cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cena (stacija)
Cena (vietām saukta arī Cenas) ir dzelzceļa stacija, kas atrodas Jelgavas novadā, 34 kilometru attālumā no Rīgas Pasažieru stacijas. Cenas stacijā katru dienu piestāj elektrovilcieni Rīga—Jelgava un Jelgava—Rīga. Stacijā biļešu kase ir slēgta. Ceļā līdz Rīgas Pasažieru stacijai ir jāpavada aptuveni 36 minūtes, bet līdz Jelgavas stacijai aptuveni 14 minūtes. Biļetes cena 2022. gadā ir 0,95 EUR līdz Jelgavai, bet līdz Rīgai — 1,43 EUR. Cena ir B biļešu zonas gala stacija.
No 2019. gada decembra tika samazināts pasažieru vilcienu reisu skaits, kas pietur Cenas pieturā. No 2022. gada Cenas stacijā pasažieru satiksmi bija paredzēts slēgt, bet tas netika izdarīts.
Vēsture
Līdz 2010. gada 15. februārim katru dienu šeit pieturēja dīzeļvilciens Rīga—Reņģe (tehniskā pietura bez pasažieru apmaiņas).
Liepājas leļļu teātris
Liepājas Leļļu teātris ir 1989. gadā dibināts leļļu teātris, kas atrodas Liepājā, Rožu laukumā 5/6.
Sākotnēji izveidots kā studija, 1992. gadā tas pārtapa par pašvaldības iestādi. 1992. gada janvārī teātrim piešķīra telpas Liepājas Latviešu biedrības namā. Liepājas Leļļu teātris piedalās Liepājas, Kurzemes, Latvijas publiskajos pasākumos, organizē un piedalās starptautiskos festivālos un projektos.
Katras sezonas laikā teātris iestudē vismaz četras jaunas izrādes. Izrādes repertuārā ir ļoti daudzveidīgas pēc leļļu klasifikācijas un izrādes uzbūves veida. Tas savās izrādēs izmanto gan klasiskās spieķu lelles, gan koncertlelles, gan marionetes. Pēdējos gados izrādēs izmanto arī aktieru dzīvā plāna tēlojumu.
Sacīkšu trase
Sacīkšu trase ir sporta būvē, kas paredzēta dzīvnieku (piemēram, zirgu sacīkšu), transportlīdzekļu vai sportistu sacensībām. Trases bieži ir aprīkotas ar tribīnēm.
Sacīkšu trases mēdz būt atklātā tipa, kā arī celtnes. Zirgu sacīkstēm paredzētās trases sauc par hipodromiem, velosipēdu trases par velodromiem. Sacīkšu trases pārsvarā viedo noslēgtu apli, kas ļauj sacīkšu dalībniekiem veikt vienu vai vairākus apļus.
Trašu seguma veidi
Sacīkšu seguma veidi atšķiras atkarībā no trases nozīmes, tie var būt:
Alhazens
Alhazens, pilnā vārdā Abū Alī el Hasans ibn el Hasans ibn el Haitams vai Ibn el Haitams (ar, dzimis ap 965. gadu, miris ap 1040. gadu), bija arābu zinātnieks (polimāts), matemātiķis, astronoms un filozofs. Sniedzis nozīmīgu ieguldījumu optikā, astronomijā, matemātikā, meteoroloģijā, redzes pētīšanā un zinātniskajā metodē.
Alhazens tiek uzskatīts par modernās optikas, oftalmoloģijas, eksperimentālās fizikas, zinātniskās metodoloģijas tēvu, kā arī par pirmo teorētisko fiziķi.
Viņa nozīmīgākais darbs ir "Optika" (Kitāb al-manāẓir; 1011—1021). Lai arī darbā ir jūtama Ptolemaja 2. gadsimta m. ē. darba ietekme, Alhazens savā darbā sniedz pareizu redzes procesa modeli. Darbu 12. gadsimta beigās vai 13. gadsimta sākumā latīņu valodā iztulkoja kāda nezināma persona. Šim tulkojumam bija ietekme vairāku rietumu zinātnieku darbībā. Vēl Alhazens aprēķināja Zemes atmosfēras augstumu (52 tūkstoši soļu jeb 30—35 km). Nodarbojies arī ar dažādu spoguļu pētīšanu. Viņa vārdā nosaukts optikas uzdevums Alhazena problēma (jāatrod spoguļa punkts spoguļa, punktveida gaismas avota un acs stāvoklim, kur notiek atstarošanās).
Nīva Kavana
Nīva Kavana (ga; dzimusi Dublinā, Īrijā) ir īru dziedātāja.
Viņa, pārstāvot Īriju, piedalījās un uzvarēja 1993. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Milstrītā, Īrijā ar dziesmu In Your Eyes. Tāpat viņa pārstāvēja Īriju 2010. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā, kas norisinājās Oslo, Norvēģijā, ar dziesmu It's for You. Savā pusfinālā viņa ieņēma 9. vietu, kas ļāva kvalificēties finālam. Finālā tika ieņemta 23. vieta.
Doroteja fon Līvena
Doroteja fon Līvena (Dorothea Fürstin von Lieven, dzimusi Rīgā, mirusi  Parīzē, Francijā) bija vācbaltu izcelsmes Krievijas sūtņa Kristofa fon Līvena sieva, ietekmīga Eiropas diplomātisko aprindu vidutāja Londonā un Parīzē 19. gadsimta sākumā un vidū, savu politisko paredzēšanas spēju dēļ iesaukta par Sibylle diplomatique de l'Europe ("Eiropas diplomātijas Sibillu").
Dzīvesgājums
Dzimusi Rīgas militārā gubernatora Kristofera fon Benkendorfa un Krievijas ķeizarienes Katrīnas II draudzenes un galma dāmas Juliānas Šilingas fon Kanštatas ģimenē.
Mācījusies Smoļnija institūtā Pēterburgā, tūlīt pēc tā beigšanas viņa 14 gadu vecumā apprecējās ar grāfu Kristoferu fon Līvenu. 1810. gadā viņa pārcēlās uz Berlīni, 1812. gadā — uz Londonu, kur viņas vīrs bija Krievijas sūtnis politiski saspringtajā Napoleona karu laikā un pēckara periodā (1812-1834). Izmantojot savu inteliģenci un harizmu, viņa ieguva lielu ietekmi Eiropas diplomātiskajās aprindās, ko saglabāja līdz pat savai nāvei. Viņas tuvu paziņu lokā bijuši Lielbritānijas karalis Džordžs IV, Austrijas kanclers firsts Klēmenss fon Meternihs, hercogs Arturs Velzlijs. Krievijas imperators Aleksandrs I 1825. gadā esot rakstījis: "Žēl, ka grāfiene Līvena valkā svārkus, no viņas būtu iznākusi teicama diplomāte". Viņa spēlējusi lielu lomu diplomātiskajās aizkulišu sarunās, kas beidzās ar Beļģijas un Grieķijas valstu izveidošanu (1830). Slavena ar to, ka, būdama ekskluzīvā sociālā kluba Almack's patronese, pirmā ieviesusi Anglijā jauno modes deju — valsi.
1829. gadā iecelta par ķeizarienes Aleksandras galma dāmu, 1834. gadā atgriezās Pēterburgā, kur viņas vīram piešķīra kņaza titulu un nozīmēja par troņmantnieka, vēlākā imperatora Aleksandra II audzinātāju. Pēc personīgas traģēdijas (divu jaunāko dēlu nāves) pārcēlās uz Parīzi, kur drīz vien kļuva par neatkarīgu diplomāti, kuras salonā tikās daudzi tā laika slavenākie politiķi. Krimas kara laikā (1854-1856) viņa palīdzēja risināt diplomātiskās sarunas starp Krieviju un tās pretiniekiem Franciju un Lielbritāniju.
