cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krievijas Impērija
Aleksandrs I
Pāvilu I 1801. gadā nogalināja galma apvērsumā, un tronī kāpa Aleksandrs I, kurš turpināja dalību Napoleona karos. Krievu-persiešu karu rezultātā ap 1805. gadu Krievija ieguva kontroli pār Gruzijas zemēm un Azerbaidžānas ziemeļiem, ko apliecināja Gulistānas miera līgums. 1809. gadā Krievijas Impērija iekaroja Somijas lielhercogisti, pēc Krievu—turku kara 1813. gadā ieguva Besarābiju.
1812. gada kara laikā Krievija atsita Francijas Pirmās impērijas iebrukumu. Kara rezultātā Francijas armija zaudēja lielāko daļu karavīru. Austrijas Impērija un Prūsijas Karaliste nostājās pret Napoleonu un sākās Sestās koalīcijas karš, kurš beidzās ar Napoleona sakāvi. 1814. gada martā Barklaja de Tolli vadītā Krievijas Impērijas armija ieņēma Parīzi. Pēc kara sasauktā Vīnes kongresa laikā izveidojās Svētā Savienība starp Krieviju, Prūsiju un Austriju, kuras mērķis bija nodrošināt konservatīvu monarhiju stabilitāti Eiropā.
Nepārtrauktie kari prasīja milzīgus budžeta tēriņus, un izraisīja inflāciju. 1804. gadā Kara ministrija patērēja 40% no budžeta, bet 1808. gadā 93%, vēlāk nokrītot uz aptuveni 60%. Valdība pastiprināti drukāja papīra naudu, kas izraisīja inflāciju. Lai palielinātu ienākumus, Aleksandrs I ieviesa jaunus nodokļus, kas galvenokārt skāra zemniekus. 1810. gada budžets paredzēja 125 miljonus ienākumos, 230 miljonus izdevumos un 577 miljonus parādos. 1810. gada 2. februāra pavēle izbeidza jaunas papīra naudas drukāšanu. Krievijas Impērija izstājās no Napoleona Kontinentālās blokādes pret Lielbritāniju. Budžeta problēmas pastiprināja kari ar Osmaņu impēriju un Persiju, vienlaikus, Aleksandrs I gatavojās neizbēgamajam karam ar Franciju. Beidzoties Napoleona kariem, Eiropas lielvalstis strauji samazināja savas armijas līdz aptuveni 200 000 kareivju, un ieviesa rezerves kareivju sistēmu. Krievijā rezerves sistēmu neieviesa, kas nozīmēja, ka valsts turpināja uzturēt gandrīz 800 000 kareivju lielu armiju. Ap 1825. gadu milzīgās militārās izmaksas draudēja valstij ar bankrotu.
Lai arī savas varas pēdējos gados aizvien konservatīvāks, Aleksandrs I bija gatavs liberāliem eksperimentiem. 1809. gadā Somijas lielhercogiste saņēma konstitūciju, 1815. gadā tai sekoja iekarotās Polijas karalistes konstitūcija. Aleksandrs I apstiprināja Krievijas Impērijas konstitūcijas projekta izstrādi. Konstitūcija būtu radījusi divpalātu parlamentu, ierobežotas vēlēšanu tiesības turīgajām šķirām, un pamatbrīvību garantijas (runas, ticības, preses). Impēriju pārveidotu par 12 reģionu federāciju, katrā no kuriem būtu savs parlaments. 1816. — 1819. gadā tika atcelta dzimtbūšana Baltijas provincēs, kas būtu kalpojusi par modeli arī pārējai Krievijai. Šīs idejas saskārās ar Krievijas aristokrātijas pretestību, kuru turība balstījās dzimtbūšanas saglabāšanā.
Sākot valdīt, Aleksandrs I apsvēra iespēju atcelt dzimtbūšanu, pieņemt konstitūciju un izveidot vēlētu parlamentu. Lai nostiprinātu centrālo valdību, Pētera I izveidoto 12 kolēģiju vietā 1802. gadā Aleksandrs I izveido astoņas ministrijas: kara, flotes, ārlietu, iekšlietu, komercijas, finanšu, izglītības un tieslietu, taču arī tajās turpinājās neefektīvais birokrātijas darba stils. Reformu īstenošanai traucēja imperatora aizņemtība ar karu Eiropā. 1809. gadā Valsts sekretārs Speranskis sagatavoja jaunu politiskās sistēmas modeli, ko veidotu likumdevējs, izpildvara un tiesas, kuru vadītāji apvienotos Valsts Padomē, kuras locekļus ieceltu imperators. Tiktu izveidota vēlēta Valsts dome, kas izvērtētu likumus un kontrolētu ministru darbu. Likumi būtu jāapstiprina Valsts padomei un Valsts domei, gala apstiprinājumu atstājot imperatoram. Domes vēlēšanas tiesības balstītos īpašuma un finanšu cenzā, zemniekiem un strādniekiem tās neparedzot. Plānu sāka īstenot 1810. gadā, kad izveidoja Valsts padomi. Tālāku progresu apturēja muižnieku pretestība, kas nebija gatavi dod dzimtcilvēkiem lielākas tiesības. Tuvojoties karam ar Napoleonu, Aleksandrs I neriskēja atklāti sanaidoties ar muižniekiem, tāpēc 1812. gada martā Speranski arestēja un izsūtīja uz Ņižņijnovgorodu. Pēc Napoleona sakāves, Aleksandrs I atgriezās pie reformu idejām. Polijas karalistei tiek piešķirta viena no liberālākajām konstitūcijām Eiropā un imperators pavēl sākt darbu pie Krievijas konstitūcijas veidošanas. Balstoties Speranska projektā un Polijas konstitūcijā, impērijas konstitūcijas projekts 1821. gadā tika pabeigts. Valsts tiktu sadalīta 12 reģionos, katrā no kuriem būtu savs parlaments. Impērijas parlamentu veidotu pārstāvju palāta un Senāts. Pārstāvju palātas deputātus ievēlētu reģionu parlamenti, bet Senāta locekļus ieceltu imperators. Taču Aleksandra I interese apsīka un konstitūcijas projektu tālāk nevirzīja. Daļā augstākās aristokrātijas un virsniecības izveidojās atbalsts konstitucionālas monarhijas idejām, kas izpaudās 1825. gada dekabristu dumpī.
Nikolajs I
Aleksandrs I mira 1825. gadā, slepenā testamentā troni atstājot savam brālim Nikolajam I, taču sākotnēji troni piedāvāja arī viņa otram brālim Konstantīnam, kurš, zinot Aleksandra testamentu, no troņa atteicās. Neskaidrību troņa mantošanā izmantoja liberālie virsnieki, lai uzticības zvērēšanas laikā Pēterburgā sarīkotu dekabristu sacelšanos. Dumpinieki protestēja arī pret to, ka Romanovu dinastija bija pilnībā pārvācojusies (dinastisko laulību rezultātā), un ka iekarotajai Polijai 1815. gadā bija piešķirta konstitūcija, kamēr Krievijā tādas joprojām nebija.
Nikolajs I aizstāvēja absolūtās monarhijas principu, un savu varu balstīja armijā un valsts birokrātijā. Visas iedzīvotāju aktivitātes tika stingri regulētas. Ierēdņu skaits pieauga no aptuveni 15 tūkstošiem 19.gs. sākumā līdz 61 500 ierēdņiem 1847. gadā un 86 000 ierēdņiem 1857. gadā. Šai ierēdniecībai, kas baudīja savu varu, nebija intereses par konstitucionālas monarhijas izveidošanu. Tā vietā tika īstenots darbs pie likumu kodificēšanas un Krievijas Impērijas likumu krājuma izveidošanas. 1832. gadā tas bija sagatavots un 1835. gada 1. janvārī stājās spēkā. Drīz pēc tam veica valsts zemnieku sistēmas reformu un naudas reformu. Tas viss nostiprināja Nikolaja I varu. Lai arī imperators bija apsvēris iespēju atcelt dzimtbūšanu, viņš baidījās no izmaiņām sabiedrībā, ko šāds lēmums izraisītu. Līdz ar 1848. gada revolūciju vilni Eiropā, jebkādas tālākas izmaiņas impērijā tika apturētas.
