cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vācijas Demokrātiskā Republika
Pirmie gadi, 1949 — 1955
Jūlija sākumā Politbirojs apsprieda Ulbrihta atbrīvošanu, taču trūkstot citam spēcīgam kandidātam un nevēloties izrādīt režīma vājumu pēc nupat apspiestās sacelšanās, Ulbrihtam izdevās palikt amatā un nostiprināt savu varu, veicot tīrīšanu Politbiroja sastāvā.
Iedzīvotāji savu neapmierinātību izrādīja, bēgot uz rietumiem. 1951. gadā aizbēga vidēji 11 000-17 000 cilvēku mēnesī. 1953. gadā tie bija jau 37 000 mēnesī. Iedzīvotāju bēgšana bija ne tikai ideoloģiski nepatīkama, bet tā radīja arī reālās problēmas ekonomikā, kas izjuta speciālistu trūkumu.
1954. gadā PSRS likvidēja okupācijas pārvaldes struktūras, saglabājot padomju militārā kontingenta klātbūtni valstī. No okupētās zonas VDR kļuva par vienu no sociālistiskā Austrumbloka valstīm. 1955. gadā VDR iestājās Varšavas paktā. 1955. gada septembrī premjerministrs Grotevols parakstīja līgumu ar PSRS, kurš deva VDR brīvību iekšējās un ārējās politikas jautājumos. 1956. gadā VDR izveidoja Nacionālo Tautas armiju.
Pēckara ekonomiskā situācija
VDR ekonomiku var iedalīt vairākos posmos:
Sākotnējā pēckara izaugsme balstījās uz kara laikā sabrukušās ekonomikas atdzīvināšanu. 50. un 60. gados VDR izbaudīja to pašu globālās izaugsmes vilni, ko VFR. Valsts ekonomiku dažādos veidos finansiāli atbalstīja PSRS un no 70. gadus vidus arī VFR ar kredītiem.
Valsts bija smagi cietusi karā, daudzi vīrieši bija krituši vai atradās padomju gūstā, elites pārstāvji bēga uz VFR. Padomju okupācijas vara uzreiz pēc kara nacionalizēja ar militāro industriju saistītās ražotnes, kā arī nacistu un kara noziedznieku īpašumus, kas nozīmēja 60% no okupācijas zonas rūpnieciskas jaudas pārņemšanu. Pēckara zemes reforma ierobežoja privātos zemes īpašumus līdz vienam kvadrātkilometram. Pārējā zeme tika iekļauta kooperatīvos vai izdalīta sīkzemniekiem.
Karadarbībai beidzoties, PSRS uzstādīja prasības pēc reparācijām un no savas okupācijas zonas izveda 20-80% (atkarībā no nozares) no rūpnieciskajām iekārtām, tādējādi graujot vietējo ražošanas jaudu. PSRS arī iznīcināja lielu daļu dzelzceļa, demontējot un aizvedot sliedes. Līdz piecdesmito gadu sākumam no padomju okupācijas zonas reparāciju dēļ tika izvesti rūpniecības un lauksaimniecības izstrādājumi gandrīz 10 miljardu ASV dolāru vērtībā.
Rūpnīcu iekārtu izvešana uz PSRS turpinājās līdz 1948. gada sākumam, līdz beidzot tika pieņemts lēmums, ka PSRS izdevīgāk ir saglabāt šīs fabrikas Vācijā. Iekārtu izvešanas politiku nomainīja ar padomju īpašumā esošu akciju sabiedrību izveidošanu, kuras pārņēma labākos uzņēmumus un produkciju aizveda uz PSRS. VDR vēlāk šīs akciju sabiedrības nācās atpirkt no PSRS.
Par spīti visām problēmām, kuras neizbēgami radīja plānotā ekonomika, VDR bija bagātākā no Austrumbloka valstīm. Tā eksportēja (pārsvarā uz citām sociālistiskajām valstīm un jaunattīstības valstīm) fotokameras, automašīnas, medību ieročus, rakstāmmašīnas un rokas pulksteņus.
Ulbrihta ēra, 1950-1971
Valters Ulbrihts bija viens no redzamākajiem pirmskara Vācijas Komunistiskās partijas vadītājiem, kara gadus pavadīja PSRS un kā pilnīgi uzticams, tika nosūtīts uz padomju okupācijas zonu veidot PSRS stila režīmu. Kā Sociālistiskās Vienotības partijas vadītājs bija faktiskais VDR vadītājs kopš 1950. gada. Noturējās pie varas pēc 1953. gada sacelšanās apspiešanas. Pēc Ņikitas Hruščova 1956. gadā uzsāktās destaļinizācijas kampaņas Ulbrihtam atkal izdevās saglabāt savu varu, tīrīšanā, kas turpinājās līdz 1958. gadam, arestējot un no partijas izslēdzot savus kritiķus. Pēc rezidenta Vilhelma Pīka nāves 1960. gadā prezidenta institūciju aizvietoja Valsts padome 24 cilvēku sastāvā, par kuras priekšsēdētāju kļuva Ulbrihts.
1956. gadā tika pieņemts Otrās piecgades (1956—1960) plāns, kas ar saukli „modernizācija, mehanizācija un automatizācija”, koncentrējās uz tehnoloģisko progresu. Plāna ietvaros valsts ekonomikā pastiprinājās kurss uz pilnīgu lauksaimniecības kolektivizāciju un industrijas nacionalizāciju. 1958. gadā 70% no lauksaimniecības zemes joprojām apstrādāja 750 000 individuālo zemnieku saimniecību. 1960. gada vidū jau vairāk nekā 90% zemes apsaimniekoja kooperatīvi un valsts fermas.
Streiki Polijā un revolūcija Ungārijā 1956. gadā pārtrauca ogļu, tērauda, pārtikas un izejvielu piegādes VDR, kurā sākās ekonomikas krīze. To pārvarēt palīdzēja PSRS sniegtā palīdzība un papildus naudas drukāšana, kas bija viens no iecienītākajiem līdzekļiem „labklājības” veicināšanai valstī. Laikā no 1953. gada sacelšanās līdz 1956. gadam cirkulācijā esošās naudas apjoms pieauga par 31%. Taču pieaugošais naudas apjoms tikai palielināja iedzīvotāju neapmierinātību, jo veikalos regulāri trūka preču.
Otrā piecgade nespēja sasniegt izvirzītos mērķus un tā tika pārveidota par 1959-1965. gada septiņgadi. 1958. gada partijas kongresā Ulbrihts izvirzīja jaunu mērķi — VDR līdz 1961. gadam jāsasniedz un jāapsteidz VFR pārtikas preču un plaša patēriņa preču patēriņa apjomā. Realitātē šīs mērķis nebija sasniedzams, jo neefektīvās plānveida ekonomikas nomocītajā valstī trūka nepieciešamo finanšu līdzekļu tik radikālam ražošanas pieaugumam. Lai sasniegtu VFR līmeni, darba produktivitātei VDR būtu bijis jāpieaug par 85%.
1959. gadā no valsts aizbēga 143 000 cilvēku, 1960. gadā 199 000. Liela daļa no viņiem bija labi izglītoti speciālisti un jaunieši. Lai izbeigtu darbaspēka aizplūšanu, 1961. gadā uzbūvēja Berlīnes mūri. Sākot ar 1963. gadu, VDR noslēdza līgumus par viesstrādnieku izmantošanu ar draudzīgajiem Polijas, Ungārijas, Kubas, Albānijas, Mozambikas, Angolas un Vjetnamas režīmiem. 1989. gadā valstī bija 100 000 viesstrādnieku.
