cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krimuldas baznīca
Vēsture
No 1902. gada līdz 1905. gadam pēc Augusta Reinberga projekta koka torņa vietā tika uzcelts 46 m augsts, masīvs mūra tornis. Jaunas ērģeles iegādātas un iesvētītas 1926. gada 7. martā ar 778 stabulēm (13 balsis), izmaksājušas Ls 6900, 1930. gadā sakarā ar dievnama 725 gadu jubileju to atjauno, bet 1940. gadā arhitektūras students Ansis Bērziņš uzsāk dievnama izrotāšanu.
Padomju okupācijas laikā baznīcas ēku postīja, 20. gadsimta astoņdesmitajos tā daļēji bija bez jumta. Pēc neatkarības atgūšanas dievnamu atjaunoja 1991. gadā.
Krimuldas baznīcas ēka ir Latvijas Republikas valsts nozīmes kultūras piemineklis no 1930. gada Pieminekļu valdes, vēlāk Valsts Kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcijas aizsardzībā ar Nr.6701.
Krimuldas baznīcas mācītāji
Līdz 1700. gada līdz 1851. gadam Krimuldas draudzei bija pievienota Svētā Pētera kapela (Peterscapelle) pie Pēterupes grīvas, tagadējo Saulkrastu teritorijā.
Andrejs Beluha
Andrejs Beluha (dzimis 1952) ir Latvijas krievu sabiedriskais darbinieks un uzņēmējs. Bijušais LKP Rīgas Proletāriešu rajona komitejas pirmais sekretārs, Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (1990-1993), ievēlēts no 64. Rīgas vēlēšanu apgabala. Bija viens no tiem deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju un iesaistījās frakcijā "Līdztiesība".
Krimuldas baznīca
Krimuldas mācītājmuiža
Blakus Krimuldas baznīcai, Runtiņupītes krastā uz paugura, sena pilskalna 1775. gadā cēlis zviedru izcelsmes Krimuldas muižas īpašnieks barons Magnuss fon Helmersens. Mācītājmuižā dzīvojuši mācītāji T. Šēnbergs, K. E. Pegau, K. K. Ulmanis, K. L. Bekmanis, kā arī citi; ēkas būvforma ir tradicionāla, maigi noapaļota, nedaudz smagnēja, vērtīgi mākslas pieminekļi bija 19. gadsimta sākuma durvju vērtnes, kas tagad aizstātas ar jaunām, restaurētas ir kāpnes vestibilā. Blakus atrodas „Vītagas”, senā zvaniķa māja.
Vecā kapsēta
Vecā kapsēta jeb Baronu kapi atrodas Krimuldas baznīcas teritorijā. Krimuldas baznīcas draudzes hronikā ir rakstīts, ka vecā kapsēta vairākkārt paplašināta.
Andrejs Beluha
Pēc deputāta pilnvaru beigām Andrejs Beluha bija uzņēmuma "Ziemeļu nafta" līdzīpašnieks un izpilddirektors.
Krimuldas baznīca
Vecā kapsēta
1820. gadā dienvidu pusē, kapsētai piešķīra jaunu zemes gabalu. Netālās Engelharta muižas īpašnieks K. fon Dāls iežogoja jauno gabalu un par to baznīcas konvents piešķīra viņam vietu dzimtas kapiem, ko ar kokiem vēlāk izveidoja, lai atšķirtos no pārējās kapsētas. Kapsētas visvecākā daļa bija iežogota ar laukakmeņu sētu.
1826.gadā iesvētīja otru zemes gabalu dienvidu pusē. Kapsētā atrodas arī grāfa Duntena kapliča, kas tikusi postīta I Pasaules kara laikā. Vecajā kapsētā apglabāts arī ilggadējais Krimuldas mācītājs Vilhelms Frīdrihs Valters ar saviem piederīgajiem. 1928. gadā Krimuldas draudze sabrukušo vārtu stabu vietā uzcēla divus baltus betona stabus un atjaunoja arī laukakmeņu sētu. Kapsētā atrodas arī ievērojamā sludinātāja brāļa Friča Ecbaha kapa piemineklis. Fricis Ecbahs miris 1909. gada septembrī, un viņa bēres organizēja Krimuldas muižas īpašnieku – firstu Līvenu ģimene.
Uliha iela
Uliha iela ir iela Liepājā, kas atrodas Vecliepājas apkaimē. Uliha iela sākas krustojumā ar Muitas un Roņu ielu, bet beidzas krustojumā ar Klaipēdas ielu. Ielas garums ir un to pilnībā klāj asfaltbetons. Kustība pa Uliha ielu norit abos virzienos un caur to kursē 1. autobusa, 2. autobusa, 6. autobusa maršruti. Ielas apbūve sastāv galvenokārt no pirmskara mūra un koka mājām, kā arī savrupmājām.
Uliha ielā 5 atrodas Liepājas Jūrniecības koledža, bet Uliha ielā 33 atrodas Liepājas Centra sākumskola.
1880. gadā iela tika nodēvēta par godu Liepājas pilsētas galvas Kārļa Gotlība Uliha vārdā, 1940. gadā tā tiek pārdēvēta par Viestura ielu, bet 1942. gadā atkal par Uliha ielu. 1945. gadā iela ieguva Uzvaras ielas nosaukumu. Mūsdienās to atkal sauc par Uliha ielu.
Akmeņdziras
Akmeņdziras ir ciems Ventspils novada Tārgales pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļu daļā 22 km no pagasta centra Tārgales, 17,9 km no novada centra Ventspils un 192,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies netālu no autoceļa P124 (Ventspils—Kolka).
Autobusu satiksme Liepājā
Autobusu satiksme Liepājā ir viens no sabiedriskā transporta veidiem Liepājā un tās tuvākajā apkārtnē.
Vēsture
1937. gadā Liepājas pilsētā uzsākta autobusu satiksme.
2014. gada martā Liepājas pilsētas ielās parādījās četrpadsmit "Mercedes-Benz" mazas ietilpības autobusi, savukārt 2015. gada maijā parādījās četrdesmit trīs jauni "Solaris" autobusi.
Autobusu sastāvi
2014. gadā sākās jaunu lielas un mazas ietilpības autobusu iepirkums. Kopā tika iegādāti piecdesmit septiņi jauni autobusi - četrpadsmit mazas ietilpības "Mercedes-Benz" autobusi un četrdesmit trīs lielas ietilpības "Solaris" autobusi.
Šobrīd "Liepājas autobusu parks" rīcībā ir 57 "Mercedes-Benz" Sprinter 513, 43 "Solaris Urbino 12" un 8 "Volvo" 8700LE autobusi.
Autobusu parki
Liepājas autobusu parku apkalpo viens autobusu parks, kurš atrodas Tosmarē.
Apmaksa par braucienu
No 2015. gada 1. jūnija braukšanas biļetes cena iepriekšpārdošanā bija 0,70 € (10 talonu blokā — 0,66 €), bet pērkot pie vadītāja 0,80 €. No 2023. gada 1. janvāra braukšanas biļetes cena pērkot iepriekšpārdošanā ir 0,90 € (10 talonu blokā — 0,85 €), bet pērkot pie vadītāja 1,50 €. Autobusā uzstādīti kompostieri, kas kompostrē uz biļetes mašīnas borta numuru, datumu un laiku. Savukārt ja biļete tiek pirkta pie vadītāja, tad pasažierim tiek izdota biļete-čeks, kurš nav jākompostrē.
Biļetes ir derīgas braukšanai visos Liepājas sabiedriskā transporta veidos.
Iespējams iegādāties arī dažādus abonementa braukšanas biļetes — dienas biļetes, nedēļas biļetes, darba dienu biļetes, brīvdienu biļetes, mēnešbiļetes un gada biļetes.
