cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lidija Doroņina-Lasmane
Dzīvesgājums
Trešo reizi apcietināta Andropova organizēto represiju laikā 1983. gada 6. janvārī līdz ar Jāni Rožkalnu, Gunāru Astru un Jāni Vēveri par "pretpadomju propagandu un aģitāciju". Latvijas PSR Augstākā tiesa 1983. gada augustā viņai piesprieda piecus gadus ieslodzījumā Mordvijas nometnēs un trīs gadus nometinājumā. Gorbačova organizētās Pārbūves laikā, 1987. gada 14. janvārī L. Doroņina tika atbrīvota no ieslodzījuma un vairākus mēnešus turēta nometinājumā Altaja novadā Sibīrijā.
1987. gada vasarā viņa atgriezās Latvijā. Pēc Latvijas Republikas neatkarības atgūšanas viņa atjaunoja pirmslaulības uzvārdu (Lasmane) un aktīvi darbojās Totalitārisma seku dokumentēšanas centrā.
Atzinība
1994. gadā Doroņina-Lasmane tika apbalvota ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, kuru saņemt atteicās, ko pamatoja ar to, ka kopā ar viņu to saņemšot vairāki VDK aģenti. 2019. gadā Doroņina-Lasmane saņēma Ministru kabineta balvu.
Doroņina-Lasmane 2018. gada septembrī tika pieteikta Nobela miera prēmijai, būdama viena no 320 kandidātiem.
1427. gads
1427. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Stradu pagasts
Stradu pagasts ir viena no Gulbenes novada administratīvajām teritorijām tā dienvidaustrumos. Robežojas ar sava novada Gulbenes pilsētu un Daukstu, Beļavas, Stāmerienas, Litenes pagastiem, kā arī Balvu novada Rugāju pagastu.
Upes
Audīle, Bebrupe, Knerša, Krustalīce, Melnupīte, Mugurve, Pededze, Pogupe.
Ezeri
Kalnis, Lazdags, Miezītis.
Vēsture
1945. gadā Madonas apriņķa Vecgulbenes pagastā izveidoja Stradu ciema padomi. Gulbenes rajona Stradu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Kropes ciemu, 1965. gadā padomju saimniecības «Stari» teritoriju pievienoja Daukstu ciemam. 1977. gadā Stradu ciemam pievienoja daļu Beļavas un Stāmerienes ciemu teritorijas, bet daļu Stradu ciema teritorijas pievienoja Daukstu ciemam. 1979. gadā Stradu ciemam pievienoja daļu Stāmerienes ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Stradu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Stāķi, Šķieneri, Stradi, Margas, Lejasstradi, Antani, Ceļmalas, Nātiņi, Samiņi, Siljāņi, Zeltaleja. Pagasta pārvalde atrodas Gulbenē, Parka ielā 10.
Tervetia
Tervetia ir dibināta LU studentu korporācija. Tās krāsas ir oranžs-sudrabs-zils, kas pauž domu: "Pēc sārta rīta lec sudrabota saule pie zilajām tēvzemes debesīm". Krāsas simboliskā nozīme
oranžs — tēvzemes mīlestība
sudrabs — godaprāts
zils — draudzība
Korporācijas devīzes — "Visu par Latviju", "Visi viens".
Korproācijas biedri iedalās filistros, komiltoņos un junioros. Tervetia ir vienīgā studentu korporācija Latvijā kurā jaunos biedrus sauc par junioriem.
Neatkarīgās Latvijas posms Tervetia bija pirmā latviešu studentu korporācija kura nodibinājās pēc Latvijas neatkarības iegūšanas. Prezidija konventā tā tika uzņemta 1925. gada 17. martā. Sākumā korproācijas konventa dzīvoklis atradās Rīgā: Mednieku ielā 1. Šajā laikā korporācija darbojās ļoti aktīvi tajā iestājās daudz jaunu biedru. Tika uzņemti pirmie goda filistri, sabiedrībā pazīstamas personas, kas ar savu darbību bija veikuši lielu ieguldījumu valsts un sabiedrības labā. 1933. gada korporācija pārgāja uz jaunajām mājām Krišjāņa Valdemāra ielā 36-1 kur tā atradās līdz 1940. gadam.
30. gados izveidojās tuvas un draudzīgas attiecības ar igauņu studentu korporāciju Ugala. Šīs draudzība rezultātā 1934. gada 15. decembrī tika noslēgts kopīgs karteļa līgums. Latvijā īpaši tuva draudzība izveidojās ar Fr! Academica ar kuru 1934. gada 23. novembrī tika noslēgts draudzības līgums. Šajos gados Tervetias biedri aktīvi iesaistījās sabiedriskajā un valsts dzīvē. Daudzi profesionāli nodarbojās ar sportu, basketbolu, futbolu, hokeju. Slavenākie sportisti bija basketbolisti Džems Raudziņš un Andrejs Krisons kuri 1935. gadā Latvijas basketbola izlases sastāvā kļuva par pirmajiem Eiropas čempioniem baskatbolā. Vēlāk Tervetiā iestājās arī izlases treneris Voldemārs Baumanis.
Okupācija un kara laiks 1940. gada Padomju okupācija īpaši smagi skāra Tervetiu. Daudzi Tervetias biedri bija bijušie un esošie virsnieki un viņi bija vieni no galvenajiem okupācijas režīma ienaidniekiem. Daudzi cieta no represijām, tika izsūtīti uz Sibīriju, arestēti un nošauti. 1941. gadā deportēti uz Sibīriju 32 Tervetia bieri. Daļa pazuda bez vēsts. Bija biedri kuri jau 1940. — 1941. gadā iesaistījās pagrīdes grupās kuri cīnījās ar padomju okupācijas režīmu.
Vācu okupācijas laikā korporācijām netika atļauts pilnvērtīgi atsākt darbību. Vācu okupācijas vara saskatīja korporācijās draudu, jo tās bija nacionālas organizācijas kuras iestājās par neatkarīgu Latviju. Tikai pēc sakāvēm austrumu frontē vācu okupācijas vara sāka palikt pielaidīgāka. Tika atļauts noturēt korporācijua gadasvētkus. 1944. — 1945. gadā daudzi biedri devās trimdā uz Rietumiem. Daudzi Tervetia biedri bija mobilzēti vācu armijas astāvā un bija spiesti cīnīties Latviešu Leģiona rindās. Daudzi krita kaujās, pazuda bez vēsts, daļa krita padomju gūstā un tika uz daudziem gadiem izsūtīt uz Sibīriju. Divi Tervetia biedri pulkvedis Kārlis Gailītis un kapteinis Vilis Ziemelis bija to 133 latviešu leģionāru vidu kurus 1946. gadā Zviedrija izdeva PSRS.
Trimda Tie tērvetieši kuri nokļuva rietumos pārsvarā atradās rietumu sabiedroto kontrolētajos rietumos. Notika to rietumos nokļuvušo biedru apzināšana. Tika rīkoti pirmie komerši trimdā. 40. gadu beigās līdzīgi kā lielākā daļa latviešu bēgļu Tervetias biedri izbruca no Vācijas uz citām zemēm. Izveidojās 7 Tervetias kopas dažādas pasaules valstīs ASV, Kanādā, Austrālijā un Zviedrijā. Kopas darbojās aktīvi, tika uzņemti jauni biedri kuri bieži bija jau esošo biedru radinieki. Kopas kalpoja kā vieta, kas palīdzēja korporācijas biedriem svešumā saglabāt latviskumu un turpināja korporācijas tradīcijas.
