cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klāgenfurte
Klāgenfurte ir pilsēta Austrijas dienvidos pie Glānas upes netālu no Slovēnijas robežas. Tā ir Karintijas federālās zemes galvaspilsēta ar vairāk kā 90 000 iedzīvotāju pilsēta ir sestā lielākā pilsēta Austrijā. Pilsētā dzīvo vēsturiska Karintijas slovēņu minoritāte. Pilsētas teritorija ir sadalīta 16 rajonos. Klāgenfurte atrodas 446 metrus virs jūras līmeņaun ir 120,11 km2 liela. Pilsētas teritoriju ieskauj ar mežiem klāti pakalni un kalni ar augstumu līdz 1000 metriem virs jūras līmeņa. Uz dienvidiem no pilsētas atrodas Karavanku grēda, kas atdala Austriju no Slovēnijas. Apkārtnē ziemas sporta centri.
Vēsture
Pilsēta attīstījās ļoti lēni līdz 1514. gadā Svētās Romas impērijas imperators Maksimiliāns I izvēlējās Klāgenfurti par reģiona galvaspilsētu un sākās pilsētas strauja attīstība.
1809. gadā Klāgenfurti ieņēma Napoleona karaspēks.
2.pasaules kara laikā Klāgenfurte tika bombardēta, bet tūlīt pēc kara tā ietilpa Lielbritānijas okupācijas zonā. 1947. gadā pilsētā uzcēla pirmo TEC Austrijā, bet 1961. gadā vecpilsētā tika izveidota pirmā gājēju zona valstī.
Cilvēki
Klāgenfurtē dzimuši:
AM
AM var būt:
Risto Riti
Risto Heiki Riti (dzimis, miris ) bija 5. Somijas prezidents. Bija Somijas premjerministrs Ziemas kara laikā un Somijas prezidents Turpinājuma kara laikā.
Biogrāfija
Dzimis daudzbērnu zemnieka ģimenē. 1909. gadā pabeidza tieslietu studijas Helsinku Universitātē. Vēlāk kļuva par viena no Somijas bagātākā cilvēka Alfrēda Kordelina juristu un draugu. Bija liecinieks kā 1917. gada 7. novembrī Kordelinu nogalināja matrozis boļševiks.
1919. gadā Riti tika ievēlēts Somijas parlamentā. 1921. gadā viņš kļuva par valsts finanšu ministru, bet no 1923. līdz 1939. gadam strādāja par Somijas bankas prezidentu.
Pēc PSRS uzbrukuma Somijai un Ziemas kara sākuma Riti piekrita kļūt par valsts premjerministru. Pēc Ziemas kara 1940. gada 12. martā bija viens no Maskavas miera līguma parakstītājiem no Somijas puses. Pasliktinoties prezidenta Kiesti Kallio veselības stāvoklim, 1940. gada 19. decembrī Riti tika ievēlēts par valsts prezidentu, un veica šos pienākumus Turpinājuma kara laikā. Pēc vācu armijas sakāvēm frontē, Sarkanajai armijai atkal ieņemot Viborgu, demisionēja, tā ļaujot Somijai sākt pārrunas ar PSRS par izstāšanos no kara.
Pēc kara PSRS spiediena rezultātā tika tiesāts kā t.s. "atbildīgais par karu". Tika notiesāts uz 10 gadiem cietumā. Somijas prezidenta apžēlots 1949. gadā. Miris 1956. gadā, apglabāts ar valsts vadītāja godu. 2004. gadā ieguvis otro vietu (tūlīt pēc Karla Gustava Mannerhema) televīzijas balsojumā par "izcilākajiem somiem".
Pauls Fromholds-Treijs
Pauls Fromholds-Treijs (de; dzimis, miris ) bija vācbaltiešu Latvijas luterāņu mācītājs. Kalpoja Sarkandaugavas Svētās Trīsvienības luterāņu baznīcas draudzē. Bija Latviešu literārās biedrības biedrs.
Dzīvesgājums
Dzimis Nītaures luterāņu draudzes mācītāja Ditmara Fromholda-Treija (1827—1873) ģimenē. Viņa vectēvs bija Johans Hermanis Treijs (1794—1849), Rīgas Jāņa latviešu draudzes virsmācītājs un avīzes "Tas Latviešu Ļaužu Draugs" izdevējs. Studēja Tērbatas Universitātē filoloģiju, vēlāk teoloģiju.
Ordinēts par mācītāju 1881. gadā. No 1883. gada Irbes draudzes mācītājs. Baltijas pārkrievošanas laikā 1891. gadā apcietināts par "mēģinājumu atturēt savus draudzes locekļus no pāriešanas pareizticīgo baznīcā" un atstādināts no amata. 1896. gadā viņu aicināja kļūt par Rīgas Trīsvienības latviešu draudzes mācītāju Sarkandaugavā. 1905. gada revolūcijas laikā nonāca konfliktā ar nemierniekiem. Kad Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 3. janvārī Rīgā ienāca Sarkanā armija, 4. janvārī mācītāju Treiju apcietināja un ieslodzīja Matīsa cietumā. Februārī avīzē “Sarkanais Karogs” parādījās raksts, kas uzaicināja visus tos, kuriem būtu par Treiju ko liecināt, pieteikties pie tribunāla. Viņu apsūdzēja par to, ka 1905. gadā Treijs esot piedalījies divu draudzes locekļu nošaušanā.
Nošauts Matīsa cietuma pagalmā 1919. gada 16. martā, vēlāk apglabāts pie Trīsvienības luterāņu baznīcas.
Virtanens
Virtanens (fi — 'upe'; sieviešu dzimtē Virtanena) ir somu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Nefrīts
Nefrīts (no grc (nephros) — 'niere', jo senāk uzskatīja, ka šis akmens palīdz pret nieru slimībām) ir divu amfibola grupas minerālu — aktinolīta un tremolīta maisījums. Skaistās zaļās krāsas dēļ nefrīts ir iecienīts rotakmens, kam daudzās pasaules kultūrās (maori, ķīnieši, inuiti) tiek piešķirta liela nozīme. Jārēķinās ar to, ka angļu valodā pastāv termins "jade", kas apzīmē gan nefrītu gan arī ļoti līdzīgo žadeītu. Latviešu valodā abi šie termini ir nošķirti jeb vai arī, attiecībā uz senākiem šī termina lietojumiem vārds "nefrīts" apzīmē abu veidu minerālus. Nefrītu un žadeītu kā divus atšķirīgus materiālus izdalīja tikai XIX gadsimtā.
Abi nefrītu veidojošie minerāli veido smalkas šķiedras. Nefrīts sastāv no šādām īsām, savstarpēji savītām šķiedriņām. Šī iemesla dēļ nefrīts ir triecienizturīgs un līdz ar to — labs materiāls dažādiem darbarīkiem un ieročiem.
Nefrīta raksturīgo krāsu rada hroma piejaukums un aktinolīta sastāvā esošais dzelzs. Nefrīta krāsa variē no pelēkzaļas līdz tumši zaļai un gandrīz melnai un arī sarkanbrūnai. Atrodams arī cēls krēmbalts nefrīts. Cēlākie nefrīta paveidi var būt puscaurspīdīgi, taču parasti akmens ir necaurspīdīgs.
Atradnes
Nefrītu atrod vēl daudzās pasaules valstīs.
Viltojumi
Gan nefrītu, gan žadeītu mākslīgā veidā mēdz padarīt "cēlāku". Ir trīs galvenās metodes, kas tiek apzīmētas ar burtiem ABC:
Kolekcionāri un dārgakmeņu pazinēji atzīst tikai nepārveidotu vai A tipa nefrītu.
