cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klaudija Pehšteina
Pasaules čempionātos kopumā ir izcīnījusi 6 zelta, 20 sudraba un 13 bronzas medaļas. 2009. gadā tikusi pieķerta dopinga lietošanā un tika diskvalificēta uz diviem gadiem.
Gvajakilas līcis
Gvajakilas līcis es) ir līcis Klusā okeāna piekrastē, Dienvidamerikas rietumos. Līča ziemeļu robeža ir Salinas pilsēta Ekvadorā, bet dienvidu robeža — Parinjasa rags Peru. Līcī ietek vairākas Ekvadoras un Peru upes. Līča nosaukums cēlies no Gvajakilas pilsētas nosaukuma. Lielākā daļa Ekvadoras eksporta iet caur Gvajakilas līci.
Žubītes iela (Jūrmala)
Žubītes iela ir iela Jūrmalā, Mellužu apkaimē. Žubītes iela sākas krustojumā ar Kāpu ielu un beidzas krustojumā ar Mētru ielu. Kopējais ielas garums ir 1490 metri, tā ir klāta ar grants segumu, bet posmā no Kāpu ielas līdz dzelzceļam ir asfalta segums. Ielai ir strupceļš, jo starpā atrodas dzelzceļš. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Žubītes iela ir savienota ar šādām ielām:
A Funny Thing Happened on the Way to Thor's Hammer
A Funny Thing Happened on the Way to Thor's Hammer ir 2011. gada amerikāņu īsfilma, kuras režisors ir Leythum. Šī ir Marvel Cinematic Universe īsfilmu sērijas "Marvel One-Shots" otrā daļa.
Galvenās lomas filmā atveido Klārks Gregs, Džesika Manuela, Džefs Prūits un Zaks Hadsons. Filmas pirmizrāde notika.
Neilgi pirms filmas "Tors" notikumiem Fils Koulsons piestāj degvielas uzpildes stacijā Albukerkē. Kamēr Koulsons atrodas veikalā, tam uzbrūk divi laupītāji, tomēr Koulsons tiek ar abiem galā.
Gerharts Hauptmanis
Gerharts Hauptmanis (, dzimis, miris ) bija vācu dramaturgs un rakstnieks. 1912. gada Nobela prēmijas literatūrā laureāts. Dzimis un lielu dzīves daļu pavadījis Silēzijā, ko bieži aprakstījis savos darbos. Iesākumā rakstījis naturālisma stilā, vēlāk misticisma un simbolisma ietekme. Pazīstams kā lugu autors, kaut rakstījis arī romānus un noveles.
Dzimis viesnīcnieka ģimenē Oberzalcbrunnā, Silēzijā (tolaik Prūsijas, mūsdienās Polijas) teritorijā). Skolā gāja Breslavā (Vroclavā). Studēja Jēnas universitātē, apmeklēja Itāliju. 1885. gadā apprecējās, apmetās Berlīnē un pievērsās literārajam darbam. XIX gadsimta beigās dzīvoja Šleiberhavā (mūsdienās Šklarska Poremba). Pirmā pasaules kara laikā - pacifists. 1901. gadā nopirka māju pie Jeleņa Guras, kur 1946. gadā mira, kad Silēzija pēc Otrā pasaules kara jau bija Polijas teritorijā. Apglabāts Hidenzē salā Baltijas jūrā.
Augusts Apsītis-Apse
Augusts Apsītis-Apse (1895-1947) bija latviešu strēlnieku, vēlāk Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1895. gadā Rozēnu pagasta "Ķīlās" lauksaimnieka ģimenē. Mācījās Valmieras reālskolā, pēc tam kā eksterns izturēja eksāmenu un ieguva ģimnāzijas diplomu.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā Apsītis-Apse dienēja Krievijas Impērijas 2. armijas korpusa 43. kājnieku divīzijas 172. Ļidas rezerves pulkā, pēc Oranienburgas praporščiku skolas beigšanas 1916. gada maijā viņu paporščika pakāpē nosūtīja uz 4. armijas korpusa 40. kājnieku divīzijas 157. Imeretijas rezerves pulku Kamišlovā. Vēlāk dienēja Rēveles cietokšņa 1. pulkā, pēc tam 6. armijas korpusa 4. kājnieku divīzijas 16. Lādogas pulkā Galīcijas frontē. 1917. gada oktobrī Apsīti-Apsi paaugstināja par leitnantu un pārcēla uz 8. Valmieras latviešu strēlnieku pulku.
1918. gada 10. decembrī virsleitnants Apsītis-Apse iestājās Kalpaka bataljona 1. Virsnieku rezerves rotā, 1919. gada janvārī piedalījās kaujās pie Skrundas. 1919. gada februārī Apsītis-Apse saformēja Tāšu Padures brīvprātīgo rotu, ko 1919. gada aprīlī ieskaitīja Latvijas Neatkarības bataljonā kā 3. rotu, Apsītim-Apsem saglabājot rotas komandiera amatu. Apsītis-Apse ar savu rotu piedalījās Slokas aizstāvēšanā un Rīgas atbrīvošanā 1919. gada maijā. 1919. gada 27. maijā Apsītis-Apse ar trīs citiem virsniekiem pie Remberģu muižas pārgāja fronti un sagūstīja Padomju Latvijas armijas bataljona komandieri, par ko vēlāk tika apbalvots ar III šķiras Lāčplēša Kara ordeni. Kad 1919. gada 19. augustā Neatkarības bataljonu ieskaitīja 1. Liepājas kājnieku pulkā kā 1. bataljonu, Apsīti-Apsi iecēla par bataljona komandieri. Viņš piedalījās kaujās Latgales frontē un Jaunjelgavas aizstāvēšanā pret bermontiešiem. 1919. gada 20. novembrī viņu iecēla par 3. Jelgavas kājnieku pulka bataljona komandieri. Latgales atbrīvošanas laikā viņš 1920. gada janvārī piedalījās Daugavpils atbrīvošanas operācijā, martā viņu paaugstināja par pulkvedi-leitnantu.
Pēc virsnieku kursu beigšanas 1922. gadā pulkvežleitnantu Apsīti-Apsi iecēla par 2. Ventspils kājnieku pulka bataljona komandieri, bet 1925. gadā atkal par bataljona komandieri 3. Jelgavas kājnieku pulkā, vēlāk pār pulka intendantu. 1929. gada janvārī viņu paaugstināja par pulkvedi un iecēla par 1. Liepājas kājnieku pulka komandiera vietnieku. 1929. gada 14. novembrī apbalvoja ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 1930. gadā viņš beidza kara akadēmiskos kursus un 1934. gadā tika iecelts par 3. Jelgavas kājnieku pulka komandieri,
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada oktobrī 3. Jelgavas pulku iekļāva 181. strēlnieku divīzijā, bet viņu atvaļināja no dienesta. 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā Apsītis-Apse slēpās un izvairījās no apcietināšanas un pēc Vācijas iebrukuma laikā organizēja ap 400 vīru lielu nacionālo partizānu grupu Zemgalē. Pēc 1943. gada 10. februāra pavēles par vienota Latviešu leģiona izveidi Apsīti-Apsi 1943. gada aprīļa sākumā iecēla par 15. divīzijas 34. ieroču SS grenadieru pulka komandieri un viņš vadīja pulka formēšanu Cēsīs. Pēc zvēresta nodošanas 1943. gada augustā pulku pārcēla uz Ventspili. 17. novembrī pirmās pulka daļas ieradās Ostrovā un 23. novembrī novietojās Novosokoļņiku pozīcijās. Decembra beigās pulkvedis Apsītis-Apse saslima un viņa vietā stājas pulkvedis Dzenītis-Zeniņš.
1944. gada 10. janvārī viņu iecēla par 3. apmācības pulka komandieri un viņš Paplakā vadīja apmācībās līdz 1944. gada jūlijam, kad viņu iecēla par leģiona ģenerālinspektora štāba mobilizācijas daļas priekšnieku. Oktobrī viņš slimības dēļ dienestu pameta. Pēc Kurzemes cietokšņa kapitulācijas pulkvedi Apsīti-Apsi 1945. gada 13. maijā apcietināja.
