cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Golda Meira
Biogrāfija
Dzimusi 1898. gada 3. maijā Kijivā, Krievijas impērijā (mūsdienās Ukrainas galvaspilsēta), Moišes Ichaka un Blūmas Maboviču ģimenē.
1906. gadā ģimene emigrēja uz ASV, Viskonsinas štatu, kur apmetās Milvoki. Tur Goldele absolvēja koledžu un iztiku pelnīja kā pedagogs skolās. 1915. gadā iestājās kreisajā partijā Poalei Cion ("Cionas darbaļaudis"), apprecējās ar Morisu Meijersonu un 1921. gadā emigrēja uz Palestīnu, kur apmetās Merhavijas kibucā. Kopš 1924. gada dzīvoja Jafā, iztiku pelnīja kā strādnieku arodbiedrību klerks, pēc tam strādāja Ebreju aģentūrā.
1928. gadā ievēlēta par "Vispārējās strādnieku federācijas" (Histadrut) sieviešu nodaļas Darba sieviešu padomes izpildkomitejas sekretāri, 1932. gadā kā organizācijas emisārs komandēta uz ASV, uz Pioneer woman. 1934. gadā, pēc atgriešanās Palestīnā, ievēlēta federācijas izpildkomitejā, vēlāk kļūstot par partijas politikas nodaļas vadītāju.
1948. gadā iecelta par vēstnieci PSRS (pirmā valsts, kas atzina Izraēlas neatkarību).
No 1965. gada MAPAI partijas ģenerālsekretāre, bet 1967. gadā aktīvi atbalstīja MAPAI, RAFI un Ahdutha partiju apvienošanos Izraēlas darba partijā (Avoda), kļūstot par tās ģenerālsekretāri.
No 1969. līdz 1974. gadam Izraēlas premjerministre.
Džanmarija Bruni
Džanmarija "Džimijs" Bruni (dzimis, Romā, Itālijā) ir Formula 1 ekspilots.
Lai uzsāktu savu sacīkšu karjeru, Bruni meloja par savu vecumu (10 gadu vecumā apgalvoja, ka viņam ir 12). Bruni vēlāk piedalījās dažādās sacīkšu sērijās, tostarp, Eiropas F3000. . gadā Džanmarija debitēja Formulā 1 kā Minardi pilots. Viņš neizcīnīja nevienu punktu un nākamgad devās uz GP2. Pēc divām aizvadītām sezonām viņš no turienes aizgāja. Tagad Bruni piedalās FIA GT čempionātā.
Golda Meira
Biogrāfija
Mirusi 1978. gada 8. decembrī Jeruzalemē, apglabāta Hercla kalnā.
Attēlojumi kino un teātrī
Aktrise Helēna Mirena atveidoja Meiru 2023. gada biogrāfiskajā filmā "Golda", kuras režisors ir Gajs Nativs un producents Maikls Kūns, filmas centrā ir ar Jomkipuras karu saistītie notikumi.
Gvineja
Gvinejas Republika (fr) ir vāji attīstīta daudznacionāla valsts Āfrikas ziemeļrietumos. Ziemeļrietumos tā robežojas ar Gvineju-Bisavu, ziemeļos ar Senegālu, ziemeļos un ziemeļaustrumos ar Mali, austrumos ar Kotdivuāru, bet dienvidos ar Libēriju un Sjerraleoni. Rietumos to apskalo Atlantijas okeāns. Gvinejā atrodas 1/3 no pasaules boksītu krājumiem, un tā ir otrs lielākais boksītu eksportētājs pasaulē.
Ģeogrāfija
Ar 245 857 kvadrātkilometru platību Gvineja ir apmēram tāda paša lieluma kā Lielbritānija, bet mazliet mazāka kā ASV štats Oregona. Krasta līnija ir 320 kilometrus gara, bet kopējā sauszemes robeža ir 3400 kilometri.
Gvineja ir izvietota gar Atlantijas okeāna piekrasti uz Lejasgvinejas līdzenuma. Krasta līnija izrobota ar daudzām mazām salām. Ziemeļaustrumos ir Augšnigēras līdzenums, kas atrodas 300-400 metrus virs jūras līmeņa. Pārējā teritorija atrodas uz Ziemeļgvinejas augstienes: ziemeļrietumi uz Futadžalona plato, dienvidaustrumi uz Leones-Libērijas augstienes. Augstākā virsotne Gvinejā ir Nimbas kalns, kura augstums ir 1752 metri virs jūras līmeņa.
Lielākā daļa no upēm sākas Futadžalona plato un Leones-Libērijas augstienē. Lielākās upes ir Gambija, Bafinga, Nigēra, Konkure.
Klimats
Gvinejā ir subekvatoriālais musonu klimats. Karstākie mēneši gadā ir marts un aprīlis, vidējā temperatūra piekrastē ir no 27-30 °C, bet augstienēs no 23 °C. Vēsākais mēnesis gadā ir augusts, vidējā gaisa temperatūra piekrastē ir no 24-26 °C, augstienēs no 20 °C. Nokrišņu daudzums piekrastē sasniedz 4000 mm, iekšzemē no 1200-1500 mm. Lietus sezona ilgst 5-7 mēnešus, parasti no aprīļa līdz oktobrim.
Fauna
Visbiežāk sastopamie augi ir sarkanās un sarkandzeltenās laterītaugsnes, Garzāļu savannas un savannu skrajmeži. Gvinejas dienvidaustrumos ir mitrie tropu meži. Upju krastos ir galeriju meži, bet grīvās — mangroves.
Ir sastopami daudz dzīvnieki no tiem izplatītākie ir leopardi, ziloņi, antilopes, mežacūkas, gepardi, nīlzirgi, krokodili, pērtiķi. Gvinejā ir sastopama bagātīga putnu un kukaiņu daudzveidība.
Iedzīvotāji
2009. gadā Gvinejā dzīvoja 10 057 975 iedzīvotāji. Gvinejā dzīvo vairāk kā 24 dažādu tautību cilvēki. Lielākā daļa jeb 40% no kopējā iedzīvotāju skaita ir fulieši, 30% mindki, 20% susieši un 10% ar citu etnisko piederību.
Reliģija
Izplatītākā reliģija Gvinejā ir islāms. Aptuveni 85 % iedzīvotāju ir musulmaņi, bet 8 % - kristieši un 7 % pieder tradicionālajām animistu ticībām. Gvinejas musulmaņi pārsvarā ir sunnīti un sufiji, bet šiītu ir salīdzinoši maz. Konakri Lielā mošeja ir viena no lielākajām mošejām Rietumāfrikā.
Starp kristiešu konfesijām ir Romas katoļi, anglikāņi, baptisti, adventisti un citas evaņģēliskās grupas. Valstī darbojas Jehovas liecinieki, kas ir valdības atzīta organizācija. Ir neliela Bahai kopiena, neliels skaits hinduistu, budistu un tradicionālo ķīniešu reliģisko grupu pārstāvju starp valstī dzīvojošajiem ārvalstniekiem.
Rumēlijas cietoksnis
Rumēlijas cietoksnis (turku: Rumelihisarı) atrodas Stambulā, Turcijā, Bosfora šauruma Eiropas pusē, un tā vārdā nosaukts mikrorajons Bebekas ziemeļu pusē (Bešiktašas rajonā). Cietokšņa celtniecību Rumēlijā sāka 1451. gadā un pabeidza 1452. gadā, pirms Konstantinopoles ieņemšanas (1453), Osmaņu impērijas sultāns Mehmeds II Iekarotājs. Trīs cietokšņa torņus nosauca to osmaņu vezīru vārdos, kas vadīja celtniecību: lielais tornis pie ieejas — Čandarli Halils pašā; dienvidu tornis — Zāganos pašā; ziemeļu tornis — Sarindža pašā.
