cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zvaigžņu Vārti: Atlantīda
Zvaigžņu Vārti: Atlantīda stāsts seko seriāla Zvaigžņu Vārti SG-1 septītās sezonas noslēdzošās epizodes „Zudusī pilsēta” (Lost City) notikumiem, kurā tiek atklāts senas citplanētiešu rases, sauktas par Senajiem, priekšpostenis Antarktīdā. Pirmajā epizodē Zvaigžņu Vārtu komandcentrs sūta starptautisku komandu izpētīt atklāto priekšposteni, kur doktors Denjels Džeksons atklāj leģendāras Seno pilsētas – Atlantīdas atrašanās vietu. Seriālam bija ievērojami panākumi telekanālā Sci Fi Channel, kā arī Eiropā un Austrālijā. Lai gan tas saņēma maz kritikas, Zvaigžņu Vārti: Atlantīda ieguva daudzas balvas un nominācijas tā piecu sezonu laikā. Pēc tam, kad seriāla filmēšana tika pārtraukta, tā autori pievērsās jaunajam, jau apstiprinātajam seriālam Zvaigžņu Vārti: Visums, kura pirmizrāde notika 2009. gada 2. oktobrī. 2009. gadā tika paziņots par pirmās DVD filmas iznākšanu ar nosaukumu Zvaigžņu Vārti: Izzušana (Stargate: Extinction), tomēr šobrīd filmas uzņemšana ir apturēta. Starp Zvaigžņu Vārti: Atlantīda izstrādājumiem atrodamas arī spēles un rotaļlietas, drukātie izdevumi un audio seriāls.
Jaunie laiki
Jaunie laiki jeb precīzāk Agrīnie Jaunie laiki (en) ir Eiropas vēstures periods starp vēlīnajiem viduslaikiem un Jaunākajiem laikiem. Rietumeiropā to ievadīja Eiropas aizjūru ekspansija un renesanse 15. gadsimtā, Latvijā — Livonijas Konfederācijas sabrukums 16. gadsimtā. Agrīnie Jaunie laiki beidzās ar apgaismības laikmeta iestāšanos 18. gadsimta beigās, Latvijā — ar dzimtbūšanas atcelšanu, kas ievadīja Jaunākos (modernos) laikus.
Jauno laiku jēdziens
Jaunie laiki, kā uzskata vairums vēsturnieku, apzīmē vēstures periodu pēc viduslaikiem, t.i., apmēram, no 1500. gada līdz aptuveni 1800. gadam. Gan sākuma, gan Jauno laiku beigu gads, protams, ir nosacīti. Daudzas jauno laiku pazīmes bija vērojamas vairākus gadsimtus agrāk. Dažkārt tiek uzskatīts, ka jau itāļu Renesansē atpazīstami agrīni Jauno laiku kultūras iedīgļi. Vēl skaidrāk tie samanāmi Zinātniskajā revolūcijā, un Reformācijā, bet Lielie ģeogrāfiskie atklājumi ne tikai pavēra Eiropai durvis uz pārējo pasauli, bet radīja Eiropas sabiedrībā, kā vairāk vai mazāk vienotas civilizācijas — eiropieši, apziņu.
Šādā izpratnē jēdziens „Jaunā pasaule” (New World) pirmo reizi konstatēts kādā 1494. gada dokumentā, bet drukātā veidā 1505. gadā Florencē (Mundus novus). Kopš šī brīža daudzos vēsturiskos un filosofiskos sacerējumos eiropiešu, kā civilizācijas kopīgās pazīmes parasti tiek skaidrotas kā kopīga kultūra, kuras saknes ir Eiropas kontinenta vēsturē, reliģijā (to saprotot kā Rietumu kristietību — Western Christendom), tradīcijās, dzīvesveidā, paradumos utt.
Kā viena no acīmredzamām Jauno laiku pazīmēm tiek minēta arī filozofija, kā Seno laiku klasiķu mantojums, taču būtiski papildināts un pilnveidots ar Humānisma un Zinātniskās revolūcijas idejām.
Taču kopš Jauno laiku sākuma līdz pat mūsdienām tiek brīdināts nepārspīlēt „vienotās Eiropas” ideju, jo tajā bez vienotības elementiem ir arī ne mazums iekšējo pretrunu. Dažās jomās pat ir pamats runāt par agrākās viduslaiku vienotības zudumu vēlākos gadsimtos. Kā uzskatāmu piemēru var minēt Kristīgās baznīcas šķelšanos Reformācijā.
Jauno laiku vēstures periodizācijas problēmas
Jaunie laiki ir laika periods starp vēlajiem jeb attīstītajiem viduslaikiem un jaunākajiem laikiem jeb mūsdienām. Periodizācijā šobrīd dominē divas pamattendences:
c) Līdzās šīm tendencēm sastopami arī mēģinājumi datēt jauno laiku sākumu ar Franču revolūciju.
Latvijas vēsturnieki lielāko tiesu atbalsta datējumu ar Renesanses un Reformācijas sākšanos, jo:
Jāņem vērā, ka, atkarībā no katra konkrētā reģiona ģeogrāfiskā novietojuma, ekonomiskās un politiskās attīstības līmeņa jauno laiku sākums dažādos reģionos sākās un izpaudās dažādi. Visātrāk tie sākās Itālijā, Anglijā un Francijā daudzmaz vienlaicīgi, Spānijā pēc īsa uzplaukuma ģeogrāfisko atklājumu laikā attīstība iekonservējās, Krievijā līdz ar cara titula ieviešanu un šīs valsts aktīvu iesaistīšanos starptautiskajās attiecībās, Livonijā līdz ar reformāciju.
Jauno laiku raksturīgākās iezīmes: protestantisms reformē baznīcu un garīgo dzīvi; veidojas jauna tipa cilvēks un modernā sabiedrība; veidojas centralizētas, nacionālas, suverēnas valstis, kur valsts nosaka visiem obligātu likumdošanu, tiesu sistēmu, robežas, nodokļus; regulāra armija; apgaismība un absolūtisms; dzīves un kultūras sekularizācija, zinātnes attīstība; rūpnieciska preču ražošana; relatīvi brīvs tirgus, starptautiskā masveida tirdzniecība; valsts banku parādīšanās.
Iedzīvotāji
Iedzīvotāju skaits Jaunajos laikos Eiropā nav precīzi nosakāms, var droši apgalvot tikai to, ka tas bija ļoti svārstīgs. Daži vēsturnieki lēš, ka ap 1500. gadu iedzīvotāju skaits visā pasaulē varētu būt bijis ap 425 miljoniem, tai skaitā Eiropā (Krieviju ieskaitot) tas varētu būt bijis ap 80 miljoniem. Savukārt, nākamo trīs gadsimtu laikā pasaules iedzīvotāju skaits varētu būt gandrīz divkāršojies, pieaugot līdz apmēram 900 miljoniem, bet Eiropā tas varēja būt sasniedzis gandrīz 200 miljonus, t.i., gandrīz trīskāršojies
Neskatoties uz daudzajiem sasniegumiem vēlīnos viduslaikos un jauno laiku sākumā, vairuma Eiropas iedzīvotāju dzīves veids un līmenis bija mainījies nedaudz. To vairums ap 1800 gadu, tāpat kā pirms trīs gadsimtiem, dzīvoja laukos. Lielākā daļa pilsētu bija nelielas, lai gan to bija samērā daudz. Taču ap 1700. gadu Eiropā diez vai bijis vairāk par duci pilsētu ar iedzīvotāju skaitu virs 100 tūkstošiem.
