cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iļja Franks
Iļja Franks (ru; dzimis, miris ) bija padomju fiziķis. 1958. gadā kopā ar Pāvelu Čerenkovu un Igoru Tammu ieguvis Nobela prēmiju fizikā par Čerenkova—Vavilova starojuma atklāšanu un izskaidrošanu.
Iļja Franks bija divu Staļina prēmiju (1946, 1953) un PSRS Valsts prēmijas (1971) laureāts.
Biogrāfija
Iļja Franks dzimis 1908. gadā Sanktpēterburgā, Krievijas impērijā. Viņa tēvs bija ebreju izcelsmes matemātiķis (vēlāk profesors) Mihails Franks, bet māte — krievu medmāsa (vēlāk ārste) Jeļizaveta Gracianova. Iļjas Franka vecvectēvs no tēva puses bija viens no Maskavas ebreju kopienas dibinātājiem 19. gadsimta 60. gados Moisejs Rossijanskis. Vectēvs Ludvigs Franks (1844—1882) bija beidzis Maskavas Valsts universitāti, kā kara ārsts bija piedalījies Krievu—turku karā, ieguvis apbalvojumu un muižnieka titulu.
1944. gadā Franks kļuva par profesoru Maskavas Valsts universitātē. 1946. gadā tika ievēlēts par PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli, bet 1968. gadā — par akadēmiķi.
1957. gadā Franks kļuva par Neitronu fizikas laboratorijas vadītāju Apvienotā kodolpētījumu institūtā (ОИЯИ) Dubnā. Laboratorija devusi ieguldījumu neitronu spektroskopijas metožu izstrādāšanā. No 1971. gada Franks strādāja Krievijas Zinātņu akadēmijas Kodolpētījumu institūtā (ИЯИ РАН).
Iļja Franks nomira 1990. gadā, 81 gadu vecumā. Apglabāts Vedenskas kapsētā, Maskavā.
Nozīmīgākie sasniegumi
1934. gadā fiziķis Pāvels Čerenkovs, strādājot Sergeja Vavilova vadībā, atklāja parādību, ka lādētas daļiņas ar lielu ātrumu pārvietojoties ūdenī, izraisa zilganu spīdēšanu, kas vēlāk tika nosaukts par Čerenkova—Vavilova starojumu. Iļja Franks un Igors Tamms strādāja pie šī starojuma teorētiskā izskaidrojuma. Šie pētījumi vēlāk palīdzēja izstrādāt jaunu metodi augstas enerģijas daļiņu detektēšanā un to ātrumu mērīšanā. Par Čerenkova—Vavilova starojuma atklāšanu un izskaidrošanu 1958. gadā trim fiziķiem — Čerenkovam, Frankam un Tammam — tika piešķirta Nobela prēmija fizikā.
1692. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1692. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš bija personālūnijā ar Kurzemes un Zemgales hercogu, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Aleksanders Omots Kilde
Aleksanders Omots Kilde (no; dzimis Bērumā) ir Norvēģijas kalnu slēpotājs, 2020. gada Pasaules kausa kopvērtējuma uzvarētājs, medaļnieks.
Karjera
Pasaules kausa sacensībās debitēja Zeldenē. 2013. gada Pasaules čempionātā junioriem ieguva zelta medaļu milzu slalomā. 2012.—2013. gada sezonā uzvarēja Eiropas kausa kopvērtējumā. ieguva pirmos punktus Pasaules kausa ieskaitē, ieņemot 20. vietu supergiganta sacensībās Leikluisā, Kanādā. Piedalījās Sočos. Supergigantā ieņēma 13. vietu, bet nobraucienā un kombinācijā nefinišēja.
Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2015. gadā. Labāko rezultātu sasniedza kombinācijā, ieņemot 8. vietu. Supergigantā ierindojās 19. vietā, bet nobraucienā bija 26. vietā. Pirmo reizi vietu uz goda pjedestāla Pasaules kausa posmos izcīnīja 2015. gada decembrī Valgardēnā, Itālijā, ar trešo vietu supergigantā, kad visas pirmās trīs vietas ieņēma Norvēģijas sportisti. Garmišā-Partenkirhenē nobraucienā guva savu pirmo uzvaru Pasaules kausa posmos. 2015.—2016. gada sezonā izcīnīja savu pirmo mazo kristāla globusu, uzvarot supergiganta ieskaitē. 2017. gada Pasaules čempionātā Sanktmoricā divreiz ieguva 4. vietu — supergigantā un kombinācijā. Nobraucienā ieņēma 6. vietu, piedalījās arī milzu slalomā, bet nefinišēja. piedalījās trīs disciplīnās, vislabāk startējot supergigantā, kur ieņēma 13. vietu.
2019.—2020. gada sezonā uzvarēja Pasaules kausa kopvērtējumā. 2021. gada janvāra vidū guva traumu un izlaida atlikušo sezonas daļu, līdz ar to nespēja aizstāvēt Pasaules kausa ieguvēja titulu. Nepiedalījās arī 2021. gada Pasaules čempionātā. Pekinā izcīnīja bronzas medaļu supergantā un sudrabu kombinācijā. 2021.—2022. gada sezonu noslēdza 2. vietā Pasaules kausa kopvērtejumā. Sezonas laikā izcīnīja septiņas uzvaras Pasaules kausa posmos un uzvarēja gan nobrauciena, gan supergiganta kopējā ieskaitē.
2023. gada Pasaules čempionātā Kurševelā izcīnīja sudraba medaļu supergigantā, tikai vienu sekundes simtdaļu zaudējot kanādiešu kalnu slēpotājam Džeimsam Krofordam. Arī nobraucienā ieguva sudraba godalgu.
Kuhtiški
Kuhtiški ir ciems Robežnieku pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 298 km attālumā no Rīgas.
Mazjumpravas muiža (Rīga)
Vēsture
Mazjumpravas muižas vēsture aizsākusies vismaz 1259. gadā, kad šeit zemes platību savā pārvaldībā no arhibīskapa Alberta ieguva Jēkaba baznīcas cisterciešu klostera mūķenes, šeit dzīvoja daži zemnieki. Viduslaikos, vismaz līdz 17. gadsimtam, šo muižu dēvēja par Blūmendāli (Puķu leju), bet tautā to iedēvēja par Jumpravmuižu pēc šeit dzīvojošajām mūķenēm. Lai atšķirtu no Lieljumpravas muižas, ko šodien zinām kā Jumpravu, šo nodēvēja par Mazjumpravmuižu.
16. gadsimta beigās muižu īpašumā ieguva Rīgas jezuīti, un tai pievienoja plašu teritoriju līdz Ķīšezeram, kā arī zemes Pārdaugavā līdz pat Torņakalnam. Kad zviedri ieņēma Vidzemi un jezuīti to atstāja, 1627. gadā Gustavs II Ādolfs muižu piešķīra Rīgas monētu kaltuves meistaram Martinam Vulfam (vēlāk Vulfenšilds), 1636. gadā Vulfenšilds muižu pārdeva Rīgas pilsētai par septiņiem tūkstošiem dālderu, 1637. gadā pirkumu apstiprināja Zviedrijas karalis.
Lielā Ziemeļu kara sākumā 1700. gada agrā pavasarī pie Mazjumpravas Daugavu forsēja apvienotais Saksijas un Kurzemes hercogistes karaspēks un uzsāka Rīgas aplenkumu. 6. (17.) maijā notika kauja pie Mazjumpravas, kurā zviedri sakāva sakšus un piespieda atstāt Daugavas labo krastu, tomēr nespēja ieņemt Daugavgrīvas cietoksni.