1822. un 1824. gados tika pakļauta kazahu Vidējā un Mazā orda, bet 1847. gadā Vecākā orda. Ar 1828. gada Turkmenčajas miera līgumu Krievija ieguva Erevānas un Nahčivanas hanistes. 1831. gadā Nikolajs I pavēlēja apspiest Novembra sacelšanos Polijas karalistē. Grieķu neatkarības kara laikā Krievija kopā ar Lielbritāniju 1827. gadā sakāva turkus Navarino jūras kaujā. 1830. gadā Osmaņu impērija atzina grieķu neatkarību un 1832. gadā izveidojās Grieķijas Karaliste. Osmaņi arī atzina savu pareizticīgo provinču - Serbijas kņazistes, Moldāvijas un Valahijas kņazistes autonomiju. 1848. gadā Krievija nosūtīja karaspēku uz Austrijas Impēriju, kur apspieda ungāru sacelšanos. 1853. gadā sākās jauns krievu-turku karš, krieviem sakaujot turku karafloti un iebrūkot Moldāvijā un Valahijā. Tā kā Lielbritānija un Francijas Otrā impērija nevēlējās pieļaut Krievijas ietekmes pieaugumu Vidusjūras reģionā, sākās Krimas karš ar Franciju, Lielbritāniju, Sardīnijas Karalisti un Osmaņu impēriju.
Aleksandrs II
1855. gadā tronī kāpa Aleksandrs II, kurš izbeidza Krimas karu un sāka reformu politiku. Krimas karš parādīja Krievijas vājumu un atpalicību no Eiropas lielvarām. Sistēmas reformas vairs nevarēja atlikt, un Aleksandra II laikā tās tiek veiktas. Šajā laikā arī muižniecība, nogurusi no birokrātijas varas, sāk aicināt imperatoru sasaukt vēlētu zemes sapulci, lai lemtu par konstitūcijas pieņemšanu. Lai arī personīgi Aleksandrs II nebija pret tālākām reformām, viņš sāka uztraukties, ka tālākas politiskās reformas varētu izraisīt valsts sabrukumu. Tikmēr sabiedrības neapmierinātība ar reformu lēno gaitu izraisīja radikālo teroristu organizāciju veidošanās.
Pēc zaudējuma Krimas karā Krievijas militārā ekspansija vērsās pret pārējām impērijas robežvalstīm. 1858. gadā tā anektēja Amūras reģionu un 1860. gadā Piejūras novadu no Ķīnas Cjinu dinastijas. Šeit nodibināja Vladivostokas pilsētu. 1861. gadā Aleksandrs II atcēla dzimtbūšanu gandrīz visā Krievijas Impērijas teritorijā. 1862. gadā pirmo reizi publiskoja valsts budžetu. 1863. gada Janvāra sacelšanās laikā Prūsija slēdza savu robežu poļu bēgļiem, un Krievija netraucēja Prūsijai veikt Vācijas apvienošanu uz Austrijas rēķina. Pēc Bismarka ierosinājuma 1872. gadā Vācija, Austroungārija un Krievija noslēdza aliansi, ko 1873. gadā Vācija un Krievija pastiprināja, noslēdzot savstarpējās militārās palīdzības līgumu. 1864. gadā izveidoja zemes sapulču sistēmu, kurām nodeva daļēju kontroli pār pašvaldības funkcijām un skolu dibināšanu. 1864. gadā veic tiesu reformu, pēc Francijas un Vācijas parauga tiesās ieviesa piesēdētājus un advokātus, izbeidza spīdzināšanu un miesassodus.
1867. gadā Krievija pārdeva Krievijas Ameriku ASV un pievērsās Turkestānas iekarošanai, saasinot Lielo spēli ar Lielbritāniju. Pēc vienošanās ar Japānu 1875. gadā anektēja Sahalīnas dienviddaļu. 1870. gadā ieviesa vēlētas pilsētu domes. Pēc 1870. gada franču-prūšu kara, kas demonstrēja modernās armijas pārākumu, 1874. gadā notika armijas reforma, ar kuru izbeidza 25 gadus ilgā karadienesta sistēmu, un ieviesa vispārējo iesaukumu. 1876. gadā sākās bulgāru sacelšanās pret Osmaņu impēriju. Krievija piedāvāja Austrijai kopīgu karu pret turkiem. Kad Austrija atteicās, sākās krievu-turku karš, kas beidzās ar Krievijas Impērijas karaspēka nonākšanu Konstantinopoles pievārtē. Satrauktas par Krievijas Impērijas dominanci Balkānos un Turcijā, Eiropas lielvalstis Berlīnes kongresā pieņēma Krievijai neizdevīgus lēmumus.
19. gadsimta vidū Krievijas Impērijā sāka veidoties dažādas revolucionāru grupas, kas sāka teroristiskus uzbrukumus ierēdņiem. 1878. gada 24. janvārī Vera Zasuļiča šāva uz Sanktpēterburgas gubernatoru, ģenerāli Trepovu, kurš bija Nikolaja I ārlaulības dēls. Tiesas piesēdētāji Zasuļiču attaisnoja. 1878. gada 4. augustā nodūra žandarmērijas priekšnieku Mezencevu. 1879. gada 19. novembrī bumbas sprādzienā cieta ķeizara vilciens.
Lai arī Krievijas Impērijas teritorija paplašinājās, un dzelzceļu kopējais garums palielinājās no 1000 kilometriem 1860. gadā līdz 22 865 kilometriem 1880. gadā, tā joprojām bija industriāli mazattīstīta valsts ar nabadzīgiem iedzīvotājiem. Šajā laikā uzplauka krievu literatūra (Fjodors Dostojevskis, Ļevs Tolstojs, Ivans Turgeņevs, Antons Čehovs) un mūzika (Modests Musorgskis, Nikolajs Rimskis-Korsakovs, Pjotrs Čaikovskis).
1880. gada 5. februārī notika sprādziens Ziemas pilī, bojā gāja gandrīz 70 cilvēki. Pēc sešiem atentāta mēģinājumiem, teroristiem 1881. gada martā izdevās nogalināt imperatoru Aleksandru II. Neilgi pirms nogalināšanas Aleksandrs II bija apstiprinājis konstitūcijas projektu, kas izveidotu vēlētu pārstāvju palātu. Projekts apstājās līdz ar imperatora nogalināšanu. 1881. gada 14. augustā Aleksandrs III apstiprināja likumu par miera un kārtības saglabāšanu valstī, ar kuru drošības iestādēm piešķīra plašas aresta tiesības, atviegloja ārkārtas stāvokļa ieviešanu reģionos, kā arī ļāva režīma politiskos pretiniekus nodot kara tiesām.
Aleksandrs III
1881. gadā tronī kāpa Aleksandrs III, kas tajā pašā gadā pagarināja aliansi ar Vāciju un Austroungāriju, bet 1887. gadā noslēdza jaunu militāro līgumu ar Vāciju. Aleksandrs III ieviesa policejisku režīmu, pastiprināja Iekšlietu ministrijas, policijas un Ohrankas kontroli pār sabiedrību. Pastiprinājās pārkrievošanas politika, aktīvi cēla pareizticīgo baznīcas. Sākās Nometinājuma joslā ierobežoto ebreju masveida emigrācija uz ASV. 1882. gadā ieviesa pirmo industriālā darba kodeksu, kas paredzēja darba inspekcijas, kā arī sieviešu un bērnu darba ierobežošanu. Tika ierobežoti valsts tēriņi un samazināts nodokļu slogs zemniekiem. Krievijas laukos zeme piederēja zemnieku kopienām, kas, pieaugot cilvēku skaitam, to sadalīja aizvien mazākos laukos. Krītoties graudu cenām, laukos bieži plosījās bads, sākās darba meklētāju pārvietošanās uz industriālajiem centriem. Valdība veicināja zemnieku pārcelšanos uz mazapdzīvotajām Centrālāzijas un Sibīrijas zemēm, kur tiem piešķīra lauksaimniecības zemi.