Darbības atjaunošana Latvijā Sākoties Atmodai padomju režīms sāka brukt, tas radīja iespēju korporācijām atajunot darbību Latvijā. Tervetia bija viena no pirmajām korporācijām, kas 1989. gada 24. jūnijā atjaunoja savu darbību pie LU. Sākumā visus amatus pildīja filistri, pirmie juniori tika uzņemti 1990. gada 1. semestrī. Tervetia aktīvi piedalījās Atmodas un Latvijas neatkarības atgūšanas procesos. 1991. gada janvārī Tervetias biedri piedalījās barikādēs, aizstāvot valsts neatkarību. Pēc 1991. gada augusta puča un pilnīgas Latvijas neatkarības iegūšanas Tervetia līdzīgi kā pārējās korporācijas beidzot varēja pilnvērtīgi atjaunot darbību. Pirmie gadi bija grūti, nebija sava konventa dzīvokļa, nācās īrēt dažādas telpas. Lielu materiālu palīdzību šajā laikā sniedza ārzemju filistri, kas palīdzēja korporācijai darboties pilnvērtīgi. Liels pavērsiens notika 1993. gadā, kad dāvinājuma rezultātā tika iegūts īpašums Rīgā Tērbatas 28. Kopš tā laika Tērbatas ielā 28-7 atrodas Tervetias konventa dzīvoklis. Tervetias filistru biedrība atajunoja savu darbību 1993. gada 24. septembrī. 2005. gadā tā piedalījās FBS darbības atjaunošanā.
Par drosmi Latvijas neatkarības cīņās 14 tērveti apbalvoti ar Lāčplēša Kara ordeni.
Jirgens Melcers
Jirgens Melcers (, dzimis Vīnē, Austrijā) ir austriešu tenisists, kurš karjeras laikā iekļuvis ATP reitinga labāko desmitniekā.
Rīgas operācija
Rīgas operācija, militārajā vēsturē pazīstama arī kā Kauja par Rīgu jeb Itjē Rīgas ofensīva (de — 'kauja par Rīgu', en), bija Vācijas Impērijas 8. armijas uzbrukuma operācija Pirmā pasaules kara laikā ar mērķi ieņemt Rīgu un ielenkt to aizstāvošās Krievijas Republikas 12. armijas daļas. Kaujas notika no 1917. gada 1. līdz 6. septembrim. Uzbrukumā Vācijas pusē piedalījās vairāk nekā 60 000 karavīru, Krievijas pusē aizstāvējās 161 000 karavīru. 2. latviešu strēlnieku brigādes karavīri aizsardzības kaujā pie Mazās Juglas spēja novērst Krievijas karaspēka iekļūšanu aplenkumā.
Stāvoklis pirms kaujas sākuma
Pēc Daugavas frontes noturēšanas pret Krievijas armijas ofensīvu Ziemassvētku kauju laikā 1917. gada vasarā Vācijas 8. armijas virspavēlniecība izplānoja Rīgas ieņemšanas operāciju. Tika nolemts forsēt Daugavu pie Ikšķiles un strauji doties ziemeļu virzienā. Tādējādi gūstā kristu Krievijas 12. armija un tiktu ieņemta Rīga. Frontes līnija iztaisnotos, un vairākas divīzijas varētu sūtīt uz Franciju, kur izšķīrās kara liktenis. 1917. gadā Krievijas karaspēks bez kaujas atstāja pozīcijas pie Klapkalnciema un Nāves salas placdarmu iepretim Ikšķilei. Pēc 1917. gada Februāra revolūcijas 12. armijas vienībās varu pārņēma zaldātu komitejas, kuras vadīja lielinieki un to atbalstītāji. 2. latviešu strēlnieku brigādes četri pulki atradās armijas rezervē Lielkangaru—Ropažu tuvumā, bet 1. latviešu strēlnieku brigādes vienības stāvēja Olaines pozīcijās pie Rīgas—Jelgavas šosejas. Lielie zaudējumi Ziemassvētku kaujās, daudzsološie lielinieku solījumi un vācu organizētā brāļošanās noveda pie tā, ka pēc 1917. gada maija latviešu vienības zaudēja uzticību Krievijas Pagaidu valdībai, tomēr, salīdzinājumā ar krievu pulkiem, latviešu strēlnieku vienībās saglabājās gatavība uz aizsardzības cīņām.
Pretinieki
Krievijas 12. armijas (komandieris Dmitrijs Parskis — Дмитрий Павлович Парский) sastāvā Rīgas frontē pirms vācu uzbrukuma bija 192 000 karavīru, 1102 lielgabalu un 1900 ložmetēju, tajā skaitā 18 500 karavīru un 102 ložmetēji latviešu strēlnieku astoņos pulkos. Krievu karaspēka bija izbūvējis divas aizsardzības līnijas. Pirmā aizsardzības līnija gāja no tagadējiem Kauguriem pāri Tīreļa purvam līdz Olainei un pa Misas upi līdz Ķekavai un sakrita ar ilgstoši nocietināto Rīgas frontes posmu. Virs Doles salas pirmā aizsardzības līnija turpinājās par Daugavas labo krastu. Aizsardzības pirmajā līnijā pie Babītes ezera bija VI Sibīrijas armijas korpuss, no Olaines līdz Ķekavai II Sibīrijas armijas korpuss ar 1. latviešu strēlnieku brigādi. XLIII korpuss sargāja nocietinātās pozīcijas pie Rīgas—Bauskas šosejas un gar Daugavu līdz Ogrei un tam blakus Daugavas labā krasta nocietinājumos kauju sākumā atradās XXI korpuss. Otrā aizsardzības līnija bija izveidota no Majoriem cauri Beberbeķiem un Baložu purvam līdz Ķekavai. Daugavas labajā krastā nocietinājumi sākās no Salaspils un turpinājās apmēram 7—8 kilometru attālumā no Daugavas krasta gar Mazās Juglas upi līdz Ogrei. Aizsardzības trešā līnija gar Lielo Juglas upi, Juglas un Ķīšezeru uz kaujas sākuma brīdi vēl nebija pabeigta.
Daugavas frontes iecirknī Slokas—Kalnciema iecirknī atradās Vācijas 8. armijas 205. divīzija, otrpus Ikšķilei stāvēja 293. divīzija. Neilgi pirms operācijas sākuma Daugavas frontē ieradās jaunas armijas vienības, kas nebija brāļojušās ar Krievijas karavīriem. Rīgas operācijai Vācijas karaspēks Baldones apkārtnē sakopoja deviņas kājnieku divīzijas (1. gvardes, 2. gvardes, 14. un 42. Bavārijas, 19., 20. un 203. rezerves kājnieku un 75. rezerves divīziju) un pusotru jātnieku divīziju (1. kavalērijas divīziju un leibhuzāru brigādi), bet Daugavas kreisajā krastā trīs divīzijas (1. rezerves, 22. landvēra, 205. kājnieku) un vairākus simtus lielgabalu bateriju. Grupējuma kopējais skaits Daugavas frontē pārsniedza 100 000 karavīru.
Vācijas 8. armijas virspavēlnieks Oskars fon Itjē (Oskar von Hutier) pie Rīgas gribēja praktiski pārbaudīt jaunu karošanas metodi, kad pēc vairāku stundu ļoti koncentrētas un kombinētas artilērijas uguns pa 500 x 400 m lieliem taisnstūriem seko tūlītējs kājnieku uzbrukums.
Daugavas forsēšana
1917. gada 1. septembra rītā pēc trīs stundu ilgas artilērijas apšaudes vācieši uzsāka koka pontonu tiltu būvi pāri Daugavai. Tika izšauti apmēram 560 000 šāviņi no 1159 lielgabaliem un mīnmetējiem, kas pilnīgi nomāca 66 krievu lielgabalus un piespieda atkāpties Daugavas labā krastā novietoto 186. divīziju. Vispirms Daugavu pie Ikšķiles pa pontonu tiltu šķērsoja Vācijas 8. armijas 2. gvardes divīzija. Jau pulksten desmitos no rīta pēc upes forsēšanas priekšējo vienību izlūki pārgāja Rīgas—Daugavpils dzelzceļa līniju. Apmēram trešdaļa no uzbrūkošajām vācu divīzijām devās Rīgas virzienā, kur sprosta pozīcijā pie Stopiņiem tos apturēja 110. krievu kājnieku divīzija. 130. Hersonas kājnieku pulks pretuzbrukumā atspieda vācu vienības no Rīgas—Ulbrokas—Tīnūžu—Ogres līnijas atpakaļ līdz Rīgas—Daugavpils dzelzceļam.
