cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dienvidamerikas degunlācītis
Barība
Dienvidamerikas degunlācītis kā visi degunlācīši ir visēdājs, tas barojas ar augļiem, kukaiņiem, dažādiem maziem dzīvniekiem un putniem, un to olām. Lai piekļūtu pie augļiem, tas kāpj augstu kokos līdz pašām galotnēm. Uz zemes, meklējot kukaiņus, tie pārmeklē augsni ar saviem jūtīgajiem un kustīgajiem purniem, kas atgādina cūkas šņukuru. Degunlācīši uz zemes mēdz ar degunu vai ķepām apgriezt akmeņus un koka sprunguļus, lai apskatītos, kas noslēpies zem tiem.
Vairošanās
Visas klana pieaugušās mātītes meklējas vienā laikā, kad sākas lietus sezona un mežā ir daudz augļu. Mātītes sapārojas ar vairākiem tēviņiem. Grūsnība ilgst 77 dienas. Īsi pirms dzemdībām mātīte pamet baru un klusā vietā kādā koka dobumā iekārto mazuļu migu. Parasti piedzimst 2—4 nevarīgi un akli mazuļi. Pēc 4—6 nedēļām mātītes kopā ar mazuļiem atgriežas klanā. Māte mazuļus zīda ar pienu 4 mēnešus. Mātītes dzimumbriedumu sasniedz 2 gadu vecumā, tēviņi 3 gadu vecumā.
Sistemātika
Dienvidamerikas degunlācītim ir 13 pasugas:
Aleksandrs Ipsilants
Aleksandrs Ipsilants (,, ; dzimis , miris ) bija Grieķijas nacionālais varonis un Krievijas impērijas ģenerālis Napoleona karu laikā. Vadīja slepeno biedrību Filiki Eteria, kuras sacelšanās iesāka Grieķijas Neatkarības karu (1821–1832).
Dzīvesgājums
Dzimis 1792. gadā Stambulā vietējo grieķu - fanariotu ģimenē. Viņa vectēvs Aleksandrs Ipsilants (1725–1805) bija Valahijas (1775—1782 un 1796—1797) un Moldāvijas (1786—1788) gospodars, bet tēvs Konstantīns Ipasilants (1760–1816) - bez Valahijas (1802–1806) un Moldāvijas (1799–1802) gospodara amatiem no 1796. līdz 1799. gadam ieņēma arī Portas dragomana amatu.
1805. gadā, pirms Krievu-turku kara sākuma, tēvs kopā ar Aleksandru emigrēja uz Krieviju. Aleksandrs Ipsilants saņēma labu izglītību, brīvi runāja četrās valodās. 1808. gadā iestājās militārajā dienestā. Cīnījās Krievijas impērijas karaspēkā 1812. gada karā un turpmākajās cīņas. Drēzdenes kaujā 1813. gada 26. – 27. augustā zaudēja roku. Piedalījās Vīnes kongresa darbā. Kādu laiku bija ķeizara Aleksandra I adjutants.
Kad 1820. gadā toreizējais Krievijas impērijas ārlietu ministrs, grieķis Joans Kapodistrija atteicās stāties slepenās biedrības Filiki Eteria vadībā, par šīs organizācijas vadītāju kļuva Aleksandrs Ipsilants. Filiki Eteria mērķis bija neatkarīgas Grieķijas valsts izveide, organizējot sacelšanos Osmaņu impērijā. 1821. gadā Ipsilants kopā citiem Krievijas impērijas grieķu virsniekiem pāri Prutas upei šķērsoja Krievijas - Osmaņu impērijas robežu pie Skuleni un iegāja Jasos, bet vēlāk - Bukarestē. Tajā pašā gadā sākās rumāņu sacelšanās Tudora Vladimiresku vadībā. Tomēr starp grieķu un rumāņu nemierniekiem bija savstarpējas neuzticēšanās un naidīguma atmosfēra, un osmaņi sakāva abas sacelšanās. 1821. gada 19. jūnijā Dregešani kaujā Ipsilanta nemiernieki tika sakauti.
Upespērleņu dzimta
Upespērleņu dzimta (Margaritiferidae) ietilpst dižgliemeņu kārtā. Latvijā ir sastopama viena šai dzimtai piederošā ģints -.
9. oktobris
9. oktobris ir gada 282. diena pēc Gregora kalendāra (283. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 83 dienas.
Vārda dienas
Elga, Elgars, Helga
Sanita Viljamsa
Sanita Viljamsa (en; dzimusi ) ir ASV Jūras kara flotes virsniece un NASA kosmonaute. Viņa ir uzstādījusi trīs kosmiskos rekordus sievietēm: ilgākais nepārtrauktais kosmiskais lidojums (gandrīz 222 dienas), veikusi visvairāk iziešanas kosmosā (septiņas), ilgākais kopējais kosmisko iziešanu laiks sievietei (50 stundas 40 minūtes).
Otro kosmisko lidojumu Viljamsa sāka 2012. gada jūlijā, ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-05M dodoties uz SKS. Sākotnēji bija 32. ekspedīcijas sastāvā, bet no 19. septembra bija 33. ekspedīcijas komandiere. Lidojums beidzās 2012. gada novembrī.
Latvijas futbola izlase 1933. gadā
'''Latvijas futbola izlase 1933. gadā''' aizvadīja 6 spēles, no kurām 3 uzvarēja, divās spēlēja neizšķirti, bet vienreiz zaudēja. Baltijas kausa turnīrā Latvijas izlase uzvarēja igauņus, bet ar lietuviešiem spēlēja neizšķirti. Tābrīža turnīra nolikums paredzēja, ka neizšķirta gadījumā mačs ir jāpārspēlē. Pret to protestēja Latvijas izlase un atstāja turnīru. Visa 1933. gada laikā brieda konflikts starp Latvijas un Igaunijas futbola savienībām, kā rezultātā pēc Baltijas kausa turnīra Igaunijas Futbola savienība oficiāli paziņoja, ka pārtrauc attiecības ar Latviju.
Spēles
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ēriks Brēde.
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ēriks Brēde (Augusts Brēdersons 46').
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Ādolfs Sīmanis, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Kurts Ansons.
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Ādolfs Sīmanis, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Arkādijs Pavlovs.
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus (Alfrēds Cimmers 46'), Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ludvigs Dudaņecs (Arkādijs Pavlovs 46').
Punkts (ģeometrija)
Punkts ir objekts telpā, kuram ir koordinātas, bet nav izmēru, laukuma, tilpuma, virziena un jebkādu citu raksturlielumu. Ģeometrijā punkts netiek definēts. Punkta svarīga īpašība ir tā, ka visi ģeometriskie ķermeņi sastāv no punktiem. Tāpēc punkts ir viens no ģeometrijas pamatjēdzieniem.
Fizikā bieži tiek lietots materiāla punkta jēdziens. Tas ir objekts kura izmēri ir niecīgi, bet kuram ir masa. Tātad materiālu punktu raksturo koordinātas un masa.
Punkts un taisne ir ģeometrijas pamatjēdzieni.
Nogrieznis
Nogrieznis ir taisnes daļa starp diviem punktiem. Šos punktus sauc par nogriežņa galapunktiem. Divus nogriežņus sauc par vienādiem, ja tos var novietot vienu uz otra tā, ka sakrīt to galapunkti. Nogriežņa garums rāda, cik vienību satur atliktais nogrieznis.
Nogriežņa viduspunkts
Par nogriežņa viduspunktu sauc nogriežņa iekšējo punktu, kas atrodas vienādā attālumā no nogriežņa galapunktiem. Nogriežņa viduspunkts sakrīt ar nogriežņa smaguma centru.
