cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Philae
08:35 UTC Philae atdalījās no Rosetta. Uz komētas kodola tas nosēdās 15:35 UTC. Apstiprinājuma signāls par nolaišanos saņemts 16:03 UTC. Telemetrijas dati rādīja, ka pēc aparāta pieskaršanās komētas virsmai nav nostrādājis raķešdzinējs, kuram vajadzēja piespiest Philae pie virsmas, un nav izlaistas divas harpūnas, kurām aparātu vajadzēja fiksēt. Izrādījās, ka nolaižamais aparāts ir vairākas reizes atlēcis no virsmas un īstenībā veicis trīs nolaišanās: 15:33, 17:26 un 17:33 UTC. Pastāvīgajā nosēšanās vietā Philae atrodas netālu esošas klints ēnā, tādēļ tā saules baterijas nav pienācīgi apspīdētas.
14. novembra rītā novērtēts, ka akumulatorā elektroenerģijas pietiks tikai atlikušajai dienai. Lai paspētu iegūt maksimāli iespējamos zinātniskos datus, tika veikta grunts urbšana, un izpētas dati noraidīti uz Rosetta, no kurienes uz Zemi. Sakari ar Philae pazuda 00:36 UTC, jo akumulators bija pilnībā izlādējies.
Speciālisti cerēja, ka Philae darbība atjaunosies, kad tā saules baterijas saņems pietiekamu gaismas daudzumu. Tas notika 2015. gada 13. jūnijā. 20:28 UTC tika saņemts signāls no nolaižamā aparāta. Jūnijā vēl izdevās nodibināt vairākus sakaru seansus, saņemot informāciju, ka Philae ir darbspējīgs. Pēdējais signāls saņemts 9. jūlijā. Turpmākie mēģinājumi sazināties ar aparātu bija neveiksmīgi. 2016. gada februārī Philae atzīts par zaudētu.
55. gads
55. gads bija parastais gads, kurš sākās trešdienā Jūlija kalendārā.
Baibaks
Baibaks jeb stepes murkšķis (Marmota bobak) ir vāveru dzimtas (Sciuridae) grauzējs, kas pieder murkšķu ciltij (Marmotini).
Baibaks galvenokārt dzīvo Krievijas un Centrālās Āzijas stepēs, bet sastopams arī Ukrainā un Baltkrievijā. Intensīvas saimnieciskās darbības dēļ baibaku dzīves telpa stepēs ir sašaurinājusies. Krievijā baibaks tiek audzēts zvēraudzētavās kā kažokzvērs, tā gaļa tiek lietota pārtikā.
Latvijā
Pirms vairākiem gadiem baibaku kā kažokzvēru mēģināja audzēt arī Latvijā. Iecere neīstenojās, un šobrīd Latvijā baibakus dažviet audzē kā mājdzīvniekus. Tomēr baibaks nekad nekļūs par mīļdzīvnieciņu, jo tas kodīs pie pirmās izdevības. Baibaku var saņemt, tikai ceļot aiz astes, arī tad tas pamanās saliekties un iekost, zobiem cērtot kā šujmašīnai.
Izskats
Baibaks ir viegli atpazīstams, tam ir apaļīgas formas ķermenis, īsas kājas un vidēji gara aste (padsmit centimetrus). Pieaudzis dzīvnieks sver apmēram 10 kg, tā ķermeņa garums ir 49—58 cm. Tēviņi ir lielāki par mātītēm. Baibakam murkšķu ģintī ir vismasīvākais galvaskauss, tas ir īsāks un platāks. Ziemas periodā baibaka kažoks ir biezs, īss, apspalvojums dubults. Blīvo pavilnu sedz nedaudz garāka akotspalva. Kažoks variē no salmu krāsas līdz rudi brūnai, spalvu galiņi ir tumši brūni. Galvas augšpuse parasti ir tumšāka kā pārējais apspalvojums, astes gals tumši brūns. Vasarā kažoks ir plānāks un gaišāks.
Ieradumi
Baibaki ir sociāli aktīvi dzīvnieki. Tie dzīvo ģimeņu grupās, kas sastāv no apmēram 2—5 pieaugušiem murkšķiem un 2—6 mazuļiem. Viena kvadrātkilometra lielā teritorijā var dzīvot līdz 15 ģimeņu kolonija.
Baibaki ir aktīvi agri no rīta un vakarā. Vakara aktivitātes beidzas īsi pēc tam, kad ir kļuvis tumšs. Lielāko daļu savas dzīves tie pavada alā, piedevām gandrīz pusgadu (5,5 mēnešus) baibaks noguļ ziemas miegā. Ir ziemas alas un vasaras alas. Ziemošanas alas ir līdz 100 metriem garas un sniedzas pat 4 metru dziļumā. Tajās atrodas gan ziemošanai paredzētās kameras, gan bērnistaba mazuļiem. Baibaku ģimene tās izmanto vairākus gadu desmitus. Turklāt virs alām laika gaitā izveidojas metru augsti un 20 metru diametrā plaši uzkalniņi. Pa ziemu baibaki alas ieeju piesedz ar zemes čupiņu. Vasaras alas baibakiem paredzētas, lai noslēptos. Tādēļ tām ir daudzas izejas, līdz pat 15.
Ģimeņu kolonijā 1—2 baibaki ir teritorijas sargi. Kamēr plašā baibaku sabiedrība barojas, grauž un meklē ēdamo, sargi uzmana apkārtni, tupjot vertikāli, lai tālāk var redzēt, atspiežot priekškājas pret vēderiņu. Ja tuvojas plēsējs, sargs visus brīdina ar īpašu saucienu. Par sargiem kolonijā parasti kļūst mātītes, jo dabiskā veidā tās ir cieši saistītas ar murkšķu koloniju, kas parasti ir sazarojusies ģimene. Baibakus medī lapsas un savvaļas suņi, kā arī stepes vilki. Baibaki tiek medīti arī no gaisa, tos ir iecienījuši ērgļi, tomēr baibaku spēcīgās priekšķepas, agresīvais raksturs un asie zobi tos pasargā no mazākiem plēsīgajiem putniem kā vanagi un klijas.
Reprodukcija
Apmēram 60% pieaugušo baibaku vairojas katru gadu. Tie dzīvo ģimenēs. Grūsnības periods ilgst 40—42 dienas. Parasti piedzimst 4—6 mazuļi. Par mazuļiem rūpējas māte, tēviņiem ir minimāla saistība ar bērnu audzināšanu. Kamēr mazuļi ir mazi, tēviņi ir ģimenes sargi. Dzimumbriedumu baibaki sasniedz 3 gadu vecumā. Mazuļi pamet ģimeni pēc otrā ziemas miega.
Sistemātika
Baibakam ir divas pasugas:
Valsts (bioloģija)
Valsts (la) ir organismu klasifikācijas taksonomiskā vienība. Tā ir otra augstākā taksonomiskā vienība uzreiz aiz impērijas. Agrāk valsts bija augstākā organismu klasifikācijas iedalījuma vienība. Valstu sīkāks iedalījums ir tipi (zooloģijā) un nodalījumi (botānikā).
Valstu uzskaitījums
Zinātnieku vidū nav vienprātības par organismu sistemātiku. Jebkurš organismu iedalījums atspoguļo tā laika zināšanas, tāpēc sistemātika vairākas reizes ir mainīta. Tas attiecas arī uz valstu klasifikāciju. Aptuveni trīs ceturtdaļas no speciālistiem uzskata, ka dzīvo organismu klasifikācija ir šāda:
Pēdējos gados notiek intensīvi pētījumi molekulārbioloģijā un ģenētikā, un tie liek izvirzīt arvien jaunas organismu valstis, kas iepriekš nosauktajā uzskaitījumā nav.
