cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas autonomijas idejas
Septembris
Pēc Rīgas krišanas 1917. gada 3. septembrī stāvoklis krasi mainījās. Rīgā palikušie latviešu sabiedriskie darbinieki izveidoja Demokrātisko bloku, kas 23. septembrī Rīgas Sabiedrisko Organizāciju Padomes Izpildu komitejas vārdā Rīgas vācu kara gubernatoram iesniedza memorandu: „Gribam aizrādīt, ka latviešu tauta kā agrāk, tā arī pašreizējos apstākļos aizstāv viedokli par Latvijas nedalāmību, tautas pašnolemšanos un pašpārvaldi.” 1917. gada septembra beigās vai oktobra sākumā Demokrātiskais bloks nosūtīja uz Berlīni memorandu, kurā paziņoja, ka: "Republikāniska, neitralizēta, nedalīta Latvija, kurai ir brīva noteikšana par savu valsts satversmi, savu teritoriju un savu neitrālu jūras piekrasti un ostām, ir nenoraidāma prasība, kāda izriet no 1917. gada 30. jūlija (12. augusta) lēmuma." Šo Latvijas neatkarības rezolūciju Vācu Neatkarīgās Sociālistu Partijas (USPD) vadītājs G. Lēdebūrs (Georg Ledebour) nolasīja Vācijas Reihstāga 1917. gada 1. decembrī un to iespieda laikrakstā Leipziger Volkszeitung 30. decembrī.
Oktobris
8. (21.) oktobrī Kurzemes Pagaidu Zemes Padomes Izpildkomitejas priekšsēdētājs Pauls Dauge laikrakstā „Latvju Strēlnieks” aicināja demokrātiski ievēlēto Vidzemes Zemes Padomi „ņemt Latvijas Satversmes Sapulces sasaukšanas iniciatīvu savās rokās”. Tai būtu jāizstrādā Latvijas satversme un jāsūta pārstāvji uz sagaidāmo miera konferenci, tautību kongresiem un visur, kur var pārstāvēt tautas intereses.
Pēc boļševiku Oktobra revolūcijas Petrogradā, par spīti Iskolatstrela boļševiku pretestībai, no 1917. gada 29. novembra līdz 2. decembrim Valkas pilsētas valdes telpās notika Latviešu Pagaidu Nacionālās Padomes (LPNP) pirmā sesija, kurā pieņēma LPNP deklarāciju ārvalstīm un tautām par Latvijas autonomiju: „Ievērojot latvju tautas sensenās tieksmes pēc politiskās brīvības un autonomās Latvijas, kas jo spilgti parādījās 1905. gadā atsvabināšanās cīņās, un, nostājoties uz tautu pašnoteikšanās tiesību principu pamata, Latviešu Pagaidu Nacionālā Padome uz visstingrāko protestē pret jebkuru Latvijas sadalīšanu un it īpaši pret Kurzemes vai ari visas Latvijas pievienošanu vai kaut kādu saistīšanu pie Vācijas, un līdz ar to pasludina, ka Latvija, kurā ieiet Vidzeme, Kurzeme un Latgale, ir autonoma valstsvienība, kuras stāvokli, attiecībās uz ārieni un iekšējo iekārtu noteiks viņas Satversmes sapulce un tautas plebiscīts.”
Autonomija Vācijas Impērijas sastāvā (1918)
Vācbaltiešu kontrolētais Vidzemes landtāgs 1917. gada 31. decembrī nolēma prasīt Igaunijas un Vidzemes atdalīšanu no Krievijas un Vidzemes bruņniecība pilnvaroja Heinrihu fon Štriku tās vārdā slēgt līgumus ārvalstīs. 1918. gada 28. janvārī fon Štriks Stokholmā Padomju Krievijas vēstniekam Zviedrijā Vorovskim iesniedza bruņniecības neatkarības deklarācijas, atsaucoties uz Baltijas provinču senajām privilēģijām un pēc Lielā Ziemeļu kara 1721. gadā Nīštatē parakstīto Krievijas-Zviedrijas miera līgumu. Par pamatu prasībai kalpoja Pagaidu valdības nelikumīgi likvidētā autonomija.
Līdz ar Brestļitovskas miera noslēgšanu ar Vāciju, Padomju Krievija atteicās no tiesībām uz Kurzemi. 1918. gada 8. martā Kurzemes Zemes padome (Kurländischer Landesrat), ko pamatā veidoja vācbaltieši, proklamēja autonomas Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanu. Hercoga kroni piedāvāja Vācijas ķeizaram Vilhelmam II. Ar 27. augusta Berlīnes papildvienošanos Krievija atteicās arī no Vidzemes un Latgales.
Vismāra
Vismāra, oficiāli Hanzas pilsēta Vismāra , ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā starp Lībeku un Rostoku. Osta Baltijas jūras krastā. Kuģu būves centrs. Senās ķieģeļu gotikas apbūves dēļ Vismāras vecpilsēta kopā ar Štrālzundes vecpilsētu 2002. gadā iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Vēsture
Netālu no mūsdienu Vismāras Grosštremkendorfas ciema (Groß Strömkendorf) tuvumā atrastas vikingu laiku pilsētas Rerikas paliekas. Pilsētu dibinājuši slāvi kā Višemiru. 1229. gadā ieguvusi pilsētas tiesības. No 1301. gada - Mēklenburgas sastāvā. 1259. gadā noslēdza līgumu ar Lībeku un Rostoku, liekot pamatus Hanzas savienībai. 13. un 14. gadsimtā Vismāra bija plaukstoša ostas pilsēta. Pēc Vestfālenes miera noslēgšanas 1648. gadā pilsēta iekļāvās Zviedrijā. Zviedrijas sastāvā Vismāra bija Zviedru Pomerānijas augstākās tiesas mītes vieta līdz pat 1803. gadam, kad Zviedrija to ieķīlāja Mēklenburgai. Tikai 1903. gadā, kad ķīlas laiks beidzās, Zviedrija formāli atteicās no tiesībām uz pilsētu.
Otrā pasaules kara laikā Vismāra cieta Sabiedroto uzbrukuma laikā. 1945. gada 2. maijā to ieņēma britu un kanādiešu karaspēks, bet 1. jūlijā to nodeva PSRS varas iestāžu pārziņā. Līdz Vācijas apvienošanai Vismāra ietilpa VDR.
Pilsētā uzņemta klasiskā 1922. gada ekspresionisma filma "Nosferatu, šausmu simfonija" (filmā Vismāra devēta par Visborgu).
Cilvēki
Vismārā dzimuši:
Saulriets Monmažūrā
Saulriets Monmažūrā ir nīderlandiešu gleznotāja Vinsenta van Goga glezna, ko viņš gleznojis 1888. gada 4. jūlijā. Tā tika radīta laikā, kad gleznotājs atradās Arlā, Francijā, un tajā attēlota krūmāju ainava ar Monmažūras klostera drupām fonā. Gleznas izmēri ir 73,3 × 93,3 centimetri. No 2013. gada 24. septembra līdz 2014. gada 12. janvārim tā atradās van Goga muzeja ekspozīcijā Amsterdamā. Glezna pašlaik pieder anonīmam privātam kolekcionāram.
Tās autentiskums ticis apšaubīts vairākas reizes, līdz 2013. gadā tika apstiprināts, ka tas ir īsts van Goga darbs. Tas bija pirmais pilna izmēra darbs, kurš kopš 1928. gada ticis apstiprināts kā van Goga darinājums.
Vēsture
1890. gadā glezna parādījās viņa brāļa, mākslas tirgoņa, Teo van Goga kolekcijas inventāra sarakstā. To pārdeva 1901. gadā, bet pēc tam nav bijis atrodams neviens ieraksts par tā īpašumtiesībām vai izcelsmi. Glezna šķietami kļuva zudusi.
