cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas augstākie pauguri
Šis ir Latvijas augstāko pauguru uzskaitījums. 270 metru atzīmi pēc absolūtā augstuma pārsniedz 23 pauguri. Latvijas augstākais paugurs ir 311,94 m augstais Gaiziņkalns Vidzemes augstienē, kas ir augstākais Latvijā un otrs augstākais Baltijā, bet visaugstākais paugurs pēc relatīvā augstuma ir Latgales augstienē atrodošais Dzierkaļu kalns (89,2 m).
Pretēji nereti sastopamam uzskatam, Latvijā kalnu nav, jo tie neatbilst nevienai no definīcijām, kuras nosaka, ka minimālajam absolūtajam augstumam jābūt 500 m vai arī vismaz 100 m lielam relatīvajam augstumam.
Latvijas augstākie punkti
Šajā sarakstā iekļauti pauguri, kuru absolūtais augstums sasniedz 265 m vjl. Precīzs augstums norādīts pauguriem virs 270 m vjl. Zem 270 m vjl. uzskaitījums var būt nepilnīgs, kā augstums norādīta augstākā 1 m horizontāle. Relatīvie augstumi var būt neprecīzi.
Persijas līcis
Persijas līcis (fa, Xalij-e Fârs) vai Arābu līcis (ar, Al-Khalīj al-ˁArabī) ir iekšējā jūra Indijas okeāna ziemeļrietumos. Tā atrodas Tuvajos Austrumos starp Arābijas pussalu un Āzijas kontinenta pamatdaļu. Hormuza šaurums to savieno ar Omānas līci, Arābijas jūru un Indijas okeānu. Persijas līča piekrastē atrodas Omāna, Saūda Arābija, Apvienotie Arābu Emirāti, Katara, Bahreina, Kuveita, Irāka un Irāna. Tajā ietek Tigras un Eifratas satekupe Šatelarāba. Persijas līča maksimālais garums ir 989 km, bet platums vidēji svārstās no 180 līdz 320 km; šaurākā vieta ir 56 km plata. Platība ir 251 000 km², vidējais dziļums ir 50 m, bet lielākais — 90 m. Persijas līcī ir lieli naftas lauki.
Nosaukums
Persijas līča reģions lielo naftas krājumu dēļ ir ģeopolitiski ļoti svarīgs. Acīmredzot, tāpēc kopš 1960. gadiem arābu valstīs to sauc par Arābu līci vai vienkārši par Līci. Tomēr starptautiski atzītais nosaukums ir Persijas līcis. Starptautiskā Hidrogrāfijas organizācija lieto nosaukumu Irānas līcis (Persijas līcis) (Gulf of Iran (Persian Gulf)).
Vēsture
No 1980. līdz 1989. gadam Persijas līcis bija Irānas—Irākas kara kaujaslauks, kurā katra no karojošajām pusēm uzbruka pretinieku tankkuģiem. 1990. un 1991. gadā norisinājās Līča karš starp Irāku un Kuveitu.
Saimniecība
Persijas līča reģionā tiek iegūti aptuveni 40% no visas pasaules jēlnaftas. Nafta tiek arī pārstrādāta citos nafta produktos, kas veido 15% no visas pasaules naftas produktiem. Caur Persijas līci nafta un naftas produkti galvenokārt tālāk tiek transportēti ar tankkuģiem. Tiek izmantoti arī naftas cauruļvadi uz Vidusjūras un Sarkanās jūras ostām. Persijas līča valstīm saimniecība galvenokārt ir atkarīga no naftas ieguves.
Lapasa
Lapasa (es), oficiāli Nuestra Senjora de Lapasa (es), arī Čukijapu (ay), ir pilsēta Bolīvijas rietumu daļā, Lapasas departamentā. Lai gan Bolīvijas oficiālā galvaspilsēta ir Sukre, Lapasa joprojam tiek uzskatīta par vienu no Bolīvijas galvaspilsētām, jo tajā atrodas Bolīvijas valdība. Tā ir Lapasas departamenta administratīvais centrs un Bolīvijas trešā lielākā pilsēta.
Pilsētas kopējā platība ir 472 km², pēc 2015. gada provizoriskajiem datiem pilsēta dzīvo 789 541 iedzīvotāji. Pilsētas aglomerācijā dzīvo ap 2,36 miljoniem iedzīvotājiem, kas to padara par Bolīvijas lielāko aglomerāciju pēc iedzīvotāju skaita. Pilsēta dibināta 1548. gada 20. oktobrī.
Ibn Badža
Ibn Badža (ابن باجة, Ibn Bajjah), pilnā vārdā Abu Bakrs Muhamads ibn Jahja ibn al-Sajehs  (أبو بكر محمد بن يحيى بن الصايغ, Abu Bakr Muhammad Ibn Yahya Ibn al-Sayegh), kristiešu Eiropā pazīstams kā Avempass (Avempace) (dzimis starp 1070. un 1090. gadu Saragosā, miris 1138. gadā Fesā) - arābu filozofs un ārsts.
Dzimis tolaik musulmaņu Saragosā. Ibn Badžam bija dziļas zināšanas tālaika medicīnā, matemātikā un astronomijā.
Nodarbojās ar gara fenomenoloģijas jautājumiem. Lielākā daļa darbu ir nepabeigti, tomēr Ibn Badža ietekmējis Ibn Rušda un Alberta Lielā filozofiskos uzskatus.
Šons Pols
Šons Pols (Sean Paul Ryan Francis Henriques; dzimis ) ir Jamaikas dancehall un regeja izpildītājs.
2000. gadā Šons Pols izdeva debijas albumu Stage One, bet 2002. gadā izdeva otro albumu — Dutty Rock, kas tika pārdots vairāk nekā sešos miljonos kopiju visā pasaulē. Divi singli no albuma — "Get Busy" un "Baby Boy" ieguva pirmo vietu ASV. Viņa popularitāti palielināja arī piedalīšanās dažādos MTV un BET televīziju šovos. 2005. gadā tika izdots albums The Trinity, kurš ieguva platīna stutusu ASV, Kanādā un Francijā, bet singls "Temperature" ieguva pirmo vietu ASV.
Džons Vilkss Būts
Džons Vilkss Būts (John Wilkes Booth, dzimis, miris ) bija amerikāņu teātra aktieris, kurš 1865. gada 14. aprīlī Forda teātrī, Vašingtonā nogalināja ASV prezidentu Abrahamu Linkolnu. Būts bija tolaik ASV pazīstamas teātra aktieru dinastijas pārstāvis, konfederātu atbalstītājs Amerikas pilsoņu karā un verdzības atcelšanas pretinieks.
Kaut arī četras dienas pirms atentāta padevās Roberta Lī komandētā Ziemeļvirdžīnijas armija, Būts neuzskatīja, ka pilsoņu karš ir beidzies, jo vēl notika cīņas ar Džozefa Džonsona armiju. Būts kopā ar sazvērniekiem plānoja nogalināt Linkolnu, viceprezidentu Endrū Džonsonu un ASV valsts sekretāru Viljamu Sjūardu.
Atentāts izdevās tikai attiecībā uz Linkolnu. Tā kā Būts bija slavens aktieris un teātra īpašnieka draugs, viņam bija pieeja teātra telpām. Iegājis ložā, kurā atradās Linkolns, Būts ar ieroci iešāva prezidentam pakausī. Mirkli vēlāk viņš izlēca uz skatuves un sacīja vārdus Sic semper tyrannis, kurus esot teicis Bruts pēc Cēzara nogalināšanas.
Pēc atentāta Būts jāšus bēga uz dienvidu Mērilendu, bet pēc tam uz Virdžīniju. Divpadsmit dienas vēlāk tur viņu, pretēji komandai saņemt gūstā dzīvu, nošāva unionistu kareivis Bostons Korbets. Astoņi citi no atentāta dalībniekiem tika tiesāti, no tiem četri pakārti.
