cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas PSR
Militārais komplekss
Liela daļa Latvijā izvietotās rūpnīcas bija padomju militārā kompleksa daļa. Kopumā 176 Latvijas PSR rūpnīcās tika veikta militārās vai divējādas nozīmes produkcijas ražošana. Lielākās no tām — VEF, "Komutators", RRAB ZPI, "Kompresors", "Reaģents", Garkalnes asfaltbetona rūpnīca u.c. Rūpnīcā VEF līdz 80% no ražošanas apjoma aizņēma militārie pasūtījumi. Pat uzņēmumi, kas darbojās civilajā sektorā, kā, piemēram, maizes ceptuves vai veļas mazgātavas, pildīja savu daļu okupācijas karaspēka apkalpošanā un uzturēšanā. Saskaņā ar Baltijas kara apgabala sniegtajām ziņām Latvijas teritorijā bija izvietotas 3009 karaspēka daļas kas visas bija jāuztur Latvijas iedzīvotājiem. Latvijā militārās produkcijas ražošanai uzcēla vairākas jaunas rūpnīcas un to ražošanas cehus: rūpnīcu “Komutators”, Olaines rūpnīcu apvienību “Biolar”, Valmieras stikla šķiedras rūpnīcu, Aparātbūves rūpnīcu “Alfa”, Daugavpils rūpnīcu “Elektroinstruments” un Stikla šķiedras ražošanas rūpnīcu “Himvolokno.” Militāros pasūtījumus pildīja arī citas rūpnīcās.
Lauksaimniecība
Lauksaimniecība Latvijas PSR nebija prioritāšu vidū, jo PSRS vadība uzskatīja, ka sekmīgu un konkurētspējīgu lauksaimniecību te nevarēs attīstīt: aptuveni 70% lauksaimnieciski izmantojamās zemes ir pārāk mitra vai pārpurvojusies, augsnē maz organisko vielu, daļa velēnu podzolēto augšņu pārāk skāba, tīrumu augšņu novērtējums pēc 100 ballu sistēmas ir vidēji 37 balles (ar amplitūdu no 19 līdz 70 ballēm), lauki akmeņaini, sadrumstaloti, īss veģetācijas periods vēlo pavasara salnu un lietaino rudeņu dēļ. Lauksaimniecības īpatsvars kopproduktā 1946.-1966. gados samazinājās līdz 18,1% un nacionālajā ienākumā līdz 23,8%. Atbilstoši padomju statistikai, 1967. gada pavasarī visā LPSR bija 296 9000 ha lauksaimniecībai izmantojamās zemes, t.sk. 164 1000 ha tīrumu, 44 000 ha ilggadīgo stādījumu, 93 000 ha atmatu, 701 000 ha pļavu, 490 000 ha ganību. Kopā bija 152 6000 ha sējumu. 1967. gadā bija 769 kolhozi, 753 lauksaimniecības arteļi un 197 padomju saimniecības. 1946.-1967. gados tika nosusināti 861 3000 ha mitro augšņu, t.sk. ar segto drenāžu 516 000 ha. Tika intensīvi ieviesta lauksaimniecības tehnika (1967. gadā jau bija 24 000 traktoru, 4 500 labības kombainu, 13 000 kravas automobiļu, 77 000 elektrodzinēju), mehanizējot augsnes apstrādes procesu. 1952.-1967. gados tika uzceltas kūtis 481 000 govīm un telēm, 716 000 cūkām, 57 000 aitām, 439 4000 putniem. Govju fermās šajā laikā ūdens apgāde bija mehanizēta par 75%, slaukšana par 70%.
Pārtikas rūpniecība
1980. gados apmēram 60% piena pārstrādāja sviestā, un 1982. gadā Latvijā kopumā saražoja 33 100 tonnas sviesta. Vismaz pusi no šā daudzuma eksportēja. PSRS mēroga nozīme bija piena konservu ražošanai — pēc 1974. gadā veiktās modernizācijas Rēzeknes piena konservu kombināts kļuva par milzu uzņēmumu, kas 1976. gadā izlaida 85 miljonus kārbu konservu jeb vismaz 6% no PSRS kopprodukcijas. Piena konservi bija otrs pasaulē atpazīstams Latvijā ražots produkts, ko tāpat kā sviestu izmantoja starpvalstu darījumos ar VDR un Čehoslovākiju kā apmaiņas piegādes par šo valstu rūpniecības precēm.
Gaļas ražošana: Gaļas un gaļas konservu rūpniecība bija trešā svarīgākā Latvijas PSR pārtikas eksporta nozare. Atšķirībā no neatkarības gadiem, kad par nozares svarīgāko preci kļuva bekona cūkgaļa, padomju varas apstākļos īpašu uzmanību pievērsa pārstrādātu gaļas produktu — desu un gaļas konservu ražošanai. Tika uzcelti 12 gaļas pārstrādes kombināti (1967. gadā tajos pārstrādāja 114 000 t gaļas). Saldētu gaļu no Latvijas eksportēja uz Bulgāriju, Dienvidslāviju un Spāniju. Latvijas gaļas konservu rūpniecību vismaz no 70. gadiem izmantoja, lai apgādātu Maskavu un Ļeņingradu.
Zvejniecība: Sākot ar 1947. gadu, zvejniecība no piekrastes iedzīvotāju rūpala pārvērtās par rūpniecības nozari, no 1954. gada nosūtot traleru flotiles uz Atlantijas okeānu. Līdz 60. gadu beigām galvenokārt zvejoja un pārstrādāja Atlantijas siļķi, taču tās izzušanas un jaunu starptautisko zvejas ierobežojumu ieviešanas dēļ padomju zvejas flotiles bija spiestas pāriet uz vairāku citu, līdz tam maz izmantotu zivju sugu ieguvi. 80. gados ar zvejniecību Latvijā nodarbojās 11 lieli kolhozi. Par nozīmīgāko zivju produkcijas pārstrādes centru kļuva Rīgas konservu fabrika "Kaija", taču vērā ņemamu ieguldījumu sniedza arī kombināti Liepājā, Ventspilī, Rojā un Salacgrīvā. Latvijas zivju konservus tirgoja gandrīz visos PSRS reģionos. Zivju produkciju izmantoja kā starptautiskās tirdzniecības apmaiņas līdzekli Padomju Savienības darījumos ar lielāko daļu sociālisma nometnes valstu. Atsevišķas konservu šķirnes iepirka arī Francija un Dānija. Uz Kubu un vairākām citām PSRS draudzīgām Āfrikas valstīm tos sūtīja kā humāno palīdzību. Zivis pārstrādāja Liepājas un Ventspils zivju kombināti kā arī uzceltās 8 mazākas zivju pārstrādes fabrikas.
Konservu ražošana: Kā jauna nozare pārtikas rūpniecībā tika izvērsta augļu konservu ražošana. Kolhozos, kas specializējās augļkopībā, izveidoja produkcijas pārstrādes cehus, kur ražoja augļu un dārzeņu konservus, sulas. Plašākos apjomos augļus un dārzeņus pārstrādāja 4 konservu fabrikās, Sabiles un Jelgavas kombinātos. Ražošanas apvienības "Latvijas konservi" un "Latgales konservi" ražoja pietiekami kvalitatīvu produkciju un ābolu biezeni no Latvijas eksportēja uz Somiju.
Cukura ražošana: Cukuru ražoja Jēkabpils, Jelgavas un Liepājas cukurfabrikās. Par izejvielu kalpoja lētais jēlcukurs no Kubas (stratēģisku apsvērumu dēļ tika saglabāta arī dārgā vietējo cukurbiešu cukura ražošana). 1980. gadā Latvijas cukurfabrikas saražoja 303 000 t cukura, kas bija paredzēti patēriņam arī Igaunijas PSR un Ļeņingradas apgabalā. Cukurbiešu cukuru — 14 000 t.
