cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ana Ivanoviča
Ana sāka spēlēt tenisu piecu gadu vecumā. Viņa lūdza vecākus aizvest viņu uz tenisa treniņiem pēc tam, kad redzēja pa televizoru, kā spēlē Monika Seleša. Tagad viņas favorīts tenisā ir Rodžers Federers. Anas vecāki atbalsta viņas nodarbošanos. Viņas māte Dragana, juriste, un tēvs Miroslavs, pašnodarbināts uzņēmējs, apmeklē visas Anas spēles. Anai patīk spēlēt basketbolu, ar jaunāko brāli Milošu, kā arī viņai patīk iepirkties, skatīties filmas un spēlēt sudoku.
2016. gada 28. decembrī Ana Ivanoviča paziņoja par profesionālās karjeras beigām.
Džons Higinss
Džons Higinss (en; dzimis Višavā, Skotijā) ir profesionāls skotu snūkerists. Dž. Higinss Pasaules čempionātā ir svinējis četras uzvaras (1998, 2007, 2009, 2011). Tas ir ceturtais visu laiku labākais sasniegums modernajā ērā. Kopš 1996.—1997. gada sezonas sportists Pasaules rangā nav noslīdējis zemāk par sesto vietu.
Profesionāļos startē kopš 1992. gada, 1994.—1995. gada sezonā viņš kļuva par pirmo pusaudzi, kurš uzvarējis trijās ieskaišu sacensībās vienā sezonā. Trešajā sezonā viņš sasniedza 11. vietu rangā. 1996. gada Apvienotās Karalistes čempionātā viņš finālā zaudēja ar 9—10 toreizējam seškārtējam Pasaules čempionam Stīvenam Hendrijam. Divus gadus vēlāk viņš pirmoreiz karjerā triumfēja Pasaules čempionātā. Pēc uzvaras Dž. Higinss pirmoreiz kļuva par ranga līderi, tas pārtrauca astoņus gadus ilgušo S. Hendrija dominanci rangā. Nākamajā sezonā viņš uzvarēja arī Apvienotās Karalistes un The Masters čempionātā, tā kļūdams par trešo snūkeristu, kurš izcīna tā saukto Triple Crown.
Atšķirībā no iepriekšējiem ranga līderiem Dž. Higinss ranga pirmajā vietā noturējās tikai divus gadus. Uz laiku viņš šo pozīciju zaudēja, taču atguva pēc otrās uzvaras Pasaules čempionātā, kas sekoja deviņus gadus pēc pirmās uzvaras. Trešo titulu skots izcīnīja 2009. gadā, taču 2011. gadā, īsi pēc tēva nāves, Dž. Higinss emocionālā finālā uzvarēja 21 gadus veco angļu snūkeristu Džodu Trampu.
Ignacijs Jans Paderevskis
Ignacijs Jans Paderevskis (pl, dzimis, miris ) bija poļu pianists, komponists, diplomāts un politiķis. 1919. gadā bija trešais Polijas premjerministrs. Paderevskis bija tas, kurš 1919. gada 22. oktobrī pasniedza Latvijas ārlietu ministram Zigfrīdam Meierovicam aktu par Latvijas atzīšanu de facto.
Dzimis Kurilivkas ciemā (tagad Vinnicas apgabalā, Ukrainā). 1872. gadā (12 gadu vecumā) sāka studēt Varšavas konservatorijā. 1881. gadā devās uz Berlīni, kur mācījās pie Frīdriha Kīla, bet vēlāk - uz Vīni, kur apguva klavierspēli pie Teodora Lešeticka. 1887. gadā piedzīvoja savu muzikālo debiju, nākamo gadu laikā kļuva slavens, un ar koncertiem uzstājās Parīzē, Londonā, ASV, Austrālijā. 1913. gadā Paderevskis apmetās ASV.
Pirmā pasaules kara laikā Paderevskis pārcēlās uz Eiropu un iesaistījās Parīzē nodibinātajā un Romāna Dmovska vadītajā Poļu Nacionālajā komitejā (Komitet Narodowy Polski), faktiski kļūdams par tās preses sekretāru. Kara beigās, kad Lielpolijas valstiskā piederība vēl nebija skaidra, pēc Paderevska patriotiskas runas Poznaņā sākās poļiem veiksmīgā Lielpolijas sacelšanās, kura izšķīra reģiona valstisko piederību. 1919. gadā Paderevskis kļuva par Polijas premjerministru un ārlietu ministru, un kā Polijas pārstāvis piedalījās Parīzes miera konferencē. Zaudēdams politisko atbalstu, 1919. gada decembrī Paderevskis demisionēja un kļuva par Polijas pārstāvi Tautu Savienībā. 1922. gadā pārtrauca politisku darbību, atkal pievērsās mūzikai un ar lieliem panākumiem koncertēja ASV.
Vēlāk Paderevskis pārcēlās uz dzīvi Šveicē. Pēc Pilsudska apvērsuma 1926. gadā Paderevskis kļuva par redzamu Sanācijas režīma kritiķi. Sākoties Otrajam pasaules karam, Paderevskis atkal sāka aktīvu politisku darbību. Uzstājās ar koncertiem, lai vāktu līdzekļus poļu organizāciju atbalstam, tomēr 1941. gadā Ņujorkā mira. Apglabāts Ārlingtonas kapsētā, bet 1992. gadā pārapbedīts Varšavas Svēta Jana katedrālē. Mūsdienu Polijā katrā lielākajā pilsētā kāda iela ir nosaukta Paderevska vārdā.
Mongolijas hokeja izlase
Mongolijas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Mongoliju starptautiskajās hokeja spēlēs. 2007. gada Pasaules čempionāts hokejā bija pirmais, kurā tā piedalījās un zaudēja visās četrās spēlēs ar kopējo vārtu starpību 3—45. Izlase vairākas reizes ir piedalījusies Āzijas spēlēs, bet par to punkti IIHF ranga ieskaitē nepienākas. Šogad (2023) Mongolijas izlase bija iedalīta IIHF Pasaules čempionāta IV divīzijā.
Ieva
Ieva var būt:
Rolāns
Rolāns var būt:
Franks Montaņī
Franks Montaņī (dzimis, Fērsā, Francijā) ir bijušais Formula 1 pilots. Divkārtējais Formula Nissan čempions (2001,2003)
Līdz 2005. gada beigām Montaņī bija Renault komandas testpilots, taču vēlāk viņam šī vieta bija jāatbrīvo sakarā ar Heiki Kovalainena ierašanos. Līdz ar to viņš kļuva par jaunās Aguri komandas testpilotu un par pamatsastāva pilotu pēc tam, kad Judži Ide zaudēja savu superlicenci. Tas gan nebija uz ilgu laiku, jo komanda meklēja kādu japāņu pilotu un tas vēlāk izrādījās Sakons Jamamoto. Viņa pēdējā sacīkste bija viņa mājās, Francijā. Pēc šīs sezonas Franks kļuva par Toyota komandas testpilotu. Viņš bija viens no daudziem kandidātiem uz vietu Force India komandā 2008. gadā un piedalījās testos, tomēr dažas nedēļas pirms Adriana Zutila komandas biedra paziņošanas Montaņī paziņoja, ka vēlas apskatīt citas iespējas karjeras turpināšanai.
Mohandāss Karamčands Gandijs
Mohandāss Karamčands Gandijs (hi, gu, en; dzimis, miris ), saukts arī Mahātma Gandijs, bija Indijas politiskais un garīgais līderis, kā arī Indijas neatkarības kustības vadītājs. Viņš bija arī indiešu politiķis, jurists, domātājs, viens no Indijas nacionālās atbrīvošanās kustības iedvesmotājiem un ideologiem, kura izveidotā nevardarbīgās pretošanās koncepcija satjagraha (sanskritā: सत्याग्रह satyāgraha, "taisnības spēks") 20. gadsimta vidū ietekmēja koloniālisma izzušanu visā pasaulē. Indiešiem Gandijs bija pašaizliedzības un augsta ideālisma simbols. Viņa gara skaidrības dēļ viņu cienīja pat lielākie pretinieki.
