cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veloceļš Rīga—Jūrmala
Veloceļš Rīga—Jūrmala ir viens no pirmajiem Latvijas veloceļiem, kas savieno Vanšu tiltu Rīgas centrā ar Lielupes tiltu Jūrmalā un tālāk savienojas ar veloceļu Majori—Kauguri. To sāka būvēt 1987. gadā kā veloceļu Imanta–Jūrmala un pabeidza 2001. gadā, kad īstenoja veloceļa Vecrīga–Imanta izbūvi. Tas ir Eiropas nozīmes veloceļu tīkla maršruta EuroVelo10 posms.
Gaita
Veloceļš sākas no Vanšu tilta un ved pa maršrutu Daugavgrīvas iela – Kliņģeru iela – Kuldīgas iela – Slokas iela – Kandavas iela – Jūrmalas gatve – Imanta un tālāk ved gar Tukuma dzelzceļa malu caur Mārupes novadu līdz Priedaines stacijai.
Jāns Ambrožs
Jāns Ambrožs (cs; dzimis Lanškrounā) ir Čehijas starptautiskais meistars šahā (1980).
2004. gada UCI šosejas riteņbraukšanas Pasaules kauss
2004. gada UCI šosejas riteņbraukšanas Pasaules kauss bija sešpadsmitā un pēdējā UCI Pasaules kausa sezona. Sacensību kalendārs neatšķīrās no 2003. gada sacensībām, kas nozīmēja, ka tas nebija mainījies pēdējos septiņus gadus.
Jāns Ambrožs
Biogrāfija
Pārstāvējis Čehoslovākijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
2004. gada UCI šosejas riteņbraukšanas Pasaules kauss
Gerolsteiner komandas pārstāvis Davide Rebellins pēc pārliecinoša Ardēnu sacensību snieguma pārņēma vadību kopvērtējumā. Viņš uzvarēja gan Amstel Gold Race, gan Ljēža—Bastoņa—Ljēža. Tomēr Paolo Betīni stabilais sniegums sezonas garumā ļāva Quick Step-Davitamon sportistam apsteigt Rebellinu un iegūt trešo Pasaules kausa titulu pēc kārtas, uzstādot šīs sacensības rekordu. Tam par pamatu bija Betīni lieliskā forma augustā, kas viņš ieņēma trīs otrās vietas, kuras deva 210 punktus, kamēr Rebellins uzkrāja tikai 112, tobrīd ierindojot Betīnī otrajā vietā tikai 6 punktus aiz līdera Rebellina. Augusta nedēļas nogalē, kad nenotika Pasaules kausa sacensības, Betīni ieguva zelta medaļu Olimpisko spēļu šosejas grupas braucienā.
Jāns Ambrožs
Biogrāfija
1981. gadā piedalījies Rīgas starptautiskajā šaha turnīrā, kurā dalījis 15.-16. vietu.
2004. gada UCI šosejas riteņbraukšanas Pasaules kauss
Komandu sacensībās T-Mobile Team apsteidza Rabobank par vienu punktu, pārsvaru gūstot tieši pēdējās sacensībās.
Sezonas atklāšanas sacensībās Milāna—Sanremo notika kuriozs starpgadījums, kad sprinta finišā Ēriks Cābels domāja, ka jau ir nodrošinājis uzvaru un pacēla gaisā rokas, svinot uzvaru, bet tajā brīdī Oskars Freire spēja viņu apsteigt un gūt negaidītu uzvaru.
Gaiļa kalns
Gaiļa kalns ir pilskalns, kas atrodas Dienvidkurzemes novada Bunkas pagasta dienvidaustrumu daļā, apmēram kilometru uz austrumiem no valsts autoceļa P114 (Ilmāja — Priekule — Lietuvas robeža (Plūdoņi)) sabiedriskā transporta pieturas "Robežnieki".
Pilskalns atrodas lielāka paugura austrumu galā, no lielā paugura pilskalns atdalīts ar dabisku ieleju. Tam nav mākslīga apdarinājuma pēdu. Kalns nepārskatāms, aizaudzis. Otrā pasaules kara laikā postīts, izrokot tranšejas, tomēr kultūrslānis nav konstatējams. Par kalnu ir saglabājies bagāts folkloras materiāls. Ir teikas par nogrimušu pili, par caurumiem pilskalnā. Gaiļa kalnu grāmatā "Cūkgans" aprakstījis Andrejs Kurcijs.
Skotsdeila
Skotsdeila (en) ir pilsēta Arizonas štatā, ASV. 2020. gadā pilsētā dzīvoja 241 361 iedzīvotājs. Pēc iedzīvotāju skaita Skotsdeila ir piektā lielākā Arizonas pilsēta. Skotsdeila ietilpst Fīniksas aglomerācijā un tā ir viena no bagātākajām Fīniksas priekšpilsētām.
Pilsēta tika dibināta 1951. gadā. Skotsdeila ir viena no visstraujāk augošajām ASV pilsētām pēdējo desmitgažu laikā.
Dzimuši
Skotsdeilā dzimuši:
6 kadri
"6 kadri" (ru) ir Krievijas humoristisks seriāls, kura autors ir Vjačeslavs Murugovs. Seriālu laikposmā no līdz  pārraidīja televīzijas kanālā СТС. Latvijā to pārraidīja kanāli TV5, TV6 un 3 Plus. Atšķirībā no daudziem citiem Krievijas televīzijas seriāliem, šī nav kāda cita seriāla adaptācija.
Seriālam nav kopēja sižeta, tas sastāv no apmēram divu minūšu gariem skečiem. Galvenās lomas seriālā attēlo seši aktieri: Fjodors Dobronravovs, Andrejs Kajkovs, Eduards Radzjukevičs, Gaļina Daņilova, Sergejs Dorogovs un Irina Medvedeva. Tas ir saistīts ar šova nosaukumu.
Marka Pīsa pieredze
"Marka Pīsa pieredze" (en) ir 2009. gada ASV komēdija, kuras režisors un viens no scenārija autoriem ir Tods Luiso. Galvenās lomas atveido Džeisons Švarcmans, Bens Stillers, Anna Kendrika un Ebons Moss-Bahrahs. Filmas pirmizrāde notika.
Marks Pīss, kurš vidusskolā bija mūzikas zvaigzne, saprot, ka astoņus gadus pēc skolas absolvēšanas viņš joprojām dzīvo pagātnē.
Lietuva 1928. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Lietuva piedalījās  1928. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kas notika Nīderlandes galvaspilsētā Amsterdamā no 1928. gada 28. jūlija līdz 12. augustam. Šī bija otrā reize, kad Lietuva piedalījās vasaras olimpiskajās spēlēs.
Postkrosings
Postkrosings (Postcrossing) ir interneta projekts, kas ļauj tā lietotājiem saņemt un nosūtīt īstas (nevis elektroniskas) pastkartes uz dažādām pasaules vietām. Jebkurš dalībnieks, kurš nosūtījis pastkarti, saņems citu pastkarti no nejauša postkrosera kaut kur pasaulē. Postkrosinga nosaukums radies no vārdu "pastkarte" (postcard) un "šķērsot" (crossing) savienojuma. Reģistrējoties Postcrossing mājas lapā, jaunais lietotājs saņem kāda nepazīstama projekta dalībnieka adresi, uz kuru nosūta pirmo pastkarti. Kad tā nosūtīta, jaunā lietotāja adrese nonāk datu bāzē un viņš var sākt gaidīt savu pirmo pastkarti. Pēc tās saņemšanas sūtījums jāreģistrē Postcrossing mājas lapā. Sākotnēji lietotājs var nosūtīt līdz 5 pastkartēm vienlaicīgi, bet sūtot vairāk, ar laiku šis skaitlis palielinās.
Lietuva 1928. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Lietuvu 1928. gada vasaras olimpiskajās spēlēs pārstāvēja 12 sportisti (11 vīrieši un 1 sieviete), 4 olimpiskajos sporta veidos: boksā (2 sportisti), riteņbraukšanā (4 sportisti), svarcelšanā (1 sportists) un vieglatlētikā (5 sportisti).
