cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
15. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 1)
Austrumu frontē
Divīzija uzdeva sākt atkāpšanās pozīciju ierīkošanu pie Veļikajas upes Novosokoļņiku rajonā. Jauno karavīru pieradināšanai pie kaujas darbības divīzijas vīrus nelielās grupās pārmaiņus piedalīja vācu vienībām, kas atradās pirmajās kaujas līnijās. 1944. gada janvāra pirmajās dienās, sākoties padomju uzbrukumam, šīs grupas tika iesaistītas aktīvā kaujas darbībā un pie divīzijas vairs neatgriezās. Neskatoties uz latviešu komandieru protestiem, kaujām ieilgstot, 15. divīzijai arvien lielākā apmērā nācās piekomandēt atsevišķas savas vienības vācu divīzijām.
17. februārī divīzijas komandēšanu pārņēma policijas virsnieks Heilmans (Heilmann). Martā abas latviešu divīzijas apvienoja VI SS korpusā, ko komandēja ģenerālis fon Pfefers-Vildenbruhs (Pfeffer-Wildenbruch).
No 1944. gada 14. janvāra līdz 15. februārim divīzija piedalījās aizstāvēšanās kaujās ziemeļos no Neveļas, no 1944. gada 4. līdz 12. martam pirmajās aizstāvēšanās kaujās pie Ostrova un Pleskavas, no 1944. gada 26. marta līdz 11. aprīlim aizstāvēšanās kaujā ziemeļos no Opočkas, no 1944. gada 24. aprīļa līdz 21. jūnijam pozīciju kaujās karaspēka grupas Nord darbības rajonā, pēc tam atkāpšanās kaujās Latvijas virzienā.
26. jūnijā 32. pulka komandēšanu pulkvedis Krīpens nodeva pulkvežleitnantam Aperātam. 16. jūlijā 32. pulks kauju laikā pie Latvijas-Krievijas robežas gandrīz pilnībā tika iznīcināts, bet tā komandieris pulkvežleitnants Aperāts krita Mozuļu sādžā (Мозули) kaujā pie Zilupes. Par pulka komandieri iecēla pulkvežleitnantu Celli.
17. jūlijā abas latviešu divīzijas atkāpjoties pārgāja Latvijas robežu. Pēc ierašanās Latvijā 15. divīzijas, kura bija cietusi ievērojamus zaudējumus atkāpšanās kauju laikā, atliekas atvilka no kaujas līnijas. Divīzijas smago apbruņojumu, kā arī daļu personālsastāva (kaujas sastāvam derīgos kareivjus un instruktorus) izdalīja 19. divīzijas papildināšanai. 19. divīzijas rīcībā atstāja arī 15. (1.) artilērijas pulku un 15. sapieru bataljonu. 31. jūlijā 15. divīziju izvietoja Siguldas rajonā, kur no visām atlikušajām kājnieku vienībām saformēja vienu kājnieku pulku pulkveža Dzenīša-Zeniņa vadībā.
Pēc saformēšanas pulku pārdislocēja uz Koknesi, kur to piedalīja vācu 25. sapieru būvbataljonam. Pārējās 15. divīzijas vienības pārvietoja uz Straupes-Limbažu rajonu. Augusta otrajā pusē 15. divīzijas daļas no Rīgas ar kuģiem pārcēla uz karavīru apmācības novietojumu Rietumprūsijas Konicas (Konitz) rajonā, lai to pārformētu no jauna. 15. artilērijas pulks, divīzijai pārceļoties uz Vāciju, palika Latvijā un tika pakļauts 19. divīzijai, bet 15. divīzijas sastāvā tika saformēts jauns 15. (2.) artilērijas pulks, par tā komandieri ieceļot pulkvežleitnantu Rēbergu.
No divīzijas apmācības un papildinājumu bataljona 1943. gada 21. decembrī izveidotā 15. SS-grenadieru apmācības un papildinājumu brigāde palika Jelgavā un 1944. gada jūlija beigās tika iesaistīta kaujās Lietuvas pierobežā kā arī Jelgavas aizstāvībā; ciešot smagus zaudējumus brigāde šajās cīņās faktiski tika iznīcināta.