Konditorejas ražošana: Dominēja 2 lielas ražotnes — "Laima" un "17. jūnijs" — kas 1983. gadā saražoja katra 13 000 t produkcijas. Atšķirībā no citām nozarēm, saldumu fabrikām valsts bija uzlikusi ražošanas kvotas, neļaujot ražot vairāk, nekā noteikts plānos. Austrumu zemēs iecienīti saldumi veidoja ievērojamu daļu no Latvijas pārtikas eksporta uz Vidusāziju. Trešā lielākā konditorejas fabrika "Uzvara" 70. gadu beigās uzsāka sadarbību ar Austriju, eksportējot turp īpaši kvalitatīvas garšas esences. Saldumus no Latvijas eksportēja arī uz PSRS tirdzniecības partnervalstīm Dienvidamerikā.
Vieglā rūpniecība
Vieglajā rūpniecībā tika attīstīta audumu rūpniecība: jau 1950. gadu sākumā Rīgā darbojās vairākas virsdrēbju un kleitu šūšanas fabrikas: "Rosme", "Avangards", "Brīvība", "21. jūlijs", "Spartaks", "Latvija" u.c. 1948. gadā sāka izdot modes žurnālu "Rīgas Modes". 1949. gadā tika dibināts Rīgas Modeļu nams, kurā strādāja labākie modes mākslinieki. 1953. gadā nodibināja lielāko individuālās šūšanas modes ateljē Baltijas modes, kas bija vienīgais, kur bez tradicionālā apģērba šuva arī frakas un smokingus. Kokvilnas audumu ražošanai uz nacionalizēto uzņēmumu bāzes izveidoti uzņēmumi "Rīgas manufaktūra", "Zasulauka manufaktūra", "Boļševička", "Sarkanā tekstilniece", "Juglas manufaktūra", vilnas audumu ražošanai — kombināts "Parīzes komūna", "Rīgas tekstils", fabrikas Kuldīgā un Limbažos. Linu pirmapstrādei tika uzceltas 6 linu fabrikas. Linu audumus izgatavoja Jelgavas linu kombinātā, tekstilkombinātā "Boļševička" un Mazsalacas tekstilfabrikā, zīda audumus — kombinātā "Rīgas audums". Triko veļu un apģērbus ražoja fabrikās "Māra", "Rīgas adītājs", "Sarkanais rīts", "Aurora", Ogres trikotāžas kombinātā (vairāk nekā 60% produkcijas izveda uz PSRS vai eksportēja). Apavus ražoja fabrikā "Pirmais maijs", "Rekords", "Ērglis", Liepājas apavu fabrikā, Daugavpils ādu un apavu kombinātā. Ādas apstrādāja fabrikā "Kosmoss", bet kažokādas — fabrikā "Elektra". Plaša patēriņa priekšmetus un suvenīrus ražoja kombinātā "Māksla", "Suvenīrs", "Somdaris".
Imports un eksports
Vietējo dabas resursu neesamība noteica visu izejvielu un energoresursu imports, transporta iekārtu, būvmateriālu un iepakojuma materiālu imports un, attiecīgi, augstu eksporta īpatsvaru.
Vieglā rūpniecība
1963. gadā apģērbu ražošana galvenokārt koncentrējās jaunizveidotajās ražošanas apvienībās „Latvija” (specializējās mēteļu, lietusmēteļu, vīriešu uzvalku šūšanā) un „Rīgas apģērbs” (šuva galvenokārt sieviešu kleitas, veļu). 1980. gadā apģērbu ražošanā bija nodarbināti 23% no visiem vieglās rūpniecības nozarē strādājošajiem. 23,3% Latvijā ražoto apģērbu eksportēja uz PSRS. Apģērbu ražošanas, kažokādu izstrādāšanas un krāsošanas nozares īpatsvars rūpniecībā 1985. gadā bija 4,2%, tajā bija nodarbināti 4,8% no kopējā strādājošo skaita.
Transports un sakari
Uz 1000 km² LPSR teritorijas 1967. gadā bija izbūvēti 43 km dzelzceļa, 348 km autoceļu (t.sk. 138 km ar cieto segumu). Bija izveidotas 466 starppilsētu pasažieru autobusu līnijas. Tika izveidoti 5 vietējie avioreisi, izbūvētas lidostas Rīgā, Liepājā, Rēzeknē. No 317 000 vieglajiem automobiļiem 261 000 piederēja privātpersonām.
Veselības aizsardzība un sociālā nodrošināšana
Tika ieviesta vispārēja bezmaksas veselības aizsardzība: visus medicīnas dienestu pakalpojumus un medikamentus apmaksāja valsts (aptiekās pirka bezrecepšu medikamentus pēc cilvēku pašu ieskatiem). Vidējais dzīves ilgums 1967. gadā bija palielinājies līdz 71 gadam (58 gadi 1936. gadā).
1967. gadā bija 410 000 pensionāru (no tiem 109 000 kolhoznieki). Strādnieku un kalpotāju pensijas veidoja trešdaļu vai pusi no vidējās darba algas. Diskriminējoša bija attieksme pret pensionētajiem kolhozniekiem. Apmēram līdz sešdesmito gadu vidum viņiem vispār nekādas pensijas nebija paredzētas. Kolhoznieku pensiju lielums bija simbolisks, 1970. gadā — vidēji 16,3 rubļi mēnesī, un vēl 1980. gadā tas bija vismaz par trešdaļu mazāks nekā strādniekiem un kalpotājiem.
Dzīves līmenis
Pēc padomju statistikas datiem 1966. gadā vidējais pārtikas produktu patēriņš gadā uz 1 iedzīvotāju bija: 69 kg gaļas un tauku, 432 kg piena un piena produktu (pārrēķinot pienā), 157 olas, 20,6 kg zivju un zivju produktu, 41,9 kg cukura, 5,9 kg augu eļlas, 165 kg kartupeļu, 78 kg dārzeņu, 128 kg maizes produktu (maize, milti, putraimi, makaroni).
Vidēja neto darba samaksa tautsaimniecībā 1975. gadā bija 120 rubļu. Liellopu gaļa maksāja 1,90 rbļ/kg, cūkgaļa — 2,00 rbļ/kg, piens — 0,27 rbļ/litrā, sviests — 3,49 rbļ/kg, cukurs — 0,80 rbļ/kg.
Izveide (1940—1941)
1940. gada 16. jūnijā PSRS izvirzīja Latvijas Republikai ultimātu, prasot ielaist valstī padomju karaspēka papildu kontingentu un izveidot pret PSRS lojālu valdību. Latvijas autoritārais vadonis Kārlis Ulmanis 17. jūnijā pakļāvās šīm prasībām. Tika izveidota tā sauktā "Tautas valdība" Augusta Kirhenšteina vadībā, kas PSRS vēstniecības kontrolē 14.—15. jūlijā organizēja nedemokrātiskas "Tautas Saeimas vēlēšanas". Nesagaidot vēlēšanu iecirkņu slēgšanu, tika oficiāli paziņots, ka ar 97,6% pārsvaru Latvijas pilsoņi ir nobalsojuši par izvirzītiem kandidātiem.
1940. gada 21. jūlijā jaunievēlētā Tautas Saeima, pompozā sēdē Latvijas Nacionālajā teātrī, pieaicinot arī Latvijā akreditētos ārvalstu vēstniekus, pieņēma Deklarāciju par valsts varu, kurā pasludināja "padomju varas nodibināšanu uz visas Latvijas teritorijas" un Latvijas PSR izveidi. Pēc tam pieņēma deklarāciju "Par Latvijas iestāšanos PSRS sastāvā", kurā lūdza Latvijas PSR uzņemšanu Padomju Savienības sastāvā uz tiem pašiem noteikumiem, uz kādiem Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā ietelp Ukrainas Padomju Sociālistiskā Republika, Baltkrievijas un citas savienotās padomju sociālistiskās republikas.