Postkrosings
Līdz 2013. gada novembrim Postkrosinga kustībā iesaistījušies aptuveni 457 tūkstoši dalībnieku visā pasaulē. Kopumā saņemts vairāk kā 20 miljoni pastkaršu, un šis skaitlis nemitīgi pieaug. Vidēji viena pastkarte ceļo 22 dienas. Kopumā pastkartes projekta ietvaros ceļojušas vairāk kā 106 miljardus kilometru, kas ir aptuveni 354 reizes līdz Saulei un atpakaļ.
Lietuva 1928. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
1928. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Lietuva nespēja izcīnīt medaļas. Visaugstākais sasniegums no Lietuvas sportistiem šajās olimpiskajās spēlēs bija bokserim Jozam Vinča, kurš izcīnīja dalīto 5./8. vietu.
Postkrosings
Visvairāk postkroseru (sākot no lielākā skaita) ir Krievijā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Ķīnā, Taivānā un Nīderlandē. Savukārt 2013. gada novembrī mēneša ietvaros visvairāk jaunu lietotāju bijis Krievijā, Taivānā, Ķīnā, Ukrainā un Polijā. Arī Latvijas iedzīvotāji aktīvi iesaistās Postcrossing projektā. Latvijā ir aptuveni 2,5 tūkstoši postkroseru, kuri ir nosūtījuši ap 111 tūkstošiem pastkaršu, tādējādi Latvija ierindojas 30. vietā pēc nosūtīto pastkaršu skaita. Kopš 2011. gada maija pēc nosūtīto pastkaršu skaitā pakāpusies par 4 vietām Postcrossing reitingā.
Lietuva 1928. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Nākamā reize, kad Lietuva kā neatkarīga valsts piedalījās vasaras olimpiskajās spēlēs bija tikai 1992. gadā Barselonā, pēc Padomju Savienības sabrukuma.
Postkrosings
Kā darbojas Postkrosings
Projekta galvenā ideja ir - jebkurš, nosūtot vismaz vienu pastkarti, saņems atpakaļ vismaz vienu pastkarti no postkrosera kaut kur pasaulē.
Maltas medus bite
Maltas medus bite (la) ir rietumu medus bišu pasuga, kas naturalizējusies un pielāgojusies Maltas salu videi. Bite, iespējams, veicināja salu nosaukuma rašanos, jo senie grieķi sauca salu Μελίτη (Melitē), kas nozīmē ‘medussalds’.
Postkrosings
Kā darbojas Postkrosings
Vispirms nepieciešams reģistrēties Postcrossing mājas lapā un pieprasīt līdz piecām adresēm, uz kurām sūtīt pastkartes. Jaunā postkrosera profilā parādīsies un uz e-pastu tiks nosūtītas adreses un īpašs identifikācijas kods katrai pastkartei, kas jāuzraksta uz sūtījuma, lai to saņemšanas brīdī varētu reģistrēt sistēmā. Kad jaunā postkrosera sūtītā pastkarte saņemta, saņēmējs reģistrē pastkartes ID numuru. Šis ir brīdis, kad jaunais postkroseris nonāk sistēmā, lai pats varētu saņemt pastkarti no nākamā cilvēka, kurš pieprasīs adresi pastkartes sūtīšanai.
Sākotnēji iespējams nosūtīt līdz 5 pastkartēm vienlaicīgi. Katru reizi, kad kāda no nosūtītajām pastkartēm tiek reģistrēta kā saņemta, postkroseris var pieprasīt adresi jaunam sūtījumam. Sūtot vairāk pastkaršu, palielinās skaits, cik adreses iespējams saņemt sūtīšanai vienlaicīgi.
Maltas medus bite
Izcelsme
Maltas medus bite attīstījās kā atsevišķa pasuga, kad Maltas salas atdalījās no kontinentālās Eiropas.
Postkrosings
Kā darbojas Postkrosings
Ņemot vērā, ka pastkartēm bieži jāceļo lieli attālumi, tām jābūt no kvalitatīva, bieza materiāla, lai tas sūtīšanas laikā nesabojātos. Tāpat postkroseriem jāņem vērā, ka dažās valstīs sūtījumi pienāk lēnāk un ka pasts reizēm mēdz pazust, sūtīšanas laikā zaudēt kvalitāti vai aizkavēties. Gadījumā, ja pastkarte nav reģistrēta kā saņemta 60 dienas pēc nosūtīšanas, sistēma to piefiksē kā iztecējušu un dod iespēju saņemt jaunu adresi un ID numuru, uz kuru sūtīt pastkarti tās vietā. Tomēr lielākā daļa pastkaršu pie saņēmēja nonāk pirms 60 dienu termiņa.
Maltas medus bite
Izcelsme
Pasugu vispirms aprakstīja V.S. Šepards 1997. gadā, tā tika uzskatīta par starpsugu starp Vidusjūras rietumu un tropu Āfrikas pasugām. Pasugai ir Āfrikas izcelsme.
Postkrosings
Vēsture
Projekta ideju radīja Paulo Magaless (Paulo Magalhães), kas Postcrossing mājas lapu radīja 2005. gada 14. jūlijā. Galvenais iedvesmas avots projekta radīšanā bija simpātijas pret īsta pasta, sevišķi pastkaršu, saņemšanu. Projekta sākotnējais mērķis bija "caur pastkaršu sūtīšanas pieredzi vienot cilvēkus visā pasaulē neatkarīgi no viņu atrašanās vietas, vecuma, dzimuma, rases vai uzskatiem", un drīz vien mājas lapa kļuva populāra visā pasaulē. Lai arī sākumā Postkrosings radās kā studenta Paulo Magalesa hobijs no veca datora, kas atradās vīrieša drēbju skapī, tā guva necerētus panākumus un sāka stabilu izaugsmi. 2008. gada februārī tika izstrādāta mājas lapas otrā versija ar jaunu dizainu, funkcijām un iespējām. Paralēli pastkaršu sūtīšanai sāka notikt arī postkroseru tikšanās, dalība ziedojumu vākšanas projektos, izstādēs un citi pasākumi.
Maltas medus bite
Izcelsme
Sākotnēji Apis mellifera ruttneri tika klasificēta evolūcijas atzarā M. Mūsdienu klasifikācija, kas pilnveidota, izmantojot molekulāros ģenētiskos marķierus, šo sugu klasificē kā C.
Postkrosings
Vēsture
Šobrīd Postcrossing mājas lapu uztur tās dibinātājs Paulo un brīvprātīgo darbinieku grupa, un finansējumu projekts iegūst no dalībnieku ziedojumiem.
Maltas medus bite
Raksturs un izturēšanās
Bite ir samērā melnā krāsā. Tā labi pielāgojas augstām temperatūrām, sausām vasarām un vēsām ziemām. Bites labi iztīra stropu. Maltas medus bites mēdz spietot vai nomainīt bišu māti, kad ir pietiekami daudz pārtikas krājumu (parasti spietošana notiek pavasarī, bišu mātes nomaiņa rudenī). Bites aktīvi aizstāvas pret lapsenēm, pelēm un vabolēm, pasuga var būt ļoti agresīva pret biškopjiem un citiem cilvēkiem. Kolonijām ir arī zināma pretestība varrām (Varroa destructor).
Pasugas vēsture
Tiek uzskatīts, ka šī pasuga ir atgriezusies pēc tam, kad 1992. gadā Maltā ieviesās Varroa destructor ērce. Tajā laikā tika ievestas bišu saimes no ārzemēm, lai kompensētu vietējo koloniju zaudēšanu. 1997. gadā to identificēja kā pasugu.
Augškaļne
Augškaļne var būt:
Cietā virza
Cietā virza (la) ir augu suga virzu ģintī. Tā ir plaši sastopama Eirāzijā, tostarp bieži visā Latvijas teritorijā, kur dažāda lieluma grupas aug lapkoku un jauktos mežos un krūmājos.