Krievijas 12. armijas komandieris ģenerālis Parskis lika XLIII korpusam veikt pretuzbrukumu pārrāvuma vietā un nodeva korpusa komandiera rīcībā 33., 136., 138. divīzijas, 116. divīzijas vienu brigādi un 2. latviešu strēlnieku brigādi. 1. septembra pēcpusdienā latviešu strēlnieki saņēma pavēli izvirzīties cīņai pret Daugavu šķērsojošajiem vāciešiem. 2. latviešu strēlnieku brigāde no Ropažiem devās pretī uzbrūkošajām vācu vienībām un 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulka karavīri ap pulksten četriem pēcpusdienā kā pirmie sasniedza nocietinātās pozīcijas gar Mazās Juglas upes labo krastu pie „Vilīškalniem”, kuri īsā cīņā iztrieca no ierakumiem nelielās vācu vienības. 2. latviešu strēlnieku brigādes aizsardzības centrā, galvenajā sektorā, tika novietots 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulks, jo šajā vienībā bija divas reizes vairāk ložmetēju nekā citos brigādes pulkos. Pa labi no Jukuma Vācieša komandētajiem karavīriem nostājās 8. Valmieras latviešu strēlnieku pulks, bet pa kreisi — 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulks. Brigādes rezervē atradās 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulks, kura sastāvā esošo rotu lielākā daļa nākamās dienas kaujas laikā pakāpeniski tika nodotas 5. Zemgales latviešu strēlnieku pulkam — lai aizvietotu no ierindas izsistos cīnītājus. Uz austrumiem no latviešu strēlnieku brigādes Krievijas 33. divīzija ieņēma Tīnūžu—Ogres aizsardzības līniju. Naktī uz 2. septembri Daugavu pie Ogres šķērsoja arī vācu 14. Bavārijas divīzija un izveidoja otro pārrāvumu Krievijas XXI korpusa aizsardzības pozīcijās.
Kauja pie Mazās Juglas
2. septembra rītā ap 3:00 vācieši pēc artilērijas sagatavošanas uguns nesekmīgi uzbruka 129. Besarābijas kājnieku pulka pozīcijām pie „Misiņiem” 2 km attālumā no 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulka kreisā flanga Tīnūžu muižā. Pēc artilērijas apšaudes 2. septembra dienas vidū sākās uzbrukums latviešu strēlnieku pozīcijām. Aizsardzības cīņas izvērtās 14 km garā frontē gar Mazās Juglas labo krastu. 2. latviešu strēlnieku brigādes karavīri ar dažiem lielgabaliem stājās pretim skaitliski un tehniski stiprākam vācu karaspēka grupējuma, kas uzbrukumā izmantoja arī aviāciju, ugunsmetējus un ar indi pildītas lielgabalu granātas. Strēlniekiem izdevās 26 stundas varonīgi noturēt fronti līdz 3. septembrim, kad Krievijas 12. armijas galvenie spēki pa Rīgas—Petrogradas dzelzceļu bija jau izvesti no Rīgas. Izpildījuši savu uzdevumu, dzīvi palikušie latviešu karavīri pēc 12. armijas vadības pavēles atkāpās līdz Siguldas un Cēsu pozīcijām. Zaudējumi bija ļoti smagi — 5. Zemgales un 6. Tukuma latviešu strēlnieku pulkā no ierindas izsita vairāk nekā pusi cīnītāju, 7. Bauskas un 8. Valmieras latviešu strēlnieku pulks cieta mazāk. 3. septembrī vācu karaspēks pārrāva Mazās Juglas aizsardzības pozīcijas pie Melnmuguriem Salaspils pagastā un Kranciemniekiem un atspieda krievu 33. divīziju uz austrumiem.
Krievijas armijas atkāpšanās
2. septembrī Vācijas 8. armijas 205. divīzija piespieda VI Sibīrijas strēlnieku korpusa 3. un 14. divīzijas atstāt tagadējās Jūrmalas teritoriju un atkāpties līdz Majoru—Beberbeķu aizsardzības līnijai, kur to atbalstīja Daugavgrīvas cietokšņa artilērija. II Sibīrijas strēlnieku korpuss un 1. latviešu strēlnieku brigāde no Olaines pozīcijām atkāpās līdz Bulduru—Vēveru līnijai. Lai izvairītos no iekļūšanas ielenkumā, naktī uz 3. septembri II un VI Sibīrijas strēlnieku korpusi bez kaujas atstāja otrās aizsardzības līnijas pozīcijas un cauri Rīgai atkāpās uz līdz Ķīšezera un Juglas ezera pozīcijām. 3. septembra rītā 8.30 un 10.30 pēdējās krievu arjergarda daļas uzspridzināja abus Rīgas dzelzs tiltus pāri Daugavai. 1. latviešu strēlnieku brigāde atkāpās gar Juglas ezera dienvidu krastu, kur pie Šmīzenkroga izcīnīja kauju pret uzbrūkošajām vācu vienībām. Rīgā bez bruņotas pretestības ienāca vācu 2. gvardes divīzijas vienības.
4. septembrī vācu karaspēks cauri Juglas nocietinātajai līnijai izlauzās līdz Inčukalnam, kur apdraudēja vien iepakaļ palikušo 20. Sibīrijas strēlnieku pulku un vezumniekus. 5. un 6. septembrī vāciešu uzbrukumu pārtrauca un fronte nostabilizējās Saulkrastu—Līgatnes—Nītaures—Lobes ezera (pie Krapes)—Kokneses līnijā.
Zaudējumi
Vācu kara ziņu dienests 6. septembrī ziņoja par to, ka gūstā krituši 120 krievu virsnieki un vairāk kā 7500 karavīri, 180 lielgabali, 200 ložmetēji un vairākas bruņu automašīnas. Kopumā Rīgas operācijā Krievijas 12. armija zaudēja ap 25 000 karavīru, bet Vācijas 8. armija ap 5000 karavīru.
Piekūnveidīgie
Piekūnveidīgie, piekūnveidīgo putnu kārta (Falconiformes) ir viena no putnu klases (Aves) kārtām, kas pieder neognatu infraklasei (Neognathae). Piekūnveidīgo kārtā ir 66 plēsīgo putnu sugas, kas iedalītas vienā dzimtā — piekūnu dzimtā. Tomēr piekūnveidīgo putnu sistemātika nav viennozīmīga. Ir sistemātiķi, kas piekūnveidīgo kārtā iedala četras dzimtas — piekūnu dzimtu, vanagu dzimtu, sekretārputnu dzimtu un zivjērgļu dzimtu — un kopējais sugu skaits sasniedz apmēram 290.
Piekūnveidīgie putni mājo visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Latvijā sastopamas 7 piekūnveidīgo sugas: stepes piekūns (Falco cherrug), purva piekūns (Falco columbarius), lielais piekūns (Falco peregrinus), medību piekūns (Falco rusticolus), bezdelīgu piekūns (Falco subbuteo), lauku piekūns (Falco tinnunculus) un kukaiņu piekūns (Falco vespertinus).
