cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kloākaiņi
Galvenās iezīmes
Līdzīgi kā citi zīdītāji kloākaiņi ir siltasiņu dzīvnieki. To ķermeni klāj matojums, mātes mazuļus baro ar pienu, apakšžoklis sastāv no viena kaula un vidusausi veido trīs skrimšļi, kas atrodas galvaskausa iekšpusē. Kloākaiņiem ir arī vairākas pazīmes, kas tiem ir kopīgas ar rāpuļiem un somaiņiem. Tiem trūkst lielā smadzeņu saikļa (corpus callosum), kāds ir raksturīgs placentāļiem. Lielais smadzeņu saiklis ir galvenais komunikācijas savienojums starp kreiso un labo smadzeņu puslodi. Alternatīvs savienojums starp abām puslodēm ir mazais smadzeņu saiklis (anterior commissure). Kloākaiņiem un somaiņiem atšķirībā no placentāļiem tas ir vienīgais smadzeņu pusložu savienojums.
Gan ehidnām, gan pīļknābjiem pieaugušiem īpatņiem nav zobu, lai gan aizvēsturisko kloākaiņu fosilijām un mūsdienu pīļknābju mazuļiem ir dzerokļi. Barības sasmalcināšanai tiek izmantotas cietās aukslējas. Kloākaiņu žokļi un mutes atvēršanas muskuļi ir veidoti atšķirīgi, salīdzinot ar citiem zīdītājiem. Arī to plecu joslā ir vairāk kaulu. Gaita ir līdzīga rāpuļiem, tā kā ekstremitātes anatomiski izvietotas ķermeņa sānos nevis apakšā kā citiem zīdītājiem. Uz pakaļkāju elkoņa locītavām kloākaiņiem aug pieši. Ehidnām un pīļknābju mātītēm pieši ir rudimentāri, atgādinot pumpurus, kas nokrīt pirms dzīvnieks ir sasniedzis gada vecumu. Toties pīļknābju tēviņiem piesis ir savienots ar indes dziedzeri, kas pārošanās sezonas laikā izstrādā spēcīgu indi. Kloākaiņi barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem, kurus tie atrod, ar jutīgajiem knābjiem uztverot to elektromagnētiskos impulsus.
Vairošanās sistēma
Galvenā atšķirība starp kloākaiņiem un pārējiem zīdītājiem ir to vairošanās sistēma. Kloākaiņu vairošanās sistēma ir ļoti līdzīga rāpuļu sistēmai. Abām dzīvnieku grupām atšķirībā no dzemdētājzīdītājiem ir tikai viens izvadkanāls — kloāka, kur savienojas gan urīnvada, gan dzimumorgānu izvadkanāli. Kloākaiņi tāpat kā rāpuļi dēj olas, lai gan kloākaiņiem olas kādu brīdi atrodas mātes ķermenī. Šajā laikā mātes ķermenis olu aktīvi apgādā ar barības vielām. Kloākaiņi tāpat kā citi zīdītāji mazuļus baro ar pienu, bet kloākaiņiem nav zīdekļa un piens no dziedzeriem izdalās caur paplašinātām ādas porām. Visām kloākaiņu sugām ir salīdzinoši ilgs mūžs, tiem ir ļoti zemi vairošanās rādītāji un vecāki samērā ilgi rūpējas par saviem mazuļiem. Pēc izšķilšanās no olas mazulis ir ļoti nevarīgs un vāji attīstīts, tādēļ līdz zināmam vecumam tas tiek slēpts.
Fizioloģija
Kloākaiņu vielmaiņa, salīdzinot ar pārējiem zīdītājiem, ir ļoti lēna. Pīļknābju ķermeņa temperatūra vidēji ir 32°C (salīdzinoši somaiņiem 35°, placentāļiem 37°C). Zinātnieki uzskata, ka šāda ķermeņa temperatūra nevis bija raksturīga visai lielajai kādreizējai kloākaiņu grupai, bet gan dažas sugas (tādējādi neizmirstot) spēja piemēroties un mainīties līdz ar zemes laika apstākļiem, tiem lēnām kļūstot vēsākiem.
Sistemātika
Kloākaiņu kārta (Monotremata)
(†) — Izmirušu organismu grupa.
Anna Orlova
Anna Orlova (dzimusi Rīgā) ir bijusī latviešu kamaniņu braucēja, tagad — kamaniņu braukšanas trenere. Ar kamaniņu braukšanu nodarbojās kopš 1990. gada. Piedalījusies 6 olimpiskajās spēlēs, augstākais sasniegums ir 2006. gada olimpiskajās spēlēs Turīnā iegūtā 7. vieta. A. Orlovas veiksmīgākais Pasaules čempionāts bija 2003. gadā Siguldā, kur tika izcīnīta sudraba medaļa komandu stafetē un 4. vieta individuālajās sacensībās.
Pēc izcīnītās 13. vietas 2010. gada olimpiskajās spēlēs Vankūverā A. Orlova paziņoja par sportistes karjeras beigām. A. Orlova ir pirmā kamaniņu braucēja Pasaulē, kas piedalījusies sešās ziemas olimpiskajās spēlēs (tikpat ir piedalījusies arī Gerda Veisenšteienere, taču viņa divās ir startējusi bobslejā). Tas ir arī rekords starp Latvijas sportistiem ziemas olimpiskajās spēlēs, ko A. Orlova dala ar biatlonistu Ilmāru Brici.
Zilaiskalns (kalns)
Zilaiskalns ir augstākais paugurs Vidzemes ziemeļrietumu daļā. Atrodas Valmieras novada Kocēnu pagasta ziemeļrietumos 500 m no Zilaiskalna ciema. Absolūtais augstums ir 126,6 m, relatīvais augstums virs apkārtnes — 66,6 m.
Zilaiskalns ir 4 km gara un līdz 1,5 km plata drumlinizēta masīva paaugstinātais ziemeļrietumu gals Burtnieku drumlinu lauka rietumu malā. Sastāv no ledāja sabīdītas un sakrokotas smalkgraudainas smilts, zem kuras atrodas smilts un grants ar oļu piejaukumu. Kalns apaudzis ar mežu, kalna virsotnē atrodas mežu uzraudzības tornis. Austrumos no Zilākalna atrodas daļēji rekultivēts smilts-grants karjers, kurā iekārtota autokrosa trase.
Kulta vieta (pilskalns)
Zilaiskalns ir sena kulta vieta un viena no hipotētiskajām Beverīnas pilskalna atrašanās vietām. Zilākalna kulta vietu komplekss sastāvēja no svētajiem kokiem, kalniem, birzs, avota, kultakmeņiem. Atsevišķie pauguri tiek dēvēti kā Dievu kalni, kuriem senāk esot bijis katram savs nosaukums — Upurkalniņš, Avotiņkalns, Oļu kalns, Jāņa kalns un citi. Tas mūsdienās kopā ar viduslaiku kapsētu ir valsts aizsargājamais kultūras (arheoloģijas) piemineklis.
Bjala Podlaska
Bjala Podlaska - pilsēta Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistē, apmēram 30 km no Baltkrievijas robežas. Senatnē viena no Radzivilu rezidencēm. Starp pasaules kariem - poļu aviorūpniecības centrs.
Gagarina kauss
Gagarina kauss ir kauss, kurš tiek pasniegts katras sezonas Kontinentālās hokeja līgas čempionvienībai. Kauss nosaukts Jurija Gagarina vārdā. Tas nosaukts Gagarina vārdā, jo līgas pirmās sezonas fināla pēdēja iespējamā spēle bija jāaizvada 12. aprīlī, kurā notika slavenais Gagarina lidojums.