Apraksts
Cietā virza ir daudzgadīgs, 10—35 cm garš lakstaugs ar garu un ložņājošu sakneni, no kā bagātīgi atiet īsi, lapaini neauglīgie un — garāki — auglīgie (ziedošie) dzinumi. Stublājs ir stāvs vai pacils, nereti zaro, trausls un četršķautņains. Stublāja šķautnes ir īsi skarbmatainas. Lapas uz stublāja ir novietotas pretējas, tās ir sēdošas, stīvas un šauri lancetiskas. Lapas plātnes mala gluda ir skarbmataina, tai ir gari smails gals. Ziedi ir lieli, stublāja un zaru galā. Vainaglapas baltas, piecas, brīvaslīdz pusei šķeltas, uz tām redzams dzīslojums. Arī kauslapas piecas, brīvas, smailas, apmēram divreiz īsākas nekā vainaglapas. Auglis ir olveida pogaļa, kas mazliet īsāka nekā kauslapas vai kauslapu garumā, un gatava atveras līdz pamatam pa 6 vārsnēm. Zied maijā un jūnijā.
Mozrova
Mozrova (hy) ir ciems Armēnijas Vajocdzoras marzē. Atrodas reģiona dienvidrietumu daļā netālu no Azerbaidžānas robežas. Attālums līdz reģiona galvaspilsētai Jehegnadzorai ir 8 kilometri.
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem Mozrovā bija 88 iedzīvotāji, pārsvarā etniskie armēņi.
Šveices Federālais tehnoloģiju institūts Cīrihē
Vēsture
1854. gadā Šveices federālā valdība nolēma dibināt Federālo Politehnisko skolu (Eidgenössische polytechnische Schule) Cīrihē, lai apmācītu inženierus un zinātniekus, kā arī lai šis būtu kā zinātnes un tehnoloģiju nacionālais izcilības centrs. 1908. gadā Šveices Federālais politehnikums ieguva tiesības piešķirt zinātņu doktora grādu, bet 1911. gadā to pārdēvēja par Federālo tehnisko augstskolu (ETH).
Augstkalne (Ūdrīšu pagasts)
Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados Škagališku sādžas vietā kā ciema padomes un padomju saimniecības «Krāslava» centrs. Augstkalnē atrodas pagasta pārvalde, bibliotēka, kultūras nams.
Sinestēzija
Sinestēzija ir neiroloģisks fenomens, kad divas vai vairākas cilvēka maņas pārklājas, radot savādāku priekšstatu par apkārtni. Viens no biežāk sastopamiem sinestēzijas veidiem ir saistīts ar vārdu, ciparu un burtu attēlošanos dažādās krāsās. Šis fenomens piemīt tikai 4% cilvēku visā pasaulē.
Norvēģijas kauss futbolā
Norvēģijas kauss futbolā ir Norvēģijas Futbola asociācijas rīkots izslēgšanas spēļu turnīrs, kurā komandas no Norvēģijas cīnās par Norvēģijas kausu. Tas tika pirmo reizi izspēlēts 1902. gadā, kas to padara par vecāko futbola turnīru valstī. Turnīru bieži dēvē vienkārši par Cupen ("Kauss") vai NM, kas ir saīsinājums no Norgesmesterskap ("Norvēģijas čempionāts"). Atšķirībā no citām valstīm, Norvēģijā tieši kausa ieguvējs, nevis līgas (Eliteserien) uzvarētājs, tiek pasludināts par nacionālo čempionu.
Misūri (upe)
Misūri ir upe Amerikas Savienotajās Valstīs, kas sākas Klinšu kalnos, kur kopā satek trīs upes (Džefersona, Galatina un Medisona). Tā ietek Misisipi upē. Traucoties pa klintīm, tā rauj sev līdzi daudz smilšu un dubļu, tāpēc tiek dēvēta par "duļķaino upi".
Kailā balodene
Kailā balodene (la) ir amarantu dzimtas suga, kura ir sastopama jūru un okeānu piekrastē Eiropā un Ziemeļamerikā. Latvijā reti sastopama jūras piekrastē. Suga ir ierakstīta Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.
Atsevišķi eksemplāri un nelielas grupas aug liedagā un kāpās.
Melitas iela
Melitas iela ir iela Jūrmalā, Asaru apkaimē. Melitas iela sākas krustojumā ar Zemgales ielu un beidzas krustojumā ar Dāvja ielu. Kopējais ielas garums ir 350 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Melitas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Melitas iela ir savienota ar šādām ielām:
Zviedru kapi (pilskalns)
Zviedru kapi jeb Šalku Zviedru kapi ir pilskalns, kas atrodas Dienvidkurzemes novada Bunkas pagasta rietumu daļā, uz dienvidrietumiem no Tadaiķiem.
Pilskalnu 1978. gadā atklāja Andrejs Vasks. Senvieta ir netipiska senajiem Kurzemes nocietinājumiem. Tas ierīkots Vārtājas senlejas labā krasta paugurā, kas no ziemeļiem un austrumiem dabiski nocietināts ar gravām, bet no rietumu un dienvidu puses nocietināts ar 1,5 metrus augstu un 3—5 metrus platu lokveida valni. Plakums ir neregulārs, 50 x 60 metrus liels. Kultūrslānis ir līdz 50 cm biezs, tomēr tas postīts ar viduslaikos ierīkoto kapsētu, kas devusi kalna mūsdienu nosaukumu.
Saules vainags
Saules vainags ir virs hromosfēras esošais Saules atmosfēras ārējais slānis, kur temperatūra pieaug 100 reizes. Saules vainaga augšējā robeža nav precīzi nosakāma, jo tā blīvums samazinās pakāpeniski, līdz viela izkliedējas kosmosā (t.s. Saules vējš). Zeme līdz ar citām planētām atrodas vainaga iekšpusē. Saules lielā spožuma dēļ Saules vainags parasti nav novērojams. Tikai pilna Saules aptumsuma laikā tas ir novērojams kā pērļaini sudrabota blāzma. Tur, kur vainags saskaras ar hromosfēru, tas ir samēra spožs, bet tālāk vainaga intensitāte zūd. Vainaga optiskais izstarojums ir izsekojams 10—20 Saules rādiusu t.i. desmitiem miljonu kilometru attālumā un saplūst ar zodiakālās gaismas efektu. Vēl Saules vainagā ir saskatāmi atsevišķi stari, loki, vēdekļi u.c. veidojumi. Tāpat, Saules vainagā novērojamas protuberances — milzīgi salīdzinoši aukstas plazmas veidojumi, kuru lielums mērāms daudzos tūkstošos kilometru. To augstums var sasniegt 30 000 kilometru, bet garums pat vairākus simtus tūkstošu. Lielākā novērotā protuberance (1997. gadā) bija 350 000 kilometru gara.
Vainaga temperatūra ir ap 1 000 000°K. Turklāt, no hromosfēras tā pieaug līdz 2 000 000°K apmēram 70 000 km attālumā no Saules redzamās virsmas, bet pēc tam sāk samazināties un pie Zemes orbītas jau sasniedz 100 000°K.
Lai Saules vainagu varētu novērot bez aptumsumu palīdzības, tiek lietots bezaptumsuma koronogrāfs. Vainaga izstarojums pamatā notiek ultravioletā un rentgenstarojuma diapazonā, kas netiek cauri Zemes atmosfērai, tāpēc liela vērība tiek pievērsta saules vainaga pētīšanai ar kosmisko aparātu palīdzību.
Rūdolfs II Hābsburgs
Rūdolfs II (de; dzimis, miris ) bija Hābsburgu dinastijas Svētās Romas impērijas imperators no 1576. gada līdz savai nāvei, kā arī Bohēmijas karalistes, Ungārijas karalistes, Horvātijas karalistes karalis un Austrijas erchercogistes lielhercogs.