Rebeka Bleka
Rebeka Bleka (en; dzimusi Anahaimhilā, Kalifornijas štatā, ASV) ir amerikāņu dziedātāja. Viņa pasaules uzmanību guva 2011. gada sākumā ar singlu Friday. R. Blekas māte samaksāja 4000 ASV dolārus, lai varētu tikt izdots singls un mūzikas videoklips. Pēc video publicēšanas YouTube un citos sociālajos tīklos, Friday tika atzīta par visu laiku sliktāko dziesmu daudzu kritiķu un klausītāju vērtējumā. YouTube augšupielādētais videoklips ir skatīts vairāk nekā 160 miljonus reižu. Kā singls dziesma iekļuvusi Billboard Hot 100 un citos topos.
Dziesmas Friday videoklips YouTube ticis augšupielādēts, pirmajā mēnesī to noskatījās apmēram 1000 reižu. Sākot ar tas tika skatīts vairākus miljonus reižu dažu dienu laikā un bija sociālā tīkla Twitter viens no "trendiem", galvenokārt dziesma saņēma negatīvu kritiku.
Bisolīts
Bisolīts ir minerāla aktinolīta paveids. Bisolīts sastāv no smalkiem, matveida aktinolīta kristāliem un nereti pat atgādina matu vai pakulu kušķus.
Bisolītu izmanto azbesta ieguvei.
Atradnes
Diezgan izplatīts, atrod vairāk nekā 100 vietās visā pasaulē. Latvijai tuvāk ir atradnes Austrijā (18 atradnes), Čehijā, Francijā, Itālijā, Krievijā (Polārie Urāli, Pečora), Slovākijā, Šveicē, Vācijā, Zviedrijā
Arturi Ilmari Virtanens
Arturi Ilmari Virtanens (dzimis, miris ) bija somu ķīmiķis, 1945. gada Nobela prēmijas ķīmijā laureāts. Prēmiju ieguvis par lopbarības un sviesta konservēšanas tehnoloģijas izstrādi, kas ļāva attīstīt Somijas sviesta ražošanas industriju.
Dzimis Helsinkos, skolā gājis Vīpuri. Studēja Helsinku Universitātē. 1919. gadā sāka strādāt kompānijā Valio, tomēr pēc īsa laika to pameta. Papildus mācījās Cīrihē, Minsterē un Stokholmā. 1924. gadā atgriezās Somijā un kļuva par Helsinku Universitātes pasniedzēju. Vēlāk pasniedza arī Helsinku Tehniskajā universitātē. 1931. gadā kļuva par jaundibinātā Bioķīmijas institūta direktoru. Institūtā strādāja līdz savai nāvei 1973. gadā.
Inta Brikše
Inta Brikše (dzimusi, mirusi ) bija latviešu pedagoģe un žurnāliste. Latvijas Universitātes profesore, LU Sociālo zinātņu fakultātes dekāne (2000—2009; 2013—2014).
Biogrāfija
Dzimusi 1956. gadā Aucē. Mācījās Rīgas 49. vidusskolā. Studēja Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļā (absolvējusi 1979. gadā), līdztekus strādāja par korespondenti un nodaļas vadītāju laikrakstā "Padomju Jaunatne" (1976—1979). Pēc studiju beigšanas līdz 1981. gadam bija LVU laikraksta "Padomju Students" redaktore, pēc tam — LU Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas katedras pasniedzēja (1981—1992), Filoloģijas fakultātes Komunikācijas un žurnālistikas katedras vadītāja (1992—2000), docente (1992—1993). Papildinājusies Oslo Universitātē (1993—1995) un Dienvidkarolīnas Universitātē (1996). 1994. gadā nesekmīgi kandidēja Rīgas Domes vēlēšanās.
Pēc LU Sociālo zinātņu fakultātes izveides ievēlēta par profesori un jaunizveidotās fakultātes dekāni (2000—2009; 2013—2014). Līdztekus arī "Preses nama" padomes locekle (2000—2003), pēc tam darbojusies uzņēmuma "Mediju nams" valdē un ekspertu padomē. Bijusi Baltijas mediju pētnieku asociācijas (Baltic Media Researchers Association) viceprezidente.
2011. gadā kandidēja uz LU rektora amatu, taču netika ievēlēta.
Mirusi 2014. gada 3. novembrī Rīgā. Atvadas notika Latvijas Universitātes Lielajā aulā, apglabāta Rīgas Meža kapos.
Parastā pīpene
Parastā pīpene (Leucanthemum vulgare), arī margrietiņa, ir daudzgadīgs, vidēja lieluma kurvjziežu dzimtas lakstaugs.
Pīpenei ir stāvs, kails stublājs, var būt vienkāršs vai arī ar 1—3 zariem. Lapas izkārtotas pamīšus uz stublāja. Sastopama Eiropā, Āzijā, Ziemeļamerikā, Austrālijā un Jaunzēlandē. Pīpene ir atzīta par Latvijas nacionālo ziedu.
Lorenss
Lorenss (en; sieviešu dzimtē Lorensa) ir angļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Jānis Polis
Jānis Polis var būt:
Portugāļi
Portugāļi (pt) ir Eiropas valsts nācija un Portugāles pamatiedīvotāji, kas pēc 2011. gada datiem veidoja 96,87% no kopējā Portugāles iedzīvotāju kopskaita. Tautas dzimtā valoda ir portugāļu valoda un galvenokārt pieder pie katolicisma.
Aš bėgu (albums)
Aš bėgu ir latviešu dziedātāja un komponista Laura Reinika septītais studijas albums. Albums tika izdots Lietuvā. Šis ir 2010. gadā izdotā albuma Es skrienu versija lietuviešu valodā.
Polijas prezidenti
Šajā lapā ir uzskaitīti Polijas valsts vadītāji kopš 1918. gada, kad tā ieguva neatkarību.
Otrā Polijas Republika (1918—1939)
{{legend| green | Poļu Tautas partija "Piast" | border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Polijas prezidents trimdā (1939—1990)
Pēc Polijas sakāves, tika izveidota Polijas trimdas valdība, Lielbritānijas un Francijas paspārnē. Trimdas valdību atzina Lielbritānija un ASV līdz 1946. gada 6. jūlijam, kad Rietumu sabiedrotie akceptēja Staļina atbalstīto komunistu valdību. Neskatoties uz to, Polijas trimdas valdība turpināja pastāvēt līdz pat 1990. gadam, kad par prezidentu tika ievēlēts Lehs Valensa.
{{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Polijas Republika (1944—1952)
{{legend| red | Polijas Strādnieku partija/Polijas Apvienotās Strādnieku partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Polijas Tautas Republika (1952—1989)
{{legend| red | Polijas Strādnieku partija/Polijas Apvienotā Strādnieku partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Polijas Republika (1989—pašlaik)
{{legend| red | Polijas Apvienotā Strādnieku partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FF8333 | Solidaritāte | border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #D5032B | Demokrātiski kreisā aliance |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #000080 | Likums un taisnīgums |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FAA14C | Pilsoņu platforma |border=1px solid #AAAAAA}}
Latvijas nacionālie simboli
Latvijas nacionālie simboli ir zīmes, kas pārstāv un raksturo Latviju un tās tautu.
Oficiālie Latvijas simboli ir karogs, himna un ģerbonis.
Pastāv vairāki neoficiālie simboli. Latvijas nacionālais putns ir baltā cielava, to 1960. gadā apstiprināja Starptautiskā putnu aizsardzības padome. Latvijas Entomoloģijas biedrība 1991. gadā par Latvijas nacionālo kukaini noteica divpunktu mārīti. Pīpene ir Latvijas nacionālais zieds, liepa un ozols — Latvijas nacionālie koki, dzintars — nacionālais minerāls, Daugava — Latvijas likteņa simbols. Brīvības piemineklis ticis atzīts par Latvijas neatkarības simbolu, savukārt Jāņi — tradicionālajiem svētkiem ar nacionālā simbola nozīmi.
