cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malborkas apriņķis
Malborkas apriņķis ir apriņķis Polijā, Pomožes vojevodistes austrumos. Robežojas ar Pomožes vojevodistes Štumas, Tčevas, Gdaņskas un Novi Dvoras apriņķiem, kā arī ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Elblongas apriņķi.
MG
MG, Mg vai mg var apzīmēt vairākus jēdzienus:
Vana Mena
Vana Mena (dzimusi Cjitahē, Heilundzjanā, Ķīnas Tautas Republikā) ir ķīniešu šorttrekiste, četrkārtējā olimpiskā čempione un četrpadsmitkārtējā pasaules čempione. Ar šo sporta veidu viņa sāka nodarboties deviņu gadu vecumā 1994. gadā.
14. gadsimts
14. gadsimts jeb XIV gadsimts bija laika posms vēsturē no 1301. līdz 1400. gadam. Eiropā tas bija vēlo viduslaiku periods.
Līgo (Līgo pagasts)
Līgo ir ciems Gulbenes novadā, Līgo pagasta administratīvais centrs. 2000. gadā Līgo bija 236 iedzīvotāji. Ciemata platība 0,46 km². Cauri ciematam tek Asarupe, uz kuras uzstādināta ūdenskrātuve.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Rabona
Rabona ir sitiena vai piespēles izpildīšanas veids futbolā. To izpilda, kāju, ar kuru tiek izdarīts sitiens, sakrustojot aiz balsta kājas. Tas tiek uzskatīts par vienu no sarežģītākajiem tehniskajiem elementiem futbolā. Rabonas sitiens parasti tiek izpildīts situācijās, kad spēlētājs atrodas pozīcijā, no kuras ir neiespējami izdarīt sitienu pa vārtiem vai piespēli partnerim. Piemēram, spēlētājam, kurš izmanto tikai labo kāju, bet spēles laikā atrodas kreisajā laukuma pusē, ir divas iespējas kā, nepagriežoties un nesamazinot ātrumu, izdarīt centrējumu: sist ar labās kājas pēdas ārmalu vai izpildīt rabonas sitienu. Mūsdienās šo futbola elementu bieži izmanto Rikardu Kvarežma, Pablo Aimars, Džo Kouls, bet agrāk Djego Maradona.
Bruņuvilciens
Bruņuvilciens ir bruņots dzelzceļa sastāvs karaspēka atbalstīšanai un patstāvīgai darbībai dzelzceļa joslā.
Rabona
Ārējās saites
Rikardu Kvarežmas videopamācība kā izpildīt rabonas sitienu
Bruņuvilciens
Pirmo reizi lietots Amerikas pilsoņu kara laikā. Visplašāk izmantots 19. gadsimta un 20. gadsimta sākumā. Latvijas Bruņotajos spēkos līdz 1939. gadam darbojās Bruņoto vilcienu pulks. Arī mūsdienās vēl dažviet bruņuvilcieni ir bruņoto spēku bruņojumā, piemēram, Krievijā.
EF Education–EasyPost
EF Education–EasyPost (UCI komandas kods: EFE) ir profesionāla ASV šosejas riteņbraukšanas komanda, kura dibināta 2007. gadā, apvienojot TIAA-CREF un 5280 talantu komandas. Šobrīd komandai ir UCI ProTeam statuss un tā piedalās UCI World Tour sacensībās. Komandas ģenerālmenedžeris ir bijušais riteņbraucējs Džonatans Voterss.
Pretdopinga programma
Kad komanda sāka startēt UCI kontinentālajās sacensībās, tā uzsāka dalību Agency for Cycling Ethics organizācijas programmā, lai cīnītos ar dopinga lietošanu. Programmas dalībnieki tiek atkārtoti pārbaudīti, lai izveidotu bioloģisko pasi, stabilu dažādu rādītāju profilu. Nākamie testi pārbauda, vai šie rādītāji nav mainījušies. Ja tā ir noticis, braucējs ir vai nu slims, vai arī var būt lietojis veiktspēju uzlabojošas vielas. Ja ir pamanīta kāda izmaiņa, braucējs nedrīkst piedalīties sacensībās, līdz rādītāji nav atgriezušies pie normas.
Latvijas sportisti
2016.—2017. gada sezonās komandu pārstāvēja Latvijas riteņbraucējs Toms Skujiņš.
Līgo
Līgo var būt:
Kooperatīva iela (Rīga)
Kooperatīva iela ir Rīgas iela, Kurzemes rajonā Imantā. Koooperatīva iela sākas Imantā 1, krustojumā ar Jūrmalas gatvi, uzreiz pēc tam krustojoties ar Imantas ielu un Progresa ielu, un beidzas Imantā 2, krustojumā ar Slokas ielu. Kopējais ielas garums ir 940 metri un tā sastāv no divām braukšanas joslām, pa vienai katrā virzienā. Kooperatīva ielā ir ģimenes māju apbūve un tikai atsevišķi daudzstāvu nami.
Kooperatīva ielā Rīgas ielu sarakstos ir sastopama kopš 1925. gada ar tagadējo nosaukumu.
Ielu savienojumi
Kooperatīva iela krustojas ar šādām ielām:
Latvijas Nacionālās neatkarības kustība
Latvijas Nacionālās neatkarības kustība (LNNK) bija politiska organizācija Latvijā no 1988. gada līdz 1997. gadam, kad tā apvienojās ar apvienību Tēvzemei un Brīvībai, izveidojot jaunu partiju — Tēvzemei un Brīvībai/LNNK.
LNNK tika dibināta 1988. gada jūlijā kā latviešu nacionālistu kustība. Atšķirībā no Latvijas Tautas Frontes, kas sākotnēji iestājās tikai par Latvijas autonomiju PSRS sastāvā, LNNK jau tolaik stingri iestājās par Latvijas pilnīgu neatkarību. Starp Atmodas laiku LNNK līderiem minami Eduards Berklavs, Visvaldis Lācis, Einars Repše, Andrejs Krastiņš, Juris Dobelis un citi.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas LNNK tika pārreģistrēta kā nacionāli konservatīva politiska partija. 5. Saeimas vēlēšanās 1993. gadā tā ieguva 15 deputātu vietas Saeimā un bija ietekmīga opozīcijas partija. 1994. gadā LNNK uzvarēja pašvaldību vēlēšanās Rīgā, taču pēc tam tās popularitāte kritās. LNNK pārstāvim Andrejam Krastiņam 5. Saeimas laikā starp Valda Birkava un Māra Gaiļa valdību tika uzticēts veidot valdību, tomēr tā neguva Saeimas vairākuma atbalstu. 6. Saeimas vēlēšanās 1995. gadā LNNK zaudēja pusi no deputātu vietām Saeimā, un 1997. gadā apvienojās ar tai ideoloģiski tuvo apvienību Tēvzemei un Brīvībai, izveidojot jaunu partiju — Tēvzemei un Brīvībai/LNNK.
Patskanis
Patskanis fonētikā ir skaņas veids, kura artikulācijā gaisa straumes ceļā nav būtisku šķēršļu, tātad, izrunas laikā gaiss plūst brīvi caur mutes dobumu. Latviešu valodā ir 12 patskaņi, bet 9 patskaņu burti, jo daži burti apzīmē vairākas skaņas. Patskaņus iedala īsajos (a, e (šaurais), e (platais), i, u, o) un garajos (ā, ē (šaurais), ē (platais), ī, ū, o) patskaņos.
Patskaņi Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā
IPA definē patskaņus kā skaņas, kas veido zilbes kodolu. Zemāk ir dota IPA patskaņu diagramma. IPA klasificē patskaņus atkarībā no mēles pozīcijas.