Tas spieda daudzus eiropiešus doties izdzīvošanas meklējumos ārpus Eiropas un emigrācija 17.—18. gadsimtā jau bija kļuvusi par masveida parādību. Tiek lēsts, ka vismaz 2 miljoni eiropiešu bija šajā laikā pametuši dzimtās mājas un atstājuši Eiropu, tajā skaitā 1.75 miljoni britu, ap 200 tūkstoši vāciešu, kā arī ap 100 tūkstošu spāņu un portugāļu
Saimniecība
Viduslaiku feodālajā saimniecībā jau kopš 15 gadsimta sāka izkristalizēties tendences, kas vairāku nākamo gadsimtu laikā pakāpeniski kļuva par jauno laiku raksturīgākajām ekonomikas iezīmēm. Dažādos Eiropas reģionos šīs tendences noritēja atšķirīgi un nevienāds bija arī to temps. Taču kopīgs visai Eiropai vairākos Jauno laiku gadsimtos bija tas, ka lielākā daļa eiropiešu joprojām dzīvoja laukos un lauksaimniecība vēl ilgi bija galvenā viņu nodarbošanās joma.
Maltusa teorija
Britu garīdznieks Tomass Maltuss 1798. gadā uzrakstīja sacerējumu „Eseja par iedzīvotājiem" (The Essay on Population), ko vēlāk sāka dēvēt par Maltusa teoriju. Tās galvenā doma bija, ka, iedzīvotāju skaitam pieaugot, agrāk vai vēlāk tiek sasniegta robeža, kad lauksaimnieciskai apstrādei pieejamā zemes platība vairs nespēj nodrošināt pieaugušo iedzīvotāju skaitu ar pārtiku. Tad sākas bads, vai arī epidēmiskas slimības vai kari, un iedzīvotāju skaits samazinās līdz līmenim, kad lauksaimniecībā izmantojamā zemes platība atkal spēj palikušos iedzīvotājus nodrošināt ar pārtiku. Cita, mazāk dramatiska alternatīva ir iedzīvotāju emigrācija uz pasaules reģioniem, kur zeme apstrādei ir pietiekamā daudzumā.
Vēlākie pētījumi parādīja, ka, lai gan atsevišķos laika posmos vai atsevišķos reģionos līdzīga likumsakarība dažādu faktoru sakritības dēļ var tikt novērota, to nevar attiecināt uz cilvēces attīstību kopumā. Maltusa teorija ignorēja produktivitātes palielināšanos lauksaimniecībā, kas atsevišķos laika posmos bija lēna, citos straujāka, taču ilgākā laikā tā, pateicoties daudziem jaunievedumiem, veicināja lauksaimniecības produkcijas tālāku pieaugumu.
Taču par pilnīgi aplamu Maltusa teoriju arī nevarēja uzskatīt, jo tā lielā mērā atspoguļoja viņa dzīves laikā vēl pastāvošās feodālās saimniekošanas sistēmas pretrunas, kuras bremzēja nobriedušie ekonomiskie jaunievedumi, it īpaši naudas preču attiecību ieviešanu un tirgus veidošanos. Tās, vēl nesen feodālās, kā arī zemnieku saimniecības, kas pirmās bija pārgājušas uz naudas preču attiecību sistēmu un savu produkciju pārdeva tirgū, ieguva daudz spēcīgāku attīstības motivāciju, kā arī naudas līdzekļus efektīvākas tehnikas izmantošanai un, līdz ar to, arī darba ražīguma ātrākam pieaugumam.
Lauksaimniecība
Arī Lielbritānija bija viena no pirmajām, kur agrārais sektors īsā laikā tika būtiski reformēts. Zeme līdz 18. gadsimta beigām praktiski bija kļuvusi gandrīz par tādu pašu preci, kā jebkura cita, bet tradicionālie zemnieki kā šķira šeit 19. gadsimta sākumā jau bija gandrīz pilnībā izzuduši, — tie kļuva par patstāvīgiem fermeriem vai laukstrādniekiem.
Viena no būtiskām iezīmēm lauksaimniecības tālākā progresā, kas arvien acīmredzamāk sāka izpausties līdz ar tirgus un preču apmaiņas attīstību, bija specializācija. Tā, piemēram, drīz vien noskaidrojās, ka aitas Anglijas leknajās ganībās nobarojas manāmi lielākas un no tām var iegūt vairāk gaļas, nekā no Spānijas sausajā, ar zāli nabadzīgākajā klimatā audzētajām. Taču Spānijas aitu vilna bija kvalitatīvāka. Šādi piemēri gan lopkopības, gan augkopības jomā Eiropā sāka atklāties arvien lielākā skaitā. Rezultātā fermeru saimniecības sāka arvien vairāk specializēties jomās, kurās to darba rezultāti bija produktīvāki, mazāk mēģinot audzēt paši visu ikdienas dzīvei nepieciešamo. Kļuva izdevīgāk arvien lielāku daļu savas produkcijas pārdot tirgū, turpat nopērkot pašu saimniecībā trūkstošo.
Tirdzniecība
Feodālā saimniekošanas sistēma arvien vairāk pārveidojās naudas, preču un tirgus sistēmā, lauksaimniecībā padziļinājās specializācija un preču apmaiņa, kā rezultātā sāka arvien vairāk uzplaukt jauna nozare — tirdzniecība. 18. gadsimta beigās, 19. gadsimta sākumā tā jau bija vairāk vai mazāk integrēta sistēma, kurā bija izveidojusies liela daļa arī mūsdienās galveno komercdarbības elementu gan mikro, gan makro, gan arī starptautiskajā līmenī.
Cita būtiska izmaiņa saimnieciskajā jomā bija tā, ka Eiropas ekonomiskais „gravitācijas centrs” no Vidusjūras reģiona uz visiem laikiem bija novirzījies uz Atlantijas okeāna piekrasti. Viens no galvenajiem iemesliem tam bija Osmaņu impērijas izplešanās Tuvajos un Vidējos Austrumos, kā arī Ziemeļāfrikā. Savukārt Lielie ģeogrāfiskie atklājumi un jaunatklāto zemju resursi aiz Atlantijas okeāna un gar Āfrikas rietumu piekrasti, deva acīmredzamas priekšrocības valstīm, kas atradās šinī Atlantijas okeāna piekrastē. Tā 16. gadsimtā par spēcīgu Eiropas komerciālo centru izvirzījās Antverpene. Taču neatkarības cīņu no Spānijas kundzības laikā, bet vēlāk, sakarā ar kuģošanas aizliegumu Šeldas upē saskaņā ar 1648. gada Minsteres līgumu, neļāva tai nostiprināties un tās lomu drīz pārņēma Amsterdama un Londona. Abos šajos gadījumos par galvenajiem noteicošajiem faktoriem to veiksmē izrādījās kuģošanai ērtas jūras ostas, kā arī blīva apdzīvotība zemes iekšienē to tuvumā, kas veicināja dziļāku darba dalīšanu, specializāciju un, līdz ar to arī lielāku un lētāku preču apgrozījumu.
Plaukstošā tirdzniecība veicināja arī finanšu sistēmas attīstību. Arī šajā jomā Rietumeiropas bankas drīz vien atņēma prioritāti Itālijas bankām, līdz ar tur izgudroto vekseli, kā vienu no galvenajiem norēķinu sistēmas elementiem. Amsterdamas banka jau 17. gadsimta sākumā bija kļuvusi par starptautisku finanšu institūciju. Par tādu īsā laikā pēc nodibināšanas kļuva arī Anglijas banka, lai gan tā tika izveidota stipri vēlāk — tikai 1694. gadā. Lielā skaitā tika dibinātas arī citas bankas un dažādas finanšu un komercdarbības institūcijas — klīringa un tirdzniecības nami, fondu biržas utt., kas operēja ar 18. gadsimtā laikā ieviesto papīra naudu, čekiem, akcijām un citiem vērtspapīriem. Loterijas un citas spēles par naudu bija kļuvušas par modes lietu. Līdz ar to pamatā bija izveidojusies pietiekami attīstīta finanšu sistēma, kas spēja ne tikai nodrošināt reģionālu un starptautisku tirdzniecību ar visdažādākajām precēm un pakalpojumiem, bet arī mobilizēt arvien lielākus kapitālus arvien vērienīgākiem projektiem.