1908. gadā Norvēģijas rūpnieks Kristians Nikolajs Mustads, uzskatot to par van Goga darbu, iegādājās to un izstādīja to savās mājās. Saskaņā ar Mustadu ģimenes pausto, Francijas vēstnieks Zviedrijā, viesojoties viņu mājās, paziņoja, ka tas, iespējams, nav van Goga darbs. Tobrīd Mustads to noņēma no sienas un glezna palika Mustada mājas bēniņos līdz viņa nāvei 1970. gadā, līdz parādījās viņa mantojuma sarakstā.
Autentiskuma noteikšana
1990. gados glezna tika parādīta van Goga muzeja darbiniekiem, bet tas netika atzīts par van Goga darbu, jo nebija parakstīts. Tomēr, attīstoties uzlabotiem izpētes paziņojumiem, 2011. gadā tika uzsākta divu gadu izpēte van Goga muzejā, lai pārbaudītu iespējamo gleznas autentiskumu. Detalizēti tika pētīts gleznas stils un materiāli. Tika atklāts, ka tā ir gleznota tajā pašā krāsu diapazonā, kas šajā laikā parādījās van Goga darbos, kas noveda pie turpmākiem pētījumiem. Starp pierādījumiem, kas apliecināja gleznas autentiskumu, bija vēstule, kuru Vinsents van Gogs rakstīja savam brālim Teo 1888. gada 5. jūlijā, aprakstot ainavu, ko viņš bija gleznojis iepriekšējā dienā: ""Vakar, saulrieta laikā, es biju akmeņainā tīrelī, kur auga ļoti mazi, savijušies ozoli, fonā bija drupas kalnā un kviešu lauki ielejā. Tas bija romantiski, gluži kā à la Montičelli stilā, saule guldīja ļoti dzeltenus starus pār krūmiem un zemi, pilnīgs zelta lietus. Un visas līnijas bija skaistas, visai ainai piemita burvīgs cēlums. Tu nebūtu pārsteigts, ja pēkšņi parādītos bruņinieki un dāmas, atgriežoties no medībām ar vanagiem vai izdzirdētu vecu Provansas trubadūra balsi. Lauki šķita violeti, attālumā zilā krāsā. Un es to arī uzgleznoju, lai arī tas bija daudz vājāk, kā būtu vēlējies.""
2013. gada 9. septembrī van Goga muzejs publiski atklāja gleznu, apstiprinot, ka darbs ir van Goga glezna.
Māris Diļevka
Māris Diļevka (dzimis ) ir latviešu hokejists, malējais uzbrucējs. Pašlaik (2021) Diļevka spēlē Somijas pēc spēka ceturtās spēcīgākās līgas komandā Kraft.
Hariss Seferovičs
Hariss Seferovičs (Haris Seferović; dzimis ) ir bosniešu izcelsmes Šveices futbolists. Pašlaik (2021) Seferovičs pārstāv Portugāles futbola Premjerlīgas klubu Lisabonas "Benfica" un Šveices futbola izlasi.
Šveices futbola izlasi ir pārstāvējis 2014. gada FIFA Pasaules kausā un 2016. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Banfica
Individuālie sasniegumi
Berislava
Berislava (uk) ir pilsēta Ukrainas dienvidos, Hersonas apgabalā, Berislavas rajona centrs. Atrodas Kahovkas ūdenskrātuves labajā krastā 80 km no apgabala centra Hersonas.
Eduardofreja
Eduardofreja (es) ir Čīles vissezonas polārstacija Antarktikā, galvenā Čīles atbalsta bāze kontinentā. Izvietojusies Dienvidšetlendas salu lielākās salas Karaļa Džordža salas dienvidrietumos, Fildesa pussalā.
Stacija izveidota 1969. gada 7. martā kā Čīles Kara flotes meteoroloģijas centrs (Centro Meteorológico Eduardo Frei), kas aizvietoja 1967. gada 4. decembrī Disepšenas salā vulkāna izvirdumā izpostīto Sedras bāzi. 1980. gadā līdzās Eduardofrejas stacijai tika izveidota Čīles Gaisa spēku bāze Rodolfomarša, pie kuras tika izbūvēts 1300 m garš skrejceļš. 1984. gada 9. aprīlī flotes un gaisa spēku bāzu civilās struktūras tika apvienotas un nodibināta Viljas las Estreljasas pilsētiņa, kas ir viena no divām civilajām apdzīvotajām vietām Antarktikā. 1995. gadā līdzās militārajām struktūrām tika izveidota Čīles Antarktikas institūta pastāvīgs izpētes centrs Hulioeskudero.
Ante Brkičs
Ante Brkičs (cr; dzimis, Vukovaras-Srijemas župānijā) ir Horvātijas starptautiskais lielmeistars šahā (2007).
Biogrāfija
Pārstāvējis Horvātiju Eiropas un Pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros labāko rezultātu sasniedzis 2000. gadā, kad izcīnījis bronzas medaļu Pasaules jauniešu šaha čempionātā U12 vecuma grupā. 2011. gadā uzvarējis Horvātijas šaha čempionātā. 2015. gadā Baku piedalījies FIDE Pasaules kausa izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā izstājies 1. kārtā pēc zaudējuma Lorānam Fresinē. 2019. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Zadar Open. 2021. gada Pasaules kausa izcīņā iekļuvis 4. kārtā, kurā zaudējis Aikam Martirosjanam.
Pārstāvējis Horvātijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 50. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.
Par panākumiem turnīros FIDE 2007. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. 2015. gadā saņēmis FIDE vecākā trenera nosaukumu.
Apaļsporu bisīte
Apaļsporu bisīte (Gyromitra sphaerospora, arī Pseudorizhina sphaerospora un Helvella sphaerospora) ir Latvijā reti sastopama iespējami indīga asku sēne. Tā parasti sastopama maijā—jūnijā un viegli atšķirama no parastajām ēdamajām sēnēm pēc tās cepurītes neregulāri krokotā, smadzeņveidīgā izskata.
Sistemātika
Par sugas piederību bisīšu ģintij mikologu vidū vēl nav vienprātības un daļa to ieskaita Pseudorizhina ģintī, tomēr 1997. gadā publicēts ģenētiskais pētījums atzinis to par bisīti. Latvijas avoti to pieskaita bisītēm.
Agrāk bisīšu ģints tika iekļauta rumpuču dzimtā (Helvellaceae), pēc 1997. gada pētījumiem pievienota Discinaceae dzimtai. Tomēr pilnvērtīga bisīšu ģenētiska izpēte pagaidām nav veikta, un pēc tādas ir iespējamas jaunas sistemātikas izmaiņas.
Augšanas apstākļi
Tāpat kā citas ģints sēnes, apaļsporu bisītes ir saprotrofas, tātad atmirušu organiku izmantojošas sēnes. Latvijas klimatiskajā zonā aug maijā un jūnijā, taču Latvijā zināma tikai viena atradne pie Ieriķiem. Bieži atrodama grupās. Aug vēsās vietās uz pastāvīgi mitras trūdošas gan skuju, gan lapu koku koksnes, visbiežāk egļu: pie un uz vecām kritalām un koksnes atkritumiem. Sastopama reti gan Eirāzijā, gan Ziemeļamerikā.
Līdzība ar citām sugām
Apaļsporu bisītes, augļķermeņus veidodamas pirms parastās sēņu sezonas, reti kad sastopamas vienlaicīgi ar tradicionāli pazīstamajām sēnēm, izņemot citas bisītes. Vēl vienlaikus ar tām pavasaros atrodami pēc sagatavošanas ēdamie lāčpurni (Morchella ģints) un ķēvpupi (Verpa bohemica), ar kuriem tās nepieredzējuši cilvēki var sajaukt. Tomēr atšķirības starp ģintīm ir visai redzamas: ja lāčpurni ir tīkloti šūnaini, tad bisīšu virsmas krokas ir lokani viļņotas, bez redzamām šūnām. Lāčpurni arī ir pēc kopējās formas redzami regulārāki par bisītēm. Ķēvpupi pēc formas atgādina lāčpurnus, bet to virsma arī ir viļņota kā bisītēm.