Vēsture
Zviedru botāniķis un zoologs Kārlis Linnejs (Karl von Linne) 1735. gadā savā darbā Dabas sistēma Systema naturae publicēja, ka visi dzīvie organismi dalās divās valstīs — augos un dzīvniekos. Par augiem uzskatīja organismus, kuri auga zemē un nekustējās, bet dzīvnieki bija tie, kas spēja kustēties. Pēc šādas pazīmes arī sēnes un baktērijas tika pieskaitītas augu valstij. Tai laikā zināmās vienšūņu sugas tika iedalītas vai nu pie augiem, vai arī pie dzīvniekiem atkarībā no to spējas pārvietoties. 1866. gadā vācu biologs Ernsts Hekels (Ernst Heinrich Philipp August Haeckel) ierosināja izveidot trešo valsti protistus un iekļaut tajā organismus, kurus nevarēja viennozīmīgi ievietot ne pie augiem, ne pie dzīvniekiem. Protistu valstī tajā laikā ietilpa toreiz zināmie vienšūnas organismi, kā arī sēnes un baktērijas. 1905. gadā E. Hekels piedāvāja savādāku protistu definīciju — protisti ir tikai vienšūnas organismi. Sēnes atkal tika pievienotas augu valstij.
1925. gadā franču zinātnieks Eduārs Šatons (Edouard Chatton) protistus sadalīja vēl sīkāk, tas ir — prokariotu protistos un eikariotu protistos. Dažreiz uzskata, ka viņš sadalīja visu dzīvo dabu divās daļās, tas ir, prokariotos un eikariotos, taču E. Šatons pētīja gandrīz tikai protistus. Tajā pašā laikā amerikāņu biologs Herberts Kouplends (Herbert Faulkner Copeland), neatkarīgi no E. Šatona, 1938. gadā izdalīja ceturto valsti — monēras, kurā iekļāva baktērijas un zilaļģes, kas iepriekš bija daļa no protistiem. Atlikušie organismi bija ar kodoliem šūnās un tika nosaukti par protoktistiem (Protoctista). H. Kouplends protoktistu valstī iekļāva arī sēnes.
1977. gadā Karls Vozs (Carl Richard Woese) atklāja, ka baktērijas var iedalīt divās grupās, tas ir, īstajās baktērijās un arhebaktērijās. Viņš domāja, ka arhebaktērijas ir senākas, jo daudzas to sugas dzīvo ekstrēmās vidēs. Tās spēj dzīvot apstākļos, kādi varēja būt uz Zemes dzīvības rašanās laikā. Mūsdienās zinātnieki domā, ka arhebaktērijas ir jaunākas par īstajām baktērijām, kā arī tieši no tām evolūcijas gaitā radušies eikarioti. K. Voza atklājumam par divām baktēriju grupām apstiprinoties, tika izdalītas sešas valstis. Šādu iedalījumu joprojām atzīst vairums mūsdienu zinātnieku.
Pēdējos gados notiek intensīvi pētījumi molekulārajā bioloģijā un ģenētikā, un tie parāda, ka dažas organismu grupas neiekļaujas viennozīmīgi kādā no iepriekš nosauktajām valstīm. Līdz ar to tiek piedāvāti arī citi iedalījuma modeļi. Mūsdienās dabas daudzveidību papildus valstīm un impērijām klasificē arī trīs domēnos – arhejos, baktērijās un eikariotos. Notiek diskusijas arī par vīrusu iekļaušanu dzīvās dabas sistēmā.
Svārstību kontūrs
Svārstību kontūrs ir elektriskā ķēde, kura satur savā starpā savienotus kondensatoru un induktivitātes spoli. Šādā ķēdē var tikt ierosinātas un uzturētas elektriskās strāvas un sprieguma svārstības.
Svārstību kontūra darbības princips
Visvienkāršākais svārstību kontūrs ir tā saucamais noslēgtais kontūrs, kas satur tikai spoli un kondensatoru (sk. shēmu attēlā). Lai tajā varētu rasties elektriskās svārstības, kontūram ir jāpievada enerģija, ko var izdarīt, uzlādējot kondensatoru (spoli uz laiku atslēdzot un pievienojot kondensatora klājumiem līdzstrāvas avotu). Pēc tam avotu atvieno un kontūru no jauna noslēdz. Procesi, kas pēc tam norisinās kontūrā (sprieguma un strāvas izmaiņas laikā), grafiski attēloti zīmējumā. Kondensators, kura kapacitāte ir C sākumā (grafika punktā 0) ir uzlādēts līdz spriegumam U0. Šādā kondensatorā uzkrātā elektriskā enerģija ir
Tikko kontūru noslēdz, ķēdē caur spoli sāk plūst strāva I, radot tajā pašindukcijas elektrodzinējspēku (EDS). Strāva pakāpeniski pieaug, līdz ar to pieaug arī magnētiskais lauks ap spoli un tajā uzkrājas magnētiskā enerģija. Brīdī, kad kondensators ir pilnīgi izlādējies (tā elektriskā enerģija EC=0, strāva kontūrā un spolē uzkrātā magnētiskā enerģija sasniedz maksimumu (grafika punkts 1):
Tā kā enerģijas kondensatorā vairs nav, varētu domāt, ka strāvai ir jāizbeidzas. Tomēr tas tā nenotiek, jo pašindukcijas EDS spolē cenšas strāvu turpināt uzturēt. Tā rezultātā strāva turpina plūst tajā pašā virzienā un uzlādē kondensatoru no jauna (pārlādē to ar pretēju polaritāti). Strāvas stiprums pakāpeniski samazinās un brīdī, kad visa spoles magnētiskā enerģija ir pārgājusi kondensatora elektriskajā enerģijā (grafika punkts 2) tā kļūst vienāda ar 0. Kondensators šajā brīdī ir uzlādēts ar spriegumu −U0. Pēc tam kondensators no jauna sāk izlādēties caur spoli, ķēdē sāk plūst pretēja virziena strāva, līdz kondensators ir atkal izlādējies (punkts 3). Pēc tam strāva samazinās, spoles enerģijai uzlādējot kondensatoru - punktā 4 viens svārstības periods ir noslēdzis un process sākas no jauna. Tādējādi kontūrā rodas elektriskās svārstības. Ideālā kontūrā, kuram nav aktīvās pretestības, svārstības turpinātos bezgalīgi, bet reāli to ilgums ir apgriezti proporcionāls enerģijas zudumiem kontūrā (elektriskā enerģija pamazām pāriet siltumenerģijā). Šādas svārstības sauc par rimstošām svārstībām. Kontūrā var ierosināt arī nerimstošas svārstības, ja to pievieno maiņstrāvas avotam.
Kontūra pašfrekvence
Rimstošām svārstībām, kas tiek ierosinātas kontūrā, piemīt noteikta frekvence. Šo frekvenci dēvē par kontūra pašfrekvenci jeb rezonanses frekvenci. Pašfrekvenci, izteiktu hercos, var aprēķināt pēc formulas
, kur induktivitāte L izteikta henrijos, bet kapacitāte C - farados.
Kontūra noskaņošana
Kontūra pašfrekvences maiņu sauc par kontūra noskaņošanu. Kontūru var noskaņot, vai nu mainot kondensatora kapacitāti (pielietojot maiņkondensatoru), vai arī spoles induktivitāti. Induktivitāti maina dažādos veidos - viens no tiem ir divu virknē saslēgtu spoļu izmantošana, kuras ievietotas viena otrā un var mainīt savstarpējo novietojumu. Šādu ierīci sauc par variometru. Šaurākās robežās induktivitāti maina, pārvietojot spoles iekšienē feromagnētiska materiāla serdeni.
Svārstību kontūru pielietošana
Kontūrus izmanto gandrīz visās radio uztveršanas un raidīšanas ierīcēs, lai noskaņotu uztvērējus uz noteiktu frekvenci, vai arī, lai raidītu noteiktas frekvences radioviļņus. Saslēdzot kontūrus noteiktā secībā, var no frekvenču spektra izdalīt noteiktas frekvences (sk. frekvenču filtrs).
Krona slimība
Krona slimība (la) ir iekaisīgu zarnu slimību grupā ietilpstoša slimība, kas var ietekmēt jebkuru gremošanas orgānu sistēmas daļu no mutes līdz anālajai atverei.