Akuminīts
Akuminīts (nosaukums no latīņu valodas — acumen — 'šķēpa uzgalis' — pēc kristālu formas) ir rets minerāls. Atklāts 1986. gadā Grenlandē, ar stronciju bagātā kriolīta iegulu iecirknī.
Skoda
Skoda (lt) ir pilsēta un pašvaldības centrs Lietuvā 80 kilometrus uz ziemeļiem no Klaipēdas un 2 kilometrus uz dienvidiem no Latvijas—Lietuvas robežas pie Bārtas upes. Pilsētai ir seņūnijas statuss, tā ir arī apkārtnes seņūnijas centrs.
Vēsture
Skoda pirmo reizi minēta Kursas dalīšanas dokumentā 1253. gadā kā apdzīvota Scoden vieta kuršu apdzīvotā Cekļa zemē. 1259. gadā pilsētas apkaimē pie tagadējā Luknes ciema notika kauja pie Skodas, kurā žemaiši sakāva Livonijas ordeņa karaspēku. Kaujā krita 33 bruņinieku, ieskaitot Klaipēdas komturu Bernhardu. 1572. gadā Skoda ieguva pilsētas tiesības.
GP2
GP2 ir starptautiskas autosacīkstes, kuras tiek uzskatītas par Formula 1 jauno talantu sagatavošanas sēriju. Tā ir Formula 2 (1953—1984) un Formula 3000 (1985—2004) sacīkšu pēctece. Sākot ar 2010. gadu tiks rīkotas arī GP3 sacīkstes. Čempionāta rīkotājam Bērnijam Eklstonam pieder tiesības arī uz nosaukumu "GP1".
Nedēļas nogalē notiek divas sacīkstes: sestdien un svētdien. Kvalifikācija sestdienas sacīkstei notiek piektdien un tā ir 30 minūtes gara. Sestdienas sacīkste ir apmēram 180 km gara. Katram pilotam ir vismaz vienu reizi jābrauc boksos un jānomaina vismaz divas riepas. Svētdien ir sprinta sacensības, kuras ir apmēram 120 km garas. Piloti startē tādā pašā secībā, kā viņi finišēja sestdien, vienīgi piloti no pirmās līdz astotajai vietai startē apgrieztā secībā, tātad tas, kurš finišēja astotais sestdien startē no pirmās starta vietas svētdien, bet sestdienas uzvarētājs startē no astotās vietas.
Par uzvaru kvalifikācijā dod divus punktus, turklāt, katrā sacīkstē var nopelnīt punktu par ātrāko apli. Turklāt, ātrākā apļa uzstādītājam ir jānobrauc vismaz 90% sacīkstes. Sestdien punktus piešķir šādi (no pirmās līdz astotajai vietai): 10-8-6-5-4-3-2-1. Svētdien, savukārt, punktus piešķir šādi (no pirmās līdz sestajai vietai): 6-5-4-3-2-1. Maksimāli vienā nedēļas nogalē ir iespējams sakrāt 20 punktus. Īsajā GP2 vēsturē tas ir izdevies tikai Nelsinju Pikē. gada Ungārijas sacīkstē un Niko Hilkenbergam. gada Vācijas sacīkstē.
Renē Zelvēgere
Renē Ketlīna Zelvēgere (en; dzimusi Keitijā, Teksasas štatā, ASV) ir amerikāņu aktrise un producente.
Papildus iegūtajai Amerikas Kinoakadēmijas balvai, aktrise ir saņēmusi četras Zelta globusa balvas, četras Ekrāna aktieru ģildes balvas un divas BAFTA kino balvu. 2007. gadā viņa bija viena no Holivudas vislabāk apmaksātajām aktrisēm.
Auce (upe)
Auce, arī Aucīte, Aucupe, Īle, lejtecē — Jaunais kanāls, ir upe Latvijā, Svētes kreisā krasta pieteka. Iztek no Lielauces ezera Lielauces paugurainē un tek caur Dobeles un Jelgavas novadiem. Pie Bēnes uz upes 19. gadsimtā izveidots dzirnavezers (platība 24,6 ha, dziļums ap 4,5 m). Penkules pagastā uz upes atrodas otra ūdenskrātuve — Dimzu ūdenskrātuve (11,4 ha). Kroņaucē atrodas vēl viena ūdenskrātuve — Kroņauces dzirnavezers (13,6 ha). Netālu no Jelgavas Auce ietek Svētes upē.
Benedikts II
Pāvests Benedikts II (la; dzimis Benedikts Sabels (Benedictus Sabellus), miris ) bija Romas bīskaps no 684. gada jūnija līdz savai nāvei 685. gadā un līdz ar to katolisma tradīcijā tiek uzskatīts par vienu no Romas pāvestiem.
Par pāvestu tika izvēlēts jau 683. gadā pēc iepriekšējā pāvesta Leona II nāves, tomēr netika ordinēts līdz 684. gadam, jo vajadzēja sagaidīt Bizantijas imperatora Konstantīna IV piekrišanu, tādējādi gandrīz gadu nebija Romas bīskapa. Pontifikāta laikā atjaunojis vairākas Romas baznīcas.
Viņa piemiņas diena ir 8. maijs.
F1 Challenge '99-'02
F1 Challenge '99-'02 ir datorspēle par Formula 1 sacīkstēm, kuru izveidoja Image Space Incorporated sadarbībā ar EA Sports. Tā tika izlaista pārdošanā. Tajā ir četras F1 sezonas - 1999., 2000., 2001. un 2002. gada Tā kļuva ļoti populāra F1 fanu vidū un to joprojām spēlē daudzi cilvēki, tomēr 2005. gadā daļa spēlētāju izlēma sākt spēlēt jauno Image Space Incorporated spēli rFactor.
F1 Challenge ir pieejamas daudzas modifikācijas, tostarp, citas sacīkšu sērijas, citas sezonas un izdomātas sezonas. Populārākās bija RH (Ralfa Humeriha) un CTDP (Cars and Tracks Development Project) modifikācijas. Viņi veidoja jaunās sezonas, sākot ar 2003. un beidzot ar 2006. gadu, kad viņi pievērsās rFactor. Sakarā ar iespēju spēlēt šo spēli daudzspēlētāju režīmā (Multiplayer) internetā tika izveidotas daudzas līgas. Arī Latvijā joprojām pastāv līgas, kuras ir jau vairākus gadus.
Goda Leģiona ordenis
Francijas Nacionālais Goda Leģiona ordenis (fr) ir Francijas ordenis, ko iedibinājis Napoleons Bonaparts. Tiek piešķirts par izciliem nopelniem civilā vai militārā jomā Francijas labā. Var tikt piešķirts gan Francijas pilsoņiem, gan ārzemniekiem, to saņēmuši arī vairāki cilvēki no Latvijas.
Ordenim ir piecas šķiras: lielkrusta komandieris (Grand Croix), lielvirsnieks (Grand Officier), komandieris (Commandeur), virsnieks (Officier) un kavalieris (Chevalier). Katrai šķirai ir piešķiramo ordeņu kvota. Var tikt piešķirti 75 lielkrusta komandiera, 250 lielvirsnieka, 1250 komandiera, 10 000 virsnieka un 113 425 kavaliera šķiras ordeņi. Ordeņiem militārajam personālam, kas piedalījušies Otrajā pasaules karā un citās militārajās operācijās ārzemēs, nav kvotas.
Nimfa
Nimfa (, nymphē) sengrieķu mitoloģijā ir dabas dievība, parasti tiek attēlota kā jauna, skaista sieviete. Bija vairāku veidu nimfas, tai skaitā driādas (mežu nimfas), najādas (upju nimfas), nereīdas (jūras nimfas), oreādas (kalnu nimfas). Nimfas nebija nemirstīgas, tomēr tām bija garš mūžs.
No nimfas ir cēlies arī nimfomānijas (slimīgi kāpināta sievietes dzimumdziņa) jēdziens.