Rūdolfs II Hābsburgs bija imperatora Maksimiliāna II vecākais dēls. Valdīšanas laiks raksturojams ļoti pretrunīgi. Rūdolfs II atzīstams par neefektīvu un nekonsekventu valdnieku, kura politika noveda pie Trīsdesmitgadu kara izcelšanās Eiropā. Valdīšanas beigu periodā varu pamazām pārņēma jaunākais brālis Matiass.
Lielāko laiku pavadījis iemīļotajā Prāgā, Rūdolfs II savā galmā pulcēja daudzus tālaika vadošos astrologus un okultistus (Tiho Brahi un Johannesu Kepleru), kuru darbības rezultātā tika likti pamati zinātniskās revolūcijas attīstībai. Savācis mākslas kolekciju (Dīrera, Brēgela), kā arī pats atbalstīja mākslas darbu tapšanu, pasūtot darbus Sprangleram, fon Āhenam, Džambolonjam, Arčimboldo, de Vrīsam.
Rūdolfs II gandrīz visu laiku pēc 1600. gada pavadīja savā pilī, neiesaistoties ikdienas valsts pārvaldē. Impērijas reihstāgu viņš pēdējo reizi apmeklēja 1594. gadā. Spēcīgas centrālās varas trūkums saasināja reliģiskās, ekonomiskās un politiskās problēmas impērijā. Hābsburgu zemes tradicionāli bija sadalītas vairāku ģimenes locekļu pārvaldībā. Tirole, Forarlberga un Švābija atradās erchercoga Maksimiliāna rokās. Viņa brālēns, erchercogs Ferdinands valdīja Štīrijā, Karintijā un Karniolā. Rūdolfu II, kurš dzīvoja Prāgā, Vīnē pārstāvēja erchercogs Matiass. Hābsburgu dinastijas dažādo pārstāvju starpā notika cīņa par troņa mantošanu, jo imperatoram un viņa brāļiem nebija bērnu.
Rūdolfs II izrādīja neapmierinātību ar Matiasa darbību. Lai saglabātu mieru, Hābsburgu brāļi izlēma uzticēt varu Austrijas un Bohēmijas zemēs Matiasam, Rūdolfam II atstājot ceremoniālo imperatora titulu. 1611. gada maijā Matiasu kronēja par Bohēmijas karali, bet reālā vara Hābsburgu Austrijā, Ungārijā un Bohēmijā nonāca augstākās aristokrātijas rokās. 1612. gada janvārī Rūdolfs II mira, un par viņa pēcteci ievēlēja Matiasu, kurš valdīja līdz 1619. gadam.
Kurzemes hercogu kapenes
Kurzemes hercogu kapenes ir Rundāles pils muzeja ekspozīcija, kas atrodas Jelgavas pilī, Lielajā ielā 2, Jelgavā. Ekspozīcijā apskatāms 21 metāla sarkofāgs un 9 koka zārki, kuros no 1569. līdz 1791. gadam apbedīti 24 Ketleru un 6 Bīronu dzimtas pārstāvji.
Vēsture
1737. gadā ar jaunievēlētā hercoga Ernesta Johana Bīrona pavēli uzspridzināja Jelgavas viduslaiku ordeņa pili un sāka celt mūsdienās redzamo Jelgavas pili. Līdz 1740.gadam apbedījumus novietoja šķūnī, vēlāk pils cokolstāvā iekārtoja divas atsevišķas telpas hercogu kapeņu vajadzībām un uz tām pārvietoja mirušo valdnieku sarkofāgus no iepriekšējās, 1583. gadā celtās un 1738. gadā nojauktās baznīciņas pagraba velves. Pēc hercoga Ernesta Johana Bīrona nāves 1772. gada 28. decembrī viņu apglabāja hercogu kapenēs.
1820. gadā Dienvidaustrumu skvēra cokolstāvā ierīkoja pils mauzoleju (de). Vēstures gaitā kapenes vairākas reizes tika izlaupītas. 1705. gadā sarkofāgus izlaupīja zviedru kareivji, bet 1919. gadā kapenes izdemolēja gan boļševiki, gan Rietumkrievijas Brīvprātīgo armija. Latvijas brīvvalsts laikā tika veikta sarkofāgu restaurēšana, kapeņu remonts un paplašināšana, un 1935. gadā tās atvēra apskatei. Pēc Otrā pasaules kara kapenes ilgstoši postīja un apgānīja.
Trīs reizes (1973., 1976. un 1991. gadā) sarkofāgi tikuši detalizēti aprakstīti un mērīti. 1987. gadā kapenes nonāca Rundāles pils muzeja īpašumā, 1990. gadā tika restaurēts Ernesta Johana Bīrona un Benignas Gotlības fon Bīronas sarkofāgs. 1992. gadā ekspozīcija tika atvērta apmeklētājiem. 21. gadsimta sākumā tikuši restaurēti vēl vairāki sarkofāgi.
Mediju ētika
Mediju ētika jeb plašsaziņas ētika ir kvalitatīvās žurnālistikas teorija ar aicinājumu domāt par dziļāku kopsakaru notikumu skaidrojumā, par intelektuālismu, par pilsoniskumu, cilvēcību un citām sensitīvām lietām kopā ar vēlmi pilnveidot sevi. Tā atklājas dažādos žurnālistikas darbības virzienos. Ētika attiecināma gan uz darbības procesu, gan rezultātu: dienas kārtību, vēstījuma tekstu, valodu, kurā notikumam piešķirta nozīme, kā arī uz dažādiem žanriem — interviju vai diskusiju vadīšanu, attiecībām ar kolēģiem, ar ziņu avotiem un auditoriju. Mediju ētikas uzdevums ir noskaidrot kā caur profesionālu darbību pielāgoties auditorijas prasībām vienlaikus iekļautos lokālās un globālās sabiedrības pilnvērtīgā attīstībā, ņemot vērā, ka žurnālisti piedalās sociālās un privātās dzīves veidošanā.
Mediju ētikas pirmsākumi
Mediju ētikas pirmsākumi meklējami ētikas pirmsākumos pirms 2 500 gadiem, un tās aizsācējs ir grieķu filozofs Sokrats. Viņa eksistenciālo jautājumu centrā ir tikumība un morāle, kā arī cilvēks kā morāla būtne. Viņš uzdeva jautājumu — “Ko nozīmē būt morālam?” Sokrats ticēja, ka šis jautājums novedīs pie patiesības. Sokrats aiz sevis neatstāja filozofiskus rakstus, jo viņa filozofijas pamatā bija dialogs. Informācija par Sokratu līdz mūsdienām ir saglabājusies no vēlākiem filozofijas autoriem — Platona un Aristoteļa. Šie trīs vīri, Sokrats, Platons un Aristotelis, ir atslēga, lai saprastu ētiku Rietumu kultūrā.
Mediju ētikas morālās dispozīcijas
Žurnālista pienākums ir apgaismot sabiedrību, vadoties pēc taisnības un demokrātijas principiem. Žurnālists pārstāv sabiedrības intereses un kalpo tām, meklējot un nodrošinot taisnīgu un visaptverošu informāciju par svarīgākajiem notikumiem un jautājumiem sabiedrībā. Izveidojot ētikas kodeksu, žurnālisti atzīst sabiedrības principus un, vadoties pēc izstrādātajām vadlīnijām, pielieto tos praksē.
Ētikas kodekss
Mediju ētikas kodeksi ir normu sistēma, kas sniedz padomu, kā labāk un saprātīgāk rīkoties vienlaikus norāda uz profesionāli nozīmīgiem principiem, normām un vērtībām. Laikrakstu redakciju, TV, radio vai tiešsaistes žurnālistikas kompetencē ir darboties pēc pašu izstrādātām vai esošām vadlīnijām — ētikas kodeksiem. Ētikas kodeksu saturs pārsvarā ir viens un tas pats, tas atšķiras tikai ar dizainu un konkrētās institūcijas prioritātēm. Mediju ētikas kodekss uzsver mediju lomu demokrātiskā valsts sistēmā, kurā ir vārda brīvība, kas ir neaizskarama. Kodekss sludina žurnālistu un mediju patiesumu, godprātību informācijas ieguvē un vēstīšanā, kā arī akcentē diskriminācijas nepieļaušanu attiecībā uz etnisko piederību, reliģiju, dzimumu, profesiju un citām atšķirībām. Viens no nozīmīgākajiem ētikas kodeksa principiem ir privātuma aizsardzība, izvairīšanās no interešu konfliktiem un cieņa pret ziņu avotiem un atsaucēm.