Pārformēšana
1944. gada 21. jūlijā divīzijas komandēšanu pārņēma 15. apmācības un papildinājumu brigādes komandieris oberfīrers Herberts fon Obvurcers (von Obwurzer). 34. (5.) pulka komandēšanu uzdeva pulkvežleitnantam Vīksnem.
15. divīzijas papildināšanai izmantoja latviešu robežapsardzības pulku, latviešu policijas pulku, kā arī Latvijā izformētā kārtības policijas savrupdienesta personālu (1944. gada 14. maijā policijas savrupdienestu ieskaitīja leģiona sastāvā). Uz 15. divīziju tika pārcelti arī daļa no vīriem, kas sākotnēji bija mobilizēti citos dienesta veidos. Divīzijā tika uzņemti arī Valsts darba dienestā (Reichsarbeitsdienst - RAD) iesauktie jaunieši, kas pēc obligātā nokalpotā gada tika atbrīvoti no RAD un vēl atradās Vācijā. Viņu skaits sasniedza apmēram 1200 vīru. 1944. gada 20. septembrī divīzijas sastāvā bija 16 870 vīri, tai skaitā 292 virsnieki, 1522 instruktori un 15 056 kareivji.
No šī rezerves personālsastāva sākotnēji izveidoja 5 būvpulkus, kas atradās divīzijas pakļautībā, no tiem viens atradās Rumelsburgā, bet pārējie Tornā un 1944. gada oktobrī to sastāvā bija ap 10 000 vīru. Būvpulku būtiskais apjoms kā arī nelielais pielietojums tieši divīzijas vajadzībām radīja būtisku apgrūtinājumu divīzijas loģistikas sistēmai. Sakarā ar šīm problēmām, divīzijas vadība vērsās pie vācu SS augstākās vadības ar lūgumu no tiem izveidot atsevišķu vienību un ar 1944. gada 29. novembra pavēli tos no divīzijas atdalīja, izveidojot Ieroču SS latviešu lauku papildinājumu depo.
Cīņas Vācijā
1944. gada beigās 15. divīzija atkal bija kaujas gatavībā un 1945. gada janvārī tika iesaistīta smagās atkāpšanās kaujās Rietumprūsijā, pie Dancigas, Pomerānijā, Mēklenburgā un Brandenburgas novadā.
Februāra sākumā pilnībā izformēja 32. pulku un tā atliekas iedalīja 33. pulkā. 27. martā no Latviešu lauku papildinājuma depo izformēto 32. pulku saformēja no jauna. Pēc smagajām kaujām uz 4. aprīli divīzijas sastāvā bija palikuši tikai aptuveni 250 virsnieki un 8000 instruktori un kareivji.
19. aprīlī divīzija saņēma pavēli sastādīt no divīzijas vienībām kaujas spējīgu pulku trīs bataljonu sastāvā. Pulku sastādīja no 15. fizilieru bataljona un no 32. un 33. pulku pirmajiem bataljoniem. Par šī pulka komandieri iecēla pulkvedi Janumu. Vācu pavēlniecība bija ieplānojusi pulku iesaistīt Berlīnes aizstāvēšanā. Saprotot, ka palikšana Berlīnē ir bezcerīga, Janums izlēma patvaļīgi ar savu pulku doties rietumu virzienā, apejot Berlīni no dienvidiem.
27. aprīlī pie Gīterglikas (Güterglück) Januma kaujas grupa padevās amerikāņiem. Padošanās brīdī sastāvā bija 40 virsnieki, 126 instruktori un 658 kareivji. Pārvietošanās laikā 15. fizilieru bataljons vācu haupšturmfīrera Vallija (Wally) vadībā, transporta trūkuma dēļ, tika nošķirts no Januma grupas un tika iesaistīts Berlīnes aizstāvēšanas kaujās.
Gandrīz visas atlikušās 15. divīzijas daļas (33., 34. pulks, prettanku divizions, divīzijas apgādes pulks, kā arī daļa artilēristu - aptuveni 5000 vīru) 2. maijā bija koncentrējušās Šverinas mežā (Schweriner Forst), kur tajā pašā dienā pēc sazināšanās ar amerikāņiem divās grupās, attiecīgi pulksten 6:00 un 14:00 tās nolika ieročus.