Shoklande
Shoklande (nl) ir bijusī sala, mūsdienās poldera sastāvdaļa, Nīderlandes Flevolandes provicē. Kā simbols nīderlandiešu cīņai pret ūdens stihiju Shoklande 1995. gadā tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Viduslaikos Shoklande bijis viens no visapdzīvotākajiem apvidiem Nīderlandē. Šeit darbojās osta un pārkraušanas punkts. Iesākumā tā bija pussala Zeiderzē līcī. Ap 15. gadsimtu, ceļoties jūras līmenim, tā kļuva par salu. To aizvien vairāk apdraudēja plūdi, līdz 1859. gadā valdība pieņēma lēmumi par salas evakuāciju. Uz salas palika tikai osta un bāka. 1942. gadā apkārtni nosusināja, izveidojot polderi, un ap bijušo salu tagad ir cietzeme.
89 (skaitlis)
89 (astoņdesmit deviņi) ir naturāls skaitlis, kas veselo skaitļu rindā atrodas starp 88 un 90. Gada astoņdesmit devītā diena ir 30. marts (garajā gadā 29. marts).
Romiešu skaitļu sistēmā astoņdesmit deviņi tiek pierakstīts šādi — LXXXIX, bet binārajā skaitīšanas sistēmā astoņdesmit deviņi ir 10110012, oktālajā skaitīšanas sistēmā — 1318 un heksadecimālajā skaitīšanas sistēmā — 5916. Astoņdesmit deviņi ir nepāra skaitlis.
Ķīmisko elementu periodiskā tabulā astoņdesmit deviņi ir aktīnija (Ac) atomskaitlis. Astoņdesmit deviņi arī ir ASCII kods "Y" simbolam, bet starptautisko tālsarunu kodu sarakstā šis kods nav piešķirts nevienai valstij.
Dejo ar zvaigzni! 3
"Dejo ar Zvaigzni! 3" ir televīzijas šova "Dejo ar zvaigzni" trešā sezona. Šis šovs tika pārraidīts televīzijas kanālā TV3 no 2010. gada 14. februāra. Šo raidījumu vadīja Valters Krauze un Jana Duļevska.
Hārvijs Lords
Hārvijs Herds Lords (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu vieglatlēts, 1900. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks.
Lords 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja divās vieglatlētikas skriešanas disciplīnās — 400 metros un 800 metros. Abās disciplīnās viņš startēja tikai kvalifikācijas kārtās, turpmākajām sacensību kārtām nekvalificējoties.
Narsarsuakas lidosta
Narsarsuakas lidosta (kl, dk) ir lidosta Grenlandes galējos dienvidos, Narsarsuakas apdzīvotajā vietā. Viena no divām civilajām lidostām (otra ir Kangerlusuakas lidosta), kas spēj uzņemt lielākus gaisa kuģus. Lidosta dibināta Otrā pasaules kara laikā 1941. gada jūlijā kā ASV kara bāze, kurā bāzējās aviācija, kas nodrošināja Atlantijas okeāna transportu pret vācu zemūdenēm. Tika uzcelts arī hospitālis ar 250 vietām. 1958. gadā, līdz ar Tules aviobāzes izveidi, ASV Narsarsuakas kara bāzi slēdza.
Liela daļa pasažieru lidostu izmanto tranzītam un ar lidmašīnām vai helikopteriem tiek nogādāti uz citām Grenlandes vietām.
Regulārie lidojumi:
Lords (uzvārds)
Lords (en; sieviešu dzimtē Lorda) ir angļu uzvārds.
Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Mihails Berdikovs
Mihails Berdikovs (1945) ir Latvijas krievu radioinženieris un sabiedriskais darbinieks. Bijušais Rīgas Elektromehāniskās rūpnīcas (RER) direktors, Latvijas Republikas Augstākās padomes deputāts (1990-1993), ievēlēts no 19. Rīgas vēlēšanu apgabala. Bija viens no tiem deputātiem, kas nebalsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju un iesaistījās frakcijā "Līdztiesība".
Everts Eloranta
No 1908. līdz 1914. gadam un 1917. gadā Everts Eloranta bija Eduskuntas deputāts no Somijas sociāldemokrātiskās partijas.
Somijas pilsoņu kara laikā 1918. gadā Eloranta bija Somijas tautas pilnvaroto padomes lauksaimniecības nodaļas pilnvarotais. Pēc tam, kad kaujā par Tamperi no Sarkanās gvardes virspavēlnieka amata alkoholisma dēl tika atcelts Ēro Hāpalainens, viņa vietā 20. martā iecelta trijotne: Everts Eloranta, Eino Rahja un Ādolfs Taimi. Kad karš bija zaudēts, Eloranta aizbēga uz Padomju Krieviju.
No 1921. līdz 1922. gadā Petrozavodskā strādāja par bibliotekāru. 1929. gadā Everts Eloranta saņēma PSRS pilsonību. 1930. gados strādāja Ļeņingradā.
Olivers un draugi
"Olivers un draugi" (en) ir 1988. gada amerikāņu kompānijas Walt Disney Feature Animation uzņemta muzikāla animācijas filma, kuras pirmizrāde norisinājās. Filmas režisors ir Džordžs Šribners. Galvenos tēlus angļu valodā ierunājuši Džoijs Lourenss, Billijs Džoels, Natālija Gregorija, Čīčs Marins, Beta Midlere, Roberts Lodža, Ričards Maligans, Rosko Lī Brauns un Šerila Lī Ralfa. Šī ir Volta Disneja animācija studijas 27. pilnmetrāžas animācijas filma.
FAI
FAI var būt:
Johans Heinrihs Kants
Johans Heinrihs Kants (dzimis, miris ) bija vācbaltiešu skolotājs un luterāņu mācītājs. Kēnigsbergas filozofa Imanuela Kanta jaunākais brālis.
Izcelsme
Kanta dzimta pa tēva līniju cēlusies no tolaik pārsvarā kursiskās izcelsmes iedzīvotāju apdzīvotās Šilutes apkārtnes tagadējā Lietuvā, kaut arī viņš pats dzīves nogalē minēja par savu it kā skotisko izcelsmi. Droši zināms, ka viņa vectēvam Hansam Kantam piederēja muižiņa Kummetter Keller (kuršu valodā Muiszen, Muißen, Muißeningen — 'muiža'), kuru viņš 1698. gadā par 100 dālderiem pārdeva kādam Andrietim Vilkam (Andrietis Wilks). Uzskata, ka uzvārds Kants cēlies no Kantvaiņu (Kantweinen) ciema nosaukuma, kas savukārt saistāms ar prūšu vārdu "kokle" (kantele, kantils).
Biogrāfija
Johans Heinrihs Kants ir dzimis 1735. gada 28. novembrī Kēnigsbergā (tagad Kaļiņingrada) amatnieka Johana Georga Kanta daudzbērnu ģimenē, kas tomēr spēja nodrošināt diviem dēliem studijas universitātē. Viņa vecākais brālis Imanuels (1724—1804) kļuva par slavenu domātāju un savas filosofijas skolas izveidotāju.
Pēc teoloģijas studijām Kēnigsbergas universitātē Johans Heinrihs Kants 1758. gadā pārcēlās uz dzīvi Kurzemes un Zemgales hercogistes teritorijā, kur strādāja kā mājskolotājs. No 1763. gadā viņš bija mājskolotājs Šķēdes muižā, bet 1775. gadā tika iecelts par Jelgavas pilsētas skolas konrektoru. Tajā pašā gadā viņš apprecējās ar Mariju Hāfemani (Havemann) un viņu ģimenē piedzima pieci bērni.
1781. gadā Johanam Heinriham Kantam beidzot izdevās dabūt luterāņu mācītāja vietu Vecsaules draudzē (Altrahden), kur viņš turpināja nodarboties ar latviešu zemnieku bērnu skološanu.
Miris 1800. gada 22. februārī Vecsaulē.
