cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vatikāna gvarde
Dienests
Lai sasniegtu kaprāļa dienesta pakāpi, ir jānodien gvardē 5-7 gadus. Lai uzdienētos par virsnieku, jābūt Šveices armijā sasniegušam apakšvirsnieka pakāpi. Ja gvards nodienējis 3 gadus un noslēdzis kontraktu vēl uz 3 gadiem, sasniedzis 25 gadu vecumu, tam tiek ļauts precēties (precētie gvardi nedzīvo kazarmās, bet atsevišķos dzīvokļos blakus kazarmām). Alga ir aptuveni 1000 USD mēnesī, ko izmaksā Šveices frankos. Pēc 10 gadu ilga dienesta gvards demobilizējoties var pretendēt uz minimālo pensiju (par 20 gadu izdienu ir maksimālā pensija).
Līdz 1981. gadam kaujas mācības gvardi veica Itālijas armijas un karabinieru instruktoru vadībā, bet pēc tam Lielbritānijas Special Air Force instruktoru vadībā. Apmācībā ietilpst prasme rīkoties ar aukstajiem ieročiem, bezieroču cīņas metodes, šaušana ar pistolēm SIG un mašīnpistolēm Kechler un Koch.
Karogs
Esošais karoga standarts apstiprināts 1905. gadā, pirmais eksemplārs izgatavots 1914. gadā. Laikā no 1914. gada līdz 2005. gadam bijuši 18 šveiciešu gvardes karogi (no tiem viens - ar pulkveža Estermana ģerboni, - nekad nav iznests ierindas priekšā, jo pulkvedi nogalināja 1998. gadā kāds gvards dažas stundas pēc tam, kad tas bija iecelts par komandieri).
Uniforma
Parādes variantā apbruņoti gvardi ir ar alebardām, špagām un zobeniem. 8 gvardi apbruņoti ar 12 kg smagiem abroku espadoniem (6 personiskie pāvesta miesassargi, bet 2 - karoga sargi). Seržantu alebardām asmeņi ir platāki. Iekšējā sardzes dienestā apbruņoti ar pistolēm SIG un mašīnpistolēm Heckler & Koch.
Mērsraga jahtu piestātne
Piestātne ir izgatavota no jūras izturīga stiegrota betona, ir piepildītas ar EPS putām - ar krastu to savieno 1,2x6m gājēju tiltiņš. Piestātnes tehniskie parametri: garums 12 m; platums 2,4 m; frīborta augstums 0,55 m; nestspēja 4,6 kN/m2; stiprinājuma ķēde 20 mm; 2000 kg enkurs + 200 kg starpslogs. Piestātnē ir pieejams elektrības pieslēgums, ūdens, WiFi, sauna, duša un tualete. Tajā notiek arī jahtu remonts un ziemas glabāšana.
Lielbritānijas rokmūzika
Lielbritānijas rokmūzikas skatuve mūsdienās ir viena no ietekmīgākajām un komerciāli veiksmīgākajām rokmūzikas skatuvēm pasaulē. Lai apzīmētu visas rokmūzikas formas, kas ir izveidojošās Lielbritānijā, bieži lieto apzīmējumu britu roks.
Jau kopš 1964. gada ar "Britu invāziju" ASV un grupas The Beatles popularitāti britu rokmūzikai ir bijusi vērā ņemama ietekme uz ASV un visas pārējās pasaules rokmūziku.
Lai arī britu roks ir pārāk atšķirīgs, lai šo terminu varētu attiecināt uz mūziku viena žanra robežās, šajā terminā iekļaujas lielākā daļa no pasaulē visievērojamākajām un startautiski pazīstamākajām rokgrupām. Britu roks ir ieviesis vai nozīmīgi attīstījis daudzus rokmūzikas apakšžanrus, piemēram, progresīvo roku, smago metālu, pankroku, postpanku, jauno romantismu un indī roku.
Gūlds
Gūlds:
Gould
Gould var būt:
Reina-Rūra
Reina-Rūra jeb Reinas-Rūras reģions (de) ir lielākā pilsētu aglomerācija Vācijā, tajā dzīvo aptuveni 10 miljoni iedzīvotāju. Reina-Rūra atrodas Ziemeļreinas-Vestfālenes federālajā zemē valsts rietumos. Lielākās pilsētas policentriskajā aglomerācijā ir Ķelne, Diseldorfa, Dortmunde, Dīsburga, Bonna un Esene. Reinas-Rūras aglomerācija atrodas tā sauktā Eiropas "zilā banāna" centrā.
Reinas-Rūras reģiona nosaukums ir izveidojies no abu lielāko šajā reģionā plūstošo upju Reinas un Rūras nosaukumiem.
Sukre
Sukre (es) vai Čukičaka ir Bolīvijas konstitucionālā galvaspilsēta. Tā atrodas valsts dienvidu centrālajā daļā aptuveni 2750 m virs jūras līmeņa.
One Time
One Time ir Kanādas dziedātāja Džastina Bībera pirmais singls no viņa debijas albuma My World. Tas tika izdots 2009. gada 7. jūlijā. Tas ir ieguvis platīna statusu Kanādā un ASV.
Kritiķu atsauksmes
Bills Lembs no About.com nosauca dziesmu par "perfektu dziesmu Bībera karjeras sākumam". Viņš teica ka dziesmai ir līdzīga Krisa Brauna pirmajām dziesmām, kad viņam arī bija 15 gadi. Lembs arī kritizēja dziesmu, jo tajā Bībers nevarēja pilnībā parādīt savu balsi.
Maikls Menahmens no Billboard salīdzināja Bīberu ar Braunu, un teica ka Bībera tenors atgādina Brauna debijas singlu "Run It", kad viņam arī bija 15 gadi. Pretēji Lembam, Menahmens teica ka Bīberam dziesmā bija pietiekami daudz vietu lai parādītu savu balsi.
Dzīvais izpildījums
Bībers izpildīja dziesmu vairākos koncertos savā popularizēšanas tūrē pa Amerikas Savienotajām Valstīm. Viņš arī izpildīja dziesmu vācu šovā "The Dome". One Time tika arī tika izpildīts MTV VMA tūrē, kuru arī rādija pa televīziju, 26. septembrī YTV šovā "The Next Star", un NBC rīta šovā "Today Show".
FK Smiltene/BJSS
FK Smiltene/BJSS ir Latvijas futbola klubs no Smiltenes, kas pašlaik spēlē Latvijas čempionāta 1. līgā. Klubs dibināts 2000. gadā kā Smiltenes futbola klubs "Abuls". 2010. gadā tika mainīts nosaukums uz FK Smiltene. Mājas spēles aizvada Tepera stadionā.
Stīvens Džejs Gūlds
Stīvens Džejs Gūlds (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu paleontologs, evolūcijas biologs un zinātnes popularizētājs. Lielāko mūža daļu strādāja Hārvarda Universitātē un Amerikāņu dabas vēstures muzejā.
Gūlda pazīstamākais ieguldījums evolūcijas teorijā ir pārtrauktā līdzsvara hipotēze (punctuated equilibrium hypothesis), kuru publicēja 1972. gadā kopā ar Nīlsu Eldridžu. Vairāku pazīstamu populārzinātnisku grāmatu autors. Kritizējis sociobioloģiju un kreacionismu, uzskatīja, ka zinātne un reliģija ir divi dažādas izziņas sfēras (magisteria), kas nekādi nepārklājas.
Aukslēju kauls
Aukslēju kauls (la) ir pāra, cilvēka galvaskausa sejas daļas kauls, kas ir veidots no divām plātnītēm (horizontālās un vertikālās), kuras veido deguna dobuma sānu daļu un cieto aukslēju mugurējo daļu.