Masačūsetsas Tehnoloģiju institūts
Masačūsetsas Tehnoloģiju institūts (en) ir privāta universitāte, kas atrodas Keimbridžā, Masačūsetsā. Tajā ir piecas skolas un viena koledža, kopā 32 akadēmiskie departamenti, ar spēcīgu uzsvaru uz zinātnisku un tehnoloģisku izpēti. Pasaules universitāšu akadēmiskajā reitingā ieņem 4. vietu (2017).
MIT devums un ikgadējie izpētes izdevumi ir vieni no lielākajiem starp ASV universitātēm.
Vēsture
Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtu (MIT) 1861. gadā dibināja Viljams Bartons Rodžerss līdz ar industrializācijas pieaugumu ASV. Lai arī bāzēta uz Vācijas un Francijas politehnikumu modeļiem, MIT dibināšanas filozofija mācīties darot padarīja to par pionieri laboratorijas instrukciju jomā, izpētes studiju laikā un progresīvā arhitektūrā. Kā valdības finansēts izpētes un izstrādes centrs Otrā pasaules kara laikā MIT zinātnieki izstrādāja militārās aizsardzības tehnoloģijas, kas vēlāk kļuva par svarīgiem mehānismiem datoros, radaros un inerciālās vadības sistēmās. Pēc kara MIT reputācija paplašinājās ārpus pamatkompetencēm zinātnē un inženierijā līdz sociālajām zinātnēm kā ekonomika, lingvistika, politikas un vadības zinātne.
MIT abiturienti un fakultāte kļuva slavena ar savu tehnisko intelektuālo potenciālu (72 Nobela prēmijas, 47 Nacionālās zinātnes medaļas saņēmēji un 29 Makartūra stipendijas),  uzņēmēju spējām (1997. gada pētījums apgalvoja, ka ar MIT saistīto personu kompāniju kopējie ienākumi veidotu 24. lielāko pasaules ekonomiku), un nekaunību (biežā prakse, veidojot komplicētus praktiskos jokus).
Kosmodroms
Kosmodromu ir izdevīgi iekārtot ekvatora tuvumā un startus veikt austrumu virzienā, jo tad vajadzīgā ātruma sasniegšanai iespējams pilnīgāk izmantot Zemes rotāciju, kā arī bez papildmanevriem ievadīt kosmiskos aparātus orbītā ar mazu slīpumu pret ekvatoru (piemēram, ģeocentriskajā orbītā). Lai palaistu pavadoni polārā orbītā, nav nepieciešams ekvatora tuvums.
Galvenie kosmodroma objekti:
Endoplazmatiskais tīkls
Endoplazmatiskais tīkls ir eikariotiskās šūnas organoīds, no membrānām veidota sazarota plakanu dobumu, pūslīšu un kanāliņu sistēma. Pirmo reizi šo organoīdu atklājis amerikāņu zinātnieks K. Porters 1945. gadā, izmantojot elektronmikroskopu.
Endoplazmatiskā tīkla membrānas ir samērā plānas, to biezums ir 6—7 nm. Endoplazmatiskā tīkla iekšējo telpu sauc par lūmenu. Izšķir graudaino un gludo endoplazmatisko tīklu. Kaut arī abas formas ir savstarpēji saistītas, to funkcijas atšķiras. Atkarībā no šūnas stāvokļa, abas formas var viegli pāriet viena otrā.
Graudainais endoplazmatiskais tīkls
Graudainajā endoplazmatiskajā tīklā atrodas liels daudzums ribosomu, kurās notiek olbaltumvielu sintēze. Šajā tīklā notiek arī jaunsintezēto olbaltumvielu pārveidošana no pirmējās struktūras par funkcionējošu olbaltumvielu. Membrānas veido membrānu maisiņus, kas nodala citoplazmas atsevišķus tilpumus un tādējādi nodala ķīmiskās reakcijas.
Gludais endoplazmatiskais tīkls
Gludajā endoplazmatiskajā tīklā nav ribosomu, tas piedalās daudzās vielmaiņas norisēs: lipīdu, fosfolipīdu, taukskābju un steroīdu sintēzē, ogļhidrātu maiņā un kalcija rezervju veidošanā, kā arī detoksifikācijā. Membrānas veido membrānu kanāliņus, uz tām atrodas oksidāzes — fermenti, kas spēj pārveidot ūdenī nešķīstošas vielas pārveidot par ūdenī šķīstošām, ko no organisma var izvadīt ar ķermeņa šķidrumiem, piemēram, urīnu. Šis tīkls piedalās glikogēna katabolismā — aknu šūnās hepatocītos glikogēna granulas atrodas uz gludā endoplazmatiskā tīkla virsmas; kad asinīs nepieciešama glikoze, uzkrātais glikogēns fosfatāžu ceļā tiek pārvērsts brīvā glikozē un tā nonāk asinīs.
Lesteršīra
Lesteršīra ( angļu: Leicestershire ) ir grāfiste Anglijas Austrummidlendā. Tā robežojas ar Notingemšīru, Linkolnšīru, Ratlendu, Northemptonšīru, Vorikšīru, Stefordšīru un Dārbišīru.
Lesteršīra ir viena no trim Apvienotās Karalistes grāfistēm, kurā tiek gatavots Stiltonas siers. Grāfistes kulinārajam mantojumam pieder arī Meltonas cūkgaļas pīrāgs un sarkanais Lesteras siers.
Par grāfistes ziedu ir izvēlēta sarkanā uzpirkstīte.
Kuršu un zemgaļu uzbrukums Daugavgrīvai (1228)
1228. gada kuršu un zemgaļu uzbrukums Daugavgrīvai notika 1228. gada 18.—20. augustā, kad liels kuršu un zemgaļu karaspēks pa Lielupi un Buļļupi ieradās Daugavas grīvā, ieņēma labi nocietināto Daugavgrīvas klosteri, nogalināja tā aizstāvjus cisterciešu ordeņa mūkus un nopostīja cietoksni. Domājams, ka konflikta tiešais cēlonis bija Daugavgrīvas klostera un Rīgas pilsētas tirgotāju mēģinājums kavēt kuršu un zemgaļu kuģu pārvietošanos no Lielupes caur Daugavas grīvu uz jūru, tādējādi pārkāpjot kādu agrāk noslēgtu vienošanos.
ESMTP
ESMTP jeb Extended SMTP ("paplašinātais SMTP") ir SMTP protokola standata paplašinājumi. Standarts ir aprakstīts. Tas saglabā saderību ar iepriekšējo SMTP protokolu.
SMTP protokols tika izstrādāts 1980. gadu sākumā, bet desmit gadu laikā jau bija nepieciešams papildināt to ar jaunām funkcijām. 1993. gadā tika publicēti šie papildinājumi "SMTP Service Extensions". Standarts vēl tika papildināts 1994. gadā un 1995. gadā. "SMTP Service Extention for Command Pipelining" aprakstīti paplašinājumi SMTP komandu konveijerapstrādei.
Paplašinājumi
Galvenās paplašinājumu kategorijas:
ESMTP klientu serveris identificē tādā veidā, ka klients sakaru seansu atver ar EHLO (Extended HELLO) komandu, nevis ar HELO (kā oriģinālajā standartā). Serveris tad var atbildēt ar veiksmi (kods 250), neveiksmi (kods 550) vai kļūdu (kods 500, 501, 502, 504 vai 421), atkarībā no tā konfigurācijas. ESMTP serveris atbildēs ar kodu 250 OK daudzrindu atbildē ar tā domēnu un atslēgvārdu sarakstu, lai varētu identificēt tā atbalstītos paplašinājumus. Vecāks SMTP serveris atgriezīs kļudas kodu 500, un ESMTP klients varēs mēģināt ar HELO vai QUIT.