Šaurlapu ežgalvīte
Šaurlapu ežgalvīte ir vilkvālīšu dzimtas augu suga (pēc APG III sistēmas). Suga ir reti sastopama Eiropā, visvairāk atradņu ir Skandināvijā un Lielbritānijā. Latvijā šaurlapu ežgalvīte ir sastopama ļoti reti, galvenokārt Rīgas un Cēsu apkaimes ezeros. Savrupas atradnes ir konstatētas arī valsts DA daļā.
Suga aug ezeros ar smilšainu pamatu, piekrastes joslā 0,2-1,3 m dziļumā. Veido nelielas, parasti blīvas grupas. Atradņu skaits, salīdzinot ar kādreizējo izplatību, mūsdienās būtiski sarucis. Ezeru piesārņošana un izbradāšana seklūdens joslā negatīvi ietekmē sugas populācijas. Ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.
Apraksts
Šaurlapu ežgalvīte ir daudzgadīgs ūdensaugs. Stublāja garums (parasti 0,5-1,5 m) variē atkarībā no augšanas vietas dziļuma. Lapas ir 0,5-0,8 cm šauras un līdz 70 cm garas, peldošas. Ziedkopa diezgan blīva, bez zariem, paceļas virs ūdens. Garākās seglapas pamats pie ziedkopas uzpūsts, ar plēvjainu malu. Vīrišķo ziedu galviņas 2-4, ziedkopas galā ļoti tuvu cita pie citas. Zemāk cieši zem ziedkopas vīrišķās daļas ir 2-4 sievišķo ziedu galviņas; tās sēdošas (apakšējās ar kātu), tuvu cita pie citas. Seglapas pie sievišķo ziedu galviņām ziedkopu parasti pārsniedz. Irbuļa palieka ar drīksnu īsāka nekā auglis, irbuļa palieka pie augļa taisna. Auglis ir 0,3-0,4 cm garš ar iežmaugu, vārpstveidīgs. Miklās krastmalās sastopama arī sauszemes forma, kam stublāja garums nepārsniedz 20-30 cm, bet lapas ir vēl īsākas. Zied jūnijā un jūlijā.
Terehova (Zaļesjes pagasts)
Terehova ir skrajciems Ludzas novada Zaļesjes pagastā, Latvijas austrumu pierobežā. Izvietojies pagasta austrumos, pie pašas Krievijas robežas, 5,7 km attālumā no pagasta centra Zaļesjes, 6,9 km — no Zilupes, 39 km no novada centra Ludzas, un 307 km — no Rīgas. Ciemā atrodas robežkontroles punkts „Terehova”.
Māra Poļakova
Māra Poļakova ir latviešu tulkotāja. Tulko no krievu, vācu, angļu, sengrieķu, latīņu, jidiša, ebreju un ukraiņu valodas. Piedalījusies jaunā Bībeles tulkojuma izstrādē. 2010. gadā ieguvusi Latvijas Literatūras gada balvu kategorijā "Izcilākais tulkojums 2009." par S. Klārkas "Džonatans Streindžs un misters Norels" tulkojumu latviešu valodā.
Bjērns Šifss
Bjērns Nilss Ūlofs Šifss (sv; dzimis 1947. gada 20. aprīlī Vansbro, Zviedrijā) ir zviedru dziedātājs, dziesmu autors, aktieris un scenārists.
1962. gadā Bjērns Šifss izveidoja savu pirmo mūzikas grupu Slam Creepers'. Grupa savu darbību beidza 1969. gadā, bet trīs gadus vēlāk Šifss pievienojās jaunai grupai Blåblus. Grupa, izmantojot nosakumu Blue Swede, izdeva singlu Hooked on a Feeling, kas 1974. gadā sasniedza pirmo pozīciju Billboard Hot 100 singlu topā. Blue Swede bija pirmie Zviedrijas mākslinieki, kas sasniedza šo pozīciju. Divus gadus vēlāk mūziķis pameta grupu, lai uzsāktu solo karjeru. 1975. gadā Šifss ierakstīja duetu Med varann ar Anni Fridu Lingstadi viņa 1975. gada albumam Schiffz.
Mākslinieks spēlēja šķīrējtiesneša lomu mūzikla "Šahs" konceptalbumā. Viņa ierakstītā dziesma The Arbiter tika izdota kā singls, kā arī izveidots videoklips dziesmai. Šifss arī ierakstīja vairākas demo versijas šim albumam, tai skaitā One Night in Bangkok, kuru vēlāk ierakstīja Murejs Heds un tā kļuva par hitu visapkārt pasaulei, sasniedzot 3. vietu ASV un 1. vietu vairākos Eiropas singlu topos. Šifss nespēlēja lomu mūzikla uzvedumos, tikai mūzikla LP ierakstā.
1984. gadā Povels Ramels izsniedza Bjērnam Šifsam Karamelodiktstipendiet stipendiju.
Bjērns Šifss ir divas reizes pārstāvējis Zviedriju Eirovīzijas dziesmu konkursā — 1978. gada konkursā un 1981. gada konkursā. 2000. gadā viņš vadīja Melodifestivalen, Eirovīzijas dziesmu konkursa Zviedrijas atlasi.
2002. gadā viņš izdeva populāru hitu Zviedrijā Håll Mitt Hjärta (lv). Dziesma atradās Zviedrijas singlu topā no 2003. gada 27. aprīļa līdz 2006. gada 8. janvārim, kopumā 142 nedēļas.
Loņki (Kalniešu pagasts)
Loņki ir ciems Kalniešu pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 288 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V627.
Starptautiskā aviācijas sporta federācija
Starptautiskā aviācijas sporta federācija (fr, FAI) ir vispasaules aviācijas sporta organizācija. Tā ir starptautiska nevalstiska bezpeļņas organizācija, kuras pamatmērķis ir sekmēt aeronautikas un astronautikas aktivitātes visā pasaulē, reģistrēt pasaules un kontinentālos sasniegumus gaisa kuģošanā un kosmonautikā un koordinēt starptautisku sacensību organizēšanu. To atzīst Starptautiskā Olimpiskā komiteja. Federācija dibināta 1905. gadā. Galvenā mītne atrodas Lozannā, Šveicē. Latviju FAI pārtāv Latvijas Aeroklubs.
Vēsture
Federācija dibināta Parīzē 1905. gada 12.—14. oktobra konferencē, kas tika organizēta saskaņā ar tā paša gada Olimpiskā kongresa rezolūciju par nepieciešamu dibināt starptautisku asociāciju, kas koordinētu lidošanas sportu. Konferencē piedalījās astoņu valstu pārstāvji: Beļģija (Aero Club Royal de Belgique, dibināts 1901. gadā), Francija (Aéro-Club de France, 1898), Vācija (Deutscher Aero Club e.V.), Lielbritānija (Royal Aero Club, 1901), Itālija (Aero Club d'Italia, 1904), Spānija (Real Aero Club de España, 1905), Šveice (Aero-Club der Schweiz, 1900) un ASV (Aero Club of America, 1905).
Aktivitātes
Federācija koordinē starptautiskās aktivitātes dažādās gaisa kuģošanas disciplīnās, katru no kurām pārvalda atsevišķa komisija:
Gulruhbegima Tohirdžonova
Biogrāfija
2011. gadā izcīnījusi bronzas medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U12 meiteņu grupā. 2015. gadā uzvarējusi Āzijas junioru šaha čempionātā U20 meiteņu grupā. 2017. gadā Āzijas 3.4 zonas turnīrā ieņēmusi otro vietu aiz Dinaras Saduakasovas un izcīnījusi tiesības piedalīties 2018. gada Pasaules sieviešu šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas. 2018. gadā uzvarējusi Uzbekistānas sieviešu šaha čempionātā. 2018. gadā Hantimansijskā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas 1. kārtā uzvarējusi Alinu Kašlinsku, 2. kārtā uzvarējusi Taņu Džunji, 3. uzvarējusi Valentīnu Guņinu, bet ceturtdaļfinālā zaudējusi Dzjui Veņdzjuņai.
