cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uņa
Vēsture
1926. gadā tika nodibināta Uņas latviešu nacionālā ciema padome. Tās organizēšanas laikā pastāvēja 153 saimniecības, to starpā 113 latviešu, 40 baltkrievu. 1933. gadā 246 saimniecības, no tām tikai 73 latviešu, bet 1934. gadā latviešu saimniecību vēl mazāk — 64. Atvērta Eidemaņa nepilnā latviešu vidusskola un arī pamatskola. Uņas latviešu ciema padome no pašas dibināšanas bija eksteritoriāla un apvienoja izkaisītās latviešu saimniecības.
Latviešu nacionalo ciema padomi likvidēja 1934. gadā.
Bassbaritons
Bassbaritons ir vīriešu vokālās balss tips, kas daļēji pārklājas ar basu un baritonu balss diapazonu un ietver sevī galvenās šo balss tipu īpašības. Bassbaritona balss diapazona robežas ir no fa lielās oktāvas līdz fa# pirmajai oktāvai.
Bassbaritona balsi raksturo divi galvenie pamatprincipi — dziedātājam jājūtas pietiekami komfortabli klasiskajā baritona diapazonā, bet vienlaikus jāspēj sasniegt basu tembrālo dziļumu.
Tiek izšķirti "liriskie bassbaritoni" un "dramatiskie bassbaritoni".
Ventas—Dubīsas kanāls
Ventas—Dubīsas kanāls (lt; ru) ir pamests kanāls, kas savienoja Dubīsas upi ziemeļos no Baziļoniem Šauļu rajonā ar Ventas upi Kelmes rajonā pie Šaukēnu Tolučiem. Vairums tā līnijas pašreiz iet caur Kurtuvēnu reģionālo parku, tai skaitā dažiem ezeriņiem.
Kanāls tika projektēts un būvēts 19. gadsimta sākumā kā daļa no kanālu sistēmas, kas savienoja Vislu Polijas Karalistes centrā ar Baltijas jūras ostu Ventspili (Vindavu). Pirmais posms (Augustovas kanāls) līdz Nemunai tika pabeigts, bet darbi pie kanāla līdz Ventai tika apturēti nemieru dēļ, ko izraisīja 1831. gada poļu sacelšanās pret Krievijas virsvaldību.
Projektēšana un celtniecība (1821—1831)
1821. gadā Prūsija ieviesa represīvi augstus muitas nodokļus par Polijas un Lietuvas preču tranzītu caur tās teritoriju, praktiski bloķējot poļu tirgotāju piekļuvi jūrai caur Prūsijas teritoriju. Polijas ekonomikas ministra Francišeka Ksaverija Drucka-Ļubecka ideja bija radīt jaunu tirdzniecības ceļu, neatkarīgu no Austrumprūsijas Dancigas (Gdaņskas) apkaimes jūras ostām Vislas lejtecē un Mēmeles (Klaipēda) ostas Nemunas lejtecē un savienot Polijas karalisti ar Baltijas jūru caur Ventspili.
1822. gadā hercogs Virtembergas Aleksandrs kļuva par Komunikāciju departamenta vadītāju un uzsāka vairākus upju kanālu projektus Krievijas rietumos.
Kanāls tika projektēts un būvēts trijās daļās, no kurām pirmā bija Augustovas kanāls, kas atradās toreizējās Polijas Karalistes Augustovas vojevodistē, nodrošinot tiešu savienojumu starp Vislas upi caur Bebžas upi — Narevas pieteku, un Nemunas upi caur tās pieteku — Čarna Haņču. Otrajam posmam bija jāved no Nemunas līdz Ventai toreizējā Kauņas guberņā. Kanāla pamatā bija Kartuvas upītes gultne. Nelielajam trešajam posmam ar diviem kanāliem bija jāapiet krāces un Ventas rumbu Kuldīgā (Goldingenā).
Kanāla vidusdaļā ūdensšķirtnē pie Bubjiem bija ieplānots uzbūvēt tiltu un baseinu virs abu upju līmeņa, kuru izmantotu gan kā kanāla ūdensapgādes avotu, gan kā ziemas stāvvietu upju flotei. Kanālam bija jābūt 20 līdz 30 metru platam ar 20 slūžām. Darbus veica pavisam 18 000 kareivju un 3000 civilo strādnieku, un tos plānoja pabeigt 1832. gadā. Staņislavs Kerbedzis, ievērojams tiltu inženieris, 1830. gadā uzcēla plānoto tiltu pāri kanālam.
Pārtraukumi būvē (1831—1920)
1831. gada Novembra sacelšanās pret Krieviju apturēja darbus; tam sekoja tirdzniecības nolīgumi ar Prūsiju, pateicoties kuriem kanāls zaudēja lielu daļu savas ekonomiskās nozīmes. Sagatavotie celtniecības materiāli tika daļēji izlaupīti, daļēji izlietoti pareizticīgo tempļu uzsliešanai šajā katoļu apdzīvotajā reģionā.
Darbs tika atsākts tikai 20. gadsimta sākumā, bet to atkal pārtrauca Pirmais pasaules karš. Pirmā pasaules kara laikā notika kauja kanāla krastā.
Pamešana un mūsdienas (1920. gads — pašlaik)
Pēc kara kanālam vairs nebija ekonomiskā mērķa, jo Lietuva ieguva kontroli pār Klaipēdas reģionu ar Klaipēdas ostu un Nemunas upes lejteci, atņemot tās Vācijai. Polija savukārt bija ieguvusi izeju uz jūru tās ziemeļos. Kanāls tā arī netika pabeigts un tā infrastruktūra ir gandrīz pilnīgi iznīcināta. 1970. gadā tā ezeru daļā vēl tika rīkotas airēšanas sacensības.
2005. gada 19. aprīlī kanāls tika iekļauts Lietuvas Republikas kultūras mantojuma reģistrā kā inženiertehniskais piemineklis S1073.
Timšāni
Timšāni var būt:
Arvīds Klāvsons
Arvīds Klāvsons (1900-1964) bija latviešu žurnālists. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1900. gada 28. janvārī Mežotnes pagasta "Juskās" (tagad Viesturu pagastā) lauksaimnieka ģimenē. Mācījās Jelgavas reālskolā, Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju. Pēc atgriešanās dzimtenē strādāja par žurnālistu, bija "Brīvās Zemes" redakcijas loceklis un reportieris Saeimā (1926–1934).
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās trimdā uz Vāciju, pēc tam — uz ASV. Kopš 1951. gada strādāja Ņujorkas latviešu laikraksta "Laiks" redakcijā. Miris 1964. gada 3. janvārī Ņujorkā.
Svetla pie Sāzavas
Svetla pie Sāzavas (cz) ir pilsēta Čehijā, Visočinas apgabala Havlīčkūvbrodas apriņķī pie Sāzavas upes.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1204. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Galičmiza
Galičmiza vai Haļickaja Miza (be) bija ciems Baltkrievijā, Mogiļevas apgabalā, Kļimaviču rajonā. Bijusī latviešu kolonija.
Vēsture
1924. gadā zemi sadalīja 101 saimniecībā ar 4,5 līdz 27,5 desetīnu katrā, daudz zemes piešķirot apkārtējo ciemu baltkrieviem. Kad komunisti sāka organizēt kolhozu "Zvezda Belorusiji", latvieši sākumā tajā nestājās, tomēr beidzot bija spiesti to darīt. 1930. gadā kolhozā bija 35, bet 1934. gadā 37 latviešu saimniecības. Gaļičmizas ciema padomē 1934. gadā bija 344 iedzīvotāji, no tiem 218 latvieši un 126 baltkrievi. Skola uzcelta 1900. gadā un darbojās ar 2 skolotājiem. Līdz pēdējai iespējai kolonijā notika luterāņu un baptistu dievkalpojumi abu ticību baznīcās, līdz 1929. gadā reliģisko dzīvi pārtrauca.