Jaunās marionešu valdības Sabiedrisko lietu ministrs Pēteris Blaus pieņēma lēmumu par vairāku "buržuāziski reakcionāru" izdevumu slēgšanu. Daudzas iepriekš izdotās avīzes un žurnāli iznāca ar jauniem nosaukumiem, vai pilnīgi mainīja saturu, sākot padomju sistēmas slavināšanu. 22. jūlijā Tautas Saeima pasludināja visu zemi par valsts īpašumu. Tika izveidots valsts zemes fonds, kurā ieskaitīja visas agrākās valsts un baznīcas zemes, un zemnieku zemes, kas pārsniedza 30 ha platību. Zemi piešķīra bezzemniekiem un sīkzemniekiem, izveidojot 51 760 jaunsaimniecības (līdz 10 ha), 23 000 sīkzemnieku saņēma zemes piegriezumus. Zemnieku saimniecību kopskaits sasniedza 250 000. 25. jūlijā marionešu Ministru kabinets pieņēma likumu par banku un lielo rūpniecības uzņēmumu nacionalizāciju. Kā pirmie un nozīmīgākie tika nacionalizēti 804 uzņēmumi, t. sk. visas privātās bankas. 1. augustā tika ieviesti stingri ierobežojumi uzkrājumiem Latvijas kredītiestādēs, t.i. izņemt drīkstēja ne vairāk kā 100 latu nedēļā.
1940. gada 5. augustā, PSRS Augstākās padomes 7. sesijā, Latvijas PSR tika iekļauta PSRS sastāvā kā viena no padomju republikām. 8. augustā ar LPSR Ministru kabineta lēmumu "Par vērtspapīru pirkšanas un pārdošanas pārtraukšanu" aizliedza vērtspapīru brīvu apgrozījumu. Tika ieviesti PSRS nodokļi un nodevas. 10. augustā Iekšlietu ministrijas pakļautībā izveidoja Galveno literatūras pārvaldi, kas sāka visu drukāto darbu, kinofilmu un skaņuplašu cenzūru. Sākas masīva bibliotēku krājumu iznīcināšana. No četriem miljoniem bibliotēku grāmatu, viens miljons tika izņemts no plauktiem, un nosūtīts uz iznīcināšanu. Tāpat likvidēja 750 000 laikrakstu eksemplāru. Pirmkārt, no aprites izņēma "kontrrevolucionāra", "pretpadomju" un reliģiska satura grāmatas. Īpašu uzmanību pievērsa krievu trimdas autoru grāmatām un preses izdevumiem. Pirmajā padomju varas gadā Galvenā literatūras pārvalde izdeva četrus slepenus sarakstus ar aizliegtajiem autoriem un grāmatām. Pilnībā aizliedza Aleksandra Grīna, Leonīda Breikša, Līgotņu Jēkaba, Edvarta Virzas, Ernesta Brastiņa u.c. autoru darbus. Aizliegto grāmatu un laikrakstu paraugi tika saglabāti slēgtos specfondos, bet pārējie nosūtīti makulatūrā. Līdz vācu okupācijas sākumam paspēja iznīcināt 55 tonnas grāmatu.
25. augustā Tautas Saeima vienbalsīgi pieņēma jau 1940. gada 13. augustā VK(b)P CK un PSRS TKP lēmumā “Lietuvas, Latvijas un Igaunijas Savienoto PSR jautājumi” iepriekš apstiprināto Latvijas PSR Konstitūciju un sevi pasludināja par Latvijas PSR pagaidu Augstāko Padomi.
1940. gada 1. oktobrī LPSR tautsaimniecība sāka strādāt pēc valsts plāna un tika iedibināta centralizētā ekonomikas plānošanas sistēma. Notika straujas pārmaiņas, sevišķi ekonomikā. Pilsētās noritēja masveida uzņēmumu un namīpašumu nacionalizācija, laukos — agrārā reforma par labu bezzemniekiem un sīkgruntniekiem. 25. novembrī PSRS rubli pasludināja par oficiālu maksāšanas līdzekli līdzās Latvijas latam. Tā maiņas kurss tika noteikts 1:1, izejot no tā laika valūtas kursa — 1 ASV dolārs ir 5,30 rubļi un 5,40 lati, attiecīgi, kaut faktiski dzīvē tas bija — 1 lats = 3 PSRS rubļi. Izņemot latus no apgrozības, privātpersonu kontos atstāja tikai 1000 PSRS rubļus, visa pārējā nauda gluži vienkārši tika konfiscēta.
Pēckara periods (1944—1953)
Otrā pasaules kara gados Latvijas tautsaimniecība bija ievērojami cietusi: bija sagrautas 3/4 rūpniecības uzņēmumu, visa enerģētika, uzspridzināti tilti, aptuveni 300 km dzelzceļa līniju, lauksaimniecības sējumu platības samazinājušās par 35%, mājlopu skaits — par 50%. 1945. gadā rūpniecība deva tikai 50% no 1941. gada produkcijas apjoma. Privātīpašums uz ražošanas līdzekļiem tika galīgi likvidēts, lauksaimniecībā īstenota plaša piespiedu lauku saimniecību kooperācija, veidojot kolhozus un sovhozus. Lauksaimnieki, kuri neiesaistījās kooperācijā, tika represēti, kā rezultātā LPSR vairs nebija gandrīz neviena individuālā zemnieka. Pirmajā desmitgadē kolhozos nodarbinātie par darbu algu nesaņēma, tās vietā saņemot lauksaimniecības produkciju iztikai. Nereti gan par darbu arī maksāja, bet ļoti simboliski, piemēram, 4 kapeikas dienā.
Uzreiz pēc atkārtotās padomju okupācijas daudzviet sākās bruņota nacionālo partizānu cīņa pret okupācijas varu, kura turpinājās līdz 1950. gadu vidum. Ceremoniālo LPSR Augstākās Padomes prezidija priekšsēdētāja amatu līdz 1952. gadam ieņēma Augusts Kirhenšteins, pēc viņa Kārlis Ozoliņš. Valdību vadīja Vilis Lācis, kamēr reālais varas noteicējs bija LKP CK Pirmais sekretārs Jānis Kalnbērziņš.
Nacionālkomunisma periods un tā sagrāve (1953—1966)
Hruščova politiskā "atkušņa" periods sākās ar Staļina nāvi 1953. gadā un beidzās ar nacionālkomunistu sagrāvi LKP CK plēnumā 1959. gada jūlijā. Nacionālkomunistu tautsaimnieciskos uzskatus atspoguļoja Latvijas PSR attīstības programma "Latvijas PSR tautsaimniecības perspektīvas", kurā bija paredzēts Latvijas tautsaimniecību orientēt uz vietējām vajadzībām, atbalstīt zinātņietilpīgās nozares, piemēram, radiotehniku. 1956. gadā tika ieviesta vecuma pensiju sistēma visiem iedzīvotājiem.
1956. gada novembrī LKP Rīgas pilsētas komiteja valodas politikas jomā nolēma, ka cilvēkiem, kas apkalpo plašus iedzīvotāju slāņus (tirdzniecība, komunālie pakalpojumi, medicīnas iestādes, milicija u. c.), divu gadu laikā vismaz sarunvalodas līmenī ir jāapgūst divas valodas — latviešu un krievu (Rīgā vairāki lēmumi šajā jautājumā parādījās arī 1957. un 1958. gadā). Nedaudz vēlāk — 1956. gada 6. decembrī — LKP CK birojs pieņēma lēmumu par latviešu un krievu valodas mācīšanos vadošajiem kadriem. Savukārt 1956. gada Centrālās Izlūkošanas pārvaldes (CIP) slepenajā ziņojumā par dzīves apstākļiem Latvijā 1955./1956. gadā ir lasāms, ka [..] ''Ir arī centieni atvieglot valodas jautājumu latviešiem. Oficiāli latviešu valodai ir priekšroka, taču praksē viss ir citādi. Bez krievu valodas zināšanām cilvēks neko nevar pasākt oficiālās lietās, un krievu ģenerāļi pamatā nesaprot latviski. Ir pavēle, ka Latvijā nodarbinātajiem krieviem jāiemācās latviešu valoda, taču šī pavēle vienkārši netiek ievērota. Petīcijas un sūdzības var tikt iesniegtas latviešu valodā, pat Maskavā un citās padomju pilsētās, taču atbilde vienmēr būs krieviski.'' [..]
