cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
C/2006 P1
Atrašanās perihēlijā 2007. gada janvārī
Tuvojoties perihēlijam ap 2007. gada 7. janvāri komēta pēkšņi kļuva spožāka, nekā iepriekš tika prognozēts. Šī parādība tiek saistīta ar to, ka sācis kust komētas materiāls, Saules pusē veidojot "kapuci", bet Saulei pretējā pusē - "asti". No šī brīža komētu bija iespējams saskatīt ar neapbruņotu aci. Komētu varēja apskatīt pie skaidrām debesīm, sākot no pussešiem vakarā (puskrēslā) rietumu pusē un no rītiem - attiecīgi austrumu pusē. Komētu varēja saskatīt ar neapbruņotu aci, taču pat ar parastu binokli jau bija saskatāmas interesantas detaļas.
2007. gada 12. janvārī komēta atradās Saules perihēlijā divreiz tuvāk par Saulei tuvākās planētas - Merkura vidējo orbītu. Ziemeļu puslodē komēta apskatāma saullēkta un saulrieta laikā tuvu apvārsnim. 13. janvārī komēta kļuva vēl spožāka un bija saskatāma arī dienas laikā. Pēc Saules diska šķērsošanas ap 14. janvāri komēta apskatāma arī Dienvidu puslodē - šeit tā ir vēl spožāka, sasniedzot maksimumu 15. janvārī, saulrieta laikā.
Spriežot pēc komētas trajektorijas, tā pilnībā atstās Saules sistēmu.
Tiristors
Vēsture
Vadāmu silīcija taisngriezi jeb tiristoru ieteicis Viljams Šoklijs 1950. gadā. Praktiski pielietojamu ierīci izstrādājuši General Electrics inženieri 1956. gadā Gordona Halla vadībā.
Uzbūve
Tiristoram ir četrslāņu p-n-p-n struktūra ar trim p-n pārejām. Izvads no ārējā p slāņa ir anods, no ārējā n slāņa - katods. Vispārīgā gadījumā var būt divi vadības izvadi no iekšējiem slāņiem, bet trinistoriem ir viens izvads no iekšējā p slāņa. Dinistoriem ir tāda pati uzbūve, bet nav vadības izvadu.
Darbības princips
Tiristora voltampēru raksturlīkne līdzīga dinistora voltampēru raksturlīknei, bet tiristora ieslēgšanās spriegumu var mainīt, mainot strāvu IG (strāvu uz vadības elektroda jeb vadības strāvu). Ja vadības strāvas nav, tiristors darbojas līdzīgi dinistoram. Voltampēru raksturlīknē šis stāvoklis attēlots sarkanā krāsā. Pieliekot vadības elektrodam spriegumu, vadības ķēdē sāk plūst strāva un tiristora ieslēgšanās spriegums samazinās (zaļā krāsa raksturlīknē). Jo lielāka vadības strāva, jo mazāks ieslēgšanās spriegums (zilā krāsa raksturlīknē). Ja vadības strāva kļūst pietiekami liela, ieslēgšanās spriegums praktiski izzūd un tiristors pārvēršas par parastu pusvadītāju diodi, kas vienā virzienā strāvu vada, otrā - praktiski nevada.
Tiristors ieslēdzas, ja strāvu uz vadības elektrodu padod kaut vai tikai dažas mikrosekundes - tātad ar īslaicīgu impulsu.
Lai tiristoru izslēgtu, ir jāsamazina slodzes strāva (strāva starp anodu un katodu). Tiristors izslēdzas, kad slodzes strāva kļūst mazāka par tā saucamo izslēgšanās strāvu, pie kuras strāva caur tiristoru lavīnveidā samazinās. Dažu tipu tiristorus (GTO) var izslēgt ar pretēja virziena vadības strāvu.
Īpašības
Mūsdienu tiristori paredzēti strāvām no 1 mA līdz 10 kA un spriegumiem no dažiem voltiem līdz vairākiem kV. Strāvas pieaugšanas ātrums, tiristoriem atveroties, sasniedz 109 ampērus sekundē. Tiristori ieslēdzas dažās mikrosekundes desmitdaļās līdz dažos desmitos mikrosekunžu (atkarībā no tiristora jaudas). Izslēgšanās laiks ir apmēram 10 reizes lielāks. Tiristoru lietderības koeficients sasniedz 99%.
Bibliotēka
Bibliotēka (el (biblīos) — 'grāmata' un θήκη (tēke) — 'krātuve') ir rakstīto avotu, resursu krājums un struktūra, kura izvietota vienā konkrētā ēkā. Tā tiek veidota tā, lai pie tās varētu piekļūt jebkurš sabiedrības loceklis. Bibliotēkas var būt gan valsts iestādes, arī — nacionālās bibliotēkas, gan kāda konkrēta uzņēmuma vai pat privātpersonas īpašumā. Tradicionāli bibliotēkas saistās ar grāmatu vākšanu un kolekcionēšanu. Bibliotēkas var veidot arī dažādus sadarbības projektus, piemēram, Latīņamerikas valstis izveidojušas asociāciju ABINIA.
Senā pasaule
Agrākajos laikos nebija atšķirības starp ierakstu istabu (vai arhīvu) un bibliotēku, un šajā sakarā var teikt ka bibliotēkas pastāvēja tik ilgi cik ilgi tiek veikti ieraksti. Babilonijā Nipūras pilsētas templī tika atrasta istaba, kas bija pilna ar māla plāksnītēm, kas tika datētas ar 3.gt 1.pusi p.Kr. Līdzīgu kolekciju ar asīriešu māla plāksnītēm datētām ar 2.gt. p. Kr., atrada Ēģiptes pilsētā Tell-el Amarnā. Pēdējais Asīrijas valdnieks Ašurbanipals saglabāja arhīvu ar 25 000 plāksnītēm, kas bija kopijas un teksti sistemātiski savākti no tempļiem visā viņa karalistē. Daudzi ierakstu krājumi tika iznīcināti karos vai iztīrīti ar nolūku, kad valdnieki tika nomainīti. Piemēram Ķīnas impērijas pirmais imperatora Shih huang -ti Ciņu dinastijas loceklis un vienotās Ķīnas impērijas, pavēlēja iznīcināt vēsturiskās liecības no citām dinastijām, tā lai vēsture sāktos no viņa dinastijas. Tomēr vēstures apspiešana tika atcelta Huan dinastijas laikā, kas bija pēc Ciņu dinastijas 206.g p. Kr., tai paša laikā tika atgūtas senlietas, tāpat kā rakstiskā literatūra, kā arī tika mudināta lietvedības attīstība un tika izstrādāta klasifikācijas sistēma. Daži atbalstīja 7 daļu klasifikāciju, kas ietvēra konfūcisma klasiku, filosofiju, atskaņu darbus (gan prozu, gan dzeju), militāro prozu, zinātnes un mistikas rakstus, kopsavilkumus un medicīnu. Vēlāk sistēma iedalīja rakstus 4 kategorijās: klasika, vēsture, filosofija un citi darbi. Pastāvīgu izaugsmi bibliotēkām veicināja "tranšejas" civildienesta sistēmā, kas tika dibināta 2.gs Hanu dinastijas laikā un turpinājās līdz 20.gs.; pretendentiem tika prasīts atcerēties klasiku un nodot grūtu eksāmenu.