Amatniecība
Eiropā 16. gadsimta sākumā amatniecības attīstība bija sasniegusi augstu līmeni. Pilnveidojās dažādi darbarīki, ieroči un zinātniskie instrumenti. Ja līdz tam dažādu izstrādājumu jomā, it īpaši podniecībā, apģērbu izgatavošanā u.c., prioritāte bija Austrumu zemēm, tad jau Jauno laiku sākumā Eiropa sāka tās pārspēt, ir īpaši metalurģijā un metālapstrādes produktu izgatavošanā. Taču arī Eiropā parādījās savi līderi un autsaideri. Tā Anglija 16. gadsimtā kļuva par līderi vilnas apģērbu ražošanā. Taču tie nereti kā pusfabrikāti tika transportēti uz Antverpeni vai citām kontinentālās Eiropas ostām galīgai apstrādei — balināšanai un krāsošanai. Strauji attīstījās Zviedrijas amatniecības māksla, paplašinājās to izstrādājumu loks, uzlabojās to kvalitāte. Līdz ar to Anglija, Nīderlande un Zviedrija 16.—18. gadsimtu laikā kļuva par amatniecības un industrializācijas līderiem. Vācijai veicās mazāk, bet Ziemeļitālijas potenciāls bija kļuvis arvien maznozīmīgāks. Vēl vairāk līderi savas pozīcijas nostiprināja ieviešot dažādas darba mašīnas un mehānismus, kā arī tvaika mašīnu, bet vēlāk arī elektrību.
Sabiedrība
Pretēji zinātnei, kultūrai un saimniecībai, Jaunie laiki Eiropā nozīmīgas pārmaiņas sabiedrībā un tās institūcijās ienesa tikai daļēji. Lielākā sabiedrības daļa, tāpat kā viduslaikos vēl joprojām ticēja, ka to sabiedriskais statuss ir Dieva noteikts, tādēļ tas ir mūžīgs un nemaināms. Atšķirība starp šķirām sociālā un tiesiskā ziņā joprojām bija liela. Aristokrātija turpināja saglabāt savas privilēģijas, bet zemāko šķiru ieguvums aprobežojās pārsvarā ar lielākām ekonomiskām brīvībām. Arī politiskā brīvība bija pārsvarā aristokrātijas privilēģija.
Nedaudz atšķirīgāka bija situācija Anglijā. Dižciltīgajiem šeit bija tradicionāli liela sabiedriskā autoritāte, daudziem no tiem bija ievērojama ekonomiskā vara. Taču tiesiskā ziņā tie īpašas privilēģijas nebaudīja. Lielākā no nedaudzajām īpašajām to tiesībām bija mantot vietu Lordu palātā, kur to nebija vairāk par 200. Pastāvošās feodālās kārtības kritika kļuva arvien asāka 18. gadsimta laikā, kad izglītība, zināšanas, ekonomiskais un tehniskais progress, urbanizācija un globalizācijas process reālajā dzīvē arvien vairāk mainīja cilvēku attiecības. Komercijas attīstība un individuālā kapitāla uzkrāšanās palielināja to cilvēku skaitu, kuru dzīve bija kļuvusi mazāk atkarīga no piederības kādām priviliģētām sabiedrības daļām, tiem svarīgāka bija kļuvusi individuālā brīvība. Līdz ar to palielinājās tā sabiedrības daļa, kas karaļu un hercogu rīkotās balles un izpriecas, vai baznīcas dievkalpojumus vairs neuzskatīja par vienīgajiem pulcēšanās iemesliem. Kā vienas no pirmajām sabiedrības dzīves alternatīvām 17. gadsimta beigās Anglijā iedibinājās vīriešu tradīcija pulcēties kafijas namos, lai nepiespiestā atmosfērā pārspriestu dzīves aktualitātes, nereti arī biznesa lietas, no kuriem vēlāk izveidojās klubi. Drīz arī Francijā sāka veidoties saloni kā sabiedrības pulcēšanās vietas ar dažādiem pasākumiem, kuriem nebija reliģisks raksturs. Virkne šādu salonu Parīzē drīz vien kļuva par nozīmīgiem kultūras centriem.
Taču šīs izmaiņas ne visur notika vienlīdz strauji. Eiropas austrumu daļā, it īpaši Prūsijā, Baltijā, Polijā, Ungārijā un Krievijā, 16.—18. gadsimta laikā drīzāk bija vērojams pat pretējs process — šķiru hierarhijas nostiprināšanās, brīvdomības apkarošana un dzimtbūšanas ekspluatācijas pastiprināšanās. Par to šo valstu priviliģētajām šķirām nācās maksāt ar asiņainām zemnieku revolūcijām, dumpjiem, muižu un piļu dedzināšanām. Sevišķi dramatiski bija zemnieku dumpji Krievijā Stepana Razina un nedaudz vēlāk Jemeļjana Pugačova vadībā. Arī pirmais nopietnais Krievijas sociālās iekārtas publisks kritikas mēģinājums, kā uzskata, bija Aleksandra Radiščeva grāmata „Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu”, kas atklātībā parādījās tikai 1790. gadā Tās autoram tika piespriests nāves sods, kas gan tika aizstāts ar izsūtījumu trimdā Sibīrijā.
Atšķirības sociālā un ekonomiskā progresa tempos un virzienā dažādos Eiropas reģionos pastiprināja, kā uzskata daudzi vēsturnieki, Eiropas sašķeltību. Visvairāk tā izpaudās Rietumeiropas un Austrumeiropas, it īpaši osmaņu turku kontrolēto Eiropas teritoriju, kā arī Krievijas, kultūrvēsturiskajā diferenciācijā. Taču, ne tikai un ne visos tālākās Eiropas vēstures posmos.
Eiropas politiskā struktūra
Galvenās iezīmes:
Ja 16. gadsimtā vēl it kā turpinās viduslaiku tradīcijas (monarhs cenšas saglabāt iepriekšējo gadsimtu tradīcijas) un valstu attīstība vairāk vērsta uz iekšējo sakārtošanos, centralizāciju un reliģisko jautājumu risināšanu, tad jau 17. gadsimta situācija ir mainījusies. 1618. gadā sākas Trīsdesmitgadu karš. Sākumā tas ir reliģisks konflikts starp katoļiem un protestantiem, taču vēlāk tajā iesaistās arī citas valstis un tas izvēršas par politisku konfliktu starp Franciju un Hābsburgiem (Austrija un Spānija) par hegemoniju Eiropā. Ar šo karu sākas koalīciju lielkaru laiks. 1648. g. Vestfāles miers beidz Trisdesmitgadu karu — noformulē politiskā līdzsvara principus (līguma tekstā reliģiskie jautājumi netiek skarti). Visas konfliktā iesaistītās puses smagi ekonomiski cietušas, taču tas arī ir stimuls valsts varai aktīvi interesēties par valsts ekonomisko uzplaukumu.
Izveidojas centralizētas valstis, kur galvenais ir valsts intereses. Klasisks piemērs ir Francijas premjers Rišeljē, kurš, būdams katoļu kardināls, aktīvi sadarbojās ar protestantiem, lai piežmiegtu katoļu seperātistus un to sabiedrotos: Spāniju un Austriju. Starptautiskajās attiecībās vairs nav ilglaicīgu ideoloģisko sabiedroto — sabiedrotos valstis izvēlas tikai atbilstoši savām politiskajām un ekonomiskajām interesēm (kuras tā īsti nemaz nevar nošķirt).