Klīniskā aina
Pie slimības simptomiem var pieskaitīt vēdersāpes, caureju (var būt asiņaina, ja iekaisums ir smags), drudzi un svara zudumu. Citas komplikācijas var rasties ārpus gremošanas orgānu sistēmas, piemēram, anēmija, ādas izsitumi, artrīts, acs iekaisums un nogurums. Parasti notiek arī zarnu obstrukcija, tiem, kas slimo ar šo slimību, ir arī lielāks risks saslimt ar zarnu vēzi.
Sofija
Sofija ir pilsēta Bulgārijas rietumos Vitošas piekājē. Valsts galvaspilsēta un galvenais politiskais, ekonomiskais un kultūras centrs.
Krona slimība
Ārstēšana
Pašlaik nav tādu medikamentu vai ķirurģisko procedūru, ar ko varētu izārstēt Krona slimību. Svarīga ārstēšanas daļa ir smēķēšanas atmešana (ja tiek smēķēts). Katrs piektais ar Krona slimību slimais cilvēks tiek hospitalizēts ik gadu, pusei no viņiem nākamo desmit gadu laikā nepieciešama operācija. Tiek ieteikts operācijas veikt pēc iespējas mazāk. Tāpat ir ieteicams ik pēc pāris gadiem pēc saslimšanas veikt zarnu vēža pārbaudi ar kolonoskopiju.
Sofija
Vēsture
Arheoloģija liecina, ka Sofijas vietā jau 8. gadsimtā p.m.ē. bijusi apmetne. 29. gadā romieši ieņēma trāķiešu pilsētu Serdiku (Serdica).
Romiešu laikā Serdika bija Dakijas (Dacia) provinces centrs, bet Diokletiāna un Konstantīna I laikā Iekšzemes Dakijas (Dacia Mediterranea) centrs. 342.—343. gadā (iespējams, līdz 344. gadam) Serdikā notika Serdikas koncils.
441. gadā pilsētu nopostīja huņņi. Bizantijas imperators Justiniāns I pilsētu atjaunoja un nosauca par Triadicu. 809. gadā pilsētu ieņēma bulgāri un pārdēvēja to par Sredecu. 1376. gadā to nosauca par Sofiju (grieķu - gudrība).
1382. gadā Sofiju ieņēma osmaņi un tā kļuva par Osmaņu impērijas provinces Rumēlijas centru. 1443. gadā pilsētu nodedzināja poļu un ungāru karaspēks karaļa Vladislava III Varnieša vadībā. 1878. gadā Sofiju ieņēma krievu karaspēks un 1879. gadā tā kļuva par Bulgārijas galvaspilsētu. Otrā pasaules kara laikā pilsētu ieņēma padomju karaspēks.
Cilvēki
Sofijā dzimuši:
Latgaliešu valoda
Latgaliešu (latgalīšu) jeb latgaļu valoda (latgaļu volūda ) ir indoeiropiešu valodu saimes austrumbaltu atzara latviešu valodas dialekts. Latvijas likumā latgaliešu rakstu valoda ir ierakstīta kā "latviešu valodas vēsturiskais paveids".
Tā ir dzimtā valoda apmēram 165 000 cilvēku, galvenokārt Latvijā. Visvairāk latgaliešu valodu lieto Latgalē, kur dzīvo 97,6 tūkstoši latgaliski runājošo. Rīgā dzīvo 29,4 tūkstoši un Pierīgas reģionā 14,4 tūkstoši latgaliski runājošo. Lielākās latgaliešu valodas pratēju kopienas ārzemēs ir Krievijā.
Patskaņi
Garais [ɨ:] sastopams izloksnēs (piemēri, malnȳs, mozȳs)
Līdzskaņi
Līdzskaņi [f] un [x] sastopami tikai aizguvumos.
Alfabēts
Alfabētā nav pārstāvēts patskanis "ȳ" [ɨ:]. Burti "ķ" un "ģ" sastopami tikai aizgūtajās vārdformās (piemēram, riņķa, aizkuņģa). Burts "e" paredzēts diviem dažādiem patskaņiem ([e] un [æ]), nezinātājam liedzot iespēju tos atšķirt (piemēram, ezereņš [ezʲerʲenʲʃ] un meita [mʲæita], tēte [tʲæ:tʲæ]). Alfabēts neļauj pilnvērtīgi parādīt mīkstinātos līdzskaņus (piemēram, ēst [æ:sʲtʲ], es [æsʲ], mes [mʲæsʲ]).
Titikakas ezers
Titikakas ezers (es, aimaru un qu) ir pasaulē augstākais komerciāli kuģojamais ezers — tā vidējais ūdens līmenis ir 3812 metrus virs jūras līmeņa. Tas ir arī Dienvidamerikas lielākais saldūdens ezers — tā virsmas platība ir ap 8372 km2. Iesāļais Marakaibo ezers Venecuēlā ir lielāks (ap 13 000 km²), taču daļa ģeogrāfu uzskata, ka Marakaibo ezers drīzāk ir jūras līcis.
Latgaliešu valoda
Vārdu salīdzinājums
Piezīmes: 1. Zīme ^ nozīmē lauzto intonāciju; ja latgaliešu vārdā lauztā intonācija ir garā patskanī (^ā, ^ē, ^ī, ^ū), tad izrunājot to it kā pārrauj uz pusēm, t. i., patskaņa vidū izrunā tik tikko dzirdamu pauzi (piem., vārdu īšu izrunā līdzīgi kā ī-išu). Ja lauztā intonācija ir divskanī (a^u, a^i, e^i, i^e, u^o) vai patskaņa savienojumā ar līdzskani (a^l, e^l, a^m, a^n u. tml.), tad izrunājot uz pusēm "pārrauj" šo savienojumu, t. i., vārdus l^aissim, go^lva izrunā līdzīgi kā la-issim, go-lva. Līdzīga lauztā intonācija ir arī, piem., dāņu valodā. 2. Zīme ` nozīmē krītošo intonāciju, t. i., kā vārdā gaisma [g`aisma].
Titikakas ezers
Titikakas ezers atrodas Altiplano augstienē Andos. Ezerā ieplūst vairāk nekā 25 upes. Ezeru baro arī nokrišņi un ledāji. No ezera izplūst Desagvadero upe, kas cauri Bolīvijai plūst uz Poopo ezeru. Noteces veidā no ezera izkļūst mazāk nekā 5% ūdens, pārējais iztvaiko pateicoties augstajai temperatūrai un spēcīgajiem vējiem.
Latgaliešu valoda
Tiesiskais statuss
Pirmajā Latgales latviešu kongresā 1917. gadā, vienojoties par Latgales apvienošanos ar pārējām Latvijas vēsturiskajām zemēm, tiek nolemts pieprasīt pašnoteikšanās tiesības arī valodas lietojumā. Starpkaru Latvijas Republikā latgaliešu valoda Latgalē ir pirmā izvēle vairumam iedzīvotāju, tā tiek plaši apgūta skolās, lietota vietējā pārvaldē, publikācijās un sadzīvē. Pēc 15. maija apvērsuma tās lietojums tika ierobežots, Ulmaņa režīmam tā vietā izceļot latviešu rakstu valodu. Sākoties Latvijas okupācijai, no 1940. gada valodas nomākšana pastiprinās (izņemot 1943.–1944. gadu un trimdu), valodai saglabājoties runas formā un privātā lietojumā, arī baznīcās. Kopš 1950. gadu sākuma padomju preses un publicistikas izdevumi latgaliešu valodā pakāpeniski izzūd – kā pēdējais iznāk ''Kolhoznīku kalendars 1960. godam'' (Kolhoznieku kalendārs 1960. gadam) – un atgriežas tikai 1980. gadu vidū, kad presē sāk parādīties dzeja latgaliešu valodā.
Titikakas ezers
Ezera dienvidaustrumu daļu no galvenās ezera daļas nodala Tikvinas šaurums. Bolīvieši mazāko daļu sauc Viņaimarkas ezeru (Lago Huiñaymarca) un lielāko daļu — par Čukito ezeru (Lago Chucuito). Peruāņi tās attiecīgi sauc Mazo ezeru (Lago Pequeño) un Lielo Ezeru (Lago Grande).