Aleksandrs III atjaunoja kārtību, apturot jebkādas tālākas reformas un atgriežoties pie Nikolaja I birokrātiskā pārvaldes modeļa. Politisko stagnāciju imperators kompensēja ar masīvu smagās rūpniecības attīstību. Vadošo lomu šeit spēlē finanšu ministrs Sergejs Vitte. Dzimtbūšanas atcelšana neatrisināja zemes jautājumu. Sākoties industrializācijai, miljoniem zemnieku plūdu uz pilsētām un industriālajiem rajoniem, veidojot strādnieku šķiru, kas ātri radikalizējās.
1891. gadā Vācijas Impērijas ķeizars Vilhelms II izlēma nepagarināt militāro savienību ar Krievijas Impēriju. Aleksandrs III drīz noslēdza aliansi ar Francijas Trešo republiku, kas sāka finansēt Krievijas industrializāciju un dzelzceļu būvi. 1891. gadā sākās Transsibīrijas dzelzceļa celtniecība.
20. gadsimts
1894. gadā tronī kāpa Nikolajs II, kas līdz savas varas beigām gan centās saglabāt tēva autokrātisko valdības stilu un absolūto monarhiju, gan arī veicināt industrializāciju. Ja 1892. gadā Krievijas Impērijā ieguva 6,9 miljonus tonnas ogļu, tad 1905. gadā jau 18,7 miljonus tonnu. Palielinājās lauksaimniecībā izmantotās zemes teritorija un pārtikas pamatproduktu ražas. 1898. gadā pagrīdē nodibināja Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju, bet 1900. gadā sāka veidoties Sociālistu revolucionāru partija.
Pie impērijas Tālo Austrumu robežām notika Pirmais Japānas-Ķīnas karš, kurā Japāna ieguva kontroli pār Mandžūrijas piekrasti. Francijas, Vācijas un Krievijas spiediena rezultātā Japāna bija spiesta jauniegūtās teritorijas pamest, ko izmantoja Eiropas valstis, lai pašas iegūtu teritorijas Ķīnas piekrastē. Krievijas invāzijas Mandžūrijā rezultātā Krievija ieguva Portartūras ostu, kur izbūvēja cietoksni. Šajā laikā sākās Krievijas un Japānas konflikts par kontroli Korejā, kas pierima, abām valstīm militāri iesaistoties Bokseru sacelšanās apspiešanā.
1904. gadā Japāna uzbruka Portarturai, sākot Krievijas-Japānas karu. Pēc sakāvēm Japānas-Krievijas karā impērijā sākās 1905. gada revolūcija, pēc kuras atsākās straujāka ekonomiskā izaugsme. 1908. gada Jaunturku revolūcija iesāka Osmaņu impērijas galīgā sabrukuma posmu, atjaunojās Krievijas cerības iegūt Konstantinopoli un Dardaneļus.
1910. gada krievu armijas plāns paredzēja Osmaņu impērijas kristiešu tautu sacelšanos, slepeno aģentu aizsāktu ugunsgrēku koka ēku pilnajā Konstantinopolē, un krievu desantu Osmaņu impērijas galvaspilsētā. Vienlaikus armijas štābam bija skaidrs, ka vismaz 300 000 kareivju desants pāri Melnajai jūrai nebija Krievijas iespēju robežās.
1910. gada Plāns 19 karam ar Vāciju paredzēja aizsardzības cietokšņu nojaukšanu un vācu armijas ievilināšanu dziļāk Krievijā, kur to varētu vieglāk sakaut. Vienlaikus tika palielināti krievu armijas spēki Kaukāzā pie Turcijas robežas.
1912. gadā Japāna atzina Krievijas ietekmes zonu Mandžūrijas ziemeļos un jaunā Ķīnas Republika akceptēja Ārējās Mongolijas autonomiju spēcīgā Krievijas ietekmē. 1914. gadā briti atzina krievu kontroli pār Harbinu. Krievijas politiskā un ekonomiskā ietekme izpletās Persijas ziemeļos, īpaši Persijas Azerbaidžānā un Gīlānā. Lai nodrošinātu satiksmi ar Vladivostoku un Tālajiem Austrumiem, Transsibīrijas dzelzceļam tika būvēts otrais sliežu ceļš.
Armijas modernizācija
Laikā no 1908. līdz 1912. gadam impērijas militārie tēriņi pieauga no 608,1 miljoniem līdz 814,5 miljoniem rubļu. Šajā laikā gandrīz dubultojas kara flotes budžets, kas bija nepieciešams, lai segtu lielos flotes zaudējumus Japānas-Krievijas karā. 1910. gadā pieņēma militārās modernizācijas programmu, kuras ietvaros 1911. un 1912. gados apstiprināja modernizāciju Melnās un Baltijas jūras flotēs. Krievijas Impērija karakuģus izlēma būvēt pati, kas nozīmēja, ka tie maksāja par 60% dārgāk un divreiz ilgāk, nekā ja tie būtu pirkti no Lielbritānijas. Uz Pirmā pasaules kara sākumu tikai daži kuģi bija pabeigti un gatavi karam.
Par spīti straujajai modernizācijai, Krievijas Impērijas armija atpalika no Centrālajām valstīm artilērijā un īpaši, lielkalibra artilērijā. 1914. gadā Vācijai bija 575 lielkalibra lielgabali, Francijai 180 un Krievijai 240. Aizsardzības cietokšņi Polijā bija morāli un fiziski novecojuši. Modernā artilērija tos varēja apšaudīt no attāluma, kas pārsniedza novecojušo cietokšņu lielgabalu šaušanas attālumu. 1909. gadā Suhomļinovs, tajā laikā vēl Ģenerālštāba priekšnieks, vēlējās nojaukt un slēgt daudzus cietokšņus Baltijā un Polijā, neredzot jēgu tērēt naudu to modernizācijai. Pēc spēcīgas pretestības valdībā, 1910. gadā viņš pieņēma lēmumu dažus no cietokšņiem Polijā saglabāt un iekonservēt.
1909. gadā par Kara ministru ieceltais Suhomļinovs palielināja armijas miera laika izmēru no 31 armijas korpusa līdz 37 korpusiem, 27 no kuriem bija izvietoti Krievijas Impērijas Eiropas daļā. Sākoties karam, no rezervistiem būtu jāizveido 35 divīzijas. Viņš palielināja artilērijas un sapieru vienību skaitu, cenšoties armiju padarīt tehniski modernāku. Kopumā Krievijas armijas skaitliskais sastāvs pieauga līdz 3,258 miljoniem kareivju. Mobilizācijas sistēma tika izmainīta tā, lai rezervisti ātri sasniegtu un pievienotos vienībām savā mītnes reģionā, nevis dotos uz frontes vienībām Polijas pierobežā. Tādējādi uz fronti varētu nosūtīt jau pilnībā sagatavotas vienības.
1913. un 1914. gadā Krievijas Impērija izstrādāja jaunu armijas spēju palielināšanas programmu, kas bija jāpabeidz līdz 1917. gadam. Miera laika armijas sastāvs palielinātos par 800 000. Ievērojami palielinātos artilērijas vienību skaits un daudzums, kuras atbalstītu kara aviācija. Rietumu pierobežas cietokšņi Kauņā, Grodņā, Brestļitovskā un Novo Georgijevskā saņēma kājnieku un kavalērijas papildinājumus.
