cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas vēsture
Autoritārais K. Ulmaņa režīms
1938. gada septembrī Latvija atteicās no Tautu Savienības izvirzītajiem valstu kolektīvās drošības principiem un pieņēma likumu par neitralitāti. Jau 1939. gada 28. martā Latvija saņēma PSRS vēstījumu par militāra spēka pielietošanas iespēju, ja Latvija tuvināsies Vācijai. Ulmanis neveica nekādas aktīvas darbības, lai aizstāvētu Latvijas neatkarību kaut vai Baltijas Antantes ietvaros. 1939. gada oktobrī PSRS spiediena dēļ noslēgts Savstarpējās palīdzības pakts starp Latviju un PSRS, kas ļāva padomju karaspēkam izvietot militārās bāzes Latvijas teritorijā. Tās izvietoja pārsvarā gar Kurzemes rietumu daļu, lai bloķētu palīdzības piegādi Latvijai. Pretošanās šādā izolētā situācijā būtu neiespējama bez palīdzības no ārzemēm. Pēc PSRS valdības iesniegtā ultimāta saņemšanas 1940. gada 16. jūnijā, Ulmanis izvēlējās kapitulēt. Savā radiorunā 17. jūnija vakarā Ulmanis uzsvēra, ka PSRS karaspēks Latvijā ienāk ar valdības piekrišanu. Viņš atkārtoja daudzkārt lietotās standarta frāzes par draudzīgajām attiecībām ar PSRS, kas latviešu tautu līdz pat pēdējam brīdim tā arī atstāja pilnīgā neziņā, kas īstenībā notiek. Pastāv uzskats, ka Ulmanim šķita, ka viņš spēs saglabāt savu amatu arī padomju militārās okupācijas apstākļos. Taču, kā apliecina notikumu gaita, viņš nepārzināja komunistus un komunistu politisko domāšanu. Dažu nedēļu laikā Latvijas neatkarība tika pilnībā iznīcināta, notika neleģitīmas Tautas Saeimas vēlēšanas, 21. jūlijā pasludināta Latvijas PSR ko 5. augustā oficiāli anektēja PSRS.
Padomju okupācija
1940. gada 17. jūnijā PSRS karaspēks, izmantojot Molotova—Ribentropa pakta slepenajos protokolos paredzētos nosacījumus, iegāja Latvijas teritorijā. Līdz ar to PSRS bija pārkāpusi ar Latviju parakstītos starpvalstu līgumus, tostarp Latvijas—Krievijas 1920. gada miera līgumu un Latvijas—Krievijas 1932. gada neuzbrukšanas līgumu. Mūsdienās notiek politiskas diskusijas starp Latviju (kopā ar citām Baltijas valstīm) un Krieviju par šo faktu juridisko traktējumu.
Pēc dažām dienām, 20. jūnijā, pēc PSRS prasībām tika izveidota propadomju režīma marionešu valdība profesora Augusta Kirhenšteina vadībā. Viens no pirmajiem šīs valdības darbiem bija pastāvējušo sabiedrisko un politisko organizāciju aizliegšana un likvidēšana. Netika skartas tikai dažas komunistu organizācijas.
Oļegs Batarevskis
Oļegs Batarevskis ( Rīgā) ir latviešu jurists un politiski represētais, vēlāk politiķis, pašvaldību darbinieks, bijušais Latvijas Augstākās Padomes deputāts un Rīgas domes priekšsēdētāja vietnieks (1994—1997).
Latvijas vēsture
Padomju okupācija
Saskaņā ar Maskavā 4. jūlijā pieņemto lēmumu, 14. un 15. jūlijā notika t.s. Tautas Saeimas vēlēšanas. Pie vēlēšanām tika pielaists tikai varas iestāžu izveidotais un vienīgi atļautais Darba tautas bloks. Vēlēšanu norisi kontrolēja Maskavas sūtnis Andrejs Višinskis. Atis Ķeniņš mēģināja „Tautas saeimas” vēlēšanām pieteikt alternatīvu Demokrātiskā bloka sarakstu, par ko viņu apcietināja un tiesāja pēc KPFSR Kriminālkodeksa 58-14,10. panta par labējo partiju organizēšanu Saeimas vēlēšanās, aģitēšanu un pilsoņu parakstu vākšanu. 5. augustā — PSRS Augstākās padomes sēde Maskavā formāli apmierināja Latvijas Tautas Saeimas delegācijas „lūgumu” uzņemt Latviju „brālīgajā PSRS tautu saimē”. Savienības Līgums tomēr noslēgts netika.
Oļegs Batarevskis
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā Vladimira Batarevska un viņa sievas Maigas, dzimušas Vītoliņas, ģimenē. Studēja Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē (1969-1974), strādāja par juristu.
Latvijas vēsture
Padomju okupācija
Vēl pirms Latvijas pievienošanas PSRS, padomju varas iestādes izvērsa plašu terora kampaņu. Tika arestēti, pratināti un izvesti uz Krieviju daudzi Latvijas sabiedrības elites pārstāvji, ieskaitot Kārli Ulmani. Daudzi bijušie Latvijas valdības ministri tika sodīti ar nāvi — Ludvigs Adamovičs, Jūlijs Auškāps, Hugo Celmiņš, Vilis Gulbis, Jānis Kauliņš, Gotfrīds Mīlbergs, Marģers Skujenieks un citi. Plaša deportācija tika veikta 1941. gada 14. jūnijā, kad, lielākoties uz Krievijas austrumu apgabaliem, tika izvesti vairāk nekā 15 000 Latvijas pilsoņu.
Dažu mēnešu laikā tautas saimniecībā pastiprinājās krīze. Tā jau 23. jūlijā tika ieviesta preču normēšana, bet 25. novembrī lata vietā apgrozībā tika ieviests padomju rublis attiecībā 1:1, lai gan vēl īsi pirms PSRS iebrukuma šī attiecība bija 1 lats = 10 rubļu. Arī rūpniecības uzņēmumi tika pārveidoti atbilstoši PSRS modelim — konkurences un peļņas vietā par galveno darba motivējošo līdzekli tagad kļuva sociālistiskā sacensība. Tika uzsākta arī agrārā reforma — zemes pārdale par labu bezzemniekiem un sīkgruntniekiem. Zemnieku saimniecību likvidēšana un piespiedu kolektivizācija, t.i., pāreja uz kolhozu sistēmu sākās tikai pēc kara.
Nacistiskā okupācija
Otrā pasaules kara darbība Latvijā sākās 1941. gada 22. jūnijā ar Vācijas kara aviācijas uzlidojumiem Liepājas, Jelgavas un Ventspils kara lidlaukiem un ostām, bet pilnīgu Latvijas okupāciju Vācijas armija pabeidza 8. jūlijā. Iekaroto teritoriju pārvaldei Trešais reihs izveidoja sazarotu pārvaldes struktūru. Tās galvgalī bija Okupēto austrumu apgabalu ministrija (vāciski: Reichministerium für die besetzten Ostgebiete) reihsleitera Alfrēda Rozenberga vadībā. Latvija, līdz ar pārējām Baltijas valstīm, Baltkrieviju un Polijas austrumu daļu tika iekļautas vienā no šīs ministrijas struktūrvienībām — reihskomisariatā Ostlande (vāciski: Reichskommissariat Ostland), kuru pārvaldīja reihskomisārs Hinrihs Loze (Hinrich Lohse). Okupētajām valstīm tika piešķirts ģenerālapgabalu (vāciski: Generalbezirk) statuss. Saskaņā ar šo shēmu Latvijas ģenerālapgabalu pārvaldīja ģenerālkomisārs Oto Heinrihs Drekslers. Tas dalījās vēl sīkākās struktūrvienībās — novadu komisariātos, kuri tālāk sadalījās apriņķos un pagastos. Vācu pārvaldes un represīvās iestādes noteica praktiski visus Latvijas dzīves būtiskos jautājumus, lai gan civilās pārvaldes struktūras zemākajos līmeņos tika pieļauta arī Latvijas vietējo iedzīvotāju iesaistīšana.