Sistemātikas diskusijas
Tradicionāli, balstoties uz morfoloģiskajām īpašībām, piekūnveidīgo putnu kārtā ir 4 dzimtas. Tomēr Eiropā ir pieņemts šo kārtu sadalīt divās kārtās — piekūnveidīgajos (Falconiformes) (apmēram 60 sugas) un vanagveidīgajos (Accipitriformes) (apmēram 230 sugas). Vanagveidīgo putnu kārta ir izdalīta tādēļ, ka tradicionālajām 4 dzimtām ir 2 atšķirīgas evolūcijas līnijas. Toties morfoloģiskās līdzības ir radušās tādēļ, ka visām sugām ir līdzīgs dzīves veids. Morfoloģiski piekūnveidīgajiem putniem ir līdzīgi arī pūčveidīgie putni (Strigiformes).
Neskaidrības pastāv arī ar Amerikas grifu dzimtu (Cathartidae), kuru Amerikas sistemātiķi 2007. gadā ievietoja piekūnveidīgo putnu kārtā. Ir sistemātiķi, kas uzskata, ka Amerikas grifi būtu jāizdala atsevišķā katartidveidīgo kārtā (Cathartiformes). Savukārt Sibleja-Alkvista sistemātika visus plēsīgos putnus sistematizē stārķveidīgo putnu kārtā (Ciconiiformes). Tomēr lielākā daļa sistemātiķu nepiekrīt šim iedalījumam.
Kariotipa analīzes atklāj, ka Jaunās pasaules sugas un vanagu dzimtas (Accipitridae) sugas ir ļoti attāli radinieki pārējām piekūnveidīgo putnu sugām. Joprojām starp sistemātiķiem nav vienprātības, vai tas būtu pietiekams iemesls izdalīt vanagveidīgo putnu kārtu (Accipitriformes). Pēdējos gados, balstoties uz jaunākajiem gēnu pētījumiem, ir izvirzīta jauna hipotēze, ka piekūni ir tuvāk radniecīgi papagaiļveidīgajiem (Psittaciformes) un zvirbuļveidīgajiem (Passeriformes) nekā vanagveidīgajiem, pat, ja neņem vērā katartidveidīgos.
Izskats un īpašības
Piekūnveidīgajiem putniem kā jau plēsīgiem putniem ir ass un līks knābis ar mīkstu nāsu pauguru. Spārni ir gari un plati, piemēroti planēšanai. Piekūnveidīgajiem ir spēcīgas kājas ar asiem nagiem. Visas sugas ir plēsīgas un medī dienas laikā, izmantojot redzi.
Jaunā paaudze nobriest ātri. Atkarībā no sugas, tie izlido no ligzdas pēc 3—8 nedēļām. Dzimumbriedumu tie sasniedz 1—3 gadu vecumā. Mātītes ir lielākas nekā tēviņi. Dzimumdimorfisms ir izteiktāks tām sugām, kas medī putnus, piemēram, vanagiem (Accipiter) un piekūniem (Falco) mātīte ir gandrīz divas reizes lielāka nekā tēviņš. Visas sugas ir monogāmas, lai gan, ja viens no pāra iet bojā, otrs sameklē sev jaunu partneri.
Ja salīdzina tradicionālās sistemātikas sugas, tad piekūnveidīgajiem putniem ir lielas atšķirības augumā. Mazākais ir melncisku piekūns (Microhierax fringillarius), kura ķermeņa garums var būt 14 cm, spārnu plētums 26 cm, bet svars 28 g. Ievērojot tradicionālo sistemātiku, tad lielākais ir vanagu dzimtas melnais grifs (Aegypius monachus), kura ķermeņa garums ir 120 cm, spārnu plētums 3 m, bet svars 14 kg. Bet, ja piekūnveidīgo kārtā ir tikai piekūnu dzimta, tad lielākais ir medību piekūns (Falco rusticolus), kura mātītes ķermeņa garums var sasniegt 65 cm, spārnu plētums 160 cm, bet svars 2,1 kg.
Klasifikācija
Iepriekš klasifikācijās esošās dzimtas tagad ir izdalītas vanagveidīgo putnu kārtā.
Ģerbonis
Ģerbonis ir simbolisks grafisks attēls vai reljefa atveidojums, kas apliecina ģerboņa nēsātāja piederību dzimtai, pilsētai, kopienai, valstij, organizācijai, kuras simbols ir šis konkrētais ģerbonis, kuru nevar lietot neviens, kurš nav piederīgs šo ģerboni lietojošai dzimtai, pilsētai, kopienai, valstij, organizācijai. Ģerboņa raksturojumu sniedz nevis tā pretskatā, bet gan no ģerboņa nēsātāja puses.
Eiropā lietotie ģerboņi tiek darināti, strikti ievērojot heraldikā (zinātne par ģerboņiem) pieņemtos ģerboņu veidošanas noteikumus un principus.
Pastāv individuālie un dzimtu ģerboņi, valsts un komunālie, biedrību un organizāciju ģerboņi. Tie nav kārtas piederības pazīme un nenozīmē piederību muižniecībai. Jau XIII gs. ģerboņi parādījās arī pilsoņiem, amatniekiem, turīgākajiem zemniekiem, cunftēm un pilsētām. Kārtas atšķirības noteica tajos esošie heraldiskie simboli: kroņa forma, ķiveres forma, vairoga turētājas figūras u.c. Jaunākajos laikos ģerboņi, kaut atšķirīgi no klasiskajā Rietumeiropas heraldikā pieņemtajiem standartiem, parādījās arī valstīm. Vēsturē ir bijuši gadījumi juridiski reglamentēt ģerboņu pieņemšanu un lietošanu, taču galu galā vienīgie ierobežojumi ir tas, ka aizliegts piesavināties jau esošu svešu ģerboni, kā arī lietot sev neatbilstošus simbolus. Šobrīd ar likumdošanu reglamentēta ir tikai valstu ģerboņu izmantošana.
Eiropas ģerboņu vēsture
Eiropas heraldikas pirmsākumi meklējami XII gs. Rietumeiropā heroldu darbībā, kuri turnīros izskaidroja bruņinieku ģerboņu nozīmi. Vēlākos gadsimtos tika izveidotas heraldijas — iestādes, kuras uzraudzīja konkrēta ģerboņa "autortiesību" ievērošanu. Taču pašu ģerboņu (pareizāk, protoģerboņu) vēsture ir daudz senāka, jo jau akmens laikmeta kultūrās sastopam īpašas zīmes, sejas krāsojumu, galvasrotas, tetovējumus, kuru vienīgā funkcija ir paust tā īpašnieka piederību konkrētai dzimtai, klanam, sociālajam statusam vai rangam, nodrošināja atpazīstamību. Bībelē lasām: "Ikviens lai nostājas pie sava pulka nozīmes, — pie emblēmas, kas apzīmē viņa tēva namu..." (IV Mozus gr., 2:2). Līdz ar to daudzi elementi no senajiem laikiem — piemēram, persiešu Sasanīdu impērijas simbols grifs, Saladina emblemā esošais ērglis, gallu karavīru bruņucepures rotājošie ragi, spārni, zvērādas u.c., — tika pārņemti viduslaiku Eiropas ģerboņos.
Sistemātiski (mantojami, dzimtu apzīmējoši) ģerboņi Rietumeiropā parādījās XII gs. Viens no senākajiem heraldisko zīmju attēlojumiem ir sienassega Baijē baznīcā, kurā izšūta Heistingsas kauja starp Normandijas hercogu Gijomu un Anglijas karali Haraldu Godvinsonu. 72 epizodēs vieniem un tiem pašiem varoņiem ir dažādām emblēmām un krāsām rotāti vairogi, neviena no šīm zīmēm nav atrodama viņu pēcnācēju ģerboņos; savukārt viņu karogos redzamās emblēmas lielākā daļa ir kļuvušas par to pēcnācēju ģerboņu elementiem. Arī abus naidīgos karaspēkus apzīmē karogi ar konkrētām emblēmām: krusts normaņiem un drakons angļiem. Savukārt pirmais Anglijas Karalistes karalis, kuram bez dzimtas simbola parādijās arī individuālais ģerbonis, bija Ričards I Lauvassirds.