18. gadsimta sākumā par muižas īpašnieku kļuva Rīgas landfogtejas virsfogts Pauls Brokhūzens. Kad Rīgas aplenkuma laikā 1709. gadā uz muižas zemes nocietinājās krievu karaspēks, Brokhūzens neļāva izmantot muižas kungu māju un lika krievu virsniekiem apmesties pie zemniekiem. Par to 1716. gadā Brokhūzens tika izsūtīts uz Sibīriju. Muižiņu turpināja pārvaldīt Brokhūzena dēli. Jaunākais dēls — Georgs Brokhūzens — bija bēdīgi slavens ar savu skopumu un cietsirdību. Kad viņš savā īpašumā ieguva Duntes muižu, Mazjumpravas muižā tika izņemti logi un durvis, noplēsti skursteņi un krāsnis, un viss tika pārvests uz viņa jauno īpašumu. Nedaudz vēlāk, pēc daudzām postā novesto zemnieku sūdzībām revīzija secināja, ka Brokhūzeni Mazjumpravas muižu ir izputinājuši, noplicinājuši zemi. Pat augļu koki tikuši izplēsti ar visām saknēm, lai tos pārstādītu Duntē. Pēc Georga Brokhūzena nāves 1752. gadā muižu pārņēma Rīgas pilsēta. Ap 1777. gadu no muižas nodalīja Olaines patrimoniālmuižu ar Plakanciemu, 1797. gadā muižas zemēs dzīvoja 3357 cilvēki, tai skaitā 1132 dzimtļaudis un 1170 no citiem novadiem ienākuši cilvēki, 1799. gadā izveidoja Dreiliņu patrimoniālmuižu Juglas ezera pusē.
18. gadsimta beigās Jumpravmuiža vairs nebija īpaši turīga un tajā dzīvoja trūcīgi zemnieki, tajā dzīvoja arī gleznotājs Johans Heinrihs Baumanis. Kad 1877. gadā Rīgas pilsēta muižu iznomāja Johanam Ratfeldam, līguma aprakstā minētas 16 ēkas, arī ūdensdzirnavas un krogs. Piemēram, kungu mājai bijis dakstiņu jumts, divviru ieejas durvis, 13 logu, 7 iekšējās durvis.
1915. gadā muiža tika pamesta, 1919. gadā Bermontiādes laikā to izdemolēja, no 1925. līdz 1940. gadam tā bija iznomāta Ženijai Štobei. 20. gadsimta 30. gados šeit bija upju kuģu piestātne Jumpravmuiža.
1941. gada decembrī muižas 200 ha lielā teritorijā iekārtoja Jumpravmuižas koncentrācijas nometni, kurā ieslodzīja apmēram četrus tūkstošus Vācijas un Austrijas ebreju. Ieslodzītos nodarbināja muižas iekārtošanā, akmeņlauztuvēs pie Daugavas un amatnieku darbnīcās muižas apkārtnē. Aptuveni 800 no viņiem gāja bojā no bada, bet 1942. gada martā 1600—2000 ieslodzīto ebreju Biķernieku mežā nošāva. 1943. gadā dzīvi bija palikuši tikai apmēram 450 ieslodzīto. Ap šo laiku nometne tika likvidēta, taču vēl 1943. gada septembrī Mazjumpravas muižā uzskaitīts dažādos darbos nodarbināts 81 ebrejs. Pēc kara muižas teritorijā atradās padomju armijas daļa, kungu ēkā — lidotāju ambulance. Armijai aizejot, pēc 1991. gada atklājās, ka muižas ēkas ir ļoti sliktā stāvoklī.
21. gadsimts
Rīgas Austrumu izpilddirekcija sadarbībā ar Rīgas domi ir veikusi Daugavas krastmalas labiekārtošanas darbus posmā no Dienvidu tilta līdz Rumbulai un ir izbūvēts veloceliņš Rīgas centrs—Dārziņi.
2017. gada 20. maijā Mazjumpravas muižas teritorijā tika atklāta kultūrtelpa "Strops". Kultūrtelpā bija apskatāma informācija par Ķengaraga apkaimi un Mazjumpravas muižas vēsturi. Tajā notika arī kultūras, mākslas, izklaides, aktīvā dzīvesveida un sporta pasākumi. Kultūrtelpa strādāja vasaras mēnešos.
2020. gada sākumā uzsākta Mazjumpravas muižas saimniecības ēkas iekštelpu arheoloģiskā izpēte.
Mūsdienās ir saglabājušās divu muižas ēku drupas, parks, bijušo dzirnavu dīķis un ir atjaunota bijušo ūdensdzirnavu ēka.
Mazjumpravas muiža mūsdienās (2016)
Pirmās ēkas drupas, kas ir saglabājušās mūsdienās.
Dziļģi
Dziļģi ir ciems Ventspils novada Piltenes pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļos 12,6 km no pagasta centra Piltenes, 14,7 km no novada centra Ventspils un 191 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no valsts autoceļiem.
Mārkalnes iela (Jūrmala)
Mārkalnes iela ir iela Jūrmalā, Dzintaru apkaimē. Mārkalnes iela sākas krustojumā ar Brīvības prospektu un beidzas krustojumā ar Rīgas ielu. Kopējais ielas garums ir 140 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Mārkalnes ielā satiksmes kustība norit vienā joslā.
Tīnūžu iela (Rīga)
Ielu savienojumi
Tīnūžu iela krustojas ar šādām ielām:
Pols Vasērs
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja ūdenspolo turnīrā. Viņš bija Jauktās komandas Libellule de Paris pārstāvis, kura turnīrā izcīnīja bronzas medaļu. Viņš ir jaunākais ūdenspolo spēlētājs, kas jeb kad līdz šim ir izcīnījis olimpisko medaļu. Turnīra spēļu laikā viņš bija tikai 15 gadus un 306 dienas vecs.
1906. gada neoficiālajās olimpiskajās spēlēs Atēnās viņš startēja peldēšanas sacensībās — 1 jūdzes peldēšanā brīvajā stilā. Diemžēl viņš šajā disciplīnā nefinišēja.
1920. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Antverpenē viņš startēja gan peldēšanas, gan ūdenspolo sacensībās. Ūdenspolo sacensībās viņš bija Francijas komandas pārstāvis. Komanda šoreiz izcīnīja dalīto 9. vietu. Peldēšanā viņš startēja 400 metros brīvajā stilā un 4x200 metru brīvā stila stafetē. Abās disciplīnās viņš startēja tikai kvalifikācijas kārtas peldējumos un fināla cīņās nestartēja.
Viktors Kuzkins
Viktors Kuzkins (dzimis, miris ) bija krievu hokejists, aizsargs. Karjeras laikā kļuvis par trīskārtēju olimpisko čempionu, kā arī astoņkārtēju Pasaules čempionu. Karjeras laikā aizvadījis 18 sezonas PSRS čempionāta komandā Maskavas CSKA, 13 reizes kļūstot par PSRS čempionu. Vēlāk strādājis kā treneris.
Spēlētāja karjera
Hokejista karjeru Kuzkins sāka 1958.—59. gada sezonā, kad debitēja PSRS hokeja čempionāta vienībā Maskavas CSKA. Kopumā PSRS čempionātā karjeras laikā aizvadījis 530 spēles, tajās gūstot 71 vārtus. Kuzkins kopā ar Vladislavu Tretjaku ir vienīgie divi hokejisti, kam izdevies izcīnīt 13 PSRS čempiona titulus. Ilgāku laiku Kuzkins bija PSRS hokeja izlases kapteinis.
