cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mariupoles aizstāvēšana (2022)
15. marts
Tika paziņots, ka Krievijas spēki ieņēma Mariupoles apgabala intensīvās terapijas slimnīcu, bet tās pacientus saņēma par ķīlniekiem.
Mariupoles mēra padomnieks Pēteris Andrjuščenko aprēķināja, ka ir iznīcināts ap 80% dzīvojamā fonda, bet kopējais nogalināto civiliedzīvotāju skaits varētu sasniegt 20 000 cilvēku.
16. marts
KF Aizsardzības ministrs Sergejs Šoigu paziņoja, ka DTR spēkiem ir izdevies ieņemt Mihailovku, Stavku, Botmanku un Vasiljevku.
Ukrainas ģenerālštābs ap pusdienlaiku ziņoja, ka Krievijas spēki uzbruka Velikajai Novoselkai. ISW atzīmēja, ka ģenerālštābs nepaziņoja par uzbrukuma atvairīšanu, kas varētu norādīt uz uzbrukuma sekmīgu iznākumu, taču nevar arī pilnā mērā apstiprināt KF Aizsardzības ministrijas paziņojumus, kuri, pēc ISW teiktā, iepriekš daudzas reizes izrādījās nepatiesi.
Bombardēšanas laikā tika iznīcināta Doneckas apgabala akadēmiskā drāmas teātra ēka, kurā, pēc vietējās varas datiem, bija patvērušies no 1000 līdz 1200 civiliedzīvotāju. Sagruva ēkas centrālā daļa un ieeja bumbu patvertnē zem ēkas tika nobloķēta ar drupām. Ukrainas puse vainoja Krieviju apzinātā uzbrukumā civiliedzīvotāju patvertnei. KF Aizsardzības ministrija vainu neatzina, un bez jebkādiem pierādījumiem vainu novēla uz "Azovas" pulku, ka tas uzspridzināja ēku. EDSO uzskata, ka ēka tiešām tika pakļauta aviācijas uzbrukumam, un vērtē to kā kara noziegumu. Teātra abās pusēs bija divi lieli uzraksti — "Bērni". Ukrainas puse paziņoja, ka bombardēšanas rezultātā tika iznīcināts arī baseins "Neptūns", kurā no apšaudēm pārsvarā slēpās sievietes stāvoklī un mātes ar bērniem.
Sarkanā Krusta Starptautiskās komitejas prezidents Pēteris Maurers paziņoja, ka organizācijas misija atstāj Mariupoli, jo nevar turpināt savu darbību karadarbības dēļ.
17. marts
Ukrainas ģenerālštābs paziņoja, ka Krievijas karaspēks "veic pilnīgu civilās infrastruktūras, dzīvojamā fonda un dzīvošanai svarīgu objektu iznīcināšanu".
18. marts
Krievijas spēki ieņēma administratīvās ēkas Mariupoles austrumu krastā. Pēc liecinieku ziņām pilsētas nomalēs darbojās Krievijas nacionālās gvardes čečenu spēki. Pilsētas ziemeļu daļā nopietnas militāras operācijas netika veiktas.
Prezidents Zelenskis paziņoja, ka no pilsētas evakuēja kopumā 35 000 cilvēku, bet drupu attīrīšanas laikā drāmas teātrī tika glābti ap 130 cilvēkiem. Glābšanas darbi tika turpināti.
19. marts
Krievijas spēki smagās kaujās turpināja ieņemt Mariupoli. Sākās kaujas pie metalurģiskās rūpnīcas "Azovstaļ". Krievijas armija ar tankiem, artilēriju un raķetēm turpināja centralizētu civilo objektu apšaudi.
Irina Vereščuka paziņoja, ka pa humanitārajiem koridoriem dienas laikā Mariupoli atstāja 4128 cilvēki.
20. marts
KF un DTR spēki turpināja lēni virzīties uz priekšu, apšaudot pilsētu, izmantojot arī termobārisko munīciju. Krievijas puse arī apstiprināja, ka iepriekšējās dienās Mariupolē gāja bojā Krievijas Melnās jūras flotes komandiera vietnieks, 1. ranga kapteinis Andrejs Palijs.
Ukrainas ģenerālštābs ziņoja, ka krievu spēki nespēja pavirzīties un cieš smagus zaudējumus.
Sociālo tīklu lietotāji izanalizēja Ramzana Kadirova publicētos videomateriālus, un noskaidroja, ka čečenu spēki piedalās Mariupoles ieņemšanā.
Mariupoles pašvaldība paziņoja par uzlidojumu Mākslas skolai Nr.12, kurā, pēc pilsētas domes datiem, bija patvērušies ap 400 civiliedzīvotāju.
KF nacionālā aizsardzības vadības centra priekšnieks ģenerālpulkvedis Mihails Mizincevs izvirzīja ultimātu: visām ukraiņu militārpersonām, kas aizsargā Mariupoli, ir jānoliek ieroči, lai Krievijas puse atvērtu humanitāros koridorus. Tika paziņots, ka 21. martā no 10:00 līdz 12:00 pēc Maskavas laika padevušies karavīri bez ieročiem varēs atstāt Mariupoli pa saskaņotiem ar Ukrainas pusi koridoriem uz neokupēto valsts daļu, un pēc tam darbu pilsētā sāks humanitārās misijas. Tika apgalvots, ka "visiem ieročus nolikušajiem tiek garantēta droša izeja no Mariupoles un saglabāta dzīvība". Krievijas puse pieprasa "oficiālu rakstisku atbildi" līdz 21. martam 5:00 pēc Maskavas laika.
21. marts
Irina Vereščuka paziņoja, ka Kijiva nepieņem ultimātu "par Mariupoles atdošanu". Ukrainas ārlietu ministrs Dmitrijs Kuleba vainoja Krievijas pusi par Mariupoles iedzīvotāju nosūtīšanu uz filtrācijas nometnēm.
ES augstais komisārs ārējās un drošības politikas jautājumos Žuzeps Borels Krievijas karaspēka veikto Mariupoles iznīcināšanu nosauca par "liela mēroga kara noziegumu".
Ramzans Kadirovs apgalvoja, ka Krievijas nacionālās gvardes čečenu nodaļas vadītājs Adams Delimhanovs personīgi vada kadiroviešu operāciju, lai ieņemtu pilsētu, tai skaitā "Azovstaļ" teritoriju, kaut arī ISW atzīmēja, ka jau 10. martā bija paziņojums par "Azovstaļas" ieņemšanu. Kadirovs teica, ka čečenu kaujinieki veic drošu piesegšanu krievu spēkiem. Materiāli sociālajos tīklos apstiprina čečenu vienības pie pilsētas, taču neapstiprina, kādu lomu šīs vienības veic ielu kaujās.
22. marts
Kaujās gāja bojā Krievijas 810. jūras kājnieku brigādes komandieris, pulkvedis Aleksejs Šarovs.
Irina Vereščuka paziņoja, ka diennakts laikā uz Zaporožji no Mariupoles tika evakuēti 5926 cilvēki. Vēl viņa ziņoja, ka kolona no 11 autobusiem un 2 automašīnām, kas brauca uz Mariupoli, pie Mangušas ciema tika sagrābta; vadītāju un glābēju liktenis nav zināms.
23. marts
Mariupolē turpinājās smags ielu kaujas, Krievijas spēki pastiprināja pilsētas artilērijas apšaudi arī no karakuģiem.