Lietuvas rokmūzika
Lietuvas rokmūzikas skatuve izveidojās 1960. gadu vidū. Pirmās Lietuvas rokgrupas bija Kertukai, Aitvarai un Nuogi ant slenksčio Kauņā un Ķēstutis Antanelis, Vienuoliai un Gėlių Vaikai Viļņā. Bez šīm mūzikas grupām bija arī citas mazāk pazīstamas grupas. Lielākā daļa sākotnējo rokgrupu spēlēja tikai The Beatles un Rolling Stones dziesmu kaverversijas, dažkārt pārdzejojot to tekstus lietuviešu valodā.
Situācija mainijās 1968. gadā, kad vietējie mākslinieki sāka vairāk pievērsties savu oriģinālo dziesmu rakstīšanai. Tomēr dēļ toreizējajiem totalitārā režīma apstakļiem nevienas dziesmas ieraksts no 1960. gadiem nav saglabājies līdz mūsdienām.
Ap 1970. gadu Lietuvā radās jauns mūzikas žanrs. Tādi mūziķi kā Vītauts Ķernaģis un Vītauts Babravičius radīja intīmas akustiskās balādes ar pašsacerētiem dziesmu vārdiem. Šo mūziku apzīmēja kā dziedāmo dzeju.
1970. gados tapa vairāki mūzikli, kuri saturēja rokenrola elementus. Viens no tādiem bija Endrū Loida Vēbera rokoperas Jēzus Kristus Superzvaigzne inscenējums Viļņas mākslas institūtā. Neskatoties uz to, ka uzstāšanās tika aizliegta un KGB uzsāka šī inscenējuma veidotāju un iesaistīto mākslinieku vajāšanu, tas bija pirmais šīs rokoperas iestudējums ne tikai Padomju Savienībā, bet arī visā Eiropā.
1980. gados rokgrupu un to izpildīto stilu skaits strauji palielinājās. Par 1980. gadu ievērojamākajām rokgrupām var uzskatīt grupas Hiperbolė, Foje, Antis, BIX, Katedra.
1986. gadā Lietuvā parādījās arī pankroka skatuve. Lielākā daļa pankroka grupu, piemēram, Už Tėvynę, SKAT un Erkė Maiše spēlēja līdzīgā stilā Lielbritānijas pankrokam 1970. gadu beigās, bet dažas citas grupas kā 33% kiaulių pakeliui į Vatikaną un Turboreanimacija bija tuvākas smagā pankroka skanējumam.
1990. gados rokmūzika zaudēja savu popularitāti, un gandrīz visa rokmūzikas skatuve, izņemot dažus izņēmumus, nogāja pagrīdē.
2000. gados situācija atkal uzlabojās. Slavu ieguva jaunas, no britpopa ietekmējušās grupas, piemēram, Lemon Joy, Merlin un Biplan. 2000. gadu vidū palielinājās arī rokfestivālu skaits.
Gilberts Rails
Gilberts Rails (en, dzimis, miris ) bija britu filosofs, Britu ikdienas valodas filosofijas skolas pārstāvis, kurš ir zināms ar savu Dekarta un dualistiskās tradīcijas kritiku. Vitgenšteina ideju ietekmēts, Rails vēršas pret psihes ķermeņa duālismu, apgalvojot, ka psihes un ķermeņa nošķīrums jau principā ir kategoriāla kļūda un līdz ar to visas kartēziskās tradīcijas pamati ir apšaubāmi. Šī kritika tiek izvērsta G. Raila centrālajā darbā "Psihes jēdziens" (The Concept of Mind, 1949).
Darba "Psihes jēdziens" galvenās idejas
Gilberts Rails darbā "Psihes jēdziens" mēģina atspēkot Dekarta un viņa sekotāju duālistisko pieeju psihes — ķermeņa problēmai. Rails apgalvo, ka Dekarta tipa problēmas analīze jau pašos pamatos ietver kļūdu, kuru viņš dēvē par “kategoriālo kļūdu”. Ar to viņš saprot Dekarta un viņa iedibinātās dualistiskās tradīcijas pieņēmumu, ka ķermenis un apziņa ir vienas kategorijas jēdzieni un attiecīgi arī ir analizējami. Rails apgalvo, ka šie abi jēdzieni ir no atšķirīgām kategorijām un līdz ar to šāda pieeja ir kļūdaina. Jēdzienam “apziņa” nav pastāvīga satura atšķirībā no ķermeņa, līdz ar to nav iespējams tos skatīt, kā vienas kategorijas jēdzienu. Apziņa, kā jēdziens ir abstrakcija, kuras ieviešana ir duālistu kļūda, jo pēc Raila domām mentālie procesi nepastāv šķirti no novērojamās uzvedības, tie ir attiecīgās uzvedības formas. Tā, piemēram, ir ierasts, redzot cilvēku veicam kādu ķermeņa žestu, piedēvēt šim žestam kādu suverēnu, mentālu cēloni, Rails šajā gadījumā teiktu, ka nekā cita, kā vien šī uzvedība un tie mentālie jēdzieni, kā, piemēram, “domāšāna”, “griba” nepastāv metafiziski pirms šīs novērojamās uzvedības. Runājot par Dekarta iedibināto tradīciju, Rails ievieš jēdzienu “spoks mašīnā”, ar to sakot, ka fizikālajā ķermeni pa vidu nemaisās, kaut kāda no šī paša ķermeņa neatkarīga būtība (griba, apziņa, nodoms utt.), kura valda par ķermeņa rīcību, bet gan, ka mentālie jēdzieni ir konceptualizētas ķermeņa darbības. Lai skaidrotu darbības motīvus, Rails izmanto jēdzienu “dispozīcijas”. Gribas kontekstā par dispozīciju var runāt šādi — dispozīcija kaut ko gribēt nav kādas anonīmas “gribas” motivēta, bet gan to var skaidrot ar uzvedību, kura pavada šo dispozīciju. Rails brīdina, ka dispozīcijas jēdzinu nedrīkst jaukt ar mentālo jēdzienu, jo tad radīsies tā pati kategoriālā kļūda, kura rodas nošķirot apziņu no ķermeņa. Pēc Raila, dispozīcijas nav apziņas akti, vai intelektuālas darbības, bet apzīmejums tam, kad cilvēks no daudzām uzvedības alternatīvām izrāda kādu noteiktu.
Kara noziegumi
Kara noziegumi — starptautiskajās tiesībās definēti t.s. karošanas likumu pārkāpumi.
Vēsture
Kara noziegumi ir tādi kara likumu vai starptautisko tiesību pārkāpumi, par kuru veikšanu var saukt pie atbildības konkrētas personas. Pirmos zināmos humānos ierobežojumus karadarbībā ieviesis Ķīnas karavadonis Sun Dzi (VI gs. p.m.ē.); antīkajā Hellādā (Grieķijā) šos ierobežojumus jau sāka uzskatīt par “kara likumiem”. Precīzāk noformulēts kara noziegumu jēdziens un uzskaitījums parādās senindiešu Manu kodeksā (ap 200. gadu p.m.ē.). Pamazām šis jēdziens iekaroja pozīcijas romiešu tiesībās, no kurām savukārt ir attīstījusies likumdošana Eiropā. Pirmais Rietumeiropā zināmais tiesas process par kara noziegumiem ir prāva pret Peteru fon Hagenbahu, kuram 1474. gadā Austrijas lielhercogistē piesprieda nāvessodu par kara laikā īstenotajām un pieļautajām zvērībām.