Mol
Mol, mol vai MOL var būt:
Jirgens Klinsmans
Jirgens Klinsmans (dzimis Gepingenē) ir vācu futbola treneris un bijušais futbola spēlētājs, kurš spēlēja vairākos izcilos Eiropas klubos un bija Vācijas izlases sastāvā, kad tā uzvarēja 1990. gada FIFA Pasaules kausā un 1996. gada Eiropas futbola čempionātā. Kopš 2023. gada februāra ir Dienvidkorejas futbola izlases galvenais treneris. Viņš bija viens no vadošajiem Vācijas uzbrucējiem 1990. gados.
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Skrundas novads
Skrundas novads bija pašvaldība Kurzemē, Ventas kreisajā krastā, kurā 2009. gadā apvienoja bijušā Kuldīgas rajona Skrundas pilsētu ar lauku teritoriju un Nīkrāces, Raņķu, Rudbāržu pagastus.
Jirgens Klinsmans
Viņš vadīja Vācijas izlasi 2006. gada FIFA Pasaules kausā, kurā tā ieguva trešo vietu.
Skrundas novads
2021. gadā Skrundas novadu pievienoja Kuldīgas novadam.
Jirgens Klinsmans
Klinsmans oficiāli paziņoja, ka atkāpsies no Vācijas trenera amata pēc divu gadu darbības, un viņa vietu ieņems trenera asistents Joahims Lēvs. Viņš ieņēma Minhenes "Bayern" trenera amatu 2008. gada jūlijā, kad Otmārs Hicfelds atkāpās, lai ieņemtu Šveices izlases trenera amatu. Viņš tika atlaists no amata, neskatoties uz pēdējo septiņu spēļu piecām uzvarām. No 2011. līdz 2016. gadam bija ASV futbola izlases galvenais treneris. 2019. gada novembrī kļuva par Berlīnes "Hertha" galveno treneri. 2020. gada 11. februārī paziņoja, ka atstāj Hertha, par galveno treneri nostrādājot šajā klubā tikai 10 nedēļas.
Spēlētāja karjera
Inter Milan
Bayern Munich
Rietumvācija/Vācija
Individuālie sasniegumi
Trenera karjera
Individuālie sasniegumi
Skrundas novads
Skrundas pagasts
Skrundas pagasta teritorijai nav raksturīgs saposmots reljefs — lielāko daļu aizņem fluvioglaciālie un limnoglaciālie smilšainie līdzenumi, pašos D limnoglaciālie putekļainie un mālainie līdzenumi.
Nīkrāces pagasts
Nīkrāces pagasts atrodas Rietumkursas augstienes malā — Bandavas un Embūtes paugurainē, kas pazeminās no 60—80 m virs jūras līmeņa R daļā līdz 50-70 m virs jūras līmeņa A daļā, kur sākas Kursas zemienes Pieventas līdzenums. Paugurainē virsu saposmo gravas un senlejas, augstākā vieta (131,9 m virs jūras līmeņa) ir pagasta DR daļā.
Rudbāržu pagasts
Rudbāržu pagasta A daļa atrodas Kursas zemienes Pieventas līdzenumā (augst. 40-60 m vjl.), R daļa — Rietumkursas augstienes Bandavas paugurainē (augst. > 100 m vjl., augstākā vieta — 129,2 m vjl.).
Raņķu pagasts
Raņķu pagasta teritorijas lielākā daļa ietilpst Kursas zemienes Pieventas līdzenumā. Teritorijai nav raksturīgs saposmots reljefs. Lielākajai teritorijas daļai raksturīgs plakans un viļņots līdzenums, kuru veido limnoglaciālie māla un smilts nogulumi.
Ventas un Šķērveļa ielejas dabas liegums
Skrundas novada Nīkrāces pagastā atrodas Ventas un Šķērveļa ielejas dabas liegums, tā platība ir 953 ha. Ventas un Šķērveļa ielejas dabas liegums atrodas Kursas zemienes dabas rajonā — Pieventas līdzenuma D daļā. Zemes virsa lieguma teritorijā ir samērā līdzena, vietām lēzeni viļņota. Pacēlumu relatīvais augstums reti pārsniedz 3 m. Līdzenuma absolūtais augstums teritorijas D daļā — 50-60 metri v.j.l., Z daļā — 30-40 metri v.j.l. Saposmots reljefs izveidojies pie Ventas pietekām, kuras lejtecē plūst pa dziļi izgrauztām gravām. Ventas ielejas dziļums sasniedz pat 25-30 m. Nogāzes stāvas, vietām kraujveidīgas, terasētas, pārklātas ar smiltīm. Kraujās nereti atsedzas devona ieži. Ielejas dibenu aizpilda smilts un smilšainas grants nogulumi. Pamatiežu virsu lieguma teritorijas Z daļā veido augšdevona Famenas stāva Šķērveļa svītas ieži — dolomīti, māli, smilšakmeņi, aleirolīti. Lieguma teritorijas D daļā Ventas kreisajā krastā atsedzas vidusjuras Keloveja stāva ieži — smilšakmeņi, smilts, aleirolīti, merģeļi, dažviet brūnogļu starpslāņi, bet Ventas labajā krastā apakškarbona Turnē stāva Lētīžas svīta — dolomīti, māli, aleirolīti, smilšakmeņi, konglomerāti. Lieguma teritorijas pašos D augšperma Kazaņas stāva ieži — kaļķakmeņi, oolītiski dolomīti. Pamatieži atsedzas Ventas un tās pieteku krastos un gultnēs, Ventas gultnē dolomīti un smilšakmens veido daudzas krāces. No Šķērveļa ietekas līdz Kuldīgai Ventas krastos ir karbona un devona dolomīti (Gobziņu klintis, Ātraiskalns u.c.). Ventas un Šķērveļa ielejas posmā atsegumos bieži sastopami zilzaļo aļģu onkolītu sakopojumi, stromatolītu garoziņas un lēcas. Dolomīti parasti ir kramoti (krama daudzums līdz 90 %). Nogulumu biezums atsegumos 1,5 — 6 m. Pamatiežus klāj plāna pārsvarā pēdējā apledojuma nogulumu sega, ko vietām pārsedz purva un aluviālie nogulumi. Ledāju nogulumu biezums gar Ventas labo krastu ir līdz 10 m, citur 10 — 20 m.
Ātraiskalns
Ventas krastā 5 km augšpus Lēnām ir līdz 20 m augsta krauja — Ātraiskalns, kura apakšējā daļā atsedzas smilšakmeņi, bet virs tiem atrodas dolomītu pārkare. Apmēram 300 m no Šķērveļa ietekas Ventā ir Šķērveļa dolomītu atsegums — zaļganpelēku dolomītu krauja. Šķērveļa pietekas Dzeldas kreisajā krastā augšpus tās ietekas Šķērvelī ir baltu, dzeltenīgu un pelēcīgu smilšu atsegumi — Zoslēnu atsegumi. Augstākais no tiem ir Zoslēnu rags (14 m). Lētižas labajā pakrastē pie Pulverniekiem ir Lētižas brūnogļu atsegumi — raksturīgākais brūnogļu slānis Latvijā (biezums krastā ~ 15 cm, tālāk urbumos līdz 3 m). Dabā to vairs nevar redzēt, jo pakrasti klāj nobiras un tā ir apaugusi. Brūnogļu un lēcas Lētižas (arī pie Vormsātiem) un Šķērveļa (lejpus Zoslēniem) ielejās ir pirmoreiz Latvijā konstatētās brūnogles.
Derīgie izrakteņi
Skrundas novadā ir daudz derīgo izrakteņu atradnes — māls, grants, smiltis, kūdra un arī dolomīts. Skrundas novadā ir bagātīgs ģeoloģiskais potenciāls — derīgie izrakteņi, gan īpaši aizsargājamie ģeoloģiskie dabas objekti.