Lielā mērā pateicoties Gandijam, Indija un Pakistāna (tai laikā Bangladeša bija Pakistānas sastāvā) 1947. gadā kļuva par britu domīnijām, vēlāk par pilnīgi neatkarīgām valstīm.
Biogrāfija
Dzimis 1869. gada 2. oktobrī Porbandaras pilsētā (tagad Gudžarātas štatā) tirgotāju ģimenē, kas piederēja pie vaišju kastas (jeb vaišju varnas). 13 gadu vecumā Mohandāss apprecējās ar savu vienaudzi vārdā Kasturba.
19 gadu vecumā devās uz Londonu iegūt augstāko izglītību jurisprudencē. 1891. gadā, absolvējis universitāti, atgriezās Indijā. Strādāja par advokātu Bombejā, bet 1893. gadā bija spiests pārcelties uz dzīvi Lielbritānijas kolonijās Dienvidāfrikā, kur pelnīja iztiku kā grāmatvedis un jurists. Pārstāvot tiesas prāvās pamatā indiešus ("kulijus", kuri bija lielā vairumā atvesti uz Dienvidāfriku kā melnstrādnieki), Mohandāsam nācās iesaistīties arī politikā, cenšoties kaut pastāvošajā jurisdikcijā mazināt indiešu diskrimināciju. Šajā laikā, redzot, cik nežēlīgi britu varas iestādes izrēķinās ar vismazākajām neapmierinātības izpausmēm, viņš izveidoja savu t.s. nevardarbīgās pretošanās metodi, lai panāktu sociālas un politiskas pārmaiņas.
1914. gadā Mohandāss Gandijs atgriezās Indijā, kur uzreiz aktīvi iesaistījās nacionālās pretošanās kustībā, propagandējot nevardarbīgo pretošanos. Nesadarbošanās ar koloniālajām varas iestādēm, metropoles preču boikots izrādījās daudz efektīvāki līdzekļi pārmaiņu izraisīšanā, nekā atklāta nepaklausība (ko koloniālās varas iestādes bez žēlastības apspieda ar bruņotu spēku). 1915. gadā Rabindranats Tagore pirmais publiski Mohandāsu Gandiju nosauca par Mahātmu (dev. महात्मा — "dižā dvēsele") 1920. gadā Gandijs izsludināja vispārējas pasīvas pretošanās kampaņu, boikotējot valdības iestādes, tiesas un valdības skolas, kam vēlāk pievienoja ārzemju preču boikotu, 1921. gadā ieviešot mājas vērpšanu, lai Indiju padarītu neatkarīgu no angļu tekstilrūpniecības. 1921. gadā Gandijs kļuva par Indijas Nacionālā kongresa (INK) vadītāju, viņa nopietnības, askētiskā dzīvesveida un vienkāršo vārdu pārliecinātas, tautas masas viņu uzskatīja par svēto. 1922. gadā Gandiju arestēja un notiesāja uz sešiem gadiem cietumā, bet 1924. gadā slimības dēļ apžēloja. Nākamos gados Gandijs atturējās no politiskās darbības, taču 1929. gada visas Indijas kongresā pieņēma Gandija rezolūciju par pilnīgu Indijas neatkarību. Lai piespiestu Britu Indijas valdību atteikties no sāls nodokļa, 1930. gadā viņš organizēja 388 km garu "Sāls maršu" no savas dzīvesvietas pie Amdāvādas līdz jūras krastam, kur gājiena dalībnieki paši ieguva jūras sāli. Gandiju apcietināja, bet drīz atbrīvoja un 1931. gadā viņš sarunās ar Indijas vicekarali Deli panāca visu marša laikā apcietināto protestētāju atbrīvošanu. 1931. gada rudenī viņš devās uz Londonu, kur piedalījās Otrajā Britu-Indiešu apaļā galda konferencē un tikās ar Čaplinu, Šovu, Rolānu un citiem pacifisma ideju aizstāvjiem. Pēc atgriešanās Indijā viņu 1932. gadā atkal apcietināja un ieslodzīja Punes cietumā, kur viņš pieteica bada streiku. 1934. gadā Gandijs atkāpās no INK vadītāja amata, jo nespēja saskaņot savu pozīciju ar citu partijas vadītāju viedokli. Kopš 1936. gada viņš dzīvoja Sevagramas ciema ašramā tagadējā Mahārāštrā.
Otrā pasaules kara laikā 1942. gada augustā Gandiju apcietināja kopā ar citiem INK darba komitejas locekļiem un divus gadus viņš pavadīja apcietinājumā. 1944. gadā viņam neizdevās izveidot kopīgu INK fronti kopā ar Musulmaņu līgu. 1947. gada 14. un 15. augustā Britu Indija tika sadalīta Pakistānas un Indijas domīnijās, kas izraisīja lielas deportācijas un Pirmo Indijas-Pakistānas karu Kašmīras dēļ.
1948. gada 30. janvārī publiskas reliģiskas ceremonijas laikā viņu atentātā nogalināja hinduistu reliģiozs fanātiķis Nathurams Godze, nāvējoši sašaujot Gandiju ar revolveri.
Roberts Kubica
Roberts Juzefs Kubica (dzimis Krakovā, Polijā) ir poļu autosportists, pazīstams kā Formula 1 pilots. Viņš ir trešais F1 pilots no valstīm, kas Aukstā kara laikā bija aiz tā saucamā "Dzelzs priekškara" (pirms viņa F1 bija piedalījušies arī čehs Tomāšs Enge un ungārs Žolts Baumgartners).
Karjera
Formula 1 čempionātā viņš debitēja. gada, aizstājot savainoto Žaku Vilnēvu. Kubica kvalificējās startam no 9. pozīcijas, sacensības finišēja 7. vietā, bet tika diskvalificēts par pārāk vieglu formulu. Tā kā Vilnēvs pēc šīm sacensībām pameta BMW Sauber komandu, Kubica turpināja sezonu viņa vietā un jau trešajā sacīkstē,, viņš izcīnīja savu pirmo pjedestālu, finišējot 3. vietā.
. gada Kubica piedzīvoja ļoti smagu avāriju, ietriecoties divās sienās un pa starpai vēl lidojot pa gaisu. Vienubrīd Kubicam nācās izjust 75G spiedienu. Pēc avārijas pilots bija bezsamaņā, taču kustināja rokas. Ārsti drīz pēc notikušā paziņoja, ka poļa stāvoklis ir "stabils", bet vēlāk kļūdaini paziņoja, ka Kubicam ir lauzta kāja. Dienu vēlāk polis tika izrakstīts no slimnīcas ar smadzeņu satricinājumu un nelielu potītes savainojumu. Viņš nepiedalījās un viņa vietā startēja Sebastiāns Fetels, kuram tā bija debija F1 sacīkstēs. Nākamajā sacīkstē,, Kubica atgriezās un izcīnīja augsto ceturto vietu. Kubica palika BMW Sauber komandā arī. gadā.
. gada sezonas Kubica izcīnīja pirmo pole-position savā karjerā, tomēr finišēja trešais. Pirmo uzvaru Kubica izcīnīja. gada. Viņš finišēja pirmais, bet komandas biedrs Niks Heidfelds — otrais. Tā bija ne vien BMW Sauber dubultuzvara, bet arī komandas pirmā uzvara kopš Sauber komandas pārņemšanas. gadā. Sauber savā 13 gadus ilgajā vēsturē ne reizi neizcīnīja uzvaru. Pateicoties savam stabilajam sniegumam sezonas gaitā, pēc šīs sacīkstes Kubica izvirzījās pasaules čempionāta kopvērtējuma vadībā ar 4 punktu pārsvaru pār Luisu Hamiltonu un Felipi Masu (Kubicam bija 42 punkti, Hamiltonam un Masam abiem 38 punkti). Šo pozīciju drīz polis zaudēja, tomēr pirms sezonas priekšpēdējās sacīkstes,, joprojām paturēja teorētiskas izredzes kļūt par čempionu. Sacīkstē polis neguva pietiekami daudz punktu, lai saglabātu iespēju izcīnīt titulu. Sezonu Kubica noslēdza, kopvērtējumā ieņemot 4. vietu, kas joprojām ir viņa F1 karjeras augstākais sasniegums.