1945. gadā Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla Statūts definēja kara noziegumus kā “kara likumu un paražu pārkāpšanu”, uzskaitot iespējamos pārkāpumus, tai skaitā slepkavības, nežēlīgu apiešanos ar civiliedzīvotājiem okupētajās teritorijās vai to deportāciju, nežēlīgu apiešanos ar karagūstekņiem vai to nogalināšanu, ķīlnieku nogalināšanu, privātā vai sabiedriskā īpašuma izlaupīšanu, apdzīvoto vietu bezjēdzīgu iznīcināšanu, postījumus, pēc kuriem nav nekādas nepieciešamības.
Kara likumus un noziegumus definējošie tiesību pamatakti
Par nopietniem pārkāpumiem (grave breach) uzskata tādus, kuru sekas to upuriem ir traģiskas un kas pārkāpj vērtības sargājošas normas. Tas ietver sevī pret veselību un dzīvību vērstu rīcību (slepkavību, nežēlīgu apiešanos, spīdzināšanu, sakropļošanu, miesassodus, izvarošanu, piespiešanu ar varu nodarboties ar prostitūciju, seksuālu uzmākšanos), grupu slepkavības, ķīlnieku saņemšanu, kolektīvo atbildību un marodierismu. 1. Papildprotokola 52. pants nosaka, kādos izņēmuma gadījumos ir pieļaujama apzināta civiliedzīvotāju īpašuma iznīcināšana: ja tie “pateicoties savam raksturam, novietojumam, nozīmei vai izmantošanai dod ievērojamu atbalstu karadarbībai, un kuru iznīcināšana, sagrābšana vai neitralizācija konkrētajos apstākļos dod acīmredzamu stratēģisku ieguvumu”. Šī norma attiecas arī uz visiem gadījumiem, kad civilajam īpašumam notiek tiešs militārs uzbrukums, nolūkā to iznīcināt.
1949. gada Ženēvas Konvencijās, kurās pēc 2. Pasaules kara tika kodificētas starptautiskās cilvēktiesības, bez visa cita uzskaitīti arī kara noziegumi kā nopietns Konvenciju pārkāpums. Katrā no četrām Konvencijām ir atsevišķs nopietno pārkāpumu saraksts. Apvienotais saraksts ietver tīšas slepkavības; spīdzināšanu un nežēlīgu apiešanos, tai skaitā: bioloģiskos eksperimentus; tīšu siešanu vai nopietnu traumu nodarīšanu; kaitējumu nodarīšanu veselībai; nelikumīgu un patvaļīgu liela mēroga postījumu veikšanu un īpašuma piesavināšanos, kam nav militāras nepieciešamības; civilpersonu vai karagūstekņu vardarbīgu iesaistīšanu iebrucējas valsts bruņotajos spēkos; civilpersonu vai karagūstekņu tiesību uz normālu tiesas procesu liegšanu; aizbildniecībās esošo civilpersonu nelikumīgu pārvietošanu vai deportāciju; aizbildniecībās esošo civilpersonu nelikumīgu arestu; ķīlnieku saņemšanu.
Ženēvas Konvenciju 1977. gada ''1. Papildprotokols paplašināja aizsardzību, ko starpvalstu militāra konflikta gadījumā deva Ženēvas Konvencijas'', iekļaujot pārkāpumu sarakstā noteiktu medicīnas eksperimentu veikšanu; uzbrukumu civiliedzīvotājiem vai atsevišķām civilpersonām, neaizsargātām apdzīvotām vietām vai demilitarizētām teritorijām; nemērķtiecīgus uzbrukumus, kuri lielā mērā skar civiliedzīvotājus un civilos objektus, apzinoties, ka šāda uzbrukuma rezultātā civiliedzīvotāju vidū būs liels skaits nogalināto, ievainoto un sakropļoto; maldinošu Sarkanā Krusta vai Sarkanā pusmēness simbolikas izmantošanu; okupētājvalsts iedzīvotāju pārvietošanu uz okupēto teritoriju, visu okupēto teritoriju iedzīvotāju vai daļas pārvietošanu vai deportāciju; aparteīdu; vēstures pieminekļu apšaudīšanu vai sagraušanu; aizbilstamo personu tiesību uz objektīvu un normālu tiesas procesu liegšanu.
Tradicionālie kara likumi — kā arī likumi par kara noziegumiem, - attiecās tikai uz starpvalstu konfliktiem. Tie ir spēkā “kara pieteikšanas gadījumā vai jebkurā citā bruņotā konfliktā [starp valstīm] pat gadījumā, ja viena no tām neatzīst karastāvokli”, kā arī “visos visas valsts vai tās teritorijas daļas okupācijas gadījumos, pat ja šī okupācija nesastop bruņotu pretestību”. Valstij, kura vēlas citu valsti apsūdzēt to neievērošanā vai kara noziegumos, nepieciešams kvalificēt konfliktu kā starptautisku, nevis iekšēju. Tā vai cita bruņotā konflikta klasifikācijas par nestarptautisku konfliktu juridiskās sekas var būt visai nopietnas. Pirmkārt, pilsoņu kara gadījumā Ženēvas Konvencijas dod tikai elementārāko aizsardzību, kas ir noformulēta visu četru Konvenciju kopējā 3. pantā. Tas aizliedz konkrētas noziedzīgas pret cilvēka cieņu vērstas darbības, kā slepkavības, spīdzināšanas, nežēlīgu apiešanos un ķīlnieku sagrābšanu. Otrkārt, 1977. gada ''2. Papildprotokols, kurš veltīts tieši nestarptautiskiem bruņotiem konfliktiem, starpvalstu bruņota konflikta gadījumā dod daudz zemāka līmeņa aizsardzību, nekā Ženēvas Konvencijas''. Treškārt, kara noziegumos vainojamo kriminālvajāšanas gadījumā Konvencijas paredz kriminālatbildību tikai par tiem pārkāpumiem, kas veikti starpvalstu bruņotu konfliktu gadījumos.
Ženēvas Konvencias 2005. gada ''3. Papildprotokols'' apstiprina un papildina četru 1949. gada 12. augusta Ženēvas Konvenciju noteikumus un jau spēkā esošos divus 1977. gada 8. jūnija Papildprotokolus par atšķirības emblēmām (sarkano krustu, sarkano pusmēnesi un sarkano lauvu un sauli) ar papildu atšķirības emblēmu, ko veido uz virsotnes novietots sarkans ietvars četrstūra formā uz balta pamata.
Noziedzīga karadarbības taktika
Par noziedzīgu atzīta tāda rīcība, kas, iznīcinot pretinieka dzīvo spēku un militāros objektus, ne tikai iznīcina, bet arī nodara “nepamatotas ciešanas”: piemēram, indīgu vielu izmantošana karadarbībā, t.s. laukveida bombardēšana, t.s. kasešu bumbas u.c. nekonvencionālo ieroču izmantošana, nepamatota pilsētu sagraušana, triecieni kulta celtnēm un kultūras pieminekļiem, privātā un sabiedriskā īpašuma izlaupīšana utt.
1. Papildprotokola 52. pantā norādīts, ka nav pieļaujams uzbrukums civiliedzīvotājiem, bet bombardēšanas un apšaudes, kuru mērķis ir civiliedzīvotāju iebadīšana un gribas salaušana, viennozīmīgi tiek klasificētas kā kara noziegums. Šis aizliegums attiecas arī uz tām civilajām būvēm un ēkām, kuru funkcijas sadzīviski humānas. Par “likumīgu militāru mērķi” uzskatāms tikai tāds objekts, kurš “pateicoties savām funkcijām, novietojumam un izmantošanai, dod ievērojamu ieguldījumu karadarbībā, un kura pilnīga vai daļēja sagraušana, ieņemšana vai neitralizācija konkrētajā brīdī nodrošinātu militāru priekšrocību iegūšanu”. Jebkuram uzbrukumam jābūt pamatotam — pirmkārt jau no militārās nepieciešamības viedokļa, - taču nevienam objektam nedrīkst uzbrukt, ja uzbrukuma rezultātā civiliedzīvotājiem un civilajiem objektiem nodarītais ļaunums izrādās nesamērojami lielāks par iegūstamajām militārajām priekšrocībām. Gadījumos, ja ir šaubas par civilā objekta nozīmi karadarbībā, to jāturpina uzskatīt par civilu objektu.” Apzināts, tīšs uzbrukums jebkuram civilam objektam, kas nav likumīgs militāra trieciena mērķis, ir kara noziegums.