Vēsture
Vēstures avotos Skrunda (Scrunden) kuršu Bandavas zemē pirmo reizi minēta 1253. gadā, bet 1368. gadā Ventas kreisajā krastā uzcelta Vācu ordeņa Skrundas pils. Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā Skrundā darbojās stikla ceplis, pulvera dzirnavas, naglu, lielgabalu un šauteņu darbnīcas. No 1685. gada cauri Skrundai veda hercogistes galvenais pasta ceļš Jelgava - Dobele - Blīdene - Saldus - Skrunda - Grobiņa - Liepāja - Sventa - Mēmele. Pili izpostīja zviedru karaspēka uzbrukuma laikā Lielā Ziemeļu kara laikā. 19. gadsimta sākumā netālu no bijušās ordeņa pils drupām klasicisma stilā uzcelta Skrundas muižas kungu māja, kas atjaunota 1881. gadā.
Teritoriālais iedalījums
Skrundas novadā ietilpa 4 pagasti un 1 pilsēta. Lielākais pagasts pēc platības bija Skrundas pagasts, bet pēc platības pilsēta - Skrunda.
Apdzīvotās vietas
Rudbāržos atrodas veikals, bibliotēka, pamatskola, pasts, pagasta pārvalde, kultūras nams, veselības aprūpes punkts un Rudbāržu luterāņu baznīca. Dzeldā atrodas 2 veikali, bibliotēka, kafejnīca, sākumskola, pasts, pagasta pārvalde, brīvā laika pavadīšanas centrs. Jaunmuižā ir veikals, pamatskola un pasta vēstuļu savākšanas kastīte. Raņķos atrodas veikals, bibliotēka, pasts, sākumskola, bērnudārzs, viesu māja un medpunkts. Ciecerē atrodas veikals un autoserviss. Pumpuros atradās likvidētā Skrundas arodvidusskola. Sieksātē atrodas Piena muiža (Berghof). Lēnās atrodas veikals un piemineklis Oskaram Kalpakam. 2 kilometrus no Lēnām atrodas Lēnu katoļu baznīca. Pansionāta ciemā atrodas aprūpes nams "Valtaiķi". Internātskolas ciemā 2 kilometrus no Rudbāržiem līdz 2017. gadam atradās Rudbāržu sanatorijas internātpamatskola – rehabilitācijas centrs, kurā mācījās skolēni ar īpašām vajadzībām. Rūnaišu ciems ir izveidojies pie Skrundas zivju dīķiem.
Klimats
Skrundas novads Latvijas agroklimatiskajā rajonēšanā ietilpst mitrajā Kurzemes rajonā: Rietumkursas augstiene mēreni siltajā apakšrajonā, bet Kursas zemiene mēreni vēsajā apakšrajonā.
Suņa sirds (mākslinieku grupa)
"Suņa sirds" — plakātu mākslinieku grupa Rīgā, Latvijā, kas darbojās no 2002. gada rudens līdz 2008. gada rudenim.
Plakātu galerija
2003. gada augustā plakātu izstāde tika pārveidota par Baltijā un visā Ziemeļeiropā pirmo tikai un vienīgi plakātu izstādīšanai veltīto pastāvīgu ekspozīcijas telpu, kurā vai ik nedēļu tika izstādīts jauns plakāts, nomainot kādu no iepriekšējiem. Plakātu galerija "Suņa sirds" krodziņā "Andalūzijas suns" (Rīgā, Elizabetes ielā 83/85) pastāvēja no 2003. gada augusta līdz 2004. gada 30. septembrim, kad telpu īpašnieku komerciālu apsvērumu dēļ sadarbība tika pārtraukta. Darbība tika atjaunota 2007. gada 2. februārī, bet jau dažus mēnešus vēlāk šī plakātu eksponēšanas vieta tika iekļauta LR Kultūras ministrijas galeriju katalogā „Kultūras karte“. Kā plakātu eksponēšanai domāta vieta tā likvidēta 2008. gada 1. novembrī, sakarā ar telpu īpašnieku vēlmi cenzēt un noteikt izstādāmo plakātu saturu.
Plakātu izstādes
Šajā laika periodā, paralēli regulārai ekspozīcijas maiņai un jaunu darbu izstādīšanai savā galerijā, grupa sarīkoja arī tematiskās plakātu izstādes:
Smilšgliemeņu dzimta
Smilšgliemeņu dzimta (Myidae) ietilpst smilšgliemeņu kārtā. Pie Latvijas krastiem Baltijas jūrā un Rīgas līcī ir sastopama viena šai dzimtai piederošā ģints -.
Elzasa
Elzasa (fr, gsw, de, līdz 1996. gadam vāciski: Elsaß) ir vēsturiska zeme Francijā pie robežas ar Vāciju un Šveici. Elzasas administratīvais centrs ir Strasbūra.
Pēc 2016. gada teritoriālās reformas kopā ar agrākajiem Šampaņas-Ardēnu un Lotringas reģioniem apvienota Lielo Austrumu jeb Grandestas (Grand Est) reģionā.
Lai arī tradicionāli šis reģions bija vācvalodīgs, mūsdienās elzasieši runā franciski, un tikai aptuveni 25% no Elzasas iedzīvotājiem tekoši runā elzasiski vai vāciski un izmanto to kā savu otro valodu. 17. gadsimtā, karalis Luijs XIV pakāpeniski pievienoja Elzasu Francijai un pasludināja to par Francijas provinci.
Ģeogrāfija
Elzasas platība ir 8283 km², līdz ar to tā ir mazākais Francijas reģions. Reģiona austrumu daļā, pie Reinas, ir līdzenumi, bet rietumu daļā plešas Vogēzu kalni.
Elzasa sastāv no diviem departamentiem — Augšreinas un Lejasreinas. Ziemeļos un austrumos Elzasa robežojas ar Vāciju, dienvidos — ar Šveici un Burgundijas reģionu, rietumos — ar Lotringas reģionu.
Elzasā ir ļoti daudz mežu, galvenokārt Vogēzu kalnos un Lejasreinā. Reģionā ir arī dažas ielejas. Elzasas augstākais punkts ir Granbalons (Le Grand Ballon) Augšreinā, kurš ir 1426 m augsts.
Šajā reģionā ir puskontinentāls klimats ar aukstām un sausām ziemām, taču karstām vasarām, jo Vogēzi aiztur nokrišņus no rietumiem.
Kolmāras pilsētā ir saulains mikroklimats un tā ir otra sausākā pilsēta Francijā. Šāds klimats ir ļoti draudzīgs vīnogu audzēšanai, tāpēc šeit tiek ražots Elzasas vīns (Vin d'Alsace).
Romiešu Elzasa
Aizvēstures laikos Elzasu apdzīvoja galvenokārt klejotāju un mednieku ciltis, bet ap 1500. g.p.m.ē., ķelti sāka apdzīvot šo reģionu, nolīdzinot un apstrādājot zemi. Ap 58. g.p.m.ē. iebruka romieši un izveidoja Elzasu kā vīnogu audzēšanas centru. Lai aizsargātu šo augstvērtīgo rūpniecību, romieši būvēja dažādus nocietinājumus un veidoja militārās nometnes, kas vēlāk attīstījās par komūnām un ir apdzīvotas vēl šodien. Kamēr Elzasa bija Romas impērijas sastāvā, tā bija daļa no Augšvācijas provinces (Germania Superior).
Franku Elzasa
Līdz ar Romas impērijas sabrukumu, Elzasa kļuva par alemaņu teritoriju. Alemaņi bija zemnieku tauta. Alemaņu valoda veido mūsdienu elzasiešu valodas pamatus. 5. gadsimtā franku karalis Kloviss I un franki līdz ar Tolbiakas kauju padzina alemaņus no Elzasas, kas tika iekļauta Austrāzijas karalistes sastāvā. Pateicoties Klovisa Merovingiskajām pārmaiņām visi iedzīvotāji tika kristīti. Elzasa palika franku kontrolē līdz, pildot 842. gada Starsbūras zvērestu, 843. gadā tika sadalīta pamatojoties uz Verdunas līgumu; Kārļa Lielā mazdēli sadalīja karalisti trijās daļās. Zemās valstis, Elzasa un Lotringa vaidoja jauno franku Vidējo karalisti, kuru vadīja jaunākais mazdēls Lotārs. Lotārs mira 855. gadā un viņa karaliste tika sadalīta trijās daļās. Lotringa tika atdota Lotāra dēlam. Pārējas daļas tika sadalītas starp Lotāra brāļiem — Kārli Plikpauraino (Rietumfranku karlistes vadoni) un Ludvigu Vācieti (Austrumfranku karalistes vadoni). Lotringas karaliste bija īslaicīga. Reģions, kurš vēlāk kļuva par Elzasu, kļuva par Svētās Romas impērijas sastāvdaļu kā daļa no Švābijas hercogistes, pamatojoties uz 870. gada Mērsenes līgumu.