Visticamāk, dzimtu ģerboņu ieviešanu diktējuši praktiski apsvērumi: XII gs. sākumā notika pāreja skandināvu "kaskas" tipa ķiveres, kurā seja nebija aizsegta (vai aizsegta daļēji, ja no pieres daļas lejup bija vērsts vertikālais virsdegunes aizsargs), un slēgto "poda" tipa ķiveri. Līdz ar to bruņinieks kļuva anonīms un ārējas pazīšanās zīmes kļuva vitāli nepieciešamas. Otrs iemesls bija krusta kari, kuros piedalījās tik plašas karotāju masas, ka karaspēka vienību (kuras visas veidoja lielo aristokrātu karadraudzes) savstarpējai atpazīšanai un manevrētspējai bija nepieciešamas atpazīšanas zīmes. Bez tam musulmaņu karaspēka daļām un to vadoņiem jau bija savas emblēmas, kas praksē pierādīja to lietderīgumu.
Ģerboņa figūru un krāsu izvēle heraldikas rašanās laikā bija haotiska un atkarīga tikai no bruņinieka gaumes un fantāzijas lidojuma. Tikai Renesanses laikā radās emblemātika, simbolu saistīšana ar alegorijām un literāriem tekstiem, kas vēlāk ļāva radīt daudz skaistu leģendu par kādu ģerboņu izcelšanos un tajos attēloto zīmju simbolisko jēgu.
Analizējot 32 senākos ģerboņus, kas datējami ar laiku no 1150. Līdz 1180. gadam, tajos kā heraldisko zīmi redzam: lauvu, ērgli, merleti, siju, spāri, šaha dalījumu, krustu, vairoga galvu, trešeru, pusmēnesi, labības kūli. Populārākā figūra ir ērglis, kas parādās Svētās Romas impērijas sastāvā ietilpstošo 13 valdnieku (Lotringas hercoga, Leiningenas grāfa, Austrijas hercoga, Brandenburgas markgrāfa, Silēzijas hercoga u.c.) ģerboņos. Ar citiem elementiem papildinātas figūras parādās XII gs. 70. gados (1174. gadā Dillingenas grāfa Hartmaņa (Hartmann) ģerbonī jau bija attēlota spāre starp četriem lauvām). Primārais ģerboņa uzdevums bija atšķirība, tāpēc Austrijas hercogi atteicās no ērgļa (kurš bija daudzu citu valdnieku ģerboņos), sākot lietot sudraba siju sarkanā laukā; Leiningenas grāfi viena ērgļa vietā ieviesa trīs, Lotringas hercogs ērgli nomainīja pret 3 maziem ērglīšiem — alerioniem, — kas tika novietoti uz labās spāres, bet Silēzijas hercogi uz sava ērgļa spārniem uzlika pusmēnesi ar trejlapja galiem. Laika gaitā ģerboņu vairogi tika ietverti ar mantijām, spalvu rotājumiem, papildināti ar dažādām spalvām vairoga turētājfigūrām utt.
Sākās ģerboņu sazarošanās un papildināšanās, radot nepieciešamību tos sistematizēt un definēt veidošanas principus, kas pamazām ļāva izveidoties zinātnei par ģerboņiem, heraldikai. Savukārt, redzot atbilstoši heraldikas likumiem izveidotu ģerboni, zinātājs varēja noteikt tā valkātāja dzimtu, radniecību, sociālo statusu sabiedrībā, civilstāvokli.
Ģerboņu saņemšana un lietošana
XIV gs. heraldika kļuva par mācību priekšmetu universitātēs. Šajā laikā parādījās pirmie t.s. „diplomu ģerboņi“, t.i. ģerboņi, kurus piešķir, ieceļot aristokrātijas rangā, monarhs saviem vasaļiem. Valsts kanceleja sāka iekasēt par ģerboņu piešķiršanu maksu.
Ģerbonis pamazām sāka kļūt arī par ārējo piederības zīmi muižniecībai. Sv. Romas impērijas imperators Fridrihs III Habsburgs (Friedrich III) 1467. gadā izdeva pirmo dekrētu par aizliegumu nedižciltīgajiem pieņemt sev ģerboņus. Šādi rīkojās arī daudzi citi monarhi pēc viņa, tomēr nedižciltīgo personu ģerboņu veidošana un lietošana turpinājās. I. Lancmanis min (50. lpp.) piemēru, kā „1644. gadā Tērbatas pilsonis tika saukts tiesas priekšā par to, ka viņa māsa bija uzstādījusi baznīcā sava mirušā vīra epitāfiju, kurā vairogs bija segts ar atvērto, muižniecībai piederīgo ķiveri, nevis ar slēgto bruņucepuri, kāda pienācās pilsoņu kārtai. … Visa Baltijas pilsonisko dzimtu heraldika rāda, ka pilsoņi lietojuši ne tikai atvērtās, resp., stīpu ķiveres, bet arī pēc patikas likuši uz tām t.s. muižniecības kroņus.“
1696. gadā Francijas karalis Luijs XIV Burbons iedibināja vispārējo ģerboņu katalogu (fr. Armorial général), kurā pārbaudīja esošos ģerboņus un reģistrēja jaunus. Līdz 1709. gadam (kad ģerboņu reģistrācija tika pārtraukta), bija apstiprināti un reģistrēti jauni vairāk nekā 110 000 ģerboņu. XVIII gs. šī sistēma Francijā vairs nepastāvēja, dižciltības titulus masveidā sāka uzpirkt turību ieguvusī pilsonība, personas brīvi izvēlējās sev ģerboņus, kurus katrs vēlējās pēc iespējas greznākus, veicot tajā patvaļīgus neheraldiskus „uzlabojumus“. Pēc ģerboņa zīmēm un kroņa vairs nevarēja noteikt tā īpašnieka sociālo rangu, radniecību un izcelsmi.
Polijas un Lietuvas ģerboņi
Žečpospolitas šļahtas ģerboņiem ir īpaša vieta heraldikā. Sākotnēji tie parādījās kā novadu zemessardzes karogu emblēmas, un to pamatā bija tamgas (bulta, krusts, zvaigzne, dzirnakmens utt.). Šādu karogu skaits bija visai pastāvīgs (aptuveni 300), un ģimene, saņemot aristokrātijas titulu vai iekļūstot bruņniecībā, tika "pierakstīta" pie kāda no šiem karogiem. Līdz ar to emblēma bija vienlaicīgi vairāku dzimtu ģerboņos, kas nav raksturīgi citu valstu heraldikai. No šīs sistēmas atvasinās Žečpospolitai raksturīgie dubultuzvārdi, kur pirmā daļa apzīmē piederību konkrētajam ģerboņa simbolam, bet otrā daļa — pašu dzimtu.
Prezidiju Konvents
Prezidiju Konvents (P!K!) ir visu Latvijas studentu korporāciju jumta organizācija un augstākais pārvaldes orgāns, kas nosaka to iekšējo sadzīvi un regulē savstarpējās attiecības.
Vēsture
Jau 1919. gada rudenī, līdz ar LU dibināšanu, radās doma apvienot Latvijas studentu korporācijas organizācijā, kas būtu balstīta uz latviskiem pamatiem. Līdz tam Baltijas Tehniskajā augstskolā pastāvošais Rīgas šaržēto konvents (Rigaer Chargierten-Convent, C!C!) bija izteikti vācisks.