17.—18. gadsimtā par hegemoniju Eiropā cīnās pamatā Anglija un Francija. Pēc kara par Spānijas mantojumu (1701—1714) Spānija izstājas no cīņas par ietekmi Eiropā (tā vairs nespēj ekonomiski tajā piedalīties), Austrija ir spēcīgi iedragāta (un tai atliek tikai kašķēties ar Prūsiju par ietekmi vācu valstiņu vidū un spaidīt Osmaņu impēriju). Līdz ar to pirmā koalīcija Spānija/Austrija/Vācija (Hābsburgi) izjuka.
Eiropā izveidojās status quo. Tagad vairāk uzmanības tika pievērsts ietekmes sfēru dalīšanai nevis Eiropā, bet gan citur pasaulē. To iesāk Septiņgadu karš (1756—1763), kad karadarbība starp Franciju/Austriju no vienas puses un Anglijas sabiedrotajiem no otras aptver ne tikai Eiropu, bet arī karojošo pušu kolonijas Ziemeļamerikā un Indijā. Sākas valstu sacensība pēc jauniem tirgiem un izejvielu ieguves vietām — valstu pretstāve bija ne tik daudz militāra, cik ekonomiska.
Starptautiskās attiecības
Tiek uzskatīts, ka jēdzienu „starptautiskās attiecības” 18. gadsimtā apritē ieviesis angļu filosofs Džeremijs Bentams (Jeremy Bentham). Tas atspoguļoja gan lielāko Eiropas valstu ekonomisko un politisko izaugsmi, suverēnu valstu veidošanos, gan arī pieaugušās globālās ambīcijas, kolonizējot jaunatklātās zemes. Tā bija nepieciešamība vienoties par interešu sfēru sadalīšanu, zināmu standartu ieviešanu starpvalstu attiecībās. Turklāt Reformācijas dēļ kādreizējā baznīcas noteicošā loma dažādu konfliktu regulēšanā bija krasi sarukusi un bija nepieciešams radīt jaunu šādu regulēšanas mehānismu.
Sākot ar 15. gadsimta sāka veidoties arī diplomātisko dienestu funkcijas, kā harmoniska starptautisko attiecību sastāvdaļa. Kā pirmie pastāvīga sūtņa nozīmēšanu svarīgākajās valstīs sāka praktizēt Venēcija. Tie gan vēl ilgi nebija profesionāli sūtņi vai vēstnieki mūsdienu izpratnē, drīzāk tie atgādināja mūsdienu goda konsulu statusu ar vēstnieka funkcijām, kuras tie veica papildus savai komercdarbībai. Sūtņu funkcijas standartizējās un kļuva pastāvīgām diplomātiskā dienesta funkcijām tikai sākot ar 18. gadsimtu.
Dinastiju pretrunas
Nacionālo valstu veidošanās process Eiropā sevišķi jūtami noritēja 18. gadsimta laikā. Taču jaunajām Eiropas valstīm Jaunajos laikos vairumā gadījumu vēl ilgi bija visai maz līdzības ar valsts iekārtu mūsdienu izpratnē. Tās vēl joprojām bija drīzāk valdošo dinastiju, karaļu un hercogu ģimeņu teritorijas, pārvaldītas kā to nekustamie īpašumi, nevis politiskas institūcijas, kuras pastāv saskaņā ar nacionālās un starptautiskās likumdošanas normām. Mantošanas, precību, dāvināšanas, kontribūciju un dažādu citu iemeslu dēļ zemju saimnieki un to robežas nepārtraukti mainījās. Daudzviet tās bija arī visai nenoteiktas. Tās īpašnieku starpā nemitīgi izcēlās ķīviņi par tās vai citas teritorijas piederību vai statusu.
Tā, Spānija, kas 16.—17. gadsimtā bija dominējošais Eiropas spēks, 18. gadsimtā savu ietekmi pakāpeniski zaudēja. Arī Svētās Romas impērijas statuss arvien vairāk novājinājās un Vācijas fragmentācija turpinājās. Šeit pieauga cīņa par varu starp Prūsiju un Hābsburgu impēriju. Itālijas karu rezultātā beidzās pilsētrepubliku ēra — Venēcija, Dženova un citas zaudēja vairumu savu koloniju un faktoriju citās zemēs un līdz ar to arī starptautisko ekonomisko un politisko ietekmi. Arī tā bija viena no pazīmēm, ka aizsācies nacionālo valstu konsolidācijas process, bet citi politekonomiskie formējumi, sākot ar pilsētrepublikām un beidzot ar baznīcas hegemoniju, savu lomu zaudē. Kristietība kā Eiropu vienojošais faktors tobrīd bija degradējis tiktāl, ka Itālijas karu gaitā franču karalis un osmaņu sultāns bija noslēguši oficiālu sadarbības vienošanos un to karakuģi kopīgi uzbruka Itālijas piekrastei.
Uz šī fona arvien vairāk par Eiropas hegemonijām nostiprinājās Francija un Lielbritānija, pieauga arī Nīderlandes un Zviedrijas ekonomiskā un politiskā loma. Mazāk manāmas un lēnākas, taču ne mazāk būtiskas izmaiņas bija vērojamas Eiropas austrumu daļā. Tā, osmaņu impērijas spiediens uz Eiropu sāka pamazām atslābt, kas liecināja par pakāpenisku tās norietu. Tā arī vairs tik lielā mērā neuzskatīja Eiropu kā vienotu savu pretinieku. Izzuda Ungārija un Polija. Taču austrumos parādījās jauna spēcīga impērija — Krievija.
Nacionālisms un represijas
Nacionālo valstu veidošanās procesā saasinājās arī starpetniskās attiecības, pieauga neiecietība pret citām ticībām. Piemēram, Spānijā aizsākās atklāta un organizēta ebreju un musulmaņu vajāšana, kuri šeit veidoja ievērojamu iedzīvotāju daļu. Gan laicīgā, gan garīgā Spānijas varas tos uzskatīja par draudu savai drošībai un stabilitātei. Par vienu no vajāšanas galvenajiem instrumentiem kļuva inkvizīcija, kas, tika atļauta ar pāvesta bullu 1478. gadā un kontrreformācijas procesā bija izveidojusies par spāņu karaļu (it īpaši Filipa II laikā) un katoļu baznīcas kopīgu represīvu institūciju. Inkvizīcijas darbības dēļ ebreji masveidā pameta Spāniju un lielākā to daļa pārcēlās uz Nīderlandi. Šeit tie, darbodamies pārsvarā tirdzniecībā un finansēs, drīz vien kļuva par tās saimnieciskās veiksmes vienu no galvenajiem dzinējspēkiem. Savukārt Spānija, pēc etniskās un reliģiskās tīrīšanas, bija nostiprinājusi savu lomu, kā to sāka vērtēt Eiropā, par sava veida centralizētas absolūtās monarhijas paraugvalsti. Taču cik lielā mērā šāda politika tai nesa labumu, vēsturnieku vidū tiek diskutēts vēl mūsdienās.
Tā, Nīderlande 16. gadsimta pirmajā pusē vēl bija viena no ienesīgākajām Spānijas provincēm (spāņu Nīderlande). Tā aptvēra aptuveni mūsdienu Beļģijas, Nīderlandes un Luksemburgas teritorijas. Arī šeit brieda nacionālā pašapziņa, kas sāka izvērsties atklātā cīņā pret spāņu kundzību. Tā sasniedza kulmināciju, kad Spānijas karalis Filips II mēģināja ar sava vietvalža, hercoga Alvas palīdzību, šeit ieviest stingru Trentas padomes dekrētu noteikto kārtību, kā tas bija pašā Spānijā.