Elzasa Svētās Romas impērijā
Šajā laikā viss reģions sāka sadalīties nelielās daļās, pamazām nostiprinoties feodālajai iekārtai. Pateicoties Hohenštaufenes karaļu dinastijai, Elzasa 12. un 13. gadsimtā piedzīvoja lielu labklājību. Frederiks I izveidoja Elzasu kā provinci, kuru pārvaldīja ipaši, nedižciltīgi tautas kalpi. Provincei bija arī sava provinciālā tiesa (Landgericht) un centrālā pārvalde, kas bija izvietota Hāgenavā. Frederiks II iecēla Strasbūras bīskapu, lai tas pārvalda Elzasu, taču ar bīskapa autoritāti sacentās arī grāfs Rūdolfs no Hābsburgu dinastijas, kurš savas tiesības saņēma no Frederika II dēla Konrāda IV. Strasbūra pamazām sāka izplesties un kļuva par apdzīvotāko un ekonomiski nozīmīgāko pilsētu reģionā. 1262. gadā, pēc ilgām nesaskaņām starp valdošajiem bīskapiem, pilsētas iedzīvotāji ieguva jaunu statusu — Impērijas Brīvpilsēta. Kā pieturas punkts Parīzes-Vīnes-Austrumu tirdzniecības ceļā, arī kā osta Reinas krastā, savienojot Vācijas dienvidus un Šveici ar Nīderlandi, Angliju un Skandināviju, Strasbūra kļuva par nozīmīgu politisku un ekonomisku centru reģionā. Tādas pilsētas, kā Kolmāra un Hāgenava arī sāka augt ekonomiskajā nozīmē un ieguva kaut ko līdzīgu autonomajam statusam "Dekopolē" vai "Dekapolisā", desmit brīvpilsētu federācijā.
14. gadsimtā Elzasas labklājība izbeidzās, jo daudzas ziemas bija īpaši bargas, sliktas ražas vairākus gadus pēc kārtas, un pār reģionu nāca "Melnā Nāve" jeb mēris. Pie šīm grūtībām tika vainoti ebreji, tādējādi radās grautiņi 1336. gadā. un 1339. gadā. Turpinoties neveiksmēm, 1356. gadā reģionu piemeklēja viena no lielākajām zemestrīcēm — Reinas plaisas zemestrīce. Labklājība atgriezās līdz ar Hābsburgu dinastijas valdīšanu renesanses laikā.
Turpmākajos gados Elzasā un pamazām arī lielākajā daļā Eiropas, vācu kundzība sāka samazināties. Francija uzsāka agresīvu politiku, un sāka izplesties austrumu virzienā — vispirms līdz Ronas upei, vēlāk jau līdz Mēzas upei, un kad līdz šīm upēm Francijas vara bija nostiprinājusies, tie nolēma iet tālāk — līdz Reinai. Un 1299. gadā Francija ierosināja alianses kāzas ar Vāciju. Viņi piedāvāja iespēju saprecināt franču Felipi IV māsu ar vācu Alberta I dēlu, ar Elzasu pūrā, taču šis piedāvājums neīstenojās. Nākamā gadsimta laikā Francija bija ļoti militāri novājināta Simtgadu kara dēļ, tāpēc viņu mērķis — iegūt savos valdījumos teritorijas līdz Reinas upei nepiepildījās. Bet, līdz ar Simtgadu kara beigām, Francija atkal vēlējās sasniegt savu mērķi, un koncentrējās galvenokārt uz to, tāpēc 1444. g. franču armija iesoļoja Lotringā un vēlāk arī Elzasā. Franči pieprasīja padoties Mecas pilsētai un Strasbūrai, vēlāk tie sāka uzbrukt arī Bāzeles pilsētai.
1469. gadā, pildot Senomēras līgumu, Austrijas erchercogs Sigismunds pārdeva Augšelzasu Burgundijas hercogam Kārlim I. Lai arī Kārlis I bija īpašnieks, visi nodokļi tika maksāti Svētās Romas imperatoram Frederikam III. Frederiks III pielietoja šos nodokļus un arī pat dinastiju kāzas tā, lai viņš iegūtu Augšelzasu savos īpašumos, tad, kad tā nonāktu Hābsburgu valdījumos. Hābsburgi arī bija Impērijas valdnieki. 1515. gadā Miluzas pilsēta pievienojās Šveices Konfederācijai un palika tās sastāvā līdz 1798. gadam.
16. gadsimtā, reformācijas laikā, Strasbūra bija bagāta kopiena. Tās iedzīvotāji pieņēma protestantismu 1523. gadā. Mārtiņš Bucers bija pirmais reformators šajā reģionā. Viņa darbībai traucēja katoliski noskaņotie Hābsburgi, kuri vēlējās izskaust ķecerību visā Augšelzasā. Rezultātā Elzasa tika sadrumstalota mazās katoļu un protestantu teritorijās. Taču Monbeljāra, Elzasas dienvidrietumos, kas piederēja Virtembergas grāfiem, no 1397. gada saglabājās Francijā kā protestantu anklāvs līdz pat 1793. gadam.
Iekļaušanās Francijā
Šāda situācija saglabājās līdz 1639. gadam, kad Francija bija pakļāvusi jau lielāko daļu no Elzasas un nevēlējās, lai tā nokļūtu Spāņu Hābsburgu rokās, kuri vēlējās tīru ceļu uz saviem vērtīgajiem, bet nepakļāvīgajiem īpašumiem Spāņu Nīderlandē. Tas plašāk izpaudās Trīsdesmitgadu kara (1618—1648) laikā. Ienaidnieku aplenkti un, lai iegūtu brīvāku rocību Ungārijā, Hābsburgi pārdeva Sundgavas teritoriju (lielāko daļu Augšelzasas) Francijai 1646. gadā, kura jau bija okupējusi šo reģionu. Summa bija aptuveni 1,2 miljoni talāru. Tādā veidā naids tika izbeigts, un līdz ar Vestfāles līgumu, lielākā daļa Elzasas nonāca Francijas īpašumos, izņemot dažas pilsētas, kuras saglabāja savu neatkarību. Līguma nosacījumi attiecībā uz Elzasu bija sarežģīti un pat mulsinoši; tajos ir teikts, ka nevienam Francijas karalim, un nevienam Vācijas imperatoram nevar piederēt pilnīga vara šajā reģionā, bet viens vadonis var "aizspēlēt" otru, tādējādi nodrošinot Elzasai zināmā mērā nelielu autonomijas statusu. Šīs teorijas atbalstītāji norāda uz to, ka līguma nosacījumus sastādīt tika pilnvarots Īzaks Volmārs, bijušais Elzasas kanclers. Elzasas lielākās daļas nodošana Francijai, pēc Vestfāles miera līguma 1648. g. beidzot bija sākusies. Francijai tika nodota arīdzan Lotringa, kā iekarotā teritorija Francijas un Vācijas karojumu laikā.