Ziemeļamerikā atrodama tai līdzīgā Kalifornijas bisīte (Gyromitra californica), kuras sporas, atšķirībā no apaļsporu bisītes, ir eliptiskas.
Indīgums un lietošana pārtikā
Apaļsporu bisīšu ēdamība vai indīgums, tāpat kā daudzām mazpazīstamām sēņu sugām, nav zinātniski pārbaudīti, bet Latvijas mikologi, vadoties no to smaržas, kas līdzinās šīs ģints nāvējoši indīgo sugu smaržai, iesaka to pašiem nepārbaudīt un uzskatīt sugu par indīgu. Bisīšu indīgās vielas giromitrīna klātbūtni par visai ticamu, bet pašlaik nepierādītu sauc arī vairāki citi mikoloģiski avoti.
Viljams Martēns
Martēns 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja vairākās burāšanas disciplīnās. Open klases sacensībās viņš nefinišēja. 0,5 līdz 1 tonnu laivu klases pirmajā braucienā viņš ieguva sudraba medaļu, bet otrajā braucienā bronzas medaļu. Šajā disciplīnā viņš startēja kopā ar Žilu Valtonu, Fēliksu Markotu, Žaku Bodjē un Žanu Le Brē. Savukārt 3 līdz 10 tonnu laivu klases pirmajā braucienā viņš ieguva 6. vietu, bet otrajā braucienā — 7. vietu.
Māris Laiviņš
Māris Laiviņš (dzimis 1942. gada 25. septembrī Alūksnē) ir latviešu ģeogrāfs, biologs un mežzinātnieks. Bioloģijas un ģeogrāfijas zinātņu doktors. Latvijas Universitātes profesors un institūta "Silava" pētnieks.
Dzīvesgājums
Beidzis Latvijas Valsts universitātes Ģeogrāfijas fakultāti 1966. gadā.
Pēc studiju beigām strādājis Irkutskā PSRS Zinātņu Akadēmijas Sibīrijas un Tālo Austrumu Ģeogrāfijas institūtā, kur veica pētījumus par Rietumsibīrijas mežu ģeosistēmām un augāja un augšņu ģeogrāfiju. No 1971. gada līdz 1991. gadam strādājis Latvijas zinātniski pētnieciskajā Mežsaimniecības problēmu institūtā "Silava" (tagad Latvijas Valsts mežzinātnes institūts "Silava") Dabas aizsardzības laboratorijā. Pētījis Moricsalas rezervāta dabiskos mežus. 1993. gadā aizstāvējis doktora disertāciju bioloģijā par tēmu "Latvijas aizsargājamo ezera salu veģetācija". No 1993. gada strādājis LU Ģeogrāfijas un zemes zinātnes fakultātē. 1998. gadā viņam piešķirts habilitētā doktora goda nosaukums.
2007. gadā Latvijas Universitātes Bioloģijas institūtā pēc M. Laiviņa iniciatīvas dibināta Ģeobotānikas laboratorija, kuras galvenais pētījumu objekts ir Latvijas augāja klasifikācija un ģeogrāfija.
2023. gadā Latvijas Zinātņu akadēmija M. Laiviņam piešķīra Kaspara Buša vārdā nosaukto balvu meža ekoloģijā un mežkopībā.
Alberts Romans
Alberts Romans (1886—1942) bija latviešu virsnieks, Armijas Ekonomiskā veikala priekšnieka vietnieks. 1941. gadā apcietināts un deportēts uz PSRS, kur gājis bojā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1886. gada 27. janvārī Kursīšu pagastā zemnieka Kristapa Romana ģimenē. Mācījās Rīgas jūrskolā, tad Pēterburgas Statistikas institūtā, piedalījies Sibīrijas ekspedīcijās. 1912. gadā kļuva par Pēterburgas tabakas fabrikas pārvaldnieku.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma viņu iesauca Krievijas impērijas armijā un nosūtīja uz Pāvila karaskolu. Dienēja 17. Sibīrijas strēlnieku pulkā, 1916. gada 26. oktobrī viņu pārcēla uz 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulku, paaugstināts par poručiku. Ziemassvētku kaujas laikā 1916. gada 22.-23. decembrī pie Mangaļiem Romana komandētā pusrota ielauzās ienaidnieka ierakumos, pēc tam uzbruka blokhauzam 2. līnijā un ieņēma to, ieguva ložmetēju un saņēma 10 gūstekņus, taču pats šajā cīņā tika smagi ievainots kājās. Pēc Oktobra revolūcijas viņu arestēja, bet 1918. gadā atbrīvoja un demobilizēja. 1920. gadā Pleskavā viņu vēlreiz arestēja un ielodzīja koncentrācijas nometnē, taču viņam izdevās izbēgt un atgriezies Latvijā.
1921. gada 23. janvārī Romans iestājās Latvijas armijā, bija Armijas ekonomiskā veikala priekšnieka palīgs, A/s "Tabaka" valdes priekšsēdētājs. 1937. gadā viņu paaugstināja par pulkvežleitnantu. Piešķirta jaunsaimniecība Elejas pagasta Audruves muižā.
Pēc Latvijas okupācijas viņu 1940. gada oktobrī atvaļināja no militārā dienesta un 1941. gada 14. jūnija deportācija laikā apcietināja Ventspils apriņķī un deportēja uz Vjatlaga nometni. 1942. gada 2. decembrī viņam piesprieda 10 gadu ieslodzījumu. Miris 1943. gada 2. vai 8. maijā Vjatlaga nometnes 4. lagpunktā.
Dinārs
Dinārs vai denars ir valūta vairākās valstīs Tuvajos Austrumos, Ziemeļāfrikā, kā arī bijušās Dienvidslāvijas SFR valstīs.
Dināru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā ir dināri, kas mūsdienās ir dažādu valstu valūtas:
Krustā sišana
Krustā sišana ir vēsturisks soda vai nāvessoda veids, kurā upuris tiek piesiets vai pienaglots pie lielas koka sijas un atstāts karāties, iespējams, vairākas dienas, līdz galīgai nāvei no nespēka un nosmakšanas. Romieši to izmantoja kā sodu. Krustā sišana dažās pasaules daļās tika izmantota vēl divdesmitajā gadsimtā.
Jēzus no Nācaretes krustā sišana ir kristietības centrālais punkts, un krusts (dažkārt attēlojot pie tā pienagloto Jēzu) ir galvenais reliģiskais simbols daudzām kristiešu baznīcām.
Vēsture
Šāds nāvessoda veids bija zināms Babilonijā, Grieķijā, Palestīnā, Kartāgā u.c. Taču visplašāk tas tika praktizēts senajā Romā, kur šāds nāvessods kļuva par galveno cietsirdīga, apkaunojoša un ciešanu pilna nāvessoda izpildīšanas veidu. Šādi sodīja īpaši bīstamus noziedzniekus (dumpiniekus, nodevējus, gūstekņus, laupītājus, izbēgušus vergus). Pēc Spartaka sacelšanās apspiešanas visi sagūstītie vergi (ap 6 tūkstoši cilvēku) tika sisti krustā gar Apija ceļu no Kapujas līdz Romai. Marks Licīnijs Krass tā arī nedeva pavēli noņemt līķus.
Tika izmantots koka, parasti T-veida krusts (Crux Commissa), kaut arī izmantoja arī citas tā formas: Ja krustam bija divi elementi, tad katram elementam bija savs nosaukums.