1919. gada septembrī visi tobrīd Latvijā esošie Latviešu studentu korporāciju biedri kopsapulcē vienojās atsegt krāsas, kuru nēsāšana Pirmā pasaules kara laikā bija aizliegta. Šis brīdis arī tiek uzskatīts par Prezidiju Konventa dibināšanu. Tomēr faktiska P!K! darbība sākās tikai 1920. gada rudenī, pēc Latvijas brīvības cīņu noslēguma. Prezidiju konventa sastāvā ietilpa visas tobrīd pastāvošās Latviešu studentu korporācijas un tika uzņemtas jaunas. Tika pieņemti vairāki studentu korporācijām saistoši likumi, no kuriem svarīgākais bija 1922. gadā pieņemtais Apvienotais korporāciju komāns (A!K!K!). Tas noteica vispārējus studentu korporāciju darbības principus. Prezidiju konventa sēdēs piedalās visu konventu pārstāvji. Visas korporācijas prezidē P!K! vecākuma kārtībā un prezidējošā korporācija mainās ik pēc semestra.
1920. gadu sākumā P!K! tika uzņemtas visas Baltijas Tehniskās augstskolas Rīgas šaržēto konventa vācbaltu studentu korporācijas (Concordia Rigensis, Fraternitas Baltica, Rubonia), no Tērbatas Universitātes pārnākušās Curonia un Fraternitas Rigensis, kā arī 1922. gadā dibinātā Gotonia. Tomēr 1932. gadā vācbaltu korporācijas demonstratīvi izstājās no P!K!, protestējot pret prasību P!K! sēdēs lietot tikai latviešu valodu. Tās savu darbību P!K! vairs neatjaunoja.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā kopā ar studentu korporācijām tika slēgts arī P!K!. P!K! uzdevumus pēc Otrā pasaules kara, trimdas apstākļos, daļēji pildīja 1949. gadā Eslingenē dibinātā Latvijas Korporāciju Apvienība (L!K!A!). P!K! darbība Latvijā atjaunota 1990. gada 15. martā. Šobrīd P!K! apvieno 20 latviešu un 1 krievu studentu korporāciju.
1925. gadā dibināts P!K! vīru koris, tas atjaunots 1999. gadā. No 1935. līdz 1940. gadam pastāvēja P!K! simfoniskais orķestris. No 1932 līdz 1940. gadam P!K! izdeva žurnālu Universitas. Kopš 1954. gada žurnālu izdod Latvijas korporāciju apvienība.
Ap 2014. gadu sākās domstarpības dažu dalīborganizāciju vidū par jaunpieņemto Apvienoto Korporāciju komānu. 2014. gada novembrī dalību P!K! apturēja korporācijas Talavija un Lettonia. 2015. gada 21. septembrī Talavija izstājās no P!K!, bet 2016. gada 9. maijā to pašu izdarīja Lettonia. 2019.gadā par P!K! lēmumu ilgstošu nepildīšanu no P!K! tika izslēgta korporācija Lacuania.
Dalīborganizācijas
P!K! savā laikā dibinājušas korporācijas: Lettonia, Selonija, Lettgallia, Talavija un Fraternitas Lettica.
Šobrīd P!K! sastāvā ietilpst šādas studentu korporācijas:
Galaktiku grupas un kopas
Galaktiku grupas un kopas ir lielākie gravitācijas saistītie Visuma objekti. Galaktiku skaits tajās var būt no desmit līdz pat daudziem tūkstošiem. Galaktiku kopas bieži vien atrodas vēl lielākos veidojumos — t.s. superkopās.
Galaktiku grupas
Galaktiku grupās parasti ir mazāk par 50 galaktikām. Galaktiku grupu diametrs ir 1—2 megaparseki, masa — aptuveni 1013 Saules masu.
Mūsu galaktika — Piena Ceļš — atrodas t.s. Lokālajā grupā, kas sastāv no vairāk nekā 40 galaktikām.
Galaktiku kopas
Galaktiku kopās galaktiku skaits var sasniegt vairākus tūkstošus. Tipiskas galaktiku kopas diametrs ir 2—10 megaparseki, masa — 1014 līdz 1015 Saules masu. Tipiskā galaktiku kopā tā masas 5% veido zvaigžņu masa, iespējams, vēl 10% — karsta, rentgenstarojumu izstarojoša starpgalaktiku gāze, bet pārējo masu — t.s. tumšā matērija.
Dēliņkalns
Dēliņkalns (de — ‘Velnakalns’) ir paugurs Alūksnes novadā uz Jaunlaicenes un Ziemeru pagastu robežas, Alūksnes augstienes augstākais punkts. Ietilpst 44,7 ha plašajā Dēliņkalna dabas liegumā. Pauguru veido smilts, grants un bezakmeņu māls. Kalna relatīvais augstums vairāk nekā 70 m. Kalnā ierīkota slēpošanas trase, apkārtnē — 10 km gara tūrisma taka. 1 km līdz slēpošanas centram Ķauķi, kas atrodas Ķauķu kalnā.
Sakne (nozīmju atdalīšana)
Sakne var būt:
Hey Jude
Hey Jude ir angļu rokmūzikas grupas The Beatles dziesma, kas ierakstīta un izdota. Hey Jude tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajām dziesmām un nereti arī par The Beatles labāko dziesmu.Dziesmas sākotnējais nosaukums bija Hey Jules, jo tā tika veltīta Džona Lenona dēlam Džulianam laikā, kad viņa vecāki šķīrās, bet darba procesā dziesmas autors Pols Makartnijs nomainīja Jules pret Jude, jo Makartnijs uzskatīja, ka Jude ir vieglāk izdziedāt. Dziesmas garums ir septiņas minūtes un piecas sekundes.
Hey Jude bija pirmais singls, kuru The Beatles ierakstīja paši savā ierakstu kompānijā Apple Records.
Ešlija Bensone
Ešlija Viktorija Bensone (en; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise un modele.
Pazīstama ar lomu ziepju operā Days of our Lives (2004–2007), seriālā "Īstvika" (Eastwick; 2009—2010), "Mazās, jaukās meles" (Pretty Little Liars; 2010—2017) un filmā "Neprātīgās brīvdienas" (Spring Breakers; 2012). Kino debitējusi 2004. gadā ar lomu filmā "Cik man gadu?!" (13 Going on 30).
1305. gads
1305. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
2010. gads sportā
Šeit ir apkopoti '''2010. gada sporta notikumi.'''
3. decembris
3. decembris ir gada 337. diena (338. garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 28 dienas.
Vārda dienas
Ako, Evija, Jogita, Raita
Sentdžonsa
Sentdžonsa var būt:
Piekūnu dzimta
Piekūnu dzimta (Falconidae) ir vienīgā piekūnveidīgo kārtas dzimta, kas apvieno 66 sugas un kas iedalītas 2 apakšdzimtās un 11 ģintīs. Pazīstamākās ģintis ir piekūni un karakaras.
Piekūnu dzimtai ir raksturīga kosmopolītiska izplatība. Tie ir sastopami gandrīz visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Tie nav sastopami arī Centrālāfrikas biezajos mežos un dažās attālās salās. Dažas sugas ir tikpat kosmopolītiskas kā dzimta, piemēram, lielais piekūns (Falco peregrinus) ir sastopams, sākot ar Grenlandi un beidzot ar Fidži. Turklāt lielajam piekūnam ir visplašākais ligzdošanas areāls no visiem putniem pasaulē. Piekūnu dzimtā ir arī endēmas sugas, piemēram, Maurīcijas piekūns (Falco punctatus) dzīvo tikai Maurīcijas salā.
Latvijā sastopamas 7 piekūnu dzimtas sugas: stepes piekūns (Falco cherrug), purva piekūns (Falco columbarius), lielais piekūns (Falco peregrinus), medību piekūns (Falco rusticolus), bezdelīgu piekūns (Falco subbuteo), lauku piekūns (Falco tinnunculus) un kukaiņu piekūns (Falco vespertinus).