Gagarina kausa izcīņa tiek aizvadīta pēc katras KHL regulāras sezonas noslēguma. Tajā piedalās astoņas spēcīgākās Rietumu un Austrumu konferences komandas. Pirmajā kārtā uzvarētājs tiek noteikts sērijā līdz trim uzvarām, bet otrajā kārtā, pusfinālā un kausa finālā uzvarētājs tiek noteikts sērijā līdz četrām uzvarām. Finālsērijas uzvarētājs tad arī saņem kausu. Līgas pirmajā sezonā kausa izcīņai kvalificējās labākās 16 līgas komandas, jo konferences tika izveidotas vienīgi 2009. gada vasarā. Tāpat, arī izcīņas otrās kārtas uzvarētāji tika noskaidroti sērijā līdz trim uzvarām.
Kauss esot 18 kilogramus smags, tādējādi būdams smagāks nekā NHL pasniegtais Stenlija kauss. Kauss ir izgatavots no sudraba, tajā izmantotas arī zelta plāksnes.
Kausa nosaukums
Pēc līgas komisāra Aleksandra Medvedeva teiktā, kauss nosaukts Gagarina vārdā, jo Krievijas pilsoņi viņu saista ar izciliem sasniegumiem, kā arī līdz brīdim, kad kauss tika izveidots, Gagarina vārds nekad nebija ticis izmantots kā nācijas simbols. No līgas izveidotāju puses izskanējušas arī versijas, ka Gagarina lidojums kalpo kā metafora 20. gadsimtā notikušajai padomju hokeja izaugsmei.
Vēl viens kandidāts, kura vārdā balvu bija plānots saukt, bija padomju hokeja leģenda Anatolijs Tarasovs, kurš nereti tiek uzskatīts par vienu no padomju hokeja pamatlicējiem. Vēlāk Tarasova vārdā tika nosaukta viena no līgas divīzijām.
Ilze Avotiņa
Ilze Avotiņa (dzimusi Rīgā) ir latviešu gleznotāja. Kopš 1980. gada Latvijas Mākslinieku savienības biedre un Baltijas republiku glezniecības triennāles laureāte.
Biogrāfija
Dzimusi 1952. gada 20. aprīlī Rīgā gleznotāja Harija Kārkliņa ģimenē. 1970. gadā beigusi J. Rozentāla Rīgas mākslas vidusskolu. No 1973. līdz 1979. gadam mācījās Latvijas Valsts Mākslas akadēmijā, kuru absolvējusi prof. I. Zariņa vadībā no Monumentālās glezniecības meistardarbnīcas; diplomdarbs — gobelēna mets Pasaka bērniem bērnudārzam.
Izstādes
Izstādēs piedalās kopš 1977. gada, no kurām personālizstādes Rīgas Galerijā (1994., 2000), Latvijas Mākslinieku savienības galerijā (1997., 2002), galerijā Vartai Viļņā (1997) u.c. Piedalījusies nozīmīgās izstādēs Zvolles pilsētas muzejā (2002), Valsts mākslas muzejā, izstāžu zālē Arsenāls, Eduarda Nahamkina galerijā Ņujorkā (1989), izstādē Posttradicionālisms Centrālajā mākslinieku namā Maskavā (1989) u.c.
Ilzes Avotiņas darbi atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja kolekcijā, Latvijas Mākslinieku savienības muzejā, Valsts Tretjakova galerijā Maskavā, privātkolekcijās Latvijā un ārzemēs.
Prāta Vētras diskogrāfija
MeŠī ir latviešu grupas "Prāta Vētra" diskogrāfija. Prāta Vētra kopumā ir izdevusi 11 studijas albumus latviešu valodā un 11 angļu valodā. 2000. gadā tika izdota izlase latviešu valodā "Izlase '89-'99" un 2004. gadā tika pārizdots albums "Veronika". Prāta Vētra ir izdevusi arī 11 singlus. Ir izdoti arī seši DVD.
Radio singli
(Iekavās vieta Latvian Airplay Top)
Sedlce
Cilvēki
Sedlcē dzimuši:
Piltenes apgabals
Piltenes apgabals (la; de, pl, da) bija autonoms apgabals (savi Piltenes statūti un Piltenes landtāgs) agrākās Kurzemes bīskapijas teritorijā, kas lielā mērā saglabāja savu autonomiju atrodoties Prūsijas hercogistes, Polijas-Lietuvas ūnijas, Kurzemes un Zemgales hercogistes un Krievijas Impērijas pakļautībā.
Priekšvēsture
Piltene bija 1234. gadā dibinātās Kurzemes bīskapijas centrs. 1254. gada Kursas dalīšanas līgums Kurzemes bīskapa varā nodeva vairākus savstarpēji nesaistītus zemes gabalus. 1521. gada janvārī, sakarā ar sekulāras Prūsijas hercogistes izveidošanos, Kurzemes bīskapija kļuva neatkarīga no pastāvēt beigušās Vācu ordeņa valsts un nonāca tiešā Svētās Romas impērijas pakļautībā kā Stift Kurland. 1557. gadā Piltenes pilsēta saņem Rīgas tiesības.
Sākoties Livonijas karam, bailēs no Krievijas iebrukuma, 1559. gada 26. septembrī bīskaps Johans IV fon Minhauzens par 30 000 dālderiem pārdeva Sāmsalas-Vīkas bīskapiju Dānijas karalim Frederikam II, kurš drīz nopirka arī Kurzemes bīskapiju. Frederiks II šīs zemes nodeva savam 19 gadus vecajam brālim Holšteinas hercogam Magnusam, apmaiņā iegūstot Holšteinu. No 1561. līdz 1567. gadam Magnuss dzīvoja Piltenē. 1570. gadā viņš atļāva ebrejiem tiesības brīvi ieceļot savos īpašumos, nodarboties ar tirdzniecību un amatniecību, iegūt nekustamo īpašumu, piekopt savas reliģiskās nodarbes un tradīcijas. Piltenē izveidojās Latvijas teritorijā pirmā ebreju kopiena.
1570. gadā ar Krievijas cara Ivana IV atbalstu Magnusu pasludināja par Livonijas karalistes valdnieku. Livonijas vietvaldis Jans Hodkevičs vēlējās iekarot Magnusa zemes Kurzemē, bet tam pretojās hercogs Gothards Ketlers, kurš vēlējās šīs zemes pievienot savai jaunajai hercogistei. Reģentu padome, kuru Magnuss bija atstājis Piltenē, paziņoja, ka pakļausies tikai hercogam Gothardam, un šo lēmumu atbalstīja arī vietējā bruņniecība. Pēc konflikta ar Ivanu IV Magnuss pārbēga pie poļiem, un atgriezās Piltenē ar sievu un meitu. Daļu savu zemju viņš ieķīlāja, lai iegūtu naudu. Tā kā Magnusam nebija dēla, 1579. gadā par savu mantinieku viņš iecēla hercoga Gotharda dēlu Frīdrihu Ketleru.
Prūsijas ķīla (1585—1611)
1583. gadā Magnuss mira, par savu oficiālo mantinieku atstājot Frīdrihu Ketleru. Piltenes muižniecība centās novilcināt ziņas par Magnusa nāvi, lai rastu iespēju nonākt Dānijas karaļa pakļautībā, izvairoties no Kurzemes hercoga Gotharda vai katoliskās Polijas varas. Piltenes protestanti uzskatīja, ka protestantu Dānija viņus labāk aizsargās no kontrreformācijas briesmām. Dānija uz Kurzemi nosūtīja kareivjus un lielgabalus, sākās Piltenes mantojuma karš. Dāņu atbalsta iedrošināta, Piltene noraidīja Livonijas vietvalža Georga Radvila rīkojumu atzīt Polijas-Lietuvas varu. Arī Kurzemes un Zemgales hercogam neizdevās pakļaut Piltenes zemes. Radvils pavēlēja sākt militāru kampaņu pret Pilteni, kurā hercogs Gothards izvairījās iesaistīties. 1583. gada 29. jūlijā piltenieši un dāņi zaudēja Embūtes kaujā, kurā 60 kavalēristi un 80 kājnieki ar trim lielgabaliem cīnījās ar Pankoslavska komandētu poļu vienību.