Divas reizes pārstāvējusi Uzbekistānas komandu Pasaules šaha olimpiādēs (2016, 2018).
2020. gadā pārcēlusies uz dzīvi ASV. 2021. gada oktobrī izcīnījusi 2. vietu ASV sieviešu šaha čempionātā. 2022. gada oktobrī Sentluisā ierindojusies 8. vietā ASV sieviešu šaha čempionātā. 2022. gadā Tohirdžonova bijusi ASV sieviešu šaha komandas sastāvā, kad šī komanda ierinodjusies 4. vietā 44. sieviešu šaha olimpiādē.
Par panākumiem turnīros FIDE 2015. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 2016. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Gubina
Gubina var būt:
Āsiātas lidosta
Āsiātas lidosta (kl, dk) ir lidosta Grenlandes rietumos, Āsiātas apdzīvotajā vietā. Bez pasažieru lidojumiem, lidosta nodrošina Disko līča apmetņu apgādi. Ziemas sezonā pasažieru lidojumu skaits ir lielāks, vasaras sezonā satiksmi nodrošinot pa jūru.
Elza Žiglevica
Elza Žiglevica (1898. gada 24. augusts–1919. gada 29. oktobris) bija latviešu studente, Sieviešu palīdzības korpusa brīvprātīgā. Viena no trim sievietēm, kas apbalvota ar Lāčplēša Kara ordeni (pēc nāves).
Biogrāfija
Elza Žiglevica dzimusi 1898. gada 24. augustā Bērzmuižas pagastā ārsta ģimenē. Bērnību pavadījusi Slokā. Mācījusies Lomonosova ģimnāzijā Rīgā un vēlāk Barbaras fon Dervicas ģimnāzijā Maskavā kur apguvusi mājskolotājas amatu ar specializāciju matemātikā. 1916. gadā apmeklējusi Maskavas augstākos sieviešu kursus kur divus semestrus studējusi matemātiku. 1917. gadā atgriezusies Rīgā un iestājusies vācu okupācijas iestāžu izveidotās Baltijas Tehniskās augstskolas Komerczinību fakultātē. Paralēli strādājusi par skolotāju Latviešu Izglītības biedrībā. 1918. gadā strādājusi Latvijas preses birojā kā angļu preses referente. 1919. gada septembrī iestājusies jaundibinātās Latvijas augstskolas Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātē.
Elza Žiglevica kļuva par vienu no trim sievietēm, kas apbalvotas ar Lāčplēša Kara ordeni. Ordenis piešķirts 1928. gadā par drosmi un pašaizliedzību, atbalstot Latvijas armijas karavīrus, to saņēma viņas vecāki. Ņemot vērā, ka šo apbalvojumu piešķīra tikai karavīriem, viņa pēc nāves tika ieskaitīta armijā. Elza Žiglevica kļuva par pēdējo Lāčplēša Kara ordeņa ieguvēju. Viņas vārds līdz ar 17 citiem studentiem, kas krituši Brīvības cīņās, tika iegravēts piemiņas plāksnē, ko 1922. gadā atklāja Latvijas Universitātes svētku zālē (tagad – Mazā aula).
Skuju upurakmens
Skuju upurakmens ir dižakmens, kas atrodas Cēsu novada Amatas pagasta ziemeļu daļā. Akmens atrodas pie Skujas upes, apmēram pusceļā starp Aparniekiem un Skujas upes ieteci Amatā.
Iespaidīgā izmēra akmens ir apaļīgas formas sarkanā rapakivi granīta veidojums. Tas atrodas grūti pieejamā vietā. Nosaukums un nostāsti, ka šeit kristīti bērni, varētu liecināt par piederību seno kulta objektu kategorijai. Vietējie iedzīvotāji akmeni saukuši vienkārši par Akmeni. Nostāsti arī vēsta, ka pavasari Jurģu diena rītā ļaudis esot gājuši uz Akmeni Ūsiņam mielastu aiznest, lai tas cauru gadu gādātu par zirgiem un bitēm.
Progress (11F615A15)
Progress (ru), zināms arī kā 7K-TG (7К-ТГ), GRAU indekss 11F615A15 (11Ф615А15), bija PSRS bezpilota kosmosa kravas kuģu sērija. 43 transportkuģus no 1978. līdz 1990. gadam izmantoja orbitālo staciju Saljut-6, Saljut-7 un Mir apgādei. Tos nomainīja modernizēts kuģis Progress-M.
1970. gados tika projektēta jaunas paaudzes orbitālā stacija, kuras apgādei bija vajadzīgi apgādes kuģi, jo pirmās stacijas bija paredzētas tikai pāris mēnešu darbam. Rekordīsā laikā (četros gados) tāds tika izprojektēts un izgatavots.
Progress tika veidots uz pilotējamā kosmosa kuģa Sojuz 7K-T bāzes. Nolaižamais aparāts tika nomainīts ar nehermētisku papilduzpildes komponentu nodalījumu (отсек компонентов дозаправки), kurā bija iemontētas degvielas un oksidētāja tvertnes, kā arī pārsūknēšanas iekārtas. Līdz ar to kosmosa stacijas dzinējsistēmu varēja uzpildīt ar degvielu. Orbitālais nodalījums bija hermētisks; tajā tika ievietota krava, kuru kosmonauti varēja izkraut caur lūku. Tā pat kā 7K-T, arī 7K-TG nebija apgādāts ar saules baterijām, tas elektroenerģiju saņēma no akumulatoru baterijām (autonomā lidojumā) vai no stacijas elektrosistēmas. Pirmajiem Progress maksimālais darbības ilgums bija 33 dienas, to skaitā trīs dienas autonomā lidojumā, pārējo laiku — pievienotam stacijai. Vēlāk darbības ilgums tika pagarināts, un visilgāko laiku (75 dienas) kosmosā pavadīja Progress-38.
Pirmais transportkuģis Progress-1 orbītā tika palaists. Pirmie 12 Progress lidoja uz staciju Saljut-6. Nākamie 13, ieskaitot Kosmos-1669 — uz Saljut-7. Pēdējie 18 — uz Mir.
Parmas province
Parmas province ir viena no Itālijas provincēm  valsts ziemeļrietumu daļā, Emīlijas-Romanjas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Parma. Parmas province sīkāk iedalās 44 komūnās.
Francijas Otrā republika
Francijas Otrā republika, oficiāli Francijas Republika (franču: République française), pastāvēja no 1848. gada 23. februāra revolūcijas uzvaras līdz 1852. gada 2. decembrim, kad Valsts prezidents Luijs-Napoleons Bonaparts pasludināja Francijas Otrās impērijas izveidošanu.
Izveidošana
Abas valdības vienojās par kompromisu. Revolucionāri nevēlējās atkārtot 1830. gada revolūcijas kļūdu, kad parlaments izvēlējās turpināt monarhiju, un visu varu pārņēma Pagaidu valdība, kuru veidoja republikāņi un sociālisti. 24. februāri Pagaidu valdība pasludināja vispārējas strādnieku "tiesības uz darbu", bet 8. martā Parīzes strādniekiem piešķīra ieročus. Pirmajās nedēļās Parīzes radikāļos valdīja cerība, ka izveidosies patiesi jauna republika, kas balstīsies sociālisma principos. Taču Pagaidu valdības lielākā daļa aprobežojās ar mērķi ieviest vispārējās vēlēšanu tiesības un nodot varu vēlētai Satversmes sapulcei, kuras vēlēšanas notika 23. aprīlī. Sociālisti vēlējās vēlēšanas veikt vēlāk, lai dotu laiku konservatīvajās provincēs un laukos nostiprināties republikānismam.
Valdība atcēla 1835. gadā ieviestos preses brīvības ierobežojumus, 27. aprīlī atcēla verdzību Francijas kolonijās, un nāvessodu politieslodzītajiem. Darba dienas garumu oficiāli saīsināja līdz 10 stundām. Bezdarbnieku nodarbināšanai izveido Nacionālās darbnīcas (les Ateliers nationaux).