Aizsardzībā esošajai karojošajai pusei nav tiesību izmantot civiliedzīvotājus kā “dzīvo vairogu” vai aizsegu, piemēram, kritiskā situācijā pārvietojot tos uz teritoriju ap savām pozīcijām vai stratēģiskiem objektiem. Fakts, ka civiliedzīvotājus izmanto kā aizsegu, nekādi neatceļ to tiesības būt pasargātiem no kara briesmām. Uzbrūkošajai pusei jebkurā gadījumā jāpieliek visas pūles, lai izvairītos no upuriem civiliedzīvotāju vidū, vai, ja citādi nevar, minimalizētu tos.
Nekonvencionālo ieroču un taktikas, piemēram, kasešu bumbu, vakuuma bumbu pielietošana civiliedzīvotāju apdzīvotos apvidos atzīstama par noziedzīgu. Piemēram, t.s. laukveida bombardēšanas taktika par noziedzīgu atzīta 1977. gada ''1. Papildprotokolā'', aizliedzot bezmērķīgi bombardēt pilsētas, ciemus u.c. apdzīvotas vietas, kurās atrodas liels daudzums civiliedzīvotāju. Uzbrukums, kurā kā viens mērķis izvēlēts vairāki savrupi un nesaistīti militāri objekti civiliedzīvotāju apdzīvotā vietā, tiek uzskatīts par “nemērķtiecīgu un noziedzīgu”. Šāda uzbrukuma īstenošana, apzinoties, ka tā rezultātā būs pārlieku lieli civilo objektu un civiliedzīvotāju upuri, tiek traktēts kā nopietns pārkāpums (grave breach). Savukārt tikai militāru objektu kopuma laukveida bombardēšana ir likumīga. Valstīm, kas nav pievienojušās 1. Papildprotokolam, šis princips jāievēro kā parasto starptautisko tiesību daļa.
Kara likumu ievērošana
Visām valstīm, neatkarīgi no tā vai tās ratificējušas šos starptautisko tiesību aktus, jāievēro gan Ženēvas Konvencijas, gan Papildprotokolus, un tiesas ceļā jāvajā personas, kuras tiek turētas aizdomās par nopietniem pārkāpumiem, vai jāizdod šīs personas tai valstij, kura gatava konkrēto gadījumu izmeklēt un vainīgos tiesāt.
Nopietno pārkāpumu normas tiek attiecinātas tikai uz starpvalstu konfliktiem un tikai pret pārkāpumiem, kas veikti pret t.s. aizbilstamajām personām vai kaujas operāciju laikā. Aizbilstamās personas ir slimie vai ievainotie kombatanti, karagūstekņi un civilpersonas, kas nonākuši citas valsts varā.
Lielākā daļa Ženēvas Konvenciju un Papildprotokolu noteikumu pārkāpumu netiek definēti kā “nopietni”. Taču arī to pārkāpumu vidū, kas nav iekļauti nopietno sarakstā, daudzi tiek definēti kā kara noziegumi. Tikai šādā gadījumā valstij nav tik strikta pienākuma izdot vai uzsākt tiesisko vajāšanu pret aizdomās turēto, kā iepriekš uzskaitītajos gadījumos. Citi pārkāpumi, ko nedefinē kā nopietnus, ir nevis kara noziegumi, bet gan “prettiesiska rīcība”, par kuru, saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, atbildīga to pieļāvusī valsts. Vienkāršs piemērs: ja karagūstekņu nometnes vadība neuzskaita disciplinārsodus (kas ir III Ženēvas Konvencijas 96. panta pārkāpums), tad, visdrīzākais, tas nav kara noziegums (kaut kādam tas tā varētu šķist). Tomēr pārkāpumu dalījums nopietnos un ne tik nopietnos nav absolūts. Pie tam pieņemts, ka par nopietnākajiem no pārkāpumiem ir arī individuāla atbildība.
Taču, pat ja kāda nežēlīga rīcība karadarbības laikā nav aizliegta ne Ženēvas Konvencijās, ne Papildprotokolos, tomēr to var aplūkot kā kara noziegumu no klasisko tiesību viedokļa: to sauc par “kara likumu un paražu pārkāpumu” (tieši šis apzīmējums figurēja Nirnbergas procesā).
Kas attiecas uz pilsoņu kariem, tos regulējošās normas starptautiskajās tiesībās diemžēl ir krietni mazāk. Daudzas valstis uzskata, ka šāda veida konflikti attiecas tikai uz to iekšējo jurisdikciju un, atbilstoši, kara noziegumu saraksts te ir daudz īsāks. 2. Papildprotokols, kurš pamatā veltīts šādiem konfliktiem un regulē pušu rīcību, neietver nekādas atbildību nosakošas normas, bet starptautiskajās tiesībās definētos kara noziegumus te piemērot ir daudz grūtāk.
Kara likumi attiecināmi tikai uz tiem karojošo pušu noziegumiem, kas notiek karadarbības laikā. Tie neskar milzumu lielāko neģēlību, kas bijušas mūsu gadsimtā: Staļina īstenotās represijas un šķiras ienaidnieku iznīcināšanu, sarkano khmeru īstenoto teroru, Mao īstenoto piespiedu kolektivizāciju. Tie nav vis kara noziegumi, bet gan starptautisko tiesību ietvaros “noziegumi pret cilvēci” vai “genocīds”.
Reālajā situācijā kara likumu pārkāpšanas kriminalizēšanai izveidotais tiesību kopums vēl nenozīmē, ka kara noziegumi tiks izmeklēti un kara noziedznieki tiks sodīti. To realizē valstis un, aizvien lielākā mērā ANO un citas starptautiskas organizācijas. Visu valstu pienākums ir tiesiskā ceļā vajāt par nopietniem pārkāpumiem aizdomās turētos, tos tiesāt vai izdot tiesāšanai. Dažkārt valstis tiesā savus kara noziedzniekus taču biežāk soda tīri simboliski vai administratīvi, vai vainīgos nesoda vispār.
Jahtklubs Pāvilosta Marina
Jahtklubs "Pāvilosta Marina" - jahtu piestātne Latvijā, Pāvilostas ostas akvatorijā, Sakas upes kreisajā krastā. Atklāta 2006. gada maijā. Aptuveni 30 jahtām paredzētā piestātne ir aprīkota ar visām nepieciešamajām komunikācijām, jahtu pacelšanai un nolaišanai ostas kanālā uzbūvēts slips. Pagaidām uzbūvēta piestātne un piestātnes komunikācijas.
2008. gadā uzsākta vēl vienas piestātnes rekonstrukcija, lai varētu uzņemt 30-40 m garas jahtas.
Hekels
Hekels var būt:
Starptautiskā tiesa
Starptautiskā tiesa (en, ICJ, fr) ir Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) primārais tiesas orgāns. Tās galvenā mītne atrodas Nīderlandes pilsētā Hāgā, Miera pilī. Tās galvenā funkcija ir likumīgi atrisināt konfliktus un domstarpības starp valstīm, savas funkcijas tā īsteno saskaņā ar starptautiskās tiesas Statūtiem, kuri ir daļa no ANO statūtiem, un savu Reglamentu.