Latviešu nacionālo ciema padomi likvidēja 1938. gadā.
Ciems 2009. gada 25. novembrī izslēgts no lauku apdzīvoto vietu saraksta.
Oškalni
Oškalni, agrāk arī Ciecere, ir ciems Latvijā, Saldus novada Cieceres pagastā uz austrumiem no Saldus, netālu no autoceļa P109 (Kandava—Saldus).
Ammasalika
Ammasalika (dk) ir sala Grenlandes dienvidaustrumos, Sermersokas pašvaldības teritorijā, pie Sermilika fjorda (rietumos) un Ammasilakas fjorda (austrumos) ieejām. Salas dienvidu piekrastē atrodas Tasīlakas pilsēta, bet rietumu piekrastē Sermilikas glacioloģiskā stacija.
Tirzieši
Tirzieši var būt:
Talsu novada muzejs
Talsu novada muzejs ir reģionāls vēstures un arheoloģijas muzejs, kas atrodas Talsos.
Talsu novada muzejs ir Talsu novada pašvaldības iestāde. Muzeja pamatkrājums ir Nacionālā muzeju krājuma sastāvdaļa un atrodas valsts aizsardzībā. Muzejs atrodas Fridriha Otto fon Firksa būvētajā pilsētas mājā, sauktā par „Villa Hochheim”. Ēka tika pabeigta 1892. gadā. Ēkas pirmā stāva telpās 1923. gadā iekārtoja Talsu vēstures muzeju ar 9 nodaļām; muzeja pamatlicējs bija skolotājs un novadpētnieks Teodors Dzintarkalns (1874 – 1937). Otrā pasaules kara laikā muzeja arhīvs un lielākā daļa priekšmetu gāja bojā. Muzejam vairākkārt mainīti nosaukumi – Talsu vēstures muzejs, Talsu novada pētīšanas muzejs (kad 1948. gadā atklāja pirmo vēstures un mākslas ekspozīciju), Talsu novadpētniecības muzejs, Tukuma novadpētniecības un mākslas muzeja filiāle (1963 – 1966), Talsu novadpētniecības un mākslas muzejs (1966 – 1996). 1996. gadā muzejs ieguva pašreizējo nosaukumu -Talsu novada muzejs.
Kalupes iela (Rīga)
Kalupes iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā Maskavas forštatē. Iela sastāv no 2 braukšanas joslām. Kalupes iela sākas krustojumā ar Lāčplēša ielu un beidzas krustojumā ar Daugavpils ielu. Pa gājēju tuneli ielas galā savienota ar Ģertrūdes un Satekles ielu. Kopējais ielas garums ir 445 metri. Tā iet paralēli Rīgas—Daugavpils dzelzceļa līnijai un gar Miera dārzu.
Vēsture
Iela pirmoreiz zemesgrāmatā pieminēta 1850. gadā kā Mazā Palisādu iela (vācu Kleine Palisadenstr., krievu Малая Полисадная). Ielas apbūve sāka veidoties Rīgas — Daugavpils dzelzceļa izbūves laikā 1858. gadā. Tā gāja gar Brīvo kapsētu, kurā apbedīja trūcīgos (1905.–1908. gadā pārveidoti par Miera dārzu) līdz dzelzceļa laukumam Ģertrūdes (tobrīd Lielajā Kalēju) ielā.
1861. gada Rīgas adrešu grāmatā minēts otrs nosaukums: Apbedīšanas iela (vācu Begrabnisstr., kr. Кладбищенская). 1938. gadā ielu nosauca par Kalupes ielu, Kalupes pagasta vārdā.
Ielu savienojumi
Kalupes iela krustojas ar šādām ielām:
Darels Krievijā (filma)
"Darels Krievijā" ir britu televīzijas kanāla "Channel 4" trīspadsmit sēriju dokumentālā filma par slavenā angļu dabaszinātnieka, rakstnieka un Džērsijas zoodārza dibinātāja Džeralda Darela ciemošanos Padomju Savienībā. Raidījuma vadītāji bija pats Darels un viņa sieva Lī Darela. Pirmizrāde notika 1986. gadā.
Filmēšana notika 1984./85. gadā. Tās laikā filmēšanas grupa pabija dažādos Padomju Savienības nostūros, kuru laikā apmeklēja vairākus dabas rezevātus, sākot no arktiskās tundras līdz Vidusāzijas tuksnešiem un Baikālam.
Tomēni
Tomēni var būt:
Cantacader
Cantacader Amyot & Serville, 1843 ir tīklblakšu ģints no Cantacaderinae apakšdzimtas, kurā ietilpst 40 sugas. Cantacader ir sastopamas Eirāzijas dienvidos, Japānā, Dienvidaustrumāzijā, Austrālijā un Āfrikā.
Pieaugušo īpatņu apraksts
Tās ir mazas blaktis, kuru ķermeņa garums ir no 3,3 līdz 4,9 mm. Vairogs (lat.: scutellum) ir pilnīgi apsegts. Pronotuma malā nav smailveidīgu un stūrveidīgu izaugumu.
Arvīds Ozoliņš (baletdejotājs)
Arvīds Ozoliņš (dzimis 1908. gadā, miris 1996. gadā) bija latviešu baletdejotājs, Latvijas Nacionālās operas (LNO) baleta solists, Rīgas Horeogrāfijas vidusskolas pedagogs, daudzu mākslinieces Aleksandras Beļcovas darbu modelis.
Dzīves gājums
Ozoliņš mācījis Mārtiņa Kauliņa (1927) un Aleksandras Fjodorovas (1928-32) baleta studijās, pilnveidojies Parīzē pie Ļubovas Jegorovas un Olgas Preobreženskas.
30. gados dejojis Sergeja Djagiļeva “Krievu sezonu” idejas turpinātāja pulkveža de Bazila baleta trupā baletmeistara Leonīda Mjasina vadībā un uzstājies Londonā, Montekarlo, citās Rietumeiropas pilsētās, ASV un Dienvidāfrikā.
Dejojis LNO baleta trupā no 1939. gada.
Bijis pedagogs LNO baleta studijā, Tallinas un Rīgas horeogrāfijas vidusskolās.
Ozoliņu saistīja draudzība ar mākslinieci Beļcovu un baleta prīmu Annu Priedi.
Kā aktieris filmējies latviešu kinofilmās "Latvieši?!" (1989), "Maija un Paija" (1990) un "Ievas paradīzes dārzs" (1990).
Austrumu ekspresis (grāmata)
"Austrumu ekspresis" (en) ir Agatas Kristi detektīvromāns par beļģu detektīvu Erkilu Puaro. Lielbritānijā to pirmo reizi publicēja Collins Crime Club 1932. gada 1. janvārī. Amerikas Savienotajās Valstīs tas tika publicēts 1934. gada 28. februārī ar nosaukumu Murder in the Calais Coach. Šāds nosaukums tika izmantots, lai to nesajauktu ar 1932. gada Greiema Grīna romānu "Stambulas vilciens" (en), kas Amerikas Savienotajās Valstīs tika publicēts kā Orient Express.
