cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Igaunija
Klimats
Igaunijas piekrastē valda mērens jūras klimats ar vēsām vasarām un siltām ziemām, bet austrumdaļā tas pāriet uz mēreni kontinentālo klimatu. Vidējā temperatūra janvārī ir +4 °C rietumos līdz -7,5 °C austrumos. Savukārt jūlija vidējā temperatūra mainās no +16,5 °C rietumos līdz +17,5 °C austrumos. Klimata apstākļi Igaunijā ir diezgan līdzīgi Latvijas klimatiskajiem apstākļiem.
Dzīvā daba
Igaunija atrodas jaukto mežu dabas zonā. Gandrīz pusi Igaunijas teritorijas klāj meži, kuros aug aptuveni 90 koku un krūmu sugu. Visizplatītākās sugas ir priedes, egles, bērzi un apses. Mazāk aug ozoli, kļavas, gobas un oši. Otru valsts pusi aptuveni vienādās daļās veido pļavas un purvi, kuros ir sastopamas aptuveni 1500 augu sugas.
Igaunijā dzīvo 60 zīdītāju sugas. Lielākie dzīvnieki ir aļņi, staltbrieži, stirnas un meža cūkas. Biezākos mežos, it īpaši valsts ziemeļaustrumos, sastopami lūši un lāči. Plaši izplatīti dzīvnieki ir arī lapsas, āpši, ūdri, zaķi, ūdeles un ondatras. Liela komerciāla nozīme ir zivīm — mencām, siļķēm, lašiem, zušiem, butēm un citām. Igaunijas nacionālā zivs ir siļķe. Arī putnu daudzveidība ir liela. Ir gan nometnieki, gan gājputni. Ir konstatētas vairāk nekā 300 putnu sugas, piemēram, ērgļu sugas un melnie stārķi. Igaunijas nacionālais putns ir bezdelīga.
Administratīvais iedalījums
Administratīvi Igaunija ir sadalīta 15 apriņķos (et). Šāds iedalījums pastāv kopš 1990. gada, kad Igaunija atguva neatkarību no Padomju Savienības. Apriņķi sīkāk iedalās 79 pašvaldībās: 14 pilsētu (et) pašvaldībās un 65 pagastos (et).
2017. gadā pabeidza Igaunijas otrā līmeņa administratīvā iedalījuma reformu, kas samazināja pašvaldību skaitu un līdz ar to palielināja iedzīvotāju skaitu tajās. Pirms tam bija 33 pilsētu un 183 pagastu pašvaldības. No tām 169 pašvaldībās bija mazāk par 5 tūkstošiem iedzīvotāju. Pēc reformas tikai 15 pašvaldībās iedzīvotāju skaits ir mazāks par 5 tūkstošiem.
Igaunijas apriņķi ir šādi:
Valdība
Igaunija ir parlamentāra demokrātija, kuras prezidentu ievēl vienpalātas parlaments (vēlēšanas reizi piecos gados). Valdību veido premjerministrs, kuru ieceļ prezidents, un 14 ministri. Valdību apstiprina prezidents un parlaments.
Likumdošanas vara pieder vienpalātas parlamentam Rīgikogu, kuru sastāda 101 deputāts. To ievēl tiešās proporcionālās vēlēšanās uz četriem gadiem. Tiesu varas augstākais orgāns ir Riigikohus ar 17 tiesnešiem, kuru priekšsēdētāju izvirza prezidents, bet pēc tam apstiprina parlaments uz mūžu.
Iedzīvotāji
Igaunijā dzīvoja 1 330 068 cilvēku. Iedzīvotāju blīvums ir 29,1 cilv./km². Aptuveni viena trešdaļa no visiem iedzīvotājiem dzīvo galvaspilsētā Tallinā. Citas lielākās pilsētas ir studentu pilsēta Tartu, rūpniecības robežpilsēta Narva un "vasaras galvaspilsēta" Pērnava.
Igaunijas pamatnācija ir igauņi (mazliet vairāk kā divas trešdaļas), kas ir viena no Baltijas somu valodās runājošām tautām, līdzīgi lībiešiem, somiem, votiem, karēļiem un sāmiem. Aptuveni 25% no iedzīvotājiem ir krievi. Nākamās lielākās etniskās grupas ir ukraiņi, baltkrievi un somi.
Etniskais sastāvs
Etniskais sastāvs Igaunijā (1881-2000)
Reliģija
32% Igaunijas iedzīvotāju ir ticīgie kristieši, no tiem:
Valoda
Vienīgā valsts valoda ir igauņu valoda, tāpat kā lībiešu, somu un ungāru valoda, pieder somugru valodām. Tā nav lingvistiski saistīta ar indoeiropiešu valodām, kurās runā lielākā daļa Eiropas tautu. Apmēram ceturtā daļa iedzīvotāju ikdienā runā krievu valodā, galvenokārt valsts ziemeļaustrumos, pie Krievijas robežas. Igauņu valoda kopā ar somu, ungāru un maltiešu valodām ir vienīgās valsts valodas Eiropas Savienībā, kuras nepieder pie indoeiropiešu valodu saimes.
Tautsaimniecība
Igaunijas tautsaimniecība balstās uz inženiertehnisko nozari, pārtikas rūpniecību, metālapstrādi, ķīmisko rūpniecību un koka izstrādājumu ražošanu. No iekšzemes kopprodukta aptuveni 15% ienākumus dod tūrisms.
Nozīmīgākie derīgie izrakteņi: degslāneklis, fosforīti, kaļķakmens, smiltis un kūdra.
Eksports un imports
Kultūra
Igauņu kultūru ir ietekmējušas nācijas, kuru pakļautībā viņi ir bijuši. Ir jūtama gan krievu, gan vāciešu, gan zviedru, gan dāņu, gan poļu kultūra. Arī valsts ģeogrāfiskais stāvoklis mūsdienās ietekmē Igaunijas kultūru. Tradicionāli Igaunijas ziemeļi, īpaši Tallinas apkārtne, vairāk ietekmējusies no ārzemju kultūrām nekā Igaunijas dienvidi, kur mazāk jūtama citu pasaules valstu kultūras. 19. gadsimtā viens no igauņu nacionālistu mērķiem bija apvienot esošās paražas un tradīcijas, izveidojot vienotu igauņu kultūru. Nozīmīgākais šīs kustības mantojums ir apdzīvojamas rijas (et) — zemnieku mājas, kurām nav līdzīgu pārējā pasaulē, izņemot mazliet Latvijas ziemeļos esošās. Šajās celtnēs zemnieki dzīvoja, strādāja, žāvēja labību un kūla to, kā arī dažreiz turēja mājlopus.
Dzīvojamās rijas ir kļuvušas par vēstures daļu, bet citi vēsturiski kultūras elementi joprojām ir dzīvi. Tradicionālos igauņu tautas tērpus, kurus savulaik valkāja ikdienā, mūsdienās joprojām velk mugurā svētkos. Arī igauņu dziesmas un dejas ir daļa no Igaunijas identitātes. Tradicionālie ēdieni igauņu virtuvē ir marinēts zutis, asinsdesa un sautēti skābi kāposti ar cūkgaļu, kā arī rupjmaize, sautējumi, ievārījumi, marinēti gurķīši, grūbas, kartupeļu biezputra un sālīta siļķe. Svētkos galdā ceļ ceptu zosi, cūkgaļu, alu, melno pudiņu, ābolus, riekstus un piparkūkas.
Nozīmīgākie svētki ir Jaunā gada sagaidīšana, Lieldienas, Darba svētki (1. maijs) un Ziemassvētki, kā arī Uzvaras diena (23. jūnijā par godu izšķirošajai Brīvības cīņu kaujai 1919. gadā pie Cēsīm; Võidupüha) un Svētā Jāņa diena (24. jūnijs, Jaanipäev). 24. februārī ir Igaunijas neatkarības diena, atzīmējot Igaunijas neatkarības iegūšanu no Padomju Savienības, bet 20. augustā ir Igaunijas neatkarības atjaunošanas diena, atzīmējot neatkarības atgūšanu 1991. gadā. Citas valsts svētku dienas ir 2. februāris, atzīmējot 1920. gadā parakstīto Tartu miera līgumu starp Igauniju un Krieviju, un 14. jūnijs, pieminot aptuveni 10 tūkstošus igauņu, kurus 1941. gadā padomju vara deportēja no valsts.
