cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pāvila vēstule kolosiešiem
Sarakstīšanas vieta, laiks
Vēstuli kolosiešiem Pāvils raksta ilgtermiņa ieslodzījumā, taču rodas jautājums par vietu — Efeza, Roma vai Cēzareja? Antīkie komentatori min Romu kā ieslodzījuma vēstules rašanās vietu, uz to norāda divas frāzes vēstulē filipiešiem (Fil. 1:13, 4:22). F. W. Beare precizē, ka tas nav pietiekams arguments. Pierādījumi jāmeklē vēstulē kolosiešiem un Filemonam. Fakti par ieslodzījumu Romā balstās uz vēstulē kolosiešiem aprakstīto Kristoloģijas attīstību, kas ir krietni progresējusi, salīdzinot ar citām Pāvila vēstulēm, atskaitot vēstuli efeziešiem. Uzmanīga Pāvila ieslodzījuma apraksta analīze (Filem. 13; Kol. 4:18) rada sajūtu, ka Pāvils vairs nav neapmierināts ar pagaidu ieslodzījumu, bet ir samierinājies ar to kā ikdienas dzīves daļu. Pāvilam šāda veida sajūtas, iespējams, rodas tikai ilgākajā ieslodzījuma periodā, kas bija Romā. D. Šulcs šo versiju nopietni apstrīd, 1829. gadā izvirzot Cēzareju par Pāvila ieslodzījuma vietu vēstules kolosiešiem sarakstīšanās periodā. Viņa ideju atbalsta daudzi zinātnieki, tajā skaitā arī E. Lomejers (ang. E. Lohmeyer). Pirmkārt, viņš uzskata, ka vēstule filipiešiem ir uzrakstīta Cēzarejā, tā kā pastāv daudzas līdzības starp šo vēstuli un vēstuli kolosiešiem, tad tas liek domāt par vienu izcelsmes vietu un laiku. Otrkārt, Pāvils cer uz drīzu atbrīvošanu. Viņš lūdz draugiem sagatavot uzņemšanu Kolosā (Filem. 22). Līdzīgi viņš cer apmeklēt filipiešus (Filem. 2:24). Tas norāda, ka viņa ieslodzījuma vieta atradās viegli sasniedzamā attālumā no minētajām pilsētām. E. Lomejers vērš uzmanību uz faktu, ka Pāvils ļoti vēlējās doties uz Romas impērijas sirdi, bet vēlāk doties misijā uz Spāniju (Rom. 15:23-24). Šis Pāvila plāns šķiet loģisks Cēzarejas ieslodzījuma gadījumā, jo no Romas ieslodzījuma būtu nepraktiski solīt apmeklējumu kolosiešiem un filipiešiem. Tas nozīmē, ka viņam būtu jāveic tāls ceļš uz austrumiem, bet pēc tam atpakaļ uz Spāniju, paplašinot evaņģelizētās teritorijas. Treškārt, vēstulē kolosiešiem un Filemonām ir minēti Pāvila cietuma biedri — Aristarhs, Lūka, Epafra, Onēzims, Tihiks, Filemons un Timotejs. Šī cilvēku grupa ir viens no spēcīgākajiem argumentiem par labu Efezai, kaut gan šos vīriešus vienviet vieglāk iedomāties Cēzarejā nekā Romā. Hipotēze par Pāvila ieslodzījumu Efezā parādās 20.gs. Argumenti par labu šai versijai: 1. Vergs Onēzims no Kolosas patvērumu meklē savā provincē, nevis tālu ceļu mērojamajā Romā; 2. Epafra ātrā ierašanās pie Pāvila ar ziņojumu par situāciju Efezā, ja Pāvils atrastos Romā, tad ceļojums no Kolosas aizņemtu vairākus mēnešus; 3. Filem. 22 liecina, ka Pāvils atradās pāris dienu attālumā no Kolosas.
Tāpat kā par vēstules kolosiešiem autorību nav vienprātības, tā arī par tās rašanās vietu un laiku starp zinātniekiem valda atšķirīgi viedokļi. Jāatzīmē, ja atzīst Pāvila vēstules kolosiešiem autorība, tad tā, iespējams, tika sarakstīta vienā no trīs ieslodzījuma vietām: Efezā, Romā vai Cēzarejā.
Teoloģija
Vēstule kolosiešiem satur Pāvila kristietības namturības aprakstu (Kol. 3:18-4:1), kas mūsdienās ir izraisījis neskaitāmas debates par netaisnīgumu, jo īpaši attiecībā uz mācību par vergiem. Kolosiešu autors aicina uz ētisku un vispārpieņemtu normu ievērošanu, kas kļuva aktuāla sakarā ar 1.gs.m.ē. cilvēku morālo pagrimumu. Paulīniskās mācības piekritēji sabiedrību ārpus draudzes uzskatīja par ļaunuma iemiesojumu (Kol. 1:21, 2:13, 3:5-7), lai no tā izvairītos, draudzes līderi aicināja praktizēt stingru askēzi (Kol. 16:23). Tā pārvarot pasauli, kas simboliski tiek asociēta ar fizisko ķermeni, taču Pāvilam ķermenis nav šķērslis, jo tas jau ir kristīts (Kol. 2:12-13, 3:1-4). Rezultātā ticīgie dzīvo harmonijā, nepakļaujoties pasaulīgajiem cilvēku baušļiem un mācībām (Kol. 2:20). Epafra apmeklē Pāvilu ieslodzījumā Romā (Filem. 1:23), lai informētu par Kolosas draudzes garīgās dzīves attīstību (Kol. 1:3-8; 2:5) un divu veidu briesmām pakļautajiem kolosiešiem: 1. Atjaunojas pagāniskā domāšana un rīcība (Kol. 3:5-11); 2. Maldu mācību pieņemšana (Kol. 1:23; 2:1-23). Kristus darbinieka Epafra atnestās ziņas mudina Pāvilu rakstīt vēstuli kolosiešiem, lai sniegtu pretindi maldu mācībām un praksēm, paralēli vēstulē skaidrojot un stiprinot ticīgos par dzīvi Kristū. Tihiks un Onēzims nogādā vēstuli Kolosā (Kol. 4:7-9), jo Epafra izlemj palikt pie Pāvila.
Vēstules kolosiešiem autors ir norūpējies par draudzi Kolosā, kura var kļūt par upuri krāpniekiem un maldu mācītājiem. Autora mērķis ir nekavējoties brīdināt brāļus, lai tie spēj atšķirt patiesu mācību no maldus. Vēstulē ir aprakstīti pagāniskās prakses elementi (Kol. 2:16-23), lai gūtu aizsardzību no kosmiskajiem spēkiem — eņģeļu pielūgšana. Daļu draudzes maldu mācība uzrunā un viņi mēģina šo „filozofiju” savienot ar kristīgo ticību, tāpēc vēstules autors detalizēti apraksta patiesas dzīves elementus Kristū, tā skaidri norādot maldu mācības destruktīvismu un Jēzus pārākumu pār visu kosmosā.
Vēstules saturs norāda uz kļūdām un maldu filozofijas vājībām (Kol. 2:8), kas balstīta uz kalpošanu eņģeļiem, piekopjot rituālās prakses un askēzi. Pretstatā maldu mācībām un filozofijai Pāvils skaidro Jēzus pārākumu pār visu esošo.
Struktūra
Vēstules struktūra nosacīti atbilst Pāvila vēstuļu modelim ar ievadu un nobeigumu, iekļaujot pateicības lūgšanas, savienojošās frāzes, vārdu skaidrojumus, iedvesmu ticības stiprināšanai un sarakstu ar sveicieniem un ziņām.