. gadā Kubica aizvadīja salīdzinoši neveiksmīgu sezonu un reti izcīnīja punktus. Sezonas vidū tika paziņots, ka BMW Sauber. gadā beigs piedalīties Formula 1 čempionātā, savukārt Kubica 2010. gadā startēja Renault sastāvā.
. gada sezonā viņš būtu piedalījies sacīkstēs Lotus Renault GP sastāvā kā viens no pilotiem kopā ar Vitāliju Petrovu, bet 2011. gada 6. februārī rallija sacensībās Kubica piedzīvoja smagu avāriju, kā rezultātā viņam vajadzēja iziet ilgstošu atveseļošanos un izlaist piedalīšanos 2011. gada sezonas sacīkstēs. Viņa vietā Lotus Renault GP komandā startēja Niks Haidfelds un no — Bruno Senna.
Uga Skulme
Uga Skulme ( — ) bija latviešu gleznotājs un mākslas zinātnieks. Viņš ir dzimis Jēkabpilī, Latvijā. Studējis tieslietas, vēlāk arhitektūru un glezniecību Pēterburgas universitātē. Bijis Rīgas mākslinieku grupas loceklis, Latvijas Mākslas akadēmijas profesors. Viens no Skulmju dinastijas māksliniekiem.
Dzīvesgājums
Studēja jurisprudenci Pēterpils Universitātē, tad arhitektūru Pēterburgas Mākslas akadēmijā (1914-1916). Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā Skulmi iesauca kara dienestā un nosūtīja uz inženieru karaskolu, kur viņš ieguva sapiera kvalifikāciju. Dienēja Aizkaukāza frontē. Pēc demobilizācijas 1918. gadā atgriezās Petrogradā un turpināja studijas Mākslas akadēmijas Glezniecības nodaļā Petrova-Vodkina studijā. Strādāja par mākslas skolas skolotāju Saratovas guberņā, kur piedalījās Serdobskas pilsētas mākslas muzeja izveidē.
1920. gadā atgriezās Latvijā un iestājās Rīgas mākslinieku grupā. 1922. gadā ieguvis Kultūras fonda stipendiju. (Vēlāk arī 1930. gadā). No 1923. līdz 1927. gadam vadīja savu bezmaksas mākslas studiju. Bija Rīgas Tautas augstskolas Zīmēšanas un gleznošanas studijas vadītājs (1924-1927). Bieži publicējās par mākslu preses izdevumos, it īpaši tādos izdevumos kā "Sociāldemokrāts", "Latvijas Kareivis" un "Senatne un māksla". Bija vairāku grāmatu autors, strādāja pie enciklopēdiska rakstura izdevumiem, tulkoja. 1941. gadā darinājis Jesena porcelāna fabrikai skices trauku dekorēšanai.
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā strādāja Valsts Mākslas akadēmijā. Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā strādāja par LPSR Mākslas muzeja bibliotekāru un bija grafikas kabineta vadītājs. No 1945. līdz 1950. gadam bija Mākslas akadēmijas Zīmēšanas katedras vadītājs, no 1947. gada profesors.
Miris 1963. gada 6. novembrī Maskavā. Apglabāts Rīgas 1. Meža kapos.
Mākslinieciskā darbība
Mākslinieku interesējuši un aizrāvuši agrīnā darbības posmā modernie mākslas strāvojumi, īpaši franču modernisma- sintētiskā kubisma un pūrisma estētisms.
1920. gadu vidū atgriezies pie neoklasicisma jeb jaunreālisma, modelējot glezniecisko apjomu plastiku. Mākslas pētnieks M.Ivanovs uzskata, ka 1920-30. gados U.Skulmes daiļrades attīstība  ir tuva "Rīgas makslinieku grupa s"evolūcijai -- no kubizma, konstruktivizma un "jaunās lietišķības" ietekmes uz reālistisku koncepciju un izteikti individuālu stilu.
Vēlākos gados kļuvis faktūraināks, krāsaināks, reālistiskajā glezniecībā pastiprināti pievērsies krāszieda izkopšanā. Grūti izcelt kādu vienu vadošu žanru meistara daiļradē, Uga Skulme gleznojis klusās dabas, ainavas, figūru kompozīcijas, portretus. Gleznojis eļļas, akvareļa un pasteļa tehnikās. Strādājis grafikā - litogrāfijā, kokgriezumā, veidojis kolorētus zīmējumus. Rīgas mākslinieku grupas biedrs, ar kuriem kopā un viens pats piedalījies daudzās izstādēs kā Latvijā, tā arī ārzemēs. Mākslinieks ir bijis teātra izrāžu dekorators, grāmatu ilustrators.
Savos labākos darbos U.Skulme spējis patiesi un artistiski pārliecinoši attēlot Latvijas dabu un ļaužu dzīvi.
Izstādes
No 1914. gada piedalījies dažādās izstādēs, pēc mākslinieka nāves notikušas daudzas piemiņas izstādes sekojošās Latvijas vietās: dzimtajā Jēkabpilī 1967., 1976., 1981.-1986.un 1987. gadā; Bauskā 1967. gadā; Ļaudonā 1968. gadā; Ventspilī, Saldū un Kuldīgā- 1971. gadā; Madonā 1971. un 1996. gadā; Koknesē un Limbažos 1976. gadā; Dolē 1986. gadā; Tukumā 1986.-1987. un 1996. gadā; Smiltenē 1987. gadā.
Ģimene
Precējies ar ārsti, medicīnas zinātņu doktori Kseniju Skulmi (1893 - 1967). Dēls gleznotājs Jurģis Skulme (1928 - 2015). Otrs dēls, tēlnieks Uga Drava (1954) ar skolotāju Ilgu Dravu (1922-2002) dzīvo Kanādā.
Biogrāfija
Biogrāfija (fr, kas savukārt no grc (bios) — ‘dzīve’ un γράφω (gráphō) — ‘rakstu’) ir literatūras vai kādas citas mākslas formas (piemēram, filmas) žanrs, kurā ir kāda cilvēka dzīves hronoloģisks apraksts. Tajā vairāk tiek aprakstīti fakti nekā notikumi. Atšķirībā no cilvēka profila un CV biogrāfijas, rakstos vairāk tiek skarta cilvēka personība, pieredze un individuālisms. Biogrāfijā tiek iekļauti svarīgi fakti — dzimšanas dati, izglītība, darbs, sasniegumi, attiecības ar citiem cilvēkiem, sabiedriskais stāvoklis un nāve.
Biogrāfiskā proza ir prozas paveids, kurā stāstīts par kāda konkrēta cilvēka dzīvi.
Magazīna
Magazīna (arī angļu mag, parasti to nepareizi sauc arī par aptveri) ir munīcijas glabātava un padeves mehānisms iekšā šaujamierocī vai piestiprināts pie tā. Tas nozīmē, ka tā vienlaikus ļauj uzglabāt ieroča patronu kaujas komplektus un arī ātri pārlādēt ieroci. Magazīna var būt šaujamieroča neatņemama daļa (stacionāra) vai noņemama (atdalāma).