Katrs protokola paplašinājums tiek reģistrēts IANA.
Akadas valsts
Akadas valsts jeb Šumera-Akada bija lielvalsts 2340.-2004. gadā p.m.ē., kas radās kā Šumeras valsts pēctece Divupes (Mezopotāmijas) līdzenumā. Mūsdienās šo teritoriju aizņem Irākas un Sīrijas valstis.
Valsts
Jau 3. gt. pirmajā pusē p.m.ē. Divupē sāka iespiesties semīti-akadieši. Tie apmetās uz ziemeļiem no šumeriem, kļuva par vietsēžiem un nodibināja Akadas pilsētu ļoti izdevīgā vietā, kur Tigra un Eifrata viena otrai plūst vistuvāk. Sākās Divupes semitizēšanās.
Divupē mēnešiem nelīst lietus, tādēļ cilvēki bijuši spiesti apūdeņot savus laukus tāpat kā Ēģiptē, taču lietojot citādus paņēmienus. Tigras un Eifratas lejtece veido purvainu līdzenumu ar vairāku metru biezu auglīgu dūņu kārtu. Lai šo zemi varētu apstrādāt, bija jārok kanāli, liekais ūdens jānovada no laukiem un jāsaglabā sausajam periodam. Kopīgi ierīkotā apūdeņošanas sistēma prasīja pastāvīgas rūpes un taisnīgu izaudzētās ražas sadali. Tas radīja nepieciešamību apvienoties un veidot jaunas, stabilas sabiedrības organizācijas formas.
No zemkopības drīzumā atdalījās amatniecība. Pret amatniecības izstrādājumiem bija iespējam iemainīt zvērādas, lopkopības un zvejniecības produktus, ko piegādāja apkārtējās ciltis, kas nenodarbojās ar zemkopību. Tas veicināja preču apmaiņu un radīja priekšnoteikumus tirdzniecības attīstībai.
Vēlāk tika ieviesta mēru un svaru sistēma, kas atviegloja tirdzniecību. Akadieši kultūras jomā daudz ko pārņēma no civilizētākajiem šumeriem, arī rakstību, daudzus reliģiskus priekšstatus un zinātnes atziņas.
Rakstība
Šumeru rakstība, kuru vēlāk lietojušas visas divupes tautas, bija ķīļu raksts. Par ķīļu rakstu to sauc tādēļ, ka zīmes sākumā uzvilka uz mitras māla plāksnītes, pēc tam iespieda padziļinājumus ar irbuļa palīdzību. Tādējādi izveidojās ķīlim līdzīga rakstu zīme. Māla plāksnītes vēlāk apdedzināja vai arī tās apdega ugunsgrēkos. Arheoloģiskajos izrakumos atrastas veselas šādu māla plāksnīšu bibliotēkas. Tikai 19.gs. otrajā pusē izdevies šos ķīļu rakstus atšifrēt. Akadiešu rakstībā pastāvēja 3 dzimtes- sieviešu, vīriešu un parastā. Tikai ļoti reti vārdi tika lietoti parastajā dzimtē. Tās tika ievērotas otrās personas vietniekvārdos un darbības vārdu locījumos. Pastāvēja 3 locījumi- nominatīvs, ģenitīvs un akuzatīvs, kā arī bija 3 skaitļi- vienskaitlis, divskaitlis un daudzskaitlis. Lietvārdi tika deklinēti atkarībā no dzimuma, skaitļa un locījuma. Īpašības vārdi tika locīti tāpat kā lietvārdi. Vārdu kārtība bijā tāda pati kā šumeriem- subjekts+ objekts+ darbības vārds.
Valdnieki
Sargons ir dzimis 2300 gadā p.m.ē., bet miris 2215. gadā p.m.ē., 85 gadu vecumā. Viņš bija visai zemas izcelsmes semīts, atradenis un pēc profesijas dārznieks. Zināms ir tas, ka Sargons ir atrasts peldot pa upi, ielikts grozā. Apvērsuma rezultātā viņš ap 2340. g. p.m.ē. ieguva varu Ummas valdnieka Lugalzagesi izpostītajā Kišā. Viņš pārcēla savu rezidenci uz Akadu. Trīs karagājienos Sargons sakāva Lugalzagesi, pakļāva Šumeru, Ziemeļdivupi, daļu Elamas, Irānas kalnienes rietumu daļu, teritorijas Sīrijā un Mazāzijas austrumos. Tā Akadas valdnieks Sargons izveidoja valsti, kas ietvēra gandrīz visu Divupi un, iespējams, sniedzās pat līdz Vidusjūrai. Lai uzsvērtu savas varas likumīgumu, viņš pieņēma vārdu Sargons (akadiešu valodā: Šarrukins), kas nozīmē „īstais valdnieks”. Viņš izveidoja pirmo dinastisko lielvalsti Divupē. Tā bija pirmā stingri centralizētā ierēdņu valsts Divupē. Sargons centās nostiprināt savu valsti. Pirmo reizi pasaules vēsturē viņš radīja 5400 vīru lielu pastāvīgu karaspēku ar profesionāliem karavīriem, kas bija pilnīgi pakļauti valdniekam.
Sargonam bija 5 bērni, no kuriem valdīja 2- Rimuš (Rimush) valdīja 9 gadus, bet Maništu (Manishtu) valdīja 15 gadus. Dinastijas valdniekus sāka dēvēt par sargonīdiem. Viņi pieņēma sev titulu- „četru debespušu valdnieks” un sāka pasludināt sevi par dieviem. Sargona I mazdēls Naramsins lika sevi saukt par „Dievišķo Naramsinu, visvarenāko Akadas dievu”. Naramsins tāpat kā Sargons valdīja 56 gadus. Valdīšanas laikā lielvalsts sasniedza vislielāko varenību.
Andrejs Panteļējevs
Andrejs Panteļējevs (dzimis Rīgā) ir latviešu fiziķis un politiķis, ievērojams Atmodas laika notikumu dalībnieks. Augstākās Padomes un vairāku Saeimu deputāts. Bijis PSKP, Latvijas Tautas frontes un partijas "Latvijas Ceļš" biedrs, kopš 2013. gada ir Latvijas Zaļās partijas biedrs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1961. gadā Rīgā. No 1968. līdz 1979. gadam mācījās Rīgas 1. vidusskolā. Studēja Latvijas Valsts universitātes Fizikas un matemātikas fakultātes Fizikas nodaļā (1979—1984), pēc tam LVU aspirantūrā Teorētiskās fizikas katedrā (1984—1986). Strādāja universitātes Teorētiskās fizikas katedrā par asistentu (1986—1989). Bijis LVU Komjaunatnes organizācijas sekretārs, kā arī Latvijas Komunistiskās partijas biedrs no 1985. līdz 1987. gadam.
Politiskā darbība
Atmodas gados iesaistījās Latvijas Tautas frontē un kļuva par tās laikraksta "Atmoda" politiskās nodaļas vadītāju (1989–1990). Kad 1990. gadā Panteļējevu ievēlēja par LR Augstākās Padomes deputātu, viņš bija starp tiem deputātiem, kuri nobalsoja par Latvijas neatkarības atjaunošanu. Sākot ar 1990. gada decembri, viņš bija Cilvēka tiesību un nacionālo jautājumu komisijas priekšsēdētājs.
2000. gada decembrī Panteļējevs zaudēja "Latvijas Ceļa" vadītāja amatu Andrim Bērziņam. Kad 2002. gadā notikušajās 8. Saeimas vēlēšanās "Latvijas Ceļš" nepārvarēja 5% barjeru un neiekļuva Saeimā, A. Panteļējevs vadīja partijas konventu, kura uzdevums bija apspriest partijas ideoloģiju un noteikt tās pamatvērtības.