Mirusi Parīzē 73 gadu vecumā, apglabāta Mežotnes pils kapsētā blakus saviem priekšlaicīgi mirušajiem dēliem.
Oglekļa nanocaurulītes
Oglekļa nanocaurulītes ir cilindriskas formas struktūras, kas veidotas no oglekļa atomiem. Oglekļa atomi nanocaurulītēs ir savā starpā savienoti tāpat kā heksagonālajās grafīta plaknēs viena atoma biezumā, taču šīs plaknes ir "saritinātas" ārkārtīgi miniatūrās (diametrā no 1 nanometra līdz dažiem desmitiem nanometru) caurulītēs, kuru garums var sasniegt pat dažus centimetrus. Caurulīšu gali parasti ir noslēgti ar pussfēriskām "galviņām".
Nanocaurulīšu tipi
Atkarībā no grafīta atomārās plaknes "saritināšanās" leņķa izšķir taisnās (ahirālās jeb nespirāliskās) nanocaurulītes (sīkāk iedalās zobainajās (armchair) un zigzagveidīgajās {zigzag) caurulītēs) un spirāliskās (hirālās) nanocaurulītes.
Nanocaurulītes iedala arī vienslāņa (viensienas) un daudzslāņu (ieliktas cita citā) caurulītēs.
Izmantošana
Nanocaurulītēm nākotnē iespējams daudzveidīgs pielietojums dažādās tehnoloģijas un zinātnes jomās:
Interesanti fakti
No oglekļa nanocaurulītēm izveidots materiāls, kas absorbē vairāk nekā 99,9% uz to krītošās gaismas un līdz ar to ir 3 reizes tumšāks nekā niķeļa un fosfora sakausējums, kas tika uzskatīts par "vismelnāko" materiālu. Jaunajam nanocaurulīšu materiālam gaismas atstarošanas koeficients ir tikai 0,045%.
Ališers Usmanovs
Ališers Usmanovs (uz, ru; dzimis Čustā, Uzbekistānā) ir uzbeku tautības Krievijas, Uzbekistānas un Lielbritānijas uzņēmējs, miljardieris. A. Usmanovs tiek uzskatīts par bagātāko cilvēku Krievijā un otro bagātāko Lielbritānijā. Saskaņā ar žurnāla Forbes 2014. gada datiem viņa īpašumu vērtība tiek lēsta ap 27 miljardiem dolāru, tādējādi viņš ir 39. bagātākais cilvēks pasaulē. Īpašumi apvienoti pārvaldītājsabiedrībā USM Holdings. A. Usmanovs atbalsta Krievijas prezidenta Vladimira Putina politiku un tiek uzskatīts par prezidentam pietuvinātu personu un draugu.
Biogrāfija
Dzimis Uzbekistānas mazpilsētā Čustā, Fergānas ielejā, bet bērnību pavadījis Taškentā, kur viņa tēvs bija prokurors. Nopietni nodarbojies ar paukošanu, bijis PSRS izlasē šajā sporta veidā. Studējis Maskavas starptautisko attiecību institūtā, augstskolu beidzis 1976. gadā ar grādu starptautiskajās tiesībās. Bijis komjaunatnes un PSKP biedrs. 1980. gadā apcietināts, apsūdzēts un notiesāts ar cietumsodu par izspiešanu. Līdz 1986. gadam atradās apcietinājumā. 2000. gadā Uzbekistānas augstākā tiesa A. Usmanovu reabilitēja.
A. Usmanovs bagātību uzkrājis metalurģijas un kalnrūpniecības jomās, viņam pieder Krievijas metālapstrādes milzis Metalloinvest. Pēdējos gados pievērsies arī citām nozarēm: viņš ir otrā lielākā mobilā tīkla operatora Krievijā MegaFon un izdevniecības Kommersant īpašnieks. Kopš 2000. gada darbojas dažādos amatos Krievijas gāzes ieguves kompānijā Gazprom. Investējis arī ārpus bijušās Padomju Savienības, īpaši moderno tehnoloģiju kompānijās, piemēram, Facebook Inc. un Apple Inc., kuru akcijās Usmanovs ieguldījis milzu summas.
Pastāvīgi dzīvo Maskavas prestižajā rajonā Rubļovkā, kā arī Londonas rezidencē. Līdzīgi kā vairāki citi ietekmīgi Krievijas oligarhi, arī A. Usmanovs ir iegādājies sporta klubu ārvalstīs — viņš ir viena no titulētākajiem Anglijas Premjerlīgas futbola klubiem Arsenal FC līdzīpašnieks (ap 30% akciju). Viņš ir arī Starptautiskās paukošanas federācijas (FIE) prezidents. Dzīvesbiedre Irina Usmanova (dzimusi Vinere, pēc tautības ebrejiete) ir mākslas vingrošanas trenere (agrāk sportiste), šobrīd sporta veida Krievijas nacionālās federācijas prezidente.
Arturs Alberings
Arturs Alberings ( — ) bija Latvijas agronoms, politiķis un sabiedriskais darbinieks. Latviešu zemnieku savienības biedrs. Latvijas Ministru prezidents no 1926. gada maija līdz decembrim. Bijis arī Latvijas zemkopības ministrs.
Ališers Usmanovs
Biogrāfija
2014. gadā A. Usmanova ģimene iegādājās nekustamo īpašumu Latvijā, Jūrmalā, Kāpu ielā par 3,9 miljoniem dolāru no AS "Dzintars" prezidenta Iļjas Gerčikova.
Arturs Alberings
Pirms Latvijas proklamēšanas
Dzimis Valmieras apriņķa Virķēnu "Klāvās" lauksaimnieka ģimenē. Pabeidzis Viļķenes pamatskolu un Harkivas lauksaimniecības vidusskolu, Norvēģijā studējis agronomiju, turpat un Vācijā papildinājis arī zināšanas zivkopībā. Krievijā strādājis par zemkopības un zivkopības skolas direktoru, kā arī muižu pārvaldnieku. Pēc atgriešanās Latvijā sācis vadīt kursus Rīgas Lauksaimniecības centrālbiedrībā, dibināja un vadīja lopu pārraudzības biedrības Rūjienas un Valmieras apkārtnē. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā iesaistījies politikā. Augustā ievēlēts par Vidzemes Zemes padomes locekli. 1918. gada novembrī kā Latviešu zemnieku savienības pārstāvis kļuva par Tautas padomes locekli.
Ališers Usmanovs
Uzņēmējdarbība
1994.—1998. gadā A. Usmanovs starpbanku investīciju un finanšu uzņēmuma Interfin vadībā piedzina parādus par gāzi. 90. gadu beigās Usmanovs tikās ar Remu Vjahirevu; Apvienojot savus spēkus un finanses, Gazprom un Interfin ieguva kontrolpaketi Oskolas elektrometalurģijas rūpnīcā (OEMK) un Ļebedinskas kalnrūpniecības un pārstrādes rūpnīcā, apvienojot tās Gazmetall. 2002. gadā Usmanova Interfin izpirka Gazprom akcijas šajā uzņēmumā un kļuva par vienīgo kontrolpaketes īpašnieku. 2005. gadā Usmanovs kopā ar Vasiliju Aņisimovu iegādājās Mihailovska GOK no Borisa Ivanišvili. 2006. gadā visi minētie aktīvi tika konsolidēti Metalloinvest, par tā līdzīpašniekiem kļuva Aņisimovs un Vladimirs Skočs.
Lūiss Ārmstrongs
Lūiss Ārmstrongs (Louis Armstrong; — ) bija amerikāņu džeza mūziķis. Ārmstrongs precīzi nav zinājis savu dzimšanas dienu un izvēlējās par tādu 4. jūliju — ASV neatkarības dienu. Vēlāk dzimšanas datumu precizēja viņa biogrāfi.