Kopš 19. gadsimta nemitīgi palielinās igauņu literatūras apjoms un nozīme. 20. gadsimta nozīmīgākie igauņu rakstnieki ir Antons Hansens Tammsāre, Jāns Kross un Tenu Ennepalu. Šo rakstnieku darbi tulkoti arī citu valstu valodās. Slaveni ir arī tautas eposa "Kalevipoegs" autors Frīdrihs Reinholds Kreicvalds un rakstnieks, kinorežisors, bijušais valsts prezidents Lennarts Meri.
Profesionālā teātra sākums tiek saistīts ar Vanemuines teātra izveidi 1870. gadā Tērbatā (mūsdienās Tartu). Mūsdienās vairāki teātri atrodas Tallinā, tajā skaitā, operteātris, jauniešu teātris, leļļu teātris. Kopš 1990. gada Pērnavā un Rakverē notiek alternatīvā un avangarda teātra festivāls Baltoscandal. Rakvere iespējams ir mazākā pilsēta Eiropā, kurā ir profesionālais teātris.
Arī tēlotāja mākslas uzplaukums igauņu kultūrā bija 19. gadsimtā, kad Johans Kēlers kļuva par vadošo portretu mākslinieku. Viņš tiek uzskatīts par igauņu profesionālās glezniecības pamatlicēju. 1920. gados un 1930. gados Eduarda Vīralta radītā grafika simbolizē bohēmiskās mākslas aizsākumus valstī. Starptautisku slavu ir guvuši tēlnieks Juri Ojavers, keramiķi Leo Rohlins un Kaido Kasks, digitālās mākslas māksliniece Mare Tralla un grafiķis Urmo Rauss.
Viena no igauņu kultūras izpausmēm 19. gadsimtā radās dziesmu svētki, kas joprojām ir ļoti populāri. Pirmie igauņu dziesmu svētki 1869. gadā notika Tērbatā (mūsdienās Tartu). Kopš 1934. gada notiek arī deju svētki. Abi pasākumi ir kļuvuši par vienu no nacionālās identitātes simboliem. Ievērojamākie igauņu komponisti un diriģenti ir Rūdolfs Tobiass, Arvo Perts un Nēme Jervi.
Vēsturiskās arhitektūras dēļ Tallinas vecpilsēta 1997. gadā tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Bez Tallinas vecpilsētas UNESCO mantojumā ir vēl Strūves ģeodēziskais loks (Igaunijas teritorijā atrodas trīs punkti no šī loka). Igaunijas Arhitektūras muzejs apmeklētājus iepazīstina ne tikai ar Igaunijas arhitektūru agrāk, bet arī ar tās attīstību mūsdienās.
1909. gadā kā visaptverošs igauņu kultūras mantojums Tartu pilsētā dibināts Igaunijas Nacionālais muzejs. Tartu atrodas arī Igaunijas Literatūras muzejs, kurā ir apkopota igauņu folklora un literatūra. Starp citiem nozīmīgiem muzejiem un galerijām minami Laikmetīgās mākslas centrs Tallinā, Jaunās mākslas muzejs Pērnavā un Igaunijas Brīvdabas muzejs Tallinā.
Sports
Daudzus gadus igauņu sportisti olimpiskajās spēlēs ir startējuši zem citu valstu karogiem. No 1900. līdz 1912. gadam igauņi startēja zem Krievijas Impērijas karoga, bet no 1948. līdz 1988. gadam zem Padomju Savienības karoga. Visvairāk olimpisko medaļu ir ieguvuši distanču slēpotāji Andruss Vērpalu un Kristina Šmiguna-Vehi (katrs pa trim medaļām). Līdz 2019. gadam Igaunijas sportisti olimpiskajās spēlēs bija ieguvuši 13 zelta, 11 sudraba un 17 bronzas medaļas, no tām visvairāk iegūtas cīņas sportā (11 medaļas, no kurām 10 medaļas ir iegūtas pirms 1940. gada). Pēc neatkarības atgūšanas 1991. gadā visvairāk medaļu iegūtas distanču slēpošanā (7 medaļas).
Igaunijā populāra ir arī riteņbraukšana, kur Jāns Kirsipū ir uzvarējis vairākos Tour de France posmos. Slaveni ir arī autosportisti Marko Asmers, kurš ir pirmais igaunis, kas kļuvis par Formula 1 testpilotu, un karjeru beigušais autorallija braucējs Marko Mertins.
Igaunijas futbola izlase nekad nav spēlējusi FIFA Pasaules kausā vai Eiropas čempionātā, toties piedalījās 1924. gada olimpiskajās spēlēs. 2004. gadā par Igaunijas pēdējo 50 gadu labāko futbolistu atzīts vārtsargs Marts Poms.
Igaunijas basketbola izlase piedalījās 1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, vairākas reizes piedalījusies Eiropas čempionātos, kur augstākais sasniegums ir 5. vieta. Kopš 2018. gada Igaunijas basketbola čempionāts ir apvienojies ar Latvijas basketbola čempionāta, izveidojot Latvijas un Igaunijas Basketbola līgu.
Alfrēds Kalniņš (komponists)
Alfrēds Kalniņš (1879—1951) bija latviešu komponists, ērģelnieks un diriģents, pirmās latviešu operas Baņuta autors. Radījis daudz skaņdarbu balsij un klavierēm, kordziesmas un tautasdziesmu apdares.
Biogrāfija
Pirmā pasaules kara gadus Alfrēds Kalniņš pavadīja Tērbatā, kur strādāja par ērģelnieku, diriģentu un privātskolotāju. 1918. gadā viņš atgriezās Liepājā, kur 6. aprīļa vakarā par godu angļu un amerikāņu misijām Svētās Annas baznīcā sarīkoja ērģeļmūzikas koncertu, kurā skanēja arī abu lielvalstu himnas, klāt bija Ministru prezidents Kārlis Ulmanis un visi pilsētā esošie Latvijas pagaidu valdības ministri.
No 1944. līdz 1948. gadam viņš bija Latvijas Konservatorijas rektors. Miris 1951. gada 23. decembrī, apglabāts Rīgas 1. Meža kapos.
Mūzikas valoda
A. Kalniņa stila pamatus veido viņam piemītošā individualitāte visos mūzikas valodas elementos, kas apvienojas ar spilgti nacionālu mūzikas skanējumu. Kalniņš bija viens no aktīvākajiem nacionālās mūzikas skolas veidotājiem. Viņš gāja kopsolī ar tiem progresīvajiem latviešu rakstniekiem, dzejniekiem, gleznotājiem, komponistiem, kuri saistīja savu daiļradi ar tautas dzīvi un kuru māksla sakņojās tautas daiļrades avotos. Dzimtenes tēma, savas tautas likteņi un pārdzīvojumi bija A. Kalniņa skaņdarbu galvenais saturs, kas prasīja sev atbilstošu formu un mūzikas izteiksmes līdzekļu izvēli. Tā radās viņam raksturīgie mūzikas tēli, cieši saauguši ar latviešu tautas dziesmu īpatnībām, tajā pašā laikā — spilgti individuāli.
Viens no sevišķi izteikti individuāliem mūzikas valodas elementiem ir tieši A. Kalniņa harmonija, kurā var manīt gan viņa ciešo saisti ar latviešu tautas mūziku, gan laikmeta iezīmes. Komponistu nesaistīja modernistiskās strāvas eksperimenti — atonālisms vai politonālisms, aizraušanās ar ritmu, tembru un tamlīdzīgiem efektiem. Toties viņš bieži izmantoja tos paņēmienus, kas izveidojās tonālās harmonijas sfērās 19. un 20. gadsimta mijā: mažora-minora sistēmu, alterācijas, disonanses brīvu traktējumu un no tā izrietošas eliptiskās secības, tonikas akordus ar iekļautām disonējošām skaņām, ārtonālas epizodes, noslēguma kadences uz disonējošām saskaņām u. tml. Visdažādākās harmonijas iespējas komponists izmanto kā vienu no spēcīgākajiem tēla radīšanas līdzekļiem, daudz retāk kā koloristisku efektu.