Grieķija un Aleksandrija
Rietumos grāmatu vākšanas ideja un līdz ar to bibliotēkas, jo vārds bija sastopams jau vairākus gadsimtu, bija atrodamas klasiskajā pasaulē. Lielākā daļa no Grieķijas tempļiem bija bibliotēkas, un diezgan agros laikos,noteikti arhīvu krātuves. Traģikis Eiripīds bija pazīstams kā privāto grāmatu kolekcionārs, bet pirmās nopietnās iestāžu bibliotēkas Atēnas 4.gs p. Kr., ar lielo filosofijas skolu rašanos. Šo skolu veidotie teksti bija rakstīti uz ātrbojīgiem materiāliem, piemēram, papirusa un pergamenta, notika arī daudz kopēšanas. Stoici, kuriem nebija īpašuma, nebija bibliotēku, Platona un Epikūra skolām bija savas bibliotēkas, kuru ietekme ilga daudzus gadsimtus. Bet slavenākā kolekcija bija Peripatetiķu skolai, ko dibināja Aristotelis un tā bija sistematizēti organizēta ar nolūku veicināt zinātnisko pētniecību. Aristoteļa bibliotēka glabājās pilnas Andronika no Rodas un Tīrona no Romas kolekcijas, kas bija no 60. gada p. Kr. Teksti sasniedza Romu kā kara laupījums, ko veica Sulla, kad viņš tika atlaists Romā 86. gadā p. Kr.
Aristoteļa bibliotēka kļuva par pamatu Aleksandrijas bibliotēkai, galvenokārt izmantojot kopijas, kas kļuva lielāka no senlietām. Tā bija Ptolemija I Sotera plānota 3. gadsimtā p. Kr. un to uzcēla viņa dēls Ptolemijs II Filadelfs ar konsultantu Demetriju no Faleronas. Šo bibliotēku dibinātāja, acīmredzot ar mērķi savākt visas Grieķijas literatūras labākās kopijas, sakārtojot sistemātiski, lai tā veidotu pamatu publicētāju komentāriem. Kolekcija no papirusa un plāna pergamenta tīstokļiem, ir apmēram simtiem tūkstošu. Muses templī sauktam arī par Mouseonu, darbojās daudzi slaveni grieķu rakstnieki un zinātnieki, tostarp gramatiķis un dzejnieks Kallimahs (240 pirms Kristus), astronoms un rakstnieks Erastosthems (d.c. 194 pirms Kristus), filozofs Aristophanes no Bizantijas (d. 180 pirms Kristus), un Aristarks no Samotrākas (d. 145 pirms Kristus), galvenokārt kritiski zinātnieki no senatnes.
Pergama
Āzijas Minoru bibliotēka kā sāncense Aleksandrijas tika izveidota Pergamā laikā no Attalusa I Setera (d. 197. p. Kr.) un Eumenesa II (d. 160/159 p. Kr.). Pergaments esot radīts šeit pēc grāmatu kopēšanas tika traucēta, jo Ptolemejs Filadelfijs aizliedza papirusa eksportu no Ēģiptes.(Pergaments izrādījās izturīgāks par papirusu un tas iezīmēja ievērojamu attīstību vēsturē, tehniskā progresa zināšanu izplatību). Bibliotēka ar visu Pergamas karalisti tika novēlēta Romas iedzīvotājiem 133 p. Kr. un Putarha ieraksti apgalvo, Marks Aurēlijs sniedz 200.000 sējumus Kleopatrai, kas kļuva par daļu no Aleksandrijas bibliotēkas.
Roma
Klasiskajā Romā bija daudz privāto bibliotēku, tostarp Cicerona. Patiešām, tas kļuva ļoti moderni turēt personīgo bibliotēku, spriežot no valstsvīra Senekas un no dzejnieka Luciāna moralizējošajām jilēm par nekulturālo grāmatu klaunu. Rakšanas darbi Romā un Herkulaēnijā ir atklājuši to kas neapšaubāmi bija bibliotēkas istaba privātmājā, vienā no Herkulaēnā atrastajām mājām, bija uzstādīti grāmatu skapji pie sienām. Romiešu valsts vīrs un ģenerālis Lūcijs Licinījs Lukullars, kurš skaitījās viens no bagātākajiem vīriešiem romiešu pasaulē, tajā laikā bija slavens ar savu grezno dzīves veidu, viņš iegādājās kā daļu no viņa kara laupījuma milzīgu bibliotēku, kurā viņš bija ieinteresēts, tika dāsni nodota viņa rīcībā. Viņa biogrāfs Plutarajs runā ar pateicību par viņa grāmatu vākšanas kvalitāti un Cicerons stāsta par bibliotēkas apmeklējumu, lai aizņemtos grāmatu un atrod savu draugu Kato stingri ieskautu stoiķu filozofijā. Jūlijs Cēzars plānoja uzcelt publisko bibliotēku un uzticēja savus plānus īstenot izcilam zinātniekam un rakstniekam Markusam Terentionam Varro „De bibliothecis” traktāta autoram(darbs nav saglabājies). Cēzars nomira pirms viņa plāni tika īstenoti, bet publiskā bibliotēka tika uzcelta 5 gadu laikā ar literārā patrona Asinuisa Pollio palīdzību. Aprakstot tās dibināšanu savā darbā „Dabas Vēsture” Plīnijs izdomā pārdrošu frāzi, kas ir pieteikums bibliotēkām kopumā: ingenia hominum rem publicam fecit (Viņš nodeva vīriešu talantus sabiedrības rīcībā). Bibliotēkas tika izveidotas arī Tiberijā, Vespasijā,Trajānā un daudzās ar vēlāko imperatoru palīdzību, Bibliotheca Ulpia, kas tika izveidota ar Trajāna (imperatora) pavēli aptuveni 100 p.m.ē. un turpinājās līdz 5 gs, bija arī Romas valsts publisko ierakstu istaba.
Bizantija
Austrumos bibliotēku tradīcija tika pārņemta no Konstantinopoles. Tas bija iespējams Cēzarejā, kad Konstantīns I Lielais pasūtīja 50 Svēto Rakstu kopijas. Saskaņā ar paša Konstantīna, Juliāna un Justiniāna, patriarhālo (reliģiskā nozīmē) un akadēmiskās bibliotēkas pie Konstantinopoles, iekrāja lielu kolekciju, to reālā nozīme ir tā, ka tā bija iekonservēta tūkstoš gadus, izmantojot paaudžu nekritiskos skolotājus, pārrakstītājus un redaktorus, dārgumi no Atēnu, Aleksandrijas un Arijas Minoru skolām un bibliotēkām. Zudumi, kas bija radušies galvenokārt ieradumi dēļ, ievēroja 9 gadsimtā, aizstājot oriģinālos tekstus ar kopsavilkumiem un konspektiem. Līdz šim lielākā daļa grieķu klasikas, kas bija uzticīgi saglabāta un nodota skolām un universitātēm Rietumeiropā, un šis parāds parāda lielo bibliotēku un bagāto Konstantinopoles privāto kolekciju.
Islāma pasaule
Pēc pravieša Muhameda nāves 7. gadsimtā, viņa sekotāji pārrakstīja viņa mācības Korānā, papirusa kodeksā, kas ātri kļuva par Svētajiem Rakstiem musulmaņu reliģijā. Ticīgie tika aicināti lasīt un būtisku daļu no tiem atcerēties. Turpmākajās desmitgadēs Muhameda pēcteči iekaroja daudzas teritorijas, tās pārņēma Islāma reliģiju un pārņēma to lietot prasmi no tiem. Svēto Rakstu bibliotēku nodibināšana, īpaši mošejās kā al — Aqsa Jeruzalemē (634) un Lielajā Mošejā (Umajadu mošeja) Damanskā (721), bija fiziskas sekas viņu uzvarai. Iespējams smeļoties iedvesmu no Aleksandrijas bibliotēkas pirmais Umajadu dinastijas kalifs Muaviahs I pārveidoja savu personisko bibliotēku 7 gs, kā prototipu kuru viņa pēctečiem turpmāk jāuzlabo un jāpaplašina. Kalifs al — Valid (vadīja 705—715) iecēla pirmo tā teikt sahib al — masahif (grāmatu kuratoru). Līdz šim laikam Umajadu kolekcijā iekļuva simtiem darbu par alķīmiju, medicīnu un militāro zinātni.