Mūsdienu Rietumu mediju ētikas kodeksi ir adoptēti no Profesionālās žurnālistikas asociācijas Society of Professional Journalists (1996) ētikas kodeksa. Sākotnēji mediju ētikas pamatprincipi, no kuriem tika atvasināti mūsdienu ētikas kodeksi, sastāvēja galvenokārt no 4 pamat principiem:
Vecvācu skola
Vecvācu skola (de) ir novirziens šaha kompozīcijā, kuras šaha uzdevumi raksturojas, pirmkārt, ar risinājuma grūtumu, kombinācijas sarežģītību un skaistumu, ekonomisku uzbūvi.
Vēsture
Vecvācu skolas mākslinieciskos principus 19. gadsimta otrajā pusē izveidoja vairāku nāciju šaha problēmisti. Tomēr visi teorētiķi pieturās pie šī ierastā nosaukuma, ar to pasvītrojot vecākā vācu šaha žurnāla Deutsche Schachzeitung lielo ieguldījumu šīs šaha kompozīcijas skolas izveidošanā un attīstībā. Pusgadsimta garumā žurnāla kompozīcijas nodaļa bija šīs skolas galvenā propagandas un popularizācijas tribīne.
Par skolas pamatlicēju uzskata austriešu problēmistu Konrādu Baieru. 19. gadsimta 70.—80. gados to tālāk attīstīja vācu problēmisti Johanness Kocs, Kārlis Kokelkorns, Filips fon Klets, bet 1884. gadā izdotajā grāmatā "Das Schachproblem und dessen kunstgerechte Darstelllung" (Šaha uzdevums un tā mākslinieciskais attēlojums) galīgi formulēja austriešu problēmists Johans Bergers.
19.gadsimta beigās Vācijā tika organizēta starptautisku konkursu virkne. Pēc vācu problēmista A. Baiersdorfera iniciatīvas, tajos obligāti bija jāizsludina tēma: trīsvilči ar pareiziem matiem. Aktīvi šādu trīsvilču sastādīšanā iesaistījās Vīnes problēmisti: K. Erlins, M. Feigls, O. Nemo, S. Golds un citi. Šo problēmistu aktīva aizraušanās ar pareiziem matiem radīja jaunu stilu, kas vecvācu skolu tuvināja čehu skolai. Dažviet šis novirziens tiek dēvēts par Vīnes skolu. Šim stilam pieslējās arī virkne citu valstu problēmistu, piemēram, E. Pradiņa (Francija), J. Jespersens (Dānija) un V. Marins (Spānija).
20. gadsimta sākumā vecvācu skolas radošā aktivitāte apsīka. Mainījās Koca un Kokelhorna uzskati, viņi sāka atbalstīt jaunu virzienu, kas ieguva "jaunvācu skola" nosaukumu.
Vecvācu skolas principi
Vecvācu skolas uzdevuma fināls vienmēr ir negaidīta, skaista kombinācija. Tās apveids rūpīgi nomaskēts un kļūst manāms tikai pēc obligātas priekšspēles, kuras sākums bieži vien ir acīmredzams, bet tālākā spēle kļūst arvien sarežģītāka, pie tam ar upuru un kluso gājienu pielietojumu. Tās dod melnajiem iespēju aktīvi aizsargāties. Spraigā spēle noved pie idejas kulminācijas — spoža, skaista fināla. Fināla pozīcijā uz galdiņa paliek tikai tās figūrās, kas tieši iesaistītas mata pozīcijas veidošanā.
Uzdevumu piemēri
Uzdevuma № 1 risinājums.
Aplūkojot uzdevuma sākuma pozīciju, ir grūti iedomāties, ka finālā melno karalis tiks matots no lauciņa "a1".
Uzdevuma № 2 risinājums. Abos variantos baltie izsauc un pēc tam, mata tīkla radīšanai, izmanto no melnā karaļa attālinātu lauciņu bloķēšanu.
Uzdevuma № 3 risinājums.
Uzdevuma № 4 risinājums. 1. Df4 draud 2. Dxh6+ Kxd5 3. Lc6+ Kxe5 4. Df6# 3. ... Kd4 4. Df4# 2. ...  f6   3. Zf4+ Ke7 4. Dg7# 1. ... Kxd5 2. Zxf7 (draud 3. De5#) 2. ... Ld4 3. De4+! fxe4 4. Zf4# (pareizs mats) 3. ...  Kxe4 4. Lc6# (pareizs mats)
Marats Kaļimuļins
Marats Kaļimuļins (ru, tt; dzimis Toljati, miris  Jaroslavļā) bija tatāru izcelsmes Krievijas hokejists, spēlēja aizsarga pozīcijā.
Spēlētāja karjera
Spēlētāja karjeru uzsāka 2005. gadā Toljati "Lada" sastāvā, kas tolaik spēlēja Krievijas Superlīgā. 2006. gadā "Ladas" sastāvā ieguva Kontinentālo kausu, finālā apspēlējot HK Rīga 2000. 2008. gadā ieguva bronzas medaļu Pasaules čempionātā hokejā junioriem. 2010. gadā parakstīja līgumu ar Jaroslavļas "Lokomotiv".
2011. gada 7. septembrī spēlētājs gāja bojā Jaroslavļas aviokatastrofā.
Coca-Cola HBC
Coca-Cola HBC AG ir Šveicē reģistrēts uzņēmums, kas nodarbojas ar bezalkoholisko dzērienu uzpildīšanu pudelēs un izplatīšanu. Dibināts 1913. gadā. Galvenais birojs atrodas Cūgā.
Uzņēmuma akcijas tiek kotētas biržā London Stock Exchange (kods CCH) un Atēnu biržā (kods EEE).
Coca-Cola HBC lielākie akcionāri ir Luksemburgas uzņēmums Kar-Tess Holding (23,2 %), ASV The Coca-Cola Company (23,1 %).
Vēsture
1969. gadā Grieķijā dibināts uzņēmums Hellenic Bottling Company S.A. Tam The Coca-Cola Company izsniedza tiesības pudelēs pildīt Coca-Cola dzērienus.
1981. gadā Luksemburga privātā kalptāla uzņēmums Kar-Tess Holding S.A. iegādājās 99,9 % Hellenic Bottling Company kapitāldaļu. 1991. gadā uzņēmuma akcijas sāktas kotēt Atēnu biržā.
2000. gada augustā Hellenic Bottling Company S.A. iegādājās uzņēmumu Coca-Cola Beverages Ltd, kurš 1998. gadā bija atdalījies no Austrālijas Coca-Cola Amatil Limited kā Eiropas operācijas. Tika izveidots uzņēmums Coca-Cola Hellenic Bottling Company S.A.
2012. gada oktobrī uzņēmums paziņoja, ka galveno biroju pārcels no krīzes skartās Grieķijas uz Šveici.
2013. gada aprīlī Šveicē reģistrētais uzņēmums Coca-Cola HBC AG kļuva par Coca-Cola Hellenic Bottling Company S.A. pārvaldītājsabiedrību ar 96,85 % kapitāldaļu. 29. aprīlī Coca-Cola HBC AG akcijas sāka kotēt biržas London Stock Exchange galvenajā tirgū. Jūnijā Coca-Cola HBC AG kļuva par Coca-Cola Hellenic Bottling Company S.A. 100 % īpašnieku. 2014. gadā Coca-Cola HBC pārtrauca kotēt akcijas Ņujorkas fondu biržā.