Silverchair
Silverchair ir Austrālijas alternatīvā roka mūzikas grupa. Grupas sākotnējais nosaukums bija Innocent Criminals. Tā 1992. gadā tika izveidota Ņūkāstlā, Jaundienvidvelsā. Izveidošanas laikā grupas dalībnieki bija tikai 12 gadus veci. Tās sastāvs grupas pastāvēšanas laikā nav mainījies: Daniels Džonss (Daniel Johns, solists un ģitārists), Kriss Džannū (Chris Joannou, basģitārists) un Bens Džilīzs (Ben Gillies, bundzinieks).
Silverchair 1994. gada vidū uzvarēja nacionālajā demo ierakstu konkursā, pēc kura parakstīja līgumu ar ierakstu kompāniju Murmur. Kopš tā laika grupa kļuva slavena ne vien Austrālijā, bet arī pasaules mērogā. Visi grupas pieci pašlaik izdotie albumi ir ieguvuši pirmās vietas Austrālijas albumu topā (ARIA Albums Chart).
1990. gados grupa spēlēja Grandžmūzika stila mūziku, kas tika salīdzināta ar tādām grupām kā Nirvana, Pearl Jam, Soundgarden un Black Sabbath, bet ar 1999. gada albumu Neon Ballroom mūzika sāka mainīties, tā kļuva nosvērtāka un mazāk trokšņaina.
Krievijas Impērija
Pirmais pasaules karš
Sākoties Jūlija krīzei Austroungārijas un Serbijas attiecībās, Krievijas Impērija veica daļēju savu spēku mobilizāciju. 30. jūlijā 18:00 sākās vispārējā mobilizācija. 1,42 miljoniem kareivju drīz pievienojās gandrīz 4 miljoni rezervistu. Krievija uzsāka sava Plāna 19 īstenošanu. Tomēr 1914. gada augustā-septembrī Tannenbergas un Pirmajā Mazūrijas ezeru kaujā Austrumprūsijā Krievijas Impērijas armijas cieta smagu sakāvi. 1915. gada jūlijā sākās Lielā atkāpšanās, kuras laikā tika zaudēta Polija, Galīcija, Lietuva un Kurzeme. Militārās neveiksmes piespieda Nikolaju II atkal sasaukt Valsts domi, kurā liberālo Oktobristu un Konstitucionālo demokrātu partiju deputāti apvienojās Progresīvajā blokā, pieprasot domei atbildīgas valdības izveidošanu, ko imperators noraidīja un atkal pārtrauca Domes darbu. No 1915. gada jūlijam līdz 1917. gada februārim Krievijai bija četri premjerministri, seši iekšlietu ministri, trīs ārlietu ministri, četri kara ministri, četri tieslietu ministri. Straujo ministru maiņu iemesls bija tas, ka Nikolajs II ilgstoši uzturējās armijas štābā Mohiļevā, varu Petrogradā atstājot savai sievai, kas bija nonākusi Rasputina ietekmē.
No kara sākuma līdz 1915. gada beigām Krievijas armijā bija iesaukti 11,6 miljoni cilvēku no kuriem 4 miljoni jau bija krituši vai sagūstīti. Lielie zaudējumi nozīmēja, ka uz fronti nosūtīja aizvien sliktāk apmācītus kareivjus, un samazinājās profesionālu virsnieku skaits. Vienlaikus strauji uzlabojās armijas apgāde ar ieročiem un munīciju.
1916. gada martā Krievijas karaspēks sāka neveiksmīgu uzbrukumu Narača ezera apkārtnē, zaudējot 110 000 kareivju pret vāciešu zaudētajiem 20 000. Lai papildinātu armijas rindas, 1916. gada jūnijā armijas darba vienībās pirmo reizi pavēlēja iesaukt 400 000 musulmaņu no Turkestānas, kas līdz tam bija atbrīvoti no karadienesta. Tas izsauca plašu 1916. gada sacelšanos, kuru armija brutāli apspieda, nogalinot tūkstošiem kazahu, turkmēņu un kirgīzu, daudzi no viņiem aizbēga uz Ķīnu. 1916. gada vasarā Austrumu frontē veiksmīgi izvērtās Brusilova pārrāvums un jaunu ofensīvu plānoja uz 1917. gada maiju.
Rietumu provinces
No 1710. līdz 1815. gadam Krievijas Impērija ieguva plašas teritorijas rietumos – Somijas lielhercogisti, Igaunijas guberņu, Livonijas guberņu, Kurzemes un Zemgales hercogisti, Polijas-Lietuvas ūnijas zemes, Besarābiju. 1710. gadā Igaunijas un Livonijas bruņniecība pārgāja Krievijas pakļautībā, pretī saņemot virkni privilēģiju. Pēteris I Baltijas provincēm garantēja plašu autonomiju un pašpārvaldes tiesības, atzina luterāņu baznīcas tiesības, atdeva muižniekiem zemes, kas bija pārgājušas Zviedrijas kroņa īpašumā. Vācu valoda palika pārvaldes un vietējo tiesu valoda, saglabājās Igaunijas un Vidzemes landtāgi un pilsētu rātes. Pēteris I gan šīs privilēģijas piešķīra ar atrunu, ka tās ir spēkā tikai uz viņa varas laiku. Abas jaunās provinces arī nesaņēma savu augstāko tiesu, bet bija pakļautas impērijas tiesai un Senātam. Atšķirībā no Ukrainas kazakiem, kuru autonomiju un tiesības Pēteris I strauji likvidēja, vācbaltiešu aristokrātija labi iekļāvās jaunās impērijas pārvaldes modelī. Katrīnas II varas laikā Igaunijā un Livonijā pastiprinājās centieni ieviest pārējā impērijā pastāvošos likumus un pārvaldes kārtību.
No Polijas-Lietuvas iegūtajā Baltkrievijas guberņā iepriekš pastāvošo poļu un lietuviešu administratīvo sistēmu ātri aizvietoja ar impērijas pārvaldes sistēmu, vienlaikus saglabājot poļu-lietuviešu civillikumus. Poļu-lietuviešu augstmaņi saglabāja otrā līmeņa amatus. Pretrunas starp vecajiem likumiem un jaunajiem impērijas likumiem izraisīja problēmas. Pāvils I 1796. gadā nolēma neturpināt pilnīgo pārvaldes sistēmas vienādošanu rietumu provincēs. Aleksandrs I apstiprināja Igaunijas un Livonijas privilēģijas, ar atrunu, ka tās ir spēkā tiktāl, cik tās nav pretrunā ar impērijas likumiem. Dzimtbūšanu, kas Somijā nekad nebija pastāvējusi, Igaunijā, Livonijā un Kurzemē atcēla laikā no 1816. līdz 1819. gadam, ar aktīvu Krievijas ķeizara Aleksandra I līdzdalību. Taču zemnieku pārvietošanās un īpašuma tiesības kādu laiku bija ierobežotas.
1802. gadā Aleksandrs I veica izglītības reformu, izveidojot sešus – Tērbatas, Kazaņas, Harkivas, Maskavas, Pēterburgas un Viļņas skolas apgabalus. Tērbatas skolas apgabalā galvenā izglītības valoda bija vācu, bet Viļņas apgabalā poļu. Šo tautību pārstāvji dominēja profesūrā, kurai bija tiesības izvēlēties mācību grāmatas. Somijas lielhercogistes izglītības sistēmā dominēja zviedru valoda. Tādējādi izglītības sistēma veicināja vietējās valdošās šķiras atsevišķās identitātes saglabāšanos. Ja Somijas un Baltijas zviedru un vācu aristokrāti bija lojāli imperatoram, tad bijušās Polijas-Lietuvas ūnijas zemēs tā nebija. Poļi šeit turpināja kontrolēt izglītības sistēmu līdz 1830.-1831. gada Novembra sacelšanās apspiešanai. Studentu nemieri jau 1823. gadā noveda pie stingrākas krievu ierēdņu kontroles Viļņas Universitātē. 1824. gadā Mogiļevas un Vitebskas guberņu izglītības sistēmas atdalīja no Viļņas skolu apgabala un nodeva Pēterburgas apgabala pakļautībā, bet 1829. gadā izveidoja atsevišķu Baltkrievijas skolu apgabalu.