32. pulka III bataljons padevās 2. maijā kanādiešiem ziemeļos no Šverīnes ezera.
Latvija (laikraksts)
Latvija (1941–1946) bija nelegāls pagrīdes pretošanās kustības izdevums, ko Otrā pasaules kara laikā izdeva okupētajā Latvijā.
Vēsture
Laikraksta pirmais numurs iznāca vācu okupācijas laikā 1941. gada 18. novembrī. Izdevēji norādīja, ka laikrakstu tipogrāfijā Jaunā Eiropa iespiedusi anonīma "Patriotu organizācija". Pirmo laikraksta numuru iespieda uzņēmuma Rota 2. tipogrāfijā, tā iespiešanā piedalījās Kārlis Drava, Arnolds Ters, Čems un A. Kerre. Nākamos astoņus numurus iespieda dažādās vietās ar A.V. Tera darbavietā iegūto tipogrāfijas iekārtu. Bez Rota tipogrāfijas ir zināmas vēl piecas laikraksta iespiešanas vietas - Grēcinieku iela 3-1, Bauskas iela, Maskavas iela, Rīgas pilsētas 10. bibliotēka un Pārslas iela.
Latvija iznāca vienas lapas apjomā ar tekstu tika vienā lapas pusē, un tās metiens svārstījās no 1600 līdz 6500 eksemplāriem. Tekstus rakstīja un rediģēja Kārlis Drava un Jānis Liezeris. Laikrakstu izplatīja galvenokārt Rīgā, iemetot to pastkastītēs, izkaisot uz ielas vai nosūtot pa pastu konkrētiem adresātiem. Atsevišķos gadījumos to izplatīja arī citviet Latvijā.
Līdz 1944. gada septembrim iznāca deviņi laikraksta numuri, taču vācu drošības iestādēm izdevējus tā arī neizdevās atklāt. 1944. gada jūlijā vācu drošības iestādes izdeva viltus Latvija 9. numuru, kurā aicināja latviešus nepadoties boļševiku propagandai un kopā ar Vācijas bruņotajiem spēkiem piedalīties Latvijas aizstāvēšanā pret Sarkano armiju. 8. septembrī iznāca īstais Latvijas 9. numurs, kas paziņoja par viltoto numuru.
Laikraksts nelegāli turpināja iznākt arī padomju okupācijas apstākļos. 1945. gada martā iznāca 11., bet 1946. gada jūnijā 12. numurs. No 1945. gada oktobra līdz 1946. gada maijam K. Drava, J. Liezeris un A.V. Ters paralēli izdeva arī nelegālā laikraksta Mazais Latvis astoņu numurus. Padomju okupācijas laikā izdoto laikrakstu iespiešana notika K. Dravas dzīvoklī Indrānu ielā 18-5 Rīgā.
1946. gadā padomju drošības iestādes laikraksta izdevējus arestēja. No 1947. gada 7. līdz 16. janvārim Latvijas PSR Iekšlietu Tautas komisariāta Kara tribunāls iztiesāja laikrakstu Latvija un Mazais Latvis izdevēju un izplatītāju lietu, apsūdzot Kārli Dravu, Emmu Dravu, Jāni Liezeri, Skaidrīti Liezeri, Arnoldu Teru, Zinaīdu Dīriņu un Alfrēdu Geidānu dažāda veida pretpadomju darbībā. Kārlis Drava tiesas zālē paziņoja, ka
"Pret padomju varu kļuvu noskaņots vācu okupācijas laikā, kad atklājās daudzas negatīvās puses, mani uzskati nesakrita arī ar vācu propagandu. Izdevu avīzes, jo gribēju aizstāvēt taisnību, arī vadoties pēc PSRS konstitūcijas dotajām tiesībām, taču realitātē viss ir savādāk. Biju par šo atšķirību novēršanu, kā arī par Latvijas izstāšanos no PSRS".
K. Dravam un J. Liezerim piesprieda nāvessodu nošaujot. Spriedumu izpildīja 1947. gada 8. martā. Pārējie notiesātie tika sodīti ar ieslodzījumu no 5 līdz 10 gadiem un nometinājumu no 3 līdz 5 gadiem.