Tā kā Bolīvijai nav tiešas pieejas jūrai, tā ir izveidojusi savu floti Titikakas ezerā.
Latgaliešu valoda
Tiesiskais statuss
2009. gadā Augstākās tiesas Senāts nolēma, ka latgaliešu valodu nevar lietot kā tiesvedības valodu administratīvajā procesā, jo par valsts valodu uzskatāma latviešu literārā valoda.
Līnuss Tūrvaldss
Līnuss Benedikts Tūrvaldss (sv,, dzimis ) ir Somijas zviedru un amerikāņu (kopš 2010. gada) programminženieris. Viņš ir operētājsistēmas kodola Linux sākotnējais izstrādātājs un pašreizējais Linux projekta koordinators. Viņš ir arī versiju kontroles sistēmas Git autors. 2012. gadā ieguva Tūkstošgades tehnoloģiju balvu.
Latgaliešu valoda
Tiesiskais statuss
2021. gada 16. jūnijā Latvijas Republikas 13. Saeima ar 46 balsīm par, 24 pret un vienu atturoties atbalstīja deputātu Edmunda Teirumnieka un Janīnas Kursītes-Pakules (abi NA) trešā lasījuma priekšlikumu "Latviešu vēsturisko zemju likumam", kurā latgaliešu valodu apliecināja par valodu ne tikai rakstu valodas, bet arī vispārīgajā nozīmē: "Valsts un attiecīgās pašvaldības nodrošina latgaliskās identitātes un kultūrvēsturiskās vides saglabāšanu un ilgtspējīgu attīstību, tostarp veicinot latgaliešu valodas kā latviešu valodas paveida apguvi, t.sk., izglītības iestādēs, un lietojumu publiskajos pasākumos un ikdienas darbā, kā arī atjaunojot un vidē izmantojot vietvārdus latgaliešu valodā, t.sk., ceļazīmēs, vietu un ielu nosaukumos. Valsts veicina latgaliešu valodas kā latviešu valodas paveida un lībiešu valodas lietošanu informatīvajā telpā, it sevišķi sabiedriskajos elektroniskajos plašsaziņas līdzekļos."Kopš 2021. gada novembra Balvu novads kļuva par pirmo, kurā uzstādītas valsts standartam atbilstošas ceļazīmes ar latgaliešu rakstu valodas tekstu. Iepriekš to panākt centās Viļakas novada pašvaldība, taču saskārās ar VSIA "Latvijas Valsts ceļi" pretestību. 2023. gadā plānots turpināt jauno zīmju izvietošanu. Pirms tam mazāka mēroga zīmes iepriekš tikušas uzstādītas Kārsavā un citur Latgalē. Zīmju standarta maiņu veicināja 2021. gada vasarā pieņemtais Valsts prezidenta Egila Levita iesniegtais Latviešu vēsturisko zemju likums, kurā tiek uzsvērts valsts un pašvaldību pienākums rūpēties arī par latgaliešu rakstu valodas saglabāšanu, tajā skaitā arī uz ceļazīmēm.
Līnuss Tūrvaldss
Biogrāfija
Līnuss Tūrvaldss dzimis Helsinkos žurnālistu un Somijas zviedru Annas un Nīlsa Tūrvaldsu ģimenē. Viņa vecāki vārdu bērnam iedeva par godu amerikāņu ķīmiķim, Nobela prēmijas laureātam Lainusam Polingam. Vecāki izšķīrās, kad Līnuss Tūrvaldss vēl bija mazs bērns. Līnuss dzīvoja pie savas mātes un vecvecākiem. 10 gadu vecumā spēlējoties sāka programmēt uz vectēva datora Commodore VIC-20. Programmēšana un matemātika kļuva par Līnusa aizrautību.
1987. gadā Līnuss Tūrvaldss no krātās naudas nopirka Sinclair QL, kas bija viens no pirmajiem 32 bitu datoriem mājas lietošanai. 1988. gadā, ejot vecāku pēdās, iestājās Helsinku Universitātē, kur studēja datorzinātni (maģistra grādu ieguva 1996. gadā). 1991. gadā nopirka sev nākamo, nu jau spējīgāku personālo datoru, bet nebija apmierināts ar tā operētājsistēmu. Viņa datorā bija MS-DOS, bet Tūrvalds deva priekšroku UNIX operētājsistēmai, kuru iepriekš bija izmantojis, lietojot universitātes datorus. Līdz ar to viņš nolēma izveidot savu UNIX operētājsistēmu personālajiem datoriem. Iedvesmojies no Minix (Andreja Tannenbauma izstrādāta operētājsistēma), viņš redzēja vajadzību pēc UNIX veida operētājsistēmas, kas darbotos uz viņa personālā datora. Sākotnējo Linux kodola izstrādi Tūrvaldss veica savā brīvajā laikā uz savas personīgās aparatūras. Pēc vairāku mēnešu darba tika izveidots Linux kodols.
Latgaliešu valoda
Ārējās saites
aizmetnis
Titikakas ezers
Titikakas ezera salas
Ezerā ir vairāk kā 41 salas, no kurām dažas ir blīvi apdzīvotas. Pirmiedzīvotāji Titikakas ezerā no niedrēm izveidojuši ap 43 mākslīgu, peldošu salu grupu - vienu no interesantākajām reģiona tūrisma atrakcijām.
Takiles salas iedzīvotāji izgatavo izcilas kvalitātes ar rokām austus izstrādājumus.
Amantani salā dzīvo vairāki tūkstoši cilvēku, kas runā kečvu valodā. Šai salai raksturīgs unikāls kultūras mantojums un raksturīga, lieliski saglabājusies lauksaimnieciskā kultūrainava.
Jūra
Jūra ir liela sālsūdens ūdenstilpe, kas saistīta ar okeānu, ko parasti no okeāna vairāk vai mazāk atdala sauszeme un kas no tā atšķiras ar ūdens īpašībām, dzīvajiem organismiem, straumēm.
Jūras iedala malas, iekšējās un epikontinentālajās jūrās, kuru galvenā atšķirība ir šāda: malas jūrās straumes nosaka okeānu vēji, savukārt iekšējās jūrās straumes veido sāļuma un temperatūras atšķirības.
Nav acīmredzamas atšķirības starp līci, ko parasti no trim pusēm ietver sauszeme, un tāda paša veida jūru. Jūras vai līča nosaukums piešķirts vēsturiski, kā divām blakus esošām malas jūrām - Arābijas jūrai un Bengālijas līcim, vai vairākām Vidusjūras jūrām, kas līdzīgākas līčiem.
Ārpuszemes jūras
Mēness jūras (Lunar maria) ir plaši bazalta laukumi uz Mēness. Agrāk astronomi uzskatīja, ka tās ir ūdens jūras. Šķidrs ūdens tālā pagātnē ir bijis uz Marsa virsmas, un daži Marsa baseini tiek uzskatīti par izžuvušām jūras gultnēm. Lielākais ir Vastitas Borealis; citi ietver Hellas Planitia un Argyre Planitia. Domā, ka šķidrs ūdens ir zem dažu pavadoņu virsmas, visdrīzāk uz Eiropas. Uz Titāna virsmas, domājams, ir šķidri ogļūdeņraži, taču tos būtu precīzāk apzīmēt par ezeriem nevis jūrām.
Poznaņa
Poznaņa (pl), senāk lietotais nosaukums Pozene (de), ir pilsēta Polijas rietumos, Lielpolijas vojevodistes centrs Vartas upes krastos.
Poznaņa ir viena no senākajām Polijas pilsētām, viens no Polijas valsts veidošanās centriem. 10. gadsimta vidū (Pjastu dinastijas laikos) tā bija Polijas valsts galvaspilsēta, vēlāk Lielpolijas galvaspilsēta. Poznaņas katedrālē atrodas pirmo Polijas karaļu kapavietas. Līdz 1945. gadam Poznaņā dzīvoja apmēram 10% vāciešu, kuri pēc Otrā pasaules kara tika padzīti no pilsētas.