1959. gada aprīlī uz Latviju nosūtīja PSKP CK brigādi, lai pārbaudītu Latvijas PSR valdības darbu. 1959. gada jūlijā tika sasaukts LKP CK slēgtais plēnums. Pašā plēnumā gan no amata atcēla tikai vienu cilvēku — Eduardu Berklavu, kurš tika izsūtīts uz Krieviju. Tomēr plēnumā iezīmēja arī to funkcionāru loku, kurus pakāpeniski atlaida no darba nākamajos mēnešos. To vidū bija "Cīņas" redaktors Pāvels Pizāns, avīzes "Rīgas Balss" redaktors Osvalds Darbiņš, ilustrētā žurnāla "Zvaigzne" redaktors Rafaels Blūms, Ekonomikas institūta direktors Pauls Dzērve u.c.
LKP CK plēnumā 1959. gada novembrī no amatiem atkāpās J. Kalnbērziņš un V. Lācis. Par LKP CK pirmo sekretāru kļuva Arvīds Pelše. Viņa pozīcijas galīgi nostiprināja LKP 17. kongress 1960. gada februārī, kurā LKP CK un biroja sastāvs būtiski mainījās. Pēc tam kadru nomaiņa Latvijā sākās ar īstu spēku un turpinājās līdz pat 1962. gadam. Amatus zaudēja vairāki ministri, CK nodaļu vadītāji, Rīgas pilsētas partijas komitejas un izpildkomitejas vadošie darbinieki, gandrīz visu masu informācijas līdzekļu redaktori utt. 1959. gada partijas tīrīšanā no varas tika padzīta latviešu nacionālkomunistu paaudze, kas bija personīgi piedalījušies 1940. gada notikumos un padomju režīma izveidošanā, vienlaikus saglabājot zināmu lojalitāti latviešu tradīcijām un nacionālajām interesēm.
LKP CK Pirmā sekretāra Arvīda Pelšes varas laiku no 1959. līdz 1966. gadam raksturo kampaņas, kurās asi vērsās pret latviskuma izpausmēm — Jāņu aizliegums, Staburaga iznīcināšana, sabiedriskās telpas pārkrievošana, kā arī masīvas padomju industrializācijas sākums, ko pavadīja pieaugošs imigrantu skaits no citām PSRS republikām. Aizsākās jaunu pilsētu mikrorajonu celtniecība, ko atviegloja gāzes maģistrālo vadu izbūve.
Konservatīvais posms (1966—1987)
Industrializācija un pārkrievošana turpinājās Augusta Vosa varas laikā no 1966. līdz 1984. gadam. Saistībā ar Oktobra revolūcijas 50. gadadienu, 1967. gadā tika plaši izvērsta padomju sasniegumu propagandas kampaņa un pāreja no komunisma celtniecības uz "attīstītā sociālisma" celšanu. Represijas pret latviešu kultūru samazinājās, strauji pieauga kolhoznieku un zvejnieku dzīves līmenis, attīstījās privātmāju celtniecība. Forsējot smagās un militārās rūpniecības nozares, novārtā palika patēriņa preču ražošana, radās patēriņa preču deficīts. Sekojot vispārējai PSRS stagnācijas attīstībai, plauka ēnu ekonomika, kritās darba ražīgums un izplatījās tā sauktā "blata" prakse jeb iespēja iegūt preces vai pakalpojumus caur pazīšanos.
1960.—1970. gados norisa intensīva industrializācija, saskaņā ar administratīvās komandu ekonomikas principiem. Industrializācijas būtisks aspekts bija aukstā kara saasināšanās un no tās izrietošā ekonomikas militarizācija. Tipiski, ka uzņēmumi tika veidoti gigantiski. 1970. gados saražotās produkcijas apjoms rūpniecībā pieauga par 5—6% gadā, 1980. gados — attiecīgi 3—4% gadā. 1990. gadā Latvijas ekonomikas pamatu veidoja lauksaimniecība un rūpniecība: 56,5% (21,9% + 34,6%) no visas Latvijā radītās pievienotās vērtības. Šajās nozarēs bija nodarbināti 44,3% (17,6% + 26,7%) Latvijas strādājošo iedzīvotāju. 1991. gadā rūpniecībā tika radīti 35,9% no visas pievienotās vērtības.
Atmodas kustība (1987—1990)
Tautsaimniecības krīzes dēļ 1980. gadu beigās tika ieviesta talonu sistēma pirmās nepieciešamības precēm — cukuram, ziepēm, sērkociņiem, sālim, cigaretēm, utt. Latvijas PSR Augstākā Padome 1989. gada 28. jūlijā pieņēma "Deklarāciju par Latvijas valsts suverenitāti", bet 1990. gada 15. februārī "Deklarāciju jautājumā par Latvijas valstisko neatkarību", pēc kura par oficiālo valsts simboliku atzina sarkanbaltsarkano karogu, 1921. gadā apstiprināto Valsts ģerboni un himnu "Dievs, svētī Latviju". 1989. gada 23. augustā Latvijas Tautas fronte, Igaunijas Tautas fronte Rahvarinne un Lietuvas tautas kustība Sajūdis organizēja tautas akciju "Baltijas ceļš", kas bija pirmā tik liela demonstrācija pret Ribentropa — Molotova paktu un tā sekām.
Kā beidzamā naudas reforma, kas skāra Latvijas PSR bija tā sauktā V. Pavlova (tālaika PSRS finanšu ministra) naudas reforma, kad triju dienu laikā, no 1991. gada 23. līdz 25. janvārim, vajadzēja apmainīt 50 un 100 rubļu naudas zīmes pret jaunām. Visas šīs reformas, kas bija raksturīgas ar savu pēkšņumu (izņemot 1961. gada reformu), negatīvi ietekmēja LPSR iedzīvotāju finansiālo stāvokli..
Pēc ilgstošām nesekmīgām sarunām 1991. gada 21. augustā Augusta puča laikā Latvijas Republikas Augstākā Padome pieņēma "Latvijas Republikas Konstitucionālo likumu par Latvijas Republikas valstisko statusu", kas atjaunoja Latvijas Republikas 1920. gada Latvijas Satversmes pilnu darbību un atcēla 1990. gada 4. maija Deklarācijā noteikto pārejas periodu. 6. septembrī arī PSRS Valsts padome pieņēma lēmumu atzīt Latvijas, Igaunijas un Lietuvas neatkarību.
Pēc PSRS sabrukuma militārā produkcija vairs nebija vajadzīga, savukārt atlikusī cita produkcija nebija realizējama ne Austrumos (ņemot vērā ārkārtīgi lielo rubļa inflāciju un reālās pirktspējas kritumu), ne Rietumos, kur tirgus jau bija piesātināts ar kvalitātes ziņā labāku produkciju. Šādos apstākļos pirmajos atgūtās neatkarības gados apstājās un bankrotēja vairums no lielajiem Vissavienības nozīmes uzņēmumiem. Astoņdesmito gadu beigās līdzīgi kara laikam tika ieviesta talonu sistēma pirmās nepieciešamības precēm — cukuram, ziepēm, sērkociņiem, sālim, cigaretēm, utt.
Kanepi
Kanepi ir lielciems (alevik) Kanepi pagastā, Pelvas apriņķī, Igaunijas dienvidaustrumos. Uz ziemeļiem no Kanepi atrodas Jeksi ezers; apdzīvotās vietas rietumu robežu iezīmē Vehandu upe, kas iztek no ezera. Autrsumu robeža iet gar autoceļu E263 (Nacionālais autoceļš 2). Uz dienvidiem atrodas Erastveres ciems.
Apdzīvotā vieta pirmoreiz rakstītos avotos minēta kā Kanapieza 1582. gadā.
Kanepi baznīca būvēta 1806.—1810. gadā; tā ir vienīgā luterāņu baznīca Igaunijā, kuras smailē ir nevis krusts vai gailis, bet gan zvaigzne. Pirmā informācija par skolu Kanepi datēta ar 1680. gadu. Vietējo draudzes skolu 1804. gadā izveidoja Johans Filips fon Rots (1754—1818), šo gadu par dibināšanas gadu uzskata vietējā ģimnāzija.
Kanepi vecie kapi datēti ar 1773. gadu, jaunie kapi ar 1847; abi ir kultūras pieminekļi.