1945. gada decembrī PSRS kara tiesa viņam piesprieda 20 gadu ieslodzījumu Gulaga nometnē, miris 1947. gada 3. janvārī Vorkutlagā.
Sfera-53
Sfera-53 (Сфера-53) bija Krievijas pasīvs mikropavadonis. To uz Starptautisko kosmosa staciju (SKS) nogādāja ar kravas kuģi Progress M-16M, un brīvā lidojumā palaida.
Sfera veltīts Pirmā zemes mākslīgā pavadoņa palaišanas 55. gadadienai. Tas izgatavots pēc Sputnik-1 līdzības: lodes forma 53 cm diametrā (Sputnik-1 bija 58 cm), bet atšķirībā no pirmā, tam nav četru ārēju antenu stieņu un iekšienē aparatūra ir mūsdienīga.
Tas bija paredzēts atmosfēras pretestības mērījumiem ar instrumentiem uz zemes. Pavadoņa novērošanu veica ar radiolokācijas un optiskām metodēm.
Lidojuma gaita
Kravas kuģis Progress M-16M ar Sfera-53 iekšienē startēja no Baikonuras kosmodroma 19:35:13 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U. 2. augustā kosmosa kuģis saslēdzās ar SKS.
20. augustā SKS 32. ekspedīcijas dalībnieki Genādijs Padalka un Jurijs Maļenčenko veica iziešanu kosmosā. Tās laikā viņi veica Sfera-53 sagatavošanu. Pavadonis tika palaists 18:29 UTC no iekārtas, kuru stacijā nogādāja kravas kuģis Progress M-15M.
Pēc prognozēm Sfera noiešana no orbītas notika.
Medus (dzēriens)
Medus ir raudzēts medus dzēriens, pasaulē senākais zināmais alkoholiskais un rituālais dzēriens. Dzērienu, kam pirms raudzēšanas pievienoti arī citi cukura avoti, piemēram, iesals, ogu sulas, un kas papildināts ar augļu piedevām, sauc par miestiņu.
Nosaukums
Dokumentos latīņu valodā dzērienam lietots nosaukums medo vai hydromel (no la — 'ūdens' un mel — 'medus'), bet dokumentos viduslejasvācu valodā — mede, meth un mäht, kas visi cēlušies no indoeiropiešu pirmvalodas vārda *médʰu. No indoeiropiešu pirmvalodas vārda daudzās valodās radušies apzīmējumi bišu medum — ģermāņu met, slāvu мед, latviešu medus, lietuviešu medùs un senprūšu meddo. 17. gadsimta latviešu valodas rakstveida avotos gan dzēriens, gan tā izejviela saukta vienā vārdā — medus. „Medus” minēts 1685. gadā izdotajā Jāņa Langija latviešu-vācu vārdnīcā kā latviskā atbilsme vārdam Met, bet Rīgas mācītāja Kaspara Elversa 1748. gada vārdnīcā Meth skaidrots kā „medus dzēriens no medus sataisīts, tas medus dzēriens”. Etnoloģe un vēsturniece Linda Dumpe izteikusi pieņēmumu, ka „medus” visticamāk bija arī dzēriena senais nosaukums.
Mūsdienās šo medus dzērienu dažkārt sauc par medalu, ko Dumpe uzskata par nepamatotu, jo agrākajās vārdnīcās, piemēram, 1872. gadā izdotajā Kārļa Kristiāna Ulmaņa „Latviešu vārdnīcā” „medalus” vāciski tulkots kā Honigbier (no de — 'medus' un Bier — 'alus'), un saliktenis „medalus”, visticamāk kā vāciskā nosaukuma kalks, latviešu valodā aizgūts samērā nesen.
Ludmila Pestova
Ludmila Pestova (dzimusi Jadrova ) ir Latvijas mākslas zinātniece un viena no mākslas ekspertēm.
Biogrāfija
Dzimusi Serdobskā, padomju armijas virsnieka un mājsaimnieces ģimenē. Tēvs kritis Otrajā Pasaules karā. Ludmila Pestova nonākusi bāreņu namā Rīgā un 1945. gadā ar ģimeni palikusi Latvijā. 1967. gadā beigusi Iļja Repina Ļeņingradas Glezniecības, tēlniecības un arhitektūras institūta Mākslas vēstures un teorijas fakultāti, aizstāvot diplomdarbu "Latviešu padomju ksilogrāfija". No 1961. līdz 1969. gadam bijusi Latvijas Mākslas muzeju un izstāžu apvienotās direkcijas zinātniskā līdzstrādniece, bet no 1969. līdz 1989. gadam Izstāžu daļā galvenā fondu glabātāja un mākslas darbu eksperte. No 1980. līdz 1991. gadam bijusi mākslas muzeja "Arsenāls" galvenā fondu glabātāja. Vēlākos gados darbojusies antikvariātos "Volmārs" kā mākslas eksperte (1991 — 2001) un "Antiks-Variants" kā īpašniece un vadītāja. Darbības laikā sastādījusi katalogus, organizējusi izstādes un pievērsusies krievu ikonu pētniecībai, kā arī publicējusies laikrakstos. Mākslas zinātniecei 2000. gadā piešķirta Latvijas Republikas Kultūras ministrijas Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcijas 1. pakāpes mākslas un antikvāro priekšmetu eksperta kvalifikācija.
Medus (dzēriens)
Līdz 13. gadsimtam
Dzēriens radies savācējsaimniecības laikmetā vietās, kur bija izplatītas savvaļas bites, un tas varētu būt radies empīriski, sarūgstot ūdenī izšķīdušam medum. Dzērienam tika piedēvēts burvju spēks, un to izmantoja kā nozīmīgu rituālo dzērienu. Izplatoties ražotājsaimniecībai, lauksaimniecības apvidos līdztekus medum sāka parādīties no graudiem darīti dzērieni, bet Viduseiropā — arī vīns, kas līdz 13. gadsimtam pilnībā izspieda medu.
Senākā rakstiskā liecība par medus vārīšanas paražām Latvijas teritorijā atrodama Indriķa hronikā, kurā rakstīts, ka 1198. gadā no kristietības atteikušies Ikšķiles lībieši pirms tam pēc savas paražas izvārījuši medu (medo coctus), kopīgi iedzēruši un apspriedušies. Vēlāk ir ziņas par Vācu ordeņa brāļiem Kuldīgā, kas 1249. gadā saņēmuši medu „nodzeršanai”.
Zemītes muiža
Zemītes muižas pils (de) ir muižas kungu māja Tukuma novada Zemītes pagasta Zemītē.
Medus (dzēriens)
14.—16. gadsimts
Zināms, ka 14. un 15. gadsimtā medu Latvijas teritorijā jau vārīja pilsētu krogos, tostarp Rīgā, kam apkārtnes mežos piederēja liels skaits biškoku, un kuras medus dzērienu (meth von Riga) eksportēja arī uz Prūsiju. 16. gadsimtā ir ziņas par medus dzeršanu nodevu ievākšanā — vaku dzīrēs.
Zemītes muiža
Vēsture
Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā Zemītes muiža līdz 1673. gadam piederēja Butlaru dzimtai, pēc tam Lēbeliem, Mirbahiem, Pletenbergiem un Bēriem. No 1790. līdz 1920. gadam muižas īpašnieki bija Firksi.
Muižas kungu māja būvēta 19. gadsimta vidū bīdermeijera stilā, vēlāk tai piebūvēja kvadrātisku neorenesanses stila torni. Nodedzināta 1905. gada revolūcijas laikā un pēc tam atjaunota. Vēlreiz degusi un pēc tam atjaunota 1931. gadā. 1937. gadā muižas klētī iekārtoja Aizsargu namu.
Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā bijušajā Zemītes muižas kungu mājā izvietoja Mašīnu un zirgu iznomāšanas punktu, bet Aizsargu nama telpās — Zemītes pagasta darbaļaužu deputātu padomes izpildkomiteju. Pils ēkā atradās ēdnīca un dzīvokļi. 1962. gadā tajā iekārtoja "Tukuma lauktehnikas" filiāli. 2000. gadā Kandavas novada dome ēku atjaunoja, un tagad tajā atrodas Zemītes pamatskola.
Austrumu Nusa Tengara
Austrumu Nusa Tengara (id) ir Indonēzijas pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība. Izvietojusies valsts dienvidos, aizņem Mazo Zunda salu austrumdaļu. Iekļauj trīs galvenās salas — Timoras dienvidrietumu daļu, Floresu un Sumbu, kā arī mazākās Aloru, Lembatu, Roti, Savu un citas saliņas. Administratīvi iedalās vienā pilsētā (provinces galvaspilsēta Kupana) un 21 apriņķī.
Medus (dzēriens)
14.—16. gadsimts
Senākais zināmais ar Baltiju saistītais detalizētais medus darīšanas apraksts atrodams Olafa Magnusa 16. gadsimta vidū sarakstītajā „Ziemeļu tautu vēsturē”, kurā dzēriena darīšanai veltītas divas nodaļas — „Kā ziemeļnieki medu (mät) taisa” un „Kā poļi, leiši un gotu savu medu vāra”.
Austrumu Nusa Tengara
Vēsture
Pēc Indonēzijas neatkarības iegūšanas Mazās Zunda salas tika iekļautas pārejas Austrumindonēzijas Valstī (1946-1950). Pēc likvidēšanas visas teritorijas tika iekļautas Indonēzijā. 1958. gadā tika izveidota Austrumu Nusa Tengaras (Nusa Tenggara — ‘Dienvidaustrumu salas’) province.
Medus (dzēriens)
17.—18. gadsimts
Vēlāk „medus ūdeni” (Hydromel), aprakstot latviešu virtuvi, 17. gadsimtā pieminēja vācu literāts Rozins Lentilijs:
Austrumu Nusa Tengara
Ekonomika
Viena no Indonēzijas mazāk attīstītajām provincēm, kur augsts bezdarbs (30%) un inflācija (15%). Ekonomika lielākoties balstīta lauksaimniecībā (kukurūza, kafija u.c.), mežsaimniecībā un zvejā. Attīstās tūrisms.
Medus (dzēriens)
17.—18. gadsimts
17. gadsimtā medu mūsdienu Latvijas teritorijā sāka izspiest miežu alus, jo mežu izciršanas dēļ samazinājās meža dravu skaits un saruka luteriskās baznīcas pieprasījums pēc vaska svecēm, kas izraisīja medus cenas pieaugumu. Saskaņā ar Kurzemes muižu grāmatām, alus tolaik esot bijis pat trīs reizes lētāks par medu. Šajā laikā sāka parādīties arī prakse medu kā saldvielu pievienot alum. Ja medu alum pievienoja pēc rūgšanas, šādu dzērienu sauca par „medotu alu”, savukārt, ja medu pievienoja pirms rūgšanas, alus norūga stiprāks, un ieguva tolaik tā saukto „miestiņu”. Medu kā stiprāku dzērienu līdztekus alum turpināja darīt un dzert līdz pat 18. gadsimtam, kad to sāka aizstāt degvīna dedzināšana un dzeršana.
Austrumu Nusa Tengara
Iedzīvotāji
Provincē raksturīga liela etniskā dažādība. Lielākā daļa provinces iedzīvotāju pieder vairākām austronēziešu tautām no kurām lielākā ir Timorā mītoši atoni (22% provinces iedzīvotāju). Austrumu Nusa Tengara ir vienīgā Indonēzijas province, kurā ievērojamā pārsvarā ir kristieši (89,8%), kā arī vienīgā, kurā katolicisms (53,6%) ir dominējošs ir attiecībā pret protestantismu (36,2%). 9,4% iedzīvotāju ir musulmaņi.
Roperbeķi
Roperbeķi (arī Rotenbergi) ir ciems Umurgas pagastā, Limbažu novadā. Atrodas 97 km attālumā no Rīgas.
Medus (dzēriens)
No 19. gadsimta
Līdz 19. gadsimtam medus darīšana bija vēl visai izplatīta vācbaltiešu vidū, par ko liecina dažādo dzēriena aprakstu daudzums, tostarp J.K. Petri 1802. gada norāde, ka „Daudzās muižās un mācītājmuižās tiek brūvēts smalks medus vai medus vīns (delikater Meth oder Honigwein)”. Savukārt ziņu par medus gatavošanu latviešu zemnieku vidū šajā laikā ir mazāk.
Jūras zīdītāji
Jūras zīdītāji ir ūdenī dzīvojoši zīdītāji, kas mājo okeānu un jūru ekosistēmās. Tie ir, piemēram, roņi, vaļi, sirēnas, kalāni un leduslāči. Jūras zīdītāji neveido kādu konkrētu taksonu vai sistemātikas grupu, tos apvieno tikai jūras vide, kurā tie visi barojas.
Medus (dzēriens)
No 19. gadsimta
19. gadsimtā vārdu „medalus” un „miestiņš” nozīmes jau bija izplūdušas, un ar tiem apzīmēja gan no tīra medus darītu dzērienu, gan ar medu gatavotu iesala dzērienu, gan arī ar medu saldinātu alu.
Roperbeķi
Ciema apkārtnē atrodas Zvejnieku ezers.
Jūras zīdītāji
Jūras zīdītāju piemērošanās dzīvei ūdenī atkarībā no sugas ir ļoti atšķirīga. Vaļveidīgie un sirēnas ūdenī uzturas visu laiku, tādēļ to piemērošanās ūdens apstākļiem ir visizteiktākā. Roņi un lauvroņi ir daļēji ūdenī dzīvojoši zīdītāji; tie galvenokārt uzturas ūdenī, bet dažas svarīgas bioloģiskas aktivitātes notiek uz sauszemes, piemēram, pārošanās, mazuļu dzimšana un kažoka matojuma maiņa. Salīdzinoši ar šīm divām grupām, kalāni un leduslāči ir vismazāk piemērojušies dzīvei ūdenī. Leduslāči tikai medī ūdenī, bet barojas uz sauszemes. Arī barošanās ieradumi atkarībā no sugas ir ļoti atšķirīgi. Dažas sugas barojas ar zooplanktonu, citas ar zivīm, kalmāriem, garnelēm, jūras zāli un tikai dažas sugas barojas ar citiem zīdītājiem. Lai arī jūras zīdītāju kopējais skaits ir daudz mazāks nekā sauszemes zīdītājiem, to nozīme dažādās ekosistēmās ir milzīga, īpaši attiecībā uz jūras ekosistēmu līdzsvara uzturēšanu, regulējot medījamo dzīvnieku populācijas. Tā kā apmēram 23% jūras zīdītāju sugu mūsdienās ir apdraudētas, tad ekosistēmu uzturēšanas process ir deformēts un nepietiekams.
Jūras zīdītājus cilvēki medī jau no aizvēsturiskiem laikiem, iegūstot gaļu, taukus, kažokādas. Daudzas sugas kļuvušas par rūpniecisko medību objektiem, kas novedis pie šo sugu populāciju krasas samazināšanās. Rūpniecisko medību dēļ izmirušas, piemēram, Stellera jūrasgovis, jūras ūdeles, Japānas lauvroņi un Karību mūku roņi. Dažas kritiski apdraudētas sugas, pārtraucot rūpnieciskās medības, ir izdevies izglābt un to populācijas ir ievērojami pieaugušas, piemēram, pelēkajiem vaļiem un ziemeļu ziloņroņiem; diemžēl citas sugas joprojām ir kritiski apdraudētas, piemēram, ziemeļu gludvaļi. Jūras zīdītājus apdraud ne tikai medības, tie iet bojā, arī sapinoties zvejas tīklos, tādējādi noslīkstot vai mirstot bada nāvē, kā arī tos nozvejo kopā ar zivīm, kļūstot par daļu no zvejnieku loma. Savukārt pieaugošā kuģu satiksmes intensitāte izraisa sadursmes starp ātrajiem okeāna kuģiem un lielajiem jūras zīdītājiem. Arī vides degradācija, līdz ar to barības resursu samazināšanās, ietekmē jūras zīdītāju populācijas, piemēram, globālā sasilšana degradējoši ietekmē Arktikas ekosistēmu. Bet trokšņu piesārņojums negatīvi ietekmē visus eholokācijas zīdītājus.
