cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maikapara nams
Vēsture
Pēc Latvijas okupācijas namu atsavināja un 1941. gadā nodeva Raiņa literatūras fondam. Vācu okupācijas laikā namā mitinājās Rīgas lielvecākais (oberbirģermeistars) Hugo Vitroks, bet pēc Otrā pasaules kara Baltijas kara apgabala pavēlnieks Ovaness Bagramjans, pēc tam namu nodeva Latvijas PSR Ministru Padomes rīcībā kā dienesta viesnīcu prominentu viesu izmitināšanai. Šeit savu vizīšu laikā Rīgā uzturējušies Ņikita Hruščovs un Valters Ulbrihts (1959), Ho Ši Mins (1962), Josips Brozs Tito (1972) un citi politiķi.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1993. gadā nams nokļuva baņķiera Aleksandra Laventa īpašumā, Rīgas pils remonta laikā to izmantoja kā Latvijas prezidentu Gunta Ulmaņa un Vairas Vīķes-Freibergas rezidenci. 1998. gadā nams kļuva par uzņēmuma "Ventspils nafta" īpašumu, vēlāk kļuva par uzņēmuma "Latvijas kuģniecība" nekustamā īpašuma portfeļa sastāvdaļu. Kopš 2010. gada ēkā atrodas Japānas vēstnieka rezidence (pati vēstniecība atrodas Rietumu Capital Centre ēkā Vesetas ielā 7).
Stīvens Amels
Visplašāk pazīstams kā Olivera Kvīna/Bultas atveidotājs The CW supervaroņu seriālā "Bulta" (Arrow, 2012–2020), kas balstīta uz DC Comics. Vēl Amels piedalījies ar Arrowverse saistītos medijos, tajā skaitā vairākās videospēlēs. Pēc seriāla "Bulta" noslēguma, Amels ieguva galveno lomu Starz drāmas seriālā Heels (2021–pašlaik). Ārpus televīzijas viņš atveidoja Keisiju Džonsu supervaroņu filmā "Bruņurupuči nindzjas 2" (2016).
Velsiešu īpašvārdu atveidošana
Velsiešu valodas īpašvārdu atveidošana latviešu valodas vidē tiek veikta pēc fonētiskās transliterācijas principa. Velsiešu valodas alfabēta burti un burtkopas tiek pārlikti latviešu valodas ortogrāfijā, pakļaujot šos vārdus gramatizācijai.
Pēc šiem noteikumiem atveido velsiešu personvārdus, kā arī ģeogrāfiskos nosaukumus Velsā. Velsiešu cilmes personvārdus un vietvārdus ārpus Velsas pēc šiem norādījumiem var atveidot gadījumos, ja ir zināms, ka šos vārdus izrunā atbilstoši velsiešu valodas principiem.
Velsiešu valodas alfabēts
Velsiešu valodas alfabētā ir 28 burti, no kuriem 8 ir digrafi:
a b c ch d dd e f ff g ng h i l ll m n o p ph r rh s t th u w y
Patskaņi ar diakritiskajām zīmēm â, à, á, ä ietilpst pareizrakstības sistēmā, bet netiek uzskatīti par patstāvīgiem alfabēta burtiem. Līdzskaņi j, k, q, v, x, z nav iekļauti alfabētā un tiek lietoti tikai svešvārdos un dažos aizgūtajos vārdos.
Atveidošana
Atveidojot Velsas vietvārdus, jāizšķir vietvārdi velsiešu valodā un velsiešu cilmes vietvārdu angliskotās formas (Rhaeadr — Rhayader, Conwy — Conway, Llanelli — Llanelly). Velsiešu valodas nosaukumi atveidojami saskaņā ar šīm vadlīnijām, bet angliskotās formas — saskaņā ar šo nosaukumu anglisko izrunu.
Norādošos artikulus  y, yr, 'r nosaukumu sākumā atmet (Y Waun – Vaina), bet saliktos nosaukumos starp nosaukumu daļām atveido, apvienojot nosaukumu (Pont-y-pŵl — Pontipūla).
Patskaņu atveidošana
Ar cirkumfleksu apzīmē garos patskaņus â, ê, î, ô, û, ŵ, ŷ, kas atveidojami ar attiecīgo latviešu valodas garo patskani ā, ē, ī, o, ī, ū, ī saskaņā ar atveidošanas tabulu.
Ar gravi dažkārt apzīmē īsos patskaņus à, è, ì, ò, ù, ẁ, ỳ gadījumos, kad pozicionāli jābūt garajam patskanim.
Ar akūtu (á, é, í, ó, ú, ẃ, ý) dažkārt apzīmē uzsvērtu pēdējo zilbi. Atveidošanā neattēlojas.
Ar umlautu (ä, ë, ï, ö, ü, ẅ, ÿ) dažkārt patskaņu grupās apzīmē patskaņus, kas izrunājami atsevišķi, nevis kā divskaņi.
Divskaņu atveidošana
Vārda izskaņā divskaņi -ai, -ei, -oi, -ui atveidojami ar -aj-, -ej-, -oj-, -uj-, pievienojot attiecīgo dzimtes galotni, bet divskaņi -au, -eu, -iu, -ou attiecīgi -av-, -ev-, -iv-, -ov- (Abercwmboi — Aberkumboja, Llangernyw — Langerniva).
Fonētiskās atveidošanas tabula
Piezīmes un atsauces
Gabro
Gabro (no ) ir magmatisks intruzīvs iezis. Sastāv no bāziskajiem plagioklaziem (labradors, bitovnīts) un monoklīnajiem piroksēniem; piemaisījumā titanīts, apatīts, magnetīts, ilmenīts, titanomagnetīts. Gabro ir melns, retāk pelēks, rupjgraudains, masīvs. Latvijā gabro un gabronīti kopā ar anortozītiem veido daudzus prekembrija masīvus kristāliskajā pamatklintājā Kurzemes dienvidos, kā arī laukakmeņus. Gabro reizēm satur rūdu minerālus un var tikt izmantots kā vara, niķeļa un titāna rūda. Bieži izmanto būvniecībā, lielākoties kā pulētu apdares materiālu vai šķembu ražošanai. Tāpat gabro bieži izmanto kapa pieminekļu izgatavošanai. Nosaukums cēlies no Gabro ciema Toskānā.
Pērs Ēvinds Svīnhūvuds
Pirmais dzīves posms
Pērs Ēvinds Svīnhūvuds dzimis 1861. gadā Sēksmeki jūras kapteiņa Pēra Gustava Svīnhūvuda (Pehr Gustaf Svinhufvud) ģimenē. 1863. gadā tēvs noslīka. Agro bērnību pavadīja pie vectēva Rapolas pilī. 1866. Pērs Ēvinds ar māti un māsu pārcēlās uz Helsinkiem.
1878. gadā Pērs Ēvinds Svīnhūvuds iestājās Karaliskajā Aleksandra Helsinku universitātē. 1881. gadā viņš ieguva bakalaura grādu, bet 1882. gadā maģistra grādu vēsturē. 1886. gadā ieguva maģistra grādu tieslietās. 1889. gadā Svīnhūvuds apprecēja Ellenu Timgrēnu.
Jurista karjera un iesaistīšanās politikā
Pēc studijām Pērs Ēvinds Svīnhūvuds strādāja par advokātu, darbojās apriņķa tiesās, bija tiesneša palīgs Turku apelācijas tiesā. 1892. gadā viņu apstiprināja Senāta likumu izstrādes komitejā. Sešus gadus viņš darbojās komitejā; sākumā pārstrādāja nodokļu likumus.
