cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
15. ieroču SS fizilieru bataljons
Kaujas ap Jastrovu
Ap 200 vīru stipro bataljonu pakļāva majora Rubeņa kaujas grupai, 27. janvāra 17:00 novietojoties gar šoseju Vandsburga-Immenheima pie Vīles ciema. Ar pusnakti bataljons pārgāja 34. grenadieru pulka pakļautībā un saņēma pavēli šīs pozīcijas pamest un nodrošināt divīzijas atiešanu, ieņemot atvaires pozīcijas ezeru spraugā pie Zabartovas, taču virzoties uz šo mērķi bataljons saskārās ar ienaidnieka tankiem un uzsāka aizsardzības kauju, neļaujot pārraut divīzijas atkāpšanās ceļu. 28. janvāra 08:00 bataljons saņēma pavēli pēc visu divīzijas vienību atiešanas atrauties no ienaidnieka un doties Runovo virzienā, šīs dienas pēcpusdienā saņemot tālākus rīkojumus ieņemt divīzijas kreiso flangu pie Zēdorfas. 29. janvāra 01:00 bataljona vadību pārņēma majors Pomrēns un 17:00, ienaidnieka pārspēka priekšā, bataljons pozīcijas pameta, 30. janvāri pavadot atkāpjoties rietumu virzienā un izvairoties no sadursmēm vai ielenkšanas, pārvietošanās notika bezceļa apstākļos, pret vakaru bataljona komandieris sasniedza Flatovu, kur saņēma pavēli ieņemt pozīcijas pie Girsenas.
31. janvāra 03:00 bataljons sasniedza Girsenu, kur novietojās ar mērķi segt pārējo divīzijas vienību atiešanu; starp 06:00 un 12:00 cauri Girsenai kolonnā devās pārējā 15. divīzija. 12:30 pienāca pavēle atiet uz Jastrovu, ceļā izvairoties no kārtējā ielenkšanas mēģinājuma to sasniedzot 31. janvāra vakarā. 1. februāra 12:00 pienāca pavēle ieņemt augstieni uz ziemeļiem no Jastrovas, uzbrukums sākās plkst. 14:00 un līdz 18:00 augstieni sīvā cīņā izdevās ieņemt; bataljons cieta smagus zaudējumus - tajā bija palikuši vairs ap 70 vīri. 2. februāra 02:00 bataljonu augstienē nomainīja un līdz 10:00 atstāja atpūtā Jastrovā, taču 12:00 tika nozīmēts ar arjergarda vienību visas divīzijas atiešanai uz ziemeļiem. Izsitot ienaidnieku no augstiene starp dzelzceļa līniju un Flederbornu, saduroties ar ienaidnieka pārspēku, bataljons saruka līdz pārdesmit vīriem un pārstāja eksistēt.
Pārformēšana
1945. gada 8. februārī Sofienvaldē ieradās majors Pomrēns un no 15. lauka papildinājumu bataljona izvēlējās jaunu vadošo sastāvu fizilieru bataljona atjaunošanai. Bataljonu pārformēja 2 grenadieru un vienas smagās rotas sastāvā, no iepriekšējā sastāva ierindā palika 76 vīri, papildinājumi tika saņemti arī no 34. grenadieru pulka un būvpulkiem - no tiem uz fizilieru bataljonu kā elites vienību aicināta pieteikties brīvprātīgi. Bataljona uzbūve un vadība bija šāda:
Kaujas pie Kaminas
10. februāra 10:00 bataljons saņēma 2 stundu laikā būt gatavam iziet uz Vordelas ciemu ap 40 km attālumā, to bataljons sasniedza 11. februāra 01:00, pēc ierašanās saņemot pavēli doties uz tuvējo Kaminas pilsētu un novietoties naktsmītnē, 33. grenadieru pulka pakļautībā. 12. februāra 02:00 vispirms bataljona 2. rotu, bet tad arī pārējās vienības iesaistīja cīņā ar ienaidnieku pilsētas ziemeļaustrumos, 15:00 to atvelkot un atkal novietojot naktsmītnē.
13. februārī ienaidniekam izdevās pilnībā ielenkt Kaminu, kur atradās 33. pulks, atšķeļot to no tuvējā 34. grenadieru pulka; šo pārrāvumu likvidēt uzdeva fizilieru bataljonam. Uzbrukums bija nolikts 07:00 no rīta ar minimālu artilērijas atbalstu. Svīstot 13. februāra rītam bataljons ar 33. pulka sakaru nodaļu devās noteiktajā virzienā, taču negaidot saskārās ar ienaidnieka tankiem, kas pārrāva sakarus ar artilēriju. Ienaidnieks draudēja bataljonu pilnībā ielenkt un tam nācās atiet uz Kaminas virzienā, uzdevumu neizpildījušam. Atkāpšanos, kas ritēja lēni, jo bija ievainotie, sedza virsleitnanta Šnitkus vadītā 1. rota. Iznīcinot ienaidnieka jātnieku izlūkvienību bataljonam sniegputeņa aizsegā izdevās atgriezties Kaminā, ap ko ritēja smagas kaujas.
Atgriežoties Kaminā 33. pulka komandieris Janums bataljonu piesaistīja plānotajam izlaušanās manevram, kas bija plānot 13. februāra 17:00. Izlaušanās Vordelas virzienā ritēja veiksmīgi; ienaidnieks vēl nebija nostiprinājies, un, bataljonam sedzot tālāko 33. pulka virzību, 14. februāra 03:00 tika sasniegta Šlohava, fizilieru bataljonam tālāk novietojoties Bušvinkelē.
Cīņas par Ludvigsdorfu
15. februāra 21:00 notika bataljona virsnieku sapulce, apzinot zaudējumu - majors Pomrēns izlēma no ievainojumu neskartajiem vīriem pagaidām izveidot vienu labi bruņotu rotu paša Pomrēna vadībā, par spīti tam, ka daļa vīru bija smagi saaukstējusies - 16. februāri bataljona ārsts pusi vīru atzina par slimiem un kaujas nespējīgiem. 17. februāra 22:00 bataljonu pārveda uz Landeku II, kur tas 18. februāra 18:00 saņēma pavēli pozīcijās nomainīt 33. pulka 3. rotu, 19. februāra vakarā šīs pozīcijas tas nodeva 34. pulkam.
20. februārī bataljonu pārcēla uz Pētervaldes apkaimi un pie tā atgriezās atveseļojušies pārējie bataljona vīri, kas līdz šim bija palikuši Bušvinkelē, attiecīgi 21. februāri bataljonu atkal pārformēja uz trīs rotām šādā sastāvā:
23. februārī par bataljona komandieri iecēla vācu SS virsleitnantu Hansu-Joahimu Šici (Hans-Joachim Schütze). 25. februāra 16:00 bataljons saņēma uzdevumu virzīties uz 33. grenadieru pulka atklāto flangu pie Ludvigsdorfas, kuru bija pametušas 33. franču SS divīzijas "Charlemagne" vienības, pavēle bija pozīcijas noturēt līdz 04:00 nākamajā rītā. Pozīcijas bataljonam izdevās ieņemt netraucēti, saskaroties tikai ar vāju ienaidnieka pretestību, taču 01:00 sekoja būtisks ienaidnieka pārspēka uzbrukums 1. rotas iecirknī, spītējot tam bataljona vienības uz Pētervaldi atkāpās tikai 06:00, taču kaujā krita 1. rotas komandieris virsleitnants Šnitkus, tika zaudēti vēl 3 kritušie un ap 30 ievainotie.