Džons Sina
Džons Fēlikss Entonijs Sina (en; dzimis Rietumņūburijā, Masačūsetsas štatā, ASV) ir amerikāņu aktieris, reperis un profesionāls cīkstonis. Viņš ir sešpadsmitkārtējais pasaules čempions smagajā svarā. Karjeru uzsāka 2000. gadā un 2001. gadā parakstīja līgumu ar WWE.
Ārpus savas cīkstoņa karjeras 2009. gadā izdevis repa albumu You Can't See Me, kas Billboard 200 topā debitēja ar 15. vietu, tāpat ir filmējies vairākās filmās, tai skaitā The Marine (2006), 12 Rounds (2009) un Legendary (2010).
Marija
Marija ir personvārds (parasti - sieviešu), tas var attiekties uz šādām personām:
RT-32 Irbenes radioteleskops
RT-32 ir Ventspils Starptautiskā radioastronomijas centra radioteleskops, kas atrodas Ventspils novada Ances pagasta Irbenē. Tā ir 32 metru diametra visos virzienos grozāma paraboliska antena, kas piemērota centimetru viļņu diapazona novērojumiem. Radioteleskopa augstums ir 47 metri un metāla konstrukciju masa — 650 tonnas.
Radioteleskops ir viens no lielākajiem Eiropā, kuru iespējams izmantot kā radiointerferometra sastāvdaļu kopā ar pārējiem radioteleskopiem, kas veido radiointerferometru un atrodas citās valstīs. 1999. gadā šādā režīmā tika veikti pirmie ārpusgalaktikas objektu novērojumi.
Vēsture
Paraboliskā antena tika būvēta 1960. gados PSRS Aizsardzības ministrijas vajadzībām uz P-400 (П-400) bāzes. Tas atradās slepenā objektā "Zvjozdočka" ("Zvaigznīte") netālu no Baltijas jūras krasta. Kopā ar vēl divām mazākām paraboliskām antenām tika veikta spiegošana un visa veida sakaru pārtveršana no pavadoņiem.
1994. gada 22. jūlijā tika oficiāli apstiprināta ziņa, ka Krievijas armija atstājusi slepeno militārās izlūkošanas kompleksu "Zvaigznīte" Ventspils rajona Irbenē, kas tika dēvēts par kosmisko sakaru centru. Tajā atradās Padomju armijas 32 un 16 metru diametra radioantenas. Latvijas valdība iestājās pret šāda objekta saglabāšanu un tam drīzāk bija paredzēts Skrundas radiolokatora liktenis, t.i. likvidēšana. Latvijas zinātnieki T. Millers, A. Balklavs un J. Ekmanis ar J. Stradiņa (kā toreizējā ministru prezidenta V. Birkava padomnieka zinātnes jautājumos) diplomātisko palīdzību saņēma atļauju Zinātņu akadēmijai pārņemt šo objektu. Tika izveidots Ventspils starptautiskais radioastronomijas centrs.
Izšķirīgs tam bija LZA FEI darbinieku ieguldījums un Zviedrijas Karaliskās Zinātņu akadēmijas un LZA ārzemju locekļa, astronomijas profesora Daiņa Draviņa (Lundas observatorijas Zviedrijā) atbalsts. Sākumā tika piedāvāts piedalīties kopējā objekta apsaimniekošanā arī Krievijas zinātņu akadēmijai, bet Krievijas militārās iestādes to neļāva.
2005. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
'''Latvijas futbola Virslīgas 2005. gada sezona''' bija 31. Virslīgas sezona, kas sākās 2005. gada 10. aprīlī, bet beidzās 5. novembrī. Par Latvijas čempioniem pirmoreiz kļuva "Liepājas Metalurgs", kas par 13 punktiem apsteidza iepriekšējos čempionus "Skonto". Par Virslīgas labākajiem vārtu guvējiem kļuva Igors Sļesarčuks un Viktors Dobrecovs, kas katrs guva pa 18 vārtiem.
Kušņeri
Kušņeri var būt:
Kušneri
Kušneri var būt:
Rīgas strādnieku deputātu padome
Ekonomiskās krīzes apstākļos padome ieviesa kartīšu sistēmu un pieņēma lēmumu par cenu fiksāciju veikalos. Strādnieki interesēs tā ierobežoja pieļaujamo darba dienas ilgumu līdz 8 stundām.
Latvijas SPR laikā 1919. gada sākumā līdztekus Krievijas impērijas rubļiem kā norēķinu līdzeklis kalpoja Rīgas strādnieku deputātu padomes izlaistās maiņas zīmes:
Kušņeri (Līdumnieku pagasts)
Kušņeri (ltg) ir ciems Ciblas novada Līdumnieku pagastā. Izvietojies pagasta vidienē 2 km no pagasta centra Līdumniekiem, 18 km no novada centra Blontiem un 288 km no Rīgas.
Apdzīvoto vietu veido divas sādžas — Īsie Kušņeri (Eisī Kušneri, Korotkije Kušņeri) dienvidaustrumu daļā un Garie Kušņeri (Garī Kušneri, Dolgije Kušņeri) ziemeļdaļā pie Līdumnieku—Ciblas ceļa.
Aerobika
Aerobika ir intensīva, ritmiska vingrošana (parasti mūzikas pavadījumā), kas ļauj palielināt skābekļa patēriņu organismā.
Grieķija
Grieķija (el), oficiāli Grieķijas Republika (el), ir valsts Dienvideiropā, Balkānu pussalas dienvidos. Tā ziemeļos robežojas ar Albāniju, Ziemeļmaķedoniju un Bulgāriju, bet austrumos – ar Turciju. Austrumos to apskalo Egejas jūra, bet rietumos Jonijas jūra. Abas jūras atrodas Vidusjūras austrumos un abās jūrās atrodas daudz salu, saliņu un klintis, kuras pieder Grieķijai, un no kurām 227 salas ir apdzīvotas. Grieķijas galvaspilsēta ir Atēnas.
Šajā Balkānu valstī dzīvo viena no senākajām Eiropas tautām, tai ir jau vairākus tūkstošus gadu sena vēsture kas aizsākas Senajā Grieķijā. Grieķija tiek uzskatīta par Rietumu kultūras šūpuli. Grieķijā ir radusies demokrātija, Rietumu filozofija, Olimpiskās spēles, Rietumu literatūra, historiogrāfija, politoloģija, medicīna, veikti nozīmīgi zinātniskie un matemātiskie atklājumi, kā arī drāma, ieskaitot komēdiju un traģēdiju.
Vēsture
Pēc Bizantijas Impērijas iekarošanas 15. gadsimtā, pār Grieķiju valdīja Osmaņu impērija. 1821. gada 25. martā grieķu patrioti sāka grieķu neatkarības karu, kurā izcīnīto neatkarību oficiāli nostiprināt izdevās pēc lielvaru (Lielbritānijas, Francijas, Krievijas) vienošanās 1829. un 1832. gadā.
19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā Grieķija vairākas reizes karoja ar Osmaņu impēriju, lai palielinātu valsts teritoriju un iekļautu tajā visus grieķu apdzīvotos apgabalus. Pirmā pasaules kara laikā Grieķijā pastāvēja ārpolitiskas domstarpības starp karali Konstantīnu I, kurš bija Vācijas pusē un premjerministru Elefteriosu Venizelosu, kurš simpatizēja Antantei. Rezultātā Konstantīns I atkāpās un 1917. gadā Grieķija iestājās karā Antantes pusē. Pēc kara Grieķija turpināja militārās operācijas Anatolijā, jo rietumu sabiedrotie bija apsolījuši Grieķijai daļu Osmaņu impērijas teritorijas. Grieķu—turku kara beigās Grieķija tomēr bija spiesta atkāpties no okupētajām teritorijām un atgriezties tās pirmskara robežās.