Roperbeķi
Vēsture
Veidojies Roperbeķes muižas (, 16. gadsimtā Salszenhoff) centrā pie Braslas upes. 1776. gadā muižu iegādājās Ludvigs fon Fēgezaks, 1803. gadā majors Ādams Reinholds fon Belovs (Below). 19. gadsimta beigās Roperbeķu muižas kungu māja kļuva par pagasta skolas ēku.
Medus (dzēriens)
Gatavošana
17. un 18. gadsimtā pierakstītajās medus receptēs medus un ūdens attiecība ir dažāda — no 1:6 līdz pat 1:2. Pirmajā gadījumā raugs pārraudzē visu cukuru, un šādam medum ir aptuveni 7% etanola, bet garša — sausa un sīva, savukārt otrajā gadījumā pēc rūgšanas beigām medum ir ap 10% etanola un saglabājas aptuveni 25% medus cukura, sniedzot dzērienam saldu garšu.
Jūras zīdītāji
Evolūcija
Jūras zīdītāji ir ļoti dažādi un savstarpēji atšķirīgi, bet to izdzīvošana cieši saistīta ar ūdenstilpēm, galvenokārt jūru un okeānu. Šajā grupā apvienotas 129 zīdītāju sugas, no kurām 6 mājo saldūdens ezeros vai upēs. Neskatoties uz ievērojamām anatomiskām atšķirībām, šīs grupas pārstāvju galvenais virzītājspēks to evolūcijā ir bijis to piemērošanās arvien efektīvākām barošanās iespējām ūdenī.
Medus (dzēriens)
Gatavošana
Medus sajaukts ar ūdeni un vārīts, nosmeļot putas. Tā kā tolaik medus bija pieejams tikai no savvaļas bitēm, dzērienu vārīja kopā ar visām bitēm, vaska šūnām un citām stropa sastāvdaļām, ko nokāsa vārīšanas laikā un/vai pirms rauga pievienošanas vai pārliešanas pārvadāmajā traukā. Medus raudzēšana ilga no 2—3 nedēļām, un dzērienu visticamāk nedzēra, iekams tas nebija pilnībā norūdzis.
Jūras zīdītāji
Evolūcija
Vaļveidīgie zīdītāji par jūru iemītniekiem kļuva pirms apmēram 50 miljoniem gadu. Vadoties no molekulārajiem un morfoloģiskajiem pētījumiem, šīs grupas dzīvnieki ģenētiski pieder pārnadžu kārtai (Artiodactyla). Vaļveidīgo zīdītāju tuvākie radinieki ir nīlzirgi. Sirēnas par ūdens dzīvniekiem kļuva pirms apmēram 40 miljoniem gadu, apdzīvojot upju grīvas un piekrastes viegli sāļos ūdeņus. Senākās sirēnu fosilijas saglabājušās no eocēnas sākuma un beigu perioda. Visprimitīvākās sirēnas Prorastomus fosilijas atrastas Jamaikā. Atšķirībā no citiem jūras zīdītājiem sirēnas attīstījās Jaunajā pasaulē. Eocēna laika sirēnas bija apmēram cūkas lieluma dzīvnieki, tām bija četras kājas un tās uzturējās daļēji ūdenī un daļēji uz sauszemes. Eocēna beigās, kad izveidojās jūrasgovju dzimta (Dugongidae), sirēnas jau bija pilnībā piemērojušās dzīvei ūdenī.
Airkāji no citiem plēsējiem atdalījās pirms apmēram 50 miljoniem gadu eocēna laikā. Šīs grupas evolucionārā saistība ar sauszemes zīdītājiem ilgstoši bija nezināma, līdz 2007. gadā Nunavutas teritorijā Kanādā atklāja miocēna sākuma aizvēsturiskā zīdītāja Puijila darwini fosilijas. Līdzīgi kā mūsdienu ūdriem, tam bija gara aste, īsas kājas un pirkstus savienoja peldplēves. Ausroņi (Otariidae) un valzirgi (Odobenidae) no kopīgās evolūcijas līnijas nodalījās pirms apmēram 28 miljoniem gadu, bet roņi (Phocids) izveidojās vismaz pirms 22 miljoniem gadu, tā kā mūku roņi (Monachinae) no pārējiem roņiem nodalījās apmēram šajā laikā.
Senākie kalānu fosilie atradumi liecina, ka šī grupa Klusajā okeānā kļuva izolēta pirms apmēram 2 miljoniem gadu, izveidojoties divām sugām: mūsdienās dzīvojošajam kalānam (Enhydra lutris) un izmirušajam Enhydra macrodonta. Jūrā dzīvojošo ūdru jeb kalānu evolūcija aizsākās Hokaido salas ziemeļos un tuvējos Krievijas krastos. Pēc tam kalāni izplatījās austrumu virzienā, apdzīvojot Aleutu salu un Aļaskas piekrastes, izplatībai mūsdienās plešoties dienvidu virzienā gar Ziemeļamerikas rietumkrastu. Salīdzinot ar vaļveidīgajiem, sirēnām un airkājiem, kalāni ūdenī sākuši dzīvot pavisam nesen. Tomer tie paspējuši piemēroties ūdens dzīvei daudz efektīvāk nekā airkāji, jo pēdējie mazuļus dzemdē uz sauszemes.
Al-Farabi-1
Al-Farabi-1 ir Kazahstānas studentu pavadonis. To izstrādāja un apkalpo Al-Farabi Kazahstānas nacionālā universitāte. Pavadonis orbītā tika palaists 2017. gada februārī.
Alīse Laua
Biogrāfija
1934. gadā Laua pabeidza Rīgas Skolotāju institūtu, pēc tam līdz 1946. gadam strādājusi dažādās Latvijas skolās par skolotāju. 1951. gadā absolvējusi Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātes Latviešu valodas un literatūras nodaļu. 1954. gadā Laua aizstāvēja disertācijas darbu "Mūsdienu latviešu literārās valodas fonētiski fonoloģiskā sistēma".
1954. gadā sāka pasniegt dažādus kursus Latvijas Universitātē. Laikā no 1964. līdz 1976. gadam Laua vadījusi Latvijas Universitātes Latviešu valodas katedru. Bijusi "Latviešu literārās valodas vārdnīcas" redakcijas kolēģijas locekle, kā arī izdevniecības "Avots" Vārdnīcu redakcijas padomes locekle. Pēc aiziešanas pensijā 1982. gadā turpinājusi darbu Latviešu frazeoloģijas vārdnīcas un grāmatas "Latviešu valodas frazeoloģija".
Laua ir pirmā Jāņa Endzelīna prēmijas laureāte (1970), balva tika piešķirta par zinātniskajiem pētījumiem fonētikā un leksikā.
Al-Farabi-1
Al-Farabi-1 primāri tika iecerēta kā izglītības programma. Sekundārie mērķi bija pārbaudīt lejupielādes un augšupielādes kanālus, analogciparu pārveidotāju algoritmus un testēt pašu izgatavotas komponentes.
Kosmiskais aparāts tika izgatavots CubeSat 2U formā ar masu 1,7 kg. Tam ir iebūvēta 3 megapikseļu CMOS kamera.