Svīnhūvudam likumu izstrādes darbs šķita garlaicīgs, un 1902. gadā viņš pārgāja uz Turku apelācijas tiesu par tiesneša palīgu. Šajā laikā sākās iedzīvotāju protesti pret 1899. gadā Somijā uzsākto pārkrievošanas politiku. Tika iesniegtas sūdzības saistībā ar vardarbību pret demonstrācijām, un tiesa ierosināja lietu pret ģenerālgubernatoru Bobrikovu. Ģenerālgubernators pieprasīja, lai tā tiktu pārtraukta, un, kad tas nenotika, viņš izdeva dekrētu, atlaižot sešpadsmit tiesas amatpersonas, ieskaitot Svīnhūvudu.
Sākotnēji Svīnhūvuds bija mēreni noskaņots Somu partijas biedrs, bet pēc atstādināšanas viņš kļuva stingrs konstitucionālists, kurš politiskā izdevīguma dēļ nepieņēma kompromisus, bet cīnījās par taisnīgumu. Svīnhūvuds devās uz Helsinkiem, kur nodarbojās ar advokāta praksi un sāka aktīvāku politisko darbību. Iesaistījās slepenā biedrībā Kagal.
Pērs Svīnhūvuds bija viens no jaunas parlamentārās sistēmas izveidotājiem 1905. gadā. 1906. gadā viņu ievēlēja jaunajā parlamentā no Jauno somu partijas. Svīnhūvuds bija četru parlamenta sasaukumu deputāts (1907—1908, 1908—1914, 1917. gadā un 1930—1931).
1906. gadā Svīnhūvudu apstiprināja par tiesnesi Heinolā. 1907. gadā viņš ievēlēts par parlamenta priekšsēdētāju, lielākoties tāpēc, ka sociāldemokrātu vairākums viņu uzskatīja par "labāk zināmo nelegālās kustības oponentu". Cars atlaida parlamentu 1909. un 1910. gadā. Svīnhūvuds bija parlamenta priekšsēdētājs līdz 1912. gadam. No 1908. un 1914. gadam viņš arī bija tiesnesis Lapē.
Pirmā pasaules kara laikā Krievija aizstāja dažādas Somijas amatpersonas ar krieviem. Svīnhūvuds atteicās paklausīt Krievijas prokurora Konstantīna Kazanska, kuru viņš uzskatīja par nelikumīgu, pavēlēm, un tas noveda pie viņa atbrīvošanas no tiesneša amata. 1914. gada novembrī Svīnhūvuds tika izsūtīts uz Timskas ciemu (Tomskas guberņa Sibīrijā). Trimdā viņš saglabāja slepenus sakarus ar neatkarības kustību. Kad 1917. gadā ziņas par Februāra revolūciju sasniedza Svīnhūvudu, viņš devās uz pilsētas policijas iecirkni un skarbi paziņoja: "Persona, kura nosūtīja mani uz šejieni, ir arestēta. Tāpēc tagad es braukšu mājās." Helsinkos viņu sagaidīja kā nacionālo varoni.
Somijas neatkarības iegūšana un pilsoņu karš
1917. gada 27. novembrī Pērs Ēvinds Svīnhūvuds kļuva par Senāta priekšsēdētāju. Viņa vadībā Senāts 1917. gada 4. decembrī pieņēma Somijas neatkarības deklarāciju, kuru parlaments apstiprināja 6. decembrī. Svīnhūvuds personīgi devās uz Petrogradu un tikās ar Ļeņinu, kurš, nedaudz vilcinādamies, oficiāli atzina Somijas neatkarību. Svīnhūvuda Senāts piešķīra ģenerālim Mannerheimam pilnvaras veidot jaunu Somijas armiju, kas balstījās uz Balto gvardi (brīvprātīgo zemessardzi Suojeluskunta).
1918. gada 27. janvārī Sarkanajai gvardei Helsinkos sākot sacelšanos, sākās Somijas pilsoņu karš. Svīnhūvuds Helsinkos darbojās pagrīdē un sūtīja lūgumus Vācijai un Zviedrijai palīdzēt ar militāru spēku. Martā viņš caur Berlīni un Stokholmu ieradās Vāsā un turpināja vadīt Senātu. 18. maijā Pērs Ēvinds Svīnhūvuds kļuva par Somijas reģentu un, kad 27. maijā nolika Senāta priekšsēdētāja pilnvaras, kļuva par valsts galvu. Rudenī viņš apžēloja aptuveni 36 000 ieslodzīto, kuri bija atbalstījuši "sarkanos".
Pēc tam, kad Vācija zaudēja karā un izgāzās mēģinājums Somiju pārveidot par karalisti (par karali būtu kļuvis Vācijas princis Frīdrihs Karls fon Hesens), Svīnhūvuds pārtrauca publiskās aktivitātes, darbojās vienīgi labēji orientētajā zemessardzē Suojeluskunta.
Premjerministrs un prezidents
Pēc tam, kad aktivizējās antikomunistiskā Lapua kustība, kas radīja draudus esošajai varai, prezidents Relanders 1930. gada 4. jūlijā Svīnhūvudu iecēla par premjerministru. 1931. gada 18. februārī viņu premjerministra amatā nomainīja Juho Sunila.
1931. gadā Pērs Ēvinds Svīnhūvuds tika ievēlēts par Somijas prezidentu. Viņš Drošības padomē iecēla Mannerheimu. Svīnhūvuds pretojās gan komunistu aģitācijai, gan Lapua kustības propagandai. Eduskuntā visi deputāti komunisti tika arestēti. 1932. gada februārī notika tā sauktais Mentsile dumpis, kad daļa Suojeluskunta zemessargu un Lapua kustības dalībnieki prasīja Ministru kabineta atkāpšanos. Pagrieziena punkts bija prezidenta runa radio, kurā viņš aicināja nemierniekus padoties un pavēlēja visiem zemessargiem atgriezties savās mājās. Šī runa apturēja dumpi, un nesākās asinsizliešana.
Svīnhūvuds nebija parlamentārisma atbalstītājs, vai izsakoties savādāk, viņš uzskatīja, ka prezidentam bija tiesības izvēlēties kabineta ministrus pēc pirmās apspriešanās ar parlamenta partijām. Par to liecina Toivo Kivimeki mazākuma valdība, kas noturējās 3 gadus un 10 mēnešus. Svīnhūvuds stingri atbalstīja to, uzskatot, ka tā var efektīvi cīnīties ar Lielo depresiju (tā to arī darīja, vispārīgi runājot). Viņš uzskatīja, ka Kivimeki ir spēcīga personība tāpat kā viņš pats.
No otras puses, kad labējo konservatīvo deputāts Edvīns Linkomiess 1934. gadā ierosināja Somijai atteikties no parlamentārisma par labu prezidenta vadītai valdībai, un noteikt, ka prezidentam būtu veto tiesības pār parlamenta pieņemtajiem likumiem, Svīnhūvuds neatbalstīja šīs idejas. Svīnhūvuds uzskatīja, ka, ja vien prezidents ir spēcīga personība, ar pašreizējām pilnvarām prezidentam ir pietiekami daudz varas valsts vadīšanai. Viņš arī uzskatīja, ka Somijai būtu labāk, ja sociāldemokrātus varētu paturēt ārpus ministru kabineta, jo tie varētu īstenot pārāk radikālas reformas, kas Somijas sabiedrību varētu ievest haosā vai marksismā. No otras puses, viņš bija pietiekami reālistisks (kā atzinās privātā sarunā ar Vācijas vēstnieku Somijā Vipertu fon Bliheru), ka, ja viņš tiktu atkārtoti ievēlēts, nespētu noturēt sociāldemokrātus opozīcijā.
Dzīves beigu posms
Lai arī Svīnhūvudu atbalstīja lielākā partija ar vairāk nekā 40 % deputātu parlamentā, 1937. gada prezidenta vēlēšanās sociāldemokrāti un zemnieku partija balsoja pret. Svīnhūvuds netika atkārtoti ievēlēts par prezidentu.