F. W. Beare, M. J. Harris , M. Y. MacDonald un E. Loze Pāvila vēstules kolosiešiem piedāvātās vēstules struktūra katram autoram nedaudz atšķiras. Detalizēta četru autoru vēstules kolosiešiem struktūras salīdzināšana norāda uz būtiskām atšķirībām struktūras dalījumā Kol. 2:24-3:4. F. W. Beare struktūra no visiem minētajiem autoriem ir viena no sīkāk izdalītām un loģiski sagrupētām.
I. Ievads (1:1-14) II. Diskusija pret eņģeļu mācības starpniekiem (1:15-3:4) III. Morāles norādījumi un pārliecināšana mainīties (3:5-4:6) IV. Nobeigums: iepazīstināšana un sveicieni (4:7-18)
Karagājiens uz Zemgali (1265)
1265. gada ordeņa karagājiens uz Zemgali notika zemgaļu sacelšanās laikā pēc Mītavas pils uzcelšanas. Kauja ar zemgaļu karaspēku notika nenosauktā vietā mežainā apvidū netālu no Jelgavas. Kaujā uzvarēja zemgaļi, kas piespieda bruņiniekus un viņu karavīrus bēgt uz Mītavu.
Atskaņu hronikas vēstījums
Livonijas ordeņa mestrs Konrāds no Mandernes 1265. gada vasarā sapulcināja karaspēku un iebruka Zemgalē, kur laupīja un dedzināja ciemus un druvas. Kad ordeņa karavīri devās mājupceļā, mestrs Konrāds kopā ar dažiem palīgiem nolēma doties ātrāk uz priekšu, lai izlabotu ceļus un atjaunotu tiltus.
To izmantoja zemgaļi, kas uzbruka ordeņa pamatspēkiem un nogalināja viņu zirgus, tādēļ krustneši bija spiesti cīnīties kā kājnieki. Mestrs ar saviem pavadoņiem izlēma jāt uz Mītavu un tur gaidīt savu pulku. Kaujā krita desmit ordeņa bruņinieki un daudzi karakalpi, citi metās bēgt mežā: "Daudz līķu karalauku klāja, bet dzīvie žigli projām gāja, līdz nonāca tie drīzumā it visi sveiki Mītavā."
Drīz pēc tam pēc ordeņa brāļu padoma mestrs nosūtīja Vācu ordeņa lielmestram Anno vēstuli, kurā "lūdza viņu atbrīvot no amata un citu vīru norīkot par mestru šajā tālajā malā."
Maskava
Maskava (ru, ) ir Krievijas Federācijas galvaspilsēta un Krievijas federālā pilsēta, kas atrodas valsts rietumu daļā pie Maskavas upes, aptuveni 641 km uz dienvidaustrumiem no Sanktpēterburgas. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir lielākā pilsēta Eiropā.
Mūsdienās Maskava ir Krievijas politiskais, rūpniecības, kultūras, zinātnes un izglītības, kā arī Krievu pareizticīgās baznīcas centrs. Maskavas kremlis ir Krievijas prezidenta, bet Svētā Danila klosteris — Maskavas patriarha rezidence. Maskavā notiek Federālās sapulces jeb Krievijas parlamenta sēdes. Maskavā ir četras starptautiskas lidostas, deviņas dzelzceļa stacijas un kopš 1935. gada arī metro.
Etimoloģija
Maskavas nosaukums ir cēlies no Maskavas upes nosaukuma. Senkrievu valodā pilsētu sauca par град Москов ("Maskavas upes pilsētu").
Savukārt upes nosaukuma izcelsme ir neskaidra, lai gan pastāv vairākas teorijas par to, kā ir radies Maskavas upes nosaukums. Viena no teorijām apgalvo, ka nosaukums ir cēlies no sensomu valodas, kas nozīmē "tumšs", "duļķains". Pirmās norādes par to, ka šī apdzīvotā vieta ir saukta par Maskavu, datētas ar 1147. gadu, kad Rostovas un Suzdaļas kņazs Jurijs Dolgorukijs aicināja Novgorodas kņazu ciemos uz Maskavu. Dažas versijas par upes un pilsētas nosaukuma Maskava izcelsmi ir saistāma ar baltu valodu. Ir zināms, ka plašus Austrumeiropas līdzenuma apgabalus kādreiz apdzīvoja baltu ciltis, par ko liecina baltu toponīmi. Arī vārdu Maskava, iespējams, veido divi baltu saknes vārdi, (latgaļu) "mozs" un "kova" vai latviešu valodā "mazās kaujas" vieta.
Vēsture
1156. gadā Kijivas lielkņazs Jurijs Dolgorukijs pavēlēja Maskavas upes krastā uzbūvēt koka nocietinājumu, kas vēlāk kļuva par pamatu Maskavas kremlim. 1237. un 1238. gadā Maskavas cietoksni iekaroja Batuhans. 1319. gadā Zelta Ordas hans Muhameds Uzbek-hans iecēla Maskavas kņazu Juriju kā uzticamu vasali par lielkņazu, tā padarot Maskavu par visas Ziemeļaustrumkrievijas jeb Lielkrievijas politisko centru. Šajā laikā no Vladimiras uz Maskavu pārcēlās Krievijas patriarhs, un Maskava kļuva par Krievijas garīgo un politisko centru. 1480. gadā Maskavas lielkņazs Ivans III pilnībā atbrīvojās no mongoļu-tatāru pakļautības.
No 1610. līdz 1612. gadam tā saukto Lielo juku laikā Maskavu okupēja Polijas-Lietuvas karaspēks. 1612. gadā Kuzma Miņins un kņazs Dmitrijs Požarskis ieradās kopā ar zemessargiem no Ņižņijnovgorodas un atbrīvoja Maskavu un Krieviju. 1712. gadā Krievijas cars Pēteris I pārcēla Krievijas galvaspilsētu uz jaundibināto Sanktpēterburgu. No 1708. gada Maskava bija Maskavas guberņas centrs. 1812. gadā pilsētu okupēja Napoleona karaspēks.
Ļeņins pārvietoja Krievijas galvaspilsētu uz Maskavu. Kopš 1918. gada Maskava bija Krievijas PSFR galvaspilsēta, bet no  — PSRS galvaspilsēta. Otrā pasaules kara laikā Maskavas pievārtē no līdz  risinājās kauja par Maskavu, kas bija pirmā lielā Vērmahta neveiksme Austrumu frontē.
Ģeogrāfija
Maskavas upe šķērso Maskavu no ziemeļrietumiem uz dienvidaustrumiem, veidojot meandrus. Pilsētas robežās upes platums ir 120-200 metri. 1937. gadā tika pabeigta Maskavas kanāla būvniecība. Šis kanāls savienoja Maskavas upi ar Ivaņkovas ūdenskrātuvi, cauru kuru tek Volga.
Pilsētas robeža ar dažiem izņēmumiem tika apstiprināta 1962. gadā. Šī robeža ir 109 km garš ārējais apvedceļš (MKAD, МКАД). Pilsētas kopējā platība ir 1081 km². Aptuveni vienu trešdaļu no platības aizņem zaļā zona. Tajā ir iekļauti aptuveni 100 parki un aptuveni 500 dīķi.
Pilsēta un tās apkārtne, Maskavas apgabals, ir visaugstāk attīstītā un visapdzīvotākā Krievijas daļa.
Administratīvais iedalījums
Maskava ir viena no divām Krievijas federālajām pilsētām (otra ir Sanktpēterburga). Kopš 2012. gada Maskava ir sadalīta 12 administratīvos apriņķos (административный округ), kuri sīkāk sadalās rajonos. Maskavas administratīvie apriņķi ir šādi:
Demogrāfija
Pēc 2002. gada tautas skaitīšanas datiem 84,83% no Maskavas iedzīvotājiem bija krievi, bet lielākās minoritātes bija ukraiņi (2,44%), tatāri (1,60%), armēņi (1,20%), azerbaidžāņi (0,92%), ebreji (0,76%), baltkrievi (0,57%) un gruzīni (0,52%).