Lai arī Polijas karalistei bija dota plaša autonomija, Aleksandrs I par Polijas armijas komandieri iecēla savu brāli Konstantīnu, bet par savu pārstāvi karalistē Novosiļcevu, kas pretēji konstitūcijai, piedalījās Valsts padomes sēdēs. Krievu iejaukšanās izraisīja poļu pretestību, kas sākot ar 1819. gadu noveda pie dažādu ierobežojumu ieviešanas karalistē. Nikolajs I bija vēl skeptiskāks pret poļiem, un pilnībā noraidīja idejas par poļu un lietuviešu zemju apvienošanu. Sekojot brāļa Konstantīna padomam, Nikolajs I 1829. gadā ieradās Varšavā, kur kronējās par Polijas karali un zvērēja saglabāt Polijas konstitūciju. Pēc Novembra sacelšanās apspiešanas, Polija vairāk atgādināja okupētu teritoriju, kurā varu nodrošināja armija, kamēr poļi savu dzīvi centās organizēt neatkarīgi no krieviem. Nikolaja I varas laikā visā impērijā pieauga administratīvā centralizācija. Taču tieši šajā laikā Baltijas provincēs zemniekiem piešķīra plašākas personīgās brīvības un īpašumtiesības, vienlaikus saglabājot valdošās vācbaltu aristokrātijas varu. 1849. gadā krievu intereses aizstāvošo Rīgas ģenerālgubernatoru Golovinu nomainīja vēciešiem simpatizējošais Aleksandrs Suvorovs. Viņa ietekmē, 1850. gada likums, kas paredzēja Baltijas provinču administrācijā lietot tikai krievu valodu, tika ignorēts vēl gandrīz 20 gadus. Tērbatas Universitāte saglabājās kā vāciskuma bastions.
Aleksandra II laika reformas saglabāja rietumu apgabalu atšķirību no pārējās impērijas. Uzskatot, ka daudzās impērijas problēmās vainojama Nikolaja I pārmērīgā centralizācijas politika, gubernatori atkal saņēma lielāku brīvību un bija vairāk gatavi ieklausīties vietējās problēmās. Suvorovam sekojošais ģenerālgubernators Vilhelms fon Līvens panāca to, ka daudzas no Aleksandra II reformām Baltijas provincēs netika ieviestas. Tikai 1870. gada administratīvās pārvaldes un 1874. gada militārā reforma tika īstenotas laicīgi, kamēr citi likumi sāka darboties tikai 1888.-1889. gadā, izraisot sašutumu par pēkšņo rusifikāciju. Zemes pārdošanu latviešu un igauņu zemniekiem joprojām kontrolēja vācbaltu muižnieki, nevis Krievijas ierēdņi. Civilās ierēdniecības vietā lielu lomu turpināja spēlēt landestāgi. Latviešu un igauņu nacionālā atmoda noritēja laikā, kad vācbaltiešu aristokrātija veiksmīgi bloķēja daudzus centrālās varas lēmumus. Rusifikācijas sākums vairs nevarēja apturēt šo nāciju veidošanos.
Pēc Nikolaja I laikā arestēto ukraiņu kultūras darbinieku atbrīvošanas, sākas ukraiņu kultūras atmoda. Aleksandra II varas pirmos gadus iezīmēja maigāka attieksme pret poļiem. 1862. gadā poļi atkal kontrolēja civildienestu un izglītību karalistē. Lai arī Janvāra sacelšanās rezultātā daudz kas tika zaudēts, no poļu muižnieku apspiešanas ieguvēji bija parastie poļu zemnieki, kuru socioekonomiskais stāvoklis uzlabojās. Visa poliskā apspiešana pēc 1863. gada Janvāra sacelšanās noveda arī pie ukraiņu kultūras un valodas ierobežošanas, kas turpinās līdz 1905. gadam. Poļi zaudēja savu ietekmi un īpašumus Mogiļevas un Vitebskas guberņās, viņu vietā nākot krievu garīdzniekiem, muižniekiem un ierēdņiem. Kijivas, Podolijas un Volīnijas guberņās poļu stāvokli apdraudēja ukraiņi, bet Kauņas un Viļņas – lietuvieši. Poļu apspiešana pavēra iespēju lietuviešu atmodai, lietuviešiem sākot atgūt savu nacionālo identitāti, taču arī viņi cieta no rusifikācijas, kas ilgst līdz 20. gadsimta sākumam. Pretestība rusifikācijai vēl vairāk apvienoja lietuviešu aktīvistus.
Somijas aristokrāti Aleksandram II lūdza sasaukt Somijas parlamentu, kas nebija sanācis kopš 1809. gada. Imperators sākotnēji to nevēlējās darīt, baidoties, ka tas mudinās arī poļus pieprasīt sava Sejma darbības atjaunošanu. Atšķirībā no poļiem, kas vēlējās atgūt neatkarību, Somijas zviedru aristokrāti uzskatīja Krievijas varu par sev izdevīgu. Arī krievu administrācija vēlējās novērst iespēju, ka neapmierinātie Somijas zviedri sagribētu atgriezties Zviedrijas pakļautībā. Somijas parlamentu sasauca 1863. gadā, poļu sacelšanās laikā, un turpmāk tas sanāca regulāri, izdodot likumus, kas veicināja lielkņazistes atšķirīgo stāvokli impērijā.
Impērijas politika bija pietiekami svārstīga, lai neskatoties uz krievu valodas, pareizticības un likumdošanas ieviešanu, rietumu provinces lielā mērā saglabātu savu individuālo un atšķirīgo raksturu līdz pat impērijas sabrukumam.
Kaukāza pakļaušana
Ziemeļkaukāzs, ar ko saprot zemes uz ziemeļiem no Kaukāza kalnu grēdas, iekļāva Nogaju stepi un Kalmiku stepi, kas robežojās ar Kubaņas un Kumas upēm. Terekas upe iezīmē robežu starp stepju līdzenumiem un Kaukāza kalniem. Šeit nepastāvēja senas kristiešu karalistes, kā Aizkaukāzā, un gandrīz visi iedzīvotāji bija musulmaņu nomadi, kas gadsimtiem ilgi atradās nominālā Osmaņu vai Sefevīdu Persijas valdnieku pakļautībā. Lielākās tautības bija kabardieši, kumiki, nogaji. Kumiki runāja tjurku saimes valodā, kamēr kabardu valoda piederēja Kaukāza valodu grupas Abhāzu-adigu valodas zaram.
Ziemeļrietumu un centrālo Kaukāzu apdzīvoja adigi, kurus sauca arī par čerkesiem. Kabardieši bija lielākā no adigu tautībām, kuri dzīvoja Lielajā un Mazajā Kabardijā. Austrumos no viņiem dzīvoja čečenu grupas, kamēr dienvidaustrumos inguši, osetīni un balkāri. Kabardu augstmaņi un sabiedrība bija stingri iedalīti dažādās šķirās, kamēr čečeni, adigeji un abadzehi veidoja brīvas klanu kopienas. Ja krievu kolonizatoriem parasti izdevās iegūt aristokrātu uzticību šķiriski dalītajās tautās, tad klanu kopienas izrādījās visgrūtāk pakļaujamas.