Holande (nozīmju atdalīšana)
Holande (, no holt land — "koka zeme") var būt:
Bieži par Holandi dēvē visu Nīderlandi, kas nav korekti no politiskā un ģeogrāfiskā viedokļa.
Antoniu Piconija
Antoniu Režinaldu Piconija Žuniors (dzimis, Manausā, Brazīlijā) ir brazīliešu sacīkšu pilots, Formula 1 ekspilots. Pašlaik piedalās Superleague Formula sacīkstēs.
Piconija ir ticis iesaukts par "džungļu zēnu", jo ir dzimis un uzaudzis Manausas pilsētā, kas atrodas tālu no tradicionālajiem Brazīlijas motoru sporta centriem. Viņš ir braucis Jaguar komandā, kur neko ievērības cienīgu komandas acīs nav sasniedzis, tādēļ atlaists sezonas vidū. Vēlāk atgriezies Williams kā testpilots un vairākas reizes aizvietojis kādu pilotu traumas gadījumā. Vēlāk Piconija devās prom no komandas un pārgāja uz Champ Car sacīkstēm. Visbeidzot 2007. gadā viņš devās uz GP2 un tāpat kā Formula 1 čempionātā, tika priekšlaicīgi atlaists. 2008. gadā Piconija debitēja Superleague Formula čempionātā, kur viņš pārstāv Sanpaulu "Corinthians Paulista". Piconija ir piedalījies arī Stock Car Brasil kausā.
1. latviešu atsevišķais bataljons
Latviešu atsevišķais bataljons, pazīstams arī kā Kalpaka bataljons, ( — ) bija pirmā Latvijas bruņotā vienība Brīvības cīņu laikā Latvijas zemessardzes jeb Baltijas landesvēra sastāvā. 1919. gada 21. martā Latvijas Pagaidu valdība izdeva pavēli par Latviešu atsevišķais bataljona pārformēšanu par "Latvijas armijas dienvidu grupu" jeb Dienvidlatvijas brigādi.
Izveide
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas 19. novembrī Latvijas zemessardzē bija reģistrējušies 2500 brīvprātīgo un 7. decembrī Latvijas Pagaidu valdība un Vācijas valdības ģenerālpilnvarotais Augusts Vinnigs vienojās, ka šī zemessardze ar nosaukumu „Latvijas zemes sargi“ (de) kļūs par jaunās valsts bruņotajiem spēkiem. Administratīvi tie bija pakļauti Latvijas Republikas Apsardzības ministram Jānim Zālītim, bet apgādes un militārā ziņā — Vācijas okupācijas spēku vadībai. Līgums paredzēja zemessardzi veidot uz brīvprātības pamatiem no 18 latviešu, 7 vācu un vienas krievu rotas, zemessardzes komandierim pēc sākotnējā plāna bija jābūt kādas neitrālas valsts (Zviedrijas) pārstāvim, taču tas neīstenojās. Vācijas karaspēku Latvijā atzina par okupācijas varu, kas uzņēmās saistības uz kredīta piešķirt vajadzīgo bruņojumu un dot naudas līdzekļus. 1918. gada decembra sakumā sākās Sarkanās Armijas iebrukums Latvijā. Pēc Sarkanās armijas virspavēlniecības 1918. gada 8. decembra 436. direktīvas Padomju Krievijas Rietumu armijas sastāvā tika izveidota Latvijas armijas grupa. Uzbrukumā no Pleskavas piedalījās 1., 4. un 6. latviešu strēlnieku pulki, bet no Daugavpils 2. un 3. latviešu strēlnieku pulki.