Sports
1980. gadā Maskavā norisinājās vasaras olimpiskās spēles.
Maskavā bāzēti trīs hokeja klubi, kuri spēlē Kontinentālajā hokeja līgā. Tie ir Maskavas "Dinamo", Maskavas "CSKA" un Maskavas "Spartak".
Cilvēki
Maskavā dzimuši:
Pirmais pasaules karš
Pirmais pasaules karš bija globāls bruņots konflikts starp sabiedrotajām valstīm Antantes vadībā vienā pusē un Centrālajām lielvalstīm otrā pusē, kas ilga no līdz. Karu dēvēja arī par Lielo Karu, Nāciju karu un Karu, kas izbeigs visus karus. Kara rezultātā sabruka Vācijas, Austroungārijas, Osmaņu un Krievijas Impērijas, un pasaules politikā turpmāk aizvien nozīmīgāku lomu spēlēja ASV. Radikāli izmainījās Eiropas politiskā karte, rodoties daudzām jaunām valstīm. Britu un franču koloniālās impērijas sasniedza savu teritoriālo maksimumu.
Neviens cits militārais konflikts iepriekš nebija mobilizējis tik daudz karavīru, un neviena cita konflikta laikā cīņas nebija notikušas tik plašā karalaukā. Pirmais pasaules karš kļuva par otru asiņaināko cīņu cilvēces vēsturē (pēc Taipinu sacelšanās), tomēr upuru skaitā to jau pēc vienas paaudzes pārspēja Otrajā pasaules karā. Kopumā sabiedrotās valstis zaudēja gandrīz 22,5 miljonus kritušo un ievainoto, kamēr Centrālās valstis zaudēja 16,4 miljonus kritušo un ievainoto. Gandrīz 10 miljoni kareivju krita karalaukā vai mira no ievainojumiem, apmēram 3 miljoni karagūstekņu gāja bojā nepietiekamā uztura un slimību dēļ. Nepietiekama uztura, genocīda un slimību dēļ gāja bojā 6—13 miljoni civiliedzīvotāju.
Pirmajā pasaules karā pirmo reizi plaši izmantoja kara aviāciju un bombardēšanu. Kā viens no modernās karošanas aspektiem bija civiliedzīvotāju masveida iznīcināšana. Strauji attīstījās jaunu iznīcinošu ieroču izmantošana — sāka lietot tankus, lidmašīnas, ložmetējus un ķīmiskos ieročus. Karu Rietumu frontē raksturoja pozīciju karš, kur karavīri ilgstoši atradās ierakumu aizsardzības līnijās, kuras pretinieki centās pārraut ar masīvām artilērijas apšaudēm, radot lielus dzīvā spēka zaudējumus.
Kara iemesls
1914. gadā Austroungārijas impērijā aizvien lielāku neapmierinātību ar vāciešu un ungāru varu izrādīja slāvu tautas. Austrijas zemēs neatkarību iegūt vēlējās čehi, bet Serbijas karaliste apdraudēja impērijas pozīcijas Balkānos. Impērijas lēmumu par kara nepieciešamību ietekmēja problēmas ar valsts iekšējo stabilitāti un reģionālās ietekmes zaudēšana. Austroungārijas ģenerālštāba priekšnieks Francs Konrāds fon Hecendorfs vēlējās karu ar nelielajām Balkānu valstīm, īpaši Serbiju, lai paplašinātu impērijas robežas dienvidslāvu zemēs, kā arī pārskatītu 1866. gada Austrijas-Prūsijas kara sekas. Kara nepieciešamību pret Serbiju atbalstīja arī Ārlietu ministrs Leopolds fon Berhtolds.
Par formālo kara iemeslu kalpoja tas, ka 1914. gada 28. jūnijā Sarajevā serbu nacionālās atbrīvošanās kustības kaujinieks Gavrilo Princips atentātā nogalināja Franci Ferdinandu, Austrijas hercogu un Austroungārijas troņmantinieku, par ko Austrija vainoja Serbiju.
Vācijā baidījās no Francijas un Krievijas alianses, ko pastiprināja 1913. gadā apstiprinātā Krievijas armijas modernizācijas programma. Ģenerālštāba priekšnieks 1914. gada jūlijā informēja Vācijas Impērijas ķeizaru Vilhelmu II, ka šis ir pēdējais laiks karam, kurā Vācijai vēl ir cerības uzvarēt.
5. jūlijā Vācija informēja Austroungāriju, ka militāri to atbalstīs Balkānu kara gadījumā. Galīgā impērijas valdības vienošanās par karu pret Serbiju tika panākta 19. jūlijā. 23. jūlijā Serbijai nosūtīja Austroungārijas ultimātu ar prasībām, kas bija jāakceptē 48 stundās. 25. jūlijā Serbija noraidīja ultimāta prasības, un nākamajā dienā Francis Jozefs parakstīja pavēli par armijas mobilizāciju. 28. jūlijā Austroungārija un Vācijas Impērija pieteica karu Serbijai. 29. jūlijā Krievija izsludināja armijas mobilizāciju. Vācija pieprasīja Krievijai to pārtraukt, uztverot to kā agresijas aktu. Krievija noraidīja Vācijas prasību un sāka pārvietot karaspēku uz rietumiem. 1. augustā Vācija pieteica Krievijai karu. Francija izsludināja vispārējo mobilizāciju. Vācija pieteica karu arī Francijai, bet, uzbrūkot tai, pārkāpa Beļģijas neitralitāti, kas deva formālu iemeslu 4. augustā karā iesaistīties Lielbritānijai.
Kara cēloņi
Pirmajam pasaules karam ir daudzi savstarpēji saistīti cēloņi — dedzīgs nacionālisms, sen neatrisinātie valstu strīdi, sarežģītā alianšu sistēma, aizkavēšanās un pārpratumi starpvalstu diplomātiskajos sakaros, iepriekšējo desmitgadu bruņošanās sacensība, Eiropas jaunpienācēju — Vācijas un Itālijas centieni iekarot vietu pasaules politikā, cīņa par ekonomiskās attīstības iespējām un kolonijām.
Pastāv daudzas teorijas par to, kurš un kas tieši ir vainojams pie kara sākšanās. 1920. un 1930. gados saskaņā ar Versaļas miera līguma tekstu tika uzskatīts, ka Vācija un tās sabiedrotās valstis ir vienīgās par karu atbildīgās valstis. Tomēr laika gaitā tika izpētīti gan Vācijas, gan Krievijas militārie plāni, kuros abas valstis uzsvērušas pirmā uzbrukuma un ātras karadarbības nodrošināšanas svarīgumu. Tika arī izpētīta Lielbritānijas pieredze koloniālajos karos, kuros šī lielvalsts guva relatīvi vieglas uzvaras, jo tās pretinieki bija daudz vājāki, tādējādi radot nepamatotu kara entuziasmu valsts iedzīvotājos. Neviens liels politiskais spēks nepretojās karam, un pretkara opozīcijas ietekme bija nenozīmīga.
ASV prezidents Vudro Vilsons karā vainoja militārismu. Viņš uzskatīja, ka Eiropas aristokrātiem un militārajai elitei bija pārāk liela vara Vācijā, Krievijā un Austroungārijā. Karš bija sekas to vēlmei pēc militāra spēka un demokrātijas iznīcināšanas. Vladimirs Ļeņins uzskatīja, ka karā vainojams imperiālisms. Viņš atsaucās uz Kārļa Marksa un Džona Hobsona ekonomiskajām teorijām, kuras prognozēja, ka neierobežotā konkurence starp augošajiem tirgiem novedīs pie globāla konflikta. Šī teorija bija populāra kara sākumā un veicināja komunisma izplatību.
