cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sudrabs
Vēsture
Sudrabs bija zināms metāls jau senajos laikos. No sudraba darinātas rotaslietas ir uzietas vairākās apbedījumu vietās, kas ir datētas ar 4000. gadu p.m.ē. Tāpat sudrabs līdzās zeltam ir ticis izmantots kā maiņas līdzeklis starp Nīlas un Indas upes teritorijām kopš 800. gada p.m.ē.
Atrašanās dabā
Sudraba tīrradņi ir ļoti reti, daudz retāki nekā zelta. Toties tie var svērt vairākus simtus kilogramu. Visvairāk sudrabs tiek iegūts Peru, Bolīvijā, Meksikā, Ķīnā, Austrālijā, Čīlē, Polijā un Krievijā. Ir atklāti lieli sudraba krājumi Tadžikistānā.
Izotopi
Dabā ir sastopami divi stabili sudraba izotopi: sudrabs–107 (51,839% no kopējā sudraba daudzuma) un sudrabs–109 (48,161%). Ir zināmi vēl 36 mākslīgi iegūti radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 93 līdz 130.
Izmantošana
Sudrabu tā fizisko un ķīmisko īpašību dēļ izmanto daudzās tehnikas un citās nozarēs — elektronikā, elektrotehnikā, precīzajā mašīnbūvē, raķešbūvē un medicīnā. Sudrabu un tā sakausējumus lieto juvelierizstrādājumu un monētu izgatavošanā. Sudraba bromīdu AgBr izmanto fotogrāfijā gaismjutīgo fotomateriālu ražošanā.
21. gadsimts
21. gadsimts, arī XXI gadsimts, ir esošais gadsimts, kurš pēc Gregora kalendāra sākās mūsu ēras un beigsies. Tas ir pirmais gadsimts mūsu ēras trešajā tūkstošgadē.
Nozīmīgākie notikumi
ASV un mazākā mērā visā Rietumu pasaulē notika politiskā dalīšanās starp liberālisma un konservatīvisma ideoloģijām. Pieauga populisms un nacionālisms.
Aleksandrs Johans Stenders
Aleksandrs Johans Stenders, (Alexander Johann Stender) saukts par Jauno Stenderu (dzimis 1744. gada 4. novembrī, miris 1819. gada 20. novembrī), bija luterāņu teologs un apgaismotājs, Sēlpils pilskunga tiesas prāvests (no 1787), Sēlpils un Sunākstes mācītājs (1796—1819), Gotharda Frīdriha Stendera (Vecā Stendera) dēls. Sastādīja vācu valodas vārdnīcu latviešiem (izdota 1820).
Izcelsme
Aleksandrs Johans Stenders cēlies no senas Augšzemes (Sēlijas) luterāņu baznīcas mācītāju ģimenes, kuras priekšgājējs Johans Stenders (1608—1669) ieceļoja Latvijā pēc Poļu—zviedru kara beigām 1633. gadā un bija prāvests Kurzemes un Zemgales hercogistes Sēlpils virspilskunga iecirknī (1665—1669), šo amatu pēc tam pārņēma viņa dēls Konrāds Stenders (1650—1711).
Dzīvesgājums
Dzimis 1744. gada 4. novembrī Jelgavā toreizējā pilsētas skolas priekšnieka palīga Gotharda Frīdriha Stendera ģimenē, bērnību pavadīja Birzgales (1744—1752) un Žeimes (1753—1759) mācītājmuižās. 1759. gadā Stenders kopā ar ģimeni devās uz Dāniju un Vāciju, kur studēja jurisprudenci Kopenhāgenas Universitātē un Helmštetes Universitāte, pēc tam teoloģiju Kēnigsbergas Universitātē. Studiju starplaikos strādāja par mājskolotāju Zemgales un Vidzemes muižās.
Pēc atgriešanās dzimtenē bija Zalves draudzes mācītājs (1775—1778), no 1779. gada — palīgmācītājs pie tēva Sunākstes un Sēlpils draudzē, kopš 1787. gada — Sēlpils diecēzes prāvests. 1790. gadā tika iespiesta viņa joku luga par zemnieku, kas pēc pamošanās no reibuma sevi iedomājas par muižnieku, kas vēlāk pazīstama ar nosaukumu "Žūpu Bērtulis".
Pēc tēva nāves — mācītājs Sēlpils un Sunākstes draudzē (1796—1819). 1806. gadā Stenders organizēja iepriekšēju parakstīšanos uz sava tēva grāmatas “Kristīga mācība” pārstrādājumu un K. G. Zalcmaņa grāmatas latviskojumu “Pilnīga izstāstīšana, kādā vīzē Auzān Ērnests no zemnieka par brīvkungu cēlies”. Pēc tam, kad 1812. gada kara laikā Napoleona armija atstāja Kurzemi, viņš uzrakstīja divus rakstus par Maskavas nodedzināšanu un franču karapulku atkāpšanos.
Stenders sastādīja nelielu latviešu — vācu vārdnīcu (apvienotu ar vācu valodas mācību grāmatu), kas bija paredzēta latviešu auditorijai, lai mācītu tai vācu valodu. Tajā bija tikai 3000 ikdienas pamatvārdu krājums un dažas paraugsarunas.
Miris 1819. gada 20. novembrī Sēlpilī.
Alma Ābele
Alma Ābele (dzimusi Cūnābele;, mirusi ) bija latviešu teātra aktrise, Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves māksliniece (1956).
Biogrāfija
Bija precējusies ar Jelgavas teātra aktieri un režisoru Nikolaju Kraukli (dēls arhitekts Oļģerts Krauklis).
1935. gadā aktrise kopā ar dzīves biedru pārcēlās uz Rēzekni, kur nepilnus divus gadus strādāja Latgales teātrī (1935-36). No 1936. gada Rīgas Mazā teātra aktrise. Ievērību guvusi ar dramatisku Ingas lomu Mārtiņa Zīverta lugas "Tīreļpurvs" iestudējumā (1936) un Maijas lomu Raiņa "Mīla stiprāka par nāvi" (1937). Pēc tam, kad 1937. gadā Rīgas Mazais teātris tika pārveidots par Dailes teātra Mazo ansambli, Alma Ābele tajā spēlēja visas galvenās sieviešu lomas. Mazā ansambļa talantīgākie aktieri ar laiku tika iekļauti Dailes teātra sastāvā. Ābeles pirmā loma Dailes teātrī bija Benita Viļa Lāča lugas "Bāka uz salas" iestudējumā. 1938. gadā aktrise oficiāli pieņemta Dailes teātra štatā un līdz mūža beigām (ar pārtraukumu 1967-77) spēlējusi daudzveidīgus skatuves tēlus, bet īpaši tuva bijusi Raiņa dramaturģija. Alma Ābele kļuva par Eduarda Smiļģa pēdējo lomu partneri Blaumaņa "Ugunī" (1938), Šekspīra "Spītnieces precībās" (1939) un Ibsena "Pērā Gintā" (1939). Ozes lomu aktrise ir spēlējusi četros Ibsena lugas iestudējumos — Dailes teātrī 1939. un 1964. gadā (rež. Eduards Smiļģis), koncertuzvedumā Operas un baleta teātrī 1956. un 1976. gadā (rež. Artūrs Dimiters) ar četriem dažādiem partneriem — Eduardu Smiļģi, Artūru Dimiteru, Eduardu Pāvulu un Hariju Liepiņu. Kopumā Alma Ābele nospēlēja vairāk nekā 160 lomu, pusi no tām — Dailes teātrī.
Strādājusi par runas mākslas pasniedzēju Dailes teātra trešajā studijā (1959-62). Alma Ābele ir bijusi arī skatītāju iemīļota daiļlasītāja un literārajos vakaros runājusi dažādu autoru dzeju, kā arī latviešu tautasdziesmas.