Trenera karjera
Uzreiz pēc karjeras noslēgšanas Kuzkins kļuva par CSKA galvenā trenera palīgu, par to turpinot strādāt līdz pat 1988. gadam. 1988.—89. gada sezonā strādāja Japānā, taču tad atgriezās Maskavā, kur līdz 1999. gadam ar atsevišķiem pārtraukuma turpināja strādāt kā CSKA trenera palīgs. No 1999. līdz 2005. gadam bija Samāras "CSK VSS" galvenais treneris.
Latvijas—Igaunijas attiecības (1919—1940)
Latvijas - Igaunijas attiecības sāka veidoties 1919. gada sākumā, abām jaunajām valstīm vienojoties neatkarības cīņās. Baltijas valstu sadarbība starpkaru periodā neizveidojās tik cieša, kā sākotnēji cerēts, vienīgi Latvija un Igaunija izveidoja ciešāku aliansi. 1934. gadā izdevās izveidot Baltijas Antanti. Abas valstis 1939. un 1940. gados nonāca PSRS varā.
1919. gada sākumā Igaunija deva atļauju un atbalstu Ziemeļlatvijas brigādes izveidošanai. Igauņu karaspēks 1919. gada vasarā sakāva vāciešus Cēsu kaujās un atbrīvoja lielāko Vidzemes daļu no Padomju Latvijas spēkiem, tā nodrošinot Latvijas Pagaidu valdības varu.
1920. gada 19. oktobrī Rīgā Zigfrīds Anna Meierovics un Jūliuss Feldmanis no Latvijas puses, bet Aleksanders Hellats un pulkvežleitnants Arnolds Hinnoms no Igaunijas, parakstīja vienošanos par robežas līniju Vidzemē, pamatā akceptējot tā saucamo pulkveža Tallenta protokolu. Konvencija arī noteica abu valstu pilsoņu tiesības un ar robežu sadalīto īpašumu stāvokli. 1921. gada 12. jūlijā Meierovics un Ants Pīps parakstīja konvenciju par noziedznieku izdošanu un juridisku sadarbību. Viņi parakstīja arī konsulāro līgumu.
1921. gada 13. novembrī Voldemārs Āboltiņš un Hermans Hellats parakstīja konvenciju par Igaunijas hipotēku bankas (bijušās Vidzemes pilsētu hipotēkas biedrības) darbības izbeigšanu Latvijas teritorijā.
1923. gada 1. novembrī Tallinā Meierovics un Frīdrihs Akels parakstīja četrus līgumus - par aizsardzības savienību, par ekonomisko un muitas savienību, papildlīgumu robežas jautājumos un nolīgumu par savstarpējo prasību nokārtošanu. Svarīgākais no tiem bija līgums par aizsardzības savienību, kas tikanoslēgta uz 10 gadiem un stājās spēkā 1924. gada 21. februārī. Valstis apņēmās viena otrai palīdzēt neprovocēta uzbrukuma gadījumā, veidot vienotu ārpolitiku, neslēgt alianses ar trešajām valstīm bez savstarpējas vienošanās. Līgums par muitas savienību iestrēga sarunās, un tā reālā nozīme bija minimāla. Ar robežlīgumu Latvija atteicās no Roņu salas. Latvija arī samaksāja 30 miljonus igauņu marku Latvijā karojošo igauņu kara invalīdu un viņu ģimeņu pabalstiem.
1925. gada 11. novembrī Jānis Seskis ar igauņiem parakstīja vienošanos par savstarpējas satiksmes atvieglošanu. Abu valstu pilsoņiem atcēla vīzas un deva iespēju otras valsts robežās dzīvot divus mēnešus, kā arī pārvietoties ar savas valsts iekšzemes pasi.
1927. gada 5. februārī Rīgā Fēlikss Cielēns un Frīdrihs Akels parakstīja jaunu līgumu par muitas ūniju, ar ko atcēla 1923. gada līgumu.
Tallinā 1931. gada 3. jūnijā Kārlis Zariņš un Jāns Tenisons parakstīja papildus vienošanās par saimniecisko pagaidlīgumu, kas paredzēja konkrētus sarakstus ar precēm, kas bauda muitas atvieglojumus. Šo vienošanos papildināja 1932. gada 14. novembrī.
1934. gada 17. februārī Rīgā Voldemārs Salnais un Juliuss Seljamā parakstīja līgumu par Latvijas un Igaunijas savienību. Tas paredzēja arī iespēju Lietuvai pievienoties savienībai. Līgums paredzēja divreiz gadā rīkot ārlietu ministru konferences, kurās aplūkotu visus ārējas politikas jautājumus, pēc iespējas saskaņojot viedokli un taktiku. Paredzēja īpašas padomes dibināšanu abu valstu likumdošanas saskaņošanai. Pārstāvniecību starptautiskās konferencēs paredzēja kā kopīgi jauktu, saskaņojot ārlietu resora pārstāvju darbību ārzemēs.
Soli pa solim
"Soli pa solim" (en) bija amerikāņu TV seriāls. Laika posmā no 1991. gada 20. septembra līdz 1997. gada 15. augustam to pārraidīja ABC, savukārt no 1997. gada 19. septembra līdz 1998. gada 26. jūnijam — CBS. Seriāls ir par ģimeni ar pusmāsām un pusbrāļiem, kā arī viņu vecākiem. Tā darbība notiek Portvašingtonā, Viskonsinā. Seriālam ir septiņas sezonas, kopumā tika uzfilmētas 160 sērijas. Šis seriāls Latvijā vērojams kanālā LNT un kanālā 2.
1694. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1694. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš bija personālūnijā ar Kurzemes un Zemgales hercogu, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Reinīra kalns
Reinīra kalns (en) ir stratovulkāns 87 kilometrus uz dienvidaustrumiem no Sietlas, Vašingtonas štatā, ASV. Tas ir topogrāfiski ievērojamākais kalns kontinentālajos štatos un Kaskāžu kalnos. Tā lielo ledāju dēļ Reinīra kalns nākotnē var radīt ievērojamas dubļu straumes, kas apdraudētu Pjuelapas upes ieleju. Ap kalnu 1899. gadā izveidots nacionālais parks. Kalnam ir trīs virsotnes.
Marko Grujičs
Marko Grujičs (dzimis ) ir Serbijas futbolists, pussargs, Serbijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2020. gada spēlē Portugāles Premjerlīgas komandas FC Porto sastāvā, kas viņu īrē no Liverpool FC.
Sasniegumi
Red Star Belgrade
Porto
Serbija
Eiropas Ekonomikas zona
Eiropas Ekonomikas zona (EEZ - kādreizējā Eiropas Ekonomiskā telpa) ir brīvās tirdzniecības zona, kurā ietilpst Eiropas Savienības (ES) un trīs Eiropas brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) valstis: Islande, Lihtenšteina un Norvēģija. EEZ mērķis ir ļaut EBTA valstīm piedalīties Eiropas vienotajā tirgū bez pievienošanās ES.
Vēsture
Uz līdzīgiem principiem balstījās jau 1960. gada 3. maijā izveidotā EBTA, kurā tolaik ietilpa septiņas Eiropas valstis (Apvienotā Karaliste, Austrija, Dānija, Īrija, Norvēģija, Portugāle, Šveice), kuras netika uzņemtas vai nevēlējās pievienoties Eiropas Kopienai, kurā dominēja Francija un VFR. Pēc tam, kad 1973. gadā Apvienotā Karaliste, Īrija un Dānija tomēr pievienojās Eiropas Kopienai, arī atlikušās EBTA valstis līdz 1977. gadam noslēdza divpusējos sadarbības līgumus ar Eiropas Kopienas valstīm. Vēlāk EBTA pievienojās arī Islande, Lihtenšteina, Somija un Zviedrija. EEZ izveidojās 1994. gada 1. janvārī pēc ES un EBTA valstu (Austrijas, Islandes, Lihtenšteinas, Norvēģijas, Somijas, Šveices, Zviedrijas) 1992. gada koplīguma ratifikācijas, lai ļautu EBTA valstīm piedalīties Eiropas vienotajā tirgū bez pievienošanās ES. Šobrīd EBTA ir palikušas tikai Islande, Lihtenšteina, Norvēģija un Šveice, no kurām tikai Šveice nav iekļāvusies EEZ. Tomēr Šveicei ar ES ir divpusējs līgums, kas pēc satura ir līdzīgs EEZ līgumam.