Perēns
Perēns var būt:
1894. gads
1894. gads bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Alabandīts
Alabandīts (nosaukts varbūtējās pirmās atradnes vārdā Turcijā) - ne pārāk rets minerāls. Pirmoreiz zinātniskajā literatūrā aprakstīts 1832. gadā.
Atradnes
Atrod epitermālu sulfīdu dzīslu iegulās un arī dažos meteorītos. Eiropā atrod šādās valstīs:
Lidzbarkas apriņķis
Lidzbarkas apriņķis ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes ziemeļos. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Bartošices, Olštinas, Ostrudas, Elblongas un Braņevo apriņķiem.
Impērija
Impērija (no la — vara) ir tāda valsts pārvaldes forma, kurā lielas, spēcīgas valsts vara ir koncentrēta viena cilvēka — imperatora — vai nelielas grupas rokās. Impērijām ir raksturīga apkārtējo zemju un tautu pakļaušanas tieksme. Pakļauto teritoriju pārvaldi pēc iekarošanas veic centram pakļauti pārvaldnieki.
Alakranīts
Alakranīts (nosaukts pēc atradnes Čīlē) ir rets minerāls. Atklāts 1985. gadā.
Impērija
Vēsture
Eiropā pirmā impērija radās 31. gadā pirms Kristus dzimšanas -- tā bija Romas impērija. Kad pašas Romas pozīcijas pēc apmēram 400 gadiem bija pārāk novājinātas, lai pilnvērtīgi turpinātu pastāvēt, tās pārvaldes tradīcijas turpināja Bizantijas impērija ar Romas imperatora Konstantīna dibināto Konstantinopoli centrā. Bet četrsimt gadu vēlāk, pēc Kārļa Lielā iekarojumiem, Romas pāvestam radās iespēja pasludināt Svētās Romas impērijas dibināšanu/atjaunošanu. Vēl pēc apmēram 400 gadiem turki sagrāva Bizantijas impēriju un tās vietā izveidoja Osmaņu impēriju. Pēc aptuveni četrsimt gadiem Maskavijas mežos mongoļu meslu vācējs Ivans Kuļita lika pamatus "trešajai Romai" — Krievijas Impērijai, bet vēl apmēram 400 gadu vēlāk savus ziedu laikus sasniedza Lielbritānijas impērija. Tā kā impērijas politika attiecībā uz citām zemēm ir saistīta ar to pakļaušanas vēlmi savai neierobežotajai varai, tad šādas politikas piekopšana nosaukta par imperiālismu.
Impērija (no lat. imperium - "pavēle, vara"; angl., fr. empire, vāc. Reich, kr. империя) - subkontinenta robežās ietekmīga dominējošā lielvalsts (kā likums, izveidojusies, pakļaujot un anektējot virkni mazāku valstu), ar plašu teritoriju un daudzveidīgu etnisko sastāvu, tendēta uz pastāvīgu ekspansiju. Pirmo impēriju izveidoja Senā Roma I gs. p.m.ē. (lat. imperium Romanum). Vēlāk daudzas valstis, lai uzsvērtu savu dominējošo statusu citu valstu vidū, pozicionēja sevi kā impērijas (to monarhi, attiecīgi, titulējās kā imperatori). Jaunajos laikos sastopams tāds fenomens kā koloniālimpērija, kur metropole pati var būt vidusmēra valsts, un nekādi nedominēt reģionā, taču kopā ar kolonijām un domīnijām veido globālu impēriju (piemēram, Portugāle, Nīderlande u.c.). Tā kā impēriju ārpolitikai praktiski vienmēr (izņemot vienīgi Ķīnas impēriju) bijis izteikts ekspansijas raksturs, tad agresīvu ārpolitiku, nevienlīdzīgas, politiski vājākās valstis ekspluatējošas starpvalstu attiecības kreisi orientēto domātāju darbos pieņemts dēvēt par "imperiālismu".
1857. gads
1857. bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.
Ortega
Ortega var būt:
Lidzbarka Varmiņska
Lidzbarka Varmiņska ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļiem no Olštinas pie Linas upes. Līdz 1945. gadam vairāk pazīstama ar vācisko nosaukumu Heilsberga (Heilsberg).
Vēsture
Pirms vietu 1240. gadā ieņēma Vācu ordenis, tā bija prūšu apmetne Lecbarga (Lecbarg). No 1306. gada kādus 500 gadus Heilsberga bija Varmijas bīskapijas centrs. Pēc Otrā Tornas līguma 1466. gadā Lidzbarka Varmiņska iekļāvās Polijas sastāvā kā Karaļa Prūsijas daļa.
Vairākus gadus Lidzbarkas Varmiņskas pilī dzīvoja Nikolajs Koperniks (Mikołaj Kopernik/Nicolaus Copernicus, 1473 - 1543). 16. gadsimta otrajā pusē Lidzbarkā Varmiņskā mūža pēdējos gadus pavadīja kartogrāfs un vēsturnieks Marcins Kromers (Marcin Kromer, 1512 - 1589).
1703./1704. gada ziemā pilī Lielā Ziemeļu kara laikā uzturējās Zviedrijas karalis Kārlis XII.
1807. gada jūnijā pie pilsētas Ceturtās koalīcijas kara laikā notika Heilsbergas kauja starp frančiem Joahima Mirata un Žana Lanna vadībā un krieviem Leontija Beningsena vadībā, kurā franči svinēja uzvaru.
Pēc 2. pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Heilsberga iekļāvās Polijā, vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti, un pilsēta tika nosaukta līdzīgi senajam prūšu nosaukumam.
Remantadīns
Remantadīns (Remantadinum) jeb rimantadīns ir pretgripas un pretencefalīta preparāts, kas pieder pie adamantāna atvasinājumiem. Remantadīns ir balta, rūgta kristāliska viela, kas labi šķīst spirtā, bet slikti — ūdenī. Remantadīnam ir divi optiskie izomēri. Parasti lieto hidrohlorīda veidā. Atsaucoties uz ASV infekcijas slimību centra CDC (Centers for Disease Control and Prevention) datiem, 100% sezonālās gripas (H3N2), kā arī 2009. gada pandēmiskās gripas vīrusi ir izturīgi pret remantadīnu, tādēļ to vairs nenozīmē gripas ārstēšanā.
Vēsture
Remantadīns pirmo reizi tika sintezēts 1963. gadā Viljama Pričarda (William W. Prichard) vadībā adamantāna atvasinājumu izpētes laikā; tas tika arī patentēts. Pričarda ieteiktā sintēzes metode pamatojās uz remantadīna iegūšanu no attiecīgā ketoksīma, reducējot ar litija alumohidrīdu.
Remantadīna efektivitāte gripas profilaksē tika nodemonstrēta, izmantojot dzīvniekus, 1965. gadā, bet 1968. gadā tika veikti klīniskie pētījumi ar cilvēkiem.
Jānis Polis un Ilze Grava remantadīnu 1968. gadā sintezēja Latvijas Zinātņu akadēmijas Organiskās sintēzes institūtā, izmantojot oriģinālu sintēzes metodi. 1969. gadā tikusi izsniegta autorapliecība remantadīna izgatavošanas metodei.
Izmantošana
Remantadīns tiek lietots A2 tipa vīrusu (un citu A grupas vīrusu) izraisītas gripas ārstēšanā un profilaksē, kā arī ērču encefalīta profilaksē. Tam ir arī antitoksiska iedarbība B grupas vīrusu izraisītas gripas gadījumos, tāpat tas novērš gripas izraisīto kapilāru toksikozi. Remantadīnu profilaktiskos nolūkos lieto pa 50 mg dienā, bet saslimšanas ar gripu sākumā pa 150—300 mg dienā pirmās 3 līdz 5 dienas.