Konflikts beidzās ar 1585. gada 10. aprīļa Kronborgas miera līgumu. Piltenes apgabalu iekarojusī Polijas-Lietuvas ūnija apņēmās samaksāt Dānijai 30 000 dālderu kompensāciju par zaudētajām zemēm. Tā kā Polijai-Lietuvai šīs naudas nebija, Piltenes apgabalu ieķīlāja hercoga Gotharda Ketlera svainim Brandenburgas markgrāfam un Prūsijas hercogistes reģentam Georgam Frīdriham fon Hohencollernam-Ansbaham, kas aizdeva trūkstošos līdzekļus.
Markgrāfs Georgs Frīdrihs bija ieinteresēts palielināt Hohencollernu valdījumus Kurzemē. Pēdējais Livonijas ordeņa mestrs un pirmais Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards Ketlers jau 1560. gada 6. aprīlī pret 50 000 guldeņu bija ieķīlājis Grobiņas draudzes novadu Prūsijas hercogam.
Pēc Piltenes mantojuma kara apgabala politiskais centrs pārcēlās uz Aizputi, kamēr Piltenē palika bīskapa sēdeklis. Piltenes apgabals tādējādi bija sadalīts trīs daļās:
Kurzemes hercogi par Piltenes zaudēšanu sūdzējās Polijas-Lietuvas karalim, uzstājot uz savām mantojuma tiesībām. 1598. gadā karalis Sigismunds III izlēma, ka Kurzemes hercogs drīkstēs izpirkt apgabalu pēc Georga Frīdriha un viņa sievas Sofijas nāves. Georgs Frīdrihs mira 1603. gadā un markgrāfiene Sofija 1604. gadā Piltenes apgabalu uz 12 gadiem iznomāja Prūsijas kancleram Kristofam fon Rapem, kurš apņēmās viņai maksāt 1000 guldeņu gadā. Fon Rape, kurš mirušajam markgrāfam bija aizdevis naudu, 1605. gadā uz 7 gadiem iznomāja arī Grobiņas novadu. Taču jau 1609. gadā Grobiņas novadu kā Prūsijas Sofijas kāzu pūru pievienoja Kurzemes hercogistei. 1611. gadā Kurzemes hercogs Vilhelms no fon Rapes izpirka arī Piltenes apgabalu par 25 000 guldeņu. Hercogs arī apņēmās veikt maksājumus atraitnēs palikušajai markgrāfienei Sofijai.
Pašpārvalde un Maidelu dzimta
1611. gada 28. oktobrī stājas spēkā Piltenes apgabala likumi un statūti (Gesetze und Statute des Piltenischen Kreises), kas veidoti, ņemot vērā vācu likumdošanas tradīcijas. Polijas-Zviedrijas kara (1600-1629) laikā Polijas—Lietuvas Seims izlēma pilnībā pārņemt Piltenes apgabalu, kā vienu no Polijas kroņa zemju apgabaliem, apvienojot to ar Pārdaugavas Livonijas hercogisti, kas atradās personālūnijā ar karali Sigismundu III.
1617. gada 9. maijā Piltenes apgabala teritorijā izveidoja katoļu Piltenes bīskapiju. Lai arī Piltenes apgabala protestantiem bija dotas ticības brīvības garantijas, 17.gs. vidū katoļu garīdzniecība, galvenokārt Žemaitijas bīskapi, sāka apsvērt ideju par katoļu Kurzemes bīskapijas atjaunošanu.
Hercoga Vilhelma un muižnieku asā konflikta dēļ karalis uz Kurzemi nosūtīja komisiju, kas 1617. gadā izdeva jaunus pārvaldes sistēmas noteikumus (mūsdienu izpratnē, konstitūcijas). Piltenes apgabalam piešķīra Ordinatio Regiminis et Judiciorum in Districtu Piltensi, bet hercogistei Formula Regiminis. Kurzemes un Zemgales hercogistē hercogi turpmāk bija atkarīgi no Kurzemes landtāgiem. Izņemot nepieciešamību saņemt karaļa apstiprinājumus, visa vara Piltenes apgabalā turpmāk atradās vietējās muižniecības rokās. 1617. gada noteikumi izveido Piltenes Landrātu kolēģiju, kas sastāvēja no sešiem locekļiem, no kuriem vecākais parasti bija priekšsēdētājs. Kā septītais bija zemes notārs. Kolēģijas locekļus ievēlēja uz mūžu no Piltenes muižnieku vidus un viņus amatā apstiprināja karalis.
1617. gadā Brandenburgas markgrāfienes Sofijas sekretārs Jākobs Godemans (Jakob Godemann) ieradās pie karaļa atsūtītās komisijas un iesniedza sūdzību pret hercogu Vilhelmu par solīto maksājumu neveikšanu. Tika nolemts, ka Piltenes ķīla paliek markgrāfienes Sofijas īpašumā līdz viņas nāvei, bet apgabalā viņu pārstāvēs stārasts, kuru pēc zvēresta nodošanas amatā apstiprinās Polijas-Lietuvas karalis.
Tā kā Piltenes muižnieki nepieņēma Sofijas piedāvāto stārasta kandidātu Jākobu Godemanu, Cīravas muižas īpašnieks Hermanis fon Maidels (Hermann von Maydell) izpirka Piltenes ķīlu no Sofijas, un tika iecelts par Piltenes stārastu uz mūžu. 1633.(1639?) gadā viņš stārasta amatu nodeva savam dēlam Otto. Maidelu ģimenes pārstāvji stārasta amatu ieņēma līdz 1711. gadam. Stārasts parasti bija arī Landrātu kolēģijas priekšsēdētājs, taču šajos gandrīz simts gados īsti nevar runāt par īpašu Maidelu dinastijas varu Piltenē.
Personālūnija ar Kurzemes un Zemgales hercogisti (1661—1717)
Otrā Ziemeļu kara laikā 1655. gadā Piltenes apgabalu okupēja Zviedrijas karaspēks. To izmanto hercogs Jēkabs Ketlers, 1656. gadā izpērkot Piltenes nomas tiesības no Maideliem, ko 1660. gadā apstiprināja Polijas—Lietuvas Sejms. Hercogs arī izmaksāja 50 000 dālderu kompensāciju zviedriem. 1661. gada 25. februārī tika apstiprināta Piltenes personālūnija ar Kurzemes un Zemgales hercogu, kuras ietvaros Piltenes apgabals saglabāja savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Pēc Jēkaba nāves atsākās konflikti par teritorijas autonomiju. Ņemot vērā katoļu kontrreformācijas draudus, Piltenes bruņniecība 1685. gada 22. septembrī noslēdza jaunu personālūniju ar Kurzemes un Zemgales hercogisti, saglabājot savu pašpārvaldes autonomiju. Apgabala galvaspilsēta atradās Aizputē un tas dalījās septiņos draudzes novados: Aizputes, Valtaiķu, Sakas, Embūtes, Piltenes, Dundagas, Ārlavas.
Pēc miera atjaunošanas Livonijā, Polija-Lietuva pārpalikušajā Pārdaugavas Livonijas hercogistes daļā 1677. gadā izveidoja Inflantijas vaivadiju. 1683. gada jūlijā karalis Jans III Sobeskis lūdz Romas pāvestu atjaunot kara laikā panīkušo Cēsu bīskapiju un apvienot to ar bijušo Kurzemes bīskapiju. 1685. gada 15. janvārī pāvests Inocents XI pasludina apvienotās “Livonijas vai Cēsu un Piltenes vai Kurzemes” bīskapijas izveidošanu (Dioecesis Livoniae seu Vendensis et Piltinensis seu Curlandiae). Piltenes muižniecība to uztvēra kā nopietnu draudu, un tas bija viens no iemesliem ātrai personālūnija noslēgšanai ar Kurzemes un Zemgales hercogisti. Izplatījās baumas, ka katoļu bīskaps Nikolajs Poplavskis vēlas atjaunot ne tikai garīgo, bet arī politisko varu Kurzemē, kas nozīmētu muižniecības varas zaudēšanu. 1685. gada 22. septembrī noslēgto personālūniju Piltenes muižniecība uzskatīja par aizsardzību no katoļu kontrreformācijas draudiem.