Poznaņā atrodas vairāki lieli uzņēmumi — Cegeļska mašīnbūves rūpnīca (H. Cegielski — Poznań S.A.), GlaxoSmithKline farmaceitiskā rūpnīca (bijusī Polfa), bet pilsētas pievārtē ir autobūves uzņēmums Solaris Bus & Coach S.A., kura ražotie autobusi un trolejbusi tiek izmantoti arī Rīgā un Daugavpilī. No pilsētas IT uzņēmumiem atzīmējams ''QXL Poland Sp. z o. o., kas vairākās valstīs nodarbojas ar interneta izsoļu biznesu (populārākais produkts allegro.pl'').
Vēsture
968. gadā Poznaņa pirmo reizi minēta kā pirmā Polijas bīskapa rezidence, kur Polijas karalis Meško I pieņēma kristietību. 1038. gadā Bohēmijas kņazs Bržetislavs I nopostīja pilsētu. Polijas galvaspilsētu pārcēla uz Krakovu. 1138. gadā Poznaņa kļuva par Lielpolijas kņazistes galvaspilsētu. 1253. gadā Pšemisls I piešķīra Poznaņai Magdeburgas tiesības. Pilsētā apmetās daudz vācu iedzīvotāju. 13.gs - 16.gs Poznaņa bija liels tirdzniecības centrs. 1519. gadā Poznaņā dibināja Lubraņska akadēmiju, kas ir otrā senākā augstākā mācību iestāde Polijā. 16. gadsimtu uzskata par Poznaņas "zelta laikmetu", tā bija viena no lielākajām un bagātākajām pilsētām Polijā.
Otro Ziemeļu kara un epidēmiju rezultātā pilsētas uzplaukums pēc 1655. gada apstājās. Pilsēta zaudēja 5/6 no iedzīvotājiem. 1719. - 1753. gadā Poznaņā nometināja vācu un holandiešu iedzīvotājus. 1793. gadā pēc Polijas dalīšanas Poznaņa nonāca Prūsijas varā un kļuva par provinces centru. Napoleona karu laikā 1806. gadā poļu ģenerāļa Dombrovska daļas ieņēma Poznaņu, ko iekļāva Varšavas hercogistes sastāvā. 1815. gadā, Vīnes kongresa lēmumu rezultātā, Poznaņu atkal iekļāva Prūsijas sastāvā kā Pozenes lielhercogistes galvaspilsētu. No 1828. gada Poznaņu pamazām izbūvēja par stipru cietoksni un militāro bāzi. 1848. gadā Poznaņas lielhercogisti pārveidoja par Pozenes provinci Prūsijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara beigām 1918. - 1919. gadā notika Lielpolijas sacelšanās. Pēc Versaļas līguma nosacījumiem Poznaņa kļuva par atjaunotās Polijas sastāvdaļu.
Otrā pasaules kara sākumā 1939. gadā Poznaņu inkorporēja Trešajā Reihā. Poļu iedzīvotājus izveda uz Polijas centrālo daļu, bet viņu vietā Poznaņā un tās apkārtnē (Warthegau) vietā nometināja etniskos vāciešus no Austrumeiropas un vācbaltiešus. 1945. gadā nacistiskās Vācijas valdība pilsētu pasludināja par cietoksni. Kauja par Poznaņu (Pozenes aplenkums) ilga no 1945. gada 25. janvāra līdz 23. februārim. Vērmahts kaujās zaudēja ap 5000 karavīru, Sarkanā armija ap 6000 karavīru. Bojā gājušo civiliedzīvotāju skaits nav zināms, to vērtē ap 12 000. 1945. gada februāra beigās pēc smagām kaujām pilsētu ieņēma Sarkanās armijas un poļu karaspēka daļas, nopostīja ap 90% no vecpilsētas.
Cilvēki
Poznaņā (Pozenē) dzimuši:
Poopo ezers
Poopo ezers (es, ay, qu) ir sālsezers ap 130 km dienvidos no Oruro Bolīvijā. Ezers atrodas sausā apvidū un tam ir mainīgs ūdens līmenis. Ezerā ietek Desagvadero upe — Titikakas ezera izteka. Poopo ezera ūdens ir ļoti duļķains; tajā daudzviet ir dubļu sēkļi. Ezers ir ļoti sekls un atrodas sausā apvidū. Pat nelielas nokrišņu daudzuma izmaiņas krasi izmaina ezera platību. Kad tā līmenis paceļas, tas sasniedz 2500 km² platību.
Poopo ezers ir nozīmīga migrējošu putnu, jo sevišķi flamingo atpūtas un barošanās vieta, tas ir iekļauts Rāmsaras vietu sarakstā.
Pirms 11 000—13 000 gadiem, kūstot pēdējam Andu apledojumam Poopo ezers bija daļa no daudz lielāka glaciālā ezera, kuru dēvē par Baljivianu (Ballivián). Šis milzu ezers iekļāva lielos Altiplano ezerus, arī Titikakas ezeru.
Pēdējā laikā ūdens līmenis ezerā pamazām krītas.
Bills Geitss
Pēc žurnāla Forbes datiem Bills Geitss ir viens no pasaules bagātākajiem cilvēkiem. Laika posmā no 1996. līdz 2017. gadam (izņemot no 2010. līdz 2013. gadam) viņš bija bagātākais cilvēks pasaulē. Viņa bagātība 2011. gada novembrī tika lēsta ap 59 miljardiem ASV dolāru. 2013. gadā pēc Bloomberg datiem Geitss atkal kļuva par pasaules bagātāko cilvēku ar 72,7 miljardiem dolāru, apsteidzot Meksikas mobilo sakaru biznesmeni Karlosu Slimu. 2016. gadā pēc žurnāla Forbes datiem Geitsa bagātība bija sasniegusi 78,6 miljardus dolārus. Uz 2021. gada augustu Geitsas bagātība bija 152 miljardi ASV dolāru, padarot viņu par ceturto bagātāko cilvēku pasaulē.
Gruzijas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopotas visas Gruzijas pilsētas (gruzīnu valodā: ქალაქი, k'alak'i). Šobrīd Gruzijas teritorijā ir 66 pilsētas, no tām 8 pilsētas atrodas Abhāzijas un 2 pilsētas Dienvidosetijas teritorijās.
Bills Geitss
Bills Geitss ir aktīvs ziedotājs, t.sk. izglītības institūcijām, piemēram, 1999. gadā Geitss ziedoja 20 miljonus dolāru Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtam datoru laboratorijas būvniecībai, kas tika nosaukta par "Viljama H. Geitsa ēku" un kuru projektēja arhitekts Frenks Gērijs. 2000. gadā kopā ar savu sievu Melindu Geitsu izveidoja Billa un Melindas Geitsu fondu. 2008. gada jūnijā Geitss pārgāja uz nepilna laika darbu Microsoft un pilna laika darbu fondā. 2020. gada martā Geitss atstāja savu amatu Microsoft valdē un Berkshire Hathaway kompānijā, lai koncentrētos uz savu filantropisko darbību, tai skaitā, attiecībā uz klimata pārmaiņām, globālo veselību un attīstību, un izglītību. Viņš ir piešķīris ievērojamas naudas summas dažādām labdarības organizācijām un zinātniskās pētniecības programmām, izmantojot Billa un Melindas Geitsu fondu, kas viena no pasaulē lielākajām privātajām labdarības organizācijām.
2016. gadā par filantropisko darbību ASV prezidents Baraks Obama Billam un Melindai Geitsiem pasniedza Prezidenta brīvības medaļu.
Gustavs Zemgals
Izcelsme un izglītība
G. Zemgals dzimis Džūkstes pagasta "Odiņu" mājās (tagad mājas saucas "Brātiņi") amatnieka ģimenē. Drīz G. Zemgala vecāki pārcēlās uz Aizputes apriņķa Upesmuižu, kur viņš sāka mācīties Sakas pagasta skolā.