1869. gadā dibināta Kanepi Dziesmu un mūzikas biedrība, tajā pašā gadā tā piedalījās pirmajos igauņu dziesmu svētkos. 1887. gadā biedrība uzcēla kultūras namu. Biedrību slēdza 1940. gadā.
1925. gadā notika balsojums, vai ciemu būt jāsauc par Kanepi vai Kanapää. Tiek pieņemts, ka nosaukums Kanepi radies no kaņepes auga (igauniski kanep).
Personas
Kanepi dzimis Hugo Trefners (1845—1912), pedagogs, Hugo Trefnera ģimnāzijas dibinātājs, kā vietējā pagasta ierēdņa dēls.
Vikipēdijas piemineklis
Vikipēdijas piemineklis (pl) ir statuja, kas veltīta Vikipēdijas papildinātājiem. Tā atrodas Polijas pilsētas Slubices centrālajā laukumā Plac Frankfurcki. Šis ir pirmais Vikipēdijai veltītais piemineklis pasaulē.
Statujas atklāšana, kurā plānoja piedalīties vietējo Wikimedia nodaļu (Wikimedia Polska un Wikimedia Deutschland) un Wikimedia Foundation pārstāvji, notika.
Ideja par statujas uzstādīšanu pieder universitātes profesoram Kšištofam Vojcehovskim (Krzysztof Wojciechowski). Pieminekļa autors ir Armēnijā dzimušais Mihrans Hakobajans, kas absolvējis Slubicē esošo Collegium Polonicum. Pieminekļa izmaksas sasniegušas 50 tūkstošus zlotu (apmēram 12 tūkstoši eiro).
Teherānas ostāns
Teherānas ostāns (fa) ir Irānas ostāns, kas atrodas valsts ziemeļu daļā.
Sākotnēji ostāns bija daļa no Pirmā reģiona ar sekretariātu tā administratīvajā centrā Teherānā, bet pēc teritoriālās reformas tas kļuva par pastāvīgu administratīvo iedalījumu.
Vikipēdijas piemineklis
Piemineklis ir 170 cm augsts. Tajā attēlotās četras personas tur augšā rokās paceltu globusu, kas veidots kā Vikipēdijas logo.
Teherānas ostāns
Teherānas ostāns robežojas ar Māzenderāna ostānu ziemeļos, Kuma ostānu dienvidos, Semnāna ostānu austrumos un Elbursa ostānu rietumos. Irānas galvaspilsēta Teherāna ir arī ostāna administratīvais centrs. Lielākās pilsētas ir Teherāna (8693 706), Īslāmšahra (448 129), Šahrijāra (309 607) un Kodsa (309 605).
Teherānas ostāns ir bagātākais Irānas ostāns, tā sastāda apmēram 29% no valsts IKP. Turklāt tajā dzīvo apmēram 18% no valsts iedzīvotājiem. Teherānas ostāns ir valsts industrializētākais ostāns; 86,5% tā iedzīvotāju dzīvo pilsētās un 13,5% dzīvo lauku apvidos.
Tagadējā ostāna teritorija sāka attīstīties pēc 1778. gada, kad Kadžaru dinastija Teherānu nozīmēja par valsts galvaspilsētu. Mūsdienās Teherāna ar 8 miljonu lielu iedzīvotāju skaitu ietilpst 40 pasaules lielāko pilsētu pēc iedzīvotāju skaita sarakstā.
Pedijs Ešdauns
Dzīvesgājums
Dzimis Deli, Britu Indijā, uzaudzis Ziemeļīrijā. No 1959. gada līdz 1972. gadam dienēja Jūras kājiniekos.
1983. gadā Ešdaunu ievēlēja par Parlamenta deputātu no Liberāldemokrātiskās partijas. 1988. gadā viņš kļuva par partijas līderi. Kad 1997. gadā Tonijs Blērs uzvarēja Parlamenta vēlēšanās, nesekmīgi centās nodibināt koalīciju ar leiboristiem. 1999. gadā atkāpās no partijas vadītāja amata.
2002. gadā kļuva par ANO Augsto pārstāvi un ES Īpašo pārstāvi Bosnijā un Hercegovinā, lai uzraudzītu Deitonas vienošanās izpildi.
Parastais kadiķis
Parastais kadiķis (Juniperus communis), arī Zviedrijas kadiķis, paeglis, ērcis (Ziemeļkurzemē) ir vienmājas skujkoks. Latvijā visbiežāk sastopams kā krūms, retāk kā koks. Kadiķi labi aug saulainās vietās, tie ir sausumizturīgi un nav prasīgi augsnes izvēlē. Kadiķi aug gan klajumā, gan pamežā. Priežu mežos, virsājos, sausos pauguros redzami īpatnēji, piramidālie, cilindriskie kadiķu vainagi. Skujas ir sīkas, adatveida, sakārtotas mieturos pa trim.
Kadiķiem sēklas atrodas čiekurogā. Sākumā čiekuroga ir zaļa, bet, kad nogatavojas, kļūst sarkanbrūna vai melna.
Skujas un sēklas satur daudz ēterisko eļļu un ir bagātas fitoncīdiem. Čiekurogas izmanto gan ārstniecībā, gan kulinārijā.
Apraksts
Mūžzaļš neliels (līdz 10 m) skujkoks vai krūms. Stumbri stāvi, rievaini. Miza pelēki brūna. Koksne iebrūna, smaržīga, cieta. Vainags parasti cilindrisks vai konisks. Skujas adatveida pa 3 mieturos, saglabājas pie koka ap 5 gadus. Zied aprīlī un maijā. Vīrišķie ziedi dzelteni, sievišķie zaļi. Auglis — aromātiska čiekuroga, no sākuma zaļa, kas nogatavojusies zili melna.
Ķīmiskais sastāvs
Kadiķu čiekurogas satur ēterisko eļļu (0,2-2%), kurā konstatēti 17 monoterpēni, 24 seskviterpēni — kamfēns, limonēns, mircēns, elemēns, humulēns, kariofilēns, pinēni, terpineols-4, kadinēns u.c. Bez ēteriskās eļļas čiekurogās ir invertcukurs (līdz 30-40%), miecvielas, sveķi, sveķskābes, flavonoīdi, eļļa, organiskās skābes u.c.
Biotopi
Parastais kadiķis aug purvos un sausās vietās, skujkoku mežos, mežmalās.
Izplatība
Parastais kadiķis ir Eiropā ļoti plaši izplatīta suga, aug arī Āzijā, Ziemeļamerikā un dažviet Ziemeļāfrikā. Latvijā savvaļā aug varietāte ''Juniperus communis var. suecica'' — Zviedrijas kadiķis. Dzīves ilgums līdz 600 gadiem.
Luka Filipi
Luka Filipi (dzimis, Mondovi, Itālijā) ir itāļu autosportists. Viņš ir bijušais Honda F1 komandas testpilots, kā arī piedalās Āzijas un parastajās GP2 sacensībās.
Muižeļa nams
Muižeļa nams bija baroka stilā celta Muižeļu dzimtas Pārdaugavas muižiņa 18. un 19. gadsimtā, ēkas līdz mūsdienām nav saglabājušās. Tā atradās starp Zundu un Daugavgrīvas ielu, mūsdienu Ūdens ielas ziemeļu pusē. Muižeļu dzimta Daugavas Zundā dzīvoja kopš 17. gadsimta, Muižeļi nodarbojās ar dažādiem amatiem, ieskaitot koku tirdzniecību uz Angliju un citam valstīm. 18. gadsimta beigās Muižeļu dzimtai piederēja deviņi gruntsgabali.
Vēsture
Pirmie zināmie nama īpašnieki bija Daugavas pārcēlāji Ansis Muiželis un viņa dēls Albrehts Muiželis. Albrehta pirmā sieva bija Jāņa Šteinhauera māsa Anna. Vēlāk nams piederēja Albrehta dēlam Jānim Heinriham Muiželim, Rīgas II ģildes tirgotājam un Sirdsapziņas tiesas tiesnesim. Šeit dzima Kārlis Justus Dāvis Muiželis, kurš kļuva par Viļņas universitātes veterinārmedicīnas profesoru. 18. gadsimta beigās Jānis Heinrihs savu uzņēmumu likvidēja un iepirka muižas Vitebskas guberņā, tad pārcēlās uz Viļņas guberņu. Namu mantoja viņa tirdzniecības kompanjons, vecākais brālis Albrehts Muiželis, I ģildes tirgotājs.