2004. gada martā Latvijas Ministru prezidents Indulis Emsis iecēla A. Panteļējevu par savu padomnieku nacionālās drošības jautājumos, tajā pašā laikā Panteļējevam apturot savu darbību "Latvijas Ceļā". I. Emsis amatu zaudēja tā paša gada decembrī, savukārt A. Panteļējevs kļuva par Saeimas priekšsēdētājas Ingrīdas Ūdres politisko padomnieku. Gadu vēlāk viņu iecēla par Informācijas analīzes dienesta direktora vietnieku. Pēc biroja likvidācijas sācis strādāt Satversmes aizsardzības birojā.
Apbalvojumi
A. Panteļējevs ir apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni un 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Privātā dzīve
Viņš ir divreiz precējies, no pirmās laulības ar sievu Līgu viņam ir divi dēli (Kārlis un Oskars), kā arī adoptēta meita — Justīne Panteļējeva,  kas arī darbojas politikā, ir Rīgas domes deputāte. Šobrīd šķīries.
Papildus publiskajiem amatiem, Panteļējevs ir strādājis arī par grāmatu recenzentu, politikas komentētāju un sociālo zinību skolotāju Jūrmalas Valsts ģimnāzijā.
Almati
Almati, agrāk zināma kā Alma-Ata un Vernija , ir lielākā pilsēta Kazahstānā ar 1 420 747 iedzīvotājiem, kas sastāda 8% no valsts iedzīvotāju skaita. Tā bija Kazahijas PSR un Kazahstānas galvaspilsēta laika periodā no 1929. līdz 1998. gadam. Lai arī zaudējusi galvaspilsētas statusu, Almati joprojām ir galvenais komerciālais centrs Kazahstānā.
Nosaukums
Nosaukums "Almati" nozīmē "bagāts ar āboliem"; iepriekšējā padomju ēras krievu valodas nosaukuma versija "Alma-Ata" ir radusies no kļūdas (burtiskā nozīmē "ābola vectēvs"). Pilsētas apkārtnē ir liela savvaļas ābeļu ģenētiskā daudzveidība. Šis reģions ir ābeļu izcelsmes vieta un savvaļas Malus sieversii, kas tie uzskatīts par tuvāko dārza ābeles radinieku, nāk no reģiona pie Almati.
Transports
Pilsētas attīstību veicināja 1930. gadā atklātais Turkestānas - Sibīrijas dzelzceļš. Almati atklāta metro pirmā līnija 8,6 km garumā ar septiņām stacijām. Tā celtniecība bija sākta 1988. gadā.
Sendmail
Sendmail (no "sūtīt vēstuli") ir e-pasta vēstuļu pārsūtīšanas aģents (mail transfer agent - MTA), kas plaši izplatīts UNIX vidē, bet ir adaptēts arī gandrīz visām operētājsistēmām. Tā ir īpašniekprogrammatūra, bet ir brīvi izplatāma.
Sendmail atbalsta dažādus e-pasta pārsūtīšanas protokolus: SMTP, ESMTP, DECnet mail11, HylaFax, QuickPage un UUCP. Sākot ar versiju v8.12 (2001. gada septembrī), tajā iekļauts milteru (ārējas vēstuļu filtru programmas) atbalsts.
Sendmail darbojas kā e-pasta serveris, kas nodrošina pasta sūtījumu saņemšanu un nosūtīšanu. Tīkla DNS serveris satur informāciju par to, kurā datorā darbojas Sendmail serveris, un tieši tam tiek pārsūtītas visas vēstules. Tas pārskata visus ziņojumu, kas saņemti no citiem datoriem ārpus lokālā tīkla, un pārsūta tos to datoru lietotājiem, kurus tas apkalpo. Programma arī apstrādā tās vēstules, kuras lokālie lietotāji sūta attālinātajiem lietotājiem, un nosaka, kurš dators sūtījis ziņojumu.
Sendmail vēl joprojām ir populārākais MTA, bet tam seko Microsoft Exchange Server, Exim un Postfix.
Nākamā Sendmail paaudze sākotnēji tika saukta par Sendmail X, bet darbs pie tā tika pārtraukts, dodot priekšroku jaunam projektam MeTA1.
Meraijas Kerijas diskogrāfija
Meraijai Kerijai ir septiņi albumi, kas iekļauti RIAA pirktāko albumu top 100. Meriajai Kerijai ir 18 dziesmas, kas sasniegušas pirmo vietu ASV Billboard Hot 100 topā, kas ir vairāk nekā jebkuram citam solo māklsiniekam vai māksliniecei ASV. 2000. gadā Kerijai tika piešķirta World Music Award Balva kā visveiksmīgākajai tūkstošgades māksliniecei. RIAA Keriju ir nosaukuši par trešo veiksmīgāko sieviešu kārtas dziedātāju ASV, ar pārdotām 62,5 miljonu albumu kopijām. Līdz šim, Kerija ir pārdevusi vairāk nekā 200 miljonu ierakstu visā pasaulē.
Karalienes Modas Zeme
Karalienes Modas Zeme (no) ir Norvēģijas aizjūras teritorija Antarktikā, ko ierobežo 20° rietumu un 44°38' austrumu garumi. Aizņem aptuveni 1/6 daļu Antarktīdas kontinenta abpus Griničas meridiānam un ir viena no divām Norvēģijas pretenzijām Antarktikā — otra ir Pētera I sala Belinshauzena jūrā. Teritorijas ziemeļu un dienvidu robežas nav definētas, un tā robežojas austrumos ar Austrālijas Antarktisko Teritoriju un rietumos ar Britu Antarktisko Teritoriju. Nosaukta par godu Norvēģijas karaļa Hokona VII konsortei Modai.
.sb
.sb ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Zālamana Salām. Domēns izveidots 1994. gadā. Domēna sponsors ir Solomon Telekom Company Limited, bet domēnu reģistrēšanu nodrošina Solomon Islands Network Information Centre. Domēnu reģistrēšana ir iespējama zem šādiem otrā līmeņa domēniem: .com.sb, .net.sb, .edu.sb, .org.sb un .gov.sb. Reģistrēšanās ierobežojumi nav .com.sb un .net.sb, bet pārējiem otrā līmeņa domēniem ir dažādi ierobežojumi.
Karalienes Modas Zeme
Karalienes Modas Zemes lielāko daļu aizņem vairākus kilometrus biezs ledus vairogs, un tikai netālu no piekrastes stiepjas līdz 3425 m augstas nelielas kalnu grēdas, kuru tuvumā vai uz piekrastes šelfa ledājiem izvietojušās lielākā daļa no teritorijā strādājošajām 10 valstu polārstacijām, no kurām divas pieder Norvēģijai.
Politiskais statuss
Norvēģija oficiāli deklarēja Karalienes Modas Zemi par savu atkarīgo teritoriju (biland). Karalienes Modas Zemes, tāpat kā Pētera I Salas un Buvē Salas aneksijas mērķis bija norvēģu vaļu medību nozares aizsardzība. Lielākā daļa pasaules valstu, ar kurām Norvēģijai tajā laikā bija diplomātiskās attiecības, tika informētas par aneksiju. Apvienotā Karaliste atzina Norvēģijas suverenitāti uz anektētajām teritorijām, ASV un PSRS bija iebildumi pret aneksijas noteikumiem, Vācija neatzina aneksiju.