Ekonomikas reformas, 1963-1970
Pēc savas personīgās varas nostiprināšanas 1960. gados Ulbrihts izmēģināja vairākas ekonomikas reformu programmas, lai VDR tik ļoti neatpaliktu no VFR. Ulbrihts nebija liberālis vai reformators, viņš tikai vēlējās panākt to, lai VDR kļūtu ekonomiski attīstītāka par VFR un tādējādi panāktu abu Vāciju apvienošanos balstoties uz VDR modeli. Lai to sasniegtu, viņš bija gatavs atteikties no staļiniskā ekonomikas plānošanas modeļa. Ilgtermiņā reformas bija lemtas neveiksmei, jo plānveida ekonomikas daļējai liberalizācijai traucēja ekonomikas likumi un partijas vēlme saglabāt varu. Liberalizācijas riskus demonstrēja Čehoslovākijas Prāgas pavasaris. VDR arī nebija tik lieli finanšu līdzekļi, lai ilgtermiņā finansētu tik strauju attīstību.
PSRS speciālisti piedāvāja VDR ieviest padomju ekonomista Jevseja Libermana reformas (Padomju Savienībā tās vēlāk tika ieviestas Kosigina valdības sākumā), kas nebija nekas cits, kā dažu tirgus ekonomikas elementu atjaunošana — ražošanas lēmumi tika balstīti uz to izdevīgumu uzņēmumiem, algas lielums atainoja darba sniegumu un daļa cenu tika liberalizētas, lai nosegtu ražošanas izmaksas.
Laikā no 1964. līdz 1967. gadam valstī palielinājās algas un plaša patēriņa preču daudzums.
Paralēli ekonomiskajai liberalizācijai Ulbrihts pavēra partijas varas durvis jaunajai paaudzei. Partijas iekšienē izveidojās divas grupas, viena bija vecā stila partijas aparāta cilvēki un otra bija jaunāki tehnokrāti.
Kad 1970. gadā PSRS un VFR vienojās par attiecību uzlabošanu, Ulbrihts pretojās Maskavas spiedienam uzlabot abu vācu valstu attiecības. Pretestība Maskavai un neveiksmīgā ekonomikas reformu politika noveda pie tā, ka 1971. gada 3. maijā ar tiešu PSRS vēstnieka iespaidu par Sociālistiskās Vienotības partijas vadītāju tika izvēlēts Ērihs Honekers. Ulbrihtam tika atļauts saglabāt tīri ceremoniālo Valsts padomes priekšsēdētāja posteni līdz nāvei 1973. gadā.
Ārpolitika
VDR jau no paša sākuma kritiski izturējās pret Prāgas pavasari un atbalstīja tā apspiešanu 1968. gada augustā, taču VDR armija valstī netika ievesta, lai čehiem neatgādinātu par vācu okupāciju.
Pie bagātās kundzes
"Pie bagātās kundzes" ir 1969. gada latviešu padomju aktierfilma. Filmas režisors ir Leonīds Leimanis. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc Andreja Upīša romāna "Smaidoša lapa" un noveļu "Pie bagātās kundzes", "Numurs kaklā", "Ziedi smiltīs" un "Frīdis" motīviem.
Vācijas Demokrātiskā Republika
Ārpolitika
Tikai pēc abu Vāciju attiecību normalizācijas septiņdesmito gadu sākumā VDR ieguva plašāku starptautisko atzīšanu, sāka piedalīties starptautiskās sporta sacensībās un izvērsa plašu militāri tehnisko sadarbību ar jaunattīstības valstīm. Apmaiņā pret militāro palīdzību VDR ieguva pieeju šo valstu resursiem. Alžīrija piegādāja naftu, Mozambikā tika uzsākta ogļu ieguve, no citām valstīm tika iepirkta kokvilna, kafija un citi pārtikas produkti.
Pie bagātās kundzes
Sižets
Rīga, 20. gadsimta 30. gadi. Inteliģents bezdarbnieks Oļģerts Kurmis, kurš labi pārzina angļu, franču un latīņu valodas, piestrādā par ratiņstūmēju un nodarbojas ar dažādiem citiem gadījuma darbiem. Kopā ar savu draugu, klaidoni Frīdi, viņš izpilda Kalnkājas kunga un viņa sievas sīkos uzdevumus. Laulātajam pārim mērķis ir panākt, lai Kalnkājas kungu ievēl par Saeimas deputātu. Oļģerts jūtas atbildīgs par Emmas Kārkls likteni, kura tikko iznākusi no cietuma, kur atradusies par sīkām zādzībām. Viņa iekārtojas darbā par kalponi Kalnkājas namā. Palīdzot saviem jaunajiem paziņām pilsētā izlīmēt Kalnkājas kunga partijas pirmsvēlēšanu plakātus, Emma tiek arestēta par "politisku lietu". Viņi līmēja plakātus tā, ka numurs 49 lasījās kā 19 — Darba partijas numurs.
Vācijas Demokrātiskā Republika
Honekera ēra, 1971 — 1989
Honekers, lai arī jaunāks par Ulbrihtu, bija vecās paaudzes komunists, kurš Komunistiskajā partijā bija iestājies vēl pirms 1933. gada un lielāko daļu nacistu valdīšanas laika pavadīja ieslodzījumā.
Pie bagātās kundzes
Lomās
Epizodēs:
Vācijas Demokrātiskā Republika
Honekera ēra, 1971 — 1989
Pēc nākšanas pie varas 1971. gadā Ērihs Honekers publiskoja jaunu attīstības Galveno uzdevumu (Hauptaufgabe) — iedzīvotāju materiālā un kultūrad dzīves līmeņa celšanu — kas paredzēja augstāka dzīves līmeņa panākšanu līdz ar paaugstinātu darba produktivitāti. Praksē tas nozīmēja atgriešanos pie tradicionālās PSRS stila centralizētās plānošanas ekonomikā un Ulbrihta reformu pilnīgas beigas.
Režīma propaganda uzsvēra strādnieku šķiras īpašo lomu VDR sociālistiskajā iekārtā, un lielāka uzmanība tika pievērsta strādnieku šķiras dzīves apstākļu un plaša patēriņa preču pieejamības uzlabošanai.
Liela uzmanība tika pievērsta sērijveida dzīvojamo ēku būvniecības programmai. Tika palielināta sociālā aprūpe, it sevišķi sievietēm un jaunajām māmiņām, lai veicinātu dzimstību valstī. Pamata pārtikas preču cenas, komunālie maksājumi un sabiedriskie pakalpojumi ar valsts subsīdijām tika uzturēti nemainīgi zemā izmaksu līmeni. VDR vadītāji centās īstenot savu sapni par drošu dzīvi, kuru neizdevās īstenot Veimāras republikā hiperinflācijas un bezdarba dēļ. Ēdiens bija garantēti lēts, komunālie maksājumi zemi un nodrošinātas darbavietas visiem. Vecajiem komunistiem tas šķita daudz svarīgāk par to, ka modernajā sabiedrībā cilvēki vēlas jaunas modes lietas, personīgo automašīnu un VFR dzīves līmeni.
Jau septiņdesmito gadu vidū kļuva skaidrs, ka Honekera politika nespēj panākt plānoto izaugsmi. Sākot ar 1970. gadu, VDR sāka veidoties tirdzniecības deficīts attiecībā pret rietumvalstīm, un no 1975. gada arī attiecībā pret PSRS.
Tā vietā, lai atkal eksperimentētu ar ekonomikas reformām, VDR sāka aizņemties naudu no rietumiem un VFR, lai finansētu šķietamo labklājības pieaugumu.
Problēmas ekonomikā
Galvenās problēmas visām sociālisma valstīm sagādāja to plānveida ekonomikas modelis. Plānveida ekonomika nespēja piemēroties straujām cenu izmaiņām pasaules tirgos, un vienlaikus VDR nespēja savus produktus pārdot pasaulē pietiekošā daudzumā, lai varētu atļauties izturēt šādas cenu svārstības. Rezultātā radās dažādas krīzes un preču iztrūkumi.