750. gadā Abasids sagrāba lielu daļu no austrumu Umajadas impērijas (Umajadi saglabāja kontroli par Ibērijas pussalu) un otrā Abasidu kalifs al — Mansura vadībā daudzi klasiski persiešu un grieķu darbi tika tulkoti arābu valodā. Kad musulmaņi drīz pēc tam pieņēma papīra gatavošanas tehniku, kas bija iegūta no Ķīnas kara gūstekņiem, tas ievērojami palielināja rakstītā vārda izplatību un lētumu, tādējādi tieši ietekmējot bibliotēkas. Līdz 10 gs Bagdādē un Kordobā, joprojām Umajadu kontrolē, tika radīti lielākie grāmatu tirgi pasaulē. Kristiešu mūki un zinātnieki bieži vien tika sūtīti uz Kordobu iegūt jaunus darbus.
Citas ievērību cienīgas bibliotēkas Islāma pasaulē bija Bagdāde (saskaņā ar Harun ar — Rašidu) Kaira, Aleksandrija kā arī Spānija, kur tika izstrādāta publisko bibliotēku sistēma kuru centrā bija Kordoba, Toledo un Granada. Arābu darbi no šīm bibliotēkām sāka sasniegt Rietumu zinātniekus 12. gadsimtā, ap to laiku grieķu darbi no Konstantinopoles nokļuva Rietumos.
Tiristors
Īpašības
Tiristora svarīgākā īpašība - iespēja ar mazjaudas vadības signālu komutēt lieljaudas slodzes. Tiristoru jaudas pastiprinājuma koeficients (attiecība starp slodzes jaudu un vadības ķēdes jaudu) sasniedz 10 000 līdz 100 000.
Bibliotēka
Viduslaiki un renesanse
Kad Eiropas klosteru kopiena tika izveidota (no 2. gadsimta pēc Kristus) grāmatas kļuva par garīgās dzīves būtību. Noteikums ko ievēroja vairāki klosteri bija klosteru pasūtījumiem izmantot grāmatas kā benediktiešu kārtībā, viņi īpaši atzina lasīšanas un mācīšanas svarīgumu, minot „bibliotēku” un to lietošanu uzraudzīja reģents, kura pienākums bija izdot grāmatas un veikt ikdienas uzskaiti par tām. Skriptorijos, kur rokraksti tika pārrakstīti bija kopīga iezīme visos klosteros — atkal no benediktie1su rīkojuma, kurš uzlika pienākumu stingri aizsargāt rokrakstus kopējot. Daudzi klosteri Monte Kazino (529), Bobbio Itālijā (614), Luxeuil Francijā (550), Reikhena (724), Fulda (744) un Korveja (822) Vācijā, Kanterburija (597), Vermouta (674) un Jarova (681) Anglijā kļuva slavenas kopiju ražošanā. Tika noteikti noteikumi grāmatu izmantošanā un lamas tika vērstas pret jebkuru personu, kas neievēroja tos. Grāmatas tomēr tika aizdotas citiem klosteriem un pat laicīgai sabiedrībai pretēji drošībai. Šajā ziņā klosteri zināmā mērā veica publisko bibliotēku funkciju.
Tiristors
Izmantošana
Tiristorus plaši izmanto dažādās automātikas shēmās, aizstājot ar tiem dažādas elektromehāniskas ierīces (relejus, magnētiskos palaidējus, laika relejus), kūstošos drošinātājus, autotransformatorus, vakuuma tiratronus. Liela nozīme tiristoriem ir taisngriežu tehnikā kā vadāmiem ventiļiem. Tā kā lieljaudas tiristori ļauj pārslēgt simtiem ampēru lielas strāvas un tiem ir liels lietderības koeficients, tos lieto elektromotoru palaišanai, kā arī aizvieto ar tiem dzīvsudraba taisngriežus (ignitronus). Mazjaudas tiristorus izmanto dažādā impulsu tehnikā, jo to pārslēgšanās laiks ir ļoti īss un ar tiem var iegūt impulsus ar stāviem kāpumiem un kritumiem.
Bibliotēka
Privāto kolekciju rašanās
Bibliotēkas Eiropā jaunizveidotajās universitātēs kā arī klosteros bija galvenie pētījumu, grāmatu centri līdz vēlajiem viduslaikiem; grāmatas bija dārgas un ārpus visiem līdzekļiem, bet dažiem bagātajiem cilvēkiem tās bija. 13.,14.,15. gs tomēr tika pieredzētas privāto kolekciju attīstība. Filips Labais — hercogs no Burgundijas un Francijas karaļi Luijs IX un Čārlzs VI (ko var uzskatīt par Bibliothèque du Rio [Karaļa bibliotēkas] dibinātāju, kas vēlāk kļuva par Bibliothèque Nationale [Nacionālo bibliotēku] Parīzē) bija liela kolekcija, kuru vidū bija labākās grāmatas no baznīcas kā Ričards de Buri, bīskaps Durhams(1345 miris), kurš uzrakstīja slaveno grāmatu „Philobiblon” (Grāmatu mīlestība, pirmo reizi publicēta Kolognē,1473) ,kurā slavēja grāmatas. Bet jaunie kultūras fakti, tai skaitā tirdzniecības pieaugums, Jaunā mācība par Renesansi(kas bija balstīta uz jaunatklātajiem klasikas tekstiem), Johana Gūtenberga izgudrotā drukas prese kustīgo tipu, ievērojami paplašināja prasmes — paplašināja grāmatu kolekcijas apli, ko iekļaut bagātajiem tirgoņiem savās bibliotēkās, kurās atradās augu preparāti, grāmatvedības likumi un medicīna, grāmatu stundas un citi dievbijīgi darbi. Itāļu humānisti kā Petrarhs un Džovanni Bokačo meklēja un kopēja klasiskos tekstus (tādus kā Cicerons un Tacits), lai papildinātu savas zinātniskās bibliotēkas. Zinātnieks Nikolo Nikoli (Kozimo Mediči bibliotekārs, 14 gs Florences valdnieks un ievērojams mākslas patrons) un Gians Frančesko Poggio Bracciolini dalīja šo entuziasmu uz klasiku un pārmeklēja Eiropu un Tuvos Austrumus, lai atrastu Grieķijas un Romas rakstnieku manuskriptus. Nozīmīgas grāmatu kolekcijas tika izvestas ārpus Itālijas (lai gan Florence palika grāmatu tirdzniecības centrs) ar Diānas de Poitieras, Henrija II no Francijas skolotājas, Džīna Groliera, augsta ranga ierēdņa un diplomāta, kurš bija grāmatsējēju patrons, Džona Fiptofta, grāfa no Vusteras, Henrija VII un Henrija VIII no Anglijas un ar citu palīdzību.
Pamatojoties uz Nikolina bibliotēku, Kozimo de Mediči izveidoja Biblioteca Marciana Florencē klosterī San Marko. Bagātajā Lorenco Lieliskā bibliotēka, Kozimo mazdēla — vēl lielāka izglītības un mākslās patrona bibliotēka arī kļuva par publisko bibliotēku. Tā tika atvērta 1571,ēkā ko bija projektējis Mikalandželo un joprojām pastāv kā Biblioteca Laurenziana (lai gan 1808 bija apvienota ar Marciana bibliotēku izveidojot Biblioteca Medicea — Laurenziana [Medicean-Laurentian Bibliotēku]). Daudzas citas karaliskās bibliotēkas tika izveidotas šai pašā laikā (ieskaitot Matiasa I(Matiass Korvinus) Ungārijā, Eskorial Madridē (dibināta 1557) pamatojoties uz Filipa II kolekcijām. Arī Vatikāna bibliotēka ar šo laiku pamato savu dibināšanu.