Lielais susuris
Izplatība
Lielais susuris ir izplatīts daudzviet Eiropā. Areāls rietumos plešas no Spānijas un Portugāles ziemeļiem (Pirenejiem) pāri Eiropai, caur Turcijas ziemeļiem līdz Volgai (tās vidustecei un lejtecei), Kaukāzam, Irānai un Turkmenistānai austrumos. Ietver arī Vidusjūras salas, sastopams Sardīnijā, Korsikā, Sicīlijā, Krētā un Korfu.
Areāla ziemeļu robeža iet caur Francijas ziemeļiem, Beļģiju, Vāciju un Dānijas dienvidiem, gar Baltijas jūru caur Poliju, Lietuvu, Latviju līdz Igaunijas dienvidiem. Sastopams no jūras līmeņa līdz 2000 m virs jūras līmeņa.
Areāla lielākajā daļā izplatīts nevienmērīgi un ir reti sastopams, lai gan populācija saglabājusies stabila areāla dienviddaļā. Slovēnijā, Horvātijā un Itālijā joprojām dzīva lielo susuru medību tradīcija.
Lielais susuris ticis nejauši introducēts Lielbritānijā. 1902. gadā vairāki īpatņi Tringā izbēga no Laionela Voltera Rotšilda privātās kolekcijas. Rezultātā Anglijā mūsdienās nostiprinājusies ap 10 000 lielo susuru populācija, kas sastopama apmēram 520 km² lielā teritorijā: Bīkonsfīldas, Eilsberijas un Lūtonas apkārtnē. Lielbritānijā likums nosaka to aizsardzību, un susuru medības vai iznīcināšana atļauta tikai ar licenci.
Latvijā
Caur Latviju iet lielā susura pamatareāla ziemeļu robeža, tāpēc pie mums ļoti reti sastopams un sporādiski izplatīts. Visbiežāk konstatēts Vidzemē.
Latvijā tā ir aizsargājama suga, ierakstīta ne tikai Latvijas, bet arī Polijas un Baltijas reģiona Sarkanajā grāmatā, kā arī Eiropas Kopienas Apdraudēto sugu sarakstā.
Izskats un īpašības
Lielais susuris ir mazs vai vidēji liels vāverveidīgais grauzējs ar īsām kājām un kuplu asti. Tomēr tas ir lielākais susuris visā susuru dzimtā (apmēram žurkas lielumā). Tas ir slaids, bet spēcīgi veidots, nedaudz līdzīgs vāverei. Ķermeņa garums (bez astes) 13—20 cm, astes garums 10—18 cm, svars 70—180 g. Pirms guļas rudenī svars var sasniegt 280 g. Savukārt pavasarī susuris no migas iznāk, zaudējis 30–40% no sākotnējā ķermeņa svara. Starp dzimumiem ārēju atšķirību nav.
Galva tam ir iegarena, uz purna gari vibrisi jeb taustes mati ar nedaudz noliektiem galiem, apmēram 6 cm gari. Ausis lielajam susurim ir noapaļotas, vidēji lielas (1,6—3,2 cm garas), tās klāj biezs matojums. Ausis ir ļoti kustīgas (katra no ausīm spēj kustēties autonomi). Acis lielas, melnas, gandrīz pilnīgi apaļas. Pakaļkājas nedaudz garākas par priekškājām. Pakaļkāju pēdām ir 5 pirksti, bet priekškājām 4 pirksti. Tie ir gari, lokani ar līkiem un asiem nagiem. Susura pēdas raupjas, pielāgotas kāpelēšanai un lēkāšanai no koka uz koku. Lielo susuru mātītēm ir 10—12 zīdekļi.
Līdzīgas sugas
Lielo susuri no pārējām susuru sugām var atšķirt ar lielāku augumu, sudrabpelēku kažoka krāsu, galvas ornamentāciju un ļoti kuplu asti. Ar kuplo asti šo sugu var atšķirt arī no citām līdzīga lieluma grauzēju sugām, piemēram, žurkas. Līdzīgajai lidvāverei pakaļkājas ir mazliet īsākas par priekškājām, un ķermeņa sānos starp priekškājām un pakaļkājām ir ādas kroka — lidošanas membrāna, bet uz priekškājām zem lidošanas membrānas piesis.
Uzvedība
Lielais susuris ir teritoriāls nometnieks, aktīvs tikai siltajā gada periodā, ziemu pavada guļot dziļi pazemē savlaicīgi sagatavotā ziemošanas migā. Pieaugušie tēviņi ir vientuļnieki, mātes ar jaunajiem dzīvniekiem dzīvo ģimenēs. Katram īpatņa teritorija ir ap 200 m diametrā, bet tēviņu teritorija ir daudz lielāka nekā mātītēm. Teritoriju iezīmē ar dziedzeru sekrētu un ir ļoti īgni, ja gadās satikt citu īpatni.
Galvenokārt apdzīvo vecus lapkoku mežus (pirmkārt, platlapju), retāk jauktu koku (egļu, platlapju) mežos, kuros aug ozoli, skābarži, liepas un kļavas. Izvēlas iecirkņus, kas bagāti ar pamežu, ar dobumainiem kokiem un ar tiem augiem, kuru augļus, ogas vai sēklas izmanto pārtikā. Apdzīvo arī vecus augļu dārzus un parkus, reizēm sastopams arī krūmājos, kā arī ieklejo cilvēku mītnēs un ēkās. Lielā susura populācija ir atkarīga no dobumainu koku daudzuma, lai būtu vietas, kur patverties, vairoties un ziemot.
Vasaras periods
Vasaras migu visbiežāk iekārto koka dobumā (mātīte to izmanto arī par midzeni mazuļiem). Veido no dažādiem augiem, piemēram, no zāles un lapām, gadās, ka migā ieklāj arī salmus vai papīrus. Lielais susuris var patverties arī spraugās starp akmeņiem, zem koku saknēm, zemes iedobumos, mulčas kaudzēs, pussatrupējušās kritalās, putnu būros, bēniņos un mākslīgajās ligzdu kastēs. Spēj iespraukties ļoti šaurās spraugās, pat tikai 2–3 cm platās.
Sliktākajā gadījumā, ja trūkst piemērotas vietas, migu iekārto atklāti koku zarotnē. Alās un atklātās vietās meistaro lodveida midzeni, 15—30 cm diametrā, savijot zariņus. Ligzdu no iekšpuses izklāj ar lapām, zāli, sūnām. Ja izdodas iemājojot dobumā, to parasti lieto visu silto sezonu, reizēm vairākas vasaras pēc kārtas. Līdzko dienasgaismas daudzums dienā samazinās, lielais susuris uzsāk gatavoties ziemas guļai, intensīvi barojoties un uzkrājot zemādas tauku rezerves. Ekskrementu kaudzītes atstāj noteiktās vietās.
Ziemošana
Rudenī lielais susuris dodas ziemas miegā, saritinājies uz sāniem vai muguras tā, ka purniņš skaras pie pēdām. Ziemošanas miga parasti atrodas kādā tukšumā zem koka saknēm. Vienā migā var ziemot arī vairāki susuri – nereti susuri dodas ziemas guļā kopā ar visu ģimeni. Ziemas guļa Latvijā ilgst apmēram 7 mēnešus – no oktobra līdz maija vidum (nelabvēlīgos apstākļos guļa var ieilgt līdz jūnija sākumam).
Pieaugušie dzīvnieki ielien ziemas migās agrāk par jaunajiem, bet pirmie mostas tēviņi. Ziemošanas laikā susura ķermeņa temperatūra pazeminās līdz 3—4 °C, un elpošana samazinās līdz 1–3 ieelpām minūtē. Ja šī miega laikā lielais susuris sajūt pieskārienu, tas pamostas, jo tā laikā saglabājas nervu sistēmas darbība.
Barība
Lielais susuris ir visēdājs, tomēr galvenokārt barojas ar augu izcelsmes barību. To iegūst kokaugu zarojumā un uz lakstaugiem, retāk uz zemes. Tās ir visdažādākās augu sēklas, sēnes, ogas un augļi. Lielais susuris spēj patērēt lielos daudzumos ābolus, bumbierus, plūmes un vīnogas. Parasti ēd tikai augļa mīkstumu un mizu neēd. Tādējādi pēc atstātām mizam var noteikt, ka ēdājs ir bijis lielais susuris. Dažviet lielo susuri uzskata par augļu un vīna ražas postītāju. Zināms gadījums, kad lielie susuri Kaukāza ziemeļos nopostījuši trešdaļu vīnogu ražas.