Pa vertikālo asi diagramma attēlo patskaņus pēc mēles pacēluma. Patskaņi, kurus izrunā ar zemu mēles pacēlumu, atrodas diagrammas apakšā, bet ar augstu mēles pacēlumu izrunāti patskaņi — diagrammas augšā. Piemēram: (latviešu valodas patskanis <a>) ir izrunājams ar zemu mēles pacēlumu un atrodas tabulas apakšā, bet  ir tabulas augšā, jo skaņa tiek izrunāta ar augstu mēles pacēlumu.
Diagrammas horizontālā ass attēlo patskaņus atkarībā no mēles pozīcijas mutē horizontālā virzienā — patskaņa rindas. Patskaņi, kurus izrunā, pavirzot mēli tuvu mutes atverei (kā — latviešu valodas šaurais patskanis <e>), sauc par priekšējās rindas patskaņiem un tie atrodami diagrammā pa kreisi, bet patskaņi, kurus izrunājot mēle tiek atvirzīta atpakaļ (kā  — latviešu valodas patskanis <o>) sauc par pakaļējās rindas patskaņiem, un tie attēloti diagrammā pa labi.
Ja patskaņi sakārtoti pa pāriem, labajā pusē ir noapaļots (labializēts), bet kreisajā — nenoapaļots (nelabializēts) patskanis.
BA
BA var būt:
Endzelīns
Endzelīns (sieviešu dzimtē Endzelīna) ir latviešu uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Tēvzemei un Brīvībai (apvienība)
Tēvzemei un Brīvībai bija nacionāli konservatīva politiskā partija Latvijā no 1995. līdz 1997. gadam. Dibināta 1995. gada 21. janvārī no vēlēšanu apvienībā "Tēvzemei un Brīvībai" ietilpstošajām politiskajām organizācijām. 1997. gadā apvienojās ar LNNK un izveidoja jaunu partiju — Tēvzemei un Brīvībai/LNNK. Savas darbības laikā partija bija iesaistījusies trīs valdībās.
CU
CU var nozīmēt:
TB
TB vai tb ir saīsinājums, kas var būt:
Abriņas
Abriņas ir skrajciems (sādža) Balvu novada Briežuciema pagasta dienvidaustrumu daļā, 4 km no pagasta centra Briežuciema, 33 km no novada centra Balviem un 253 km no Rīgas, netālu no autoceļa V480 (Aususala–Breksene).
Sādža atrodas tā sauktajos Abriņu kalnos (augstākā vieta Oncika kalns — 123,9 m), kas ietilpst Kacānu-Dziervīnes ledāja malas veidojumu joslā. No kādreiz blīvi apdzīvotās sādžas teritorijas mūsdienās ir apdzīvotas kādas 5 mājas.
Pirmo reizi pieminēta 1224. gada Tālavas dalīšanas līgumā kā Adzeles zemes daļa Abrene, kas kopš tā laika atradās Rīgas arhibīskapijas teritorijā.
Vogēzi
Vogēzi (fr, ; de) ir zemu kalnu grēda austrumu Francijā, netālu no Vācijas robežas. Vogēzu kalni ir lieliska vieta paraplānismam.
Hercīnās oroģenēzes kroku-cilu kalni, sasniedz 1423 metru augstumu. Austrumu nogāze stāva, rietumu nogāze veido lēzeno Lotringas augstieni. Nogāzēs baltegļu, egļu un dižskābaržu meži.
Militārā diktatūra
Militārā diktatūra ir valdības forma, kurā politiskā vara pieder bruņotajiem spēkiem.
1629. gads
1629. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Militārā diktatūra
Diktatūra var būt atklāta vai arī neoficiāla, kurā pastāv demokrātiskas sistēmas fasāde, taču īstā vara pieder bruņoto spēku vadībai.
Lielākā daļa militāro diktatūru izveidojas pēc valsts apvērsuma. Parasti apvērsums tiek attaisnots kā vienīgais līdzeklis, lai glābtu valsti no politiskās nestabilitātes vai arī pasargātu to no "bīstamām ideoloģijām". Aukstā kara gados Latīņamerikā bieži par apvērsuma pamatojumu kalpoja komunisma briesmas. Tuvajos Austrumos par iemeslu apvērsumiem bieži bijusi konfrontācija ar Izraēlu vai arī nepieciešamība pretoties islāmistiem. Āfrikā apvērsumi bieži notiek valsts ekonomisko problēmu dēļ.
Militārie režīmi parasti sevi pozicionē kā neitrālus, ar politiku nesaistītus spēkus, kas nākuši pie varas, lai stabilizētu valsti politiski vai ekonomiski grūtā periodā. Parasti šādi režīmi nerespektē cilvēktiesības un stingri apspiež politiskos oponentus.
Viens no militāro apvērsumu iemesliem ir tas, ka valstīs ar vājām vai nestabilām pilsoniskām un valsts institūcijām bruņotie spēki bieži vien ir visorganizētākā un spējīgākā institūcija.
Līdz ar Aukstā kara beigām militārie apvērsumi notiek retāk. Iemesli tam ir vairāki, pirmkārt, pazudis komunisma drauds, otrkārt, militārās diktatūras bieži vien izrādījušās nespējīgas atrisināt valsts problēmas, tāpēc bruņotie spēki vairs necenšas uzņemties politisko varu.
Reģionālās iezīmes
Tipisku militāro diktatūru Latīņamerikā vada hunta (no spāņu vārda junta "sanāksme/komiteja"), kura parasti sastāv no bruņoto spēku vadītājiem. Taču gadījumos, ja augstākā militārā vadība palikusi uzticīga valdībai (vai arī, ja tiek gāzta jau pastāvoša militārā hunta), pie varas nāk un huntu veido jaunāki virsnieki. Uz tādām diktatūrām attiecina terminu "pulkvežu režīms". Bieži par vienpersonisku militāro diktatoru kļūst pēc ranga vecākais vai apvērsumu vadījušais virsnieks. Parasti huntas vadītājs arī uzņemas valsts vadītāja pienākumus.
Napoleons III
Šarls Luijs Napoleons Bonaparts jeb Napoleons III (fr; dzimis, miris ) bija Francijas Otrās republikas prezidents (1849—1852) un Francijas Otrās impērijas imperators (1852—1870). Imperatora Napoleona I brāļadēls, pirmais Francijas prezidents un pēdējais Francijas monarhs.
Viņa varas laikā Francijā notika strauja industrializācija. Tika modernizēta un pārbūvēta Parīze, kura ieguva mūsdienu vaibstus.
Prezidents
1848. gada februāra revolūcijas rezultātā tika pasludināta republikas izveidošana un sarīkotas prezidenta vēlēšanas, kurās ar 74,44% balsu uzvarēja Luijs Napoleons Bonaparts. 1848. gada 28. februārī Luijs-Napoleons no Londonas ieradās Parīzē, no kuras viņu uzreiz izraidīja jaunā republikas valdība. Taču 4. jūnija papildvēlēšanās viņam izdevās iegūt vietu Satversmes sapulcē. Politisko un ekonomisko problēmu plosītajā valstī Luijs-Napoleons atdzīvināja mītu par Pirmās impērijas mieru un kārtību. Lai izvairītos no iesaistīšanās Parīzes politiskajos nemieros, Luijs-Napoleons atsacījās no deputāta krēsla, un atgriezās Londonā. 18. septembra papildvēlēšanās viņu atkal ievēlēja Satversmes sapulcē. Viņa augošās popularitātes ietekmē pat republikāņu vadoņi kļuva par Luija-Napoleona atbalstītājiem.
1848. gada 10. decembra prezidenta vēlēšanās Luijs-Napoleons uzvarēja, saņemot 5 miljonus (74%) balsu un izveidoja konservatīvu valdību. Savu programmu viņš definēja šādi: "Napoleona vārds pats par sevi ir programma. Iekšpolitikā tas nozīmē kārtību, varas autoritāti, reliģiju un cilvēku labklājību; aiz valsts robežām tas nozīmē nacionālu pašcieņu. Šo politiku, kas sākās ar manu ievēlēšanu, es turpināšu vadīt ar Nacionālās sapulces un cilvēku atbalstu līdz tās galīgai uzvarai."