Pirmā valsts, kas oficiāli deklarēja savas pretenzijas Antarktīdā, bija Apvienotā Karaliste 1908. gadā, kam sekoja Jaunzēlande (1924), Francija (1924) un Austrālija (1933) (Austrālija un Jaunzēlande kā Britu Sadraudzības daļas). Pēdējās, kas deklarēja savas pretenzijas, bija Čīle 1940. gadā un Argentīna 1942. gadā. Vācija, kas pirms Otrā pasaules kara veica intensīvus priekšdarbus teritoriālo pretenziju paziņošanai uz Jaunšvābiju (daļa no Karalienes Modas Zemes starp 20°E un 10°W), tā arī oficiāli šīs pretenzijas nedeklarēja.
1961. gada 23. jūnijā spēkā stājās Antarktikas Līgums, starp kura pirmajām līgumparakstītājām valstīm bija arī Norvēģija. Līguma 4. pants noteic, ka «Līgums neapstiprina, neapstrīd un neiedibina teritoriālās pretenzijas; jaunas pretenzijas nevar tikt izvirzītas līguma darbības laikā.»
Norvēģijas likumi nosaka, ka Karalienes Modas Zemē darbojas Norvēģijas tiesību akti, kuru piemērojamību nosaka karalis. Citām valstīm un privātpersonām ir tiesības veikt šajā teritorijā darbības, kas nav pretrunā ar likumiem. Norvēģija patur tiesības veikt inspekcijas, kā arī atzīst citu pušu tiesības veikt inspekcijas savā teritorijā. Saskaņā ar starptautisku vienošanos ārvalstu pilsoņiem piešķirta imunitāte pret Norvēģijas likumiem par to darbību vai bezdarbību uz laiku kamēr tie uzturas Karalienes Modas Zemē vai citā Antarktikas daļā.
Visas administratīvās pārraudzības funkcijas Karalienes Modas Zemē veic Norvēģijas Polārais institūts.
Atklāšana un izpēte
Par Karalienes Modas Zemes izpētes sākumu var uzskatīt 1820. gadu, kad Krievijas ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena un Mihaila Lazareva vadībā ar kuģiem Mirnij un Vostok sasniedza -69.35778°N, -2.24722°W pie tagadējā Fimbulisena ledāja frontes Princeses Martas krastā. 1820. gada 16. janvāris (pēc vecā stila) tiek uzskatīts par Antarktīdas kontinentālās daļas atklāšanas datumu.
Nākamā ekspedīcija, kas sasniedza Karalienes Modas Zemes apkārtni, bija Viljama Brūsa ekspedīcija ar kuģi Scotia. Apsekojot Vedela jūras akvatoriju, 1904. gada 3. martā tā sasniedza -72.4°N, -17.5°W pie 30–45 m augstās Rīsera-Larsena šelfa ledāja frontes.
Larsa Kristensena ekspedīcijas
Par Karalienes Modas Zemes sistemātiskas izpētes sākumu var uzskatīt no 1927. līdz 1937. gadam norvēģu vaļu medību magnāta Larsa Kristensena organizētās un finansētās ekspedīcijas. Ekspedīcijas Antarktīdas piekrastē tika rīkotas, lai apzinātu jaunus vaļu medību areālus un iespējamās vietas pārstrādes apmetņu ierīkošanai. Pirmās ekspedīcijas notika ar kuģi Norvegia un tika apsekota akvatorija ārpus peldošā ledus areāla. Pirmās ekspedīcijas (1927—1928) laikā tika apsekota līdz tam nevienam formāli nepiederošā Buvē sala, kas tika pasludināta par Norvēģijas īpašumu. Otrās ekspedīcijas laikā (1928—1929) par Norvēģijas īpašumu tika pasludināta Pētera I sala.
Trešā Norvegia ekspedīcija
Trešā Norvegia ekspedīcija notika 1929. un 1930. gada polārajā vasarā. Tās gaitā Antarktīdas piekrastes izpētei tika nolemts izmantot aviāciju, tādēļ par ekspedīcijas vadītāju tika iecelts norvēģu aviācijas pionieris Jalmars Rīsers-Larsens. Ekspedīcija notika vienlaicīgi ar Daglasa Mosona vadīto BANZARE ekspedīciju.
Ekspedīcija 18 cilvēku sastāvā devās ceļā no Dienviddžordžijas salas. Vispirms tika apmeklēta Buvē sala, kur tika ierīkota meteoroloģiskā stacija. 1929. gada decembrī kuģis sasniedza kontinenta piekrasti, ko vēlāk nosauca par Prinča Ūlava krastu par godu tā laika Norvēģijas kroņprincim Ūlavam V. Piekraste līdz Annas ragam Enderbiju Zemē tika apsekota ar ekspedīcijas rīcībā esošo divvietīgo hidroplānu Hansa-Brandenburg W.33.
Kuģojot atpakaļ uz rietumiem, 1930. gada februārī ekspedīcija sasniedza cietzemi pie ledus klāta zemesraga, ko nosauca ekspedīcijas kuģa vārdā par Norvēģijas ragu. Piekrastes apgabals ap zemesragu tika nosaukts par Kroņprinceses Martas Zemi par godu Norvēģijas kroņprincesei.
Ceturtā Norvegia ekspedīcija
Ceturtās Larsa Kristensena aprīkotās Norvegia ekspedīcijas vadītājs sākumetapā bija Gunnars Īsaksens, bet kuģa kapteinis bija Nils Larsens. No 1930. gada oktobra līdz 1931. gada februārim, kad ekspedīcijas vadību pārņēma Jalmars Rīsers-Larsens, Norvegia bija veikusi Antarktīdas apkuģojumu, veicot virkni meteoroloģisku, bioloģisku un okeanogrāfisku mērījumu. Rīsers-Larsens bija plānojis pabeigt iepriekšējā gadā uzsākto piekrastes aerofotografēšanu. Uzlidojumu un mērījumu rezultātā tika atklāta piekrastes daļa, kas tagad saucas par Princeses Ranhillas krastu.
Norvegia ekspedīciju gaitā atklātās zemes tika nosauktas Norvēģijas karaliskās ģimenes locekļu vārdos: (no austrumiem uz rietumiem) Karalienes Modas Zeme (40°E—50°E), Prinča Haralla Zeme, Princeses Ranhillas Zeme, Princeses Astridas Zeme un Kroņprinceses Martas Zeme. Pēc Antarktīdas sektora aneksijas 1939. gadā tā austrumu robeža tika noteikta pa 45° austrumu garuma meridiānu, iekļaujot tikai daļu no sākotnējas Karalienes Modas Zemes. Pēc Otrā pasaules kara Karalienes Modas Zemes nosaukums tika attiecināts uz visu anektēto teritoriju, pārējās "zemes" tika pārdēvētas par "krastiem", bet sektoru starp 40° un 45° austrumu garumiem nosauca par Kroņprinča Ūlava krastu.
Vācijas antarktiskā ekspedīcija
1939. gada 19. janvārī ekspedīcija sasniedza Princeses Martas krastu un iekšzemē atklāja līdz tam nezināmu no ledus brīvu apgabalu — Širmahera oāzi. No 20. janvāra līdz 5. februārim tika veikti 7 lidojumi, kuru laikā tika veikta 350 000 km² lielas teritorijas aerofotografēšana. Papildus 8 lidojumos tika veikta apvidus panorāmiskā fotografēšana un filmēšana. Uz kuģa tika īstenota bioloģisko pētījumu programma, uz piekrastes šelfa ledāja tika īstenotas vairākas kamanu ekspedīcijas, kā arī lidlaivas piezemēšanās kalnu reģionā.
Apsekotais un pārlidotais reģions starp 10° rietumu garumu un 15° austrumu garumu ekspedīcijas vadība nosauca par Jaunšvābiju. Iekšzemē atklātos kalnu masīvus nosauca par Ričera augstieni un Mīliga-Hofmaņa kalniem. 1939. gada 6. februārī ekspedīcija pameta Antarktīdas krastus un, pa ceļam veicot okeanogrāfiskus pētījumus pie Buvē salas un Fernandu di Noronjas salas krastiem, 11. aprīlī atgriezās Hamburgā.