18. gadsimta vidū reģionā agresīvi sāk izplesties Krievijas Impērija. Tiek izveidota Mozdokas nocietinātā līnija. Vietējo augstmaņu bērni tiek ņemti ķīlniekos un sūtīti uz skolām, lai pievērstu tos krievu kultūrai un pareizticībai. Tiek celtas krievu militārās apmetnes, kurās dzīvo kazaki, veicināta pāriešana pareizticībā, kas daudziem vietējiem iedzīvotājiem liek spēcīgāk pieturēties pie tradicionālajām kalniešu paražām un islāma, ko uzskata par pretestības reliģiju. Islāms Dagestānā ienāca jau 7.-8. gadsimtā un tas bija vistradicionālākais musulmaņu reģions. Tikmēr čečenu, kabardu, osetīnu un ingušu vidū islāma ietekme sāk nostiprināties tikai 19. gadsimta laikā.
Aizkaukāzā Sefevīdu Persijas varai vājinoties, 18.gs. pirmajā pusē vietējie provinču pārvaldnieki kļūst par pusneatkarīgiem valdniekiem. Lai novērstu osmaņu varas izplešanos Kaukāza un Kaspijas jūras reģionā, Pēteris I 1722. gada jūlijā sāk karagājienu uz Kaspijas piekrasti (mūsdienu Azerbaidžānu) un iekaro zemes no Derbentas līdz Gīlānai. Pēc 1724. gada vienošanās ar Krieviju, osmaņi ieņem lielu daļu Aizkaukāza zemju. Krievijas izplešanās reģionā atsākas 1783. gadā, kad Kartli-Kahetija paraksta Georgijevskas līgumu, kļūstot par Krievijas protektorātu. 1799. gadā tiek pabeigts Gruzijas kara ceļš, kas veicina Gruzijas centrālo apgabalu iekļaušanu impērijas sastāvā 1801. gadā.
Krievijas armija 1770. gados cīnās ar kabardiešu, čečenu un nogaju nemieriem. 1780. gados tiek apspiesta šeiha Mansura sacelšanās (1785.-91.). 1790. gados dumpojas adigi. No 1829. līdz 1859. gadam ilgst karš ar Šamila vadītajiem kalniešiem.
Kaukāza pakļaušana ilgst līdz 19. gadsimta 60. gadiem. 1840. gados Kaukāza karam tiek tērēta 1/6 daļa impērijas budžeta. Kaukāza kara laikā Krievija zaudēja ap 100 000 kritušo un 900 000 mirušo no slimībām. Var pieņemt, ka kalniešu vidū mirstība bija līdzīga. Kopējais kalniešu iedzīvotāju skaits šajā laikā tiek lēsts ap 4 miljoniem cilvēku.
1860. gadā abadzehu, ubihu un šapsugu pārstāvji izveido čerkesu savienību, lai pretotos Krievijas ultimātam - pārcelties uz Kubaņas līdzenumiem vai doties uz Osmaņu impērijas zemēm. Čerkesi nosūta delegāciju ar palīdzības lūgumiem uz Stambulu, Parīzi, Lodonu. Nesaņemot atbalstu, 1863.-65. gados vairāki simti tūkstoši čerkesu un adigu pārceļas uz Osmaņu impēriju, kur to pēcnācēji veido lielas kopienas mūsdienu Turcijā, Izraēlā un Jordānijā.
Āzijas Krievija
Centrālāzijas kazahu klaniem bija trīs lielas grupas. Lielā (Vecākā) orda aizņēma zemes starp Irtišas upi un Tjanšana kalniem. Vidējā orda aizņēma zemes uz rietumiem, līdz Arāla jūrai. Mazā (Jaunākā) orda aizņēma zemes no Arāla jūras līdz Urālas upei. 17.gs. kazahus sāka apdraudēt augošā oiratu valsts Džungārijā. 18.gs. sākumā Lielā orda atzina sevi par oiratu vasali, kamēr Vidējā un Jaunākā orda bēga uz ziemeļrietumiem, 1717. gadā lūdzot aizsardzību Pēterim I. Šajā laikā Krievija nosūtīja militāru ekspedīciju uz Irtišas apkārtni, lai meklētu zeltu. Tiek uzcelti forti Omska, Pavlodara, Semipalatinska, Ustjkamenogorska. 1732. gadā Jaunākā orda zvērēja uzticību imperatorei Annai I. 1734. gadā to izdarīja arī Vidējā orda. Turpmākajos gados Krievija kazahu stepēs uzbūvēja aizsardzības fortu līniju. Aizbildinoties ar musulmaņu sacelšanos, 1871. gadā Krievijas karaspēks ieiet Ili ielejā, kuru atstāj tikai 1881. gadā.
Ķīnas un Krievijas starpā 1689. gadā bija noslēgts Nerčinskas līgums un 1727. gadā Kjahtas līgums, kas primāri regulēja abu valstu ekonomiskos sakarus un ietekmes sfēras. 1756. gadā Cjinu dinastijas Ķīna iznīcina oiratu valsti, Džungārijā nogalinot vismaz miljonu vietējo iedzīvotāju. Tas deva iespēju Krievijai nostiprināties reģionā, 1756. gadā anektējot Altaja reģionu, kuru Ķīna uzskatīja par sev pakļautu teritoriju, veicot vairākus militārus reidus. Vismaz 15 000 altajiešu bēga uz Krievijas teritoriju, Bijskas apkārtni. Krievija galīgi nostiprināja savas tiesības uz Altaju ar 1864. gada Čugučakas protokolu, kas noteica Krievijas-Ķīnas robežu. Pirms Krievijas varas nodibināšanas reģionā, Argunas – Amūras upju apgabala iedzīvotāji atradās vasaļatkarībā no jurčeniem.
Atšķirībā no Rietumvalstīm, kuru intereses Ķīnā parasti bija komerciālas, ekonomiski vājā Krievijas Impērija mērķtiecīgi sagrāba Cjinu robežapgabalus. 1855. gada septembrī Krievija oficiāli informēja Ķīnu par savām pretenzijām uz Amūras un Usūrijas zemēm. Ignorējot ķīniešu protestus, 1855., 1856., un 1857. gadā Krievijas ekspedīcijas kuģoja pa Amūru. 1856. gada decembrī Krievija anektē zemes starp Amūru un Usūriju. 1858. gadā nodibina Amūras kompāniju, kurai uztic tirdzniecību reģionā, bet savu tiesību nostiprināšanai, uz reģionu sāk nosūtīt kazaku ģimenes. Izmantojot dumpju plosītās Cjinu impērijas vājumu, ar 1858. gada Aigunas un 1860. gada Pekinas līgumiem Krievija sagrābj Piejūras provinci, Amūras upes ziemeļu krasta teritorijas un Usūrijas apkārtni. Pēdējās savas pastāvēšanas desmitgadēs Krievijas Impērija izplešas Mandžūrijā, un panāk mūsdienu Mongolijas teritorijas atdalīšanu no Ķīnas Republikas.
1711. gadā Kuriļu salu pamatiedzīvotāji aini nonāk Krievijas pakļautībā. 1792. gadā Katrīna II mēģina izveidot attiecības ar Japānu. Tas beidzas bez rezultātiem, un tikai vienam krievu kuģim ļauj ierasties Nagasaki ostā, lai tirgotos. Otrā delegācija uz Japānu dodas 1803.-6. gados, Aleksandra I varas laikā, taču japāņi atsakās no sarunām un liedz krievu kuģiem ierasties Nagasaki ostā. 1855. gadā Krievija un Japāna noslēdz Šimodas līgumu, nodibinot diplomātiskās un tirdzniecības attiecības. Krievijas ekspansija Korejā un Mandžūrijā, ko Japāna uzskatīja par savas ietekmes zonām, japāņos rada pārliecību, ka Krievija ir viņu lielākais sāncensis reģionā. Krievijas ambīcijas auga straujāk par atbalstošās infrastruktūras iespējām, ko demonstrēja 1904.-5. gada krievu-japāņu karš, kad impērijas armijai bija jākaro grūti sasniedzamā reģionā.