1701.—1709. gadā Lielā Ziemeļu kara laikā Piltenes apgabals atkal atradās Zviedrijas okupācijā. Apgabals smagi cieta 1710.—1711. gada Lielajā mēra epidēmijā. 1713. gadā Inflantijas bīskaps Kšištofs Antonijs Šembeks izvirzīja prasības pēc kontroles pār Piltenes apgabalu. Muižnieki meklēja aizsardzību pie hercoga, bet pēc tam pie Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieka. Protestantiskā Anglija, Dānija, Prūsija un Nīderlande protestēja pret bīskapa Šembeka ambīcijām, un viņam nācās atkāpties, saņemot par to materiālu kompensāciju.
Personālūnija ar Polijas-Lietuvas kopvalsti (1717—1795)
Pēc tam, kad beidza pastāvēt Ketleru dinastija, beidzās apgabala personālūnija ar hercogisti. Piltenes apgabalu 1717. gadā pakļāva tiešai Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldei. Augstākā vara atradās 7 Polijas-Lietuvas senatoru rokās, kas bija tieši atbildīgi Polijas karalim. Piltenes bīskapiju pievienoja Inflantijas bīskapijai.
1745. gadā jaunas prasības pēc Piltenes izteica Inflantijas bīskaps Puzina, taču šoreiz Piltenes aizstāvībā nostājās Krievijas Impērija, kas bija dziļi iesaistīta Kurzemes un Zemgales hercogistes politikā kopš ķeizarienes Annas I varas laikiem. Septiņgadu kara laikā Piltenes apgabalā atradās Krievijas karaspēks. 1784. gadā Piltenes apgabals pievienojās Kurzemes un Zemgales hercogistes tirdzniecības līgumam ar Krievijas Impēriju, kas abām pusēm sniedz dažādas priekšrocības.
1795. gada 28. martā Piltenes valdība jeb landrātu kolēģija pēc Piltenes landtāga priekšlikuma nolēma lauzt personālūniju ar Poliju—Lietuvu, padošanās aktu parakstīja Piltenes apgabala prezidents Oto Ulrihs Ēvalds fon Zakens, landtāga direktors Oto fon Zakens, landrāti Ulrihs Johans Bērs, Nikolajs Kārlis Korfs, Lebrehts Kārlis Ernests Firkss, Hermanis Ulrihs fon Blombergs, Kārlis Gustavs fon Ofenbergs, kā arī Embūtes draudzes novada pilnvarotie pārstāvji Ernests fon Mirbahs un Oto Kristaps fon Mirbahs.
Autonomija Kurzemes guberņas sastāvā (1795—1818)
Juridiski Piltenes apgabalu inkorporēja Krievijas Impērijas sastāvā ar autonomas teritorijas tiesībām, taču jau 1796. gada 28. janvārī atcēla autonomiju un kā Piltenes apriņķi iekļāva Kurzemes guberņas sastāvā. Pēc muižnieku protestiem 1797. gada 1. februārī Piltenes apriņķim atjaunoja autonomas pašpārvaldes tiesības Kurzemes guberņas sastāvā.
1812. gadā apgabals īslaicīgi atradās Francijas Pirmās impērijas pārvaldē kā Kurzemes, Zemgales un Piltenes hercogistes daļa. 1818. gada 12. martā to pilnīgi iekļāva Kurzemes guberņā.
Kurzemes guberņas sastāvā
Pēc 1818. gada administratīvas reformas Piltenes apriņķi sadalīja un:
Nīcgales Lielais akmens
Nīcgales Lielais (Baltais) akmens ir dižakmens, kas atrodas Augšdaugavas novada Nīcgales pagastā, Neicgaļa mežā, 6 km uz austrumiem no Nīcgales dzelzceļa stacijas. Latvijas lielākais dižakmens.
Raksturojums
Rapakivi granīta laukakmens apkārtmērs ir 31,1 m, platums — 10,4 m, garums — 10,5 m un augstums — 3,5 m. Aptuvenais virszemes tilpums ir 170 m³. Tas ir noapaļojies, laika gaitā ieplaisājis akmens ar lielu robu virspusē un sānos iekaltiem 3 pakāpieni, ko 1937. vai 1938. gadā pēc vietējā mežziņa A. Jostsona pasūtījuma iekalis kāds mežstrādnieks.
Vēsture
Ģeologi uzskata, ka Nīcgales Lielais dižakmenis pirms aptuveni 15 tūkstošiem gadu atdalījies no Dienvidrietumu Somijas klintāja, un uz Austrumlatvijas zemienes Jersikas līdzenumu to pirms 13—14 tūkstošiem gadu atnesis šļūdonis.
Par akmeni pirmo reizi rakstījis Zelmārs Lancmanis 1924. gadā „Latvijas Vēstneša” 11. numurā:
Dabas pieminekļu pētnieks Guntis Eniņš gan norāda, ka pēdējais ir apgalvojums bez nekādiem pierādījumiem.
USA-202
USA-202, zināms arī kā NRO L-26 un Mentor 4, ir ASV militārais pavadonis. Tas orbītā tika palaists 2009. gada janvārī Nacionālā izmeklēšanas biroja vajadzībām.
Pavadonis tika palaists 02:47 UTC ar nesējraķeti Delta IV Heavy no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-37B. Tas tika ievadīts ģeostacionārā orbītā un izvietots punktā 44° austrumu garuma, kur nomainīja USA-139 (Mentor 2).
Lai gan kosmiskā aparāta parametri un misijas detaļas oficiāli netika izpaustas, neatkarīgi eksperti sākotnēji domāja, ka NRO L-26 ir elektronisko signālu izlūkošanas pavadonis no sērijas, kas saukta par Mentor jeb Advanced Orion.
2016. gada 6. septembrī ziņu vietne The Intercept publicēja Snoudena iegūtos slepenos dokumentus. Vienā no šiem dokumentiem, kas datēts ar 2009. gada janvāri, tika atklātas detaļas par diviem signālu izlūkošanas pavadoņiem. Viens no tiem, kura starta mēnesis sakrita ar USA-202, bija apzīmēts ar nosaukumu ORION. Tam bija arī publicēts attēls, rādot kosmisko aparātu ar milzīgu lietussargam līdzīgu antenu. Astronomijas amatieri jau iepriekš bija novērojuši USA-202, kas bija spožākais objekts ģeostacionārajā orbītā, kas tagad guva apstiprinājumu. Tiek lēsts, ka Mentor 4 antena ir 100 metru diametrā.
Kārlis Karlsons
Kārlis Karlsons (dzimis, miris ) bija Latvijas ķīmiķis, inženieris, un sabiedrisks darbinieks. Īsu laiku 1940. gadā bijis nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas deputāts, kā arī Latvijas finanšu ministrs. Strādājis arī Latvijas PSR valdībā — Tautas komisāru padomē.
Biogrāfija
Kārlis Karlsons piedzima Rīgā kalēja ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā ar vecākiem devies uz laukiem. Mācības uzsācis Alojas pamatskolā, bet pēc kara un atgriešanās Rīgā mācījās Rīgas pilsētas 4. vidusskolā (tagad — Rīgas Angļu ģimnāzija). Pēc tās beigšanas 1925. gadā iestājies Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātē, paralēli studijām strādājis Rīgas Centrālajā slimokasē. Pēc universitātes absolvēšanas 1936. gadā kļuva par laborantu. Piedalījās kristālu elementāršūnu precīzu parametru izstrādē rentgenogrāfijā. Šī darba rezultāti atspoguļoti sešās publikācijās. 1937. gadā Kārlis Karlsons kļuva par akciju sabiedrības "C. Ch. Schmidt" Brocēnu cementa fabrikas galveno inženieri un laboratorijas vadītāju.