Ziemas kara laikā Svīnhūvuds nesekmīgi mēģināja tikties ar Ādolfu Hitleru un Benito Musolīni, bet audienci izdevās noorganizēt tikai ar pāvestu Piju XII. Turpinājuma kara laikā atbalstīja "Lielās Somijas" ideju, enerģiski turpinot karu.
Ujvaras ejālets
Ujvaras ejālets (turku: Uyvar Eyaleti) bija Osmaņu impērijas province 1663.—1685. gados. Tās galvaspilsēta bija pilsēta Ujvara (mūsdienu Nove Zāmki, Slovākija).
Žoržs Bulanžē
Žoržs Ernests Žans Marī Bulanžē (dzimis, miris ) bija nacionālistiski un autoritāri noskaņots franču ģenerālis un politiķis Francijas Trešajā republikā. Savas īsās popularitātes virsotnē atradās 1889. gada sākumā.
Bulanžē piekritēju uzskatu kopums tiek dēvēts par bulanžismu. Politologiem nav vienota viedokļa par tā atrašanos politiskajā spektrā - dažkārt tos dēvē par galēji kreisajiem, dažkārt par labējiem un fašistu priekštečiem. Liela daļa no bulanžistiem vēlākās Dreifusa lietas liekā iestājās pret Dreifusa attaisnošanu.
Bulanžē bija mācījies Sensiras militārajā akadēmijā. Piedalījās kaujās Otrajā Itālijas neatkarības karā un Francijas—Prūsijas karā. Piedalījās Parīzes komūnas sakaušanā. 1886. gadā kļuva par Francijas aizsardzības ministru, izvērsa populāras reformas un demonstrēja pretvācisku nostāju. Pēc 1887. gada 30. maija, kad viņu atcēla no ministra amata, Bulanžē pievērsās politikai, gūdams ievērojamus panākumus. 1889. gada sākumā izplatījās baumas, ka iespējams valsts apvērsums Bulanžē vadībā. Valdība sāka izmeklēšanu, un Bulanžē bēga uz ārzemēm. Miris, nošaujoties Briseles kapsētā pie mīļākās kapa.
Tins Jedvajs
Sasniegumi
Dinamo Zagreb
Sergejs Andronovs
Sergejs Andronovs (ru) ir Krievijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2019) Andronovs pārstāv KHL komandu Maskavas CSKA un Krievijas hokeja izlasi. Iepriekš KHL spēlējis Toljati "Lada".
1963. gada Pasaules čempionāts basketbolā
1963. gada Pasaules čempionāts basketbolā bija 4. Pasaules čempionāts basketbolā. Čempionāts norisinājās 1963. gadā, laika posmā no līdz  Brazīlijā.
Par Pasaules čempioniem kļuva Brazīlijas izlase, otro vietu izcīnīja Dienvidslāvijas izlase, savukārt bronzas medaļas izcīnīja PSRS izlase.
Zinaida Gipiusa
Kopā ar vīru 19. un 20. gadsimta mijā izvirzījušies par krievu simbolisma redzamākajiem ideologiem. Aktīvi atbalstīja 1905. gada revolūciju, tāpēc pēc revolūcijas sakāves pāris bija spiests doties emigrācijā uz Parīzi. 1908. gadā Gipiusa un Merežkovskis atgriezās Krievijā. Krasi nepieņemdami Oktobra revolūciju, 1920. gadā atkal devās trimdā uz Parīzi, kur nodzīvoja līdz mūža galam, aktīvi piedaloties emigrācijas literārajā un politiskajā dzīvē.
Jānis Bosko
'''Sv. Jānis Bosko''' (it; dzimis, miris ) bija itāļu Romas katoļu baznīcas garīdznieks, skolotājs un rakstnieks.
Dzimis Beči, pilsētā netālu no Turīnas zemnieku ģimenē. Jāņa vecāki ir trūcīgi, un jau divu gadu vecumā nomirst viņa tēvs. Zinātkārais zēns ir spiests pelnīt iztiku kā gans, kalps un akrobāts. 1841. gadā viņš kļūst par priesteri un uzupurē savu dzīvi jaunatnes audzināšanai, nodibina priesteru savienību, izveido vīriešu un sieviešu kongregācijas. Jāņa Bosko aicinājums ir darbs ar nabadzīgajiem ielu bērniem. Vispirms viņš tos pulcina svētdienās uz rotaļām un stundām, kuru laikā māca tiem katehismu un skaidro svētās Mises upuri.
Jānis saprot, ka ar svētdienas mācībām vien nepietiek. Viņš nopērk šķūni bērnu patversmes ierīkošanai. Tas ir sākums 1846. gadā dibinātajai kongregācijai, kuras brāļus par godu tās debesu aizbildnim svētajam Franciskam no Sales dēvēs par salēziešiem. Salēziešu dzīves uzdevums ir jaunatnes audzināšana. Pateicoties šī svētā vīra pūlēm un pašuzupurēšanās garam, drīz radās īpaši audzināšanas nami, kur jaunatne atrada sev labus audzinātājus un draugus, kas sagatavoja viņus dzīvei. Sevišķa vērība tika piegriezta arodizglītībai.
Ar visu sirdi Jānis Bosko un pārējie kongregācijas brāļi nododas bērnu un jauniešu audzināšanai, lietojot pavisam jaunas metodes. Viņi uzskata, ka audzinātājam ir jābūt nevis uzraugam, bet draugam, tēvam un brālim saviem skolniekiem. Pats nācis no nabadzīgas ģimenes, Jānis Bosko spēja pabarot, mācīt un dāvāt darbu tūkstošiem bezpajumtnieku zēnu, šim mērķim viņš ir panācis vairāku skolu, darbnīcu un pat baznīcu celtniecību. 1872. gadā Jānis Bosko nodibina Marijas meitu kongregāciju sievietēm, kas nodarbojas ar meiteņu audzināšanu.
Jānis Bosko mirst 1888. gadā Turīnā, un jau 1934. gadā pāvests Pijs XI viņu pasludina par svēto. Šodien Jāņa Bosko kaps salēziešu baznīcā Turīnā ir pazīstama svētceļojumu vieta. Sv. Jānis Bosko parādīja augstu tuvākā mīlestības piemēru. Pašlaik Jāņa Bosko dibinātās iestādes darbojas visās katoliskās zemēs un arī misiju malās. Piemiņas diena — 31. janvāris.
Šarls Guno
Šarls Guno (fr; dzimis, miris ) bija franču komponists, operu "Fausts" (pirmizrāde 1859. gadā) un "Romeo un Džuljeta" (pirmizrāde 1867. gadā), kā arī Ave Maria (izmantojot Baha skaņdarbu) autors.
Dzimis Parīzē, mākslinieku ģimenē. Mācījās Parīzes Konservatorijā. Papildinājās Itālijā, vēlāk atgriezās Parīzē. Kādu laiku apsvēra iespēju kļūt par garīdznieku. 1869. gadā radīja skaņdarbu Marche pontificale, kas kļuva par Vatikāna himnu. No 1870. līdz 1874. gadam dzīvoja Lielbritānijā.
No atzīšanas koka
No atzīšanas koka (Leģenda) ir Jāzepa Vītola dziesma jauktajam korim ar Plūdoņa vārdiem, kas pirmo reizi atskaņota Sestajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1926. gadā, kas saņēma pirmo godalgu kā labākā dziesma ar garīgo tekstu.