Celtniecība
Rumēlijas cietoksnis atrodas Bosfora šaurākajā vietā (660 m), tieši pretī Anatolijas cietoksnim, kuru no 1393. līdz 1394. g. uzcēla sultāns Bajezids I. Cietokšņi tika uzcelti, lai bloķētu Konstantinopolei satiksmi ar Melno jūru un Dženovas kolonijām Kaffā, Sinopā un Amasrā. Kad sultāns Murads II (1404—1451) centās ar prāmjiem pārcelt savu armiju pār Bosforu, viņa plānus iztraucēja Bizantijas flote, un tādēļ osmaņi saprata nepieciešamību pēc cietokšņa arī Eiropas pusē. Agrāk šajā vietā bija Romas impērijas cietoksnis, kuru bizantieši un dženovieši lietoja kā cietumu. Vēlāk šajā vietā uzbūvēts klosteris.
Gatavojoties Konstantinopoles ieņemšanai, sultāna Murada II dēls sultāns Mehmeds II (1432—1481), otro reizi nokļuvis tronī (1451), nekavējoties sāka cietokšņa būvniecību. Viņš noraidīja Bizantijas imperatora Konstantīna XI, kurš skaidri saprata sultāna nolūkus, lūgumu izlīgt mieru, un sākās celtniecība. Būvniecību vadīja trīs pašā, kuru vārdos nosaukti trīs torņi, bet celtniecības darbus personīgi uzraudzīja pats sultāns. Nodarbinot tūkstošiem mūrnieku un strādnieku, cietokšņa celtniecība tika pabeigta ļoti ātri — 14 mēnešos un 16 dienās.
Arhitektūra
Nocietinājumi sastāv no viena maza un trīs lielajiem torņiem, kā arī 13 mazākiem novērošanas torņiem, kas novietoti uz sienām, kas savieno lielos torņus. Viens no novērošanas torņiem ir kvadrāta pamatnes prizmas formā; seši — daudzšķautņu pamatnes prizmas formā; pārējie torņi — cilindriskā formā. Ziemeļu, Sarindža pašā tornis ir cilindrisks, deviņstāvu 28 m augsts, ar diametru 23,30 m un tā sienu biezums ir 7 m. Mūsdienās šo torni sauc sultāna Mehmeda II Iekarotāja vārdā. Čandarli Halila pašā tornis ir divpatsmit šķautņu prizmas formas un tas atrodas vidū, pie ūdens un arī tam ir deviņi stāvi un tas ir 22 m augsts un tā sienas — 6,5 m biezas. Galvenais tornis atrodas dienvidos — Zāganosa pašā tornis, kam ir astoņi stāvi un tas ir 21 m augsts 26,7 m diametrs un 5,7 m biezas sienas. Katra torņa iekšpusē starp stāviem tika izbūvētas koka grīdas un katrā stāvā bija viena krāsns. Torņu jumts tika izgatavots no koka sijām un koka seguma, bet apklāts ar svina plāksnēm. Cietokšņa ārējā siena no dienvidiem līdz ziemeļiem ir 250 m gara, bet no austrumiem uz rietumiem garums ir atšķirīgs — no 50 līdz 125 m. Cietokšņa kopējā platība ir 31 250 m².
Pie galvenajiem torņiem bija cietokšņa vārti — vieni sānu vārti un divi apslēpti vārti munīcijas un pārtikas piegādei. Cietokšņa iekšpusē sultāns izbūvēja koka dzīvojamās ēkas un nelielu mošeju, savukārt 16. gs. uzceltā mazā masdžida līdz mūsdienām nav saglabājusies. Cietoksnim ūdeni piegādāja caur lielu, zem cietokšņa izbūvētu, cisternu, kas atradās tieši zem mošejas. Ūdeni varēja ņemt no trīs sienu strūklakām (akām), no kurām līdz mūsdienām saglabājusies ir tikai viena. Sienās saglabājušās divas plāksnes ar gravētiem uzrakstiem.
Cietokšņa projektu izstrādāja arhitekts Mīslihidins, un sākotnēji tam tika piešķirts nosaukums „Šauruma šķēlējs” (turku: Boğazkesen). Vēlāk to pārdēvēja par Rumēlijas cietoksni, dodot tam Rumēlijas nosaukumu (osmaņu zemes Balkānos, Eiropā, kas agrāk piederēja Bizantijai).
Izmantošana
Cietoksnī tika dislocēts 400 jeničeru liels bataljons un lielajos torņos bija uzstādīti milzīgi lielgabali. Neilgi pēc uzcelšanas pa šaurumu kuģoja kāds Venēcijas tirdzniecības kuģis, kas ignorēja cietokšņa komandiera Firuza āga pavēli apstāties un ar lielgabala šāviņiem tika nogremdēts. Lielgabalus lietoja līdz pat 19. gs. otrai pusei, izšaujot goda zalves par godu sultāna braucieniem.
Pēc Konstantinopoles ieņemšanas cietoksni lietoja robežas kontrolei, bet šis cietoksnis zaudēja savu kontroles funkciju pēc tam, kad tika uzcelti jauni cietokšņi daudz tuvāk Melnajai jūrai. 17. gs. cietoksni izmantoja kā cietumu un 1746. gadā ugunsgrēkā nodega visas koka konstrukcijas divos lielajos torņos. Sultāns Selims III veica cietokšņa atjaunošanu, bet pēc tam, kad to vairs neizmantoja militārām vajadzībām, 19. gs. to sāka izmantot pilsētnieku mājokļiem.
Mūsdienas
1953. gadā Turcijas prezidents Dželals Bajars pavēlēja restaurēt šo cietoksni un pārcelt no tā civiliedzīvotājus. Restaurāciju sāka un to pabeidza tikai. Kopš restaurācijas cietoksnis kalpo kā muzejs un brīvdabas estrāde. Netālu uz ziemeļiem no cietokšņa atrodas Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts.
Cietoksnis muzeja apmeklētājiem ir atvērts katru dienu, izņemot pirmdienās, plkst. 09.00—16.30.
Alcheimera slimība
Alcheimera slimība ir progresējoša centrālās nervu sistēmas deģeneratīva slimība, kuras raksturīgās iezīmes ir prāta spēju pasliktināšanās, atmiņas traucējumi un izmaiņas uzvedībā. Slimība ir nosaukta vācu psihiatra Aloisa Alcheimera vārdā, kurš 1901. gadā pirmoreiz to aprakstīja. Slimība skar cilvēkus neatkarīgi no tautības un sociālekonomiskā stāvokļa. Šī slimība galvenokārt tiek diagnosticēta cilvēkiem, kuri ir pārsnieguši 65 gadu vecumu. Agrākais saslimšanas gadījums fiksēts 28 gadus vecam cilvēkam, bet parasti agrīna slimības diagnostika ir pēc 40, 50 gadu sasniegšanas. Alcheimera slimība nav normāla novecošanas pazīme. Alcheimera slimības cēloņi līdz šim vēl nav līdz galam izpētīti. Ir zināms, ka palielināta alumīnija daudzuma uzņemšana var veicināt Alcheimera slimības rašanos.
Simptomi
Alcheimera slimības simptomi ir daudzveidīgi. Starp tiem ir pakāpeniska atmiņas un uzmanības samazināšanās, domāšanas procesu traucējumi un mācīšanās spēju samazināšanās, dezorientācija laikā un telpā, problēmas vārdu izrunāšanā, saskarsmes grūtības, personības izmaiņas. Demences simptomi pakāpeniski progresē, galu galā noved pie tā, ka slimnieks pilnībā zaudē spēju veikt pašaprūpi un mirst. Psihes sabrukuma process var ilgt vairākus gadus, sagādājot ciešanas gan pašam slimniekam, gan viņa tuviniekiem.
Slimības klasifikācija
Pēc starptautiskās slimību un veselības problēmu klasifikācijas Alcheimera slimības kods ir G30. Sīkāk šajā klasifikācijā Alcheimera slimība tiek dalīta šādi:
Šajā pašā klasifikācijā ar kodu F00 ir atzīmēta Alcheimera demence, kas ir viena no plānprātības formām. Klasifikācijā tā ir atzīmēta kā psihisks un uzvedības traucējums.