Pēc tam krustu nostiprināja vertikāli publiskai apskatei. Parasti romieši izmantoja ne plaši pazīstamos Сrux Immissa (krustu mūsdienu izpratnē), bet T-veida krustus (Crux Commissa). Bieži vien pirms krustā sišanas tika veikta apkaunojoša procesija, kuras laikā uz nāvi notiesātais bija spiests nest patibulum, koka brusu (reizēm svēra līdz 30-50 kg), kuru lika uz pleciem un piesēja pie rokām, un kura pēc tam kalpoja kā krusta horizontālais šķērskoks.
Nonākot soda izpildes vietā, no notiesātā novilka drēbes, noguldīja viņu zemē, plaši izpleta viņa rokas un ar naglām (retāk ar koka tapām) pienagloja tās pie šķērskoka galiem, kuru vēlāk ar virvēm pievilka pie iepriekš zemē ieraktā staba. Citos gadījumos pienagloja pie guloša krusta, kuru pēc tam uzstādīja vertikālā stāvoklī. Notiesātajam rokas un kājas pienagloja krusta galiem ar naglām vai koka tapām, vai arī tās nofiksēja ar virvēm. Ja sodāmajam pienagloja plaukstas, tad, lai tas nenolēktu no krusta, upurējot savas plaukstas, viņa apakšdelmus ar virvēm piesēja pie šķērskoka.
Saskaņā ar kristiešu ticību, krustā tika sists Jēzus Kristus, kas padarīja krustu par kristīgās ticības simbolu. Krustā tika sisti arī daudzi citi kristieši (apustuļi Pēteris un Andrejs, moceklis Amasijas Kleoniks u.c.).
Mūsdienas
Teorētiski krustā sišana joprojām ir viens no soda veidiem Irānas Islāma Republikā (Irānas islāma kriminālkodekss 195 pants), kaut arī tā pielietošanas gadījumi nav zināmi. Pēc likuma, ja sodāmais izcieta trīs krustā sišanas dienas, viņam atļāva dzīvot. Sods tiek aprakstīts šādi: "Notiesātais tiek piekārts pie krusta formas brusām ar muguru pret krustu un ar seju pret Meku. Kājām ir jābūt vertikāli un augstu no zemes" Sudānas kriminālkodekss, kas balstīts uz šariata valdības interpretāciju, ietver nāvessodu pakarot ar vēlāku sodītā līķa krustā sišanu kā soda izpildes veidu. Sudānas kriminālajā tiesā šādam sodam tiek pakļautas personas, kas ir notiesātas par Dieva zaimošanu. Kad 2002. gadā 88 cilvēkiem tika piespriests nāvessods, Amnesty International uzskatīja, ka tie varētu tikt sodīti pakarot vai krustā sitot. Apsūdzētie tika notiesāti par slepkavībām, bruņotu laupīšanu un piedalīšanos etniskās sadursmēs Darfūras dienvidos, kur gāja bojā vismaz 10 tūkstoši cilvēku. Taču Amnesty International uzskata, ka notiesātie tika pakļauti spīdzināšanai un netika saņēmuši taisnīgu spriedumu un adekvātu juridisko pārstāvniecību.
2009. gada 23. novembrī Saūda Arābijā 22 gadus vecam vīrietim tika piespriests nāvessods ar galvas nociršanu un pēcnāves krustā sišanu tā, ka viņa ķermenis bez galvas būtu piesiets pie koka brusām un izstādīts publiskai apskatei. Šis cilvēks atzinās un bija notiesāts par piecu 3—7 gadus vecu bērnu nolaupīšanu un izvarošanu, kurus pēc tam viņš atstāja tuksnesī mirt.
Medicīniskais aspekts
Nāvessods ilga no dažām stundām līdz vairākām dienām, atkarībā no krustā sišanas veida, sodāmā veselības stāvokļa un apkārtējās vides apstākļiem. Zinātniskās literatūras apskatā tiek norādīti šādi krustā sišanas nāves cēloņi: infarkts, sirds apstāšanās, hipovolemiskais šoks, acidoze, asfiksija, aritmija un plaušu embolija. Nāve var iestāties no jebkura šī faktora vai arī vairāku faktoru kombinācijas, kā arī no citiem iemesliem, ieskaitot sepsi no naglu vai sišanas brūču infekcijas, no organisma atūdeņošanās vai plēsīgiem dzīvniekiem.
Ziemeļmaķedonijas administratīvais iedalījums
Ziemeļmaķedonijas administratīvo iedalījumu veido 8 reģioni (mk), kuri sīkāk iedalās 84 pašvaldībās (mk) un Skopjē (mk).
Krustā sišana
Medicīniskais aspekts
Pēc Pjēra Barbē teorijas nāve krustā sišanas laikā iestājās galvenokārt no asfiksijas, ko izraisa apstāklis, ka pakārtā stāvoklī ar izplestām rokām ir grūti ieelpot krūšu muskuļu pārstiepuma dēļ. Krustā sistais tādēļ ir spiests pievilkties aiz rokām, lai ieelpotu (vai arī ar kājām atbalstīties uz īpašu izcilni), un, kad iestājas pārgurums, viņš noslāpst. Taču eksperimentā tādā veidā piekārti cilvēki nejuta grūtības ar elpošanu, bet par to izjuta ātri pieaugošas sāpes rokās, kas saskan ar romiešu priekšstatiem par krustā sišanu kā īpaši mokošu nāvi.
Emi Jamamoto
Emi Jamamoto (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Ļubļanica
Ļubļanica (sl) ir 41 kilometru gara Savas labā krasta pieteka Slovēnijā. Lejtecē tā tek caur valsts galvaspilsētu Ļubļanu.
Tiek uzskatīts, ka Ļubļanica augštecē veidojas no vismaz trim upēm, tomēr tā izveidojusies no vairākām pazemes upēm karsta reģionā, kuras pirms tam tecējušas virs zemes ar citiem vārdiem, tāpēc poētiski saka, ka Ļubļanicai ir septiņi vārdi. Ļubļanicas upes apkaimē ir ievērojams daudzums arheoloģisko pieminekļu, sevišķi Ļubļanas purva apvidū uz dienvidiem no Ļubļanas.
Pamestie
"Pamestie" (en) ir 2010. gada ASV trilleris, kura režisors un viens no producentiem ir Maikls Feifers. Galvenās lomas atveido Britānija Mērfija, Dīns Keins un Mimi Rodžersa. Filmas pirmizrāde notika.
Mērija Volša ir banķiere, kura aizved savu puisi Kevinu uz slimnīcu, kur Kevinam jāveic operāciju. Medmāsa viņai pasaka, ka operācija būs tieši vienu stundu gara. Kad Mērija atgriežas, lai vestu Kevinu mājās, viņa atklāj, ka Kevins ir noslēpumaini pazudis.
2019. gada FIFA Pasaules kauss sievietēm
2019. gada FIFA Pasaules kauss sievietēm bija astotais FIFA Pasaules kausa sievietēm finālturnīrs. Tas norisinājās Francijā, laika posmā no 7. jūnija līdz 7. jūlijam. Šī bija pirmā reize, kad FIFA Pasaules kausa sievietēm finālturnīru rīkoja Francija, un trešo reizi tas notika Eiropā.
Finālturnīrā piedalījās 24 izlases. Francija par finālturnīra norises vietu tika izraudzīta 2015. gada martā. Finālturnīra spēles tika aizvadītas deviņās pilsētās. Fināls notika Parc Olympique Lyonnais stadionā netālu no Lionas.
Par pasaules čempionēm ceturto reizi kļuva ASV futbolistes, kas finālā ar 2:0 uzvarēja Nīderlandes izlasi.
Jurijs Jakovļevs
Jurijs Jakovļevs (ru, dzimis, miris ) bija padomju / krievu aktieris, PSRS Tautas skatuves mākslinieks, PSRS Valsts prēmijas ieguvējs.