Izglītību G. Zemgals turpināja iegūt Rīgas Nikolaja ģimnāzijā, bet pēc tam beidza Maskavas Universitātes juridisko fakultāti. Pirms valsts eksāmeniem viņš kā savvaļnieks iestājās militārajā dienestā. Pēc pusotra gada dienesta armijā G. Zemgals tika ieskaitīts rezervē kā rezerves leitnants (praporščiks). 1899. gadā viņš pabeidza universitāti, iegūdams cand. iur. grādu, un Rīgā uzsāka darbu kā zvērināta advokāta palīgs pie advokāta V. Beķera. G. Zemgals darbojās arī amatnieku un strādnieku biedrībās "Jonatāns" (1901. gadā viņš kļuva par tās priekšnieku), "Ziemelis" un "Torņakalns", kā arī Latviešu amatnieku palīdzības biedrībā un skatuves biedrībā "Jaunais teātris" u.c.
Sākoties Krievijas—Japānas karam, G. Zemgalu 1904. gadā mobilizēja un kā rezerves leitnantu nosūtīja uz fronti Tālajos Austrumos, kur viņš pavadīja pusotru gadu un tika paaugstināts par kapteini. Gustavs Zemgals bijis akadēmiskās vienības "Austrums" biedrs.
Politiskā darbība pēc 1905. gada
Pēc demobilizācijas 1905. gadā G. Zemgals piedalījās jauna, liberāla un sociālistiska laikraksta "Jaunā Dienas Lapa" izveidē un kļuva par šī laikraksta atbildīgo redaktoru. Redaktora amatu viņš ieņēma arī "Jaunās Dienas Lapas" pēctecī — laikrakstā "Mūsu Laiki". Rīgas apgabaltiesa G. Zemgalam par viņa darbību "Mūsu Laikos" piesprieda trīs mēnešus aresta vai 300 rubļu lielu naudas sodu. 1905. gadā kopā ar Arvedu Bergu, Augustu Deglavu un vairākiem citiem politiskiem darbiniekiem viņš nodibināja Latviešu demokrātisko partiju. No 1912. līdz 1914. gada beigām G. Zemgals darbojās žurnāla "Domas" redakcijā, oficiāli ieņemdams tā atbildīgā redaktora amatu, lai arī faktiskais redaktors bija literatūrkritiķis Ērmanis Pīpiņš. Pirmā pasaules kara sākumā G. Zemgals atkal tika mobilizēts un ieskaitīts Tērbatā dislocētajā 356. Vidzemes kājnieku pulkā, bet vēlāk nosūtīts uz Somiju. 1916. gadā G. Zemgala vienību pārcēla uz Kronštati.
G. Zemgalu ievēlēja par Rīgas pilsētas galvu. Īsu brīdi viņš bija arī Vidzemes guberņas pārvaldnieka vietnieks. 1917. gada rudenī Rīgas pagaidu padome G. Zemgalu atkārtoti ievēlēja par Rīgas pilsētas galvu. Šajā laikā viņš darbojās Latviešu radikāldemokrātiskajā partijā.
Latvijas Republikas dibināšanas posms
1918. gadā G. Zemgals iesaistījās Latviešu pagaidu Nacionālās padomes darbībā, kur pārzināja okupēto Latvijas apgabalu lietas, kā arī pildīja LPNP sakarnieka funkcijas ar Demokrātisko bloku. No radikāldemokrātu partijas viņš tika deleģēts Tautas padomē un vēlāk tika ievēlēts par Tautas padomes priekšsēdētāja otro biedru. Ieņemot šo amatu, viņš vadīja Latvijas Republikas proklamēšanas sēdi. G. Zemgalu ievēlēja par Rīgas pilsētas domes priekšsēdētāju.
Tuvojoties lieliniekiem, Tautas padome savu priekšsēdētāju Jāni Čaksti kopā ar viņa biedru G. Zemgalu deleģēja uz ārzemēm Latvijas interešu aizstāvēšanai, un viņi kopā ar dažiem Tautas padomes locekļiem un Pagaidu valdības ministriem ar angļu kara kuģi "Princese Margareta" devās uz Kopenhāgenu. Jau 1919. gada martā G. Zemgals atgriezās Latvijā, kur Liepājā centās restitutēt Tautas padomi tās agrākajā sastāvā. Tautas padome viņa vadībā gatavojās atkal formāli pārņemt politisko varu Latvijā, taču G. Zemgalu kopā ar Erastu Biti, Ansi Buševicu, Frici Menderu un Robertu Kroderu it kā par vācu pēc 16. aprīļa puča ieceltā ministru prezidenta Andrieva Niedras nolaupīšanu apcietināja vācu 1. gvardu rezerves divīzijas komandieris ģenerālis Tīde.
Pēc atgriešanās Rīgā G. Zemgalu atkal ievēlēja par Rīgas pilsētas galvu. Viņš tika ievēlēts arī par Tautas padomes viceprezidentu.No Demokrātiskā centra Zemgales saraksta G. Zemgals tika ievēlēts par Satversmes sapulces deputātu, bet atteicās no mandāta un turpināja darbību kā zvērināto advokātu padomes priekšsēdētājs. G. Zemgals Demokrātiskā centra un bezpartejisko sabiedrisko darbinieku sarakstā kandidēja 1. Saeimas vēlēšanās. Jānim Čakstem noliekot deputāta mandātu sakarā ar viņa ievēlēšanu par Latvijas Valsts prezidentu, kā nākamais kandidāts no saraksta Saeimā nonāca G. Zemgals (1921—1923).
No līdz  G. Zemgals bija kara ministrs Zigfrīda Meierovica kabinetā. Pēc ministra amata atstāšanas viņš, sākot ar 1924. gada martu, Rīgā darbojās kā notārs, AS "Rīgas starptautiskā banka" padomes priekšsēdētāja vietnieks, Latvijas amatnieku krājaizdevu sabiedrības valdes priekšsēdētājs un AS "Valmieras šaursliežu dzelzceļš" valdes loceklis. Ar sievu un diviem bērniem dzīvoja Rīgā, Kr. Barona ielā 3, kā arī vasarnīcā Mežaparkā (Hamburgas ielā 16).
Latvijas Valsts prezidentūra
Pēc pirmā Latvijas Valsts prezidenta Jāņa Čakstes nāves, kad ne Zemnieku savienības, ne sociāldemokrātu izvirzītie prezidenta kandidāti nespēja savākt nepieciešamo 51 balsi, Saeima ar 73 balsīm, 23 deputātiem balsojot pret un vienam atturoties, G. Zemgalu 56 gadu vecumā ievēlēja par prezidentu.
Atrodoties Valsts prezidenta amatā, 1927. gadā, laikposmā no 27. līdz, G. Zemgals uzturējās oficiālā vizītē Zviedrijā, bet tā paša gada Latvijā uzņēma Zviedrijas karali Gustavu V. Savā prezidentūras laikā G. Zemgals gandrīz nemaz neiejaucās likumdevēja darbībā — tikai vienu reizi viņš nosūtīja likumprojektu atkārtotai caurlūkošanai. Savukārt savas tiesības apžēlot notiesātos Zemgals izmantoja diezgan plaši — prezidentūras laikā viņš apžēloja 648 personas, no tām 172 — pilnīgi, 471 — sodu mīkstinot, bet 5 — atjaunojot viņu tiesības pēc soda izciešanas.
G. Zemgala prezidenta pilnvaras beidzās, bet kandidēt uz otru pilnvaru termiņu viņš kategoriski atteicās.
Politiskās darbības beigu posms
Pēc prezidenta posteņa atstāšanas G. Zemgals turpināja politisko darbību un kā Demokrātiskā centra un bezpartejisko sabiedrisko darbinieku bloka kandidāts (1. numurs sarakstā visos piecos vēlēšanu apgabalos) tika ievēlēts 4. Saeimā (1931—1934), kur kļuva par ārlietu, kā arī finanšu, tirdzniecības un rūpniecības komisijas locekli. No līdz  viņš bija finanšu ministrs. 1933. gadā G. Zemgalu ievēlēja par Baltijas ūnijas prezidentu.