Sižets
Privātdetektīvs Erkils Puaro atceļā no Halebas, Sīrijā, ierodas Stambulā un apmetas Tokatlian viesnīcā. Pēc tam Puaro saņem telegrammu, kuras dēļ viņam jāatgriežas Londonā. Viņš liek viesnīcas darbiniekiem rezervēt Austrumu ekspreša, kurš atiet tajā pašā vakarā, pirmās klases kupeju. Tomēr vilciens ir pārpildīts, un Puaro iegūst tikai otrās klases biļeti pēc viņa drauga mesjē Buksa, Beļģu dzelzceļa līnijas Compagnie Internationale des Wagons-Lits direktora, iejaukšanās. Pēc iekāpšanas Puaro satiek Semjuelu Retčetu, ļaunu vecāka gadagājuma amerikāni. Retčets uzskata, ka viņa dzīvība ir apdraudēta un mēģina pieņemt Puaro darbā par personīgo detektīvu, bet viņa nejaukās izturēšanās dēļ Puaro atsakās.
Brauciena otrajā naktī, ceļā uz Itāliju, mesjē Bukss atdod savu pirmās klases kupeju Puaro, kurš dodas uz Kalē. Šī kupeja atrodas blakus Retčeta kupejai. Vilciens apstājas un tiek ieputināts netālu no Vinkovčiem. Puaro naktsmieru traucē vairāki atgadījumi, ieskaitot šņukstus, kas skan no Retčeta kupejas. Nākamajā rītā mesjē Bukss informē Puaro, ka Retčets ir nogalināts un lūdz Puaro izmeklēt šo lietu.
Slepkavība Austrumu ekspresī (1974)
Uz grāmatu tika balstīta 1974. gada filma "Slepkavība Austrumu ekspresī", kuras režisors bija Sidnijs Lūmets. Tas bija komerciāls "hits", kurš šobrīd tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajām Agatas Kristi grāmatu adaptācijām. Galvenās lomas filmā spēlēja Alberts Finijs (Puaro), Martins Balzams (mesjē Bukss), Žoržs Kolori (Dr. Konstantīns) un Ričards Vidmarks (Retčets/Kaseti). Aktrise Ingrīda Bergmane 1974. gadā ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā aktrise otrā plāna lomā par Grētas Olsones lomu. Filma nedaudz atšķiras no grāmatas: mirusī kalpone tika nosaukta par Pauleti, nevis Suzannu, Helēna Goldenberga kļuva par Helēnu Grūnvaldi un Compagnie Internationale des Wagons-Lits beļģu direktors mesjē Bukss kļuva par itāli sinjoru Bianki.
Slepkavība Austrumu ekspresī (2017)
2015. gada 16. jūnijā 20th Century Fox uzaicināja Kenetu Branu par jaunās adaptācijas režisoru un Puaro lomas atveidotāju. Filma "Slepkavība Austrumu ekspresī" iznāca 2017. gada 3. novembrī. Filmā piedalījās tādi aktieri kā Džonijs Deps (Retčets), Mišela Feifere (Habardas kundze) un Penelope Krusa (Pilara Estravado — Grētas Olsones spāņu versija). Nozīmīgākās izmaiņas: mesjē Bukss pārtop no dzelzceļa direktora par direktora brāļadēlu, pievienota tieša saikne starp Puaro un Deizijas Armstrongas nolaupīšanu — kāds esot rakstījis Puaro, lūgdams palīdzību.
Televīzijā
Pēc grāmatas motīviem veidota viena no sērijām televīzijas seriālā "Agata Kristi. Erkils Puaro" (12. sezonas 3. sērija, 2010), kurā Puaro lomu atveidoja Deivids Sušē.
Radio
Džons Mofats spēlēja Puaro piecdaļīgā BBC adaptācijā, ko izveidoja Maikls Bleikvels. To sākotnēji raidīja no 1992. gada 28. decembra līdz 1993. gada 1. janvārim. Andrē Marans parādījās kā mesjē Bukss un Pīters Polikarpo kā Dr. Konstantīns.
2017. gadā straumēšanas pakalpojums Audible izlaida vēl vienu radioprogrammu, kurā Puaro spēlēja Toms Konti.
Troškas
Troškas var būt:
Optimista stāsts
"Optimista stāsts, oriģinālais nosaukums — "Cerības stariņu krājums" (en) ir 2012. gada ASV mākslas filma, komēdijdrāma, Metjū Kvika traģikomiskā romāna ekranizācija. Filmas režisors un scenārija autors ir Deivids Rasels. Filmas pirmizrāde notika Starptautiskajā Toronto kinofestivālā 2012. gada 8. septembrī.
Filmu labvēlīgi uzņēma kinokritiķi un tā tika izvirzīta 85. Kinoakadēmijas balvai astoņās nominācijās, tajā skaitā kā "Labākā filma". Visu galveno aktieru tēlojumi arī tika izvirzīti nominācijām, tādā veidā filma ir pirmā kopš 1981. gada, kurai ir nominācijas visās aktieru kategorijās, bet balvu saņēma tikai Dženifere Lorensa kā "Labākā aktrise galvenajā lomā".
Ilenurme (stacija)
Ilenurme (et) ir pieturas punkts Tartu—Koidulas dzelzceļa līnijā Igaunijā, Tartu apriņķa Ilenurmes pagastā un atrodas 7,2 km attālumā no Tartu stacijas, 76,8 km attālumā no Koidulas un 197,3 km attālumā no Tallinas. Ilenurmē pietur Koidulas (vasaras sezonā (maijs-septembris) līdz Piusai) un Tartu (Tallinas) virzienā kursējošie pasažieru dīzeļvilcieni.
Vēsture
1931. gadā atklātajā dzelzceļa līnijā Tartu - Petseri pirmā pietura skaitot no Tartu dzelzceļa stacijas tika ierīkota pie Ilenurmes muižas. Divstāvu ķieģeļu mūra stacijas ēka tika uzbūvēta 1936. gadā.
Lai uzlabotu transporta infrastruktūru un pasažieru apgrozījumu, Ilenurmes pieturas punkts pārcelts 1300 metru Koidulas virzienā.
Kuņmina
Kuņminā atrodas vairākas universitātes, muzeji, galerijas un citas nozīmīgas ekonomikas, kultūras un izglītības institūcijas. Vairākiem Juņnaņas provinces uzņēmumiem šeit atrodas vadība. Šī bija nozīmīga vieta Otrā pasaules kara laikā — te atradās Ķīnas militārais centrs, ASV karabāze.
Kuņminā 2011. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 6,48 miljonus.
Johans Štrauss I
Johans Štrauss, vecākais, (de; — ) bija austriešu romantisma komponists, pazīstams ar saviem valšiem. Slavenākais viņa darbs ir 1848. gadā sacerētais maršs Radetzky March, kas nosaukts Jozefa von Radecka vārdā, savukārt Lorelei Rheinklänge, Op. 154, tiek uzskatīts par viņu slavenāko valsi.
Štrausa dēls Johans Štrauss, jaunākais, arī kļuva par ievērojamu komponistu, pazīstamu kā "Valšu karali".
1992. gada Eiropas čempionāta futbolā dalībvalstu sastāvi
🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 [[england national football team|england]]
Treneris: Greiems Teilors
Treneris: Rihards Mellers Nilsens
🇫🇷 [[france national football team|france]]
Treneris: Mišels Platinī
Treneris: Tomijs Svensons
Treneris: Anatolijs Bišovecs
Treneris: Endijs Roksburgs
🇩🇪 [[germany national football team|germany]]
Treneris: Berti Fogtss
Ņižņaja Kamas nacionālais parks
Nižņaja Kamas nacionālais parks (ru; tt; abās valodās: "Lejas Kamas nacionālais parks") ir nacionālais parks Krievijas centrālajā daļā, kas atrodas Tatarstānas Tukajevskas un Jelabužskas rajonos. Tas tika izveidots 1991. gada 20. aprīlī, lai aizsargātu skujkoku (galvenokārt priežu) mežus Kamas upes krastos.