Otrā pasaules kara laikā 1940. gada 28. oktobrī Grieķijā iebruka Itālijas karaspēks, bet 1941. gada 6. aprīlī Vācijas karaspēks. Pēc atbrīvošanas no okupācijas Grieķijā sākās pilsoņu karš starp EAM-ELAS partizānu armiju, kurā dominēja komunisti un britu atbalstītajiem monarhistiem. 1967. gada 21. aprīlī grupa armijas komandieru veica militāru valsts apvērsumu un izveidoja labēju militāru huntu. 1974. gada republikas referendumā grieķi nobalsoja par monarhijas izbeigšanu un republikas izveidošanu. 1981. gada 1. janvārī Grieķija kļuva par Eiropas Kopienas (Eiropas Savienības priekšteces) dalībvalsti.
Ģeogrāfija
Grieķija atrodas Balkānu pussalas dienvidos. Grieķijas kontinentālās daļas dienvidos atrodas Peloponēsas pussala. Grieķijai ir garākā krasta līnija no Vidusjūras valstīm un 11. garākā pasaulē. Grieķijai pieder 1200 līdz 6000 salas, no kurām 227 ir apdzīvotas. Lielākā sala ir Krēta, otra lielākā- Evija, kuru no kontinenta atdala 60m plats šaurums. Lielākā daļa salu atrodas Egejas jūrā, kā Kiklādu, Ziemeļsporādu un Dienvidsporādu salas. Grieķija salas ir iecienītas tūristu vidū.
80% Grieķijas teritorijas ir kalni. Valsts augstākais punkts ir Olimpa kalns (2917 m). Grieķijas rietumos dominē Pindu kalni, kas ir Dināru kalnienes turpinājums. Grieķijas ziemeļaustumos uz roebežas ar Bulgāriju atrodas Rodopu kalni. Derīgie izrakteņi: marmors, krīts, alumīnija rūda, brūnogles, polimetālu rūda. Lielākās upes ir Marica, Nestosa, Strimona, Aljakmona.
Valdība
Grieķija ir parlamentāra republika, kura balstās uz 1975. gada izstrādāto konstitūciju. Valsts galva ir prezidents, kuru uz pieciem gadiem ievēl Grieķijas parlaments. Tai ir vienpalātas parlaments ar 300 locekļiem, kurus savukārt uz četriem gadiem ievēl tauta.
Demogrāfija
2011. gadā Grieķijā dzīvoja aptuveni 10,82 miljoni iedzīvotāju, no kuriem 91,56% bija grieķi. Lielākā etniskā minoritāte ir albāņi (4,45%). 97% Grieķijas pilsoņu ir pareizticīgie.
Sports
Grieķija ir Olimpisko spēļu dzimtene. Grieķija viens no populārākajiem sporta veidiem ir futbols. 2004. gadā Grieķijas futbola izlase kļuva par Eiropas čempioniem. Tāpat populārs ir arī basketbols.
Sofija Kovaļevska
Sofija Kovaļevska (dzimusi Korvina-Krjukovska, mirusi ) bija pirmā krievu sieviete matemātiķe. Kārļa Veierštrāsa audzēkne. 1884. gadā Kovaļevska kļuva par Stokholmas Universitāte s profesori, viņa bija trešā sieviete Eiropā, kas ieguva zinātņu doktora grādu.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1850. gada 3. janvārī Maskavā atvaļināta poļu izcelsmes artilērijas ģenerāļa Vasīlija Krjukovska (, pēc muižnieka stāvokļa atgūšanas Korvina-Krjukovska) un viņa vācu izcelsmes sievas Elizabetes Šūbertes ģimenē.
Ģimene pievērsa lielu uzmanību bērnu izglītībai. Jau bērnībā parādījās Sofijas spējas. Sofijas bērnistabas siena tapešu vietā bija aplīmēta ar Ostrogradska lekciju litogrāfijām, un mazā Sofija jau bērnībā izrādīja lielu interesi par šīm zīmēm. Vēlāk, lasot ģimenes drauga iedoto optikas grāmatu, Sofija, nezinādama trigonometrijas pamatus, pati izsecināja tās nozīmi tādā pašā veidā, kā tas noticis vēsturiski. Ģimenes draugs bija tik ļoti pārsteigts par Sofiju, ka aicināja Sofijas tēvu nodrošināt meitai privātstundas matemātikā. No 15 gadu vecuma Sofija Kovaļevska apguva matemātikas analīzi pie Jūrskolas pasniedzēja A. Strannoļubska.
Tā kā tā laika Krievijā sievietes universitātē neuzņēma, Sofija augstāko izglītību varēja iegūt tikai ārzemēs. Neprecētas sievietes tolaik no valsts izbraukt nedrīkstēja, tāpēc 1868. gadā Sofija noslēdza fiktīvu laulību ar Vladimiru Kovaļevski (vēlāk ievērojamu paleontologu). Pēc vairākiem gadiem fiktīvā laulība kļuva par īstu, un 1878. gadā ģimenē piedzima meita Sofija.
1869. gadā Sofija, kopā ar draudzeni Jūliju Ļermontovu, dėvās uz Heidelbergas Universitāti. Šeit viņa trīs semestrus apguva matemātiku, fiziku un fizioloģiju, apmeklējot arī Kirhofa un Helmholca lekcijas. Vēlāk Kovaļevska devās uz Berlīni apgūt matemātiku pie Veierštrāsa, kurš pats bija pret to, lai sievietes iegūtu augstāko izglītību, tomēr, redzot Kovaļevskas dotības, piekrita privātstundām.
Kovaļevska simpatizēja revolucionārajai cīņai un bija utopiskā sociāliste, tāpēc 1871. gada kopā ar vīru ieradās Parīzes Komūnā, kur strādāja par medmāsu.
1874. gadā Getingenes Universitāte, pēc Veierštrāsa rekomendācijas, piešķīra Kovaļevskai doktora grādu matemātikā un mākslas maģistra grādu ar "pilnu uzslavu" (summa cum laude). Šajā pašā gadā Kovaļevska atgriezās Krievijā, tomēr netika pieņemta darbā Sanktpēterburgas Universitātē, un uz sešiem gadiem pārtrauca zinātnisko darbību.
1884. gadā kļuva par Stokholmas Universitātes profesori. 1888. gadā ieguva Parīzes Zinātņu akadēmijas balvu. 1889. gadā Kovaļevsku beidzot atzina arī Krievijā un Kovaļevska kļuva par pirmo sievieti Pēterburgas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli.
Mirusi 1891. gadā Stokholmā.
Lauderu ezers
Lauderu ezers (arī Lielais Lauderu ezers, Ļaudaru ezers) ir caurteces ezers Ludzas novada Lauderu pagastā. Izstiepts, līčains ezers, krasti slīpi. Ietek vairāki grāvji, nozīmīgākais no kuriem ir pieteka no Mazā Lauderu ezera. Iztek Lauderu strauts uz Istru. Eitrofs, stipri aizaudzis ezers. Makrofīti: niedres, meldri, kalmes, glīvenes, kosas, elši, lēpes, ūdensrozes, elodejas, raglapes, bultenes. Mīt karūsa, līdaka, asaris, rauda, rudulis, vēdzele.
Viņas melo labāk
"Viņas melo labāk" ir latviešu televīzijas seriāls, kas tika pārraidīts kanālā TV3 un kopš 2020 gada, TV3 Life. Seriāls adaptēts no lietuviešu versijas, "Moterys meluoja geriau." Seriāla pirmā sērija tika pārraidīta 2013. gada 1. jūlijā. Seriāls ir tapis Latvijā, bet daļa tā radošās komandas ir no Lietuvas. Filmēšana, kā arī seriāla darbība galvenokārt norisinās Latvijas galvaspilsētā Rīgā, kā arī Jūrmalā un Ogrē. Pēdējā epizode notika 2022. gada 15. septembrī.
2020. gada 8. martā seriālam iznāca atvasinājums "Viņš. Robertiņš".