Pēc ekspedīcijas materiāliem līdz 1942. gadam tika izgatavotas austrumu Jaunšvābijas 1:50 000 mēroga topogrāfiskās kartes. No 11 600 ekspedīcijas laikā veiktajiem aerofotouzņēmumiem Otrā pasaules kara laikā lielākā daļa tika nozaudēta; līdz mūsu dienām saglabājušies tikai apmēram 600 uzņēmumu.
Modheimas ekspedīcija
Norvēģu-britu-zviedru antarktiskā ekspedīcija (1949—1952) bija pirmā patiesi starptautiskā ekspedīcija polāro pētījumu vēsturē un tajā tika iesaistīti triju rīkotājvalstu, kā arī Kanādas un Austrālijas zinātnieki. Ekspedīciju organizēja speciāla starptautiska komisija, ko vadīja norvēģu polārpētnieks Haralls Sverdrups; ekspedīcijas vadītājs bija Džons Jevers. Ekspedīcijas galvenais uzdevums bija noskaidrot, vai Arktikā novērotās klimata fluktuācijas novērojamas arī Antarktikā.
Ekspedīcijas rīcībā bija divi kuģi: 600 tonnu roņu medību kuģis Norsel un 24 000 tonnu vaļu medību bāzes kuģis Thorshovdi. Papildus tam ekspedicijas rīcībā bija divas vieglās Auster lidmašīnas, ko pilotēja piecu cilvēku Britu Karalisko gaisa spēku komanda.
1949. gada februārī Antarktīdas piekrastē uz šelfa ledāja tika ierīkota polārstacija Modheima. Stacijā pārziemoja 15 cilvēku komanda, no kuriem 6 (tai skaitā vadītājs) bija norvēģi, 4 zviedri, 3 briti, 1 austrālietis un 1 kanādietis. 1951. gada janvārī tiem piebiedrojās vēl divi norvēģi, viens zviedrs un viens austrālietis. Stacijas darbības laikā tika veikti nepārtraukti novērojumi meteoroloģijā, glacioloģijā un seismoloģijā, bet vasaras sezonā veiktas vairākas iekškontinentālās ekspedīcijas ar suņu pajūgiem. Šo ekspedīciju nodrošināšanai 200 jūdzes no Modheimas Ričera augstienes rietumu pakājē tika ierīkota atbalsta nometne un noliktava (Advance base).
1951. gada 24. februārī negadījumā gāja bojā trīs ekspedīcijas dalībnieki, kuru vārdā tika nosaukti trīs piekrastes šelfa ledaji: Ēkstrema šelfa ledājs zviedru mehāniķa Bertila Ēkstrema vārdā, Kvara šelfa ledājs britu radista Leslija Kvara vārdā un Dželbārta šelfa ledājs austrāliešu fiziķa Džona Dželbārta vārdā.
Starptautiskais ģeofizikas gads
No 1957. gada 1. jūlija līdz 1958. gada 31. decembrim planetārā mērogā tika īstenots starptautisks zinātnisks projekts — Starptautiskais ģeofizikas gads (SĢG), kurā piedalījās 67 dalībvalstis. Projekta ietvaros tika pētītas vairākas dabaszinātņu nozares: polārblāzmas un kosmosa staru pētījumi, ģeomagnētisms, gravimetrija, jonosfēras fizika, ģeodēzija, meteoroloģija, okeanogrāfija, seismoloģija un Saules aktivitāšu pētījumi. Mērījumi un pētījumi tika veikti visā pasaulē un neapdzīvotos vai mazapdzīvotos apgabalos tika organizētas speciālas pētnieciskās stacijas. Antarktīdā tika izveidotas deviņu valstu 20 polārstacijas, trīs no tām — Karalienes Modas Zemes piekrastē.
Kā pirmo 1957. gada 20. janvārī Norvēģijas Polārais institūts uz Fimbulisena ledāja 35 km no ledāja frontes izveidoja Norvejas polārstaciju. Stacija darbojās līdz 1960. gada janvārim, kad tā tika par simbolisku samaksu nodota Dienvidāfrikai. Pirmās divas sezonas stacijā ziemoja 14 cilvēku komanda, trešajā — deviņu.
Starptautiskā sadarbība Starptautiskā ģeofizikas gada ietvaros izrādījās tik veiksmīga, ka, neskatoties uz to, ka stacijas bija paredzētas 2—3 gadu ilgai ekspluatācijai, lielākā daļa ierīkoto polārstaciju turpināja pētījumus arī pēc projekta beigām. Par Starptautiskā ģeofizikas gada diplomātisko turpinājumu uzskatāms 1959. gadā parakstītais un 1961. gadā spēkā stājušais Antarktikas Līgums, kura 12 sākotnējās parakstītājvalstis bija aktīvākās SĢG dalībnieces: Argentīna, ASV, Austrālija, Beļģija, Čīle, Dienvidāfrika, Francija, Japāna, Jaunzēlande, Lielbritānija, Norvēģija, PSRS.
Sistemātiskā izpēte
Pēc Starptautiskā ģeofizikas gada programmas pabeigšanas lielākā daļa iesaistīto valstu turpināja iesāktās pētniecības programmas un tām piebiedrojās arī valstis, kas SĢG programmas ietvaros Antarktikas izpētē aktīvi nepiedalījās. Lielākā vai mazākā mērā Karalienes Modas Zemes apvidū ar izpēti ir nodarbojušās visas kontinenta pētniecībā iesaistītās valstis, bet visaktīvāk to ir darījušas Japāna, Dienvidāfrika, Vācija, Krievija, Indija, Beļģija un Norvēģija.
Visilgstošāko nepārtraukto pētniecības programmu Karalienes Modas Zemē realizē Japānas Antarktiskā ekspedīcija. Pirmā stacija Šova tika ierīkota 1957. gadā SĢG programmas ietvaros. Vēlākos gados tika izveidotas vairākas iekškontinentālās stacijas: Midzuho (1970—1987) uz Midzuho plato, Asuka (1985—1991) ziemeļos no Sērrondanes kalniem un Domufudži (1995) uz Valkīras leduskupola. Stacijas uztur un nacionālo antarktisko pētniecības programmu koordinē 1961. gadā izveidotais Nacionālais polāro pētījumu institūts.
PSRS (vēlāk Krievijas) antarktiskās izpētes programma Karalienes Modas Zemē uzsākta 1959. gadā, uz šelfa ledāja Princeses Astridas krastā izveidojot Lazarevas staciju. 1961. gadā to nomainīja Novolazarevskas stacija Širmahera oāzē. Novolazarevska ir viena no reģiona galvenajām stacijām, jo pie tās funkcionē viens no diviem zilā ledus lidlaukiem Karalienes Modas Zemē, kas spēj uzņemt starpkontinentālo reisu lidmašīnas. Novolazarevskā un tās apkārtnē īstenotās pētījumu programmas ir daļa no daudz plašākajiem Krievijas antarktiskajiem pētījumiem un tos koordinē Arktikas un Antarktikas zinātniski pētnieciskais institūts Sanktpēterburgā.
Dienvidāfrikas Republika savu Antarktīdas izpētes programmu uzsāka 1960. gadā, par simbolisku samaksu pārņemot Norvēģijas atstāto Norvejas polārstaciju. 1962. gadā netālu no Norvejas tika uzbūvēta pirmā patstāvīgā stacija SANAE I, kuru laika gaitā tajā pat apvidū aizvietoja ar SANAE II (1971) un SANAE III (1979) stacijām. Iekškontinentālo apgabalu izpētei tika izveidotas lauka nometnes Borga (1969—1976) un Sarīmaraisa (1982—1999). 1997. gadā tika nodota ekspluatācijā jauna, principiāli atšķirīga SANAE IV stacija uz Vesleskarveta nunataka 140 km no piekrastes.