Kaujas pie Hammeršteinas
26. februārī bataljons sapulcējās Domslafā, kur saņēma uzturu un apgādi un bataljona komandieris ar adjutantu devās noskaidrot frontes stāvokli pie 33. pulka komandiera - pa to laiku bataljonam pienāca pavēle atiet uz Domslafas staciju un, atgriezies Domslafā, komandieris bataljonu vairs nespēja atrast. 27. februāra 02:00 komandieris atgriezās un bataljons saņēma pavēli atiet uz Hammeršteinu, kur neilgi pēc ierašanās 05:00 saņēma tālāku pavēli doties uz Štegeras ciemu 10 km uz ziemeļiem no Hammeršteinas, kur bija izveidojies ienaidnieka pārrāvums.
Virzoties uz ziemeļiem pēc Štegeras ieņemšanas 2. rota un bataljona štābs saņēma uzdevumu uziet kādu 33. pulka vienību, kas bija noklīdusi. Pildot šo uzdevumu štāba bataljonu klajā laukā pārsteidza ienaidnieka uguns un no smaga ievainojuma kaklā krita tā komandieris virsleitnants Šice, komandiera pienākumus uzņēmās virsleitnants Janelsiņš. Pienāca ziņas, ka ceļš atpakaļ uz Hammeršteinu ir nogriezts, arī Štegerā bija ienaidnieka spēki, tostarp 5 tanki. Ap pusnakti bataljonam izdevās uziet 33. pulka vienības un atiet Groskides virzienā, kur 32. grenadieru pulks jau bija iesaistīts cīņās ar ienaidnieku.
28. februāra 04:00 bataljons saņēma pavēli doties uz Špārzē, kur novietojās atpūtā; pēc ārsta apskaties ierindā palika 120 vīri, ko iekļāva 1. rotā. Īsi pēc pārkārtošanas bataljonu norīkoja aizsardzības pozīcijās ezeru starpā pa kuru atkāpās kaujās cietušā 34. pulka vīri, taču vispārējās 15. divīzijas atkāpšanās ietvaros tajā bija spiests iekļauties arī fizilieru bataljons un atgāja uz Elfenbušas-Nahtlībes līniju, kur ieņēma pozīcijas 33. pulka labajā flangā. 1. un 2. martā bataljons atradās atpūtā.
Pie Baltijas jūras
2. marta 17:00 pienāca pavēle ieņemt pozīcijas uz dienvidaustrumiem no Cuhas 2 km platā frontē, jau 19:30 sākā ienaidnieka uzbrukums kas spieda pozīcijas steigā pamest un atkāpties uz Dēbeli, kur priekštilta pozīcijās sedzot citu vienību atkāpšanos izdevās noturēties līdz 3. marta 17:45, turpinot virzību uz Damenu. Pēc tam bataljona rota iekļāvās divīzijas kolonnā, virzoties uz rietumiem gar Baltijas jūru līdz pienāca ziņas, ka ienaidnieks apgājis visu korpusu un nogriezis ceļu pie Kolbergas.
6. marta vakarā bataljons līdz ar visu pārējo divīziju sapulcējās Ostenheidas mežā, kur divizījas komandieris visiem vienību komandieriem iznīcināt transportu un artilēriju un pamest ievainotos, lai ļautu nelielās grupās izkļūt no ielenkuma un sapulcētos Štetinā. Bataljona komandieris virsleitnants Janelsiņš ar šo pavēli atgriezās bataljonā un ar pārējiem virsniekiem nolēma to nepildīt - katrā ziņā tika nolemts ievainotos nepamest. 8. marta vakarā visa divīzija uzsāka virzību uz Vicmicu, taču neilgi pēc iziešanas mainīja virzienu uz jūru. 10. martā bataljons saņēma pavēli ieņemt 4.5 km platas pozīcijas pie Dēpas un līdz ar 34. pulku nodrošināt citu vienību atiešanu; ierindā bija ap 90 vīri. 11. martā pienāca pavēle pozīcijas atstāt un sapulcēties Horstā atpūtai. 12. martā bataljonu īslaicīgi iesaistīja aizsardzībā spraugā starp ezeru un jūru, taču jau 12:00 pienāca pavēle atkāpties, lai izvairītos no ielenkuma, un sapulcēties Rēvalā. Šeit bataljons līdz ar vienu vācu vadu pildīja visa korpusa arjergarda pienākumus, taču mežainā apvidus dēļ ienaidnieks virzījās lēni un, nenonākot kontaktā, 17:00 pienāca pavēle atiet gar jūru uz rietumiem.
Naktī bataljons nonāca Dīvenovā, kur no 33. pulka komandiera uzzināja, ka ielenkums ticis pārrauts. 14. martā bataljons šķērsoja Dīvenovas kanālu un novietojās atpūtā Usedomas salā. 16. martā bataljons caur Svinemindi devās uz Bencu, kur līdz 21. martam atradās atpūtā. Šeit bataljonu atrada tā noklīdušie vīri un tā izmērs pieauga līdz 170 vīriem, kas ļāva atkal izveidot divas rotas. Bataljona uzbūve un vadība bija šāda:
Komandieris: virsleitnants Atis Neilands
Pārformēšana
21. martā bataljonu caur Meklenburgas Frīdlandi pārveda uz Neibrandenburgu, to sasniedzot 23. martā un 25. martā bataljonu uzsāka pārformēt, par komandieri iecēla vācu SS kapteini Valliju, pēc pārformēšanas bataljona struktūra bija šāda:
Komandieris: kapteinis Eldons Vallijs
Tika izvestas nopietnas apmācības divīzijas kaujas skolā; 27. martā leitnants Puriņš saņēma pavēli izveidot 3. rotu kā darba rotu un doties uz Balvicu, tās uzbūve bija:
Kauja par Berlīni
Aprīļa sākumā pie bataljona latviešu virsniekiem ieradās leitnants Ganiņš no 33. pulka un izklāstīja pulkveža Januma plānus doties pie rietumu sabiedrotajiem; tika izstrādāts plāns, kā atbrīvot bataljons vācu virsniekus. Šos plānus izjauca 19. aprīļa pavēle bataljonu pārformēt kaujas sastāvam lai dotos Berlīnes aizstāvībā. 1. rotu pārņēma virsleitnants Donats un uz Berlīni devās 1. rota 130 vīru sastāvā, 2. rota 105 vīru sastāvā un 3. rota 80 vīru sastāvā, kā arī viens smagās rotas vads bez munīcijas. Ap 180 bataljona vīru palika Januma kaujas grupā un 27. aprīlī padevās sabiedrotajiem pie Giterglikas. Bataljona komandieris Vallijs devās pie 33. pulka komandiera Januma un pēc tam savu bataljonu atrast nespēja.
Sākotnēji uz Berlīni nosūtītās rotas novieroja Erknera kanāla aizsardzībā ap 20 km uz austrumiem no Berlīnes, pēc tam bataljona vienības tika atvilktas uz pašu pilsētu. 25. aprīlī noslēdzās ielenkuma loks ap Berlīni; pie bataljona uz šo brīdi bija atgriezies kapteinis Vallijs. 26. aprīlī 2. un 3. rota izcieta smagas kaujas pie Bellealianses laukumā pieLandvēra kanāla, pēc šīs kaujas latviešu vīrus izkaisīja kā papildinājumus citām vienībām. 15. fizilieru bataljona vīri bija iesaistīti pēdējās Otrā pasaules kara cīņās, tostarp Reihskancelejas, Aviācijas ministrijas un Galvenā drošības dienesta aizsardzībā. Lielākā daļa šo vīru krita kaujā, atlikušie virsleitnanta Neilanda vadībā nonāca PSRS gūstā kauju noslēgumā.