Izskats un īpašības
Piekūnu dzimtas putniem ir ass, līks knābis, ar mīkstu nāsu pauguru. Tiem ir ļoti laba redze. Apspalvojums parasti ir raibumains, kas jaukts no brūnām, baltām, rudām, melnām un pelēkām spalviņām. Starp tēviņa un mātītes apspalvojumu praktiski nav atšķirības, lai gan ir sugas, kurām apspalvojumā ir izteikts dzimumu dimorfisms. Piekūnu dzimtas putni nogalina ar knābi, nevis ar kājām kā, piemēram, vanagu dzimtas (Accipitridae) putni. Knābim sānos ir attīstījies īpašs "zobs" šim nolūkam. Piekūnu dzimtas putniem ir ļoti smaili spārni, kas ļauj veikt straujus pikējumus. Piemēram, lielais piekūns pikējumā spēj sasniegt ātrumu 325 km/st. Tādējādi tas ir ātrākais lidojošais putns pasaulē. Tomēr, lai arī piekūni ir ātri lidotāji, tas neattiecas uz karakaru sugām.
Barība
Piekūnu dzimtas sugas ir plēsīgi putni, kas barojas, medījot citus putnus, nelielus zīdītājus, rāpuļus, kukaiņus, un tie neatsakās arī no maitas. Tie ir mednieki - vientuļnieki, bet pāris kopīgi apsargā medību teritoriju. Tomēr migrācijas periodā tie var veidot lielus barus. Dažas sugas ir specializējušas uz noteiktu medījuma veidu, piemēram, smejošais piekūns (Herpetotheres cachinnans) pamatā medī čūskas. Dažas sugas veido barības uzkrājumu slēptuves.
Ligzdošana
Piekūni un karakaras pamatā ligzdo kā vientuļnieki, lai gan apmēram 10% no visām dzimtas sugām veido ligzdošanas kolonijas, piemēram, kukaiņu piekūns (Falco vespertinus). Piekūnu dzimtas sugas veido monogāmus pārus. Dažām karakarām vecākie bērni palīdz izbarot jaunākos ligzdguļus. Lielākā daļa sugu, izņemot karakaras, ligzdu nebūvē. Tā tiek atņemta citiem putniem. Piemēram, Āfrikas pundurpiekūns (Polihierax semitorquatus) ligzdo audējputnu (Ploceidae) ligzdās. Parasti tiek izdētas 2—4 olas. Visbiežāk olas inkubē tikai mātītes. Inkubācijas periods atkarībā no sugas ir dažāds (28—35 dienas). Mazuļiem apspalvojums izaug pēc 28—49 dienām, arī atkarībā no sugas. Jo lielāka auguma pieaugušais piekūns, jo lēnāk aug jaunā paaudze.
Attiecības ar cilvēkiem
Karakara toties ir Acteku svētais putns, un mūsdienās tā ir Meksikas nacionālais putns. Piekūni senos laikos bija nozīmīgs medību putns, kuru plaši izmantoja medībās.
Klasifikācija
Piekūnveidīgo kārta (Falconiformes)
Volapiks
Volapiks (Volapük,, Volapük nulik) ir mākslīgā valoda, kuru no 1879. līdz 1880. gadam veidoja vācu katoļu garīdznieks Johans Martins Šleijers. Tā tika paredzēta kā starptautiska palīgvaloda, bet praksē tā arī nav ieviesusies. 1884., 1887. un 1889. gadā notika starptautiski volapikas kongresi, valoda strauji attīstījās, bet citas mākslīgās valodas esperanto publicēšana 1887. gadā izkonkurēja volapiku. Neskatoties uz to, volapiks saglabājas. 1920. gados nīderlandiešu entuziasts Ārijs de Jongs volapiku reformēja. Mūsdienās volapiku izmanto tikai daži desmiti cilvēku, kuri galvenokārt darbojas internetā.
Volapiks ir aglutinējoša valoda. No sintakses viedokļa volapiks pieder subjekta–verba–objekta (SVO) valodām, bet locījumi tai piešķir zināmu elastību. Lai gan volapika vārdu krājums ir balstīts uz angļu, vācu un franču valodu, vārdu saknes ir apzināti mainītas, lai nevarētu atrast līdzības ar citām valodām, piemēram, vārds Merop nozīmē ‘Amerika’. Valodnieki uzskata, ka volapiku atšķirībā no citām mākslīgajām valodām ir grūti mācīties, jo vārdu saknes ir stipri izmainītas un arī gramatika ir gandrīz tikpat sarežģīta kā latīņu valodai.
Sentdžonsa (Kanāda)
Pilsētas tiesības ieguvusi 1921. gadā. Dažkārt tiek uzskatīta par vecāko angļu dibināto pilsētu Ziemeļamerikā. Pilsētas iedzīvotāju skaits 2011. gadā sasniedza 106 tūkstošus, ar vairāk nekā 199,9 tūkstošiem iedzīvotāju Sentdžonsas aglomerācija (St. John's Metropolitan Area) ir 20. lielākā Kanādā un vislielākā provincē.
2008. gada ASV atklātais čempionāts tenisā
2008. gada ASV Atklātais čempionāts tenisā bija 2008. gada noslēdzošais Grand Slam turnīrs. Tas norisinājās uz cietā seguma kortiem, ārpus telpām. Šis bija jau 127. ASV Atklātā čempionāta turnīrs. Tas sākās 2008. gada 25. augustā un ilga līdz 7. septembrim.
Ēģiptes futbola izlase
Ēģiptes futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Ēģiptes valsti starptautiskās futbola sacensībās. Ēģiptes futbola izlasi pārvalda Ēģiptes Futbola Asociācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1920. gadā cīnoties pret Itālijas izlasi. 1934. gadā Ēģiptes izlase kļuva par pirmo Āfrikas komandu, kas piedalās Pasaules čempionātā. Vēl ēģiptieši piedalījās arī 1990. un 2018. gada finālturnīrā. Āfrikas Nāciju kausa izcīņā Ēģipte ir piedalījusies 25 reizes un ir titulētākā šī turnīra izlase ar 7 čempionu tituliem.
Peldu rati
Peldu rati bija 18. un 19. gadsimtā izplatīta iekārta pludmalēs, kuras mērķis bija ļaut cilvēkiem iebrist jūrā, nepārkāpjot Viktorijas laikmeta kautrību. Peldu rati bija koka rati ar jumtu, kurus varēja iestumt jūrā. Dažus šādus ratus veidoja, pārvelkot koka karkasu ar brezentu.
Īpaši Britānijā vīrieši un sievietes vēlējās gūt prieku pie jūrmalas, kura parasti tika sadalīta atsevišķās daļās. Tādēļ neviens no pretējā dzimuma nedrīkstēja redzēt tos peldtērpos, kurš galvenokārt bija slēgta tipa.
Latvijas Republikas Satversmes tiesa
Satversmes tiesa (ST) ir konstitucionālās kontroles iestāde Latvijā. Tā izveidota. To vada Satversmes tiesas priekšsēdētāja vietnieks Aldis Laviņš. Satversmes tiesa darbojas saskaņā ar Satversmes tiesas likumu. Tās rezidence atrodas Rīgā, Jura Alunāna ielā 1.
Sastāvs
ST sastāv no 7 tiesnešiem, kurus ieceļ Saeima. Trīs Satversmes tiesas tiesnešus apstiprina pēc ne mazāk kā desmit Saeimas deputātu priekšlikuma, divus — pēc Ministru kabineta priekšlikuma un vēl divus — pēc Augstākās tiesas plēnuma priekšlikuma. Augstākās tiesas plēnums izraugās Satversmes tiesas tiesneša amata kandidātus no Latvijas Republikas tiesnešu vidus.
Tiesneši
No 2022. gada 11. februāra:
Tiesas priekšsēdētāji
Amats izveidots 2000. gadā.
Šusters
Šusters (de — 'kurpnieks'; sieviešu dzimtē Šustere) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Fiskālā politika
Fiskālā politika ekonomikas teorijā ir valdības pamatnostādņu un lēmumu komplekss, kas nosaka to, kā tiek veikti valsts finanšu tēriņi un to, kā tie tiek segti. Fiskālā politika ir nodokļu un budžeta politika, ar kuras palīdzību tiek iegūta lielākā daļa no valsts budžeta.