Satversmes sapulces vēlēšanas
Republikas valdība piešķīra balsstiesības visiem vīriešiem, palielinot balsotāju skaitu no aptuveni 250 000 līdz gandrīz 10 miljoniem. Konservatīvajos tas izraisīja bailes par to, ka iedzīvotāji ievēlēs kreisos radikāļus, kuru mērķis ir demokrātiskas un sociālas republikas izveidošana, kamēr realitātē laukus joprojām kontrolēja konservatīvā aristokrātija un katoļu garīdzniecība, kas paziņoja par atbalstu republikai, īsti nepieņemot liberālās vērtības.
1848. gada 23. un 24. aprīlī notika Satversmes sapulces vēlēšanas, kurās no 880 deputātu vietām 600 ieņēma republikāņi, 200 ieguva Viktora Igo vadītie konservatīvie, bet sociālistiski noskaņotie radikāļi saņēma 705 000 balsis un 80 vietas. 4. maijā Satversme sanāca uz pirmo sapulci un 9. maijā apstiprināja jaunu valdību - Izpildkomisiju, piecu cilvēku sastāvā.
Radikāļu sacelšanās
Uzreiz pēc revolūcijas izveidotās, valsts finansētās nodarbinātības programmas daudzi strādnieki un kreisie politiķi uzskatīja par alternatīvu risinājumu kapitālistiskajai industrializācijai. Turīgās iedzīvotāju daļas bailēm par radikālā jakobīņu terora atgriešanos tagad pievienojās bailes par privātīpašumu zaudēšanu. Deputātu vairākums pārstāvēja turīgās šķiras, kas bija gatavas nepieļaut revolucionārā Parīzes pūļa varu.
Vēlēšanu iznākums izraisīja tieši tādu Parīzes strādnieku reakciju, no kādas konservatīvie un mērenie deputāti bija baidījušies. 15. maijā Parīzē notika protesta demonstrācija, kurā piedalījās 150 000 cilvēku. Demonstranti iebruka Satversmes sapulces ēkā, pieprasot nekavējoties ieviest nodokli bagātniekiem, un darba kooperatīvu izveidošanu. Sekoja radikāļu un republikāņu politisko klubu slēgšana un sociālistu līderu aresti.
Tikmēr, pasludinātās tiesības uz darbu nozīmēja, ka bezdarbnieki tika nodarbināti nevajadzīgā grāvju rakšanā vai vienkārši saņēma nelielu atalgojumu par neko. 22. jūnijā Satversmes sapulce paziņoja par Nacionālo darbnīcu slēgšanu. Bez darba palika 117 000 strādnieku un vēl 50 000, kas bija gaidījuši rindā uz vietu darbnīcās.
Parīzē sākas strādnieku sacelšanās, Jūnija dienas, kuras 26. jūnijā asiņaini apspieda Nacionālās gvardes un armijas vienības. Satversmes sapulce izsludināja ārkārtas stāvokli, atlaida Izdpildkomisiju un par pagaidu diktatoru iecēla ģenerāli Kavinjaku (Cavaignac). Sacelšanās apspiešanas laikā nogalināja 1500 dumpiniekus, vēl 12 000 aizdomās turēto dumpinieku tika arestēti un 4300 izsūtīti uz Alžīriju. Savas varas beigās Kavinjaks pieņēma virkni lēmumu, kas atkal palielināja preses kontroli, ierobežoja politiskās brīvības un pagarināja darba dienas ilgumu.
Politiskā reakcija
Pēc Parīzes sacelšanās apspiešanas pat liela daļa republikāņu sāka atbalstīt stingro kursu, sākās politisko un preses brīvību ierobežošana un sapnis par sociālu republiku nepiepildījās. Tas nebija populārs zemnieku vidū, kas sūdzējās par jaunajiem nodokļiem, un buržuāzijas vidū, kurai nebija pieņemams sociālistu radikālisms. Bailes no sociālistu radikālisma radīja labu augsni politiskajai reakcijai un vēlmei pēc stingras varas atjaunošanās, ko drīz izmantoja Luijs-Napoleons.
1848. gada 4. novembrī pieņemtā konstitūcija pasludināja demokrātisku republiku, vispārējas vīriešu balsstiesības un varu atdalīšanu, kurā pastāv vienpalātas parlaments ar 750 deputātiem, ko ievēl uz trīs gadiem, Valsts Padome un parlamentam atbildīgs Valsts Prezidents, ko ievēlē tautas balsojumā uz vienu četrus gadus ilgu termiņu. Līdzīgi kā Jūlija monarhijā, valdības ministrus ieceļ prezidents, un tie neatbild parlamentam. Prezidentam arī piešķir tiesības atlaist parlamentu. Izveidojas pusprezidentāla republika, kurā valda monarhisti.
Luija-Napoleona prezidentūra
Revolūcijas un republikas redzamāko līderu neveiksmes un asās cīņas noveda pie tā, ka vēl tikai dažus gadus iepriekš politiski nenozīmīgais Luijs-Napoleons kļuva aizvien populārāks sabiedrības slāņos, kas valstī vēlējās stabilitāti un drošību no sociālistu uzvaras. Jau 28. februārī Luijs-Napoleons no Londonas ieradās Parīzē, no kuras viņu uzreiz izraidīja jaunā republikas valdība. Taču 4. jūnija papildvēlēšanās viņam izdodas iegūt vietu Satversmes sapulcē. Politisko un ekonomisko problēmu plosītajā valstī Luijs-Napoleons atdzīvina mītu par Pirmās impērijas mieru un kārtību. Lai izvairītos no iesaistīšanās Parīzes politiskajos nemieros, Luijs-Napoleons atsakās no deputāta krēsla, un atgriežas Londonā, izvairoties no Jūnija dienām. 18. septembra papildvēlēšanās viņu atkal ievēl Satversmes sapulcē. Viņa augošās popularitātes ietekmē pat republikāņu vadoņi kļūst par Luija-Napoleona atbalstītājiem.
1848. gada 10. decembra prezidenta vēlēšanās Luijs-Napoleons uzvar, saņemot 5 miljonus (74%) balsu un izveido konservatīvu valdību. Viņa ievēlēšana par Valsts prezidentu nozīmē, ka republika ilgi nepastāvēs, jo viņa mūža mērķis ir Bonapartu dinastijas atjaunošana. Savu programmu viņš definē šādi: "Napoleona vārds pats par sevi ir programma. Iekšpolitikā tas nozīmē kārtību, varas autoritāti, reliģiju un cilvēku labklājību; aiz valsts robežām tas nozīmē nacionālu pašcieņu. Šo politiku, kas sākās ar manu ievēlēšanu, es turpināšu vadīt, ar Nacionālās sapulces un cilvēku atbalstu, līdz tās galīgai uzvarai."
Satversmes sapulce savu darbu beidz 1849. gada 29. janvārī un nosaka jaunas parlamenta vēlēšanas uz 13.-14. maiju. Luijs-Napoleons līdz vēlēšanām nav izveidojis spēcīgu Bonapartistu partiju, un parlamentā viņa ietekme joprojām ir ļoti vāja. No 705 deputātu vietām jaunajā Nacionālajā sapulcē 450 iegūst konservatīvie spēki no tā dēvētās "Kārtības partijas", 180 iegūst demokrātiskie sociālisti un tikai 75 vietas iegūst iepriekš dominējošie republikāņi. Skaidri iezīmējas labā un kreisā spārna ietekme. Lai arī konservatīvie deputāti bija Luija-Napoleona politiskie pretinieki, visi tradicionālie spēki valstī bija vienoti bailēs no demokrātisko sociālistu pieaugošās ietekmes, kas bija uzrādījusies vēlēšanu rezultātos ne tikai lielajās pilsētās, bet arī lauku reģionos.