Karadarbība bija izraisījusi iedzīvotāju samazināšanos (galvenokārt lauku apvidos), tādēļ pēc 1648. gada ieradās daudz imigrantu no Šveices, Vācijas, Austrijas, Lotringas, Savoijas un citām vietām. Šī imigrācija turpinājās līdz 18. gs. vidum. Starp 1671. g. un 1711. g. reģionā ienāca anabaptistu bēgļi no Šveices, īpaši no pilsētas Bernes. Drīz Strasbūra kļuva par galveno agrīnās anabaptistu kustības centru.
Francija nostiprināja savus īpašumus ar Naimēgenes līgumiem 1679. gadā, kuri noteica franču kontroli pār Elzasas pilsētām. 1681. gadā Francija iebruka Strasbūrā neminot nekādu iemeslu. Šīs teritoriālās izmaiņas tika pastiprinātas Raisvikas līgumā 1697. g., ar kuru tika izbeigts Lielās Alianses karš, taču Svētā Romas impērija nepieņēma un neapstiprināja šo dokumentu līdz pat 1697. gadam. Kā vienmēr, Elzasai bija īpašs statuss Francijas karalistē. Vācu valoda vēl joprojām tika lietota vietējā pārvaldē, arī skolās. Vācu (luterāņu) Strasbūras universitāti apmeklēja daudzi studenti no Vācijas. Nantes edikts, ar kuru tika legalizēta hugenotu apspiešana Francijā, netika pasludināts Elzasā. Atšķirībā no pārējās Francijas, Elzasā valdīja reliģiskā tolerance, arīdzan Francijas valdība mēģināja šeit sekmēt katoļticību — luterāņu Strasbūras katedrāle bija jānodod katoļu rokās 1681. gadā. Vogēzu kalnos atradās robežpunkts ar pārējo Franciju, turpretim šāda robežpunkta nebija ar Vāciju. Šī iemesla dēļ uz Elzasu lielu iespaidu atstāja vācu kultūra un tā ekonomiski bija orientēta pret Vāciju līdz pat Lielajai Franču revolūcijai.
Elzasa Lielās Franču revolūcijas laikā
1789. gads atnesa Lielo Franču revolūciju, un līdz ar to arī pirmo Elzasas sadali departamentos — Augšreinā (Haut-Rhin) un Lejasreinā (Bas-Rhin). Daudzi iedzīvotāji šajā laikā veica "svētceļojumus" uz tādām vietām, kā Mariašteinas Abatija, Bāzeles pilsētas tuvumā, Šveicē, lai kristītos un/vai precētos. 18. gs. pēdējā dekādē, daudzi elzasieši nebija vienisprātis ar jakobīņiem, jo elzasiešiem simpatizēja vairāk Austrijas un Prūsijas spēki, kuri centās sagraut jaunizveidojušos revolucionāro republiku. Kad franču revolucionāru armija uzvarēja pie Reinas, desmitiem tūkstošu Elzasas iedzīvotāju bēga uz austrumiem. Kad viņiem vēlāk ļāva atgriezties (dažos gadījumos ļāva tikai 1799. gadā), viņi atklāja ka daudzas viņu mājas ir konfiscētas. Šī situācija noveda līdz emigrācijai uz jaunajām zemēm Krievijas impērijā no 1803-1804. gadam, vēlāk arī 1808. gadā. Diezgan skaudru atstāstu no paša piedzīvotā var izlasīt J.V.Gētes grāmatā "Hermanis un Dorotija".
Bērs
Bērs var būt:
Elzasa
Elzasa Lielās Franču revolūcijas laikā
Populācija reģionā auga ļoti ātri — no 800 000 iedzīvotājiem 1814. gadā līdz pat 914 000 iedzīvotājiem 1830. gadā un pat 1 067 000 iedzīvotājiem 1846. gadā. Radās tādi faktori, kā bads, dzīvesvietu trūkums un bezdarbs jauniem cilvēkiem. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka cilvēki bēga ne tikai uz Krieviju, bet arī pieņēma izdevīgus piedāvājumus no Austrijas impērijas. Austrija bija atkarojusi jaunas zemes Austrumeiropā no Osmaņu impērijas, piedāvājot kolonistiem pārvaldīt šīs jaunās zemes. Daudzi elzasieši aizkuģoja pat līdz ASV, jo tur vergu turēšana tika aizliegta un bija jāpieņem jauni darbinieki kokvilnas plantācijās.
Starp Franciju un Vāciju
Francijas—Prūsijas karā (1870—1871) Franciju sakāva prūšu armija. Notiekot Vācijas impērijas apvienošanai Prūsijas vadībā, Oto fon Bismarks pievienoja Elzasu un Ziemļlotringu jaunizveidotajai Vācijas impērijai 1871. gadā. Elzasas-Lotringas teritorija tika vadīta tieši no impērijas valdības Berlīnē, un tai ap 1911. gadu tika piešķirts zināmā mērā autonomijas statuss. Aptuveni 50 000 šī reģiona iedzīvotāji (no aptuveni miljona ar pusi) emigrēja uz Franciju. Elzasa palika Vācijas sastāvā pat pēc Pirmā pasaules kara, un tikai ar Versaļas līgumu tā tika atdota Francijai.
Attiecīgi, Elzasa-Lotringa pasludināja savu neatkarību kā Elzasas-Lotringas Republika, taču tā nevarēja cīnīties pretim frančiem, kuri to pārņēma nedēļu pēc pasludināšanas.
Pēc Pirmā Pasaules kara vācu identitāte Elzasā tika krasi samazināta, jo tika izraidīti vācieši, kas šeit dzīvoja jau kopš 1871. gada. Vācu valoda tika aizliegta, turpretim tika uzspiesta franču valodas lietošana.
Pēdējos gados, kad nacionālās emocijas ir mazinājušās, kulturālā brīvība ir atjaunojusies. Piemēram, daudzu iedzīvotāju iniciatīva veicināt vācu valodas mācīšanu gan bērnudārzos, gan skolās tiek augstu novērtēta no Francijas valdības puses.
Politika
Elzasa ir viena no politiski viskonservatīvākajiem Francijas reģioniem. Tā ir tikai viena no diviem reģioniem metropolītiskajā Francijā, kur 2004. gada reģionālajās vēlēšanās uzvarēja konservatīvi labējie, un, tādējādi iegūstot kontroli pār Elzasas Galveno Padomi. Galvenās Padomes prezidents ir Adriēns Zellers, Tautas Apvienošanas Kustības biedrs. Biežā reģiona statusa maiņa cauri vēsturei ir atstājusi pēdas mūsdienu politiskajos procesos, attiecībā uz jautājumiem par nacionālo identitāti.
Ekonomika
Pēc INSEE datiem, Elzasas Iekšzemes Bruto Produkts uz 2002. gadu bija 44.3 miljardi eiro. Ar IKP €24 804 uz vienu iedzīvotāju, Elzasa ierindojās otrajā vietā starp Francijas reģioniem, zaudējot tikai Ildefransai. 68% no strādājošajiem ir nodarbināti pakalpojumu sfērā; 25% darbojas industrijā, padarot Elzasu par vienu no industriālākajiem Francijas reģioniem.
Elzasa ir reģions ar daudzveidīgu saimniecisko darbību, tostarp:
Igors Tarasovs
Igors Tarasovs (dzimis Rīgā) ir Latvijas futbolists, var spēlēt gan aizsarga, gan pussarga pozīcijā, bijis Latvijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2022) pārstāv Latvijas Virslīgas klubu FK Liepāja.
Elzasa
Demogrāfija
Elzasas iedzīvotāju skaits līdz 1999. gadam ir pieaudzis līdz pat 1 734 145 iedzīvotājiem. Gan dabiskais pieaugums, gan migrācija ir nemitīgi augusi. Šis pieaugums ir īpaši liels tieši 20. gs. beigās. INSEE prognozē, ka Elzasas iedzīvotāju skaits pieaugs no 12.9% līdz pat 19.5% laikā no 1999.-2030. gadam.