Pēc padomju okupācijas 1940. gadā Kārlis Karlsons kļuva par marionešu valdības finanšu ministru, kā arī piedalījās nedemokrātiskajās Tautas Saeimas vēlēšanās, kur tika ievēlēts no "Darba tautas bloka" Kurzemes saraksta. Latvija tika inkorporēta PSRS, tika izveidota Latvijas PSR. Kā LPSR finanšu tautas komisārs kopā ar premjerministru Augustu Kirhenšteinu parakstīja rīkojumu par 804 uzņēmumu nacionalizāciju. notika izmaiņas valdības sastāvā, kā rezultātā par jauno finanšu tautas komisāru kļuva Arnolds Tabaks, bet Karlsons kļuva par Latvijas PSR Tautas komisāru padomes vietējās rūpniecības tautas komisāru. Viņa pārraudzībā bija 54 uzņēmumi, no kuriem 50 bija nacionalizēti. Kārlis Karlsons zaudēja amatu valdībā 1941. gadā.
No 1945. līdz 1946. gadam Kārlis Karlsons bija Cementa tresta pārvaldnieks. 1946. gadā, pēc Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas dibināšanas, viņš pārgāja uz tikko izveidoto Ķīmijas institūtu par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku. Institūtā viņš strādāja visu savu atlikušo mūžu. No 1953. līdz 1958. gadam viņš bija Silikātu laboratorijas vadītājs, bet 1958. gadā kļuva par Ķīmijas institūta direktora vietnieku zinātniskajā darbā. Miris no sirds slimības.
Arhimēds
Biogrāfija
Pēc mācībām Aleksandrijā Arhimēds atgriezās Sirakūzās un mantoja tēva amatu. Aizstāvot pilsētu pret romiešiem Otrā pūniešu kara laikā, Arhimēds uzbūvēja vairākas kaujas mašīnas, ar kurām kartāgieši spēja atvairīt spēka ziņā pārākos romiešu uzbrukumus. Viena no tādām ierīcēm bija spoguļu sistēma, ar kuras palīdzību pūnieši nodedzināja romiešu floti. Pilsētas ieņemšanas kaujā, kuru vadīja Marks Klaudijs Marcels, Arhimēds gāja bojā. Pēc Plūtarha un citu antīko autoru apraksta viņu esot nogalinājis kāds romiešu karavīrs, kurš viņu neatpazina. Marcels par to bijis bēdīgs un licis Arhimēdu apglabāt ar godu. Saglabājusies leģenda, ka 137 gadus pēc Arhimēda nāves Cicerons uzmeklēja viņa kapu. Tomēr līdz mūsdienām ziņas par Arhimēda kapa atrašanās vietu vairs nav saglabājušās. 1960. gadā, kad Sirakūzās kādas viesnīcas celtniecības laikā tika atrasta nezināma kapa vieta, tika izteikti dažādi minējumi, tomēr netika iegūti nekādi pierādījumi, ka tā ir Arhimēda kapa vieta.
Astronomija
Par Arhimēda atklājumiem astronomijā liecina Cicerona, senatnes dižā oratora, atzinums sakarā ar "Arhimēda sfēru" — modeli, kurā attēlota debess spīdekļu kustība ap Zemi: "Šim sicīlietim piemita ģenialitāte, kādu, šķita, cilvēks nav spējīgs sasniegt."
Matemātika
Arhimēda galvenie darbi bija veltīti praktiskajai matemātikai (ģeometrijai), fizikai, hidrostatikai un mehānikai. Sacerējumā "Kvadratūras parabolas" Arhimēds pamatoja paraboliska segmenta laukuma aprēķināšanas metodi, to viņš veica divtūkstoš gadu pirms integrāļu atklāšanas.
Darbā "Par riņķa līnijas aprēķināšanu" Arhimēds pirmo reizi aprēķināja skaitli π — riņķa līnijas garuma attiecību pret diametru — un pierādīja, ka tas ir viens un tas pats jebkurai riņķa līnijai.
Fizika
Viņš atklāja likumu, kurš noteic, ka uz šķidrumā iegremdētu ķermeni iedarbojas augšup vērsts spēks, kurš ir vienāds ar šā ķermeņa izspiestā šķidruma svaru. Šis likums tika nodēvēts par Arhimēda likumu.
Leģenda stāsta, ka reiz Hierons, Sirakūzu tirāns, licis Arhimēdam pārbaudīt, vai zelta kroņa svars atbilst tam atvēlētā zelta svaram. Arhimēds izgatavojis divus stieņus, vienu no zelta, otru no sudraba, un katra svars bijis vienāds ar kroņa svaru. Viņš stieņus pēc kārtas iegremdējis traukā ar ūdeni un atzīmējis, par cik paceļas ūdens līmenis. Iegremdējot ūdenī kroni, Arhimēds konstatējis, ka tā tilpums pārsniedz stieņa tilpumu. Tā tika pierādīts meistara negodīgums.
Izgudrojumi
Arhimēds kļuva slavens ne tikai kā teorētiķis, bet arī kā praktiķis, kurš izgudrojis daudzus noderīgus mehānismus. Viens no tādiem ir Arhimēda skrūve – ūdens ceļamā ierīce, kura sastāvēja no galos vaļēja cilindra un koka ass ar tai piestiprinātām spirālribām. Arhimēda dzīves laikā to izmantoja Nīlas deltā.
Vēlāk šie mehānismi tika plaši lietoti dažādās pasaules valstīs. Arhimēda skrūves pilnveidots variants 20. gadsimta sākumā atradās klosterī Valaamas salā Krievijas ziemeļos. Mūsdienās Arhimēda skrūves princips tiek izmantots, piemēram, gaļas maļamā mašīnā. Arhimēds varētu būt izmantojis spoguļus, lai izveidotu parabolisku atstarotāju, ar kuru aizdedzināt kuģus, kas uzbruka Sirakūzām. Šī ierīce, kuru dažkārt sauc par Arhimēda siltuma staru (vai par Arhimēda nāves staru), tika izmantota, lai fokusētu saules starus uz tuvojošajiem kuģiem, izraisot to aizdegšanos. 2005. gada oktobrī Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta studentu grupa veica eksperimentu ar 127 kvadrātveida (30 cm x 30 cm) spoguļa flīzēm, koncentrējot saules starus uz koka kuģa maketu aptuveni 30 metru attālumā. Uz kuģa klāja tiešām izcēlās liesmas, bet tikai tad, kad debesis bija pilnīgi skaidras un kuģis palika nekustīgs apmēram desmit minūtes. Tika secināts, ka šādos apstākļos ierīce varēja darboties kā ierocis. Pēc tam studenti piedalījās TV raidījumā "Mītu grāvēji" un atkārtoja savu eksperimentu Sanfrancisko, aizdedzinot laivu.
Romieši, iekarojuši Sirakūzas, tā arī neieguva savā īpašumā Arhimēda darbus. Arī Plūtarhs, kurš viens no pirmajiem aprakstīja Arhimēda dzīvi, ar nožēlu konstatēja, ka zinātnieks nav atstājis pēctečiem nevienu savu sacerējumu. Tikai pēc daudziem gadsimtiem tos atklāja Eiropas zinātnieki.
Roma (nozīmju atdalīšana)
Roma var būt:
Leons Briedis
Leons Briedis (dzimis Madonas apriņķī, miris  Rīgā) bija latviešu dzejnieks, literatūrkritiķis, atdzejotājs. Rakstījis arī prozu bērniem. Ir Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris.
Dzīvesgājums
1968. gadā sāka studēt Latvijas Valsts universitātes Latviešu valodas un literatūras dienas nodaļā, taču 1970. gadā par "pretpadomju darbību" tika izslēgts. Par spīti aizliegumam iegūt augstāko izglītību PSRS teritorijā, Briedis 1972. gadā iestājās spāņu valodas un literatūras studijās Kišiņevas Universitātē Moldāvijas PSR, kuru pameta 1974. gadā. Vēlāk mācījās Maksima Gorkija Literatūras institūtā Maskavā.