Magazīnu veidi
Pati parastākā magazīna ir atdalāma kārbveida magazīna (skatīt attēlu pa labi). Tomēr, ir arī citi magazīnas veidi, kā, piemēram, radziņveida magazīna, diskveida magazīna, ko dažreiz lieto Thompson mašīnpistolēs, pannas tipa magazīna Krievijas DP-28 ložmetējā, un stacionārā caurules tipa magazīna, kas ir vairākās kloķa darbības šautenēs un dažos vinčesteros. Magazīnas konstrukcija un tās ietilpība ir atkarīga no ieroča tipa un uzdevumiem, no patronu izmēriem un masas.
Katram specifiskam ierocim var būt dažādas formas un izmēra magazīnas. Vairākas magazīnas var tikt viegli atpazītas pēc to izskata, kā, piemēram, AK tipa triecienšauteņu magazīnas, kamēr citas bieži vien ir grūti saistīt ar noteiktu ieroci, piemēram, salīdzinot Ruger Mini-14's magazīnas ar AR-15/M16 magazīnām. Rezerves magazīnas parasti uzglabā atsevišķi no ieroča speciālās magazīnu somās. No ieroča nenoņemamo magazīnu ātrai pielādēšanai bieži izmanto aptveres, kurās iepriekš pielādē noteiktu skaitu patronu.
Eiropas U-20 čempionāts basketbolā
Eiropas čempionāts basketbolā vīriešu U-20 izlasēm ir basketbola turnīrs Eiropas vīriešu basketbola izlasēm, kuru sastāvā basketbolisti ir jaunāki par 20 gadiem. Čempionāts notiek kopš 1992. gada. Turnīrs līdz 2004. gadam tika organizēts ik pēc 2 gadiem, taču kopš 2004. gada tas tiek organizēts katru gadu. Turnīru organizē FIBA Europe.
Romēns Rolāns
Romēns Rolāns (fr; dzimis, miris ) bija franču dramaturgs, rakstnieks, esejists, mākslas zinātnieks.
Viņa slavenākie darbi ir Jean-Christophe (Žans Kristofs, tulkojis Roberts Kroders, 1927., 1959. g.; tulkojusi Zenta Mauriņa, 1940. g.) un Au-dessus de la mêlée. Tāpat R. Rolāns sarakstījis vairāku ievērojamu personību biogrāfijas, tai skaitā Ludviga van Bēthovena, Georga Frīdriha Hendeļa, Mikelandželo un Ļeva Tolstoja. Rakstnieka karjeru uzsācis 19. gadsimta beigās ar piecus cēlienus garu lugu Saint-Louis. Strādājis par mūzikas vēstures profesoru Sorbonnā, kā arī vairākās skolās. Savukārt pats studējis literatūru, mūziku un filozofiju. 1915. gada Nobela prēmijas literatūrā laureāts (pašu prēmiju viņš saņēma 1916. gadā).
Boriss Pasternaks
Boriss Pasternaks (, dzimis, miris ) bija ebreju cilmes Krievijas rakstnieks prozaiķis un dzejnieks, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1958). Viņa zināmākais darbs ir romāns "Doktors Živago" (Доктор Живаго, 1958/1987).
Dzīvesgājums
Dzimis Maskavā gleznotāja Leonīda Pasternaka ģimenē. Viņa tēvs bija Maskavas Glezniecības skolas profesors, māte Roza Kaufmane - pazīstama pianiste. Pasternaks uzauga kosmopolītiskā atmosfērā. Pie viņa tēva viesojās Sergejs Rahmaņinovs, Rainers Marija Rilke, Ļevs Tolstojs.
Pasternaks nolēma kļūt par komponistu, tāpēc iestājās Maskavas konservatorijā, kuru 1910. gadā tomēr pameta, lai dotos uz Marburgas universitāti. Tur viņš studēja pie tādiem neokantistiem kā Hermanis Koens un Nikolajs Hartmanis. 1914. gadā viņš atgriezās Maskavā.
Pasternaka agrīno dzeju spēcīgi ietekmēja Bloka un futūristu darbi. Pirmās publikācijas viņa bija 1914. gadā.
Pirmā pasaules kara laikā Pasternaks strādāja kādā ķīmiskajā rūpnīcā Urālos. Lai gan daudzi viņa radinieki un draugi pēc kara pameta Krieviju, Pasternaks nolēma palikt.
Trīsdesmitajos gados, kad sākās komunistiskās represijas, Pasternaks jutās vīlies padomju režīmā. Šajā laikā viņš vairāk nodarbojās ar tulkošanu nekā rakstīšanu. Viņš tulkoja Šekspīra, Gētes, Rilkes, Verlēna un gruzīnu dzejnieku darbus.
Pēc Otrā pasaules kara Pasternaks sāka rakstīt daļēji autobiogrāfisku romānu "Doktors Živago". To nebija iespējams publicēt Padomju Savienībā, tāpēc tas tika izdots Itālijā. Tas bija iegansts dažādām pret Pasternaku vērstām represijām, kuras vēl pastiprināja tas, ka 1958. gadā viņam tika piešķirta Nobela prēmija.
Nobela prēmiju, baidoties tikt izraidīts no PSRS, Pasternaks atteicās pieņemt.
Pasternaks nomira no plaušu vēža.
Zaļā žagata
Zaļā žagata (Cissa chinensis) ir vidēja auguma vārnu dzimtas (Corvidae) putns, kas pieder zaļo žagatu ģintij (Cissa). Izdala 5 pasugas.
Izplatība
Zaļās žagatas izplatības areāls ietver Himalaju piekalnes Indijas ziemeļos, Nepālu, centrālo Ķīnu, Malaiziju, Butānu, Kambodžu, Indonēziju, Birmu, Taizemi, Vjetnamu, Laosu, Sumatru un Borneo ziemeļrietumus. Tā dzīvo mūžzaļajos mežos, bambusu audzes ieskaitot, krūmājos un atklātākās vietās ar skrajiem mežiem.
Izskats un īpašības
Zaļā žagata ir apmēram Eiropas sīļa augumā vai nedaudz par to mazāka. Ķermeņa garums ir 37—39 cm, svars 120—124 g. Tās apspalvojums ir koši zaļš vai zilzaļš, bet pavēdere ir nedaudz gaišāka kā mugura. Apkārt galvai ir melna apspalvojuma lente, kas sākas pie knābja pamatnes un beidzas uz pakauša, ieslēpjot acis melnajās spalvās.
Galvas virsa var būt gaišāka, pat koši dzeltena. Attēlu zaļajai žagatai ar dzeltenu galvu var apskatīt šeit. Knābis ir liels, biezs un koši sarkans. Arī kājas ir sarkanas un ap melnajām acīm ir sarkanas, neapspalvotas ādas gredzeni. Spārni ir sarkanbrūni. Aste ir zaļa tāpat kā ķermeņa apspalvojums vai tumšāka, bet tās lidspalvu galiņi ir balti. Salīdzinot ar citām īsastes žagatām, zaļajai žagatai ir visgarākā aste.
Uzvedība un barība
Zaļā žagata galvenokārt barojas ar dzīvnieku izcelsmes barību: dažādiem bezmugurkaulniekiem, maziem rāpuļiem, vardēm, zīdītājiem, citu putnu olām un putnēniem, kā arī ar svaigu gaļu no nesen nogalinātiem dzīvniekiem. Bet tā ēd arī ogas un augļus. Tā barību meklē gan uz zemes, gan kokos.
Ligzdošana
Ligzdu zaļā žagata būvē kokos, lielos krūmos, un ļoti bieži tā ir ieslēpta vīteņaugu stīgu biezoknī. Ligzda ir plakana un sekla, atgādinot platformu. Ligzdot zaļās žagatas sāk janvārī, un pāris cenšas dzīvot noslēgtu un vientulīgu dzīvi, kamēr perē un izbaro mazuļus. Dējumā parasti ir 3—7 olas. Tās ir pelēkzaļas. Nav zināms, cik ilgs ir inkubācijas periods un, kad putnēni izlido no ligzdas. Pārējā laikā, kad zaļās žagatas nebaro mazuļus, tās veido kopīgus barošanās barus un labprāt pievienojas citu sugu putniem.