Reformāciju un reliģisko karu ietekme
Anglijā klosteru bibliotēku gals pienāca 1536—40, kad reliģiskās mājas tika apspiestas ar Henriju VIII un to dārgumi izkliedēti. Netika veikti nekādi pasākumi, lai saglabātu savas bibliotēkas. Vēl vairāk vairumtirdzniecības tika iznīcināts 1550: Henrijs III un Edvards VI saskaņā ar jauno mācību no humānistiem un universitātēm, baznīcu un skolu bibliotēkas tika iztīrītas no grāmatu iemiesotās „vecās izglītības” kas nāca no viduslaikiem. Zaudējumi bija aprēķināti Elizabetes valdīšanas laikā, tomēr, Kanterbijas arhibīskaps, Metju Pārkers un Elizabetes galvenais padomnieks, Viljams Sesils pārņēma vadību izkaisīto rokrakstu meklēšanā un iepirkšanā. Daudzi citi kolekcionāri arī bija aktīvi, ieskaitot Seru Robertu Katonu un Seru Tomasu Bodleju. Rezultātā ievērojama daļa no bibliotēkas, kas bija izkaisīta apspiešanas laikā 1660, tika apvienota vienā kolekcijā, Pārkera bibliotēka galu galā nonāca Kristiešu korpusa koledžā Kembridžā, Kotona — Britu muzeja bibliotēkā, kas tagad ir daļa no Lielbritānijas bibliotēkas; un Bodleja bibliotēka izveidoja Boleina bibliotēku Oksfordā.
Citur Eiropā, Reformācijas laikā daudzu klosteru bibliotēku saturs bija iznīcināts, jo īpaši Vācijā un Ziemeļu valstīs. Reformācijas līderis Mārtiņš Luters, tomēr kaislīgi ticēja bibliotēku vērtībai un vēstulē visām Vācijas pilsētām 1524 viņš uzstāja ka ne sāpes ne naudu nevajadzētu saudzēt bibliotēku izveidei. Tā rezultātā daudzās Vācijas pilsētās tika izveidotas bibliotēkas, to skaitā Hamburgā (1529), Augstburgā (1537) ir datējamas ap šo laiku. Šīs kā arī jaunizveidoto universitāšu bibliotēkas (piemēram, Kēnigsbergā[tagadējā Kaļiņingradā, Krievijā] Jēnā un Mārburgā), daļēji jebkurā gadījumā, tika izveidotas pamatojoties uz veco klosteru kolekcijām. Dānijā, tāpat dažas grāmatas no baznīcām un klosteriem tika apvienotas jauno universitāšu bibliotēkās, tomēr daudzas tika iznīcinātas.
Bibliotēkas Vācijā smagi cieta Trīsdesmit gadu karā. Bbiliotheca Palatina Heidelbergas Universitātē (dibināta 1386) piemēram, tika paņemta kā laupījums karā ar Maksimiliānu I, kurš to piedāvāja bīskapam Gregorijam XV 1623; Gustavs Ādolfs visu savu bibliotēku nosūtīja uz Zviedriju, kur lielākā daļa tika iekļauta Upsālas Universitātes bibliotēkā, kuru viņš dibināja 1620. Karaliskās bibliotēkas kolekcija Stokholmā bija līdzīgi bagātināta ar kara laupījumiem Zviedrijā, karalienes Kristīnes un Čārlza I laikā. Francijā, Itālijā, Vācijas dienvidos un Austrijā, kur katoļu ticība palika nesatricināma, vecās bibliotēkas palika un tika papildinātas ar jaunām, kas tika izveidotas izglītības mērķiem ar Jēzus (jezuītu) biedrību.
Islāma pasaule
Tāpat kā Eiropas klosteru bibliotēkas, grāmatu kolekcijas islāma valstīs sākumā tika pievienotas reliģiskajām institūcijām, mošejām un madrashām (teoloģijas un likumu skolas vērstas uz Korāna pētījumiem). Zinātnieki ziedoja savas personiskās kolekcijas mošejām, kas parasti paturēja tikai reliģiskās grāmatas, reizēm izveidoja papildus bibliotēkas, kuras tika nodotas daudzas laicīga satura grāmatas. Šīs laicīgās kolekcijas bija atklāti pieejamas. Neatkarīgi no bibliotēkām, kas saistītas ar mošejām, bija daudzas lielas kolekcijas kas atradās pilīs un turīgo mājās. Nozīmīgākās bibliotēkas bija „Abbasidas kalifa al-Ma’muna” no Bagdādes 9 gs un Fatimīdas kalifa al-Mustansira no Kairas 11 gs. Tipiski privātas un publiskas kolekcijas parasti ietvēra reliģisko vēsturi, ģeogrāfiskus darbus, ceļojumus, astroloģiju un alķīmijas darbus.
17. un 18. gadsimts; Nacionālās bibliotēkas
17 un 18 gs grāmatu vākšana visur kļuva izplatīta. Motīvs reizēm bija palielīšanās, bet bieži vien tā bija patiesa mīlestība uz zinātni. Visā Eiropā un Z-Amerikā, vairākas smalkas privātas kolekcijas tika saliktas kopā, kuras galu galā kļuva par pamatu šodienas valstīm un valsts bibliotēkām — tas bija arī periods, kad tika izveidotas jaunas valstis un augstskolu kolekcijas.
Bija protams arī citi notikumi. Anglijā tika izveidotas vairākas draudzes bibliotēkas, kas bija pievienotas baznīcām un kuras galvenokārt izmantoja garīdzniecība(viena no agrākajām ir Grandhamā, Linkoršīrā, tika izveidota 1598, un dažas no sākotnēji pieķēdētajām grāmatām ir vēl tagad apskatāmas). To izveidošana bija ziedojumu rezultātā; Mančestras tirgotāji, Hamprejs Čethams atstāja naudu par kuru 1653 tika nodibināta draudzes bibliotēka Boltonā un Mančestrā, kā arī izveidota pilsētas bibliotēka Mančestrā(kas joprojām pastāv, tur tās sākotnējie grāmatu skapji, sākotnējā ēkā) vēlāk 18. gadsimtā, īpaši Anglijā (lai gan arī citur Eiropā) un ASV bija liela popularitāte cirkulācijas un abonēšanas bibliotēkām, kas sniedza uzziņas uz aizdevumu kolekcijas saviem biedriem un bija liela ietekme uz sabiedrības literāro gaumi, jo īpaši uz daiļliteratūru.
Bibliotēku plānošana
Ietekmīgu un spēcīgu cilvēku kā kardināls Mazarīnī Francijā, privātās bibliotēkas bija tik lielas, ka bija nepieciešama jauna pieeja bibliotēku organizācijā. Eskoreāla bibliotēka Madridē, uzcelta 1584, bija pirmā kas atteicās no viduslaiku grāmatu „līčiem”, kuri novietoti taisnā leņķī pret gaismas avotu un kārtot to krājumu pie sienām. No vecās prakses pieķēdēt grāmatas pie galdiem pakāpeniski atteicās un pašreizējā grāmatu novietošana ar to muguriņām vērstām uz āru iespējams sākās Francijā ar jurista, valsts padomnieka, vēsturnieka un bibliofila Džakuesu —Auguste de Tu (1617) personisko bibliotēku. Par Mazarīna bibliotēku bija atbildīgs Gabriels Naude, kurš pirmais uzrakstīja moderno traktātu par bibliotēku ekonomiku „Advis pour dresser une bibliotheque” (1627, ieteikumi bibliotēku izveidē). Šis darbs iezīmēja pāreju uz moderno bibliotēku praksi. Viena no pieejām bibliotēkām bija Samuela Pepisa (diarist), pēdējos 14 savas dzīves gadus Pepis daudz laika veltīja sava krājuma organizēšanai, viņš to atstāja Kembridžas Magdalēnas koledžai.
Naudes koncepcija par akadēmisko bibliotēku, sistemātiski sakārtota, parādot visas reģistrētās zināšanas un pieejama visiem zinātniekiem, iesakņojās. To visu saistīja filozofs Gotfrīds Vilhelms Leibnica (1646—1746), izcils viņa vecuma bibliotekārs, kurš iedomājās par nacionālo bibliogrāfisko organizāciju, kas zinātniekiem sniegtu vieglu pieeju visiem darbiem, kas rakstīti par viņu tematu.