Oļegs Batarevskis
Dzīvesgājums
1980. gadā viņu apcietināja VDK un kopā ar Andri Šulcu, Gundaru Gerbaševski un Ivaru Ivanovu tiesāja par "aizliegtu un pretvalstisku grāmatu izplatīšanu, nepatiesu izdomājumu izplatīšanu, padomju valsts un sabiedriskās iekārtas diskreditēšanu". Piesprieda gada un sešu mēnešu ieslodzījumu labošanas darbu kolonijā, sodu viņš izcieta Šķirotavas cietumā.
Latvijas vēsture
Nacistiskā okupācija
1943. gada sākumā, saasinoties stāvoklim frontē, tika dibināts Latviešu SS brīvprātīgo leģions, kurā, pretēji nosaukumam, karotājus mobilizēja. Mobilizāciju atviegloja pirms kara veiktās PSRS represijas pret iedzīvotājiem. Par leģiona ģenerālinspektoru tika iecelts ģenerālis Rūdolfs Bangerskis, viņam nebija tiesību leģionam dot tiešas pavēles — tā bija vācu komandieru prerogatīva.
Oļegs Batarevskis
Dzīvesgājums
Atmodas kustības laikā O. Batarevskis 1989. gadā iestājās Vides Aizsardzības klubā, 1990. gadā bija viens Latvijas Zaļās partijas (LZP) dibinātājiem, ievēlēts par vienu no partijas pirmajiem līdzpriekšsēdētājiem. Darbojās laikraksta "Elpa" informācijas daļā.
Latvijas vēsture
Nacistiskā okupācija
Latvijā vācu okupācijas laikā tika izveidota plaša represīvā sistēma, kas tika izvērsta jau no pirmajām okupācijas dienām. Galveno lomu šajā jomā spēlēja vācu Drošības policija un Drošības dienests. Tika iesākta geto, koncentrācijas nometņu un cietumu sistēmas izveidošana. Latvijas pilsoņi — ebreji, kuri šeit dzīvoja daudzus gadsimtus, tika gandrīz pilnīgi iznīcināti. Šajos noziegumos piedalījās arī latviešu daļas, no kurām lielākā bija tā saucamā Arāja komanda.
Oļegs Batarevskis
Dzīvesgājums
1990. gadā O. Batarevski ievēlēja par Latvijas Augstākās Padomes deputātu no Rīgas 7. vēlēšanu apgabala, 1990. gada 4. maijā viņš balsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.
Latvijas vēsture
Nacistiskā okupācija
Saimnieciskās politikas jomā Vācija bija ieinteresēta maksimālā okupēto zemju ekspluatācijā, it īpaši to valstu, kas atradās frontes tuvumā, ar mērķi pēc iespējas operatīvāk un lētāk nodrošināt karojošo armiju vajadzības. Ekspluatēta tika arī Latvija. Tādēļ okupācijas sākumā vācieši nedomāja novērst PSRS ekspropriācijas un nacionalizācijas sekas. Tieši otrādi, Latvijā sagrābtie īpašumi tika uzskatīti par reiha kara laupījumu un tika izmantoti tā militāro mērķu interesēs. Tādēļ par Latvijas tautsaimniecības attīstību vācu okupācijas laikā grūti runāt. Tikai vēlāk, redzot, ka valsts īpašumi tiek apsaimniekoti neefektīvi, okupācijas pārvaldes iestādes 1943. gada sākumā izšķīrās par daļas nelielo uzņēmumu privatizāciju.
Oļegs Batarevskis
Dzīvesgājums
5. Saeimas vēlēšanās 1993. gadā kandidēja no "Zaļā saraksta" un netika ievēlēts. Šajā pašā gadā ieņēma Tieslietu ministrijas valsts sekretāra amatu. 1994. gadā O. Batarevski ievēlēja par Rīgas domes deputātu no LNNK un LZP saraksta, viņš bija domes priekšsēdētāja vietnieks (1994—1997). 1997. gadā viņu atkārtoti ievēlēja par Rīgas domes deputātu no LZP saraksta. 1998. gadā izstājās no paša dibinātās Latvijas Zaļās partijas, iesaistoties Tautas partijas veidošanā (bija starp tās dibinātājiem, vairākkārt pārvēlēts par līdzpriekšsēdētāju). 2000. gadā O. Batarevskis izstājās no domes Tautas partijas frakcijas un partijas, pievienojoties "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK". 2001. gadā kļuva par Rīgas domes priekšsēdētāja Andra Ārgaļa padomnieku, kā arī kandidēja pašvaldības vēlēšanās, taču netika ievēlēts. Tāpat pietiekošu vēlētāju atbalstu nesaņēma 8. Saeimas vēlēšanās 2002. gadā.
2004. gadā O. Batarevskis bija partijas "Latvijas Kalve" dibinātāju skaitā, no tās saraksta nesekmīgi kandidējot nākamā gada Rīgas domes vēlēšanās. 2008. gadā piedalījās partijas "Sabiedrība citai politikai" dibināšanā.
Apbalvojumi
2000. gadā O. Batarevski apbalvoja ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Latvijas vēsture
Nacistiskā okupācija
1944. gada 17. martā 200 prominenti Latvijas pilsoņi parakstīja Latvijas Centrālās Padomes (LCP) memorandu, prasot atjaunot Latvijas Republikas suverenitāti. 1944. gada 8. septembrī LCP Rīgā pieņēma «Deklarāciju par Latvijas valsts atjaunošanu» kura deva pamatu nacionālo partizānu kustībai. Vācu okupācijas noslēgumā, kad no 1944. gada jūlija līdz 1945. gada maijam Latvijas teritorijā atkal norisinājās smagas kaujas starp divu lielvalstu armijām, par Latvijas neatkarību pastāvēja ģenerāļa Jāņa Kureļa grupa. Trešā reiha vadība sāka solīt zināmu autonomiju Latvijai piešķirt tikai pēc kara. Pēdējais solis šajā virzienā bija Latvijas Nacionālās padomes sasaukšana Potsdamā 1945. gada 20. februārī, kura ievēlēja Latvijas Nacionālo komiteju (LNK), par kuras vadītāju iecēla leģiona ģenerālinspektoru Rūdolfu Bangerski. LNK praktiskā loma aprobežojās galvenokārt ar palīdzības sniegšanu bēgļiem.
Latvijas PSR
Drīz pēc Vācijas kapitulēšanas 1945. gada 9. maijā visa Latvijas teritorija nokļuva PSRS kontrolē, kas ilga līdz valsts neatkarības atjaunošanai 1990. gada 4. maijā. Mūsdienās Latvijas historiogrāfijā šo periodu sauc par atkārtoto padomju okupāciju. Tas tā ir atzīts arī ASV un Rietumeiropā, lai gan Krievija pret šādu traktējumu iebilst.
Pēc Sarkanās armijas atkārtotā iebrukuma vairāki tūkstoši latviešu uzsāka bruņotu pretošanos okupācijas varai. Nacionālo partizānu cīņas ilga līdz 1959. gadam, bet pēdējais mežabrālis Jānis Pīnups legalizējās tikai 1995. gadā.