Doneckas apgabala kara administrācijas vadītājs Pāvels Kiriļenko paziņoja, ka pilsētas mērs Vadims Boičenko bija spiests atstāt pilsētu sakaru trūkuma dēļ. Kiriļenko vainoja krievu armiju tīšā pilsētas infrastruktūras iznīcināšanā, lai piespiestu pilsētas vadību "pamest pilsētu, lai tā varētu strādāt cilvēku glābšanai". Zelenskis ziņoja, ka Mariupolē vēl atrodas 10 000 civiliedzīvotāju.
24. marts
Krievijas karaspēks iebruka Mariupoles centrā. Ukrainas puse apstiprināja, ka krievi ieņēma Dievmātes katedrāli. Vēl sociālo tīku lietotājiem izdevās noteikt dažu videomateriālā atspoguļotu ielu kauju lokāciju, kas arī apstiprināja Krievijas spēku ienākšanu pilsētas centrā. Daži videomateriāli apstiprināja arī čečenu vienību un jūras kājnieku dalību kaujās. Ramzans Kadirovs apgalvoja, ka čečenu kaujinieki paņēma savā kontrolē visu Mariupoles austrumu krastu.
Pilsētas varas iestādes ziņoja, ka Krievijas karavīri ar skaļruņiem māna palikušos iedzīvotājus, apgalvojot, ka it kā Zaporižja vairs nepieņem bēgļus, ukraiņu vara tos ir pametusi, bet Krievijas armija jau ir ieņēmusi Odesu. ISW uzskata, ka Krievijas spēki tiešām varēja mēģināt demoralizēt iedzīvotājus un Ukrainas aizstāvjus, lai piespiestu tos kapitulēt. Vēl pilsētas administrācija apgalvoja, ka ap 15 000 Mariupoles iedzīvotāju tika vardarbīgi deportēti uz Krieviju. Ukrainas Ārlietu ministrija paziņoja, ka ap 6000 iedzīvotāju tika pārvietoti uz filtrācijas nometnēm, lai veiktu politisku spiedienu uz Kijivu.
25. marts
Tika ziņots, ka Krievijas partija "Vienotā Krievija" atvēra ofisu Mariupoles okupetajā daļā. Tika apgalvots, ka zem humanitārā štāba izkārtnes krievi izplata partijas reklāmu, Krievijas propagandu un sim kartes. Pilsētas domes pārstāvis arī ziņoja par 300 iedzīvotāju bojāeju, kas bija patvērušies drāmas teātra ēkā.
26. marts
Krievijas ziņu kanālos tika apgalvots, ka Krievijas spēki drīzuma "pārdalīs" pilsētu. Iespējams, runa bija par pilsētas pārdalīšanu austrumu un rietumu daļā. DTR paziņoja par savu policijas iecirkņu atvēršanu pilsētas okupētajā daļā.
Ukrainas ģenerālštābs pieminēja karadarbību Mariupolē, taču nekomentēja krievu spēku pēdējās veiksmīgās operācijas. ISW ziņoja, ka nevar neatkarīgi pārbaudīt Krievijas paziņojumus, taču tie saskan ar novērojamo situāciju.
27. marts
Krievu spēki turpināja uzbrukumu pilsētas centrālajā daļā, taču ISW nevar apstiprināt kaut kādas izmaiņas teritorijas kontrolē.
28. marts
Ukrainas ģenerālštābs apstiprināja, ka Krievijas spēki ap pusdienlaiku ir pavirzījušies, taču ziņoja, ka pretinieks cieš lielus zaudējumus. ISW nevar apstiprināt kaut kādus Krievijas puses panākumus. Pēc Lielbritānijas militārā izlūkdienesta oficiālās relīzes Mariupoles centrs atrodas Ukrainas spēku kontrolē.
Irina Vereščuka paziņoja, ka Ukrainas puse drošības nolūkos neatvērs humanitāros koridorus civiliedzīvotāju evakuācijai. Mariupoles mērs Vadims Boičenko aicināja veikt atlikušās pilsētas iedzīvotāju daļas pilnīgu evakuāciju, atzīstot, ka pilsēta tiek okupēta.
29. marts
Uz intensīvu kauju fona DTR pārstāvji paziņoja par būtiskiem sasniegumiem, bet Ukrainas ģenerālštābs par koordinētu Ukrainas spēku aizsardzību.
Žuzeps Borels paziņoja, ka ES Konsultatīvās misijas pārstāvniecība Ukrainā tika pakļauta apšaudei no Krievijas spēku puses, taču cietušo nav.
30. marts
ISW nevar apstiprināt kaut kādas teritoriālas izmaiņas, taču ziņo, ka 150. motorizētā strēlnieku divīzija, domājams, cieš lielus zaudējumus. Vēl sociālajos tīklos tiek publicēti pierādījumi par termobārikās munīcijas pielietošanu pilsētā.
Oleksijs Arestovičs intervijā BBC paziņoja, ka Mariupolē ir sagrauts 90% ēku, bojā gājuši 5000 cilvēku, bet 170 000 iedzīvotāju joprojām atrodas pilsētā.
31. marts
DTR un LTR varas iestādes ziņo, ka DTR spēki piedalās Krievijas operācijās Mariupolē kopā ar Krievijas armiju. Bija arī publicēts videomateriāls, kurā, kā apgalvots, ir fiksēta Krievijas un DTR karavīru ieņemtā Ukrainas spēku bāze pilsētas centrā. ISW nevar neatkarīgi apstiprināt šo apgalvojumu.
Ukrainas ģenerālštābs ziņoja, ka Ukrainas 36. jūras kājnieku brigāde un citas apakšvienības veic Mariupoles "aizsardzību ielenkumā", taču Krievijas spēki turpina virzīties tālāk.
Šveices prezidents Injacio Kassis nosodīja neprecīzās civilo objektu apšaudes, tajā skaitā raķešu triecienus pa pamestajām Sarkanā Krusta noliktavām visa iepriekšējā mēneša laikā.
1. aprīlis
Starptautiskā Sarkanā Krusta komitejas pārstāvis Juens Votsons paziņoja, ka uz Mariupoli dodas Sarkanā Krusta komanda deviņu darbinieku sastāvā ar trim automašīnām. Tika plānots izvest uz Ukrainas kontrolēto teritoriju kolonu, kuru sastāda ap 54 Ukrainas autobusi un nezināms daudzums privāto mašīnu.
Mariupoles mēra palīgs Petro Andrjuščenko apgalvoja, ka Krievijas spēki divas dienas bremzē humanitāro kravu piegādi pilsētas iedzīvotājiem.
Irina Vereščuka paziņoja, ka no Mariupoles uz Zaporižji dienas laikā ar privāto transportu evakuējās 631 cilvēks.
2. aprīlis
Maruiupolē turpinājās smagas ielu kaujas. ISW apstiprināja, ka Krievijas spēki Mariupoles centrā ieņēma UDD ēku. Pēc Oleksija Arestoviča apgalvojuma ukraiņu spēki spēs ilgu laiku nosargāt pašreiz ieņemtās pozīcijas.