Jāsas-Naģkunas-Solnokas meģe
Jāsas-Naģkunas-Solnokas meģe ( ungāru: Jász-Nagykun-Szolnok megye ) ir Ungārijas meģe valsts centrālajā daļā. Tā robežojas ar Peštas, Hevešas, Boršodas-Abaūjas-Zemplēna, Hajdū-Biharas, Bēkēšas, Čongrādas un Bāčas-Kiškunas meģi. Meģes administratīvais centrs ir Solnoka.
Meģei cauri tek Ungārijas lielākā upe (pēc garuma valsts teritorijā ) Tisa.
Bērzgales pagasts
Bērzgales pagasts ir Rēzeknes novada teritoriāla vienība tā austrumos. Robežojas ziemeļos ar Ludzas novada Mežvidu pagastu, austrumos ar Ludzas novada Zvirgzdenes pagastu, dienvidos ar Lendžu un Vērēmu pagastiem, rietumos ar Ilzeskalna pagastu. Pagasta centrs atrodas Bērzgalē.
Ūdensteces
Červonkas upīte, Dasas upīte, Leidaceite, Rītupe, Vornaišu upīte
Ūdenstilpes
Kapineits, Leidaceits, Marientāles ezers, Meirānu ezers, Micānu ezers, Nireišu ezers, Siemineits.
Lielkie no tiem ir Micānu ezers un Meirānu ezers.
Purvi
Červonkas pūrs, Inčuku pūrs, Maļiku pūrs, Marientāles purvs, Micānu pūrs
Vēsture
1920. gada zemes reformas laikā Ilzenbergas muižu sadalīja 25 vienībās 392 ha kopplatībā, Čumines muižu 20 vienībās 324 ha kopplatībā, Mariņtāles muižu 22 vienībās 359 ha kopplatībā, Adumavas muižu 56 vienībās 826 ha kopplatībā, Padules (Padoles) muižu 12 vienībā 270 ha kopplatībā, Bērzgales muižu 39 vienībās 510 ha kopplatībā, Annas muižu 48 vienībās 638 ha kopplatībā, Silavnieku muižu 12 vienībās 212 ha kopplatībā, Kazuļavas muižu 6 vienībās 174 ha kopplatībā, Lab(v)āržu muižu 20 vienībās 237 ha kopplatībā, Košu muižu ar Purvmaļu muižu 9 vienībās 425 ha kopplatībā, Lešķu muižu 3 vienībās 122 ha kopplatībā, Jaunivanavas muižu 19 vienībās 201 ha kopplatībā.
1935. gadā Rēzeknes apriņķa Bērzgales pagasta ( līdz 1925. gadam Biržgaļa pagasts, 1925. - 1926. gadā - Labvāržu pagasts ) teritorija bija 193,8 km² un tajā dzīvoja 7393 iedzīvotāji. 1945. gada 2. novembrī pagastā izveidoja Bērzgales, Juzupoles, Lendžu, Mežvidu, Padoles un Vērēmu ciema padomes, bet pagastu 1949. gada 31. decembrī likvidēja. Rēzeknes rajona Bērzgales ciemam 1954. gada 14. jūnijā pievienoja likvidētā Juzupoles ciema kolhoza «Trudovik» teritoriju, 1971. gada 16. martā daļu padomju saimniecības «Gailumi» teritorijas pievienoja Gailumu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gada 1. jūlijā Bērzgales pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas pagastā (iedzīvotāju skaita ziņā): Bērzgale (pagasta centrs), Micāni, Marientāle.
Džons Konelijs
Džons Konelijs (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu politiķis. Bijis Teksasas gubernators, ASV Finanšu ministrs. Dienēja ASV Armijā, piedalījās Otrajā pasaules karā.
1961. gadā bija ASV jūras spēku sekretārs. Laikā no 1963. līdz 1969. gadam bija Teksasas gubernators, vēlāk Ričarda Niksona kabinetā bija valsts Finanšu ministrs. 1963. gadā, kamēr vēl pildīja gubernatora amata pienākumus, viņš tika savainots atentāta laikā, kurā mira tobrīdējais valsts prezidents Džons Kenedijs.
Seksa industrija
Seksa industrija jeb seksindustrija ir industrija, kas sastāv no komercuzņēmumiem, kuri izmanto seksa darbiniekus. Tas, ko tie piedāvā, tiek saukts par pieaugušo izklaidi, jo sastāv no dažādām izklaides formām, kas netiek uzskatītas par piemērotām bērniem.
Seksa industrija pārstāv ievērojamu daļu no pasaules ekonomikas, un tai populāros plašsaziņas līdzekļos piedēvēta liela loma tehnoloģiskajā progresā - piemēram, mājas video un videostraumēšanā Internetā. Lielākā daļa seksa industrijas strādā heteroseksuāliem vīriešiem, bet otra lielākā patērētāju grupa ir homoseksuāli vīrieši. Daudzās valstīs seksa industrija darbojas "pelēkajā" jomā starp legālo un nelegālo. Seksa industrijas aizstāvji apgalvo, ka tā izglīto cilvēkus seksualitātes un seksuālās veselības jomā un pārdod augsti pieprasītu produktu. Viņi apgalvo, ka industrijas iedzīšana pagrīdē rada vai saasina problēmas ar šo industriju. Industrijas pretinieki apgalvo, ka tā ir ekspluatējoša (īpaši attiecībā uz jaunām sievietēm), morāli kaitējoša sabiedrībai, seksu palētinoša un iedrošina uzskatīt sievietes par seksa objektiem.
Arvīds Jansons
Arvīds Jansons (dzimis, miris ) bija latviešu diriģents, mūzikas pedagogs un vijolnieks. Arī viņa dēls Mariss Jansons bija diriģents.
Biogrāfija
Arvīds Jansons ir dzimis (pēc citiem avotiem — ) Liepājā kordiriģenta ģimenē.
No 1929. līdz 1935. gadam mācījās Liepājas Tautas konservatorijā, 1944. gadā pabeidza Rūdolfa Miķelsona un Arvīda Norīša vijoles klasi Latvijas konservatorijā. Diriģēšanu mācījies pie Latvijas Nacionālās operas virsdiriģenta Leo Bleha.
No 1931. līdz 1940. gadam Jansons darbojās Liepājas operas orķestrī un Latvijas Filharmonijas simfoniskajā orķestrī. Tur viņš satika savu nākamo sievu Idu Blumenfeldi. No 1940. līdz 1944. gadam bija Operas un baleta teātra orķestra dalībnieks.
Latvijas vācu okupācijas laikā viņa sieva Ida izglābās no holokausta, jo divi latviešu ārsti liecināja, ka viņa ir adoptēta no krievu ģimenes. Jansoniem ļoti palīdzēja operas solists Mariss Vētra, un viņam par godu vecāki savu jaundzimušo bērnu nosauca par Marisu.
No 1944. līdz 1952. gadam Arvīds diriģējis Operas un baleta teātra orķestri, no 1948. līdz 1952. gadam — arī Latvijas Radiokomitejas simfonisko orķestri. Viņu ievēlēja par Rīgas pilsētas darbaļaužu deputātu padomes deputātu.
1946. gadā Jansons ieguva 2. prēmiju jauno diriģentu konkursā Ļeņingradā un viņu uzaicināja strādāt par Jevgeņija Mravinska asistentu Leņingradas filharmonijā. No 1952. gada viņš šajā amatā strādāja pastāvīgi, diriģējot Ļeņingradas Filharmonijas simfonisko orķestri līdz pat mūža galam, sniedzot daudz koncertu PSRS, Eiropā, Japānā, ASV, Austrālijā.
1958. gadā viņš kļuva par Tokijas simfoniskā orķestra goda diriģentu, 1964. gadā par Tokijas goda pilsoni.
Jansons mira no sirdstriekas 1984. gada 21. novembrī, koncertturnejas laikā diriģējot koncertā Mančestrā, Lielbritānijā. Apbedīts Sanktpēterburgā, Krievijā.
Pedagogs
1965. gadā Jansons sācis starptautiskos mūzikas semināros vadīt diriģēšanas meistarkursus.
1972. gadā kļuvis par profesoru Ļeņingradas konservatorijā.