1976. gadā pasaulē strauji, gandrīz četrkārt pieauga kafijas cena. 1977. gada vidū VDR tika ierobežota kafijas pārdošana veikalos un restorānos. Tīras kafijas vietā sāka pārdot dažādus tās sajaukumus —ar cigoriņiem, rudziem vai cukurbietēm. Kafijas pārdošana atjaunojās tikai pēc tam, kad 1978. gadā kafijas cenas sāka kristies un VDR noslēdza līgumu ar sociālistisko Vjetnamu par kafijas pupiņu piegādi.
VDR arī izmantoja iespēju tālāk uz rietumiem par pasaules cenām pārdot no PSRS lēti saņemto naftu, taču šie ienākumi ievērojami samazinājās astoņdesmito gadu sākumā līdz ar naftas cenu kritumu.
Līdzīgi kā citas Austumeiropas valstis, VDR aizvien neefektīvāko sociālistisko sistēmu mēģināja piesegt ar aizņēmumiem no rietumvalstīm, lai iegādātos modernākas tehnoloģijas un plaša patēriņa preces. 1980. gados VDR parāds pieauga līdz 40 miljardiem DM. Lai arī valsts IKP bija ap 250 miljardiem DM un parāds it kā nebija liels, VDR nebija cietās valūtas krājumu, lai spētu apmaksāt parādu. 1989. gadā Politbirojam iesniegtā ziņojumā bija aprēķināts, ka parāda maksājumu veikšanai VDR eksporta apjoms būtu jāpalielina no 2 miljardiem DM 1990. gadā uz 11 miljardiem DM 1995. gadā. Uz šādu lēcienu stagnējošā plānveida ekonomika nebija spējīga.
Attiecības ar VFR
Lai arī attiecību uzlabošanās starp PSRS un ASV ļāva uzlaboties arī abu vācu valstu attiecībām, apvienošanās nebija iespējama tik ilgi, kamēr katrā no tām pastāvēja atšķirīga politiskā sistēma. Kopš robežas pilnīgas slēgšanas 1961. gadā VDR sistēmai bija izdevies nostabilizēties un tā negribēja sevi vājināt, dodot cerības iedzīvotājiem uz drīzu apvienošanos ar VFR labklājības valsti. VDR pastāvēšanai bija jēga vienīgi tik ilgi, kamēr valstī pastāvēja padomju iekārta.
VFR uzskatīja sevi par vienīgo leģitīmo vāciešu valsti, sauca VDR par padomju okupācijas zonu un sākotnēji neuzturēja diplomātiskās attiecības ne ar vienu valsti (izņemot PSRS), kurām bija diplomātiskās attiecības arī ar VDR.
Pēc Villija Branta kļūšanas par VFR kancleru Ostpolitikas ietvaros tika normalizētas VFR attiecības ar Austrumbloka valstīm un ar VDR. 1971. gadā tika panākta četru okupācijas varu vienošanās par Berlīni, kas normalizēja satiksmi starp abām valstīm un sadalīto Berlīni. 1972. gada decembrī ar savstarpēju līgumu tika normalizētas attiecības ar VFR, kas atzina VDR likumīgu pastāvēšanu. Šī vienošanās ļāva abām vācu valstīm 1973. gada 18. septembrī iestāties ANO. VDR ieguva diplomātisku atzīšanu no ASV, Lielbritānijas un Francijas, lai arī tās turpināja neatzīt Austrumberlīni par VDR galvaspilsētu un neizvietoja tajā savas vēstniecības.
Iedzīvotājiem bija iespējas saņemt sūtījumus no radiem rietumos, kā arī naudas sūtījumus, kas tiem ļāva iepirkties īpašos valūtas veikalos.
1987. gada septembrī Ērihs Honekers devās pirmajā VDR valsts vadītāja vizītē uz VFR.
Militārais atbalsts Trešās pasaules valstīm
VDR militārie eksperti Āfrikā aktīvi sāka darboties pēc 1973. gada, kad tika noslēgts sadarbības līgums ar Kongo Tautas republiku. Ideoloģisku iemeslu dēļ PSRS, Austrumeiropas valstis un Kuba sniedza militāru atbalstu visiem režīmiem, kas pasludināja, ka ir gatavi celt sociālismu.
Vairāki tūkstoši armijas un Stasi drošības dienesta ekspertu strādāja pilsoņu kara plosītajās Afganistānas Demokrātiskajā Republikā, Angolā, Mozambikā, Nikaragvā, Etiopijā un Jemenas Tautas Demokrātiskajā Republikā, kur jaunajiem sociālistiskajiem režīmiem palīdzēja nostiprināt bruņotos spēkus un slepenos dienestus. Vācieši, atšķirībā no kubiešiem, aktīvi neiesaistījās kara darbībā, bet vairāk nodarbojās ar apmācību un ieroču piegādēm. VDR armija un slepenais dienests bija aktīvi arī Alžīrijā, Kaboverdē, Gvinejā, Gvinejā-Bisavā, Nigērijā, Tanzānijā, Tunisijā, Zairā un Zambijā.
VDR arī sniedza slepenu atbalstu un apmācīja palestīniešu kaujiniekus.
VDR identitāte
VDR sevi formulēja kā vācu nācijas progresīvās attīstības gala rezultātu. Tās identitāte nebija balstīta uz tās aizņemtās teritorijas vēsturisko identitāti. Tieši pretēji, pieminekļi un ēkas, kas atgādināja par Prūsijas Karalisti, prūšu militārismu, Vācu impērijas un aristokrātijas varu, tika nojaukti, vai arī atstāti pēckara drupu stāvoklī.
Pēc Honekera nākšanas pie varas tika ieviesta norobežošanās (Abgrenzung) politika, kas uzsvēra VDR sociālistisko individualitāti un atšķirību. Īpaši tika uzsvērts tas, ka VDR ir sociālistiska vācu republika, kura var pastāvēt arī bez apvienošanās ar VFR.
1974. gadā VDR konstitūcijas labojumi dzēsa atsauces uz „vācu nāciju” un „vācu vienotību” nosakot, ka VDR ir sociālistiska strādnieku un zemnieku nacionālā valsts, kas ir neatņemama sociālistisko valstu kopības sastāvdaļa.
Sākot ar 1975. gada 7. oktobri, VDR izveidošanas diena bija oficiāla valsts svētku diena.
Pēc 1976. gada 9. Sociālstiskās Vienotības partijas kongresa, propagandas nolūkos no vācu vēstures tika īpaši izcelti progresīvie 19. gadsimta kultūras un politikas pārstāvji.
Administratīvais dalījums
VDR, lai arī saukta par Austrumvāciju, bija vēsturiskās Vācijas centrs, ko veidoja piecas provinces: Meklenburga, Brandenburga, Saksija, Saksija-Anhalte un Tīringene. Līdz ar 1952. gada administratīvo reformu tika izveidoti 14 apriņķi (de): Rostokas, Jaunbrandenburgas, Šverinas, Potsdamas, Frankfurtes, Kotbusas, Magdeburgas, Halles, Leipcigas, Drēzdenes, Karlmarksštates, Erfurtes, Geras un Sulas apriņķi. 1961. gadā tika izveidots arī atsevišķs Berlīnes apriņķis.