1952. gadā absolvēja Ščukina teātra skolu un sāka darbu Jevgēņija Vahtangova teātrī, kur nostrādāja visu mūžu. Viena no viņa pirmajām lomām bija izrādē "Kas no bēdām baidās, laimīgs nekļūst". Kā kinoaktieris debitējis 1953. gadā filmā "Dižs albāņu kareivis Skanderbegs" (Великий воин Албании Скандербег). Sadarbojies ar tādiem režisoriem kā Eldars Rjazanovs, Leonīds Gaidajs, Georgijs Danelija, Ivans Pirjevs, Vladimirs Basovs un Jevgeņijs Matvejevs.
Kļuva pazīstams ar lomu 1958. gada filmā "Idiots". Tēlojis tādās pazīstamās filmās kā "Huzāru balāde" (1962), "Sargies auto!" (1966), "Veči laupītāji" (1972), "Ivans Vasiļjevičs maina profesiju" (1973) "Likteņa ironija jeb Vieglu garu!" (1975) un "Kin-dza-dza" (1986). Ieskaņoja animācijas filmas un piedalījās izrādēs.
Hieratika
Hieratika (no grc — ‘priesteru [raksts]’) ir viena no trijām ēģiptiešu hieroglifu rakstu formām. Atšķirībā no klasiskās hieroglifu rakstības, kas tika izmantota galvenokārt monumentālajiem uzrakstiem, hieratika tika izmantota rokrakstam uz papirusa. Hieratika bija visplašāk izmantotā rakstu sistēma Senajā Ēģiptē no rakstības pirmsākumiem 3. gadu tūkstotī p.m.ē. līdz pat demotikas ieviešanai m.ē. 3. gadsimtā.
Terminu «hieratika» ieviesa grieķu teologs Aleksandrijas Klements 2. gadsimtā, aprakstot Senās Ēģiptes rakstu sistēmas. Klements to nodēvēja par — ‘priesteru raksts’, jo tajā laikā šo rakstību tradicionāli izmantoja svētajiem tekstiem un literatūrai.
Eduards Polons
Eduards Ulriks Vilhelms Polons (Eduard Ulrik Vilhelm Polón, dzimis 1861. gada 16. jūnijā, miris 1930. gada 30. septembrī) bija Somijas inženieris un uzņēmējs. Pazīstams kā Suomen Gummitehdas dibinātājs un Nokia grupas izveidotājs.
Hieratika
Hieratika izveidojās kā klasisko hieroglifu rokraksta variants. Lai arī klasiskos hieroglifus reizēm izmantoja arī grāmatās, kā piemēram Mirušo grāmatā, lielākoties tos izmantoja kā monumentālo rakstu uz arhitektoniskiem elementiem. Ap 650. gadu p.m.ē. Ziemeļēģiptē no hieratikas attīstījās demotiskais raksts, bet hieratiku turpināja izmantot līdz m.ē. 3. gadsimtam.
Eduards Polons
Biogrāfija
Eduarda Polona tēvs bijis Nastolas lensmanis. 1880. gadā Eduards pabeidza Porvo liceju un 1890. gadā ieguva maģistra grādu tiesību zinātnēs. Pēc tam Polons strādāja par advokātu Helsinkos. Bez tam viņš pildīja arī referenta pienākumus Senāta finanšu nodaļā un veica kancelejas darbus Cietumu dienestā.
Hieratika
Atšķirībā no klasiskā hieroglifu raksta, kuru rakstīja kolonnās no augšas uz leju, hieratikā rakstīja rindās no labās uz kreiso pusi. Hieratikai izšķīra divas formas — stipri ligatūrēta rokraksta forma vēstulēm un administratīviem dokumentiem un kaligrāfisks unciāļu raksts literāriem, zinātniskiem un reliģiskiem tekstiem.
Eduards Polons
Biogrāfija
No 1905. līdz 1906. gadam Polons bija Pilsētnieku parlamenta deputāts.
1916. gada aprīlī Eduards Polons kā fennomāns ar savu dēlu Tauno tika izsūtīts uz Sibīriju. Viņš bija viens no Somijas neatkarības piekritēju slepenas biedrības Kagaali biedriem. Polons no izsūtījuma turpināja vadīt savu uzņēmumu. Piemēram, 1916. gada 13. oktobrī Čuhlomā, Kostromas guberņā Polons sarīkoja Suomen Gummitehdas valdes sēdi, uz kuru ieradās finanšu direktors Anti Antero (Antti Antero) un valdes loceklis Gustavs Vesterlunds (Gustaf Westerlund). Polons Somijā atgriezās 1917. gadā.
Eduards Polons bija arī viens no apdrošināšanas uzņēmuma Palovakuutus-Osakeyhtiö Pohjola (tagad OP-Pohjola) dibinātājiem 1891. gadā. Viņš 1904. gadā kļuva par Sanoma Oy valdes locekli. Polons bagātību ieguva, veiksmīgi investējot, un bija vairāku biržā kotēto uzņēmumu akciju vairākuma turētājs.
Eduards Polons bija precējies ar rakstnieci Edīti Polonu (Āngeri, Edith Ahnger). Viņiem bija pieci bērni. 1915. gadā Edīte mira. Polona vecākais dēls Eino 1916. gadā kā brīvprātīgais iestājās Vācijas armijā somu jēgeru bataljonā, kur apguva karošanas prasmes. Pulkvedis Eino Polons Turpinājuma karā tika apbalvots ar Mannerheima Krustu.
Žils Arnu de Rivjērs
Biogrāfija
No 1850. gadu beigām līdz 1870. gadu beigām bijis viens no vadošajiem Francijas šahistiem. Pola Morfija viesošanās laikā Parīzē (1858, 1863) nospēlējis daudzas partijas ar ASV šahistu, kurās gan pārsvarā zaudējis. 1867. gada Parīzes starptautiskajā turnīrā palicis 6. vietā 13 dalībnieku konkurencē, taču bijis labākais starp Francijas šahistiem, apsteidzot Samuelu Rozentālu. Sekmīgi piedalījies nelielos Parīzes turnīros: 3. vietā 1880. gadā, dalīta 2. vieta 1881. gadā, 2. vieta 1883. gadā un 3. vietā Café de la Régence turnīrā 1896. gadā.
Aizvadījis vairākus mačus ar tā laika labākajiem šahistiem. 1855. gadā zaudējis Itālijas šaha meistaram Serafino Dibuā 11½:22½ (+8, -21, =3). 1864. gadā zaudējis vācu šahistam Gustavam Neimanim 4:8 (+3, -7, =2). 1859. gadā nospēlējis neizšķirti ar Ignacu Kolišu — 5:5. 1860. gadā Londonā uzvarējis Tomasu Vilsonu Bārnsu 5:2 (+5, −2, =0) un Parīzē pieveicis Polu Žurnu 7½:2½ (+7, −2, =1). 1867. gadā Parīzē divu partiju mačā uzvarējis Johanu Leventālu ar 2:0. Savu pēdējo maču 1883. gadā minimāli zaudējis Mihailam Čigorinam 4½:5½ (+4, −5, =1).
Savas dzīves laikā rakstījis dažādu preses izdevumu šaha nodaļās, kā arī sarakstījis grāmatas par biljardu un spēļu ruleti.
Raiņa muzejs "Jasmuiža"
Raiņa muzejs "Jasmuiža" ir Raiņa un Aspazijas muzeja struktūrvienība, kas atrodas Preiļu novada Aizkalnē. Muižā no 1883. līdz 1889. gadam pie sava tēva Krišjāņa, kurš nomāja Jasmuižu, vasaras pavadīja Jānis Pliekšāns (Rainis).