Miglinīki
Miglinīki (arī Miglinieki) ir skrajciems Rēzeknes novada Nautrēnu pagasta ziemeļu daļā. No 1945. līdz 1998. gadam pastāvēja Miglinieku pagasts, kura administratīvais centrs bija Dekteri.
Migliniekos dzimis Pīters Miglinīks, ievērojamais latgaliešu inteliģences pārstāvis un cīnītājs drukas aizlieguma laikā.
Tomass Maršbērns
Tomass Maršbērns (Thomas Henry "Tom" Marshburn, dzimis ) ir NASA kosmonauts, medicīnas doktors.
Maršbērna pirmais kosmiskais lidojums notika 2009. gada jūlijā Space Shuttle misijā STS-127. Tās laikā viņš veica trīs iziešanas kosmosā.
Otrais viņa kosmiskais lidojums sākās 2012. gada decembrī, esot kosmosa kuģa Sojuz TMA-07M lidojuma inženierim. Viņš bija SKS 34. un 35. ekspedīcijas sastāvā. Uz Zemes viņš atgriezās 2013. gada maijā.
Trešo reizi Tomass Maršbērns devās kosmosā 2020. gada 11. novembrī, esot kosmosa kuģa SpaceX Crew-3 pilotam. Viņš bija Starptautiskās kosmosa stacijas 66. ekspedīcijas lidojuma inženieris un 67. ekspedīcijas komandieris. Uz zemes viņš atgriezās 2022. gada 6. maijā.
2022. gada 1. decembrī Maršbērns paziņoja, ka atstāj NASA. Viņš bija pieņēmis Sierra Space piedāvājumu kļūt par galveno ārstu uzņēmuma Pilotējamo kosmosa lidojumu centrā un Astronautu apmācības akadēmijā. Viņš nodarbosies ar apkalpju medicīnisko apmācību lidojumam kosmosa kuģī Dream Chaser un topošajā kosmosa stacijā Orbital Reef (Blue Origin un Sierra Space kopprojekts).
Kosmisko lidojumu kopsavilkums
Iziešanas atklātā kosmosā:
Purva sermulīte
Purva sermulīte (la) ir daudzgadīgs prīmulu dzimtas ūdensaugs. Ne visai bieži sastopams stāvošos un lēni tekošos ūdeņos, grāvjos, purvos, dīķos. Stumbrs — ziednesis lielākoties iegremdēts ūdenī, 15—50 cm garš, posmains, stipri pacils. Lapas pamīšus, 8—20 cm garas. Lapas plātne spilgti zaļa, spīdīga, kaila, plūksnaini dalīta šauri lineārās, nosmailotās daļās. Zied no maija līdz jūlijam. Ziednesis viens, stāvs sākumā īss, vēlāk pagarinās un sasniedz 40—50 cm garumu. Ziedu kāti īsi, sākumā stāvi, vēlāk noliekušies uz leju. Ziedkopa — mieturains ķekars, sastāv no 3—10 mieturiem, katrā mieturī 3—6 ziedi. Kauss dziļi šķelts 5 lineārās, nosmailotās daļās. Vainags riteņveida, ar īsu stobriņu, rožains, balts vai violets, rīklīte dzeltena, apmale šķelta 5 daļās, tās otrādi olveidīgas, 0,7—0,8 cm garas, 0,4—0,5 cm platas. Putekšņlapas 5, putekšņnīcas iegarenas. Auglenīcas ar olveida sēklotnēm, dažāda garuma pavedienveida irbuļiem. Auglis — pogaļa. Sēklu daudz, tās ļoti sīkas.
Lomjanki
Lomjanki - pilsēta Polijā pie Vislas upes, Mazovijas vojevodistē Varšavas aglomerācijā uz ziemeļrietumiem no Varšavas centra.
Vroclavas apriņķis
Vroclavas apriņķis (pl) ir apriņķis Polijas Lejassilēzijas vojevodistē. Robežojas ar Lejassilēzijas vojevodistes Tšebņicas, Olesņicas, Olavas, Stšelinas, Dzeržoņovas, Svidņicas un Srodas apriņķiem, kā arī Vroclavas pilsētu.
1995. gada F1 sezona
1995. gada F1 sezona bija 46. F1 sezona. Tā sākās un beidzās.
Lai gan par čempionu pārliecinoši kļuva Mihaels Šūmahers, Deimons Hills arī sākotnēji cīnījās par titulu. Sezonas vidū bankrotēja Simtek komanda, bet pēc sezonas beigām par maksātnespēju paziņoja arī Pacific. Pēdējās sacīkstes treniņbraucienus nopietnu avāriju piedzīvoja Mika Hekinens un kādu laiku bija komas stāvoklī, tomēr līdz nākamās sezonas sākumam soms spēja izveseļoties un dažas sezonas vēlāk pat izcīnīja divus titulus.
.nr
.nr ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Nauru. Domēns izveidots 1998. gadā. Domēna sponsors ir CENPAC NET, kas nodrošina arī domēnu reģistrēšanu.
Metronoms
Metronoms ir piramīdas formas aparāts ar skalu un svārstu, ko darbina pulksteņa mehānisms. 19. gs. sākumā to izgudroja austriešu smalkmehāniķis J.N. Melcels. Skaitļi uz skalas norāda svārstību skaitu vienā minūtē. Pie svārsta ir piestiprināta pārbīdāma sviriņa. Jo augstāk tā atrodas, jo lēnākas ir svārsta kustības. Parasti vienai svārsta kustībai atbilst viena taktsdaļa, visbiežāk — ceturdaļnots. Mūsdienās lieto arī elektroniskus metronomus. Tiem ir cita forma.
Debrecena
Debrecena (hu) ir pilsēta Ungārijas dienvidos, Ālfelda (Lielā Ungārijas līdzenuma) vidū. Otrā lielākā Ungārijas pilsēta. Vēsturiski Debrecena ir svarīgs Ungārijas kalvinisma centrs.
Vēsture
Pilsēta veidojusies no vairākiem ciematiņiem un rakstos pirmoreiz minēta 1235. gadā kā Debrezun. 1361. gadā Ungārijas karalis Lajošs I deva pilsētai ierobežotas pašvaldības tiesības.
Reformācijas laikā Debrecena tika saukta arī par «Kalvinistu Romu», jo gandrīz visi pilsētas iedzīvotāji pievērsās kalvinismam.
1693. gadā Leopolds I piešķīra Debrecenai impērijas brīvpilsētas statusu. 1715. gadā pilsētā atgriezās katoļi, uzceļot šeit baznīcu. Šajā laikā pilsētā darbojās Kalvinistu koledža, kurā mācījās daudzi ievērojami ungāru zinātnieki un dzejnieki.
Īsu brīdi 1849. gadā Debrecena kļuva par Ungārijas galvaspilsētu, kad 14. aprīlī Lajošs Košuts Debrecenas protestantu katedrālē pasludināja Ungārijas neatkarību no Austrijas.
Otrā pasaules kara laikā pilsēta tika stipri izpostīta, jo 1944. gada oktobrī pilsētas apkārtnē notika Debrecenas kauja starp PSRS un vācu, ungāru karaspēku, kas bija pēdējā lielā padomju armijas neveiksme karā.
Padomju kaujinieki Latvijā
Padomju kaujinieki Latvijā bija vācu okupācijas laikā no PSRS iesūtīti un apgādāti kaujinieki. To skaitā bija izlūki, diversanti un speciālu uzdevumu vienību kaujinieki, kuriem dažkārt pievienojās izbēguši karagūstekņi, dezertieri, bēgļi un vietējie iedzīvotāji. Visi kaujinieku komandieri bija Sarkanās armijas vai iekšlietu struktūru militārpersonas.