1965. gadā Polārā plato vidienē ASV izveidoja Plato polārstaciju antarktisko traversu nodrošināšanai no Šovas stacijas okeāna piekrastē uz Amundsenskotas-Sautpolas staciju Dienvidpolā. Stacija darbojās līdz 1969. gadam, kad tika iekonservēta.
Par vācu pastāvīgās pētniecības programmas sākumu var uzskatīt 1976. gadā pie Novolazarevskas stacijas izveidoto austrumvācu zinātnieku laboratoriju, ko 1987. gadā, pēc atsaluma PSRS un VDR attiecībās, izveidoja par atsevišķu staciju un nodēvēja par godu vācu dabaszinātniekam Georgam Forsteram. 1981. gadā Atkas līča piekrastē savu pirmo staciju Georgfonneimaijeri izveidoja Rietumvācija. Stacija divas reizes tika izbūvēta no jauna; jaunākā, Neimaijere III darbojas kopš 2009. gada. Vācijas un starptautisko pētniecības programmu ietvaros Karalienes Modas Zemē ierīkotas vairākas vasaras stacijas un lauka nometnes: Konene starptautiska ledus dziļurbumu projekta EPICA ietvaros, Drešere zooloģisko pētījumu veikšanai Vedela jūras piekrastē un Kotasa ģeofiziskajiem pētījumiem un loģistikas nodrošināšanai. Vācijas pētniecības programmu koordinē Alfreda Vēgenera institūts Brēmerhāfenē.
Indijas pastāvīgā pētnieciskā programma Karalienes Modas Zemē sākās 1983. gadā, kad trešās Indijas antarktiskās ekspedīcijas laikā tika izveidota polārstacija Dakšingangotri. 1990. gadā tika izbūvēta jaunā Maitri stacija Širmahera oāzē netālu no Novolazarevskas stacijas. 2012. gadā ierīkota trešā vissezonas stacija Bharati Lāšemana pakalnos Austrālijas Antarktiskajā teritorijā.
Pēc aktīvas pētniecības 1950. gados, Norvēģija Antarktīdas izpētē ilgus gadus piedalījās tikai citu valstu (galvenokārt ASV) ekspedīciju sastāvā. Patstāvīga programma tika atsākta 1985. gadā, izveidojot Mīliga-Hofmaņa kalnos vasaras polārstaciju Toru. 1989. gadā tika izveidota vissezonas stacija Trolla, pie kuras 2005. gadā tika izveidots otrs DROMLAN sistēmas starpkontinentālās satiksmes lidlauks.
1987./1988. gada polārajā vasarā kopīgu izpētes programmu uzsāka Somija un Zviedrija, kas izveidojušas trīs vasaras stacijas Princeses Martas krastā. 1991. gadā vasaras staciju izveidoja Pakistāna. Jaunākā stacija Karalienes Modas Zemē ir Beļģijai piederošā Prinseselizabete.
Topogrāfija
Karalienes Modas Zeme aizņem Antarktīdas sektoru starp 20° rietumu un 44°38' austrumu garumiem. Lai arī teritorijas dienvidu un ziemeļu robežas nav konkrēti definētas (pārējo pretenziju teritorijas stiepjas līdz Dienvidpolam un līdz Antarktikas Līguma ziemeļu robežai — 60° dienvidu platumam), platība tiek lēsta ap 2 800 000 km². Teritorijas galējais austrumu punkts ir Šinnana glečers, rietumu — Stenkomas-Vilsas glečers. Šinnana glečers ir arī teritorijas kontinentālās daļas galējais ziemeļu punkts.
Zemes piekrasti apskalo Dienvidu okeāna malas jūras. Norvēģu avotos visa Karalienes Modas Zemes piekrastes akvatorija tiek dēvēta par Hokona VII jūru. Citos avotos (sevišķi Krievijas) izdala vēl Kosmonautu, Rīsera-Larsena un Lazareva jūras. Zemes rietumu daļā piekļaujas arī Vedela jūra, kurā Rīsera-Larsena šelfa ledāja fronte ir piekrastes vistālāk uz dienvidiem esošais punkts. Kopējais piekrastes garums ir ap 3000 km. Piekrastes vidusdaļu un rietumus aizņem šelfa ledāji, lielākie no kuriem ir Rīsera-Larsena, Fimbula un Lazareva šelfa ledāji. Austrumos no šelfa ledājiem okeānā iestiepjas Rīsera-Larsena pussala, kas turpinās okeānā kā Gunnerusa grēda. Pussalas austrumos atrodas vairāk kā 200 km platais Licova-Holma līcis, kas iestiepjas sauszemē vairāk kā 120 km. Licova-Holma līča austrumu krasts un austrumos no tā esošais Prinča Ūlava krasts ir vienīgā Karalienes Modas Zemes piekrastes daļa, kur ir nelielas klinšu saliņas un atsegumi, lielākais no kuriem ir Langhovdes oāze. Nivlisena dienvidu malā praktiski okeāna līmenī izvietojusies 19 km garā un līdz 4,5 km platā Širmahera oāze, kas ir lielākā antarktiskā oāze Karalienes Modas Zemē.
Lielāko teritorijas iekšzemes daļu aizņem Polārā plato ledus vairogs. Ap 100—300 km no krasta paceļas kalnu grēdu virknes. Austrumos esošie Karalienes Fabiolas kalni ir daļa no zemledus grēdas, kas piekrastes virzienā turpinās kā Rīsera-Larsena pussala un okeānā kā Gunnerusa grēda. Karalienes Fabiolas kalnu augstākā virsotne ir Fukušimas kalns (2470 m). Rietumu virzienā stiepjas zemledus grēda, kas virs ledus vairoga redzama kā (no austrumiem uz rietumiem) Belžikas kalni, Sērrondanes kalni, Fimbulheimens un Ričera augstiene. Dienvidaustrumos no Kotsu Zemes iestiepjas Šekltona grēdas austrumu gals. Karalienes Modas Zemes augstākā virsotne ir 3148 m augstā Jēkulkirhja Sērrondanes kalnos. No polārā plato starp kalnu masīviem noplūst vairāki glečeri. Lielākais no tiem ir ap 200 km platais Borkgrevinkisens, kas noplūst starp Fimbulheimenu un Sērrondanes kalniem. Starp Fimbulheimenu un Ričera augstieni grēdā ir tektoniska ieplaka, pa ko uz okeānu noplūst Jūtulstreumens, kas veido līdz pat 200 km garo glečera mēli Trolltungu.
Polārajā plato paceļas vairāki leduskupoli, lielākie no kuriem ir Midzuho plato un Valkīras leduskupols.
Ģeoloģija
Karalienes Modas Zemes pamatnē dominē pirmskembrija perioda gneisi, kas veidojušies pirms 1—1,2 miljardiem gadu, vēl pirms Gondvānas superkontinenta izveidošanās. Kalnu grēdas sastāv galvenokārt no kristāliskajiem granīta iežiem, kas veidojušies pirms 500—600 miljoniem gadu Panāfrikas oroģenēzē Gondvānas apvienošanās periodā. Teritorijas rietumu daļā ir jaunāki vulkāniskie un nogulumieži. Ledus biezuma mērījumi ļauj secināt, ka bez ledus segas Karalienes Modas Zemes piekraste būtu līdzīga Grenlandei un Norvēģijai — ar dziļiem fjordiem un piekrastes salām.