Iedzīvotāji
Iedzīvotāju skaits VDR kritās no 18,4 miljoniem 1950. gadā līdz 16,1 miljoniem 1990. gadā. Apmēram 4 miljoni vāciešu pirmajos pēckara gados uz VDR un VFR bēga no Polijai zaudētajām zemēm. Tālāku iedzīvotāju bēgšanu uz rietumiem sākotnēji izraisīja bailes no PSRS karaspēka varmācības (tai skaitā, vismaz divu miljonu sieviešu izvarošana) un padomju politiskais terors. Vēlākajos gados bēgšanai pamatā bija VFR pieaugošā ekonomiskā labklājība un Stasi vajāšanas.
Laikā no 1949. līdz 1961. gadam uz rietumiem bija aizbēguši 3,5 miljoni iedzīvotāju. Lai novērstu nepārtraukto iedzīvotāju bēgšanu uz rietumiem, 1961. gadā tika uzsliets Berlīnes mūris, taču ekonomisko un politisko iemeslu dēļ cilvēki turpināja bēgt no valsts līdz pat VDR sabrukumam. Paralēli iedzīvotāju bēgšanai, VDR bija zema dzimstība, kas uzlabojās tikai 1980. gados.
Sports
Labos rezultātus sasniegt daļēji palīdzēja arī valsts izveidotā talantīgo skolēnu atlases un atbalsta sistēma, kas ar bērniem sāka strādāt jau no pirmajiem skolas gadiem, lai tos attīstītu par veiksmīgiem sportistiem.
VDR sportisti guva labus panākumus velosportā, svarcelšanā, peldēšanā, vingrošanā, vieglatlētikā, boksā, daiļslidošanā un citos ziemas sporta veidos.
Bruņotie spēki
Nacionālā Tautas armija (Nationale Volksarmee) izveidota 1956. gada 1. martā uz Tautas policijas pamata. Tā atradās Nacionālās Aizsardzības ministrijas pakļautībā. Sākotnēji tā bija brīvprātīgā armija, līdz 1962. gadā tika ieviests 18 mēnešu obligātais dienests. Tās sastāvā bija armija, flote un gaisa spēki. Armijas lielums svārstījās, sākotnēji tie bija 85 000 kareivju, bet VDR pastāvēšanas gados tajā bija 175 300 kareivju.
Tautas policija. Pēc Nacionālās Tautas armijas izveidošanas 1956. gadā Iekšlietu ministrija paturēja viegli bruņotus motorizētos spēkus 12 000 — 15 000 cilvēku lielumā. Valsts drošības ministrijas (Stasi) ietvaros pastāvēja 11 000 — 12 000 cilvēku liela Feliksa Džeržinska sargu brigāde, kas nodarbojās ar iestāžu un masu pasākumu apsargāšanu.
Darbašķiras kaujasgrupas veidoja Sociālistiskās Vienotības partijas biedri un tā atradās partijas Politbiroja pakļautībā. Lai arī nomināli tā bija brīvprātīga organizācija, partijas biedriem dalība tajā bija obligāta, tāpēc tās biedros skaitījās 400 000 cilvēku. Tos apmācīja Tautas policija un Iekšlietu ministrija.
Sabrukums un Vācijas apvienošanās
VDR vadība skeptiski izturējās pret Mihaila Gorbačova iesākto pārbūves un atklātības politiku. 1989. gada maijā notikušo pašvaldību rezultāti ierastā garā tika viltoti, Nacionālās frontes kandidātiem iegūstot 98,5% balsu. Politiskā apspiešana VDR aizvien vairāk kontrastēja ar liberalizāciju pārējā Austrumeiropā. Kad 1989. gada augustā Ungārija atvēra savu rietumu robežu, tūkstošiem austrumvāciešu bēga no valsts, lai no Ungārijas nokļūtu Austrijā un tālāk VFR. Bēgļiem tika pievērsta plaša rietumu televīzijas uzmanība, ko savos televizoros varēja vērot arī VDR iedzīvotāji.
Ignorējot pieaugošo neapmierinātību, 1989. gada 7. oktobrī tika plaši atzīmēta VDR pastāvēšanas 40 gadu jubileja. Pēc svinīgās parādes Austumberlīnē notika pirmā pret režīmu vērstā demonstrācija. Valstī sākās publiskas demonstrācijas pret pastāvošo režīmu. Īpaši plašas demonstrācijas notika Leipcigā. Lai arī Honekers tās bija gatavs apspiest ar militāru spēku, pārējā partijas vadība nebija gatava asinsizliešanai un 1989. gada 18. oktobrī par pēdējo komunistisko VDR vadītāju uz dažām nedēļām kļuva Egons Krencs.
1989. gada 9. novembra vakarā, neprecīzi interpretējot lēmumu par robežas šķērsošanas atvieglojumiem, VDR robežsargi atļāva brīvu robežas šķērsošanu uz rietumiem. Sajūsminātie vācieši TV kameru priekšā uzsāka Berlīnes mūra nojaukšanu.
1989. gada 1. decembrī VDR parlaments dzēsa konstitūcijas pantus, kas nodrošināja Sociālistiskās Vienotības partijas varas monopolu. Dažu dienu laikā partijas varas aparāts sabruka pilnībā.
1990. gada martā notika demokrātiskas vēlēšanas, pēc kurām norisinājās abu Vāciju un četru okupējošo varu sarunas par Vācijas apvienošanos. Pēc marta vēlēšanām VFR piešķīra brūkošajai valstij finansiālo palīdzību apmēram 50% apmērā no VDR gada budžeta. 1990. gada 1. jūlijā VDR pārgāja uz VFR naudas Vācu markas izmantošanu.
1990. gada 20. septembrī VDR parlaments ar 299 pret 80 balsīm nobalsoja par to, ka 3. oktobrī piecas tradicionālās provinces, kas veidoja VDR, pilnībā pārņems VFR likumu un iekļausies VFR sastāvā. Tādējādi nenotika divu valstu apvienošanās, bet piecu provinču iestāšanās VFR.
Pirogallols
Pirogallols (1,2,3-trihidroksibenzols, pirogallusskābe, С6Н3(ОН)3) pieder pie trīsvērtīgajiem fenoliem. Pirogallols ir bezkrāsaini prizmveidīgi kristāli, kas samērā labi šķīst ūdenī.
Pirogallolam ir 2 izomēri - oksihidrohinons un floroglucīns. Izomēri atšķiras ar hidroksilgrupu savstarpējo novietojumu molekulā.
Vēsture
Pirogallolu pirmo reizi ieguva zviedru ķīmiķis Karls Šēle 1786. gadā, karsējot gallusskābi.
Atrašanās dabā
Pirogallola atvasinājumi plaši sastopami dabā, piemēram, antociānu sastāvā.
Iegūšana
Iegūst, karsējot gallusskābi autoklāvā kopā ar ūdeni. Var iegūt arī, karsējot para-hlorfenoldisulfonskābi kopā ar sārmu.
Īpašības
Pirogallols ļoti viegli oksidējas - tas momentāni reducē zelta un sudraba sāļus. Pirogallola sārmains šķīdums tik kāri absorbē skābekli, ka to lieto gāzu analīzē skābekļa saistīšanai un kvantitatīvai noteikšanai.
Dzelzs(II) sāļi, kam ir neliels dzelzs(III) sāļu piemaisījums, krāso pirogallola šķīdumu zilā krāsā. Dzelzs(III) sāļi oksidē pirogallolu līdz purpurogallīnam.
Izmantošana
Tā kā pirogallols ir sevišķi labs reducētājs, to izmanto fotogrāfijā kā attīstītāju. Lieto arī daudzu krāsvielu sintēzēm. Medicīnā pirogallolu lieto psoriāzes ārstēšanai.
Steksis
Steksis jeb Stekse ( vai Steksė) bija Lietuvas kunigaitis (latīņu tekstā: regulus), kas 1213./1214. gada ziemā vadīja lietuviešu iebrukumu pāri Daugavai krustnešu kontrolētajās latviešu zemēs. Cēsu Bertolda vadībā Zobenbrāļu ordenis kopā ar Tālavas un Autines fogtu Pleskavas kņazu Vladimiru Mstislaviču sakāva lietuviešus. Karavadonis (princeps) Steksis krita kaujas laikā.