Tūlīt pēc kara sākās Latvijas administratīvi teritoriālā pārveide, to pielāgojot PSRS pastāvošajai sistēmai un izveidojot ciemu padomes pagastu vietā un rajonus apriņķu vietā. Zemniekus piespieda stāties kolhozos. Padomju varai nepatīkamas informācijas izplatīšanās ierobežošanai 1947. gadā tika ieslēgti radiotraucētāji, kuri neļāva klausīties ārzemju radiostacijas. Tomēr, lai parādītu sociālisma rūpes par latviešu kultūru, dāsni tika atbalstīti Dziesmusvētki. 1948. gadā pirmoreiz svētkos piedalījās arī deju kolektīvi. Visās dzīves jomās galvenā loma bija Latvijas Komunistiskajai partijai un tajā pēc „demokrātiskā centrālisma” principa vara bija koncentrēta augstākajā institūcijā — Centrālajā komitejā (LKP CK). Taču arī tās patstāvība bija ierobežota, svarīgākos lēmumus pieņēma PSKP CK funkcionāri Maskavā, faktiski PSKP CK politbirojs.
Netiekot galā ar pretošanās kustību, padomju režīms tūlīt pēc kara un arī tālākajos gados izvērsa masveida represijas. 1949. gada marta deportācijās uz Sibīriju izsūtīja 42 133 Latvijas iedzīvotāju. Pēc dažādu ekspertu vērtējuma kopējais padomju režīma politiski represēto Latvijas iedzīvotāju skaits no 1940. līdz 1953. gadam lēšams 140 000 — 190 000 cilvēku robežās, vai pat vairāk, līdz 240 000.
Tautsaimniecībā tika ieviesta centralizētās plānošanas ekonomika, kuras pamatā bija centralizēti piecgadu plāni, sadalīti gada plānos, kuru izpilde bija obligāta. Plānos tika izmantotas daudzas Latvijas priekšrocības — attīstīta infrastruktūra, vēl kopš 19. gadsimta plaša rūpnieciskā bāze, ērtas ostas, kvalificēts darbaspēks. Tādēļ padomju plāni Latvijā paredzēja paātrinātu rūpniecības attīstību. Tiesa, vēl pirmā padomju okupācijas gada politisko represiju laikā, kara gados un represiju turpinājumā pēc kara, liela daļa speciālistu dažādās jomās bija zaudēti. Daļa no viņiem, lai izvairītos no represijām, devās emigrācijā uz Rietumvalstīm. Tādēļ, kā arī Latvijas nelielā iedzīvotāju dabiskā pieauguma dēļ, vietējā darbaspēka un speciālistu skaits bija neatbilstošs ambiciozajiem rūpniecības attīstības plāniem. Lai tos mēģinātu aizvietot un turpmāk attīstītu ekonomiku, PSRS un arī vietējā vadība veicināja masveida darbaspēka ieplūšanu no citām republikām, it īpaši no Krievijas un Baltkrievijas. Iebraucējiem bija priekšroka dzīvokļu iegūšanā. Pie Latvijas iedzīvotājiem tika pieskaitīti visi padomju armijā un flotē šeit dienošie karavīri un tie, tāpat kā pamatiedzīvotāji, pat piedalījās vienpartejiskajās vēlēšanās. Maskavai paklausīgā LPSR valdība, it īpaši pēc nacionālkomunistu (Eduards Berklavs, Pauls Dzērve, Voldemārs Kalpiņš, Indriķis Pinksis, Vilis Krūmiņš u.c.) pretdarbības sagraušanas piecdesmito gadu beigās, patstāvīgi aicināja un pat mērķtiecīgi vervēja darbaspēku, kas tika atspoguļots 17 latviešu komunistu vēstulē uc. Hruščova atkušņa laikā aizliedza svinēt Līgo svētkus. Bija aizliegts svinēt Ziemassvētkus utt. Attiecīgi notika mācību grāmatu pārrakstīšana un izglītības sistēmas veidošana.
Maskavas funkcionāri neuzticējās vietējiem iedzīvotājiem, stingri kontrolējot un ierobežojot to iespējas izvirzīties augstākos valsts vai tautsaimniecības amatos. Valdošajos amatos tika iecelti krievi vai Krievijas latvieši, kuri bija daļēji pārkrievojušies, tāpēc lietvedība tika veikta krieviski vai labākā gadījumā dublēta. Pat Maskavai uzticīgais LPSR LKP CK pirmais sekretārs Jānis Kalnbērziņš 1953. gadā atzina, ka LPSR vadošos amatos vairākums cilvēku neprot latviešu valodu un slikti pazīst vietējos apstākļus. Darbojās masu informācijas līdzekļu cenzūra. Tika arī aizliegta periodika un grāmatas, kas bija izdotas pirms 1940. gada.
Ārēji starpnacionālās nesaskaņas vai konflikti visā PSRS laikā bija samērā reta parādība, taču tikai tādēļ ka tos slāpēja represīvā sistēma. Valsts Drošības Komiteja fiksēja visus ticīgos un citādi domājošos. Notika pat to cilvēku dzenāšana, kuri nolika svecītes pie Latvijas Brīvības cīņās kritušo karavīru kapiem.
Latvijas tautsaimniecība, īstenojot PSRS pieņemto industrializācijas un lauksaimniecības kolektivizācijas politiku, līdz sešdesmito gadu beigām, lai arī pretrunīgi, salīdzinot ar citām PSRS republikām, samērā veiksmīgi attīstījās, tomēr atpalicība no Rietumvalstīm pieauga, it īpaši, runājot par Latvijas attīstības kvalitāti (apkārtējās vides aizsardzība, dzīves kvalitāte u.c.). Lai cilvēki nevarētu novērtēt reālo stāvokli tika slāpētas rietumu radiostacijas.
Laika posmā no 1961. līdz 1979. gadam tika uzcelti Pļaviņu HES, Rīgas HES un Ķeguma HES-2, kas joprojām darbojas, ir videi draudzīgi, un nodrošina vairāk nekā pusi no Latvijas elektroenerģijas pieprasījuma.
Taču septiņdesmitajos un it īpaši astoņdesmitajos gados arvien skaidrāk sāka izpausties ekonomikas stagnācijas pazīmes, saimnieciskajā apritē palielinājās deficīts gan izejvielu, gan starpnozaru produkcijas, gan arī gala produktu, tai skaitā plaša patēriņa preču jomā, kritās iedzīvotāju dzīves līmenis. Bija aizliegts prasīt latviešu valodas zināšanas medicīnas, izglītības un apkalpojošās sfēras darbiniekiem. Tomēr neskatoties iedzīvotāju pieaugošo neapmierinātību ar ekonomiskajām un sociālajām problēmām, PSRS un līdz ar to arī Latvijas PSR un citu padomju republiku vadības vilcinājās ar reformu uzsākšanu. Parādās preču iegādes taloni.
Nākot pie varas jaunai PSKP ideologu un politiķu paaudzei Mihaila Gorbačova vadībā, daļējas reformas gan tika uzsāktas. To būtību atspoguļoja tādi jēdzieni, kā Glasnostj (Atklātība) un Perestroika (Pārbūve). Reformas bij domātas PSRS ekonomikas uzlabošanai palielinot uzņēmumu patstāvību un pieļaujot privātu uzņēmumu („kooperatīvu”) rašanos, kas bija pirmie kapitālisma iedīgļi PSRS ekonomikā. Tomēr tās nebija virzītas uz principiālo sociālistiskās plānsaimniecības sistēmas nomaiņu.
Neatkarības atjaunošanas periods
Latvijas neatkarības atgūšanu veicināja virkne apstākļu un notikumu PSRS un Latvijā astoņdesmito gadu otrajā pusē. To loģiskā ķēde aizsākās līdz ar M. Gorbačova veiktajām reformām pēc viņa kļūšanas par PSKP ģenerālsekretāru 1985. gada aprīlī. Jau pašā šīs politikas īstenošanas sākumā, tā vērsās pret paša M. Gorbačova politisko nostāju citās jomās — PSRS un sociālisma sistēmas saglabāšanu, kaut arī liberalizētā veidā (sociālisms ar cilvēka seju). Tā 1986. gada septembrī PSRS un ASV sabiedrisko pārstāvju Čatokvas konferencē Jūrmalā, ASV pārstāvji atklāti paziņoja, ka tās nekad nav atzinušas un neatzīst 1940. gadā notikušo Latvijas inkorporāciju PSRS sastāvā.