Vēsture
Leģenda "No atzīšanas kokā" komponēta 1924. gadā aptuveni reizē ar "Uguns milnu" un "Rūķīšiem un Mežaveci". Šā darba pirmatskaņojums dziesmu svētku kopkora negatavības dēļ neko gan neizcēlās, kaut pati par sevi Vītola leģenda citām VI dziesmu svētkos atskaņotajām kantātēm stāvēja krietni pāri, it sevišķi formā. Pēc dziesmusvētku vēsturnieka V. Bērzkalna domām Vītola mūza te ieguvusi jau to lapidāro izteiksmi, kas raksturīga viņa vēlīnākiem instrumentāldarbiem, un tieši tās dēļ šis Vītola darbs nav zaudējis nozīmi arī vēlāk. Citās domās varam būt par leģendas tematiku, kurā blakām īpatnām tīri "vītoliskām" taktīm vietumis (piemēram, sieviešu korī Andante) jaušam arī svešākas skaņas, kas iesniedzas pat latvieša dvēselei patālajā bizantiskajā pasaulē.
1984. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti 1984. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieki. Šīs bija XIV ziemas olimpiskās spēles, kas notika Dienvidslāvijas (pašreizējās Bosnijas un Hercegovinas teritorijā) pilsētā Sarajevā no 1984. gada 7. februāra līdz 19. februārim. Šajās spēlēs piedalījās 1272 sportisti no 49 valstīm. Kopumā tika sadalīti 39 medaļu komplekti 10 sporta veidos. Oficiālā spēļu programma bija līdzīga iepriekšējām 1980. gada Leikplesidas spēlēm, vienīgais distanču slēpošana tika papildināta ar vēl vienu disciplīnu — 20 kilometru distanci. Paraalpīnā slēpošana pirmoreiz tika iekļauta kā demonstrācijas sporta veids.
Padomju Savienības sportisti ieguva 25 medaļas, tā nodrošinot pirmo vietu neoficiālajā medaļu kopvērtējumā, pārspējot Austrumvāciju (24 medaļas) un Somiju (13 medaļas). Tomēr Austrumvācijas sportisti ieguva par trim zelta medaļām vairāk nekā Padomju Savienības sportisti. Somijas, ASV un Zviedrijas sportisti izcīnija pa četrām zelta medaļām katra. Mājiniece, Dienvidslāvija, šajās olimpiskajās spēlēs ieguva savu pirmo ziemas olimpisko medaļu: sudraba medaļu izcīnīja Jure Franko kalnu slēpošanas milzu slaloma disciplīnā.
Amerikāņu kalnu slēpotājs Fils Mārs izcīnīja zelta medaļu slalomā (otrā olimpiskā medaļa, pirmā bija 1980. gada spēlēs). Savukārt viņa dvīņubrālis Stīvs Mārs ieguva sudraba medaļu tajā pašā disciplīnā. Biatlonā norvēģis Eiriks Kvalfoss un rietumvācietis Peters Angerers katrs ieguva pa trim olimpiskajām medaļām. Ziemeļeiropas valstis demonstrēja savu pārākumu distanču slēpošanas disciplīnās: no pieejamajām 24 medaļām 17 medaļas ieguva Ziemeļeiropas valstis — Somija (8 medaļas), Zviedrija (5 medaļas) un Norvēģija (4 medaļas). Somijas distanču slēpotāja Marja Līsa Hemeleinena ieguva četras olimpiskās medaļas, tostarp trīs zelta medaļas individuālajās distanču slēpošanas disciplīnās, kļūstot par šo olimpisko spēļu medaļām bagātāko sportistu. No vīriešiem visvairāk medaļas ieguva zviedru distanču slēpotājs Gunde Svāns — 4 olimpiskās medaļas, no tām divas zelta. Katarina Vita, jaunā Austrumācijas daiļslidotāja, apsteidza pasaules čempioni Rozalīnu Samnersu un ieguva savu pirmo olimpisko zelta medaļu. Britu daiļslidošanas pāris Džeina Torvila un Kristofers Dīns ieguva zelta medaļu dejās uz ledus, iegūstot izcilu vērtējumu (6,0). Padomju Savienības hokejisti dominēja hokejā, uzvarot visās spēlēs, un ieguva savu septīto zelta medaļu šāja sporta veidā. Austrumācijas bobslejisti dominēja šajā sporta veidā, nodrošinot zelta un sudraba medaļas, gan divniekos, gan četriniekos.
Bondari (Čornajas pagasts)
Bondari ir ciems Čornajas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 256 km attālumā no Rīgas.
Jalla dumosa
Jalla dumosa ir vairogblakšu suga.
Izplatība
Jalla dumosa apdzīvo mežus Eiropā un Sibīrijā, Vidusāzijā un Tuvajos Austrumos. Tā ir ļoti sporādiska suga, tas nozīmē, ka sastopama nejauši. Šī suga ir ļoti reta un ir atzīmēta arī dažās reģionālās Sarkanajās grāmatās, piemēram, Samaras apgabala Sarkanajā grāmatā.
Ekoloģija
Jalla dumosa ir sastopama tikai mežos un mežmalās. Turas uz krūmiem vai uz zāles, kā arī meža zemsegā vai uz tās. Barojas ar dažādiem kukaiņiem, tajā skaitā vaboļu un zvīņspārņu kāpuriem. Starp barības kukaiņiem ir arī kaitīgas sugas, tāpēc Arma custos tiek uzskatīta par vērtīgu plēsīgu vairogblakšu sugu. Pieaugušos īpatņus var sastapt pavasarī, bieži jau no aprīļa sākuma. Ziemo pieaugušie īpatņi nelielās grupās. Pēc ziemošanas sāk un meklēt barību. Olas dēj no maija sākuma. Nākamā pieaugušo īpatņu paaudze parādās jūlija sākumā.
Aizsargājamais statuss
Dažos reģionos šī suga ir aizsargājama un ierakstīta Sarkanajā grāmatā. Tā, piemēram, Krievijā šī suga ir atzīmēta Samaras apgabala Sarkanajā grāmatā III aizsardzības statusā kā retā suga. Iemesls, kāpēc sugas populācija ir tik zema, ir mežmalu un lauku biotopu degradācija, kas saistīta ar neregulētu rekreāciju, lopu ganībām, apstrādi ar ķīmiskām indēm.
Nameja gredzens (filma)
„Nameja gredzens” (starptautiskais nosaukums The Pagan King — 'pagānu ķēniņš', sākotnēji The King's Ring — 'ķēniņa gredzens') ir Aigara Graubas režisēta 2018. gada Apvienotās Karalistes/Latvijas spēlfilma par Zemgales ķēniņu Nameju un viņa vadītajām zemgaļu brīvības cīņām pret krustnešiem. Lomas filmā atveido Edvīns Endre, Džeimss Blūrs, Aiste Diržūte, Ivo Martinsons, Andris Keišs, Artūrs Skrastiņš, Dainis Grūbe, Egons Dombrovskis, Elīna Vāne, Gints Andžāns un citi.
Vēsture
2012. gada 5. novembrī filmas „Sapņu komanda 1935” preses konferencē režisors Aigars Grauba un producents Andrejs Ēķis paziņoja, ka nākamo filmu iecerēts uzņemt par Nameja gredzenu. 2014. gada 24. martā filmas veidotāji filmas ideju prezentēja Nacionālā Kino centra projektu konkursā. 2014. gada 2. aprīlī Nacionālais Kino centrs apstiprināja 1,5 miljonu eiro lielu finansējuma piešķiršanu 28 no 48 konkursā prezentētajiem projektiem, tostarp arī filmai „Nameja gredzens”. Pirmie filmas kadri kinopilsētā Cinevilla uzņemti 2014. gada nogalē, kad ar kaskadieru grupu uzņemti atsevišķi kauju inscenējumi. 2016. gadā sākta lielo dekorāciju (zemgaļu pilsētas, ostas, pils un kuģu) veidošana, kas ilga aptuveni 6 mēnešus līdz 2016. gada augustam.