Remantadīna efektivitāte ērču encefalīta agrīnā profilaksē Latvijā tika pierādīta 1995. gadā. Ja piesūkusies ērce, remantadīna lietošana jāuzsāk pēc iespējas ātrāk; tas jālieto 3 dienas pa 100 mg divreiz diennaktī.
Remantadīns tiek ražots "Olainfarm" rūpnīcā. Lielākā daļa no saražotā (vairāk nekā 80%) tiek eksportēts uz NVS valstīm, Lietuvu, Poliju, Gruziju un Bulgāriju.
D. H. Lorenss
D. H. Lorenss, pilnajā vārdā Deivids Herberts Lorenss (D. H. Lawrence, David Herbert Lawrence, dzimis 1885.g. 11. septembrī, miris 1930.g. 2. martā) bija nozīmīgs un savulaik pretrunīgi vērtēts angļu modernisma rakstnieks - prozaiķis, dramaturgs, dzejnieks - un literatūras kritiķis. Mūsdienās viņš tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem angļu 20.gs. autoriem.
Lorensa darbi spilgti atspoguļo modernās pasaules dehumanizāciju un atsvešinātību. Liela uzmanība Lorensa darbos pievērsta seksualitātei, viņš tika apsūdzēts pornogrāfijā, viņa darbi nereti tika pakļauti cenzūrai; piemēram, viens no viņa slavenākajiem darbiem - romāns "Lēdijas Čaterlejas mīļākais" (Lady Chatterley's Lover, 1928), kas pirmoreiz tika publicēts par paša autora līdzekļiem Florencē Itālijā, Lielbritānijā pirmo reizi tika izdots tikai 1960.g., un šī darba publikācija izraisīja skandālu - pret izdevniecību (Penguin Books) pat tika ierosināts tiesas process par neķītra darba publicēšanu.
Dzīve
Lorenss piedzima Īstvudā Notinghemšīrā kalnrača un skolotājas ģimenē. No 1902. līdz 1906.g. viņš strādāja par skolotāju Īstvudā, tad no 1906. līdz 1908.g. studēja pedagoģiju Notinghemas Universitātē. No 1908.g. viņš strādāja par skolotāju Londonā. 1911.g. viņš smagi saslima ar plaušu karsoni un bija spiests atteikties no darba skolā.
1912.g. viņam aizsākās intīmas attiecības ar viņa bijušā profesora sievu Frīdu Vīkliju (dzimušu fon Rihthofenu), ar kuru viņš 1914.g. apprecējās. Sākotnēji viņi dzīvoja Zennorā Kornvolā, taču Pirmā pasaules kara laikā bija spiesti pamest šo vietu, jo tika turēti aizdomās par spiegošanu (Frīdas vecāki bija vācieši, un Lorenss bija atklāti izteicies pret militārismu) un signālizēšanu vācu zemūdenēm, kas kuģoja gar Kornvelu.
Kādu laiku viņi uzturējās Londonā, kur Lorenss iepazinās ar imažistiem.
1919.g. viņi devās prom no Lielbritānijas. Laikā līdz 1922. gadam viņi bija uzturējušies Itālijā, Šrilankā, Austrālijā, ASV, Meksikā un Francijā. Lorensa veselības stāvoklis aizvien vairāk pasliktinājās. 1922.g. viņi apmetās uz dzīvi Austrālijā, bet drīz vien pārcēlās uz ASV, kur palika līdz 1925.g. Lorensa veselības stāvoklim arvien kļūstot vēl sliktākam, viņi 1925.g. atgriezās Eiropā un apmetas uz dzīvi Itālijā. Lorenss nomira 1930.g. 2. martā Dienvidfrancijā pēc izrakstīšanas no kādas sanatorijas.
Šveices pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas Šveices pilsētas. Pašlaik Šveicē ir vairāk nekā 220 pilsētas.
Oficiāli par pilsētām (de, fr, it) Šveicē tiek uzskatītas apdzīvotas vietas ar iedzīvotāju skaitu vairāk nekā 10 000 iedzīvotājiem.
Andrejs Upīts
Andrejs Upīts ( — ) bija latviešu rakstnieks, kritiķis, literatūrzinātnieks, literatūrvēsturnieks, sociālistiskā reālisma mākslas teorētiķis, Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija loceklis, Sociālistiskā Darba Varonis (1967).
Dzīves sākums
Dzimis Skrīveros rentnieka ģimenē. Mācījās Skrīveru pagastskolā pie skolotāja un rakstnieka Purapuķes, pēc tam izglītojās pašmācības ceļā, galvenokārt apgūstot valodas — vācu, krievu, angļu, franču un itāļu. Strādāja par skolotāju, tulkotāju, bijis aktīvs sabiedriskais darbinieks, tajā skaitā Rīgas Latviešu biedrībā, kā skolotājs organizējis barona Budberga Mangaļmuižas sabiedrisko dzīvi.
Politiskā darbība
1905. gada revolūcijas iespaidā Upīts pievērsās marksisma idejām. Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Baku pie drauga un kolēģa – rakstnieka Ernesta Birznieka-Upīša, tomēr tur neizdevās atrast piemērotu nodarbošanos, un viņš atgriezās Latvijā. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā viņu ievēlēja Rīgas Strādnieku deputātu padomē, 1917.—1918. gada ziemā vācu okupācijas vara A. Upīti apcietināja. 1919. gadā Andrejs Upīts bija Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas Izglītības komisariāta Mākslas departamenta vadītājs. Atstājis Rīgu 1919. gada maijā Upīts devās uz Rēzekni, jūlijā devās uz Kijivu, septembrī atkal uz Rēzekni, 1920. gada janvārī devās uz Veļikije-Lukiem. Sarunās ar Menderu Maskavā konstatēja, ka legālu iespēju atgriezties Latvijā nav. Padomju historiogrāfijā ir atzīta versija, ka Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas birojs tad pieņēmis lēmumu, ka Upītim uz Latviju nevajadzētu braukt, bet, ja viņš uz savu braukšanu pastāv, piešķirt šim nolūkam finansējumu 20 000 rubļu. Viņš mēģināja slepeni iekļūt Latvijā caur Igauniju ar Padomju Krievijas izlūkdienestu palīdzību, taču 1920. gada 3. aprīlī viņu arestēja Igaunijas Republika. 1920. gada 13. aprīlī Upīts nodots Armijas Virspavēlnieka štāba Iekšējās izlūkošanas Rīgas nodaļas rīcībā, tā ievietoja Upīti Centrālcietumā “Par noziedzīgu darbību pret Latvijas valdību”, lika priekšā Upīti kā “kaitīgu Latvijas valstij personu” nodot kara tiesai, tad pats izlūkošanas nodaļas priekšnieks Zariņš 29. aprīlī deva tam piekrītošu rezolūciju. No 3. maija viņš bija Rīgas apgabaltiesas prokurora rīcībā. Izmeklēšanu veica tiesnesis Zuševics, tā 1920. gada 6. maija nolēmums ietvēra “Upīts par Rīgas okupācijas laiku ir ņēmis dalību sabiedrībā, kas par savu mērķi uzstādījusi sabiedriskās iekārtas gāšanu, izdarījis noziegumu, kas paredzēts Sodu likuma 51. un 126. pantos, nolēma uz Krimināltiesāšanas likuma 396. panta pamata Andreju Upīti Mārtiņa dēlu [..].” Uz Tautas Padomes priekšsēdētāja vietnieka Gustava Zemgala un akadēmiķa Vilhelma Purvīša galvojumu 28. maijā cietumu aizstāja ar mājas arestu Skrīveru pagastā, bet prokuratūra apsūdzēja Upīti, pamatojoties uz Sodu likuma 100. un 102. pamata par dumpi pret Latvijas Republikas valsts varu. Satversmes sapulces amnestijas akts 1920. gada 19. augustā atsvabina no atbildības par 100., 102. pantu un 25. augustā Upīti atbrīvoja. Presē norādīts, ka pēc atgriešanās Latvijā no Padomju Krievijas 1920. gadā divas reizes arestēts, rakstniekam tika piespriests nāves sods, no kura viņu paglāba citi kultūras darbinieki. Autobiogrāfijā komunistiskajai partijai Upītis par vēlākā Valsts prezidenta Zemgala atbalstu un mājas arestu noklusēja, norādot, ka 1920. gadā no 13. aprīļa līdz 22. augustam ar tiesas spriedumu bija ieslodzīts par komunistisko darbību Brīvības cīņu laikā pret Latvijas Republiku Stučkas valdības sastāvā, izcietis sodu par to Rīgas Centrālcietumā, apžēlots ar "demokrātiskās republikas" (tā Upītis rokrakstā LKP CK dēvē Latvijas Republiku) Satversmes sapulces amnestiju. Pēc atbrīvošanas dzīvoja Rīgā un Skrīveros, no 1924. līdz 1930. gadam darbojās žurnālā “Domas”.