Sabiedrisko kustību veidošanās
Agrāk stingri aizliegti pasākumi Latvijā sāka noritēt viens pēc otra. Tā, 1986. gadā tika izveidota cilvēktiesību aizstāvības grupa „Helsinki-86”. Šī grupa 1987. gada 14. jūnijā — 1941. gada deportāciju gadadienā, noorganizēja ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa. Tā paša gada 23. augustā arī pie Brīvības pieminekļa notika protesta mītiņš sakarā ar Molotova — Ribentropa pakta parakstīšanas gadadienu. Drīz tika atļauta publiska Jāņu svinēšana.
Zīmīgs notikums bija arī Latvijas Rakstnieku savienības valdes paplašinātais plēnums 1988. gada 1. — 2. jūnijā, kur pirmo reizi tika atklāti izteikti apgalvojumi, ka sakarā ar nekontrolēto imigrāciju, latviešu valodas ierobežošanu, apkārtējās vides piesārņošanu, deformēto rūpniecības attīstību un citiem iemesliem Latvijas demogrāfiskā situācija kļuvusi dramatiska. Lielu rezonansi izraisīja pazīstamā politiskā komentētāja Mavrika Vulfsona paziņojums, ka Latvijā 1940. gadā notikusi nevis sociālistiskā revolūcija, kā to traktēja oficiālā vēsture, bet gan neatkarīgas valsts okupācija no PSRS puses. Dažus mēnešus vēlāk — 1988. gada 8. — 9. oktobrī tika nodibināta Latvijas Tautas fronte (LTF), kas kļuva par noteicošo politisko spēku Latvijā, kurš saliedēja lielāko sabiedrības daļu neatkarības atgūšanai. Par LTF pirmo priekšsēdētāju tika ievēlēts žurnālists Dainis Īvāns. Kā opozīcija LTF, 1989. gada 7. janvārī tika nodibināta Internacionālā Darbaļaužu fronte (Interfronte), kas iestājās par Latvijas attīstību PSRS sastāvā, kā arī par sociālisma saglabāšanu un nostiprināšanu. Par Interfrontes vadītājiem kļuva Igors Lopatins un Anatolijs Aleksejevs. Politiskie spēki, kuri iestājās par Latvijas neatkarības atjaunošanu, nebija monolīti — līdztekus LTF izveidojās arī Latvijas Nacionālās neatkarības kustība (LNNK), savu darbību turpināja arī „Helsinki-86”, 1989. gada decembrī sāka veidoties Pilsoņu kongress u. c.
50 gadus pēc Molotova — Rībentropa pakta parakstīšanas 1989. gada 23. augustā notika Baltijas ceļa akcija, ko organizēja LTF kopā ar Igaunijas Tautas fronti un Lietuvas kustību „Sajūdis”. Apmēram 2 miljoni cilvēku sadevušies rokās veidoja gandrīz 600 km garu dzīvo ķēdi, kas savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas.
Neatkarības deklarācijas pieņemšana
Pēc politisko partiju, sabiedrisko organizāciju un kustību politiskās noslāņošanās dalīšanās notika arī LPSR Augstākajā padomē. Tās sēdē 1989. gada 27. jūlijā šī šķelšanās vēl neizpaudās un samērā vienprātīgi tika pieņemts likumprojekts Par Latvijas PSR ekonomisko patstāvību. Taču 1990. gada marta un aprīļa vēlēšanās, kurās piedalījās 81,3% no balsstiesīgajiem, ievēlētajā Augstākajā padomē jau bija izveidojušās divas politisko partiju grupas. Viena iestājās par Latvijas neatkarību un tirgus reformām, apvienojoties ap LTF frakciju (134 deputāti no 201), bet otra grupa, kurā galveno lomu spēlēja „Līdztiesība” (57 deputāti), iestājās par sociālismu un dalību PSRS. 1990. gada aprīlī šķelšanās notika arī Latvijas komunistiskajā partijā un tā sadalījās divās daļās. Lielākā daļa palika PSKP sastāvā, un par tās pirmo sekretāru ievēlēja Alfrēdu Rubiku, bet otra daļa pārtapa par Latvijas Neatkarīgo komunistisko partiju (nacionālkomunisti), un par tās vadītāju kļuva Ivars Ķezbers.
Augstākās Padomes pirmajā sesijā 1990. gada 4. maijā notika LTF frakcijas ierosinātais balsojums par deklarācijas par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu pieņemšanu. Lai likumdevēji deklarāciju atbalstītu, bija nepieciešams 2/3 no deputātu skaita atbalsts jeb 132 balsis. Balsošanā „Līdztiesība” un tās sabiedrotie nepiedalījās, jo bija atstājusi sēžu zāli. Par Deklarāciju nobalsoja 138 deputāti, 1 atturējās un tā tika pieņemta. Kaut arī Neatkarības deklarācijas pieņemšana vēl nenozīmēja, ka Latvijas Republika tiešām ir neatkarīga, tomēr līdz ar to sākās valsts atjaunošanas periods. Jau 14. maijā M. Gorbačovs parakstīja dekrētu, kurā Latvijas, tāpat kā Igaunijas un Lietuvas deklarācijas tika pasludinātas par neatbilstošām PSRS konstitūcijai un citiem PSRS likumiem. Līdz ar to arvien vairāk saasinājās politisko spēku par un pret Latvijas neatkarību konfrontācija.
Reformu sākums
Jāatzīmē, ka ne visi I.Godmaņa valdības sākotnēji plāni īstenojās dzīvē. Tā Latvijas "finlandizācijas" modelis, ko I. Godmanis bija piedāvājis, praksē nerealizējās. Tā vietā arvien ciešāka politiskā un ekonomiskā sadarbība izvērsās starp Baltijas valstīm, kā arī ar Rietumvalstīm, it īpaši Skandināviju. Tāpat neveiksmīgs izrādījās decentralizētais privatizācijas modelis, kad atbildība par valsts un pašvaldību īpašuma privatizāciju tika uzticēta nozaru ministrijām un pašvaldībām. Uz vairākiem gadiem tika aizkavēta privatizācija, bet valsts mēģinājumi dažādiem līdzekļiem atbalstīt krīzē nonākušos uzņēmumus, nedeva cerētos rezultātus. Joprojām saglabājoties faktiskai ekonomiskai atkarībai no PSRS, Latvijas Republikā turpināja pasliktināties vispārējā ekonomiskā situācija, kritās arī iedzīvotāju dzīves līmenis.
1990. gada otrajā pusē Latvijā tika uzsāktas ekonomiskās reformas. Kā viens no pirmajiem stratēģisku reformu pasākumiem bija agrārā reforma, ko ievadīja LR Augstākās padomes lēmums „Par agrāro reformu Latvijas Republikā”. Drīz pēc tam (1990. gada 31. jūlijā) tika pieņemts Augstākās padomes lēmums par neatkarīgas Latvijas Bankas izveidošanu, bet 1990. gada 3. augustā tika pieņemts lēmums par valdības tautsaimniecības attīstības programmu. Tomēr līdz pat 1992. gada pavasarim, kad joprojām apgrozībā vēl bija PSRS naudas vienība rublis, valstī saglabājās ļoti augsta inflācija.