1850. gada marta un aprīļa Nacionālās asamblejas papildvēlēšanās negaidītus panākumus gūst demokrātiskie sociālisti un sākas konservatīvo reakcija. 31. maijā tiek pieņemts jauns Vēlēšanu likums, ar kuru vēlētājam jāpierāda vismaz trīs gadu dzīvesvieta vienā adresē, tā samazinot strādnieku un zemnieku balsotāju skaitu par gandrīz 30%. Parīzē balsstiesīgo skaits saruka no 225 192 uz 80 894.
16. jūlija Preses likums ievieš drošības naudu iemaksu, lai nepieļautu "nepieņemamu uzvedību". Politisko klubu un savienību likums tiek izmantots, lai ierobežotu republikāņu klubu darbību.
Ja Luijs-Napoleons šajā laikā cer tikai uz savas prezidenta varas nostiprināšanu, tad Asamblejā pastiprinās monarhisti, kas vēlas monarhijas atjaunošanu. Bailēs no “sarkano” uzvaras 1852. gada vēlēšanās, viņi sāk sarunas par monarhijas atjaunošanu,
1850. gada rudenī Luijs-Napoleons apceļo reģionus ar runām, kurās ierosina konstitūcijas izmaiņas, lai panāktu savu ievēlēšanu uz otro termiņu. Viņš veic izmaiņas valdībā un armijā, nostiprinot savu kontroli. Saasinās Asamblejas un Prezidenta konflikts. Prezidents apvaino parlamentu savu pilnvaru ierobežošanā un aizstāv vispārējo balsstiesību atjaunošanu. 1851. gada 19. jūlijā Asambleja noraida Luija-Napoleona konstitūcijas izmaiņu plānu un 20. augustā Prezidents sāk apvērsuma plānošanu. 14. oktobrī Asambleja atkārtoti noraida vispārējo balsstiesību atjaunošanu un 13. novembrī atkal noraida piedāvātās konstitūcijas izmaiņas.
Varas sagrābšana
Luijs-Napoleons iegūst armijas uzticību, kad 1851. gada 26. novembrī armijas ģenerāļi slepeni zvēr uzticību Prezidentam. Lai arī viņu lielākā daļa ir vecās monarhijas un nevis Bonaparta atbalstītāji, vēl vairāk viņiem nepatīk politiķi un Nacionālā asambleja. Naktī uz 1851. gada 2. decembri Luijs-Napoleons īsteno valsts apvērsumu - atlaiž Asambleju, atjauno vispārējās vēlēšanu tiesības, arestē visu partiju vadītājus un pasludina mērķi pārveidot valsts iekārtu. Parlamentārieši nobalso par Luija-Napoleona atcelšanu no amata, taču paši tiek arestēti. Protestos pret apvērsumu Parīzē tiek nogalināti ap 200 cilvēku, pretestība izceļas arī reģionos, kur demokrātisko sociālistu atbalstītāju grupas izrāda pretestību, taču nesaņem norādes no centra. Armijai ieviešot kārtību valstī, 26 000 cilvēku arestē, 9530 deportē uz Alžīriju un 250 nosūta uz cietumu Kajennā. 32 valsts departamentos ievieš karastāvokli.
Luija-Napoleona turpmāko varu raksturo regulāri referendumi, kuru pozitīvajos rezultātos valdnieks balstīja savu leģitimitāti. Jau 1851. gada 20.-21. decembrī notiek referendums, kas piešķir Prezidentam plašākas pilnvaras un tiesības veidot jaunu konstitūciju. Tā balstās uz Napoleona I konstitūciju un to pieņem 1852. gada 14. janvārī. Konstitūcija atzīst franču revolūcijas sasniegumus, prezidentam ievieš 10 gadu pilnvaru termiņu, ar tiesībām nominēt pēcteci. Prezidents ir atbildīgs tikai tautai, kuras atbalstu viņš gūst referendumos. Prezidentam pieder izpildvara un likumdevēja vara.
1852. gada 29. februārī un 14. martā notiek jaunas Likumdošanas sapulces vēlēšanas kurās, ņemot vērā partiju aizliegumu, 253 vietas iegūst Bonapartisti, 7 monarhisti un 3 republikāņi. 1852. gada janvārī tiek pieņemta jauna konstitūcija, kurā prezidenta termiņš tiek noteikts uz 10 gadiem ar tiesībām tikt pārvēlētam.
Kinguafjorda
Kinguafjorda (de) ir bijusī Vācijas polārstacija Arktikā, izveidota Pirmā Starptautiskā polārā gada programmas ietvaros. Izvietota Bafina Zemes Kamberlendas līča ziemeļu galā. Mūsdienās administratīvi ietilpst Kanādas Nunavutas teritorijā.
Vēsture
Stacija izveidota 1882. gada augustā Kamberlendas līča ziemeļu atzara Klīrvotera (Kinguas) līča ziemeļu krastā, 5 km uz ziemeļiem no Ziemeļu polārā loka. Ekspedīcija ieradās Bafina salā 21. augustā ar kuģi Germania. Par ekspedīcijas vadītāju tika nozīmēts fiziķis Vilhelms Gīze (Wilhelm Giese), ekspedīcijā vēl tika piesaistīti astronoms Ambronns, dabaszinātnieks Šlīphake, meteorologs Mīleizens, matemātiķis Abess un mehāniķis Sēmans, kā arī vairāki strādnieki.
Paralēli pamatekspedīcijai uz Arktiku ar kuģi Harmony tika nosūtīts K. R. Kohs, kurš Labradoras pussalas piekrastes morāviešu misijās izveidoja sešas meteoroloģiskās palīgstacijas (Hebrona, Okaka, Naina, Zoara, Houpdeila un Ramaha). Pats Kohs pārziemoja Nainā, kur veica meteoroloģiskos un ziemeļblāzmas novērojumus. Dažās no šīm stacijām novērojumi tika turpināti vairākus gadus.
Kinguafjordas stacijā novērojumu programma tika veikta no 1882. gada 12. septembra līdz 1883. gada 9. septembrim. Tika veikti meteoroloģiskie, magnētiskie, ziemeļblāzmas novērojumi, kā arī ģeoloģiskie, botāniskie, zooloģiskie un etnogrāfiskie pētījumi.
27. nodaļa
"27. nodaļa" (en) ir 2007. gada ASV biogrāfiska drāma, kuras režisorsun scenārija autors ir Džarets Šefers. Galvenās lomas filmā atveido Džareds Leto, Džūda Frīdlanders un Lindsija Loena. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
Filma ir par Marku Deividu Čepmenu, kurš nogalināja Džonu Lenonu.
Terehova
Terehova var būt:
Ķēdes velkonis
Ķēdi izcēla ārā no ūdens tai slīdot pa bomi kuģa priekšgalā, pēc tam to vilka pa klāju kuģa diametrālajā plaknē līdz kuģa vidusdaļā izvietototajam ķēdes dzinējam. Jaudas pārnese no tvaika dzinēja uz ķēdi parasti tika realizēta izmantojot spoles vinču. No šejienes ķēdi aizvadīja pa klāju līdz citam bomim pakaļgalā, kur to atkal ielaida upē. Pārvietojot pakaļgala bomi un grozot divas stūres, priekšgalā un pakaļgalā, no borta uz bortu, bija iespējams ieguldīt ķēdi atpakaļ upes centrā pat tad, kad velkonis gāja upes līkumos.