Starptautisko tiesu nevajadzētu jaukt ar Starptautisko krimināltiesu, kurai potenciāli arī ir "globāla" jurisdikcija.
Starptautiskās tiesas kolēģija
Starptautiskā tiesa sastāv no 15 neatkarīgu tiesnešu kolēģijas, kurus uz 9 gadiem, neņemot vērā to pilsonību, ievēlē ANO Ģenerālā asambleja un Drošības Padome no personām ar augstiem morāles standartiem, kuriem savās valstīs ir nepieciešamā kvalifikācija augstāko juridisko amatu ieņemšanai vai kuri ir juriskonsulti ar atzītu kompetenci starptautiskajās tiesībās. No vienas valsts nevar ievēlēt divus tiesnešus. Tiesnešu kandidātu augstākā vai zemākā vecuma robeža nav noteikta.
Esošais kolēģijas sastāvs
2021. gadā tiešu kolēģiju veidoja šādas amatpersonas :
Literatūra
Starptautiskās Tiesas ietekme uz starptautisko tiesību attīstības procesu. Zin. red. J. Griģeļonis. R.: Latvijas Universitāte, 1997
Roberts
Roberts var būt:
Neibergs
Neibergs var būt:
Dignājas iela
Dignājas iela var būt:
Ernsts Hekels
Ernsts Heinrihs Filips Augusts Hekels (Ernst Heinrich Philipp August Haeckel; dzimis, miris ) bija vācu biologs, dabaszinātnieks, ārsts, filozofs, profesors un mākslinieks. Viņš atklāja, aprakstīja un deva nosaukumus vairākiem tūkstošiem jaunu sugu, tāpat viņš ir vairāku bioloģijas jēdzienu autors, piemēram, antropogēnija, ekoloģija, cilmšūna, tips, protisti. E. Hekels popularizēja Čārlza Darvina darbu Vācijā. Tiek uzskatīts, ka viņš ar frāzi "ontoģenēze rezumē filoģenēzi" nostiprināja Antuāna Sersa radīto atkārtošanas teoriju jeb bioģenētisko likumu. Viņa vārdā nosaukti vairāki kalni, kā arī viens asteroīds.
Supermēness
Supermēness ir pilnmēness vai jauna mēness sakritība ar Mēness tuvāko punktu Zemei tā eliptiskajā orbītā, kā rezultātā Mēness no Zemes ir redzams lielākajā izmērā. Termins "supermēness" nav astronomisks, bet gan radies no mūsdienu astroloģijas. Mēness saistība ar okeāna un zemes garozas svārstībām ir radījusi apgalvojumus, ka supermēness fenomens var būt saistīts ar lielāku risku tādiem notikumiem kā zemestrīces un vulkānu izvirdumi, bet pierādījumi šādai saistībai tiek uzskatīti par nepārliecinošiem.
Pretējais fenomens tiek saukts par mikromēnesi, lai arī šis termins ir mazāk izplatīts.
Definīcija
Mēness attālums katru mēnesi mainās starp aptuveni 357 000 km un 406 000 km eliptiskās Mēness orbītas dēļ (attālumi doti no centra līdz centram).
Saskaņā ar NASA pilnmēness perigejā ir līdz 14% lielāks un par 30% spožāks kā tālākajā punktā jeb apogejā.
Sociālais nodoklis
Sociālais nodoklis Latvijā bija obligāts maksājums valsts speciālajā sociālās apdrošināšanas budžetā, kas radīja sociāli apdrošinātās personas tiesības uz šādiem pakalpojumiem:
Terminoloģija
Meklējot informāciju par sociālo nodokli ir svarīgi nejaukt likumu par sociālo nodokli ar likumu par valsts sociālo apdrošināšanu, pirmais ir novecojis, to ir nomainījis otrais. Piemēram, sociālā nodokļa definīcija šajā rakstā ir dota no novecojušā likuma par sociālo nodokli, jo likums par valsts sociālo apdrošināšanu piemin tikai obligātās iemaksas. Šķiet, ka arī angļu valodā šādu praksi sauc par social insurance, respektīvi, "sociālo apdrošināšanu" taču finansiālais pamats tai jebkurā gadījumā ir nodokļi.
Sociālā nodokļa likme
Saskaņā ar likumu "Par valsts sociālo apdrošināšanu":
1905. gada revolūcija
1905. gada revolūcija bija visaptverošs galvenokārt savstarpēji nesaistītu mierīgu protesta akciju un vardarbīgu sacelšanos kopums Krievijas Impērijā, kas bija vērsts pret pastāvošo režīmu. 1905. gada revolūcijas rezultātā Krievijas Impērijā tika ieviestas demokrātiskas reformas, kas gan pilnībā realizētas netika. Valdības agresīvā reakcija uz revolūcijas notikumiem un pēc tās sekojošās represijas pret revolūcijas dalībniekiem vēl vairāk mazināja iedzīvotāju uzticību valdošajam režīmam.
1905. gada revolūcija Latvijā sākās pēc 13. janvāra, kad Daugavmalā karaspēks ar varu izklīdināja mierīgas protesta akcijas dalībniekus - tika nogalināti 56 cilvēki, bet ievainoti - ap 70 cilvēkiem.
Dzimtbūšanas atcelšanas nepilnības
Nemieri Krievijas Impērijā bija reta parādība līdz pat 1905. gadam. Politiskā neapmierinātība pieauga kopš strīdīgās 1861. gada Aleksandra II dzimtcilvēku atbrīvošanas. Dzimtbūšanas atcelšana bija bīstami nepilnīga. Zeme un mājas joprojām piederēja muižniecībai, un zemniekiem tās bija jāizpērk. Cilvēku brīvība bija visai ierobežota un bieži vien - formāla, un viņu tiesības - pakļautas virknei būtībā šķiriski noteiktu pienākumu un noteikumu.
Dzimtbūšanas atcelšana bija tikai daļa no valstiskās, legālās, sociālās un ekonomiskās izmaiņu virknes, kas aizsākās 1860. gadā, kad valsts lēnām pārgāja no feodālā absolūtisma uz tirgus vadītu kapitālismu. Kaut gan šīs reformas bija devušas zināmas brīvības ekonomiskās, sociālās un kulturālās struktūrās, politiskā sistēma bija atstāta praktiski nemainīta. Monarhija un birokrātija bargi pretojās reformu mēģinājumiem. Valsts atļautās reformas bija ierobežotas — piemēram, pat piecdesmit gadu pēc likumdošanas pieņemšanas tikai mazāk nekā četrdesmit provincēs bija ierīkotas zemstes (lauku padomes - pašvaldības). Lēnais reformu ātrums galu galā radīja sabiedrībā vilšanās sajūtu, kas arī bija viens no nemieru cēloņiem. Nemiernieki juta, ka "zemes un brīvības" nepieciešamību var apmierināt tikai ar revolūcijas palīdzību.
Liberālā inteliģence
Gandrīz visi aktīvie revolucionāri tajā laikā nāca no liberāli noskaņotās inteliģences. Šai kustībai radās nosaukums narodničestvo (народничество, krievu народ 'tauta'). Tā nebija viendabīga vai vienota grupa, bet gan uzskatu ziņā radikāli atšķirīgu grupu spektrs. Revolucionāru agrīnās ideoloģiskās saknes meklējamas aristokrāta Aleksandra Hercena darbos, kuri tika rakstīti vēl pirms dzimtbūšanas atcelšanas, un viņa ieteiktajā Eiropas sociālisma un slāvu zemnieku kolektīvisma sintēze. Hercens, balstoties uz to, ka tajā laikā valstī vēl nebija industriāla proletariāta slāņa, uzskatīja, ka Krievijas sabiedrība joprojām atrodas pirmsindustriālā attīstības periodā. Tieši šī tēze bija pamatā idealizētam viedoklim, kurā narod un obščina (община, burtiski 'kopiena', šajā gadījumā - zemnieku komūna) ir tie sabiedrības slāņi, kuriem jākļūst par galveno revolucionāro spēku.