Ģeogrāfija
Parku veido trīs izolētas kopas. Divas no tām — nelielais Malij Bors un gar krastu izstieptā Tanajevskaja Dača — atrodas netālu no Jelabugas pilsētas, Kamas labajā krastā, turpretī trešā, Boļšoi Bors, atrodas uz pussalas Kamas kreisajā krastā, pie Naberežnije Čelnu pilsētas. Lielā daļā parka Kama darbojas kā Ņižņekamskas HES ūdenskrātuve, taču ūdenskrātuve nav aizpildīta līdz projektētajam augstumam ekoloģisku protestu dēļ. Upes labais krasts ir augsts, ar gravām. Toimas upe ir lielākā Kamas pieteka parkā. Kamas kreisais krasts ir lēzens. Zemāk pēc HES dambja pie parka piederīgi ir arī Kamas labā krasta līkumi un pļavas.
Aizsargājamo teritoriju iedalījums
Rezervāta zona aizņem 20 km² un īpaši aizsargājamā — 43 km², pārējā daļa paredzēta tūrisma, saimnieciskiem un atpūtas mērķiem.
Fauna
Parkā plaši izplatīto lielo zīdītāju skaitā ir aļņi, stirnas, mežacūkas, lūši, āpši, Eirāzijas bebrs un jenotsuns. Ir vairākas sikspārņu sugas, dažas no tām ir reti sastopamas. Parkā ir vairāk nekā 190 putnu sugu, 6 rāpuļu sugas, 10 abinieku sugas un 16 zivju sugas.
Flora
Teritorijas, kas atrodas blakus Ņižņekamskas ūdenskrātuvei, aizņem mežs. Tālāk no krasta meži sastopami kā izolētas audzes. Starp kokiem visizplatītākās sugas ir priedes (65,4% no meža platības), bērzi (19%) un apses (6%). Daļa meža ir stādīta.
2021. gada Saldus novada domes vēlēšanas
'''2021. gada Saldus novada domes vēlēšanas''' notika 2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Saldus novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 8 kandidātu saraksti, kas kopā sastāv no 137 kandidātiem.
Vēlēšanu norise
Saldus novadā bija 25 vēlēšanu iecirkņi. Blīdenes pagastā varēja nobalsot Blīdenes pagasta pārvaldes ēkā, Brocēnu pilsētā varēja nobalsot Brocēnu vidusskolas sporta zālē, Ezeres pagastā varēja nobalsot Ezeres pagasta pārvaldes administratīvā ēkā, Gaiķu pagastā varēja nobalsot Satiķu tautas namā, Jaunauces pagastā varēja nobalsot Jaunauces tautas namā, Jaunlutriņu pagastā varēja nobalsot Pirmsskolas izglītības iestādes "Vāverīte" zālē, Kursīšu pagastā varēja nobalsot Kursīšu pagasta pārvaldes administratīvajā ēkā, Lutriņu pagastā varēja nobalsot Lutriņu klubā, Nīgrandes pagastā varēja nobalsot Kalnu kultūras namā un Nīgrandes pagasta pārvaldes administratīvā ēkā, Novadnieku pagastā varēja nobalsot Novadnieku pagasta pārvaldes administratīvā ēkā, Pampāļu pagastā varēja nobalsot Pampāļu pagasta pārvaldes administratīvā ēkā, Remtes pagastā varēja nobalsot Remtes kantora ēkā, Rubas pagastā varēja nobalsot Apvienotajā Jaunauces un Rubas pagastu pārvaldes administratīvajā ēkā, Saldus pagastā varēja nobalsot Saldus pagasta pārvaldes administratīvajā ēkā, Saldus pilsētā varēja nobalsot Saldus mūzikas un mākslas skolā, Saldus pašvaldības ēkā Kuldīgas ielā 3, Saldus pilsētas pamatskolā un Saldus sporta skolā, Šķēdes pagastā varēja nobalsot Šķēdes skolā, Vadakstes pagastā varēja nobalsot Vadakstes pagasta pārvaldes administratīvajā ēkē, Zaņas pagastā varēja nobalsot Zaņas pagasta pārvaldes administratīvajā ēkā, Zirņu pagastā varēja nobalsot Kurzemītes pamatskolā un Zirņu pagasta pārvaldes administratīvajā ēkā un Zvārdes pagastā varēja nobalsot Striķu klubā, bet Cieceres pagastā nebija neviens iecirknis.
Oficiālajā vēlēšanu dienā, sestdienā,, iecirkņi bija atvērti no pulksten 7ː00 līdz 20ː00 (LAT) , bet ikkatrā iecirknī vēlētājs varēja arī balsot iepriekš — gan pirmdienā, , no pulksten 16ː00 līdz 20ː00 (LAT) , gan ceturtdienā, , no pulksten 9ː00 līdz 16.00 (LAT) , gan arī piektdienā, , no pulksten 13ː00 līdz 20ː00 (LAT).
Šajā novadā balsstiesīgais vēlētājs varēja nobalsot jebkurā iecirknī, jo vēlētāju noteikšanai tika izmantoti iepriekš sastādīti vēlētāju saraksti. COVID-19 pandēmijas dēļ iecirkņos bija jāievēro dažādi epidemioloģiskās drošības pasākumi, kā, ierodoties iecirknī, bija jāvelk sejas maska, jāievēro divu metru distance no citiem cilvēkiem un jādezinficē rokas, papildus arī tika ieteikts uz vēlēšanām nākt ar savu pildspalvu.
Balsošanas sistēma
Latvijas Pašvaldības domes vēlēšanu likums nosaka, ka pašvaldības tiek ievēlētas vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās, brīvās un proporcionālās vēlēšanās, piešķirot vietas partijām, kuras iegūst vismaz 5% balsu pēc Vebstera—Senlagē metodes. Vēlēšanas parasti notiek reizi četros gados, jūnija pirmajā sestdienā, bet Saeimai ir tiesības pieprasīt ārkārtas vēlēšanas. Ja notiek ārkārtas vēlēšanas un līdz iepriekšējās domes termiņa beigām ir vairāk par diviem mēnešiem, bet mazāk par diviem gadiem, tad dome tiek ievēlēta uz pagarinātu laiku — līdz aiznākamajām noteiktajām pašvaldību vēlēšanām, savukārt ja ir vairāk par diviem gadiem, tad uz saīsinātu laiku — līdz nākamajām noteiktajām pašvaldību vēlēšanām.
Novada domē tika ievēlēti 15 deputāti, ja iedzīvotāju skaits administratīvajā teritorijā ir zemāks par 30 000.
Tiesības piedalīties Saldus novada domes vēlēšanās ir Latvijas un citu Eiropas Savienības (ES) dalībvalstu pilsoņiem, sākot no 18 gadu vecuma, kuriem ir reģistrēta dzīvesvieta Saldus novada administratīvajā teritorijā 90 dienas pirms vēlēšanu dienas, vai kuriem Saldus administratīvajā teritorijā pieder nekustamais īpašums. Lai apliecinātu vēlētāja identitāti jānorāda derīga ES pilsoņa pase vai personas apliecība (eID karte).