Cīņas par neatkarību
Vispirms sacelšanās aptvēra Nīderlandes frančvalodīgo dienvidu daļu (mūsdienu Beļģiju), bet drīz vien pārsviedās arī uz ziemeļu teritorijām (mūsdienu Nīderlandi). Sākotnēji spāņu armija gandrīz it visur sagrāva nemiernieku spēkus. Taču tās pārsvars arvien vairāk saruka, jo lielā attāluma dēļ bija stipri apgrūtināts atbalsts un piegādes no Spānijas teritorijas pa sauszemi. Arī pa jūru tas kļuva arvien sarežģītāk, jo holandiešiem, ar Anglijas atbalstu, jūras spēku ziņā jau bija izveidojies aptuvens līdzsvars. Turklāt Spānijai vienlaicīgi nācās gandrīz nepārtraukti karot arī ar osmaņu turkiem Vidusjūrā, kur spāņi centās saglabāt savu kontroli.
Anglijas politika, atbalstot sacelšanos Nīderlandē, drīz vien noveda pie tās konflikta ar Spāniju. Abas puses gatavojās izšķirošai cīņai. Spāniju, lai sodīto „ķecerīgo” Anglijas karalieni Elizabeti I (Anglijā Reformācijā bija izveidojušās pārsvarā anglikāņu un protestantu konfesijas), atbalstīja arī Romas pāvests.
Spānija bija izveidojusi iespaidīgu karafloti — Lielo armādu un 1588. gadā tā devās Anglijas virzienā. Taču īsi pirms Spānijas un Anglijas flotes sastapās atklātā kaujā, uznāca spēcīga viesuļvētra, kurā visvairāk cieta spāņu kuģi — to lielākā daļa nogrima, bet izdzīvojušie pa vienam vai nelielās grupās atgriezās dažādās Spānijas ostās. Lai gan atsevišķas cīņas daudzviet turpinājās vēl ilgi, Spānijai savu kādreizējo varenību nekad vairs tā arī neizdevās atjaunot. Savukārt, no spāņu kundzības atbrīvojusies Nīderlande baudīja ekonomisko uzplaukumu. Spānijas karalis Karloss II (1661—1700) mirstot atstāja neskaidrību par savu pēcnācēju. Tā kā tieša mantinieka viņam nebija, sanāca, ka uz Spānijas troni ar vienlīdz pamatotām tiesībām varēja pretendēt divas lielas Eiropas dinastijas — Burboni un Hābsburgi. Likme bija ļoti augsta — jebkurai no abām dinastijām pievienojot sev novājinātās, taču joprojām ietekmīgās Spānijas troni, līdz ar tās kontrolē esošajām aizjūras kolonijām, tā iegūtu ļoti lielu ekonomisko un politisko pārsvaru Eiropā un pasaulē. Līdz ar to, tas vairs nebija abu šo dinastiju attiecību jautājums vien. Lielbritāniju interesēja kādi būs nosacījumi tirdzniecībā ar spāņu kolonijām Amerikā, Nīderlande, kas vēl joprojām skaitījās Spānijas province, bija satraukta par savu likteni, neskaidras bija arī sadrumstalotās Itālijas perspektīvas, kur arī bija liela Spānijas ietekme.
Eiropa Spānijas mantojuma sakarā izrādījās sašķelta divās daļās. Vienā pusē bija apvienojušies Hābsburgi ar Angliju un Nīderlandi, otrā bija Francija. Tā kā neviena puse nevēlējās piekāpties, aizsākās Spānijas mantojuma karš, kas ilga divpadsmit gadus. Tas beidzās ar Utrehtas miera līgumu 1713.—1714. gadā. Tas paredzēja virkni tālākai Eiropas attīstībai nozīmīgas vienošanās. Pirmkārt, lai gan Spānijas troni ieņēma Burbonu pārstāvis (Anžū hercogs), tika nolemts, ka Spānijas un Francijas troņi nekad vairs nevar tikt apvienoti. Otrkārt, spāņu Nīderlande (mūsdienu Beļģija) tika nodota Hābsburgu impērijai, līdz ar to izslēdzot Francijas pretenzijas uz to. Tāpat tika panākti izlīgumi citos mazāk nozīmīgos, taču strīdīgos jautājumos, kuri arī bija potenciāli konfliktu iemesli. Līdz ar to noslēgtais Utrehtas miers, lai gan ne visi ar to palika apmierināti, (Hābsburgi joprojām uzskatīja, ka Spānijas tronis pienākas viņiem) lielā mērā sabalansēja Rietumeiropas lielāko valstu intereses.
Utrehtas mieram bija vēl kāda cita nozīme, kas kļuva apzināta tikai vēlākā laika gaitā. Viens no miera līguma paragrāfiem paredzēja, ka līgumslēdzēji atzīst spēku samēru kā vienu no galvenajiem politisko attiecību principiem un garantu ilgstošam, stabilam mieram. Tas nozīmēja būtisku pavērsienu Eiropas politiskajās attiecībās. Dinastiju intereses izrādījās pakārtotas augstākiem mērķiem — stabilam mieram un politisko attiecību prognozējamībai. Miers Eiropā tiešām saglabājās nākamo 75 gadu laikā. Lai arī tas nebija mūžīgs, bija iedibināti jauni politisko attiecību aspekti, kuru pamatā bija ne tikai karaļu, imperatoru un hercogu dzimtu, bet arī tautu un valstu intereses.
Viena no lielākajām Eiropas problēmām bija Osmaņu impērija. Kopš 16. gadsimta pret to uzbrukumiem no sauszemes puses cīnījās Hābsburgu Austrija un Polijas-Lietuvas kopvalsts. Vidusjūrā cīņās bija iesaistīta galvenokārt Venēcijas flote. Lai gan osmaņu turki Eiropas valstīm atņēma vairākas svarīgas teritorijas — venēcieši bija spiesti atdot tiem Krētu un salas Jonijas jūrā, Hābsburgi Ungāriju, tiem pakļauties bija spiesta Ukraina, bet Polija zaudēja Podoliju, to militārais un ekonomiskais potenciāls pamazām novājinājās. Pēdējā lielākā turku ofensīva Eiropā bija neveiksmīgais mēģinājums 1683. gadā ieņemt Vīni. Tas bija pavērsiena punkts, pēc kura Osmaņu impērija Eiropas valstu tehniski labāk bruņotā un organizētā karaspēka priekšā, bija spiesta sākt atkāpties no lielākās daļas agrāk iegūto teritoriju. Tā, 1699. gadā tika atbrīvota Ungārija, bet līdz 1918. gadam tika atgūti praktiski visi turku iekarojumi Eiropā, izņemot Konstantinopoli.
Jauno laiku ieguvumi un zaudējumi
Jauno laiku noslēgumā, 18. gadsimta beigās Eiropa bija būtiski izmainījusies gan teritoriālā, gan politiskā, gan ekonomiskā ziņā. Savu spēku un ietekmi bija lielākā vai mazākā mērā zaudējušas Spānija, Itālijas pussalas pilsētrepublikas, Nīderlande un Zviedrija. Norietējusi bija arī osmaņu impērijas varenība. Francija joprojām saglabāja kontinentālās Eiropas līdera lomu. Savukārt Anglija, kas 16. gadsimta sākumā bija neliela karaliste uz salas, Jauno laiku beigās bija kļuvusi par spēcīgu pasaules lielvalsti. Par nozīmīgu politisko spēku bija kļuvušas arī Krievija un Prūsija. Izmainījusies bija arī Austrumeiropa — liela tās daļa bija atbrīvota no osmaņu turku jūga, taču pati lielākā Austrumeiropas valsts — Polija, bija pārstājusi pastāvēt.