Jaņa Rozentāla studija
Jaņa Rozentāla studija bija gleznotāja Jaņa Rozentāla privāta mākslas studija. Tā atradās Rīgā, Alberta ielas 12. nama 9. dzīvoklī, kur no 1904. — 1915. gadam arī dzīvojis mākslinieks ar savu sievu Elliju Forseli. Ēkas īpašnieks bijis arhitekts Konstantīns Pēkšēns, kurš, jau projektējot namu, 9. dzīvokli bija paredzējis mākslinieka ģimenei, speciāli augšstāvā virs dzīvokļa izbūvējot atbilstoši mākslinieka iecerei gleznotāja darbnīcu.
Darbība
Janis Rozentāls studijā par sasniedzamo paraugu uzskatījis savu stilu — devis praktiskus padomus, glezniecībā pievērsis uzmanību plašam triepienam, krāsu harmonijai un neatzinis zīmēšanas procesā mērīšanu, uzskatot, ka līnijām jābūt dzīvām. Būdams intelektuālis, nemīlējis teorizēt.
Audzēkņi
Rozentāla studijā mācījušies vēlāk latviešu glezniecībā zināmi mākslinieki — Indriķis Zeberiņš, Oto Skulme, Kārlis Baltgailis, Jānis Jaunsudrabiņš, Konstantīns Rončevskis, Jānis Sudmalis, Alberts Kronenbergs.
Saieta vieta
Dzīvoklis - darbnīca 20. gadsimta sākumā bijusi daudzu nozīmīgu kultūras darbinieku pulcēšanās vieta, kur viesojušies Anna Brigadere, Kārlis Skalbe, Emilis Melngailis, Jāzeps Vītols, Eva Borherte — Šveinfute, Bernhards Borherts.
Pašlaik
No 1973. gada šajā dzīvoklī atrodas Jāņa Rozentāla un Rūdolfa Blaumaņa (bijis gleznotāja apakšīrnieks, domubiedrs un draugs) muzejs.
Maldonado
Maldonado (es) ir Ekvadoras vasaras polārstacija Antarktikā. Izvietojusies Dienvidšetlendas salu vidusdaļā Griničas salas ziemeļos Fortviljama ragā Gvajakilas līča krastā un pieder Ekvadoras Antarktikas institūtam.
Stacija izveidota 1990. gada 2. martā un nosaukta par godu ekvadoriešu 18. gadsimta ģeogrāfam un astronomam Pedro Visentem Maldonado. Stacija sastāv no četriem moduļiem un ir apdzīvota no decembra līdz martam. Galvenās izpētes jomas ir ģeoloģija, okeanogrāfija un cilvēka bioloģija. No 2016. gada staciju plānots reorganizēt vissezonas režīmā.
Zaļā vārna
Zaļā vārna (Coracias garrulus) ir vidēja auguma zaļvārnu dzimtas (Coraciidae) putns. Tai ir divas pasugas. Zaļās vārnas ligzdo Eirāzijas rietumu daļā un Āfrikas ziemeļos, ziemo Āfrikā, reti sastopamas arī Latvijā. Lai arī latviski šo putnu sauc par vārnu, tas nav radniecīgs vārnu dzimtas (Corvidae) putniem. 1998. gadā zaļā vārna tika izvēlēta par Latvijas dabas simbolu — Gada putns 1998.
Izplatība
Zaļā vārna ir vienīgā suga no zaļvārnu dzimtas, kas ligzdo Eiropā. Tās ligzdošanas izplatības areāls aptver Austrumeiropu, Centrāleiropu, Eiropas dienvidu reģionus ap Vidusjūru, tāpat arī Mazāziju, Ziemeļāfrikas Vidusjūras piekrasti un Centrālāziju. Zaļā vārna veic ļoti garu migrācijas ceļu uz ziemošanas vietām Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras. Viens no migrācijas ceļiem ved cauri Indijai. Āfrikā tā ziemo 2 nošķirtos reģionos: rietumu no Senegālas līdz Kamerūnai un austrumu no Etiopijas līdz Dienvidāfrikai.
Zaļajai vārnai patīk silts, sauss un atklāts biotops ar reti augošiem kokiem. Eiropā tā priekšroku dod zemieņu mežiem, kuros aug ozoli un priedes, kā arī stepju un mežastepju ainavai. Ziemo sausajā Āfrikas savannā un krūmājos.
Kopumā zaļajai vārnai ir liela populācija: 100 000—220 000 putnu Eiropā, kas sastāda 50—74% no visām zaļām vārnām. Tomēr pēdējo 15 gadu laikā tās populācija ir samazinājusies par 30%. Eiropas ziemeļu populācijas ir izzudušas visstraujāk, piemēram, Igaunijā 1998. gadā dzīvoja 50—100 pāri, bet 2011. gadā vairs netika konstatēta sugas ligzdošana. Lietuvā un Latvijā no dažiem tūkstošiem pāru populācija ir samazinājusies līdz nepilniem 40 pāriem pa abām valstīm 2011. gadā. Krievijas ziemeļos zaļā vārna vairs neligzdo, arī Baltkrievijā un Polijā to skaits samazinās. Tomēr Centrālāzijā tās populācijai samazinājums netiek novērots.
Latvijā
Latvijā zaļā vārna ir viens no retākajiem ligzdotājiem mūsdienās, lai gan pirms Otrā pasaules kara šeit ligzdoja vairāk kā 1000 pāru. 2011. gadā Latvija konstatēti 25 ligzdojoši pāri, kas ir augstākais skaits pēdējos 20 gados. Visas trīs sugas ligzdošanas teritorijas atrodas Rīgas apkārtnē un visas trīs teritorijas agrāk bijušas Padomju armijas daļas, kas nosaka īpatnēju biotopu: skraju priežu mežu, ar klajumiem, daudzviet arī ēkām vai to paliekām. Šobrīd Latvijā zaļā vārna ligzdo Garkalnes mežos, Ādažu poligonā un Silakrogā. Ārpus ligzdošanas sezonas zaļā vārna dažkārt tiek novērota arī citviet Latvijā, tomēr ļoti reti. Tā kā Latvija ir viena no vistālāk uz ziemeļiem esošajām šīs sugas ligzdošanas vietām, reto putnu vērot uz Latviju brauc arī no citām Eiropas ziemeļdaļas valstīm. Lai gan Latvijas zaļo vārnu populācija ir stabila un ligzdojošo putnu skaits pat pieaug, tomēr tās retā un nevienmērīgā izplatība Eiropas ziemeļos ir priekšnoteikums, lai arī Latvijā zaļo vārnu uzskatītu par apdraudētu sugu.
Izskats un īpašības
Zaļā vārna ir spēcīgs putns. To augumā var salīdzināt ar kovārni. Tās ķermeņa garums ir 29—32 cm, spārnu plētums 52—58 cm, svars tēviņam 127—160 g, mātītei 130—154 g. Tās apspalvojums pamatā ir gaiši zils ar oranži brūnu muguru. Kad tās spārns ir izplests, tad var redzēt putna košo spārnu ar melnajām lidspalvām. Arī uz acīm ir šaura, melna maska, bet aste ir tumšākā zaļganzilā tonī. Abi dzimumi izskatās vienādi. Jaunie putni nav tik koši. Nominālpasuga C.g. garrulus ir košāka kā Āzijas pasuga C.g. semenowi.
Uzvedība
Zaļā vārna pēc uzbūves un uzvedības ir visai primitīvs putns, kas miljoniem gadu laikā ir maz mainījies. Zaļajai vārnai ir grūti piemēroties jauniem un mainīgiem vides apstākļiem. Uz zemes tās ir diezgan neveiklas un pārvietojas pa zemi tikai dažus metrus. Pēc būtības zaļā vārna ir savannas putns, kas dzīvo sausā un atklātā ainavā ar dažiem kokiem vai koku puduriem. Lieli klaji lauki vai biezi meži tām nav piemēroti. Tai tāpat kā čakstēm patīk apmesties uz kāda zara vai elektības staba vai kāda cita paaugstinājuma, no kura var labi pārredzēt apkārtni. Zaļā vārna vēro, vai garām nelidos kāds kukainis vai cits piemērots medījums.