Mirusi 1984. gadā, apbedīta Rīgā, Meža kapos.
Nozīmīgākās lomas teātrī
Jelgavas Latviešu teātrī
Latgales teātrī
Rīgas Mazajā teātrī
Narkotikas
Jēdzienam narkotikas ir dažādas nozīmes. Tās var būt saistītas ar psihotropo vielu lietošanas iedarbību vai juridisko statusu. Daudzo nozīmju un vārda negatīvās nokrāsas dēļ mūsdienās to vairs neuzskata par lietojamu terminu farmakoloģijas zinātnē.
Medicīniskās nozīmes
Vārda "narkotikas" vēsturiskā pamatnozīme ir vielas, kas pastiprina miegainību un novērš sāpes (vārds ir cēlies no grieķu vārda 'narkotikos', kas nozīmē "stindzinošs" vai "padarīt nejūtīgu"). Par narkotikām sauc arī narkomāniju izraisošas psihotropās vielas vai preparātus.
Juridiskās nozīmes
Par narkotikām dēvē dabīgas vai sintētiskas vielas, kas ir klasificētas atbilstoši ANO 1961. gada 30. marta Vienotajai konvencijai par narkotiskajām vielām, bet dabīgas vai sintētiskas vielas, kas ir klasificētas atbilstoši 1971. gada 21. februāra Konvencijai par psihotropām vielām, ir aizliegtas psihotropas vielas.
Par narkotikām mēdz dēvēt jebkuru ar likumu aizliegtu psihotropu vielu vai preparātu vai tikai ar ārsta atļauju lietojamu psihotropu vielu vai preperātu.
Citas nozīmes
Jebkuru apreibinošu vielu, kas tiek lietota labsajūtas sasniegšanai, sauc par baudvielu. Mūsdienās, kad lielākā daļa baudvielu ir aizliegtas, šis vārds ir novecojis un nereti sarunvalodā narkotikas ir sinonīms baudvielām. Tai pat laikā ļoti bieži par narkotikām neuzskata alkoholu un kofeīnu (lai gan tās bieži vien var klasificēt kā narkotikas), kamēr tikpat legālas, bet sabiedrībā mazāk pieprasītas un iecienītas baudvielas (sarkanā mušmire, sintētiskā marihuāna vai pat enerģijas dzērieni ) tiek uzskatītas par narkotikām (sauktas par legālajām narkotikām).
Erihs Hartmanis
Pēdējā gaisa uzvara Hartmanim bija 1945. gada 8. maijā, vēlāk viņš kopā ar biedriem padevās ASV spēkiem. ASV varas iestādes tomēr izdeva viņu padomju pusei. Apsūdzēts par sadomātiem kara noziegumiem, Harmanam tika piepriests 25 gadu cietumsods. Pēc 10 gadiem, kurus viņš pavadīja padomju ieslodzījumā, 1955. gadā viņš tika atbrīvots. 1956. gadā viņš iestājās jaunizveidotajos VFR gaisa spēkos, kuros dienēja līdz 1970. gadam. 1997. gadā Krievijas varas iestādes atzina, ka apsūdzība kara noziegumos Hartmanim ir nepamatotas.
Dzimis 1922. gadā Veisenahā, mūsdienu Bādenē-Virtembergā ārsta ģimenē. Ekonomisko apstākļu dēļ agrīno bērnību kopā ar ģimeni pavadīja Ķīnā. Pirms kara aizrāvās ar planierismu, kuru apguva no mātes, kura bija viena no pirmajām sievietēm - planieru pilotēm Vācijā. Sākoties Otrajam Pasaules karam, apguva kara pilota profesiju. 1942. gada oktobrī Hartmanis tika nosūtīts uz vienību Jagdgeschwader 52, kura bāzējās pie Maikopas. 1942. gada 14. oktobrī viņš izcīnīja savu pirmo gaisa kauju, kura beidzās ar piespiedu nolaišanos, un trīs dienu soda darbiem uz zemes par lidojuma instrukciju pārkāpumiem. Divdesmit divas dienas vēlāk Hartmanis guva pirmo uzvaru gaisa kaujā pār padomju triecienlidmašīnu Il-2.
Pēc kara Hartmanis komandēja pirmo VFR reaktīvo lidmašīnu vienību Jagdgeschwader 71. Aizgāja no dienesta bundesvērā lielā mērā tāpēc, ka aktīvi pretojās ASV kara lidmašīnu F-104 Starfighter ieviešanai un ekspluatācijai, jo uzskatīja tās par nedrošām un nederīgām. Miris 1993. gadā savā bērnības vietā Veilimšēnbuhā.
Ferencs Puškāšs
Ferencs Purčelds Biro (hu;  — ), plašāk pazīstams kā Ferencs Puškāšs (hu), bija ungāru futbolists un treneris. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem futbolistiem un ir viens no visu laiku efektīvākajiem vārtu guvējiem, ņemot vērā vārtu un spēļu attiecību, Ungārijas izlases labā 85 spēlēs gūstot 84 vārtus, savukārt Ungārijas un Spānijas profesionālajās līgās kopā gūstot 511 vārtus 533 spēlēs.
Puškāšs spēlēja Ungārijas klubā Honvéd, līdz pievienojās Madrides "Real" un devās spēlēt uz Spāniju. 1950. gados viņš bija leģendārās Ungārijas izlases, pazīstamas arī kā "Varenie maģāri", kapteinis. Pēc 1956. gada ungāru revolūcijas, viņš pārcēlās uz Spāniju, kur kļuva par vienu no 1950.-1960. gadu leģendārās Madrides Real līderiem, spēlējot kopā ar Alfredo di Stefano, Fransisko Hento, Raimonu Kopu, Hektoru Rialu un Hosē Santamariju.
Puškāšs, pateicoties savam spēcīgajam kreisās kājas sitienam, bija rezultatīvs futbolists visas savas karjeras laikā; viņš 4 reizes kļuva Ungārijas futbola līgas rezultatīvāko spēlētāju, tostarp 1948. gadā — par rezultatīvāko spēlētāju starp visiem Eiropas valstu nacionālajiem čempionātiem. Spēlējot Madrides Real sastāvā, Puškašs 4 reizes kļuva par La Liga labāko vārtu guvēju, kā arī guva 7 vārtus divos Eiropas kausu finālos. 1995. gadā Starptautiskā futbola vēstures un statistikas federācija viņu atzina par 20. gadsimta rezultatīvāko futbolistu.
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
, 79 gadu vecumā, Ferencs Puškāšs nomira.
Spēlētāja karjera
Budapest Honvéd
Real Madrid
Ungārija
Individuālie sasniegumi
Trenera karjera
Panathinaikos
South Melbourne Hellas
Leonīds Brežņevs
Leonīds Brežņevs (uk, — ) bija PSKP CK ģenerālsekretārs un vadīja PSRS no 1964. līdz 1982. gadam. Viņš bija PSRS Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētājs no 1960. līdz 1964. gadam, kā arī no 1977. līdz 1982. gadam. Vēsturē iegājis kā PSRS stagnācijas laikmeta vadītājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1906. gada 19. decembrī Kamjanskes ciemā Jekaterinoslavas guberņā strādnieka Iļjas Brežņeva un viņa sievas Natālijas ģimenē. Mācījās Kurskas zemes ierīcības un meliorācijas tehnikumā (1923-1927), 1931. gadā viņu uzņēma Komunistiskajā partijā. 1935. gadā absolvēja Kamjanskes metalurģijas tehnikumu un strādāja par inženieri vietējā metalurģijas rūpnīcā. 1937. gada maijā viņš kļuva par Dņeprodzeržinskas (pārdēvētās Kamjanskes) pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieku, 1939. gadā par Dņepropetrovskas apgabala komitejas propagandas un aģitācijas sekretāru. Otrā pasaules kara laikā viņš dienēja Sarkanajā armijā politiskajos amatos, 1943. gadā piedalījās Novorosijskas ieņemšanā.