Napoleona karu izraisītās blokādes un 1812. gada kara laikā Muižeļu bizness smagi cieta. Pēc 1812. gada nams par 3000 sudraba rubļiem tika nodots Albrehta Muižeļa palīga, mastu šķirotāja Jāņa Mestera meitai Juliānai Frederikai, jo viņas mantojuma tiesa bija ieguldīta Muižeļa uzņēmumos. Juliāna bija precējusies ar Vidzemes guberņas civilgubernatora sekretāru J. fon Meijeru. Pēc Meijera nāves nams 1841. gadā pārgāja Rīgas tirgotāja A.M. Gorohova īpašumā.
Apraksts
Greznajam baroka stila namam bija viens stāvs, kārniņu jumts ar jumta lodziņiem divos stāvos, guļbaļķu žogs un trīsdaļīgi vārti. Sēta bijusi krāsota košās krāsās. Viens no pirmajiem greznajiem latviešu namiem Rīgā. Dzīvojamam namam bijusi melna fasāde ar izceltām baltām detaļām. Ērbērģis krāsots zaļos toņos ar rūpīgi apgleznotu slēģu iekšpusi - uz tās dekoratīvs krāsojums ar vāzi un festoniem. Saimniecības ēkas fasāde krāsota ar "zviedru sarkano", detaļas gaišas. Šādi nams atšķīrās no pārējiem Pārdaugavas latviešu namiem.
Monblāns
Monblāns (fr, ; it, ; tulkojumā — "Baltais kalns") ir Alpu kalnu augstākā virsotne un augstākā virsotne Eiropas Savienībā. Monblāns atrodas Alpu rietumu daļā, Monblāna masīvā, kas izvietojies uz Francijas un Itālijas robežas. Monblāns pēc relatīvā augstuma ir 11. augstākā virsotne pasaulē, bet Eiropā otra augstākā aiz Kaukāzā esošā Elbrusa. Pēc absolūtā augstuma Monblāns ir 7. augstākā virsotne Eiropā (viss pirmais sešinieks atrodas Kaukāzā). Monblāna absolūtais augstums ir 4808,72 m, relatīvais augstums ir 4696 m. Tuvākā virsotne, kas ir augstāka par Monblānu, atrodas 2812 km attālumā.
Saskaņā ar 1860. gadā noslēgto starptautisko līgumu Monblāns tiek dalīts starp Itāliju un Franciju, lai gan kopš tā laika joprojām ir zināmas pretrunas un dažādi kartogrāfiskie avoti pilnībā piešķir Monblānu vienai no abām valstīm. Monblāna pakājē Francijas pusē atrodas neliela pilsētiņa Šamonī, no kuras tad arī biežāk tiek kāpts kalnā un Senžervelebēna, bet Itālijas pusē kalna pakājē atrodas Kurmaijora. Monblāns nav īpaši tehniski grūti pievārējama virsotne, bet jebkurā gadījumā prasa papildu iemaņas un sagatavotību. Parasti, lai uzkāptu šajā virsotnē, ir vajadzīgas 3 dienas, ja negadās nekādas problēmas (vētra, sniegputenis un tā tālāk), izmanto 3 nometnes. Monblānā 1786. gadā pirmie uzkāpa Žaks Balmats (Jaques Balmat) un Mišels Pakards (Michel Paccard). Blakus atrodas arī skaista Aiguille du Midi virsotne (3842 m), uz kuras var nokļūt ar pacēlāju.
Monblāna apledojuma platība ir virs 200 km2. Virsotnes dienvidu pusē atrodas Freneja ledājs, Brenvas ledājs, Mjadžes ledājs, Monblāna ledājs un Bruljarda ledājs, bet ziemeļu pusē ir Bosona ledājs un Takonazas ledājs. Zem kalna 1957. gadā sāka būvēt Monblāna tuneli, tas tika pabeigts 1965. gadā. Tunelis ir 11,6 km garš un savieno Franciju ar Itāliju. Uz Monblānu dodas ne tikai alpīnisti, bet arī snovbordisti, kalnu slēpotāji un vienkārši pārgājienu cienītāji.
Mežapupuķu dzimta
Mežapupuķu dzimta (Phoeniculidae) ir viena no degunragputnveidīgo kārtas (Bucerotiformes) putnu dzimtām. Mežapupuķu dzimtā ir 9 sugas, kas iedalītas 2 ģintīs. Nesenā pagātnē mežapupuķu dzimtu sistematizēja zaļvārnveidīgo putnu kārtā (Coraciiformes).
Mežapupuķi ir tuvu radniecīgi pupuķiem, degunragputniem un zemes degunragputniem. Ar pupuķiem mežapupuķiem ir līdzīga ķermeņa uzbūve, līkie, garie knābji un samērā īsie, noapaļotie spārni. Veicot ģenētiskos pētījumus, noskaidrojās, ka abas dzimtas viena no otras ir atdalījušās apmēram pirms 10 miljoniem gadu.
Izplatība
Visi mežapupuķu dzimtas putni dzīvo Āfrikā. Tie ir sastopami uz dienvidiem no Sahāras tuksneša. Lai arī mūsdienās mežapupuķi dzīvo tikai Āfrikā, kādreiz to izplatības areāls bija daudz lielāks, kā to pierāda fosilie atradumi, piemēram, Vācijā. Visi šīs dzimtas putni ir nometnieki.
Izskats un īpašības
Mežapupuķi ir vidēji lieli putni, to ķermeņa garums, garo asti ieskaitot, ir 23—46 cm. Lielāko daļu no kopējā garuma aizņem aste, kuras vidējās spalvas ir garākas kā malējās. Mežapupuķu apspalvojums var būt gan zils, gan zaļš vai violets, un tam piemīt metālisks spīdums. To galvas ir gludas, bez cekula. Knābis garš un izliekts, parasti sarkans vai melns. Arī īsās kājas ir vai nu sarkanas vai melnas. Uz spārniem un astes lielākajai daļai sugu ir nelieli, balti laukumiņi. Abi dzimumi izskatās vienādi.
Mežapupuķis tāpat kā dzenis spēj rāpties pa koka stumbru. Toties uz zemes tie lec, nevis staigā kā pupuķi.
Uzvedība un barība
Mežapupuķi galvenokārt dzīvo skrajos mežos, savannā un biezos krūmājos. Tie galvenokārt uzturas kokos vai krūmos, bet tuvumā noteikti ir kāds liels koks. Tie lielajos kokos gan ligzdo, piemeklējot koku dobumus, gan barojas, gan nakšņo. Divas mežapupuķu dzimtas sugas dzīvo tikai lietus mežu biezoknī. Tās ir mežapupuķis (Phoeniculus castaneiceps) un baltgalvas mežapupuķis (Phoeniculus bollei).
Mežapupuķu dzimtas putni barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem, īpaši iecienīti ir dažādie kukaiņi, kurus tie atrod satrunējušā kokā. Ligzda koku dobumā ir ļoti vienkārša, tā nav īpaši izklāta un oderēta. Dējumā ir 2—4 olas, kuras var būt gan zilas, gan pelēkas, gan olīvzaļas.
Trieste
Trieste ir ostas pilsēta Itālijas ziemeļaustrumos. Tā atrodas uz zemes strēles starp Adrijas jūru un Itālijas robežu ar Slovēniju. Trieste ir Friuli-Venēcijas Džūlijas reģiona galvaspilsēta.
Pēc kravu apgrozījuma Triestes osta ir otra lielākā osta Itālijā un deviņpadsmitā lielākā osta Eiropā.