Vēsture
Viena no pirmajām Latvijā iesūtītajām kaujinieku vienībām bija 1941. gada novembrī Vijciema apkārtnē desantētā 10 cilvēku grupa, kura tika iznīcināta. Arī pārējās grupas līdz 1942. gada otrajai pusei gāja bojā vai bija spiestas atkāpties. 1942. gada janvārī PSRS izveidoja trīs speciālās skolas kaujinieku sagatavošanai. Vēlāk izveidoja skolas pie savienoto republiku un apgabalu partizānu štābiem. Tajās gatavoja kaujinieku komandierus, spridzinātājus, izlūkus un radistus. Lielākā daļa kaujinieku komandieru Latvijā bija beiguši šādas skolas. 1942. gada maijā ar PSRS Valsts Aizsardzības komitejas lēmumu nodibināja Centrālo partizānu kustības štābu (CPKŠ) un 1942. gada beigās dibināja savienoto republiku štābus. Latvijas partizānu kustības štābs (LPKŠ) tika nodibināts 1943. gada 6. janvārī Maskavā. Par tā priekšnieku kļuva pieredzējis čekists, pulkvedis Arturs Sproģis. Ar PSRS Aizsardzības Tautas komisariāta 1943. gada 6. janvāra pavēli savienoto republiku partizānu štābus pakļāva Sarkanajai armijai.
1942. gada pavasarī padomju aizmugurē no 201. Latviešu strēlnieku divīzijas karavīriem un evakuētajiem atlasīja ap 300 brīvprātīgo, kuri izgāja apmācības kursus. 1942. gada maijā trīs grupas 192 cilvēku sastāvā izvietoja pāri frontei dienvidrietumos no Starajas Rusas. No šīm grupām izveidoja partizānu pulku "Par Padomju Latviju". Naktī no 19. uz 20. jūniju pulks uzsāka ceļu uz Latviju. Vienībai nācās pastāvīgi atvairīt vācu vienību uzbrukumus, vēl nesasniedzot Latvijas robežu. Lai gan atsevišķām grupām izdevās šķērsot labi apsargāto Latvijas robežu, tomēr nostiprināties neizdevās, un vairums krita vai atgriezās atpakaļ.
1942. gada decembra sākumā netālu no Maskavas tika izveidota LKP un LPSR TKP Atsevišķā latviešu partizānu vienība 70 cilvēku sastāvā (komandieris Vilis Samsons), kurai izdevās nostiprināties Latvijas robežas tuvumā, Baltkrievijā — Osvejas mežos. No šīs bāzes vienība veica iebrukumus Latvijas teritorijā. 1943. gada martā Osvejas bāzē no Samsona vienības tika izveidota Latviešu partizānu brigāde (LPB). 1943. gada beigās — 1944. gada sākumā brigādi sadalīja trīs vienībās un iesūtīja Latvijas teritorijā. 1. brigādei Samsona vadībā bija paredzēts darboties Abrenes un Valkas apriņķu mežos, 2. brigādei Pētera Ratiņa vadībā — Madonas un Lubānas mežos, 3. brigādei Otomāra Oškalna vadībā — Sēlijas mežos. Katrā no šīm vienībām varēja būt ap 100 cilvēku.
1944. gada pavasarī neilgi pirms Sarkanās armijas lieluzbrukuma Vidzemē sākās pastiprināta Sarkanās armijas izlūku grupu desantēšana. 1944. gada februārī—maijā Ļeņingradas apgabala VDTK pārvalde Lubānas mežos desantēja 12 grupas ar 98 cilvēkiem. Grupām pievienojās izbēgušie Sarkanās armijas karagūstekņi un krievu bēgļi. Pavisam Latvijā tika desantētas apmēram 200 specgrupas un izlūku grupas, kopā ap 1000 cilvēku. Arī ieroči un munīcija, kā arī pārtika (nepietiekamā daudzumā) kaujiniekiem tika desantēta. 1944. gada vasarā, tuvojoties Sarkanajai armijai pieauga dezertieru skaits no vācu karaspēka vienībām (galvenokārt leģiona, policijas bataljoniem un Krievijas atbrīvošanas armijas) un daļa no tiem (ap 10%) pievienojās partizāniem. Zināmu bāzi kaujiniekiem veidoja no Krievijas un Baltkrievijas evakuētie iedzīvotāji un bēgļi, kuri 1944. gada maijā Latvijā bija 155 tūkstoši. Lielākā daļa gan tika ātri reevakuēti uz Krieviju. Latvijā atradās arī 155 tūkstoši Sarkanās armijas karagūstekņu.
1944. gada rudenī Sarkanā armija ieņēma lielāko daļu Latvijas, izņemot Kurzemi. Kurzemes mežos atradās apmēram 1000—1300 organizētu vīru, no kuriem apmēram puse bija kurelieši. Lielākā daļa no padomju kaujiniekiem bija desantētās specgrupas. 1943.—45. gadā Kurzemē 47 specgrupās tika desantēti 343 cilvēki, kuriem pievienojās 313 izbēguši Sarkanās armijas gūstekņi, un ar kuriem sadarbojās 145 vietējie iedzīvotāji. Vislielākā padomju kaujinieku grupa Kurzemē bija "Sarkanā bulta", kuru 1944. gada oktobrī—novembrī izveidoja Daugavpilī dzimušais Vladimirs Semjonovs, kurš 1943. gadā bija mobilizēts vācu armijā un nosūtīts uz Mazirbi. Tur viņš kopā ar 16 cilvēku grupu dezertēja uz Usmas mežiem. "Sarkanās bultas" kaujinieku skaits papildinājās ar padomju izlūkiem un dezertieriem no 283. policijas bataljona (tajā galvenokārt bija Latgales krievi un krievu karagūstekņi), un tas strauji pieauga. 1944. gada septembrī grupā bija 19 kaujinieki, oktobrī jau 60, 1945. gada janvārī — 139, bet maijā jau 235. Lielākā daļa kaujinieku bija krievu karagūstekņi un evakuētie krievi (63,7%).
Kaujinieku skaits
Pēc dažādiem avotiem kaujinieku skaits tiek vērtēts dažādi. Pēc vācu izlūkdienesta datiem 1944. gada janvārī bija 90 kaujinieku, martā — 282, decembrī 250—300. LPKŠ 1944. gada janvāra atskaitē minēti 812 partizāni, taču 159 no viņiem neatrodas Latvijā, bet gan padomju aizmugurē. 1944. gada maijā minēti 1387 partizāni. Pēc LPKŠ kartotēkas datiem 1944. gada 9. augustā ar Sarkano armiju savienojās 1666 partizāni. Pavisam no 1941. līdz 1944. gadam pēc LKP datiem uz Latviju nosūtīti 4055 partizāni, izlūki un specgrupu kaujinieki, no tiem 3243 (80%) gājuši bojā vai kļuvuši dienestam nederīgi. Pēc LPKŠ kartotēkas datiem ap 75% procenti kaujinieku bija krievi, baltkrievi un ukraiņi.