Bruņošanās sacensība
Eiropas lielvalstis aizvien vairāk tērēja armijai un karaflotei, kas bija nepieciešama tālo koloniju kontrolei. 1906. gadā Lielbritānija aizsardzībai tērēja 36%, Francija 23,8%, Vācijas Impērija 22%, Itālijas karaliste 11,6%, Krievijas Impērija 9,8% un Austroungārija 9,6% sava budžeta.
Pēc Vilhelma II kļūšanas par ķeizaru, Vācija aizvien vairāk tērēja modernai artilērijai un okeāna karaflotes izveidošanai. Eiropas lielvalstis un Japāna tolaik uzskatīja, ka spēcīga flote ir vitāla lielvalsts pazīme. Flotes sacensība starp Lielbritāniju un Vāciju pastiprinājās 1906. gadā pēc karakuģa Dreadnought uzbūvēšanas. Tas bija jauna tipa karakuģis, kas tehnoloģiskā attīstībā pārspēja visus iepriekšējos kuģus.
Pirmskara alianses
Jau pirms 1914. gada Eiropas lielvalstu starpā izveidojās vairākas politiskas un militāras alianses, kas izveidoja sarežģītu savstarpējo saistību sistēmu un noveda pie valstu iesaistīšanās karā divās pretējās nometnēs. Vienlaikus, šīs alianses bija balstītas uz mainīgām interesēm un nebija stabilas. 1905. gadā Krievija un Vācija gandrīz vienojās par attiecību uzlabošanu. Lielbritānijas un Vācijas starpā nebija tādu vēsturisku un koloniālu problēmu, kādas traucēja Francijas un Lielbritānijas attiecībām.
Beļģijas un Luksemburgas neitralitāte
Pēc Beļģijas revolūcijas 1839. gadā Francijas, Lielbritānijas un Prūsijas Karalistes, kā arī Krievijas un Austrijas Impērijas vienojās garantēt mūžīgu Beļģijas neitralitāti. Ja 1914. gadā Beļģija būtu piekritusi Vācijas prasībai ļaut tās armijai šķērsot beļģu teritoriju ceļā uz Franciju, Lielbritānijai būtu trūcis iemesla iestāties Eiropas karā. 1867. gada Londonas līgums nodrošināja Luksemburgas neitralitāti (to vēlējās anektēt gan Francijas Otrā impērija, gan Prūsija), ļaujot vāciešiem kontrolēt mazās hercogistes dzelzceļus.
Vācija-Austroungārija
1879. gada 7. oktobrī abas impērijas noslēdza līgumu, kuru Oto fon Bismarks bija iecerējis, lai ierobežotu Austroungārijas ambīcijas Balkānos, kur tas varēja izraisīt konfliktu ar Krieviju. Līdzīgas līgumattiecības Vācijai līdz 1890. gadam bija arī ar Krievijas Impēriju. Līgums nodrošināja to, ka Vācija atturēja Austroungāriju no militāras iesaistīšanās 1885. gada Bulgārijas krīzē, kas beidzās ar serbu-bulgāru karu. Austroungārija arī neiesaistījās 1912.-13. gada Balkānu karos. Taču Bosnijas krīzes laikā Vācija atbalstīja Austroungārijas veikto Bosnijas aneksiju 1908. gadā, un 1914. gada 31. jūlijā pieprasīja, lai Austroungārija iesaistās karā pret Krieviju.
Vācijas-Austroungārijas līguma galvenie punkti: 1.ja Krievija uzbruks vienai no abām valstīm, otra tai dosies palīgā. 2.ja vienai no valstīm uzbruks kāda cita valsts, otra to atbalstīs, bet paliks neitrāla. 3.ja Krievija palīdzēs kādai citai valstij, kas uzbruks vienai no abām valstīm, spēkā stāsies 1. punkts.
Itālija-Vācija-Austroungārija
1882. gada 20. maijā trīs valstis noslēdza slepenu līgumu (Trejsavienību), kas palika spēkā līdz 1915. gadam. Lai arī Itālijas un Austroungārijas starpā attiecības bija sliktas, visām valstīm šis līgums deva zināmu drošību attiecībās ar Franciju. 1891. gadā līgumu papildināja ar punktiem, kas apsolīja saglabāt Osmaņu impērijas robežas, kā arī Balkānu aneksijas gadījumā konsultēties ar pārējām divām valstīm un sniegt tām teritoriālu kompensāciju. 1908. gadā Austroungārija anektēja Bosniju, nesniedzot nekādu kompensāciju Itālijai, kas vēlējās iegūt Albāniju. 1911. gadā Austroungārija apsvēra ideju par preventīvu karu pret Itāliju. 1914. gadā sākoties karam, Itālija paziņoja par neitralitāti un 1915. gadā sāka karu Antantes pusē, cerot iegūt Austroungārijas teritorijas.
Līguma galvenie punkti: 1.ja Francija uzbruks Itālijai, Vācija un Austroungārija tai nāks palīgā. 2.ja Francija uzbruks Vācijai, Itālija tai nāks palīgā. 3.ja vienai no valstīm uzbruks divas citas Eiropas valstis, pārējās divas nāks tai palīgā. 4.ja viena no valstīm sāks karu ar kādu citu Eiropas valsti, pārējās divas to atbalstīs, bet paliks neitrālas.
Itālija-Krievija
1909. gada 24. oktobrī Krievija un Itālija paraksta Rakonidži vienošanos, atzīstot savstarpējās intereses Balkānos un Vidusjūrā. Austroungārijas rīcība, anektējot Bosniju-Hercegovinu, apdraudēja Krievijas un Itālijas intereses. Ar šo vienošanos Itālija atzina Krievijas intereses Dardaneļos, kamēr Krievija atzina Itālijas intereses Lībijā. 1911. gada itāļu-turku kara laikā, Krievijas diplomāti atbalstīja Itāliju, cenšoties tai nodrošināt citu lielvaru atbalstu. Tikmēr Krievijas vēlme iegūt Konstantinopoli, Balkānu karu laikā izraisīja saspīlējumu ar Grieķiju un Bulgāriju, kuru karaspēki apdraudēja Osmaņu galvaspilsētu.
Austroungārija-Rumānija
Pēc tam, kad krievu-turku kara rezultātā Krievija 1878. gadā okupēja Besarābijas dienvidus, kurus Rumānijas Karaliste uzskatīja par savu vēsturisko teritoriju, rumāņi novērsās no senās alianses ar Krieviju un pārgāja Austroungārijas pusē. 1883. gada 30. oktobrī abas valstis noslēdza slepenu alianses līgumu. Pēdējos gados pirms kara Rumānijas attiecības ar Krieviju atkal uzlabojās, un tā palika neitrāla līdz 1916. gadam, kad iestājās karā Antantes pusē. Līguma galvenie punkti: 1.ja Krievija uzbruks Rumānijai, Austroungārija un Vācija nāks tai palīgā. 2.ja Krievija vai Serbija uzbruks Austroungārijai, Rumānija nāks tai palīgā. 3.Rumānijai nav pienākuma iesaistīties Krievijas-Vācijas karā.