I.Vereščuka paziņoja, ka no Mariupoles uz Zaporižji ar personīgo transportu nokļuva 765 cilvēki, bet no Zaporižjas līdz Melitopolei aizbrauca 17 autobusi, kuri pēc tam turpinās Mariupoles iedzīvotāju evakuāciju. Pēc dažu masu mēdiju ziņām pilsētā vēl ir palikuši līdz 150 tūkst. civiliedzīvotāju.
3. aprīlis
Pilsētā ir pazuduši sakari. Ukrainas ģenerālštābs un ISW uzskata, ka Krievijas spēki pašlaik gatavojas pilnīgai pilsētas ieņemšanai.
Mangušā, vadoties no satelītattēliem, bija konstatēti masu apbedījumi. Maxar Technologies kompānija, kas bija publicējusi attēlus, ziņoja, ka brāļu kapu izmēri mēneša laikā pakāpeniski palielinās, jo Krievijas spēki turpina izvest no Mariupoles ukraiņu līķus. Apbedījuma garums sastāda ap 340 metriem. Saskaņā ar Ukrainas puses apgalvojumiem, tur varētu būt apglabāti līdz 9000 Krievijas spēku upuriem.
4. aprīlis
I.Vereščuka paziņoja par 100 Turcijas pilsoņiem, kas līdz šim atrodas aplenktajā Mariupolē. Mariupoles pilsētas mērs V.Boičenko paziņoja, ka ir iznīcināts 90% pilsētas infrastruktūras, 60% cietusi no tiešiem aviācijas un artilērijas triecieniem, 40% nav iespējams salabot. Vēl viņš paziņoja, ka Sarkanā Krusta kolonu no 7 autobusiem, kas brauca uz Mariupoli iedzīvotāju evakuācijai, Mangušā arestēja Krievijas armija.
5. aprīlis
Starptautiskā Sarkanā Krusta komitejas kolona tā arī neaizbrauca līdz Mariupolei: pēc savas atbrīvošanas organizācijas pārstāvji Mangušā satikās ar privāto mašīnu evakuācijas kolonu un pavadīja to līdz Zaporižjai. Evakuējās ap 1500 cilvēkiem.
Neskatoties uz to, ka ukraiņu spēki turpināja darboties pilsētā, DTR vadītājs Deniss Pušiļins par Mariupoles okupācijas administrācijas vadītāju iecēla pilsētas domes deputātu Konstantīnu Ivaščenko.
6. aprīlis
Mariupoles pilsētas dome apgalvoja, ka Mariupolē bojā gājušo Krievijas un DTR karavīru līķi tiek dedzināti mobilajās krematorijās, un ka militārās kontroles pārņemšanas grupas (группы зачистки) koordinē K.Ivaščenko. Pilsētas mērs V.Boičenko paziņoja, ka Krievijas aviācijas bombardēšanas rezultātā pilsētas slimnīcā Nr.1 dzīvi sadega 50 cilvēki, bet kopumā mēneša laikā gāja bojā ap 5000 cilvēki, tai skaitā ap 210 bērni.
I.Vereščuka paziņoja, ka diennakts laikā no Mariupoles un Berdjanskas privātajos auto kopumā izbrauca 3696 cilvēki.
7. aprīlis
DTR preses sekretārs Eduards Basurins paziņoja, ka Krievijas spēki "daļēji attīrīja" Mariupoles centrālo daļu, taču piebilda, ka kaujas turpinās ostas rajonā pilsētas dienvidrietumu daļā. ISW paziņoja, ka nevar no neatkarīgiem avotiem apstiprināt paziņojumu par teritorijas ieņemšanu, taču arī ziņojumus par kaujām pilsētas centrālajā daļā institūts nav fiksējis no 2. aprīļa.
Mariupoles mēra padomnieks P.Andrjuščenko atspēkoja apgalvojumu par to, ka Krievijas spēki ir ieņēmuši Mariupoles centru. Viņš apgalvoja, ka tie kontrolē tikai pilsētas ceturto daļu, ieskaitot Drāmas teātri un UDD štābu, taču tas nav viss "pilsētas centrs". Andrjuščenko norādīja uz to, ka Krievijas spēku videoierakstu lielākā daļa uzņemta Mariupoles nomalēs, un piebilda, ka ukraiņu spēki kontrolē Primorskas rajonu, Azovstaļas rajona austrumu krasta daļu, piekrasti pilsētas dienvidrietumos līdz pat Azovas jūrai, kā arī vairākas rūpnieciskās zonas.
Ukrainas ģenerālštābs un sociālo tīklu materiāli apstiprina to, ka ukraiņu spēki saglabā vismaz daļēju kontroli pār Mariupoles dienvidrietumu teritorijām.
8. aprīlis
Krievijas avoti apgalvoja, ka "Azovstaļas" teritorijā atrodas ap 3000 ukraiņu karavīru, kas apgāž Krievijas puses iepriekšējos paziņojumus par Mariupoles austrumu daļas pilnīgu ieņemšanu.
Ukrainas spēku publicētie videomateriāli apstiprina kaujas Mariupoles austrumos.
9. aprīlis
ISW paziņoja, ka Krievijas spēki kauju rezultātā ir guvuši nenozīmīgus sasniegumus.
10. aprīlis
Krievijas spēkiem izdevās pārdalīt pilsētu pa līniju no centra līdz piekrastei, atlikušos ukraiņu spēkus izolējot divos rajonos — Mariupoles ostā dienvidrietumu daļā un "Azovstaļas" teritorijā. Krievijas avotu videomateriāls apstiprina to, ka Krievijas spēki ir ieņēmuši zvejas ostu rietumos no "Azovstaļas", kas savukārt pēc ISW domām apstiprina Krievijas spēku kontroli pār pilsētas centru.
Mariupoles mēra padomnieks P.Andrjuščenko paziņoja, ka Krievijas spēki izveido bloķēšanas posteņus (блокпосты) Mariupoles centrālajā un ziemeļaustrumu daļā pēc viņa domām, lai aizturētu vai nogalinātu Ukrainas pilsoņus, kas pretojas Krievijas okupācijai. Un vēl Andrjuščenko paziņoja, ka Krievijas spēki uzstāda krematorijas un rok brāļu kapus nogalinātajiem civiliedzīvotājiem, taču ISW nevarēja neatkarīgi apstiprināt šo paziņojumu.
Akadēmijas iela (Jelgava)
Akadēmijas iela ir viena no galvenajām Jelgavas ielām, kas sākas pie krustojuma ar Lielo ielu, ved gar bijušo Pētera akadēmijas (tagad Ģederta Eliasa Jelgavas Vēstures un mākslas muzeja) ēku un Pareizticīgo katedrāli, tālāk turpinās kā Zemgales prospekts līdz Jelgavas dzelzceļa stacijai.
1944. gada augustā Otrā pasaules kara kaujā par Jelgavu ielas vēsturiskā apbūve tika gandrīz pilnībā iznīcināta un tikpat kā nav atjaunota, tāpēc mūsdienās ielas apbūvi lielākoties veido Latvijas PSR laikā celtas ēkas.
Vēsture
1925. gada septembrī Palejas ielu pārdēvēja par Akadēmijas ielu, līdz Latvijas okupācijai tās bija Jelgavas galvenā darījumu iela. Te atradās Vācu Centrālās Sabiedrības kases Jelgavas nodaļā, Zemgales Kredītbiedrība, Valsts Zemes banka, Latvijas Bankas nodaļa, Agrarkredītbiedrība, tālāk Latvijas Lloids un citas apdrošināšanas biedrības, notāri, advokātu kontori, nodokļu inspekcijas un citas iestādes. Tālāk izvietojās Jelgavas Apgabaltiesas nams un Amatnieku Biedrības (Gewerbverein) nams.