Arī kādreizējās interešu konfliktu un karadarbības zonas no Itālijas un citiem Vidusjūras reģioniem Jaunajos laikos bija pavirzījušās sākotnēji uz Francijas teritoriju, tad Nīderlandi, bet vēlāk vēl tālāk uz Austrumeiropu un Baltiju.
Jaunajos laikos bija dzimušas daudzas jaunas, progresīvas idejas par pasaules un sabiedrības uzbūvi. Taču neliela daļa no tām bija tikušas īstenotas dzīvē. Tā, piemēram, komunikācijas 300 gadu laikā, neskatoties uz daudziem būtiskiem tehniskiem jaunievedumiem, nebija spējušas manāmi palielināt cilvēku un kravu pārvietošanās ātrumu ne uz zemes, ne ūdens. Operatīvākie sakari bija 18. gadsimts beigās Eiropā ieviestais "optiskais telegrāfs" — uz paaugstinājumiem uzstādītās semaforu kārtis, kuras darbojās ar rokām velkamu virvju palīdzību un tad tikai dienas laikā labā redzamībā.
RDDtool
RRDtool uzdevums ir apkalpot laikrindas datus, piemēram, tīkla joslas platumu, temperatūru, CPU slodzes, utt. Dati tiek saglabāti cikliskajā datubāzē (round-robin database), tādējādi sistēmas uzglabāšanas nospiedumi (data footprints) laika gaitā paliek nemainīgi.
Tas ietver arī rīkus, lai RRD datus iegūtu grafiskā formātā.
Tobijs Otaiks (Tobi Oetiker) RRDtool rakstīja MRTG aizsargāšanai, un licencēja to kā brīvo programmatūru saskaņā ar GNU vispārējo publisko licenci (GPL).
Vēsture
RRDtool tiek sponsorēts sākot ar 1.2 versiju, un katrai jaunai versijai nāk līdzi saraksts ar sponsoriem.
Keinsisms
Keinsisms (en) ir ekonomikas teorija, kas paredz daļēju valsts iejaukšanos ekonomikā. Keinsisma teorijas ir balstītas uz 20. gadsimta pirmās puses britu ekonomista Džona Meinarda Keinsa idejām.
Raksturojums
Šī makroekonomikas teorijas pamatatziņa ir, ka brīvā tirgus ekonomika nespēj automātiski pati par sevi nodrošināt tautsaimniecības stabilitāti, un pilnīgu nodarbinātību, tāpēc valstij aktīvi jāiesaistās ekonomikas vadīšanā. Paļaušanos uz brīvā tirgus pašregulēšanās spējām un valsts neiejaukšanos ekonomikā, ko sludināja valdošā neoklasiskā teorija DŽ. M. Keinss uzskatīja par visbīstamāko kļūdu un novecojošu politiku.
Šī Keinsa atziņa radās 1929.—1933. gada Lielās ekonomikas depresijas iespaidā. Šīs teorijas pamatā ir atziņa, ka izšķiroša nozīme ekonomikā ir pieprasījumam: tieši pieprasījums nosaka ražošanas pieaugumu un nodarbinātības pakāpi. Tāpēc valsts uzdevums ir saglabāt un dažādi veicināt pieprasījumu. Īpaša nozīme ir valsts budžeta izdevumiem, kuriem savukārt jāveicina arī privātie kapitālieguldījumi. Šī teorija neaicina valstiskot ekonomiku un ieviest sociālistisko plānsaimniecību, bet gluži otrādi — Dž. M. Keinsa mērķis bija glābt privāto tirgus ekonomiku no satricinājumiem.
Keinsisms tic, ka uzņēmēju saimnieciskos lēmumus ietekmē pieprasījums, taču kā valsts, tā privātie var uzvesties neprognozējami. Saskaņā ar Keinsa teoriju, kopējām pieprasījuma pārmaiņām, vienalga vai tās ir paredzamas, vai neparedzamas, piemīt vislielākā īstermiņa ietekme uz reālo produkciju un nodarbinātību, ne cenām. Keinsisms uzskata, ka cenām un īpaši algām ir lēna atbildes reakcija uz pieprasījuma un piedāvājuma pārmaiņām, tā rezultātā rodas periodiski iztrūkumi un pārpalikumi, īpaši darbaspēka ziņā.
Keinsa ekonomika vēršas pret pārāk lielu taupību un nepatērēšanu, jo vairāk taupa, jo mazāk iespēju un ekonomika kļūst mazāka, un tās iespējas sašaurinās. Tā atbalsta bagātību pārdali nepieciešamības gadījumā.
Keinsa ekonomikas teorija ir izklāstīta Keinsa fundamentālajā darbā Vispārīgās nodarbinātības, procentu un naudas teorija (1936). Šī teorija pēc Otrā pasaules kara kļuva par dominējošo makro ekonomikas teoriju Rietumos. Līdz 20.gs. 70. gadiem Rietumvalstu ekonomikas politika balstījās uz šo teoriju.
Kritika
Viens no galvenajiem keinsisma principiem "multiplier efekts" (ideja, ka naudas iepludināšana liks ekonomikai "iekustēties" un piesaistīs jaunu naudu) šķita piepildāmies, vērojot kā ASV valdība iepludināja naudu militārajā rūpniecībā, jo ASV esot Lielās depresijas vidū, Eiropā sākās Otrais pasaules karš. Keinsisma atbalstītāji norāda, ka atkopšanās no Lielās depresijas ir bijusi šīs "stimulācijas" (un citu keinsisma nostādņu) nopelns.
Keinsisma kritiķi, savukārt, norāda, ka ASV valdībai (uz parāda) iepludinot lielu naudu ekonomikā (piemēram, caur militārās rūpniecības subsidēšanu) kopējais IKP varbūt arī pieauga, taču ar valdības subsīdijām nesaistītā IKP apjoms pat samazinājās zemākā līmenī nekā tas krīzes apstākļos bija pirms militārās rūpniecības subsīdijām.
Runājot par ASV ekonomikas augšupeju pēc Otrā pasaules kara, kritiķi norāda, ka ASV bija milzīgas priekšrocības pār atlikušo pasauli, citiem vārdiem, tai laikā, kad gan Eiropas, gan Austrumāzijas valstu infrastruktūras bija cietušas dramatiski, ASV palika praktiski neskarta, kas sniedza tai milzīgas konkurētspējas priekšrocības pār citām industrializētajām valstīm tajā laikā.
Leo Svemps
Leo Svemps (dzimis, miris ) bija latviešu gleznotājs un jurists. Rīgas mākslinieku grupas loceklis, Latvijas Mākslas akadēmijas pedagogs (1940—1975) un rektors (1961—1974).
Biogrāfija
Dzimis 1897. gada 19. jūlijā Beļavas pagasta Vecbabrānos pareizticībā pārgājušu Vidzemes latviešu zemnieku ģimenē. Nikolaja Svempa jaunākais brālis. Mācījās Rīgas Pareizticīgo garīgajā seminārā (1909—1917), apgūstot arī ikonu glezniecību. Studēja Maskavas Universitātes Juridiskajā fakultātē (1917—1918), līdztekus mācījās gleznotāja A. Boļšakova studijā (1917), Valsts Brīvajās mākslas darbnīcās pie I. Maškova (1918—1919), kurš atstājis lielu ietekmi uz L. Svempa mākslinieciskās personības veidošanos.
Pēc atgriešanās dzimtenē 1919. gadā turpināja studijas Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē (1920—1925), pēc tam strādāja par advokātu Rīgā un gleznoja, iekļaujoties Rīgas mākslinieku grupā.
1923. g. L. Svemps sarīkoja pirmo personālizstādi.
Pēc Latvijas okupācijas sāka strādāt par Latvijas Mākslas akadēmijas pedagogu, 1947. gadā ievēlēts par profesoru, bija šīs mācību iestādes rektors no 1961. gada.