Pentakomo
Pentakomo (el) ir ciems Limasolas eparhijā Kiprā, 2011. gadā tajā bija 644 iedzīvotāji. Pentakomo atrodas apmēram 120 metru augstumā virs jūras līmeņa.
Saule brauca debesīs
"Saule brauca debesīs" ir Latvijas animācijas filma, kas izdota 2018. gadā. Filmas režisore ir Roze Stiebra.
Filma nominēta 2019. gada Lielā Kristapa balvai četrās kategorijās.
Sižets
Filma stāsta par Latviju - Saules meitu, kura piedzimst tumsā. Dzimšanas dienā viņa tiek nozagta. Potenciālajiem atradējiem tiek dotas trīs dienas, kuru laikā Saules meita jāatrod, pretējā gadījumā viņa kļūs par parastu meiteni. Tomēr meita tiek atrasta un atbrīvota laicīgi.
1695. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1695. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš bija personālūnijā ar Kurzemes un Zemgales hercogu, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Alanisa Morisete
Viņa uzsāka karjeru Kanādā jaunietes vecumā ierakstīja divus deju popa albumus. Pirmo starptautisko albumu Jagged Little Pill viņa izdeva 1995. gadā. Tas tika pārdots vairāk nekā 33 miljonos kopiju visā pasaulē, tādējādi kļūstot par visu laiku pārdotāko debijas albumu visā pasaulē. Arī mūziķes otrais albums guva labus panākumus. Kopumā izdevusi septiņus studijas albumus, kas kopumā tikuši pārdoti 60 miljonos kopiju.
Kungu iela (Rīga)
Kungu iela ir iela Rīgā, Centra rajonā, Vecrīgā. Grēcinieku iela sākas krustojumā ar Kaļķu ielu un beidzas pie 13. janvāra ielas. Ielas garums ir 420 metri.
Vēsture
1439. gadā minēts Rīgas rātskunga vārdā sauktais Brdebekas ceļš. 1550. gadā iela nosaukta par Siļķu ielu (de), jo tur pārdeva siļķes, ar kurām nedrīkstēja tirgoties tirgus laukumā. Ielas galā cauri Rīgas nocietinājumu veda Kārļa vārti.
1802. gadā to pārdēvēja par Kungu ielu (de). Pēc nocietinājumu nojaukšanas Kungu ielas nozīme pieauga, 1872. gadā tās galā pie dzelzceļa uzbēruma iekārtoja staciju Rīga II kā dzelzceļa līnijas Rīga—Bolderāja galastaciju.
Pēc Latvijas padomju okupācijas 1941. gadā to pārdēvēja par Daugavas ielu (ru), tā cieta Vērmahta uzbrukumā Rīgai 1941. gadā.
Vācu okupācijas laikā 1942.—1944. gadā tā atguva Kungu ielas nosaukumu, bet 1944. gadā — par Daugavas ielas nosaukumu. Kopš Latvijas neatkarības atjaunošanas tā atkal ir Kungu iela.
Ielu savienojumi
Kungu iela ir savienota ar šādām ielām:
Gārzde
Gārzde ir ciems Ventspils novada Piltenes pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļos 11 km no pagasta centra Piltenes, 18,9 km no novada centra Ventspils un 189,6 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V1330 (Kamārce–Gārzde–Zūru dzirnavas). Veidojusies ap vēsturisko Gārzdes muižu (Gut Garsden).
Žils Kleveno
Žils Kleveno (fr; dzimis, miris ) bija franču peldētājs un ūdenspolo spēlētājs, 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs izcīnījis bronzas medaļu ūdenspolo turnīrā.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē Kleveno startēja gan peldēšanas, gan ūdenspolo sacensībās. Labākos panākumus viņš guva ūdenspolo turnīrā, būdams Jauktās komandas Libellule de Paris pārstāvis. Komanda turnīrā izcīnīja bronzas medaļu. Olimpisko spēļu vēsturnieks Bils Malons secinājis, ka ūdenspolo sacensībās Kleveno varētu būt startējis kā "Deveno". Peldēšanā viņš startēja trijās disciplīnās — 200 metros brīvajā stilā, 4000 metros brīvajā stilā un 200 metru komandu peldējumā. No šīm disciplīnām viņš labāko rezultātu ieguva komandu peldējumā, kur kopā ar B. Rosjē, R. Ferē, Gasaņē un Pello izcīnīja 4. vietu. 200 metru individuālajā brīvā stila peldēšanā viņš ieguva 7. vietu, bet 4000 metru brīvā stila peldējumā viņš nefinišēja.
Kukari (Malnavas pagasts)
Kukari ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 283 km attālumā no Rīgas.
Abaza
Pēc 2015. gada datiem pilsētā dzīvo 16 009 iedzīvotāji.
1697. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1697. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš bija personālūnijā ar Kurzemes un Zemgales hercogu, saglabājot savu autonomiju, statūtus, landtāgu un tiesu. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Progress MS-08
Progress MS-08 (Прогресс МС-08; SKS apzīmējums ISS-69P) bija Krievijas automātisks Progress-MS sērijas kravas kosmosa kuģis. Paredzēts kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmosa staciju (SKS). Tas orbītā palaists 2018. gada februārī. Darbību beidza 2018. gada augustā.
Krava
Kopējā kravas masa starta brīdī bija. Īpašajās tvertnēs ietilpa degviela, skābeklis , gaiss , ūdens. Hermētiskajā kravas telpā (pavisam ) atradās iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem, pārtikas preces, apģērbs, higiēnas, medicīnas preces. Tur bija arī nanopavadoņi Tanjuša-JuZGU-3 un Tanjuša-JuZGU-4, kā arī ICARUS antena Vācijas Aerokosmiskā centra vajadzībām. Nanopavadoņus brīvā lidojumā palaida un antenu uz Zvezda moduļa uzstādīja 2018. gada augustā iziešanas kosmosā laikā.
Lidojuma gaita
Sākotnēji Progress MS-08 bija plānots palaist, un pēc diviem Zemes apriņķojumiem (aptuveni trīs stundās) tas saslēgtos ar SKS. Līdz tam visi Progress uz staciju lidoja vai nu divas diennaktis vai sešas stundas. Tehniskas kļūmes dēļ starts tika pārcelts uz 13. februārī, bet tad SKS varēja sasniegt tikai pēc divu diennakšu shēmas.
Progress MS-07 tika palaists 08:13:33 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1a no Baikonuras kosmodroma.
Dravnieku iela (Rīga)
Dravnieku iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Pļavniekos. Tā sākas krustojumā ar Andreja Saharova ielu un beidzas krustojumā ar Ulbrokas ielu. Kopējais ielas garums ir 684 metri.
Progress MS-08
Lidojuma gaita
Saslēgšanās ar staciju automātiskā režīmā notika 15. februārī 10:38 UTC pie Zvezda moduļa.