Barikāžu laiks
1991. gada janvārī notika mēģinājums militāri atjaunot PSRS jurisdikciju neatkarību pasludinājušajās Baltijas valstīs. 1. janvārī OMON specvienība ieņēma Preses namu un pārtrauca Latvijas neatkarību atbalstošo izdevumu drukāšanu, 7. janvārī PSRS Aizsardzības ministrs izdeva pavēli nosūtīt uz Baltiju desanta karaspēka vienības. Interfronte pieprasīja Ivara Godmaņa valdības atkāpšanos, Tautas fronte izsludināja Vislatvijas manifestāciju valdības atbalstam 13. janvārī. Pēc PSRS karaspēka uzbrukuma Viļņas Televīzijas torņa aizstāvjiem 1991. gada 13. janvārī Latvijas Republikas Augstākā Padome pieņēma lēmumu „Par Latvijas Republikas Augstākās Padomes aizsardzības štāba izveidošanu” un Latvijā sākās Barikāžu laiks. Vecrīgā un citviet tika uzceltas barikādes pārvaldes un telekomunikāciju iestāžu aizsardzībai. 14. janvārī OMON iebruka Vecmīlgrāvja milicijas nodaļā, 15. janvārī Minskas IeM augstākās skolas Rīgas filiālē, bet 20. janvārī ieņēma Iekšlietu ministrijas ēku. Aizstāvot to, divi milicijas darbinieki gāja bojā, vairāki ministrijas darbinieki tika ievainoti, gāja bojā arī divi kinooperatori un viens garāmgājējs.
Barikāžu laiks deva spēcīgu impulsu Latvijas iedzīvotāju apņēmībai panākt valsts neatkarības pilnīgu atjaunošanu. 1991. gada 3. marta aptaujā piedalījās 87,6% Latvijas balsstiesīgo iedzīvotāju, no kuriem par demokrātisku un valstiski neatkarīgu Latvijas Republiku nobalsoja 73,7%, bet pret 24,7% iedzīvotāju. Tādējādi 1991. gada 18. martā Dānijas valdība parakstīja protokolu par sadarbību starp Dānijas Karalisti un Latvijas Republiku, kurā apstiprināja Latvijas atzīšanu par neatkarīgu valsti, pagaidām gan neatjaunojot oficiālas diplomātiskās attiecības
Augusta pučs un diplomātiskā atzīšana
Pēdējais PSRS mēģinājums militāri pakļaut Latviju notika 1991. gada Maskavas Augusta puča laikā. Rīgas ielās patrulēja padomju bruņumašīnas, bet Latvijas Republikas Augstākā Padome 21. augustā pieņēma „Latvijas Republikas Konstitucionālo likumu par Latvijas Republikas valstisko statusu”, kas atjaunoja Latvijas Republikas 1920. gada Satversmes pilnu darbību un atcēla 1990. gada 4. maija Deklarācijā noteikto pārejas periodu Latvijas valsts varas atjaunošanai de facto. 1991. gada 22. augustā Islandes valdība atzina Latvijas neatkarības atjaunošanu, bet 24. augustā Dānija oficiāli paziņoja, ka ir gatava atjaunot diplomātiskās attiecības ar Latviju. 27. augustā Eiropas Kopienas dalībvalstis pieņēma Deklarāciju par Baltijas valstīm, uzsverot, ka EK dalībvalstis konsekventi uzskata demokrātiski ievēlēto Latvijas parlamentu un valdību par likumīgu Latvijas tautas pārstāvjiem. 24. augustā Krievijas PFSR prezidents Boriss Jeļcins parakstīja dekrētu „Par Latvijas Republikas valstiskās neatkarības atzīšanu”, 2. septembrī ASV paziņoja par gatavību atjaunot diplomātiskās attiecības ar Latviju. 6. septembrī beidzot arī PSRS Valsts padome pieņēma lēmumu par Latvijas Republikas neatkarības atzīšanu. 17. septembrī Latvija kļuva par pilntiesīgu Apvienoto Nāciju Organizācijas locekli.
Mūsdienu Latvija
1992. gada 19. martā sākās Krievijas karaspēka izvešana no Latvijas, kas tika pabeigta 1994. gadā. Krievijas kontrolē palika tikai Skrundas radiolokācijas stacija, kura tika likvidēta 1998. gadā. 1993. gada janvārī Latvijai piešķīra starptautisko tālsarunu kodu +371.
Pēc neatkarības atgūšanas Latvijā tika veiktas radikālas saimnieciskas reformas ar brīvā tirgus principu ieviešanu un valsts uzņēmumu privatizāciju. Eksporta iespēju samazināšanās un orientēšanās uz tranzīta un banku pakalpojumiem deformēja Latvijas ekonomiku. Iekšzemes kopprodukts uz vienu iedzīvotāju palielinājās lēni, 1999. gadā sasniedzot tikai 25% no vidējā ES līmeņa. Tomēr zemās darba algas un samērā labi izglītotais darbaspēks piesaistīja prāvas ārzemju investīcijas.
Saimnieciskās krīzes pārvarēšana (1992—1997)
1992. gada 7. maijā apgrozībā tika ieviests Latvijas rublis, bet no 1992. gada 20. jūlija tas kļuva par vienīgo oficiālo maksāšanas līdzekli, bet, sākot ar 1993. gada 5. martu, arī Latvijas rublis tika aizstāts ar pastāvīgu nacionālo valūtu — latu. Liela nozīme cīņā ar saimniecisko krīzi, bet vēlāk ekonomiskās attīstības veicināšanā bija starptautiskajām institūcijām. Tā Latvija 1992. gada 19. maijā oficiāli kļuva par Starptautiskā Valūtas fonda (SVF) dalībnieci, bet no tā paša gada 11. augusta Starptautiskās Rekonstrukcijas un Attīstības bankas (Pasaules Bankas) dalībvalsts. Vēlēšanos iestāties Eiropas Savienībā (ES) Latvija oficiāli izteica 1995. gada 27. oktobrī, iesniedzot pieteikumu Spānijai — tajā laikā ES prezidējošajai valstij.
Pirmie pozitīvie ekonomisko reformu augļi bija augstā inflācijas samazināšanās — tā sāka sarukt jau pēc Latvijas rubļa ieviešanas. Taču, neskatoties uz daudzajiem reformu pasākumiem, ekonomiskā situācija valstī turpināja pasliktināties, it īpaši rūpniecībā. Gandrīz visi lielie PSRS pakļautie uzņēmumi 1992. gadā bija nonākuši bankrota priekšā. Galvenie rūpniecības krīzes iemesli bija tie paši, kas PSRS ekonomikai kopumā — monopolisms, vāja ieinteresētība ražošanas rezultātos, neracionāla resursu izmantošana un to deficīts, atpalikusi tehniskā bāze u.c.
Sākot ar 1993. gadu, ekonomiskā situācija Latvijā sāka stabilizēties, iekšzemes kopprodukts vairs nesamazinājās, inflācija bija būtiski kritusies, valsts budžets tika noslēgts ar minimālu deficītu. Augstāko padomi pēc 1993. gada 5.—6. jūnijā notikušajām vēlēšanām nomainīja 5. Saeima, bet I.Godmaņa valdības vietā stājās Valda Birkava vadītā centriski labējā valdība. Tās pamatu veidoja savienība „Latvijas ceļš”, kura vēlēšanās bija ieguvusi 36 deputātu vietas Saeimā. V.Birkava valdība aktīvi turpināja iepriekšējās valdības uzsākto reformu ceļu, galveno uzsvaru liekot uz privatizāciju, brīva tirgus un konkurences ieviešanu, kā arī likumdošanas sakārtošanu.