Kaujinieku darbība
Līdz 1944. gadam padomju kaujinieku uzbrukumi notika galvenokārt Latgalē, Krievijas robežas tuvumā. Kaujinieki uzbruka no slēpņiem, kā arī uzbruka pagastu valdēm, policijas iecirkņiem, pasta kantoriem, pienotavām, maizes ceptuvēm, u. c. Latgales ciemiem un viensētām laupīšanas nolūkos uzbruka gan LPKŠ, gan LPB, gan krievu un baltkrievu partizāni. 1944. gada otrajā pusē sākās kaujinieku uzbrukumi Vidzemes un Zemgales zemniekiem. Lai apkarotu partizānus, kā arī ierobežotu laupīšanas iebrukumus Latvijā, vācu aizmugures vienības kopā ar latviešu policijas bataljoniem veica divas lielas pretpartizānu operācijas Krievijā un Baltkrievijā — "Ziemas burvība" no 1943. gada 4. februāra līdz 2. aprīlim un "Heinrihs" no 1943. gada 25. oktobra līdz 15. novembrim. Pēc Vācijas drošības dienesta datiem no 1942. gada 16. septembra līdz 1944. gada 5. aprīlim Latvijā notikuši 12 dzelzceļa spridzināšanas mēģinājumi, no kuriem 10 izdevušies. Kaujinieki veica arī izlūkošanu un ziņu ievākšanu par militārajiem objektiem un karaspēka pārvietošanos, kā arī "tautas ienaidnieku" sarakstu sastādīšanu. Ir saglabājušies 16 kaujinieku sastādīti un drošības iestādēm nodoti saraksti par 1785 personām. Pēc Sarkanās armijas iebrukuma, šajos sarakstos iekļautos cilvēkus, ja vien tie atradās Latvijas teritorijā, apcietināja.
Kara noziegumi
Ir pierādīti vairāki padomju kaujinieku veikti noziegumi pret civiliedzīvotājiem. 1944. gada 27. maijā Ludzas apriņķa Mērdzenes pagasta Mazo Batu sādžā ieradās Vasilija Kononova vadītā partizānu brigāde, un, nošaujot vai sadedzinot dzīvus, nogalināja deviņus sādžas iedzīvotājus, tostarp Teklu Krupniku, kura bija pēdējā grūtniecības mēnesī.
1945. gada 14. aprīlī Anatolija Maksimova izlūkgrupa iebruka Ventspils apriņķa Puzes pagasta "Vētru" mājās, nogalināja visus sešus tās iedzīvotājus un mājas nodedzināja. Naktī no 5. uz 6. maiju tā pati grupa iebruka Popes pagasta "Ābeļkalnu" un "Zīļu" mājās, nogalināja 9 (pēc citām ziņām — 11) cilvēkus un mājas nodedzināja.
Katandzāro
Katandzāro ir pilsēta Itālijas dienvidos, Kalabrijas reģiona administratīvais centrs. Pilsēta atrodas netālu no Skvillačes līča (Jonijas jūras).
Pilsēta dibināta 10. gadsimtā, tā bija Bizantijas pilsēta ar nosaukumu Catasarion. 1059. gadā Katandzāro iekaroja normāņu karavadonis Robērs Žiskārs. 1528. gadā četrus mēnešus franči turēja pilsētu aplenkumā. Tai bija nozīmīga loma arī Napoleona karos un Rizordžimento kustībā (Itālijas apvienošanas kustībā). Kopš 1928. gada Katandzāro ir arhibīskapijas centrs, bet kopš 1971. gada — Kalabrijas reģiona administratīvais centrs.
1783., 1905. un 1907. gadā pilsētu stipri izpostīja zemestrīces. Katandzāro tika stipri izpostīta arī Otrā pasaules kara laikā, kad to bombardēja Sabiedrotie.
17. un 18. gadsimtā Katandzāro bija ieguvusi pasaules slavu ar zīda aušanu. Mūsdienās Katandzāro ir ievērojama ar olīveļļas ražošanu.
Žogotas (Nautrēnu pagasts)
Žogotas ir mazciems Rēzeknes novada Nautrēnu pagasta centrālajā daļā. No blakus esošā Rasnupļu ciema atdala Zušupe. Ciems atrodas 3 km attālumā no pagasta centra Rogovkas.
Salaspils stadions
Stadionam ir sintētiskais futbola laukums, 8 vieglatlētikas celiņi 420 metru garumā, vieglatlētikas sporta veidu sektori.
Stadionu apsaimnieko Salaspils Bērnu sports skola. Šeit daļu savu mājas spēļu aizvadīja FK Daugava Rīga, futbola klubs, kurš 2009. gada sezonā spēlēja Virslīgā.
Laizani (Nautrēnu pagasts)
Laizani (arī Laizāni) ir skrajciems Rēzeknes novada Nautrēnu pagasta centrālajā daļā.
Ciema apkārtnē atrodas valsts nozīmes arheoloģiskais piemineklis - Smiltaine-senkapi.
Rozetas akmens
Rozetas akmens ir seno ēģiptiešu granīta plāksne, uz kuras ir uzrakstīts viens un tas pats teksts trīs dažādās rakstībās — hieroglifu, dēmotiskajā rakstībā un sengrieķu valodā. Rozetas akmens ļāva tuvāk izprast ēģiptiešu hieroglifus. Uz tā ir 196. gadā p.m.ē. sarakstīts veltījums karalim Ptolemajam V Epifānam. 1799. gadā Rozetas akmeni atrada karavīrs Pjērs Fransuā Bušārs Napoleona Bonaparta vadītās ekspedīcijas uz Ēģipti laikā, tas atradās Rozetas pilsētā (mūsdienu Rašīda), Ēģiptē. Kopš 1802. gada Rozetas akmens glabājas Britu muzejā, kur tas ir visskatītākais eksponāts. 1822. gadā rakstību uz tā atšifrēja Žans Fransuā Šampolions.
.sc
.sc ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Seišelām. Domēns izveidots 1997. gadā. Domēna sponsors ir VCS Pty Ltd, kas nodrošina arī domēnu reģistrēšanu. Šis domēns tiek izmantots ne tikai saistībā ar Seišelām, bet arī saistībā ar Skotiju un Dienvidkarolīnu.
Ārējās saites
Toppdomän
ASV Antarktikas programma
Amerikas Savienoto Valstu Antarktikas programma (en, USAP) ir Amerikas Savienoto Valstu valdības organizācija, kas nodrošina, koordinē un pārrauga valsts darbības Antarktikā. Programmu finansē un pārvalda ASV valdības aģentūra Nacionālais Zinātnes fonds (National Science Foundation). Programmā katru gadu tiek iesaistīti ap 3000 ASV pilsoņu.
Vēsture
Pirmā ASV vadības finansētā ekspedīcija Antarktīdā bija Ričarda Bērda vadītā ASV Antarktikas dienesta (United States Antarctic Service; USAS) ekspedīcija 1939.—1941. gados. Ekspedīcijai bija tiem laikiem nepieredzēti plašs mērogs — piedalījās 59 cilvēki, tika izmantoti divi kuģi, trīs lidmašīnas, 160 kamanu suņi. Tika ierīkotas divas ekspedīcijas bāzes 1700 jūdzes viena no otras: Vestbeisa uz Rosa šelfa ledāja un Īstbeisa Antarktīdas pussalas piekrastē.
1950. gada 10 maijā tika nodibināts Nacionālais Zinātnes fonds (NSF), kam cita starpā desmitgades otrajā pusē kopīgi ar Nacionālo Zinātņu akadēmiju tika uzticēta Starptautiskā ģeofizikas gada ASV pētījumu daļas organizēšana. SĢG programmas ietvaros 1956.—1957. gados Antarktīdas kontinentā ASV izveidoja septiņas polārstacijas, tajā skaitā staciju Dienvidpolā. 1958. gada janvārī ASV valdība pieņēma lēmumu par pētījumu programmas turpinājumu pēc SĢG beigām (US Continuing Antarctic Research Program; USCARP). 1959. gadā, uzreiz pēc SĢG programmas beigām, Antarktikas pētījumi tika nodoti NSF paspārnē un pētījumu programma pārdēvēta par ASV Antarktikas pētījumu programmu (US Antarctic Research Program; USARP).
Struktūra un organizācija
ASV Antarktikas programmas kopējo politiku un vadlīnijas visām Savienoto Valstu aktivitātēm saskaņā ar Antarktikas Līgumu nosaka starpaģentūru Antarktikas darba grupa (Antarctic Working Group), kuras sastāvā ir Valsts departamenta (darba grupas vadība), Nacionālā Zinātnes fonda, Aizsardzības departamenta, kā arī citu pieaicināto aģentūru pārstāvji.