Citi ideologi uzskatīja, ka Krievijas zemnieku slānis ir pārāk konservatīvs spēks, kas paliks uzticīgs savai saimniecībai, ciemam vai kopienai un nevienam citam. Šie ideologi uzskatīja, ka zemniekiem svarīga ir tikai viņu zeme un ka viņi pretosies demokrātijai un rietumu liberālismam. Vēlāk krievu ideologi attīstīja ideju par vadošo revolucionāru „eliti” — jēdzienu, kas vēlāk tika pielietots rīcībā 1917. gadā.
Represijas
Aleksandra III vadībā ļoti efektīvi darbojās t.s. ohranka (Охранное отделение) — Krievijas politiskā policija, kas vērsās gan pret revolucionāriem, gan jaundemokrātiskās kustības pārstāvjiem visā valstī. Tā vērsās arī pret valsts iedzīvotājiem, kas nebija krievi, un pret cilvēkiem, kas nebija pareizticīgie, to tiesības tika ierobežotas arī juridiski. Īpaši tika izcelta ebreju kopiena. Bieži, lai izvairīties no vajāšanas, intelektuāļi, ebreji un citu tautību pārstāvji emigrēja. Tieši šī masveida izceļošana uz Rietumeiropu izraisīja krievu ideologu pirmo kontaktu ar marksismu. Pirmā Krievijas marksistu grupa bija izveidota 1883. gadā, taču tā nesasniedza nozīmīgus izmērus līdz pat 1898. gadam.
1894. gadā pie varas nāca Nikolajs II. Līdzīgi saviem priekštečiem, viņš pretojās jebkādām politiskām reformām.
Nevienmērīga ekonomiskā attīstība
Pēc 1890. gada, kad tika pabeigta Transsibīrijas dzelzceļa līnija, Krievijas Impērijā aizsākās straujāka industrijas attīstība un modernizācija. Ekonomisko attīstību veicināja arī t.s. "Vittes sistēma". Sergejs Vitte, kurš 1892. gadā kļuva par finanšu ministru, saskārās ar pastāvīgu budžeta deficīta problēmu. Viņš centās palielināt valsts ienākumus, palielinot līdzekļu ekonomiju un cenšoties piesaistīt ārzemju investīcijas. 1897. gadā viņš pielīdzināja rubli zelta standartam. Ekonomiskā izaugsme koncentrējās Maskavā, Sanktpēterburgā, Baltijā, Polijā, Somijā, Ukrainā un Baku. Apmēram puse no investētā kapitāla bija ārzemju, ļoti liela nozīme bija arī ārzemju ekspertiem un privātuzņēmējiem.
Revolucionārās organizācijas
Līdz 1905. gadam dažādas revolucionāras kustības, kuru darbība tika apspiesta astoņdesmitajos gados, atjaunoja savu darbību. 1903. gadā sadalījās 1898. gadā izveidotā Krievijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku Partija (KSDSP), veidojot meņševiku (mazinieku — sociāldemokrātu) un boļševiku (lielinieku — komunistu) virzienus. 1902. gadā Vladimirs Ļeņins publicēja savu politisko pamfletu "Kas ir jādara?" (Что делать?). 1900. gadā Harkivā tika izvietota Sociālistu revolucionāru partija (SR, eseri) un tās "Kaujas organizācija" noslepkavoja daudzas prominentas politiskās figūras, ieskaitot divus iekšlietu ministrus, Dmitriju Sipjaginu 1902. gadā un viņa pēcteci Vjačeslavu Plēvi 1904. gadā. Šīs slepkavības lika valdībai piešķirt policijai vēl lielākas pilnvaras.
Karš ar Japānu
Karš ar Japānu, kaut arī tautā sākumā bija radis atsaucību, neskaitāmo militāro izgāšanos un neskaidro kara mērķu dēļ vairoja sabiedrības neapmierinātību.
Asiņainā svētdiena
Tieši šos notikumus uzskata par 1905. gada revolūcijas sākumu.
Galvenie revolūcijas notikumi
Asiņainā svētdiena ierosināja daudzas Krievijas Impērijas sabiedrības grupas uz aktīvu rīcību. Katrai grupai bija savi nolūki. Galvenie protestētāji bija zemnieki, strādnieki, inteliģence un liberāļi, bruņoto spēku pārstāvji un nacionālo minoritāšu pārstāvji.
Zemnieku ekonomiskā situācija bija ļoti slikta, taču katra revolucionārā grupa tiecās īstenot savus mērķus bez vienotas vadības. Nemieri notika visa gada garumā, sasniedzot apogeju vasarā, rudenī un kulminējot novembrī. Īrnieki gribēja zemākas īres, algotņi gribēja labākas algas, un zemju īpašnieki gribēja lielākus zemes gabalus. Aktivitātes, ieskaitot zemes sagrābšanu, dažreiz ar vardarbību un dedzināšanu, lielu īpašumu aplaupīšanu, nelegālu medīšanu un mežu izciršanu, bija tieši saistītas ar zemnieku stāvokli. Zemnieku nemieri turpinājās līdz pat 1908. gadam.
Uzreiz pēc Asiņainās svētdienas Sanktpēterburgā notika milzīgi streiki, kuros līdz pat janvārā beigām piedalījās vairāk nekā 400 000 strādnieku. Nemieri no Krievijas ātri pārsviedās uz industriālajiem centriem Polijā, Somijā un Baltijā. Rīgā 13. janvārī nogalināja vairāk nekā 70 protestētāju un Varšavā pilsētas ielās dažas dienas vēlāk nošāva pāri par 100 streikotāju. Februārī streiki nonāca līdz Kaukāzam un aprīlī līdz Urāliem. Martā visas augstākās akadēmiskās institūcijas piespiedu kārtā tika slēgtas, līdz pat gada beigām pievienojot aktīvos studentus streikojošajiem strādniekiem. Oktobrī īslaicīgi pastāvējusī Sanktpēterburgas Strādnieku deputātu padome (meņševiku grupa) organizēja vairāk nekā 200 fabriku streiku, sauktu par "Oktobra ģenerālstreiku".
Nemieri armijā un kara flotē
Krievijas-Japānas kara laikā armijas rezervju apakšvienībās sākās nemieri. 1905. gada februārī Krievijas Impērijas armija tika pieveikta pie Mukdenas, kur tā zaudēja gandrīz 90 000 cilvēku. Maijā tā zaudēja Portarturu un Krievijas Impērijas Baltijas flote tika iznīcināta Cusimas kaujā. Vitte steidzīgi noslēdza pamieru, 1905. gada 5. septembrī tika parakstīts Portsmutas miers. 1905. gadā pie Sevastopoles, Vladivostokas un Kronštates notika jūrnieku sacelšanās, ar kulmināciju jūnijā ar sacelšanos uz kaujas kuģa "Potjomkins" — daži avoti ziņo, ka šajos nemieros gāja bojā vairāk nekā 2 000 jūrnieku. Sacelšanās bija neorganizētas un tika ātri apspiestas. Bruņotie spēki bija pārsvarā apolitiski un palika lojāli, pat ja bija neapmierināti. Valdība tos plaši izmantoja, lai kontrolētu 1905. gada nemierus.