L. Svemps vairākkārt tika ievēlēts par LSPR Mākslinieku savienības valdes priekšsēdētāju.
1963. g. L. Svempam tika piešķirts PSRS Tautas mākslinieka goda nosaukums.
Glezniecība
Izcils kluso dabu meistars, viens no šī žanra pamatlicējiem latviešu glezniecībā. Strādājis eļļas tehnikā, izmantodams spožas, piesātinātas krāsas, dzīvīgu krāsas triepienu un lakas glazējumus.
Agrīnajos Svempa darbos parādījās askētiska lietu pasaule un iezīmējās tumša krāsu gamma. 1920. gadā Rīgā iepazinās ar modernās mākslas propagandētāju un ideologu Romanu Sutu un kļuva par Rīgas mākslinieku grupas dalībnieku, viņa pirmie darbi redzami grupas izstādē 1923. gadā. Šajā gadā sarīkoja arī savu pirmo personālizstādi Valsts mākslas muzejā, kas tolaik atradās Rīgas pilī.
Ietekmējies no modernās franču glezniecības, ko veicināja 1924. gada studijas Parīzē, kad viņš iepazinies kā ar vecmeistaru darbiem, tā arī ar aktuālo franču mākslu. 1920. gadu beigās Svempa darbos parādījās saskanīgi spilgtu krāsu spektri un krāšņas, izsmalcinātas drapērijas, priekšmeti un ziedi. Darbos raksturīgs atraisīts, temperamentīgs un dinamisks alla prima gleznojums, spēcīgi gaismēnu un krāsu kontrasti, kā arī spožs kolorīts. Ainavās vairāk tika uzsvērtas Latvijas dabas īpatnības un raksturs.
1930. gados apceļojis vairākus mākslas centrus Beļģijā, Itālijā un Vācijā. Bez klusajām dabām gleznojis arī portretus un ainavas, tai skaitā, gleznas Rīgas skati un Siguldas cikls.
Svemps bija izcils klusās dabas meistars, viņam ir paliekoša vieta šī žanra attīstīšanā latviešu padomju glezniecībā.
Izstādes
Izstādēs piedalījās kopš 1920. gada. Personālizstādes 1923. , 1956. (kopā ar Arturu Apini), 1968. gadā Rīgā un 1968. gadā Maskavā. Piemiņas izstādes 1977. , 1987. gadā Rīgā un 1987. gadā Beļavā.
Iedzīvotāju blīvums
Iedzīvotāju blīvums jeb apdzīvotība ir skaitlisks lielums, kas parāda vidējo iedzīvotāju skaita attiecību pret noteiktu teritorijas vienību (parasti 1 km2). Parasti iedzīvotāju blīvumu aprēķina valstij, pašvaldībai, citai noteiktai teritorijai vai visai Zemei.
Pašlaik uz Zemes dzīvo apmēram 8 miljardi cilvēku (2022. g.) un Zemes platība ir 510 miljoni km2, tādējādi vidējais apdzīvotības blīvums ir 15,7 cilvēki uz km2. Ja tiek ņemta vienīgi sauszemes platība (150 miljoni km2), tad vidēji uz kvadrātkilometra sauszemes dzīvo 53 cilvēki. Taču vairāk nekā uz puses no sauszemes ir cilvēkam nepiemērota dzīves vide. Lielākā daļa cilvēku dzīvo netālu no jūras, vietās, kur pieejams dzeramais ūdens.
Latvijas iedzīvotāju blīvums ir 30,8 cilvēki uz km2. (2014. g.)
Pārapdzīvotība ir pārāk liels iedzīvotāju skaits teritorijā salīdzinājumā ar tajā pieejamajiem resursiem. To izraisa nevienmērīga Zemes apdzīvotība. Pārapdzīvotības ietekmē palielinās antropogēnā slodze, proti, samazinās aramzemes un ūdens resursi, nav brīvu vietu, kur būvēt jaunas ēkas un celtnes, rodas piesārņojums un uzkrājas atkritumi.
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (1998)
Šeit apkopots to dziesmu saraksts, kas 1998. gadā Latvijas radiostacijas European Hit Radio sastādītajā iknedēļas populārāko 40 dziesmu sarakstā Top 40 ieguva 1. vietu. Šis tops tika sastādīts pamatojoties uz radiostaijas klausītāju balsojuma internetā, vai pa e-pastu.
Ūdenspolo 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — vīriešu turnīrs
2008. gada vasaras olimpisko spēļu vīriešu ūdenspolo turnīra rezultāti.
Priekšsacīkstes
12 izlases tiek sadalītas divās grupās pa 6 izlasēm katrā. Katrā grupā katra komanda izspēlē spēli ar visām pārējām. Abu grupu uzvarētāji automātiski iekļūst pusfinālā, bet grupu otro un trešo vietu ieguvēji cīnīsies ceturtdaļfinālos par iekļūšanu pusfinālā.
A grupa
---
Citrons
Īstais citronkoks (Citrus limon) ir neliels mūžzaļš rūtu dzimtas citrusaugs, kura sākotnējā dzimtene ir Dienvidaustrumāzija vai, iespējams, Indijas ziemeļi. Par citronu sauc šī koka augli, kas ir iegareni, ovāli un parasti dzeltenā krāsā.
Citronkoki izaugi līdz 4,5-6 metru augstumam, ja netiek atzaroti. Lapu garums ir aptuveni 10 cm. Ziedi ir baltā krāsā. Augļa izmēri ir no 7,5 līdz 12,5 cm gari. Pēc iesēšanas citronkokam pirmais auglis izveidojas pēc 10—11 gadiem.
Audzēšana
Citroni tiek audzēti gandrīz visās tropu un subtropu zemēs. Visvairāk citroni 2009. gadā tika ievākti Indijā, Meksikā, Ķīnā, Argentīnā un Brazīlijā. No Eiropas valstīm visvairāk citronus iegūst Spānijā, Itālijā un Grieķijā. Vidusjūras zemēs citronus sāka audzēt 11. gadsimtā, kad tos ieveda krustneši no Tuvajiem Austrumiem.
Šķirnes
Citronus audzē gandrīz visā pasaulē, un biologi nevar vairs saskaitīt, cik pavisam kopā ir citronu šķirnes. Būtiskākā atšķirība starp šķirnēm ir tikai to ārējais izskats, bet pārējās pazīmes — uzturvērtība un saimnieciskā nozīme — tikpat kā ir nemainīgas. Atšķirībām starp dažādu citronu šķirņu garšām nav liela nozīme, jo tos salīdzinoši reti lieto uzturā svaigā veidā.
Izmantošana
Citronus visā pasaulē izmanto galvenokārt kulinārijā, bet tikpat labi var izmantot arī skaistumkopšanā un rūpniecībā, piemēram, ziepju ražošanā kā smaržvielu. No augļa iegūst sulu, bet arī tā mīkstā daļa un miza tiek izmantoti ēdienu pagatavošanā. Citronsulā ir aptuveni 5% citronskābes, kura piešķir citronam skābenu garšu un pH skaitli palielina no 2 uz 3. Citronsulu kā skābi bieži vien izmanto arī zinātniskos eksperimentos izglītības nolūkā, jo tā ir arī salīdzinoši lēti iegūstama. Citronos C vitamīns ir 51 mg uz 100 g, kas ir aptuveni tikpat, cik apelsīnos un citos citrusaugļos.