Latvijas aizsardzībai decembra otrajā pusē no vācu gūsta atbrīvotajiem latviešu strēlniekiem izveidoja trīs latviešu Rīgas zemessargu rotas, no bijušajiem Krievijas armijas latviešu virsniekiem un instruktoriem rezerves rotu, papildus izveidoja arī latviešu studentu rotu un skolnieku rotu, Latgales zemessargu rotu un Cēsu rotu. No vācbaltiešiem bija sakomplektētas trīs Rīgas zemessargu rotas, viena artilērijas baterija, ložmetējnieku komanda, bet no Pirmā pasaules kara virsniekiem un instruktoriem trieciengrupa (Stoßtruppe). No bijušajiem krievu karavīriem un ģimnāzistiem sakomplektēja vienu rotu. 31. decembrī Latvijas Pagaidu valdība par latviešu karaspēka komandieri iecēla apakšpulkvedi Oskaru Kalpaku.
Kad pēc zaudētās Inčukalna kaujas sākās Sarkanās armijas uzbrukums Rīgai, 2. janvārī Ulmaņa vadītā Latvijas Pagaidu valdība un tai lojālā Studentu rota atstāja Rīgu un pārcēlās uz Jelgavu. Pārējās Pagaidu valdības karaspēka vienības pulkveža O. Kalpaka pakļautībā atkāpās no Rīgas 3. janvāra rītausmā.
Sākotnējais sastāvs
Jelgavā Kalpaka bruņotā vienība tika noformēta par 1. atsevišķo latviešu bataljonu. Sākotnēji bataljonā ietilpa divas rotas, kurās ieskaitīja atsevišķos karavīrus no Latgales virsnieku, Latgales apakšvirsnieku un trīs Rīgas apsardzības rotām, kuri bija atlikuši pēc atkāpšanās no Rīgas.
1919. gada februāra beigās tika pievienota Latviešu atsevišķā jātnieku nodaļa (Artuma-Hartmaņa jātnieku vienība, vēlāk 1. atsevišķais eskadrons).
Pirmās kaujas
Lielinieku uzbrukumu rezultātā Pagaidu valdība 5. janvāra vakarā evakuējās uz Liepāju, un arī Latviešu atsevišķais bataljons pakāpeniski atkāpās.
naktī bataljons izcīnīja pirmo kauju pie Lielauces, atsitot sarkano uzbrukumu. Tā bija pirmā nozīmīgā Kalpaka bataljona kauja, un uzvara deva morālu stimulu karavīros. Tā kā Landesvērs zaudēja kaujā Aucē, tika nolemts atkāpties un fronti noturēt pie Ventas. Tomēr Cēsu rotai kopā ar landesvēra Rādena rotu neizdevās noturēt Skrundu Ventas kreisajā krastā. Lai atgūtu Ventas aizsardzības līniju, notika Skrundas kauja. Kalpaka bataljons uzbruka gar Rudbāržu-Skrundas lielceļu un pa labi no tā. Pēc triju stundu ilgas kaujas Skrunda tika ieņemta. Ar šo kauju lielinieku virzība rietumu virzienā tika apturēta.
Veselu mēnesi nenotika ievērojamu kauju. Kalpaka bataljons izvietojās gar Ventu; galvenie spēki atradās Rudbāržos, lai vajadzības gadījumā varētu iet palīgā uz citām vietām.
Liepājā tika veikta mobilizācija. bataljonam kā 3. rota tika pievienota Atsevišķā studentu rota, bet februāra beigās — Latviešu atsevišķā jātnieku nodaļa (Artuma-Hartmaņa jātnieku vienība, vēlāk 1. atsevišķais eskadrons). Kalpaks tika paaugstināts par pulkvedi. No angļiem tika saņemts papildu bruņojums. Februāra beigās bataljonā bija aptuveni 650 vīri. Arī vācieši saņēma papildspēkus un izveidoja Dzelzsdivīziju.
Liepājā pasliktinājās Latvijas Pagaidu valdības attiecības ar vācu okupācijas varu. Vāciešu plānos nebija neatkarīgas Lavijas nodibināšanās, tāpēc tika likti dažādi šķēršļi. Situācija saasinājās līdz ar vācu ģenerāļa Golca ierašanos. Līdz atklātam konfliktam nenonāca Antantes spiediena rezultātā.