Lukāšs Radils
Karjera
Radils savu karjeru sāka Čehijas Ekstralīgas komandā HC Pardubice. No līdz  Radils spēlēja KHL komandā Maskavas "Spartak". Kopš 2018. gada spēlē Sanhosē "Sharks".
Čehijas hokeja izlases sastāvā ir spēlējis 2017. gada Pasaules čempionātā un 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Andris Skride
Andris Skride (dzimis 1982. gada 22. aprīlī Madonā) ir latviešu ārsts un politiķis. Bijis 13. Saeimas deputāts, pārstāv apvienību "Attīstībai/Par!". Politiskās partijas "Izaugsme" dibinātājs un valdes priekšsēdētājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1982. gada 22. aprīlī Madonā. Mācījās Dzelzavas pamatskolā un Cesvaines ģimnāzijā.
Studējis Rīgas Stradiņa universitātes Medicīnas fakultātē, kuru absolvēja 2006. gadā (ārsta grāds), tad apguva iekšķīgo slimību ārsta specialitāti Latvijas Universitātē (2006—2009) un kardioloģijas specialitāti (2009—2011) Latvijas Universitātes rezidentūras specialitātes programmā.
Kopš 2011. gada strādā par kardiologu un no 2019. gada vada reto slimību kabinetu Paula Stradiņa klīniskajā universitātes slimnīcā.
Pateicoties starptautiskajai sadarbībai ar Austriju, organizējis un līdzdarbojies pirmajā plaušu transplantācijā Latvijas vēsturē — pacientei ar idiopātiskas formas plaušu hipertensiju tā veikta Austrijā, Vīnē 2014. gada 15. aprīlī.
Kopš 2016. gada ir Latvijas Reto slimību speciālistu asociācijas vadītājs un dibinātājs.
2018. gadā Rīgas Stradiņa universitātē ieguvis medicīnas zinātņu doktora grādu, aizstāvot disertāciju par pulmonālo hipertensiju.
Latvijā ieviesis vairākas jaunas ārstēšanas metodes — pulmonālo endarterektomiju (2013. gadā), kā arī vairākas jaunas medikamentozās terapijas metodes plaušu hipertensijas pacientiem — ārstēšanu ar fosfodiesterāzes inhibitoriem (2007. gadā), endotelīna receptoru antagonistiem (2009. gadā), prostanoīdu grupas preparātiem (2018. gadā).
Politiskā darbība
2013. gadā kopā ar domubiedriem A. Skride nodibināja partiju "Izaugsme", kas sekmīgi startēja Madonas un Ķekavas novada domes vēlēšanās. 2014. gadā viņš neveiksmīgi kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās no "Izaugsmes" saraksta.
2018. gada rudenī 13. Saeimas vēlēšanās A. Skridi ievēlēja par 13. Saeimas deputātu no partiju apvienības "Attīstībai/Par!" saraksta, kurā iekļāvās partija "Izaugsme". Saeimā darbojās kā apvienības Saeimas frakcijas vadītājas vietnieks un Sociālo un darba lietu komisijas vadītājs. 2022. gadā notikušajās 14. Saeimas vēlēšanās kandidēja no apvienības "Attīstībai/Par!" saraksta, taču tas nepārvarēja 5% barjeru.
Prūšu ciems
Prūšu ciems, agrāk arī Prūsenieku ciems, ir ciems Dienvidkurzemes novada Cīravas pagastā. Izvietojies pagasta austrumu daļā 6 km no pagasta centra Cīravas, 36 km no novada centra Grobiņas un 190 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies netālu no autoceļa V1195, Ceļupes krastā.
Reklinghauzene
Reklinghauzene (de) ir pilsēta Vācijas rietumos, Ziemeļreinas-Vestfālenes zemē, netālu no Beļģijas un Nīderlandes robežas. Reklinghauzene pēc iedzīvotāju skaita ir divdesmit otrā lielākā pilsēta Ziemeļreinas-Vestfālenes federālajā zemē un sešdesmitā lielākā pilsēta Vācijā. 1236. gadā Reklinghauzenei ir piešķirtas pilsētas tiesības. Tiek uzskatīts, ka pilsētā ir dzimis reformācijas laika Rīgas latviešu Jēkaba baznīcas draudzes, vēlāk Dobeles draudzes luterāņu mācītājs, Johans Rīvijs. Mācītājs plašāk pazīstams ar to, ka ir pirmās latviešu garīgo tekstu rokasgrāmatas autors.
Horācijs Geits
Horācijs Geits (dzimis, miris ) bija ASV militārais vadītājs, Amerikas Savienoto Valstu Neatkarības kara dalībnieks Ziemeļamerikā.
Septiņgadu karš
Geits dienēja Lielbritānijas armijā un cīnījās franču un indiāņu karā.
Amerikas Savienoto Valstu Neatkarības karš
Geitss bija iesaistīts Konveja sazvērestībā ar mērķi atcelt Džordžu Vašingtonu no Kontinentālās armijas komandiera amata. Sazvērnieki gribēja iecelt Geitsu par jauno komandieri. Pēc tam, kad sazvērestība izgāzās, viņš atgriezās pie sava karaspēka Ņujorkā.
1780. gadā viņš vadīja Dienvidu armiju, centās stāties pretī Čārlzam Kornvolisam dienvidu štatos, taču cieta sakāvi kaujā pie Kamdenas (Dienvidkarolīna) un tika noņemts no komandiera posteņa. Sakāves iemeslus izmeklēja īpaša komisija, kas Geitsam nekādas apsūdzības neizvirzīja.
Biļete uz paradīzi
"Biļete uz paradīzi" (en) ir 2022. gada Apvienotās Karalistes, ASV un Austrālijas kopražojuma romantiskā kinokomēdija. Filmas režisors ir Ols Pārkers, scenārija autori ir Pārkers un Denjels Pipski. Galvenās lomas atveido Džordžs Klūnijs un Džūlija Robertsa, abi ir arī filmas producenti.
Filmu izplata kinokompānija Universal Pictures un tās pirmizrāde notika Barselonā. Latvijā filmu kinoteātros demonstrēja no 14. septembra, bet Apvienotajā Karalistē pirmizrāde notika 20. septembrī, savukārt ASV vēl dienu vēlāk.
Stīvijs Vonders
Stīvlends Hārdavejs Moriss (en; dzimis Seginavā, Mičiganas štatā, ASV), pazīstams kā Stīvijs Vonders (Stevie Wonder), ir amerikāņu dziedātājs, dziesmu autors, multiinstrumentālists, ierakstu producents un aktīvists. Viņš ir akls jau kopš agras bērnības. 11 gadu vecumā parakstīja līgumu ar Motown ierakstu kompāniju Tamla, kurā darbojas arī pašlaik.
Purmsāti (stacija)
Purmsāti ir dzelzceļa stacija līnijā Priekule—Kalēti, starp staciju Priekule un pieturas punktu Apule. Tā atrodas Dienvidkurzemes novada Virgas pagastā. Pie stacijas atrodas apdzīvota vieta Purmsāti.
Vēsture
Pormsātu stacija atklāta reizē ar Bajoru—Priekules dzelzceļa līnijas atklāšanu. Stacija 1920. gadā slēgta, bet 1928. gadā atvērts pieturas punkts Purmsāte. Pēc 2. pasaules kara stacija dēvēta par Purmsātiem.