Katrai aģentūrai ir noteiktas atbildības sfēras. Valsts departaments formulē un vada ārpolitiku saskaņā ar ASV Antarktikas programmas virzību un attīstību, uztur ārpolitiskos sakarus Antarktikas jautājumos, kā arī risina juridiskos jautājumus attiecībā uz Antarktikas līguma interpetāciju. Aizsardzības departaments NFS piešķirto līdzekļu ietvaros nodrošina nepieciešamo loģistiku. Nacionālais Zinātnes fonds atbildīgs par kopējo ASV Antarktikas aktivitāšu finansējuma un menedžmenta nodrošinājumu:
Nacionālā Zinātnes fonda līdzekļus pamatpētījumiem un operāciju atbalstam Arktikā un Antarktikā Polārās programmas ietvaros pārvalda Polāro programmu birojs (Office of Polar Programs, OPP). Līdzekļi institūcijām (galvenokārt ASV universitātēm) tiek piešķirti kā NSF granti vai arī kā korporatīvi līgumi un kontrakti ar atbalsta organizācijām un militārajām struktūrām. OPP atbalsta arī tos individuālos pētniekus vai amerikāņu pētnieku komandas, kas piedalās starptautiskos projektos.
Neskaitot OPP galveno biroju, tajā ietilpst četras nodaļas, no kurām divas ir zinātniskās:
ASV Antarktikas programmas kopējais budžets 2008. gadā bija 295 miljoni USD.
Polārstacijas
ASV Antarktiskā programma uztur Antarktīdā trīs pastāvīgas vissezonas polārstacijas: Makmerdo Rosa salā, Amundsenskotu-Sautpolu Dienvidpolā un Pālmeru Anveras salā. Vasaras periodā no oktobra līdz februārim tiek ierīkotas papildus nometnes vai īslaicīgas polārstacijas dažādu specifisku projektu īstenošanai. 2009./2010. gada sezonā tika ierīkotas četras galvenās vasaras nometnes (Bērdkampa, WAIS Divaida, AGAP Sautfīlda un Saipldoma) un vairākas nelielas nometnes.
Kopš Starptautiskā ģeofizikas gada ASV Antarktīdā ierīkojusi 11 pastāvīgās vissezonas polārstacija.
Ciete
Ķīmiski tīra ciete ir balta pulverveida higroskopiska viela bez garšas un smaržas. Saspiežot cietes pulveri rokā, dzirdama raksturīga gurkstoša skaņa, cietes graudiņiem beržoties citam pret citu.
Ķīmiskā uzbūve
Cieti veido ar glikozīdsaitēm saistījušies glikozes atlikumi, kas tajā veido divu veida molekulas — ap 20—30% amilozes (molekulmasa no ~17 000—225 000 Da) un apmēram 70—80% amilopektīna (molekulmasa no ~200 000—1 000 000 Da). Amilozes molekulas ir lineāra spirālveida virkne, ko veido α-D-glikopiranozes atlikumi, kas savā starpā saistījušies ar α(1→4)-glikozīdsaitēm, bet amilopektīna molekulas virkne ir sazarota, un to pavisam veido ~500—5000 α-D-glikopiranozes atlikumi, kas savā starpā saistījušies ar α(1→4)-glikozīdsaitēm, bet atzarojuma vietās, kas ir ik pēc aptuveni 15—30 atlikumiem, ar α(1→6)-glikozīdsaitēm.
Atrašanās dabā un bioloģiskā nozīme
Ciete ir plaši izplatīta dabā, jo veidojas augu šūnās kā barības vielu rezerve. Visvairāk cietes mēdz būt augu saknēs, sēklās (graudos) un bumbuļos, piemēram, kartupeļos. Augu šūnās ciete veido sīkus graudiņus 20—100 mikronu diametrā. Arī dzīvnieku organismā (galvenokārt aknās) var veidoties cietei līdzīga viela, ko sauc par glikogēnu jeb dzīvnieku cieti.
Augos ciete veidojas no glikozes, kas savukārt rodas fotosintēzes ceļā, kas vispārīgā veidā aprakstāma ar vienādojumu:
Ražošana
Pasaulē cieti galvenokārt ražo no kartupeļiem, graudiem, kukurūzas un rīsiem, Latvijā — kartupeļiem un graudiem, kuru cietes ražošanas tehnoloģija ir līdzīga. Vispirms no izmantotajām izejvielām atdala piemaisījumus. Kartupeļiem akmeņu, augsnes, salmu, lakstu un zaļo piemaisījumu atdalīšana notiek hidrotransportēšanas laikā, ar ko tos novada uz mazgāšanu un svēršanu. Tad kartupeļus sasmalcina, iegūstot cietes graudiņu, šūnsulas, sasmalcinātu mizu un šūnapvalku šķiedrvielu putrveida masu, ko pēc tam skalo ar ūdeni un sadala ar sietiem. Uz sietiem nogulsnējas gremzdi — šķiedrvielas un augu daļiņas ar veselām šūnām —, bet caur tiem atdalās cietes piens — šūnsulas un ūdens maisījums ar tajā peldošiem cietes graudiņiem.
Cietes pienu hidrociklonos un baterijās centrifugē un attīra, atšķaidot ar ūdeni un ar sietiem atdalot sīkās gremzdu daļiņas. Centrifugēšanu un skalošanu ar ūdeni veic trīs reizes, iegūstot jēlcieti, kuras mitruma saturs ir 40—50%. Jēlcieti kaltē pneimokaltēs, līdz iegūta sausā kartupeļu ciete jeb tā sauktie kartupeļu milti, kura mitruma saturs ir aptuveni 20%.
Cietes ražošanā mikroorganismu iedarbība nav vēlama, jo tā uzglabāšanas laikā var sabojāt izejvielas un jēlcieti. Cietes iznākumu var palielināt veicot divpakāpju kartupeļu smalcināšanu, kā arī no attīrīšanā iegūtajiem gremzdiem izskalojot cieti un uztverot izmantotajos cietes un gremzdu ūdeņos palikušos cietes graudiņus. Pāri palikušos gremzdus var izmantot kā lopbarību, bet šūnsulu iebiezināt un izmantot mikrobioloģiskās rūpniecības uzņēmumos kā bioloģiski aktīvu izejvielu.
Ķīmiskās un fizikālās īpašības
Ciete nešķīst ne vien ūdenī, bet arī spirtā un ēterī. Karstā ūdenī cietes graudi uzbriest un sairst, veidojot stigru koloīdu šķīdumu, ko sauc par klīsteri. Atdzesējot cietes klīsteri, veidojas elastīga masa — gels. Cietes koloīdais šķīdums pieder pie neņūtona šķidrumiem.
Cietei nav reducējošu īpašību. Tā skābju un fermentu (amilāzes) iedarbībā pakāpeniski hidrolizējas, veidojot šķīstošus dekstrīnus, kas pēc tam sadalās maltozē un pēcāk — glikozē.
Amilozei ir raksturīga reakcija ar jodu — tā klātbūtnē novērojams spilgti zils krāsojums. Amilozes polimēra molekulai ir spirālveida uzbūve un spirāles iekšienē donorakceptorās mijiedarbības rezultātā var novietoties joda molekulas (vai trijodīda joni). Mijiedarbība notiek starp amilozes hidroksilgrupām, kas ir elektronu donori un jodu, kas ir elektronu akceptors. Reakciju izmanto cietes atklāšanai dažādos produktos, kur tās atrašanās nozīmē produkta viltošanu (piemēram, medū).
Izmantošana
Ciete ir daudzu augu izcelsmes pārtikas produktu (maizes un citu miltu izstrādājumu, kartupeļu, kukurūzas) galvenā sastāvdaļa, to lieto ķīseļu un mērču pagatavošanai.