1848. gada 20. decembrī Luijs-Napoleons izveidoja savu pirmo valdību, kurā dominēja monarhisti un konservatīvie politiķi. Viņš izmantoja konstitūcijā neskaidri definēto ministru pakļautību (parlamentam vai prezidentam), lai drīz panāktu tikai sev pakļāvīgu ministru iecelšanu.
1850. gada rudenī Luijs-Napoleons apceļoja reģionus ar runām, kurās ierosināja konstitūcijas izmaiņas, lai panāktu savu ievēlēšanu uz otro termiņu. Viņš veica izmaiņas valdībā un armijā, nostiprinot savu kontroli. Saasinājās Asamblejas un Prezidenta konflikts. Prezidents apvainoja parlamentu savu pilnvaru ierobežošanā un aizstāvēja vispārējo balsstiesību atjaunošanu. 1851. gada 19. jūlijā Asambleja noraidīja Luija-Napoleona konstitūcijas izmaiņu plānu un 20. augustā Prezidents sāka apvērsuma plānošanu. 14. oktobrī Asambleja atkārtoti noraidīja vispārējo balsstiesību atjaunošanu un 13. novembrī atkal noraidīja piedāvātās konstitūcijas izmaiņas.
Luijs-Napoleons Bonaparts ieguva armijas uzticību, 1851. gada 26. novembrī armijas ģenerāļi slepeni zvērēja uzticību Prezidentam. Naktī uz 1851. gada 2. decembri Luijs-Napoleons īstenoja valsts apvērsumu, atlaida Asambleju, atjaunoja vispārējās vēlēšanu tiesības, arestēja visu partiju vadītājus un pasludināja mērķi pārveidot valsts iekārtu. Armijai ieviešot kārtību valstī, 26 000 cilvēku arestēja, 9530 deportēja uz Alžīriju un 250 nosūtīja uz cietumu Kajennā. 32 valsts departamentos ieviesa karastāvokli.
Luija-Napoleona turpmāko varu raksturo regulāri referendumi, kuru pozitīvajos rezultātos valdnieks balstīja savas varas leģitimitāti. Jau 1851. gada 20.-21. decembrī notika referendums, kas piešķīra Prezidentam plašākas pilnvaras un tiesības veidot jaunu konstitūciju. Tā balstījās uz Napoleona I konstitūciju un tika pieņemta 1852. gada 14. janvārī. Konstitūcija atzina franču revolūcijas sasniegumus, ieviesa 10 gadu pilnvaru termiņu prezidentam, ar tiesībām nominēt pēcteci. Prezidents bija atbildīgs tikai tautai, kuras atbalstu viņš gūst referendumos. Prezidentam piederēja izpildvara un likumdevēja vara. 1852. gada janvārī tika pieņemta jauna konstitūcija, kurā prezidenta termiņš tika noteikts uz 10 gadiem ar tiesībām tikt pārvēlētam.
Imperators
Napoleons III īstenoja aktīvu ārpolitiku, lai atjaunotu Francijas ietekmi Eiropā un pasaulē. Kopā ar Lielbritāniju Francija uzsāka Krimas karu pret Krievijas Impēriju. 1859. gadā Francija kopā ar Sardīnijas Karalisti sāka Otro Itālijas neatkarības karu pret Austrijas Impēriju. Kara rezultātā Sardīnija anektēja teritorijas Itālijas ziemeļos, tuvinot Itālijas apvienošanu vienā valstī. Kā atlīdzību Francija ieguva Savoju un Nicu. Vienlaikus Napoleons III traucēja Itālijas apvienošanos, aizstāvot Pāvesta valsts neatkarību, ko nodrošināja Romā izvietots franču garnizons.
Tuvajos Austrumos Francija kļuva par Libānas un Sīrijas kristiešu aizstāvi, panākot Libānas kalnu mutašerifāta izveidošanu. Tālajos Austrumos Napoleons III ieguva Jaunkaledonijas salas un lika pamatus Franču Indoķīnai, kristiešu aizstāvībai nosūtot spāņu un franču karaspēku uz Končinķīnu. Tam drīz sekoja franču protektorātu izveidošana reģionā. Francija iesaistījās Taipinu sacelšanās apspiešanā un Otrajā Opija karā pret Cjinu dinastijas Ķīnu. 1862. gadā Francija sāka iebrukumu Meksikā, kur izveidoja Meksikas Otro impēriju ar Hābsburgu dinastijas valdnieku Maksimiliānu I, taču 1866. gadā franči Meksiku pameta un impērija sabruka.
1870. gada Francijas-Prūsijas kara laikā kaujā pie Sedānas viņu sagūstīja vācu armija. Parīzē izcēlās nemieri, imperatoru pasludināja par gāztu, varu pārņēma Pagaidu valdība. Pēc vairākiem vācu gūstā pavadītiem mēnešiem 1871. gada 20. martā Napoleons III devās trimdā uz Lielbritāniju, kur mira 1873. gada 9. janvārī pēc nierakmeņu operācijas.
Rusifikācija
Rusifikācija (no la — 'krievi' un 'fico' — 'taisu') var būt:
Bulgārijas valsts vadītāji
Šajā sarakstā ir uzskaitīti Bulgārijas valsts vadītāji.
Svētās Helēnas Sala
Svētās Helēnas Sala ir vulkāniskas izcelsmes sala Atlantijas okeāna dienvidos. Britu Svētās Helēnas salas aizjūras teritorija papildus sastāv no Debesbraukšanas salas, Tristana da Kuņjas salām un Gofa salas. Pašas salas platība ir 122 km2, iedzīvotāju skaits 4255. Svētās Helēnas sala ir viena no visizolētākajām vietām pasaulē. Tuvākais kontinents ir vairāk nekā 2000 kilometru attālumā. Teritorijas politiskais vadītājs ir Čārlzs III, kuru uz salas pārstāv ģenerālgubernators. Salai ir vienkameras parlaments ar 15 deputātiem, 12 no kuriem tiek ievēlēti.
Svētās Helēnas sala ir slavena ar to, ka uz to 1815. gadā tika izraidīts Napoleons I, kurš tur arī mira 1821. gadā. Mājas, kurās dzīvoja Napoleons, kā arī ieleja, kurā viņš bija apglabāts, ir franču teritorija.
Salu 1502. gada 21. maijā atklāja spāņu jūrasbraucējs Portugāles dienestā Huans de Nova un nosauca to Konstantinopoles Svētās Helēnas vārdā. Portugāļi uz salas uzcēla pāris mājas un mazu baznīciņu. No 1645. līdz 1651. gadam uz salas apmetās holandieši, bet pēc tam tā kļuva par Britu Austrumindijas Kompānijas īpašumu. Briti salu izmantoja kā piestātni garajā ceļā uz Indiju. Tika nodibināta pastāvīga apmetne, kuru nosauca par Džeimstaunu, par godu Anglijas karalim Džeimsam II.
1815. gada oktobrī salā nometināja izsūtīto Napoleonu I. Šajā laikā salā tika izvietots lielāks britu garnizons un briti savā kontrolē pārņēma divas tuvumā esošas salas, lai nepieļautu iespējamos franču mēģinājumus atbrīvot gāzto imperatoru.
Būru kara laikā (1899-1902) uz salas tika izmitināti apmēram 5000 būru karagūstekņi.
Salas ekonomika ir ļoti vāja un tā saņem ievērojamu atbalstu no Lielbritānijas. Lielu daļu salas ienākumu veido filatēlijas marku pārdošana.
1627. gads
1627. bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Notikumi
Šajā gadā Polijā mira pēdējais tauru indivīds.
Zviedru-Poļu karā tika pilnībā nopostīta Valkas pilsēta.
Kvidzina
Kvidzina ir pilsēta Polijas ziemeļos, Pomožes vojevodistē uz dienvidiem no Malborkas. Pazīstama ar labi saglabājušos Vācu ordeņa pili un katedrāli. Vēsturiskā Pomezānijas galvaspilsēta.