Ievēlētie deputāti
Vēlēšanu rezultāti tika uzzināti pēc visu vēlētāju balsu saskaitīšanas, un ievēlēto deputātu saraksts tika publicēts pēc vēlēšanu rezultātu apstiprināšanas.
Medvednīki
Medvednīki ir ciems Riebiņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 210 km attālumā no Rīgas.
Erols Flinns
Erols Leslijs Tompsons Flinns (Errol Leslie Thomson Flynn; dzimis, miris ) bija austrāliešu aktieris. Pazīstams ar lomām tādās filmās kā Captain Blood (1935), The Adventures of Robin Hood (1938), The Sea Hawk (1940), They Died with Their Boots On (1941), Gentleman Jim (1941) un Adventures of Don Juan (1948).
Blēzs Matuidi
Blēzs Matuidi (fr; dzimis ) ir Francijas futbolists, Major League Soccer kluba Maiami "Inter" un Francijas futbola izlases pussargs.
Karjera
Matuidi karjeru sāka Troyes AC. 2007. gada vasarā parakstīja četru gadu līgumu ar Francijas 1. līgas klubu AS Saint-Étienne. 2011. gada vasarā Matuidi parakstīja trīs gadu līgumu ar citu Francijas klubu Parīzes "Saint-Germain". Sešu gadu laikā, ko pavadīja PSG, Matuidi bija stabils pamatsastāva spēlētājs. Tomēr 2017. gadā parakstīja trīs gadu līgumu ar Itālijas Turīnas "Juventus".
Francijas futbola izlasē spēlējis 2012. gada un 2016. gada Eiropas čempionātā un 2014. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Paris Saint-Germain
Juventus
Francija
Individuālie sasniegumi
Viljams III
Viljams III un II (nl, en; dzimis, miris ) bija Orānas princis kopš dzimšanas. Laikā no 1672. līdz pat savai nāvei viņš bija Holandes, Zēlandes, Utrehtas, Gelderas un Overiselas stadhaulders. No 1689. gada viņš valdīja Anglijā un Īrijā kā Viljams III. Tāpat bija arī Skotijas karalis, taču tur viņš pazīstams kā Viljams II. notikušajā tā sauktajā "Slavenajā revolūcijā" tika gāzts tobrīdējais karalis Džeimss II un tronī nonāca Viljams III. Britu salās viņš valdīja kopā ar savu sievu Mariju II līdz viņas nāvei 1694. gadā. Pats Viljams mira.
Sāres
Sāres (la) ir graudzāļu dzimtas ģints, kurā ir aptuveni 450 sugas, kuras savvaļā ir sastopamas visos pasaules tropu reģionos, un dažas sugas ir izplatītas ziemeļu mērenajā joslā. Tās bieži ir lielas, viengadīgi vai daudzgadīgi lakstaugi, kas sasniedz 1–3 m garumu.
Ziedkopa ir labi attīstītā skara, kura var sasniegt pat 60 cm garumu, ar daudzām sēklām, kas ir 1–6 mm garas un 1–2 mm platas. Augļi attīstās no divziedu vārpstas. Tikai katras vārpiņas augšējais zieds ir auglīgs; apakšējais zieds ir sterils vai satur tikai putekšņlapas.
Ģintī ietilpst daži nozīmīgi pārtikas augi, piemēram, parastā prosa (Panicum miliaceum) un Panicum virgatum.
Sugas
Latvijā ir sastopamas šādas sugas:
Citas ģintī klasificētās sugas (nepilns saraksts):
Kalna iela
Kalna iela var būt:
Tuči
Tuči var būt:
Aleksandra Kollontaja
Aleksandra Kollontaja (ru, dzimusi Domontoviča (ru), mirusi ) bija padomju revolucionāre, diplomāte un feministe. 1923. gadā kļuva par PSRS sūtni Norvēģijā un bija viena no pirmajām sievietēm pasaulē šādā amatā.
Dzīvesgājums
Dzimusi krievu ģenerāļa ģimenē. Pretēji vecāku vēlmēm apprecējās ar relatīvi nabadzīgu attālu radinieku. 19. gadsimta beigās iepazinās ar marksismu. 1898. gadā, pametot vīru, aizbrauca mācīties uz Cīrihes Universitāti. Atgriežoties Krievijā, 1899. gadā iestājās KSDSP. 1903. gadā, partijai sašķeļoties, nepieslējās ne boļševikiem, ne menševikiem.
1908. gadā devās uz Eiropu, kur darbojās revolucionārajā kustībā. Sākoties Pirmajam pasaules karam, pieslējās boļševikiem, 1915. gadā iestājās boļševiku partijā. Pēc Oktobra revolūcijas atgriezās Krievijā, kur kļuva par Tautas labklājības Tautas komisāri (Народный комиссар государственного призрения РСФСР). 1920. gadā pieslējās Strādnieku opozīcijai.
1924. gadā tika iecelta par PSRS sūtni Norvēģijā, ieņemot šo amatu līdz 1930. gadam ar pauzi 1926. un 1927. gadā, kad bija PSRS sūtne Meksikā. No 1930. līdz 1945. gadam bija PSRS sūtne Zviedrijā.
Aleksandra Kollontaja proponēja savam laikam radikālas idejas par sievietes vietu sabiedrībā un sievietes seksualitāti, bija brīvās mīlestības idejas aizstāve.
Kolontaja apbalvota ar Ļeņina ordeni (1933), Darba Sarkanā Karoga ordeni (1945), kā arī saņēmusi augstākos apbalvojumus no Norvēģijas un Meksikas.
Kolontaja nomira Maskavā 1952. gada 9. martā, mazāk nekā vienu mēnesi pirms savas 80. dzimšanas dienas. Apglabāta Novodevičjes kapsētā.
Nusairs Mezrāvi
Nusairs Mezrāvi (ar, dzimis ) ir marokāņu futbolists, spēlē labās malas aizsarga pozīcijā, Marokas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Mazrauī pārstāv Vācijas Bundeslīgas komandu Minhenes "Bayern".
Iepriekš spēlējis Nīderlandes komandā Amsterdamas "Ajax".
Marokas futbola izlases sastāvā debitējis 2018. gadā. Piedalījies 2019. gada Āfrikas Nāciju kausā.
Sasniegumi
Ajax
Bayern Munich
Franču revolūcijas iemesli
Franču revolūcijas iemesli meklējami 18. gadsimta Francijas karalistes politiskajā un ekonomiskajā situācijā. Franču revolūciju izraisīja virkne iemeslu, galvenie no kuriem bija, Francijas buržuāzijas vēlme savu ekonomisko varu pārvērst politiskajā, un absolūtās monarhijas nespēja atrisināt valsts finanšu krīzi pastāvošās politiskās iekārtas ietvaros.
Pēc revolūcijas absolūtās monarhijas iekārtu sāka saukt par veco režīmu (Ancien Régime), kas bija veidojies jau kopš viduslaikiem, strikti definējot katras kārtas vietu sabiedrībā. No šīs sistēmas ārā lauzās jaunā buržuāzija: mantīgu cilvēku grupa, kurai vecajā hierarhijā vieta nebija paredzēta. Buržuāzijas vēlme savu finansiālo varu pārvērst politiskajā varā bija viens no revolūcijas iemesliem.