Francija-Krievija
Pēc tam kad 1890. gadā Vācija vairs nepagarināja alianses līgumu ar Krieviju, Francija izmantoja savu iespēju. Pēc 1870. gada franču-prūšu kara Francijas Trešajai republikai nebija alianses ne ar vienu no Eiropas lielvarām. Ievērojami franču finansiālie aizdevumi Krievijai nodrošināja militārās sadarbības līguma parakstīšanu 1892. gadā. Krievijas karaflote 1893. gada oktobrī apmeklēja Tulonas ostu, un 1894. gada 4. janvārī oficiāli noslēdza Francijas-Krievijas alianses līgumu. Francija ieguva otro fronti potenciālā karā ar Vāciju, kamēr Vācijai tagad draudēja karš divās frontēs. 1899. gadā līgumu papildināja ar punktu par sadarbību iespējama kara gadījumā ar Lielbritāniju. Krievija neatbalstīja Franciju tās koloniālajos konfliktos ar Lielbritāniju, un Francija nesniedza palīdzību Bosnijas aneksijas krīzes laikā. Francija finansēja jaunu dzelzceļu celtniecību Krievijas pārvaldītajā Polijas teritorijā, lai armija ātrāk varētu sasniegt Vāciju. Kad 1914. gada 1. augustā Vācija pieteica karu Krievijai, Francija nebūt nesteidzās sākt karu. To panāca tikai Vācijas kara pieteikums 3. augustā un militārais iebrukums. Līguma galvenie punkti: 1.ja Francijai uzbruks Vācija, vai Vācijas atbalstītā Itālija, Krievija uzbruks Vācijai. 2.ja Krievijai uzbruks Vācija, vai Vācijas atbalstītā Austroungārija, Francija nāks tai palīgā. 3.Vācijas, Itālijas vai Austroungārijas mobilizācijas gadījumā, Krievija un Francija automātiski veiks mobilizāciju. 4.šī alianse ir spēkā tik ilgi, cik ilgi pastāvēs Vācijas-Itālijas-Austroungārijas alianse.
Lielbritānija-Japāna
Sarežģītais angļu—būru karš un pieaugošās citu valstu karaflotes pārliecināja Lielbritāniju, ka tā vairs nevar izolēties no aliansēm. Lai atsvērtu franču un krievu karakuģu pieaugošo ietekmi Klusajā okeānā, 1901. gada septembrī Lielbritānija sāka sarunas ar Japānu, kas nebija guvusi sekmes mēģinājumos vienoties ar Krieviju par mierīgu Korejas un Mandžūrijas sadalīšanu. Līgumu noslēdza 1902. gada 30. janvārī. Tas nodrošināja Lielbritāniju pret iespējamu Krievijas-Japānas aliansi, kā arī nodrošināja flotes kontroli pār Kluso okeānu. 1904. gadā, reaģējot uz Krievijas invāziju Mandžūrijā, Japāna uzbruka Krievijai, zinot, ka Lielbritānijas atbalsts atturēs Francijas floti no nākšanas palīgā Krievijai Tālajos Austrumos. 1905. gadā Lielbritānija samazināja savus tēriņus, atgriežot piecus karakuģus no Tālajiem Austrumiem uz mājām, kur tie radīja satraukumu Vācijā, kas bija sākusi plašu kara flotes būvniecības programmu. Līguma galvenie punkti: 1.ja viena no abām valstīm iesaistīsies karā pret citu valsti, otra valsts paliks neitrāla. 2.ja viena no valstīm iesaistīsies karā ar vairākām valstīm, otra nāks tai palīgā. 1905. gadā šo punktu izmainīja uz to, ka militārā palīdzība tiks sniegta kara gadījumā ar vienu valsti.
Lielbritānija-Francija
Abas valstis bija vēsturiskas ienaidnieces un 19. gadsimta beigās asi konkurēja par jaunām kolonijām Āfrikā un Āzijā. Šī iemesla dēļ Vācija atbalstīja Francijas koloniālās impērijas izplešanos. Lielbritānijas 1882. gadā veiktā Ēģiptes okupācija saasināja šo konkurenci, kas gandrīz noveda pie kara 1898. gadā Fašodas incidenta dēļ. Pēc šīs krīzes Francija vēlējās uzlabot attiecības ar Lielbritāniju, kas pēc neveiksmīgā būru kara bija kļuvusi atsaucīgāka. Eduards VII 1903. gadā oficiālā vizītē apmeklēja Parīzi, un 1904. gada 8. aprīlī abas valstis vienojās par asāko domstarpību atrisināšanu. Šis nebija sadarbības līgums, bet tikai mierīgas līdzās pastāvēšanas līgums, uz kura bāzes tālāk uzlabot attiecības. Lai arī Vācijas agresīvā ārpolitika aizvien biežāk lika Francijai un Lielbritānijai politiski un militāri sadarboties un slepeni plānot britu armijas izvietošanu Francijā kara gadījumā, līdz 1914. gadam starp abām valstīm nebija noslēgta militāra alianse. Lielbritānija karā pret Vāciju iestājās nevis Francijas, bet Beļģijas aizstāvības dēļ. Līguma galvenie punkti: 1.Ēģipte paliek Lielbritānijai un Maroka Francijai. 2.Taizeme paliek neatkarīga bufervalsts starp britu Indiju un Franču Indoķīnu. 3.Lielbritānija atsakās no pretenzijām uz Madagaskaru. 4.Jaunhebridu salas tiek pārvaldītas kopīgi. 5.zvejas strīds Ņūfaundlendas ūdeņos ir atrisināts.
1912. gada novembrī abas valstis noslēdza vienošanos par floti, ko izraisīja aizvien pieaugošās Vācijas, Itālijas un Austroungārijas karaflotes. Šī vienošanās paredzēja: 1.Lielbritānija samazinās savu karafloti Vidusjūrā, koncentrējot to Gibraltārā un Maltā. 2.Lielbritānijas Atlantijas flote koncentrēsies Lamanšā un Ziemeļjūrā. 3.Francijas Atlantijas floti samazinās un pārvietos uz Vidusjūru.
Lielbritānija-Krievija
Līguma galvenie punkti: 1.Persijas neatkarība tiek saglabāta, bet tā ir sadalītu krievu ietekmes zonā ziemeļos, britu ietekmes zonā dienvidos un neitrālā centra zonā. 2.Tibeta paliek Ķīnas kontrolē, un abas puses apņemas tajā neveikt aktivitātes. 3.Krievija atzīst, ka Afganistāna ir britu ietekmes zonā, bet Lielbritānija formāli to neanektēs un neiekļaus impērijā.
Kara plāni
Daudzi vēsturnieki uzskata, ka kara izcelšanos 1914. gada jūlijā izraisīja Vācijas, Francijas un Krievijas mobilizācijas plāni. Visu trīs valstu mobilizācijas un kara plāni radīja situāciju, kurā uzbrukuma ātrumam un nevis diplomātijai bija paredzēts izšķirošais faktors uzvaras gūšanā.
Vācijas Šlīfena plāns paredzēja izvairīšanos no kara divās frontēs, vispirms ātri sakaujot Franciju, un tad ātri pārmetot visus spēkus pa dzelzceļiem pret Krieviju, kuras mobilizācijai un karaspēka nokļūšanai līdz frontei pēc vācu aprēķiniem bija jāaizņem vairākas nedēļas. Problēmas radīja tas, ka Vācijai piesakot karu Krievijai, Francija nepieteica karu Vācijai, taču nespējot atteikties no Šlīfena plāna koncepta, Vācija pati iebruka Beļģijā un 3. augustā pieteica karu Francijai.
Francijas Plāns XVII paredzēja iebrukumu Vācijas galvenajā industriālajā centrā — Rūras apgabalā, kas apgrūtinātu Vācijas iespējas turpināt karu, jo franči sagrābtu galvenos ogļu ieguves rajonus un lielās bruņojuma rūpnīcas. Krievijas Plāns 19 paredzēja tās armiju mobilizāciju pret Vāciju un Austroungāriju, par galveno pēc 1912. gada plāna revīzijas uzskatot uzbrukumu Austrumprūsijai.
Valstu kara mērķi
Lai arī visām karā iesaistītajām valstīm bija iemesli, kāpēc tās 1914. gadā sāka karot, tikai dažām tajā brīdī bija konkrēti kara mērķi. Plāni un līgumi par dažādu teritoriju aneksijām sāka parādīties vēlāk, un bija daudz izteiktāki Antantes valstu vidū.