Jānis Ozols
Jānis Ozols var būt:
Solovjovs
Solovjovs (ru, no соловей — 'lakstīgala'; sieviešu dzimtē Solovjova (Соловьёва)) ir desmitais biežākais uzvārds Krievijā (aiz Smirnovs, Ivanovs, Kuzņecovs, Sokolovs, Popovs, Ļebedevs, Kozlovs, Novikovs, Morozovs). Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Kašalots
Kašalots (Physeter macrocephalus) ir kašalotu dzimtas (Physeteridae) zobvalis, kas ir vienīgā suga kašalotu ģintī (Physeter). Dažreiz kašalotus sauc arī par spermas vaļiem. Šāds nosaukums ir radies, jo pagātnē kļūdaini par spermu tika uzskatīta kašalota galvā esošā pienbaltā viela — spermacets, kas atrodas spermaceta orgānā virs galvaskausa. Tā galvenā funkcija ir saistīta ar eholokāciju, bet zinātnieki ir izvirzījuši jaunu hipotēzi, ka spermacets nodrošina kašalotam arī balastu niršanas laikā. Tā kā spermaceta orgānam ir milzīgs izmērs, kašalotam ir nesamērīgi liela galva, salīdzinot ar pārējo ķermeni. Šo nesamērīgo proporciju dēļ ir radušās dažādas leģendas par jūrā dzīvojošiem briesmoņiem, piemēram, Hermana Melvila stāsts "Mobijs Diks". Pateicoties tieši Melvila stāstam, kašalotus kļūdaini uzskata par jūras nezvēriem.
Kašalotu var uzskatīt par vienu no viskosmopolītiskākajām sugām pasaulē. Tas sastopams gandrīz ikvienā pasaules okeānā (izņemot Ziemeļu Ledus okeānu), nosacīti sākot no abiem poliem līdz ekvatoram: Atlantijas okeānā, Klusajā okeānā, Dienvidu okeānā un Indijas okeānā, arī Vidusjūrā un Melnajā jūrā. Vēl nesenā pagātnē kašalotus intensīvi medīja, īpaši 20. gadsimta vidū pēc Otrā pasaules kara. Iecienīta medību vieta bija pie Portugālei piederošajām Azoru salām, bet mūsdienās to medības ir aizliegtas. Kašalots vēl ir arī ASV Konektikutas štata simboliskais dzīvnieks.
Izplatība
Abu dzimumu kašaloti ir sastopami, sākot ar mērenās joslas ūdeņiem un beidzot ar tropiskajām jūrām. Tie sastopami gandrīz visos pasaules okeānos. Vistālāk uz ziemeļiem kašaloti ir sastopami Atlantijas un Klusā okeāna ziemeļu jūrās. Aukstākajos ūdeņos parasti uzturas tikai tēviņi, tiem patīk uzturēties vēsos un dziļos ūdeņos, kuros peld ledus un kas ir vismaz 1000 metrus dziļi. Kašaloti pamatā uzturas atklātā okeāna dziļajos ūdeņos, bet reizēm tos var novērot krasta tuvumā, vietās, kur strauji kļūst, un ir dziļš, vismaz 310—920 metri. Šādas vietas, kur kašalotus var novērot tuvu krastam, ir Atlantijas okeāna Azoru salas un Klusā okeāna Karību salas.
Izskats un īpašības
Kašalotam ir raksturīgs dzimumdimorfisms. Mātītes ir izteikti mazākas un to maksimālais garums ir 12 m. Piedzimstot abu dzimumu mazuļi ir vienādi lieli, bet pieaugot tēviņš ir par 30—50% lielāks nekā mātīte. Intensīvo vaļu medību iespaidā pēc Otrā pasaules kara samazinājās kašalotu tēviņu izmērs (īpaši augstu medībās tika vērtēti tēviņi). Mūsdienās liels tēviņš parasti nav lielāks par 18,3 metriem un nav smagāks par 51 tonnu. Tomēr, iespējams, vaļu augums ir atkarīgs no apdzīvotības blīvuma. Pēc intensīvo medību perioda kašalotu tēviņi nebija garāki par 16 metriem, bet pēc 1970. gadiem to augums pieauga atbilstoši skaita pieaugumam. Mātītes lielumu toties neietekmēja ne medību periods, ne mūsdienu saudzēšanas periods. Līdzīgus novērojumus zinātnieki ievērojuši arī citām vaļu sugām, kurām raksturīgs izteikts dzimuma dimorfisms.
Ķermenis
Kašalotam, salīdzinot ar citiem vaļiem, ir unikālas ķermeņa formas un proporcijas. To nav iespējams sajaukt ar citām vaļu sugām. Tam ir ļoti liela galva, kurai ir taisnstūra forma, un tā var būt 1⁄4—1⁄3 no visa ķermeņa. Tā elpošanas caurumam ir S veida forma, un tas ir novietots galvas kreisajā pusē ļoti tuvu purngalam, tādēļ kašalotam veidojas īpatnēja uz priekšu vērsta ūdens strūkla, ko tas izpūš caur elpošanas caurumu.
Kašalota astes spurai ir raksturīga trīsstūra forma, un tā ir ļoti bieza. Proporcionāli tā ir vislielākā astes spura starp visiem vaļiem, turklāt tā ir ļoti plastiska. Kašalotam ir raksturīgi pirms ieniršanas dziļumā augstu virs ūdens izsliet asti. Kašalotam nav muguras spuras, tās vietā pa muguras asi (ķermeņa pēdējā trešdaļā) tam ir vairāki ādveidīgi izcēlumi, kas atgādina robotu malu. Lielāko izcēlumu vaļu mednieki ir iesaukuši par kupri, to bieži mēdz arī kļūdaini nosaukt par muguras spuru, jo tās forma un lielums atbilst spuras izskatam. Salīdzinot ar citiem vaļiem, kuriem ir gluda āda, kašalota melnā āda ir raupja un tiek salīdzināta ar žāvētām plūmēm. Retos gadījumos var novērot albīnus kašalotus. Acis ir viendabīgi pelēkas, kuras saules gaismā izskatās brūnas.
Skelets un zobi
Kašalota ribas pie mugurkaula pievienojas ar plastisku skrimsli, tādējādi jūras dzelmē zem liela spiediena ribas drīzāk var saspiesties kopā vai salūzt, nekā atrauties no mugurkaula. Galvaskauss kā visiem zobvaļiem ir asimetrisks, kas uzlabo eholokācijas spēju. Kašalota apakšžoklis ir ļoti šaurs un garš.
Ļaudona
Ļaudona (līdz 1926. gadam Liograde) ir apdzīvota vieta Madonas novada Ļaudonas pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies Aiviekstes abos krastos pie autoceļa P82 19 km no novada centra Madonas un 157 km no Rīgas.
Kašalots
Skelets un zobi
Apakšžoklī ir gandrīz 60 zobu, kuriem ir vienkārša, konusveidīga forma un kas ir apmēram 25 cm gari. Zobu skaits var būt atšķirīgs, katrā žokļa pusē ir no 20 līdz 26 zobiem, kas katrs sver apmēram 1 kg. Toties augšžoklī zobu parasti nav un katram apakšžokļa zobam pretī ir padziļinājums. Reizēm augšžoklī var novērot rudimentārus zobus, kas ļoti reti izaug tik lieli, lai būtu redzami. Dažiem kašalotiem zobu nav vispār, un žoklis var būt deformēts, tas liecina, ka, lai noķertu medījumu, zobi netiek lietoti. Zinātnieki uzskata, ka zobus kašalotu tēviņi izmanto tikai savstarpējo attiecību noskaidrošanai, jo ļoti bieži pieaugušiem tēviņiem var novērot rētas, kas iegūtas no pretinieku zobiem.
Ļaudona
Ļaudonā atrodas pagasta pārvalde, vidusskola, bērnudārzs, bibliotēka, kultūras nams, baznīca, bērnu un jauniešu centrs, pasts, aptieka, pansionāts, Teiču dabas rezervāta administrācija, degvielas uzpildes stacija, veikali.