Literatūra
(angliskais kopsavilkums grāmatai: Tomas Baranauskas. Lietuvos valstybės ištakos. Vilnius, "Vaga", 2000, 317 p., ISBN 5-415-01495-0)
Tīmekļa lappuse
Tīmekļa lappuse (en) ir vispasaules tīmekļa "lapa", parasti HTML/XHTML formātā (datnes vārda paplašinājums parasti ir  vai  ), ar hiperteksta saitēm, kas ļauj pārvietoties no vienas lapas vai sadaļas uz citu. Tīmekļa lappuses parasti izmanto grafikas failus, lai nodrošinātu ilustrācijas. Tīmekļa lappuses tiek attēlotas izmantojot tīmekļa pārlūkprogrammu, un var tikt veidotas tā, lai izmantotu sīklietotņu sniegtās iespējas, kas bieži vien nodrošina kustīgu grafiku, mijiedarbību un skaņu.
Tīmekļa lappušu izstrādē grūtības sagādā tas, ka tām ir jābūt lietojamām uz dažādām pārlūkprogrammām ar dažādiem uzstādījumiem, pie atšķirīgām ekrāna izšķirtspējām.
Vietrādis (URL)
Parasti jebkurai tīmekļa lappusei ir savs URL, kas ļauj citās tīmekļa lappusēs ievietot saites uz šo lappusi.
Grafika
Grafikas failu formāts tīmekļa lappusēs parasti ir JPEG fotogrāfijām, un GIF vai PNG cita veida attēliem. Arī pēdējie divi formāti var tikt lietoti fotogrāfijām, taču nav šim mērķim tik piemēroti. GIF formāts nodrošina arī animācijas, GIF un PNG formātos var tikt lietoti caurspīdīgi pikseļi, PNG formātā arī daļēji caurspīdīgi pikseļi (taču to neatbalsta IE). Visi trīs iepriekšminētie ir rastra grafikas formāti. Tad vēl ir SVG formāts, kas nodrošina vektorgrafiku. Taču biežāk vektorgrafika tiek nodrošināta izmantojot PDF un Flash formātus.
Tīmekļa lappuses apskate
Tā kā tīmekļa lappuses lielākoties sastāv no teksta, tās var aplūkot ar jebkuru lietojumprogrammu, kas māk attēlot teksta dokumentus. Taču lai aplūkotu tīmekļa lappuses tā, kā tas ir paredzēts, tiek lietotas speciālas programmas, kuras sauc par lietotāja aģentiem jeb tīmekļa pārlūkprogrammām. Dažādām platformām ir pieejamas ļoti dažādas tīmekļa pārlūkprogrammas ar dažādām iespējām.
Tīmekļa lappuses izveide
Tīmekļa lappušu izveidē parasti lieto vai nu parastus teksta redaktorus, vai arī specializētus HTML redaktorus, piemēram, Microsoft FrontPage, Macromedia Dreamweaver, Mozilla Composer, u.c. Vēl parasti ir nepieciešama FTP programmatūra failu augšupielādei uz servera.
Īpašs veids, kā veidot un rediģēt mājaslapas, bez FTP vai citu augšupielādes tehnoloģiju izmantošanas, ir wiki. Wiki tehnoloģijas piemērs ir Vikipēdija.
Tīmekļa lappuses saglabāšana
Saglabājot tīmekļa lappuses lokālo kopiju, tīmekļa pārlūkprogramma parasti piedāvā šādu izvēli:
Internet Explorer var saglabāt arī lapu kopā ar visiem attēliem vienā MHT failā.
Populārākās tīmekļa pārlūkprogrammas, kā Mozilla, Mozilla Firefox un Internet Explorer, ļauj arī izdrukāt šobrīd aplūkojamo tīmekļa lappusi, vai, opcionāli, "izdrukāt" to failā, no kura to var izdrukāt vēlāk.
Īsas tīmekļa lappuses var saglabāt arī izmantojot ekrānuzņēmumu.
Svelgats
Svelgats jeb Žvelgaitis (latīņu: Svelgates) bija agrīnās Lietuvas karavadonis. Pirmais no Lietavas zemes vadoņiem, kura vārds pieminēts rakstu avotos - Indriķa hronikā. Iespējams, kunigaitis, vai karavadonis kāda cita leišu kunigaiša pakļautībā.
1205. gada ziemas beigās Svelgats, kas raksturots kā "bagāts un ļoti varens kungs" ar apmēram 2000 jātniekiem gar Rīgu devās sirojumā uz igauņu zemēm. Pa ceļam, viņi jau bija sirojuši zemgaļu zemēs. Svelgats ar pavadoņiem tiek sagaidīts pie Rīgas, un sveikts ar miestiņa kausu. Svelgats saviem pavadoņiem min, ka pēc veiksmīga sirojuma igauņu zemēs, mājupceļā Rīga būtu jānoposta.
Neilgi pēc tam, zemgaļu Tērvetes zemes vadonis Viestards ierodas Rīgā un piedāvā rīdziniekiem noslēgt militāru savienību pret leišiem, kas apdraud gan Rīgu, gan Viestarda zemes. Pēc Rīgas piekrišanas, Viestards Ikšķiles pils apkārtnē sapulcina karaspēku, kam pievienojas zobenbrāļi un Ikšķiles pārvaldnieka Meiendorfas Konrāda kareivji.
Pēc veiksmīga karagājiena, Svelgata karaspēks ar igauņu zemēs salaupīto, ieradās Turaidā pie lībiešu vadoņa Kaupo uz atpūtu. Par to uzzināja Viestarda izlūki, kas ziņoja, ka Svelgata karaspēks no Turaidas tālāk dodas uz Ropažiem un Ikšķili.
Kauja pie Ropažiem notiek dziļā sniegā. Apvienotais zemgaļu un krustnešu karaspēks Viestarda vadībā smagi sakauj leišus, nogalinot vismaz 1200 karotājus. Kaujā ievainotais Svelgatis sēž ragavās, kur viņu atrod un ar šķēpu nodur Rīgas bīskapa kareivis Teodors Šillings. Svelgatim nogriež galvu, un iemet ragavās, kas pilnas ar nogalināto leišu galvām. Kristiešu un zemgaļu kareivji arī nogalina daļu no leišu sagūstītajiem igauņiem, kā arī sagrābj un savā starpā sadala leišu karalaupījumu.
Uzzinot par savu vīru nāvi, Lietuvā esot pakārušās vismaz 50 sievietes, lai, atbilstoši baltu ticējumiem, pievienotos saviem vīriem aizsaulē.
Literatūra
(angliskais kopsavilkums grāmatai: Tomas Baranauskas. Lietuvos valstybės ištakos. Vilnius, "Vaga", 2000, 317 p., ISBN 5-415-01495-0)
Oksidētājs
Oksidētājs ir viela, kuras atomi oksidēšanās-reducēšanās reakcijas laikā pievieno sev elektronus (darbojas kā elektronu akceptors). No ķīmiskajiem oksidētājiem visspēcīgākais ir fluors, kuru var iegūt tikai, elektrolizējot fluorīdu kausējumus (neskaitot dažas eksotiskas ķīmiskas metodes). Izmantojot elektrolīzi, uz anoda var oksidēt gandrīz jebkuru vielu, ja vien elektroda potenciāls ir pietiekami liels.