Absolūtā monarhija Francijā nenozīmēja, ka karalis ir totalitārs diktators. Veidojoties Francijas karalistei, daudzie aristokrāti, baznīca, provinces un reģioni apmaiņā pret karaļa varas atzīšanu bija panākuši daudzas privilēģijas un izņēmumus. Valstī nebija vienota administratīva sistēma, tajā pastāvēja iekšējās muitas robežas. Karalis parasti varēja panākt savu gribu, atrodot kompromisu ar tradicionālajām paražām un privilēģijām, nevis uzspiežot savus lēmumus. Karalis veidoja ministru kabinetu, kā arī iecēla 36 intendantus, kas vadīja provinču administrāciju un ievāca nodokļus.
Trīs kārtu sistēma
Gandrīz 28 miljoni Francijas karalistes iedzīvotāju bija sadalīti trīs kārtās – garīdzniecībā, kurā ietilpa līdz 170 000 cilvēku, aristokrātiju veidoja no 300 000 līdz 400 000 tūkstošiem cilvēku un visi pārējie iedzīvotāji bija trešā kārta. 18. gadsimta laikā trešās kārtas ietvaros bija attīstījusies jauna grupa – lauku un pilsētu buržuāzija, kurai piederēja nauda, zeme un profesionālās zināšanas, bet gandrīz nekādas politiskās varas.
Jau kopš agrīnajiem viduslaikiem, reliģiozajā sabiedrībā garīdzniecību atzina par īpašu kārtu, kurai pieder garīgā un civilā vara. Tajā ietilpa kardināli un bīskapi, kas parasti nāca no augstākās aristokrātijas aprindām, kā arī vienkāršie lauku mācītāji, daudzo klosteru mūki un mūķenes. Pirms revolūcijas baznīcai piederēja no 10-15% visas zemes un tā ievāca desmito tiesu no zemniekiem.
Apgaismība
Intelektuālo un politisko domu ļoti ietekmēja Apgaismības idejas, kas vērsās pret absolūtisma varas principu.
Iedzīvotāju skaita pieaugums
Pēc viduslaiku karu un mēru gadsimtiem bija uzlabojusies medicīnas un dzīves apstākļi, kam sekoja iedzīvotāju skaita straujš pieaugums. Francija, ar 26-28 miljoniem iedzīvotāju 1789. gadā bija Rietumeiropas apdzīvotākā valsts. Visiem šiem jaunajiem iedzīvotājiem vajadzēja darbu un maizi, ko Francija nespēja nodrošināt. Pēc 1770. gada, jau tā nestabilā Francijas ekonomika atradās krīzes stāvoklī, ko papildināja neražas un bada gadi. Lai arī valdība centās Parīzi nodrošināt ar graudiem un regulēja tās cenu, pilsētā bieži notika nekārtības, ko izraisīja augošā maizes cena. 1787. gadā bija slikta raža, 1788. gadā raža jau bija katastrofiski zema. 1789. gada vasarā sāka trūkt graudi. Ja 1788. gadā Parīzes strādnieki 58% algas tērēja maizei, tad 1789. tie bija jau 88%.
Parādu krīze
Papildus visām šīm izmaiņām sabiedrībā, karaliste ilgstoši atradās bankrota un defolta priekšā. Par spīti iedzīvotāju pieaugumam, ražošanas pieaugumam un koloniālās tirdzniecības impērijas attīstībai, valsts militārie tēriņi dzina valsti bankrotā. Francijas karaļu globālās ambīcijas prasīja milzīgus tēriņus armijas vajadzībām.
No 1701.-13. notika karš par Spānijas mantojumu, no 1733.-35. gadam notiek Polijas mantojuma karš, un no 1740.-48. gadam karš par Austrijas mantojumu. No 1756.-63. gadam notiek Septiņgadu karš un no 1778.-83. gadam Francija iesaistās ASV Neatkarības karā. Septiņgadu karā Francija bija zaudējusi virkni koloniju, un tā iesaistījās ASV Neatkarības karā, lai pazemotu savu pretinieci Lielbritāniju. Kara izmaksas pārsniedza miljardu livru.
Pieaugošā parāda atmaksai tika ieviesti jauni nodokļi, tai skaitā, 1749. gadā ieviestais 5% divdesmitās daļas (vingtième) ienākumu nodoklis. Par spīti jaunajiem nodokļiem, valdošās šķiras proporcionāli maksāja vismazāko nodokļu daļu, un turpināja vairot savu bagātību.
1788. gadā valsts ienākumi ir 502 miljoni livru, bet izdevumi 629 miljoni livru. No izdevumiem 318 miljonus veido parādu procentu atmaksa, 165 miljoni tiek tērēti militārajām vajadzībām, 37 miljoni karaļa un galma vajadzībām, pārējiem tēriņiem atstājot 109 miljonus.
Deficīta segšanai un augsto parāda procentu apmaksai karaļa valdība vēlējās ieviest jaunus nodokļus, kas pirmo reizi skartu arī muižniekus un katoļu baznīcu, kam piederēja plaši zemes īpašumi valstī, un kas bija atbrīvoti no nodokļu maksāšanas.
Lielbritānijas Ziemeļamerikas kolonijās karaļa vēlme ieviest jaunus nodokļus bez pārstāvniecības parlamentā, izraisīja revolūciju. Francijā situācija attīstījās līdzīgi. Nedz aristokrātiskie muižnieki, nedz baznīca, nedz buržuāzija nevēlējās maksāt jaunus nodokļus karalim, apmaiņā nesaņemot lielāku politisko varu.
Politiskā revolūcija sākās brīdī, kad karaļa ministri, meklējot izeju no bankrota, sāka piedāvāt administratīvās un nodokļu reformas, kas lielā mērā iznīcinātu esošo garīdzniecības un aristokrātijas privilēģiju sistēmu, pilnībā pakļaujot to karaļa nodokļu sistēmai.
Nodokļu sistēma
Francijas nodokļu sistēma bija haotiska. Augstākās šķiras, dažādas profesijas, veselas pilsētas un provinces baudīja dažādas nodokļu privilēģijas un atlaides. Lielākā nodokļu daļa gūlās uz vienkāršo iedzīvotāju pleciem, kam nekādas atlaides netika dotas. Saasinoties finanšu krīzei, vienīgais reālais veids nodokļu ieņēmumu palielināšanai bija šo privilēģiju likvidēšana un augstāko šķiru pakļaušana nodokļiem. Finanšu problēmas risināšana neizbēgami pārvērtās par politisku problēmu.
Arī tiesnešu amati bieži bija pirkti, un tieši šī tiesnešu kategorija provinču parlamentos izrādīja lielāko pretestību karaļa reformu plāniem, jo esošā sistēma tiem nodrošināja ienākumus.
Tirgo reformas
19 gadus vecais Luijs XVI, kāpjot tronī bija gatavs atbalstīt reformas, kuras piedāvāja 1774. gada 24. augustā par finanšu ministru ieceltais Annē Žaks Tirgo. Viņš pārstāvēja viedokli, ka ekonomika jāveicina, atbrīvojot lauksaimniecības preču tirdzniecību no traucējošām nodevām, un ka karalim ir tiesības uzspiest nepieciešamās reformas. Tirgo ieviesa stingru taupību valsts tēriņos. 1775. gada maijā Francijā sākas bada nemieri. Pūlis Parīzē izlaupa miltu noliktavas, labības baržas un dodas uz karaļa Versaļas pili. Dumpi apspieda karaspēks, taču tas bija signāls par iedzīvotāju zemākajos slāņos pieaugošo neapmierinātību ar Tirgo reformām graudu tirdzniecībā.