No 1986. līdz 1987. gadam Leons Briedis bija dzejas nodaļas vadītājs laikrakstā "Literatūra un Māksla", no 1989. līdz 1991. gadam galvenais redaktors žurnālā "Grāmata". No 1992. gada līdz 2010. gadam izdeva kultūras žurnālu Kentaurs XXI (51 numurs), bijis izdevniecības Minerva direktors.
Miris 2020. gada 1. februārī pēc smagas slimības.
Viņa dēls Adrians Briedis-Makovejs ir dzejnieks un dramaturgs.
Atzinības un apbalvojumi
1999. gadā Leonam Briedim piešķīra 3. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2003. gadā apbalvots ar Portugāles Nopelnu ordeni. 2010. gadā saņēmis Ojāra Vācieša literāro prēmiju par darbu "Mijkrēšļa rokraksts", savukārt 2015. gadā Briedim piešķirta Latvijas Literatūras gada balvas Mūža balva.
Daiļrade
L. Briedis tulkoja un atdzejoja darbus no vairākām valodām, tai skaitā latīņu, krievu, poļu, angļu, rumāņu, svahili un albāņu valodas, rakstīja dzejoļus gan bērniem, gan pieaugušajiem. 2011. gadā viņa dzejoļu krājums "Naktsmājas bezmiegam" ar nosaukumu Azil pentru ne-somn tika izdots Rumānijā. Sarakstījis vairāk tekstus Raimonda Paula (ap 150), Daces Robules, Jāņa Lūsēna, Armanda Alkšņa dziesmām. Starp tām ir tādas pazīstamas Raimonda Paula dziesmas kā "Atziedi, dvēsele!", "Cielaviņa" un "Dāvāja Māriņa". Sastādīja un atdzejoja apjomīgo izdevumu "Spāņu dzejas antoloģija: 20. gs." (2014).
Oša
Oša (ky) ir otra lielākā pilsēta Kirgizstānā, Ferganas ielejā, valsts dienviddaļā, un bieži vien tiek saukta par "dienvidu galvaspilsētu". Pilsēta ir aptuveni 3000 gadus veca. Krievvalodīgajā pasaules daļā tā ir pazīstama ar 1990. gados notikušajiem Ošas nemieriem.
Kopš 1939. gada Oša ir Ošas apgabala pārvaldes centrs, lai gan neietilpst apgabala sastāvā un ir apgabala nozīmes pilsēta. Pilsētā mīt ap 220 000 iedzīvotāju (2003. gada dati), kas sastāv no kirgīziem, uzbekiem, krieviem, tadžikiem un citam mazākām etniskajām grupām.
Bolīvijas futbola izlase
Bolīvijas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Bolīvijas valsti starptautiskās futbola sacensībās. Bolīvijas futbola izlasi pārvalda Bolīvijas Futbola federācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1926. gadā pret Čīli. Bolīvijas izlase vienmēr ir bijusi viena no vājākajām CONMEBOL izlasēm un Pasaules čempionātu finālturnīros tā ir piedalījusies tikai 3 reizes. 1930. gadā tā kļuva par vienu no tām 13 izlasēm, kas piedalījās pirmajā Pasaules čempionātā. Vēl izlase ir spēlējusi arī 1950. gada čempionātā, un pagaidām pēdējo reizi — 1994. gada Pasaules čempionātā. Copa América Bolīvijas izlase ir piedalījusies 28 reizes, bet uzvarējusi pagaidām vienreiz — 1963. gadā.
Pīls
Pīls var būt:
Guntis Rēķis
Guntis Rēķis (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu kamaniņu braucējs. Ar kamaniņu braukšanu nodarbojas kopš 1990. gada, izlases sastāvā ir kopš 1997. gada. Piedalījies četrās Olimpiskajās spēlēs (1998, 2002, 2006, 2010), vislabāko vietu sasniedza 1998. gadā Nagano (16. vieta), 2002. gadā Soltleiksitijā — 29. vietu, 2006. gadā Turīnā — 21. vietu un 2010. gadā Vankūverā — 26. vietu. Pēc dalības 2010. gada Olimpiskajās spēlēs paziņoja par karjeras beigām.
Pēc sportista karjeras beigām kļuva par kamaniņu braukšanas treneri, sākumā trenējis Jaunzēlandes un Austrālijas komandas, kopš 2011.gada septembra arī Kanādā.
Roberts Pīls
Sers Roberts Pīls, Otrais baronets (en, dzimis, miris ) bija britu politiķis no Konservatīvās partijas. Bija Lielbritānijas premjerministrs no 1834. gada decembra līdz 1834. gada aprīlim, kā arī no 1841. gada augusta līdz 1846. gada jūnijam. Viens no Lielbritānijas Konservatīvās partijas un Lielbritānijas policijas dibinātājiem. Bija katoļu emancipācijas pretinieks. Atcēla Graudu likumu (Corn Laws). 1844. gadā ar likumu ierobežoja sieviešu un bērnu darba stundas rūpniecībā.
Meridian № 4
Meridian № 4 (Меридиан № 4) ir Krievijas sakaru sistēmas Meridian pavadonis, kurš palaists 2011. gada maijā.
Pavadonis ievadīts augsti eliptiskā orbītā, kur tas nodrošina sakarus militāriem un civiliem lietotājiem.
Meridian № 4 tika palaists 17:41 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1a/Fregat no Pļeseckas kosmodroma starta laukuma 43/4.
Trojas zirgs
Trojas zirgs bija milzīgs koka zirgs sengrieķu mitoloģijā, kurā Trojas kara laikā bija paslēpušies ahaju (grieķu) karavīri, kas piedalījās Trojas aplenkšanā. Trojieši, neapjauzdami ahaju viltību, ieveda Trojas zirgu Trojā. Naktī ahaji izkāpa no zirga un ielaida pilsētā pārējo ahaju karaspēku, Troja nonāca ahaju rokās.
Meleca
Meleca ir pilsēta Polijas dienvidaustrumos, Piekarpatu vojevodistē. Rūpniecības centrs.
Rakstos pirmoreiz minēta 1229. gadā. Netālu no pilsētas 1822. gadā dzimis uzņēmējs un izgudrotājs Ignacijs Lukasevičs. Strauji sāka attīstību starp pasaules kariem, kad Polijas valdībā pilsētas pievārtē nodibināja aviorūpnīcu. No 1960. līdz 1991. gadam Melecas aviorūpnīcā tika saražotas lielākā daļa (ap 13 000) no pazīstamajām lidmašīnām An-2.
Tomass Edisons
Tomass Alva Edisons (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu izgudrotājs, zinātnieks un uzņēmējs, daudzu tehnisko izgudrojumu autors. Lai gan skolā Edisons ir mācījies tikai dažus mēnešus, kur viņu uzskatīja par galīgu nejēgu, izgudrotāju jau no mazām dienām aizrāva fizika un ķīmija. Laimīgas sagadīšanās dēļ Edisons piecpadsmit gadu vecumā tika strādāt par telegrāfistu un drīz vien kļuva par labāko telegrāfistu ASV. Atklāja vairākas ierīces, kas ievērojami ietekmēja dzīvi visā pasaulē. Tajā skaitā fotogrāfiju, kinokameru un ilgi noturīgo, praktisko elektrisko spuldzīti. Kāda žurnālista dēļ saukts par Menlo parka burvi, viņš bija viens no pirmajiem izgudrotājiem, kas izgudrošanas procesā pielietoja masveida ražošanu un komandas darbu. Tādēļ viņam piedēvē pirmās industriālās pētījumu laboratorijas radīšanu.