Starptautiskā darba dalīšana
Starptautiskā darba dalīšana ir augstākā darba dalīšanas forma, kurā katra no pasaules valstīm specializējas savas noteiktas produkcijas ražošanā un pakalpojumu sniegšanā, nodrošinot ar tiem arī pārējās valstis. Šajā procesā katrs dalībnieks meklē un atrod savu ekonomisko interesi un izdevīgumu. Starptautiskās darba dalīšanas pamatā ir ražošanas resursu nevienmērīgs sadalījums pa pasaules valstīm.
Folijas cepure
Folijas cepure ir cepure, kas izgatavota no vienas vai vairākām alumīnija folijas loksnēm vai parastas galvassega, kas izklāta ar foliju un ko bieži nēsā, ticot vai cerot, ka tā pasargās smadzenes no tādiem draudiem kā elektromagnētiskie lauki, prāta kontrole un domu lasīšana. Doma par paštaisītu galvassegas nēsāšanu šādai aizsardzībai ir kļuvusi par populāru stereotipu un paranoju, un guvusi saistību ar vajāšanas maldiem un sazvērestības teorijām.
Starptautiskā darba dalīšana
Starptautiskā darba dalīšana ir viens no darba ražīguma paaugstināšanas, kā arī ražošanas specializēšanas, kooperēšanas un koncentrēšanas nosacījumiem, kā arī tas ir tehnikas attīstības un darbinieku kvalifikācijas paaugstināšanas pamatnosacījums.
Folijas cepure
Zinātniskā bāze
Spēcīga elektromagnētiskā starojuma ietekme uz veselību ir dokumentēta jau ilgu laiku. Metāliska apvalka efektivitāte elektromagnētiskā starojuma bloķēšanā ir atkarīga no folijas biezuma, ko nosaka vadītāja "apvalka dziļums" (skinefekts) konkrētam starojuma viļņu frekvenču diapazonam. Pusmilimetra biezai alumīnija folijai starojums virs aptuveni 20 kHz (t.i., gan AM, gan FM joslas) tiktu daļēji bloķētas, lai gan alumīnija folija netiek pārdota šādā biezumā, tāpēc, lai sasniegtu šo efektu, būs nepieciešami vairāki folijas slāņi.
Starptautiskā darba dalīšana
Pastāv uzskats, ka starptautiskā darba dalīšana ir globalizācijas rezultāts. Tas ir tāpēc, ka uzņēmumi meklē lētāko atrašanās vietu, kur ražot un montēt komponentus, tāpēc lētas darbietilpīgas daļas ražošanas procesā tiek mainītas uz jaunattīstības valstīm, kur izmaksas ir ievērojami zemākas
Starptautiskās darba dalīšanas struktūras galvenās sastāvdaļas ir specializācija un kooperācija. Ar specializāciju saprot darbības koncentrēšanu uz kādu noteiktu nodarbošanos, specialitāti. Piemēram, ražošanas specializācija ir darbības koncentrēšana. Starptautiskā ražošanas kooperācija: kopīgu projektu īstenošana; specializācija (pēc vienošanās) vienā vai otrā virzienā; kopīgu organizāciju dibināšana. Šī sadarbība ļauj dažādu valstu uzņēmumiem iespēju samazināt ražošanas un apgrozības izmaksas un paaugstināt konkurētspēju.
2001. gada FIFA Konfederāciju kauss
2001. gada FIFA Konfederāciju kauss bija piektais Konfederāciju kausa turnīrs futbolā. Tas notika Japānā un Dienvidkorejā no 2001. gada 30. maija līdz 10. jūnijam. Turnīru organizēja FIFA, un tas norisinājās gadu pirms 2002. gada Pasaules kausa izcīņas finālturnīra, kas arī notika šajās valstīs. Turnīrā piedalījās astoņas izlases.
Folijas cepure
Zinātniskā bāze
1962. gadā Alans Freijs atklāja, ka mikroviļņu dzirdes efektu (t.i., radiofrekvences elektromagnētisko signālu radīto skaņu sadzirdēšanu, kas dzirdami kā klikšķi un vibrācijas) var bloķēt ar stiepļu sietu (nevis foliju), kas novietots virs temporālās smadzeņu daivas.
2005. gadā eksperimentālā pētījumā, ko veica MIT studentu grupa, atklājās, ka folijas cepures pasargā savus valkātājus no radioviļņiem lielākajā daļā pārbaudītā spektra, bet pastiprina noteiktas frekvences, aptuveni 2.6 GHz un 1.2 GHz.
Mīlestība, nāve un televīzija
"Mīlestība, nāve un televīzija" ir 2000. gadā izdota Latvijas filma. Filmas režisore ir Arta Biseniece.
2001. gada FIFA Konfederāciju kauss
Par turnīra uzvarētājiem kļuva Francija, kas finālā ar 1:0 pieveica Japānu. Turnīra rezultatīvākā spēlētāja godu dalīja uzreiz septiņi futbolisti, katrs gūstot divus vārtus, bet vērtīgākā spēlētāja balva tika piešķirta Francijas izlases futbolistam Robēram Piresam.
Mīlestība, nāve un televīzija
Sižets
Varoņi filmā gan cieš negadījumā, gan nonāk komas stāvoklī, gan veic ceļojumu TV reklāmas pasaulē. Galvenais jautājums ir - palikt vai atgriezties šajā pasaulē, kura piedāvā pārtikušu, stabilu un laimīgu dzīvi?
Tomāšs Zahorna
Tomāšs Zahorna (cz, dzimis ) ir čehu hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2018) Zahorna pārstāv KHL komandu Habarovskas "Amur". Iepriekš spēlējis Čehijas Ekstralīgas komandā HC Pardubice.
2001. gada FIFA Konfederāciju kauss
Grupu turnīrs
Visu spēļu sākuma laiki pēc Japānas un Dienvidkorejas standarta laika (UTC+9).
SKN St. Pölten
SKN St. Pölten ir Austrijas futbola klubs no Sanktpeltenes pilsētas, pašlaik spēlē Austrijas Bundeslīgā. Klubs ir dibināts 2000. gadā. 2014. gadā sasniedza Austrijas kausa izcīņas finālu. Pirmo reizi Austrijas Bundeslīgā iekļuva 2016. gadā.
Tabora gaisma
Tabora gaisma, saskaņā ar Jaunās Derības tekstiem, ir noslēpumaina Dievišķa gaisma Jēzus Kristus Apskaidrošanās mirklī.
Evaņģēlijs
Tabora gaisma aprakstīta visos sinoptiskajos evaņģēlijos:
«Un tika apskaidrots viņu priekšā, un Viņa vaigs spīdēja kā saule, un Viņa drēbes kļuva baltas kā gaisma.» (Bībele, Mateja evaņģēlijs, 17:2)
«Un, Viņam lūdzot, Viņa vaigs dabūja citu izskatu un Viņa drēbes kļuva spoži baltas.» (Bībele, Lūkas evaņģēlijs, 9:29)
Vēsture
14. gadsimtā Atona kalnā un vēlāk arī visā grieķu baznīcā parādījās teoloģiski filozofiskais strīds jautājumā par „gudro” lūgšanu un neradīto gaismu. Starp Kalabrijas Varlāmu, Ņikiforu Gregoriju, Ankindinu, no vienas puses, un hēsihastu praksi atdzīvinājušo Sinajas Gregorija, piekritējiem: Palamas Gregoriju, mūku Dāvidu, Nikajas Teofanu, Kavasila Nikolaju un patriarhiem — Kallistu un Filofeju — no otras. Pēdējie pozicionēja sevi kā „gudras” mācības — īpaša veida lūgšanu kontemplācijas un hēsihasma patiesos aizstāvjus. Taču ideālisti, starp kuriem bija arī hēsihasti, atšķirībā no palamītiem, nespēja pieņemt, ka Palamas piekritēji (palamīti) sašķeļ hēsihastus. Baidoties no vienotības ar katoļiem, viņi spēja ievilkt daļu hēsihastu cīņā pret zilotiem un slāviem, kuri bija osmaņu pusē. Tam pateicoties, osmaņi bija sākuši iekārot Balkānu pussalu.