Hidrolizējot jēlcieti, pārtikas rūpniecībā ražo dažādus sīrupus un glikozi. Cietes hidrolizēšanos parasti panāk divējādi — vai nu ar skābi (sērskābi vai sālsskābi) vai fermentiem (iesala vai pelējumsēņu un baktēriju fermentiem). Ja pievienota skābe un ciete hidrolizējusies tikai daļēji, iegūst karameļu sīrupu, taču, hidrolizējot cieti pilnībā, ražo kristālisku glikozi. Savukārt, ja ciete hidrolizēta fermentatīvi, iegūst produktus ar dažādām pārcukurošanās pakāpēm — maltozes sīrupu un dažādus karameļu sīrupa veidus.
Cieti raudzējot, var iegūt etilspirtu, pienskābi, citronskābi, butilspirtu un citas vielas. Tekstilrūpniecībā cieti lieto audumu cietināšanai (stērķelēšanai), to izmanto arī līmju un krāsu pagatavošanai, kā arī papīra ražošanā.
Ķīmiski apstrādātu cieti sauc par pārveidoto cieti. Ir vairāki pārveidotās cietes veidi ar dažādām īpašībām, tie pieder pie e-vielām jeb pārtikas piedevām. Pārveidotajai cietei nav nekāda sakara ar ģenētiski pārveidotiem organismiem.
Noteikšana
Kopējās cietes noteikšanas metodes pamatā ir cietes fermentatīva pārvēršana D-glikozē. Vienā no veidiem ciete tiek izkliedēta dimetilsulfoksīdā un tad, apstrādājot ar termostabilu α-amilāzi un panākot cietes depolimerizēšanos un šķīdību, pārvērsta D-glikozē. Tad šķīdumu apstrādā ar glikoamilāzi, bet pēc tam ar glikozes oksidāzi un peroksidāzes reaģentu, iegūstot krāsainu savienojumu, kuru mēra atbilstošā viļņu garumā.
Rietumvaršavas apriņķis
Rietumvaršavas apriņķis ir apriņķis Polijā, Mazovijas vojevodistes centrālajā daļā uz rietumiem no Varšavas. Robežojas ar Mazovijas vojevodistes Novi Dvoras, Legonovo, Pruškovas, Grodziskas un Sohačevas apriņķiem, kā arī Varšavu.
Gvatemala
Gvatemala (es), oficiāli Gvatemalas Republika (República de Guatemala), ir valsts Centrālamerikā. Ziemeļos un rietumos tā robežojas ar Meksiku, dienvidrietumos ar Kluso okeānu, ziemeļaustrumos ar Belizu, austrumos ar Karību jūru un Hondurasu, bet dienvidaustrumos ar Salvadoru. Ar aptuveni 15,8 miljoniem iedzīvotāju tā ir apdzīvotākā valsts Centrālamerikā. Tā ir kalnaina zeme, kurā bieži mēdz notikt gan zemestrīces, gan vulkānu izvirdumi.
Ģeogrāfija
Gandrīz divas trešdaļas Gvatemalas aizņem kalniene. Tajā ir divas lielas kalnu grēdas. Ziemeļdaļā kalni ir vecāki, erozijas noārdīti, tomēr dažviet tie paceļas virs 3000 metriem. Dienvidos kalni ir jaunāki. Tajos atrodas vairāk nekā 30 vulkāni, no kuriem 3 ir aktīvi. Augsne, kas kopā ar vulkāniskajiem pelniem ir noskalota no kalniem, nogulsnējusies šaurā joslā Klusā okeāna piekrastē, veidojot ļoti auglīgu līdzenumu.
Klimats
Gvatemala atrodas tropiskajos platuma grādos, tomēr salīdzinoši vēsie ūdeņi, kas apskalo tās krastus un augstuma atšķirības ietekmē arī klimatu. Klusā okeāna piekrastē vidējā temperatūra ir virs 30 grādiem pēc Celsija, bet kalnos ir starp 10 un 16 grādiem pēc Celsija. Sausajā sezonā Gvatemalā ierodas tūristi, galvenokārt no ASV un Meksikas.
Petena plato
Aptuveni trešdaļu Gvatemalas teritorijas aizņem Petena plato. Šo ziemeļu apgabalu veido līdzenumi un nelielas kaļķakmens pauguraines. Lielāko daļu klāj lietus meži, kuros mīt daudz dažādu dzīvnieku, arī jaguāri, kas ir lielākie plēsīgie dzīvnieki Centrālamerikā. Gvatemalā ir vairāk vienlaidu lietus mežu nekā citur Centrālamerikā. Petena plato nav daudz upju, jo lielākā daļa nokrišņu iesūcas zemē. Ceļu tīkls Petenā ir neattīstīts, tomēr reģiona centru - Floresas pilsētu ar pārējo valsts daļu savieno automaģistrāle un gaisa satiksme.
Lauksaimniecība
Daudzi maiji strādā pie bagātajiem zemes īpašniekiem, kuri audzē kafijkokus, cukurniedres un banānus. Tās ir galvenās Gvatemalai peļņu nesošās lauksaimniecības nozares. Vēl valsts eksportē svaigi grieztus ziedus, pārsvarā rozes, kuras audzē Antigvas apkārtnes ielejās. Gvatemala ir viena no lielākajām kardamona sēklu audzētājām pasaulē.
Iedzīvotāji
Tagadējā Gvatemala bija senās maiju civilizācijas centrs. Maiju civilizācijas uzplaukumu laiks bija no 300. — 900. gadam m.ē. Gandrīz puse gvatemaliešu ir seno maiju vai citu indiāņu pēcnācēji. Otra puse ir metisi, viņu priekšteči ir cēlušies no eiropiešiem un indiāņiem. 60% iedzīvotāju ir nodarbināti lauksaimniecībā. Pēc vairākām nemierīgām desmitgadēm, kurās valstī valdīja diktatūra un plosījās pilsoņkarš, Gvatemalā beidzot ir miers. Lielākās problēmas valstī ir veselības aprūpē un izglītībā. Piemēram, 39% pieaugušo sieviešu neprot lasīt vai rakstīt.
Bohuma
Bohuma ir pilsēta Vācijas rietumos, Ziemeļreinā-Vestfālenē, Reinas-Rūras aglomerācijā starp Eseni un Dortmundi. Ar gandrīz 375 000 iedzīvotājiem tā ir sešpadsmitā lielākā pilsēta Vācijā pēc iedzīvotāju skaita.
Līdz pat 19. gadsimtam tā bija neievērojama pilsētiņa, līdz apkārtnē sāka attīstīties ogļu ieguve un tērauda ražošana, tomēr no 1960. gada līdz 2001. gadam visas ogļu šahtas tika slēgtas un ekonomika tika pārstrukturēta, piemēram, uz autobūvi.
1965. gadā Bohumā tika izveidota Rūras Universitāte — pirmā Rūras apkārtnē, un pirmā Vācijā pēc Otrā pasaules kara. Bohuma ir 1967. gada Nobela prēmijas laureāta, ķīmiķa Manfrēda Eigena (Manfred Eigen) dzimtā pilsēta.
Norvēģijas Polārais institūts
Norvēģijas Polārais institūts (no) ir Norvēģijas galvenā valsts institūcija polārās izpētes jomā. Institūts darbojas Norvēģijas Vides ministrijas pakļautībā. Galvenais ofiss atrodas Trumsē valsts ziemeļos.
Par institūta pirmsākumiem tiek uzskatīts 1928. gadā dibinātā Norvēģijas Svalbāras un Arktikas pētījumu (Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser, NSIU) institūcija, kas nodarbojās ar arktisko apgabalu sauszemes un okeānu kartēšanu un ģeoloģisko izpēti. 1948. gadā, līdz ar institūta atbildības lauka paplašināšanos Antarktīdā, tas tika pārveidots par Norvēģijas polāro institūtu. Pirmais institūta vadītājs bija pazīstamais polārpētnieks Haralds Sverdrups (1948-1957). Līdz 1998. gadam institūta galvenais ofiss atradās Oslo, līdz to pārcēla uz Polārās vides centru Trumsē.