Deviņdesmito gadu vidū Latvija pārdzīvoja smagu finanšu un banku krīzi. Arī iekšpolitikā situācija bija saasinājusies sakarā ar 1994. gada 21. jūnijā pieņemto Pilsonības likumu un tajā iekļautajām normām par naturalizācijas kārtību un kvotām. Tas gan tika vairākkārt labots, līdz galīgajā variantā šis likums tika pieņemts un izsludināts 1994. gada 11. augustā. Naturalizācijas process tika uzsākts 1995. gada 1. februārī. Taču arī turpmākajos gados pilsonības, naturalizācijas un valodas lietošanas un mācīšanas jautājumi joprojām palika vieni no aktuālākajiem diskusiju tematiem sabiedrībā. 1998. gada 22. jūnijā Saeimā tika pieņemti grozījumi Pilsonības likumā, kas atviegloja nepilsoņu naturalizāciju. 1998. gada 3. oktobrī notika tautas nobalsošana par grozījumu atcelšanu Pilsonības likumā, kurā ar 52,5% pret un 44,9% par balsīm grozījumi tomēr tika apstiprināti.
European Hit Radio Top 100 (2015)
Šis ir European Hit Radio 2015. gada noslēguma Top 100. Tops tika atskaņots radiostacijā European Hit Radio trešdien, 2015. gada 30. decembrī plkst. 12.00. Topu vadīja DJ Roberts Lejasmeijers.
Latvijas vēsture
Saimnieciskās krīzes pārvarēšana (1992—1997)
Deviņdesmito gadu otrajā pusē banku krīze tika pārvarēta un sākās Latvijas ekonomiskā izaugsme. Tā, 1997. gadā Latvijas iekšzemes kopprodukts palielinājās par 6,5%, sāka palielināties reālā darba alga, pieauga tirdzniecības apgrozījums. Ekspertu vidū pat aizsākās diskusijas par iespējamo ekonomikas „pārkaršanu”. Taču nākamajā, 1998. gadā Latviju atkal piemeklēja finanšu krīze. Viens no tās galvenajiem cēloņiem bija finanšu krīze Krievijā, ar kuru Latviju joprojām saistīja ciešas ekonomiskās saites. Lai gan arī šī krīze sāpīgi skāra uzņēmumus, valsts un pašvaldību iestādes un iedzīvotājus, tā drīz vien tika pārvarēta un Latvijas ekonomiskā izaugsme atsākās.
Ekonomiskās izaugsmes periods (1998—2007)
Stabilu Latvijas ekonomisko attīstību kopš deviņdesmito gadu otrās puses veicināja ekonomisko un strukturālo reformu turpināšana, bet, sākot ar 2000. gadu, nozīmīgu lomu ieguva iestāšanās process ES. Pirmās iestāšanās sarunu sadaļas tika atvērtas 2000. gada 28. martā. Tās ietvēra ārējos sakarus, kopējo ārējo un drošības politiku, statistiku, enerģētiku, konkurences politiku u.c.
European Hit Radio Top 100 (2015)
Top 100 sastādīšanas princips
European Hit Radio Top 100 tiek sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tiek apkopoti Top 40. Topa veidošanas procesā piedalās visas dziesmas, kas kaut reizi ir pabijušas Top 40 sarakstā. No vidēji 250 līdz 280 gada laikā Top 40 iekļuvušajām dziesmām tiek noteiktas populārākās 100.
Latvijas vēsture
Ekonomiskās izaugsmes periods (1998—2007)
2003. gada 20. septembrī Latvijā notika referendums par dalību ES, kurā piedalījās 71,5% vēlētāju, no tiem par balsoja 67,0%, pret 32,3%. 2004. gada 29. martā Latvija pievienojās NATO un 2004. gada 1. maijā kļuva par Eiropas Savienības dalībvalsti.
Septiņus gadus (2000—2007) Latvijā bija visaugstākie iekšzemes kopprodukta (IKP) pieauguma tempi Eiropā, sasniedzot rekordaugsto 12,2% IKP pieaugumu 2006. gadā.
European Hit Radio Top 100 (2015)
Top 100 sastādīšanas princips
Katrai dziesmai, kas kaut reizi ir iekļuvusi Top 40, tiek piešķirts punktu skaits, atkarībā no dziesmas atrašanās vietas topā. Piemēram, ja dziesma iknedēļas Top 40 ieņem 1. vietu, tad dziesmai tiek pieskaitīts 1 punkts, ja dziesma ieņem 12. vietu, tad 12 punkti, ja 37. vietu, tad 37 punkti un tā tālāk. Nedēļās, kurās dziesma nav iekļuvusi Top 40 populārāko dziesmu sarakstā, dziesmai tiek pieskaitīts 41 punkts. Veidojot Top 100, visi punkti tiek skaitīti kopā un augstāko vietu iegūst dziesma ar vismazāko punktu skaitu. Ja vairākām dziesmām ir vienāds punktu skaits, tad augstākā vietā nonāk tā dziesma, kurai ir bijusi augstākā vieta Top 40, tad nākamā augstākā vieta un tā tālāk.
Latvijas vēsture
Ekonomiskās izaugsmes periods (1998—2007)
Latvijas IKP vidēji gadā pieauga par 8,8% gadā, salīdzinājumā Igaunijā šajā laika periodā vidējais pieaugums bija 8,0%, bet Lietuvā 7,5% gadā.
Finanšu un pārvaldes krīze (2008—2010)
Sakarā ar valsts tekošā konta deficītu un nesabalansētu saimniecisko struktūru Latvijas ekonomika kļuva nestabila un globālās finanšu krīzes sākšanās 2007. gadā noveda pie IKP samazināšanās par 4,6% 2008. gadā, 17,8% 2009. gadā un 0,2% 2010. gadā, kas bija viena no straujākajām tautsaimniecības lejupslīdēm pasaulē. Lai novērstu valsts maksātnespēju, 2008. gada decembrī Latvijas valdība pēc pozitīva Saeimas balsojuma parakstīja vienošanos ar EK, SVF, Pasaules Banku, Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības banku un vairākām Eiropas Savienības (ES) dalībvalstīm par starptautisku aizņēmuma programmu. Saskaņā ar vienošanos Latvijai trīs gados (līdz 2011. gada beigām) pieejams 7,5 miljardu eiro liels aizdevums ekonomikas stabilizācijai un izaugsmes atjaunošanai, paredzot turpināt stingru fiskālo politiku un veikt strukturālās reformas.
European Hit Radio Top 100 (2015)
Piezīmes
N — nedēļas Top 40, Av — augstākā vieta Top 40, NAv — nedēļas augstākajā vietā
Latvijas vēsture
Finanšu un pārvaldes krīze (2008—2010)
Līdz 2011. gada vidum Latvija no plānotā kopējā aizdevuma saņēma 4,4 miljardus eiro, no kuriem ~49% tika izlietoti valsts budžeta deficīta un valsts budžeta aizdevuma finansēšanai, 38,5% valsts parāda atmaksai, ~10% finanšu sektora stabilizācijai, bet 2,5% Parex bankas maksātnespējas novēršanai.
Krīzes laikā atgūtā Latvijas ražotāju konkurētspēja un pieprasījuma pieaugums ārvalstu tirgos 2010. gadā izraisīja preču eksporta pieaugumu par 30% un eksporta kopapjoms pārsniedza pirmskrīzes līmeni. Tādējādi 2010. gada otrajā pusē Latvijā atjaunojās ekonomiskais pieaugums, tomēr tas līdz 2012. gadam bija lēnāks nekā Igaunijā un Lietuvā. Latvijas ekonomikas ilgtermiņa attīstību nopietni apdraud demogrāfiskās situācijas pasliktināšanās un pieaugošā emigrācija.
Eiro ieviešana Latvijā
Iestāšanās līgums ES Latvijai, tāpat kā citām jaunajām ES valstīm, paredzēja ES kopējās valūtas eiro ieviešanu, tiklīdz būtu izpildīti visi ekonomiskie nosacījumi (Māstrihtas kritēriji). 2005. gada 1. janvārī Latvijas Banka piesaistīja latu eiro pēc kursa: 1 EUR = 0,702804 LVL. Kaut gan sākotnēji bija paredzēts līdz 2008. gada 1. janvārim pāriet uz Eiropas vienoto valūtu eiro, taču sakarā ar neatbilstību Māstrihtas kritērijiem un sekojošo finanšu un pārvaldes krīzi (2008—2010), Latvijas pāreja uz eiro tika atlikta.