No 1956. līdz 1960. gadam Brežņevs bija PSKP CK sekretārs aizsardzības nozarē, no 1957. gada PSKP CK Prezidija loceklis, no 1960. līdz 1964. gadam PSRS Augstākās padomes Prezidija priekšsēdētājs.
Varas nostiprināšanās
Pēc Hruščova gāšanas PSKP CK plēnumā 1964. gada 14. oktobrī Brežņevu ievēlēja par PSKP CK pirmo sekretāru. PSRS valdošās aprindas nolēma ieviest kolektīvās varas modeli, partijas un valdības vadītāja amatus uzticot diviem cilvēkiem - Brežņevam un Kosiginam. Taču, arī līdzīgi kā pēc Staļina nāves Maļenkova un Hruščova attiecībās, vienpartijas diktatūras apstākļos partijas vadītājam vienmēr bija lielāka autoritāte un vara. Kosigins arī nepretendēja uz pirmo vietu valstī un pamatā centās nosargāt savas valdības neatkarību no Brežņeva ietekmes.
Brežņeva varas konsolidācijai ir divi posmi, pirmajā viņš atbrīvojās no 1964. gada oktobra sazvērestības aktīvākajiem rīkotājiem, otrajā viņš nostiprināja savu varu jau kā valsts līderis. Taču visu viņa valdīšanas laiku Politbirojā pastāvēja kolektīvās varas modelis, kurā savu ietekmi saglabāja vairāki ietekmīgi Politbiroja locekļi.
Atbrīvošanās no konkurentiem, 1964.-1971.
Brežņeva partijas vadītāja amats sākumā nebija drošs, tāpēc no 1965. līdz 1968. gadam viņš un Mihails Suslovs veica virkni kadru izmaiņu, svarīgos amatos ieceļot savus atbalstītājus. Brežņevu apdraudēja bijušais VDK vadītājs Aleksandrs Šeļepins, Ukrainas PSR partijas vadītājs Pjotrs Šeļests un partijas Sekretariāta vadītājs Nikolajs Podgornijs.
1965. gada aprīlī no amata atbrīvoja Podgornija sabiedroto partijas organizatoriskā darba sekretāru Vitāliju Titovu un nosūtīja uz Kazahstānas PSR. Tam sekoja vairāku citu Podgornija atbalstītāju atcelšana no amatiem un 1965. gada decembrī Podgorniju no ietekmīgā Centrālkomitejas sekretāra amata pārcēla par Augstākās padomes Prezidija priekšsēdētāju, par ceremoniālo valsts galvu, kas reāli nespēja ietekmēt valstī notiekošo. Viņa vietā iecēla Andreju Kiriļenko, kurš pakāpeniski kļuva par Brežņevam un Suslovam līdzvērtīgu spēku Politbirojā.
1965. gadā Brežņevam bija strīds ar Podgorniju par līdzekļu sadali starp vieglo rūpniecību un aizsardzību; 1967. gadā strīds ar Šeļepinu par Tuvo Austrumu politiku; 1971. gadā strīds ar Genādiju Voronovu par lauksaimniecību, 1972. gadā strīds ar Šeļestu par starptautiskā saspīlējuma atslābuma politiku.
Varas bāze
Lai nostiprinātu savu varu, Brežņevs augstos amatos iecēla savus bijušos līdzstrādniekus no Moldāvijas PSR un Dņepropetrovskas laikiem, radās tā sauktā „Dņepropetrovskas mafija”. Brežņeva bijušo vietnieku Andreju Kiriļenko pārcēla uz partijas sekretariātu ar atbildību par kadru politiku. Brežņeva bijušais padotais Nikolajs Ščelokovs 1966. gadā kļuva par PSRS Iekšlietu ministru. Brežņeva vietnieks no Moldāvijas PSR laika, Konstantīns Čerņenko 1965. gada sākumā tika pārcelts uz darbu Centrālkomitejā, kur vadīja Brežņeva biroju.
1966. gada PSKP 23. kongresā partijas Prezidijs atkal kļuva par Politbiroju un partijas Pirmais sekretārs Brežņevs par Ģenerālsekretāru, tādējādi kļūstot par „pirmo starp vienlīdzīgajiem”.
Jauns triumvirāts, 1971.-73.
Pēc 1971. gada aprīļa PSKP 24. kongresa Brežņevs stabili atvirza Kosiginu uz otro plānu un bija pietiekoši spēcīgs, lai Politbirojā ieceltu savus atbalstītājus – Ščerbicki, Kulakovu un Kunajevu. Politbirojā izveidojās jauns triumvirāts – Brežņevs, Mihails Suslovs un Andrejs Kiriļenko. Viņam izdevās no amatiem atcelt un no Politbiroja izslēgt Ukrainas PSR vadītāju Pjotru Šeļestu un Krievijas PFSR premjerministru Genādiju Voronovu. Taču Mihails Suslovs bija pietiekoši spēcīgs, lai nepieļautu visas varas koncentrēšanos Brežņeva rokās.
Brežņevs sāka īstenot savu saspīlējuma atslābuma ārpolitikas programmu, kas bija vērsta uz ciešākām attiecībām ar Rietumeiropu un ASV. Viņš devās svarīgās ārzemju vizītēs, kurās agrāk devās Kosigins vai Podgornijs. 1972. un 1973. gadā viņš tikās ar ASV Prezidentu Niksonu, parakstīja PSRS un ASV līgumu par pretraķešu aizsardzības sistēmu ierobežošanu, stratēģisko uzbrukuma ieroču ierobežošanu (SALT-1), PSRS un ASV attiecību pamatprincipiem.
Kolektīvā vadība, 1973.-78.
Pēc savas varas nostiprināšanas Politbirojā Brežņevs veidoja jaunu kolektīvās vadības modeli, kas nostiprināja partijas kontroli pār svarīgākajām ministrijām. 1973. gada aprīļa plēnumā pie augstākās varas Politbirojā tika pielaisti valstij svarīgāko ministriju vadītāji – ārlietu ministrs Andrejs Gromiko, aizsardzības ministrs Andrijs Grečko un VDK vadītājs Jurijs Andropovs. Šī izvēle norāda uz PSRS globālās lielvaras statusa nozīmīgumu – šīs ministrijas nodrošināja valsts iekšējās un ārējās varenības politiku. Varas ministrijas nebija iekļautas Politbirojā kopš NKVD vadītāja Berijas aresta 1953. gadā un 1957. gada, kad no amatiem tika atbrīvots maršals Žukovs. Bet Ārlietu ministrijai bija svarīga loma jaunajā PSRS politikā ar ASV un draudzīgu attiecību veidošanā ar Rietumeiropas valstīm.
Kad Kiriļenko ieguva pārāk lielu ietekmi partijā, no 1976. gada viņa varu strauji samazināja un sākās Brežņeva varas pieauguma otrais posms.