Sistemātika
Zaļajai žagatai ir 5 pasugas:
Mazuri
Mazuri var būt:
Iskolats
Latvijas strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes izpildkomiteja jeb Iskolats (saīsinājums no ru) bija pārvaldes orgāns latviešu strēlnieku ieņemtajā Latvijas teritorijā. To 1917. gada 30. jūlijā (12. augustā pēc vecā stila) Rīgā izveidoja deputātu padomju pārstāvju sanāksmē un tas nodarbojās ar padomju varas ieviešanu Latvijā. Iskolata Latvija, reizēm kļūdaini dēvēta par Iskolata republiku (ru), bija valstisks veidojums mūsdienu Vidzemes un Latgales teritorijā, kurš kā autonomija no 1917. gada 31. decembra iekļāvās KPFSR sastāvā. Kad Vācijas 8. armija 1918. gada 18.—22. februārī ieņēma visu Iskolata kontrolēto teritoriju, tās valdība evakuējās uz Maskavu, kur pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem izbeidza savu darbību.
Teritorija
Iskolata kontrolē tolaik bija tikai Vācijas karaspēka neokupētās Vidzemes guberņas Cēsu, Valkas un Valmieras apriņķi ar tai 1917. gada decembrī pievienotajiem Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķiem, kā arī daļa no Kurzemes guberņas Ilūkstes apriņķa.
Oficiālā valoda
1918. gada 4. janvārī Iskolats Valkā izdeva dekrētu "Par darīšanu valodu Latvijas oficiālajās iestādēs", ka latviešu valoda lietojama visās Latvijas (neokupētās Vidzemes un Latgales) oficiālajās iestādēs:
"Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes Izpildu komiteja ar šo paziņo ka visās Latvijas oficiālajās iestādēs (guberņās, apriņķos, pilsētās, miestos un pagastos) lietojama latviešu valoda visās darīšanās. Cittautu valodām tiek dotas līdzīgas tiesības kā latviešu valodai visur tur, kur tas izrādās par nepieciešamu." Priekšsēdētāja biedrs O. Kārkliņš, sekretārs J. Mežiņš. Valkā, 1918. gada 4. janvārī. "Ziņotājs", Nr. 4, 1918. gada 6. janvārī.
Priekšvēsture
Kurzeme, Vidzeme un Latgale Krievijas Impērijā atradās dažādās guberņās. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā Kurzemi okupēja Vācijas karaspēks un nodibināja militāro pārvaldi (Oberostu), fronte gāja gar Daugavu. Liela daļa (2/3) Kurzemes iedzīvotāju bija izdzīti no mājām, un tiem lika doties bēgļu gaitās Krievijas Impērijas iekšienē. Arī Rīgas iestādes tika evakuētas.
Divvaldības izveidošanās Vidzemē
Pēc Krievijas Februāra revolūcijas tika pasludinātas brīvības politiskajā, ekonomiskajā u.c. jomās. Jau 1917. gada 7. martā (20. pēc VS) tika nodibināta Rīgas strādnieku deputātu padome, kas uzņēmās daļu no pašvaldības funkcijām līdztekus Krievijas Pagaidu valdības ieceltajam Vidzemes guberņas komisāram Andrejam Krastkalnam. 9. martā (22. pēc VS) tika nodibināta Krievijas 12. armijas kareivju deputātu padomes izpildkomiteja (Iskosols), bet 27. martā (9. aprīlī pēc VS) latviešu strēlnieku pulku I kongresā Rīgā ievēlēja latviešu strēlnieku pulku apvienotās deputātu padomes izpildkomiteju (Iskolastrelu) ar Voldemāru Ozolu kā priekšsēdētāju.
Savukārt 1917. gada 13.—26. martā sasauktajā Valmieras Zemes sapulcē tika ievēlēta Vidzemes Zemes padome kā Vidzemes landtāga tiesību pārņēmēja. Vidzemes Zemes padomes otrajā sesijā 1917. gada 20. augustā tika no jauna ievēlēti 40 deputāti, 24 pārstāvēja Latvijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju, 15 — Latviešu zemnieku savienību, 1 — eserus. Pirmajā Latgales latviešu kongresā Rēzeknē 1917. gada 27. aprīlī tika izveidota Latgales Pagaidu zemes padome ar 60 deputātu vietām, bet 27. aprīlī (10. maijā pēc VS) Kurzemes guberņas bēgļu pārstāvju sapulce Tērbatā ievēlēja Kurzemes Pagaidu zemes padomi ar 60 deputātiem. Latviešu sabiedrisko organizāciju pārstāvji prasīja visu latviešu apdzīvoto apriņķu apvienošanu un autonomiju Krievijas sastāvā, taču Krievijas Pagaidu valdība pret šīm prasībām izturējās nelabvēlīgi.
1917. gada 30. jūlijā (12. augustā pēc VS) Vidzemes pagaidu zemes padomes valde sasauca Latvijas autonomijas apspriešanai konferenci, kurā piedalījās 50 delegāti no desmit ievērojamākajām sabiedriskajām organizācijām, ieskaitot Latvijas Sociāldemokrātiju (LSD). Konference pieņēma rezolūciju, kas prasīja Latvijas teritoriālo vienotību.
Latvijas padomes izveide
Līdztekus Latvijas autonomijas konferencei 1917. gada 29.—30. jūlijā (11.—12. augustā pēc VS) Rīgā sasauca padomju sanāksmi, kurā piedalījās 69 delegāti:
Sēdē ievēlēja Latvijas padomes izpildkomiteju 27 locekļu sastāvā (saņemtās balsis): Linde (47), Daniševskis (46), Bērziņš (Andersons) (45), Endrups (45), O. Kārkliņš (43), Zeibots (43), Dr. Kalniņš (42), Ribe (42), Kurševics (42), Ērglis (41), H. Vilks no Rīgas (40), Peterss (39), Kroders (39), K. Šmidts (38), Eliass (38), Rocēns (38), Eihe (37), Jūrmalnieks (36), Ozols (36), J. Vilks no Vidienas (35), Krauklītis (35), Meņģele (34), Eferts (34), Menders (31), Bērce (30), Viļumsone (27), Krūmiņš (26).
31. jūlijā (13. augustā pēc VS) jaunievēlētā padomes izpildkomiteja apsprieda tās nosaukumu. Tā kā vēl nebija pievienota Latgale, tādēļ nolēma, ka saukties par Latvijas Padomes izpilskomiteju (saīsinājumā "Iskolat") nevarot un pieņēma pilnu nosaukumu Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku padomes izpildkomiteja. Iskolats ievēlēja no 7 locekļiem sastāvošu prezidiju: par priekšsēdētāju ievēlēja O. Kārkliņu, viņa vietniekiem F. Lindi un K. Eliasu, par sekretāru K. Šmidtu, viņa vietniekiem A. Ribi un E. Meņģeli, par kasieri J. Bērziņu-Andersonu. Iskolata Prezidija pirmajā sastāvā bija seši lielinieki un viens mazinieks (K. Eliass). Jēkabs Peterss bija Iskolata vēlēšanu un aģitācijas komisijas vadītājs, ievēlēja arī agrāro, skolu, juridisko un darba komisiju, trīs sekcijas — pilsētu (vadītājs O. Kārkliņš), lauku (K. Šmidts) un kareivju (A. Ribe), kā arī informācijas biroju. 15. augustā Iskolats pieņēma deklarāciju, kurā bija norādīts, ka tas apvieno visas Latvijas revolucionārās padomes un ir strādnieku, kareivju un bezzemnieku pārstāvis. Tajā pašā sēdē pieņēma LSD CK un Iskolata kopīgā platformu Vidzemes Zemes padomes vēlēšanām. 16. augustā (29. pēc VS) Iskolats pieņēma lēmumu par nepieciešamību konfiscēt muižas kopā ar visu to saimniecisko inventāru.