Transsibīrijas dzelzceļa celtniecība, Krievijas invāzija Mandžūrijā, un flotes bāzu iegūšana, neveicināja cerēto tirdzniecības pieaugumu ar Ķīnu. 1895. gadā Krievija uz Ķīnu eksportēja preces 5 miljonu rubļu vērtībā. 1900. gadā eksports sasniedza 6,7 miljonus. Tikmēr no Ķīnas eksports uz Krieviju pieauga no 41,5 miljoniem rubļu 1895. gadā uz 56,5 miljoniem 1903. gadā.
Ārpolitika
Impērijas politiku Melnās jūras reģionā un naidīgās attiecības ar Osmaņu impēriju ietekmēja sapnis par pareizticīgās Bizantijas impērijas atjaunošanu. Krievija regulāri karo šajā reģionā, iegūstot aizvien lielāku kontroli pār Melnās jūras piekrastes zemēm. Pēc 1774. gada Kučuk-Kainardžas līguma Krievijai bija pretenzijas uz visu Osmaņu pakļautībā esošo pareizticīgo iedzīvotāju aizsardzību. Katrīnas II Grieķu projekts paredzēja Balkānu iekarošanu kopā ar Svētās Romas impērijas imperatoru Jozefu II, izveidojot grieķu karalisti, kurā valdītu viņas mazdēls Konstantīns.
19. gadsimta sākumā imperators Aleksandrs I pieļāva stratēģisku kļūdu, atsakoties palīdzēt grieķiem neatkarības karā. Grieķiem palīdzēja briti un franči, kas ieguva ietekmi jaunajā valstī. Rietumvalstis arī sāka pretoties Krievijas Impērijas ambīcijām reģionā, un aizstāvēja novājināto Osmaņu impēriju no sabrukuma. Tas noveda pie 1853.-1856. gada Krimas kara. 20 gadus vēlāk Berlīnes kongress neļāva Krievijas Impērijai pilnībā izmantot uzvaru 1877.-1878. gada krievu-turku karā, atkal nostājoties Osmaņu pusē un bloķējot Balkānos dominējošas Bulgārijas kņazistes izveidošanu. Krievijas ambīcijas tagad sadūrās ar Grieķijas Karalistes ambīcijām, kas sevi uzskatīja par vienīgo dabīgo Bizantijas impērijas mantinieci un pareizticīgo grieķu apdzīvoto zemju apvienotāju.
Pēc Berlīnes kongresa Krievija uzturēja saspīlētas attiecības ar seno sabiedroto Austroungāriju Balkānos, un Lielbritāniju Centrālāzijā. Dažu gadu laikā tika zaudēta politiskā ietekme jaunizveidotajā Bulgārijā. Aleksandrs III noraidīja idejas par militāru iebrukumu Bulgārijā, lai gāztu neatkarīgu politiku veidojošo Aleksandu I. Tāda rīcība pret Krieviju apvienotu visas Eiropas lielvaras. Gandrīz bankrotējusī impērija nevarēja riskēt. Krievijas organizēts militārs apvērsums 1886. gadā noveda pie Aleksandra I gāšanas pie varas. Taču 1887. gada jūnijā Bulgārijas Nacionālā sapulce par jauno valdnieku ievēlēja Ferdinandu I. Sarūgtinātā Krievija viņu diplomātiski neatzina nākamos desmit gadus.
Pēc Krimas kara jaunais valdnieks Aleksandrs II pareizticīgajā reliģijā bāzēto ārpolitiku aizvietoja ar panslāvu slavofīliju, kurā uzsvars tika likts uz apspiesto Balkānu slāvu aizstāvību. Pēc Berlīnes kongresa neveiksmes panslāvisms apsīka, taču Krievija jorpojām saglabāja interesi par Balkāniem un Svēto zemi (Palestīnu). 1882. gadā nodibina imperiālo Palestīnas biedrību, kas nodarbojas ar Palestīnas un Sīrijas pareizticīgo iedzīvotāju atbalstu, Svētās zemes izpēti un svētceļojumu organizēšanu. 1894. gadā Konstantinopolē izveidoja Krievijas arheoloģisko institūtu, kas arī iesaistījās dažādās pareizticīgo aktivitātēs.
Nikolajs II bija Maskavijas tradīciju un absolūtisma piekritējs, uzskatot, ka Krievijai jāizvairās no aliansēm un jāvadās tikai pēc savām interesēm. Kā viens no galvenajiem mērķiem bija Bosfora un Dardaneļu iegūšana. Kad 1908.-1909. gada Bosnijas krīze beidzās ar Krievijas diplomātijas zaudējumu, 1909. gada aprīlī krievu diplomāts un Tuvo Austrumu eksperts Mansurovs publicēja rakstu, kurā definēja Krievijas mērķus - aizstāvēt Balkānus un Mazāziju no Vācijas Impērijas ietekmes. Panslāvisms ārpolitikai esot traucējis, atgrūžot pareizticīgo bet neslāvisko Rumānijas Karalisti, un lielāka uzmanība atkal jāpievērš visu pareizticīgo apvienošanai.
Balkāni
19.gs. laikā Balkāni kļuva par nebeidzamu konfliktu avotu. Te saskārās vietējo tautu vēlmes pēc nacionālās neatkarības un Eiropas lielvaru konfliktējošās intereses. Pēc Krievijas sakāves Krimas karā, Balkānu tautas un Tuvo Austrumu kristieši sāka meklēt aizstāvību pie citām Eiropas lielvarām. Krievijas Impērija centās atjaunot savu prestižu, un 1870. gadā paziņoja, ka lauž 1856. gada Parīzes miera līguma saistības. 1871. gadā Londonas konference apstiprināja Krievijas lēmumu. Balkānos Krievijas Impērijas mērķis bija lielas bulgāru valsts izveidošana, kas atrastos Krievijas- impērijas ietekmē. Šo ideju aizstāvēja grāfs Ignatjevs, Krievijas vēstnieks Konstantinopolē no 1864. līdz 1877. gadam, un Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs II. Pēc ilgstošiem centieniem atrisināt Balkānu valstu konfliktu sarunu ceļā, 1877. gada 12. aprīlī Aleksandrs II pieteica karu Osmaņu impērijai. Aleksandrs II un ārlietu ministrs Gorčakovs piekrita citu lielvaru prasībām par to, ka Krievija neokupēs Konstantinopoli un neveiks robežu izmaiņas, taču vienlaikus plānoja jauno valstu robežas Balkānos, kā arī Besarābijas dienvidu un Batumi ostas aneksiju. 1878. gada janvārī Krievijas armija bija gatava iebrukt Konstantinopolē, taču Marmora jūrā ieradās britu karaflote, un 1878. gada 19. februārī tika parakstīts Sanstefano pamiers ar osmaņiem. Lai novērstu no Krievijas atkarīgas Bulgārijas izveidošanu, 1878. gada vasarā notika Berlīnes kongress, kas izveidoja jaunu politisko kārtību Balkānos, samazinot Krievijas ietekmi, saglabājot Osmaņu varu un apmierinot Austroungārijas prasības. Bulgārijas kņaziste ātri atbrīvojās no Krievijas ietekmes un vienīgi nelielā Melnkalnes kņaziste palikta tās uzticīga sabiedrotā. Sabrūkot panslāvu konfederācijas idejām, Krievijas plāni reģionā saistījās ar Dardaneļu un Konstantinopoles iegūšanu. Tam pretojās Lielbritānija, kuras karaflote kontrolēja Vidusjūru. Šī iemesla dēļ Krievija uzturēja labs attiecības ar Vācijas un Austroungārijas impērijām, 1881. gadā atjaunojot Trīs imperatoru savienību.