Zaļās vārnas lidojums ir taisns un spēcīgs, lidojumā spēcīgi kontrastē melnās lidspalvas ar spārna gaiši zilajām spalvām. Zaļā vārna spēj lidojumā strauji mainīt virzienu vai apgriezties vairākkārtīgi ap savu asi. Pateicoties šai spējai tā ir ieguvusi savu vārdu angļu valodā — roller, kas latviski nozīmē veltnītis.
Barība
Barības ziņā zaļā vārna ir ļoti izvēlīga. Tā pārtiek tikai no lielajiem kukaiņiem, kurus noķer uz zemes vai lidojumā. Tā pamatā barojas ar sienāžiem un vabolēm, bet tā ēd arī sliekas, spāres un kukaiņu kāpurus.
Āfrikā zaļās vārnas veido nelielus barus, kas kopīgi barojas. Tās medī ne tikai kukaiņus, bet arī skorpionus, vardes, ķirzakas un mazus putniņus.
Ligzdošana
Zaļā vārna ligzdošanas sezonas laikā ir teritoriāla. Pāris teritoriju aizsargā kopīgi. Ligzdo koku dobumā, klinšu vai ēku konstrukciju iedobēs. Pati tā dobumu izkalt nevar, tādēļ ir atkarīga no melno dzilnu (Dryocopus martius) un zaļo dzilnu (Picus viridis) pamestajām ligzdām vai no cilvēku palīdzības, kas uzstāda zaļajām vārnām putnu būrus. Riesta laiks zaļajām vārnām Eiropā ir maijs. Kamēr mātīte nav beigusi dēt olas, tā ligzdu nepamet, bet tēviņš to ik pa 20 minūtēm baro gan ar posmkājiem, gan kukaiņiem, vardēm, ķirzakām un grauzējiem, un pārojas. Dējumā ir 1—7 baltas olas, visbiežāk 4—5 olas. Kad pēdējā ola ir izdēta, abi vecāki pārmaiņus tās perē (galvenokārt mātīte). Inkubācijas periods ilgst 17—22 dienas. Mazuļi izšķiļas kaili, akli un nevarīgi, bet tie ātri attīstās. Jaunie putni lidot sāk 25—30 dienu vecumā. Vecāki turpina par tiem rūpēties papildu 3 nedēļas vai vairāk.
Klasifikācija
Zaļajai vārnai ir 2 pasugas:
Cinevilla
Cinevilla ir lielākais filmēšanas laukums Latvijā. Tā ir izbūvēta butaforisku celtņu kopa Tukuma novada Slampes pagastā "Vidus Vecvagaros". Kinopilsēta Cinevilla ir vienīgā tik plaša mēroga brīvdabas kino ekspozīcija Baltijā. Tā ir kļuvusi par ievērojamu tūrisma objektu. 2010. gadā Cinevilla komplekss tika apvienots ar Rīgas Kinostudiju.
Filmēšanas laukumā ir uzņemtas filmas "Baiga vasara", "Rīgas sargi", "Rūdolfa mantojums", "Sapņu komanda 1935" un My Dear Munchausen, "Nameja gredzens".
Apbūve
Kinopilsētā izbūvētas ēkas, kas atgādina vai līdzinās ēkām Rīgā — Vecrīgā un Pārdaugavā. Šeit atveidoti arī Rīgas vēsturiskie tilti — Akmens tilts, Lībekas tilts un Rīgas pontonu tilts, kā arī Daugava.
Eksponāti
Kinopilsētā bez vēsturiskās apbūves atveides apskatāmi vairāki eksponāti — kuģi, bruņutehnika, vilciena sastāvs, zirgu pajūgi un citi mazāki objekti.
Led Zeppelin (albums)
Led Zeppelin ir pirmais grupas Led Zeppelin albums. Tas tika ierakstīts 1968. gada oktobrī Olympic Studios un izdots. Lai gan sākotnēji kritiķi albumu pēla, tas kļuva komerciāli veiksmīgs un 2003. gadā žurnāla "Rolling Stone" aptaujā tika atzīts par 29. visu laiku labāko albumu. Albums tiek uzskatīts par vienu no pirmajiem smagā roka un smagā metāla albumiem. Tajā muzikāli un liriski ir manāms blūza, blūzroka, kā arī folkroka iespaids.
Albuma vākā ir attēlota dirižabļa Hindenburg katastrofa.
12 pērtiķi
12 pērtiķi (en) ir 1995. gada ASV neonuāra zinātniskās fantastikas filma. Filmas režisors ir Terijs Giljams, kurš filmas ideju aizguvis no Krisa Markera 1962. gada filmas La Jetée. Galvenās lomas atveido Brūss Viliss, Medelīne Stova, Breds Pits, Kristofers Plamers un Deivids Morse. Tiklīdz Universal Studious ieguva tiesības ekranizēt La Jetée pilnmetrāžas versiju, tā studija nolīga Deividu un Dženetu Piplus sarakstīt scenāriju filmai.
Piesaistot par filmas režisoru Giljamu, studija Universal filmai piešķīra 29,5 ASV dolāru lielu budžetu. Filmēšanas process ilga no 1995. gada februāra līdz tā paša gada maijam. Lielākoties filmēts tika Filadelfijā un Baltimorā, kur arī risinās filmas darbība.
Mehiko
Mehiko (es) ir Meksikas galvaspilsēta un lielākā pilsēta, valsts galvenais ekonomikas un finanšu centrs. Meksikas aglomerācija ir trešā lielākā pasaulē (aiz Tokijas un Ņujorkas aglomerācijām).
Pilsēta atrodas Meksikas dienvidos, plakankalnē 2240 metru virs jūras līmeņa. To ietver vairākas 4000 līdz 5500 metru augstas vulkāniskas kalnu grēdas.
Pilsēta iedalās kolonijās (Colonias).
Sakarā ar ģeogrāfisko izvietojumu augstu kalnu ielejā, Mehiko nopietna problēma ir gaisa piesārņojums. Arī noziedzība ir augstā līmenī — Mehiko ir otrs lielākais cilvēku nolaupīšanas gadījumu skaits pasaulē.
Pilsēta ir uzcelta 16. gadsimtā uz acteku impērijas Tenočtitlanas drupām. Pilsētas centrā saglabājušās piecu acteku tempļu drupas, atrodas Mehiko katedrāle - lielākā baznīca Amerikas kontinentā, kā arī vairākas ievērojamas 19./20. gadsimta celtnes. 1987. gadā pilsētas vēsturiskais centrs kopā ar pilsētas Sočimilko rajonu tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Vēsture
1325. gadā Mehiko pašreizējā vietā tika dibināta Tenočtitlana — acteku impērijas galvaspilsēta. Tā tika uzcelta uz Tekskoko (Texcoco) ezerā mākslīgi izveidotām salām. Ezers aizņēma lielu daļu no Mehiko ielejas teritorijas, mūsdienās tas ir nosusināts, bet pati Mehiko nopietni cieš no ūdens trūkuma.
1521. gadā pilsētu gandrīz pilnīgi nopostīja spāņu konkistadors Ernans Kortess.
1525. gadā Mehiko kļuva par Spānijas Jaunspānijas (Nueva España) vicekaralistes galvaspilsētu.
1821. gadā Mehiko kļuva par neatkarīgās Meksikas galvaspilsētu.
XX gadsimta otrajā pusē pilsēta sāka strauji augt, — ja 1950. gadā pilsētā dzīvoja 3 miljoni cilvēku, tad 2000. gadā — ap 18 miljoniem.
1968. gadā Mehiko notika Olimpiskās spēles.
1985. gadā pilsētā notika 8,1 balles stipra (pēc Rihtera skalas) zemestrīce, bojā gāja 5000 — 20000 cilvēku.