Pili 1232. gadā dibinājis Vācu ordenis un nākamajā gadā tika dibināta arī pati pilsēta, kas vēsturiski pazīstama ar nosaukumu Marienverdera (Marienwerder). Pilsēta kļuva par Pomezānijas bīskapu rezidences vietu. 1440. gada 14. martā pilsētā tika dibināta Prūsijas konfederācija, kas Trīspadsmitgadu kara laikā kopā ar poļiem sakāva Vācu ordeni un iekļāvās Polijas valstī. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas Marienverdena kļuva par Rietumprūsijas administratīvo centru. 1866. gadā Marienverdenā mira vācu astronoms Kārlis Ludvigs Henke (Karl Ludwig Hencke). Pēc Pirmā pasaules kara Marienverdenā tika rīkots referendums par valstisko piederību un 92% no vēlētājiem nobalsoja par palikšanu Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara pilsēta tika iekļauta Polijā, un visi vācu iedzīvotāji tika no pilsētas padzīti.
Pilsētas basketbola komanda Kvidzinas "Bank BPS Basket" spēlē Polijas basketbola augstākajā līgā.
1626. gads
1626. bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.
Sermuļu virsdzimta
Sermuļu virsdzimtas dzīvniekus apvieno galvaskausa forma un zobu veids. Sermuļu virsdzimtas dzīvnieku liela daļa ir drukna, kustībās nedaudz lempīga un lēna, lai gan citi ir slaidi, veikli un kustīgi plēsēji, tomēr tiem visiem ir raksturīgas proporcionāli īsas kājas. Sermuļu virsdzimta un lāču dzimtas dzīvniekiem ir bija kopējs priekštecis, kas dzīvoja Ziemeļamerikā vēlīnajā eocēnā. Eiropas teritorijā senākie sermuļu virsdzimtas dzīvnieki parādījās agrīnajā oligocēnā.
Valters fon Litvics
Valters fon Litvics (dzimis, miris ) bija vācu ģenerālis, kurš kļuva plaši pazīstams pēc dalības Kapa pučā.
Biogrāfija
Dzimis Silēzijā. Pirmā pasaules kara laikā ieņēma vairākus augstus amatus, tostarp vairākkārt komandēja dažādas brigādes. Pēc karadarbības beigām un Novembra revolūcijas, Rat der Volksbeauftragten, Vācijas pagaidu valdība, iecēla viņu par Reihsvēra vienību komandieri Berlīnē un tās apkārtnē. Šajā amatā 1919. gada janvārī ar brīvkorpusu palīdzību apspieda Spartaka sacelšanos.
Līdzīgi daudziem Reihsvēra virsniekiem, Litvics bija Versaļas miera līguma oponents. Īpašu viņa nepatiku izraisīja noteikumi par bruņoto spēku samazināšanu līdz 100 000 vīriem, brīvkorpusu izformēšanu un 900 Reihsvēra virsnieku atlaišanu, kuri tika apsūdzēti kara noziegumos. Viņš cerēja, ka būs iespējams ignorēt šo līguma daļu. Pēc tam, kad aizsardzības ministrs Gustavs Noske Litvicu atlaida no vairākiem amatiem, 1920. gada martā viņš izlēma rīkoties. Izmantojot brīvkorpusa Marinebrigade Ehrhardt nevēlēšanos tapt izformētam, Litvics to pievilka pie Berlīnes robežas un vēlāk ar tā palīdzību okupēja Berlīni, kad Noske atteicās pakļauties viņa prasībām. Tā kā Litvicam un viņa biedriem pietrūka atbalsta no vecās elites un sabiedrības kopumā, tad apvērsums ilga tikai dažas dienas. Litvics, kurš apvērsuma valdībā ieņēma aizsardzības ministra amatu, 17. martā izbrauca no valsts uz Zviedriju.
Kādu laiku viņš dzīvoja Ungārijā, bet pēc amnestijas, 1924. gadā atgriezās dzimtenē. Bija Vācijas Tēvzemes partijas biedrs. Miris Breslavā 1942. gadā.
Valtera fon Litvica dēls ģenerālis Smilo fon Litvics arī bija Dzelzs krusta Bruņinieka krusta ar Ozollapām un Zobeniem kavalieris. Pēc kara kalpoja bundesvērā. Meitas vīrs ģenerālis Kurts fon Hammeršteins-Ekvords kādu laiku bija reihsvēra komandieris un bija pazīstams nacistu pretinieks.
Anilīns
Anilīns (fenilamīns, aminobenzols) ir organisks savienojums ar ķīmisko formulu C6H5NH2. Sastāvot no benzola gredzena un aminogrupas, tas ir tipisks aromātisko ogļūdeņražu atvasinājums. Anilīns ir vienkāršākais aromātiskais amīns. Kā vairumam gaistošo amīnu, tam piemīt nepatīkama puvušu zivju smaka. Anilīnu iegūst, reducējot nitrobenzolu. Līdzīgā veidā var iegūt arī anilīna atvasinājumus (aromātiskos amīnus, kam benzola gredzenā ir aizvietotāji). Tīrs anilīns ir caurspīdīgs, bezkrāsains šķidrums, tas gaisā oksidējas un ar laiku kļūst brūngans. Oksidējot anilīnu, iegūst dažādas organiskās krāsvielas, tas vienmēr ir bijis galvenais anilīna pielietojums. Anilīns ir vāja bāze.
Izmantošana
Pārsvarā anilīns tiek izmantots metilēndianilīna iegūšanai. Citi pielietošanas virzieni ietver gumijas apstrādes ķimikālijas (9%), herbicīdu (2%), krāsvielu un pigmentu (2%) ražošanu. Dažādi anilīna atvasinājumi tiek izmantoti kā piedevas gumijai — antioksidanti. Anilīnu izmanto par izejvielu paracetamola, kā arī indigo krāsvielas ražošanai. Indigo tiek izmantota audumu (piemēram, zilu džinsu), gan arī ēdiena (pārtikas piedeva E132) krāsošanai.
13. gadsimts
13. gadsimts jeb XIII gadsimts bija laika posms vēsturē no 1201. līdz 1300. gadam. Eiropā tas bija vēlo viduslaiku periods. Āzijā šajā laikā izveidojās Mongoļu impērija, kas gadsimta beigās sadalījās.
Daina Sirmā
Biogrāfija
Daina Sirmā mācījusies Dikļu pamatskolā, pēc tam tagadējā Valmieras Valsts ģimnāzijā. Studējusi filoloģiju Latvijas Valsts universitātē. Strādā par literatūras skolotāju Valmieras Valsts ģimnāzijā. Viņas dzīvesbiedrs ir uzņēmējs Aivars Sirmais, ģimenē izaudzināti trīs bērni, viens no tiem pazīstams kā pavārs un TV kulinārijas raidījumu vadītājs Mārtiņš Sirmais.
D. Sirmā dzejoļus rakstījusi kopš jaunības. Viņas pirmā publikācija ar Dainas Lustes vārdu ir 1977. gada 19. janvārī Valmieras laikrakstā "Liesma". Turpmākajos gados līdz 1981. gadam viņas dzejoļi publicēti izdevumos "Karogs", "Literatūra un Māksla", "Draugs" un "Padomju Students". Seko vairākus gadus ilga pauze, pēc tam no 1990. gada seko dažas dzejas publikācijas Valmieras laikrakstā "Liesma", tajā regulāri publicēti arī D. Sirmās raksti par kultūras un izglītības aktualitātēm.
2011. gadā D. Sirmā apmeklē Literārās Akadēmijas Dzejas meistardarbnīcu Ronalda Brieža vadībā. Šajā laikā viņa strādā pie jauniem dzejoļiem, un 2012. gada pavasarī tiek izdota viņas debijas dzejas grāmata "Kailsals", kas gūst cildinošas atsauksmes kritikā. 2013. gada sākumā grāmata iegūst Literatūras gada balvu 2012 nominācijā "Labākā debija".