Kad 1917. gada 21. augustā (3. septembrī pēc VS) pēc Rīgas operācijas ieņēma ķeizariskās Vācijas 8. armija, Iskolats pārcēlās uz Valmieru, kur 10. septembrī (23. pēc VS) notika ārkārtas sēde jaunas progrāmmas izstrādei. 1917. gada oktobra vidū Iskolats pārcēlās uz Valku, kur 14. oktobrī (27. pēc VS) pārvēlēja Iskolata izpildkomiteju, kurā ietilpa 10 lielinieki (O. Kārkliņš, E. Meņģele, J. Krūmiņš-Pilāts, J. Peterss, E. Eferts-Klusais, A. Lācis, E. Vīksniņš, N. Beldaus, A. Viļumsone un K. Ozols). Paralēli tam 1917. gada oktobrī vācu okupētajā Rīgā LSDSP mazinieku frakcija, Latviešu Zemnieku savienība un citas latviešu sabiedriskās organizācijas nodibināja Demokrātisko bloku.
Varas pārņemšana
Pēc Oktobra revolūcijas 8. un 9. novembrī Valkā notika Iskolata sēde, kurā ar plašu runu teica no emigrācijas atgriezies Fricis Roziņš. Sēdē pieņēma rezolūciju par visas varas nodošanu Latvijā strādnieku, kareivju un bezzemnieku padomēm, kā arī par Sarkanās gvardes organizēšanu. Iskolats nolēma atbalstīt Ļeņina vadīto Krievijas valdību. Par prezidija priekšsēdētāju ievēlēja F. Roziņu, par priekšsēdētāja vietniekiem — J. Krūmiņu (Pilātu) un K. Seržantu, par sekretāru — J. Vilku, par sekretāra vietniekiem — E. Meņģeli un T. Draudiņu, par kasieri — K. Šmidtu. 1917. gada 12.—13. novembrī 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulks un 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulks ieņēma Valmieru, bet 20. novembrī Valku, kurā līdz tam atradās Krievijas 12. armijas kareivju deputātu padome ("Iskosols"), kas bija nodibinājusi pret lieliniekiem vērsto "Dzimtenes un revolūcijas glābšanas komiteju".
21.—22. novembrī Valkā notika Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes sēde, kas pasludināja padomju varu Latvijā un pārņēma visu civilo varu neokupētajā Latvijas daļā. Novembra beigās Iskolats nolēma likvidēt Vidzemes guberņas Landrātu kolēģiju, kas bija pastāvējusi kopš 1640. gadiem.
No 16. līdz 18. decembrim Valmierā notika Iskolata organizētais Latvijas strādnieku, kareivju un bezzemnieku padomju II kongress, kura delegāti atbalstīja Latgales Pagaidu zemes padomes lūgumu pievienot Latvijai Rēzeknes, Ludzas un Daugavpils apriņķus. Kongress ievēlēja Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomi 69 lielinieku sastāvā. Padomes ievēlētajā Iskolatā ietilpa 26 locekļi, bet Iskolata prezidijā bija 7 locekļi — priekšsēdētājs Fricis Roziņš, priekšsēdētāja vietnieki O. Kārkliņš un K. Gailis, sekretārs J. Mežiņš, sekretāra vietnieki I. Tomaševičs un J. Zaķis, kasieris K. Kauliņš. Iskolata sastāvā bija 15 nodaļas: administratīvā (vadītājs — O. Kārkliņš), darba (K. Gailis), agrārā (J. Vilks), tieslietu (I. Tomaševičs), pārtikas (E. Eferts), rūpniecības un tirdzniecības (V. Jansons), finansu (R. Kārkliņš) u.c.
1917. gada 22. decembrī (1918. gada 4. janvārī pēc JS) Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padome paziņoja, ka ''visas zemes pārvaldīšanas lietas pāriet guberņā Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomei, apriņķos, pilsētās un pagastos — attiecīgām deputātu padomēm. Līdz ar šo zemes padomes, pilsētu domes, pagastu izpildu komitejas beidz pastāvēt.''
LPNP pretstāve
Par spīti Iskolata varai no 1917. gada 16.—19. novembrī (no 29. novembra līdz 2. decembrim pēc VS) delegāti no 17 latviešu organizācijām un partijām Valkā vienojās par Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes (LPNP) dibināšanu ar Voldemāru Zāmuēlu priekšgalā, kura pasludināja, ka tās galvenie uzdevumi ir Latvijas Satversmes sapulces sasaukšana, autonomijas projekta izstrādāšana, Latvijas teritoriālā apvienošana un ārvalstu informēšana. 19 novembrī LPNP deklarēja Latvijas autonomiju un pasludināja, ka līdz Satversmes sapulces sasaukšanai tā būs vienīgā un pilntiesīgā latviešu tautas un Latvijas iedzīvotāju pārstāvētāja.
''Latvijas Nacionālā padome sastādījās tai laikā, kad Zemnieku savienības un citu nacionālistu priekšstāvji redzēja, ka visās iestādēs, kurās tie iegāja, viņi ar saviem kontrrevolucionāriem priekšlikumiem [par] Latviešu Radas dibināšanu palika niecīgā mazākumā. Latvijas Nacionālā padome sastādās no to šķiru priekšstāvjiem, kuru mērķis un tieksme ir kopot Latvijā kontrrevolucionārus nacionālšovinistiskus elementus, kuri pie gadījuma būtu gatavi uzstāties atklāti pret Strādnieku, kareivju un bezzemnieku valdību.''
No Latvijas padzītā LPNP savā II sesijā Petrogradā 1918. gada 15.–18. janvārī (28.—31. pēc VS) pieņēma rezolūciju, ka Latvijai jābūt patstāvīgai demokrātiskai republikai, kas apvienotu Kurzemi, Vidzemi un Latgali.
Deklarācija jautājumā par Latvijas pašnoteikšanos
Pēc pamiera noslēgšanas ar Krieviju 1917. gada decembrī un Brestļitovskas miera sarunu sākšanas, kurās Iskolatu pārstāvēja Pēteris Stučka, Vācijas valdība nolēma pārtraukt Oberosta apgabala militāro pārvaldi un aizstāt to ar satelītvalstīm, kas ekonomiski un politiski atrastos Vācijas ietekmes zonā. Kā atbildi Brestļitovskas miera sarunās Centrālo lielvalstu diplomātu pausto viedokli, ka “Poliju, Lietuvu, Kurzemi un vācu karaspēka ieņemtās Vidzemes daļas apdzīvojošās tautas jau izsacījušas savu gribu pilnīgi atdalīties no Krievijas un nodibināt patstāvīgas valstis”, lielinieku Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālkomiteja un Iskolata vadība 1918. gada 6. janvārī publicēja deklarāciju par savu attieksmi pret Latvijas pašnoteikšanās tiesībām.
Tādēļ 1918. gada 24. decembrī (2. janvārī pēc VS) Iskolats pieņēma deklarāciju, kurā cita starpā bija minēts, ka
''Latvijas proletariāts, kurš tagad ir vienīgais kungs un noteicējs visā vācu karaspēka neieņemtā daļā un kurš pirms vācu karaspēka iebrukuma bija pilnīgs valdnieks arī Rīgā, nekad un nekur nav izsacījis gribu vai izrādījis tieksmes atdalīties no Krievijas. Tādas tieksmes nevarēja pamosties Latvijas proletariātā, tāpēc, ka tas ir pietiekoši izglītots, lai zinātu, ka tik mazas tautiņas politiska patstāvība imperiālistisko lielvalstu pievārtē ir tukša ilūzija, kurai pret politiskās dzīves īstenību atduroties ir jāsašķīst kā ziepju burbulim starp dzirnavu akmeņiem. Latvijas patstāvība būtu tikai vairāk vai mazāk veikls aizmaskojums Kurzemes pievienošanai pie junkuru jātās Prūsijas, pie tās Prūsijas, kura līdz šim pašam laikam liedz laukstrādniekiem koalīcijas tiesības un uzdrošinās pat starptautiskās sarunās paust uzskatu, ka, apprasoties pēc tautas gribas, proletariāts var palikt neievērots un neuzklausīts. [..] Visās Valmieras kongresa rezolūcijās, kur iet runa par Latvijas iedzīvotāju vietējo pašvaldību un autonomisko iekārtu, tiek nepārprotami uzsvērts: “pilnīgā saskaņā ar Viskrievijas Padomju valdības iekārtu” vai “Krievijas valsts rāmjos”, “brīvā Latvija brīvajā Krievijā”''.