Arturs Alberings
Politiskā darbība
1926. gada maijā, pēc tam, kad nepieņemtā budžeta dēļ demisionēja Kārļa Ulmaņa vadītā valdība, izveidojās Alberinga Ministru kabinets. Septembrī Alberings sāka pildīt arī finanšu ministra pienākumus, sakarā ar līdzšinējā ministra Jāņa Blumberga demisiju. Decembrī Saeimā premjerministram Alberingam tika jautāts, kādēļ joprojām nav atrasts jauns finanšu ministrs, uz ko viņš atbildēja, ka viņš pats ir uzņēmies finanšu ministra amatu, nevis pilda pienākumus. Parlamenta vairākums šo skaidrojumu atzina par neapmierinošu, un valdība demisionēja.
Alberings kandidēja un tika ievēlēts arī 3. Saeimas vēlēšanās. Bija zemkopības ministrs Celmiņa otrajā (1928—1930) un Ulmaņa trešajā valdībā (1931).
Lūiss Ārmstrongs
Viņš bija afroamerikāņu džeza muzikants, trompetists un dziedātājs. Ārmstrongu bieži dēvē par "džeza tēvu". Viņš ir dzimis Ņūorleānā, no kurienes 1922. gadā devās uz Čikāgu spēlēt Džo Olivera orķestrī.
Arturs Alberings
Politiskā darbība
Apbalvots ar 2. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni 1926. gadā. No 1926. gada rudens semestra ir studentu biedrības "Fraternitas Rusticana" goda filistrs.
Nāve
Arturs Alberings nomira pēc neilgas cīņas ar plaušu karsoni.
Lūiss Ārmstrongs
Visnozīmīgākie Ārmstronga ieraksti veikti 1927. un 1928. gadā, pazīstami kā Louis Armstrong and His Hot Fives. Šie ieraksti kļuva par "svinga ēras" ietekmīgākajiem paraugiem. Līdz pat 1940. gadiem Ārmstrongs palika improvizētājs, kuram bija vislielākais skaits atdarinātāju un sekotāju starp džeza muzikantiem.
Biogrāfija
Pirmo muzikālo izglītību viņš guva krāsaino pusaudžu labošanas kolonijā, kur nokļuva par šaušanu uz ielas Jaungada naktī. Atbrīvots, bijušais cietuma pūtēju orķestra līderis ātri vien atrada darbu. 18 gadu vecumā pie sevis ansamblī viņu paņēma pietiekami autoritatīvs trombonists Kids Ori. Bet pats Lūiss Ārmstrongs par savu īsto skolotāju uzskatīja Džo Kingu Oliveru.
Savus pirmos ierakstus veica Čikāgā Olivera "Kreolu džezbenda" sastāvā. 1924.gadā viņš pēc sievas Līlas Hārdinas uzstājīgas prasības uzsāka patstāvīgu karjeru. 1925. gadā Lūiss Ārmstrongs organizēja savu "Karsto piecinieku" — pirmo džeza improvizāciju ansambli. Ierakstus, kas veikti šajos gados, pieņemts uzskatīt par džeza klasikas grāmatas pirmajām zelta lappusēm. Tad arī trompetists Lūiss sāka dziedāt. Sākumā tas bija "skečs" — vokāls trompetes atdarinājums. Vokāls ar vārdiem parādījās vēlāk.
Lūiss Ārmstrongs miris Ņujorkā 1971. gada 6. jūlijā.
Miroslavs Konstadinovs
Miroslavs Konstadinovs (bg; dzimis Bulgārijā) ir bulgāru popmūziķis. Ir izdevis 6 studijas albumus un ir saņēmis vairākus nacionāla mēroga apbalvojumus.
Viņš pārstāvēja Bulgāriju 2010. gada Eirovīzijā, kas norisinājās Oslo, Norvēģijā, ar dziesmu "Angel si ti". Savā pusfinālā viņš ieņēma 15. vietu, kas neļāva kvalificēties finālam.
Lomogrāfija
Lomogrāfija – jauns fotografēšanas žanrs ar lomo kamerām.
Lomogrāfija
Lomo kamera – vienkāršas tehnoloģijas fotokamera, ar kvalitatīvu lēcu, bet vāju gaismas uztveramību. To mehānisms darbojas ar uzvelkamām foto lentēm. Lomo kameras lēcai ir defekts, kas ir rezultāts lētu, tehnoloģisku formu difūzijai. Tās ir analogas tehnoloģijas, kas darbojas jauno, digitālo tehnoloģiju ērā. Lomo kameras piedāvā arī iespējas filmēt pus-kadra bildes vai četru kadru bildes. Mainīt slēdža ātrumus, diafragmu, veidot fisheye efektu u.c. uzstādījumus, kas atkarīgi no lomo kameras modeļa. Lomogrāfi parasti neskatās objektīvā fotografējamo mērķi, bildes kompozīcija un kadrs paļaujas uz nejaušību. Jo pretējā gadījumā tā lomogrāfiem skaitās slikta maniere. Lomogrāfijā netiek pielāgotas arī gaismas un krāsas. Visas bildes ir unikāls, un to varētu dēvēt par nejaušības foto, bildējot momentuzņēmumu ar lomo kameru nekad nevar zināt, kā kadrs izskatīsies. Tai piemīt dažādas īpatnības – negaidīti stūru tumšinājumi, kontrasti, gaismas nianses kadrā, iespējams graudainums u.c. neparedzami efekti, kas lomogrāfiju atšķir no vienkāršas fotogrāfijas.
Lomogrāfu moto
„Nedomā, vienkārši šauj!” Lomogrāfu galvenā vēlēšanās ir būt ātram, nedomāt, bildēt visu, neuztraukties par to, kas tiek bildēts. Tā domāta mirkļu tveršanai.
Lomogrāfijas 10 Zelta likumi
Plaši atzīti ir šādi lomogrāfijas likumi:
Lomogrāfijas vēsture
1982. gadā pēc kino aparatūras izstādes apmeklējuma Ķelnē PSRS Aizsardzības rūpniecības ministra vietnieks, ģenerālis Igors Korņickis uz Ļeņingradas optiski mehāniskās apvienības (LOMO) fabrikas direktora Mihaila Panfilova galda noliek automātisko japāņu kompaktkameru Cosina CX-2. Apjautuši šī mazā, īpatnā priekšmeta labākās īpašības un lielo potenciālu, kungi dod rīkojumu izpētīt šo kameru un radīt tās uzlabotu analogu.
1984. gadā no konveijera tiek noņemtas pirmās automātiskās fotokameras Lomo Kompakt Automat (LC-A). Sākas kameru lieltirāža. Kamera gan nespēja konkurēt ar Āzijas produkciju, pavisam drīz ražotāji arī saprata, ka kamerai ir defekts, kas atstāj uz bildes neparedzamas pēdas, kā rezultātā kameras tika izņēmtas no ražošanas aprites. Tas lika turpmāk visām kamerām uzglabāties antikvariātu veikalos.
1991. gadā austriešu students Matiass Fīgls ( Matthias Fiegl ) kādā Prāgas antikvariātu veikaliņā atrada vecu, apputējušu metāla Krievijā ražotu fotokameru un to nopircis atveda uz savu dzīvokli Vīnē. Tur Matīsa dzīvokļa biedrs Volfgangs Stancingers (Wolgang Stranzinger) uzrīkojis ballīti, kurā varējis nākt ikviens no malas. Matīss ballītes laikā sāka pielietot jauno pirkumu, bildējot visur un visu ballītē notiekošo. Paceļot kameru virs galvas vai turot pie jostas vietas. Rezultātā sanāca neskaidras, izskropļotas, abstraktas, bet aizraujošas bildes. Drīz pēc tam jaunieši attīstītās bildes saliek virtuvē pie ziņojuma dēļa un nosauc to par lomosienu, kas bija lielu lomogrāfijas izstāžu aizsākumi.