Giro d'Italia
Giro d'Italia ir šosejas riteņbraukšanas daudzdienu sacensības, viena no trim riteņbraukšanas lielajām tūrēm kopā ar Tour de France un Vuelta a Espana. Sacensības notiek maija beigās un jūnija sākumā Itālijā, bet daži posmi regulāri arī tās kaimiņvalstīs. Giro d'Italia 1909. gadā dibināja laikraksta La Gazzetta dello Sport redaktors Emilio Kostamanja.
Oksihidrohinons
Oksihidrohinons (1,2,4-trihidroksibenzols, С6Н3(ОН)3) pieder pie trīsvērtīgajiem fenoliem.
Giro d'Italia
Latviešu velobraucēji
1999. gadā vienā no sacīkstes posmiem uzvarēja latviešu riteņbraucējs Romāns Vainšteins.
Oksihidrohinons
Oksihidrohinonam ir 2 izomēri: pirogallols un floroglucīns. Izomēri atšķiras ar hidroksilgrupu savstarpējo novietojumu molekulā.
Atrašanās dabā
Oksihidrohinona atvasinājums — azarons — atrodams dažādās ēteriskās eļļās, piemēram kumeļpēdu sugas Asarum arifolium, kā arī kalmju eļļās.
Iegūšana
Iegūst, karsējot para-benzoldisulfonskābi vai hidrohinonu kopā ar sārmu.
Viegli iegūstams no hinona un acetanhidrīda koncentrētas sērskābes klātienē.
Īpašības
Spēcīgs reducētājs, tāpat kā pirogallols.
Izmantošana
Lieto gāzu analīzē skābekļa saistīšanai.
Mājup ar uzvaru
"Mājup ar uzvaru" ir 1947. gada latviešu padomju spēlfilma. Filmas režisors ir Aleksandrs Ivanovs. Filma uzņemta pēc Viļa Lāča lugas "Uzvara" motīviem Rīgas Mākslas filmu studijā. Filmas pirmizrāde notika 1948. gada jūnijā. 1954. gada 6. novembrī filma tika demonstrēta pirmajā izmēģinājuma televīzijas pārraidē Latvijā.
Fabiu Aureliu
Fabio Aurelio Rodrigess (dzimis Sankarlosā, Brazīlijā) ir brazīliešu bijušais futbolists, aizsargs.
Sao Paulo
Aurelio ir izgājis Brazīlijas kluba Sao Paulo jauniešu sistēmu un arī profesionāļa karjeru sāka šajā komandā, tajā debitējot 1997. gadā. Futbolists pārstāvējis arī Brazīlijas U-17, U-20 un U-23 valstsvienību un piedalījies Sidnejas Olimpiskajās spēlēs.
Valencia
Komandai ne mazāk veiksmīga bija 2003./2004. gada sezona, kur "Valencia" uzvarēja gan vietējā čempionātā, gan UEFA kausā, kur finālā uzveica Marseļas "Olympique" ar 2:0. Taču Aurelio lauztas kājas dēļ lielāko tiesu sezonas izlaida, piedaloties vien divos mačos.
Liverpool
Anglijas Premjerlīgas klubs "Liverpool" paziņoja, ka tam pievienosies Aurelio. Viņš spēlēja visai nozīmīgu lomu komandas panākumos, taču sezonas laikā savainoja Ahileja cīpslu, izlaižot tās atlikušo daļu.
klubs apstiprināja baumas, ka Aurelio aiziet no komandas. Tas tādēļ, ka futbolists nepiekrita jaunajam līgumam, kas paredzēja algas atkarību no aizvadīto spēļu skaita. Tomēr pēc četrām nedēļām viņš parakstīja līgumu un atgriezās klubā.
Rūdolfs Šulcs
Rūdolfs Šulcs (Rudolf Schulz; 1807-1866) bija Kurzemes guberņas vācbaltiešu luterāņu mācītājs un žurnālists, laikraksta "Latviešu Avīzes" redaktors (1849–1866) un Latviešu literārās biedrības („Lettisch-Literärische Gesellschaft“) vadītājs (1854-1864). Izdeva "Pasaules stāstu grāmatu" (1860) ar ģeogrāfiskajam kartēm latviešu valodā.
Dzīvesgājums
Dzimis Birzgalē 1807. gada 5. augustā Lindes-Birzgales draudzes mācītāja Libegota Oto Konrāda Šulca (1772-1840) ģimenē. Viņa tēvs aktīvi publicējas laikrakstos "Latviska Gada Grāmata", "Latviešu Avīzes", "Latviešu ļaužu draugs". Mācījās Jelgavas ģimnāzijā (1823–1826). Pēc teoloģijas studijām Rūdolfs Šulcs strādāja par pilsētas latviešu draudzes mācītāju Jelgavā. Pēc Jelgavas Sv. Annas latviešu draudzes mācītāja Vilhelma Kristiāna Pantēnija nāves 1849. gada viņš stājās "Latvijas Avīžu" vadībā. Viņa laikā avīzes pasūtītāju skaits pacēlās no 200 līdz 4000, kas pa daļai izskaidrojams ar interesi par Krimas karu. Viņš tulkoja un sastādīja daudz grāmatu, 1854. gadā viņu ievēlēja "Latviešu literārās biedrības" vadītāju. Kad jaunlatvieši saka izdot "Pēterburgas Avīzes", Šulcs vērsās pret latviešu nacionālās pašapziņas centieniem un tautskolu izveidi.
Miris Jelgavā 1866. gada 24. februārī.
Heksadecimālā skaitīšanas sistēma
Heksadecimālā skaitīšanas sistēma jeb sešpadsmitnieku skaitīšanas sistēma ir pozicionāla skaitļu pieraksta sistēma ar bāzi 16. Pirmie 10 cipari ir tie paši, kas decimālajā sistēmā, pārējie 6 ir pirmie 6 latīņu alfabēta burti (abcdef). Heksadecimālos skaitļus plaši lieto mūsdienu datoros, jo viens heksadecimālais cipars atbilst tieši 4 bitiem. Šie skaitļi ir salasāmāki par neapstrādātiem binārajiem skaitļiem. (Lai arī 8 biti binārajā sistēmā vienmēr ir 8 cipari, tie ir samērā nesalasāmi, jo skaitlis sanāk garš (un aizņem daudz vietas); decimālajā sistēmā 8 bitu skaitlis var būt 1-3 ciparus garš; heksadecimālais skaitlis ir 2 ciparus garš un 8 biti izsmeļ visas šo 2 ciparu iespējamās kombinācijas).
C, C++ un Java programmēšanas valodās heksadecimālos skaitļus identificē (lai nesajauktu ar decimālajiem) pirms skaitļa liekot 0x. Piemēram: 0x1FA.
Heksadecimālos skaitļus par decimālajiem var pārveidot:
0x ijkl --> i*163 + j*162 + k*161 + l*160. Sākumā heksadecimālos ciparus pārveido par decimālajiem. 0-9 ir tādi paši, a-f attiecīgi pārvēršas par 10-15. Ar konkrētu skaitli tas būtu:
0x 7a38 --> 7*163 + 10*162 + 3*161 + 8*160 = 7*4096 + 10*256 + 3*16 + 8*1 = 28672 + 2560 + 48 + 8 = 31288
Daudzi kalkulatori var pārveidot skaitļus no heksadecimālās sistēmas uz decimālo un atpakaļ. Šāda iespēja ir arī Windows operētājsistēmās iebūvētajiem kalkulatoriem.
Intervāls
Intervāls (la — 'atstarpe, starpība') var būt:
Aleksandrs Balodis
Aleksandrs Balodis (1897-1961) bija latviešu virsnieks, izlūkdienestu darbinieks, parapsihologs un rakstnieks.