Vides problēmas
Straujais, neparedzētais iedzīvotāju skaita pieaugums izraisījis gan dzeramā ūdens trūkumu, gan sanitāro apstākļu pasliktināšanos. Kalni, kas ieskauj pilsētu, aizkavē gaisa apmaiņu, līdz ar to palielinās automobiļu un rūpniecības radītā gaisa piesārņojuma daudzums. Mehiko tas ir viens no augstākajiem pasaulē. Vairums Mehiko lietus mežu izcirsti, tā palielinot augsnes eroziju.
Cilvēki
Mehiko dzimuši:
Bengālijas kaķis
Bengālijas kaķis jeb bengālietis ir reta un unikāla mājas kaķu hibrīdšķirne, kas izveidota 20. gadsimta beigās un radīta mērķtiecīgas selekcijas ceļā, krustojot savvaļas Āzijas leopardkaķi (Prionailurus bengalensis) ar mājas kaķiem (Felis silvestris catus).
Izcelsme
1960. gadā amerikāņu bioloģe Džeina Milla no sava Taizemes ceļojuma pārveda mājās mazu Āzijas leopardakaķēnu. Viņai radās ideja izveidot mājas mīluli, izmantojot savvaļas kaķi, tādējādi cerot, ka cilvēki vairāk aizdomāsies par savvaļas kaķu saudzēšanu. Džeina Milla kļuva par felinoloģijas visneparastākā eksperimenta autori.
1963. gadā Džeinas leopardkaķis tika sapārots ar mājas kaķeni. Tā kā tika sakrustoti dažādām ģintīm piederošas kaķu sugas, pirmās paaudzes vīriešu kārtas pēcnācēji bija neauglīgi, bet no kaķenēm, tālāk krustojot ar mājas kaķiem, tika iegūti vairoties spējīgi pēcnācēji. Pēc 10 gadu selekcijas darba radās Bengālijas mājas kaķis, kura kažoku līdzīgi kā savvaļas leopardkaķim rotāja leoparda raibumi. Selekcionāre centās uzlabot arī kaķa mežonīgo raksturu. Džeina Milla vēlējās radīt maigu mājdzīvnieku, kas būtu mīļš, bet tomēr arī nedaudz džungļu zvērs. Katrs bengāļu kaķēns sevī nes 12 - 25% savvaļas priekšteča leopardkaķa gēnu. 1991. gadā Amerikā tika reģistrēta jauna kaķu šķirne — Bengālijas kaķis.
Izskats
Bengālijas kaķis ir garš, atlētisks un ļoti muskuļots. Runči ievērojami lielāki par kaķenēm, sasniedzot ir 7–8 kg. Kaķenes ir ļoti slaidas un elegantas. Pakaļkājas izteikti garākas par priekškājām, līdz ar to kaķa gaita atgādina savvaļas kaķu - leoparda un tīģera gaitu. Galva ķīļveida ar nelielām vai vidēji lielām ausīm. Bengālieša deguns var būt pilnīgi taisns vai ar nelielu kūkumiņu. Acis izteiksmīgi zaļas vai zeltainas. Bengālijas kaķim atšķirībā no citiem kaķiem ir vēl viena īpatnēja iezīme - sabiezināti ūsu spilventiņi. Aste bieza, ar melnu galiņu. Spalva īsa, ļoti gluda. Taču galvenā bengālieša vērtība ir tā kažoks ar raibumiem (marmorkaķis) vai rozetēm, kas to padara līdzīgu leopardam. Dažreiz rozetes atgādina ķepas nospiedumu. Arī bengālieša galva izskatās kā tipiska savvaļas kaķu galva: tumšas svītras uz vaigiem un uz pieres veidojas burts „M”. Rozetes un raibumi uz ķermeņa novietoti haotiski. Ap kaklu tumšu plankumiņu „krelles". Strīpas uz sāniem nav pieļaujamas, tikai uz kājām un galvas. Pamatkrāsa variē no bronzas dzeltenīgas līdz kastaņkrāsas brūni sarkanīgai. Svarīgi, lai pamatkrāsa kontrastētu ar plankumiem. Vēders, kakls, krūtis un astes apakšpuse ir gaišāka, pelēcīgāka, ar tumšiem plankumiņiem.
Raksturs
Bengālijas kaķim piemīt apbrīnojami plastiskas kustības un liela patika rotaļāties ūdenī. Valdošais uzskats par šo kaķu agresīvo raksturu neatbilst patiesībai. Pareizi audzināti bengālieši var būt tādi paši mājas mīluļi kā ikviens mājas kaķis. Tas ir attapīgs, rotaļīgs un draudzīgs. Ģimenē pieķeras vienam cilvēkam un it visur seko tam līdzi kā sunītis, guļ blakus un "asistē" pie datora. Bengālijas kaķim ir laba veselība, tas ir tīrīgs, pieticīgs prasībās, labi sadzīvo ar citiem mājdzīvniekiem, bet attiecībās saglabā līdera pozīcijas. Bengālijas kaķis pieprasīs nedalītu saimnieka mīlestību un uzmanību.
Kopšana
Mazie kaķēni laicīgi jāsocializē un jāradina pie cilvēka rokām, citādi tie var izaugt par mežonēniem. Savvaļas gēni izpaudīsies kā neuzticība, aizdomīgums un tieksme pēc vientulības. Bengālijas kaķa īsais apmatojums neprasa īpašu kopšanu un kaķis lieliski spēj apkopt sevi pats.
Selekcijas attīstība
Izmantojot Bengālijas kaķi, ir radītas vairākas jaunas mājas kaķu šķirnes:
Martina Beka
Martina Beka (dzimusi Glagova; de; dzimusi Garmišā-Partenkirhenē, Vācijā) ir bijusī profesionālā vācu biatloniste, biatlona sacensībās startējusi laika posmā no 1992. līdz 2010. gadam. Trīskārtēja Olimpisko spēļu sudraba medaļas laureāte 2006. gada spēlēs. Kopumā startējusi trijās Olimpiskajās spēlēs (2002, 2006, 2010). Startējusi astoņos Pasaules čempionātos (2000, 2001, 2003, 2004, 2006, 2007, 2008, 2009), izcīnījusi 3 zelta medaļas. Pasaules kausa posmos piedalījās kopš 1999.—2000. gada Pasaules kausa sezonas līdz pat 2009.—2010. gada sezonai. 2002.—2003. gada Pasaules kausa sezonas kopvērtējuma uzvarētāja un Lielā Globusa ieguvēja.
Gruzija
2013. gada Austrumu partnerības Viļņas samita laikā Gruzija parafēja ar Eiropas Savienību asociācijas un tirdzniecības līgumu. Kopš 2016. gada Dziļās un aptverošās brīvās tirdzniecības zonas dalībvalsts. Krievijas iebrukuma Ukrainā laikā 2022. gada martā Gruzija iesniedza pieteikumu uzņemšanai Eiropas Savienībā. 2022. gada 23. jūnijā ES dalībvalstu līderi Briselē nolēma, ka Gruzijai vēl veicamas nopietnas reformas, pirms tā varēs kļūt par kandidātvalsti.
Vēsture
Krievijas Impērija 1801. gadā anektēja Kartliju un Kahetiju, bet 1810. gadā Imeretiju. Turpmākajās desmitgadēs gandrīz visas gruzīnu zemes nonāk Krievijas Impērijas sastāvā. 1918. gadā pēc Pirmā pasaules kara un 1917. gada Krievijas revolūcijas izveidojās neatkarīga Gruzijas Demokrātiskā Republika, ko 1921. gadā okupēja Sarkanā armija un iekļāva Padomju Savienībā, izveidojot Aizkaukāza PFSR. Neatkarību no Padomju Savienības Gruzija atguva 1991. gadā. 2003. gadā valstī notika revolūcija, bet 2008. gadā Krievijas—Gruzijas karš.
Alpīnisms
Alpīnisms ir sporta veids, vaļasprieks vai profesija, kurā notiek kāpšana grūti pieejamās un/vai augstās kalnu virsotnēs, kā arī pārgājieni augstos kalnos u.tml. Alpīnisms ir arī bīstams sporta veids, jo nereti kāds no alpīnistiem iet bojā, mēģinot pievārēt grūti sasniedzamas kalnu virsotnes.