Apbalvojumi
1950. gadā ieguvis Staļina prēmiju, kā arī Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves mākslinieka goda nosaukumu. 1957. gadā ieguvis Krievijas PFSR Nopelniem bagātā skatuves mākslinieka goda nosaukumu, 1976. gadā — PSRS Tautas skatuves mākslinieka goda nosaukumu.
Red Bull Rings
Red Bull Rings (de) ir bijusī Formula 1 sacīkšu trase, kura atrodas Špīlbergā, Austrijā. Tā tika saukta par Osterreihringu (de), kas burtiskā tulkojumā nozīmē Austrijas Aplis, līdz 1987. gadam. Deviņdesmito gadu vidū trase tika rekonstruēta un pārsaukta par A1 Ringu. No 1997. līdz 2003. gadam tur notika Austrijas GP. Pēc rekonstrukcijas trase ieguva jaunu nosaukumu - Red Bull Rings.
Trase atrodas Špīlbergas pilsētā, tomēr laikā, kad trasi vēl sauca par Osterraihringu parasti stāstīja, ka trase atrodas Celtvēgā. Tas bija tāpēc, ka Celtvēga ir lielāka pilsēta. 2004. gadā, jau pēc trases slēgšanas tika nojauktas pitstopu ēkas un tribīnes, padarot trasi nelietojumu jebkuram motoru sporta veidam. Tā paša gada beigās un 2005. gada sākumā klīda baumas, ka Red Bull, trases īpašnieks, atradīs citu pielietojumu trasei. Īpašnieks Dītrihs Matešics vēlāk paziņoja, ka nešķiedīs naudu šīs trases renovācijai. Apgabala valdošie politiskie spēki ir atbalstījuši šo projektu. Visa 2005. gada laikā bija runas par to, ka Red Bull Racing A1 Ringu izmantos kā savu testu trasi, tomēr tas nav piepildījies. 2006. gadā austrietis Aleksandrs Vurcs izteica vēlmi šo trasi nopirkt un renovēt, tomēr pagaidām tas nenotika. 2008. gada aprīlī Red Bull paziņoja, ka renovēs trasi.
Sabolčas-Satmāras-Beregas meģe
Meģes ekonomikā dominē lauksaimniecība, īpaši augļkopība.
Meģei cauri plūst Tisas upe, kas garākā upe Ungārijā (pēc garuma valsts teritorijā).
Čongrādas meģe
Čongrādas meģe (hu) ir Ungārijas meģe, kas atrodas Dienvidālfeldā pie Serbijas un Rumānijas robežas. Meģei cauri tek Tisa. Tā robežojas ar Bāčas-Kiškunas, Jāsas-Naģkunas-Solnokas un Bēkēšas meģēm. Administratīvais centrs ir Segeda.
Putraimi
Putraimi ir lobīti pārtikas graudi. Tie var būt gan veseli graudi, gan skaldīti graudi. Putraimus izmanto dažādu ēdienu gatavošanā. No putraimiem bieži gatavo putras. Tie ir svarīga sastāvdaļa dažās desās, piemēram, asinsdesā.
Putraimu veidi
Putraimus gatavo no dažādiem augiem, piemēram, griķiem, rīsiem, miežiem, kviešiem. Atkarībā no izcelsmes reģiona un rupjuma putraimiem var būt arī citi nosaukumi. Neskaldīti miežu putraimi ir grūbas. Smalki skaldīti kvieši ir manna, nedaudz rupjāki kviešu putraimi, kas cēlušies no arābu valstīm, ir kuskuss, tvaicēti kviešu putraimi ir bulgurs.
Aspartāms
Aspartāms ir mākslīgs nesaharīdu saldinātājs, kas ir 200 reizes saldāks par saharozi, un to parasti lieto kā cukura aizstājēju pārtikas produktos un dzērienos. Tas ir asparagīnskābes / fenilalanīna dipeptīda metilesteris. Aspartāms pirmo reizi tika izgatavots 1965. gadā, un ASV Pārtikas un zāļu pārvalde (FDA) 1981. gadā to apstiprināja lietošanai pārtikas produktos.
Izmantošana
Tā salduma dēļ, kas ir aptuveni 180 līdz 200 reizes lielāks kā saharozei, aspartāmu mēdz pievienot pārtikai un zālēm kā saldinātāju un cukura aizvietotāju (pārtikas piedeva E951). Organismā aspartāms sadalās par metilspirtu un to veidojošo asparagīnskābi un fenilalanīnu. Salīdzinot ar saharozi, saldās garšas izjūta no aspartāma parādās lēnāk, taču saglabājas ilgāk. Tomēr aspartāmam kā saldinātājam ir arī trūkumi — tas ir karstumneizturīgs un nestabils skābā vidē, tādēļ aspartāms nav derīgs termiski apstrādājamas un skābas pārtikas saldināšanai.
Aspartāmu nav arī ieteicams uzņemt cilvēkiem ar fenilketonūriju, jo viņu organisms nespēj pārstrādāt no aspartāma radušos fenilalanīnu, tādēļ tiem saldinātāju maisījumiem, kuru sastāvā ir aspartāms, marķējumā jābūt brīdinājumam „satur fenilalanīnu”.
Daniels Agers
{{Futbolista info 1996-2004 {{flaga|Dānija}} "Brondby" 2006-2014 2014-2015 {{flaga|Anglija}} "Liverpool" {{flaga|Dānija}} "Brondby" {{0}}175 (9) {{0}}43 (2) 2004-2006 2005-2016 {{flaga|Dānija}} Dānija U-21 {{flaga|Dānija}} Dānija {{0|00}}10 (3) {{0}} 75 {0}}(12) }} Daniels Munte Agers (dzimis Hvidovrē, Dānijā) ir bijušais dāņu futbolists, aizsargs.
"Brondby"
Agers savas futbolista gaitas sāka vietējā bērnu futbola klubā "Rosenhøj BK", bet 12 gadu vecumā viņš pārgāja uz Dānijas Superlīgas kluba "Brondby" jauniešu komandu.
2004. gada jūlijā Agers no jauniešu komandas tika izsaukts uz pieaugušo vienību, kur ne vien nostiprinājās sastāvā, bet bija viens no komandas panākumu kaldinātājiem, kad tā triumfēja Dānijas čempionātā 2004./2005. gada sezonā. 2004. gadā Agers tika apbalvots ar gada talanta balvu, ko pasniedza Dānijas Futbolistu asociācija.
Pēc veiksmīgās sezonas futbolistu izsauca uz Dānijas pieaugušo valstsvienību, kur draudzības spēlē pret Somiju viņš uz laukuma aizvadīja visas 90 minūtes. Nākamais mačs izlasē Ageram bija pret Angliju, kurā dāņi uzvarēja ar 4:1.
"Liverpool"
2006. gada janvārī Agers publiski bija izteicies, ka vēlas pievienoties Anglijas Premjerlīgas klubam "Liverpool", kas tobrīd bija Čempionu līgas uzvarētāji. Futbolists pat neaizbrauca ar "Brondby" komandas biedriem uz ziemas treniņometni un 12. janvārī parakstīja 4,5 gadu līgumu ar Liverpūles klubu. "Liverpool" Agera iepriekšējam klubam samaksāja 5 miljonus sterliņu mārciņas, kas bija lielākā summa, ko jebkad izdevies iekasēt kādam no dāņu klubiem, kā arī tobrīd lielākā summa, no kuras "Liverpool" jebkad šķīrušies aizsarga dēļ.
Pirmā pussezona Anglijā Ageram nebija veiksmīga, jo futbolists joprojām dziedēja savainojumu, tādēļ piedalījās vien četrās spēlēs. 2006./2007. gada sezonu dāņu aizsargs iesāka ar pilnu maču cīņā par Community Shield trofeju. Agers spēja nostiprināties komandas sastāvā, kur par vietu uz laukuma konkurēja ar Džeimiju Karageru un Sami Hīpiju.
