4. juridiskajā konsultācijā, no 1950. gada 3. marta advokāte turpat. No 1951. gada 15. oktobra Limbažu juridiskās konsultācijas vadītāja, no 1962. gada 27. decembra advokāte Rīgas 8. juridiskajā konsultācijā. No 1963. gada 23. aprīļa pensijā.
Strāvas nepārtrauktības vienādojums
Strāvas nepārtrauktības vienādojums ir
Strāvas nepārtrauktības vienādojuma pierādījums
Strāvas nepārtrauktības vienādojumu pareizina ar bezgalīgi mazu tilpumu.
Tādā gadījumā iegūst šādu vienādojumu
Abas vienādojuma puses nointegrē pēc tilpuma
Labā vienādojuma puse ir iespējams pārveidot, izmantojot Ostrogradska—Gausa teorēmu
Savukārt
No tā visa izriet:
Redzam, ka abas vienādojuma puses ir vienādas un līdz ar to esam pierādījuši vienādojuma pareizību.
Strāvas nepārtrauktības vienādojuma fizikālā interpretācija
Lādiņnesēju plūsma veido strāvas lauku. Strāvas līniju pieskares vektors ir strāvas blīvums \vec{j} \. Ja kādā punktā, tad tajā ir strāvas lauka avots, t.i., šajā punktā "sākas" vai "beidzas" strāvas līnijas. Kā redzams no nepārtrauktības vienādojuma, šajos punktos lādiņa tilpuma blīvums mainās laikā. Tā tas ir tāpēc, ka pastāv lādiņa nezūdamības likums un lādiņa blīvuma maiņa nozīmē lādiņnesēju plūsmas "rašanos" vai "izbeigšanos".
Strāvas nepārtrauktības vienādojums telpā
Ja apgabalā V \ lādiņu tilpuma blīvums \rho \ ir konstants vai arī tas ir vienāds ar nulli, tad
un strāvas līnijām tilpumā V \ avotu nav: vai nu tie atrodas ārpus tā, vai arī strāvas līnijas ir noslēgtas. Ja apgabals V \ ir visa bezgalīgā telpa, tad no nosacījuma izriet, ka strāvas līnijas tajā ir noslēgtas, bet strāvas lauks - solenoidāls. Tādas, piemēram, ir virsmas strāvas, kuras plūst supravadītājos.
Strāvas nepārtrauktības vienādojums Dekarta koordinātās
Strāvas nepārtrauktības vienādojums ir parciāls diferenciālvienādojums; Dekarta koordinātās
Andrejs Žuravļovs
Andrejs Žuravļovs (dzimis ) ir bijušais Latvijas futbolists, aizsargs.
Rīgas Politehniskais institūts
Rīgas Politehniskais institūts bija uz Rīgas Politehniskās augstskolas bāzes 1896. gadā izveidota augstskola, kuru 1918. gadā pārveidoja par Baltijas Tehnisko augstskolu, bet 1919. gadā par Latvijas Augstskolu. 1958. gadā to atdalīja no Latvijas Valsts universitātes kā patststāvīgu augstskolu, bet 1990. gadā pārdēvēja par Rīgas Tehnisko universitāti.
Vācijas Demokrātiskā Republika
Vācijas Demokrātiskā Republika (de) bija sociālistiska valsts Centrāleiropā, mūsdienu Vācijas teritorijas austrumdaļā, kas pastāvēja no 1949. līdz 1990. gadam. 1989. gadā, sabrūkot PSRS kontrolei pār Austrumu bloku, VDR vēl paspēja atzīmēt savas pastāvēšanas 40. gadskārtu, taču komunisti drīz zaudēja varu, un 1990. gada 3. oktobrī VDR pievienojās VFR.
Izveidošana
Tuvojoties nacistiskās Vācijas sagrāvei Otrajā pasaules karā, 1945. gada Jaltas konference un Potsdamas konference noteica Vācijas teritorijas okupāciju un sadalīšanu amerikāņu, britu un padomju okupācijas zonās. Okupācijas pārvaldes ietvaros izveidoja arī franču okupācijas zonu. Līdzīgi četrās okupācijas zonās sadalīja arī Berlīni. Vācijas teritoriju uz austrumiem no Oderas upes iekļāva Polijas sastāvā, Austrumprūsiju sadalīja starp Poliju un PSRS.