Pavasarī un vasaras sākumā barojas arī ar kokaugu mizu, jaunajiem dzinumiem, pumpuriem, ziediem un lapām (vislabprātāk ar apses lapām). No dzīvnieku izcelsmes barības barojas ar bezmugurkaulniekiem (piemēram, kukaiņiem dažādās attīstības stadijās, sliekām un gliemjiem). Dažreiz noķer arī sīkus putniņus. Izteikti pastiprināta uzbarošanās norit, kad nogatavojas ozolzīles un lazdu rieksti. Zīles lielā daudzumā sanes midzenī, kur mierīgos apstākļos pamazām apēd. Pastāv apšaubāms un nepierādīts uzskats, ka dažreiz veido barības krājumus, ar kuriem pusnomodā barojas ziemas guļas pārtraukumos.
Vairošanās
Lielie susuri ir poligāmi, pāris sapārojas un uzreiz izšķiras. Vairošanās periods sākas nedēļu vai divas pēc atmošanās no ziemas guļas. Iepriekšējā vasarā piedzimušie dzīvnieki kļūst dzimumaktīvi vēlāk — jūnijā. Tēviņi kāzu laikā skandina skaļas, garas, vienmērīgā toņkārtā ieturētas čīkstienu sērijas, mātītes toties spiedz asi un svilpjoši. Vairošanās sezonā starp tēviņiem iespējamas mežonīgas cīņas. Gadā katrai mātītei parasti viens, bet dienviddaļā var būt divi metieni. Tomēr gados, kad trūkst barības, lielie susuri nesapārojas vispār. Latvijā susuriem mazuļi pārsvarā dzimst jūnijā vai jūlijā.
Grūsnības periods ilgst 20—32 dienas. Metienā 2—11 mazuļi (visbiežāk 4—5 mazuļi). Tie piedzimstot ir nevarīgi, kaili, kurli un akli, sver ap 2 g. Par tiem rūpējas tikai māte. Kad mazuļi sasniedz 5 dienu vecumu, tiem atritinās ārējās auss gliemežnīca, 12 dienu vecumā atveras dzirdes kanāls, 21 dienas vecumā atveras acis, 13 dienu vecumā parādās augšzobi, 20 dienās apakšzobi.
Māte mazuļus zīda ar pienu 4—6 nedēļas (arī tad, kad tie jau sākuši ēst citu barību). Kopā ar māti parasti dzīvo līdz nākamajam pavasarim, lai gan jaunie susuri var sākt pāroties jau tajā pašā gadā pirms došanās ziemas guļā. Dzīves ilgums 5—9 gadi, lai gan savvaļā nepārsniedz 5 gadu vecumu. Nopietnākie dabiskie ienaidnieki ir pūčveidīgie putni (piemēram, meža pūces) un meža caunas.
Lielais susuris un cilvēks
Senajā Romā lielais susuris bija īpaša delikatese, kas tika pasniegta zelta traukos, pārlieta ar medu un pārkaisīta ar magoņu sēkliņām. Susurus audzēja ar riekstkokiem apstādītos voljeros, kur bija saliktas kastītes migām. Tos audzēja arī pilsētas apstākļos, izmantojot māla mucas, kuras sauca par glirārijiem. Mucā ievietots susuris tika uzbarots ar ozolzīlēm un ēdamajiem kastaņiem. Eiropā lielo susuru gaļa bija gardēžu pieprasīta ne tikai Romā. Tādēļ radies sugas angliskais nosaukums Edible Dormouse — "ēdamais susuris".
Susuru izmantošana pārtikā, kažokādiņu ieguve un susuru tauku lietošana tautas medicīnā dokumentēta jau no 13. gadsimta. Mūsdienās lielos susurus kā delikatesi arvien patērē Horvātijā un Slovēnijā, kā tautas tradīcija saglabājusies susuru ķeršana lamatās.
Kazahstānas prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Kazahstānas prezidenti kopš 1991. gada, kad tā ieguva neatkarību no PSRS.
30px Kazahstānas Republika (1991—pašlaik) 30px
{{legend| #5DADE2 | Nur-Otan | border=1px solid #AAAAAA}}
Reihstāgs (Veimāras republika)
Reihstāgs (vācu: Reichstag) bija Vācijas parlamenta apakšpalāta Veimāras republikas laikā. To veidoja 584 (pēc 1932. gada vēlēšanām) deputāti (Reichstagsabgeordneten), kurus ievēlēja uz 4 gadiem. Reihstāgu varēja atlaist Reihsprezidents, bet ne vairāk kā vienu reizi viņa pilnvaru laikā. Nebija noteikts vēlētāju aktivitātes slieksnis.
Pirmās Reihstāga vēlēšanas Veimāras laikā notika 1920. gada 6. jūnijā. Līdz 1933. gada 14. jūlijā tika izveidota vienpartiju sistēma, notika 8 vēlēšanas.
Krotes pilskalns
Krotes pilskalns ir pilskalns, kas atrodas Dienvidkurzemes novada Bunkas pagasta ziemeļu daļā, uz ziemeļrietumiem no Krotes. Pilskalnam pāri izbūvēts valsts autoceļš V1205 (Krote – Tadaiķi).
Ar Dievu, meitenes
"Ar Dievu, meitenes" ir Valta Pūces dziesma ar Pētera Brūvera vārdiem no izrādes "Šveiks", ko izpildīja grupa "Prāta Vētra".
Dziesma skanēja 1998. gadā iestudētajā Dailes teātra mūziklā "Šveiks" pēc Hašeka romāna „Krietnais kareivis Šveiks” motīviem. Tā kļuva par tolaik apmeklētāko muzikālo izrādi Latvijā. Vēlāk mūzikla dziesmas tika izdotas atsevišķā albumā.
2018. gadā "Ar Dievu, meitenes" ieguva 61. vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā.
19. galdiņš
"19. galdiņš" (en) ir 2017. gada komēdija, kuras režisors un scenārija autors ir Džefrijs Blics. Galvenās lomas atveido Kreigs Robinsons, Anna Kendrika, Džūna Skviba, Līza Kudrova, Stīvens Meršants un Tonijs Revolori. Filmas pirmizrāde notika.
Iloisa tiek atbrīvota no līgavas māsas pienākumiem pēc tam, kad viņas draugs un līgavaiņa brālis Iloisu pamet. Par spīti tam, Iloisa nolemj apmeklēt kāzas, kur viņu nosēdina pie 19. galdiņa kopā ar citām kāzās ne pārāk vēlamām personām.
Ūdenspolo 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — sieviešu turnīrs
2008. gada vasaras olimpisko spēļu sieviešu ūdenspolo turnīrā piedalījās 8 izlases, kuras tiek sadalītas divās grupās pa 4 izlasēm katrā. Katrā grupā katra komanda izspēlēja spēli ar visām pārējām komandām. Abu grupu uzvarētāji automātiski iekļuva pusfinālā, bet grupu otro un trešo vietu ieguvēji cīnījās ceturtdaļfinālos par iekļūšanu pusfinālā. Zelta medaļas izcīnija Nīderlandes komanda.
Ņujorkas publiskā bibliotēka
Ņujorkas publiskā bibliotēka (en) ir publisks bibliotēku tīkls Ņujorkā, Ņujorkas štatā, ASV. Bibliotēkai ir 87 filiāles, kas ir izvietotas Manhatanā, Bronksā un Steitenailendā. No tām 39 bibliotēkas atrodas Manhatanā, 35 Bronksā, bet 13 Steitenailendā. Bibliotēku tīklā ietilps arī četras izpētes bibliotēkas.