Nacionālās kustības
Krievijas Impērijai piederošajās Polijas, Somijas un Baltijas zemēs saasinājās neapmierinātība ar pārkrievošanas kampaņām un pastiprinājās prasības pēc autonomijas un nacionālas neatkarības, lai izmantotu savas valodas un attīstītu nacionālās kultūras.
1905. gada augustā notika Pirmais Musulmaņu vienotības kongress, tomēr dažas radikālas musulmaņu grupas uzsāka savstarpējo izrēķināšanos. Krievijā un Ukrainā notika ebreju grautiņi, kuri, iespējams, tika veikti ar valdības palīdzību.
Beils
Beils var būt:
1905. gada revolūcija
Sekas
Valsts domes ievešana un represijas izkliedēja revolucionāru grupas, to līderi tika ieslodzīti vai izsūtīti no valsts. Šķelšanās un iekšējās dalīšanās padarīja radikāli domājošos neorganizētus un rīkoties nespējīgus līdz pat Pirmajam pasaules karam.
Tēvs
Tēvs ir vīrietis, kas audzina bērnu vai vairākus bērnus. Tēvs kopā ar māti ir vecāki. Vīrietis, kas nav bērniem bioloģiskais tēvs, dažreiz tiek saukts par patēvu vai audžutēvu. Mīļākā formā tēvi tiek saukti par tētiem, tētukiem vai par tētiņiem. Daudzās valstīs tiek svinēta Tēvu diena, kas parasti ir trešajā jūnija svētdienā. Latvijā to atzīmē otrajā septembra svētdienā.
Emīlija Simona
Emīlija Simona (fr, dzimusi Monpeljē, Francijā) ir elektroniskās mūzikas izpildītāja un komponiste.
Émilie Simon
Émilie Simon var būt:
Marija I Stjuarte
Marija I Stjuarte (en, fr, dzimusi, mirusi ) bija Skotijas karaliene no 1542. gada līdz 1567. gadam un Francijas karaliene-konsorte 1559. gada līdz 1560. gadam.
Dzīvesstāsts
Marija bija Skotijas karaļa Džeimsa V meita un vienīgā likumīgā mantiniece. Troni mantoja 6 dienu vecumā, kad mira tēvs. Bērnību pavadīja Francijā, kamēr Skotiju pārvaldīja reģenti. 1558. gadā Marija apprecējās ar nākamo Francijas karali Fransuā II. Pēc Fransuā II nāves 1560. gada 5. decembrī viņa atgriezās Skotijā.
1565. gadā Marija apprecējās ar savu brālēnu Henriju Stjuartu. 1567. gada februārī Henrijs tika nogalināts. Džeimss Hepberns, kas pēc nostāstiem tika vainots slepkavībā, tiesā tika attaisnots. 1567. gada maijā viņš apprecēja karalieni Mariju. 1567. gada 24. jūlijā Marija bija spiesta atteikties no troņa par labu savam gadu vecajam dēlam Džeimsam I.
Pēc nesekmīga mēģinājuma atgūt troni Marija devās trimdā pie savas otrās pakāpes māsīcas, Anglijas karalienes Elizabetes I.
Anglijas katoļi uzlūkoja Mariju kā leģitīmu Anglijas troņa pretendenti, tādēļ karaliene Elizabete vairākus gadus turēja Mariju ieslodzījumā dažādās pilīs. Marija tika apsūdzēta "valsts nodevībā" un 1587. gada 8. februārī sodīta ar nāvi.
Kā ieganstu izmantojot Marijas nāvi, izcēlās Anglijas karš ar Spāniju.
Tituli
Marijas I tituli:
Marijas tēls mākslā
Marijas liktenis ļoti plaši izmantots dažādos mākslas žanros
VAZ-2105
VAZ-2105 (ru), mūsdienās tiek apzīmēts kā LADA 2105, ir padomju un krievu vieglais, aizmugurējās piedziņas, automobilis ar sedana tipa virsbūvi. Sērijveidā Volgas automobiļu rūpnīcā šīs modelis tika ražots no 1980. gada līdz pat 2010. gada nogalei, tādējādi kļūstot par visilgāk ražoto Žiguļu saimes automobili.
Vēsture
Modeli VAZ-2105 izveidoja nopietni modernizējot iepriekš ražotos modeļus, VAZ automobiļu ar aizmugures piedziņu "otrās" paaudzes ietvaros, lai nomainītu pirmsgājēju VAZ-2101 "Žiguļi". Pirmās VAZ-2105 izmēģinājumu partijas tika saražotas jau 1979. gadā, bet sērijveida ražošana uzsākta 1980. gadā. Uz 2105 modeļa bāzes vēlāk tika izveidots "luksusa" sedans VAZ-2107 un universālis VAZ-2104. No 90. gadu vidus, izmantojot VAZ-2105 mezglus un agregātus mazos apjomos tiek ražots pikaps/furgons VIS-2345 (ru).
B'nai B'rith
B’nai B’rith, arī Benē Berith pirmskara Latvijā (ivritā: בני ברית, „Derības dēlu savienība“) ir starptautiska ebreju organizācija ar humanitāriem un labdarības mērķiem aptuveni 58 pasaules valstīs. B’nai B’rith Europe sastāvā ir ap 7000 dalībnieku, tās ložas ir 28 Eiropas valstīs, arī Latvijas Republikā. Struktūras un principu ziņā radniecīga brīvmūrnieku ložām, kaut arī nav nekādas organizatoriskas saistības starp šīm kustībām. Organizācijas simbols ir menora (septiņzaru svēčturis). Publicē mēnešrakstu B’nai B’rith International Jewish Monthly. Vašingtonā organizācija uztur Ebreju vēstures muzeju B’nai B’rith Klutznick National Jewish Museum.
FK Alberts
FK Alberts ir Latvijas futbola klubs, kurš tika dibināts 2001. gadā, apvienojoties apmēram 20 domubiedriem. Klubu nosauca pirmskara Latvijas futbola izlases kapteiņa Alberta Šeibeļa vārdā. Klubs kopš dibināšanas startē Latvijas čempionāta otrās līgas Vidzemes zonā, kur savu lielāko panākumu svinēja 2008. gadā, izcīnot čempionu titulu.
Sākumā FK Alberts bija visai ambiciozi plāni — laikposmā no 2003. līdz 2007. gadam klubam bija visai izvērsta darbība, iekļaujot gan Latvijas čempionāta pirmās līgas, gan otrās līgas, gan arī virkni dažāda vecuma jauniešu komandu. Tad arī klubs iekārtojās bijušajā Audas stadionā Vecmīlgrāvī, kas tika pārdēvēts par Alberta Šeibeļa stadionu. Taču kopš 2016. gada FK Alberts savas mājas spēles aizvada Salaspilī. 2016. gadā FK "Alberts" Vidzemes čempionātā izcīnīja trešo vietu.
Rolands Bulders
Bulders ir spēlējis arī Anglijā, klubā Charlton Athletic. Savu futbolista karjeru viņš beidza 2001. gadā FK Ventspils.
No 1992. līdz 1999. gadam Latvijas izlasē aizvadīja 33 spēles, gūstot 3 vārtus.
Marks Bloks
Marks Leopolds Benjamins Bloks (Marc Bloch; -) — vēsturnieks, medievists; pēc tautības ebrejs, visu mūžu dzīvojis un darbojies Francijā.
Viens no Annāļu skolas izveidotājiem: 1929. gadā kopā ar Lisjēnu Fevru Strasbūrā sāka izdot vēstures zinātnes žurnālu “Annāles”. Vēlāk žurnāla redakcija pārcēlās uz Parīzi, Sorbonnu. Žurnāla redakcijas darbinieki un tajā publicējušies autori ar laiku izveidoja atsevišķu vēstures zinātnes virzienu, t.s. Annāļu skolu.