Melnais janvāris
Melnais janvāris (az) jeb Asiņainais janvāris (az) bija civiliedzīvotāju slaktiņš, ko 1990. gada 20. janvārī veica Padomju armijas daļas, pārņemot varu Azerbaidžānas PSR galvaspilsētā Baku.
Iemesls
PSRS centrālā vara kā iemeslu spēka pielietošanai un ārkārtas stāvokļa ieviešanai Baku u.c. Azerbaidžānas pilsētās, minēja 13.-15. janvārī notikušos grautiņus, kad azerbaidžāņu nacionālisti no Azerbaidžānas Tautas frontes radikālā spārna uzbruka tur dzīvojošajiem armēņiem. Bez tam praktiski tika paralizēta vietējo padomju varas iestāžu darbība, ATF praktiski pārņemot savās rokās civilo pārvaldi. TASS izplatīja ziņojumu, ka Baku bandītiskas grupas uzbrukušas armēņu diasporas iedzīvotājiem un nogalinājuši vairākus desmitus cilvēku, tostarp arī krievus.
Notikumi
Laikā no 16. līdz 19. janvārim Baku pievārtē tika koncentrēta aptuveni 29 000 vīru liela armijas operatīvā grupa. Kaspijas jūras kara flotes kuģi bloķēja Baku līci. 19. janvārī tika izsludināts ārkārtas stāvoklis Baku: plkst. 19:30 tika atslēgta elektroenerģijas padeve Baku televīzijas raidītājam. Iedzīvotāji par ārkārtas stāvokli uzzināja 5:30 norīta, sākoties radio pārraidēm, kā arī no skrejlapām, ko armijas helikopteri kaisīja pār pilsētu.
Lai pārņemtu varu pilsētā, naktī no 19. uz 20. janvāri sākās armijas uzbrukums — operācija "Trieciens" (Удар) — no ziemeļiem pilsētā ielauzās Tulas gaisa desanta divīzijas daļas pulkveža Aleksandra Ļebeda (А. Лебедь) vadībā, no dienvidiem iebrukumu vadīja apakšpulkvedis J. Naumovs (Ю. Наумов). No lidostas uzbrukumu uzsāka tur jau 16. janvārī ieradusies PSRS Iekšlietu karaspēka īpašo uzdevumu vienība, kas vairākos bruņutransportieros lauzās uz Baku centru, pa ceļam izārdot un vietām uzspridzinot uz ātru roku ATF aktīvistu izveidotās barikādes. Ielauzušies pilsētā, karavīri atklāja uguni pa apgaismotajiem logiem, garāmgājējiem un stihiski izveidoto Tautas frontes pretestību. Daudzi tika nogalināti savos dzīvokļos, arī bērni. Uz ielām cilvēki lūdza kareivjus nešaut un stājās tankiem pretī, bet tie neapstājās, kāpurķēdēm samaļot visus, kas gadījās ceļā. Dažu stundu laikā armija ieņēma Azerbaidžānas Augstākās padomes ēku, Ministru padomi, telecentru un radio. Pret rītu Īpašo uzdevumu vienības kaujinieki devās atpakaļ uz lidostu, bet viņu vietā stājās regulārās armijas daļas.
Pēc Azerbaidžānas Tautas frontes ziņām, šajā naktī tika nogalināti 186 mierīgie iedzīvotāji un Baku milicijas darbinieki, vairāk nekā 600 cilvēki ievainoti. TASS ziņoja par bandītu uzbrukumiem armijai, kurai nācies aizstāvēties. Baku morgi bija tā pārpildīti, ka mirušie tika guldīti uz grīdas, gandrīz visi nogalinātie bija nošauti no muguras.
Armija tika izvietota visos pilsētas stratēģiskajos punktos, tostarp pie Augstākās Padomes. Republikā tika noteikta komandanta stunda, vietām izcēlās apšaudes, jo kareivji bija brīdināti par potenciāliem bandītiem un šāva uz visiem, kuri šķita aizdomīgi. Pēdējais upuris tika nošauts 23. janvārī.
Jānis Pommers
Jānis Pommers arī Svētais svētmoceklis Rīgas Jānis (dzimis, miris ) bija Latvijas pareizticīgo baznīcas arhibīskaps. 2001. gadā pareizticīgo baznīca viņu kanonizēja kā svēto. Viņš ir pirmais un vienīgais latvietis starp svētajiem.
Melnais janvāris
Notikumi
Februāra sākumā nogalinātos Baku iedzīvotājus guldīja kopīgā kapā. Attēlu autori Didzis Sedlenieks un Edvīns Kamoliņš.
Jānis Pommers
Dzīvesgājums
Dzimis tagadējā Praulienas pagasta "Ilzessalu" saimniecībā, zemnieku ģimenē. Viņa vectēvs bija pirmais latvietis, kurš pieņēma pareizticību tajā apvidū, un par to tika vajāts. Ģimene bijusi ļoti dievbijīga. Pommers pirmo izglītību ieguvis Lazdonas pareizticīgo Liseskalna skolā.
1912. gada 11. februārī Pommers kļuva par Sluckas bīskapu un Minskas arhibīskapa Mihaila vikāru. Vēlāk 1912. gadā bīskaps kalpoja Odesā, 1913. gada 4. aprīlī kļuva par Taganrogas bīskapu, līdz 1917. gadam bija bīskaps vēl citās vietās. Patriarhs Tihons bīskapu Jāni Pommeru pārcēla uz Tveru, kur viņš no 1917. gada 7. septembra pildīja bīskapa pienākumus. 1918. gadā iecelts arhibīskapa kārtā, viņš no 22. aprīļa kalpoja Penzā. Bija lielinieku apcietinājumā no 1918. gada septembra līdz oktobrim un no 1919. gada oktobra līdz 1920. gada februārim.
1934. gada naktī no 11. uz 12. oktobri Pommeru nogalināja viņa dzīvesvietā, 21. oktobrī apglabāja Rīgas Dievmātes patvēruma (Pokrova) kapos, kur viņu pavadīja vairāki tūkstoši cilvēku no visas Latvijas. Viņa slepkava netika atklāts.
Kanonizēšana par Svēto svētmocekli Rīgas Jāni
1981. gadā Krievu Pareizticīgā baznīca ārzemēs atzina viņu par svēto. Šim piemēram drīz vien sekoja Serbu pareizticīgā baznīca. 2001. gadā viņu kanonizēja arī Latvijas pareizticīgā baznīca kā Svēto svētmocekli Rīgas Jāni. Viņa iecelšanā svēto kārtā piedalījās arī Vaira Vīķe-Freiberga, vairāki politiķi un citu konfesiju pārstāvji. 2003. gada 4. oktobrī Rīgā noritēja Svētā svētmocekļa Rīgas Jāņa svēto relikviju svinīgā pārnešana no Vissvētās Dievmātes patvēruma dievnama uz Kristus Piedzimšanas katedrāli. 25. septembrī pareizticīgie svin bijušā Latvijas arhibīskapa Jāņa Pommera piemiņas dienu.
2006. gada 27. maijā Latvijas pareizticīgo baznīca izveidoja savus apbalvojumus - Svētā svētmocekļa Rīgas arhibīskapa Jāņa ordeni un medaļu, kuri ir nosaukti Jāņa Pommera vārdā. 2016. gada 12. oktobrī Latvijas Pasts izdeva Jānim Pommeram veltītu pastmarku un pirmās dienas aploksni.
Ernsts fon Rasburgs
Ernsts fon Rasburgs vai Raceburgas Ernests (, latīņu: Ernestus von Rassburch) bija Livonijas ordeņa mestrs no 1274. gada līdz 1279. gada 5. martam, kad krita Kaujā pie Aizkraukles.
Dzīvesgājums
Cēlies no Raceburgas pilsētas (20 km uz dienvidiem no Lībekas) rātskungu dzimtas. Pēc tam, kad mestrs Valters no Nordekes slimības dēļ aizbrauca uz Vāczemi, Vācu ordeņa lielmestrs Hartmanis no Heldrungenes (Hartmann von Helderungen) 1274. gadā par mestru iecēla brāli Ernestu, kurš "saviem draugiem atspaids bija, bij pazemīgs un pieklājīgs, un savai zemei uzticīgs un turējās pie taisnības, kamēr vien mestrs bija tas."