1996. gadā Finansiāla neizdevīguma dēļ, Krievijas rūpnīca grasījās pārtraukt nerentablo LC-A ražošanu. Taču biedrības pārstāvji steidzās un Pēterburgu un, apelējot pie lomo kameru lielā pieprasījuma visā pasaulē, pierunā ražošanu turpināt. Līdz ar to biedrība iemantoja ne vien drošas LC-A rezerves, bet arī monopoltiesības uz šo fotokameru pārdošanu.
1997. gadā vecās mājaslapas vietā tiek izveidota interneta vietne www.lomography.com, un tiek noorganizēts Pirmais Vispasaules lomogrāfiskais kongress Madridē, kurā tika izstādīta 108m gara izstāde ar nosaukumu lomosiena no 15 000 lomogrāfijas bildēm.
1998. gadā Tika izgatavots jauns lomo kameras modelis ar 4 lēcām, kas var uzņemt 4 secīgus kadrus vienā attēlā.
Latvijas Futbola federācija
Latvijas Futbola federācija (LFF) ir galvenā par futbolu atbildīgā organizācija Latvijā. Tā piedalās Virslīgas organizēšanā, kā arī rīko Nākotnes līgas un zemāko līgu turnīrus, Latvijas kausa izcīņu, sieviešu un jaunatnes sacensības. LFF pārstāv Latvijas nacionālo vīriešu futbola izlasi un Latvijas nacionālo sieviešu futbola izlasi, kā arī visa vecuma jauniešu, meiteņu, telpu un pludmales futbola izlases starptautiskajos turnīros un pārbaudes spēlēs. Tās galvenā mītne atrodas Rīgā.
1918. — 1940. gads
1921. gada 19. jūnijā tika dibināta Latvijas Futbola savienība (LFS), un toreiz darbojās līdz 1940. gadam. LFS bija pirmā sporta savienības organizācija Latvijā. Par pirmo priekšsēdētāju tika iecelts britu pavalstnieks Harolds Trevenens Holls, kurš Latvijā dzīvoja ar ģimeni un paralēli saviem tiešajiem pienākumiem, kas bija spiegošana britu labā un nodarbošanās ar auduma un kokrūpniecību, attīstīja arī sporta dzīvi Latvijā. 1922. gadā Latvijas Futbola savienības organizētajās visu līmeņu Latvijas meistarsacīkstēs piedalījās 12 biedrības ar 22 komandām un 479 futbolistiem. Gadu iepriekš tika izdoti pirmie futbola noteikumi latviešu valodā, bet 1923. gada maijā Latvija tika uzņemta Starptautiskajā Futbola federāciju asociācijā (FIFA). Latvijas pārstāvis uzņemšanas ceremonijā Francijā bija Herberts Baumanis. 1925. gadā Latvijas Futbola savienība izveidoja apgabala futbola savienības, bet 1927. gadā izveidoja Latvias meistarsacīkšu Virslīgu, kurā tika iekļautas trīs spēcīgākās Rīgas komandas — RFK, LSB Rīga, Amatieris un Olimpija Liepāja, bet pārējie spēlēja savu apgabalu turnīros. Šāda sistēma saglabājās visu Latvijas brīvvalsts laiku, pakāpeniski pieaugot komandu skaitam, līdz tas sasniedza astoņas.
1940. gada 6. novembrī ar Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja vietnieka Friča Deglava lēmumu Latvijas Futbola savienība tika slēgta.
Federācijas atjaunošana
Vajadzība pēc savas Latvijas futbola konferences sasaukšanas radās jau pirms ilgāka laika, jo PSRS federācijas prezidijs faktiski nestrādāja un pats prezidents savu posteni bija atstājis. PSRS prezidija priekšsēdētāja vietas izpildītājs Nataļjins ziņoja konferencē par stāvokli republikas futbolā un par uzdevumiem mainīgajos politiskajos un saimnieciskajos apstākļos. Konferences viesis bija arī PSRS futbola federācijas prezidija priekšsēdētāja vietnieks Ņikita Simonjans, kurš dalījās ar savām pārdomām par sporta veida problēmām PSRS un ārzemēs.
Pēc 4. maija deklarācijas pieņemšanas 1990. gada 19. augustā organizācijas darbību atkal atjaunoja ar jaunu nosaukumu — Latvijas Futbola federācija. Organizācijas darbība tika atjaunota Daugavas stadiona konferenču zālē. Federācijas prezidija priekšsēdētāja amatam tika izvirzītas divas kandidatūras — Vladimirs Ļeskovs un Pēteris Sluka. Atklātā balsošanā par LFF prezidentu ievēlēja zinātniskās agrorūpniecības firmas "Pārdaugava" direktoru Ļeskovu. Par Ļeskovu balsoja 45 konferences delegāti no 52, 5 — atturējās. Par prezidenta vietniekiem tika iecelti Viktors Lukins, Jānis Gilis un A. Nataļjins. Par revīzijas komisijas priekšsēdētāju ievēlēja Ilmāru Krastiņu, par viņa vietnieku J. Bogodu. Tāpat tika izveidota padome 30 cilvēku sastāvā. Konferences pieņemtajā rezolūcijā par vienu no svarīgākajiem uzdevumiem bija izstrādāt pamatīgu republikas futbola attīstības koncepciju turpmākajiem gadiem. Tāpat, tika apstiprināti izveidotie organizācijas Statūti.
Dažus mēnešus vēlāk — decembra padomes sēdē tika nolemts, ka uz PSRS čempionātu deleģēs tikai vienu meistarkomandu — Rīgas "Daugavu". Tajā pašā laikā LFF publicēja aicinājumu sabiedrībai iesūtīt viedokļus par komandu skaitu PSRS meistarsacīkstēs. Tas sacēla lielu ažiotāžu, kā piemēram, RAF iesniedza prasību LR Valsts arbitrāžā, kur arī uzvarēja, jo LFF lēmumi RAF komandai nebija saistoši, kā rezultātā PSRS futbola federācijas izpildkomiteja iekļāva RAF čempionāta dalībnieku skaitā.
1991. gada septembrī LFF apsprieda Latvijas Republikas Ministru Padomes Fiziskās kultūras un sporta komitejas un FKSK valdes sēdes lēmumu "Par Latvijas Republikas Augstākās Padomes Konstitucionālā likuma "Par Latvijas Republikas valstisko statusu" realizāciju fiziskās kultūras un sporta sistēmā. Federācijas padome nolēma, ka tās komandas, kas piedalījās PSRS futbola 1991. gada meistarsacīkstēs, var čempionātu pabeigt saskaņā ar sacensību kalendāru. PSRS 1992. gada meistarsacīkstēs varēja piedalīties tādā gadījumā, ja turnīrs tiktu pasludināts par atklātu. Tādā gadījumā futbola klubi paši varētu lemt par piedalīšanos čempionātos. Tāpat tika sagatavota vēstule FIFA par LFF statusa atjaunošanu šajā organizācijā. Taču vēl pirms LFF uzņemšanas FIFA un UEFA, bet jau pēc Latvijas neatkarības pasludināšanas LFF un FK Pārdaugava prezidents Ļeskovs un Jānis Skredelis aktīvi iestājās par turpināšanu spēlēt PSRS čempionātā, uzskatot, ka vietējie futbolisti tādā veidā saglabās augstāku meistarības līmeni, neskatoties uz to, ka FK Pārdaugava spēlēja ārkārtīgi vāji un nespēja vairs noturēties PSRS čempionāta 1. līgā. Tajā pašā laikā Lietuvas un Gruzijas federācijas bija skaļi paudušas viedokli, ka PSRS čempionātos vairs nepiedalīsies un veido savus vietējos čempionātus.