2016. gada 29. augustā sākta filmas galvenā uzņemšana. 2016. gada 13. septembrī Latvijas aizsardzības ministrs Raimonds Bergmanis Nameja lomas atveidotājam Edvīnam Endrem pasniedza īpašu kalēja Jāņa Nīmaņa kalvē „Autine” no Damaskas tērauda izkaltu zobenu. 2017. gada 24. un 25. jūlijā pie Lielupes ietekas tika uzņemti filmas pēdējie kadri — lielā kauja starp krustnešiem un zemgaļiem, kurā piedalījās filmas aktieri un 170 brīvprātīgie masu skatu dalībnieki. 2017. gada 7. novembrī tika publicēts filmas pirmais reklāmas rullītis,  bet 2017. gada decembrī tika pabeigta filmas pēcapstrāde.
Sākotnēji filmas pirmizrāde bija paredzēta 2017. gada 11. vai 18. novembrī, taču vēlāk pārcelta uz 2018. gada 17. janvāri. Tuvojoties filmas pirmizrādei, alus darītava „Valmiermuižas alus” par godu filmai laida klajā īpašu tumšo medalu „Namejs”, no kuras katras pārdotās pudeles 3 centi tikšot ziedoti Latvijas kino atbalstam.
No 2018. gada 25. janvāra līdz 2018. gada 25. februārim Latvijas Nacionālajā bibliotēkā norisinājās kostīmu mākslinieces Sandra Silas radīto filmas tērpu izstāde. 2018. gada 9. februārī ar nosaukumu The Pagan King tika izdots komponista Riharda Zaļupes sacerētais filmas skaņu celiņa albums.
No pirmizrādes 2018. gada 17. janvārī līdz 30. jūnijam „Nameja gredzenu” noskatījās 81 789 skatītāji, un tā kļuva par Latvijā 2018. gada pirmajā pusgadā skatītāko filmu.
Valoda
Filmai izveidotas divas versijas — angliskā versija ar subtitriem latviski un krieviski un aizkadrā latviski tulkotā versija bez subtitriem. Filmas valodas izvēli Ēķis skaidroja šādi:
Mēs iesākām ar to, ka mēs gribam izdarīt tā, lai mūsu stāsts būtu saprotams visā pasaulē. Mēs esam daļa no lielās pasaules, un mums būtu interesanti savā simtgadē, lai mūsu stāsts, mūsu leģenda ceļotu. Strādājot kino industrijā, mēs esam nonākuši interesantā situācijā, ka mēs esam jau daļa no pasaules un aktieris brauc no Anglijas, no Latvijas, kaskadieri — no Lietuvas. Mēs dzīvojam tādā interesantā laikā, kad viss jaucas kopā, bet mums bija apzināti interesanti uztaisīt filmu, kuru varētu parādīt arī citiem. Turklāt mūsu jaunā paaudze ir pieradusi skatīties arī angļu valodā ar subtitriem.
Atsauksmes
Jau filmas uzņemšanas laikā sabiedrībā bija diskusijas par filmas vēsturisko precizitāti. Filmas veidotāji skaidroja, ka pēc vēsturisko avotu lielas pētīšanas secinājuši, ka to ir par maz, tāpēc „ļāvuši vaļu fantāzijai” un filmu nosaukuši par „leģendu filmu”, proti, filma būšot vēsturiska, tomēr gan varoņu izskats, gan valoda būs stilizēta un ar mūsdienu pieskaņu, vienlaikus piebilstot, ka no Grīna romāna ņemts tikai nosaukums un nekā citādi tai ar to nebūs nekāda sakara. Arī Dita Rietuma filmas preses konferencē atgādināja, ka filma ir vēsturiska leģenda, nevis vēsturiska drāma, tāpēc tajā nevajadzētu meklēt atsauces uz vēstures grāmatām.
Vēsturnieks Artūrs Tomsons uzteica uzdrīkstēšanos un entuziasmu veidot filmu par šādu tematiku, kā arī slavēja filmas spraigos kautiņus, skaistos dabasskatus un sižetu, kas raisās, tomēr apšaubīja filmas veidotāju apgalvojumu par nepietiekamajiem vēstures avotiem un norādīja uz „dažādām dīvainām lietām, vēsturiskām blēņām un jaunradītiem mītiem”:
Alternatīvajā filmas realitātē zemgaļu galvenā dzīvesvieta (vārdā netiek nosaukta, bet nu pieņemu, ka tā bija Tērvete) atrodas jūras tuvumā un rada virkni jautājumu no stratēģiskās aizsargājamības viedokļa — grozies ar kameru, kā gribi, bet tomēr var tīri labi redzēt, ka zemgaļu pilij, kas atgādina Lido restorānu, ir uzcelta tikai viena aizsargsiena un tā pati no ēvelētiem dēļiem, kas parādījās daudz vēlākos gadsimtos. Alternatīvajā realitātē senie 13. gadsimta zemgaļi brauc 10. gadsimta sākuma norvēģu Osebergas kuģī, kāds pasaulē ir vienā eksemplārā.
Alternatīvajā realitātē zemgaļu slepenā svētvieta uzkrītoši atgādina britu neolīta laikmeta Stonhendžu no aptuveni trešā gadu tūkstoša pirms Kristus dzimšanas, lai gan filmas darbība notiek viduslaiku sākumā. Alternatīvajā realitātē zemgaļi izskatās kā no seriāla Vikingi izkāpuši, tikai kļūdas pēc tiem kāds piespraudis 13. gadsimtā no modes jau vairākus gadsimtus izgājušās stopsaktas un pūcessaktas, kādu zemgaļiem vispār jau nu nemaz nebija no laika gala...
Šādus absurdus, rekonstruktorismus un vienkāršas aplamības var saskaitīt dučiem — 11. gadsimta latgaļu tērps 13. gadsimta zemgaļu vadonim kāzu ainā, ugunsapbedīšana laivā skandināvu stilā, indiāņu saliekamie koka krēsli ar jumīšiem, uz zemgaļu karotāja deniņiem kopā ar latvju zīmītēm uztetovētais islandiešu maģiskais simbols no 17. gadsimta... Pat zemgaļu valdnieka troņa koka rotājumi ir klāti ar Latvijas teritorijai aplam svešādu, skandināviski-ģermāniska pinuma ornamentu, kāds pie mums ir visai rets, ja ne mazzināms.
Atsevišķs stāsts ir par krustnešiem, kuri nez kāpēc šauj ar lokiem, nevis arbaletiem, turklāt kaujā dodas bez bruņucepurēm. Skolā man mācīja, ka krustneši uzvarēja Austrumbaltijas tautas, pateicoties savai militārajai disciplīnai un attīstītākai kaujas tehnoloģijai. Tehnoloģiskais pārākums ietvēra arbaletus (filmā krustnešiem ir tikai loki, un bultām turklāt neredz uzgaļus), smago kavalēriju (filmā redzam ne vairāk kā trīs zirgus vienā kadrā, ar tiem jāj vietējās meitenes), aplenkuma mašīnas (neredzam nevienu), labāku aizsargekipējumu; par šķēpiem tā īsti nav dzirdējusi neviena no karojošajām pusēm, bet par loka šaušanas plusiem tuvcīņā kauju dalībnieki atceras pašās filmas beigās.
Toties sliktā nozīmē standartiem atbilst pieņēmums, ka brīdī, kad zobenu izvelk no ādas maksts, jāatskan briesmīgai, metāliskai skaņai – šis ieroču lietošanas stereotips, šķiet, pastāvēs tik ilgi, kamēr uzņems filmas. Nu, labi vēl, ka zobeni netika nēsāti aiz muguras pēc austrumu nindzju modes...
Dažas ādas bruņas brīžam atgādina kaut ko no sadomazohistu ekipējuma ar nefunkcionālām siksnām un sprādzēm, kas neko nesatur kopā. Taisnības labad gan jāpiebilst, ka ar šo niķi slimo ne viens vien kino — piemērs ir tie paši Vikingi, kas piedzīvo nu jau piekto sezonu un diktē modi vēsturisko filmu laukā; tā ir drīzāk ļaušanās no šī seriāla pārņemtajam modīgajam trendam, kur piederas gan ādas bikses, gan tetovētie deniņi un izskūtie pakauši. [..]