Muzejs atvērts 1965. gadā. Rekonstruētajā muižas pārvaldnieka mājā atrodas ekspozīcija, kas veltīta dzejnieka ģimnāzijas un studiju gadiem. Bijušajā muižas govju kūtī izveidota izstāžu zāle, kur var aplūkot Latgales keramikas izstādi. Andreja Paulāna izveidotā darbnīcā – ceplī var iepazīties ar Latgales keramiķu vidi, kāda tā bija 19. gadsimta beigās un 20. gadsimtā.
Jūrmalas skābene
Apraksts
Jūrmalas skābene ir viengadīgs vai daudzgadīgs, 15—60 cm garš lakstaugs ar bagātīgi zarojošu stublāju. Tā sakne īsa un vāpstveidīga. Lapas ir lineāri lancetiskas, 6—20 cm garas un 0,5—2 cm platas. Auga plātnes mala ir gluda, viļņaina, gals smails, un pamats ir ķīļveida. Lapas kāts ir īss. Ziedkopa ir ļoti blīva un lapaina. Ziedu iekšējo apziedņa lapu mala ir zobaina, visām ir augonītis. Augļu laikā blīvo ziedkopu dēļ augs izskatās zeltaini dzeltens. Auglis ir iegarens (0,2—0,3 cm garš), dzeltens, ar 2—5 gariem, starveidīgiem izaugumiem un smailu galu. Zied jūlijā un augustā.
Kamēr tu šo dzīvi spēlē
"Kamēr tu šo dzīvi spēlē" ir 2018. gadā izdota Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Arvīds Krievs.
Sižets
Filmas galvenais varonis ir komponists Mārtiņš Brauns, kurš ir svarīga Latvijas mūzikas vēstures daļa.
Ojārs Rubenis
Ojārs Rubenis (dzimis Smiltenē) ir latviešu žurnālists, sabiedriskais darbinieks, bijušais Latvijas Nacionālā teātra direktors.
1978. gadā Rubenis absolvējis Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultāti. Pēc tam sācis karjeru Latvijas Televīzijā, Atmodas laikā veidojis raidījumu "Labvakar!". Vēlāk publicētajā VDK kartotēkā uzrādīts kā 1988. gadā savervēts aģents ar pseidonīmu Valts. Pats Rubenis filmā "Lustrum" un citur teicis, ka savu "savervētāju" saticis tikai vienreiz pirms ārzemju brauciena un nekādas sekas viņu sarunai nav bijušas.
Latvijas Televīziju pametis 1993. gadā, kad kļuva par AS "Software House Rīga" (SWH Rīga) preses sekretāru, tur nostrādāja līdz 1995. gadam.
1995. gadā Rubenis kļuva par Nacionālās radio un televīzijas padomes locekli un priekšsēdētāju (līdz 2003. gadam).
Laikā no 2003. līdz 2005. gadam bijis Latvijas Televīzijas apvienības "Labvakar!" radošais direktors.
2006. gadā kļuvis par Latvijas Nacionālā teātra direktoru. Vadīja to 11 gadus un šajā laikā teātris ir piedzīvojis uzplaukumu: tika sakārtota tā ēka, teātris  ir radījis daudzas Latvijas kultūrtelpā paliekošas vērtības. Bet 2017. gadā decembrī Rubenis nolēmis neturpināt darbu kā valdes loceklis un turpmāk, līdz teātra simtgadei, strādāt pie iesāktajiem darbiem kā teātra izpilddirektors.
Digitālās TV lieta
2003. gada 1. septembrī Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs ierosināja krimināllietu par Digitālās TV ieviešanu, pamatojoties uz toreizējā satiksmes ministra Roberta Zīles iesniegumu. Lieta bija saistīta ar DLRTC un KML meitasuzņēmuma Kempmayer Media Latvia vienošanos, kas paredzēja Latvijā nogādāt dažādu specifisku aparatūru digitālajai apraidei. Aparatūras izmaksas iepriekš lēstas daudzos desmitos miljonu latu, kas jāizmaksā valstij.
Krimināllietā apsūdzības uzrādītas par krāpšanu lielos apmēros un noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu 20 personām, t.sk. O.Rubenim kā Latvijas Valsts radio un televīzijas centra (LVRTC) valsts pilnvarniekam.
Tiesas sastāvs ar tiesnesi Juri Stukānu priekšgalā šo lietu sāka skatīt 2008. gada 28. augustā.
2015. gada 15. maijā tiesa nolēma atzīt par vainīgiem 13 digitālās televīzijas krimināllietā apsūdzētos, septiņiem no viņiem piespriežot reālu cietumsodu, bet sešiem nosakot naudas sodu. 18 000 eiro sods tika piemērots arī bijušajam LVRTC valsts pilnvarniekam Nacionālā teātra direktoram Ojāram Rubenim.
2018. gada 20. jūnijā Rīgas apgabaltiesa attaisnoja iepriekš notiesāto bijušo Nacionālā teātra direktoru Ojāru Rubeni.
33. šaha olimpiāde
33. šaha olimpiāde notika no 1998. gada 26. septembra līdz 13. oktobrim Krievijā, Kalmikijas galvaspilsētā Elistā.
Vispārīgs apskats
Olimpiādē piedalījās 110 vīriešu (ieskaitot Krievijas "B", "C" un "D") un 72 sieviešu (ieskaitot Krievijas "B" un "C") komandas. Spēles reglaments: Šveices sistēma, 13 kārtas. Apdomas laiks: katram spēlētājam 100 minūtes 40 gājieniem, pēc tam 50 minūtes nākamajiem 20 gājieniem un turpinājumā 10 minūtes līdz partijas beigām ar 30 sekunžu pieskaitījumu katram partijā izdarītam gājienam sākot ar pirmo.
Ieņemtās vietas noteica: 1) iegūtie punkti (P); 2) Buholca punkti (BP); 3) komandas punkti (KP).
Olimpiādes galvenais tiesnesis bija FIDE starptautiskais tiesnesis Gērts Geisens (Nīderlande).
Vīriešu turnīra rezultāti
Nākamajās vietās ierindojās:
Labākie individuālie rezultāti
Pēc performances retinga (ELO p) kā labākais šahists no visiem dalībniekiem tika apbalvots: Pēc procentuālā vērtējuma kā labākie šahisti pie saviem galdiņiem zelta medaļu saņēma:
Latvijas komandas sniegums
Latvijas vīriešu komanda ierindojās 14. vietā. Tās dalībnieku rezultāti apkopoti tabulā.
Sieviešu turnīra rezultāti
Medaļu ieguvēji komandām: Nākamajās vietās ierindojās:
Labākie individuālie rezultāti
Pēc performances retinga (ELOp) kā labākā šahiste no visām dalībniecēm tika apbalvota: Pēc procentuālā vērtējuma kā labākās šahistes pie saviem galdiņiem zelta medaļu saņēma:
Latvijas komandas sniegums
Latvijas sieviešu komanda ierindojās 13. vietā. Tās dalībnieču rezultāti apkopoti tabulā.
Lielie Tuči
Lielie Tuči (arī Lielie Tūči, Lelie Tūči) ir ciems Viļānu novada Viļānu pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļos 7,4 km no pagasta un novada centra Viļāniem un 214,6 km no Rīgas.
Anrī Meņo
Anrī Meņo (fr; dzimšanas un miršanas datums nav zināms) bija franču burātājs, olimpisko sudraba un bronzas medaļu ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Lielie Tuči
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no valsts autoceļiem, Maltas upes krastā.
Anrī Meņo
Meņo 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Open klases sacensībās viņš nefinišēja. 3 līdz 10 tonnu laivu klases pirmajā braucienā viņš ieguva 8. vietu.
Vadžupe
Vadžupe (augštecē Vadžupīte) ir Gaujas kreisā krasta pieteka Valmieras novadā.
Izteka - no Taures purva ziemeļiem. Iesākumā tek uz rietumiem, vidustecē strauji sagriežoties uz ziemeļiem. Ietek Gaujā iepretim Vecrāmniekiem. Vadžupi šķērso valsts autoceļš V240 (Smiltene—Valka), tās krastos atrodas Vadži.