1776. gada janvārī karalis apstiprina Tirgo reformas, kas izbeidz cunfšu sistēmu, atbrīvo zemniekus no valsts klaušu darbiem, atceļ tirdzniecības monopolus, starpprovinču muitas tarifus, ievieš brīvu tirdzniecību ar labību, samazina ceļu un tiltu nodevas, kas ierobežoja preču kustību valstī. Tirgo liberālajām tirgus reformām teorētiski vajadzēja 10 gadu laikā atveseļot Francijas ekonomiku. Taču viņa ideja, ka arī pirmajai un otrajai kārtai (aristokrātiem un garīdzniekiem) jāmaksā nodokļus, izraisīja sašutuma vētru valdošajās aprindās, kurām Tirgo radikālās reformas nebija pieņemamas un 1776. gada 12. maijā viņš ir spiests atkāpties no amata.
Nekēra finanšu politika
1777. gada 29. jūnijā Luijs XVI atbildību par finansēm uztic Šveicē dzimušam baņķierim Žakam Nekēram, kurš 1775. gadā bija kritizējis Tirgo graudu tirgus reformu. Nekērs oficiāli finanšu ministra amatu neieņem, jo ir protestants, kalvinists. Viņš izvairās no jaunām reformām un nodokļu celšanas, bet turpina Tirgo taupības kursu un veic jaunus aizņēmumus. Nekērs likvidē daudzus nevajadzīgus ierēdņu amatus, atbalsta rūpniecības attīstību. Sākoties karam ar Lielbritāniju par ASV neatkarību, 1781. gadā viņš pirmo reizi publisko ziņas par valsts budžetu "Compte rendu au roi", netieši atklājot lielos galma izdevumus, taču neuzrādot kara izdevumus, kas ļauj paziņot par budžeta pārpalikumu 10 miljonu livru apmērā. Tas Nekēram ļauj veikt jaunus aizņēmumus par zemākām likmēm. Pēc konflikta ar galmu un karaļa atbalsta zaudēšanas, 1781. gada 19. maijā Nekērs demisionēja.
Kalonna reformas
1783. gada 3. novembrī par finanšu ministru ieceļ Šarlu-Aleksandru Kalonnu (Charles-Alexandre de Calonne), kurš sākotnēji cenšas papildināt budžetu ar jauniem aizņēmumiem, valūtas stabilizāciju un jaunu infrastruktūras objektu celtniecību. 1786. gada 20. augustā viņš karalim piedāvā nodokļu reformu, kuras pamatā ir jauns zemes nodoklis, kuru turpmāk maksātu arī muižnieki un baznīca. Kalonns ierosināja jauno zemes nodokli maksāt nevis naudā, bet graudā. Atkarībā no zemes auglības, valsti sadalītu četrās nodokļu klasēs. Sliktas ražas gadījumā nodoklis automātiski būtu zemāks. Viņš arī piedāvā izveidot vietējās asamblejas, kurās balsstiesības piešķirtu zemes īpašniekiem. Vietējās asamblejas ievēlētu apgabala asamblejas, kas tad ievēlētu provinču asamblejas, kas kopā ar karaļa ieceltajiem intendantiem pārvaldītu provinces. Vienlaikus tiktu ieviesta brīva tirdzniecība ar graudiem un izbeigtas no feodālās sadrumstalotības laikiem saglabātās iekšējās muitas barjeras.
Ņemot vērā Parīzes parlamenta pretestību reformām, Kalonns karalim ierosināja sasaukt kopš 17. gadsimtasākuma nesasaukto Augstmaņu sapulci, kas apstiprinātu Kolonna reformas – valsts tēriņu samazināšanu, brīvās tirdzniecības veicināšanu, baznīcas īpašumu pārdošanu, sāls un tabakas nodokļu izmaiņas, vispārējā zemes nodokļa ieviešanu u.c.
Lai novērstu valsts bankrotu, valdība atkārtoti ierosināja ar nodokļiem aplikt arī priviliģētās kārtas, tomēr 1787. gada augstmaņu sapulcē šo priekšlikumu noraidīja.
1787. gadā provincēs ievieš Nekēra izstrādāto pašpārvaldes sistēmu. Turpmāk provinces pārvalda nevis karaļa intendanti, bet gan visu kārtu pārstāvju padomes, kas teorētiski varētu dod valstij lielākus ieņēmumus. Padomēs piedalās vēlēti apriņķu un komūnu pārstāvji. Pirmās un otrās kārtas pārstāvju skaits veido pusi no pārstāvjiem; arī balsošana notiek nevis pa kārtām, bet kopīgi. Trešās kārtas (pamatā buržuāzijas) pārstāvji pirmo reizi sāk piedalīties pārvaldes darbā, un stiprina savu pašapziņu. Taču reforma izgāzās. Kārtu pārstāvji ķildojās savā starpā, un līdzās padomēm vēl joprojām darbojās arī karaļa intendanti, kas kopā radīja lielu jucekli pārvaldē.
Šajā laikā karaļa galms gadā patērē 34 miljonus livru (1/7 no valsts budžeta), tur neietilpst augstmaņu pensijas, kurām iztērē vēl 28 miljonus livru. Francijas iesaistīšanās Amerikas Savienoto Valstu Neatkarības karā palielināja valsts parādu vēl par 600 miljoniem livru. Valsts kase ir tukša un valsts vērtspapīri bezvērtīgi.
Konflikti starp Parīzes parlamentu un Kalonnu noved pie tā, ka parlaments atsakās apstiprināt jaunus nodokļus un sāk apšaubīt karaļa likumdevēja tiesības. Krīzi padziļina 1788. gada neraža, kas izraisa badu gandrīz visā Francijā. Kad nākamais premjerministrs, arhibīskaps De Brienns mēģina samazināt Parīzes parlamenta privilēģijas, tas sāk apelēt pie cilvēktiesībām, uzstājās kā tautas gribas paudējs un pieprasa visu kārtu pārstāvju sapulces, Ģenerālštatu sasaukšanu. Lai novērtu bankrotu, De Brienns veic jaunus aizņēmumus ar augstām procentu likmēm. 1787. gada augustā nepaklausīgo Parīzes parlamentu izraida uz Truā pilsētu, taču pieaugošo atbalsta demonstrāciju dēļ, karalis drīz tam ļauj atgriezties Parīzē. 1788. gada maijā Parīzes parlaments paziņo, ka tikai Ģenerālštati var apstiprināt jaunus nodokļus.
1788. gada 25. augustā Nekēru atkal ieceļ par finanšu ministru un arī par premjerministru, šo amatu viņš saglabā līdz 1790. gada 3. septembrim.
Konflikts ar Parīzes pamatelementu
Karalistes teritorija bija sadalīta 13 juridiskajos apgabalos, kuros likumu ievērošanu kontrolēja savs parlaments (parlement), kas nebija politisks orgāns, bet juridiska iestāde, kas reģistrēja karaļa izdotos likumus un izdeva vietējos provinču likumus. Ietekmīgākais no tiem bija Parīzes parlaments, kura jurisdikcijai bija pakļauta gandrīz puse Francijas. Parlamenti kontrolēja zemākā līmeņa tiesas, likumu izpildi un nodokļu iekasēšanu. Parlamenti arī kontrolēja izglītības sistēmu, cenzūru, kā arī tirgus nodevas. Visi jaunie karaļa likumi un lēmumi par nodokļiem nonāca parlamentos, kur tos vispirms reģistrēja un tikai tad tie skaitījās spēkā stājušies.