LFF ar Izpildkomitejas (agrāk — prezidija) vadītāju Maigoni Geistardu priekšgalā uzsāka lielu Latvijas futbola pārbūvi ar Latvijas sacensību sistēmas reorganizāciju, tradīciju un prestiža atjaunošanu, kā arī pirmo reizi federācijas izpildkomitejā tika noalgoti vairāki profesionāli darbinieki.
Tomēr par spīti aktīviem darbiniekiem, darboties esošajos apstākļos nebija viegli. Pēc pusgada 1991. gada jūnija sēdē tika izdarīti vairāki secinājumi, kā piemēram, Latvijā darbojās tikai 9 sporta skolas, kamēr Lietuvā — 34. Ja ārpus Rīgas spēlēt futbolu bija kur, tad Rīgā tā bija milzīga problēma. Ziemā bija aktīvi jāattīsta minifutbols. Tāpat, krītoties rezultātiem PSRS čempionātā, samazinājās arī futbolu spēlēt gribētāju skaits, tika saņemti arī negatīvi komentāri, ka sēdē latviski runāja tikai 1 treneris.
1992. gada 14. jūlijā UEFA pieņēma negaidītu lēmumu liegt dalību Eirokausos vairākām bijušajām PSRS dalībvalstīm, taču no Baltijas valstīm ļaut spēlēt tikai čempionvienībām — ar piebildi, kas tas būs eksperiments, lai pārbaudītu šo valstu gatavību uzņemt šāda līmeņa turnīrus. Ja viss būs kārtībā, tad no nākamās sezonas būs iespējama dalība visās trijās kausa izcīņās. Tas bija negaidīts lēmums, ko neviens nebija gaidījis un UEFA izlozē klātesošie bija ļoti izbrīnīti, kad neizdzirdēja savu komandu nosaukumus.
Pārmaiņu laikā arī Latvijas jaunatnes komandām bija iespēja ieraudzīt Eiropas un pasaules futbolu un sevi atrādīt nopietnā līmenī. Uz vienu no lielākajiem jauniešu futbola turnīriem "Dana Cup" devās arī Latvijas jaunatnes U-15 komandas — nevienam īsti nezināmā Zemgales priekšpilsētas komanda, Rīgas FK un Rīgas "Daugava". Zemgales priekšpilsētas komanda uzvarēja apakšgrupā, taču zaudēja ceturtdaļfinālā. Rīgas FK ne tikai uzvarēja, bet arī ieguva "Fair Play" balvu. Rīgas "Daugava" cīnījās 35 komandu konkurencē. Tika uzvarēta apakšgrupa, kurā bija viena Norvēģijas un divas Zviedrijas komandas. Pusfināla uzvarēja igauņus un astodaļfinālā uzvarēja lietuviešus ar 4:1. Finālā pavisam liela eksotika un uzvara ar 2:0 pār komandu "Vaqueros" no Meksikas. Milzīga pieredze un pārsteigumi bija vērot, kādā līmenī ir Dānijas futbols — sākot no sakoptās infrastruktūras, līdz brīvprātīgo kustībai un viesmīlībai, kas spēja apkalpot tūkstošiem jauno futbolistu no visas pasaules.
Iestāšanās FIFA un UEFA
1991. gada septembrī, Maskavā notika PSRS futbola federācijas izpildkomitejas sēde, kurā piedalījās arī Latvijas Futbola federācijas prezidents Vladimirs Ļeskovs. Klātesot Ļeskovam, kā arī Lietuvas un Igaunijas savienību pārstāvjiem, tika pārrunātas iespējas atjaunot Baltijas valstu pārstāvniecību FIFA un UEFA. Baltijas republiku futbola dzīves vadītāji runāja par futbola attīstības perspektīvām un atzīmēja, ka nebūtu lietderīgi pilnībā pārtraukt sakarus ar Vssavienības struktūrām.
PSRS futbola federācijas izpildkomitejas locekļi piekrita, ka Latvija, Lietuva un Igaunija atjauno savu pārstāvniecību FIFA un UEFA. Šajā nolūkā bija nepieciešams sagatavot attiecīgus dokumentus un iesniegt tos šajās starptautiskajās organizācijās.
Galīgais lēmums par uzņemšanu tiktu pieņemts FIFA kongresā 1991. gada 7. decembrī. Tāpat šajā kongresā ārpus kārtas būtu jālemj par dalību 1994. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijā, jo pieteikumu iesniegšanas termiņš bija pagājis, tāpēc 1991. gada 27. septembrī LFF viceprezidents Viktors Lukins devās uz Maskavu, lai tiktos ar UEFA viceprezidentu N. Rjašancevu un izrunātu praktiskos iestāšanās jautājumus. LFF tika uzdots sagatavot arī apskatu par Latvijas futbola vēsturi, sākot no pirmajām sacensībām pagājušajā gadsimta beigās un sākumā.
1991. gada oktobrī LFF saņēma atbildi no FIFA ģenerālsekretāta Zepa Blatera par kontaktu atjaunošanu. Vēstulē tika pausts atbalsts LFF tās starptautiskā statusa atjaunošanai. FIFA ielūdza LFF divus pārstāvjus uz konsultatīvu tikšanos Cīrihē 4. novembrī. LFF izpildkomitejas sēdē uz šīm sarunām tika deleģēti LFF prezidents Ļeskovs un izpilddirektors Geistards. Vizīte ilga 3 dienas un pirms atgriešanās Blaters uz atvadām teica: "Boļšaja rabota". FIFA arī nozīmēja savu pārstāvi Hansenu no Dānijas, kuram bija uzdevums klātienē iepazīties ar situāciju Latvijā. FIFA juridiskajam dienestam bija nepieciešams iepazīties ar LFF iesūtītajiem dokumentiem, lai Latviju varētu oficiāli atzīt savā sastāvā. Lai to 7. decembra FIFA paplašinātajā izpildkomitejas sēdē, kas notika Ņujorkā, varētu darīt, bija nepieciešams saņemt apstiprinājumu no FIFA juridiskās komitejas un 1994. gada Pasaules čempionāta sarīkošanas komitejas. Abi apstiprinājumi tika saņemti un Latvija varēja oficiāli piedalīties arī turnīra grupu izlozē, kas notika turpat Ņujorkā. Tāpat, vienā no tikšanās dienām Blaters LFF delegāciju aizveda arī uz UEFA mītni Bernē, kurā Eiropas futbola dzīves vadītāji visnopietnāk interesējās par spēlētāju pasēm un pilsonības statusiem. Vizītes laikā LFF ieguva dažādus oficiālos dokumentus, literatūru un metodiskos materiālus, kas bija noderīgi LFF attīstībai un izpratnei par dažādiem procesiem Eiropas futbola dzīvē. Pateicoties LFF prezidenta Ļeskova angļu valodas zināšanām, visas tikšanās noritēja bez tulka palīdzības, kas sarunas padarīja efektīvākas un kvalitatīvākas.