Otrā pasaules kara laikā vācu okupācijas iestādes 1941. gada 5. septembrī Akadēmijas ielu apvienoja ar Zemgales prospektu, izveidojot pilsētas galveno Ādolfa Hitlera ielu. Pēc pilsētas ieņemšanas 1944. gadā padomju varas iestādes abām ielām atjaunoja iepriekšējos nosaukumus. 1947. gadā Akadēmijas iela bija viena no Jelgavas ielām, kur notika padomju filmas "Staļingradas kauja" uzņemšana, kuras laikā uzspridzināja ielā atlikušo ēku mūrus. 1949. gada 28. jūlijā abas ielas no jauna apvienoja, izveidojot Aleksandra Puškina prospektu no pilsētas Centrālā laukuma līdz dzelzceļa stacijai.
Atmodas kustības laikā 1989. gada 17. martā tai atjaunoja Akadēmijas ielas nosaukumu, nodalot Zemgales prospektu.
Ielu savienojumi
Akadēmijas iela ir savienota ar šādām ielām:
Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultāte
Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultāte ir viena no Latvijas Universitātes (LU) fakultātēm. Tās absolventi iegūst bakalaura, maģistra vai doktora grādu humanitārajās zinātnēs ar specializāciju vēsturē vai filozofijā.
Vēsture
Fakultātes pirmsākumi meklējami 1919. gadā, kad Latvijas Universitātē tika nodibināta Filoloģijas un filozofijas fakultāte. Laikiem un nosaukumiem vairākkārt mainoties, 1970. gadā reorganizējot Vēstures un filoloģijas, kā arī Juridisko un filozofijas fakultāti, tika izveidota Vēstures un filozofijas fakultāte, kas pastāv līdz mūsdienām. Patlaban fakultāte nodrošina akadēmiskas studijas vēsturē un filozofijā un piedāvā augstāko akadēmisko izglītību trīs līmeņu studijās – bakalaura, maģistra un doktora studiju programmās.
1919. gadā, kad pie Latvijas Augstskolas izveidoja Filoloģijas un filozofijas fakultāti ar vēstures nodaļu. Pēc Otrā pasaules kara vēsturi un filozofiju varēja apgūt LVU Vēstures fakultātē (1945—1954), LVU Vēstures un filoloģijas fakultātē (1954—1970), LVU Juridiskajā un filozofijas fakultātē (1966—1970). 1970. gadā notika LVU Vēstures un filoloģijas un LVU Juridiskās un filozofijas fakultātes reorganizācija, kā rezultātā izveidoja pašreizējo Vēstures un filozofijas fakultāti (VFF). No 1946. līdz 2009. gadam fakultāte atradās Brīvības bulvārī 32 Rīgā. 2009. gada decembrī fakultāti pārcēla uz LU piederošo ēku Mārstaļu ielā 28/30 Vecrīgā, bet 2013. gada vasarā uz ēku Aspazijas bulvārī 5.
Izdevumi
Pētera Stučkas Latvijas Valsts universitātes Zinātniskie raksti, no 1991. gada LU Latvijas vēstures institūta žurnāls.
Studijas fakultātē
Vēstures un filozofijas fakultātes studenti jau vairākus gadu desmitus ir zināmi ar savu brīvdomību un savdabīgu bohēmu. Fakultātē pastāv daudzas studentu piekoptas tradīcijas, starp kurām var minēt vairākas sezonālas balles un ikgadējo jauno studentu iesvētību pasākumu Fukseni. Tāpat arī fakultātes studenti jau vairākus gadus organizē zinātniskos lasījumus par dažādām tēmām. Studiju procesa ietvaros tiek arī rīkotas ekskursijas pa dažādiem Latvijas un ārzemju vēsturiskajiem objektiem.
Fakultātes dekāne kopš 2015. gada jūlija ir asociētā profesore Dr. hist. Valda Kļava.
Bakalaura līmeņa studijas:
Doktorantūra:
VĒSTURE - BAKALAURA STUDIJU PROGRAMMA
Studiju programmā iekļauti arī vairāki praktiskās ievirzes kursi, sniedzot studējošajiem iespēju tiešā veidā iesaistīties vēstures un arheoloģijas nozares darbā.
FILOZOFIJA - BAKALAURA STUDIJU PROGRAMMA
Bakalaura studiju programma "Filozofija" sniedz iemaņas, kas ir noderīgas jebkurā akadēmiskā un praktiskā darba laukā. Filozofijas studiju mērķis ir atraisīt domāšanu, paplašināt intelektuālo pieredzi, trenēt pašrefleksijas un argumentācijas prasmes, dot rīkus, ar kuru palīdzību cilvēks var uzlabot savu spēju domāt, runāt, rakstīt un pieņemt lēmumus.
Vienlaikus filozofijas studijas veido dziļu izpratni par filozofisko domu, dod vēsturisku un sistemātisku pārskatu par cilvēces domas attīstību no antīkajiem laikiem līdz 21. gadsimtam.
Viena no programmas lielākajām vērtībām - studiju process notiek nelielās studentu grupās.
VĒSTURE - MAĢISTRA STUDIJU PROGRAMMA
Termoelektriskais efekts
Termoelektriskais efekts ir fiziska parādība, kad temperatūras starpība vielā rada elektrisko spriegumu un pretēji – uzliekot spriegumu starp materiāla pretējām pusēm vai malām, tiek radīta temperatūras starpība vielā. Termoelektriskās ierīcēs tiek izmantoti speciāli materiāli, kuros rodas spriegums, ja uz to dažādām virsmām ir temperatūras starpība. Tāpat ir iespējams iegūt pretēju efektu – ja tiek pielikta sprieguma starpība, tad siltums no vienas puses aizplūst uz otru un rezultātā viena ierīces puse sasilst, bet otra atdziest. Atomu līmenī šo efektu var skaidrot ar to, ka siltajā pusē vielas atomiem/molekulām ir lielāka enerģija, kas izraisa lādiņnesēju difūziju uz apgabalu ar zemāku temperatūru.
Šo efektu var izmantot, lai iegūtu elektrību, mērītu temperatūru vai arī mainītu to. Tā kā virsma, kura sasilst vai atdziest, ir atkarīga no pieliktā sprieguma virziena, tad šādas ierīces iespējams izmantot kā temperatūras regulētājus.
Jēdziens “termoelektriskais efekts” sevī ietver trīs dažādus efektus: Zēbeka efektu, Peltjē efektu un Tomsona efektu. Tomsona efektu atklāja angļu fiziķis, matemātiķis un inženieris Viljams Tomsons. Zēbeka efekts un Peltjē efekts principiāli apraksta vienu un to pašu fizikālo procesu, tāpēc dažreiz tas tiek saukts arī par Peltjē-Zēbeka efektu.
Džoula siltuma efekts ir siltums, kas tiek radīts, ja caur materiālu plūst strāva, taču tas parasti netiek saukts par termoelektrisko efektu. Peltjē, Zēbeka un Tomsona efekti ir termodinamiski atgriezeniski, taču Džaoula siltuma efekts nav.