2. Pasaules kara laikā M.Bloks aktīvi iesaistījās franču pretošanās kustībā. 1944. gada martā viņu arestēja gestapo, savukārt 16. jūnijā viņam kopā vēl ar grupu citu apcietinātu pretošanās kustības aktīvistu izpildīja nāvessodu.
Koncepcija
Vēsturi piedāvāja uztvert nevis tikai kā notikumu virkni, kurus realizē vai aizsāk indivīdi, bet gan kā izmaiņas mentalitātē, ikdienas apziņas, attieksmes pret pasauli un līdzcilvēkiem pamatnostādnēs. Lai fiksētu šādas pirmajā acu uzmetienā nemanāmas izmaiņas, kurām nav konkrētu reprezentantu un kuras saskatāmas tikai aplūkojot pasauli kopumā un ilgstošā laika posmā, nepieciešams koncentrēties uz lēnajām izmaiņām struktūrās, jāaplūko visus mijiedarbojošos kultūras faktorus, kas tieši vai netieši parāda cilvēka vietas pasaulē īpatnības tā dzīves laikā. Liela nozīme te ir individuālā un kopīgā izpēte vēstures procesā, mikro un makro procesu mijiedarbībai. Te atveras vēstures daudzveidība un neviennozīmība, veidojoties un mainoties cilvēku grupu kopīgajam, pat neapzinātajam skatījumam uz pasauli — mentalitātei — dažādos laika periodos un pat vienā laika periodā, taču dažādos sabiedrības slāņos.
Līdz ar to viņš ir pirmais, kurš pievērsās ekonomikas, lauksaimniecības attīstības, zemnieku sabiedrības kultūras pētīšanai (“Francijas agrārā vēsture”), aplūko sabiedrību kā vienu veselumu, struktūru, tās locekļu pasaules skatījumu; izmanto jaunus avotus (piemēram, kadastru kartes); pielietoja regresīvo, atpakaļejošo apskatu (“Feodālā sabiedrība”). Savā darbā “Vēstures apoloģija”, kurā izklāstījis vēstures jaunās izpratnes programmātiskos metodoloģiskos un interešu sfēru pamatprincipus, viņš min šādu piemēru: X gs. Flandrijas piekrastē dziļi bija iegrauzies Zvinas līcis, kurš vēlākos gadsimtos aizsērēja. Pats par sevi tas, nav šaubu, ir dabaszinātņu — ģeoloģijas, ģeogrāfijas, — interešu objekts, taču aplūkojot to “cilvēks vēsturē” kontekstā, tas vairs nevar būt tikai dabaszinātņu jautājums, jo ietekmēja izmaiņas cilvēka kā sociokulturālas būtnes vēsturiskajā eksistencē (bija jābūvē dambjus, jārok kanālus, kas viss veicināja tehnisko iemaņu, zināšanu attīstību, izmaiņas darba attiecībās, iespējamo migrācija utt.). Savukārt darbs pie “Karaļi brīnumdari” prasīja tik plašas papildu zināšanas medicīnā, psiholoģijā, ka neizbēgami nācās iziet ārpus tradicionālās vēstures zinātnes rāmjiem.
Norādot uz dažādās kultūrās un dažādos laikos vērojamo dažādo attieksmi pret pasauli, sociālo mijiedarbību, Bloks piedāvāja t.s. mentalitātes vēsturi: acīmredzamu un tikai nojaušamu domāšanas konstrukciju, kuras caurauž visu cilvēka darbību konkrētā vēstures posmā, izpētes aktualitāti (noskaņojumu, dzīvesveida paradumu, uzvedības automātismu un psihes pamatnostādņu kopumu, kas raksturīgas konkrētai sabiedrībai konkrētā laikā). Līdz ar to vēstures pētījumi pārgāja jaunā profesionalitātes līmenī: līdztekus tradicionālajam “ārējam” pagātnes fenomenu aprakstam, ainai, kādu to redz laikabiedri, sākās pagātnes cilvēku apziņā ietvertās sabiedrības domāšanas, pasaules uztveres un vērtību rekonstrukcija. Lai cik pirmajā acu uzmetienā nešķistu izkaisītas un haotiskas konkrētā laikaposma sabiedrībā dominējošās kaislības, paradumi, fobijas, galu galā tas viss koncentrējas tā laika sabiedriskajā cilvēkā, personībā, kas pastāvējusi konkrētās kultūras kontekstā. (Te gan jānorāda, ka mentalitātes pētījumu lauks Blokam bija nevis individuālā apziņa, bet visa sabiedrība kopumā, savukārt vēsturiskie fakti, viņaprāt, ir “psiholoģiski”, jo vēsturi veido cilvēki.)
M.Bloks uzstāja, ka nav iespējams nodalīt psihes, priekšstatu pasauli no to sociālajām saknēm un sabiedrības uzspiestajiem ierobežojumiem. Mentalitāte ir spontānā un neapzinātā pasaule, kas tomēr apvieno visus sabiedrības locekļus, pat ja viņi to neapzinās. Līdz ar to paralēli idejām un jūtām, tikpat uzmanības vērtas ir arī vajadzības, “minimāli apzinātas mentālās darbības formas”, ikdienas rīcība un paradumi, “kuros izpaužas sociālās attiecības”. Te var minēt gan rūpes par ķermeni un attieksmi pret to, darba organizēšanu un ikdienas darbību kārtību, priekšstatus par laiku un telpu, kuros atspoguļojas priekšstati par pasauli, kas vieno izcilāko domātāju un mākslinieku darbus ar to nezināmajiem laikabiedriem. Šo priekšstatu konstatēšana ļauj mums saskatīt, kas kopīgs Cēzaram un ierindas leģionāram, Akvīnas Tomam un lasītnepratējam Apenīnu zemniekam, utt.
Grundzāles pagasts
Daba
No Vidzemes augstienes līdz Aumeisteriem stiepjas Aumeisteru paugurvalnis, kas ir meridionālā virzienā stiepts pamatiežu virsas paaugstinājums ar sarežģītu reljefu, kuru veido divas vaļņveida paugura grēdas, starp kurām atrodas pārpurvotu ieplaku virkne.
Pagasta teritorijā atrodas Dzeņu dolomīta atradnes, kuru produktīvo slāņkopu veido Pļaviņu svītas augšējās daļas nogulumi. Šeit tuvu zemes virskārtai atrodas plašas augstvērtīga dolomīta iegulas, kuras bija paredzēts izmantot Rīgas metro celtniecībai.
Ezeri
Baltezers, Duņķis, Bezdibenis.
Pļavas
Vetiņu pļavas, Siena purs, Spiksti.
Vēsture
Kādreiz šī teritorija iekļāvās Tālavas zemē. Pagastam cauri iet ļoti sens tirdzniecības ceļš uz Pleskavu (Cēsis — Rauna — Smiltene — Niedrājs — Mēri — Grundzāles krogs — Rudaci — Gaujiena). Uz šī ceļa krustojuma ar ceļu Variņi — Palsmane — Aumeisteri — Mierkalns — Salainis arī novietojās Grundzāles muiža. Teritorijā apzināts viens pilskalns, pāris senkapu un kulta akmeņu, zviedru kara kapi, mēra kapi un barona Vulfa dzimtas kapi. Šodien aizņemtā vieta viduslaikos sastāvējusi no Aumeisteru muižas, Grundzāles muižas un Vizlas īpašumiem, kas vēlāk ietilpa Valkas apriņķī. 1897. gadā Grundzāles pagastu pievieno Gaujienas pagastam.