Diemžēl viss iepriekš minētais nodara diezgan lielu postu vēstures nozares darbam, ar vieglu rokas mājienu nosvītrojot pūles, kas tiek ieguldītas, skaidrojot sabiedrībai „kā bija patiesībā”, — tagad iznāk, ka nekam tādam nav nozīmes, jo ikviens, kuram izdodas savākt naudu filmas budžeta apjomā, var iedomāties, ka līdz ar to kļuvis pilnīgi kompetents visos vēstures jautājumos, vai vienkārši ignorēt tos.
Skarbu kritiku filmas veidotāju „atrunai” par vēsturisko avotu trūkumu pauda vēsturnieks Agris Dzenis, kurš pievērsās paša apkopotajām un jau iepriekš publicētajām vēsturiskajos avotos atrodamajām ziņām par Nameju, ko „filma ir padarījusi par Holivudas jampampiņu”, piebilstot, ka „vēstures avotu ziņas nedokumentē viņa darbību visos sīkumos, tomēr to ir pietiekami daudz, lai to ietvaros autora izdoma izveidotu vēsturisku literāru darbu vai kino”.
Pēc filmas pirmizrādes Lietuvā tā saņēma arī negatīvas lietuviešu kinokritiķu atsauksmes, kuri kritizēja filmas pseidovēsturiskumu un pārlieku novienkāršoto sižetu un filmas tēlus :
„Graubam, šķiet, der viss: gan padomju ateistu iecienītais apgalvojums, ka Vatikāns cenšas iekarot visu pasauli, gan Troņu spēļu nostiprinātais skatījums uz asiņu un vardarbības pārsātinātiem viduslaikiem. Pārcēlis filmas darbību uz 13. gadsimta Zemgali, Grauba cenšas līdzināties pseidovēsturiskajiem seriāliem, kur darbojošās personas bieži vien atgādina, teiksim, sīkus mūsdienu bandītus, bet laba un ļauna jēdzieni ir līdz nelabumam vienkāršoti, idejas tiešā tekstā tiek deklarētas no ekrāna [..], un izteiksmīgos kostīmos ietērpie masu skatu dalībnieki tēlo tik atbaidoši, it kā būtu ieradušies pa taisno no padomju vēsturiskajām filmām par revolūciju.” „Grauba neredz jēgu veidot kaut jel kādu personāžu psiholoģiju, te ir tikai labie un sliktie, savējie un svešie, kas veic savas sīkās funkcijas – nodod, mirst, izdara pašnāvību utt. Toties daudz vairāk uzmanības atvēlēts monotonām kauju epizodēm, ar kurām nepārprotami tiek mēģināts aizbāzt caurumus scenārijā, cerot, ka skatītājiem pietiks ar šādiem skatiem un vieglu pagānisko eksotiku.”
Finansējums
Filmas budžets bija aptuveni 2 miljoni eiro, no kā 700 000 konkursā piešķīra Nacionālais Kino centrs, bet 300 000 — Latvijas Saeima. Filmas veidotāju lūgto papildu 300 000 eiro dotāciju pēc Raivja Dzintara, Augusta Brigmaņa, Solvitas Āboltiņas un citu deputātu ierosinājuma 2016. gada 22. novembrī apstiprināja Saeimas Budžeta un finanšu (nodokļu) komisija, izpelnoties Valsts kontroles, režisoru Pētera Krilova un Viestura Kairiša, producenta Ginta Grūbes un Nacionālā Kino centra vadītājas Ditas Rietumas kritiku.
Skaņu celiņš
Filmas skaņu celiņu sacerējis komponists Rihards Zaļupe. Ierakstā piedalījušies vairāk nekā simts mūziķu — stīgu orķestris, metāla pūšaminstrumentu un sitaminstrumentu grupas, jauktais koris, solisti Ieva Kerēvica un Emīls Balceris, vokālās grupas Latvian Voices un Schola Cantorum Riga, kā arī ģitārists Kaspars Zemītis, saksofonists Oskars Petrauskis, diriģents Normunds Šnē un daudzi citi mūziķi. Mūzikas sacerēšana un ierakstīšana notikusi Latvijā un ilgusi gandrīz divus gadus, savukārt pirmveidi 5.1 formātā veica somu skaņu režisors Svante Forsbaks Helsinkos, Somijas skaņu studijā Studio Kekkonen. 2018. gada 9. februārī 22 skaņdarbu lielais filmas skaņu celiņš ar nosaukumu The Pagan King tika izdots albuma formātā, kļūstot par pirmo atsevišķā albumā izdoto latviešu filmas skaņu celiņu.
Septiņpadsmit pavasara mirkļi
Seriāls uzņemts kara drāmas un politiskā detektīva žanrā. Galvenais varonis ir padomju izlūks Maksims Isajevs, kas iefiltrējies nacistiskās Vācijas augstākajās varas institūcijās. Vāciešiem pazīstams ar vārdu Makss Otto fon Štirlics. Štirlica lomu seriālā tēlo padomju aktieris Vjačeslavs Tihonovs.
Seriāls Padomju Savienībā ieguva plašu popularitāti. Tiek vērtēts, ka televīzijas pirmizrādē katru sēriju noskatījās 50—80 miljoni skatītāju. Tas tiek uzskatīts par visveiksmīgāko padomju spiegu trilleri, kā arī par vienu no populārākajiem padomju seriāliem. 1976. gadā apbalvots ar Krievijas PFSR Valsts prēmiju.
Sižets
Seriāla darbība norisinās Vācijā 1945. gada pavasarī, laika posmā no 12. februāra līdz 24. martam, neilgi pirms Vācijas kapitulācijas Otrajā pasaules karā. Galvenais varonis štandartenfīrers Makss Otto fon Štirlics strādā vācu Drošības dienesta centrālajā nodaļā. Patiesībā viņš ir padomju izlūks Maksims Isajevs, kas daudzus gadus pavadījis vācu dienestā, pildot savas valsts uzdevumus. Tagad viņš saņēmis uzdevumu noskaidrot, kurš no augstākajiem Reiha vadoņiem ved separātiskas sarunas par pamieru ar ASV un Lielbritāniju.
Štirlica darbība Drošības dienestā izraisa Ernsta Kaltenbrunnera aizdomas. Kaltenbrunners uzdod Gestapo veikt Štirlica slepenu novērošanu.
Lai izjauktu Himlera separātiskās sarunas, Štirlics izlemj kontaktēties ar Martinu Bormanu, lai pavēstītu viņam par "sazvērestību pret Hitleru".
Pa to laiku Gestapo priekšnieka Millera rokās nonāk informācija, ka Štirlics varētu būt padomju izlūkdienesta rezidents. Štirlicam tomēr izdodas atrast argumentus, lai pārliecinātu Milleru. Tā kā Štirlics bija kontaktējies ar Bormanu, Millers viņu uzskata par Bormana cilvēku, kas varētu būt visai noderīgi arī pēc kara beigām.
Cenšoties glābt radisti Ketrinu, Štirlics pats viņu arestē un veic nopratināšanu. Štirlics Ketrinu iesaista it kā vāciešiem nozīmīgā plānā — pārraidīt krieviem nepatiesu izlūkošanas informāciju. Gestapo izmitina Ketrinu konspiratīvā dzīvoklī. Pēc kāda laika Ketrinai izdodas aizbēgt, un Štirlics viņai palīdz nokļūt Šveicē.