2014. gada Dzejas dienās izdota otrā D. Sirmās dzejas grāmata "Iekšpagalms", un arī tā tiek kritikā uzņemta atzinīgi. Kritiķe Anda Baklāne uzsver Sirmās prasmi oriģināli tēlot Latvijas vēstures dramatiskas epizodes. 2015. gada dzejas dienās "Iekšpagalms" saņem žurnāla "Latvju Teksti" balvu dzejā kā aizvadītā gada labākais krājums.
2017. gada novembra beigās iznāk autores trešais dzejoļu krājums "Dievaines". Tas nominēts laikraksta "Diena" gada balvai kultūrā, kā arī ieguvis Literatūras gada balvu kā labākais dzejoļu krājums. 2018. gada novembrī krājums saņem arī Ojāra Vācieša prēmiju.
1625. gads
1625. bija parastais gads, kas sākās trešdienā.
Kalnciema iela (Rīga)
Kalnciema iela ir maģistrālā iela Rīgā (Pārdaugavā) un Mārupē. Tā atrodas Āgenskalna, Šampētera, Pleskodāles un Mūkupurva apkaimēs. Kalnciema iela sākas krustojumā ar Daugavgrīvas ielu (virzienā uz Bolderāju) un beidzas pie pilsētas un Mārupes novada robežas, pie autoceļa P133. Kopējais ielas garums ir 5140 metri un tā sastāv no 2—6 braukšanas joslām.
Vēsture
Jau Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā Beberbeķu jeb Piņķu ceļa galā pie senās Daugavas pārceltuves izauga neliels ciems. Vēlākās Kalnciema ielas sākuma daļa pie Āgenskalna līča līdz pat 19. gadsimta beigām bija Āgenskalna sabiedriskais centrs — pārceltuve, tirgus laukums, krogs, policijas iecirknis, aptieka un iecienīts izpriecu dārzs ar vasaras teātri, kura izrāžu sākums un beigas bija pieskaņotas pasažieru kuģīša pienākšanas un atiešanas laikiem. 1804. gadā tirgotājs G. Ports tagadējā Kalnciema ielā 30 nopirka lauku māju ar dārzu un piederīgajām būvēm pie Piņķu muižas ceļa. 1812. gada kara laikā, kad pilsētai strauji tuvojās franču armija, gandrīz visas Āgenskalna un koka būves nodedzināja. Porta muižiņas ēku pēc 1812. gada īrējusi "Vasaras biedrība" par savu biedru atpūtas mītni un to nosaukusi par "Fēniksu". 1824. gadā Porta mužiņu apvienoja arī blakus esošo Kollinsu muižiņu Kalnciema ielā 28, apvienojot abas muižiņas izveidoja Fengeru muižiņu. 1842. gada pavasarī muižiņā mājas koncertu sniedz Ferencs Lists.
Vēl 1885. gadā Kalnciema ceļa abās pusēs pletās priežu sils, kas sākās tūlīt aiz Baložu ielas. Kalnciema ielā redzamais koka ēku ansamblis ir daļa no Pārdaugavas koka arhitektūras, starp Melnsila un Slokas ielām vien šodien ir saglabājušās 23 koka celtnes.
Ielas raksturojums
Kalnciema ielai ir četri pārrāvumi, izveidojot piecus atšķirīgus posmus. Pirmais ir Daugavgrīvas ielas pārrāvums. Tas ir neliels ielas posms starp abu virzienu Daugavgrīvas ielām. Otrais pārrāvums ir tieši pirms Kalnciema tilta sākuma, kur iela turpinās kā Lielirbes iela. Kalnciema iela atsākas no Margrietas ielas blakus Kalnciema tiltam. Trešais pārrāvums ir Lielirbes ielas šķērsojums uzreiz aiz Kalnciema tilta, bet ceturtais ir Kārļa Ulmaņa gatves pārrāvums netālu no Kārļa Ulmaņa gatves un Jūrkalnes ielas viadukta.
Pirmais posms ir vienvirziena, tajā var braukt Daugavgrīvas ielas (virzienā no pilsētas centra) virzienā. Kalnciema iela sākas krustojumā ar Raņķa dambi (virzienā uz Bolderāju) un iet rietumu virzienā kā vienvirziena iela. Ielas pirmais posms beidzas 135 metrus tālāk pie krustojuma ar Daugavgrīvas ielu.
Otrais posms sākas aptuveni 60 metrus tālāk ziemeļu virzienā arī krustojumā ar Daugavgrīvas ielu (virzienā uz pilsētas centru). Kalnciema iela turpina virzīties austrumu virzienā kā vienvirziena iela, pa kuru var braukt centra virzienā. Tā sastāv no divām braukšanas joslām. Kalnciema ielai ir savienojumi ar Sētas, Ērģeļu, Krogus un Kaktu ielām. Krustojumā ar Krišjāņa Valdemāra un Slokas ielām Kalnciema iela pārtop par maģistrālo pilsētas ielu ar četrām braukšanas joslām. Tālāk iela savienojas ar Baložu, Alīses, Melnsila un Dreiliņu ielām. Otrais posms beidzas tieši pirms Kalnciema tilta sākuma. Posmā no Baložu ielas līdz Kalnciema tiltam ielas abās pusēs ir saglabājusies vēsturiskā koka apbūve, kura mijas ar dažām jaunākām ēkām.
Trešais posms sākas pie krustojuma ar Margrietas ielu blakus Kalnciema tiltam. Tagad iela iet dienvidrietumu virzienā. Krustojumā ar Tapešu ielu iela atkal pārtrūkst, jo nav izbūvēta dzelzceļa pārbrauktuve pāri dzelzceļa līnijai Torņakalns—Tukums II. Pēc dzelzceļa iela krustojumā ar Smārdes ielu atkal atsākas. Tālāk iela savienojas ar Krūzes ielu. Trešais posms beidzas krustojumā ar Mazo Nometņu ielu (var teikt, ka iela pārtop Mazajā Nometņu ielā).
Ceturtais posms sākas krustojumā ar Lielirbes ielu iepretīm Kauguru ielai, uzreiz aiz Kalnciema tilta. Iela turpina virzīties dienvidrietumu virzienā. Ielai virzoties caur privātmāju rajonu, tā krustojas ar Fridriha Candera, Irlavas, Ventspils, Rucavas ielām. Tad tā krustojas ar Apuzes ielu no vienas puses un Upesgrīvas ielu no otras puses, tālāk arī ar Remtes, Pleskodāles, Volguntes un Zolitūdes ielām. Ceturtais posms beidzas pie Kārļa Ulmaņa gatves netālu no Kārļa Ulmaņa gatves un Jūrkalnes ielas viadukta. Kalnciema ielai nav tieša savienojuma ar Kārļa Ulmaņa gatvi.
Piektais posms iesākas nedaudz tālāk uz rietumiem arī krustojumā ar Kārļa Ulmaņa gatvi (Kārļa Ulmaņa gatves otrā pusē). Ielai uzreiz ir savienojums ar Valgales ielu, iela virzās rietumu—dienvidrietumu virzienā. Vienā ielas pusē (Rīgas pilsētas puse) atrodas dažas privātmājas, bet otrā ielas pusē Mārupes novadā — klaji lauki. Ielai virzoties tālāk tā savienojas ar Mārupes novada Priekuļu ielu, pēc tam ar Jūrkalnes ielu (ceļš uz lidostu "Rīga", saukts arī par autoceļu P133), tūlīt aiz krustojuma iela krustojas arī ar Mūkupurva ielu. Piektais posms, līdz ar to arī Kalnciema iela, beidzas pie Rīgas pilsētas robežas.