Ar vairāk nekā 53 miljoniem lielu kolekciju tā ir otrā lielākā publiskā bibliotēka ASV aiz Kongresa bibliotēkas un ceturtā lielākā pasaulē. Bibliotēkas kopējais budžets ir 245 miljoni ASV dolāri. Tā ir privāta, nevalstiska, neatkarīgi pārvaldīta bezpeļņas organizācija, kas tiek uzturēta gan no publiskajiem, gan privātajiem līdzekļiem.
Katru gadu visas bibliotēkas kopā apmeklē ap 18 miljoniem apmeklētāju, kas to padara par visapmeklētāko bibliotēku pasaulē. Ņujorkas publiskā bibliotēkas galvenā ēka Manhatanā ir viens no Ņujorkas simboliem, kas ir redzama daudzās filmās un seriālos.
Aploks
Aploks var būt:
Lielais Ķīļa miglājs
Lielais Ķīļa miglājs (NGC 3372) ir liels miglājs, kas atrodas Kuģa Ķīļa zvaigznājā.
Atrodas aptuveni 6500—10 000 gaismas gadu attālumā no Zemes. Tajā atrodas spožākā zvaigzne Piena Ceļa galaktikā WR 25. Viens no lielākajiem difūzajiem miglājiem mūsu debesīs. Lai arī ir četras reizes lielāks un arī daudz spožāks par Oriona miglāju, šis ir mazāk zināms, jo atrodas dienvidu pusē. 1752. gadā miglāju atklāja Nikolā Lakaijs.
Veldze
Veldze ir latviešu valodas lietvārds, ko lieto atspirdzinājuma vai slāpju remdēšanas apzīmēšanai.
Etimoloģija
Veldze ir tās pašas cilmes vārds kā valgs, senākā indoeiropiešu pirmvalodas sakne *uelg- (mitrs), no kā darbības vārds veldzēt.
In flagrante delicto
Papildus juridiskajai nozīmei šis latīņu valodas termins bieži tiek lietots sarunvalodā kā eifēmisms, lai apzīmētu personu, kas ir pieķerta seksuālu kontaktu laikā.
1459. gads
1459. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendārā sākās pirmdienā.
Sems Bērds
Sems Bērds (en, dzimis Rohemptonā) ir Lielbritānijas autosportists. Savu karjeru Bērds sāka 2005. gadā, startējot Formula BMW sērijā. 2006. gadā pārgāja uz Formula Renault klasi, kur sezonā izcīnīja četras uzvaras. Nākamos trīs gadus pavadīja dažādās Formula 3 sērijas sacīkstēs. 2010. gadā sāka startēt GP2 sacīkstēs franču ART komandas sastāvā - Moncas posmā izcīnīja savu pagaidām vienīgo uzvaru GP2 sērijā. 2011. gadā GP2 sacīkstēs pārstāvēja britu komandu iSport International. 2012. gada sezonā startēja Formula Renault 3.5 sacīkstēs. 2013. gadā atkal brauc GP2 sērijās.
Formula 1 karjera
Bērds piedalījās Jauno pilotu testā Abū Dabī Mercedes GP sastāvā. . gada sezonā bija Mercedes F1 komandas testpilots.
Līū
Līū (en) ir paisuma sala Normandijas salu grupā Apvienotās Karalistes Kroņa īpašumā Gērnsijā. Tā ir 15 hektārus liela sala Gērnsijas salu rietumu piekrastē. Savienota ar bēguma laikā pieejami pa 400 metrus garu ceļu. Vēsturiski salā vietējie iedzīvotāji ieguva jūraszāles, kuras izmantoja kā mēslojumu.
Mūsdienās sala ir Rāmsaras konvencijas aizsargāta mitraine. Uz tās atrodas 12. gadsimta klostera drupas.
Venēcijas Pēteris
Venēcijas Pēteris (hu, it; dzimis 1011. gadā, miris 1046. vai 50.-to gadu beigās) divreiz bija Ungārijas karalis - no 1038. gada līdz 1041. gadam un no 1044. gada līdz 1046. gadam. Venēcijas dodža un prinča Gēzas meitas dēls. Pētera valdīšanas pirmajā periodā ietekmi valstī palielināja ārzemju augstmaņi, kas 1041. gadā noveda pie Pētera padzīšanas. Atjaunoja varu ar imperatora Heinriha III palīdzību un atdzina sevi par Heinriha vasali. Gāzts no troņa pagānisma piekritēju sacelšanās rezultātā.
Pelēkais mušķērājs
Pelēkais mušķērājs (Muscicapa striata) ir neliela auguma mušķērāju dzimtas (Muscicapidae) dziedātājputns, kas sastopams Eiropā, Āzijā un Āfrikā. Tam ir piecas pasugas.
Izplatība
Pelēkais mušķērājs ir gājputns, ligzdo visā Eiropā, areālam austrumu virzienā plešoties pāri Urāliem un Sibīrijai līdz Baikālam un Mongolijas ziemeļu daļai. Ārpus Eiropas ligzdo arī Ziemeļāfrikas rietumos, vietām Tuvajos Austrumos, Aizkaukāzā un Vidusāzijā (Irānas ziemeļaustrumos, Turkmenistānā, Tjanšanā un Pamirā).
Ziemo Āfrikā, plašā zonā uz dienvidiem no Sahāras, praktiski līdz kontinenta dienvidu galam.
Latvijā
Pelēkais mušķērājs Latvijā ir parasts un izplatīts ligzdotājs. Līdzīgi bieži novērojams arī ceļošanas laikā. Latvijā sastopama nominālpasuga Muscicapa striata striata.
Izskats un īpašības
Pelēkais mušķērājs ir neliels dziedātājputns ar neuzkrītošu, pelēku apspalvojumu, gariem, smailiem spārniem un garu asti. Ķermeņa garums 13—15 cm, spārnu plētums 20—23 cm, svars apmēram 11—22 g.
Apspalvojums pelēkbrūns: galva, mugura un spārnu virspuses tumšākas; pazode, krūtis, vēders un zemaste gaiši pelēki, gandrīz balti ar tumšāk pelēkām svītriņām. Arī uz pieres ir tumšas, smalkas svītriņas, uzacis gaišas. Īsās kājas melnas, knābis melns, smails un pie pamatnes paplatināts. Acis tumši brūnas. Abi dzimumi izskatās vienādi. Jaunie putni atgādina pieaugušos putnus, bet tiem viscauri ir izteikts, gaišs raibumojums. Pelēkais mušķērājs ir ļoti veikls un akrobātisks lidotājs.
Uzvedība
Uzturas jebkura veida (gan lapu koku, gan skujkoku) atklātā, ne pārāk biezā mežā, mežmalās, upmalās, augļu koku dārzos, parkos, jebkuros pilsētas stādījumos ar kokiem. Priekšroku dod veciem, lieliem kokiem, no kuru zariem var tālu pārskatīt apkārtni. Sastopams līdz 3000 metriem virs jūras līmeņa. To parasti var novērot pa vienam vai pāros, kā arī ģimenes grupās. Migrācijas laikā pārvietojas lielos baros.
Barošanās
Pelēkais mušķērājs barojas ar kukaiņiem (galvenokārt ar lidojošiem kukaiņiem), zirnekļiem, māņzirnekļiem, gliemežiem un sliekām. Iecienītākais medījums ir mušas un plēvspārņi. Nelielos daudzumos barojas arī ar nelieliem augļiem un ogām.
Barojoties pelēkais mušķērājs vēro apkārtni no kāda koka zara, apmēram 1—2 m augstumā. Noskatītos upurus uzķer lidojumā, pēc tam atgriežas savā novērošanas postenī. Novērošanas vieta bieži tiek mainīta. Kukaiņi tiek uzlasīti arī no koka zariem, lapām un zemes. Ja pelēkais mušķērājs noķer biti vai lapseni, tas vispirms atbrīvojas no dzeloņa, kukaini sitot pret cietu virsmu. Vēsā laikā, kad ir maz lidojošo kukaiņu, tos meklē koku lapotņu galotnēs.