Vēsturiskā FIFA pārstāvja vizīte Latvijā
1991. gada 21. novembrī īsā vizītē Latvijā ieradās FIFA pārstāvis, Dānijas Futbola savienības ģenerālsekretārs Džims Sterns Hansens, kurš ļoti dzīvi un lietišķi izrādīja interesi par Latvijas futbolu, kā arī pastāstīja par Dānijas futbola struktūru un modeli, un redzēto Lietuvā un Igaunijā. Tāpat Hansens apmeklēja LFF prezidenta Ļeskova uzņēmumu "Pārdaugava", bet visilgāk uzkavējās Daugavas un ASK stadionos, kuros interesēja pilnīgi viss — sākot no futbolistu un tiesnešu telpām, laukuma apgaismojuma, preses ložām, sakaru infrastruktūras, līdz skatītāju servisam un drošībai. Tāpat interese bija par Latvijas čempionātu, LFF darba organizāciju, spēļu apmeklējumu un inventāra nodrošinājumu. Tāpat viesis vēlējās redzēt LFF telpas. Vakarā tika apmelēta hokeja spēle starp HK Rīga un Kijivas "Sokil".
Pēcspēles vakariņās Hansens dalījās pārdomās par Baltijas valstīs redzēto un dzirdēto. Tika uzsvērts, ka Rīgas sporta bāzes atstājušas labāko iespaidu, taču kas attiecās par Latvijas iespējamo atjaunošanos FIFA sastāvā, Hansena kungs vairākkārt atkārtoja, ka tikai precīzi izpildot visus FIFA noteikumus un nosacījumus, būs iespējams pozitīvs lēmums. Kā arī, lai Latvijā varētu notikt augsta ranga sacensības, LFF būs jāpilda visas noteiktās prasības, pretējā gadījumā Latvijai nebūtu iespējas spēles aizvadīt mājas spēles Latvijā.
7. decembris, Ņujorka
Triju Baltijas valstu atgriešana starptautiskajā arēnā radīja interesi FIFA izpildkomitejas sēdes dalībnieku un žurnālistu vidū. Ļeskovs Reuters sacīja: "Esam priecīgi atgriezties pasaules futbolistu saimē pēc atdalīšanās no Padomju savienības. Jaunais statuss uzliek mums lielus pienākumus un rada daudz jaunu problēmu. Lielākā no tām — finanses." Spāņi interesējās par tiesībām translēt TV Latvijas — Spānijas spēli uz savu valsti. Dāņi savukārt vēlējās palīdzēt ar futbola inventāru un TV pārraižu organizēšanu. Palīdzīgu roku gatava bija sniegt arī Vācijas Futbola asociācija. 1992. gada 22. janvārī Ļeskovs devās uz Dāniju, lai tiktos ar ieinteresētajām personām. Iziešana starptautiskajā arēnā radīja nesakārtotajā futbolā pavisam jaunu problēmu gūzmu. Vecās problēmas nebija zudušas, bet klāt nāca jaunas. Ārzemju komandas bija jāuzņem vecajā Daugavas stadionā, jo citiem izpildīt prasības vienkārši nebūtu fiziski iespējams. Taču arī Daugavas stadionā FIFA prasībām atbilda vien apgaismojums. Tobrīd neviens neizrādīja proaktīvu interesi, lai arī pasaulē stadioni burtiski cīnījās savā starpā, lai tajos varētu uzņemt pasaules līmeņa spēles. Latvijā viss izrādījās citādāk. Taču Izraēlas speciālisti deva solījumu Daugavas stadiona laukumu pienācīgi sagatavot 3 mēnešu laikā, kā arī izrādīja interesi palīdzēt ar spēļu totalizatora organizēšanu.
Līdz profesionālajam futbolam bija jāveic tāls ceļš, jo popularitātes ziņā basketbols un hokejs bija aizgājuši priekšā, neskatoties uz to, ka pirmās neatkarīgās Latvijas laikā futbols bija pārliecinošs līderis un stadionos pulcējās tūkstošiem skatītāju.
Pasaules čempionāta kvalifikācijas spēlēs Latvija pēdējo reizi piedalījās 1937. gadā. Beidzot bija notikusi atgriešanās pēc vairāk nekā pusgadsimta. Vēsturiskajā izlozē Latvijas izlase tika iedalītas Eiropas 3. grupā kopā ar Spāniju, Lietuvu, Albāniju, Ziemeļīriju, Dāniju un Īriju.
1992. gada 25. jūnijā UEFA pieņēma lēmumu uzņemt Latviju savā sastāvā.
LFF oficiāli tika uzņemta FIFA 1992. gadā 2. jūijā Cīrihē, kad tā arī tika iekļauta Eiropas futbola federāciju savienībā (UEFA).
Deviņdesmitie
LFF izpildkomiteja 1991. gada 30. novembra sēdē lēma par vairākiem svarīgiem jautājumiem par tuvāko nākotni. LFF padomes sēdē pieņēma svarīgu lēmumu par Latvijas čempionāta rīkošanu 1992. gadā. Tika izveidota augstākā jeb Virslīga, (par kuras nosaukumu lēma vēlāk), kurā sacentās 12. komandas — desmit saskaņā ar 1991. gada sezonas rezultātiem un vēl arī Pārdaugava un RAF. Par šo modeli balsoja 22 padomes locekļi un 3 atturējās. Bija arī cits priekšlikums — grupā iekļaut 16 + 2 komandas. Šis priekšlikums ieguva 7 balsis. Katrā komandā varēja būt viens leģionārs. Komandām bija rakstiski jāapstiprina līdzdalība Latvijas čempionātā, garantējot arī dalības maksu. Eiropas klubu turnīros 1992./93. gadā Latviju pārstāvētu Forums un FK Pārdaugava, kā arī 1992. gada Latvijas kausa izcīņas uzvarētājs.
1992. gada decembrī izpilddirektors Maigonis Geistards iesniedza atlūgumu. Šo amatu uzaicināja pildīt pazīstamajam futbola speciālistam Jānim Mežeckim, kurš pēdējos gadus strādāja Beļģijā. Neilgi pēc tam, notika arī pārmaiņas struktūrā — tika izveidots sekretariāts, ko vadīja ģenerālsekretārs. Viņa pārziņā bija nodaļas, komisijas, treneru padome un Latvijas novadu kuratori. Agrākā prezidija vietā tika izveidota valde, ko vada prezidents.
1993. gada 27. aprīlī norisinājās ārpuskārtas kongress, kurā tika ievēlēta skaitliski liela valde — 19 valdes locekļi, kā arī tika apstiprināti jaunie Statūti. Konferencē piedalījās 76 no 108 uzaicinātajiem delegātiem. Ļeskovs, Kremers, Mežeckis, Gilis, Rubenis, Gusevs, Simoņenkovs, Žuks, Graviņš (visi no Rīgas), Kohans (Daugavpils), Zuntners (Liepāja), Šmits, Jakubaitis, Liepiņš, Gudermanis, Lajuks, Geistards, Kļaviņš (Rīga) un Kloss (Rēzekne). Viceprezidenti Lukins un Gilis bija iesnieguši atlūgumus, tāpēc viņu vietā iecēla bankas Olimpija prezidetu Kremeru. Beigās, par ģenerālsekretāru ievēlēja Jāni Mežecki.
1996. gada 13. septembrī valdes sēdē tika pieņemts Supes atlūgums un ievēlēts jaunais prezidents — Guntis Indriksons, kurš bija uzņēmuma un futbola kluba "Skonto" prezidents. 25. septembrī Indriksons preses konferencē izklāstīja savus attīstības plānus.
1998. gada 22. maijā, Skonto hallē notika konference, kurā par LFF prezidentu ievēlēja Gunti Indriksonu un par ģenerālsekretāru apstiprināja Jāni Mežecki. Konferencē arī ievēlēja valdi, kuras kandidātus izvirzīja prezidents. Tie bija: Aivars Kozickis, Romāns Lajuks, Miķelis Rubenis, Maigonis Geistards, Andrejs Makarenko, Žoržs Tikmers, Juris Gorkšs, Kārlis Villerušs, Aleksandrs Kohans, Oļegs Gavrilovs un Dainis Gudermanis.