Lidojuma gaita
Al-Farabi-1 tik palaists 03:58 UTC ar Indijas nesējraķeti PSLV-XL (lidojums PSLV-C37) no Satīša Dhavana kosmosa centra. Tas bija sekundārā krava pavadonim Cartosat-2D; uzstādīts ar vienu raķeti palaisto kosmisko aparātu rekords — 104. Al-Farabi-1 TIKA ievadīts solārsinhronā orbītā ar augstumu aptuveni 500 km.
Jūras zīdītāji
Evolūcija
Valda uzskats, ka leduslāči nodalījušies no brūnajiem lāčiem, nokļūstot ģeogrāfiskā izolācijā pēdējā ledus laikmetā (pleistocēnā). Senākās leduslāču fosilijas atrastas 2004. gadā Svalbāras arhipelāga Prinča Kārļa Zemē un ir apmēram 130 000—110 000 gadus vecas.
Izplatība
Jūras zīdītāju izplatība ir nevienmērīga un cieši saistīta ar katras sugas atbilstošākajām barošanās vietām jūrās un okeānos. Vislielākā sugu dažādība sastopama ap 40° paralēli gan ziemeļos, gan dienvidos. Katras sugas izplatības areāla lielums ir ļoti atšķirīgs, bet vidēji lielākajai daļai sugu areāla lielumu varētu salīdzināt ar Indijas okeāna vienu piekto daļu. Daudzu sugu izplatības areāli savstarpēji pārklājas.
Lielākā daļa jūras zīdītāju, piemēram, roņi un kalāni, uzturas piekrastes joslā. Roņi daudz laika pavada arī uz sauszemes, gan uz salām, gan kontinentu krastos. Mērenajā un tropiskajā joslā tiek apdzīvotas gan smilšainās, gan akmeņainās pludmales, klinšainie krasti un dūņainie līdzenumi. Daudzas sugas labprāt izmanto arī dažādas cilvēku veidotas konstrukcijas (piemēram, molus, laivu laipas, naftas platformas, jūras bojas). Lielākā daļa vaļveidīgo zīdītāju sastopami okeānos. Piemēram, kašalots, meklējot barību, nirst 300–760 m dziļumā. Sirēnas mājo seklos piekrastes ūdeņos, parasti apmēram 9 m dziļumā, bet ir novērotas arī dziļākās vietās, nirstot pēc jūras zālēm arī 37 m dziļumā. Kalāni uzturas mierīgos un no lielām vētrām pasargātos reģionos, piemēram, dažādos klinšainos un akmeņainos līčos, brūnaļģu mežos un koraļļu rifos, sastopami arī starp peldošiem ledus gabaliem, smilšainos vai dūņainos sēkļos.
Daudzām jūras zīdītāju sugām raksturīga sezonālā migrācija. Jūrām aizsalstot un atkūstot, roņi pārvietojas un maina savu atrašanās vietu. Savukārt leduslāči seko savam medījumam (roņiem). Piemēram, Hudzona līcī ledus katru vasaru izkūst pilnībā, liekot leduslāčiem pārcelties uz sauszemi līdz jūra atkal ir aizsalusi. Toties Čukču un Boforta jūrās leduslāči vasaras sezonā pārvietojas arvien tālāk uz ziemeļiem, sekojot ledus klāja malai. Roņi mēdz mainīt savu apmešanās vietu, reaģējot arī uz citām dabas izmaiņām, piemēram, El Ninjo. Plātņvaļi katru gadu veic garu ceļu, lai sasniegtu tropiskos ūdeņus, kuros tiem dzimst mazuļi. Iespējams, šāds ieradums izveidojies, lai izvairītos no zobenvaļiem. Visgarākais ikgadējais migrācijas ceļš ir pelēkajam valim, kas ir arī visgarākais zīdītāju migrācijas ceļš kopumā. Viena no novērotajām mātītēm veica 23 000 km garu ceļu no Ohotskas jūras līdz Kalifornijas pussalas piekrastes siltajiem ūdeņiem.
Piemērošanās dzīvei ūdenī
Jūras zīdītājiem, piemērojoties dzīvei ūdenī, izveidojušās vairākas fizioloģiskas un anatomiskas ķermeņa iezīmes. Dažas no šīm iezīmēm ir īpaši unikālas un piemīt tikai vienai no sugām. Ķermeņa anatomiskās īpatnības veidojušās, uzlabojoties peldēšanas spējai, piemēram, torpēdveida ķermenis, kas samazina ūdens pretestību; kāju pārveidošanās par airkājām un spurām; astes un muguras spuru izveidošanās. Jūras zīdītājiem, attīstoties efektīvai ķermeņa termoregulācijai, izveidojies biezs kažoka matojums un/vai tauku slānis, īpaša asinsrites regulācija (siltumapmaiņai ķermenī), lieli auguma izmēri ar salīdzinoši īsiem locekļiem.
Jūras zīdītāji spēj salīdzinoši ilgi ienirt zem ūdens. Gan airkājiem, gan vaļveidīgajiem zīdītājiem ir liela un sarežģīta asinsvadu sistēma, kas spēj uzkrāt skābekli, dodot dzīvniekam iespēju ienirt ļoti dziļi. Skābeklis augstā koncentrācijā uzkrājas arī muskuļos, asinīs un liesā. Tiem piemīt arī bradikardija (spēja palēnināt sirds ritmu) un vazokonstrikcija (asinsvadu sašaurināšanās, noslēdzot skābeklim iespēju izplūst no dzīvībai svarīgiem orgāniem — smadzenēm un sirds). Ja skābeklis ir gandrīz iztērēts, jūras zīdītāji var piekļūt ievērojamiem glikogēna uzkrājumiem, kas atbalsta šūnu anaerobo glikolīzi hipoksijas gadījumā ilgstošas ieniršanas laikā.
Merķeļi
Merķeļi ir ciems Cēsu novada Nītaures pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 7 km no pagasta centra Nītaures, 32 km no Ausmās un 89 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P3, uz ziemeļaustrumiem no nelielajiem Lielā un Mazā rožu ezera.
Jūras zīdītāji
Piemērošanās dzīvei ūdenī
Skaņa ūdenī pārvietojas atšķirīgi nekā gaisā, tādēļ jūras zīdītājiem ir izveidojušies īpaši pielāgojumi, lai nodrošinātu savstarpējo komunikāciju, medījuma noteikšanu un tā noķeršanu. Vispazīstamākais no šādiem pielāgojumiem ir vaļiem un delfīniem piemītošā eholokācija. Zobvaļi galvas atrašanās virzienā izstaro fokusētu augstfrekvences klikšķu staru. Skaņa tiek ģenerēta, gaisam izplūstot cauri kaulainajām nāsīm un lūpām, tai pēc tam atstarojoties pret blīvo, ieliekto galvaskausa kaulu un gaisa iedobes sienām pie šī kaula pamatnes. Fokusēto staru modulē pieres daļā esošs liels taukveida orgāns, kuru mēdz saukt par "meloni". Tas darbojas kā akustiskā lēca, jo sastāv no dažāda blīvuma lipīdiem.
Jūras zīdītājiem attīstījušies ļoti dažādi pielāgojumi (īpaši zobiem) to barošanās vajadzībām. Piemēram, airkājiem un zobvaļiem zobi piemēroti, lai saķertu un stingri noturētu zivis un kalmārus. Toties plātņvaļiem, kas barojas ar planktonu un mazām zivtiņam, attīstījušās īpašas plātnes ūdens filtrēšanai.