Štirlica tikšanās ar Bormanu devusi rezultātus — Himlera pārstāvis sarunās obergruppenfīrers Karls Volfs tiek atsaukts uz Berlīni, sarunas izjūk. No aresta Volfu paglābj Šellenberga sagatavotā versija, ka sarunas rīkotas ar nodomu, lai sanaidotu Staļinu ar sabiedrotajiem.
Bernē Štirlics parūpējas par Ketrinas nosūtīšanu uz dzimteni, saņem vērtīgu izlūkošanas informāciju no Šlaga, uzzina par Pleišnera pašnāvību. Štirlics atjauno sakarus ar Maskavu un uzzina, ka ir izvirzīts apbalvojumam Padomju Savienības Varonis. 1945. gada 24. martā Štirlics atgriežas Berlīnē, lai turpinātu savu darbu.
Starpkolhozu celtniecības organizācija
Starpkolhozu celtniecības organizācija (SCO) bija uz starpsaimniecību (kolhozu, padomju saimniecību) kooperācijas pamata organizēta celtniecības organizācija Padomju Savienībā, kas nodarbojās ar ražošanas, kultūras un sadzīves objektu, kā arī dzīvojamo ēku celtniecību laukos. Tās bija saimnieciskā aprēķina organizācijas un to līdzekļi veidojās no kolhozu paju iemaksām. Organizācijas augstākais vadošais orgāns bija dalībnieku pilnvaroto sapulce, kas ievēlēja SCO valdi, tās priekšsēdētāju un revīzijas komisiju.
Vēsture
Latvijas PSR pirmās 6 SCO (Valmieras, Gulbenes, Cēsu u.c. rajonos) tika dibinātas 1956. gadā. 1960. gadā tās bija jau visos LPSR rajonos. 1970. gadā par SCO paju biedriem bija 661 kolhozs un 34 padomju saimniecības. No 1963. līdz 1975. gadam rajonu SCO vadīja republikāniskā padome - LPSR SCO padome. Šī padome vadīja pārvietojamo mehanizēto kolonnu, Ceļu celtniecības pārvaldi, Latvijas kolhozu projektēšanas institūtu, Latvijas kolhozu būvmateriālu tehniskās apgādes pārvaldi, kā arī vairākus būvmateriālu ražošanas uzņēmumus. SCO strādāja virs 10 000 celtnieku. SCO veikto celtniecības un montāžas darbu apjoms 1970. gadā pārsniedza 40 mlj. rubļu. Tika panākta samērā augsta celtniecības industrializācijas pakāpe, cēlās darba ražīgums un samazinājās celtniecības pašizmaksas. Dzīvojamo ēku celtniecībā tika lietoti lielpaneļi, ražošanas ēkās - statu sijas un rāmju konstrukcijas, gāzbetons un siltumizolācijas materiāli. No 1963. līdz 1969. gadam SCO uzcēla dzīvojamās ēkas ar 170 000 m² dzīvojamo platību, 42 klubus, lopkopības fermas 109,5 tūkst. govīm un jaunlopiem, 139 tūkst. cūkām, 289 graudu kaltes u.c. ēkas.
No 1975. gada SCO vadīja Republikāniskā starpkolhozu celtniecības organizāciju apvienība, bet no 1985. gada tā darbojās LPSR Valsts agrorūpnieciskās komitejas ietvaros. 1984. gadā LPSR divdesmit piecas SCO veica virs 50% kolhozu un virs 20% padomju saimniecību celtniecības darbu apjomu. Sabrūkot padomju varai un likvidējoties kolhoziem, tika reorganizēti arī SCO.
Karsas ejālets
Karsas ejālets (osmaņu: ایالت قارص, turku: Kars Eyaleti) bija Osmaņu impērijas ziemeļaustrumu province, ar administratīvo centru Karsā.
1604. gadā Karsu ieņēma Abāss I Lielais, bet 1616. gadā turki to atguva. 1640. gados Karsas garnizonu veidoja 1002 janičāri un 301 vietējais rekrūtis, kopā 1303 cilvēki.
1824. gadā Karsas elājets kļuva par daļu no Erzurumas ejāleta.
Rozēni
Rozēni (agrāk arī Rozeni) ir ciems Limbažu novada Staiceles pagastā. Izvietojies pagasta rietumos Salacas labajā krastā pie autoceļa P15 8 km no pagasta centra Staiceles, 50 km no novada centra Limbažiem un 133 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Rozenu (Koddiack) muižas centra. No 1949. līdz 1958. gadam Rozēnu ciema padomes centrs. Rozēnos atrodas viesu nams un veikals.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Ne rokām darinātais
“Ne rokām darinātais” ir ikona, kas tiek uzskatīta par ikonogrāfijas pirmsākumu. Baznīcas tradīcija vēsta, ka pašu pirmo ikonu “Ne rokām darinātais” "uzgleznoja" pats Kristus savas zemes dzīves laikā, atstājot savas sejas nospiedumu uz audekla. Rietumu un Austrumu Baznīcu tradīcijā pastāv atšķirīgas versijas.
Markuss Eizenšmids
Markuss Eizenšmids (de, dzimis ) ir Vācijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Eizenšmids pārstāv Vācijas hokeja līgas komandu Manheimas "Adler" (2022. gada informācija).
Ne rokām darinātais
“Ne rokām darinātais” tēls Austrumu kristietībā
Pareizticīgās Baznīcas mantojums vēsta stāstu par Edesas ķēniņu Abgaru, kurš, sirgdams ar spitālību, sūtīja savu rakstvedi Ananiju pēc Kristus, cerot uz dziedināšanu. "'Ananija bija mākslinieks, un Abgars uzdeva viņam uzgleznot Glābēja tēlu, ja gadījumā Viņš nevarēs atnākt, un atnest to viņam. Ananija atrada Kristu, liela ļaužu pūļa ielenktu; viņš pakāpās uz akmens, no kura varēja labāk redzēt, un mēģināja uzgleznot Glābēju. Redzot, ka Ananija grib uzgleznot Viņa portretu, Kristus pavēlēja atnest ūdeni, nomazgājās, noslaucīja savu vaigu audeklā un uz šī audekla palika Viņa attēls. Kristus deva šo audeklu Ananijam, pavēlot to aiznest ar atbildes vēsti tam, kurš viņu sūtījis. Šajā vēstī Kristus atsakās iet uz Edesu pats, sakot, ka Viņam jāpiepilda tas, kā dēļ Viņš ir sūtīts. Pēc sava darba piepildījuma Viņš apsolīja nosūtīt pie Abgara vienu no saviem mācekļiem. Saņēmis portretu, Abgars kļuva vesels no savas slimības, taču viņa seja joprojām bija sakropļota. Pēc Svētā gara izliešanās svētais apustulis Tadejs, viens no septiņdesmit, devās uz Edesu, pabeidza Abgara izdziedināšanu un pievērsa viņu kristietībai. Abgars piestiprināja Kristus tēlu pie dēļa un novietoja to nišā virs pilsētas vārtiem, noņemot tur iepriekš novietoto elku...'"944. gadā svētlieta tika svinīgi pārnesta no Edesas uz Konstantinopoli, kur tā glabājās līdz XII gs. Kad krustneši 1204. gadā nopostīja Konstantinopoli, ikona pazuda. Saistībā ar šo stāstu, Austrumu kristīgajā mākslā Kristus seja “Ne rokām darinātajā” ikonā reizēm tiek attēlota arī uz auduma, dvieļa (ikonas nosaukums krievu val. "Спас на убрусе") vai uz akmens plāksnes, flīzes (ikonas nosaukums krievu val."Спас на чрепии").
Markuss Eizenšmids
Karjera
Savu profesionālo karjeru Eizenšmids sāka Vācijas 2. Bundeslīgas komandā ESV Kaufbeuren. 2013. gadā Eizenšmids pārcēlās uz Rietumu hokeja līgas komadndu Medisinas "Hat Tigers", kur nospēlēja divas sezonas. Vēlāk viņš trīs sezonas pavadīja AHL līgas komandās Sentdžonsas "IceCaps" un Lavālas "Rocket". 2018. gadā Eizenšmids atgriezās Vācijā un pievienojās Manheimas "Adler".
Vācijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2018. un 2019. gada Pasaules čempionātā.
Ne rokām darinātais
“Ne rokām darinātais” tēls Austrumu kristietībā
Par vienu no pirmajām “Ne rokām darinātā” ikonām tiek uzskatīta freska Komodilas katakombās (VI gs.) Romā. Krievu mākslā klasisks piemērs ir Novgorodas XII gs. Ikona.
“Ne rokām darinātais” tēls Rietumu kristietībā
Katoļu tradīcija vēsta par svēto Veroniku: "“Svētā Veronika atradās Jeruzalemē, kad krusta nāvei tika sodīts Jēzus Kristus. Viņa bija tā sieviete, kas slimoja ar asiņošanu, un kļuva vesela, pieskaroties Kristus drēbju vīlei (Mat.9:20-22).Jūdu pūlī iejaukusies, Veronika sekoja Kristum, kad Viņš nesa krustu uz Golgātu. Redzēdama Kristu pakritušu no krusta smaguma, Veronika pieskrēja klāt un padzirdīja Kungu ar ūdeni. To darot, viņa ar audumu noslaucīja Kristus asiņaino seju, vēlāk atklājusi, ka uz auduma ir palicis Jēzus Kristus sejas nospiedums.”"Svētās Veronikas sviedrauts ar laiku nonāca Romā ar nosaukumu “Ne rokām darinātais attēls”. No Austrumu Baznīcas “Ne rokām darinātā” attēla tas atšķiras ar to, ka uz Pestītāja pieres ir attēlots arī ērkšķu vainags.
Līgo dziesmas (Vīgneru Ernesta apdare)
Līgo dziesmas ir latviešu Jāņu dziesmu Vīgneru Ernesta apdares, ko dziesmu svētku kopkoris atskaņoja Sestajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1926. gadā.
Ne rokām darinātais
“Ne rokām darinātais” tēls Rietumu kristietībā
Attēlošanas veidi abās tradīcijās arī ir atšķirīgi. Pareizticībā Kristus seja ir mierīga, acis atvērtas,skatiens vērsts uz priekšu. Katoļu svētbildēs Pestītāja sejā ir ciešanu izteiksme, acis reizēm ir aizvērtas un galva noliekta uz sāniem. Zem ērkšķu vainaga redzamas asinis.
Gan Rietumu, gan Austrumu Baznīcas tradīcija piemin arī līdz mūsdienām saglabājušos, plašās diskusijās iesaistīto, leģendām apvīto Turīnas līķautu - audumu, kurā brīnumainā veidā palicis Jēzus Kristus mirušā ķermeņa atveids.
Higins
Pāvests Higins (dzimšanas datums nav zināms, miris 140. vai 142. gadā) bija Romas bīskaps un līdz ar to katolisma tradīcijā tiek uzskatīts par vienu no Romas pāvestiem. Šajā amatā viņš bija aptuveni no 136. vai 138. līdz 140. vai 142. gadam. Par viņa dzīvi un darbību ziņas nav saglabājušās. Tradicionāli tika uzskatīts, ka viņš noteica pakāpes garīdzniecības hierarhijā un dažādas garīdzniecības prerogatīvas. Taču mūsdienu zinātnieki mēdz to apšaubīt.
Rakas ejālets
Rakas ejālets (turku: Eyālet-i Raqqa) bija Osmaņu impērijas province 1586.–1864. gados. Tā galvaspilsēta bija Urfa.
Kručki
Kručki ir ciems Gulbenes novada Lejasciema pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Olafs Barda
Olafs Barda (no; dzimis kā Olaf M. Olsen, miris ) bija norvēģu šahists, šaha literāts un problēmists.
Kručki
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P34.
Olafs Barda
Barda uzvarēja Norvēģijas šaha čempionātā sešas reizes: 1930. gadā (ar uzvārdu Olsen), 1947., 1948., 1952., 1953., un 1957. gadā. Viņš bija pirmais norvēģis, kurš 1952. gadā ieguva FIDE starptautiskā meistara titulu.
Barda bija arī spēcīgs korespondencšahists, viņš uzvarēja 1946. un 1949./1950. gada Norvēģijas korespondencšaha čempionātos. Par iegūto 4. vietu pirmajā ICCF pasaules korespondenšaha čempionātā (1950—1953), viņam 1953. gadā piešķīra ICCF lielmeistara tituls. Tas bija labākais Norvēģijas korespondencšahistu rezultāts līdz 2006. gadam, kad Ivars Berns uzvarēja 17. pasaules čempionātā.
No 1925. gada Barda publicēja vairāk nekā 200 šaha kompozīcijas. Agrīnie darbi publicēti ar vārdu O. M. Olsen.
Barda uzrakstīja norvēģu valodā rokasgrāmatu "Sjakk!" (lv) un bija laikraksta Dagbladet šaha slejas redaktors.
Bondari (Silmalas pagasts)
Bondari ir ciems Silmalas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 248 km attālumā no Rīgas.
Karamanas ejālets
Karamanas ejālets (turku: Karaman Eyaleti) bija Osmaņu impērijas province 1483.–1864. gadā.
Ekonomikas pamatā bija lopkopība un amatniecība, daļēji bija attīstīta lauksaimniecība.
1864. gadā administratīvi teritoriālās reformas rezultātā tika pārveidots par Konjas vilājetu.
Zobu pasta
Zobu pasta ir želejveida viela (pasta vai gēls), kas tiek izmantota zobu tīrīšanai. To uzspiež uz zobu sukas un pēc tam iztīra mutes dobumu, veicinot mutes higiēnu, mutes atsvaidzināšanu, aplikuma noņemšanu, samazinot zobakmens veidošanos.
Jānis Muižnieks
Jānis Osvalds Muižnieks  (1911–1990) bija latviešu lidotājs, inženierzinātņu doktors aeronautikā, rakstnieks, dzejnieks, mūziķis.
Dzīvesgājums
Dzimis 1911. gada 27. februārī Rīgā. Mācījās Rīgas Valsts tehnikuma mašīnbūves nodaļā, studēja Latvijas Universitātes Mehānikas fakultātē (1928—1937), iestājās studentu korporācijā "Selonija". Līdztekus mācījies klavieru spēli 1. Rīgas mūzikas institūtā (1928—1933) un izgāja lidapmācību Aizsargu aviācijas pulkā, vēlāk Kara aviācijas skolā un dienēja Aizsargu aviācijas pulkā.
1937. gadā ieguva inženiera — mehāniķa grādu un ar K. Morberga fonda stipendiju papildinājās Romas universitātē, kur 1939. gadā ieguva aviācijas inženierzinātņu doktora grādu. Latvijas vācu okupācijas laikā Muižnieks bija aerodinamikas nozares vadītājs Espenlauba lidmašīnu fabrikas Rīgas nodaļā (1941—1943). 1943. gadā viņš kļuva par Rīgas Universitātes privātdocentu aviācijas zinātnēs, taču tajā pašā gadā tika iesaukts Latviešu leģiona aviācijas daļā. Kara beigās 1945. gadā no Liepājas pārlidoja uz Vāciju.
Pēc Otrā pasaules kara beigām bija Baltijas Universitātes ārkārtas profesors tehniskajā mehānikā un aerodinamikā (1946—1949), līdztekus mācījās kompozīciju pie ārkārtas profesora Helmera Pavasara. Pēc izceļošanas uz Austrāliju mācīja plūsmas mehāniku, aerodinamiku un lidmašīnu būvi Jaundienvidvelsas universitātē (1951—1976), veica arī ērģelnieka pienākumus vairākās draudzēs.