Brežņeva personības kults
1976. gada sākumā Brežņevs pārcieta klīnisko nāvi, pēc tam viņa nopietnais veselības stāvoklis un nespēja stratēģiski vadīt valsti kļuva arvien skaidrāka ar katru gadu. Jo ilgāk pie varas atradās Brežņevs, jo lielākas kļuva novecojošās nomenklatūras bažas par pēctecības scenāriju un savu amatu zaudēšanu. Varas maiņa nozīmētu veselas padomju nomenklatūras paaudzes nomaiņu ar jaunāku. Tāpēc esošās partijas elites interesēs bija paildzināt Brežņeva atrašanos pie varas, neskatoties uz viņa sabrūkošo veselību. Augošais Brežņeva personības kults bija šīs politikas daļa. Viņš bija kļuvis par neatņemamu varas sistēmas sastāvdaļu. 1976. gada beigās, gatavojoties Brežņeva 70 gadu jubilejai, viņu par vadoni (vožģ) savās runās nosauca Kiriļenko, Gruzijas PSR vadītājs Eduards Ševardnadze un Turkmenistānas PSR vadītājs Gapurovs. Arī Pravda viņu nosauca par vadoni. 1977. gada maijā-jūnijā Podgorniju atcēla no amatiem un pensionēja. Brežņevu ievēlēja arī par Augstākās padomes prezidija priekšsēdētāju. 1977. gadā pieņēma jaunu PSRS konstitūciju un svinēja Oktobra revolūcijas 60 gadadienu.
Cīņa par pēctecību, 1979.-82.
Kolektīvās varas modelis, kurā katrs no partijas varenajiem centās nepieļaut pārlieku konkurentu varas pieaugumu, nozīmēja to, ka Brežņevam neradās viens, visu atbalstīts pēctecis. Potenciālo mantinieku cīņa par varu izpaudās nepārtrauktā amatu pārdalē un konkurentu varas vājināšanā.
Ap 1976. gadu bija iespējami vairāki varas mantošanas scenāriji:
Pēc PSKP 25. kongresa par Politbiroja locekļiem kļuva militāri-industriālā kompleksa vadītājs Dmitrijs Ustinovs un Ļeņingradas apgabala partijas vadītājs Grigorijs Romanovs. Tādējādi jau 10 no 16 Politbiroja locekļiem bija iecelti Brežņeva ietekmē.
Normāli apstākļi
Pēc Starptautiskās teorētiskās un praktiskās ķīmijas savienības (IUPAC) ieteikuma par normāliem apstākļiem termodinamikā sauc apstākļus, kur temperatūra ir 273,15 K (0oC) un spiediens ir 1 bar (750 mmHg; 100 000 Pa; 0,99 atm).
Leonīds Brežņevs
Cīņa par pēctecību, 1979.-82.
1978. gada novembrī Mihaila Suslova protežē Mihailu Gorbačovu no Stavropoles pārcēla uz Centrālkomiteju ar atbildību par lauksaimniecību. Viņš 23 mēnešu laikā no apgabala partijas vadītāju kļuva par Politbiroja biedru 1980. gada oktobrī. Papildus Suslovam, viņu sāka atbalstīt arī Andropovs. 1979. gada vasarā Leonīds Brežņevs un Džimijs Kārters Vīnē parakstīja PSRS un ASV līgumu par stratēģisko uzbrukuma ieroču ierobežošanu (SALT-2 līgumu). Pēc Afganistānas kara sākuma 1979. gada decembrī PSRS un ASV kontakti visaugstākajā līmenī pārtrūka, pasliktinoties ASV un PSRS attiecībām, sāka pieaugt Andropova ietekme. 1980. gada oktobrī, neilgi pirms savas nāves, Kosigins atkāpās no amatiem un Brežņevs beidzot ieguva kontroli pār valdību, ieceļot tajā sev uzticamus cilvēkus no „Dņepropetrovskas mafijas”. 1982. gada janvārī nomira Mihails Suslovs.
Leonīds Brežņevs mira 1982. gada 10. novembrī un par viņa pēcteci kļuva Jurijs Andropovs.
Apuzes iela
Apuzes iela ir iela Rīgā, Pārdaugavā, Zolitūdē un Pleskodālē. Kopējais ielas garums ir 1781 metrs un tā sastāv no 2 braukšanas joslām. Apuzes iela sākas krustojumā ar Kalnciema ielu un Upesgrīvas ielu, bet beidzas krustojumā ar Paula Lejiņa ielu.
Iela nosaukta Apuzes — ciema Kuldīgas novada Īvandes pagastā — vārdā. Vēsturiski Apuzes iela vedusi pāri dzelzceļa līnijai Rīga—Jūrmala (tagadējā Muižas iela), tādējādi savienojot Zolitūdi ar Imantu.
Ielas raksturojums
Apuzes iela ved gar adresi Priedaines ielā 20, kur 2013. gada 21. novembrī notika lielveikala "Maxima" sagrūšana, kurā gāja bojā 54 cilvēki.
Ielu savienojumi
Apuzes iela krustojas ar šādām ielām:
Pērnavas iela
Pērnavas iela var būt šādās Latvijas pilsētās:
Bērds
Bērds (sieviešu dzimtē Bērda) ir izplatīts angļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Victoria
Victoria var būt:
Ogļūdeņraži
Ogļūdeņraži ir organiski savienojumi, kas satur tikai oglekli un ūdeņradi. Ogļūdeņraži parasti ir nepolāras, ūdenī nešķīstošas vielas. To agregātstāvoklis normālos apstākļos ir atkarīgs no molekulmasas. Ogļūdeņraži ar 4-5 oglekļa atomiem molekulā ir gāzes, 4-5 līdz ~20 oglekļa atomiem molekulā ir šķidrumi, un, ja ir vairāk oglekļa atomu, tad tie ir cietas vielas. Ogļūdeņražus iedala piesātinātajos (kur visi oglekļa atomi ir sp3 hibridizācijā) un nepiesātinātajos (kur daļa vai visi oglekļa atomi ir sp2 vai sp hibridizācijā).
Ogļūdeņraži ir galvenā naftas sastāvdaļa.
Ogļūdeņražu iedalījums
Cikloalkēnus un cikloalkīnus parasti īpaši neizdala un apskata attiecīgi pie alkēniem un alkīniem. Arēni būtībā arī ir nepiesātinātie ogļūdeņraži, taču tiem ir atšķirīgas ķīmiskās īpašības, tāpēc tos nodala atsevišķi.
Topkapi pils
Topkapi pils (tr, — ‘Lielgabalu vārtu pils’ — pils tā nosaukta tādēļ, ka blakus atradās lielgabalu vārti) atrodas Sirkedži mikrorajonā (Eminēnī rajons, Stambula, Turcija) un no 1465. līdz 1853. gadam bija Osmaņu impērijas administratīvais centrs. Pili 1459. gadā pavēlēja uzcelt sultāns Mehmeds II Iekarotājs un tās celtniecību pabeidza 1465. gadā. Pils atrodas uz raga, kur savienojas Zelta rags ar Marmora jūru un no paugura, uz kura pils uzcelta, paveras brīnišķīgs skats uz Bosfora jūras šaurumu. Pils sastāv no vairākām mazākām ēkām, kas sagrupētas atsevišķos pagalmos.
Pils ir bagāta ar osmaņu arhitektūras stilu paraugiem un tajā glabājas apjomīgas porcelāna, mantiju, ieroču, vairogu, bruņutehnikas, osmaņu miniatūru, islāma kaligrāfijas manuskriptu, sienu rotājumu un sultāna vērtslietu un juvelierizstrādājumu kolekcijas.
Sultanāta vārti
Pils pirmie un galvenie vārti ir Sultanāta vārti (osmaņu turku: Bâb-ı Hümâyûn), jeb Sultāna vārti (turku: Saltanat Kapısı) un tie atrodas pils kompleksa dienvidos. Masīvie vārti tika uzcelti 1478. gadā un mūsdienās redzamā ārējā marmora apdare veidota 19. gadsimta Vārtu masīvā forma atspoguļo to funkcionālo nozīmi, lai aizsargātu pili. No centrā esošās arkas cauri vārtiem ved eja ar augstiem griestiem. Celtnes augšdaļu rotā tekstu apkalumi osmaņu kaligrāfijā, citējot svēto Korānu, kā arī sultānu tugras. Mūsdienās redzamas ir sultāna Mehmeda II un sultāna Abdulaziza I tugras, jo viņi veica vārtu atjaunošanu. Katrā vārtu pusē ir telpas sargiem. Šie vārti katru dienu tika atvērti līdz ar pirmām lūgšanām no rīta, bet aizvērti pēc pēdējām vakarā. Caur šiem vārtiem iet bija atļauts tikai vezīriem un ārvalstu vēstniekiem.