IPv4
IPv4 jeb Interneta protokols, versija 4 ir interneta protokola 4. versija un pirmā tā plaši lietotā versija. IPv4 ir dominējošais tīkla slāņa protokols internetā. Otrs tīkla slāņa protokols, kuru lieto internetā, ir IPv6. IPv4 ir definēts RFC 791 (1981 gada septembrī), aizvietojot iepriekšējā protokola aprakstu RFC 760 (1980 gada janvārī). IP negarantē pakešu nogādi līdz galam, paketes var pienākt sajauktā secībā, dublēties vai pazust. Šīs problēmas risina transporta slāņa protokoli (TCP un daļēji UDP). Galvenā IP funkcija ir nodrošināt unikālu globālu datoru adresāciju, lai nodrošinātu, ka divi datori, kas sazinās caur internetu varētu viennozīmīgi identificēt viens otru.
Adresācija
IPv4 lieto 32 bitu (4 baitu) garas adreses, kas nozīmē to, ka adresācijas telpā ir 4 294 967 296 unikālas adreses. Daļa no šīm adresēm ir rezervētas īpašiem mērķiem (privātiem tīkliem (~18 miljoni), multicast (~1 miljons)). Tas samazina lietojamo adrešu skaitu. Tā, kā pieejamo adrešu skaits samazinās, tās kaut kad beigsies. Plaša NAT izplatība, gan šo laiku ir nobīdījusi tālāk. Šis ierobežojums bija viens no galvenajiem iemesliem IPv6 izstrādes sākšanai.
Adrešu attēlojums
Parasti IPv4 adreses (IP adreses) norāda formā a.b.c.d, kur a, b, c, d - skaitļi robežās no 0 līdz 255. Tā, kā adrese būtībā ir 32 bitu skaitlis, to var norādīt arī vienā gabalā. Šādu formātu parasti lieto programmu iekšienē.
Iedalījums (allocation)
Sākotnēji IP adresi sadalīja 2 daļās: Šādā veidā bija iespējami tikai 256 neatkarīgi tīkli un ātri bija skaidrs, ka tas ir par maz.
Pēc tam nodefinēja vairākas tīklu klases ar dažādiem tīkla adreses (un attiecīgi datora adreses) garumiem. Tika nodefinētas 5 klases (A, B, C, D un E), no kurām reāli lietojamas bija pirmās 3: D klasi bija paredzēts lietot multicast vajadzībām,(D klases adreses tiek rezervētas grupām ar vairākpunktu adresāciju (saskaņā ar oficiālu dokumentu ). D klases adresēs četri augstākās kārtas biti tiek uzstādīti uz vērtībām 1,1,1 un 0.) un E klase bija rezervēta. Šī metode arī ar laiku vairs nebija optimāla, jo bija iespējami tikai šie 3 tīklu izmēri, piem. ja bija jāpieslēdz datortīklu ar 70000 datoriem, nācās ņemt A klases tīklu un vairāk kā 99,5 % adrešu atstāt neizmantotas un neizmantojamas citiem.
Ap 1993. gadu šīs 3 klases aizstāja ar CIDR shēmu, kur galvenā atšķirība ir tāda, ka tīkla adrese un datora adrese var būt ar jebkādu garumu (32 bitu robežās). Šī metode ļauj sadalīt A, B un C klases tīklus mazākos tīklos un samazināt adrešu zudumus. To ieviesa tāpēc, ka lietojot A un B klases tīklus, adreses sāka beigties jau 20. gadsimta 90. gadu sākumā. CIDR tīkla adreses bieži vien norāda formātā a.b.c.d/n, kur n ir bitu skaits tīkla adresē, jo n ir mazāks, jo lielāks tīkls. Tīklā lietojamās datoru adreses sākas no norādītā skaitļa (piem. 192.168.122.0/23 tīklā datoriem var būt adreses no 192.168.122.0 (reāli 1) līdz 192.168.123.255 (reāli 254)). Operētājsistēmām parasti norāda IP adresi un tīkla masku (subnet mask), kur tīkla maska ir tādā pašā formātā kā IP adrese, tikai visi tīkla adreses daļas biti ir 1. Iepriekšapskatītajā piemērā tīkla maska būtu 255.255.128.0
Adrešu iedalījums nav patvaļīgs jo adreses satur maršrutēšanas informāciju (routing), par datora atrašanās vietu tīklā. Internetā lietotās IP adreses iedala un iedalījumu uzrauga IANA un tās apakšorganizācijas (Eiropai un tuvajiem austrumiem (arī Latvijai) šī organizācija ir RIPE), kas tālāk adreses iedala interneta provaideriem, kuri tālāk tās iedala atsevišķiem lietotājiem.
Privātie tīkli
No visām iespējamajām IPv4 adresēm 4 apglabali ir rezervēti privātajiem tīkliem. Šie apgabali nav tieši maršrutējami ārpus attiecīgā tīkla un tie datori nevar tieši sazināties ar internetu (bet caur NAT var).
No šajiem te 169.254.0.0/16 bloku lieto arī zeroconf vajadzībām, tas ir ja datoram nav norādīta IP adrese un tas nespēj sazināties ar DHCP serveri, tiek paņemta nejauša adrese no šī bloka. Windowā zeroconf ir pieejams sākot ar windows 2000.
Atcilpa (Localhost)
Papildus privātajiem tīkliem, IP adrešu apgabals 127.0.0.0 — 127.255.255.255 (127.0.0.0/8) ir rezervēts atcilpas localhost komunikācijām. Šī adresēm nevajadzētu parādīties nevienā reālā tīklā un IP paketēm, kas nosūtītas uz kādu no šīm adresēm nevajadzētu pamest datoru, no kura tās nosūtītas.
Domēnu vārdu sistēma
Lielāko daļu adrešu internetā pazīst nevis pēc to cipariskajām IP adresēm, bet gan pēc domēnu vārdiem (lv.wikipedia.org, www.draugiem.lv). IP adrešu maršrutizācija caur tīklu nav saistīta ar šiem vārdiem, tāpēc nepieciešams pārveidot vārdus par IP adresēm. To veic DNS. Tāpat kā CIDR adresācija, DNS arī ir hierarhisks. Eksistē arī reversīvais DNS, kas no dotās IP adreses mēģina iegūt tai atbilstošo domēna vārdu, taču tas bieži vien nedarbojas.
IP adrešu izbeigšanās
Sākotnējās IP adrešu iedalīšanas shēmas bija visai neefektīvas (taču tur varēja lietot primitīvus maršrutētājus (router), jo varēja iztikt ar maziem daudzumiem atmiņas. Augot internetam adreses sāka beigties. Sākumā ieviesa klašu tīklus (A, B un C klases tīkli), bet tas ilgi nepalīdzēja un nācās iet vēl tālāk un ieviest CIDR. Šis progress palielināja prasības galveno rūteru atmiņas ietilpībai. Tā, kā interneta lietotāju (pieslēgumu) skaits pieaug un palielinās pastāvīgo pieslēgumu skaits (kur IP adrese ir aizņemta 24/7/356), brīvo IP adrešu skaits samazinās.
NAT
Viena no metodēm, kā uzlabot esošo adrešu lietošanas efektivitāti un drošību ir lietot NAT (network address translation). Šajā gadījumā vienu ārējo adresi uzliek rūterim un iekšējā tīklā lieto privātās adreses. NAT pārraksta izejošo un ienākošo IP pakešu headerus (adreses un portus). TCP gadījumā NAT seko līdzi savienojumiem. UDP gadījumā no ārpuses ienākošās paketes pārsūta uz iekšējās adreses source portu. NAT, pēc definīcijas, bloķē visas ienākošās komunikācijas. Ja augšējā līmeņa protokols IP adrešu datus ievieto paketes datu apgabalā, NAT vai nu nedarbojas, vai arī tam vajag protokola specifisku paplašinājumu.
Virtuālie privātie tīkli
Interneta maršrutētāji ignorē privātās adreses, tāpēc lai savienotu tīklus, kas lieto šādas adreses lieto VPN (virtual private network).