Valdība izmanto fiskālo politiku, kad tā pārdomāti maina nodokļu likmes un savu izdevumu summas, lai radītu izmaiņas ekonomikā. Šādi pasākumi ir: nodokļu lieluma noteikšana (palielināšana vai samazināšana), kredītpolitikas vadīšana (kapitālieguldījumu veicināšana vai ierobežošana), subsīdiju lieluma noteikšana dažām nozarēm. Galvenais fiskālās politikas instruments ir valsts budžets.
Fiskālās politikas mērķi
Fiskālai politikai ir šādi mērķi
Galva
Anatomija
Galvenais elements galvas uzbūvē ir galvaskauss, kas savienojas ar mugurkaulu. Galvaskauss pilda ne tikai balsta, bet arī aizsargfunkciju, tajā atrodas galvas smadzenes, redzes orgāns, dzirdes un līdzsvara orgāns u.c. Galvaskausu sedz mīmikas muskuļi un āda. Pieauguša cilvēka galva sver apmēram 3,8 kg.
Bernds Šusters
Bernds Šusters (dzimis Augsburgā) ir bijušais Vācijas futbolists. Viņa iesauka ir "der Blonde Engel" (blondais eņģelis).
1443. gads
1443. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Bernds Šusters
Savas spēlētāja karjeras laikā spēlējis tādos klubos kā FC Barcelona un Real Madrid, kurā vēlāk bijis arī galvenais treneris.
Rietumvācijas izlase aizvadījis 21 spēli, gūstot 4 vārtus. Vienīgajā no nozīmīgajiem turnīriem, kurā kopā ar izlasi piedalījās — 1980. gada Eiropas čempionātā — izcīnījis čempiona titulu. Šajā turnīrā Šusters piedalījās divās no četrām komandas spēlēm.
No izlases viņš aizgāja 24 gadu vecumā pēc nesaskaņām ar Vācijas Futbola asociāciju, treneri Jupu Dervallu un komandas biedriem, ieskaitot Paulu Breitneru.
Karjeras statistika
120||18|||||||||||||||| 316||87|||||||||||||||| 9||0|||||||||||||||| 445||105||||||||||||||||
!Kopā||21||4
Zirnekļcilvēks (filmu sērija)
"Zirnekļcilvēks" (en) ir amerikāņu supervaroņu filmu sērija. Pirmo trīs iznākušo daļu režisors ir Sems Reimi. Pēc ceturtās filmas uzņemšanas pārtraukšanas Columbia Pictures filmu sēriju atjaunoja ar jauniem aktieriem un režisoru Marku Vebu. Kaut arī bija plāni Marka Veba sērijai veidot vairākus turpinājumus un atvasinātās filmas, plāni tika atcelti un tiek veidota jauna atjaunotā filmu sērija, kā daļa no Marvel Cinematic Universe. "Zirnekļcilvēks" ir sestā ienesīgākā filmu sērija pasaulē.
Sema Reimija triloģija
Pirmo trīs iznākušo daļu režisors ir Sems Reimi. Galvenās lomas attēlo Tobijs Magvairs (attēlo Pīteru Pārkeru un Zirnekļcilvēku), Kirstena Dansta (attēlo Mēriju Džeinu Votsoni) un Džeimss Franko. Kopējais filmu budžets ir 827 000 000 ASV dolāru. Katra filmas daļa ir bijusi viena no līderēm kases ieņēmumos pirmajā filmas izrādīšanas nedēļā.
Marka Veba sērija
Pēc ceturtās filmas uzņemšanas pārtraukšanas Columbia Pictures filmu sēriju atjaunoja ar jauniem aktieriem un režisoru Marku Vebu. Atjaunotajā filmu sērijā galvenās lomas attēlo Endrū Gārfīlds (attēlo Pīteru Pārkeru), Emma Stouna (attēlo Gvenu Steisiju) un Dains Dehans. Filmu sērijas pirmā daļa ieguva lielākoties pozitīvas atsauksmes, savukārt otrā pretrunīgas.
Marvel Studios licencēšanas līgums
2013. gada jūnijā Sony Pictures paziņoja, ka Marka Veba sērijā tiks iekļautas vēl vismaz 2 filmas, 2013. gada 12. decembrī interneta lapā Electro Arrives tika paziņots, ka bija plāni uzņemt divas atvasinātās filmas Marka Veba filmu sērijai: Venom Carnage un Sinister Six. Bija izteikta arī interese uzņemt filmu par Melno kaķi un animētu kinokomēdiju. Šie plāni tika atcelti, kad 2015. gada 9. februārī Marvel Comics mājas lapā apstiprināja jauna Zirnekļcilvēka filmu sēriju veidošanu, kā daļu no Marvel Cinematic Universe. Jaunā Zirnekļcilvēka debija gaidāma 2016. gada filmā Kapteinis Amerika: Pilsoņu karš. Savukārt jaunās filmu sērijas pirmizrāde gaidāma 2017. gada 7. jūlijā.
Džuzepe Arčimboldo
Džuzepe Arčimboldo (dzimis 1527. gadā Milānā, miris 1593. gadā Milānā) bija itāliešu manierisma gleznotājs, kurš gleznoja alegoriskus portretus, uz audekla attēlojot dažādus augļus, dārzeņus, ziedus, zivis vai grāmatas portretējamās figūras formā. Arčimboldo tomēr ir arī konvencionāli darbi.
Savas darbības sākumā Arčimboldo veidoja vitrāžas un gobelēnus Milānas un Moncas katedrālēm, kā arī freskas Komo katedrālei. 1562. gadā Arčimboldo kļuva par Maksimiliana II un vēlāk arī Rūfolfa II galma gleznotāju Prāgā. Līdz ar nokļūšanu galmā aizsākās Arčimboldo daiļrades nekonvenciālais posms.
Dzierkaļu kalns
Dzierkaļu kalns (ltg; arī Dzerkaļu kalns) ir 286,5 m augsts paugurs Latgales augstienes Rāznavas paugurainē. Izvietojies Rēzeknes novada Kaunatas pagastā, 700 m uz ziemeļaustrumiem no Lielā Liepukalna Rāznas nacionālā parka teritorijā. Kalna relatīvais augstums ir 89,2 m — pēc relatīvā augstuma augstākais Latvijā. Dzierkaļu kalns ir trīsstūrveidīgas formas izometriskas formas lielpaugurs. Tā garākā, 700—800 m garā, ziemeļrietumu nogāze saposmota ar izliektiem, līdz 28 m augstiem un 150—300 m platiem vaļņiem. Paugura augstākā dienvidaustrumu daļa paceļas 71—86 m virs starppauguru ieplakām. No Lielā Liepukalna atdala 64 m dziļa ieplaka. Pauguru veido zemledus apstākļos sabīdīti un sakrokoti smilts—grants un grants—oļu nogulumi, kā arī morēnas smilšmāls vai mālsmilts. Paugurs apaudzis ar egļu mežu.
2008. gada vasaras olimpisko spēļu kalendārs
Pekinas olimpisko spēļu kalendārs
Dzierkaļu kalns
2017. gadā atzīts par vienu no simboliem Latvijas dabā — gada ģeovietu.
Žilbērs de Lanuā
Žilbērs de Lanuā jeb Gilberts no Lanuā (Ghillebert, Guillebert; 1386—1462) bija ceļojošs viduslaiku bruņinieks un diplomāts, kas vēlāk kļuva par Burgundijas hercoga Žana Bezbailīgā (Jean sans Peur) galminieku un sūtni. Uzrakstīja ceļojuma aprakstu (izdots kā Voyages et ambassades de messire Guillebert de Lannoy 1399-1450), kurā sniedza vērtīgas ziņas arī par Livonijas ģeogrāfiju un kultūru.