Dzīvesgājums
Dzimis 1847. gadā Milānā, Ohaio kā septītais un jaunākais bērns Samuela Edisona un viņa sievas Nansijas Matjūvas Eliotas ģimenē. Kopš agra vecuma Tomasam bija dzirdes problēmas, kā iemesls bija bērnībā pārslimotā skarlatīna. Skolā jaunā Edisona prāts bieži kaut kur klejoja, un skolotāja Reverenda Endžele sauca viņu par stulbu. Tas pielika punktu Edisona trīs mēnešu ilgajai oficiālajai izglītībai. Vēlāk Edisons teica: „Mana māte bija mani radījusi. Viņa bija tik īsta un pārliecināta par mani. Es jutu, ka man ir kāds kura dēļ dzīvot, kāds kuram es nevaru likt vilties.” Viņa māte mācīja viņu mājās. Daudz no šīs izglītības nāca no R. Dž. Pārkera „Īstas filozofijas skola” un „Mucinieku apvienība”. 1854. gadā Edisonu ģimene bija spiesta pārcelties uz Port Huronu Mičiganas štatā. Viņš vilcienos, kuri veda no Port Huronas uz Detroitu, pārdeva saldumus un avīzes. Tas bija sākums posmam, kad viņš izmēģināja savu uzņēmēja talantu. Šie talanti drīz vien palīdzēja viņam dibināt 14 uzņēmumus, ieskaitot "General Electric", kas joprojām darbojas un ir viens no lielākajiem publiski ražojošem uzņēmumiem pasaulē.
Vēlāk strādādams par telegrāfistu, Edisons izgudroja ierīci, kas automātiski pārraidīja telegrammas. Kad sabojājās viens telegrāfa kabelis un telegrafēt varēja tikai vienā virzienā, jaunais izgudrotājs veikli pārtaisīja telegrāfa aparāta shēmu — un nu vienlaicīgi varēja telegrafēt abos virzienos. 1869. gadā Edisons atteicās no telegrāfista darba un kopā ar kādu Poupu izgudroja biržas telegrāfa aparātu. Par naudu, ko Edisons saņēma par savu izgudrojumu, viņš pieņēma darbā piecdesmit palīgus, izveidoja firmu Pope, Edison & Co. Electroingenieure un sāka ražot biržas telegrāfa aparātus.
Edisona izgudrojumi neaprobežojās tikai ar telegrāfa aparāta izgudrošanu. Viņš izgudroja oglekļa mikrofonu, kas bija labāks par A. Bella radīto mikrofonu. Telefona aparātu shēmā Edisons ieteica lietot transformatoru, tā palielinot telefona darbības tālumu. Viņš veica tūkstošiem eksperimentu un izgatavoja ilgdarbības elektriskās spuldzes. Edisons izgudroja arī runājošo mašīnu — fonogrāfu (mehāniska ierīce skaņu ierakstei vaska veltņos un ieraksta atskaņošanai). Edisons ir atzīts par vēsturē vienu no intelektuāli visražīgākajiem izgudrotājiem. Viņam pieder 1093 ASV patenti, kā arī vairāki patenti Lielbritānijā, Francijā un Vācijā.
Izgudrojumi
Gandrīz visi Edisona patenti bija pakalpojumu patenti, kas bija aizsargāti 17 gadus ilgā laika periodā. Tajos ietilpa izgudrojumi jeb procesi kas bija elektriski, mehāniski vai pēc dabas ķīmiski. Apmēram ducis no tiem bija dizaina patenti, kuri aizsargāja ornamentālu dizainu līdz 14 gadus ilgam posmam. Fonogrāfs bija pirmā ierīce, kas ierakstīja un reproducēja skaņu.
Edisons neizgudroja pirmo elektrisko spuldzīti, bet gan atklāja pirmo komerciāli praktiskāku kvēlspuldzi. Vairākus dizainus izveidoja jau iepriekšējie izgudrotāji, no kuriem viņš tos pārpirka. Dažām no pirmajām spuldzēm bija tādi trūkumi kā ļoti īss darbības laiks, augstas ražošanas izmaksas, augsta elektriskās strāvas padeve, tā padarot tās grūtāk piemērot plašam komerciālam mērogam. 1878. gadā Edisons ieviesa terminu kvēldiegs kas bija kvēlojošs vadiņš, kas vada strāvu. Kaut gan angļu izgudrotājs Džozefs Svons šo terminu izmantoja jau iepriekš. Edisons izmantoja iepriekšējo dizainu pazīmes un saviem strādniekiem uzdeva izveidot ilgāk kalpojošas spuldzes.
Tikai nedaudz vairāk kā desmitgades laikā Edisona Menlo Parka laboratorija paplašinājās un pārņēma divus pilsētas rajonus. Edisons teica, ka gribot iegūt gandrīz jebkuru iespējamo materiālu krājumus. 1887. gada avīžu raksts parādīja viņa nostājas nopietnību, apgalvojot, ka laboratorijā atradās astoņu tūkstošu veidu ķimikālijas, visu veidu skrūves, visu izmēru adatas, visu veidu vadu virves, cilvēku, zirgu, cūku, trušu, kazu, kamieļu mati; zīds visu veidu tekstūrās, kokoni, dažādu veidu nagi, haizivju zobi, briežu ragi, bruņurupuču bruņas, korķi, sveķi, laka un eļļa, strausu spalvas, fazānu aste, ahāts, dzintars, gumija, rūdas u.c."
Oglekļa telefonraidītājs
No 1877. līdz 1878. gadam Edisons izgudroja un pilnveidoja oglekļa mikrofonu, kas ir lietots visos telefonos kopā ar zvana uztvērēju līdz 1980. gadiem. Pēc patenta prāvas novilcināšanas 1892. gadā federālā tiesa paziņoja ka Edisons un nevis Emīls Berliners ir oglekļa mikrofona izgudrotājs. Oglekļa mikrofons tika arī izmantots radio translācijai un sabiedriskajam adrešu darbam 1920. gadu laika posmā.
Elektriskais apgaismojums
Pēc daudziem eksperimentiem ar platīnu un citiem metāla kvēldiegiem, Edisons atgriezās pie oglekļa kvēldiega. Pirmā veiksmīgā pārbaude notika 1879. gada 22. oktobrī un ilga 40 stundas. Edisons turpināja uzlabot šo dizainu un līdz 1879. gada 4. novembra beigām tika reģistrēts Apvienoto Nāciju patentam 223898 (piešķirts 1880. gada 27. janvārī) par elektrisko apgaismojumu izmantojot oglekļa kvēldiegu jeb šķiedru satītu un piestiprinātu platīna kontaktvadiem. Kaut gan patents aprakstīja vairākus veidus kā izveidot oglekļa kvēldiegu, tajā skaitā kokvilnas un lina pavedienu, koka skalus, dažādi salocītus papīra gabalus, vajadzēja paiet vairākiem mēnešiem pēc patenta piešķiršanas, līdz Edisons un viņa komanda atklāja karbonizētu bambusa kvēldiegu, kas varēja degt 1200 stundas.
USA-223
USA-223, zināms arī kā NRO L-32, ir ASV militārs pavadonis. Tas orbītā tika palaists 2010. gada novembrī Nacionālā izmeklēšanas biroja vajadzībām.
Pavadonis tika palaists 22:58 UTC ar nesējraķeti Delta IV Heavy no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-37B. Tas tika ievadīts ģeostacionārā orbītā. Pavadonis sākotnēji tika izvietots punktā 100,9° austrumu garuma. 2011. gadā tas tika pārvietots uz pozīciju 95° austrumu garuma, kur aizvietoja USA-171, kas tika pārvietots uz 68° A.
Lai gan kosmiskā aparāta parametri un misijas detaļas oficiāli netiek izpaustas, neatkarīgi eksperti domā, ka NRO L-26 ir elektronisko signālu izlūkošanas pavadonis no sērijas, kas saukta par Mentor jeb Advanced Orion.