Svarīgās sēdes
1991. gada 14. decembra padomes sēdē, kas pirmo reizi 50 gadu laikā pilnībā tika aizvadīta latviešu valodā, tika runāts par LFF un prezidenta Ļeskova paveikto. Tika secināts, ka 1990. gada 19. augustā bija liktas lielas cerības uz Ļeskovu kā prezidentu. Cerības tika attaisnotas, jo sarežģītajā laikā tika panāktas vairākas izmaiņas ne tikai vietējā, bet arī starptautiskā līmenī. Svarīga bija izpildkomitejas padomes izveide. Tika izstrādāti Statūti, attīstības koncepcija, no PSRS turnīru modeļa tika pāriets pie sava, bija iespēja ar savu izlasi un klubiem startēt uz starptautiskās skatuves, iegūti vairāki svarīgi kontakti no Eiropas.
Tāpat tika uzklausīti vairāki priekšlikumi, kā piemēram, daži spilgtākie:
No LFF padomes sastāva konference atbrīvoja 21 locekli, no jauna ievēlēja 9. Daži no atbrīvotajiem pārgāja direktoru (sponsoru) padomē. Tobrīd LFF padome sastāvēja no 39 locekļiem.
Pēc FIFA kongresa, Ļeskovs bija saņēma vairākus TV piedāvājumus nopirkt spēļu translāciju tiesības no Latvijas. Bija konkrēti piedāvājumi pat par 500 000 ASV dolāru. LFF uzdevums bija darboties ārkārtīgi ekonomiski gudri, jo šāds finansējums LFF bija ārkārtīgi būtisks un izšķirošs. Tas bija būtiski, lai savestu kārtībā Daugavas stadionu. LFF pat aicināja palīdzēt Latvijas sabiedrību un sponsorus ar finansējumu, jo "Daugavas" sporta kombināta direktors V. Bukovskis cēla trauksmi, jo bija pagājuši 4 mēneši, bet stadionā nekas īsti nebija paveikts. 1992. gada maijā tapa zināms, ka monopoltiesības uz Rīgā notiekošo spēļu TV un mārketinga tiesībām tika pārdotas zviedru uzņēmumam ISP Sport & Marketing AB par 400 000 ASV dolāriem. Geistards un spēļu orgkomitejas priekšsēdētāja vietnieks J. Jakubaitis pauda bažas par lēnajiem tempiem un lielajām izmaksām. Tika lēsts, ka piedalīšanās šajās sacensībās prasītu vismaz 200 000 ASV dolāru. Joprojām bija iespaids, ka bāzei nebija sava saimnieka un LFF no stadiona puses tika uzskatīta par, Jāņa Giļa vārdiem sakot "slaucamu govi". Bija nepieciešami 3.5 miljoni rubļu, lai veiktu tikai vienkāršu kosmētisko remontu. Stadionam no ekipējuma nekā nebija, Rīgas dome atteicās palīdzēt. Lietuvai valdība piešķīra 15 miljonus rubļu.
LFF savos pirmajos 14 darbības mēnešos darbojās ļoti aktīvi. Izpildkomiteja kopā sanāca reizi nedēļā un pat biežāk, kā arī padome sanāca kopā visai bieži — 8 reizes. Tā rezultātā atklājās vairāki "pasīvie" goda biedri, kuri bieži bija pārāk aizņemti, citādi izrādīja pasivitāti futbola attīstībā, kas rezultējās ar nespēju savākt nepieciešamo kvorumu vairākās konferencēs. Bija nepieciešams pielāgot Statūtus, lai tie atbilstu arī starptautiskajām normām, kā arī bija nepieciešams samazināt viceprezidentu skaitu no trijiem uz diviem.
Beigās tika galēji apstiprināts, ka Latvijas 1992. gada čempionāts notiks zem Virslīgas nosaukuma, kā arī pārējo apakščempionātu nosaukumi būs 1. līga un 2. (lauku) līga. Tika uzdots līdz 1992. gada 7. janvārim apstiprināt sacensību organizatoru kuratorus visās līgās un Latvijas kausa izcīņā, kā arī čempionāta nolikumus. Līdz 3. februārim, ar toreiz neierastā kompjūtera palīdzību tika sastādīts spēļu kalendārs. Sporta bāzu komisijai tika uzdots apsekot stadionus un laukumus, kuros notiks čempionāta spēles un pārbaudīt to gatavību sezonai. Bāzēs, kuras neatbildīs prasībām, spēles nenotiks līdz to sakārtošanai un uzlabošanai. Tas īpaši tika attiecināts uz spēles laukuma kvalitāti, futbolistu un tiesnešu telpām, skatītāju ērtībām. Iepriekš Latvijas futbolā ziemas mēnešos nekad nebija novērota tik aktīva darbība.
Treneris ir, izlase vēl nav
Par pirmo Latvijas izlases galveno treneri 1991. gada decembra LFF izpildkomitejas sēdē tika iecelts Jānis Gilis. Tika lemts, ka ņemot vērā amata svarīgumu, tika nolemts, ka izlases galvenais treneris vienlaicīgi nevar būt kāda kluba treneris. Jānis Gilis savā programmā uzsvēra, ka ir gatavs atteikties no FK Pārdaugava jauniešu komandas trenēšanas un pilnībā spēkus veltīts Latvijas izlasei. Otrs pretendents bija Marks Zahodins, taču viņam bija nopietns trīs gadu līgums. Taču Zahodins uzsvēra, ka ja Gilis vēlēsies, tad viņš būs gatavs kļūt par galvenā trenera palīgu. Jautājuma izskatīšana ilga 1 stundu un 22 minūtes. Pēc ievēlēsanas Gilis sacīja, ka nepieciešams vākt kopā komandu no nulles, jātiekas ar potenciālajiem spēlētājiem, jāaprunājas, jo varbūt kāds nemaz negrib tajā spēlēt. Šajā komandā jāspēlējot tiem, kam pirmajā vietā ir Latvijas gods. Tai komandai, kas rudenī spēlēja Klaipēdā bija eksperimentāls raksturs un tā tika veidota uz "ātru roku". Interesanti, ka Latvijas izlasei nebija pat ko vilkt mugurā, taču, tika saņemti vairāki piedāvājumi no ārzemju firmām. Vēlāk Jānis Gilis izvēlējas savus palīgus un tie bija Vadims Ulbergs un Vladimirs Beškarevs.
1992. gada janvārī LFF atgriezās no Dānijas, kur notika visu Eiropas 3. grupas komandu pārstāvju tikšanās. Uztraukumu sagādāja arī fakts, ka uz spēli bija jānodrošina 12 vienādas futbola bumbas, kas tobrīd Latvijā bija problēma. Dānija sniedza savu atbalstu dāvinot 200 jaunas bumbas, kā arī vēlāk sniedza inventāra atbalstu, kas tika novirzīts futbola jaunatnes sistēmai. Tāpat, no Dānijas Ļeskovs atgriezās ar vienošanos ar Anglijas ekipējuma ražotāju Umbro, kas ļāva plānot ekipējumu izlases spēlētājiem, kā arī TV translāciju līgumu ar Spāniju.
Propagandas darbs
Intersanti, ka deviņdesmito gadu sākumā LFF bija izveidota Propagandas komisija, kuru sākumā vadīja treneris Ivars Plikšķis (šodien vairāk zināms, kā leģendārs Latvijas un PSRS laika hokeja tiesnesis). LFF izpildkomiteja vēlējās vēl lielāku komisijas sastāvu, tāpēc pēc Plikšķa pāriešanas uz Lauku komisijas vadītāja amatu 1992. gadā, izpildkomiteja nozīmēja Miķeli Rubeni par Propagandas komisijas kandidātu atlases atbildīgo, lai futbols varētu konkurēt ar arvien pieaugošo citu sportaveidu augšupeju.