Hēsihasti uzskatīja, ka viņu lūgšanas ved pie tiešās saiknes ar Dievu, kuru laikā cilvēks redz Dievišķo gaismu ( — Dievišķā spēka, jeb Dievišķās enerģijas vizuālo izteiksmi Viņa darbības radītajā pasaulē. Tieši šo neradīto gaismu redzēja apustuļi Tabora kalnā Jēzus Kristus apskaidrošanās mirklī, kad atklājās Viņa Dievišķā godība. Tabora neradītās gaismas jautājums jeb Dievišķās enerģijas neradība bija principiāli svarīgs jautājumā par iespēju komunicēt ar nemainīgo Dievu, lai arī ne tieši, bet caur Viņa enerģiju, kuru, kā mācīja Palama, kaut viņa arī nav daļa no Dieva būtības, arī varēja saukt par Dievu.
1351. gadā šī mācība tika apstiprināta Konstantinopoles pareizticīgo koncilā. Šī koncila lēmumi anatēmu veidā iegāja grieķu Gavēņa Triodē un tika lasīti Pareizticīgo Svinību Nedēļā. Vēl īsāk, tēžu veidā, šo doktrīnu aprakstījis krievu filozofs A. Losevs. Pēc Loseva formulējuma mācības jēga par svētību Pareizticīgajā baznīca ir tāda: Dievs — ir ne tikai dievišķā būtība, bet arī Dievišķās būtības enerģija;
Kalabrijas Varlāms uzskatīja Dieva apceri par nepareizticīgo lietu, sauca hēsihastus par messaliāņiem un maldu mācītājiem, izsmejot pozu, kurā hēsihasti iegrima lūgšanā: viņi bieži lūdzās sēžot, saliecoties uz priekšu. Varlāms atzina Tabora kalna gaismu par gaismu, kas radīta apustuļu izglītītošanai un izzudušo bez pēdām. Viņš sprieda pēc siloģizma: viss redzamais — radīts, Tabora kalna gaisma bija redzama, tātad tā ir radīta. Tāpēc hēsihastu svētapcere ir mānīga, nekāda reāla saskare ne tikai ar Dievu, bet arī ar Dievišķo enerģiju nav sasniedzama.
Lielākā daļa dokumentu un sacerējumu gan no vienas, gan otras puses vēl nav izdoti: no 60 tiem piederīgiem Svēta Palamas Gregorija sacerējumiem ir publicēts tikai viens — el.
Kaut kas palamītu mācībā ir līdzīgs ar Rietumeropas mistiķu Erigēna un Ekharta mācībām. Viņu mācība iegāja mūku kolekcijā Philokalia („Labestība”), un visspēcīgāk izpaudās Sorkijas Nīla mācībā Krievzemē, skitu dzīves stila pamatlicējā. No pareizticīgajām baznīcām nepalamītu hēsihasms saglabājies tikai Gruzijas baznīcā.
Micāni
Micāni ir ciems Rēzeknes novada Bērzgales pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 1 km no pagasta centra Bērzgales, 16 km no novada centra Rēzeknes un 210 km no Rīgas.
Insekticīdi
Insekticīdi (no la — 'kukaiņi' un la — 'nogalinu') ir pesticīdi, ko izmanto kukaiņu apkarošanai un iznīcināšanai. Daudzi agrāk plaši lietotie insekticīdi, it sevišķi hloru un fosforu saturošie organiskie savienojumi, vairs netiek lietoti, jo tie ir ļoti indīgi un dabā nesadalās.
Insekticīdu iedalījums:
Gustavs Holsts
Gustavs Teodors Holsts (en; dzimis Gustavs Todors fon Holsts (Gustavus Theodore von Holst), miris ) bija angļu komponists, aranžētājs un skolotājs.
Sistēmiskas iekaisuma reakcijas sindroms
Sistēmiskas iekaisuma reakcijas sindroms jeb sistēmiskā iekaisuma atbildes sindroms (SIRS no en) ir iekaisīgs stāvoklis, kas skar visu ķermeni kopumā, atbildē uz smagiem kairinājumiem, piemēram, uz smagu infekciju, traumu, išēmiju, hemorāģisku šoku. SIRS ir sistēmiskā iekaisuma atbildes klīniskā izpausme. Šis stāvoklis attīstās pie pārmērīgas polipeptīdu un citu mediatoru aktivizācijas, kā arī šūnu vairošanās stimulācijas, kas sastāda citokīnu tīklu. Turpmāk ģeneralizēts iekaisums pieaug, zūd lokālās iekaisuma aizsargspējas un vienlaikus realizējas sistēmiskas alterācijas mehānismi.
Diagnostika
Pieaugušiem SIRS diagnosticējas, ja vismaz 2 no tālākajiem kritērijiem apstiprinās:
Anatolijs Šmits
Anatolijs Šmits (arī Anatols Šmits, dzimis Pleskavas apgabals, PSRS, miris  Rīgā) bija Latvijas šaha meistars, kurš divas reizes uzvarējis Latvijas šaha čempionātā (1969, 1975).
Šahista karjera
Anatolijs Šmits kļuva pazīstams 1960. gadā, kad uzvarēja PSRS junioru čempionātā Maskavā. Pēc tam sekoja panākumi Latvijas čempionātos, kā arī piedalīšanās Latvijas izlases sastāvā dažādās PSRS komandu sacensībās. 1970. gadā tika izcīnīta 2. vieta PSRS Kausa izcīņā, kas notika pēc izslēgšanas sistēmas (finālā tika minimāli zaudēts lielmeistaram Dāvidam Bronšteinam).
Treneris
Vēlāk Anatolijs Šmits kļuva pazīstams kā šaha treneris. Viņš vairākkārt piedalījās dažādu Latvijas komandu sagatavošanā atbildīgām sacensībām. Īpaši jāatzīmē Anatolija Šmita piedalīšanās pasaules čempiones Nonas Gaprindašvili sagatavošanā titula aizstāvēšanas mačā pret Nanu Aleksandriju 1975. gadā. Pēc toreizējās pasaules čempiones uzvaras par sekmīgu darbu Gruzijas šaha federācija viņam piešķīra Gruzijas nopelniem bagātā trenera nosaukumu.
Augusts Rumpēters
Augusts Rumpēters (1899—1978) bija latviešu jurists, Senāta loceklis. Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas valdes loceklis Latvijā un trimdā (1941—1964). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1899. gada 13. martā Turaidas pagastā tirgotāja ģimenē. Līdz 1918. gadam mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā, kura Pirmā pasaules kara dēļ tika pārcelta uz Tērbatu. Uzsāka studijas Tērbatas universitātē, Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā iestājās 1. latviešu atsevišķais bataljona studentu rotā (1919—1920). Pēc kara beigām turpināja tieslietu studijas Latvijas Universitātē (1920—1928), iestājās studentu korporācijā Lettonia. Bija Daugavpils apgabaltiesas miertiesniesis (1928) un Daugavpils apgabaltiesas loceklis (1928—1934). Tiesu palātas Civildepartamenta loceklis (1934—1938), Senāta Civilkasācijas departamenta senators (1938—1944). Otra pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1950. gadā pārcēlās uz ASV, kur bija konsultants komitejā "Latvijas brīvībai" un Latviešu zemnieku savienības trimdā padomes loceklis (1950—1978).