Zēbeka efekts
Zēbeka efekts ir sprieguma rašanās materiālā, ja tam pielikts temperatūras gradients. Šis efekts tiek izmantots termopāros, kuros tiek mērīts spriegums, kas radies divos dažādos materiālos, uz kuru galiem ir temperatūras strapība. Radusies spriegumu starpība ir proporcionāla temperatūru starpībai starp karsto un auksto pusi. Pirmo reizi šo parādību atklāja itāļu zinātnieks Alesandro Volta 1794. gadā, taču efekts ir nosaukts par godu fiziķim Tomasam Johanam Zēbekam, kurš 1821. gadā neatkarīgi vēlreiz atklāja šo efektu. Zēbeks novēroja, ka kompasa adata maina savu virzienu, kad tiek novietota tuvumā diviem dažādu metālu vadiem, kas ir savienoti abos galos un starp šiem savienojumiem ir temperatūras starpība. Lai šo labāk izprastu, jāsaprot, kas materiālā notiek mikroskopiskā līmenī. Vadošos materiālos ir daudz lādiņnesēju (piemēram, elektonu), kuri visu laiku temperatūras ietekmē vairāk vai mazāk kustas šajā materiālā. Zināms, ka lādiņu kustības rezultātā rodas strāva, taču kamēr materiālam nav pielikta temperatūras vai sprieguma starpība, šī kustība notiek dažādos virzienos, tāpēc makroskopiska līmenī netiek novērota strāvas plūšana. Taču, ja materiālam pieliek temperatūras starpību, tad brīvie elektroni karstajā galā iegūs lielāku enerģiju un no karstā gala pārvietosies uz auksto pusi. Jāņem vērā, ka dažādos materiālos šis process notiek ar atšķirīgu efektivitāti jeb elektronu plūsma vienā materiālā būs lielāka nekā citā un tātad izveidosies atšķirīga potenciālu starpība. Efektu var novērot arī pretējā gadījumā, kur, materiālam pieliekot spriegumu, brīvie elektroni pārvietosies no vienas materiāla puses uz otru, šādā veidā pārnesot siltumu un attiecīgi tiks novērota temperatūras starpība. Termopāra gadījumā atšķirīgo materiālu savienojuma vietā jābūt vienādam ķīmiskajam potenciālam uz abu materiālu virsmām, kas tiek panākts ar lādiņu plūsmu no materiāla ar augstāku ķīmisko potenciālu un materiālu ar zemāku ķīmisko potenciālu. Šī atšķirība izraisa elektrisko potenciālu starpību starp diviem savienojumiem, kas savukārt rada strāvu un tātad arī magnētisko lauku ap šiem vadiem. Zēbeks, veicot šo eksperimentu, nesaprata, ka viņa izmantotajā noslēgtajā ķēdē plūst strāva, bet novēroja tikai magnētisko lauku, tāpēc viņš šo efektu nodēvēja par “termomagnētisko efektu”. Dāņu fiziķis Hanss Kristians Ersteds pamanīja šo kļūdu un izlaboja terminu uz “termoelektriskais efekts”.
No Zēbeka koeficienta zīmes iespējams noteikt lādiņu vairākumnesēju zīmi. Pozitīvs koeficients norāda ka tie ir caurumi (p-tipa pusvadītājos), negatīvs – elektroni (n-tipa pusvadītājos un metālos).
kur S ir Zēbeka koeficients, \Delta V ir potenciālu starpība materiālā, \Delta T ir temperatūras starpība materiālā. Zēbeka koeficienta mērvienība SI sistēmā ir volts/kelvins [V/K]. Jāņem vērā, ka tiešā veidā Zēbeka izraisīto sprieguma starpību nav iespējams noteikt, jo jebkurš mērījums tiek veikts ar voltometru, kurā pašā rodas papildus sprieguma starpība, kuru izraisa atšķirīgās temperatūras. Šādā mērījumā iespējams noteikt relatīvo Zēbeka koeficientu. Vispārīgā gadījumā Zēbeka koeficientu mēra kā temperatūras starpības ietekmē radušos strāvu, ko var aprakstīt ar diferenciālvienādojumu
Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultāte
Studijas fakultātē
Maģistra studiju programma "Vēsture" ir viena no divām šāda veida studiju programmām Latvijā. Tai ir senas un bagātas tradīcijas, vēstures studijas Latvijas Universitātē sākās reizē ar LU izveidošanos.
Pabeidzot studijas, students spēj parādīt, pārzina un izprot aktuālākās zinātniskās teorijas un atziņas, pārvalda pētniecības metodoloģiju un mūsdienu pētniecības metodes vēstures zinātnē un dažādu jomu saskarē.
Studijas vēstures maģistra programmā ir cieši saistītas ar praktisku vēstures aktuālāko problēmu pētniecību uz publicēto un nepublicēto vēstures avotu un jaunākās literatūras bāzes.
FILOZOFIJA - MAĢISTRA STUDIJU PROGRAMMA
Maģistra studiju programma "Filozofija" ir vienīgā programma, kura nodrošina augstākā līmeņa akadēmiskās studijas filozofijā Latvijā. Studijas balstītas zinātniskā pētniecībā, ko īsteno augsti kvalificēts Filozofijas un ētikas nodaļas akadēmiskais personāls sadarbībā ar citiem humanitārās un sociālās zinātņu jomas pārstāvjiem Latvijā un ārvalstīs.
Doktora studiju programma “Vēsture” ir vislabākā iespēja veltīt sevi vēstures zinātnei un nodarboties ar pētniecību kādā no vēstures apakšnozarēm – arheoloģijā, Latvijas vai pasaules vēsturē dažādos laikos (viduslaiki, agrie jaunie un jaunie laiki, jaunākie laiki un mūsdienu vēsture), izvēloties visdažādākās pētniecības tēmas, vai arī kādā no vēstures palīgdisciplīnām (numismātika, heraldika, ģenealoģija utt.). Studiju rezultātā ir iespēja iegūt vēstures doktora grādu, tādējādi apliecinot sev un sabiedrībai, ka esat sasniedzis respektējamu kvalitāti kā zinātnieks un varat sekmīgi risināt visdažādākās vēstures uzdotās mīklas un jautājumus un izprast sabiedrības attīstības procesus.
FILOZOFIJA - DOKTORA STUDIJU PROGRAMMA
Doktora studiju programma "Filozofija" dod iespēju padziļināti pētīt kādu no filozofijas daudzajās apakšnozarēs (ētika, estētika, epistemoloģija, apziņas filozofija, sociālā filozofija, politikas filozofija, filozofijas vēsture, ideju vēsture Latvijā u.c.) aktuālajām problēmām un iegūt filozofijas doktora grādu, tādējādi vairojot gan savu, gan Latvijas intelektuālo kapitālu un sapratni par cilvēka vietu pasaulē un sabiedrības attīstību.
https://www.youtube.com/watch?v=Tv0SvHANFC0#action=share
Nõmme Kalju FC
Nõmme Kalju FC ir Igaunijas futbola klubs no Tallinas, kurš spēlē Igaunijas futbola Meistarlīgā.
Ēmils Nestors Setele
Ēmils Nestors Setele (Eemil Nestor Setälä, dzimis, miris ) bija Somijas politiķis un valodnieks. Dažus mēnešus 1917. gada rudenī bijis Somijas Senāta priekšsēdētājs.