Leduslāčiem, kalāniem un kotikiem ir garš, taukains un ūdensizturīgs kažoka matojums. Starp matiņiem tiek ieslēgts gaiss, nodrošinot ķermeņa termoizolāciju. Citi jūras zīdītāji, piemēram, vaļi, delfīni, sirēnas un valzirgi ir zaudējuši kažoku, tā vietā attīstot biezu, blīvu epidermu un biezu tauku (trāna) slāni, tādējādi uzlabojot peldēšanas spēju (samazinot ūdens pretestību). Dzīvniekiem, kas barojas ar ūdenstilpes gultnes augiem (piemēram, lamantīniem) jābūt smagākiem par ūdeni, lai ienirstot atrastos tuvu pie grunts. Uz ūdens virsmas dzīvojošiem dzīvniekiem (piemēram, kalāniem) tieši pretēji nepieciešams peldēt pa ūdens virsmu un negrimt, bet aktīviem un kustīgiem dzīvniekiem (piemēram, delfīniem) jābūt neitrāli grimstošiem jeb peldošiem, lai varētu gan veikli pacelties augšup, gan ienirt. Dzīvniekiem, kas barojas tuvu pie gultnes, ir smagi un blīvi kauli, bet dzīvniekiem, kas nirst lielā dziļumā, kauli ir viegli. Dažiem jūras zīdītājiem kājas joprojām var balstīt ķermeņa svaru un dzīvnieks var pārvietoties pa sauszemi līdzīgi kā sauszemes zīdītāji (leduslāči un kalāni).
Barošanās
Otra no zivju ķeršanas metodēm ir to iedzīšana seklos ūdeņos, kur tām ir grūti aizbēgt. Zobenvaļi un pudeļdeguna delfīni samērā bieži medījumu iedzen pludmales seklajās sērēs. Zobenvaļi mēdz paralizēt lielās baltās haizivis un citas haizivis un rajas, tās apmetot ar vēderu uz augšu. Vaļu sugas, kurām nav slaids purns, izmanto barības iesūkšanas metodi. Lai arī vaļveidīgie ir plēsīgi, tomēr to zarnu mikroflora ir līdzīga sauszemes zālēdājiem, norādot uz to zālēdāju priekštečiem.
Plātņvaļi barojas, filtrējot ūdeni caur mutes dobuma plātņu bārkstīm. Ir novērojamas divas metodes: barošanās ar izraušanos un barošanās ar kampšanu. Kad valis barojas ar izraušanās paņēmienu, tas plaši izpleš žokļus, lai mutes dobums būtu pēc iespējas plašāks un pēc iespējas lielāks ūdens daudzums iekļūtu mutē. Arī rīkles ieloces ļauj paplašināt mutes dobumu. Pēc tam valis lielā ātrumā un ar milzīgu spēku izpeld, izraujas cauri ēsmas bumbai no apakšas uz augšu. Tomēr šāds paņēmiens prasa lielu enerģiju un ir efektīvs, ja ēsmas bumba ir pietiekami liela. Barojoties ar kampšanas paņēmienu, valis peld ar atvērtu muti, piepildot mutes dobumu ar ūdeni un barību. Lai valis šādi peldētu, ūdenī jābūt pietiekamam daudzumam nepieciešamā izmēra barības, kurai ieķerties plātnītēs, kā arī upuriem jābūt pietiekami lēniem, lai neaizbēgtu.
Airkāji galvenokārt barojas ar zivīm un galvkājiem, bet barojas arī ar vēžveidīgajiem un gliemenēm, zooplanktonu un jūras putniem. Lielākā daļa sugu barojas ar visu, ko var noķert, bet dažas sugas specializējušās uz īpašu barību. Visbiežāk tiek ķertas zivis, kas neveido barus, mazkustīgi vai nekustīgi bezmugurkaulnieki. Barojoties savrupi, airkāji pamatā uzturas piekrastes ūdeņos, līčos un upju ietekās. Ja ir pieejamas lielo baru zivis vai kalmāri, airkāji apvienojas kopīgām medībām, medījumu ierobežojot no visām pusēm. Dažas sugas, piemēram, Kalifornijas lauvronis un Dienvidamerikas lauvronis medī arī jūras putnus un vaļveidīgos zīdītājus.
Leduslācis ir visbīstamākais un plēsīgākais no visiem lāčiem. Tas galvenokārt barojas ar pogainajiem roņiem un bārdainajiem roņiem. Leduslācis parasti medī vietās, kurās saskaras ledus, ūdens un gaiss. Uz sauszemes vai atklātā jūrā medī ļoti reti. Visbiežāk medībās tiek izmanots kluss un mierīgs uzbrukums. Lācis ar ožas palīdzību nosaka roņa elpošanas āliņģa atrašanās vietu, pēc tam tā tuvumā pacietīgi gaida. Kad ronis pabāž purnu, lai ieelpotu, lācis to saož un grūžot priekšķepas āliņģī saķer dzīvnieku un izvelk to no ūdens. Leduslācis roņus medī arī uz ledus, kur tie mēdz atpūsties, tos saost tas spēj pat 90 m attālumā. Upurim plēsējs nepamanīts pielavās pēc iespējas tuvāk, apmēram 9–10 m attālumā, tad strauji uzbrūk. Trešais medību paņēmiens, ko izmanto leduslāči, ir jaundzimušo roņu meklēšana to dzimšanas sniega un ledus alās. Nelielos daudzumos lācis medī arī zivis.
Atslēgas sugas
Klasisks atslēgas sugas piemērs ir kalāns. To klātbūtne nodrošina veselīgu un sabalansētu ekosistēmu. Kalāni uztur līdzsvarā noteiktu bentisko augēdāju dzīvnieku populācijas, īpaši jūras ežu populāciju. Šie adatādaiņi barojas ar jūras kāpostu kātiņu apakšējo daļu, iznīcinot lielās jūras aļģes, tikai nograužot mazu daļu no auga. Jūras kāpostu meži ar barību un drošu dzīves vietu nodrošina daudzus jūras dzīvniekus. To iznīcināšana kā brūkošā kaskādē rauj līdzi citu sugu izzušanu. Daudzi Klusā okeāna reģioni, kuros nedzīvo kalāni, kļuvuši par iztukšotiem jūras zvaigžņu "tuksnešiem", kuros sastopamas tikai jūras zvaigznes. Atjaunojot kalānu populāciju pie Britu Kolumbijas krastiem, jūras ekosistēma strauji uzlabojās un atjaunojās. Līdzīgas pozitīvas izmaiņas notika arī, atjaunojot kalānu populācijas pie Aleutu un Komandora salām, un pie Kalifornijas krastiem. Daži Kalifornijas piekrastes reģioni bija saglabājuši ekosistēmas līdzsvaru arī bez kalāniem, kas liecina, ka to vairošanos regulēja vēl kādi faktori. Kalānu nozīme jūras ežu populāciju ierobežošanā kļūst īpaši svarīga atklātās vietās bez līcīšiem un upju grīvām.
Galvenie plēsēji dabā ietekmē upuru populāciju dinamiku, aizstāvēšanās un izvairīšanās iemaņas un morfoloģiskās izmaiņas (piemēram, maskēšanos). Leduslācis savā izplatības areālā ir galvenais plēsējs. Vairākas ziemeļu sugas, piemēram, polārlapsa un lielā polārkaija, samērā bieži barojas ar leduslāča medījuma pārpalikumiem. Pogaino roņu populācijas lielums cieši saistīts ar leduslāču populācijas lielumu: samazinoties roņu populācijai, samazinās lāču populācija, vienlaicīgi lāčiem uzturot roņu populācijas veselību, izturību un izdzīvošanas māku. Leduslāču radītais spiediens uz ziemeļu roņiem to evolūcijas attīstībā, radījis visievērojamākās atšķirības starp roņiem Arktikā un Antarktīdā, kur nav lielu sauszemes plēsēju. Abas grupas salīdzinot, katram Arktikas ronim ir savs individuālais elpošanas āliņģis, uz ledus (ārpus ūdens) tie ir daudz uzmanīgāki, tramīgāki un ļoti reti izkārnās uz ledus. Arktikas roņu mazuļu kažoks ir balts, Antarktīdas tumšs.