Dzīves gājums
Pēc 1921. gada A. Balodis atgriezās Latvijā, 1923. gadā piedalījās filmas uzņemšanā par pulkvedi Frīdrihu Briedi. Vēlāk nodevās ezotēriskām nodarbēm, īpaši auras pētīšanai. Bija precējies ar Latvijas Parapsiholoģijas biedrības vadītāju Emmu Apari, kas izdeva literāri-zinātnisku un filosofiski-ētisku žurnālu "Zvani" (1926-1928). 1930. gadā viņš kopā ar Emmu Apari nodibināja Latvijas Garīgo zinātņu biedrību un sāka izdot "Vaiņags". Nolasīja vairāk kā 50 lekciju Latvijas Kosmosofijas biedrībā. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1935. gadā kopā ar sievu publicēja grāmatu "Kosmosofija", tomēr tā drīz tika iekļauta aizliegto grāmatu sarakstā. A. Balodis bija spiests atstāt Latviju, dzīvoja Somijā.
1939. gadā atgriezies Latvijā, pēc Latvijas okupācijas esot organizējis slepenu pretošanās kustību, bet pēc tās sagrāves viņam kā vācbaltietim izdevies repatriēties uz Vāciju. Vācu okupācijas laikā atkal atgriezies Latvijā un strādājis par kāda uzņēmuma direktoru. Pēc kara beigām organizējis latviešu bēgļu nometnes ASV okupācijas zonā Vācijā. Īslaicīgi apcietināts kā "augsta ranga nacistu virsnieks", bet jau pēc piecām dienām atbrīvots. Pēc tam izceļoja uz Franciju, kur miris 1961. gada rudens saulgriežos.
Āris Auders
Āris Auders (dzimis Rīgā, miris ) bija latviešu ārsts un dārzkopis, Latvijas veselības ministrs (2002—2003).
Biogrāfija
No 1988. gada jūnija līdz 1997. gada maijam bija neiroķirurgs Paula Stradiņa Klīniskajā universitātes slimnīcā, 1997. gada pirmajā pusē arī Neiroķirurģijas klīnikas vadītāja vietnieks. No 1997. gada līdz 2002. gada novembrim vadīja Mugurkaula ķirurģijas centru Traumatoloģijas un ortopēdijas slimnīcā.
Pēc aiziešanas no medicīnas Auders pievērsās dārzkopībai savā mājā Plieņciemā, radīja jaunu Sibīrijas egles šķirni Snake Auders ("Čūska Auders") un uzrakstīja grāmatu "Dārzs" par dekoratīvo dendroloģiju. 2012. gadā kopā ar D. Spaiseru izdeva skujukoku šķirņu un sugu rokasgrāmatu, kurā apkopota informācija par 615 pasaules skujkoku sugām un vairāk nekā 8000 reģistrētām skujkoku šķirnēm.
Dienas Lapa
Laikrakstu izdeva Rīgā no 1886. līdz 1905. gadam, pēc pārtraukuma 1913.-1914 gadā un 1918. gadā Rīgā (1918. gadā arī Petrogradā). Laikrakstu nodibināja Rīgas Latviešu amatnieku palīdzības biedrība, kuras biedri nebija tik turīgi kā Rīgas Latviešu biedrības pārstāvji, tāpēc visai atklāti vērsās pret Latviešu biedrības īstenoto politiku.
1905. gada revolūcijas laikā un pēc tās apspiešanas iznāca arī ar nosaukumiem "Jaunā Dienas Lapa" (1905–1906), "Mūsu Laiki" (1906–1907), "Jaunā Dienas Lapa" (1907), "Mūsu Dzīve" (1907), "Baltija" (1907), "Rīgas Apskats" (1907–1908), "Jaunā Dienas Lapa" (1908–1918).
Vēsture
Pirmais Dienas Lapas redaktors bija Fricis Bergmanis, kurš pauda korporatīvā sociālisma idejas. Vēl 1884. gadā viņš izdeva pirmo strādniecības problemātikai veltīto darbu latviešu valodā (“Fabrikas strādnieks 19. gadusimtenī”).
Pliekšāna laikā avīzē tika publicēti Marksa darbu fragmenti. Avīzē darbojās dzejniece Aspazija, kas kritizēja novecojušos uzskatus par sievietes lomu sabiedrībā, un literatūrkritiķis Janis Jansons-Brauns. Jansons-Brauns Dienas Lapā publicēja savu referātu "Domas par jaunlaiku literatūru", kurā asi kritizēja latviešu rakstniekus un norādīja, ka viņu uzdevums ir parādīt sabiedrības problēmas, nevis nodoties cilvēku jūtu pasaulei, novēršoties no reālās dzīves.
No 1893. gada laikraksts "Dienas Lapa" kļuva par Jaunās strāvas ideoloģisko centru. Tieši 1890. gadu vidū notika mēģinājumi jaunstrāvnieku vadībā organizēt strādnieku kustību. 1894.–1897. gadā jaunstrāvnieki turpināja kritizēt nacionālistus (“tautisko kustību”) un izplatīja sociālisma idejas. 1896. gada oktobrī Latvijā notika pirmie organizētie strādnieku streiki ar jaunstrāvniekiem priekšgalā (piemēram, Dāvids Bundža). Lai apturētu sociālisma ideju propagandu, cara režīms pastiprināja cenzūru pret “Dienas Lapu” un 1897. gada maijā veica kratīšanas un jaunstrāvnieku arestus. 77 aktivistus arestēja, 10 aizbēga.
Pēc 1897.–1899. gada represijām Jaunās strāvas kustība faktiski beidza pastāvēt, lai gan tās aizstāvētās idejas turpināja propagandēt latviešu sociālistu izdevumi trimdā (laikraksts “Auseklis”), slēptā un mērenākā formā – arī izdevumi Latvijā (piemēram, laikraksti “Mājas Viesis” un “Dienas Lapa”).
Raganis
Raganis (pl) ir poļu rakstnieka Andžeja Sapkovska fantāzijas tematikas īsie stāsti (visi, izņemot 2 no tiem, ir apkopoti divās grāmatās) un pieci romāni par ragani Geraltu no Rīvijas. Sapkovska grāmatās ragaņi ir briesmoņu mednieki, kuri jau kopš bērnības tiek īpaši apmācīti un to ķermeņi tiek izmainīti, tiem dodot pārdabiskas spējas. Pēc grāmatu motīva ir uzņemts seriāls, datorspēle un citas lietas. Romānu sērija (ieskaitot īsos stāstus) tiek arī saukta par Ragaņa sāgu (pl) vai Elfu asiņu sāgu. Romāni un īsie stāsti par ragani ir pārtulkoti vairākās valodās. Latviešu valodā cikla pirmo romānu «Pēdējā vēlēšanās» tulkojis Māris Salējs.
Ēteriskās eļļas
Ēteriskās eļļas ir koncentrēti hidrofobi šķīdumi, kas satur gaistošus, no augiem iegūtus aromātiskos savienojumus. Ēteriskās eļļas ir arī pazīstamas kā gaistošās eļļas. Tās parasti iegūst destilācijas ceļā. Ēteriskās eļļas izmanto smaržās, kosmētikā, ziepēs un citos produktos, attiecībā uz garšvielām arī pārtikā un dzērienos, kā arī pievieno mājsaimniecības tīrīšanas līdzekļiem.
Makartisms
Makartisms (en) bija periods ASV sabiedriskajā dzīvē XX gadsimta piecdesmitajos gados. Nosaukts tā laika senatora Džozefa Makārtija vārdā. Makartisms raksturīgs ar aktīvu antikomunismu un iekšējo ienaidnieku meklēšanu.