Igors Tarasovs
Klubos
Pirms 2012. gada sezonas atteicās pagarināt līgumu ar Skonto un devās uz pārbaudēm vairākos ārzemju klubos. 15. februārī parakstīja līgumu ar Azerbaidžānas klubu Simurq PFC, kurā tobrīd jau spēlēja Latvijas futbolists Andrejs Rubins. 14 aizvadītajās spēlēs kluba sastāvā guva trīs vārtus.
Elzasa
Ceļu tīkls
Pats galvenais ir A35 autoceļš, kas savieno uz Šveices robežas esošo Senluī ar Loterbūru uz Vācijas robežas.
Igors Tarasovs
Klubos
2012. gada jūlijā atgriezās Latvijā, parakstot līgumu ar Virslīgas klubu FK Ventspils. Nepilnās divās sezonās Ventspils kluba sastāvā aizvadīja 37 spēles, gūstot astoņus vārtus un 2013. gada sezonā izcīnot Latvijas Virslīgas čempionu titulu. 2014. gada februārī kopā ar citu Latvijas futbolistu Ģirtu Karlsonu pievienojās Baltkrievijas klubam Grodņas "Neman".
2014. gada novembrī parakstīja līgumu ar Polijas Ekstraklasa klubu Bjalistokas "Jagiellonia". Polijas kluba sastāvā aizvadīja vairāk nekā 40 spēles un guva 3 vārtus. 2016. gada jūlijā pārcēlās uz Turcijas otrās spēcīgākās līgas klubu Giresunspor. 2017. gadā atgriezās Polijā un divas sezonas pārstāvēja Vroclavas "Śląsk". 2019. gada otrajā pusē spēlēja Latvijas Virslīgas klubā FK Spartaks Jūrmala. 2020. gada 9. janvārī pievienojās Ungārijas augstākās līgas klubam Kaposvári Rákóczi. Ungārijas komandā aizvadīja septiņas spēles. 2020. gada augustā parakstīja līgumu ar Somijas klubu KuPS.
Elzasa
Ceļu tīkls
A4 maksas ceļš (virzienā uz Parīzi) sākas 20 km uz ziemeļrietumiem no Strasbūras un A36 maksas ceļš virzienā uz Lionu sākas 10 km uz rietumiem no Miluzas.
Igors Tarasovs
Klubos
No 2021. gada janvāra līdz 2022. gada vidum pārstāvēja Kipras klubu Ahnas "Ethnikos". 2022. gada vasarā atgriezās Latvijā un pievienojās Virslīgas klubam FK Liepāja.
Elzasa
Ceļu tīkls
Lokveida krustojumi, kuri ir būvēti 1970mitajos un 1980mitajos, ir ļoti bieži sastopami Elzasā, it īpaši ap Strasbūru un Milūzu. Diemžēl šie lielceļi ir galvenie gaisa piesārņotāji. Uz 2002. gadu, satiksmes intensitāte Strasbūrā pa A35 autoceļu bija 170 000 automašīnu dienā.
Igors Tarasovs
Izlasē
2010. gada 3. martā debitēja Latvijas izlasē, spēlē pret Angolu nomainot Vitāliju Astafjevu. Pirmos vārtus izlases labā guva FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Andoru. Izlasē aizvadījis 47 spēles, 2023. gada martā 34 gadu vecumā paziņoja par karjeras beigšanu izlasē.
Elzasa
Ceļu tīkls
Pašlaik tiek apsvērta iespēja līdz 2011. gadam uzbūvēt divvirzienu maģistrāli Strasbūras rietumos, kura mazinātu intensīvo satiksmes plūsmu Starsbūrā.
Dzelzceļa tīkls
Vogēzu kalnu dēļ, Elzasā ir apgrūtināta dzelzceļa satiksme ar pārējo Franciju, tāpēc drīzumā tiek plānota jaunu dzelzceļa posmu būvniecība:
Upju tīkls
Ostu satiksme Elzasā pārsniedz 15 miljonus tonnu, un tā ir galvenokārt koncentrēta Strasbūrā. Strasbūras osta ir otra noslogotākā upes osta Francijā. Tika plānots paplašināt Reinas-Ronas kanālu, tādējādi savienojot Vidusjūru un Centrāleiropu (Reinu, Donavu, Ziemeļjūru un Baltijas jūru), taču lielo izmaksu un zemes erozijas dēļ šo projektu 1998. gadā apturēja.
Gaisa satiksme
Elzasā ir divas starptautiskās lidostas:
Reliģija
Sekojot Reformācijai, princips "Kāds valdnieks, tāda reliģija" noveda pie reliģiskām atšķirībām Elzasas augstieņu reģionos un zemieņu reģionos. Zemes īpašnieki, kuri kā "vietējie kungi" izmantoja savas tiesības izvēlēties kādu reliģiju atļaut savā zemē, bija kāri vilināt cilvēkus no daudz pievilcīgajām zemienēm, lai tie būvētu un attīstītu kungu īpašumus kalnainajos reģionos. Daudzi bez diskriminēšanas pieņēma katoļus, luterāņus, kalvinistus, ebrejus un anabaptistus. Parādījās daudzkonfesiju ciemati, it īpaši tā sauktajā Saburzītajā Elzasā (franciski: Alsace bossue). Ar laiku Elzasa kļuva par vienu no Francijas reģioniem, kurš lielījās ar savu ebreju kopienu, kā arī tā izcēlās ar īpaši lielu anabaptistu skaitu. Amišu šķelšanās Jākoba Ammāna vadībā notika 1693. gadā Senmarīomīnā. Ultrakatoliskais Luijs XIV veltīgi pūlējās amišus (anabaptistus) izdzīt no Elzasas. Kad Napoleons Bonaparts iedibināja karaklausību attiecībā uz reliģiju, daudzi amiši pārcēlās uz Amerikas kontinentu.
Kultūra
Cauri gadsimtiem Elzasa ir bijusi pakļauta lielām kultūras izmaiņām, kuru rezultātā Elzasā ir radies vācu un franču kultūru sajaukums.
Valoda
Lai gan Elzasas sākotnējā valoda ir bijusi vācu, mūsdienās šeit galvenokārt tiek lietota franču valoda.
Reģiona tradicionālā valoda ir elzasiešu valoda, kura ir allemāņu dialekts no augšvācu dialekta, kurš savukārt ir radniecīgs vācu valodas dialektam — šveices vācu valodai, kuru lieto Šveicē. Pašos Elzasas ziemeļos vēl tiek lietots franku valodas dialekts, kurš nāk no Rietumcentrālvācu valodas dialekta. Ne elzasiešu ne franku valodām nav oficiāla statusa Elzasā, taču šīs valodas pēc izvēles var apgūt franču licejos (franciski:lycées)(vidusskolās).
No 1945. gada, standarta franču valodas izplatība ir pieaugusi un mūsdienās Elzasā tā tiek plaši pielietota. Līdz šim Elzasa tika pieņemta kā bilinguāls reģions (franču val./elzasiešu val.), taču tā iet ar straujiem soļiem pretim pilnīgai pārejai uz vienu franču valodu. Šī situācija ir dokumentēta Elzasas Galvenās Padomes finansētā pētījumā ("Le declin du dialecte alsacien"), kurā ir atklāts, ka cilvēki vecumā pēc 70 vēl joprojām mājās runā elzasiski, bet jaunākā paaudze lieto franču valodu visur, gan mājās, gan ārpus tām. Liels daudzums iedzīvotāju zem 30 vairs nesaprot elzasiešu valodu. Šis fakts ir padarījis elzasiešu valodu par apdraudētu un tās nākotne vēl joprojām ir neskaidra, jo franču valoda pamazām pilnībā izspiež elzasiešu valodu no aprites.
Lingvistiskā situācija Elzasā ir šāda: šeit tiek pamatīgi virzīta standarta franču valoda, kā vienīgā valoda, kuru lieto gan mājās gan darbā. Kā papildus valoda skolās tiek mācīta standarta vācu valoda, tāpēc arvien vairāk cilvēkiem ir labas vācu valodas zināšanas šajā reģionā.