1275. gadā ordeņa mestrs Ernsts, lai nostiprinātos iekarotajās latgaļu zemēs un kotrolētu tirdzniecības ceļus pa Daugavu, senajā latgaļu Naujenes pilskalnā uzcēla Vec-Daugavpils pili (Duneburc). 1277.gadā lietuviešu dižkunigaitis Traidens veselu mēnesi nesekmīgi centās iekarot Daugavpili. 1278. gadā mestrs Ernsts uzbruka senajai Lietuvas galvaspilsētai Kernavei, bet atceļā pie Aizkraukles viņa armiju sakāva lietuviešu karaspēks, kaujā krita arī pats mestrs.
Par mestra vietas izpildītāju palika Livonijas landmaršals Gerhards no Kacenellenbogenes (Gêrhart von Katzenellenbogen), kas 1280. gada krita Nameiša gūstā.
Sieviešu tenisa asociācija
WTA jeb Sieviešu tenisa asociācija tika dibināta 1973. gadā. Tā organizē lielāko daļu sieviešu tenisa turnīru. Tā organizē sieviešu tenisa tūri — WTA Tour.
WTA Tour
Pašreizējais WTA tūres iedalījums tika ieviests 2009. gadā. Pirms tam, neskaitot Grand Slam turnīrus, bija četras turnīru kategorijas: deviņi 1. kategorijas turnīri, četrpadsmit 2. kategorijas turnīri, astoņpadsmit 3. kategorijas turnīri, kā arī trīspadsmit 4. kategorijas turnīri.
Pašlaik WTA tūri veido:
2012. gadā tika izveidota WTA 125K sērija, kas ir nākamais zemākais līmenis pēc WTA tūres. Reitinga punktus var iegūt arī dažādos ITF organizētajos turnīros. Pirms 2016. gada reitinga punktus piešķīra arī olimpiskajās spēlēs.
Maksims Mirnijs
Maksims Mirnijs (, dzimis 1977. gada 6. jūlijā, Minskā) ir baltkrievu tenisists.
Savas karjeras laikā viņš ir uzvarējis 35 dubultspēļu turnīros, tai skaitā, divreiz ASV Atklātajā čempionātā, kā arī divreiz Francijas Atklātajā čempionātā. Dubultspēļu ATP reitingā viņš ir atradies pirmajā vietā. Visbiežāk Makss ir spēlējis pārī kopā ar indieti Mahešu Bupatī vai zviedru Jonasu Bjerkmanu.
2003. gada 17. februārī Makss izcīnīja savu vienīgo ATP turnīra vienspēļu titulu Roterdamā. Tiesa, 2003. gada augustā ATP reitingā viņš arī ieņēma savu karjeras augstāko - 18. - vietu. Vimbldonā viņš ir trīs reizes sasniedzis vienspēļu turnīra 4. kārtu, bet 2002. gada ASV Atklātajā čempionātā viņš sasniedza ceturtdaļfinālu.
Elektrods
Elektrods (no elektr(ība) un el (odos) — 'ceļš') ir elektrovadoša materiāla ierīce (tās daļa), caur kuru tiek pievadīta elektriskā strāva. Pozitīvi lādētos elektrodus sauc par anodiem, negatīvi — par katodiem.
Pirmā veida elektrods un otrā veida elektrods
Pirmā veida elektrods ir metāls, kurš iegremdēts tā paša metāla katjonu šķīdumā, piemēram, sudraba gabals sudraba nitrāta (AgNO3, kurš ūdenī pastāv Ag+ katjonu un NO3- anjonu veidā) šķīdumā. Ja metāls ir aktīvs (cinks, dzelzs, kadmijs un citi), pozitīvie metāla joni pāriet elektrolīta šķīdumā, elektroniem paliekot uz metāla kristāliskās fāzes virsmas. Tādējādi metāla virsma iegūst noteiktu negatīvo lādiņu (to piešķir elektroni), šķīdums pie metāla robežvirsmas iegūst noteiktu pozitīvo lādiņu (to piešķir metāla katjoni) un rodas elektriskais dubultslānis — potenciālu starpība. Metāla pāriešanu elektrolītā jonu veidā (oksidēšanās) vispārīgi attēlo kā. Ja metāls ir pasīvs (varš, sudrabs u.c.), pozitīvie metāli no elektrolīta šķīduma pāriet uz metāla kristālisko fāzi, tas ir, notiek adsorbcija. Tādējādi metāla virsma iegūst noteiktu pozitīvo lādiņu (to pieškir metāla katjoni), šķīdums pie metāla robežvirsmas iegūst noteiktu negatīvo lādiņu (to piešķir elektrolīta anjoni) un tāpat rodas elektriskais dubultslānis. Metāla jonu adsorbciju uz metāla virsmas (reducēšanās) vispārīgi attēlo kā.
Otrā veida jeb oksidēšanās—reducēšanās elektrods ir metāls ar tā paša metāla nešķīstoša savienojuma slāni, kurš iegremdēts šī nešķīstošā savienojuma anjonu šķīdumā, piemēram, sudraba gabals, kura virsmu klāj sudraba hlorīds, kālija hlorīda (KCl, kurš ūdenī pastāv K+ katjonu un Cl- anjonu veidā) šķīdumā. Elektronu vadāmību nodrošina metāls, kurš konkrētos apstākļos ne oksidējas, ne reducējas (indiferents metāls). Jonu vadāmību nodrošina redoks. pāra oksidētās un reducētās formas elektrolīta šķīdums. Vienā elektrodā redoks. pāra reducētā forma atdod elektronus metālam un pāriet oksidētajā formā, citā elektrodā redoks. pāra oksidētā forma saņem no metāla elektronus un pāriet reducētajā formā. Tādējādi starp kristālisko un šķīduma fāzi tiek pārnesti elektroni un rodas potenciālu starpība.
Izmantošana
Tāpat elektrodi tiek izmantoti elektrolīzē.
Elektroda potenciāls
Elektroda potenciāls ir potenciālu starpība elektroda elektriskajā dubultslānī, to nevar izmērīt, jo, ievadot mērierīces vadu šķīdumā, tas kļūst par vēl vienu elektrodu un mērierīce uzrādīs potenciālu starpību starp diviem elektrodiem. Nezināmo elektroda potenciālu var uzzināt, saslēdzot to ķēdē ar elektrodu, kura potenciāls ir zināms (salīdzinošais elektrods), tas ir, izveidojot galvanisko elementu, kura elektrodzinējspēks EDS, savukārt, ir izmērāms. Tad nezināmo elektroda potenciālu aprēķina, izmantojot formulu
,
kur E_{kat} ir pozitīvākā elektroda (katoda) potenciāls, E_{an} ir negatīvākā elektroda (anoda) potenciāls.
Elektrodu polarizācija
Galvaniskajam elementam darbojoties vai notiekot elektrolīzei, EDS kļūst mazāks par teorētiski iespējamo jeb mazāks par teorētisko abu elektrodu potenciālu starpību. Protams, EDS izmaiņu (turklāt ne tikai samzināšanos, bet arī palielināšanos) var izraisīt izmaiņas gan ārējās, gan iekšējās ķēdes pretestībā (par galvaniskā elementa uzbūvi skatīt: Galvaniskais elements), taču EDS samazināšanās vienmēr ir saistīta ar elektrodu polarizāciju. Elektrodu polarizāciju summāri veido elektroķīmiskā polarizācija, koncentrācijas polarizācija un ķīmiskā polarizācija.
Elektroda standartpotenciāls tiek noteikts tad, kad caur elektrodu neplūst strāva (I=0), bet plūst tikai apmaiņas strāva (elektronu pāreja starp elektroda cieto un šķidro fāzi). Tas ir līdzsvara stāvoklis