03:16 UTC Progress MS-08 atvienojās no SKS. Autonomā lidojuma laikā tika veikts zinātnieks eksperiments. 30. augustā kravas kuģis nogāja no orbītas. Tas iegāja Zemes atmosfērā un sadega. Nesadegušās daļas aptuveni 03:07 UTC iekrita Klusajā okeānā.
Dravnieku iela (Rīga)
Ielu savienojumi
Dravnieku iela krustojas ar šādām ielām:
Kotsa sala
Kotsa sala (en) vai Apatūrjuaka (iu, Appatuurjuaq — ‘vieta, kur ir daudz resnknābja kairu’) ir neapdzīvota sala Kanādas ziemeļos Kanādas Arktiskajā arhipelāgā. Administratīvi pieder Nunavutas teritorijas Kivallikas reģionam. Lielākā neapdzīvotā sala Ziemeļu puslodē uz dienvidiem no Ziemeļu polārā loka.
Ģeogrāfija
Atrodas Kanādas Arktiskā arhipelāga dianvidaustrumu daļā Hudzona līča ziemeļos. Ap 70 km platie Fišera un Evansa šaurumi ziemeļos salu atdala no Sauthemptonas salas. Salas ziemeļaustrumu daļu aizņem līdz 216 m augsta augstiene, pārējā saļas daļā — zemiene. Ainavā valda tundra. Salas ziemeļaustrumos 2118 km² platībā ir noteikta aizsargājama teritorija — putniem nozīmīga vieta.
Vēsture
Pirmais no eiropiešiem salu 1612. gadā apmeklēja velsiešu jūrasbraucējs Tomass Batons (Thomas Button). Nosaukta par godu Hudson's Bay Company kuģa kapteinim Viljamam Kotsam (William Coats), kurš periodiski apmeklēja salu starp 1727. un 1751. gadu.
Kotsa sala, tāpat, kā ziemeļos esošā Sauthemptona, tiek uzskatīta par pēdējo vietu, kur vēl 20. gadsimta sākumā mituši arktiskās Dorsetas kultūras pārstāvji sallirmiuti. Tiek lēsts, ka 1896. gadā salā bija ap 70 iedzīvotāji. 1902. gada rudenī Sauthemptonas salas krastā piestāja kārtējais vaļu mednieku kuģis Active, kura komandas sastāvā bija ar gripu vai tīfu slims jūrnieks. Slimība tika nodota vietējiem iedzīvotājiem un 1902./1903. gada ziemā izmira visi abu salu iedzīvotāji.
No 1920. līdz 1924. gadam salas ziemeļaustrumi krastā tika uzturēta Hudson's Bay Company faktorija, pie kuras apmedās vairākas inuitu ģimenes no Bafina salas. Pēdējie pastāvīgie iedzīvotāji salu pameta 1970. gados.
COVID-19 pandēmija
Saslimušajiem konstatēja jaunu koronavīrusu, kura genoms izrādījās līdzīgs SARS vīrusam SARS-CoV, tādēļ to nosauca par SARS-CoV-2. Uhaņas koronavīrusa epidēmijas izcelsme nav precīzi zināma.
2020. gada 11. martā Pasaules Veselības organizācijas (PVO) ģenerāldirektors Tedross Adhanoms Gebreiesuss paziņoja, ka SARS-CoV-2 infekcijas uzliesmojums ir sasniedzis globālas pandēmijas līmeni.
Kopumā pasaulē līdz 2023. gada 8. maijam bija apstiprināti vairāk nekā 765 miljoni inficēšanās gadījumu ar SARS-CoV-2 vīrusu visās pasaules valstīs, no vīrusa infekcijas izraisītajām komplikācijām bija miruši vairāk nekā 6,9 miljoni cilvēku (aptuveni 1,0% no inficētajiem). Pirmo saslimšanas gadījumu Latvijā konstatēja 2020. gada 2. martā, līdz 2023. gada 8. maijam reģistrēja vairāk nekā 977 000 COVID-19 gadījumu, bet nomira vairāk nekā 6300 inficēto cilvēku (0,6% no inficētajiem).
2023. gada 5. maijā Pasaules Veselības organizācija paziņoja, ka COVID-19 pandēmija vairs nav uzskatāma par starptautiska līmeņa ārkārtas situāciju veselības jomā.
Vīruss
Par slimību atbildīgs SARS-CoV-2, kas ir radniecīgs SARS un MERS koronavīrusiem, kas izraisījuši mazākas epidēmijas vairākus gadus iepriekš.
Vīruss izplatās no cilvēka uz cilvēku pilienu un kontakta izplatīšanās ceļā, bet tas var izplatīties arī ar fekāliju starpniecību. Labvēlīgos apstākļos gaisā tas var saglabāties līdz 3 stundām, bet uz virsmām — līdz 72 stundām. Atsevišķi pētījumi norāda, ka salīdzinājumā ar sezonālo gripu jaunais koronavīruss ir samērā noturīgs gan siltos, gan aukstos laikapstākļos, kā arī relatīvi mitrā un sausā vidē.
Tāpat zinātnieki ir secinājuši, ka vīruss mutācijas ceļā ir spējīgs mainīties un izveidot dažādus citus COVID-19 paveidus, kas tādejādi ilgtermiņā vēl jo vairāk var apgrūtināt vakcīnas izstrādi. 2020. gada novembrī tika ziņots, ka Dānijā bija konstatēti vairāki gadījumi, kur mutācijas ceļā atsevišķi iedzīvotāji bija inficējušies ar COVID-19 no saskarsmes ar ūdelēm, kas beidzās ar valdības rīkojumu izkaut teju 15 miljonus ūdeļu kažokzvēru audzētavās. SARS-CoV-2 B.1.1.7 līnijas esamība Latvijas pacientu paraugos bija sporādiska.
Slimības izpausmes
Koronavīruss 2019-nCoV inficē elpošanas sistēmu, saslimušajiem var parādīties tādas pneimonijai raksturīgas pazīmes kā klepus, drudzis un aizdusa, kas veciem un hroniski slimiem cilvēkiem var novest arī pie nāves. Izveseļošanās no šī koronavīrusa ir atkarīga no cilvēka imūnsistēmas stāvokļa, vairums no mirušajiem ir bijuši ar novājinātu imunitāti. Inkubācijas periods jeb laiks, kad pēc infekcijas brīža parādās pirmie simptomi, ir no 2 līdz 14 dienām, bet visbiežāk 5 dienas.
Izcelsme
Ģenētiskie pētījumi liecina, ka SARS-CoV-2 vīruss ir visciešāk saistīts ar tiem koronavīrusu tipiem, kas ir sastopami sikspārņos, kur 88% no sikspārņu koronavīrusu ģenētiskās secības atbilst SARS-CoV-2 koronavīrusam.
2020. gada janvārī tika publicēts pētījums, kurā par SARS-CoV-2 koronavīrusa izcelsmes avotu tika minētas čūskas, taču atsevišķi pētnieki uzsver, ka tas pagaidām nevar tikt uzskatīts par galējo slēdzienu, jo šobrīd vēl nav īstas skaidrības, vai koronavīrusi ir spējīgi inficēt čūskas. Tāpat atsevišķi pētījumi pieļauj domu, ka par SARS-CoV-2 koronavīrusa izplatību varētu būt atbildīgi arī zvīņneši, kas iepriekš dabā būtu inficējušies ar attiecīgo koronavīrusu un caur tirdzniecību būtu nonākuši Uhaņas tirgū.
Pandēmijas sākums Ķīnā
Kad 30. decembrī Uhaņas slimnīcas oftalmologs Li Veņlians ievietoja ziņojumapmaiņas vietnē WeChat brīdinājumu par SARS līdzīgas slimības uzliesmojumu, viņu aizturēja policija un lika pārtraukt izplatīt baumas. Tomēr 31. decembrī par saslimšanas gadījumiem Ķīnas valdība ziņoja Pasaules Veselības organizācijai un 2020. gada 1. janvārī slēdza Uhaņas tirgu.