Ahillejs un bruņurupucis
Ahilleja un bruņurupuča paradokss ir viens no daudzajiem pazīstamajiem, aplamajiem secinājumiem, kurus radījis grieķu filozofs Zēnons Elejietis. Tajā ir mēģinājums pierādīt, ka tāds ātrs skrējējs kā Ahillejs sacensībās nekad nevar panākt bruņurupuci, ja tas atrodas tikai gabaliņu tam priekšā. Šī argumenta pierādījums ir šāds:
Pirms Ahillejs apsteidz bruņurupuci, viņam jāpieveic attālums, par kuru bruņurupucis ir viņam priekšā. Taču, laikā, kas viņam tam nepieciešams, bruņurupucis ir jau pavirzījies, lai gan mazliet, taču uz priekšu, kuru Ahillejam atkal jāuzveic. Arī, ja tas viņam ir izdevies, bruņurupucis vienalga ir viņam priekšā. Pārsvars, par kuru bruņurupucis ir priekšā, vienmēr samazinās, bet vienalga paliek pārsvars, un, lai arī ātrais skrējējs pietuvojas arvien vairāk, viņš nekad nepanāk un neapsteidz bruņurupuci.
Patiesībā ātrākais vienmēr var panākt lēnāko, tikai tam nepieciešams pietiekoši laika. Panākšanai nepieciešamais laiks ir proporcionāls pārsvaram un apgriezti proporcionāls abu skrējēju ātruma atšķirībai un pie līdzvērtīgas abu ātrumu saglabāšanas apgriezti proporcionāls viens otram. Zēnona aplamajā secinājumā ir divas kļūdas:
Ir dažādi uzskati, ko Zēnons ar saviem paradoksiem gribēja parādīt. Parasti tiek apgalvots, ka viņš gribēja atbalstīt elejiešu (Parmenīds no Elejas) tēzi, ka realitātē pastāv tikai viens vienīgs nemainīgs un nesagraujams veselums un ka visa daudzveidība un kustība ir tikai šķietama. Skaidrs ir tomēr, ka šis antīkais uzskats deva ieguldījumu bezgalības jēdziena formulēšanā un arī šodien tiek pielietots vēl kā piemērs.
Sandis Zolmanis
Sandis Zolmanis (dzimis ) ir latviešu hokejists, centra uzbrucējs. Pašlaik (2021) Zolmanis spēlē Āzijas hokeja līgas vienībā East Hokkaido Cranes.
Staņislava Valaseviča
Staņislava Valaseviča (pl; dzimusi, mirusi ), pazīstama arī kā Stella Volša (Stella Walsh), bija poļu vieglatlēte, startēja sprinta sacensībās. Pēc sportistes nāves tika atklāts, ka viņai ir bijuši dzimumdiferenciācijas traucējumi.
Sandis Zolmanis
Spēlētāja karjera
2011. gadā Zolmanis devās uz Zviedriju, kur nākamās divas sezonas aizvadīja dažādos junioru un zemāko līgu klubos. No 2013. līdz 2015. gadam spēlēja USHL un NAHL komandās ASV, taču tad pievienojās HK Zemgale rindām. Jau savu pirmo sezonu komandas sastāvā Zolmanis noslēdza kā tās rezultatīvākais spēlētājs. 2016. gada jūlijā pievienojās HK Kurbads rindām, kopā ar komandu nākamajā sezonā izcīnot Latvijas čempiona titulu. 2017.—18. gada sezonas pirmajā pusē spēlēja Kurbada pirmajā maiņā kopā ar Jāni Spruktu un Martinu Lavrovu, sezonas izskaņā kopā ar komandu kļūstot jau par divkārtēju Latvijas čempionu.
Ahillejs un bruņurupucis
Šis paradokss netika tieši nodots tālāk, bet gan minēts Aristoteļa „Fizika“ un „Simplikios“ komentāros.
Citi paradoksi, kurus aprakstījis Zēnons, ir dalīšanas paradokss un bultas paradokss. Saturiski tas nav radniecīgs Luisa Kerola īsajā dialogā „Ko bruņurupucis teica Ahillejam? „(What the Tortoise Said to Achilles izteiktajam argumentam, ar kuru viņš uzsver atšķirību starp objekta un metavalodisko implikāciju, kas tiek saukta arī par Kerola paradoksu.
Sandis Zolmanis
Spēlētāja karjera
Latvijas hokeja izlases sastāvā debitēja 2017. gada 9. novembra pārbaudes spēlē pret Baltkrieviju.
Staņislavs Petrovs
Staņislavs Petrovs (ru, 1939—2017) bija PSRS pretraķešu ātrās reaģēšanas sistēmas dispečers, kas Aukstā kara laikā ar savu piesardzīgo rīcību 1983. gada naktī no 25. uz 26. septembri novērsa iespējamo kodolkara sākšanos, jo padomju izlūksatelīti kļūdaini bija reaģējuši uz rietošās saules gaismas atspīdumu mākoņos. Incidents kļuva zināms tikai pēc Aukstā kara beigām, S. Petrovs saņēma starptautiskus apbalvojumus par savu rīcību.
Dzīvesgājums
Dzimis 1939. gada 7. septembrī Vladivostokā. Studēja Kijivas Augstākajā Radiotehniskajā inženieru skolā, pēc kuras beigšanas 1972. gadā sāka dienēt PSRS Gaisa spēku ātrās reaģēšanas struktūrās, sasniedzot apakšpulkveža pakāpi.
1983. gada 1. septembrī Padomju Gaisa spēku iznīcinātājs pie Sahalīnas notrieca Korean Air Lines pasažieru lidmašīnu, gāja bojā 269 apkalpes locekļi un pasažieri, ieskaitot kongresmeni L. Makdonaldu. S. Petrova dežūras laikā 26. septembra agrās brīdināšanas sistēma iedarbojās un brīdināja, ka ASV pret Padomju Savienību ir palaidusi piecas kodolraķetes. Drošības protokols paredzēja, ka Око dispečeriem bija jāziņo augstākajai vadībai par jebkādām pazīmēm, kas varētu liecināt par ballistisko raķešu uzbrukumu Padomju Savienībai. Par spīti tam Petrovs klasificēja to kā nesen ieviestās datorsistēmas kļūdu un neaktivēja PSRS atbildes kodolraķešu trieciena plānu. 1984. gadā S. Petrovs aizgāja no dienesta un pieticīgi dzīvoja Piemaskavas pilsētā Frjazinā (Фрязино).
Šis incidents nebija zināms līdz pat Aukstā kara beigām, kad 1993. gadā tas ģenerālis Jurijs Votincevs to pieminēja savos memuāros. S. Petrovs kļuva par slavenību ASV un Eiropā – par viņu sāka rakstīt plašsaziņas līdzekļi un 2006. gadā Ņujorkā tika piešķirta ANO speciālbalva. 2012. gadā Petrovam piešķīra Vācijas masu mediju prēmiju, bet 2013. gadā Drēzdenes prēmiju par bruņotu konfliktu novēršanu. 2014. gadā klajā nāca dāņu režisora dokumentālā filma par Petrovu The Man Who Saved the World ("Vīrs, kurš izglāba pasauli"). Miris 2017. gada 19. maijā, taču ziņa par viņa nāvi kļuva zināma tikai 7. septembrī.
Mašīnas un zēni
Filmas galvenā varone ir Beverlija, vientuļā māte, kurai dēls piedzima 1965. gadā 15 gadu vecumā un kurai ir neveiksmīga laulība ar dēla tēvu, kurš ir atkarīgs no narkotikām.