Kara pirmais posms (1914—1917)
Ņemot vērā Krievijas iesaistīšanos karā, Austroungārija sadalīja savu armiju divās daļās — pret Krieviju Galīcijā un Serbiju dienvidos. Serbi ātri ieņēma aizsardzības pozīcijas. Pirmā kauja notika pie Ceras 16. augustā un ilga līdz 21. augustam. Smagās nakts cīņās serbu komandieris Stepa Stepanovičs noturēja aizsardzības līniju un piespieda Austroungārijas armiju atkāpties pāri Donavai, ciešot 21 000 cilvēku lielus zaudējumus pret serbu zaudētajiem 16 000. Šī uzvara demonstrēja Austroungārijas nespēju ātri sakaut Serbiju, un tā bija spiesta lielāko uzmanību pievērst karam ar Krieviju.
Kaujas Rietumu frontē
Lai arī virkne kara teorētiķu paredzēja, ka modernais karš nesīs lielus upurus un būs ilgs, 1914. gadā kara uztvere bija ļoti romantizēta. Iedzīvotāji bija pārliecināti, ka tas beigsies līdz Ziemassvētkiem. Kara pasludināšanu uztvēra ar patriotisku sajūsmu un šādu romantizētu uzskatu vadīti, daudzi vīrieši brīvprātīgi pieteicās dienestam.
Militārās tehnoloģijas, galvenokārt artilērijas attīstība karu bija padarījusi daudz asiņaināku. Pretinieka priekšējās pozīcijas parasti pilnībā iznīcināja ar lielkalibra artilērijas apšaudi. Aizsardzības līnijas nodrošināja mīnas, dzeloņstieples un ložmetēji. Jebkurš uzbrukums izraisīja milzīgus kareivju zaudējumus. Par spīti milzīgajiem zaudējumiem abās pusēs, komandieri turpināja 19. gadsimta uzbrukumu stilā dzīt kareivjus pretī ložmetēju ugunij un artilērijas apšaudei. Abas karojošās puses 1914. gadā ātri izveidoja ierakumu līnijas, kuras aizvien vairāk nostiprināja, izveidojot nocietinātu ierakumu un bunkuru sistēmu. Tās pārraut neizdevās pat pēc masīvām lielgabalu apšaudēm. Nocietināto aizsardzības līniju pārvarēšanu sākot ar 1916. gadu daļēji atviegloja tanku ieviešana.
1915.-1917. gados angļu un franču spēki cieta daudz lielākus zaudējumus nekā Vācija, taču abas puses zaudēja daudzus miljonus kareivju gan no ievainojumiem, gan no slimībām.
Milzīgie zaudējumi Verdenas kaujā un kaujā pie Sommas noveda Francijas armiju pie sabrukuma sliekšņa un dumpjiem 1917. gadā. Disciplīnu izdevās atjaunot tikai karatiesai ar nāvessodiem.
Austrumprūsijā un Polijā
Krievijas Ziemeļrietumu frontes komandieris bija Jakovs Žilinskis, kurš atbalstīja Krievijas Plāna 19 G variantu, ar galveno uzbrukumu Austrumprūsijai, taču sākoties karam, viņš nespēja koordinēt 1. un 2. armijas darbību, novedot tās pie sakāves. Atbilstoši Plānam 19 un Francijas lūgumam pēc iespējas ātrāk atklāt Austrumu fronti, kara pirmajā dienās Krievijas virspavēlniecība (Stavka) pieņēma lēmumu no stratēģiski izdevīgajām pozīcijām Polijas karalistē iebrukt Austrumprūsijā un doties Berlīnes virzienā.
15. augustā Austrumprūsijā iebruka Krievijas 1. un 2. armijas, kuru komandieriem vācbaltietim Paulam fon Rennenkampfam un krievam Aleksandram Samsonovam bija personīgi sliktas attiecības, kas traucēja abām armijām koordinēt savu rīcību.
Karam sākoties, Vācija nosūtīja septiņas no savām astoņām armijām pret Franciju. Vāji aizsargātās Austrumprūsijas aizsardzība palika 8. armijas uzdevums. Pēc pirmajām krievu uzvarām, 20. augustā vācu 8. armijas komandieris Maksis fon Pritvics pieņēma lēmumu atkāpties Vislas virzienā, un ļāva krievu spēkiem iebrukt dziļi Mazūrijas ezeru rajonā, kur ezeri sašķēla un sadalīja krievu armiju kustību, padarot vieglāku to atsevišķu sakaušanu vēlāk. 23. augustā Pritvicu atlaida no komandiera amata un par jauno komandieri iecēla ģenerāli Paulu fon Hindenburgu, kura palīgs bija Erihs Lūdendorfs. Viņi apņēmās īstenot agresīvu uzbrukuma taktiku, lai iznīcinātu Samsonova 2. armiju. 24.-25. augustā vācu izlūkošana pārtvēra krievu armijas radio ziņas, kas apliecināja, ka starp Samsonova un Rennenkampfa armijām nav sadarbības.
30. augustā Žilinskis izlēma, ka pēc 2. armijas sagrāves vācu galvenie spēki uzbruks Varšavai, un pavēlēja Rennenkampfam doties dziļāk Austrumprūsijā. Sākoties vāciešu pretuzbrukumam, Rennenkampfs sāka atkāpties, Pirmajā Mazūrijas ezeru kaujā no 7. līdz 14. septembrim arī viņa armiju sakāva, Rennenkampfs zaudēja 150 000 vīru un 150 lielgabalus. Krievu spēki pārgrupējās un 1. oktobrī Augustovas mežā deva prettriecienu, gandrīz pilnībā padzenot vāciešus no Krievijas Impērijas teritorijas.
Lai atvieglotu Austroungārijas stāvokli Galīcijas frontē, kur Krievija bija izvērsusi veiksmīgu uzbrukumu, 4. oktobrī vācieši sāka uzbrukumu Varšavas virzienā, kurai pietuvojas 12. oktobrī, taču 26. oktobrī bija spiesti atkāpties. 6. novembrī jauns vācu uzbrukums beidzās ar Lodzas ieņemšanu. 13. decembrī Vācijas un Austroungārijas uzbrukumi Polijas frontē tika pārtraukti.
Galīcijā un Karpatos
Kad 5. augustā Austroungārija pieteica karu Krievijai, tās armijas virspavēlnieks Konrāds uzskatīja, ka krievu uzbrukums nāks no Polijas, nevis austrumiem, kamēr krievi uzskatīja, ka Austroungārija uzbruks austrumos. 9. augustā Vācijas virspavēlnieks Moltke informēja Konrādu, ka Vācijas spēki nevarēs palīdzēt Austroungārijai uzbrukumā Polijai, kas sākās 10. augustā. Austroungārijas kavalērija ātri uzbruka, apdraudot Ļubļinu un 5. armiju ar aplenkumu. Sastopot pretestību, Austroungārijas armija atkāpās.
18. augustā sākas Krievijas Impērijas 3. un 8. armijas iebrukums Galīcijā. 3. septembrī krievi ieņēma provinces galvaspilsētu Ļvivu (Lembergu) un 24. septembrī sāka spēcīgā Pšemislas cietokšņa aplenkumu, kas turpinās līdz 10. oktobrim. Jau 11. septembrī Konrāds pavēlēja vispārēju atkāpšanos no Galīcijas un krievu karaspēks pietuvojās Karpatu pārejām, kas tam pavērtu ceļu uz Ungāriju. 28. septembrī jaunizveidotā Vācijas 9. armija devās palīgā Austroungārijai, uzbrūkot krievu spēkiem Polijā. 10. novembrī krievi sāka otro Pšemislas cietokšņa aplenkšanu, ieņemot to 1915. gada 22. martā.