Zobenvaļi ir galvenie plēsēji atklātā okeānā visā savā izplatības areālā, ievērojami ietekmējot medījamo dzīvnieku populācijas. To barības izvēle ir ļoti plaša un zobenvalis barojas gan ar dažādām lielām zivīm (lašiem, rajām un haizivīm, lielo balto haizivi ieskaitot), gan ar plātņvaļiem, gan ar vismaz 20 dažādām airkāju sugām. Zobenvaļu uzbrukumi vaļu mazuļiem, visticamākais, izraisījusi plātņvaļu ieradumu migrēt uz siltajām tropu jūrām, lai dzemdētu, jo siltajos ūdeņos zobenvaļi ir daudz retāk sastopami nekā aukstajos. Vaļu rūpniecisko medību ietekmē samazinoties to populācijām, izmainījās zobenvaļu barošanās ieradumi — zobenvaļi sāka biežāk uzbrukt mazākiem jūras zīdītājiem, piemēram, kalāniem, plankumainajiem roņiem un ziemeļu lauvroņiem.
Vaļu sūknis
2010. gada okeāna ekosistēmas pētījumi liecina, ka vaļi pozitīvi ietekmē zivju auglību. Šo ietekmi sauc par "vaļu sūkni". Vaļi no okeāna dziļuma atpakaļ uz ūdens virsējiem slāņiem uznes dažādas uzturvielas, piemēram, slāpekli. Lielie dzīvnieki funkcionē kā virzienā uz augšu strādājoši bioloģiskie sūkņi, apgāžot agrāko pieņēmumu, ka vaļi uz grunts paātrina barības vielu zudumus. Vaļu slāpekļa pienesums Menas līcī ir daudzkārt lielāks nekā visu līcī ietekošo upju pienesums, apmēram 23 000 tonnas katru gadu. Vaļi izkārnās ūdens augšējos slāņos, to fekālijas ir svarīgs dzelzs un slāpekļa avots zivju barības — planktona augšanai. Vaļu izkārnījumi ir šķirdri un negrimst, tie sajaucas ar ūdeni un ar tiem barojas fitoplanktons.
Mirstot vaļu ķermenis nogrimst okeāna dzīlēs, veidojot nozīmīgu jūras dzīves biotopu. Izpētot vietas ar mirušiem vaļiem un to kauliem, redzams, ka šajās vietās mājo un uzturas līdz 407 dažādām sugām. Tās varētu uzskatīt par neritiskās bioloģiskās daudzveidības karstajiem punktiem. Vaļu ķermeņu bojāšanās notiek trīs posmos. Vispirms mīkstos audus saplēš dažādas plēsīgās zivis, piemēram, haizivis un jūrasvelni, šis posms ilgst mēnesi līdz pat diviem gadiem. Šim posmam seko kaulu un apkārtējo nogulumiežu (kas satur organiskās vielas) kolonizācija ar, piemēram, vēžveidīgajiem un daudzsartārpiem. Visbeidzot, sēra baktērijas noārda kaulus, izdaloties sērūdeņradim, veicinot ķīmiski autotrofisku organismu augšanu, kuri savukārt nepieciešami citiem organismiem, piemēram, gliemenēm, mīdijām un jūras gliemežiem. Trešais posms ilgst vairākas demitgades, nodrošinot dzīves apstākļus apmēram 185 dažādām sugām.
Jūras zīdītāju izmantošana
Jūras zīdītāji jau no aizvēsturiskiem laikiem tikuši medīti, lai iegūtu gaļu un citus resursus. Medības joprojām turpinās Kanādā, Grenlandē, ASV, Indonēzijā, Krievijā un vairākās Karību salās. Medībām kļūstot rūpnieciskām, dramatiski pieauga apdraudējums jūras zīdītāju izdzīvošanai un vairākas sugas mūsdienās ir izmirušas, piemēram, Stellera jūrasgovs, jūras ūdele, Japānas lauvronis un Karību mūku ronis. Mūsdienās vairākām no medībām aizsargātām sugām joprojām populācijas nav atguvušas to vēsturisko lielumu (pirms rūpnieciskajām medībām), piemēram, zilajam valim, Japānas gludvalim. Vaļu populācijas atjaunojas ļoti lēnām, jo šie dzīvnieki aug un nobriest lēnām, mazuļi katrai matītei tās mūžā piedzimst tikai daži.
Neskatoties uz 1986. gada aizliegumu medīt vaļus, neliels slaits vaļu joprojām tiek nomedīts. Vaļu rūpnieciskās medības atļauj Norvēģija, katru gadu nomedījot vairākus simtus mazos joslvaļus, un Islande, nomedījot 150 finvaļus un 100 mazos joslvaļus. Vaļus medī arī Japāna, katru gadu nomedījot vairākus simtus Antarktikas minkvaļus un mazos joslvaļus. Turklāt Japānā joprojām aktuāla ir vaļu malumedniecība.
Visvērtīgākās kažokādas no visiem jūras zīdītājiem ir kalāniem, īpaši ziemeļu reģionos dzīvojošajiem. Kad ziemeļu populācijas tika izmedītas pilnībā, uzsākās dienvidpopulāciju kalānus medības pie Kalifornijas krastiem, līdz arī šī populācija sasniedza kritisko punktu, tuvojoties izmiršanas robežai.
Roņu rūpnieciskās medības vēsturiski bija tikpat masveidīgas kā vaļu medības. Medību galvenie objekti bija Grenlandes roņi, zilmuguras roņi, Kaspijas roņi, ziloņroņi, valzirgi un visas kotiku sugas. Roņu medību apjoms sāka mazināties 1960. gados, pēc tam, kad Kanādas valdība saīsināja medību sezonas garumu un ieviesa pasākumus, kas aizsargāja pieaugušās mātītes. Vairākām sugām pēc saudzējošo pasākumu ieviešanas populācijas lielums ir sācis atjaunoties, piemēram, Antarktīdas kotika populācijas lielums mūsdienās atguvis savu agrāko lielumu. Ziemeļu ziloņronis 19. gs. beigās tika izmedīts gandrīz līdz izmiršanai. Bija saglabājusies pavisam neliela populācija Gvadalupes salā. 20. gs suga ir reintroducēta daudzās vēsturiskajās izplatības vietās, bet populāciju apdraud pudeles kakla efekts — sugas genofonds ir ļoti nabadzīgs. Mūsdienās dramatiski samazinājusies arī Vidusjūras mūku roņa populācija, izplatības areālam sašaurinoties līdz nelielam reģionam Vidusjūras ziemeļaustrumos un dažviet Āfrikas ziemeļrietumos.
Toties leduslāči ir sporta medību objekti. Joprojām šādas medības atļautas Kanādā, izņemot speciālas atļaujas un medībās klātesot vietējiem medību gidiem. Šādā veidā kanāda ir apturējusi leduslāču malumedniecību, jo vietējiem gida pakalpojumi ir finansiāli izdevīgāki. Vietējiem iedzīvotājiem eksistenciālas lāču medības atļautas ASV, Krievijā, Norvēģijā un arī Kanādā. Kažokādas tiek izmantotas gan apģērba ražošanā, gan kā medību trofejas.
Okeānu satiksme un zivsaimniecība
Vaļveidīgos zīdītājus un airkājus apdraud arī zvejnieki, kas šos dzīvniekus tīklos noķer nejauši. Statistiski piezveja ir visbiežākais nejaušās nāves iemesls. Lai arī visapdraudētākie ir mazākā izmēra īpatņi, apdraudēti ir arī lielā auguma vaļi. Mazākie, sapinoties tīklos, iet bojā noslīkstot, lielākie spēj tīklus saraut, bet ļoti bieži tīklu detaļas ir tik cieši aptinušās ap ķermeni, ka izraisa lēnu bada nāvi. Delfīniem īpaši bīstami ir tunču zvejas vadi. Tīkli un citas pamestas, pazaudētas zvejniecības rīku detaļas bieži dzīvniekus smagi savaino, brūcēs veidojoties nāvi izraisošiem iekaisumiem.