Galīgo lēmumu par Latvijas uzņemšanu eirozonā ES Ekonomisko un finanšu jautājumu padome (ECOFIN) pieņēma 2013. gada 9. jūlijā. Eiro ieviešanas procedūra notika 2014. gada 1. janvārī pēc iepriekš pieņemta valdības plāna.
Mārtiņš Bērziņš
Mārtiņš Bērziņš (1949) ir latviešu inženieris mehāniķis un sabiedriskais darbinieks, bijušais Latvijas Augstākās Padomes deputāts.
Dzīvesgājums
Dzimis 1949. gada 9. aprīlī Gaiķu pagastā. Absolvēja Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Mehanizācijas fakultāti (1974), strādāja par inženieri, bija Saldus rajona kolhoza «Druva» valdes priekšsēdētājs.
Apbalvojumi
2000. gadā Mārtiņu Bērziņu apbalvoja ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Apbalvots arī ar 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Dundurs (rokgrupa)
Dundurs bija trimdas latviešu rokgrupa, kas pastāvēja Zviedrijā no 1968. līdz 1979. gadam.
Vēsture
Grupā apvienojās Stokholmas latviešu jaunieši, kas bija dzimuši un auguši Zviedrijā. Tā spēlēja rokmūziku, folkmūziku un kantrīmūziku. Dziesmu autori bija grupas dalībnieki, tika izpildītas arī Raimonda Paula dziesmas un rietumu popmūzikas dziesmu latviskotas versijas. Grupa savas pastāvēšanas laikā izdeva četrus albumus, kā arī uzstājās dažādos trimdas sarīkojumos.
1973. gadā viņi piedalījās trimdas latviešu dziesmu svētku populārās mūzikas koncertā Ķelnē un izpelnījās atzinīgas atsauksmes no komponista Tālivalža Ķeniņa, kurš nodēvēja grupas sniegumu par "izteiksmīgi gaumīgu".
70. gadu otrajā pusē "Dundurs" sadarbojās ar Alfrēdu Vinteru, tika izdota skaņuplate ar viņa dziesmām ansambļa izpildījumā. Lai arī šīs dziesmas trimdā nija populāras, ansamblis izpelnījās arī jaunās paaudzes latviešu kritiku par pievēršanos vecmodīgam repertuāram. Jauniešu izdevums "ELJA Informācija" par albumu rakstīja: "Ansamblis "Dundurs" atstājis dzīvo, vējaino vilciena peronu un meklēdams jaunas idejas pavisam apmaldījies." Septiņdesmito gadu nogalē ansambļa darbība apsīka.
4. maršruts
4. maršruts var būt:
Tie ir mani dēli
"Tie ir mani dēli" ir Latvijas dokumentālā filma, kas izdota 1990. gadā. Filmas režisore ir Laima Žurgina.
Sižets
Filma veidota par godu puišiem, kuri gāja bojā padomju armijā miera laikā. Par viņu likteni pastāsta mātes Latvijā, Ukrainā un Krievijā.
Maurīcijas seglmuguras milzu bruņurupucis
Maurīcijas seglmuguras milzu bruņurupucis (Cylindraspis inepta) ir izmirusi sauszemes bruņurupuču suga, kas bija endēma Maurīcijai. Ziņas par sugu nav kopš 1735. gada.
Izskats
Atšķirībā no otras Maurīcijā kādreiz sastopamās milzu bruņurupuču sugas kupolveida bruņurupuča, seglmuguras bruņurupucim bija izteikti garš, izvirzīts kakls un seglveida augšējais vairogs jeb karapakss.
Sugas pārstāvji ganījās starp augstāk augošo veģetāciju, kamēr tā mazākie radinieki pārtika no zemāka augāja, kā arī kritušām lapām un zālāja.
Izmiršana
Maurīcija un apkārtējās saliņas tika atklātas 15. gadsimtā, un tajā laikā tur pastāvēja lielas bruņurupuču populācijas. Jūrniekiem bruņurupuči kļuva par ļoti nozīmīgu proviantu garajos ceļojumos. Turklāt bruņurupuči varēja iztikt bez ūdens un barības līdz pat piecpadsmit nedēļām, nodrošinot apkalpes ar svaigu un kvalitatīvu ēdienu. Uzturā tika lietotas arī bruņurupuču olas, kas liedza populācijām atjaunoties un pasteidzināja to izzušanu.
Iespējams, izmiršanu sekmēja arī salās ievestās plēsēju sugas.
Apciemo Latviju!
"Apciemo Latviju!" ir Latvijas īsfilma, kas izdota 1993. gadā. Filmas režisors ir Andris Klēvers.
Sižets
Filma veidota ar mērķi reklamēt Latviju Starptautiskajā tūrisma gadatirgū Berlīnē.
Gangnam Style
Gangnam Style ir pirmais singls no korejiešu dziedātāja un repera PSY minialbuma PSY 6 (Six Rules), Part 1. Tas tika izdots un ieguva lielu starptautisku popularitāti. Šobrīd tas ir populārākais PSY singls. Dziesma ieguva pirmo vietu 18 pasaules valstu topos. 2012. gada decembra beigās tas sasniedza miljardu skatījumu, kļūstot par visskatītāko video portālā YouTube. Gangnam Style ir video, kuram ir uzspiests visvairāk "patīk" portālā YouTube. Šī dziesma ir arī ieguvusi nomināciju 2012 MTV Europe Music Awards kā gada labākais mūzikas video.
Ilaiķu baptistu baznīca
Ilaiķu baptistu baznīca (lt) ir baptistu lūgšanu nams Ilaiķu ciemā, Skodas rajonā, Lietuvā. Pie draudzes darbojas koris, svētdienas skola, jauniešu grupa. Dievkalpojumi notiek katra mēneša pirmajās un trešajās svētdienās latviešu valoda ar tulkojumu lietuviešu valodā un pēdējās svētdienās lietuviešu valodā. Saskaņā ar 2009. gada datiem draudzē bija 35 draudzes locekļi.
Vēsture
Baptistu draudze Ilaiķos tika dibināta 1905. gadā. Tā sastāvēja galvenokārt no latviešiem un tagad baptistu baznīcu bieži sauc par "latviešu baznīcu". Pašreizējā ēka tika uzcelta 1931. gadā no sarkaniem ķieģeļiem (saskaņā ar citiem datiem, ap 1932./1933. gadu). Padomju gados baznīca tika nokrāsota balta. 1999. gadā ar ārvalstu baptistu kopienu palīdzību baznīcas iekšpuse tika atjaunota: pievienota elektriskā apkure, ieliktas jaunas grīdas.
Zarasu rajona pašvaldība
Senās Sēļu zemes austrumu daļa (Tauragne), kas līdz Melnas līguma noslēgšanai 1422. gadā atradās Livonijas ordeņa valsts sastāvā.
Peloponēsas perifērija
Peloponēsas perifērija (gr) ir administratīvi teritoriālā vienība Grieķijas dienvidos, Peloponēsas pussalā, aizņemot pussalas lielāko daļu, izņemot ziemeļrietumos esošās Ahajas un Elīdas nomes. Tā ziemeļrietumos robežojas ar Rietumgrieķijas perifēriju un ziemeļaustrumos ar Atikas perifēriju. Peloponēsas perifērijas dienvidaustrumos atrodas Krētas perifērija, bet austrumos Dienvidegejas perifērija. Perifērijā ietilpst Arkādijas, Argolīdas, Korintijas, Lakonijas un Mesēnijas nomes. Administratīvais centrs ir Tripoles pilsēta.