Spriežot pēc vēsturiskiem dokumentiem, virs vārtiem bija izbūvēta koka celtne, kuru 19. gadsimta otrā pusē nojauca. Sākotnēji to lietojis sultāns Mehmeds kā paviljonu, bet vēlāk tajā glabātas to cilvēku mantas, kam nav bijuši mantinieki un viņi miruši pilī. Šīs telpas arī lietojušas harēma sievietes īpašos gadījumos.
Sultanāta vārti tālāk ved uz pils Pirmo pagalmu.
Pirmais pagalms
Pirmais pagalms (turku: I. Avlu un Alay Meydanı) ir visapkārt serālam un to apjož augsta mūra siena.
Pirmais pagalms kalpoja kā pils aizsargjosla un parks, kas aizņem lielāko pils teritorijas daļu. Stāvie jūras krasti jau Bizantijas laikā tika pārveidoti par kalna terasēm. Šajā pagalmā atrodas ēkas pils pamatfunkciju nodrošināšanai, kā arī atsevišķi galma nami, tomēr vairums laika gaitā ir zuduši. Galvenās ēkas, kas saglabājušās līdz mūsdienām, ir Impērijas naudas kaltuve (osmaņu turku: Darphane-i Âmire), Sv. Irēnas baznīca un vairākas strūklakas. Pēc islāmticīgo osmaņu turku pilsētas ieņemšanas, kristiešu Sv. Irēnas baznīca netika nojaukta, bet lietota kā sultāna pils arsenāls.
Pagalms ir saukts arī par jeničeru pagalmu un parādes pagalmu. Lai nokļūtu tālāk pilī, sultāna viesiem caur pirmo pagalmu bija jādodas uz Sveicināšanas vārtiem pa ceļu, kuram abās malās bija nostādīti galma locekļi un jeničeri. Tālāk par pirmo pagalmu bija aizliegts doties jāšus un viesiem bija pirms Sagaidīšanas vārtiem jānokāpj no zirgiem.
Pirmā pagalma labajā pusē atrodas arī Sodu izpildītāja strūklaka (turku: Cellat Çeşmesi), kur pēc galvas nociršanas soda izpildītājs esot mazgājis rokas un zobenu. Par to, vai šī ir tieši tā strūklaka, vēsturnieku vidū nav vienprātības.
Sagaidīšanas vārti
Šos vārtus bija atļauts izmantot tikai augstām amatpersonām ceremoniju laikā un ārvalstu vēstniekiem. Pie vārtiem visiem bija jānokāpj no zirgiem un zirgā caur tiem bija atļauts jāt tikai pašam sultānam. Šo tradīciju osmaņi bija pārņēmuši no bizantiešiem, kas tādus pašus noteikumus ievēroja Lielās pils vara vārtiem.
Otrais pagalms
Aiz Pieņemšanas, jeb Vidus vārtiem seko Otrais pagalms, jeb Divāna laukums (turku: II. Avlu un Divan Meydanı), kur brīvi pastaigājās pāvi un gazeles. Otro pagalmu izmantoja dažādām svinīgām galma un pils sapulcēm. Otro pagalmu pieskaita t.s. ārējai zonai (osmaņu turku: Birûn). Šajā pagalmā vienīgi sultāns drīkstēja pārvietoties jāšus un galvenais ceļš šajā pagalma ved uz trešo pagalmu.
Pagalms pabeigts aptuveni 1465. gadā, bet pēdējās pārmaiņas tajā veiktas ap 1525.—1529. g., sultāna suleimana valdīšanas laikā. Ap pagalmu atrodas pils slimnīca, ceptuve, jeničeru kvartāls, staļļi, impērijas harēms, divāns un virtuves. Pagalma galā ir Svētlaimes vārti, kas ved uz trešo pagalmu, bet visam pagalmam apkārt izveidota marmora kolonāde.
Pēdējo izrakumu laikā pagalmā atrasti vairāki arheoloģiski artefakti no romiešu un bizantiešu laikiem: sarkofāgi, kristāmtrauki, brustvēri, pīlāri un kapiteļi. Visi atrastie priekšmeti ir izstādīti apskatei pils virtuvju priekšā. Zemē zem otrā pagalma ir bizantiešu laiku cisterna, kas tūristiem nav pieejama apskatei.
Otrais pagalms tika lietots sultāna tiesas sapulcēm un audiencēm. Pieņemšanas šeit rīkoja, lai atstātu iespaidu uz viesiem un par to, kā notikusi sultāna audience, saglabājušies vairāku austriešu, venēciešu un franču vēstnieku ziņojumi. Francijas vēstnieks Filips di Frens-Kanaī ieradies ar vēstniecību uz sultāna pieņemšanu 1573. gadā:
Labajā pusē ļoti tuvu vārtiem sēdēja jeničeru priekšnieks ar vairākiem galma augstmaņiem. Vēstnieks sasveicinājās, noliecot galvu, bet viņi uzreiz piecēlās un viņam paklanījās. Tajā pat mirklī visi jeničeri un citi kareivji, kas neapbruņoti stāvēja gar sienu, darīja tāpat un daudzu turbānu liekšanās vienkopus izskatījās pēc vieglā vēja brāzmā viļņojošos gatavas labības lauka (..) Mēs ar lielu baudu un vēl lielāku apbrīnu vērojām biedējoši daudzos jeničerus un citus kareivjus, kas klusi un nekustīgi stāvēja ierindā gar sienām ar priekšā saliktām rokām kā mūkiem, radot iespaidu, ka ir statujas nevis cilvēki. Viņi tā nekustīgi stāvēja ilgāk kā septiņas stundas no vietas, nerunājot un nekustoties. Noteikti ir ļoti grūti aptvert tādu disciplīnu un paklausību, ja pats to nav redzējis ar savām acīm (..)”.
Sultāna karietes
Uzreiz aiz Pieņemšanas vārtiem agrāko ārējo staļļu un zirglietu telpās izstādītas apskatei sultāna karietes. Ēka ir ar zemiem griestiem un tie pēdējo reizi tika kapitāli remontēti 1735. gadā, kad izbūvēja jaunus griestus. Tie ir vieni no retajiem griestiem, kas nav veidoti no kupoliem un tie ir saglabājuši oriģinālo 15. gadsimta izskatu. 19. gadsimta beigās staļļu ugunsgrēkā gāja bojā lielākā daļa sultāna kariešu un ratu, tai skaitā galvenā valsts kariete, sultānes mātes kariete un citas. Vairākas karietes galmam bija ievestas no citām valstīm. Blakus kariešu izstādei atrodas pils lielās virtuves.
Pils virtuves
Ievērojama pils vērtība ir plašās pils virtuves (turku: Saray Mutfakları). Pirmās virtuves pilī tika uzceltas 15. gadsimtā, kad tika celta pati pils. Virtuves tika veidotas līdzīgi sultāna virtuvēm Edirnes pilī (Edirne bija Osmaņu impērijas galvaspilsēta pirms Stambulas ieņemšanas) un projektēšanas darbi tika uzticēti sultāna arhitektam Sinanam.
Virtuves kompleksā arī bija darbinieku kopmītnes, pirts un mošeja, kas līdz mūsdienām nav saglabājušās.
Kopā ar virtuves piederumu izstādi, virtuvē vērojama sudraba izstrādājumu kolekcija un plaša Ķīnas balti zilā, baltā un seladona porcelāna kolekcija.