Kašalots
Elpošana un niršana
Kašalots kopīgi ar pudeļgalvas vaļiem un jūrasziloņiem ir visdziļāk nirstošie zīdītāji pasaulē. Uzskata, ka kašalots spēj ienirt līdz 3 km dziļumam un uzturēties zem ūdens 90 minūtes, lai gan visbiežāk tas nirst apmēram 400 metru dziļumā un zem ūdens uzturas apmēram 35 minūtes. Par kašalota spēju ienirt tik lielā dziļumā liecina dažu lielo dzīvnieku nāves gadījumi, tiem sapinoties zemūdens komunikāciju kabeļos.
Kašalotam piemīt vairākas īpašības, kas ļauj tam izturēt krasās spiediena maiņas, ienirstot lielā dziļumā. Plastiskā krūšu kurvja kaulu anatomija veicina plaušu saspiešanos, samazinot slāpekļa uzņemšanu, vienlaicīgi palēninās vielmaiņa, lai taupītu skābekli. Salīdzinot ar sauszemes dzīvniekiem, muskuļu šķiedrās esošais mioglobīns, kas transportē skābekli, kašalotam ir daudz lielākā skaitā. Arī asinīs ir daudz lielāks sarkano asinsķermenīšu skaits, kas savukārt satur hemoglobīnu, kura uzdevums ir pārvietot skābekli no plaušām uz citām ķermeņa daļām un pārnest atpakaļ ogļskābo gāzi. Turklāt ar skābekli bagātinātas asinis nepieciešamības gadījumā spēj apasiņot tikai smadzenes un citus dzīvībai nepieciešamos orgānus. Līdzīgi kā cilvēkiem kašalotam ir bīstami strauji pacelties virs ūdens. Šāda strauja pacelšanās var izraisīt pat nāvi.
Starp ieniršanas reizēm kašalotam nepieciešams atpūsties un izelpoties apmēram 8 minūtes. Pēc niršanas tas ieelpo 6—7 reizes minūtē, bet atpūties kašalots elpo 3—5 reizes minūtē. Elpošana ir skaļa un efektīga. Ūdens strūkla, kas tiek izpūsta pa elpošanas caurumu, ir līdz 2 metriem augsta vai pat augstāka un 45° leņķī uz priekšu.
Ļaudona
Vēsture
1274. gadā Rīgas arhibīskaps Johans I fon Lūne lika uzcelt pili pie Svētupes ietekas Aiviekstē. 1457. gadā Ļaudonas pils (Laudohn) minēta to piļu sarakstā, kam bija savs pilsnovads un draudze.
Kašalots
Smadzenes un maņas
Kašalotiem ir lielākās un smagākās smadzenes gan no pašlaik dzīvojošajiem dzīvniekiem, gan arī no visiem jebkad dzīvojošajiem dzīvniekiem pasaulē. Pieauguša kašalota smadzeņu masa sasniedz 9 kg, bet tilpums — 8000 cm3. Tās ir piecas reizes lielākas nekā cilvēka smadzenes (par cilvēka smadzenēm lielākas smadzenes ir arī ziloņiem un delfīniem). Lai arī smadzenes kašalotam ir lielas, smadzeņu apjoms nav vienīgais faktors, kas raksturo inteliģenci. Kašalotam encefalizācijas koeficents (smadzeņu apjoma attiecība pret kopējo ķermeņa masu) ir daudz mazāks nekā daudziem citiem vaļiem un delfīniem, zemāks nekā cilvēkpērtiķiem un daudz zemāks nekā cilvēkam. Toties kašalota gala smadzenes ir lielākās gan absolūti, gan relatīvi.
Ļaudona
Vēsture
1568. gadā pēc Vidzemes pievienošanas Polijas-Lietuvas kopvalstij, Pārdaugavas hercogistes pārvaldnieks Hodkevičs Ļaudonas pilsnovadu un pili piešķīra K. J. Bankovam. 1575. gadā Ļaudonas pilsnovads nonāca J.Tīzenhauzena, viņa sievas Elizabetes (dzim. Plāteres) un dēla mūža lietošanā. Livonijas kara laikā krievu karaspēks pili nopostīja, pēc tam muižas īpašnieki bieži mainījās. Sāvienas muiža ilgus gadus palika Tīzenhauzenu dzimtas īpašumā. 1613. gadā Poļu-zviedru kara laikā Ļaudonas muiža kļuva par zviedru kroņa īpašumu. 1696. gadā pēc zviedru Vidzemes ģenerālgubernatora Ērika Dālberga projekta Ļaudonā tika uzcelta krustveida Ļaudonas luterāņu baznīca, pie tās dibināta draudzes skola zemnieku bērniem. Pēc šī paša parauga tika uzceltas baznīcas Apekalnā un Vestienā. 1703. gadā krievu karaspēks nopostīja Ļaudonas luterāņu baznīcu un muižu. 1716. gadā atvaļināta virsnieka ģimenē piedzima vēlākais Austrijas feldmaršals Ernests Gideons fon Laudons.
1772. gadā Ļaudonā nodibināta stikla rūpnīca ("glāzšķūnis"). 1818.—1820. gadā tika uzcelta jauna luterāņu baznīca. 1846. gadā krievu pareizticībā pārgājušais brāļu draudzes priesteris Dāvis Balodis nodibināja pirmo latviešu pareizticīgo draudzi Ļaudonā. Pirmajā gadā pareizticībā pārgāja 3849, bet otrajā gadā — 547 latviešu zemnieki. 1863. gadā tika iesvētīta jauna mūra pareizticīgo baznīca, kas saglabājusies līdz mūsdienām. 1905. gada revolūcijas laikā Ļaudonas muiža tika nodedzināta. 1920. gadā agrārās reformas laikā Ļaudonas muižu ar pusmuižām (kopplatība 1946 ha) sadalīja 148 vienībās. Ļaudonas mācītājmuižu (1200 ha) sadalīja 42 vienībās, bet Sāvienas muižu (2943 ha) 196 vienībās. 1926. gadā Liogradei tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. 1932. gadā apdzīvotā vieta oficiāli tika pārdēvēta par Ļaudonu. 1944. gadā tika nopostīta Ļaudonas luterāņu baznīca.
Kašalots
Gremošanas sistēma
Kašalotam ir divi kuņģi. Pirmajā nav gremošanas fermentu, un tā funkcija ir, izmantojot spēcīgās kuņģa muskuļotās sienas, samalt norīto barību, jo vaļi medījumu nekošļā. Gremošana, izmantojot fermentus, noris otrajā kuņģī. Kašalotam ir ļoti garš zarnu trakts, tas ir garākais no visiem dzīvniekiem, un tā garums pieaugušam tēviņam pārsniedz 300 metrus.
Spermaceta orgāns
Viena no galvenajām atšķirīgajām kašalota īpašībām ir tā spermaceta orgāns, kas atrodas virs galvaskausa. Šāds orgāns ir vēl tikai pundurkašalotiem. Spermaceta orgāna uzbūve ir kompleksa un sarežģīta, bet to varētu salīdzināt ar milzīgu maisu vai somu, kurā atrodas spermacets — šķidra, taukveidīga, vaskveidīga, pienbalta viela. Orgāna sienas ir īpaši izturīgas un sīkstas. Šādā spermaceta somā atrodas apmēram 1900 litri spermaceta. Jo lielāks indivīds, jo spermaceta ir vairāk. Šis taukainais šķidrums sastāv no triglicerīdiem un vaska esteriem. Jo vecāks kļūst indivīds, jo vaska esteru proporcija spermacetā pieaug. Mazuļiem vaska esteri sastāda 38—51% no kopējās spermaceta masas, pieaugušām mātītēm — 58—87% un pieaugušiem tēviņiem — 71—94%. Turklāt orgāna centrā vaska esteru ir vairāk nekā malās.
Viena no funkcijām, ko veic spermaceta orgāns, ir spēcīgas un fokusētas klikšķošās skaņas radīšana, kas tiek izmantota eholokācijā un savstarpējā komunikācijā. Skaņas ātrums spermacetā ir 2684 m/s, kas ir divas reizes ātrāk nekā delfīnu eholokācijas orgānā — "melonē". Zem spermaceta orgāna atrodas t.s. melone, kas sastāv no vairākām spermaceta kamerām, kuras atdalītas ar skrimšļa kārtu. Šāda pati melones uzbūve ir arī pārējiem zobvaļiem.