Raundas scinks
Izskats
Garums no 30—40 cm. Īsās, bet spēcīgās kājas piemērotas bedru kašņāšanai un rakšanai. Šādi grāmatā "Zeltainie sikspārņi un sārtie baloži" Raundas scinku apraksta Džeralds Darels: "'Scinki bija skaistas ķirzakas ar smagnēju, stūrainu ķermeni, īsām kājām un garu asti... Āda ķirzakām bija tīkamā brūnā vai pelēkā krāsā, taču, kad uz tās noteiktā leņķī atmirdzēja saules stari, gludās zvīņas kā skaista mozaīka pēkšņi iezalgojās violetā, zaļā, koši zilā un zeltainā tonī, gluži kā varavīkšņaina eļļas kārtiņa ceļa grambā satecējušā peļķē'."
Barība un uzvedība
Visēdāji, pārtiek no sēklām, augļiem, kukaiņiem un mazākām ķirzakām. Nav svešs kanibālisms, kad pieaugušie scinki nogalina un apēd jaunākos sugasbrāļus. To izturēšanos Darels pielīdzināja piejaucētu mājdzīvnieku uzvedībai: "Viņi droši nāca mums klāt un, it kā būtu nebrīvē dzimuši, rausās klēpī un ņēma tieši no rokas treknus, melnus prusakus un sulīgus banānu gabaliņus tik droši, ka mēs patiesi jutāmies glaimoti".
Aktīvi augu diennakti, atpūšoties vienīgi dienas karstākajā laikā. Vairošanās sezonā mitrā, smilšainā augsnē izdēj duci vai vairāk mīkstčaulainu olu, kuru inkubācijas periods ilgst divus mēnešus. Pēc izšķilšanās jaunās ķirzaciņas ir vārīgas, miniatūras savu vecāku kopijas.
Aizsardzība
Pirms kolonizācijas Telfera scinks bija izplatīts gan Maurīcijā, gan tai pieguļošājās saliņās. Ievazāto dzīvnieku — kazu, žurku un trušu un citu invazīvo sugu postošās darbības rezultātā līdz 19. gadsimta vidum tas saglabājās vairs tikai nomaļajā Raundas salā. 1976. gadā salu apmeklēja Džeralds Darels. Tika sagūstīti vairāki sugas pārstāvji un Darela savvaļas dzīvnieku aizsardzības tresta vadībā uzsākta veiksmīga scinku pavairošanas programma nebrīvē. Saliņu atbrīvoja no kazām un trušiem, kas ļāva sugai pamazām atgūties. 2011. gadā veiktie pētījumi liecināja, ka 25 gadus pēc trušu izskaušanas scinku skaits Raundā pieaudzis no 4500 īpatņiem līdz vairāk nekā 44000.
2007. gadā no Raundas 260 Telfēra scinkus pārveda uz Egretu Maurīcijas dienvidaustrumu piekrastē, 250 — netālo Ganerskveinu, palielinot sugas izplatības areālu par 40%. Pirms ķirzaku reintrodukcijas abas saliņas tika atbrīvotas no vairākām invazīvajām sugām, tādējādi panākot vairoties spējīgu populāciju izveidošanu.
Kampāni (Ambeļu pagasts)
Kampāni ir ciems Augšdaugavas novada Ambeļu pagastā. Atrodas 235 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Speigas ezers. Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Kampānu - Kusiņu viduslaiku kapsēta.
1968. gada Latvijas čempionāts šahā
1968. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas PSR 25. šaha čempionāts vīriešiem un Latvijas PSR 22. šaha čempionāts sievietēm.
Turnīra gaita
Latvijas PSR 25. šaha čempionāts vīriešiem notika 1968. gada martā Rīgā. Turnīrs noritēja ļoti saspringtā cīņā - vēl pēc 13. kārtas seši dalībnieki pretendēja uz čempiona nosaukumu. Slimības dēļ turnīru nepabeidza viens no līderiem - Alvis Vītoliņš. Tā kā viņš bija izspēlējis vairāk nekā pusi no savām partijām, tad Vītoliņa rezultāti netika anulēti. Finišā izrādījās, ka uzvarētāji ir divi - Jānis Klovāns un Valērijs Žuravļovs. Čempiona noteikšanai nācās rīkot 6 partiju papildmaču, kurā Klovāns bija pārāks ar 4:2 un izcīnīja savu ceturto Latvijas PSR čempiona titulu.
Latvijas PSR 22. šaha čempionāts sievietēm notika 1968. gadā Rīgā. Par čempiones nosaukumu galvenokārt cīnījās trīs šahistes - iepriekšējā gada čempione Vija Rožlapa, Sarma Sedleniece un Ilga Kļaviņa. Kļaviņa turnīru sāka viduvēji, pirmajās 6 kārtās iegūstot tikai 3 punktus, bet pēc tam izcīnīja 8 uzvaras pēc kārtas un panāca Sedlenieci, kura savas pēdējās divas partijas ātri beidza neizšķirti. Arī sievietēm, lai noskaidroto uzvarētāju, bija jārīko 6 partiju papildmačs. Tajā ar 3,5:1,5 pārāka bija Sedleniece, kļūstot par Latvijas PSR čempioni.
Latvijas vīriešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! 15 !! Punkti !! Vieta
! !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! Punkti !! Vieta
Latvijas sieviešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībniece !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! 15 !! Punkti !! Vieta
! !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! Punkti !! Vieta
Vivus.lv MTB maratons
Vivus.lv MTB maratons ir kalnu riteņbraukšanas sacensību seriāls Latvijā. Kopš 2011. gada to rīko biedrība "Latvijas Kalnu Riteņbraukšanas Attīstības Centrs", gadu iepriekš to darīja SIA Velosports. Iepriekš sacensības rīkotas arī ar nosaukumiem Trek Philips MTB maratons (2010, 2011) un Trek MTB maratons (2012).
Sacensību pirmsākums meklējams SIA Velosports rīkotajās "Trek kauss" XCO sacensībās (2005-2009), kas notika Baldonē, Riekstukalnā. 2007. gada sezonā tika rīkotas pirmās maratona kategorijas sacensības, tas tiek uzskatīts par šo sacensību sākuma gadu.
Viens no sacensību organizatoriem ir bijušais motosportists Mairis Levans.
Hērda sala
Hērda sala ir neapdzīvota vulkāniska sala Austrālijas valdījumā Hērda Sala un Makdonalda Salas Indijas okeānā. Hērda sala ir valdījuma lielākā sala — veido 98,9% tā teritorijas. Salu veido divi vulkāni — Austrālijas augstākais kalns un aktīvs vulkāns Mosona smaile (2745 m vjl), kas veido salas galveno daļu un Diksona kalns ar tā augstāko virsotni ANZAC smaili (715 m vjl) Lorensa pussalā, ko ar salas galveno daļu savieno 200 m plats zemesšaurums. Sala atrodas uz dienvidiem no Antarktiskās konverģences un ap 70% tās teritorijas pastāvīgi klāj ledus.
Salu 1853. gada 25. novembrī atklāja amerikāņu tirdzniecības kuģa Oriental kapteinis Džons Hērds, kas to nosauca savā vārdā. Pirmie krastā 1855. gadā izkāpa roņu mednieki, kas līdz 1880. gadam gandrīz pilnīgi iznīcināja roņu populāciju salā. Kopš 1947. gada ar pārtraukumiem salā darbojas austrāliešu pētniecības stacija Hērdailenda. 1997. gadā Hērda sala ir UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, bet kopš 2002. gada — jūras rezervāts.