Zinātniskā darbība
Ēmilam Setelem bijusi liela ietekme somugru valodu pētniecībā. Periodā no 1888. līdz 1890. gadam viņš devās ekspedīcijās pie somugru tautām (lībiešiem, votiem, vepsiem), pētot to valodu un etnogrāfiju. Setele no 1893. līdz 1929. gadam Helsinku universitātē bija somu valodas un literatūras profesors. Dibinājis pētniecisko institūtu Suomen suku.
Politiskā darbība
1917. gada 26. martā kļuva par Tokoi senāta Baznīcas un izglītības nodaļas vadītāju. Kad septembrī Senātu pameta visi Sociāldemokrātiskās partijas pārstāvji, Setele kļuva par Senāta priekšsēdētāju. 27. novembrī viņš iekļuva Svīnhūvuda senātā, kura laikā 1918. gadā norisinājās Somijas pilsoņu karš. Pēc kara līdz novembrim Setele turpināja darbu Pāsikivi senātā.
Kad 1918. gadā Jauno somu partijas monarhijas piekritēji apvienojās ar veco somu partiju, izveidojot Nacionālās koalīcijas partiju, Setele turpināja darbību tajā. 1920. un 1921. gadā bija Nacionālās koalīcijas partijas priekšsēdētājs.
1925. gadā Ēmils Setele kļuva par izglītības ministru. 1926. gadā viņš bija ārlietu ministrs.
No 1927. līdz 1930. gadam Setele bija vēstnieks Dānijā un Ungārijā.
Kristiāns Volfs
Kristiāns Volfs (de; dzimis, miris ) bija Apgaismības laikmeta vācu filozofs, enciklopēdists, jurists un matemātiķis. Gotfrīda Leibnica sekotājs un ietekmīgākais vācu filozofs laikmetā pirms Imanuela Kanta. Vācu valodā ieviesa daudzus filozofiskus jēdzienus. Rakstīja arī latīniski.
Dzīvesgājums
Volfa vārdā nosaukts Mēness kalns.
Čukstošās galerijas viļņi
Čukstošās galerijas viļņi  jeb čukstošās galerijas modas  ir viļņu veids, kas pārvietojas gar ieliektu virsmu. Sākotnēji tie tika atklāti skaņas viļņiem čukstošajā galerijā Svētā Pāvila katedrālē, bet tie var rasties arī gaismas viļņiem un citu veidu viļņiem. Čukstošās galerijas viļņiem ir pielietojumi lāzeros, dzesēšanā, sensoros, kā arī astronomijā un telekomunikācijās.
Ievads
Čukstošās galerijas viļņus pirmoreiz zinātniski aprakstīja Lords Relejs 1878. gadā, lai kliedētu mītu , ka Svētā Paula katedrāles apaļajā galerijā čukstus var dzirdēt tikai dažās specifiskās vietās. Viņš noskaidroja, ka skaņas intensitāte pie sienas krītas apgriezti proporcionāli attālumam, nevis attāluma kvadrātam, kā tas ir punktveida skaņas avotam izplatoties visos virzienos. Tas izskaidroja, kāpēc čuksti ir dzirdami visapkārt galerijai. Lords Relejs 1910. un 1914. gadā izstrādāja viļņu teorijas, kas izskaidroja čukstošās galerijas fenomenu. Skaņas viļņi iegulst apaļajā galerijā un viļņu interferences rezultātā rodas rezonanse. Skaņas viļņi galerijā ir stabili tikai pie noteiktām notīm, kas rezonē ar galeriju, līdzīgi kā ērģeļu caurulēs veidojas noteiktas notis pie noteiktiem izmēriem. Skaņas viļņi veido modas.
Čukstošās galerijas modas akustiskiem viļņiem var novērot arī citās celtnēs ar lielām apļveida telpām kā, piemēram, Debesu templī Pekinā.
Pēc definīcijas, čukstošās galerijas viļņi nevar rasties, ja atstarojošā virsma ir taisna. Matemātiski tas atbilst limitam, kad liekuma rādiuss tiecas uz bezgalību. Čukstošās galerijas viļņi rodas, pateicoties sienas virsmas liekumam.
Akustiskie viļņi
Čukstošās galerijas viļņi akustisko viļņu formā eksistē daudzās dažādās sistēmās kā, piemēram, vibrācijas zemeslodē vai zvaigznēs. Šādi akustiski čukstošās galerijas viļņi var tikt pielietoti neinvazīvai testēšanai, kur viļņi iespiežas caurumos, kas ir piepildīti ar šķidrumu. Tos var novērot arī cietos cilindros. un sfērās Čukstošās galerijas viļņus ir efektīvāk vadīt sfērās nekā cilindros, jo sfērās tiek kompensēta akustiskā difrakcija.
Elektromagnētiskie viļņi
Čukstošās galerijas viļņi eksistē arī priekš gaismas viļņiem,  kas tiek iegūti mikroskopiskās stikla sfērās vai cilindros, kas tiek pielietots lāzeros, dzesēšanā, "frekvenču ķemmes" ģenerēšanā un sensoru izveidē. Pateicoties pilnīgai iekšējai atstarošanai no mikrorezonatora iekšējās virsmas, var iegūt mikrorezonatora kvalitātes faktorus, lielākus par 1010, kas vairākkārt pārsniedz labākos kvalitātes faktorus akustiskās sistēmās, kas ir ap 104. Optiskajām modām čukstošās galerijas mikrorezonatorā pat ideālos apstākļos rodas radiācijas zudumi, kas mehānisma ziņā ir līdzīgi kvantu tunelēšanās efektam. Radiācijas zudumi tiek pētīti optiskās viļņvadīšanas teorijas ietvaros optiskajām šķiedrām un tos dēvē arī par vājināšanos staru tunelēšanās ietekmē. Kvalitātes faktors ir proporcionāls viļņa dzīves laikam un apgriezti proporcionāls virsmas izkliedei un gaismas viļņu absorbcijai mikrorezonatora vidē. Čukstošās galerijas viļņi tiek pētīti arī haotiskās galerijās, kur šķērsgriezums nav riņķis - šādiem viļņiem ir pielietojamība kvantu informācijas tehnoloģijās. Čukstošās galerijas viļņi ir novērojami arī citiem elektromagnētiskajiem viļņiem kā radioviļņiem, mikroviļņiem, terahercu radiācijai, infrasarkanajam starojumam, ultravioletajam starojumam un rentgenstariem.
Citas sistēmas
Čukstošās galerijas viļņi ir novēroti matērijas viļņu formā neitronos un elektronos, kā arī ir iespējams iemesls vibrācijām vienkodola atomā. Čukstošās galerijas viļņi novērojami arī ziepju plēvītes un plānu virsmu vibrācijās. Analoģijas ar čukstošās galerijas modām ir arī gravitācijas viļņiem pie melno caurumu notikumu horizonta. Čukstošās galerijas viļņi novēroti arī virsmas plazmoniem, kuri ir hibrīds starp elektronu un gaismas vilni, kā arī eksitoniem-polaritoniem pusvadītājos. Ir arī uztaisīti čukstošās galerijas viļņi priekš vienlaikus optiskiem un akustiskiem viļņiem, kur var novērot stipru modu sapīšanos un koherences efektus.