19.gs. beigās Osmaņu impērijā pieauga Vācijas ekonomiskā un militārā ietekme, kas izraisīja satraukumu ne tikai Krievijā, bet arī Francijā un Lielbritānijā. Tikmēr Austroungārija turpināja palielināt savu ekonomisko ietekmi Balkānos, apdraudot Krievijas intereses. Saspīlējumu Balkānos radīja Maķedonijas reģions, kuru Berlīnes kongress bija atstājis osmaņu kontrolē, bet kuru iegūt vēlējās Grieķijas karaliste, Bulgārijas kņaziste un Serbijas karaliste. Maķedonijas slāvi bija etniski un lingvistiski tuvi bulgāriem. Par Maķedonijas kontroli cīnījās arī jaunizveidotā Bulgārijas pareizticīgā baznīca un Konstantinopoles grieķu patriarhāts. Starp dažādo pušu piekritējiem sākās partizānu cīņas un terora uzbrukumi. 1896. gadā normalizējās Krievijas attiecības ar Bulgāriju, kuras galvenais partneris joprojām palika Austroungārija. Pēc 1903. gada apvērsuma Serbija ātri kļuva par ciešu Krievijas sabiedroto. 1896. gadā Nikolajs II apmeklē Vīni, iezīmējot Austroungārijas un Krievijas Impērijas attiecību uzlabošanos. 1897. gadā tās noslēdza līgumu uz desmit gadiem, apņemoties nemainīt esošo stāvokli Balkānos. Austroungārija brīdināja, ka krīzes gadījumā anektēs Bosniju-Hercegovinu. Lai arī 19.gs. pēdējos un 20.gs. pirmajos gados Krievija bija aizņemta ar invāziju Mandžūrijā, 1902. gadā impērija parakstīja militāru vienošanos ar Bulgāriju. 1903. gadā Maķedonijas slāvi sāka neveiksmīgu sacelšanos. 1903. gadā Austroungārijas un Krievijas imperatori tikās Murcštegā (Mürzsteg), vienojoties, ka Maķedonijā jāievieš abu lielvaru kontrole. Pēc Lielbritānijas iejaukšanās uz provinci nosūtīja četrus (Krievijas, Austroungārijas, Lielbritānijas, Francijas) inspektorus, kuru uzdevums bija veicināt pārvaldes reformas. Lielvaru cīņa par vienādu ietekmi saasināja savstarpējos lielvaru konfliktus. 1907. gadā Austroungārija atteicās atbalstīt tiesu reformu un 1909. gada maijā sultāns lūdza izbeigt starptautisko inspektoru darbu. Tikmēr Austroungārija, redzot Krievijas aizņemtību Tālajos Austrumos, un krievu-japāņu kara sākšanos, sāka apsvērt iespēju anektēt Bosniju-Hercegovinu, apmaiņā piedāvājot neiebilst pret Krievijas vēlmi okupēt Dardaneļus.
1908. gada jūlija Jaunturku revolūcija Osmaņu impērijā iezīmēja Bosnijas krīzes sākšanos, un Krievijas diplomātijas zaudējumu Balkānos. 1909. gadā Krievija atteicās no tālāka konflikta ar Japānu un teritoriālām pretenzijām Indijas virzienā, atkal pievēršoties Balkāniem, kur tā vēlējās mazināt Austroungārijas un Vācijas ietekmi. 1909. gada aprīlī tiekas Bulgārijas un Serbijas karaļi. 1910. gada februārī Krievijā ieradās Bulgārijas karalis, 1912. gada aprīlī Bulgārijas delegācija, bet 1912. gada maija beigās Bulgārija parakstīja līgumu ar Grieķijas Karalisti. Vienlaikus Krievija baidījās, ka Balkānu kara sākšanās varētu novest pie Austroungārijas un Vācijas militāra iebrukuma reģionā, tāpēc 1912. gada rudenī publiski brīdināja Balkānu valstu valdības izvairīties no agresīvas politikas. 9. oktobrī Melnkalnes Karaliste pieteica karu Osmaņu impērijai, iesākot Balkānu karus. Kad Bulgārijas armija atradās 45 kilometru attālumā no Konstantinopoles, Krievija lūdza Francijas un Lielbritānijas atbalstu, lai apturētu tālāku uzbrukumu Dardaneļu virzienā. Austroungārija aizstāvēja neatkarīgas Albānijas izveidošanu, lai tā veidotu pretsvaru Serbijai. Krievija cerēja izveidot Balkānu pareizticīgo valstu federāciju, kurā iekļautos arī Rumānijas Karaliste. Bulgārijas pārmērīgās ambīcijas noveda pie Otrā Balkānu kara, kas beidzās ar tās sakāvi.
Dardaneļu problēma
Nikolaja II varas laikā regulāri tika apskatīti plāni par Dardaneļu, Konstantinopoles un armēņu teritoriju okupāciju. Vilhelmam II draudzīgā sultāna gāšana Jaunturku revolūcija laikā, noveda pie vācu-osmaņu attiecību atvēsināšanās. Sākoties Pirmajam Balkānu karam, Vācija paziņoja, ka saglabās neitralitāti un osmaņiem nepalīdzēs. Tas spieda arī Austroungāriju palikt neitrālai, un pieņemt to, ka Serbija okupē Adrijas jūras piekrasti, kuru pati bija sen vēlējusies iegūt. Uz risku, ka ambiciozā Bulgārija varētu iekarot Konstantinopoli, Krievija reaģēja, 1912. gada novembrī izsludinot daļēju mobilizāciju Polijā, un apsverot iespēju veikt daļēju mobilizāciju citos rietumu pierobežas apgabalos. Nikolaja II vadīta valdības un armijas apspriede nonāca pie slēdziena, ka šāda mobilizācija novestu pie Austroungārijas mobilizācijas, kam sekotu Vācijas mobilizācija un vispārējs Eiropas karš – tieši kā 1914. gada vasarā. Krievija saglabāja iespēju uz apdraudēto Konstantinopoli nosūtīt Melnās jūras karafloti, lai aizsargātu to no bulgāriem, un lai nodrošinātu kristiešu drošību no iespējamās turku izrēķināšanās.
Osmaņu kari ar itāļiem un Balkānu valstīm apdraudēja kuģošanu pa Dardaneļiem, kas smagi ietekmēja Ukrainas reģionu ekonomiku un Krievijas kopējo eksportu, kas 1913. gadā bija 20% zemāks par 1911. gada līmeni. Krievijas svarigākais eksports bija graudi, kuru lielāko daļu eksportēja pa Dardaneļiem. Eksporta ienākumu samazinājums apdraudēja Krievijas izaugsmi. 1913. gada novembrī pienāca ziņas, ka Vācijas virsnieki Limana fon Zandersa vadībā pārņems Dardaneļu krasta aizsardzības spēku vadību. Krievijai tas nozīmēja risku, ka tās ienaidniece Vācija jebkurā brīdi var bloķēt visu Melnās jūras eksporta tirdzniecību, kā arī iznīcināt Krievijas sapni par Dardaneļu sagrābšanu. Krievijas ministri 1913. gada beigās un 1914. gada sākumā izvērtēja stratēģiskos riskus, ko Dardaneļu zaudēšana Vācijai radītu Balkānos, Melnajā jūrā un Mazāzijā. Rodas ideja par Osmaņu impērijas galīgu sadalīšanu kopā ar Franciju un Lielbritāniju. Tas novestu pie Eiropas kara, kuru valdības un armijas vadītāji uzskatīja par uzvarāmu. 1914. gada 8. februārī notiek armijas un flotes vadības tikšanās, kas izskata Konstantinopoles okupēšanas plānus. Martā Valsts dome piešķir 102 miljonus rubļu Melnās jūras karaflotes vajadzībām. Vienlaikus, Krievija saprata, ka reāli Konstantinopoles okupācijas operāciju varētu veikt tikai pēc vairākiem gadiem.