Pēc Latvijas okupācijas Upīts kļuva par Tautas Saeimas deputātu un 1940. gada 30. jūlijā devās divdesmit Tautas Saeimas locekļu delegācijā pie Molotova, Kaļiņina un Staļina lūgt uzņemt Latviju PSRS. 5. augustā viņš Maskavā piedalījās PSRS Augstākās Padomes sēdē, no 24. augusta bija viens no četriem augstākajiem Latvijas PSR vadītājiem — LPSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja vietnieks, šajā amatā bija līdz 1952. gadam. Amatu okupētās varas kolaboracionistu visaugstākajā vadībā Latvijas teritorijā kā Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija loceklis Upīts saglabāja vairāk nekā trīsdesmit gadus līdz pat savai nāvei. PSRS okupācijas laikā bija LPSR Rakstnieku savienības valdes priekšsēdētājs, žurnāla “Karogs” atbildīgais redaktors. Latvijas Valsts universitātes Latviešu literatūras katedras vadītājs (1944—1948) un profesors (1945—1951), Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Valodas un literatūras institūta dibinātājs un pirmais direktors (1946—1952). Rakstnieku savienības priekšsēdētājs (1944—1954). 1945. gadā A. Upītim piešķīra filoloģijas zinātņu doktora grādu, 1943. gadā — LPSR Tautas rakstnieka goda nosaukumu, 1946. gadā — Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas akadēmiķa nosaukumu.
Literārā darbība
Andrejs Upīts strādājis laikrakstā (1892) „Mājas viesis” ar pseidonīmu Arāju Andrejs publicēja pirmos rakstus „Parunas, Skrīveros uzrakstītas” (15 Nr.) un „Kā mūsu senči agrāk Vidzemē dzīvojuši” (20 Nr.) A. Upīts rakstījis romānus, stāstus, noveles, drāmas, traģēdijas, komēdijas, dzeju, satīru, publicistiku, literatūrkritiku. Skolās obligātās literatūras sarakstos ir iekļauts Andreja Upīša romāns bērniem Sūnu Ciema zēni. Viens no daudzpusīgākajiem latviešu rakstniekiem. Viņa varoņiem piemīt izteiksmīgi raksturi, viņš izmantojis bagātu valodu.
Stāstos un novelēs, pirmajā romānā "Plūdi" (1903), krājumā „Mazas komēdijas”, attēloti tā laika sociālās dzīves procesi, bezzemnieku cīņa par zemi. Ciklā „Pārcilvēki” izteikta satīra par dekadenci. Upīša talanta attīstībā liela nozīme 1905-07. gada revolūcijai. Aktuālām kapitālistiskās dzīves problēmām pievērsās darbā „Jauni avoti”, Zīda tīklā”, kas ievada „Robežnieku’’ romāna virkni. Noveļu krājumā „Nemiers” (1912) dominē pēcrevolucionāras noskaņas. Veidojis asus pret sabiedrību vērstus feļetonus dzejā, prozā, kas parakstīti ar pseidonīmu Tāravas Anniņa. Nozīmīga ir Upīša darbība literatūrkritikā, literatūras vēsturē, publicistikā. Tādos darbos kā „Rainis un viņa dzeja” jau vairāk visu skata no marksisma skatpunkta, vērsās pret negatīvām tendencēm literatūrā, aizstāvēja idejiskumu. Pirmā pasaules kara laikā sarakstījis romānu „Renegāti”, aktīvi piedalījies Februāra revolūcijā, vācu okupācijas laikā apcietināts. Jaunās sociālās mākslas pamatprincipi formulēti darbā „Proletāriskā māksla”, Latvijas brīvvalsts laikā nodarbojies ar rakstniecību („Vēja kauja”, „Robežnieku” cikla romāni). Kritiski (pēc padomju literatūrvēsturnieku domām) attēlojis dzīvi Latvijas Republikā, to saskata darbos „Skaidas atvarā”, „Aiz paradīzes vārtiem”, „Kailā dzīvība”, ir vēsturiskas traģēdijas „Mirabo”, „Žanna d`Arka” Nozīmīgas prozas grāmatas jaunatnei, kā „Sūnu ciema zēni”, „Ūdeņos”. No literatūrkritikas darbiem jāmin „Poruka raksti jaunatnei”, „Jānis Jansons-Brauns”, darbojies arī žurnālā „Domas”.
Pēc Latvijas okupācijas aktīvi pieslējās boļševiku partiju apmierinošas literatūras rakstīšanai, izdabājot tai, bija žurnāla „Karogs” atbildīgais redaktors, šai laikā publicēts pētījums „Romāna vēsture” (1941) Nozīmīga darbība Otrā pasaules kara laikā, kad dzīvojis Kstiņinā, netālu no Kirovas, tad tapa „Spartaks”, „Zaļā zeme” (PSRS Valsts prēmija), „Plaisa mākoņos”, tas sižetiski saistīts ar „Zaļo zemi”.
1946. gadā par romānu “Zaļā zeme” saņēmis Staļina prēmiju, 1957. gadā par darbu “Sociālistiskā reālisma jautājumi literatūrā” — LPSR Valsts prēmiju. Rakstnieka darbu publicēšana tikusi aizliegta divas reizes. Pirmo reizi pēc Kārļa Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā. Otrreiz padomju režīma gados, kad tika aizliegta lugas Ziedošais tuksnesis izrādīšana Dailes teātrī un cenzūra neļāva izdot darbu Literatūras vēsture.
Kopumā jāsaka, ka Upīša daiļrade atstājusi spēcīgu iespaidu uz latviešu literatūras un revolucionārās kustības attīstību, sekmējusi sociālās kultūras rašanos, mākslinieciski pilnveidojusi sociālistiski reālistisko literatūru ar visām tās īpatnībām.
Andreja Upīša prēmija
1977. gadā, A. Upīša simtgadē, tika nodibināta viņa prēmija literatūrā. To pasniedza Skrīveru izmēģinājuma saimniecība, piešķirot 4000 rubļu naudas prēmiju. Šo apbalvojumu 1977. gadā saņēma Māris Čaklais, starp tās vēlākajiem laureātiem ir rakstnieki Alberts Bels (1977), Māra Zālīte (1985), Vizma Belševica, Knuts Skujenieks (1986), Pauls Putniņš (1977) un Lilija Dzene.
Andreja Upīša vietvārdi
Pilsēta un apdzīvotas vietas, kurās Andrejam Upītim par godu nodēvētas ielas ir Daugavpils, Rēzekne, Ludza, Preiļi Latgalē, Talsu novada Dundaga Kurzemē, kā arī Aizkraukles novada Skrīveri un Valmiera Vidzemē.
Alarsīts
Alarsīts (nosaukts pēc ķīmiskā sastāva — alumīnijs un arsēns) ir ļoti rets minerāls. Atklāts 1993. gadā. Atrod fumarolu ekshalācijās.