Panamas administratīvais iedalījums
Panamas administratīvo iedalījumu veido 13 teritoriālajās vienībās — 10 provinces (es) un 3 provinces līmeņa reģionos — komarkas (es) kas ir autonomas provinces ar vēlētu indiāņu cilšu pašpārvaldi. Ir arī 2 komarkas, kas ir iekļautas provincēs vienā līmenī ar pašvaldībām (es). 2010. gadā tika plānots, ka Resume varētu kļūt par desmito provinci, bet tas vēl nav noticis. Provinces un komarkas tiek sīkāk iedalītas 75 distriktos. Savukārt distrikti ir sadalīti vēl sīkāk 657 apakšadministratīvajās vienībās (corregimientos), no kurām divām — Madugandi un Vargandi ir noteikts komarkas — autonoms statuss konkrēto provinču ietvaros.
Jurāni (Ciblas pagasts)
Jurāni ir ciems Ciblas pagastā, Ciblas novadā. Atrodas 281 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Felicianovas muiža, vidusskola. Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Ciblas Kapu kalns - pilskalns un senkapi.
Abakums Petrovs
Abakums Petrovs (ru) vai Abakums Petrovičs (ru; dzimis 1620. gada 15. novembrī, miris 1682. gada 14. aprīlī) bija Krievu pareizticīgās baznīcas virspriesteris (protopops), reliģijas darbinieks un rakstnieks, patriarha Nikona un cara Alekseja Mihailoviča veikto reformu pretinieks un vecticības aizsācējs. Viņa rakstītais darbs "Protopopa Abakuma dzīvesstāsts, viņa paša rakstītais" ir pirmais autobiogrāfijas darbs krievu literatūrā, tāpēc krievu literatūrā viņš tiek uzskatīts par šī žanra aizsācēju.
Dzīvesgājums
1642. gadā tika iesvētīts par diakonu, bet 1644. gadā par priesteri. Kalpoja Lopaticu ciemā, netālu no Makarjevas. Bijis ļoti askētisks un rigorozs savos uzskatos. Vienmēr bijis ļoti stingrs pret ļaudīm, kaunināja tos par netiklībām, bet baznīcas kalpotājus par noteikumu un pienākumu nepildīšanu.
Kādu reizi pie viņa uz grēksūdzi atnāca meita "aiz nešķīstības grēkiem vainīga", viņā aizdegās miesīgā griba, tāpēc viņš paņēma trīs sveces, piestiprināja tās pie analoja (baznīcas galdiņš), aizdedzināja un uzlika uz tām roku "kamēr miesīgā griba neizzuda". Reiz Lopaticās atnāca "dancotāji ar lāčiem, ar bungām un domrām". Abakums, kas stingri stājās pret skomorohiem, izdzina tos: "mūļus un dažas bungas salauzu un divus lāčus atņēmu, vienu sasitu, otru uz tīrumu aizdzinu".
Tikpat stingri viņš izturējās pret savu draudzi un pret jebkādu nelikumību, ar kuru saskārās. Kādai atraitnei "priekšnieks atņēma meitu". Abakums aizstāvēja atraitni, par ko "priekšnieks" sākumā viņu žņaudza "līdz nāvei", ka tas gulēja "miris pusstundu", bet pēc tam viņu piekāva.
Reiz vaivads Vasilijs Šeremetjevs palūdza Abakumam, lai tas dod svētību viņa dēlam, kuram bija noskūta bārda. Abakums atteicās dot svētību, par ko vaivads viņu iemeta Volgā, un viņš tik tikko izglābās.
Maskavā
Divreiz no Lopaticām bēga uz Maskavu, kur tika iesvētīts par Jurjevecas protopopu. Atbraucis uz Jurjevecu, viņš visu laiku cīnījās ar netaisnību un noteikumu nepildīšanu, par ko bieži tika padzīts un sists.
1651. gadā bija spiests braukt prom no Jurjevecas uz Maskavu. Maskavā viņš piedalījās patriarha Jāzepa vadītajā "grāmatu labošanā". Pēc patriarha Jāzepa nāves jaunais patiarhs Nikons, kādreizējais Abakuma draugs, nomainīja Maskavas grāmatu labotājus ar poļu labotājiem. Sākās domstarpības, jo Abakums un vēl citi aizstāvēja grāmatu labošanu pēc senkrievu grāmatu paraugiem, bet Nikons un viņa piekritēji to darīja, balstoties uz jaunajām grieķu grāmatām. Sākumā Nikons laboja grāmatas pēc grieķu rokrakstiem, bet pēc tam pēc itāļu pārdrukām. Abakums bija pārliecināts, ka šajās grāmatās ir sagrozījumi. Abakums kritizēja Nikonu un kopā ar protopopu Daniēlu uzrakstīja sūdzību caram Aleksejam.
Protopops Abakums bija viens no pirmajiem veco tradīciju aizstāvjiem un viens no pirmajiem, kas par to tika vajāts. 1653. gada septembrī tika iemests Androņikova klostera pagrabā, kur trīs dienas sēdēja "ne ēdis, ne dzēris". Pēc tam viņam lika pieņemt jaunās grāmatas, taču viņš atteicās, par ko tika sists. Patriarhs Nikons lika Abakumu padzīt no priestera amata, bet Abakumu aizstāvēja cars Aleksejs, tāpēc protopops tika aizsūtīts trimdā uz Toboļsku.
Trimdā
Atbraucis uz Toboļsku, guva arhibīskapa aizbildnību un sākumā dzīvoja labi, taču dažu fanātisku izlēcienu dēļ viņu pavēlēja aizsūtīt aiz Ļenas upes. Kad viņš atbrauca uz Jeņisejsku, no Maskavas atnāca pavēle viņu sūtīt uz Aizbaikālu kopā ar Ņerčinskas vojevodu Afanāsiju Paškovu, kas brauca iekarot Daurijas zemes.
Paškovam bija pavēle burtiski "mocīt" Abakumu. Abakums par to ļoti nosodīja Paškovu, tādēļ tas ņirgājās par Abakumu vēl vairāk. Kādu reizi vojevoda pavēlēja protopopu kopā ar ģimeni izmest krastā. Abakums kopā ar ģimeni klaiņoja pa Sibīrijas mežiem. Neizturējis, viņš uzrakstīja Paškovam vēstuli, pilnu pārmetumu. Saniknojies, Paškovs lika atvest Abakumu pie viņa, sākumā Paškovs pats viņu piekāva, bet pēc tam pavēlēja viņam 72 sitienus ar pātagu un ieslodzīt viņu Bratskas ostrogā.
Abakums ilgu laiku sēdēja ieslodzīts aukstā tornī, kur bija daudz žurku, utu un blusu. Pēc tam viņu pārveda siltajā mājā, kur viņš "kā suns" dzīvoja līdz pavasarim. Pavasarī Paškovs viņu atbrīvoja, un Abakums turpināja ceļu ar vojevodas vienību. Abakums pavadīja 6 gadus Aizbaikālā.
Atgriešanās Maskavā
1663. gadā Abakums atgriezās Maskavā. Atgriešanās ceļš ilga trīs gadus. Ceļa gaitā viņš "visās pilsētās un ciemos, baznīcās un tirgus laukumos vēstīja Dieva vārdu, un nosodīja bezdievīgo ķecerību", tātad Nikona reformas. Pirmos mēnešos pēc atgriešanās Maskavā Abakumu atbalstīja viņa piekritēji. Arī cars atbalstīja Abakumu, deva viņam patvērumu kādā klosterī Kremlī. Cars cienīja Abakumu, vienmēr viņu sveicināja un lūdza svētību.