Sinerģētika
Sinerģētika ( — kopīgs, ergos — darbība) ir zinātnisku pētījumu starpnozaru virziens, kura uzdevums ir dabas parādību un procesu izpēte, pamatojoties uz sistēmu (kuras sastāv no apakšsistēmām) pašorganizēšanās principiem. Sinerģētika ir zinātne, kas nodarbojas visdažādāko struktūru pašorganizēšanos un rašanos, atbalsta, noturības un sabrukšanas procesu izpēti. Sinerģētika sākotnēji veidojās kā starpnozaru pieeja, tā kā principi, pārvaldnieki ar starpnozaru procesiem, ir vieni un tie paši neatkarīgi no sistēmas dabas.
Sinerģētikas pamatjēdziens ir struktūras definēšana kā stāvokļa, daudzelementu vai daudzfaktoru vides uzvedības, kura rodas rezultātā, kas nedemonstrē termodinamiska tipa centienus uz vidējošanu. Atsevišķos gadījumos struktūru izglītība ir viļņu raksturam un dažreiz to saista ar automātiski radītiem procesiem (pēc analoģijas ar pašsvārstībām).
Makartisms
Makartisma laikā tūkstošiem amerikāņu tika apsūdzēti par piederību komunistiem vai to atbalstītājiem. Tika veiktas daudzas, bieži agresīvas izklaušināšanas gan valsts, gan privātā sektora izveidotu komiteju priekšā. Izmeklēšanas visbiežāk skāra valsts iestāžu, izklaides industrijas un izglītības iestāžu darbiniekus. Daudzi pilsoņi iekļuva t. s. "melnajos sarakstos" — zaudēja darbu, karjeras iespējas un, atsevišķos gadījumos, tika arestēti. Vēlākos gados daudzi no šiem spriedumiem tika atzīti par nepamatotiem.
Sinerģētika
Pētījumi
Ch. Šeringtons sauca par sinerģētiku, vai integratīvs, nervu sistēmas (muguru smadzeņu) saskaņota iedarbība pie pārvaldes ar muskuļu kustībām.
Ziemas peldēšana
Ziemas peldēšana ir sporta veids - norūdīšanās augstākā pakāpe - ar ko Latvijā nodarbojas vairāki simti iedzīvotāju. Ar ziemas peldēšanu saprot iegremdēšanos ledū izcirstā āliņģī vai peldēšanu aukstā ūdenī, kura temperatūra ir zemāka par +10 grādiem. Ziemas peldēšanas sezona parasti sākas oktobra sākumā un beidzas marta beigās.
Makartisms
Makartisma cēloņi
Gandrīz tūlīt pēc Otrā pasaules kara sākās Aukstais karš. PSRS Austrumeiropā nodibināja savas satelītvalstis. 1949. gadā PSRS ieguva savā rīcībā atombumbu. Kaut arī ASV aktīvi atbalstīja Gomindāna režīmu, Ķīnā varu ieguva komunisti ar Mao Dzedunu priekšgalā. 1950. gadā izcēlās Korejas karš. Visi šie notikumi radīja apdraudējuma sajūtu ASV sabiedrībā, jo visā pasaulē aktīvi izplatījās komunistiskā ideoloģija.
Sinerģētika
Pētījumi
Saprotot gan analītiskas, gan skaitliskas pieejas ierobežotās iespējas pie nelineāru uzdevumu atrisinājuma, Un Zabuskij 1967. gadā nonāca pie secinājuma par vienotas sinerģētikas pieejas nepieciešamību, saprotot ar to «matemātiķi, lai saņemtu vienādojumu sistēmas matemātiska un fiziska satura saprātīgi likto jautājumu risinājumus».
Ziemas peldēšana
Ziemas peldēšanas sports
Ziemas peldēšanas oficiālā pirmā sezona tika atklāta 1976.gadā. Latvijā notiek ziemas peldēšanas čempionāti. Pirmais Latvijas ziemas čempionāts notika 2003.gadā Jelgavā. Parasti ziemas peldes entuziasti peld 25 metrus garā - ledū izcirstā ālīņģī. Āliņģa platums atkarīgs no celiņu skaita. Latvijā parasti cērt divu celiņu ālinģus. Ja nav ledus, baseinu izveido no peldošiem pontoniem. Ziemas peldētāji piedalās sacensībās ar laika kontroli - sieviešu un vīriešu vecuma grupās - kuras noteiktas sacensību nolikumos - parasti grupas līdz 20 gadiem, no 20 līdz 30 gadiem, no 30-39, no 40-44, no 45-49, no 50-54, no 55-59, no 60-69 gadiem, 70 un vecāki. Atkarībā no dalībnieku skaita, grupas var tikt sadalītas pa 5 gadi vai apvienotas. Ziemas peldēšanas stils - brasā, bez ieleciena, ar galvas virsdaļu virs ūdens. Notiek arī 25 un 50 metru peldējums brīvā stilā. Komandas sacenšas jauktajās brīvā stila stafetēs 4x25m. Ir arī peldējumi bez laika kontroles, iemērkšanās āliņģī, teatriāli priekšnesumi. Norūdītākie ir veikuši izturības peldējumu - 450m. Latvijas čempionāti notikuši Rīgā, Jelgavā, Ādažos, Liepājā, Jūrmalā. Ziemas peldēšanas centri - Rīga, Jūrmala, Jelgava, Ogre, Ropaži, Ādaži, Carnikava, Dundaga, Mārupe, Iecava, Saldus, Liepāja, Ventspils, Ozolnieki, Ragana, kā arī citas Latvijas vietas. Ziemas peldēšanas sekcijas dibinātājs Latvijā bija Evalds Liepiņš (1928 - 2015).
Iemērkšanās āliņģī
Norūdīšanās veids. Āliņģis ir ledū izcirsts (izzāģēts) laukums, kurā var pasmelt ūdeni, izpeldēties pēc pirts vai veikt norūdīšanās procedūras. Parasti āliņģī iemērcas no dažām sekundēm līdz vairākām minūtēm. Atrašanās ilgums āliņģi ir atkarīgs no katra cilvēka norūdīšanās pakāpes, laika apstākļiem un daudziem citiem faktoriem. Āliņģī ūdens temperatūra parasti ir no 0 līdz plus 3 grādiem. Peldoties āliņģī, jāievēro drošības pasākumi. Ieteicams iet uz āliņģi divatā, lai otrs varētu palīdzēt nepieciešamības gadījumā. Ja ir dziļš - jālieto kāpnes. Ieteicams galvu ūdeni nemērcēt, bet vilkt vilnas cepurīti vai peldcepuri. Jāuzmanās no ūdens straumēm, kas var paraut zem ledus, īpaši upēs. Parasti pēc atrašanās āliņģī uzvelk siltas drēbes, apavus, cimdus.
Latvijas ziemas peldētāju panākumi
Latvijas ziemas peldētāju izlase 2007. gada 11. februārī Somijas pilsētā Ellivuori ieguva 1. vietu Starptautiskās ziemas peldēšanas sacensībās - "Nāciju kausa" izcīņā. Ziemas peldēšanas sacensībās piedalījās 12 nāciju pārstāvji. Peldējums notika 4x25 metru brīvā stila distancē - ledū izcirstā atklātā baseinā. Pirmo augstāko sasniegumu Pasaules ziemas peldēšanas čempionātos ieguvusi Gunta Ostrovska - 2 vieta 2002.gadā Kajāni pilsētā Somijā. Pasaules čempionātā Bledā, Slovēnijā, 2010.gadā Latvijas ziemas peldētāji izcīnīja daudz godalgotās vietas - pirmo reizi iegūstot zelta, kā arī sudraba un bronzas medaļas. 2012.gadā pasaules čempionāts ziemas peldēšanā notika Jūrmalā, Latvijā. Ziemas peldētāju sasniegumus un rezultātus Pasaules čempionātos, kā arī citās sacensībās var aplūkot Straptautiskās ziemas peldēšanas asociācijas (IWSA) mājaslapā.