2020. gada 22. janvārī Uhaņas pilsētā izsludināja karantīnu, apturēja sabiedriskā transporta, aviosatiksmes un vilcienu kustību. Uhaņas īpašais komandcentrs paziņoja, ka bez īpaša iemesla iedzīvotāji nevarēs atstāt pilsētu. Karantīnas zonā iekļāva arī Hubei provinces Huanganas, Edžou, Čibi un Sjaņtao pilsētu apgabalus. Kopumā Ķīnas varas iestādes ierobežoja izbraukšanu no 14 pilsētām. Vīruss tika konstatēts visos Ķīnas reģionos, kā arī ārpus Ķīnas.
Ārzemnieku evakuācija no Uhaņas
Drīz pēc karantīnas izsludināšanas Uhaņā un citās Hubei pilsētās 24.—27. janvārī Vjetnamas valdība organizēja četrus ārkārtas lidojumus no Uhaņas lidostas savu pilsoņu evakuācijai. 29. janvārī arī Austrālijas un Jaunzēlandes valdības paziņoja par savu pilsoņu evakuāciju no Uhaņas, Austrālijas pilsoņiem izveidoja īpašu 14 dienu karantīnas nometni Ziemsvētku Salā. Tajā pašā dienā Dienvidkorejas valdība paziņoja par apmēram 700 pilsoņu evakuāciju no Uhaņas ar divām lidmašīnām, kurās atradās arī ārsti, medmāsas un karantīnas speciālisti.
30. janvārī Singapūras valdība evakuēja 92 pilsoņus, diviem no viņiem lidojuma laikā parādījās drudzis un tika konstatēta inficēšanās ar vīrusu. 31. janvārī, pēdējā dienā pirms izstāšanās no Eiropas Savienības, Apvienotā Karaliste organizēja 83 britu pilsoņu un 27 citu ES valstu pilsoņu evakuāciju no Uhaņas, britus pārvietojot uz 14 dienu karantīnas slimnīcu Arrowe Park Hospital, bet ES pilsoņus uz Spāniju, tikai vienam pasažierim lidojuma laikā konstatēja vīrusu infekciju.
1. februārī Vācijas gaisa spēku lidmašīna evakuēja 102 Vācijas un 26 citu valstu pilsoņus no Uhaņas lidostas uz Frankfurtes lidostu. Pēc tam, kad Krievija neļāva lidmašīnai nosēsties Maskavā, tā nosēdās Helsinku lidostā degvielas uzpildei. Tajā pašā dienā Mjanmas valdība ar Myanmar National Air evakuēja 59 studentus, Mongolija 31 pilsoni uz Ulanbatoras lipīgo slimību centru, Šrilanka 33 pilsoņus uz karantīnas nometni militārā bāzē, Taizemes valdība 64 pilsoņus, bet Indonēzijas valdība nosūtīja trīs gaisa spēku lidmašīnas un pasažieru lidmašīnu uz Uhaņu 245 pilsoņu evakuācijai uz Batamas lidostu ar sekojošu pārvietošanu uz 14 dienu karantīnas nometni Natunas salā, četri Indonēzijas pilsoņi atteicās lidot, bet trīs pilsoņus aizturēja Ķīnas veselības dienests sakarā ar aizdomām par inficēšanos. Malaizijas vēstniecība Pekinā nosūtīja savus darbiniekus uz Uhaņu 120 savu pilsoņu evakuācijai.
1. un 2. februārī Indijas valdība ar Air India lidmašīnu evakuēja 324 pilsoņus pirmajā lidojumā un 323 savus pilsoņus un 7 Maldīvijas pilsoņus otrajā lidojumā. 2. februārī Francijas lidmašīna ar 254 ES un AK pilsoņiem (arī vienu Latvijas pilsoni ) nosēdās Marseļas lidostā, savukārt Kanādas lidmašīna ar 325 pilsoņiem vēl arvien gaidīja pacelšanās atļauju lidojumam uz Trentonas karabāzi. 3. februārī Ķīnas valdība beidzot deva atļauju Taivānas pilsoņu evakuācijai ar China Southern Airlines lidmašīnu. Tajā pašā dienā Qantas lidmašīna evakuēja vēl apmēram 240 Austrālijas pilsoņu uz 14 dienu karantīnas nometni Ziemsvētku Salā.
4. februārī Irāna paziņoja par 50 irāņu studentu, kā arī 65 irākiešu, 24 sīriešu un 1 libāņa evakuāciju ar Mahan Air lidmašīnu. 4. un 5. februārī ar piecām Krievijas militārajām transportlidmašīnām uz izolācijas punktu Tjumeņas apgabalā pārveda Krievijas Federācijas, Baltkrievijas, Armēnijas, Ukrainas un Kazahstānas pilsoņus. 5. februārī Jaunzēlande ar Air New Zealand evakuēja 193 savus pilsoņus uz 14 dienu karantīnas nometni Whangaparāoa militārajā bāzē, kā arī 35 austrāliešus uz karantīnas nometni Ziemassvētku salā.
Lielāko infekcijas uzliesmojumu gaita
2020. gada februārī COVID-19 strauji izplatījās arī kruīza kuģī "Diamond Princess", kurā atradās 3700 pasažieri un apkalpes locekļi no vairāk nekā 50 valstīm. Tas atradās ceļā no Honkongas uz Japānu, kad uz tā konstatēja koronavīrusa infekciju. Tādēļ Japānas varas iestādes kuģim noteica 14 dienu ilgu karantīnu Jokohamas ostā, šajā laikā uz šī kuģa inficējās vismaz 542 cilvēki. Jau pirms karantīnas termiņa beigām 17. februārī ASV valdība no kuģa evakuēja vairāk nekā 300 amerikāņu, lai gan 14 no viņiem koronavīrusa tests bija pozitīvs.
19. februārī Irānas valdība apstiprināja divus inficēšanās gadījumus ar SARS-CoV-2 Kumas pilsētā Irānā, abi inficētie nomira tajā pašā dienā. 19. februārī Dienvidkoreja evakuēja sešus savus pilsoņus un vienu Japānas pilsoni no kuģa "Diamond Princess" uz Seulu, kur viņus izolēja vēl uz 14 dienām. Tajā pašā dienā kuģi atļāva pamest apmēram 500 pasažieriem ar negatīvu koronavīrusa testu, bet visiem, kas bija kontaktējušies ar kādu inficētu pasažieri, karantīnas termiņu pagarināja vēl uz 14 dienām. 20. februārī Dienvidkorejas lielpilsētā Tegu un kaimiņu pilsētās konstatēja 35 jaunus inficēšanās gadījumus ar jauno koronavīrusu. Varasiestādes ziņoja, ka 28 no inficētajiem cilvēkiem bija apmeklējuši dievkalpojumu baznīcā.
20. februārī Irānā atklāja trīs jaunus inficēšanās gadījumus, 21. februārī vēl 13 Kumā, Teherānā un Gīlānas provincē, bet 22. februārī vēl 10 gadījumus Kumā un Teherānā, tobrīd pieci no kopumā 29 atklātajiem inficētajiem (17%) bija miruši.