Ģimene
No 1908. gada bijis precējies ar Emīliju Zemgals (dzimusi Tīdens; 1880-1928). Meita Anna Zemgals (precējusies Ūdre; 1909-1999, ASV), vīrs jurists Aleksandrs Ūdris (1902—1978). Dēls — jurists Pauls Zemgals (1911-1977, Zviedrijā), precējies ar Dailu Zemgalu (dzimusi Čakste; 1909-2004, Zviedrijā), Latvijas prezidenta Jāņa Čakstes meitu.
Dzīves pēdējie gadi
Trīsdesmito gadu sākumā G. Zemgals pievērsās arī publicistikai, galvenokārt publicēdamies laikrakstā "Jaunākās Ziņas".
G. Zemgals mira un tika apbedīts Rīgas Meža kapos. pie Džūkstes pagasta "Brātiņiem" G. Zemgalam atklāts piemineklis. 2016. gadā piemineklis pārvietots uz Džūkstes centru (Piemiņas parku) un no jauna iesvētīts.
Apbalvojumi
1924. gada 19. novembrī G. Zemgals apbalvots ar Francijas Goda Leģiona ordeni, komandiera šķiru.
G. Zemgals apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, bet  — I šķiras Triju Zvaigžņu ordeni ar ķēdi.
Atsevišķā studentu rota
Latviešu atsevišķā rota, literatūrā biežāk dēvēta par Atsevišķo studentu rotu (pēc 1919. gada 21. marta: 3. Atsevišķā bataljona 1. rota) bija viena no pirmajām Latvijas karaspēka vienībām, kas piedalījās Latvijas brīvības cīņās 1919. un 1920. gadā.
Izveide
1918. gada 20. decembrī ar apsardzības ministra pavēli Nr 13 tika dots rīkojums pie ministrijas izveidot "Latviešu atsevišķo rotu", kas būtu tiešā Galvenā štāba priekšnieka pakļautībā. Par rotas komandieri iecēla kapteini Nikolaju Grundmani, rotas adjutants bija M. Gailītis, saimniecības daļas pārzinis Fr. Zommers. Rotas sastāvā bija vairāk kā 210 vīru. Tā kā, veidojot rotu, tika izmantots studentu korporāciju piedāvājums studentiem stāties militārajā dienestā, aptuveni puse no rotas bija sešu latviešu studentu korporāciju Lettonia (6), Selonija (51), Lettgallia (1), Talavija (45), Fraternitas Moscoviensis (kopš 1920. gada Fraternitas Lettica) (9) un Latvia (1) locekļi. Rotā iestājās arī ārpus korporācijām esošie studenti, skolu vecāko klašu audzēkņi u.c. brīvprātīgie. Atšķirībā no citām vienībām, liela daļa personālsastāva (studenti, skolēni) bija bez kaujas pieredzes un militārām prasmēm, tāpēc uzreiz tika organizēta to apmācīšana. Sākotnēji rotas apmācības notika Rīgas Latviešu biedrības zālē, bet sākot ar 27. decembri rotas apmācīšana notika ik rītu plkst 10:00 Eksportostā pie britu karakuģa "Princess Margreth" britu instruktoru uzraudzībā. Tā kā rotas saimniecības priekšniekam kapteinim Zommeram bija plaši sakari pilsoniskajās aprindās, viņam izdevās nodrošināt salīdzinoši labu rotas apgādi, t. sk., vienotu ietērpu - gaišus puskažociņus un franču parauga bruņucepures. Sākotnēji rotas apbruņojums sastāvēja no šautenēm un dažām patšautenēm, kuras vācu armijas noliktavās nolaupīja 1. Rīgas apsardzības rotas karavīri, un nodeva Atsevišķajai rotai.
Pagaidu valdības apsardzība
Pagaidu valdībai 1919. gada 2. janvārī atstājot Rīgu, Studentu rotai uzdeva nodrošināt valdības apsardzi. Rīgu atstāja pēc dažādu avotu ziņām no 190 līdz 216 rotas karavīri. 5. janvārī rota pavadīja Pagaidu valdību uz Liepāju, kur ieradās 7. janvārī. Liepājā rotu ietērpa vācu armijas parauga uniformās ar nacionālajām zīmotnēm, dienesta pakāpju nozīmēm un kokardēm. 1919. gada janvārī rota Liepājā pildīja garnizona dienestu, apsargāja tvaikoni "Saratov", bet vēlāk no Liepājas tika pārvesta Skodas (Lietuvā) virzienā, lai apsargātu dzelzceļa līnijas un tiltus.
Piedalīšanās Kurzemes atbrīvošanas cīņās
Februārī Studentu rotu nosūtīja uz Rudbāržiem pulkveža Oskara Kalpaka rīcībā, kur rota nonāca 15. februārī. Jau 17. februārī rota nokļuva frontē. Pēc ierašanās frontē vienību kā 3. rotu iekļāva Latviešu atsevišķajā bataljonā. No 3. marta rota piedalījās Kurzemes atbrīvošanas cīņās. 6. martā rota tika iesaistīta incidentā pie "Airītēm", kur krita rotas komandieris kapteinis Nikolajs Grundmanis. Par rotas komandieri iecēla kapteini Artūru Galindomu. 10. martā rota piedalījās Saldus, bet 21. martā Jaunpils ieņemšanā. 21. martā, kad Latviešu atsevišķo bataljonu pārformēja par Latviešu atsevišķo brigādi, rotu iekļāva 3. Atsevišķajā bataljonā. Kādu laiku bataljona sastāvā palika tikai Studentu rota un neoficiāli šo bataljonu dēvēja par Studentu bataljonu (līdzīgi Neatkarības un Cēsu bataljoniem). 22. martā bataljons piedalījās Bateru kaujā, bet 24. martā - cīņās Klīves pusmuižas rajonā. 29. martā 3. Atsevišķajā bataljonā iedalīja jaunu rotu, ko uzdeva komandēt Studentu rotas virsniekam kapteinim Paulim Zoltam (tā sauktā Zolta rota). Kapteinis A.Galindoms uzņēmās bataljona komandēšanu, bet par Studentu rotas komandieri iecēla kapteini Marku Ozolu. 22. maijā Studentu rota bataljona sastāvā piedalījās Piņķu kaujā. 23. maijā 3. atsevišķais bataljons kopā ar Latviešu atsevišķo brigādi iegāja Rīgā, kur kādu laiku studentu rota pildīja garnizona dienestu.
Piedalīšanās Latgales atbrīvošanas cīņās
1919. gada jūnija beigās Studentu rota ieņēma pozīcijas Latgales frontē pie Atašienes stacijas. Šajās pozīcijās rota uzturējās aptuveni mēnesi. Šajā laikā visiem Studentu rotas karavīriem, kuriem bija pietiekoša izglītība, tika piešķirta leitnanta pakāpe, un lielākā daļa rotas karavīru tika pārcelti uz dažādām militārām iestādēm un štābiem, bet vienība, papildināta ar brīvprātīgajiem un mobilizētajiem, tika pārdēvēta par 3. Atsevišķā bataljona 1. rotu. 1919. gada augustā 3. Atsevišķo bataljonu pievienoja 3. Jelgavas kājnieku pulkam, un bijušo Studentu rotu pārdēvēja par '''3. Jelgavas kājnieku pulka 1. rotu'''. 1931. gada 14. janvārī 3. Jelgavas kājnieku pulka 1.rotai piešķīra Atsevišķās rotas nosaukumu.
Managvas ezers
<mapframe text="Managvas ezers" width=290 height=290 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q272380" } Managvas ezers (es), arī Šolotlans (Lago Xolotlán) ir ezers Nikaragvā, ap 65 km garš un 25 km plats. Ezera nosaukums cēlies no mankemu indiāņu cilts spāņu nosaukuma Mangue un agua — ‘ūdens’. Savukārt no ezera cēlies Nikaragvas galvaspilsētas Managvas nosaukums.