Institūts plāno un vada ekspedīcijas uz Arktiku un Antarktiku, pārrauga Norvēģijas tiesību aktu vides aizsardzības un kultūras mantojuma jomā īstenošanu Antarktikā, konsultē Svalbāras gubernatoru kā akadēmiskais padomnieks.
Polārās izpētes vajadzībām institūts uztur vairākas polārstacijas Antarktikā (Trolla un Tora) Arktikā (vairākas stacijas Svalbārā, Lāču salā un Jana Majena salā).
Jānis Gardovskis
Jānis Gardovskis (dzimis ) ir latviešu ķirurgs, zinātnieks un akadēmiskās dzīves organizators, Rīgas Stradiņa universitātes profesors un rektors (2008-2017).
1981. gadā Jānis Gardovskis sāka darbu toreizējā Rīgas Medicīnas institūtā kā fakultātes ķirurģijas katedras asistents. Daudzu zinātnisku projektu vadītājs, kā arī Latvijas ķirurģijas žurnāla zinātniskais redaktors. Kopš 2006. gada ir Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis. 2010. gadā Paula Stradiņa Medicīnas vēstures muzejs un LZA viņam piešķīra Paula Stradiņa balvu.
Vēlā dzelzs laikmeta apmetnes un kapulauki Latvijā
Latvijas Vēstures institūta arheologu vadībā veikti izrakumi šādās vietās:
Kanādas zeltgalvīte
Kanādas zeltgalvīte jeb Kanādas zeltslotiņa (Solidago canadensis) ir kurvjziežu dzimtas augu suga, kuras dabiskais izplatības areāls atrodas Ziemeļamerikā, taču tā ir ieviesta un sekmīgi izplatījusies invazīva suga arī daudzviet Eiropā, tostarp Latvijā. Latvijā plaši izplatījusies, veido blīvas grupas nezālienēs, atmatās, gar dzelzceļiem un ceļiem.
Krompahi
Krompahi ir pilsēta Slovākijā, Košices apgabala Spišska Nova Vesas apriņķī pie Hornādas upes.
Vēsture
Pilsēta rakstos pirmoreiz minēta 1282. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Korompa. 1841. gadā šeit tika uzcelta metalurģiskā rūpnīca, kas kļuva par lielāko Ungārijā. To slēdza 1921. - 1923. gadā, izraisot rūpnīcas strādnieku sacelšanos. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. 1948. gadā Krompahos tika uzbūvēta elektrotehniskā rūpnīca. No 1993. gada - Slovākijā. Mūsdienās pilsētā atrodas kompānijas "Panasonic" rūpnīca.
Tūrisms
Pie pilsētas atrodas Plejsu (Plejsy) kalnu slēpošanas kūrorts.
Ājurvēda
Ājurvēda (sa, āyurveda — ‘dzīvības viedums’) ir tradicionālais dziedniecības veids Indijas subkontinentā ar vairāku gadu tūkstošu senu vēsturi, kas aizsākusies Vēdiskajā laikmetā, tādēļ plašākā nozīmē tā ir uzskatāma kā vēdiskā zinātne par veselību, pareizu dzīvesveidu un uzturu. Ājurvēdiskā medicīna tiek praktizēta Indijas, Nepālas un Šrilankas dziednīcās, arvien plašāku popularitāti iegūst arī citās valstīs kā komplementārā un alternatīvā medicīna vai kā "netradicionālā medicīna".
Ārstēšanas veidi
Ājurvēdiskajā medicīnā dziedināšanas mērķis ir izvairīšanās neveselīgiem paradumiem un slimību izraisītāju atpazīšana. Dziedināšanas pamatprincips ir "palīdzēt ķermenim palīdzēt sev pašam". Populārākās metodes ietver masāžu ar eļļu un Pančakarmu — no piecām sastāvdaļām sastāvošu attīrīšanās programmu.
.sg
.sg ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Singapūru. Domēns izveidots 1988. gadā. Domēna sponsors ir Singapore Network Information Centre (SGNIC), kas nodrošina arī domēnu reģistrēšanu.
Ājurvēda
Ājurvēdiskie fenotopi (došas)
Jebkurai ārstēšanai jābūt personalizētai atbilstoši cilvēka fenotipam. Jau senajos tekstos aprakstīti trīs vielmaiņas regulējuma pamattipi jeb došas :
.sg
Ārējās saites
Toppdomän
Ājurvēda
Ājurvēdiskie fenotopi (došas)
Ājurvēdiskie fenotopi bieži vien mēdz kombinēties: vata-pita, pita-kapha, vata-kapha, retāk ir līdzsvarotais regulācijas tips — vata-pita-kapha.
Pareizas ēšanas mācība
Katram no cilvēku pamattipiem ir jāievēro savi ēšanas likumi, tomēr ir nedaudzi pamatprincipi, kas jāievēro visiem:
Africa Race
Africa Race ir Dakaras rallijam alternatīvas sacensības, kas notiek pa līdzīgu maršrutu kā iepriekš notika Dakaras rallijs. 2008. gadā Dakaras rallijs tika atcelts terorisma draudu dēļ. 2009. gadā Dakaras rallijs notiek Dienvidamerikā — Čīlē un Argentīnā.
Ājurvēda
Pareizas ēšanas mācība
Uzturlīdzekļi iedalāmi trīs grupās:
Gaļa lietojama piesardzīgi un nelielās devās, tāpat arī alkoholiskie dzērieni ir lietojamas kā zāles.
Izglītības un zinātnes sistēma
Kopš 1970. gada Indijas Centrālā valdība standartizē Ājurvēdas izglītību, pašlaik Indijā un Šrilankā ir vairāk kā 100 akreditētas mācību iestādes, kurās 5,5 gadu laikā pēc valsts eksāmenu nokārtošanas var iegūt Ājurvēdas medicīnas un ķirurģijas bakalaura grādu (B.A.M.S. — Bachelor of Ayurvedic Medicine and Surgery). Studijas ietver 18 dažādus priekšmetus, ieskaitot ne tikai Ājurvēdas vēsturi un evolūciju, zāļu atlasi un lietošanu (Dravjaguna), Ājurvēdisko filozofiju slimību diagnostikai un ārstēšanai, bet arī anatomiju, fizioloģiju, farmakoloģiju, patoloģiju, moderno klīnisko medicīnu un ķirurģiju. Pēc studiju beigām Ājurvēdas dziednieks jeb Vaidja drīkst ārstēt pacientus ne tikai ar Ājurvēdas zālēm, bet izrakstīt arī recepšu zāles. Pēc papildu trīs gadu studijām (Ājurvedavahaspati) kādā no Ājurvēdas specialitātēm var iegūt medicīnas doktora grādu (M.D.), bet pēc vēl divu gadu augstākā līmeņa studijām (Ājurvidja-Varidhi) var kļūt par filozofijas doktoru (Ph.D.).
Africa Race
2009. gadā daļa sportistu izlēma nedoties uz Dienvidameriku, bet startēt Africa Race sacīkstēs, to skaitā divkārtējais Dakaras rallija uzvarētājs Žans Luī Šlesērs.
Ājurvēda
Izglītības un zinātnes sistēma
Indijā Ājurvēdas izglītības standartus un programmu regulē Indijas Medicīnas centrālā padome (CCIM, Central Council for Indian Medicine). Zinātnisko izpēti savukārt regulē Ājurvēdas un Sidhas pētniecības centrālā padome (CCRAS, Central Council for Research in Ayurveda and Siddha).
Ājurvēda vēl arvien ir Indijas primārās veselības aprūpes sistēmas pamatā. Dziedniecībā tiek plaši izmantoti preparāti, kas iegūti no senajos Ājurvēdas rakstos minētajiem ārstniecības augiem, kuru skaits pārsniedz 2000. Arī Šrilankā Ajurvēdas dziednieku skaits ir lielāks kā modernās medicīnas speciālistu skaits.