Hozier
Endrū Hoziers Birns (en, dzimis ), labāk zināms ar skatuves vārdu Hozier, ir īru dziedātājs un dziesmu autors.
Hozier kļuva pazīstams 2013. gadā, ar singlu Take Me To Church, kas guva lielus panākumus pasaules topos. 2014. gada septembrī tika izdots debijas studijas albums Hozier.
Limpopo (province)
Limpopo administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Polokvane. Provinces kopējā platība ir 125 754 km², pēc 2014. gada provizoriskajiem datiem provincē dzīvo 5 630 500 iedzīvotāji. Tā ir piektā lielākā Dienvidāfrikas province pēc platības un piektā lielākā pēc iedzīvotāju skaita. Province ir sīkāk sadalīta piecos apgabalos.
5. maršruts
5. maršruts var būt:
Aivars Berķis
Aivars Berķis (dzimis Annas pagastā, miris ) bija latviešu mežsaimnieks, žurnālists un politiķis, Latvijas Zemnieku savienības biedrs, bijis Augstākās Padomes un 5. Saeimas deputāts, Saeimas priekšsēdētāja biedrs (1993—1995).
Dzīvesgājums
Dzimis 1936. gada 24. septembrī Annas pagastā. Augstāko izglītību ieguva 1959. gadā Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas (LLA) Mežsaimniecības un mežtehnikas fakultātē, līdz 1960. gadam strādāja par mežziņa palīgu Smiltenes mežrūpniecības Sikšņu mežniecībā, papildinājās LLA Meliorācijas un hidrotehnikas fakultātē.
Mācījās Tautas universitātes Literatūras un mākslas fakultātē, no 1969. gada darbojās Latvijas Radio kā vecākais redaktors, komentētājs, Lauksaimniecības redakcijas vadītājs, līdztekus 1973. gadā pabeidza studijas Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļā un 1986. gadā pabeidza divu gadu kursus Marksisma un ļeņinisma vakara universitātes Diplomātijas fakultātē.
Politiskā darbība
Pēc 1993. gada 5. Saeimas vēlēšanām A. Berķis kļuva par 5. Saeimas deputātu un Saeimas priekšsēdētāja biedru. 1994. gadā apguva parlamenta darba pieredzi Kanādā.
Miris.
Dusetas
Dusetas ir pilsēta Lietuvā uz rietumiem no Zarasiem Sartu ezera krastā. Kopš 1905. gada ziemas pilsētā notiek tradicionālās zirgu skriešanas sacensības pa ledus trasi "Sartai".
Dusetu pievārtē, Pažieģes ciemā, dzimis valodnieks Kazimirs Būga (Kazimieras Būga, 1879-1924).
Operācija Rolling Thunder
Operācija Rolling Thunder (lv), bija ASV prezidenta Lindona Džonsona un aizsardzības sekretāra Roberta Maknamaras sadarbībā ar Dienvidvjetnamu rīkota militāra operācija, kuras laikā tika sistemātiski bombardēta Ziemeļvjetnamas teritorija.
Latvijas Nacionālais leģions
Latvijas Nacionālais leģions, pret padomju okupāciju vērsta nacionālās pretestības pagrīdes grupa, kas izveidojās 1940. gada vasarā un pastāvēja līdz 1941. gada sākumam, kad to sagrāva padomju drošības iestādes. Organizācija gaidīja drīzu kara sākšanos, kas būtu brīdis, lai uzsāktu bruņotu sacelšanos un atjaunotu Latvijas neatkarību. 1940. gada 1. decembra uzsaukumā organizācijas vadītājs rakstīja: “lai katrs, kas LNL rindās atrodas, lai apzinās, ka Latvijas nacionālais leģions nav militāra spēļu organizācija. Mēs esam dedzīgi latvju patrioti un ar patiesu tēvzemes mīlestību esam gatavi cīņā iet un mirt par tēvzemi — Latviju. Kas stājas Latvijas nacionālā leģiona cīnītāju rindās un soļo zem Latvijas nacionālā sarkan-balt-sarkanā karoga, tam jābūt gatavam kopā ar mums un mūsu asinīm nest latvju tautai nacionālo brīvību un tēvzemes — Latvijas neatkarību. Kas priekš tam ir par bailīgu, tas lai paliek tur, kur viņš ir. Tādam nav ko pie mums meklēt.”
Vēsture
Sekojot tās vadītāju aizsargu pieredzei, organizācija tika veidota pēc militārā principa, vados, bataljonos utt. Organizācijā darbojās bijušie aizsargi, atvaļinātie virsnieki, vidusskolēni no likvidētās skautu organizācijas, Rīgas Valsts tehnikuma audzēkņi. Ārpus Rīgas organizācija izveidoja grupas Gaujienas pagastā, Trapenes pagastā, kā arī uzturēja sakarus ar pagrīdes grupām Zaubes un Rundāles pagastā. Vairākas grupas ar gandrīz 40 biedriem izdevās izveidot arī Latgalē — Varakļānos un Rēzeknē. Leģions Rīgā arī nodibināja kontaktus ar citām pagrīdes kustībām — bijušo "Latvijas Vanagu" organizācijas biedru veidoto grupu un pagrīdes organizāciju "Jaunlatvieši", kuru vadīja Ilmārs Kūpners.
1940. gada 29. decembra sapulcē izlēma veidot vairākas nodaļas, kas nodarbotos ar propagandas izplatīšanu, izlūkošanas veikšanu, naudas vākšanu, dibinātu sakarus ar ārzemēm, un medicīnas līdzekļu nodrošināšanu, kas noderētu sacelšanās laikā. Viens no galvenajiem uzdevumiem bija ieroču vākšana, ar ko uzsākt sacelšanos, taču izdevās savākt tikai dažas pistoles, granātas un vieglos šaujamieročus, tādēļ iecerētās militārās aktivitātes faktiski bija neiespējamas. Sacelšanās militārās plānošanas vadīšanu bija paredzēts uzticēt pulkvedim Robertam Briesmem, kurš pēc pārdomu laika atteicās iesaistīties, uzskatot, ka Sarkanās armijas spēki Latvijā ir pārāk lieli.
Leģiona pastāvēšanas mēnešos tika izplatīti vairāki uzsaukumi iedzīvotājiem. Grīziņkalna apkārtnē uz ēku sienām uzkrāsoti patriotiski saukļi.
1940. gada decembra sākumā notika šķelšanās starp Tamani un dažiem citiem organizācijas vadītājiem ar baltvācu izcelsmes Kalnu priekšgalā, kurš vēlējās meklēt atbalstu pie nacistiskās Vācijas. Kalns ar saviem atbalstītājiem izlēma atdalīties no Leģiona un pievienoties citai pagrīdes organizācijai — Kaujas organizācija Latvijas atbrīvošanai (KOLA), kuru vadīja Teodors Gulbis (1917—41) un Voldemārs Mellups (1917—42), taču iecerētā apvienošanās nenotika, jo čeka arestēja Kalnu.
Leģiona biedru aresti sākās 1940. gada 29. novembrī. 21. decembrī arestēja Kalnu. 1941. gada 1. janvārī brīvībā palikušie leģiona vadītāji pieņēma lēmumu uz arestu laiku pārtraukt darbību, taču jau 2. janvārī viņi nolēma turpināt darboties. 7. janvārī arestēja Tamani, bet 8. janvārī pārējos vadītājus. Aresti turpinājās līdz 1941. gada maijam, kad kopumā apcietināti 58 leģiona biedri no kuriem 43 piesprieda nāvessodu. Vēl 1945. gadā, atjaunojoties padomju okupācijas varai, apcietināja dažus brīvībā palikušos biedrus.