Malkas cirtēju kopmītnes
Impērijas staļļu galā atrodas malkas cirtēju kopmītnes (Zülüflü Baltacılar Koğusu). Te dzīvoja personāls, kura pienākums bija pils apgāde ar malku, uzkopt un apgādāt harēmu, pārvietot mēbeles un organizēt ceremonijas. Malkas cirtēji nēsāja garu bizi, kas simbolizēja viņu amata lielo nozīmi. Pirmo reizi šāds personāls minēts 1527. gadā, kad aprakstīts, kā viņi attīra ceļu pirms armijas ierašanās kāda karagājiena laikā.
Kopmītnes izveidotas 15. gadsimtā un 1587. gadā tās paplašināja pēc galvenā arhitekta Davuda projekta sultāna Murada III laikā. Kopmītnes veidotas tradicionālā osmaņu stilā ar mošeju un dažādām atpūtas telpām, tai skaitā ar pīpju istabu. Kopmītņu ārpusē un iekšpusē redzami vairāki uzraksti par šī korpusa pienākumiem un izaugsmi. Atšķirībā no citām pils ēkām, šī ir no koka un nokrāsota sarkanā un zaļā krāsā.
Impērijas divāns
Impērijas divāna ēkā (osmaņu turku: Divan-i Hümâyûn) pulcējās Divāns, kas bija augstāko valsts amatpersonu padome, kurā piedalījās vezīri u.c. augstas amatpersonas. Sakarā ar to, ka galvenā zāle atrodas zem liela kupola, to dažkārt sauc arī par Kupolu, jeb Domu (turku: Kubbealtı). Divāna ēka atrodas Otrā pagalma ziemeļrietumu stūrī un tā celtniecību pasūtīja sultāns Suleimans Lieliskais 15. gadsimta galvenajam arhitektam Alsedinam. Ēka vēlāk zaudēja tās nozīmi, jo sākot ar 18. gadsimtu vezīri vairākus valstiskus lēmumus pieņēma neatkarīgi no padomes. Līdz ar to vara sāka vairāk koncentrēties Lielajā Portā (osmaņu turku: Bâb-ı Âli).
Galveno zāli atjaunoja sultāns Mehmeds IV pēc Lielā harēma ugunsgrēka (1665). Uz fasādes redzami uzraksti, kas apliecina atjaunošanas darbus, kurus 1792. gadā veica Selims III un 1819. - Mahmuds III. No šī laika arī telpas izgreznotas rokoko stilā.
Galvenajā zālē tika apspriesti valsts un indivīdu politiskie, administratīvie un reliģiskie jautājumi. Divāns uz sanāksmēm pulcējās četras reizes nedēļā un sanāksmju norises kārtību noteica detalizēti izstrādāts kārtības rullis. Apspriedē lēmumus pieņēma lielvezīrs, vezīri un Anatolijas un Rumēlijas militārie tiesneši un tos nodeva tālāk sultānam. Padomē arī piedalījās kaligrāfijas speciālisti (Nişanci), kuru pienākums bija zīmēt tugras, rakstveži (Tezkereci), kas sastādīja oficiālos sultanāta dokumentus, finanšu ministrs (Defterdar), Augstā krēsla pārstāvis, jeb ārlietu ministrs (Reis-ül-Küttab) un protokolisti.
Šeit lielvezīrs rīkoja arī oficiālas pieņemšanas ārvalstu vēstniekiem un te tika rīkotas arī sultāna meitu oficiālās kāzu ceremonijas.
Centrā esošā strūklaka tika iedarbināta gadījumos, kad bija nepieciešams noturēt slepenas sarunas, lai tekošā ūdens skaņa traucētu noklausīšanos. Savukārt pa augšā iebūvēto Zelta logu gan sultāns, gan māte sultāne varēja noklausīties divāna apspriedes un palikt nepamanīti. Loga otrā pusē atrodas Taisnības tornis (Adalet Kulesi).
Trešais pagalms
Uz trešo pagalmu ved Svētlaimes vārti (Bab-üs Saade, saukti arī par balto einuhu vārtiem) un tur varēja iekļūt tikai ar sultāna personīgu atļauju. Diženo dārzu ieskauj Uzticības palātas nams, kurā dzīvoja pils amatpersonas, valsts kase (te arī mūsdienās glabājas Osmaņu laiku dārgumi, tai skaitā Svētie pierādījumi), harēms un daži paviljoni ar Ahmeda III bibliotēku vidū.
Harēms bija sultāna mātes, konkubīņu un sultāna sievu, kā arī pārējo ģimenes locekļu mājas. Harēmā dzīvoja arī apkalpojošais personāls un ēkā ir aptuveni 300 istabas (tikai 20 no tām ir atvērtas publiskai apskatei). Harēmā dzīvoja aptuveni 500 cilvēki, no kuriem 300 bija sievietes, viņu bērni un einuhi.
Lielāko daļu telpu un izstrādājumus harēmā projektējis Sinans, kas tajā laikā bija viens no populārākajiem un produktīvākajiem arhitektiem.
Svētā apmetņa paviljonā glabājas Muhameda apmetnis, zobens, zobs un citas relikvijas, kuras kopā sauc par Svētajām liecībām. Pat sultānam un viņa ģimenes locekļiem tur nebija atļauts ieiet, izņemot reizi gadā, Ramazāna 15. dienā. Mūsdienās jebkurš apmeklētājs var apskatīt šīs relikvijas personīgi un tādēļ uz šejieni brauc ļoti daudz musulmaņi no visām pasaules malām.
Harēms
Impēriskais harēms (osmaņu turku: Harem-i Hümayûn) aptver vairākas sultāna privātās telpas. Harēmā pastāvīgi dzīvoja sultāne māte, konkubīnes, sultāna sievas, bērni, citi sultāna ģimenes locekļi un viņu apkalpojošais personāls. Harēma sastāvā ietilpst vairākas atsevišķas ēkas un piebūves, kuras savā starpā savieno vairāki koridori un pagalmi. Harēmā esošo iedzīvotāju grupām, atkarībā no to stāvokļa impēriskā nama hierarhijā, bija savas ēkas, kas izvietotas ap pagalmu. Nav zināms precīzs harēmā ietilpstošo telpu un istabu skaits, bet tas noteikti pārsniedz vienu simtu, no kurām mūsdienās dažas ir atvērtas arī tūristu apskatei. Istabās (turku: Dairesi) dzīvoja harēma einuhi, galvenais einuhs (Darüssaade Ağası), konkubīnes, sultāne māte, sultāna dzīvesbiedres, troņmantnieki un favorītes. Cauri harēma vārtiem bija atļauts iet tikai tiem, kas dzīvoja harēmā.
Harēma atsevišķu spārnu pilij uzbūvēja tikai 16. gadsimta beigās un lielāko daļu šo istabu projektējis arhitekts Sinans. Harēma daļa, kas atrodas otrajā pils pagalmā (Divan Meydanı), tur tika izbūvēta pamazām un tās paplašināšanās Zelta raga līča virzienā to pamazām pārvērta par lielāko pils kompleksa sastāvdaļu. Šī pils daļa ir labs attēlojums osmaņu arhitektūras stilu attīstībai laikā no 15. līdz 19. gadsimtam. Daļu no harēma telpu interjera uzlaboja sultāni Mahmuds I un Osmans III, pievienojot dažādus Barokam raksturīgus elementus, kas kontrastē ar vispārējo osmaņu arhitektūras mākslu.