Bada spēles (grāmatu sērija)
"Bada spēles" (en) ir jauniešu zinātniskās fantastikas piedzīvojumu romāni, kuru autore ir amerikāniete Sūzena Kolinsa. Pirmie trīs romāni ir triloģija, kas seko pusaudžu varonei Katnisai Everdīnai. Triloģija sastāv no grāmatām "Bada spēles" (The Hunger Games; 2008), "Spēle ar uguni" (Catching Fire; 2009), "Zobgaļsīlis" (Mockingjay; 2010).). Ceturtā grāmata "Balāde par dziedātājputniem un čūskām" (The Ballad of Songbirds and Snakes; 2020) vēsta par Bada spēļu iesākumu un grāmatas notikumi norisinās 64 gadus pirms oriģinālās triloģijas. Visas grāmatas ir izdotas latviski.
Rubess
Rubess var būt:
Bada spēles (grāmatu sērija)
"Bada spēļu" triloģijas darbība notiek nenoteiktā nākotnē Panemas totalitārajā valstī, kuru pārvalda Koriolāns Snovs. Valsts sastāv no bagātā Kapitolija, kas atrodas Klinšu kalnos, un 12 (iepriekš 13) nabadzīgākiem apgabaliem, ko pārvalda Kapitolijs. Grāmatu galvenais tēls Katnisa Everdīna dzīvo 12. apgabalā, kas ir visnabadzīgākais. Par atriebību par iepriekšējo sacelšanos pret Kapitoliju tiek organizētas "Bada spēles", kurās piedalās divi bērni vecumā no 12 līdz 18 gadiem no katra apgabala (viens puisis un viena meitene). Šīs sacensības tiek pārraidītas televīzijā, tajās dalībniekiem ir jānogalina vienam otru un pēdējā izdzīvojušā pārstāvētais apgabals tiek apbalvots ar ēdienu un citām dāvanām.
2020. gadā tika izdota ceturtā grāmata “Balāde par dziesmotajiem putniem un čūskām”, kuras notikumi notiek aptuveni 64 gadus pirms triloģijas sākuma. Tās galvenais varonis ir astoņpadsmit gadīgs Koriolāns Snovs, kurš ir norīkots kļūt par padomdevēju kādam no desmito Bada spēļu dalībniekiem.
Pirmās divas grāmatas iekļuva laikraksta The New York Times bestselleru topā, savukārt trešā daļa sasniedza visu ASV labāk pārdoto grāmatu topus pēc tās izdošanas. Līdz pirmās filmas iznākšanai 2012. gadā, izdevēji ziņoja, ka ir pārdoti 26 miljoni triloģijas grāmatu kopijas. NPR 2012. gadā ierindoja "Bada spēļu" triloģiju otrajā vietā jauniešu romānu topa simtniekā, atpaliekot vienīgi no "Harija Potera" grāmatu sērijas. 2012. gada augustā Amazon paziņoja, ka "Bada spēles" ir pārspējušas "Hariju Poteru" labāk pārdoto grāmatu Amazon topā.
Grāmatu sērija ir ekranizēta. Pirmā filma "Bada spēles" iznāca 2012. gadā, otrā filma "Bada spēles: Spēle ar uguni" — 2013. gadā. Trešā grāmata tikusi sadalīta divās daļās ekranizācijai: pirmā daļa "Bada spēles: Zobgaļsīlis. 1. daļa" iznāca 2014. gadā un otrā daļa "Bada spēles: Zobgaļsīlis. 2. daļa" — 2015. gadā. Filma "Bada spēles: Balāde par dziedātājputniem un čūskām", kas balstīta uz ceturto grāmatu, iznāks 2023. gada novembrī.
Trapene
Trapene (agrāk — Bormaņi) ir ciems Smiltenes novada Trapenes pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidienē Melnupes kreisajā krastā pie autoceļa P44 46,5 km no novada centra Smiltenes un 166 km no Rīgas.
Dināri
Dināri (hr) ir 100 kilometrus gara kalnu grēda uz Bosnijas un Hercogovinas un Horvātijas robežas uz ziemeļaustrumiem no Kninas.
Trapene
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Bormaņu muižas (Treppenhof) centra. Par lielāku apdzīvoto vietu izaugusi pēckara gados kā kolhoza «Trapene» centrālais ciemats. Trapenē atrodas pagasta pārvalde, pamatskola (būvēta 1936. gadā), kultūras nams, bibliotēka, feldšeru punkts, sociālās aprūpes centrs «Trapene», pagasta muzejs.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
IGOR
IGOR ir amerikāņu repera un producenta Tyler, The Creator piektais studijas albums. Tas tika izdots 2019. gada 17. maijā, izmantojot Columbia Records. Albumu pilnībā producējis pats Tailers, un tajā ir viesizrādes no Playboi Carti, Lil Uzi Vert, Solange, Kanye West un Jerrod Carmichael. Pēc albuma Flower Boy (2017) izdošanas albums galvenokārt tika ierakstīts Kalifornijā, un ierakstu sesijas notika arī Komo ezerā, Itālijā un Atlantā no 2017. līdz 2019. gadam.
Mūzikas žurnālisti atzīmējuši, ka IGOR turpina balstīties uz Flower Boy iedibināto hip-hop un neo soul skanējumu, vienlaikus iekļaujot arī R&B un fanka ietekmi. Kritiķi atzīmējuši, ka albumā ir izmantoti sintezatori un vāji sajaukts vokāls. Tematiski, IGOR seko stāstam par mīlas trīsstūri starp titulēto varoni un viņa vīrieša mīlestības interesi. Albums izmanto "Igora" literāro arhetipu, lai izpētītu tēmas, kas saistītas ar mīlestību, piemēram, sirds sāpes, zaudējumi un greizsirdība.
Fons un ierakstīšana
Darbs pie albuma sākās 2017. gadā, Taileram sākotnēji sarakstot dziesmu "Earfquake" kanādiešu dziedātājam Džastinam Bīberam un Barbadosas dziedātājai Riannai, kuri abi noraidīja šo dziesmu. Dziesma "I Think" tika ierakstīta Komo ezerā, Itālijā ar amerikāņu dziedātājas Solanžas palīdzību. Tailers uzrakstīja "Running Out of Time", atpūšoties ierakstu sesijā ar amerikāņu reperi ASAP Ferg, jutoties pārliecināts pēc tam, kad Kendriks Lamārs teica Taileram, ka novērtē viņa dziedāšanu. Tailers producēja bītu dziesmai "Gone, Gone" 2013. gadā, dodoties turnejā savam otrajam studijas albumam Wolf, izvēloties dzēst dziesmu gan no Cherry Bomb, gan no Flower Boy, jo viņš neuzskatīja, ka tā būtu piemērota nevienam no šiem albumiem.
Intervijā izdevumam Fantastic Man, viņu 2018. gada rudens un ziemas izdevumam Taileram jautāja, vai viņš kādreiz ir bijis iemīlējies, uz ko viņš atbildēja: "Es nevēlos par to runāt. Hm, tas ir nākamais ieraksts." 2018. gada oktobrī Tailers priekšskatīja dziesmu "Running Out of Time" intervijai ar Fast Company.
Makrofīti
Makrofīti jeb augstākie ūdensaugi ir vaskulārie augi, sporaugi, makroskopiskās aļģes un ūdens sūnaugi, kas pilnīgi vai daļēji piemērojušies dzīvei ūdenī un saskatāmi ar neapbruņotu aci.
Makrofītus pēc augšanas vietas iedala divās grupās:
Makrofītiem, kas sakņojas gruntī, ir trīs apakšgrupas:
Makrofītu loma ūdens ekosistēmās
Makrofītiem ir ļoti liela bioloģiska un ekoloģiska nozīme ūdens ekosistēmās. Tie bezmugurkaulniekiem un zivīm ir dzīvesvieta un patvērums no plēsējiem, kā arī ar makrofītiem klāta upes gultne ir nozīmīgs nārsta biotops mazām zivīm.