Āgenskalna priedes
Āgenskalna priedes ir Rīgas mikrorajons, kas atrodas Āgenskalna apkaimē, Rīgā. To ierobežo Āgenskalna, Alīses, Kristapa un Dreiliņu ielas, un Melnsila iela sadala mikrorajonu divos lielos kvartālos, ko neoficiāli sauc par "baltajām" (ķieģeļu) un "sarkanajām" (paneļu) Āgenskalna priedēm. Apkaimes kopējā platība ir aptuveni 18 hektāri. Tā celta 1958.-1962. gadā pēc arhitekta Nikolaja Rendeļa projekta.
Tas ir tipisks tipiskas padomju arhitektūras paraugs. Kļuvis par pirmo padomju laikā Rīgā uzcelto lielo dzīvojamo rajonu.
Ģeogrāfija
Mikrorajons apbūvēts tā saukto Āgenskalna kāpu paugurainākā posma vietā- vaļņveida paugurs, kas orientēti virzienā no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem, apauguši ar priežu mežu. Baltijas ledāja ezera laikmetā veidojušās kāpas aizņēma gandrīz visu tagadējā Āgenskalna teritoriju. Šo kāpu augstums pirms attīstības uzsākšanas bija robežās no 4-6 līdz 14-17 metriem. Pēc kāpu nojaukšanas Āgenskalna priežu mikrorajonā pamanāmākās kāpu reljefa daļas tika saglabātas LU Botāniskā dārza teritorijā un atsevišķos piegulošās teritorijas skvēros. <mapframe latitude="56.944916" longitude="24.063814" zoom="15" width="265" height="242" text="Āgenskalna priedes mikrorajona karte" />
Apgabala vēsture
Līdz 19. gadsimta vidum ievērojamu daļu tagadējo Rīgas rajonu Āgenskalnu un Zasulauku aizņēma mežs, kas piederēja Švarcenhofas (Švarcmuižas) muižai. No 1880. gadiem tās teritorija tika sadalīta gabalos, kurus sāka iznomāt mājokļu celtniecībai; tika izveidotas jaunas ielas. Līdz Pirmā pasaules kara sākumam starp tagadējām Kristapa un Āgenskalna ielām neapbūvēta palika tikai salīdzinoši neliela teritorija ar pauguraināko reljefu. Kopš 19. gadsimta beigām šī apkaime ir bijusi viena no iecienītākajām rīdzinieku atpūtas vietām, īpaši ziemā. Tieši šeit 1905. gada revolūcijas laikā Rīgas kreisā krasta strādnieki rīkoja savus mītiņus un sapulces, vasarā Āgenskalna Šaušanas biedrība rīkoja šaušanas nodarbības, savukārt ziemas sezonā ik gadu tika organizēti pasākumi slēpošanai un kamaniņu braukšanai.
20. gadsimta 30. gadu beigās šo stūri bija plānots pārvērst par labiekārtotu meža parku, stādīt jaunus skujkoku un lapu kokus, bet atsevišķas nogāzes atstāt brīvas ziemas sporta veidiem. Tika ierosināts izbūvēt tramplīnlēkšanu, kamaniņu trasi, kā arī bērnu rotaļu laukumus, peldbaseinus, kā arī speciālus laukumus komandu sporta veidiem. Tika paziņots, ka daļu teritorijas "varētu pārvērst par pastāvīgu atrakciju parku pēc ārzemju parauga".
Otrais pasaules karš izjauca labiekārtošanas plānus, taču 1950. gados turpinājās ieceres attīstīt šo teritoriju kā sporta un atpūtas zonu. Masīva austrumu daļā 1958. gada pavasarī sāka iekārtot stadionu ar pilna izmēra futbola laukumu, un netālu tika izrakta pamatu bedre sporta halles celtniecībai. Bet šie darbi palika nepabeigti, jo tajā pašā gadā mainījās pilsētas attīstības plāni.
Pārvērtības sākās ar Melnsila ielas iztaisnošanu, kas agrāk gāja apkārt augstai kāpai. Šai kāpai pāri tika iebērta plaša tranšeja ar augstām nogāzēm, pa kuru veda jauna ielas trase. Sākas mikrorajona pirmā posma būvniecība. Pamazām kāpa tika pilnībā noslēpta; otrs, zemāks kalns tika nolīdzināts tāpat. Smiltis aizveda uz Bolderājas silikātķieģeļu rūpnīcu.
Arhitektūra un izkārtojums
Āgenskalna priedes mikrorajonam bija nozīmīga loma Latvijas arhitektūras un būvniecības attīstībā. Tas bija viens no pirmajiem projektiem, kas realizēja PSRS Komunistiskās partijas Centrālās komitejas un Ministru padomes 1955. gadā pieņemto lēmumu par būvniecības industrializācijas, kvalitātes un izmaksu lietderības uzlabošanu.
1950. gados kļuva skaidrs, ka Staļina laikmeta būvniecības metodes un stilistiskās izvēles nav pietiekamas, lai risinātu pēckara mājokļu trūkuma problēmu. Rezultātā tika veikti drastiskāki pasākumi, tostarp jaunu, lielāku, ar padomju simboliku rotātu ēku celtniecība. Risinājums ietvēra arhitektūras izteiksmes vienkāršošanu un būvdetaļu rūpnieciskās ražošanas palielināšanu, kā arī veselu pilsētas rajonu, nevis atsevišķu daudzdzīvokļu māju apbūvi. Lai gan politiskā līmenī šī pāreja no dekoratīvās arhitektūras uz modernisma minimālismu notika ātri, praksē tā notika pakāpeniskāk, kā tas redzams Āgenskalna priežu mikrorajona apbūvē. Āgenskalna priežu mikrorajons celts divās kārtās no 1958. līdz 1962. gadam. Projektu veidojis arhitekts Nikolajs Rendelis (1913–1964). Rendels dzimis Krasnodarā 1913. gadā un ieguvis arhitekta izglītību Ļeņingradā (tagad Sanktpēterburgā). 1930. gados viņš strādāja Murmanskā, bet 1941. gadā ieradās Rīgā, kur kļuva par Baltijas kara apgabala (BKA) dzīvokļu pārvaldes vecāko arhitektu. Pēc kara Rendelis nolēma atgriezties Rīgā un ātri iekļuva augstos amatos pilsētā. 1950. gados viņš bija Rīgas pilsētas galvenais arhitekts un bija projektēšanas institūta Pilsētprojekts galvenais projektu arhitekts, veidojot Āgenskalna priežu mikrorajonu.
Nikolaja Rendeļa projektētais Āgenskalna priežu ēku plānojums uzskatāms par pirmo brīvā plānojuma dzīvojamo rajonu ne tikai Latvijā, bet arī Padomju Savienībā. Rajona pirmās kārtas būvniecības četrstāvu un piecstāvu daudzdzīvokļu ēkas ir vērstas slīpi pret ielām, un projektēšanas lēmums paredzēts, lai mazos dzīvokļus vairāk pakļautu saules gaismai. No attāluma uz Āgenskalna ielu vērstās mājas šķiet kā atsevišķas ēkas, taču patiesībā tās ir savienotas stūros. Rajonā mājas ir brīvi izvietotas ar plašiem laukumiem starp tiem, no kuriem lielākajiem ir nedaudz saglabājies pilnīgi līdzens paugurains reljefs.
Pirmā kārta
Āgenskalna priežu būvniecības pirmajā kārtā tika izmantoti 316. sērijas daudzdzīvokļu ēku projekti, kas tika izstrādātas Maskavā un vēlāk neoficiāli dēvētas par "Hruščovku". Šīs ēkas ir būvētas no baltajiem silikāta ķieģeļiem, un tām ir atsevišķas ieejas, ko sauc arī par sekciju tipa ēkām. Sarkanie ķieģeļi tiek izmantoti kā dekoratīvie elementi logu sānos vai kā fasādes daļa starp atsevišķiem logiem.