Klimats
Karalienes Modas Zemes klimats ir tipisks pārējam Antarktīdas kontinentam. Uz Polārā plato ir krasi kontinentāls polārā tuksneša klimats ar ļoti zemām gaisa temperatūrām, niecīgu nokrišņu daudzumu un zemu gaisa mitrumu. Plato stacijā 1968. gada jūlijā tikusi novērota pasaulē zemākā mēneša vidējā gaisa temperatūra −73,2 °C. Piekrastē klimats ir nosacīti maigāks, raksturīgi ievērojami nokrišņi (tikai sniega veidā), augsts gaisa mitrums. Polārajā vasarā atsevišķās dienās gaisa temperatūra var sasniegt pat +10 °C. Tiek novērota ievērojama katabatisko vēju ietekme; vēja ātrums var pārsniegt 150 km/h, bet brāzmās — 250 km/h.
Visa Karalienes Modas Zemes teritorija atrodas aiz polārā loka un vairākus mēnešus gadā, atkarībā no platuma grādiem, novērojama polārā nakts (ziemā) vai polārā diena (vasarā).
Tabulā norādīta gada vidējā temperatūra, nokrišņu daudzums, gaisa mitrums un vēja ātrums, kā arī augstākā un zemākā novērotā temperatūra atsevišķās meteoroloģisko novērojumu stacijās:
Dzīvnieku un augu valsts
Karalienes Modas Zemes flora sastāv no dažu sugu ķērpjiem un sūnām, kas sastopamas tikai uz nunatakiem iekšzemes kalnu grēdās un nedaudzajās piekrastes oāzēs un saliņās. Sastopamas arī aļģes un sēnes. Līdz šim nav atklāti sēklaugi. Sastopami vairāki bezmugurkaulnieki: vienšūņi, baktērijas, zilaļģes, nematodes, gauskāji un posmkāji (kukaiņi (blusas), ērces, kolembolas).
Imperatorpingvīni un Adelijas pingvīni ir divas vienīgās Karalienes Modas Zemes piekrastē perējošās pingvīnu sugas. Imperatorpingvīni perē trijās vietās uz malasledus — pie Rīsera-Larsena pussalas, Lazareva šelfa ledāja un netālu no Neimaijeres polārstacijas. Reģiona austrumu daļā ir vairākas nelielas Adelijas pingvīnu kolonijas.
Zīdītāji pārstāvēti ar vairākām roņu sugām, kas uzturas uz jūras ledus piekrastē. Visdaudzskaitlīgākie ir krabjēdājroņi. Sastopami arī jūras leopardi, Vedela roņi un Rosa roņi.
Antropogēnā ietekme
Karalienes Modas Zemes teritorijā nav pastāvīgo iedzīvotāju un vienīgie tās iemītnieki ir pētniecības staciju personāls un sezonālo ekspedīciju dalībnieki. 2011. gadā funkcionēja desmit valstu 19 stacijas un nometnes, no kurām sešas ir pastāvīgi apdzīvotas vissezonas stacijas (Šova, Maitri, Neimaijere III, Novolazarevska, SANAE IV un Trolla), septiņas regulāri izmantotas vasaras sezonas pētniecības stacijas (Aboa, Domufudži, Konene, Prinseselizabete, Svea, Tora un Vāsa), četras loģistikas stacijas (Ībeisa pie ledāja frontes kuģu izkraušanai, Kotasa traversu nodrošināšanai uz Koneni un nometnes pie Novolazarevskas un Trollas lidlaukiem), kā arī neregulāri izmantotās Drešeres bioloģisko pētījumu nometne un pakistāniešu Džinnas vasaras stacija. Vecākā nepārtraukti funkcionējošā polārstacija ir Japānas Šova (1957), jaunākā — Beļģijas Prinseselizabete (2009).
Transports
Karalienes Modas Zemē, tāpat kā pārējā Antarktīdā, nav pastāvīgas transporta infrastruktūras. Kravu transports uz Antarktīdu un no tās galvenokārt tiek veikts ar speciālu ledus klases kuģu palīdzību. Šobrīd (2011) tiek izmantoti 6 šādi kuģi: Polarstern (1982, AWI), Shirase (2009, NIPR), Akademik Fedorov (AARI), Agulhas (1977, SANAP), kā arī Mary Arctica un Ivan Papanin. Pirmie četri kuģi pieder Vācijas, Japānas, Krievijas un Dienvidāfrikas nacionālajām antarktiskajām programmām, bet ledus klases konteinerkuģi Mary Arctica kopīgi DROMSHIP programmas ietvaros kopš 2009. gada ekspluatē Norvēģijas, Vācijas, Beļģijas, Zviedrijas un Somijas antarktiskās programmas, un arktiskās klases motorkuģi Ivan Papanin — Indijas Antarktiskā programma. Nacionālajām programmām piederošie kuģi veic ne tikai transporta funkcijas, bet arī īsteno patstāvīgas pētniecības programmas Dienvidu okeāna jūrās.
Gaisa transporta efektīvākai izmantošanai Karalienes Modas Zemē darbojošās nacionālās antarktiskās programmas 2002. gadā ir izveidojušas kopēju gaisa satiksmes infrastruktūru DROMLAN (Dronning Maud Land Air Network). Tā mezgla punkti ir Novolazarevskas un Trollas zilā ledus lidlauki, kas spēj uzņemt starpkontinentālo reisu lidmašīnas, kas nosēžas un paceļas, izmantojot parastās riteņu šasijas. Pārvadājumus kontinenta iekšienē veic ar nelielām, ar sliecēm aprīkotām lidmašīnām, kuru nosēšanās un pacelšanās nodrošināšanai pie pārējām polārstacijām ierīkoti sniega lidlauki. Intensīvi tiek izmantoti arī helikopteri, kas bāzējas galvenokārt uz kuģiem.
Tūrisms
Viena no nedaudzajām saimniecības nozarēm, izņemot zinātnisko pētniecību, kas darbojas kontinentālajā Antarktīdā, ir tūrisms. Karalienes Modas Zeme ir viens no nedaudzajiem kontinenta reģioniem, kur tas tiek praktizēts uz komerciāliem pamatiem (citi ir Antarktīdas pussala un Vinsona masīvs). Tūrisma organizēšanu Antarktīdā koordinē Antarktikas tūrisma operatoru starptautiskā asociācija (IAATO). Tūrismu organizē privātas kompānijas, jo nacionālās antarktiskās programmas pārvaldošās institūcijas ar retiem izņēmumiem nelabprāt sadarbojas ar tūrisma firmām un piekrīt tikai patvēruma sniegšanai ārkārtas situācijās. Karalienes Modas Zemē darbojas divi operatori (2011) : The Antarctic Company un White Desert. Abas šīs kompānijas pārvadā tūristus no Keiptaunas Dienvidāfrikā uz Novolazarevskas lidlauku netālu no Novolazarevskas polārstacijas. 2010./2011. gada sezonā Karalienes Modas Zemi apmeklēja 96 tūristi un to apkalpošanā tika nodarbināti 20 darbinieki. Pakalpojumu cenas svārstās no 6500 EUR par vienas dienas ekskursiju līdz 56 000 EUR sarežģītākām programmām.
Katrs no tūrisma operatoriem kontinentā uztur savu infrastruktūru. The Antarctic Company uztur nometni pie Novo aerodroma (funkcionē no novembra sākuma līdz februāra beigām) un viesu māju kompleksu Oasis 400 m no Novolazarevskas stacijas. White Desert uztur nometni Whichaway Camp (funkcionē no novembra beigām līdz janvāra sākumam) dažus kilometrus no aerodroma, kas katru gadu tiek veidota no jauna, novākta sezonas beigās un izmanto tikai videi nekaitīgus energoresursus, enerģiju nodrošinot ar saules baterijām un vēja ģeneratoriem.