Atradnes
Zināma tikai viena atradne:
Albrehtšraufīts
Albrehtšraufīts (nosaukts Vīnes universitātes profesora, mineraloga Albrehta Šraufa vārdā) ir ļoti rets minerāls. Atklāts 1983. gadā. Satur 33,31% urāna. Ļoti radioaktīvs - 59 633 Bq/g.
Šveices Grand Prix
Šveices Grand Prix bija Formula 1 autosacīkšu posms, kas tika aizvadīts Šveicē līdz. gadam. Pēc smagas avārijas 1955. gada Lemānas sacīkstēs, kurās gāja bojā 80 skatītāji, Šveices valdība pieņēma lēmumu aizliegt autosacīkstes Šveices teritorijā — aizliegums vēl aizvien ir spēkā Šveices teritorijā. Pēc aizlieguma pieņemšanas Šveices Grand Prix ar šādu nosaukumu notika tikai vienu reizi —. gada sezonā aizvadot sacīkstes Francijas teritorijā, Dižonas-Prenuā trasē.
Saraksts
Minēti tikai uzvarētāji tajos Grand Prix, kas aizvadīti F1 sezonu ietvaros.
Bresta (Baltkrievija)
Bresta (arī Бе́расьце, Бярэ́сьце) ir pilsēta Baltkrievijas galējos dienvidrietumos pie Polijas robežas Rietumu Bugas un Muhavecas upju satekas vietā, apgabala centrs. Rūpniecības un transporta centrs. Pilsēta atrodas pie Maskavas—Berlīnes dzelzceļa līnijas.
Pilsētas pievārtē atrodas liels memoriālais komplekss — Brestas cietoksnis, kas veltīts cietokšņa aizstāvjiem — PSRS kareivjiem Otrajā pasaules karā.
Vēsture
Apdzīvota vieta Berestjes (Берестье) vārdā pirmoreiz minēta 1019. gadā Pagājušo gadu vēstures hronikā kā Kijivas Krievzemes pilsēta. To vairākkārt apdraudēja poļi un lietuvieši, bet 1241. gadā nopostīja mongoļi.
Vēlākos gados pilsēta bija Lietuvas lielkņazistes sastāvā kā Traķu vaivadijas dienvidu daļa, no 1566. gada Brestļitovskas vaivadijas (Województwo brzeskolitewskie) pārvaldes centrs. 1596. gadā pilsētā tika noslēgta Brestas ūnija, kurā Lietuvas lielkņazistes pareizticīgie tika pakļauti katoļu jurisdikcijai, izveidojot uniātu baznīcu.
Polijas trešajā dalīšanā 1795. gadā Bresta tika iekļauta Krievijas Impērijā, no 1796. gada Lietuvas guberņas, vēlāk Grodņas guberņas apriņķa pilsēta. 19. gadsimtā pie pilsētas tika uzcelts liels cietoksnis.
Pirmā pasaules kara laikā Brestu ieņēma vācu karaspēks. 1918. gada 3. martā Brestā tika parakstīts Brestļitovskas miera līgums starp padomju Krieviju un Centrālajām valstīm. 1919. gadā Bresta nonāca jaunizveidotās Polijas kontrolē. Kaut arī Krievu—poļu kara laikā Bresta nonāca padomju Krievijas kontrolē, Rīgas miera līgums iekļāva pilsētu Polijas teritorijā.
Pēc kara Bresta bija apgabala centrs Baltkrievijas PSR sastāvā. Brestas cietokšņa drupās tika uzcelts liels memoriāls. No 1991. gada — apgabala centrs neatkarīgajā Baltkrievijā.
Cilvēki
Iedzīvotāju etniskais sastāvs — baltkrievi (82,0%), krievi (10,7%), ukraiņi (4,2%). Bresta ir Izraēlas politiķa Menahema Begina (מְנַחֵם בְּגִין, Menachem Begin, 1913—1992) un vieglatlētes Jūlijas Nescjarenkas (Юлія Несьцярэнка, 1979) dzimtā pilsēta. Brestas pievārtē, Skokos dzimis poļu dzejnieks Julians Ņemcevičs (Julian Ursyn Niemcewicz, 1758—1841).
Aleksejs Šarando
Pēc spēlētāja karjeras beigšanas pievērsies trenera darbam un 2005. gadā vadījis JFK Olimps, tomēr pārsvarā nodarbojies ar bērnu un jauniešu treniņiem JFC Skonto.
Asuāna
Asuāna (ar, Aswān; egy;, Souan; grc, Syene) ir pilsēta Ēģiptes dienvidos, Asuānas muhafazas administratīvais centrs.
6 km no pilsētas atrodas Asuānas aizsprosts. Atrodas Nīlas austrumu krastā. Asuāna bija dienvidu robeža faraonu laika Senajai Ēģiptei. No šejienes karjeriem tika piegādāts granīts daudziem Senās Ēģiptes pieminekļiem, karjeri darbojas arī mūsdienās. Mūsdienās Asuāna ir ziemas kūrorts, tirdzniecības un rūpniecības centrs, darbojas arī starptautiska lidosta. 2012. gadā pilsētas iedzīvotāju skaits sasniedza 290 tūkstošus.
Literatūrzinātne
Ar jēdzienu literatūrzinātne (vācu Literaturwissenschaft, krievu литературоведение) Latvijā, Vācijā, Krievijā, Polijā un vairākās citās Eiropas valstīs saprot humanitāru zinātni, kas no dažādiem aspektiem pēta literatūru.
Raksturojums
Latvijā literatūrzinātne veidojusies ļoti lielā vācu, kā arī krievu tradīcijas ietekmē. Latvijā tradicionāli literatūrzinātne tiek iedalīta trīs apakšnozarēs, tās ir jau minētās:
Latvijā literatūrzinātne lielā mērā tiek uzskatīta par filoloģijas sastāvdaļu - tātad vairāk vai mazāk cieši saistītu ar lingvistiku. Kaut gan šī saikne - vai vismaz tās vēsturiskā nozīme - nav noliedzama, turklāt lingvistikai bija liela nozīme 20.gs. (formālisms, strukturālisms) literatūras teorijā un kritikā, literatūrzinātne būtu jāaplūko kā pilnībā patstāvīga zinātnes nozare.
Jēdziens literatūrzinātne nav izplatīts visā pasaulē - piemēram, īpaši 20.gs., bet jau kopš 19.gs. ļoti nozīmīgajā franču vai ASV literatūras pētniecības tradīcijā par šādu zinātnes nozari runāts praktiski netiek, un tur tās vietā literatūras teorija, literatūras kritika, literatūras vēsture tiek aplūkotas kā atsevišķas, bet cieši saistītas disciplīnas. Rietumos literatūras pētniecība un kritika ir cieši saistīta arī ar filozofiju, psiholoģiju un citām humanitārajām un sociālajām zinātnēm. Šādas tendences pirms Otrā pasaules kara bija vērojamas arī Latvijā (piemēram, literatūras pētniecība no psiholoģijas vai dzīves filozofijas aspekta), taču PSRS okupācijas laikā tika uzspiesta sociālistiskā reālisma doktrīna, un literatūrzinātne kļuva ļoti dogmatiska un konservatīva. Kopš neatkarības atgūšanas Latvijas literatūrzinātnē atkal vērojama spēcīga rietumu strāvojumu ietekme (īpaši lielu ietekmi atstājis poststrukturālisms, feminisms) un samērā daudzveidīga pievēršanās literatūras pētniecībai.