Gruzija
Valsts pārvalde un iekšpolitika
Gruzija ir prezidentāla republika. Izpildvara pieder prezidentam un ministru kabinetam. Prezidentu ievēl uz pieciem gadiem ne vairāk kā uz diviem termiņiem. Likumdevēja vara pieder vienpalātas parlamentam ar 235 locekļiem. Vēlēšanas notiek reizi piecos gados, balstiesības iegūst 18 gadu vecumā.
Alpīnisms
Vēsture
Viens no pirmajiem cilvēkiem, kurš 1802. gadā uzkāpis Monblana virsotnē – t.i. viens no modernā alpīnisma pamatlicējiem, – ir bijis liepājnieks M. fon Dortezens (vc. von Dorthesen, an. Doorthesen, fr. M. d'Orten).
Gruzija
Administratīvais iedalījums
Gruzija sastāv no 9 reģioniem jeb mharēm (ka), 2 autonomām republikām (Abhāzijas un Adžārijas) un galvaspilsētas (Tbilisi). Reģioni un autonomās republikas iedalās 12 pašpārvaldes pilsētās un 64 pašvaldībās.
Alpīnisms
Ārējās saites
Klättring
Gruzija
Iedzīvotāji
Pēc 2014. gada tautas skaitīšanas datiem Gruzijā (bez Abhāzijas un Dienvidosetijas) bija 3 729 635 iedzīvotāji, no kuriem 83,8% ir gruzīni, 6,5% — azerbaidžāņi, 5,7% — armēņi, 1,5% ir krievi, bet 2,5% ir citu tautību pārstāvji. Izplatītākā reliģija ir kristietība, lielākā konfesija ir pareizticīgie — 83,9%, 3,9% iedzīvotāju pieder Armēņu apustuliskajai baznīcai, 0,8% ir katoļi. Otra izplatītākā reliģija, kurai pieder 9,9% iedzīvotāju ir islāms. Izplatītākās valodas ir oficiālā gruzīnu valoda (71%), krievu valoda (9%), armēņu valoda (7%) un azerbaidžāņu valoda (6%), citās valodās runā apmēram 7% iedzīvotāju, Abhāzijā oficiāls statuss ir arī abhāzu valodai.
Ārpolitika
Kopš Krievijā tika aizliegts dažādu produktu imports no Gruzijas, tā centusies attīstīt ekonomiskus sakarus ar citām kaimiņvalstīm un Rietumvalstīm, sevišķi Eiropas Savienību. NATO partnervalsts un kandidātvalsts. 2013. gada Austrumu partnerības Viļņas samita laikā Gruzija parafēja ar Eiropas Savienību (ES) asociācijas un tirdzniecības līgumu. Kopš 2016. gada Dziļās un aptverošās brīvās tirdzniecības zonas dalībvalsts.
Glock (nozīmju atdalīšana)
Glock var būt:
Lidmašīna
Atšķirības no citiem lidaparātiem
Lidmašīnas paceļas, izmantojot cēlējspēku, kas iedarbojas uz lidmašīnas spārniem, tai kustoties uz priekšu. Citi lidaparāti, piemēram, helikopteri, paceļas vertikāli, izmantojot propellerus, gaisa baloni paceļas, kad tos piepildošās gāzes blīvums tiek samazināts tik tālu, ka tas ir mazāks par gaisa blīvumu (Arhimēda spēks), raķetes kustas reaktīvā spēka iedarbībā, izsviežot daļu no savas masas, kosmosa kuģi lido ārpus Zemes atmosfēras un tā tālāk.
Tātad, galvenā atšķirība no citiem lidaparātiem ir tā, ka lidmašīnu pacelšanos un spēju noturēties gaisā nodrošina nekustīgi spārni. Ir lidaparāti, kuriem arī spārni, bet, piemēram, ornitopteriem tie kustas, savukārt raķetēm tie ir paredzēti, lai neradītu turbulenci un stabilizētu kustības virzienu.
Lidojumu vēsture
1840. gadu beigās angļu izgudrotājs Džordžs Keilijs uzbūvēja planieri, kas varēja pacelt vienu cilvēku. Planieri pacēla ar vilcēja palīdzību. Pēc tam daudzi mēģināja pacelties gaisā gan ar tvaika, gan ar iekšdedzes dzinēju darbinātās mašīnās. Taču tikai 20. gadsimta sākumā brāļi Raiti veica pirmo sekmīgo lidojumu.
Kur sirmgalvjiem nav vietas
"Kur sirmgalvjiem nav vietas" (en) ir 2007. gadā izdots amerikāņu krimināltrilleris, kura režisori ir Ītans Koens un Džoels Koens. Filmas pamatā ir Kormaka Makkartnija tāda paša nosaukuma romāns. Filmā galvenās lomas atveido Tomijs Lī Džonss, Havjers Bardems, Džošs Brolins, Kellija Makdonalda.
Lidmašīna
Lidmašīnu katastrofas
Vislielākā lidmašīnu katastrofa pēc upuru skaita notika Spānijai piederošajās Kanāriju salās. Toreiz Tenerifes lidostā sadūrās divas Boeing 747 lidmašīnas. Upuru skaits sasniedza 583 cilvēkus, izdzīvoja 61 cilvēks. Vēl lielāka katastrofa pēc bojā gājušo skaita bija 2001. gadā, kad notika 11. septembra uzbrukums ASV. Tomēr tā netiek ierindota pirmajā vietā, jo tajā bija iesaistītas četras lidmašīnas, kas savstarpēji nesadūrās un katra ietriecās ēkās vai zemē citā vietā.
Kur sirmgalvjiem nav vietas
Filma ir stāsts par kādu mednieku, kurš, atradis 2 miljonus ASV dolāru un koferi ar heroīnu, savāc laupījumu un bēg. Viņu izseko maniaks, kurš mednieku atrod pēc koferī paslēptās raidītājierīces.
Filma saņēma galvenokārt pozitīvus kritiķu vērtējumus. "Kur sirmgalvjiem nav vietas" ieguva 4 Amerikas Kinoakadēmijas balvas par labāko filmu, labāko režisoru, labāko adaptēto scenāriju un labāko otrā plāna aktieri, kopumā tā tika nominēta 8 balvām. Vēl tā saņēma 3 Britu Kinoakadēmijas balvas un 2 Zelta Globusus.
Filmas pirmizrāde notika Kannu kinofestivālā,  tika uzsākta izrādīšana ASV kinoteātros.
Sarkanpieres jakāns
Sarkanpieres jakāns (Jacana jacana) ir viena no jakānu dzimtas (Jacanidae) bridējputnu sugām, kas pieder pie jakānu ģints (Jacana). Šajā ģintī ir vēl viena jakānu suga - dzeltenpieres jakāns (Jacana spinosa).
Sarkanpieres jakāns dzīvo Dienvidamerikas tropu ūdenstilpēs, sākot ar Panamas ziemeļiem un beidzot ar Argentīnas dienvidiem, kā arī tuvējās salās: Trinidādā un Tobago. Putns ir plaši izplatīts un bieži sastopams.
Izskats un ieradumi
Sarkanpieres jakānam kā visām jakāniem ir garas kājas ar gariem pirkstiem un nagiem, kas ļauj tam pārvietoties pa peldošu ūdensaugu lapām. Ķermenis vidēji liels, apmēram 20 cm. Sarkanpieres jakānam uz pieres ir koši sarkana sekste, kas vizuāli pagarina knābja pamatni. Knābis ir ass, vidēji garš, dzeltens ar sarkanu pamatni. Jakāna apspalvojums ir kastaņbrūns, bet kakls, pleci, vēders melns, tādēļ daudzās valodās šo sugu sauc par melno jakānu. Spārnu lidspalvas ir dzeltenzaļā krāsā, bet to var redzēt tikai lidojumā, kad spārni ir izplesti. Kājas pelēkā krāsā.
Sarkanpieres jakāni ir trokšņaini putni. Tie klaigā nepārtraukti gan lidojot, gan cīnoties, gan savstarpēji sasaucoties.