Ielu savienojumi
Pirmais posms
Otrais posms
Trešais posms
Ceturtais posms
Piektais posms
Upmalas iela
Upmalas iela var būt:
Ūdensceļu satiksme Rīgā
Ūdensceļu satiksme Rīgā vēsturiski bija nozīmīgs sabieriskā transporta veids Rīgā. Ūdens transporta satiksme tika organizēta Daugavā, Ķīšezerā, Juglas ezerā un citos Rīgas teritoriālajos ūdeņos. Sākotnēji satiksmi nodrošināja liellaivas un pārcēlāji, bet vēlāk tvaikoņi un upju tramvaji. Regulāra upju kuģīšu satiksme pastāvēja no 1853. gada līdz 1990. gadam. Vēlāk satiksme pa Rīgas ūdensceļiem organizēta kā izklaides braucieni un zaudējusi nozīmi kā sabiedriskā transporta veids.
Vēsture
Ūdensceļu satiksme Rīgā bija attīstīta senatnē, kad Daugavas, Ķīšezera, Juglas ezera un citus ūdeņus izmantoja liellaivas un pārcēlāji, vēlāk tvaikoņi un upes tramvaji, pārvadājot kā pasažierus, tā kravas. 1853. gadā tika atklāta regulāra upju tvaikoņu satiksme. Pilsētas pasažieru kuģīši regulāri kursēja četrās līnijās — no Vecrīgas uz Āgenskalnu, Iļģuciemu, Klīversalu un Zundu, kā arī tālāk uz Jūrmalu, Jelgavu un Kalnciemu. Laika gaitā upes šķērsošanu piedāvāja gan privātie uzņēmēji, gan Rīgas pilsētas pašpārvalde, taču ap 1990. gadu, līdz ar Latvijas valstiskās neatkarības atgūšanu, regulāra kuģu satiksme pa Daugavu beidzās, kad šis satiksmes veids, iespējams, arī bija zaudējis savu nozīmi, un kuģu īpašnieki sāka piedāvāt izpriecu braucienus.
19. gadsimta sākumā kuģošana pa Daugavu notika visai aktīvi. Ar upju transportu varēja nokļūt līdz Āgenskalnam, Zundai, Iļģuciemam, Zaķusalai, Andrejsalai, Sarkandaugavai, Voleriem, Bolderājai, Torņakalnam un pat Dubultiem. Biļešu cena bija lēta, piemēram, brauciens uz Zaķusalu maksāja 3 kapeikas, bet līdz Dubultiem - 30 kap. Uz Āgenskalnu kuģīši devās ik pēc 10 minūtem, uz Zaķusalu - katras 5 minūtes.
1) pārceltuves:
2) maršruti uz Ķekavu, Bolderāju un Jelgavu (līdzīgi pēckara maršrutiem, bet bija vismaz viena, vēlāk neesoša pietura — Dombrovska kokzāģētava Vecmīlgrāvī), galvenā kuģu pietura bija 11. novembra krastmalā, abās pusēs Pontonu tiltam (apmēram tagadējās vietās — abās pusēs Akmens tiltam), kas nodalīja dienvidu maršrutu uz Ķekavu no ziemeļu maršrutiem.
3) bez minētajiem maršrutiem vēl bija sekojoši:
SIA Rīgas kuģniecība tika dibināta 1940. gadā ar nosaukumu "Daugavas upju kuģniecība" pēc "Valsts kuģu pārvaldes", A/S "Kurzemes kuģniecība" un privāto sabiedrību kuģu pārņemšanas padomju iestāžu rīcībā, ietverot Ed. Ceppa kuģa remonta rūpnīcu un tai piegulošo remonta rūpnīcu un A/S "Lange un dēls" kuģu būvētavas teritoriju. Daugavas upju kuģniecībai piederēja Gaujas—Daugavas kanāls, 5 piestātnes, 56 kuģu pieturas, 42 pasažieru kuģi un cita veida kuģi.
1941. gadā, pēc Vācijas uzbrukuma PSRS, Daugavas kuģniecības darbību pārtrauca. Lielākā daļa kuģu un liellaivu palika Latvijā, kuras tiek izmantotas vācu karaspēka vajadzībām. 1944. gadā, PSRS karaspēkam ieņemot Latviju, tika izveidota Daugavas (Rietumu Dvinas) kara atjaunošanas pārvalde, kuras uzdevums bija atjaunot floti, krasta saimniecību un sākt kravu pārvadājumus.
Latvijas PSR
1945. gada sākumā kuģniecībā ietilpa flote, Rīgas upju osta, Rīgas kuģu remonta rūpnīca, Rīgas un Krāslavas kuģu būvētavas, Rīgas, Daugavpils un Jelgavas kuģu remonta darbnīcas, Daugavpils un Jelgavas piestātnes. Tika izveidotas 5 vietējās pasažieru līnijas Rīgas apkārtnē (404 500 pasažieru gadā). 1946. gadā jau darbojās 8 pasažieru līnijas pa visu Latviju un 11 pārceltuves. 1947. gadā kuģniecības flotē bija 19 pasažieru kuģi (13 ekspluatācijā). 1948. gadā kuģniecības kuģi apkalpoja 11 pasažieru līnijas. Galvenās: Jelgava—Majori (52 600 pasažieri), Jelgava—Savas (49 300 pasažieri) un Rīga—Jelgava (37 700 pasažieri). 1949. gadā Āzenē jeb Zunda augšgalā, ko sāka saukt par Āgenskalna līci, ekspluatācijā nodeva Rīgas upju pasažieru staciju. Upju kuģniecība Āgenskalna līci izmantoja kā ziemošanas vietu. Šī vieta vēl arvien ir saistīta ar jūrniecību, jo tur atrodas Latvijas Jūras administrācija un līcī pārziemo upju pasažieru kuģi. Ēka bija Rīgas 1940. gadu beigu nozīmīgs arhitektūras piemineklis, taču pateicoties upju transporta kustības apsīkumam, par spīti dažu arhitektu protestiem, to nojauca. Tās vietā ir uzsākta Da Vinci augstceltnes celtniecība.
1951. gadā pārvalde papildināja savu floti ar jauniem "Moskvič" tipa pasažieru kuģiem. Uz 8 līnijām gadā tika pārvadāti 439 000 pasažieru. 1953. gadā palielinājās pasažieru pārvadājumi un tika atklātas jaunas piepilsētas pasažieru līnijas. 1957.—1959. gadā intensīvi tika atjaunota flote. Tvaikoņus tika nomainīti pret motorkuģiem, tika iegādāti jauni "Moskvič" un "A-80" tipa pasažieru kuģi. Pārvadāto pasažieru skaits 1959. gadā sasniedza 598 000, pārceltuves izmantoja 3 458 000 cilvēku. 1960. gadā pārvalde izmantoja 432 km ūdensceļu, pārvadāja pasažierus 12 līnijās, tika iegādāts pirmais motorkuģis "Raķete" (ru), kura peldēja ar zemūdens spārnu palīdzību, kas kursēja no Rīgas uz Majoriem, bet vēlāk arī uz atpūtas vietām Slokā un Ķemeros. 1961. gadā pārvalde tika pārdēvēta par "Latvijas upju kuģniecību". Tās valdījumā bija Rīgas, Daugavpils iecirkņi, piestātnes Rīgā, Daugavpilī, Jelgavā, Krāslavā, Ventspilī un Rīgas kuģu remonta rūpnīca. Kuģniecība pārsvarā nodarbojās ar kravu un pasažieru pārvadājumiem Latvijas robežās. Pēc 1965. gada, pēc jauno hidroelektrostaciju atklāšanas uz Daugavas un intensīvu autotransporta attīstību, kuģniecība nedaudz pārmainīja ilgi pastāvošos maršrutus. Sākot ar 1972. gadu, tika pārtraukta plostu vilkšana. 1973. gadā tika iegādāts jauns pasažieru motorkuģis uz zemūdens spārniem "Meteors", kas uzsāka pārvadājumus starp Rīgu un Pērnavu. 1975. gadā pasažieru pārvadājumi sasniedza 1 miljona robežu (precīzi, 1 010 000 pasažierus). 1977. gadā "Meteors" tipa motorkuģi sāka pārvadāt pasažierus līnijā Rīga—Romassāre. 1978. gadā kuģniecībai atļāva izmantot Rīgas līci līdz Tallinai. 1981. gadā tika atklātas jaunas pasažieru tranzīta līnijas Rīga—Tallina—Ļeņingrada, Rīga—Tallina—Romassāre, Rīga—Pērnava—Romassāre. 1988.—1991. gadā kopumā kuģniecībā bija 14 pasažieru kuģi.