31. decembrī tika apstiprināta Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu pievienošana Iskolata pārvaldē esošajai Vidzemes guberņas daļai.
1918. gada 4. janvārī Valkā tika izsludināts dekrēts, kurā par pārvaldes valodu atzina latviešu valodu, bet cittautu valodām deva līdzīgas tiesības visur tur, kur tas "izrādās par nepieciešamu".
1918. gada sākumā Iskolats izraidīja no Latvijas franču militāro misiju, kas pēc Krievijas Pagaidu valdības lūguma uzturējās 12. armijas štābā un mēģināja bremzēt pamiera noslēgšanu starp Padomju Krieviju un Vāciju.
1918. gada 1. februārī pēc Iskolata rīkojuma notika pāreja uz Gregora kalendāru, skaitot to par 1918. gada 14. februāri.
Likvidācija
10. februārī Brestļitovskas miera sarunās Padomju Krievijas delegācijas vadītājs Ļevs Trockis paziņoja, ka Krievija atsakās parakstīt aneksionistisku līgumu. 15. februārī Iskolats kopā ar Iskosolu un Iskolastrelu kopīgajā sēdē nolēma latviešu strēlnieku pulkus nekādā gadījumā nedemobilizēt. Kad 16. februārī Vācijas armija paziņoja, ka 17. februārī pamiers tiks pārtraukts, arī Iskolastrels pārcēlās no Cēsīm uz Valku.
23. februārī Vācijas armija piedāvāja padomju valdībai 48 stundu laikā izšķirties par jauniem miera noteikumiem, kas paredzēja Somijas, Vidzemes, Igaunijas un Ukrainas teritoriju atstāšanu un pilnīgu Krievijas armijas demobilizāciju. Laikraksti publicēja Krievijas Tautas Komisāru padomes uzsaukumu "Sociālistiskā tēvzeme briesmās!". 23. februārī Vācijas armija piedāvāja padomju valdībai 48 stundu laikā izšķirties par jauniem miera noteikumiem, kas paredzēja Somijas, Vidzemes, Igaunijas un Ukrainas teritoriju atstāšanu un pilnīgu Krievijas armijas demobilizāciju. 24. februārī Igaunijas Zemes padome pasludināja Igaunijas valsts neatkarību, ko Vācijas puse ignorēja. 25. februārī pie Pleskavas 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulka karavīri Jura Aploka vadībā un jauniesauktie sarkangvardi nesekmīgi mēģināja apturēt uzbrukumu Petrogradai. Petrogradas Strādnieku, kareivju un zemnieku deputātu padome pieņēma lēmumu atteikties no Baltijas guberņām "revolūcijas glābšanai". Brestļitovskas miera līgums paredzēja, ka vācu policija okupēs Vidzemi un Igauniju līdz pašu šo zemju iestādes panāks tur drošību un valstisko kārtību. Pēc tam, kad Brestļitovskas miera līgumā Padomju Krievijas valdība bija atteikusies no tiesībām uz Kurzemi, 1918. gada 8. martā Kurzemes Zemes padome proklamēja Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanu. Savukārt 1918. gada 15. martā Maskavā nodibināja Latviešu nacionālo lietu komisariātu Padomju Krievijas Tautību lietu tautas komisariāta sastāvā. Par komisariāta vadītāju kļuva bijušais Iskolata priekšsēdētājs F. Roziņš, bet tā kolēģijā ietilpa O. Kārkliņš, R. Kārkliņš, J. Strauss, A. Gerke, R. Bauze, E. Eferts-Klusais un J. Mazūdre. Latviešu nacionālo lietu komisariāta kolēģijas pirmā sēde notika 1918. gada 2. aprīlī. Otrajā sēdē 4. aprīlī nolēma visas Iskolata lietas un naudas līdzekļus nodot Latviešu nacionālo lietu komisariātam. Iskolata likvidācijas komiteja veica savu darbu līdz 1918. gada maijam.
1918. gada 10. aprīlī sanāca Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotā Zemes padome (de), kas 12. aprīlī parakstīja aicinājumu dibināt Baltijas hercogvalsti. 1918. gada 27. augusta Berlīnes līgumā Krievija galīgi atteicās no tiesībām uz Baltijas provincēm.
Frankfurtes pie Mainas lidosta
Frankfurtes pie Mainas lidosta (de), reizēm saukta par Reinas-Mainas lidostu (de), ir Vācijas lielākā un Eiropas ceturtā lielākā lidosta. Lidosta atrodas 12 kilometru attālumā no Frankfurtes pie Mainas centra. Lidostai ir četri skrejceļi un divi termināli. Tā ir bāzes lidosta vairākām aviokompānijām, kā piemēram Lufthansa, AeroLogic, Condor. Uz Frankfurtes starptautisko lidostu lido arī Lufthansa un airBaltic reisi no Rīgas.
Veļasmašīna
Veļasmašīna jeb veļas mazgājamā mašīna ir mašīna, kas mazgā veļu, kā drēbes un gultasveļu. Veļasmašīnas lielākoties saista ar mašīnām, kas izmanto ūdeni, nevis kā ķīmiskajā tīrītavā, kurā izmanto alternatīvus tīrīšanas šķidrumus.
Pirmie mēģinājumi veļasmašīnas aprīkot ar elektrodzinēju notika 1914. gadā, kad šādi mēģināja pilnveidot ar rokām griežamu lāpstiņu diska ierīci. 20. gadsimtā ASV izplatījās elektriskās trumuļtipa veļas mazgājamās mašīnas. Taču Vācijā, iespējams, elektrisko veļasmašīnu dārdzības dēļ vēl pat 1930. gados pārsvarā bija sastopamas ar rokām darbināmas veļas mazgājamās mašīnas. Situācija mainījās tikai pēc Otrā pasaules kara.
Lauku kokalis
Lauku kokalis (la) ir viengadīgs 30—80 cm augsts neļķu dzimtas lakstaugs. Bieži sastopams kā nezāle labības sējumos un atmatās. Stumbrs vienkāršs vai zarains, tāpat kā lapas, ar gariem, smalkiem un pieguļošiem matiņiem. Lapas pretējas, vienkāršas, lineāras vai lineāri lancetiskas, 3—13 cm garas, 0,2—1 cm platas, ar spēcīgi attīstītu vidusdzīslu. Zied jūnijā un jūlijā. Ziedi lieli, vientuļi, stumbra vai zaru galotnēs. Ziedu kāti gari. Kauslapas 5, līdz 5 cm garas, ar raupjiem matiņiem, saaugušas stobriņā; stobriņa garums 1,5—2 cm. Vainaglapas 5, tumši purpursārtas vai rožainas, īsākas par kauslapām. Putekšņlapas 10, irbuļi 5 (reti 4), pavedienveida. Auglis — viencirkņa pogaļa, atveras ar 5 zobiņiem. Sēklas sīkas, melnas, nierveida. Augs ir indīgs. Sēklas satur diezgan daudz cietes un indīgu glikozīdu (gigatīnu un agrostemīnu). Miltiem ar kokaļu piejaukumu ir rūgta garša un, lielākos daudzumos tos lietojot, var saindēties. Tautas medicīnā lieto sēklas un lakstus. Sēklu iedarbība ir diurētiska, pretasiņošanas, helmintocīda, lakstu — diurētiska, sāpes remdinoša, tie ir miega un atkrēpošanas līdzeklis.