Lielā smilga
Raksturojums
Lielās smilgas saknenis ir ložņājošs, stīgojošu virszemes dzinumu nav. Ceri brīvi. Stumbri spēcīgi, gludi, taisni vai pacili. Lapas pamīšus, vienkāršas, veselas, lineāras, plakanas, abās pusēs raupjas, ar daudziem dzelonīšiem. Lapu makstis garas, gludas, mēlīte garena, smaila, līdz 0,6 cm gara. Zied jūnijā un jūlijā. Ziedkopa — ziedēšanas laikā izpletusies skara, līdz ziedēšanai un pēc noziedēšanas saspiesta, ar tieviem, skarbiem zariņiem, kas sakopoti pa nedaudziem atstatos pušķos. Vārpiņas ar 1 ziedu. Vārpiņas plēksnes aptuveni vienādas, lancetiskas, tikpat garas kā vārpiņa; ārējai plēksnei 1 dzīsla, iekšējai — 1—3 dzīslas. Zieda plēksnes 2, ārējā plēksne līdz divreiz garāka par iekšējo, bez akota vai ar īsu akotu, ar 5 dzīslām un gludu virsmu. Auglis - ap 0,1 cm garš grauds. Pavasarī attīstās samērā vēlu. Lopbarības vērtība diezgan augsta (100 kg siena satur 51—58 barības vienības). Mājdzīvnieki to ēd labprāt kā ganībās, tā arī siena veidā. Pēc nopļaušanas ātri ataug un dod labu atālu. Der arī zālienu ierīkošanai parkos.
Vils un Greisa
"Vils un Greisa" (en) ir ASV situāciju komēdijseriāls, kura autori ir Deivids Kohans un Makss Muthniks. Seriālu pārraidīja NBC televīzijas kanālā ASV laikā no līdz. Seriālam kopumā iznāca 8 sezonas ar 194 sērijām.
Aristoteļa fizika
Aristoteļa fizika ir mūsdienu fizikas pamatā. Var uzskatīt, ka tieši ar Aristoteli sākās šī zinātnes nozare. Aristoteļa fizika balstās uz četrām stihijām jeb pamatelementiem, tas ir, uz uguni, gaisu, zemi un ūdeni. Aristotelis: Veritas est adequatio intelectus et rei — patiesība nozīmē intelekta atbilstību realitātei. Aristoteļa fizika Eiropas kultūrā bija noteicošā līdz pat Renē Dekarta un Īzaka Ņūtona laikmetam.
Vils un Greisa
Seriāls ir par geja un jurista Villa Trumena un viņa labākās draudzenes ebrejietes Greisas Adleres, kam pieder interjera dizaina firma, attiecībām un viņu draugu piedzīvojumiem. Seriāla darbība notiek Ņujorkā. To filmēja CBS Studio Center, Losandželosā. Seriālā galvenās lomas attēlojuši Ēriks Makormaks, Debra Mesinga, Megana Malalija, Šons Heiss, Gērijs Grabss, Šelija Morisone un Maikls Angarano.
Seriāls guva labus panākumus. Tas saņēma 16 Primetime Emmy balvas, kopumā saņēma 83 Primetime Emmy balvu un 27 Zelta globusa balvu nominācijas.
Oberosts
Oberosts (de) jeb Austrumu kopējā vācu karaspēka virspavēlniecība (Oberbefehlshaber der gesamten deutschen Streitkräfte im Osten), burtiskā tulkojumā „Augšējie Austrumi”, bija Vācijas Impērijas karaspēka izveidotā pārvaldes struktūra okupētajās Krievijas Impērijas ziemeļrietumu guberņās Pirmā pasaules kara laikā (1914—1918). Tajā ietilpa tagadējās Latvijas, Lietuvas, Baltkrievijas un Polijas daļas. Teritorijas virspavēlnieki bija Pauls Hindenburgs (1914—1916) un Bavārijas karalistes princis Leopolds (1916—1918). Pēc pārvaldes veida Ober Ost bija organizēts kā militāra valsts, līdzīgi Vācu ordeņa valstij viduslaikos un vēlākajam Ostlandes reihskomisariātam Otrā pasaules kara laikā.
Igaunijas Zemes padome 1917. gada 28. novembrī pasludināja savu suverenitāti, bet Latviešu Pagaidu Nacionālā Padome 1917. gada 30. novembrī (2. decembrī) pasludināja Latvijas autonomiju latviešu etnogrāfiskajās robežās Kurzemes, Latgales un Vidzemes teritorijā. Pēc pamiera noslēgšanas ar Krieviju 1917. gada decembrī un Brestļitovskas miera sarunu sākšanas Vācijas valdība nolēma pārtraukt Oberosta apgabala militāro pārvaldi un aizstāt to ar vietējo tautu satelītvalstīm, kas ekonomiski un politiski atrastos Vācijas ietekmes zonā. Lietuvieši pasludina Lietuvas karalistes izveidošanu.
Izveide
Pirmā pasaules kara sākumā Krievijas armija iebruka Austrumprūsijas teritorijā, bet tika sakauta Tanenbergas kaujā 1914. gada 26.—31. augustā. 1915. gada 7.—26. februārī Krievijas karaspēks atsāka uzbrukumu, bet tika sakauts kaujā pie Augustovas meža. Krievijas armijas XX korpusa sastāvā šajās kaujās cīnījās arī daudz latviešu karavīru.
Pārvaldes struktūra
Jau pirmā Vācijas uzbrukuma laikā 1915. gada tika radīts Austrumu frontes virspavēlnieka pārvaldes apgabals jeb saīsināti Ober Ost. Pakāpeniski tika izveidota trīspakāpju pārvaldes struktūra:
Virspavēlniecības iestādes atradās Kauņā.
Oberosta nauda
1916.-1917. gadā tika lietoti ostrubļi ar tekstu vācu, poļu, lietuviešu un latviešu valodās:
Satelītvalstu veidošana
Jau 1915. gadā sāka dzimt dažādas idejas, par iekaroto zemju kolonizēšanu un izmantošanu Vācijas interesēs. Austrumprūsijai kaimiņos esošās Latvijas un Lietuvas zemes varēja dot papildus pārtiku, kareivjus, un kalpot par vietu vācu kolonistu izmitināšanai. Tā kā Kurzemi 1915. bija pametusi lielākā iedzīvotāju daļa, dodoties bēgļu gaitās, vācbaltu muižnieki atklāti piedāvāja zemi kolonistiem no Vācijas Impērijas.
Berlīnē nodibināja biedrību “Kurland”, kurai bija jāveic Kurzemes zemju iepirkšana no muižniekiem, un kolonistu pārvietošana. 1918. gada 17. jūnijā Hindenburgs uzdod Kurzemes muižniekiem, kuru īpašumi pārsniedz 360 hektārus, pārdot 1/3 savu zemju biedrībai “Kurland” par pirmskara zemes cenām. Lai iepazītos ar kolonizācijas priekšdarbiem, 1918. gada septembrī Vācijas valdība uz Baltiju nosūta Augustu Vinnigu, kas drīz kļūst par Vācijas ģenerālpilnvaroto un vēlāk, vēstnieku.
Viena no reģiona nākotnes idejām bija personālūnijas izveidošana ar Vācijas Impēriju, kurā atjaunotās Kurzemes-Zemgales hercogistes un Lietuvas lielkņazistes kroņus uzņemtos Prūsijas karalis, vai kādas citas vācu dinastijas pārstāvis. 1917. gada oktobrī Kurzemi un Lietuvu apmeklē Vācijas kanclers Georgs Mihaeliss. Berlīnē notiek apspriede, kurā tiek apstiprināta ideja par personālūniju veidošanu, ja vien tā saņems pārējo impērijas valstu valdnieku apstiprinājumu.
Brestļitovskas miera sarunās Vācija paziņoja, ka okupēto teritoriju iedzīvotāji jau izteikušies par atdalīšanos no Krievijas, tādēļ Vācija no šejienes armiju neizvedīs.