Ūdensceļu satiksmes Rīgā maršruti Latvijas PSR laikā
1950., 1960. gados izdotajos Pasažieru vilcienu kustības sarakstos papildus tiek doti arī autobusu kustības un upju kuģīšu kustības saraksti. No tiem varam uzzināt, ka Rīgā ir bijuši šādi upju tvaikonīšu (vēlāk motorkuģu) maršruti:
Rīgas sabiedriskā transporta, tajā skaitā arī ūdenstransporta jeb upju tramvaju maršrutus, varēja uzzināt arī rokasgrāmatās “Rīga. Īsas izziņas”. 1960. gadā iznākušajā grāmatā (izdota Latvijas valsts izdevniecībā) ir šādi maršruti:
Rīga – Voleri – Kremeri – Rīnūži – Mangaļi – Bolderāja – Buļļi – Vārnu krogs – Stirnu rags – Bulduri – Majori. Brauciena ilgums 3 stundas. Katlakalns – Ģipšustūris – Annuška – Paegļu kalns – Dzelzkalns – Vimbu krogs – Doles muiža. Brauciena ilgums 1 stunda. Jugla – Bukulti – Senču sils – Baltezers – Ādaži – Aldaris. Brauciena ilgums 1 st. 20 min. Centrālais tirgus – Upju stacija – Kundziņsala - Kultūras un atpūtas parks. Brauciena ilgums 1 st. 10 min. Centrālais tirgus – Popova radiorūpnīca – Lucavsala. Brauciena ilgums 25 min. 1961. gadā tika atklāts jauns maršruts: Jugla—Alderi: Jugla—Bukulti—Senčusils—Ādaži—Alderi; sāka kursēt motorkuģis "Raketa" — tiešie reisi — Rīga—Majori.
1970. gadu Rīgas kartēs var redzēt maršrutus: Turgeņeva iela—Zaķusala un Komjaunatnes krastmala—Upju stacija.
Rokasgrāmatā “Rīga. Īsas izziņas”, kas izdota 1970. gadā, izdevniecībā “Liesma”, jau upju kuģu, maršrutu skaits ir par vienu mazāks un daži - mainījušies:
Centrālais kolhozu tirgus – Upju kuģu stacija – Komjaunatnes krastmala – Kultūras un atpūtas parks. Centrālais kolhozu tirgus – Upju kuģu stacija – Komjaunatnes krastmala – Voleri – Kremeri – Rīnūži – Mangaļi – Bolderāja – Buļļi – Vārnu krogs – Rītabuļļi – Stirnurags – Priedaine – Lielupe – Bulduri – Majori. Centrālais kolhozu tirgus – Radiotehnikas iela – Lucavsala. Upju kuģu stacija - Centrālais kolhozu tirgus – Piena kombināts – Ķengarags – Katlakalns – Ģipšustūris – Annuška – Paegļukalns – Dzelzkalns – Doles sala. Jugla – Bukulti – Pionieru nometne – Senču sils – Ādaži – Alderi.
Neatkarīgajā Latvijā
1991. gadā, pēc Latvijas neatkarības atgūšanas, uz Upju kuģniecības bāzes tika nodibināts valsts uzņēmumu "Rīgas kuģniecība", kas bija vienīgā Latvijas kuģniecības sabiedrība, kuras kuģi starptautiskajos reisos kuģoja zem Latvijas Republikas karoga. 1995. gadā kuģniecība tika privatizēta un sadalīta četrās daļās. Floti ieguva Latvijas—Norvēģijas kopuzņēmums SIA "Rīgas kuģniecības kompānija", 2002. gadā kuģniecība tika pārdēvēta par SIA "Rīgas kuģniecība". 2006. gada nogalē kuģniecību iegādājās Norvēģijas uzņēmums A/S "Bergen Shipping", kas ir līdzīga profila uzņēmums Norvēģijā. Tomēr ar pasažieru transportu Rīgas un tās tuvākās apkārtnes robežās kuģniecība vairs nenodarbojās.
Ideja par pasažieru transportu uz ūdeņiem atdzima 1990. gadu beigās, taču kā nopietns transporta veids tā netika realizēta. Visi tagadējie upju kuģi (2012. gada septembris), kas izmanto Rīgas ūdeņus, galvenokārt domāti tūristu izklaidei. 2000. gadu beigās uzņēmējs Ainis Čaunāns uzsāka biznesu, Rīgas upju transporta attīstīšanā, taču saskārās ar Rīgas domes atbildīgo amatpersonu neatsaucību. Tomēr 2008. gadā viņš dibināja SIA "Kanāla motorlaivu kompāniju". Jaunajai kompānijai (2012. gada septembrī) pieder 4 koka kuģīši: 1907. gadā būvētais "Darling" un 3 jauni — "Laima", "Rebeka" un "Maria". Stilistiski visi kuģīši ir vienādi — atšķiras tikai cilvēku skaits ko viens kuģītis var uzņemt. Kuģīši pārsvarā kursē pa apļveida maršrutu: Bastejkalns—Stockmann—Radisson—Ģipša Fabrika—Andrejosta—Kronvalda parks—Bastejkalns. Sākotnēji kuģīši nebrauca pāri Daugavai, turoties 11. novembra krastmalas pusē. 2012. gadā kruīza izbraucienus ar kuģīšiem pa Daugavu, Lielupi un arī pa Rīgas kanālu veic 13 kuģi.
Gailis (nozīmju atdalīšana)
Gailis var būt:
Peristeri
Peristeri (el) ir pilsēta Grieķijā, Atēnu aglomerācijā apmēram 5 kilometri uz ziemeļrietumiem no Atēnām. Ar Atēnām kopīgs sabiedriskā transporta un metro tīkls. Pilsētā asīriešu kopiena. Pilsētas tulkojums no grieķu valodas nozīmē "balodis".
Raits
Raits (en) ir populārs angļu uzvārds. Raits var būt:
Plicis
Plicis (Blicca bjoerkna) ir vienīgā pliču ģints (Blicca) zivju suga, kas sastopama visā Eiropā un Āzijā. Izplatības areāla austrumu robeža sasniedz Irānu un Kazahstānu. Plicis Latvijā sastopams daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē, īpaši upju grīvu tuvumā. Nelielās upītēs un nelielos vai stipri aizaugušos, slēgtos ezeros parasti nav sastopams. Tā gaļa ir asakaina un negaršīga. Pliči tiek uzskatīti par "zivīm nezālēm", jo ir barības konkurenti plaužiem, kā arī tie barojas ar citu zivju ikriem.
Izskats
Plicis pamatā ir neliela auguma zivs, retumis sasniedzot lielāku augumu. Pieauguša pliča ķermeņa garums parasti ir 15—20 cm, reizēm tas sasniedz augumu līdz 50 cm. Plicis aug ļoti lēni, tikai septītajā gadā tā garums pārsniedz 20 cm. Tā vidējais svars 0,1—0,2 kg. Lielākie pliči sver līdz 2 kg. Pliča ķermenis ir sāniski saplacināts, un tam ir augstu izcelts muguras kūkums līdzīgi kā plaudim. Jaunos plaužus ir ļoti grūti atšķirt no pliča. Mute plicim ir nedaudz vērsta uz leju. Mugura zilganpelēka, sāni un vēders sudrabains. Pirms nārsta tēviņiem uz muguras un žaunu vākiem izveidojas nārsta kārpiņas. Spuras jaunām zivīm ir pelēkas, bet pieaugot krūšu spuras, vēdera spuru un anālās spuras pamatnes, kļūst sārtas. Plicim rīkles zobi aug 2 rindās.