Ratu vārti un Kupola kambaris
No otrā pagalma ieeja harēmā ir caur Ratu vārtiem (turku: Arabalar Kapısı) un tie ved uzreiz uz Kupola kambari (turku: Dolaplı Kubbe). Šo daļu harēmam 1587. gadā uzbūvēja sultāns Murads III un te blakus atradās arī harēma kases darba telpas. Šajos kambaros glabājās pilnvaras, par kuru uzglabāšanu atbildēja harēma galvenais einuhs. Šajās glabātavās arī glabājās visi reģistri par sultānu un impēriskās ģimenes locekļu finanšu darījumiem, kā arī par dažādiem fondiem.
Mazgāšanās strūklakas zāle
Mazgāšanās strūklakas zāle, jeb Strūklakas sofa (turku: Şadirvanli Sofa) pēc 1665. gada ugunsgrēka tika iekārtota no jauna 1666. gadā. Pa šo telpu varēja iekļūt tālāk harēma teritorijā un te regulāri dežurēja harēmu sargājošie einuhi. Uz šo telpu varēja nokļūt no dažādām ārpus harēma esošām telpām un zālēm - Privātais dārzs, Einuhu mošeja un Taisnības tornis. Sienu apdare ir no 17. gadsimta Kītahjas flīzēm. Strūklaka, kuras vārdā nosaukta šī telpa, tika vēlāk pārvietota uz sultāna Murada III personīgo istabu.
Kreisajā pusē ir izbūvēta neliela mošeja melnajiem einuhiem. Visas flīzes, ar kurām noklātas telpu sienas, ir izgatavotas 17. gadsimtā, sultāna Mehmeda IV laikā un to mākslinieciskā vērtība ir ļoti augsta, neskatoties uz to, ka tās nav tik kvalitatīvi uzliktas.
Einuhu pagalms
Izejot pa citām durvīm, var nokļūt Einuhu pagalmā (turku: Harem Ağaları Taşlığı) no kreisās puses einuhu apartamentiem. Pagalma galā iekārtoti galvenā einuha apartamenti un galvenais einuhs ir ceturtā augstākā amatpersona harēma hierarhijā. Pie pagalma atrodas arī troņmantnieku un citu sultāniskās izcelsmes personu skola, kuras apdarei lietotas dārgākās 17. un 18. gadsimta flīzes un labākie materiāli. Pagalma galā ir galvenie vārti uz pašu harēmu un kreisajā pusē esošais šaurais koridors ved uz odalesku apartamentiem.
Uz pagalmu iziet gandrīz visu einuhu apartamentu durvis, tādēļ šāds izvietojums atviegloja harēma apsardzi, kuru nodrošināja einuhi. Pagalmā esošās ēkas pēc 1665. gada lielā ugunsgrēka tika atjaunotas un pārbūvētas. Einuhu kompleksā ietilpst dzīvojamās telpas, galvenā einuha apartamenti, pils skola un harēma sardzes postenis. Einuhu dzīvojamām ēkām ir trīs stāvi.
Trešajā stāvā un augstāk dzīvoja jaunākie einuhi, bet zemākajos stāvos dzīvoja harēma vadošie einuhi, kas pildīja administratīvās funkcijas. Galvenā einuha apartamentos atrodas vannas istaba, vairākas dzīvojamās istabas un guļamistabas. Pils skola atradās augšējos ēkas stāvos.
Harēma galvenā ieeja
Galvenā ieeja (turku: Cümle Kapisi) ved no tās daļas, kurā dzīvoja einuhi, uz sultāna ģimenes locekļu apdzīvoto harēma daļu un pie šīs ieejas ierīkots vēl viens sargpostenis (Nöbet Yeri), gar kuru harēmā ved trīs ejas. Pa kreisi esošās durvis ved uz Konkubīņu pagalmu (Kadınefendiler Taşlığı) un vidū - caur Zelta eju (Altınyol) uz sultāna apartamentiem. Ejās uzstādīti 18. gadsimta lieli spoguļi.
Mātes sultānes apartamenti
Izejot caur galveno ieeju, pirms ejas uz Konkubīņu pagalmu atrodas Mātes sultānes pagalms.
Konkubīņu eja
Konkubīņu eja (Cariye Koridoru) savieno ar konkubīņu un sultāna sievu pagalmu. Ejā gar malām ierīkotas letes, uz kurām einuhi atnesa un nolika pils virtuvē pagatavotos ēdienus.
Sultānes mātes apartamenti
Sultānes mātes apartamenti (turku: Valide Sultan Dairesi) un paša sultāna apartamenti aizņem lielāko harēma daļu. Šos apartamentus izbūvēja 16. gadsimta beigās, kad sultāne māte pārcēlās uz Topkapi pili no Vecās pils (turku: Eski Saray), bet pēc 1665. gada lielā ugunsgrēka tika veikta apartamentu pārbūve (1666-1668). 18. gadsimtā apartamentiem tika piebūvētas dažas papildus telpas, tai skaitā mazā mūzikas istaba.
No sultānes mātes apartamentu visām telpām tūristu apskatei ir atvērtas tikai divas: ēdamistaba un guļamistaba, kurai blakus atrodas maza lūgšanu istaba. Zemākajos stāvos izvietoti konkubīņu apartamenti, jo sultānes mātes apartamenti ar galma dāmu apartamentiem izvietoti augšējos harēma stāvos. Eja no sultānes mātes apartamentiem ved tieši uz sultānes mātes vannas istabu, kas savienota arī ar sultāna apartamentiem.
Visu telpu apdare pamatā izpildīta ar 17. gadsimta zili-baltām un dzelteni-zaļām Iznikas porcelāna flīzēm, kas apgleznotas ar dažādu augu un ziedu motīviem.
Sultānes mātes un sultāna vannas istabas
Tālāk harēmā atrodas sultāna un sultānes mātes vannas istabas, jeb pirtis (turku: Hünkâr ve Vâlide Hamamları). Vannas istabas izbūvētas 16. gadsimta beigās. 18. gadsimta vidū vannas istabas tika izremontētas rokoko stilā. Abās pirtīs ir ieturēts līdzīgs stils un tās sastāv no kaldārija (telpa ar ļoti karstu grīdu), tepidārija (telpa ar siltu grīdu) un frigidārija (baseins ar vēsu ūdeni). Katras telpas griestus veido kupols, kurā iebūvētas stikla lēcas, lai telpas apgaismotu dabīgā dienas gaisma. Grīdas veidotas no balta un pelēka marmora. Apzeltītais režģis tika izveidots, lai nodrošinātu sultāna nepieejamību mazgāšanās un pēršanās laikā. Sultāna pirti un vannas istabas iekārtoja arhitekts Sinans un šo telpu apdarei lietotas Iznikas daudzkrāsu apgleznotas flīzes. Liela daļa no labākajām pils mantām tika iznīcinātas lielā ugunsgrēka laikā (1665) un, veicot pils remontu, tika no pils atdotas Sultāna Ahmeda mošejas interjeram.
Impēriskā zāle
Impērijas zāle (turku: Hünkâr Sofası), arī Augstības sofa vai Troņa zāle ir harēma zāle ar kupola griestiem. Telpa izbūvēta 16. gadsimta beigās un tās kupols ir lielākais visā pilī. Telpu izmantoja kā sultāna oficiālo pieņemšanu zāli, kā arī vietu, kur harēma iemītnieki baudīja dažādas izklaides. Sultāns šajā telpā parasti pieņēma savus sūtņus, viesus, māti, pirmo sievu, dzīvesbiedres un bērnus. Islāma svētku laikā te tika rīkoti dažādi saviesīgi pasākumi, kuros piedalījās visi Osmaņu nama locekļi.
Pēc lielā ugunsgrēka (1665) šo zāli pārbūvēja rokoko stilā sultāns Osmans III. Vēlāk pie sienas piestiprināja lielo Delftas porcelāna joslu ar kaligrāfiskiem uzrakstiem un Venēcijas spoguļiem. Kupola arkas un piekarinātie dekori saglabājušies no sākotnējā interjera.