No 1. līdz 17. decembrim notika Limanovas kauja, kuras rezultātā Austroungārijas 4. armija apturēja krievu uzbrukumu Krakovai un novērsa iespējamu ofensīvu Vīnes virzienā. Līdz decembra beigām frontes līnija šajā sektorā nostabilizējās līnijā starp Vislu, Tarnovu un Karpatiem, kuros visu ziemu notika kaujas.
Lai arī kara pirmajos mēnešos Krievija cieta lielus zaudējumus Austrumprūsijā, tās veiksmīgais uzbrukums Vācijai, iespējams, paglāba Parīzi no ieņemšanas. Krievijai arī izdevās nosargāt lielāko Polijas daļu, un tās zaudējumus pret Vāciju atsvēra uzvaras pret Austroungāriju un Galīcijas ieņemšana.
Lielā atkāpšanās, 1915
Jau 1914. gada kaujas iezīmēja Krievijas militārās rūpniecības problēmas. Salīdzinājumā ar vāciešiem, krieviem bija daudz mazāk lielgabalu un tiem akūti trūka lādiņu. Vācieši savu artilērijas pārspēku veiksmīgi izmantoja, lai īstenotu uzbrukuma operācijas, kurās pilnībā iznīcināja krievu aizsardzības līnijas.
1915. gada sākumā vācieši plānoja dot smagu triecienu krievu spēkiem Polijā, kas tur gatavojās jaunam iebrukumam Austrumprūsijā. Paralēli šim uzbrukumam vācieši sniedza palīdzību Austroungārijai, kas Galīcijā bija zaudējusi gandrīz miljonu nogalināto un karagūstekņu. 8. janvārī Vācija izveidoja Dienvidu armiju, kura turpmāk iesaistījās kaujās Austroungārijas atbalstam. 23. janvārī izgāzās Austroungārijas mēģinājums pārraut Pšemislas aplenkumu. No 7. līdz 21. februārim notika Otrā Mazūrijas ezeru kauja, kurā vācieši iznīcināja lielu daudzumu Krievijas Impērijas kareivju, taču neieņēma jaunas teritorijas. 22. martā beidzot padevās Pšemislas cietoksnis ar 150 000 Austroungārijas kareivjiem.
Austrumu fronte vāciešiem tagad kļuva par kara svarīgāko zonu. 2. maijā sākās veiksmīgā Gorlices-Tarnovas ofensīva Makenzena vadībā, kas turpinājās līdz 23. maijam. Ar masīvu artilērijas pārspēku viņš pārrāva krievu fronti. Taču krievu pretuzbrukums piespieda Austroungārijas armiju pamest Bukovinu. 3. jūnijā Makenzens atguva Pšemislu. Vācu uzbrukuma rezultātā Krievija 20. jūnijā sāka atkāpšanos no Galīcijas, 22. jūnijā zaudējot Ļvivu. Atkāpšanās laikā gūstā nonāca 250 000 krievu.
2. jūlijā ķeizars Vilhelms II piekrita Hindenburga un Lūdendorfa plānam aplenkt un iznīcināt Krievijas Impērijas armijas galvenos spēkus Polijā, izvēršot vairākus vienlaicīgus uzbrukumus. Balstoties uz jau pavasarī iesāktajiem uzbrukumiem, 13. jūlijā ar jaunu sparu sākās Bugas ofensīva, Makenzenam uzbrūkot krievu 3. armijai ar mērķi ieņemt Brestļitovsku, Narevas ofensīva Polijas ziemeļos ar mērķi ieņemt Varšavu, un Kurzemes ofensīva Latvijas un Lietuvas teritorijās. 22. jūlijā, lai glābtu karaspēku no aplenkuma un sakāves, Krievijas Impērijas armijas sāka Lielo atkāpšanos, 4. augustā zaudējot Varšavu, 17. augustā Kauņu, 19. augustā Novogeorgijevsku, 25. augustā Brestļitovsku, 2. septembrī Grodņu un 18. septembrī Viļņu. Lai arī gūstā kritušo skaits bija liels, Krievijai izdevās izvairīties no pilnīgas armijas iznīcināšanas un evakuēt lielu daļu rūpniecības uzņēmumu. Bēgļu gaitās devās arī liela daļa zaudēto teritoriju iedzīvotāju. Septembra beigās fronte atkal nostabilizējās.
Mākslīgais pavadonis
Mākslīgais pavadonis ir mākslīgi radīts kosmiskais aparāts, kas pa noslēgtu orbītu riņķo ap kādu debess ķermeni, piemēram, ap Zemi, Mēnesi utt.
Pirmais pasaules karš
Lielā atkāpšanās, 1915
Austroungārija augustā mēģināja veikt iebrukumu dziļāk Ukrainā, taču zaudēja 300 000 gūstekņu un kritušo. 23. augustā cars Nikolajs II kļuva par Krievijas armijas virspavēlnieku. Vācu flotes sāktās kaujas Rīgas jūras līcī beidzās bez panākumiem.
Mākslīgais pavadonis
Mākslīgos pavadoņus ir izveidojuši vai nogādājuši orbītā cilvēki. Par pavadoņiem uzskata gan darbojošos, gan tādus, kas beiguši savu aktīvo darbību. Pēdējos, kā arī dažādas atliekas no nesējraķetēm sauc par "kosmiskajiem atkritumiem". Biežāk zināmie ir Zemes mākslīgie pavadoņi (ZMP).
Pirmais pasaules karš
Brusilova pārrāvums, 1916
Pēc katastrofālā 1915. gada, Krievijas armija dažu mēnešu laikā saņēma ievērojamus ieroču papildinājumus, un sāka plānot pretuzbrukumu, kas beidzās ar gandrīz visas Volīnijas un Bukovinas, kā arī Galīcijas austrumu daļas ieņemšanu.
Mākslīgais pavadonis
Lielākais mākslīgais pavadonis ir Starptautiskā kosmiskā stacija.
Pirmais pasaules karš
Brusilova pārrāvums, 1916
Brusilova pārrāvums sākās 1916. gada 4. jūnijā nu turpinājās līdz 20. septembrim Antantes 1916. gada stratēģiskā plāna ietvaros. Tā mērķis bija atvieglot Francijas stāvokli Verdenas kaujā, kā arī palīdzēt Itālijai, kas neveiksmīgi uzbruka Austroungārijai Trento provincē.
Krievijas panākumu iedvesmota, Antantes pusē karā iesaistījās iepriekš neitrālā Rumānijas Karaliste, tomēr Augusta fon Makenzena vadītajiem spēkiem to izdevās ātri sakaut un ieņemt galvaspilsētu Bukaresti. Tā Krievijas Impērijas militārais stāvoklis tikai pasliktinājās, jo frontes līnija tagad stiepās līdz Melnajai jūrai.
Pēc Rumānijas sakāves, Krievijas nolēma veikt uzbrukumu Rīgas frontē, lai piesaistītu Vācijas karaspēka rezerves un palīdzētu Francijai izturēt Verdenas kauju. Neveiksmīgā Krievijas 12. armijas uzbrukuma operācija (Ziemassvētku kaujas) notika laikā no 1917. gada 5. janvāra līdz 11. janvārim (jaunajā stilā), kurā lielu drosmi parādīja latviešu strēlnieki.
Tuvie Austrumi un Kaukāzs
Vācijas karakuģi, kas bija pārgājuši jauno turku vadītās Osmaņu impērijas pakļautībā, 1914. gada 29. oktobrī uzbruka Krievijas flotes Melnās jūras bāzēm, tā osmaņi pievienojās Centrālajām lielvalstīm, saskaņā ar 1914. gada 2. augustā noslēgto slepeno Osmaņu-Vācu aliansi. Osmaņu iesaistīšanās karā apdraudēja Krievijas Kaukāza provinces un Lielbritānijas jūras sakarus ar britu Indiju pa Suecas kanālu.