Sakons Jamamoto
Sakons Jamamoto (dzimis, Tojohaši, Japānā) ir Formula 1 testpilots un GP2 pilots. Savu sacīkšu karjeru Sakons uzsāka 1994. gadā, Sudzukas trasē, kā kartingists.
2005. gadā viņš iekļuva F1 pasaulē, kļūstot par Jordan komandas testu un trešo pilotu. Pēc gada, kad tika izveidota Aguri komanda, viņš kļuva par vienu no tās testpilotiem, taču sakarā ar komandas vēlmēm (padarīt komandu pēc iespējas japāniskāku) viņš kļuva par pamatsastāva pilotu aizvietojot pagaidu risinājumu - Franku Montaņī, kurš par tādu kļuva pēc tam, kad Judži Idem tika atņemta superlicence pēc avārijām un bīstamajām situācijām, ko viņš izraisīja. Pēc sezonas beigām komanda nolēma koncentrēties vairāk uz rezultātiem un sāka krāt punktus, tāpēc Jamamoto tika pazemināts amatā uz testu pilotu, atbrīvojot savu iepriekšējo vietu Entonijam Deividsonam. Paralēli testiem komandā, Jamamoto ir arī F1 satelītsērijas GP2 pilots. tika paziņots par to, ka Jamamoto atgriežas F1 pie Spyker stūres. viņš kļuva par Renault trešo testpilotu.
Mēbiusa lente
Mēbiusa lente (arī Mēbiusa lapa vai Mēbiusa virsma) ir virsma, kurai ir tikai viena mala un viena puse, — tas ir vienkāršākais vienpusējas virsmas piemērs topoloģijā. Mēbiusa lentes modeli viegli var izgatavot no taisnstūrveida papīra sloksnītes, vienu tās galu pagriežot par 180° un salīmējot galus kopā (ja vienu galu nepagriež, iegūst parastu rotācijas virsmu).
Vēsture
Mēbiusa lenti neatkarīgi viens no otra pirmo reizi aprakstīja vācu matemātiķi Augusts Ferdinands Mēbiuss un Johans Benedikts Listings 1858. gadā.
Ābrahams Simpsons
Ābrahams (Eibs) Džejs Simpsons (en), zināms arī kā vectēvs (en), ir izdomāts tēls animācijas televīzijas seriālā "Simpsoni". Vectēvs dzīvo Springfīldas veco ļaužu namā. Tēlu ieskaņojis Dens Kastellaneta. Piedalījies gan Pirmajā, gan Otrajā pasaules karā.
Vilces ciems
Vilces ciems var būt:
Mēbiusa lente
Īpašības
Mēbiusa lentes galvenā īpašība ir vienpusīgums: no jebkura šīs virsmas punkta var nokļūt jebkurā citā, nešķērsojot virsmas malu (parastai plakanai vai cilindriskai virsmai tas nav iespējams, jo tām ir divas puses). Vēl viena Mēbiusa lapas īpašība ir tās neorientējamība. Tas nozīmē, ka, ja caur kādu tās punktu P novilktu normāli un piekārtotu vektoru, kas sākas punktā P un arī tā galapunkts atrastos uz normāles, tad vektoru pa Mēbiusa lapu var pārbīdīt tā, ka tas atkal izies no punkta P, bet ies pretēji sākotnējam vektoram, atrodoties uz tās pašas normāles. Ir iespējamas divu veidu spoguļsimetriskas Mēbiusa virsmas: labā un kreisā.
Ja Mēbiusa lenti pārgriež gareniski pa viduslīniju, iegūst divreiz šaurāku un garāku lenti, kas ir četrreiz vairāk "savērpta" nekā Mēbiusa lente (par 720°). Šādai lentei vairs nav Mēbiusa lentes īpašību: tā ir divpusēja, tāpat kā nesavērpta vai par 360° savērpta lente. Savukārt, ja Mēbiusa lenti sagriež gareniski, atkāpjoties no tās malas par trešdaļu platuma, iegūst divas saķēdētas lentes — vienu mazāku Mēbiusa lenti un vienu divpusēju, par 360° savērptu. Vēl interesantākas figūras var iegūt, sagriežot pusotras reizes (par 540°) savērptu Mēbiusa lenti (sagriežot to uz pusēm, iegūst mezglā sasietu lentu). Šādas lentes sauc par paradromajiem riņķiem.
Mēbiusa lentes mala ir topoloģiski ekvivalenta riņķa līnijai. Ir iespējams deformēt Mēbiusa lenti tā, ka tās mala kļūst riņķveida.
Izmantošana tehnikā
Mēbiusa lentes īpašības iespējams izmantot tehnikā. Piemēram, konveijera lente vai slīpēšanas lente nodilst vienmērīgāk, ja to izgatavo Mēbiusa lentes formā. Ja magnetofona lentu salīmē kā Mēbiusa lenti, var nepārtraukti ierakstīt divreiz garāku laiku nekā ar gredzenveida lenti. Daudzos adatu printeros krāsojošo lentu izgatavo Mēbiusa lentes veidā, lai paildzinātu tās resursu.
Mēbiusa lente mākslā
Mēbiusa virsma ir iedvesmas objekts skulptoriem un grafiķiem. Vairākas savas litogrāfijas šim topoloģiskajam objektam veltījis pazīstamais mākslinieks Moriss Ešers, vispazīstamākā no tām — skudras, kas iet pa Mēbiusa virsmu.
Mēbiusa lente literatūrā
Zinātniskās fantastikas darbos Mēbiusa lente ir pastāvīgi sastopama tēma. Artura Klārka fantastiskajā stāstā "Tumsas siena" (Wall of Darkness, latviski nav tulkots) ceļotāji nonāk uz planētas ar Mēbiusa lentes īpašībām. A. Deiča stāstā "Mēbiusa lente" Bostonas metro sistēma, būvējot jaunu līniju, kļūst tik samudžināta, ka iegūst Mēbiusa virsmas īpašības un tajā sāk pazust vilcieni.
Granlunns
Granlunns var būt:
Sobutka
Sobutka (pl, vēsturiski arī Cobtene pie Berges (de)) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidrietumiem no Vroclavas Slenžas kalna (Ślęża) piekājē. Kalns, kas ir sens kulta centrs un no kura nosaukuma, iespējams, cēlies Silēzijas nosaukums, tagad ir dabas parks, ar daudziem tūrisma maršrutiem.
Pilsēta radusies kā augustīniešu klosteris. Senatnē šeit atradās sudraba atradnes. Līdz 1945. gadam tā ietilpa Vācijā, līdz, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Lielziedu vīgrieze
Lielziedu vīgrieze (Filipendula vulgaris) ir rožu dzimtas lakstaugs.
Apraksts
Lielziedu vīgrieze ir daudzgadīgs, līdz 1 m gars lakstaugs. Saknes ar gumveidīgiem paresninājumiem. Stublājs stāvs un kails. Lapas ar 10-30 pāriem sīku, sēdošu plūksnu. Lapiņu mala smailzobaina. Piezemes lapas ar kātu, stublāja lapas sīkākas, sēdošas. Ziedi vairogveidīgā skarā stublāja galotnē. Skaras zari stāvi. Ziedi balti, lielāki nekā Parastās vīgriezes. Zied jūnijā, jūlijā.
Biotipi
Raksturīga suga sausās pļavās.
Izplatība
Tā ir plaši izplatīta Eiropā, Āzijā. Aug arī dažviet Ziemeļāfrikā un ieviesta Ziemeļamerikā. Diezgan bieži sastopama visā Latvijas teritorijā.