Līdzīgās sugas
Plici var viegli sajaukt ar plaudi (Abramis brama) un spāri (Ballerus ballerus), īpaši jaunās zivis. Visuzticamākais paņēmiens, kā sugas var atšķirt, ir, saskaitot zvīņas vai nu uz sānu līnijas, vai taisnā līnijā uz leju no muguras spuras pirmā stara līdz sānu līnijai. Plicim ir mazāk zvīņu nekā plaudim un spārei. Plicim uz vertikālās līnijas ir mazāk par 10 zvīņu rindām, uz sānu līnijas 44—48 zvīņas. Spārei uz sānu līnijas ir 62—77 zvīņas. Plaudim uz vertikālās līnijas ir 12 zvīņas, bet uz sānu līnijas 51—60. Anālajai spurai plicim mazāk staru nekā spārei.
Bioloģija
Plicis ir saldūdens zivs. Tas mēdz uzturēties baros, īpaši lielas koncentrācijas veidojas rudenī pirms izvietošanās ziemošanas bedrēs. Ziemā tas ir mazaktīvs. Plicim var novērot migrāciju, kas var sasniegt 84 km distanci. Migrācijas pārvietošanās ātrums ir 8 km diennaktī. Plicis barojas ar aļģēm, ūdens tārpiem, kukaiņiem un zooplanktonu.
Vairošanās
Plicim dzimumgatavība iestājas 2—8 gadu vecumā, kad tā ķermenis sasniedz 5—20 cm garumu. Mātītes auglība sezonā ir 600—351 000 ikru. Tas Latvijā nārsto no maija līdz jūlijam. Nārsta laikā ūdens temperatūra ir 8—25°C, ūdens dziļums no 15 cm līdz 6 m. Plicim raksturīgs porciju nārsts 2—3 piegājienos ar 8—26 dienu starplaiku. Ikri pielīp pie ūdensaugiem, un to attīstība ilgst 3—14 dienas. Plicis hibridizējas ar plaudi, spāri, raudu, ruduli, vīķi un vimbu.
Rietumantarktīda
Rietumantarktīda ir mazākais no diviem galvenajiem Antarktīdas reģioniem. Tā atrodas Rietumu puslodē, uz rietumiem (attiecībā pret 0° meridiānu) no Transantarktīdas kalnu grēdas Klusā un Atlantijas okeānu krastā. Ietver Antarktīdas pussalu, Mērijas Bērdas Zemi, Elsvērta Zemi, dažkārt Rietumantarktīdai pieskaita arī Rosa un Ronnes šelfa ledājus.
Lai arī Rietumantarktīdas nosaukums tiek lietots jau no 20. gadsimta sākuma, tikai Starptautiskā ģeofizikas gada un tam sekojošo pētījumu laikā tika atklāts, ka Transantarktīdas kalni tiešām sadala kontinentu divās daļās. Nosaukums formāli tika apstiprināts 1962. gadā.
Zinātniskā revolūcija
Zinātniskās revolūcijas būtība ir ne tikai jaunas zināšanas, atklājumi un zinātniskas atziņas astronomijā, matemātikā, mehānikā, optikā, ķīmijā, botānikā u.c., bet izpratne par šo zināšanu nozīmi sabiedrības dzīvē un cilvēku attieksmē pašiem pret sevi un apkārtējo pasauli. Taču būtu kļūdaini jēdzienu Zinātniskā revolūcija interpretēt pārāk burtiski. Lielākajā sabiedrības daļā vēl ilgi daudz populārāki un atzītāki bija alķīmiķi, astrologi un dažādi maģijas meistari.
Astronomija
Jauno atziņu būtību un nozīmi ne vienmēr izrādījās viegli novērtēt. Piemēram, N.Kopernika postulātu, ka nevis Saule riņķo ap Zemi, bet tieši otrādi - Zeme ir Saules pavadonis, sākotnēji aizplīvoroja astrologu pieņēmums, ka Saule ir visa vienotības simbols. Taču N.Kopernika heliocentriskā koncepcija būtiski atšķīrās no astroloģiskajiem pieņēmumiem ar to, ka N.Kopernika secinājumi balstījās uz instrumentāliem novērojumiem un eksperimentu, kā zinātnisku metodi. Tiesa, gan alķīmiķi, gan astrologi arī veica novērojumus un eksperimentus. Taču, atšķirībā no tiem, zinātniskās metodes pielietošana pieļauj tikai tādus secinājumus, hipotēzes un prognozes, kas balstās uz empīriski novērojamiem un izmērāmiem faktiem, norobežojoties no jebkādas to subjektīvas, nepierādāmas interpretācijas.
Zinātniskās revolūcijas ātrāku uzvaru apgrūtināja arī tas, ka virkne zinātnisku atklājumu autoru vienlaicīgi piekopa arī nezinātnisku vai nekritisku pieeju saviem eksperimentiem un novērojumiem, pieļaujot visai apšaubāmu to interpretāciju. Kā piemēru var minēt dāni Tiho Brahe (1546-1601), kurš pelnīti augstu novērtējumu zinātnes vēsturē ieņem ar komētu novērojumiem, līdz ar to sagraujot līdz tam pastāvējušo priekšstatu par kosmosu, kā sīpolam līdzīgu kristālisku sfēru kopumu. Taču T.Brahe bija arī savā laikā pazīstams astrologs un alķīmiķis, - viņš tā arī neatzina N.Kopernika heliocentrisko koncepciju.
Arī vācietis Johanness Keplers (1571-1630) lielu sava laika daļu veltīja astroloģijai. Taču zinātnieka aicinājums J.Kepleram acīmredzot bijis spēcīgāks - viņš savu veikto astronomisko novērojumu rezultātā atklāja virkni likumu - Keplera likumi, tai skaitā arī planētu kustības likumu, tādējādi ne vien apstiprinot N.Kopernika heliocentriskās sistēmas pamatotību, bet radot arī priekšnosacījumus Īzaka Ņūtona (1643-1727) universālajai gravitācijas teorijai. Ar šo ieguldījumu J.Keplers tiek uzskatīts par vienu no spožākajām zinātniskās revolūcijas zvaigznēm.
Filosofija
N.Kopernika, G.Galileja u.c. atklājumu atzīšana un praktiska pielietošana droši vien kavētos vēl ilgāk, ja nebūtu sācies apvērsums arī cilvēka domāšanā, izpratnē par dabu un cilvēka vietu tajā. Liela nozīme šajā ziņā bija britu filozofa Frānsisa Bēkona (1561-1626) izstrādātajai zinātniskajai metodei. Tās pamatā ir doma, ka zināšanas ir iegūstamas no korektiem un sistemātiskiem eksperimentiem un novērojumiem. Viņš noliedza tradicionālo dedukcijas metodi, saskaņā ar kuru zināšanas varēja atvasināt no kādām iepriekš dotām, baznīcas sankcionētām aksiomām.
Arī divi franču matemātiķi un filozofi iegājuši zinātnes vēsturē ar virkni revolucionāru ideju. Tie bija Renē Dekarts (1596-1650) un Blēzs Paskāls (1623-62), kā arī viens no izcilākajiem viņu ideju pārņēmējiem un turpinātājiem - holandiešu filozofs Benedikts Spinoza (1632-77). R.Dekarta ieguldījumu jauno laika filozofijā saista galvenokārt ar viņa izstrādāto radikālu racionālisma sistēmu, kas vēlāk kļuva pazīstama kā karteziānisms. Saskaņā ar R.Dekartu matērija un gars ir strikti nošķirti, bet cilvēks un visi dzīvnieki ir sarežģītas mehāniskas sistēmas.