1948. gada martā rietumvalstis vienojās, ka savās okupācijas zonās uzsāks vienotas valsts izveidošanu. 1948. gada 20. jūnijā rietumu okupācijas zonās un Rietumberlīnē notika naudas reforma. Reaģējot uz to, PSRS ieviesa Berlīnes blokādi, kas turpinājās līdz 1949. gada 12. maijam. 1949. gada maijā padomju okupācijas zonā notika nedemokrātiskas Vācu Tautas kongresa vēlēšanas, kurās vēlētājiem tika piedāvāts tikai viens saraksts, kurā dominē komunisti. Pēc VFR izveidošanas PSRS savā okupācijas zonā 1949. gada 7. oktobrī izveidoja VDR.
Par VDR pirmo (un vienīgo) prezidentu ievēlēja Vilhelmu Pīku, kurš amatu ieņēma līdz savai nāvei 1960. gadā. Par premjerministru līdz pat savai nāvei 1964. gadā strādāja Oto Grotevols. Reālā vara valstī piederēja Sociālistiskās Vienotības partijas vadītājam Valteram Ulbrihtam, kurš, par spīti vairākiem mēģinājumiem viņu gāzt, amatā noturējās līdz 1971. gadam.
Joprojām notiek debates par to, vai Vācijas sadalīšana bija neizbēgama. Vācijas sadalīšana divās valstīs un VDR izveidošana nebija sākotnējais PSRS mērķis, taču šādu iznākumu noteica austrumu un rietumu ideoloģiskās pretrunas, kas izvērtās Aukstajā karā. 1952. gadā Staļins un 1953. gadā Berija ierosināja pieļaut Vācijas apvienošanu, izveidojot neitrālu, atbruņotu valsti, taču abu Aukstajā karā iesaistīto bloku neuzticība un bailes (šajos gados notika Korejas karš) neļāva to īstenot. Neviena no pusēm nevēlējās zaudēt Vāciju.
Politiskā sistēma
VDR politisko vēsturi var iedalīt četros posmos: Sociālistiskās sistēmas izveidošana (1949—1961), Sistēmas stabilizācija un ekonomiskās reformas (1961—1971), Attīstītā sociālisma ziedu laiki (1971—1985), Sistēmas vājināšanās un sabrukums (1985—1989).
Līdzīgi kā citās Austrumu bloka valstīs, PSRS radīja iespaidu, ka tajās pēc kara tiek atjaunota daudzpartiju sistēma, tāpēc komunistu vara tika maskēta, atļaujot pastāvēt vairākām pseidopartijām. 1946. gada 21. aprīlī padomju zonā, apvienojot Vācijas Komunistisko partiju un Vācijas Sociāldemokrātisko partiju, izveidoja Vācijas Sociālistiskās Vienotības partiju, kuru vadīja komunisti un kas 1946. gada oktobrī notikušajās vēlēšanās padomju okupācijas zonā ieguva 47,5% balsu. Līdz pat 1989. gada beigām šai partijai piederēja varas monopols valstī.
Sociālistiskās vienotības partijas vadītāji:
Pārējās atļautās partijas iekļāva Demokrātiskās Vācijas Nacionālajā frontē, kurā ietilpa Kristīgo demokrātu savienība, Demokrātiskā zemnieku partija, Liberāldemokrātiskā partija un Nacionāldemokrātiskā partija.
Pirmie gadi, 1949 — 1955
1949. gada Vācijas Demokrātiskās Republikas konstitūcija izveidoja divkameru parlamentu, kurā apakškamerai bija likumdošanas tiesības. Kā visās padomju diktatūrās, parlamentam reāli nebija varas. Lēmumus pieņēma partijas vadība, un to īstenošanu nodrošināja valdība.
1950. gada partijas kongresā pieņēma Pirmās piecgades (1951—1955) plānu, kas paredzēja plānotas ekonomikas ieviešanu un koncentrēšanos uz smago industriju attīstību. VDR iestājās SEPP.
1950. gada beigās, komunistiem nostiprinot savu varu, partijā notika tīrīšanas, vairāki redzami partijas biedri tika atbrīvoti no amatiem un notiesāti.
Jau pāris nedēļas pēc Staļina nāves VDR sekoja PSRS piemēram, kur pie varas nākušais Georgijs Maļenkovs pasludināja Jauno Kursu — koncentrēšanos uz iedzīvotāju dzīves standarta paaugstināšanu un vieglās rūpniecības attīstīšanu. Partijas vadība atzina pārmērīgās industrializācijas kļūdas, pasludināja politisko un ekonomikas liberalizāciju. Taču strādniekiem uzliktās darba normas tika palielinātas, kas izraisīja neapmierinātību Berlīnes Staļina alejas celtnieku vidū un noveda pie 1953. gada 17. jūnija sacelšanās Berlīnē un citās VDR pilsētās, kuras izdevās apspiest ar padomju tankiem.