22. februārī arī Itālijas varas iestādes ziņoja par diviem COVID-19 epidēmijas nāves gadījumiem Lombardijas un Veneto reģionos. No Itālijas Covid-19 infekcija pāris dienu laikā 24.—27. februārī izplatījās uz Spāniju, Šveici, Austriju, Horvātiju, Franciju, Alžīriju, Brazīliju, Vāciju, Grieķiju, Rumāniju, Ziemeļmaķedoniju, Zviedriju, Norvēģiju, Izraēlu un Apvienoto Karalisti. 7. martā infekcijas gadījumu skaits Itālijā sasniedza 5883, bet mirušo skaits 233. Itālijas valdība nolēma paplašināt karantīnas zonu no 11 ciematiem (ap 50 000 iedzīvotāju) uz visu Lombardijas reģionu, Veneto reģiona daļu ap Venēciju, Emīlijas-Romanjas reģiona daļu ap Parmu un Rimini, aptverot vairāk nekā desmit miljonus iedzīvotāju. 10. martā karantīnu ieviesa visā Itālijā un pārtrauca lidojumus no Itālijas lidostām.
11. martā ASV valdība noteica ieceļošanas aizliegumu cilvēkiem, kas atradušies Šengenas zonas valstīs pēdējās 14 dienās pirms sava mēģinājuma ierasties ASV. Tomēr šo ierobežojumu neattiecināja uz ASV pilsoņiem vai pastāvīgajiem iedzīvotājiem. Kad 14. martā Spānijā Covid-19 inficēto cilvēku skaits sasniedza 6250, bet mirušo skaits 193, premjerministrs Pedro Sančess izsludināja pārvietošanās ierobežojumus un visu restorānu, bāru, viesnīcu, skolu un universitāšu slēgšanu, atvērti palika vienīgi veikali, kas tirgo pārtiku, medikamentus un citas pirmās nepieciešamības preces.
17. martā Šengenas zonas dalībvalstu vadītāji vienojās noteikt iebraukšanas aizliegumu cilvēkiem, kas nav šo valstu pilsoņi, viņu ģimenes locekļi un tiem, kuriem nav pastāvīgās uzturēšanās atļaujas. Izņēmuma situācijā atrodas ārsti, medicīnas darbinieki un regulāri pārrobežu darba veicēji. Tika ziņots, ka Norvēģijā ieviesti naudas sodi par karantīnas režīma pārkāpumiem aptuveni 1500 eiro (20 000 Norvēģijas kronu) apmērā vai arī 10 dienas cietumā. 19. martā ziņoja, ka no Covid-19 izraisīta plaušu karsoņa miris 57 gadus vecs itāļu ārsts Marčello Natali (Marcello Natali), kurš savā pēdējā intervijā raidorganizācijai "Euronews" stāstīja, ka ar inficētajiem pacientiem strādājis bez cimdiem, jo Lombardijas reģiona Kodonjo (Codogno) slimnīcā tie bija beigušies.
Strauji pieaugot inficēto skaitam, no 25. marta Indijas valdība visā valstī ieviesa 21 dienu ilgus iedzīvotāju pulcēšanās un pārvietošanās ierobežojumus. Savukārt ASV prezidents Donalds Tramps paziņoja, ka COVID-19 dēļ ieviestie ierobežojošie pasākumi būtu jāatceļ līdz Lieldienām, jo pretējā gadījumā tiks nodarīts vēl lielāks kaitējums ASV ekonomikai.
22. maijā Pasaules Veselības organizācija pasludināja, ka par COVID-19 pandēmijas jauno epicentru kļuvusi Latīņamerika. Brazīlija ar 310 000 inficētajiem bija trešajā vietā pasaulē pēc ASV un Krievijas, ar jauno koronavīrusu saistīto nāves gadījumu skaits Brazīlijā pārsniedza 20 000.
Baltijas valstis
Pirmos COVID-19 gadījumus diagnosticēja 2020. gada 27. februārī Igaunijā un Lietuvā, bet 2. martā Latvijā. 2020. gada 26. februārī Lietuvā izsludināja ārkārtas situāciju, Latvijā ārkārtas situāciju izsludināja 12. martā, bet Igaunijā 13. martā. 14. martā Lietuva ieviesa robežkontroli uz robežas ar Latviju. Pirmie no COVID-19 mirušie bija 20. martā Lietuvā, 25. martā Igaunijā un 3. aprīlī Latvijā. Aprīļa pirmajā pusē saslimstība sasniedza savu maksimumu, bet pēc tam pakāpeniski samazinājās. Kā pirmā 17. maijā atcēla ārkārtējo situāciju Igaunijas valdība. Latvijā maksimālā 14 dienu kumulatīvā saslimstība uz 100 000 iedzīvotājiem bija 5. aprīlī (20,7/100 000). Līdz 25. maijam šis rādītājs samazinājās līdz 6,1 gadījumiem Latvijā, 6 gadījumiem Igaunijā un 5,9 gadījumiem Lietuvā.
Latvija
2020. gada 2. martā Latvijā apstiprināja pirmo COVID-19 saslimšanas gadījumu kādai sievietei, kura kopā ar savu ģimeni 29. februārī bija caur Minheni atlidojusi no Milānas. Saslimusī persona un viņas bērns tika izolēti Latvijas Infektoloģijas centrā (LIC), kur jau nākamajā dienā analīzes parādīja, ka sieviete bija atveseļojusies un kopā ar savu bērnu izrakstīti no slimnīcas. No 8. līdz 11. martam SPKC apstiprināja deviņus jaunus COVID-19 gadījumus, visi saslimušie ar "airBaltic" lidmašīnu bija atlidojuši no Milānas lidostas 7. martā kopā ar 39 pasažieriem, tostarp 25 no Latvijas. 10. martā mājas karantīna Latvijā bija noteikta vairāk nekā 200 cilvēkiem. 12. martā SPKC ziņoja, ka COVID-19 infekcija apstiprināta kopumā 16 Latvijas iedzīvotājiem, bet 14. martā Latvijā bija diagnosticēti 26 ar SARS-CoV-2 vīrusu inficēti cilvēki. 14. martā SPKC publicēja karti ar inficēto personu ļoti aptuvenu dzīvesvietu četros Latvijas plānošanas reģionos (Rīgā, Pierīgā, Zemgalē un Latgalē), aizbildinoties ar personas datu aizsardzības likuma aizliegumu izpaust precīzākus datus. 20. martā vienā diennaktī diagnosticēto slimnieku skaits sasniedza 26, SPKC paziņoja, ka 95% no diagnosticētajiem COVID-19 slimniekiem bija atbraukuši no ārzemēm, bet 5% inficējušies no atbraukušajiem. Šajā dienā publicēja karti ar COVID-19 saslimšanas gadījumu izplatību 19 pašvaldībās (lielajās pilsētās un novados). 25. martā SPKC paziņoja, ka pieci Rīgā atklāti slimnieki nevar norādīt, ka bijuši ārzemēs vai viņiem ir bijis kontakts ar apstiprinātu slimnieku vai personu, kura bijusi ārzemēs, līdz ar to nav nosakāma epidemioloģiskā ķēde, kas nozīmē, ka sākusies neizsekojama SARS-CoV-2 transmisija. 31. martā Veselības ministre Ilze Viņķele informēja, ka COVID-19 diagnosticēta 27 Rīgas Evaņģēliski kristīgās draudzes "Zilais Krusts" vīriešu patversmes Maskavas ielā klientiem un darbiniekiem. 22. maijā kļuva zināms, ka inficēto skaits SAC "Mārsnēni" sasniedzis 44, Valsts policija sāka resorisko pārbaudi par COVID-19 uzliesmojumu šajā sociālās aprūpes centrā. Visi slimnīcās stacionētie klienti tika nogādāti atpakaļ un izvietoti izolatoros. "Mārsnēnos" tobrīd atradās 50 klienti un strādāja 18 darbinieki. Līdz 25. maijam saslimšanas gadījumi ar COVID-19 bija atklāti 12 Latvijas sociālās aprūpes iestādēs, bija saslimuši 90 cilvēki — 22 darbinieki un 68 klienti, nomiruši septiņi inficētie cilvēki. Priekuļu novada SAC "Mārsnēni" inficēti 44 cilvēki, tostarp seši darbinieki.