Virtuve
Elzasas virtuve, stingri iespaidojoties no vācu kulinārijas, plaši savās receptēs izmanto cūkgaļu. Tradicionālā maltīte sevī ietver tādus ēdienus, kā baeckeoffe, tartes flambées (flammekueche) (apdedzinātie pīrāgi), choucroute (garnēti skābie kāposti), fleischnackas. Dienvidelzasā ir raksturīga arī carpe frite (cepta karpa). Priekš svinībām gada nogalē tiek cepti dažādi cepumi un mazas kūciņas — brédalas, kā arī pain d'épice (piparkūkas).
Elzasā ražo galvenokārt baltvīnu. Elzasas vīnus, kuriem ir diezgan vāciska izcelsme, sauc par vins d'Alsace. Tas ir vienīgais reģions Francijā, kurā ražo galvenokārt šķirnes vīnus, kurus nosaka pēc vīnogu šķirnes.
Elzasa ir arī galvenā alus ražotāja Francijā, pateicoties brūvētavām Strasbūras apkārtnē. Šīs brūvētavas ir Kronenburg, Fischer, Heineken, Météor un Kanterbräu. Apiņi tiek audzēti Kohersbergā un Elzasas ziemeļos. Arī degvīns tiek tradicionāli ražots Elzasā, taču pēc šīs paštaisītās, stiprās dziras pieprasījums ir ļoti neliels.
Elzasiešu ēdieni ir pielīdzināmi jautrībai. Ēdieni ir sātīgi un parasti tiek pasniegti bagātīgās porcijās.
Lai pagatavotu vienu no tradicionālajiem ēdieniem — garnētos skābētos kāpostus, kāpostus sagriež, tiem pievieno sāli un kadiķa zariņus, pēc tam liek tos raudzēties koka mucās. Vēlāk tos var pasniegt ar putnu gaļu, cūkgaļu, desu vai pat zivi.
Vēl Elzasa ir pazīstama ar savām augļu sulām un minerālūdeņiem.
Arhitektūra
Elzasas zemienēs tradicionāli mājas tiek būvētas ar koka un māla apdari sienām un plakaniem dakstiņu jumtiem. Šāds māju būvēšanas stils ir tipisks arī pārējai Francijai, taču priekš Elzasas tas ir īpaši izdevīgs, jo:
Taču puskoks drīzāk palielināja uguns risku, tāpēc kopš 19. gadsimta, sienām tika sākts likt apmetums. Vietējie iedzīvotāji uz šī apmetuma krāso savu māju fasādes tā, lai tās izskatītos īpaši tradicionāli. Krāsošanā finansiāli palīdz arī vietējās varas institūcijas.
Simbolika
Baltais stārķis ir galvenā Elzasas atšķirības zīme, tas ir galvenais objekts par kuru bērniem tiek stāstītas dažādas leģendas. Ap 1970. gadu stārķis Elzasā vairs nebija sastopams, tāpēc tika veikta atkalapdzīvināšana, un pamazām Elzasā putns sāk atkal iedzīvoties. Stārķis parasti ir sastopams uz māju jumtiem, baznīcām kā arī citās sabiedriskās vietās.
Tūrisms
Ievērojamākās tūrisma vietas Elzasā:
Liellops
Liellops (Bos primigenius taurus) ir liela auguma dobradžu dzimtas (Bovidae) mājlops, kura priekštecis ir izmirušais Eirāzijas taurs (Bos primigenius). Tas ir visbiežāk sastopamais vēršu ģints (Bos) dzīvnieks. Liellopa mātīti sauc par govi, bet tēviņu par bulli, kastrētu tēviņu par vērsi, toties mazuli sauc par teļu. Govs ir Nepālas nacionālais dzīvnieks.
Liellopu pielietojums
Liellops tiek audzēts, lai iegūtu gaļu, pienu, ādu, kā arī tā mēslus izmanto kā kurināmo un lauksaimniecības tīrumu mēslojumu. Liellopus izmanto arī kā darba dzīvniekus. Dažās valstīs, kā Portugāle, Spānija, Francijas dienvidi un dažas Latīņamerikas valstis, ir populāras buļļu cīņas, bet Ziemeļamerikā buļļu jāšana rodeo arēnā. Toties Indijā liellops ir svēts dzīvnieks. Pasaulē ir apmēram 1,3 miljardi liellopu. To audzē visā pasaulē. Pasaulē ir vairāk nekā 800 govju šķirnes, kas selekcionētas dažādam pielietojam. Izšķir piena govis un gaļas govis, kā arī jaukta pielietojuma šķirnes. Ne visas šķirnes ir selekcionētas no "tipiskiem mājas liellopiem". Ir šķirnes, kas selekcionētas no liellopiem, kas kādreiz bijuši mājdzīvnieki un tad atkal sākuši dzīvot savvaļā, kā, piemēram, Teksasas longhorns, kas selekcionēts no Meksikas savvaļas liellopiem. Vecākās liellopu šķirnes ir universālākas un izturīgākas nekā jaunās specializētās šķirnes, tādēļ mazās saimniecības izvēlas vecās, mazāk kaprīzās šķirnes, jo tās ir veselīgākas un vieglāk kopjamas, lai arī to izslaukumi vai gaļas kilogrami ir mazāki kā jaunajām specializētajām šķirnēm.
Liellopu šķirnes Latvijā
Latvijā ir selekcionētas divas govju šķirnes: Latvijas brūnā un Latvijas zilā govs. Abas šķirnes ir piena - gaļas šķirnes, bet mūsdienās tiek veikts selekcijas darbs, lai Latvijas brūno izveidotu par piena šķirni. Latvijas zilā govs ir viena no Latvijas vietējām govīm, par kuras izcelsmi trūkst datu. Latvijas brūnā ir selekcionēta piena govju šķirne, kuras selekcija uzsākās 20. gadsimta sākumā, izmantojot vietējās govis un ievestos sarkano govju šķirņu vaislas buļļus. Latvijas brūnās selekciju uzsāka Paulis Lejiņš 1910. gadā. Pēc Pirmā pasaules kara 1922. gadā P. Lejiņš uzņēmās Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātes mācību un pētīšanas saimniecības „Rāmava” vadību, kas atradās 9 km no Rīgas, Daugavas kreisajā krastā pie Bauskas šosejas. Viņš uzskatīja, ka Latvijas govkopības uzlabošanai nav vajadzīgs dārgais ārzemju govslopu imports, bet gan pašu sistemātiskais darbs. Lai pierādītu, ka vietējo lopu lielākajai daļai ir labas iedzimtas īpašības, kuras ir tikai jāizkopj, viņš iegādājās govis no dažādiem Latvijas novadiem. Kopumā šajos gados norisa darbs pie 5 dažādām šķirnēm, kā Latvijas zilā (LZ), Latvijas sarkanā (LS), Latvijas sarkanraibā (LR), Latvijas melnraibā (LM) un Latvijas brūnā (LB). Pēc Lejiņa ierosinājuma jau divdesmito gadu sākumā Latvijā tika ieviestas ciltsgrāmatas visām piecām šķirnēm. Pēc dažiem gadiem saimniecībā „Rāmava”, sākot ar 1927. – 1928. gadu audzēja vairs tikai 3 šķirnes: Latvijas sarkanraibo, Latvijas brūno un Latvijas melnraibo. Par dominējošām šķirnēm Latvijā kļuva brūnā un melnraibā. Latvijas melnraibā attīstījusies galvenokārt uz holandiešu un frīzu šķirņu celmiem, brūnā – uz Angelnas un dāņu celmiem. Brūnajai bija augstāks tauku saturs - 4,06%, bet melnraibajai augstāks izslaukums gadā – 5075 kg, toties stipri zemāks tauku saturs – 3,26%.