1915. gadā briti un franči atklāja aktīvu karadarbību pret osmaņiem, uzsākot Galipoli kauju, kur izsēdināja britu domīniju karaspēku, un Mezopotāmijas operāciju, ko galvenokārt veica Indijas koloniālā armija. Galipoli tika atsists Lielbritānijas, Francijas, Austrālijas un Jaunzēlandes armiju korpusa (ANZAC) desants, piespiežot tos evakuēties. Mezopotāmijā, pēc padošanās Kutas aplenkumā, Lielbritānijas spēkus papildināja un 1917. gadā tie ieņēma Bagdādi. 1917. gada decembrī britu Sīnāja un Palestīnas operācija vainagojās ar Jeruzalemes ieņemšanu. Feldmaršala Edmunda Alenbija vadītā armija 1918. gada septembrī sakāva osmaņus Megido kaujā.
Krievijas Kaukāza operācija attīstījās veiksmīgi. Viens no jauno turku vadoņiem, Envers paša bija armijas virspavēlnieks un vēlējās iekarot ne tikai Kaukāzu, bet arī Krievijas Turkestānu, kuru apdzīvoja turkiem radniecīgas tjurku tautas. Ar gandrīz 100 000 lielu karaspēku 1914. gada 22. decembrī viņš sāka uzbrukumu Kaukāzā. Pavēlot kalnos doties frontālā uzbrukumā ziemas apstākļos, Envers pašā Sarikamišas kaujā zaudēja 60-80 000 kareivju, liela daļa no kuriem nosala. 1915. gada decembrī šeit sākās ģenerāļa Judeniča vadītais pretuzbrukums, kura rezultātā 1916. gada sākumā krievi ieņēma Bitlisu un Trabzonu. Krievijas armija arī iegāja dziļi Persijā, sasniedzot Hamadanu un Kirmanšahu, un pagriežoties Mezopotāmijas virzienā, mēģināju izbeigt britu spēku aplenkumu Kutā, pēc kuras krišanas turkiem, krievu un britu spēki sastapās pie Tigras. Pēc šiem panākumiem, Krievija noslēdza slepenu Saiksa-Piko vienošanos ar Franciju un Lielbritāniju, kas pēc kara tai piešķīra tiesības anektēt visas armēņu zemes Turcijā, daļu Kurdistānas un Anatolijas ziemeļus. Jau 1915. gada martā Rietumu sabiedrotie Krievijai bija atvēlējuši Konstantinopoli un Dardaneļus.
Kaujas Itālijas frontē
Itālija, Vācijas un Austroungārijas sabiedrotā kopš 1882. gada, neatteicās no savām pretenzijām uz Austrijas teritorijām Trentino, Istrijā un Dalmacijā. Austroungārijas mēģināja apmierināt Itāliju, piedāvājot Francijas teritorijas. 1915. gada 26. aprīlī Itālija pievienojās Antantei, parakstot Londonas līgumu, ar kuru tā apņēmās drīz uzsākt uzbrukumu Austroungārijai. 23. maijā Itālija pieteica karu Austroungārijai, 20. augustā Itālija pieteica karu Osmaņu impērijai, un 10. oktobrī Bulgārijai. Pēc 15 mēnešiem Itālija pieteica karu arī Vācijai.
Itālijas armija, lai arī slikti apgādāta un ar zemu morāli, bija skaitliski pārāka par šajā frontē izvietotajiem austroungāru spēkiem, kas bija koncentrēti Austrumu frontē. Lielākā daļa cīņu notika Alpu kalnu reģionos, kur ir ļoti labas pozīcijas aizsardzības cīņām un lielas grūtības munīcijas piegādei. Lielas ofensīvas varēja notikt tikai Veneto apgabalā. 27. maijā austroungāri sāk veidot aizsardzības līniju gar Izonco upi, kas iezīmē frontes līniju līdz 1917. gada novembrim. 23. jūnijā 200 000 kareivjus liela itāļu armija sāk pirmo uzbrukumu, taču negūst panākumus. Turpmākos divus gadus itāļi regulāri atkārto nesekmīgus mēģinājumus pārraut austriešu Izonco aizsardzības līniju, zaudējot simtiem tūkstošus kareivju. 1917. gada oktobrī austroungāri un vācieši sāka pretuzbrukumu, un Kaporeto kaujā smagi sakāva itāļus, pietuvojoties 30 km attālumā Venēcijai.
Kaujas kolonijās
Vienas no 1914. gada pirmājām kaujām notika tālu no Eiropas — Āfrikā un Klusajā okeānā. Francija un Britu impērija (šajās cīņās aktīvi piedalījās arī Jaunzēlande un Austrālija) jau dažu mēnešu laikā okupēja visas Vācijas teritorijas Klusajā okeānā. Āfrikā neliela mēroga cīņas turpinājās visu kara laiku.
ASV iesaistīšanās karā
Antantes jūras blokāde izraisīja nopietnu Vācijas saimniecības lejupslīdi. 1917. gada februārī Vācija sāka zemūdeņu karu, kura mērķis bija pārtraukt jūras piegādes Anglijai un piespiest to izstāties no kara. Kaut gan sākumā briti cieta lielus zaudējumus (līdz pat 860 000 tonnu zaudētu izejvielu mēnesī), drīz vien Anglija ieviesa konvoju sistēmu, kas krietni samazināja vācu zemūdeņu radītos zaudējumus. Zemūdens karš kopā ar Cimmermaņa telegrammu sagrāva attiecības starp Trejsavienību un ASV. Prezidents Vudro Vilsons pieprasīja pieteikt karu Vācijai, kas arī notika 1917. gada 6. aprīlī. Senāts pieņēma lēmumu par kara pieteikšanu nobalsojot 373 pret 50.
Kaut gan ASV deva ļoti svarīgu pienesumu karam, tā nekļuva par Antantes locekli, bet palika tikai Antantes sabiedrotā. Vācijas karaspēka vadība zināja, ka ASV kareivju pieplūduma dēļ viņa vairs nespēs uzvarēt aizsardzības karu, tādēļ plānoja strauju rāvienu uz rietumiem, izmantojot jauno bruņoto karaspēku un jaunas kājnieku taktikas. Turklāt abas puses apzinājās, ka ieildzis karš draudēja ar sociālo sagruvumu vai pat revolūciju, kā Krievijā. Abām pusēm bija nepieciešama ātra uzvara Rietumu frontē.
Krievijas izstāšanās no kara
1917. gada februārī sākās Krievijas revolūcija. Jau drīz pēc Februāra revolūcijas uzvaras, jaunā Krievijas Pagaidu valdība apliecināja sabiedrotajām valstīm, ka turpinās karu. Lai demonstrētu savu apņēmību, Pagaidu valdība organizēja Jūnija ofensīvu Galīcijā, kas izgāzās, demonstrējot Krievijas armijas sabrukumu.
Lai piespiestu Krieviju beidzot izstāties no kara, Vācijas Impērijas 8. armija no 1917. gada 1. līdz 6. septembrim veica Rīgas operāciju, kuras laikā tā straujā triecienā ieņēma Rīgu un mēģināja ielenkt apmēram 160 000 Krievijas 12. armijas karavīru, kas kaujā pie Mazās Juglas tomēr spēja uz laiku noturēt aizsardzību, izkļuva no ielenkuma un atkāpās Petrogradas virzienā. Vācijas kara flote 1917. gada 29. septembrī — 20. oktobrī veica liela mēroga jūras desanta operāciju "Albiona", kuras laikā sagrāva Krievijas Baltijas kara floti un ieņēma Monzunda arhipelāgu.