Karalistē nebija konstitūcijas, tāpēc parlamentu funkcijas bija feodālās tradīcijās balstītas. Parlamenti izmantoja tiesības nereģistrēt tos likumus un nodokļus, kuriem tie nepiekrita. Tādos gadījumos karaļi parasti izgāja uz kompromisu, vai arī personīgi ieradās parlamentā un pavēlēja likumu reģistrēt.
Luijs XV 1749. gadā ieviesa 5% nodokli armijas finansēšanai. Baznīcas spiediena rezultātā karalis to atbrīvoja no nodokļa maksāšanas, kas izraisīja arī augstmaņu un parlamentu juristu neapmierinātību, jo arī viņi vēlējās būt atbrīvoti no nodokļa maksāšanas. Ar 1763. gada Parīzes miera līgumu Francija zaudēja savas kolonijas Kanādā un Indijā. Parlamenti izmantoja karaļa varas novājināšanos, lai nostiprinātu savu neatkarību, kas noveda pie tā, ka 1770. gadā karalis tos padzina.
Luijs XVI parlamentu darbību atjaunoja. Saasinoties finanšu krīzei, un mēģinājumiem ar dažādām reformām to atrisināt, Parīzes parlaments 1776. gada martā sāka izrādīt pretestību karaļa ministru reformām, atsakoties tās reģistrēt. Luija XVI atbalstītās finanšu reformas un ierosinātie nodokļi grāva tradicionālās augstmaņu privilēģijas, kas bija viens no iemesliem Parīzes parlamenta un Augstmaņu sapulces pretestībai karalim.
Augstmaņu sapulce, 1787
Pēc kāpšanas tronī Luijs XVI par finanšu ministru iecēla Annē Tirgo, kurš 1776. gadā ierosināja sešas radikālas reformas, kas ierobežotu augstmaņu un baznīcas ekonomiskās privilēģijas, un bija vērstas uz ekonomikas liberalizāciju. Aristokrātijas spiediena rezultātā, Tirgo ir spiests atkāpties. Viņam seko Žaks Nekērs, kurš ievieš taupības režīmu un 1781. gadā publisko valsts budžetu, slēpjot krīzes patiesos apjomus, taču ļaujot nojaust karaļa galma milzīgos tēriņus. Arī Nekērs nespēj panākt savus mērķus un ir spiests atkāpties no amata. 1783. gada 3. novembrī par finanšu ministru ieceļ Šarlu-Aleksandru Kalonnu (Charles-Alexandre de Calonne), kurš sākotnēji cenšas papildināt budžetu ar jauniem aizņēmumiem un valūtas stabilizāciju. 1786. gada 20. augustā viņš karalim piedāvā nodokļu reformu, kuras pamatā ir jauns zemes nodoklis, kuru turpmāk maksātu arī muižnieki un baznīca. Vienlaikus tiktu ieviesta brīva tirdzniecība ar graudiem un izbeigtas no feodālās sadrumstalotības laikiem saglabātās iekšējās muitas barjeras. Ņemot vērā Parīzes parlamenta pretestību jaunajiem nodokļiem, Kalonns karalim ierosināja sasaukt kopš 17. gsdsimta sākuma nesasaukto Augstmaņu sapulci, kas apstiprinātu Kolonna reformas – valsts tēriņu samazināšanu, brīvās tirdzniecības veicināšanu, baznīcas īpašumu pārdošanu, sāls un tabakas nodokļu izmaiņas, vispārējā zemes nodokļa ieviešanu.
Augstmaņu sapulce sanāca 1787. gada februārī, un lai arī šokēta par deficīta patiesajiem apmēriem, atteicās apstiprināt nodokļus, aizbildinoties, ka tā nevar pieņemt lēmumus, kas skar visas iedzīvotāju šķiras. Augstmaņi ierosināja sasaukt visu kārtu Ģenerālštatus, kas būtu tiesīgi lemt par nodokļu izmaiņām. Aristokrātu pretestība un karaļa pieaugošā neapmierinātība ar Kalonnu nespēju īstenot reformas noveda pie viņa atbrīvošanas no amata 1787. gada 8. aprīlī.
Valdošo aprindu pieaugošās nesaskaņas un nespēja atrisināt valstij svarīgos jautājumus saasina arī pārējo iedzīvotāju slāņu neapmierinātību. 1788. gada pavasarī un vasarā Francijas pilsētās notiek iedzīvotāju nekārtības. Karalis neierobežo preses brīvību un augustā aicina Nekēru kļūt par finanšu ministru un premjerministru. 1789. gada janvārī-aprīlī notiek Ģenerālštatu vēlēšanas. Karalis piekrīt dubultot Trešās kārtas (buržuāzijas) deputātu skaitu. Ģenerālštatus atklāj 1789. gada 5. maijā, un pavisam drīz karalis zaudē varu.
Tūjas (nozīmju atdalīšana)
Tūjas var būt:
2014. gada ziemas olimpisko spēļu komandu vērtējums
2014. gada Soču ziemas olimpisko spēļu neoficiālā komandu vērtējuma tabulā apkopota informācija par XXII ziemas olimpisko spēļu medaļu ieguvējiem un vietām labāko astotniekā.
Valstis sarindotas medaļu punktu (trīs punkti par pirmo vietu, divi par otro, viens par trešo) un papildpunktu (8 punkti par pirmo vietu, septiņi par otro utt.) kārtībā, ja medaļu vai vietu astotniekā valstij nav, tad dilstošā secībā pēc augstākās iegūtās vietas.
Komandu vērtējumā nav veiktas izmaiņas pēc diskvalifikācijām par dopinga lietošanu vai izvairīšanos no dopinga kontroles. 2017. gada novembrī un decembrī tika diskvalificēti: Krievijas distanču slēpotāji Aleksandrs Ļegkovs (zelts 50 km distancē) un Maksims Viļegžaņins (sudrabs šai pašā distancē un sudrabs komandu sprintā) un līdz ar to arī Krievijas vīriešu stafetes komanda, kas ieguva sudraba medaļu; skeletonisti Aleksandrs Tretjakovs (zelts) un Jeļena Ņikitina (bronza); bobslejistu komandas ar pilotu Aleksandru Zubkovu un stūmēju Alekseju Vojevodu, kas kļuva par čempioniem gan divnieku, gan četrinieku konkurencē; bobslejistu komanda ar pilotu Aleksandru Kasjanovu, kas pretendēja uz bronzas medaļu divnieku sacensībās pēc A. Zubkova diskvalifikācijas, kamaniņu braucēju Albertu Demčenko, kas ieguva sudraba medaļu gan individuāli, gan komandām. 2018. gada februārī lielāko daļu Krievijas sportistu Starptautiskā sporta arbitrāžas tiesa Lozannā attaisnoja un tālākais olimpisko medaļu liktenis nav skaidrs.
Kopā sadalīti 98 medaļu komplekti.
Pilveru pilskalns
Pilveru pilskalns atrodas Bauskas novada Bārbeles pagastā pie Valles pagasta robežas uz rietumiem no Krīčiem, Misas purvā, Misas upes kreisajā krastā. Pilskalnu aprakstījis jau Kārlis fon Lēviss of Menārs savā darbā Burgenlexikon für Alt — Livland.
Savukārt Ernests Brastiņš aprakstījis: pilskalns 7 metrus augsts un izstiepts ziemeļu-dienvidu virzienā. Ieeja samanāma dienvidu pusē, uz kuru caur purvu ved šaura taka. Pēc Brasliņa domām, tā ierīkota līdz ar pilskalnu. Kultūrslānis blāvs, bet gandrīz 50 centimetrus biezs. Pilskalns saglabājies bez postījumiem.