Liellopa pieradināšana
Divupes "Auglīgajā pusmēnesī" liellops (Bos taurus) tika pieradināts apmēram pirms 8000 gadiem, toties Āzijā Ķīnas, Mongolijas un Korejas reģionā pirms 5000 gadiem. Trešā liellopa pieradināšanas vieta ir Āfrika. Senākie liellopu kauli, kas ir apmēram 8500 gadus veci, atrasti Ziemeļāfrikā Alžīrijā. Toties Ēģiptē Nabta Plaijas tuvumā ir atrasti 9000 gadus veci taura kauli, kas iespējams piederēja jau pieradinātam dzīvniekam. Ja Ēģiptes atrastie kauli piederējuši pieradinātam liellopam, tad tas ir vecākais zināmais mājas tauru atradums. Otra mājas liellopu pasuga - zebu jeb kuprainais liellops (Bos indicus) tikusi pieradināta un selekcionēta Pakistānā Indas ielejā Mehrgarhas tuvumā pirms 7000 gadiem.
Pēdējo gadu DNS pētījumi apliecina arheoloģisko izrakumu hipotēzi, ka liellopi tikuši pieradināta vairākās, savstrapēji nesaistītās vietās. Ģenētiskie pētījumi pierāda, ka Eiropas liellopi ir pēcteči Tuvo Austrumu senajiem liellopiem, kas pāroti ar vietējiem tauriem, turklāt tie ir pāroti arī ar Āfrikas senajiem liellopiem. Pastāv hipotēze, ka Vācijas ziemeļi bijuši Eiropas liellopu neatkarīgā pieradināšanas vieta, tomēr DNS pētījumu rezultāti neliecina par šādu iespējamību. Pastāv arī hipotēze, ka Āfrikas liellopi ir Tuvo Austrumu seno liellopu pēcteči.
Izskats un īpašības
Liellopi ir lieli pārnadži. Tie ir masīvi, spēcīgu uzbūvi. Abiem dzimumiem parasti ir ragi, lai gan ir šķirnes, kurām ragu nav. Buļļi ir lielāki un masīvāki nekā govis, bet kastrēti buļļi izaug vēl lielāki. Lielākais zināmais bullis tika izrādīts 1955. gada Areco mājdzīvnieku izstādē Itālijā. Tas bija Kjani šķirnes bullis, kas svēra 1740 kg. Smagākais kastrētais bullis ir datēts 1910. gadā. Tas bija 8 gadus vecs šorthornu un Herefordšīras šķirnes krustojums, kas svēra 2140 kg. Parasti buļļus nokauj pirms tie sasniedz 750 kg. Vaislas dzīvnieki vidēji dzīvo 15 gadus, reizēm arī ilgāk, pat līdz 25 gadiem. Vecākā pasaules govs Lielā Berta sasniedza 48 gadu vecumu, un tā nomira no vecuma 1993. gadā. Grūsnības periods liellopam ilgst 9 mēnešus. Tikko dzimis teļš sver 25 – 45 kg. Viens no populārākajiem pieņēmumiem par buļļiem ir uzskats, ka bullis satrakojas, redzot sarkanu krāsu. Daudzās tautās mēdz teikt, "kā sarkana lupata bullim", ja apraksta kaut ko kaitinošu. Bet tas neatbilst patiesībai, jo liellopiem piemīt sarkanās un zaļās krāsas aklums. Tie neatšķir vienu krāsu no otras Šis mīts ir radies tādēļ, ka buļļu cīņās matadori lieto sarkanu apmetni. Tomēr buļļi nevis seko sarkanajai krāsai, bet auduma kustībai, kas uzbudina dzīvnieku un to satracina. Liellopi var atšķirt zilo no dzeltenā kā lielākā daļa sauszemes dzīvnieku, kas nav primāti. Liellopi pamatā pārtiek no zāles vasarā un siena ziemā. Kā visiem atgremotājiem liellopa kuņģim ir 4 kameras. Un tas barību sakožļā divas reizes. Pirmo reizi tas ātri saplūc zāli, otrā reizē liellopas noguļas, atrij daļēji sagremoto zāli un vēlreiz to rūpīgi pārkošļā.
Liellopa genoms
2009. gada aprīlī zinātnieki paziņoja, ka ir pilnībā atklāts liellopa genoms. Tā sastāvā ir apmēram 22 000 gēnu, no kuriem 80% ir kopīgi ar cilvēku. Apmēram 1000 gēnu liellopam ir kopīgi ar suņiem un grauzējiem, tajā pašā laikā šie gēni nepiemīt cilvēkam. Lietojot genoma karti, var analizēt paveikto selekcijā un ietekmēt turpmāko selekcijas darbu, lai iegūtu kvalitatīvākas piena un gaļas šķirnes.
Latvijas futbola izlase 2008. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijā
Laika posmā no 2006. gada septembra līdz 2007. gada novembrim Latvijas futbola izlase piedalījās 2008. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrā. Finālturnīrs norisināsies 2008. gada jūnijā Austrijā un Šveicē.
Latvijas izlase tika ielozēta kvalifikācijas turnīra F apakšgrupā kopā ar Spāniju, Zviedriju, Dāniju, Īslandi, Ziemeļīriju un Lihtenšteinu.
Turnīru Latvijas izlase iesāka ar spēli Rīgā pret Zviedrijas izlasi. Pēc nesaprašanās savā soda laukumā, Latvijas izlase ielaida vārtus 38. minūtē, kad izcēlās Kims Šelstrems. Nākamajā spēlē pēc mēneša Latvijas izlase savā stadionā uzņēma Īslandes komandu, izcīnot vienu no rezultāta ziņā pārliecinošākajām uzvarām izlases pastāvēšanas vēsturē. Jau pirmajā puslaikā Latvija izvirzījās vadībā ar 3-0, divus vārtus guva Verpakovskis. Pēc četrām dienām Belfāstā Latvijas izlase nespēja atkārtot iepriekšējo sniegumu un zaudēja ziemeļīriem ar 0-1. Pēc 2006. gada spēlēm Latvijas izlase apakšgrupā ieņēma 4. vietu.
2007. gadu Latvija iesāka ar negaidītu zaudējumu Vaducā Lihtenšteinai ar 0:1, pēc kura no galvenā trenera amata atkāpās Jurijs Andrejevs. Viņa vietā par izlases treneri pēc divarpus gadu pārtraukuma atkal kļuva Aleksandrs Starkovs. Pirmajā spēlē, ko Latvijas izlase aizvadīja Starkova vadībā, Latvija savā laukumā piekāpās Spānijai ar 0:2, nokļūstot pēdējā vietā savā grupā. Nākamajā spēlē ar identisku rezultātu tika zaudēts arī dāņiem. 8. septembrī Latvija savā stadionā ar 1-0 uzvarēja Ziemeļīriju, tā pārtraucot 7 spēļu zaudējumu sēriju, savukārt pēc četrām dienām izbraukumā Spānijā tika zaudēts ar 0-2. Oktobrī Reikjavīkā Latvijas izlase izcīnīja savu 3. uzvaru kvalifikācijas turnīrā, ar 4-2 pārspējot Īslandes valstsvienību. Četras dienas vēlāk tika piedzīvots zaudējums Dānijai ar rezultātu 1:3. Novembrī tika aizvadītas pēdējās 2 spēles - vispirms savā laukumā ar rezultātu 4-1 tika uzvarēta Lihtenšteina, bet tad Latvijas izlase izbraukumā zaudēja Zviedrijai ar 1-2.
Latvija - Zviedrija
2006. gada 2. septembris
Skonto stadions, Rīga; skatītāji: 7 500; tiesnesis - Čeferins (Slovākija)
Latvija: Koliņko - Kļava, Smirnovs, Stepanovs, Zirnis (Karlsons 83') - Bleidelis, Astafjevs, Laizāns (Višņakovs 86'), Rubins - Verpakovskis, Prohorenkovs (Pahars 57').
Latvija - Īslande
2006. gada 7. oktobris