1992. gads — beidzot savi čempionāti
1992. gada 14. martā kārtējā padomes sēdē gāja karsti, jo pēc meneša bija jāsākas valsts čempionātam. Joprojām nebija skaidrs dalībnieku skaits abos čempionātos, attiecīgi arī kalendārs nebija pieejams. Virslīgā tiesības startēt bija 12 komandām. Sākotnēji finanšu trūkuma dēļ startēt atteicās Daugavpils "Celtnieks", jo Celtniecības trests paziņoja, ka nav iespējams vairs uzturēt komandu, kā arī Valmieras "Gauja" nespēja līdz galam izlemt par dalību augstākajā līmenī. 1. līgā atteicās vienīgi komanda "Apgaismes tehnikas" vienība, līdz ar to paika 15. komandas. Skaļas diskusijas raisīja Daugavpils nestartēšana, jo tas būtu zaudējums visam Latvijas futbolam. Kritiku saņēma ne tikai Daugavpils sporta vadība par savu pasivitāti, bet arī treneris Vladimirs Kuņickis, jo viņš it kā esot apzināti likvidējis komandu. Uz Daugavpili nekavējoties devās LFF vadība. 90% komandas futbolistu bija BJSS audzēkņi. Spēlētāji un treneris bija atraduši jaunus saimniekus, taču sākās diskusijas par kompensācijām — kuram tās jāsaņem? BJSS vai "Celtniekam"? Loģiski, ka kompensācijai bija jāpienākas BJSS. Ļeskovs uzsvēra, ka jebkura pāreja jāapstiprina LFF un nedrīkst ciest kopējās futbola intereses. Klubiem pašiem nepieciešams audzināt savus spēlētājus, nevis jāņem gatavi no citiem. Ļeskovs solīja finansiālu atbalstu no LFF fonda, lai komandu saglabātu.
Pirmajā līgā tika apstiprinātas 15 komandas — Skonto II, FK Jūrnieks, Rīgas futbola klubs (RFK), Faless, ĒCK 1, RAF 2, Bērnu un jaunatnes futbola klubs Daugava (BJFK), Dīzelists, Olimpija 2, Ņiva, Adītājs, Cerība, Kvadrāts, Rīgas audums un Decemviri.
Tāpat tika apstiprināts, ka sacensības notiks arī otrajā līgā lauku komandām. Tas būs sporta biedrības "Vārpa" čempionāts.
Tāpat Padomes sēdē kuteklīgs izrādījas jautājums par Treneru padomes priekšsēdētāju, jo V. Ulbergs iesniedza atlūgumu sakarā ar pārēju uz citu darbavietu. Loģiski šķita, ka pašai Treneru padomei būtu jāvirza savs kandidāts vai pat vairāki, taču savs kandidāts nebija. Par kandidātu uz vietas tika izvirzīts vienīgais kandidāts Jānis Gilis. Strīdējās un sprieda, vai izlases galvenais treneris var apvienot šos amatus, taču Ulbergs argumentēja, ka Treneru padomes uzdevums ir rūpēties par to, lai treneri strādātu labāk un lai dotu kvalitāti. Par cik citu kandidātu nebija, tad pat priekšsēdētāju iecēla Gili. Padomes sēdē apstiprināja arī Disciplinārās komitejas priekšsēdētāju R. Tiškevicu, par Lauku komisijas — I. Plikšķi, par jaunates komisijas — D. Gudermani, par sieviešu futbola — V. Braunu. Visi kļuva par Izpildkomitejas locekļiem, tikmēr no tās atbrīvoja V. Lukinu un J. Bogotu.
M. Geistards sēdē prezentēja budžetu, kā arī pauda, ka tiks organizēti vairāki konkursi futbola labāko noteikšanai dažādās kategorijās. Šodien tas ir pazīstams kā gadskārtējais Laureātu vakars.
Pilsonības jautājums un patriotisms
Jau uzreiz pēc pirmās atjaunotas spēles ar Rumāniju, tika diskutēts par virzienu, kādā iet Latvijas futbolam, kāda ir LFF stratēģija izlases spēlētāju pilsonības jautājumā un kāds ir valdošais patriotisma līmenis, jo citos sporta veidos situācija bija kardināli atšķirīga. Vai varēja saukt Latvijas izlasi par Latvijas? Tāds bija galvenais jautājums starp līdzjutējiem un žurnālistiem. Lielai daļai pilsonība nemaz nepienācās, kā arī meistarības līmenis bija tāds pats, kā vietējiem spēlētājiem, kuri bieži palika ārpus pieteikumiem — Intenbergs, Gilis, Drupass, Linards, Bulders, Danga u.c. Bija uzskats, ka izlasē vieta jādod vietējiem spēlētājiem un tikai tad jālāpa robi ar citiem, jo tobrīd nebija neviens galvastiesu pārāks, lai izkonkurētu pārliecinoši vietējos futbolistus. Ja pirmajās spēlēs tik un tā tika zaudēts, tad sporta popularitātei varbūt nāktu par labu vietējo spēlētāju lielāka iesaistīšana, pat jau zaudētu ar lielāku rezultātu.
Pastāvēja uzskats, ka vietējie spēlētāju būtu daudz patriotiskāki un caur šim jūtām spētu nospēlēt labāk, kaujinieciskāk un uz patriotisma līmeņa parādītu pozitīvāku sniegumu, nekā tie, kuri spēlēja, lai vairāk pārstāvētu paši sevi. Tika salīdzināts ar veco "Daugavu", kurā bija vietējās leģendas — Jēgers, Freimanis, Sudmalis, Seļickis, Pultraks, Užulis, Priedītis u.c., kuri spēja piepildīt tribīnes līdz malām. Arī Liepājas "Sarkanais metalurgs" un Kuldīgas "Vulkāns" bija komandas, kurā pārliecinošu lomu spēlēja vietējie. Tāpat valstī vēl nebija pieņemts likums par pilsonību, līdz ar to, Jānis Gilis bija pārliecināts, ka nav jāskatās uz pasi, bet uz spēlētāju meistarību un vēlmi vilkt sarkanbaltsarkano kreklu.
Kritiskā infrastruktūra
LFF revīzijas komisijas priekšsēdētājs Zigurds Driķis ziņoja, ka Rīgas infrastruktūras stāvoklis ir nožēlojams. LFF futbola attīstības koncepcijā futbola laukumi tiek atzīmēti, kā viens no galvenajiem federācijas darba virzieniem. Driķis agrāk strādāja Rīgas Fiziskās kultūras un sporta komitejā par sporta būvju vecāko inženieri un jau bija iespēja iepazīties ar Rīgas futbola laukumiem, to ekspluatācijas problēmām un tālākās attīstības iespējām. Toreiz tika izstrādāts Rīgas pilsētas rajonu un pašas pilsētas izpildkomitejā apstiprināts sporta bāzu celtniecības un rekonstrukcijas piecgadu plāns. 1981. gadā pieņēma lēmumu uzcelt katrā mikrorajonā vienu sporta centru ar futbola laukumu, kā arī rekonstruēt esošos, līdz pamatam nolaistos laukumus. Diemžēl viss labi iecerētais tā arī palika uz papīra, tāpat, kā citas grandiozās idejas astoņdesmitajos gados.
Otrs lielākais Rīgas stadions — "Dinamo" stadions, kur savā laikā notika visas nozīmīgākās valsts mēroga sacensības, futbolam sen bija zaudēts. Tur futbolu nespēlēja jau 20 gadus. "Dinamo" bija specializēts vieglatlētikas stadions, taču arī vieglatlēti 1992. gadā to bija pametuši.
ASK stadionu 1991. gadā remontēja, un tas bija puslīdz apmierinošā stāvoklī, bet tikai klubu vajadzībām.