Jūras zīdītāju sadursmes ar kuģiem ļoti bieži beidzas ar nāvi, īpaši vaļiem. Bīstamākie ir ātrie kravas kuģi, piemēram, konteinerkuģi, bet sadursmes notiek arī ar atpūtas laivām. Sadursmes ar kuģiem īpaši ietekmē apdraudēto sugu populācijas, piemēram, kritiski apdraudēto ziemeļu gludvaļa populāciju.
Zivsaimniecības industrija jūras zīdītājus apdraud ne tikai ar to nejaušo nozvejošanu, savainošanu vai nogalināšanu, bet arī ar sīvo konkurenci uz barības resursiem. Milzīgie nozvejas apmēri daļēji ir iztukšojuši jūras un okeānus no zivīm. Šāda resursu iztukšošana visspēcīgāk ietekmē airkājus, atsevišķos reģionos tiem ciešot no barības trūkuma, kas savukārt noved pie mazuļu badošanās un populācijas samazināšanās.
Dzīves vides degradācija un izzušana
Dzīves vides degradāciju un izzušanu izraisa visdažādākās cilvēku saimnieciskās aktivitātes. Visspēcīgāk tiek ietekmēti krasta tuvumā dzīvojošie jūras zīdītāji. Tos ietekmē notekūdeņu izplūde jūrā, kuģu noenkurošanās piekrastes zonā, grunts rakšana un citāda veida pārveidošana, ostu un piestātņu būvniecība, dažādās ūdenskultūras, u.c. Piemēram, intensīvā vēžveidīgo audzēšanas ūdenskultūra savvaļas dzīvniekiem liedz pieeju milzīgām platībām, kas pirms tam tika izmantotas kā pārošanās, barošanās un atpūtas vietas.
Jūras zīdītājus neizbēgami ietekmē jūras piesārņojums, kas nokļūst dzīvnieku ķermenī un tur uzkrājas. Tie ir dažādi smagie metāli, piemēram, dzīvsudrabs un svins, organohlorīdi un policikliskie aromātiskie ogļūdeņraži, naftas produkti un plastmasas daļiņas. Piesārņojums izraisa dažādas endokrīnās un reproduktīvās sistēmas slimības, pazemina imūnsistēmas noturību un paaugstina mirstību.
Vēl viena būtiska vides problēma ir trokšņa piesārņojums, jo zemūdens troksnis traucē jūras zīdītājiem sazināties, noteikt blakus esošus plēsējus un atrast medījumu. Viens no trokšņu piesārņojuma veidiem ir zemūdens spridzināšanas troksnis (militāras darbības, būvniecība, okeanogrāfiski vai ģeofiziski pētījumi). Šādu darbību izraisīts troksnis var izraisīt savainojumus, piemēram, plaušu asiņošanu, kuņģa un zarnu trakta kontūziju un čūlošanos. Zemūdens troksni rada arī kuģu satiksme, naftas un gāzes rūpniecība, pētījumi, kā arī lokatoru un okeanogrāfisko akustisko eksperimentu militāra izmantošana. Akustiskās atbaidīšanas ierīces, ko akvakultūras telpas izmanto, lai aizbiedētu jūras zīdītājus, rada skaļas un traumējošas zemūdens skaņas.
Jūras zīdītājus ietekmē arī globālās atmosfēras izmaiņas. Ozona noārdīšanās dēļ pieaug ultravioletais starojums, kas galvenokārt ietekmē Antarktīdu un Dienvidu puslodes reģionu kopumā. Palielinoties ultravioletajam starojumam, samazinās fitoplanktona daudzums, kas savukārt veido okeāna pārtikas ķēdes pamatu. Jūras zīdītāju izdzīvošanu spēcīgi ietekmē arī globālā sasilšana, kuru izraisa pieaugošais oglekļa dioksīda līmenis atmosfērā. Pieaugot atmosfēras temperatūrai, sasilst arī jūras un okeāni, kūstot ledājiem, ceļas kopējais ūdens līmenis un mainās straumju virzieni, tādējādi izmainot jūras zīdītāju bagātīgu barības resursu, vairošanās atrašanās vietas un pieejamību. Piemēram, Arktikas barības ķēde varētu tikt izjaukta līdz ar leduslāču populācijas iespējamo iznīkšanu vai tās migrācijas izmaiņām. Katrā desmitgadē Arktikas ledus, kas ir leduslāču dzīves vide, zaudē ap 13% no sava apjoma. Tiek prognozēts, ka ap 2050. gadu, ja ledus turpinās kust tādā pašā ātrumā, apmēram ⅔ leduslāču populācijas būs izmirusi.
Pitsburgas Universitātes evolūcijas biologi atklājuši, ka daudzu jūras zīdītāju aizvēsturiskie priekšteči zaudējuši spēju izstrādāt noteiktus enzīmus, kas mūsdienās citus zīdītājus aizsargā no neirotoksiskām ķīmiskām vielām — organofosfātiem, kas atrodami lauksaimniecībā plaši izmantotos pesticīdos.
Aizsardzība
ASV prezidenta Ričarda Niksona prezidentūras laikā 1972. gada 21. oktobrī tika pieņemts pirmais likums par jūras zīdītāju aizsardzību (MMPA), lai novērstu jūras zīdītāju populāciju samazināšanos un iespējamo izmiršanu. Likums aizliedz jebkura jūras zīdītāja medīšanu, nogalināšanu, sagūstīšanu vai vajāšanu bez īpaši izsniegtas atļaujas.
1973. gadā Kanāda, Dānija, Norvēģija, ASV un Padomju Savienība noslēdza starptautisku vienošanos par leduslāču aizsardzību, aizliedzot to medības bez atļaujām, nosakot medību liegumu lāču migrācijas, barošanās un ziemas miega laikā.
Vienīgā pasaules organizācija, kas regulē dažādu dzīvnieku, jūras zīdītājus ieskaitot, aizsardzību ir Bonnas konvencija (Konvencija par migrējošo savvaļas dzīvnieku sugu aizsardzību), dibināta 1979. gadā. Trīs nolīgumi no konvencijas attiecas uz jūras zīdītājiem: nolīgums par vaļveidīgo aizsardzību Melnajā jūrā, Vidusjūrā un blakusesošās Atlantijas okeāna teritorijās (ACCOBAMS); vienošanās par mazo vaļveidīgo aizsardzību Baltijas jūrā, Ziemeļaustrumu Atlantijā, Īrijas jūrā un Ziemeļjūrā (ASCOBANS); vienošanās par roņu aizsardzību Vatu jūrā (Wadden Sea Agreement). 1982. gadā ANO Jūras tiesību konvencija (LOSC) pieņēma piesārņojuma novēršanas nolikumu attiecībā uz dzīvnieku sugu saglabāšanu. Šo likumu pieņēma arī daudzas citas konvencijas.
Jūras zīdītāju aizsardzības pasākumos aktīvi piedalās arī dažādas sabiedriskās vides organizācijas. Pamanāmākās no tām ir Greenpeace, kas galvenokārt pievēršas pārmērīgai nozvejai jūrās un vaļu aizsardzībai, un Sea Shepherd Conservation Society, kas nodarbojas ar nelegālu aktivitāšu atklāšanu sabiedrībai.
Jūras ekosistēmu aizsardzība Baltijas jūrā
Baltijas jūras lēnā ūdens apmaiņa un intensīvā krastu apdzīvotība to padara par vienu no piesārņotākajām jūrām pasaulē. Galvenie antropogēnās darbības rezultātā radītie jūras vides apdraudējumi ir eitrofikācija, toksiskais piesārņojums, svešzemju sugu invāzija, pārzveja un sugu daudzveidības samazināšanās. Septiņi Baltijas jūras rajoni atzīti par aizsargājamām jūras teritorijām, kas ir 15% no Latvijas pārvaldībā esošajiem jūras ūdeņiem. Četras aizsargājamās jūras teritorijas atrodas Rīgas līcī. Platības ziņā lielākā ir Rīgas līča rietumu piekraste.