Pēdējos gados publicētas biogrāfiskas grāmatas par daudziem nozīmīgiem latviešu autoriem, kuras sarakstījuši gan literatūrzinātnieki, gan rakstnieki: Andas Kubuliņas "Vizma Belševica" (1997), Edgara Lāma "Mūžīgais romantisms" par Jāni Akurateru (2003), Litas Silovas "...rakstnieks Marģeris Zariņš" (2004), Gundegas Repšes "Brālis" par Ojāru Vācieti (2005), Jāņa Rokpeļņa "Smagi urbjas tinte" par Knutu Skujenieku (2006), Mariana Rižija "Uldis Bērziņš: dzīve un laiktelpas poētika" (2011), Veras Vāveres "Viktors Eglītis" (2012), Ilonas Salcevičas "Saucējs" par Jāni Klīdzēju (2012) un Anitas Rožkalnes "Lauva" par Astrīdi Ivasku (2012), kā arī Astrīdas Skurbes monogrāfija par Vladimiru Kaijaku (2014).
Ākešhusa
Ākešhusa (no, ) ir viena no 18 Norvēģijas filkēm. Robežojas ar Buskerudu, Estfollu, Hēdmarku, Oplanni un Oslo, tāpat ir īsa robeža ar Zviedrijas Vermlandi.
20. novembris
20. novembris ir gada 324. diena (325. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikusi 41 diena.
Vārda dienas
Anda, Andīna, Vigo
Goldapa
Goldapa ir pilsēta Varmijas-Mazūrijas vojevodistē Polijas ziemeļaustrumos, uz ziemeļiem no Olecko. Līdz 1945. gadam atradās Austrumprūsijas sastāvā.
Vēsture
Pilsēta dibināta Mazās Lietuvas dienvidu daļā 1570. gadā. Iedzīvotāju vairākums bija lietuvieši, pēc Lielās mēra epidēmijas 18. gadsimta sākumā pilsētā ieceļoja iedzīvotāji no Vācijas zemēm. Pirmā pasaules kara laikā Goldapa bija smagu cīņu arēna un tā gandrīz pilnībā tika nopostīta. Otrā pasaules kara laikā 1944. gada oktobrī Goldapa bija pirmā Vācijas pilsēta, kuru ieņēma Sarkanā armija. Kad 1944. gada novembrī Vērmahts pilsētu atguva, vācu prese ziņoja par zvēriski nogalinātiem 50 civiliedzīvotājiem, kas veicināja pretošanos PSRS uzbrukumam visā Vācijā.
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Goldapu iekļāva Polijā, bet vācu iedzīvotājus padzina no pilsētas.
Jaunā kritika
Jaunā kritika (angļu New Criticism) bija virziens 20. gadsimta literatūras teorijā un kritikā ASV un Lielbritānijā, kas aizsākās ap 1920. gadu un dominēja šajās valstīs līdz 1960. gadu sākumam. Termins jaunā kritika ir aizgūts no tās pārstāvja Džona Krova Rensoma grāmatas The New Criticism (1941) nosaukuma. Jaunā kritika radās lielā mērā kā reakcija pret ASV augstskolās 20.gs. sākumā dominējošo vēsturiski filoloģisko pieeju literatūrai. Jaunās kritikas pārstāvji ieviesa tā saukto rūpīgās lasīšanas (close reading) pieeju, kā arī uzsvēra, ka teksts ir jāpēta un jāinterpretē neatkarīgi no jebkādiem ārpus teksta pastāvošiem faktoriem, jo īpaši autora biogrāfijas vai autora nodomiem (Viljams Vimsets, Monro Bērdslijs u.c.). Vairāki jaunās kritikas pārstāvji uzsvēra arī teksta daudznozīmību (piemēram, Aivors Ārmstrongs Ričardss).
Jēdziens "jaunā kritika" savulaik tika lietots, runājot arī par strukturālismu 20.gs. 60. gadu sākuma Francijā - šo virzienu tolaik mēdza apzīmēt kā la nouvelle critique.
Please Please Me
Please Please Me ir pirmais grupas The Beatles albums. Tas tika izdots. No 14 dziesmām astoņas sarakstīja Lenons/Makartnijs. Kritiķi uzskata, ka "pat pēc vairākām dekādēm albums ir svaigs, kaverversijas ir iespaidīgas un oriģināldziesmas ir satriecošas".
Dziesmu saraksts
Visas dziesmas sarakstīja Lenons—Makartnijs, izņemot, kur pieminēts.
Ņidzicas apriņķis
Ņidzicas apriņķis ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes dienvidos. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Dzjaldovo, Ostrudas, Olštinas un Ščitno apriņķiem, kā arī Mazovijas vojevodistes Pšasnišas un Mlavas apriņķiem.
Tālskatis
Tālskatis ir optisks instruments, kas paredzēts, lai ar aci novērotu tālus priekšmetus. Tālskata optiskā sistēma sastāv no divām daļām: objektīva (tas veido apgrieztu attēlu fokālajā plaknē) un okulāra, kas paredzēts attēla palielināšanai (darbojas līdzīgi lupai).
Ir divi tālskatu veidi, kas atšķiras ar okulāra konstrukciju:
Tālskata palielinājums vienāds ar objektīva un okulāra fokusa attālumu attiecību.
Ričards Bērnss
Ričards Bērnss (Richard Burns; — ) bija angļu rallija autobraucējs, 2001. gada WRC čempions.
Viņš debitēja 1990. gada Lielbritānijas rallijā pēc tam, kad uzvarēja Peugeot rīkotā konkursā. Gadu vēlāk Bērnss satika Robertu Reidu, cilvēku, kurš turpmākos 12 gadus bija Bērnsa stūrmanis. 1992. gadā Bērnss ar Prodrive atbalstu kļuva par Nacionālā Čempionāta uzvarētāju. Tā kā Prodrive viņu uzskatīja par perspektīvu pilotu, Bērnss pievienojās Subaru komandai Lielbritānijas Rallija Čempionātā un kļuva par Alistera Makreja komandas biedru. 1996. gadā viņš nokļuva Mitsubishi WRC komandā. Pirmo uzvaru viņš izcīnīja divus gadus vēlāk, Kenijas rallijā. Tajā pašā gadā Ričardam vēl izdevās uzvarēt Lielbritānijas rallijā. Nākamgad Bērnss kļuva par Subaru WRC pilotu un jau pirmajā sezonā ar šo komandu izcīnīja trīs uzvaras. No uzvaras čempionātā viņu šķīra vien septiņi punkti. Gadu vēlāk tika izcīnītas četras uzvaras un punktu deficīts līdz titulam tika samazināts līdz pieciem. Par spīti tam, ka 2001. gadā viņš uzvarēja tikai vienu reizi, ar divu punktu pārsvaru pār citu britu, Kolinu Makreju, Ričards Bērnss izcīnīja titulu un pēc tam vairs neizcīnīja uzvaras. Viņš pavadīja turpmākos divus gadus Peugeot. Ceļā uz 2003. gada Velsas ralliju viņš zaudēja samaņu. Tika atklāts, ka viņam ir smadzeņu audzējs. Pēc diviem gadiem viņš nomira, lai gan iepriekš tika ziņots, ka viņš ir veiksmīgi operēts.
Moronga
Moronga - pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļiem no Ostrudas.
Līdz 1945. gadam pilsēta bija Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā un tās nosaukums bija Morungena (Mohrungen). Pilsēta dibināta 1302. gadā kā Vācu ordeņa apmetne. Pēc Trīspadsmitgadu kara tā palika Prūsijas hercogistes sastāvā.
Vācu filozofa un dzejnieka Johana Gotfrīda Herdera (Johann Gottfried Herder, 1744 - 1803) un teologa Abrahama Kalova (Abraham Calovius, 1612 - 1686) dzimtā pilsēta.
Pēc 2. pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Morungena iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Uralīts
Uralīts ir amfibolu grupas minerālu (gk. aktinolīts) paveids - pseidomorfoze pēc citu minerālu - piroksēnu grupas minerālu (gk. augīts) kristāliem. Nosaukts pēc atradnes Krievijā, Urālu kalnos. Nav īpaši rets.