No Managvas ezera uz Nikaragvas ezeru izteka Tipitapas upe. Ezers ir spēcīgi piesārņots, to ar dzīvsudrabu piesārņojusi arī Kodak rūpnīca 1950. gados. Par spīti piesārņojumam ezera krastā vēl joprojām dzīvo cilvēki un ēd ezerā dzīvojošās zivis. Ezera baseina teritorija ir piedzīvojusi krasu vides apstākļu izmaiņu, galvenokārt — deforestāciju.
1998. gadā vētras laikā ūdens līmenis ezerā kāpa par 3 metriem, iznīcinot daudz māju.
Žans Klods Karjērs
Žans Klods Karjērs (fr, dzimis, miris ) bija franču rakstnieks, kinoscenārists, kinoaktieris un kinorežisors. Saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu par labāko īsfilmu, kā arī Kinoakadēmijas goda balvu. Daudz darbojies kopā ar Luisu Bunjuelu. Bijis La Fémis, Francijas valsts kino skolas, prezidents.
Karjērs savu pirmo romānu Lézard sarakstīja 1957. gadā. Viņš iepazinās ar Žaku Tatī, pēc kura filmu motīviem viņš rakstīja īsus romānus. Caur Tatī, viņš iepazinās ar Pjēru Etē, kura dažām filmām viņš sarakstīja scenārijus, tajā skaitā Heureux Anniversaire (1962). Par šo filmu abi tās autori, Karjērs un Etē, ieguva Kinoakadēmijas balvu "Labākā īsfilma".
Karjēra deviņpadsmit gadus ilgā sadarbība ar kinorežisoru Bunjuelu sākās ar filmu Diary of a Chambermaid (1964), viņš kopā ar Bunjuelu uzrakstīja scenāriju, kā arī atveidoja ciemata mācītāja lomu. Karjērs ir sarakstījis scenāriju gandrīz visām pēdējām Bunjuela filmām, tajā skaitā Belle de Jour (1967), The Milky Way (1969), "Buržuāzijas diskrētais šarms" (1972), "Brīvības rēgs" (1974) un "Šis slepenais iekāres objekts" (1977).
Vēl viņš ir sarakstījis scenārijus filmām The Tin Drum (1979), Danton (1983), The Return of Martin Guerre (1982), La dernière image (1986), The Unbearable Lightness of Being (1988), Valmont (1989), Cyrano de Bergerac (1990), Birth (2004) un "Gojas rēgi" (2006), kā arī kopā ar kinorežisoru Nagisu Osimu ir scenārija līdzautors filmai Max, Mon Amour (1986). Tāpat Karjērs ir sadarbojies ar Pīteru Bruku pie senā sanskrita eposa The Mahabharata deviņu stundu ilgajā skatuves versijas un piecu stundu kino versijas.
Par filmas "Buržuāzijas diskrētais šarms" scenāriju kopā ar Luisu Bunjuelu saņēmis BAFTA kino balvu. Vēl vienu BAFTA kino balvu ieguvis par filmas "Nepanesamais esības vieglums" (The Unbearable Lightness of Being, 1988) scenāriju (kopā ar Filipu Kaufmanu). Kā viens no filmas Le retour de Martin Guerre (1982) scenāristiem ieguvis Cēzara balvu. 2016. gadā apbalvots ar Eiropas Kino balvu par mūža ieguldījumu.
Hūrons
Hūrons (en, fr) ir viens no Lielajiem ezeriem uz ASV un Kanādas robežas. Ezeram nosaukumu devuši francūži pēc ezera krastā dzīvojošās hūronu cilts nosaukuma. Hūrons ir sava veida centrālais no Lielajiem ezeriem — tas ir savienots ar Mičiganu, dienvidos un austrumos no tā atrodas Ēri ezers un Ontārio ezers. Ar Augšezeru rietumos to savieno platā Sentmēri upe. Hūrons ir otrs lielākais no Lielajiem ezeriem un trešais lielākais pasaulē (ceturtais, ja pieskaita Kaspijas jūru). Līdzīgi pārējiem Lielajiem ezeriem, Hūrons radies, atkāpjoties ledājam.
Hūronā atrodas pasaulē lielākā ezera sala — Manitulina (2766 km²), kas no Hūrona atdala Džordža līci. Ezerā ir daudzas citas salas.
Marakaibo ezers
Marakaibo ezers ir liels iesāļūdens ezers Venecuēlā. Eiropieši (Alonso de Oheda) ezeru atklāja 1499. gadā, ceļojumā kopā ar Amerigo Vespuči. Ezeru ar Venecuēlas līci saista 55 km garš šaurums, kurš sākas ezera ziemeļu daļā. Ezerā ieplūst daudzas upes, no kurām lielākā ir Katatumbo upe. Marakaibo ezeru var uzskatīt par lielāko Dienvidamerikā, kaut gan daļa ģeogrāfu to uzskata par jūras līci - pēdējā gadījumā lielākais ir Titikakas ezers. Marakaibo ezers uzskatāms arī par vienu no pasaules vecākajiem ezeriem.
Ezers kalpo kā nozīmīgs jūras ceļš Marakaibo un Kabimasas pilsētām - savienojums ar jūru ir mākslīgi padziļināts. Zem ap ezeru esošā Marakaibo baseina atrodas nozīmīgas naftas iegulas (ieguve uzsākta 1914. gadā), kas ezera apkaimi padara par Venecuēlai ļoti nozīmīgu teritoriju. 1962. gadā pāri ezera ziemeļu daļai uzcelts 8 km garais ģenerāļa Rafaela Urdanetas tilts.
Ezera dienvidu un dienvidrietumu daļā vēl ir saglabājušies arī vairāki ciemati uz pāļiem — palafitos.
2004. gadā notika strauja ūdenszāļu vairošanās un pat 18% no ezera virsmas klāja ūdenszāles. Venecuēla ik mēnesi iztērēja 2 miljonus dolāru ezera attīrīšanai, taču šie pasākumi nav bijuši veiksmīgi un augs lēnām pārņem ezeru. Nav droši zināms, vai šī ūdenszāle ir vietēja vai invazīva suga. Auga lielo izplatību visdrīzāk veicina ezera piesārņojums ar barības vielām un šī aizaugšana ir likumsakarīgs ezera eitrofikācijas process.
Ķengaraga dīķis
Ķengaraga dīķis ir ūdenstilpe, kas atrodas pie Tirdzniecības centra "Ščecina" un Rīgas 51. vidusskolas (attiecīgi Maskavas iela 264 un 262). Dīķis savienots ar Daugavu caur kanālu, kuram pāri iet gājēju tiltiņš (Ķengaraga promenāde). Dīķa centrā ir neliela saliņa.
Vēsture
Dīķis atradās senā Rīgas—Daugavpils ceļa labajā pusē un tajā laikā, iespējams, bija daudz dziļāks, jo 1668. gada Zviedru Vidzemes kartēs un ilgi pēc tam tika saukts par Elles dīķi (Elles Dijck). Dīķa izcelsme nav zināma. Tās varētu būt senas raktuves (dīķa krastos atsedzas māls) vai arī varbūt karsta kritene. 19. gadsimtā dīķis nonāca porcelāna un fajansa fabrikas īpašnieka Kuzņecova īpašumā, jo blakus atradās fabrikas lielā dārzniecība. Sakopts tika arī dīķis, veidojot skaistu ainavu ar saliņu vidū un baltajiem gulbjiem uz tumšā ūdens fona. 2006. gada 19. decembrī Rīgas dome akceptēja teritorijas detālplānojumu, atļaujot ierīkot dīķim apkārt daudzstāvu apbūvi un daļēji dīķi aizbērt. 2007. gada aprīlī domes Pilsētas attīstības departaments apstiprināja skiču projektu apkārtnes apbūvei. 2008. gada janvārī PCTVL un Saskaņas Centra Saeimas deputāti pārsūdzēja detālplānojumu Satversmes tiesā. 2008. gada 24. septembrī tiesa nolēma, ka detālplānojums ir atbilstošs Satversmei un likumiem.