Zālē esošos apzeltītos krēslus sultānam uzdāvināja Vācijas imperators Vilhelms II, bet lielos pulksteņus - Lielbritānijas karaliene Viktorija. Pieliekamais ar mūzikas instrumentiem, kā arī vairākas citas telpas, no kurām var nokļūt šajā zālē, savieno tālāk ar sultāna apartamentiem.
Aiz spoguļa ierīkota slepena eja, kas bija domāta sultānam. Vienas no durvīm ved tieši uz sultānes mātes apartamentiem, bet citas - uz sultāna vannas istabām. Pretī esošās durvis ved uz nelielu ēdamtelpu (to pārbūvējis sultāns Ahmeds III) un galvenā guļamistaba. Citas durvis un ejas ved uz mazākām telpām, kā arī uz strūklakas istabu.
Murada III privātā istaba
Sultāna Murada III privātā, jeb slepenā istaba ir vecākā un labākā saglabājusies istaba visā harēmā, kur redzams tās sākotnējais izskats. Tās interjeru izveidoja slavenais arhitekts Sinans 16. gadsimtā. Šīs istabas kupola griesti ir tikai nedaudz mazāki par troņa zāles kupolu. Privātās istabas durvis ir vērtīgākās visā pilī un eja no tām ved gar pils spārnu, kurā tika turēti ieslodzīti visi troņmantnieki. Telpas sienas rotā Iznikas flīzes ar ziliem, baltiem un sarkaniem ornamentiem. Bagātīgie stilizētu augu gleznojumi ierāmēti biezos oranžos 1570. gada rāmjos un visas telpas augšpusē izveidota josla ar dažādiem kaligrāfiskiem uzrakstiem. Lielais kamīns ar apzeltīto pārsegu ir tieši pretī divstāvu strūklakai un tas izgreznots ar apgleznotu marmoru. Strūklakas funkcija pamatā bija radīt skaņas, kas nepieļautu noklausīšanos no ārpuses, kā arī mierīgas atmosfēras radīšanai. Divas apzeltītas baldahīna gultas izgatavotas 18. gadsimtā.
Ahmeda I privātā istaba
Blakus galvenai guļamistabai atrodas divas citas telpas; viena no tām: Ahmeda I privātā istaba, kas bagātīgi izrotāta ar Izinkas apgleznotajām flīzēm. Kabineta durvis, logu slēģi, mazais galds un korāna lasīšanas statīvs noklāti ar perlamutra un ziloņkaula rotājumiem.
Ahmeda III privātā istaba
Blakus Ahmeda I istabai atrodas krāšņā Ahmeda III privātā istaba, kur sienas apgleznotas ar dažādiem augu motīviem un augļu traukiem. Tādēļ šo telpu sauc arī par Augļu istabu un to vēlāk izmantoja arī ēdienreizēm.
Dvīņu kiosks un troņmantnieka apartamenti
Dvīņu kiosks un troņmantnieka apartamenti (turku: Çifte Kasırlar / Veliahd Dairesi) ir 17. gadsimta celtne, kas sastāv no atsevišķi celtām divām istabām. Abas istabas datētas pēc Murada III laika, bet tiek uzskatīts, ka tās celtas Ahmeda I laikā. Šajās telpās vērojams osmaņu klasiskās arhitektūras stils, kas dominē arī citās pils telpās. Senās Iznikas apgleznotās flīzes mūsdienās aizvietotas ar jaunām kopijām, bet koka kupola apgleznojums saglabājies no pirmsākumiem. Vienā telpā esošajam kamīnam uzbūvēts augsts apzeltīts pārsegs un mūsdienās tas ir restaurēts, lai būtu redzams, kā tas izskatījies pirmsākumos. Pie kamīna blakus esošo logu slēģi rotāti ar perlamutra intarsiju. Logu ailēs esošie krāni rotāti ar sarkanas, melnas un zelta krāsas ornamentiem.
Šajās istabās dzīvoja ieslēgtie sultāna pēcnācēji un tādēļ šo celtni dažkārt dēvēja arī par krātiņu (turku: kafe). Līdz sultāna pēcnācēji sasniedza pilngadību, tiem bija šajās telpās jāpiedalās harēma tradicionālajās mācībās, bet pēc izkļūšanas viņus nosūtīja uz dažādām Osmaņu impērijas pilsētām, kur tie kā vietējie vadītāji mācījās administratīvo pārvaldi. Sākot ar 18. gadsimtu dvīņu kiosku lietoja tikai troņmantnieka vajadzībām.
Ceturtais pagalms
Ceturtais pagalms bija pilnīgi privāta sultāna teritorija un tajā ir vairāki paviljoni, kioski (köşk), dārzi un terases.
Murads IV 1639. gadā lika uzbūvēt Bagdādes paviljonu, lai atzīmētu iepriekšējā gada Bagdādes ieņemšanu.
Šajā pagalmā arī atrodas jaunu puišu apgraizīšanas paviljons. Apgraizīšana islāmā ir primārais pārejas rituāls, kad zēns kļūst par vīrieti.
Sultāna aiziešana no Topkapi pils
1853. gadā sultāns Abdulmedžids I nolēma savu rezidenci pārcelt uz jauno Dolmabahčes pili. Mūsdienās Topkapi pils ir pārveidota par muzeju un tā ir viena no tūristu iecienītākajām apmeklējuma vietām.
Salīdzinājumā ar citām tā laika pilīm, piemēram, ar Šēnbrunnas pili vai ārkārtēji ekstravaganto Versaļu, Topkapi pils atšķiras ar tās cilvēcīgajiem apmēriem, pārdomāto interjeru un taupīgo izvietojumu, neskatoties uz to, ka tajā dzīvoja varenas impērijas valdnieks.
Irēna Krūmane
Irēna Krūmane (dzimusi ) ir latviešu ekonomiste, bijusī Finanšu un kapitāla tirgus komisijas priekšsēdētāja.
Izglītība
1990.—1991. Latvijas Universitātes Starptautisko Attiecību Institūts; diploms starptautiskajās ekonomiskajās un juridiskajās attiecībās 1981.—1986. Latvijas Universitātes Finansu un Tirdzniecības fakultāte; diploms grāmatvedības uzskaitē un uzņēmumu ekonomiskajā analīzē.
Darba pieredze
No 1992. gada marta līdz jūnijam viņa bija SIA "Park" direktore. No 1992. gada jūlija līdz decembrim viņa bija A/s "Latvijas Zemes banka" komercdirektore. No 1993. gada janvāra līdz 1994. gada decembrim viņa ir A/s "Latvijas Zemes banka" Valūtas tirdzniecības daļas vadītāja. No 1995. gada janvāra līdz 1997. gada decembrim viņa ir A/s "Latvijas Zemes banka" Resursu pārvaldes vadītāja. No 1998. gada janvāra līdz 1998. gada jūnijam viņa ir A/s " Latvijas Zemes banka" valdes locekle, valdes priekšsēdētāja vietniece - resursu pārvaldīšanas un valūtas tirdzniecības jautājumos. No jūnija līdz oktobrim viņa ir A/s "Latvijas Zemes banka" valdes locekle, valdes priekšsēdētāja pirmā vietniece kreditēšanas un korporatīvo finanšu jautājumos. No 1998. gada oktobra līdz 2000. gada janvārim viņa strādāja par A/s "Hansabanka" valdes locekle - resursu un risku vadības jautājumos.
No 2000. gada janvāra līdz 2000. gada martam viņa ir AKB "Baltijas Tranzītu banka" viceprezidente risku vadības jautājumos. No 2000. gada marta līdz 2004. gada martam viņa strādā par AKB "Baltijas Tranzītu banka" valdes locekle un viceprezidente filiāļu tīkla, maksājumu karšu un risku vadības jautājumos.