Vēsture
Ķēdes velkoņu navigācija izraisīja revolūciju Eiropas iekšējo ūdeņu kuģniecībā rūpnieciskās revolūcijas laikā 19. gadsimta otrajā pusē un aizstāja līdz tam ierasto baržu vilkšanu ar darba dzīvniekiem vai cilvēkiem. Šo upju kuģu ķēdes piedziņa optimāli izmantoja šajā periodā vēl salīdzinoši mazjaudīgos tvaika dzinējus. Papildus tam, velkoņi bija īpaši labi piemēroti šī laikmeta upju navigācijas smagajiem apstākļiem: daudzas upes bija seklas vai ar spēcīgu straumi un tādējādi ierobežoja dzenrata tvaikoņu izmantošanu. Rezultātā drīz ķēdes velkoņus izmantoja daudzās upēs visā Eiropā. Tomēr 20. gadsimta pirmajā pusē to pozīcijas aizvien biežāk apdraudēja jaudīgāko dzenrata tvaikoņu konkurence. Šos procesus paātrināja upju pārveide kanālos.
Pirmo ķēdes velkoņu projektēšana un to būves tehniskie posmi norisinājās 19. gadsimta vidū, īpaši Francijā. Visu vēlāko ķēdes velkoņu prototips Elbas, Nekāras un Mainas upēs bija franču tvaika upju kuģis La Ville de Sens, kuru uzbūvēja vācu inženieris M. Dietzs (M. Dietz) ap 1850. gadu Bordo. Kuģi ekspluatēja Sēnas augštecē starp Parīzi un Montro — Fot — Jonnu (Montereau-Fault-Yonne). Tā, tehniskajā ziņā, progresīvais darbības princips un uzbūves īpatnības tika pārņemtas visos vēlākajos Eiropas ķēdes tvaikoņos.
Uzbūve
Šo simetriski projektēto kuģu korpuss priekšgalā un pakaļgalā gandrīz sakrita ar ūdens līmeni. Šāda uzbūve samazināja jaudu, kāda nepieciešama, lai paceltu velkamo ķēdi uz kuģa priekšgala un arī samazināja pašu priekšgala iegrimi. Lielāks kuģa augstums tā vidusdaļā padarīja vieglāku tvaika dzinēja ievietošanu. Šāda klāja forma, zema priekšgalā un pakaļgalā, bet augstāka centrā, ir tipiska visiem vēlāk būvētajiem ķēdes velkoņiem.
Pasažieru vilciens
Valsts akciju sabiedrība "Pasažieru vilciens" ir uzņēmums, kas veic iekšzemes sabiedriskā transporta pakalpojumus, pārvadājot pasažierus pa dzelzceļu visā Latvijas teritorijā. Latvijas valstij pieder 100 % "Pasažieru vilciens" kapitāla daļu, un to turētājs ir Satiksmes ministrija. AS "Pasažieru vilciens" meitas sabiedrība ir AS "VRC Zasulauks" (51% līdzdalības daļu kapitālā).
Ķēdes velkonis
Manevrēšana un navigācija
Ķēžu velkoņu ķēde bija "brīvi" ieguldīta upes gultnē lielās distancēs, līdz pat vairāku simtu kilometru garumā. Tikai masīvās ķēdes svars, kurš bija ap 15 kilogramiem metrā vai 15 tonnām kilometrā, un tās dabīgā berze gar upes gultnes smiltīm un akmeņiem, nodrošināja nepieciešamo pretestību, lai ķēdes velkonis un ar to saistītās baržas varētu vilkt sevi gar ķēdi. Ūdens līdzsvaroja velkoņu un baržu svaru, kamēr ķēdei bija jāiztur tikai velkoņa dzinēja jauda. Ķēde bija noenkurota tikai tās galos, lai velkoņi varētu turpināt vilkt sevi līdz ķēžu ceļa galam.
Pasažieru vilciens
Vēsture
Uzņēmumu izveidoja 2001. gadā agrāko VAS "Latvijas dzelzceļš" struktūrvienību Pasažieru Pārvadājumu uzņēmuma (PPU) "Elektrovilciens" un PPU "Dīzeļvilciens" vietā. No 2008. gada oktobra AS "Pasažieru vilciens" ir patstāvīgs valsts īpašumā esošs uzņēmums.
Ķēdes velkonis
Manevrēšana un navigācija
Problēma bija ķēdes pārvietošanās sāņus. Upes līkumos ķēdei, kura bija ieguldīta ar izliekumu, bija tendence pastiprināti izvilkt sevi taisni un tādējādi pārvietoties tuvāk līkuma iekšējai malai. Lai to novērstu, ķēdes velkoņi bija aprīkoti ar lielām, spēcīgām stūrēm priekšgalā un pakaļgalā. Šo stūru garums dažreiz pārsniedza četrus metrus un tās vadīja ar kontroles ratu palīdzību uz klāja.
Velkoņa priekšgalā un pakaļgalā ķēdi vadīja pa bomjiem, kuri bija izbīdīti tālu aiz klāja malas. Tas novērsa ķēdes saskaršanos ar garajām stūrēm. Bomji bija pārvietojami un tos varēja pārbīdīt uz sāniem izmantojot rokas kloķi. Tādējādi velkonis varēja tikt orientēts leņķī attiecībā pret ķēdes virzienu. Tāpat tas uzlaboja izredzes pārvietot ķēdi atpakaļ upes centrā.
Ķīši (Jaunsātu pagasts)
Ķīši ir ciems Latvijā, Tukuma novada Jaunsātu pagastā pie Abavas upes un autoceļa V1485. Ķīšos atrodas VSAC "Zemgale" filiāle "Ķīši" - pansionāts, kurā dzīvo dažāda vecuma personas ar garīga rakstura traucējumiem.
Ķēdes velkonis
Manevrēšana un navigācija
Bomis bija aprīkots arī ar ķēdes pārtveršanas aprīkojumu, lai, gadījumā, ja ķēde pārtrūktu, tā nevarētu ieslīdēt atpakaļ ūdenī. Ja ķēdes ķērājs nebija pietiekoši ātrs, lai aizāķētos aiz ķēdes posma, ķēde vienkārši ieslīdēja atpakaļ un pazuda upē. Pēc tam būtu bijis grūti un darbietilpīgi velkot pa upes gultni kaķi, ķēdi atrast un izcelt.
Ķēdes piedziņa
Pirmās paaudzes ķēdes velkoņos ķēde gāja pāri ķēdes spolēm pie kuģa borta. Spēcīgās straumēs vai, kad parādījās grūtības izcelt ķēdi sanesumu vai upes gultnē esošu šķēršļu dēļ, piemēram, lielākas klintis, kuģis varēja ievērojami novirzīties no kursa un sasvērties uz vienu pusi. Rezultātā vēlāk būvētiem ķēdes velkoņiem ķēdes piedziņa vienmēr bija izvietota kuģa diametrālajā plaknē.
Pasažieru vilciens
Vēsture
2019. gadā "Pasažieru vilciena" rīcībā bija 26 elektrovilcienu sastāvi ar kopējo sēdvietu skaitu ap 10 000.
Ķēdes velkonis
Spoļu vinča
Vecākie ķēdes velkoņi Elbā, ķēdes tvaikoņi Nekārā un trīs kuģi Mainā, kuri piederēja Hesenes uzņēmumam Mainkette, jaudas pārnešanai izmantoja spoļu vinču. Lai nodrošinātu ķēdes ievilkšanu nepieciešamajā apjomā ar rotējošajām spolēm, ķēde bija aptīta vairākas reizes ap divām vienai aiz otras izvietotām vilcējspolēm kuģa vidusdaļā. Ķēde gāja pa četrām vai piecām gropēm un tā bija pārmaiņus uztīta uz priekšējās un aizmugurējās spoles.
Alfrēds Laukirbe
Pēteris Alfrēds Laukirbe (1901—1993) bija latviešu arhitekts, augstskolas pasniedzējs, viesnīcas "Jelgava" projekta autors (uzcelta 1938—1940).