Otrā kārta
Otrā kārta Āgenskalna priedēm sākās 1961. gada beigās, kad Melnsila ielas labajā pusē tika novākti pēdējās augstākās priežu kāpas paliekas. Arī šajā projekta posmā tika izmantoti brīvās plānošanas principi, ēkas, kas vērstas pret Melnsila un Āgenskalna ielu, izvietojot paralēli vienu otrai, kā rezultātā šeit dzīvokļi ir mazāk pakļauti saules gaismai. Āgenskalna priedes plānojumā izmantotas līdzīga vai vienāda augstuma mājas. Vēlāk celtajos Rīgas mikrorajonos, cenšoties uzlabot vides kvalitāti, starp zemākas apbūves māju rindām tika izvietoti vertikāli akcenti augstāku atsevišķu ēku veidā.
Āgenskalna priežu otrā kārta tika uzbūvēta, izmantojot rūpnieciski ražotas 464. sērijas lielpaneļu daudzdzīvokļu mājas. Lai gan šo identisko ēku kastu izvietojums varēja būt estētiski pievilcīgs no putna lidojuma vai plānošanas dokumentos, tas radīja vienmuļu ainavu zemes līmenī. Tomēr galvenā problēma ar šīm ēkām bija to zemā kvalitāte. Āgenskalna priedēs pirmo reizi plašā mērogā tika izmantotas rūpnieciskās būvniecības metodes, un sliktā celtniecība kļuva acīmredzama drīz pēc ēku pabeigšanas. Savienojumi starp paneļiem bija neprecīzi un pildīti ar primitīviem materiāliem, un betona paneļu fasādēm uzklātā krāsa nebija pareizi pielipusi. Vēlāk tika uzlabots 464. sēriju dzīvokļu plānojums un rūpnīcā veikta paneļu dekoratīvā apdare.
Vide
Mikrorajona kompleksā ietilpa arī patērētāju pakalpojumi, veikali ar plašu preču klāstu, kafejnīca Priedes (strādāja līdz 20. gadsimta beigām, nojaukta 2018. gadā, tās vietā 2019.-2020. gadā uzcelta jauna dzīvojamā ēka ar tādu pašu adresi Āgenskalna iela 24), un Melnsila ielā uzbūvēta divstāvu pašapkalpošanās ēdnīca un restorāns Baltija (tagad veikals Maxima).
Mikrorajona būvniecības laikā centās saglabāt atsevišķas vecas priedes, kas netraucēja māju celtniecībai. Tomēr lielākā daļa veco koku vēlākos gados nokalta; līdz mūsdienām saglabājusies vienīgā priede, kas aug plašā pagalmā mājas priekšā uz Kristapa ielas 12. Kvartāla dienvidu stūrī iepretim Kristapa un Dreiliņu ielas krustojumam iestādīta priežu jaunaudze.
Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā — komandu brauciens vīriešiem
Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā — komandu brauciens vīriešiem bija ikgadējs pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā komandu braucienā (TTT), ko organizēja pasaulē vadošā organizācija riteņbraukšanā, Starptautiskā riteņbraukšanas savienība (UCI).
Čempionātu nacionālajām komandām ieviesa 1962. gada Pasaules čempionātā un tas notika līdz 1994. gadam katru gadu, izņemot kopš 1972. gada ieviesto nosacījumu, ka komandu brauciens nenotika olimpiskajos gados. Komandā bija četri braucēji un sacensību distance bija ap 100 kilometrus gara.
Pēc tam bija ilgstoša pauze bez šādiem čempionātiem, līdz 2012. gada čempionātā tika ieviesta atsevišķa ieskaite profesionālajām komandām. Komandā bija seši braucēji, 2012. gada sacensību trases garums bija 53,2 kilometri. Šīs sacensības bija arī daļa no UCI Pasaules tūres ieskaites. Sacensības profesionālajām komandām notika līdz 2018. gadam, bet 2019. gada čempionātā tās aizstāja ar jaukto komandu stafeti nacionālajām izlasēm.
Medaļu ieguvēji
Nacionālās izlases 1962–1994
Profesionālās komandas kopš 2012. gada
Baltinavas muižas parks
Baltinavas muižas parks ir bijušās Baltinavas muižas parks, kas atrodas Balvu novada, Baltinavas pagasta Baltinavas ciema rietumu pievārtē. Parks ir 19. gadsimta sākuma arhitektūras piemineklis. Mūsdienās parkā ierīkota estrāde, kā arī sporta laukums un bērnu rotaļu laukums.
Baltinavas parks tika izveidots 19. gadsimta trīsdesmitajos gados. Zemnieki klaušu kārtā iestādīja kokus, ierīkoja dīķi. Vienlaicīgi tika uzsākta muižas ēku celtniecība. Tā tomēr netika pabeigta un laika gaitā no muižas dzīvojamām ēkām nekas nav saglabājies. Ierīkojot parku, tika izveidots īpatnējs parka elements - dabas pulkstenis. Tas sastāvēja no 12 dažādiem pa apli stādītiem kokiem, kas daļēji saglabājušies līdz mūsdienām. Cauri parkam tek Supenkas upīte. Otrā pasaules kara laikā teritorijā bija apmeties vācu garnizons: tika uzceltas būves, daļu koku izcirta. Pēc kara parka teritorijā apmetās MTS, bet pēc tās likvidācijas 1958. gadā - mākslīgās apsēklošanas stacija. Līdz pat 1979. gadam parka teritorijā ganījās buļļi, parks aizauga ar krūmiem un nezālēm. Kad par parka saimnieku kļuva padomju saimniecība "Baltinava", sākās parka sakopšanas darbi. Parks oficiāli tika atklāts 1990. gadā un tur notika rajona dziesmu un deju svētki. Mūsdienās estrādē notiek dažādi svētki, bet kopš 1995. gada Baltinavas muižas parks bija pastāvīga mūzikas festivāla "Osvalds" norises vieta.
Pikne
Pikne (saukts arī par pērkonu (Kõu), negaisu (Äike), vecāko (Vanemb) un Debesu tēvu (Taevaisa)) igauņu mitoloģijā ir pērkons un lietus dievs. Viņš aprakstīts kā vecs vīrs ar sirmu bārdu, kurš raida zibens šautras. 1644. gadā izdotajā vācbaltiešu mācītāja un rakstnieka Johana Gutslafa grāmatā Kurtzer Bericht und Unterricht Von der Falsch-heilig genandten Bäche in Lieffland Wöhhanda iekļauta vērša upurēšanā izpildīta lūgšana pērkonam dievam igauņu valodā. Tās sākumā minētā dieva vārda forma Picker vēlāk izplatījusies igauņu pseidomitoloģijā un folkloristikas literatūrā, tomēr mitologi to uzskata par kļūdainu un norāda, ka pareiza esot tālāk lūgšanā minētā dienvidigauņu forma Picken.
Tiesu vara
Tiesu vara ir valsts varas izpausme. Saskaņā ar valsts varas dalīšanas teoriju, kopā ar likumdošanas varu un izpildvaru veido vienoto valsts varu. Tās visas ir savstarpēji saistītas, bet reizē tās ir savstarpēji neatkarīgas (pretstatītas), respektīvi, savstarpēja saistība izpaužas, ka katra no tām var ietekmēt citas darbību, bet reizē katrai no tām ir konkretizēta joma valstī, kurā tā ir neatkarīga savā darbībā.