Cars palūdza Abakumam, lai tas nekritizē jaunreformēto baznīcu. Abakums paklausīja, taču tas ilgi neturpinājās, un Abakums stingrāk nekā agrāk nosodīja bīskapus, jaunieviesto četru galu krustu, ticības simbola labojumus, triju pirkstu krusta zīmi, daudzbalsīgo dziedāšanu un jaunās grāmatas. Viņš uzrakstīja sūdzības vēstuli caram, kurā lūdza padzīt Nikonu no patriarha amata. Cars sadusmojās uz Abakumu un lika to atkal sūtīt trimdā.
1664. gadā Abakums tika aizsūtīts uz Mezeņu, kur viņš turpināja savu sprediķi un atbalstīja savus piekritējus visā Krievijā, sūtot tiem vēstījumus.
1666. gadā Abakumu atveda atpakaļ uz Maskavu, kur bīskapu Sinodē viņu padzina no amata un nolādēja, Abakums nolādēja bīskapus. Viņu aizveda uz Borovskas klosteri, kur viņš tika noturēts apmēram gadu.
Tautā notika dumpošanās Abakuma gāšanas no amata dēļ, pat cara galmā, kur cariene Marija, kas atbalstīja protopopu, sastrīdējās ar caru. Abakumu mēģināja pierunāt Rietumu patriarhu priekšā: "visa mūsu Palestīna, un serbi, un albāņi, un Valahija, un romieši, un poļi, visi pārmet krustu ar trim pirkstiem, tikai tu viens pretojies un to dari ar diviem pirkstiem; tā nepienākas". Bet Abakums teica: "Roma sen krita, guļ un neceļas, un poļi kopā ar viņu gāja bojā, līdz galam bijuši ienaidnieki kristiešiem, bet pie jums pareizticība arī raiba: turku Muhameda dēļ vāji esat palikuši; turpmāk turpiniet pie mums braukt mācīties". Beigās viņš pateica: "Tīrs es esmu un pīšļus no savām kājām nokratu jūsu priekšā, kā rakstīts. Labāk viens Dieva gribu pildošs, nekā bars nelikumību darošs".
Pustozjorskā
Tajā laikā viņa cīņu biedrus nonāvēja. Bet Abakums 1667. gadā tika sodīts ar pātagu un aizsūtīts uz Pustozjorsku pie Pečoras upes. Viņš tika aizsūtīts kopā ar saviem biedriem — Nikiforu, Simbirskas protopopu, un diviem mūkiem Lācaru un Epifāniju, kuriem tika izgriezta mēle.
Pustozjorskā Abakums nosēdēja cietumā 14 gadus, turpinādams savu sprediķi, sūtot vēstules. Viņš aizsūtīja caram Fjodoram Aleksejevičam vēstuli, kurā nosodīja patriarha Joakīma un cara Alekseja Mihailoviča darbību, par ko kopā ar saviem biedriem tika sadedzināts guļbūvju sārtā, kas tolaik bija viens no ķeceru nonāvēšanas veidiem.
Liepupes draudzes novads
Liepupes draudzes novads bija viens no 16 Vidzemes guberņas Valmieras apriņķa (līdz 1783. gadam — Rīgas apriņķa) draudzes novadiem.
Vēsture
Liepupes draudzes novads izveidojās Rīgas arhibīskapijas Līvu galā, 1582. gadā iekļauts Pārdaugavas hercogistes Pērnavas vaivadijas sastāvā. Zviedru Vidzemes laikā iekļauts Rīgas apriņķa sastāvā. Tagadējā Liepupes baznīca celta 1777. - 1783. gadā, nodedzināta 1971. gadā, atjaunota 1989. - 1999. gadā.
Muižas
Liepupes draudzes novadā 1826. gadā bija šādas muižas:
Rīgas 34. vidusskola
'''Rīgas 34. vidusskola''' ir viena no Rīgas vidusskolām, kas atrodas Kandavas ielā 4 Dzirciema apkaimē.
Vēsture
Skolas ēka celta 1934. gadā kā '''Rīgas pilsētas 46. pamatskola''' funkcionālisma stilā pēc arhitekta Alfrēda Grīnberga projekta. Pēc Otrā pasaules kara to pārdēvēja par Rīgas 40. septiņgadīgo skolu, bet 1953. gadā par Rīgas 34. vidusskolu ar apmācību krievu valodā.
1962. gadā Rīgas 34. vidusskola ieguva profesionāli tehniskās vidusskolas statusu ar 11 gadu apmācību. Skolas audzēkņi ne tikai saņēma atestātu par vidējo izglītību, bet arī profesionālās kvalifikācijas apliecību, ka iegūta šuvējas, adītājas vai atslēdznieka profesija. Kopš 1963. gada skolā sāka padziļinātu svešvalodu apguvi (angļu valodu no 1. klases, franču un vācu valodu no 5. klases). 1968. gadā ēkai piebūvēja ar vēsturisko celtni nesaderīgus spārnus arhitektoniski primitīvā izpildījumā (arhitekti E. Abuls, N. Markovs).
Žepina
Žepina (, vēsturiski arī Repene ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistē. Dzelzceļa mezgls.
Klements XII
Pāvests Klements XII (, dzimis, miris ), īstajā vārdā Lorenco Korzīni (Lorenzo Corsini), bija Romas pāvests no līdz.
No 1690. līdz 1706. gadam bija Nikomedijas arhibīskaps, bet pēc tam līdz 1720. gadam bija Santa Susannas kardināls. No 1729. līdz 1725. gadam bija Sanpjetro di Vinkoli kardināls, bet pēc tam līdz ievēlēšanai pāvesta amatā bija Frazkati kardināls—bīskaps.
Tomass Sārdžents
Tomass Sārdžents (en; dzimis ) ir amerikāņu ekonomists.
Darbojas makroekonomikā, monetārajā ekonomikā un ekonometrijā. Absolvējis Kalifornijas Universitāti Bērkli. Strādājis par pasniedzēju vairākās universitātēs, pašlaik ir ekonomikas un biznesa profesors Ņujorkas Universitātē. 2011. gadā kopā ar Kristoferu Simsu saņēma Nobela prēmiju ekonomikā par "ieguldījumu cēloņu un gaidu empīriskajos pētījumos makroekonomikas teorijā".
Lāksa
Lāksa (, rm) ir municipalitāte Šveices austrumos, Graubindenes kantona Surselvas reģionā. Izvietojusies kantona ziemeļrietumu daļā Reinas pietekas Valdamulinas krastā. Lāksa atrodas pārsvarā retoromāņu valodā runājošā reģionā un municipalitātes oficiālā valoda ir šīs valodas Sursilvas dialekts. Ievērojams kūrorts ar trijiem kalnu slēpošanas kompleksiem — Lāksa, Flimsa un Falera. Ievērojams snovborda centrs. Populāri arī vasaras atpūtas veidi — kalnu tūrisms un kalnu velobraukšana.
Ruskulovas baznīca
Ruskulovas Lurdas Dievmātes Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Ludzas novada Salnavas pagastā Kūkovas ciemā. Viena no senākām Latgales koka baznīcām.