Pasažieru vilciens
Vilcienu iepirkums
Tikmēr par 5 mēnešiem kavējās arī jaunā vilcienu iepirkuma sagatavošana, un tas tika izsludināts vien. Tajā piedalījās "Stadler" un "Hyundai", kas tika izslēgts no konkursa tehnisku iemeslu dēļ. Tā kā iepirkums kavējās, tad pēc Iepirkumu uzraudzības biroja (IUB) pārbaudes par "CAF" sūdzību tika noslēgts līgums ar "Stadler" par 25 elektrovilcienu nomu uz 15 gadiem. Noslēgts līgums par 6 dīzeļvilcienu modernizāciju. Uzņemdamies atbildību par "PV" budžeta deficītu, amatu atstāja tā valdes loceklis Aigars Štokenbergs. Pēc vairākkārtējām pretendentu sūdzībām un "PV" finanšu pārskata izskatīšanas,, tika pārtraukta arī otrā iepirkuma procedūra un atkal atlaista "PV" valde.
Ķēdes velkonis
Spoļu vinča
Šīs metodes trūkums bija biežā ķēdes trūkšana. Tas nenotika vienkāršas ķēdes pārslogošanas rezultātā ar garu velkamo baržu sastāvu. Bija aprēķināts, ka pat tad, ja ķēdes posmi izdiltu par pusi no to sākotnējā šķērsgriezuma, baržu vilkšanai nepieciešamais spēks nebūtu pietiekošs, lai pārrautu ķēdi. Problēmas būtība bija apstāklī, ka berzes radītais nodilums priekšējai vilcējspolei bija daudz lielāks nekā aizmugurējai. Un, tiklīdz abu spoļu diametri sāka atšķirties, ap aizmugurējo spoli tika aptīts lielāks ķēdes garums nekā to spēja apstrādāt priekšējā. Tas spolēs un starp tām varēja radīt mehānisko spriegumu. Dažreiz tas bija tik liels, ka ķēdes posmi nespēja izturēt stiepes slodzi un to izturības robeža tika pārsniegta.
Alfrēds Laukirbe
Dzīvesgājums
Dzimis 1901. gada 25. jūnijā Jēkabpilī. Mācījies Jelgavas ģimnāzijā, 1930. gadā beidza studijas Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātē pie Ernesta Štālberga, pēc augstskolas beigšanas palicis strādāt fakultātē par asistentu. Mācījies zīmēšanu pie Vilhelma Purvīša. Piedalījās Brīvības pieminekļa projektēšanā (1931—1934). Piedalījās daudzos arhitektūras projektu konkursos, pēc viņa projekta uzcelta viesnīca "Jelgava" (1938—1940) un Brocēnu cementa fabrikas direktora dzīvojamā māja (1939), arhitekts Alfrēds Laukirbe izplānoja arī Brocēnu fabrikas inženieru un meistaru ēkas, katru uz 1600 m2 apbūves gabala, ar kopīgiem bērnu rotaļlaukumiem un tenisa kortiem. Augstu novērtējumu saņēmis arī par saviem Akciju bankas, Valsts bankas Valmierā, Studentu nama Rīgā, lauku pamatskolas, lauku saimniecību paraugprojektiem. Privātā praksē Alfrēds Laukirbe projektējis un cēlis Rīgas cementa fabrikas klubu un darbinieku dzīvojamās ēkas, īres mājas un savrupmājas Rīgā, Jelgavā, Līgatnē, Jūrmalā. Piedalījies Brīvības pieminek|a arhitektoniskajā noformēšanā un projektējis Kār|a Zāles darbnīcu. Popularizēja ugunsdrošo būvveidu lietošanu lauku būvniecībā.
Ķēdes velkonis
Spoļu vinča
Efekts kļuva izteiktāks, ja ķēde bija savērpta, tas ir sagriezusies uz vienu pusi vai pat izveidojusi mezglus. Tas palielināja rādiusu, kādā ķēdi iespējams aplocīt ap spoli līdz pat 25%. Bet ķēdes elastības robeža bija 5%, kura dažkārt tika pārsniegta.
Pasažieru vilciens
Vilcienu iepirkums
"PV" izsludināja trešo elektrovilcienu iepirkumu. Nekvalitatīvi atjaunotos dīzeļvilcienus "PV" saņēma pēc noteiktā termiņa —, tāpēc darbu veicējiem tika piemērots līgumsods un uzsākts kriminālprocess. SM publicēja ziņojumu, kurā pausts, ka elektrovilcienu iepirkums negatīvi skars valsts budžetu 165,2 mlj. eiro apmērā laika periodā no 2019 līdz 2023. gadam. "PV" paziņoja par 32 elektrovilcienu iegādi un uzturēšanu no "Talgo". Vēl pirms tam "Stadler" sūdzējās IUB par "Talgo" neatbilstību konkursa noteikumiem, bet pēc tam iepirkuma rezultātus IUB apstrīdēja "Škoda Vagonka" un "CAF", kas aizliedza PV slēgt līgumu ar "Talgo", un PV pēc atkārtota izvērtējuma par konkursa uzvarētāju atzina "Škoda Vagonka". Aizbildinoties ar iepirkumā neparedzētu kritēriju ņemšanu vērā, Talgo apstrīdēja IUB lēmumu, un uz sūdzības izskatīšanas laiku PV tika aizliegts slēgt līgumu arī ar "Škoda Vagonka". Pēc IUB atzinuma par "Talgo" sūdzībām kā nepamatotām, trešajā piegājienā par konkursa uzvarētāju atkal atzina "Škoda Vagonka". Līgums "PV" un "Škoda Vagonka" starpā noslēgts, taču finansējuma avoti joprojām nebija skaidri. Lai finansētu vilcienu iepirkumu, pieņēma lēmumu piesaistīt neizdevušos Skanstes tramvaja projekta 70 mlj. €.
Lopsti
Lopsti ir ciems Ciblas pagastā, Ciblas novadā. Atrodas 288 km attālumā no Rīgas.
Ķēdes velkonis
Spoļu vinča
Vilcējspēka pārnese no spolēm uz ķēdi tika realizēta tikai ar berzi. Ja veidojās sarma vai ledus, ķēde varēja izslīdēt. Tādos gadījumos uz spolēm uzlēja karstu ūdeni.
Annasmuiža
Annasmuiža var būt:
Melnā ezera purvs
Melnā ezera purvs ir kopš 2004. gada aizsargāts dabas liegums Olaines novada Olaines pagastā. Atrodas Cenas tīreļa ziemeļaustrumu daļā.
Ķēdes velkonis
Spoļu vinča
Cits spoļu vinču trūkums bija salīdzinoši lielais ķēdes garums, 30 līdz 40 metri, kuru vajadzēja vairākas reizes aptīt ap abām spolēm. Ja ķēdes velkoni izmantoja tikai, lai vilktu baržas pret straumi, nebija daudz iespēju vienkāršiem līdzekļiem samazināt spolēm nepieciešamo ķēdes garumu atpakaļceļam. Ejot pa straumi nebija vajadzības pēc tik daudziem ķēdes tinumiem ap spolēm kā ejot pret straumi ar piekrautām baržām, bet, noņemot daļu tinumu atpakaļceļā, pēc noteikta laika, ķēžu velkoņu izmantotās upes sekcijas augštecē sakrātos kaudze ar pāri palikušo ķēdi. Savukārt sākumā ķēdei nebūtu nekāda vaļīguma. Lai mēģinātu izvairīties no šī trūkuma, ķēdes velkonis vienmēr veda sev līdzi atbilstošo ķēdes posmu pa straumei un pievienoja ķēžu maršruta sākumā. Rezultātā notika nepārtraukta ķēdes kustība, kas apgrūtināja drošu bīstamāko upes sekciju, piemēram krāču, šķērsošanu. Ar nolūku šādās vietās izmantotie pastiprinātie ķēžu posmi pastāvīgi pārvietojās augšup pret straumi. Līdzīgi, ķēdes īslaicīga nomešana diviem ķēžu velkoņiem satiekoties, bija salīdzinoši grūta daudzkārtīgo ķēdes tinumu ap abām spolēm dēļ.
Lopsti
Ciema apkārtnē atrodas Kurjanovas ezers.