Igaunija
2020. gada 27. februārī Igaunijā diagnosticēja pirmo COVID-19 gadījumu kādam Irānas pilsonim, kas pēc lidojuma caur Stambulas un Rīgas lidostām no Rīgas autoostas ar autobusu bija ieradies Tallinā, kur pats izsauca neatliekamo palīdzību, šobrīd ir izolēts un atrodas stabilā stāvoklī.
14. martā Igaunijā vienā dienā diagnosticēja 68 jaunus slimības gadījumus, kopējais testēto skaits bija 853, inficēto skaits sasniedza 115, no kuriem 54 dzīvoja Tallinā un Harju apriņķī, 31 Sāres apriņķī, 9 Veravas apriņķī, 6 Tartu apriņķī, 12 Pērnavas apriņķī, 3 Rietumviru apriņķī un 3 Austrumviru apriņķī.
25. martā Rietumtallinas centrālajā slimnīcā no COVID-19 izraisītām komplikācijām nomira 83 gadus veca paciente, šajā dienā Igaunijā bija diagnosticēti 404 inficēšanās gadījumi. 8. aprīlī tika paziņots, ka Igaunijā konstatēti 1185 inficēšanas gadījumi un 24 nāves gadījumi. Vairāk nekā 100 veselības aprūpes darbinieku bija inficējušies ar jauno koronavīrusu, mirusi 53 gadus veca Kuresāres slimnīcas veselības aprūpes darbiniece. 17. maijā Igaunijas valdība atcēla ārkārtējo situāciju, premjers Ratass paziņoja, ka jāveido jauna normalitāte. Tā kā efektīvas ārstēšanas un vakcīnas atrašana vēl prasīs laiku, visiem jāturpina no koronavīrusa aizsargāt sevi, savus tuvākos un sabiedrība kopumā ar savu izturēšanos, ievērojot distancēšanās un higiēnas noteikumus.
Pandēmijas otrā viļņa laikā 4. decembrī Igaunijas Veselības departaments paziņoja, ka pēdējā diennaktī inficēšanās ar jauno koronavīrusu apstiprināta vēl 470 cilvēkiem un reģistrēti 2 jauni nāves gadījumi. Inficēšanās ar koronavīrusu bija diagnosticēta kopumā 13 939 cilvēkiem, bet atveseļošanās apstiprināta 6616 cilvēkiem, miruši pavisam 125 cilvēki. Igaunijas slimnīcās tobrīd ārstējās 224 COVID-19 pacienti.
Lietuva
2020. gada 26. februārī Lietuvā izsludināja ārkārtas situāciju koronavīrusa izplatīšanās novēršanai, 27. februārī inficēšanos konstatēja kādai sievietei Šauļos Lietuvā, kas 24. februārī bija atlidojusi no Veronas Itālijā. 14. martā Lietuvas valdība atjaunoja robežkontroli uz Eiropas Savienības (ES) iekšējām robežām ar Poliju un Latviju un nolēma, ka caur robežšķērsošanas punktiem uz šīm robežām ārvalstniekiem būs liegts ieceļot Lietuvā. Arī Polijas valdība slēdza savas robežas ārvalstu pilsoņiem un noteica, ka jebkāda pārvietošanās starp Lietuvu un Poliju notiks vienīgi caur Kalvarijas robežšķērsošanas punktu.
20. martā Ukmerģes slimnīcā, kurā strādāja ar koronavīrusu inficēts ārsts, nomira kāda 83 gadus veca paciente. 21. martā kopējais inficēto skaits valstī pieauga līdz 83. Līdz 28. martam Lietuvā bija reģistrēti 382 Covid-19 gadījumi, septiņi pacienti bija miruši, no viņiem četri bija ārstējušies Ukmerģes slimnīcā, divi Klaipēdas Universitātes slimnīcā, bet Panevēžas slimnīcā viens pacients.
6. maijā Lietuvas valdība pagarināja karantīnu līdz 31. maijam, bet būtiski atviegloja vairākus ierobežojumus. No 11. maija Lietuvā varēja iebraukt Polijas pilsoņi, bet no 15. maija Igaunijas un Latvijas pilsoņi, neievērojot 14 dienu pašizolāciju. No 18. maija atsāka darboties bērnudārzi, sporta klubi un skaistumkopšanas saloni, atsākās zobārstniecības pakalpojumu sniegšana, bija atļauts apmeklēt pacientus slimnīcās un rīkot brīvdabas pasākumus nelielām cilvēku grupām.
Citās ES un EFTA valstīs
1. aprīlī ES dalībvalstis vienojās kopīgā paziņojumā, ka ārkārtas pasākumi būtu jāierobežo līdz stingri nepieciešamiem, tiem vajadzētu būt samērīgiem un pagaidu rakstura, to ieviešana regulāri jāizvērtē un tiem jāatbilst demokrātijas, tiesiskuma un pamattiesību principiem.
Ziemeļvalstīs sākotnēji neieviesa tik stingrus sociālās distancēšanās noteikumus kā vairumā Eiropas valstu, diagnostiskos testus veica vienīgi pacientiem ar smagiem simptomiem. Vadošie epidemiologi un infektologi, tāpat kā Apvienotajā Karalistē, ASV un Nīderlandē, sludināja uzskatu, ka pēc iespējas ātrāk jāizveido populācijas imunitāti, tomēr vēlāk no tā atteicās pēc brīdinājumiem, ka tas novestu pie veselības aprūpes sistēmas pārslodzes un lielākas mirstības. Krasā saslimtības pieauguma laikā Zviedrijas valdība aizliedza pulcēties vairāk nekā 500 cilvēkiem, ieteica izvairīties no ceļošanas un mudināja iedzīvotājus virs 70 gadu vecuma palikt mājās. Savukārt Norvēģijas valdība izlēma slēgt skolas un aizliegt visus sporta un kultūras pasākumus.
5. maijā tika ziņots, ka Zviedrijā ar COVID-19 inficējušies vairāk nekā 22 500, bet miruši vairāk nekā 2700 cilvēku, lielais mirušo skaits tiek saistīs ar slimības izplatību veco ļaužu aprūpes namos. Zviedrijas valdība turpināja aicināt cilvēkus būt atbildīgiem un ievērot distancēšanos. Dānijā un Norvēģijā ar stingrākiem pulcēšanās ierobežojumiem mirušo skaits tikai nedaudz pārsniedza 200.
25. maijā visaugstākais COVID-19 izplatīšanās ātrums bija Zviedrijā (kumulatīvā 14 dienu saslimstība 74,7 gadījumu uz 100 000 iedzīvotājiem), Apvienotajā Karalistē (65,9/100 000), Beļģijā (41,5/100 000), Īrijā (40,6/100 000), Portugālē (31,4/100 000) un Maltā (25,6/100 000). Spānijā tobrīd bija reģistrēts 21 kumulatīvās saslimšanas gadījums uz 100 000 iedzīvotājiem, samērā augsts šis rādītājs bija Itālijā (20,1/100 000), Luksemburgā un Dānijā (19/100 000), Nīderlandē (17,1/100 000) un Rumānijā (16/100 000). Somijā, Polijā un Vācijā šis rādītājs bija nedaudz zem 15 gadījumiem uz 100 000 iedzīvotājiem.