Marta pretuzbrukums
sākās plašs uzbrukums Sarkanajai Armijai ar mērķi sasniegt Lielupi. Latviešu bataljonam bija jāveic uzbrukums Saldus virzienā. negaidītā savstarpējā latviešu un vāciešu apšaudē gāja bojā bataljona komandieris Oskars Kalpaks, Studentu rotas komandieris kapteinis Nikolajs Grundmanis, jātnieku nodaļas virsleitnants Pēteris Krievs un piekomandētās artilērijas pusbaterijas leitnants Šrinders; arī vācu puse cieta zaudējumus. Pēc Kalpaka nāves bataljona komandēšana tika uzticēta kapteinim Jānim Balodim.
tika ieņemts Saldus. bataljona Studentu rota atbrīvoja Jaunpili. tika atbrīvota Līvbērze. Tā kā Landesvēra spēki nesaskaņoti bija devies uz Jelgavu, tad ziemeļu virziens palika nenosegts, un latviešu bataljonam nācās pārgrupēties uz ziemeļiem. bataljonam pienāca papildinājums divu rotu (300 vīru) sastāvā.
Dienvidlatvijas brigādes izveide
Ar 1919. gada 21. martā Liepājā izdoto Latvijas Pagaidu valdības apsardzības ministra J. Zālīša pavēli Nr. 21. J. Balodis tika apstiprināts par Latviešu atsevišķā bataljona komandieri un bataljons pārdēvēts par "Latvijas armijas dienvidus grupu".
Jūlija vidū, pēc Cēsu kaujām uzsāktajā armijas reorganizācijā Dienvidlatvijas brigādi pārveidoja par Latvijas bruņoto spēku Kurzemes divīziju.
Korāns
Korāns (ar al qurʼān - burtiski: lasīšana ) ir galvenais islāma reliģiskais teksts (islāma svētie raksti). Islāmā tiek uzskatīts, ka Korānu pravietim Muhamedam ar erceņģeļa Gabriela starpniecību atklājis pats Dievs (Allāhs). Musulmaņi Korānu uzskata par Dieva pēdējo atklāsmi cilvēkiem.
Tematika un nozīme islāma zinātnēs
Korāns tiek uzskatīts par Allaha vārdiem, kuri ir islāma ticības galvenais avots. Korāns ir liecība par notikumiem Arābijas pussalā 7. gadsimta sākumā, kura apraksta arābu civilizācijas politeisma izpausmes "tumsonības laikmetā" un elku pielūdzēju reakciju uz Muhameda aicinājumiem pievērsties viendievībai. Tas dod praktiskos un garīgos norādījumus, kuri veicināja šīs sabiedrības totālu izmainīšanos sociālajā, ideoloģiskajā un reliģiskajā jomā divu gadu desmitu laikā. Kurāns ir vēsturiska liecība arī par citu pussalu apdzīvojošu tautu vēsturi. Tas atklāj vietējo jūdaisma piekritēju uzvedību tā laika apstākļos un viņu reakciju uz gaidītā pravieša arābu izcelsmi. Korāns ir vēsturiska liecība arī par senāko cilšu un tautu vēsturi, kurš atklāj to pastāvēšanas un bojāejas detaļas.
Korāns kļūst par galveno avotu visām musulmaņu sadzīves jomām. Tas ir islāma teoloģijas un pārliecības galvenais avots, kurš apraksta tādus teoloģiskus jautājumus kā viendievības nepieciešamība un politeisma prettiesiskums un bezjēdzība, Dieva personvārdus, darbus un īpašības (atribūtus), Apslēptās pasaules pastāvēšanu, kura iekļauj eņģeļus un džinus, un viņu vietu un nozīmi muslimu attiecībās ar Dievu. Tā apspriesto jautājumu klāstā ir islāma eshatoloģija, kura pavēsta par nākotnes notikumiem pirms Tiesas dienas, cilvēka dzīvi pēc nāves, augšāmcelšanu, notikumu norisi Tiesas dienā un cilvēku paveikto darbu rezultātu.
Korāns ir arī islāma jurisprudences galvenais avots,  kurš satur galvenokārt virspusējas norādes uz reliģiskās prakses un darījumu regulām sociālajā vai finansiālajā sfērā, izskaidro rituālās prakses jēgu, nozīmi un ietekmi uz musulmaņu sabiedrību, kā arī krasi nošķir atļautā un aizliegtā robežas svarīgākajos ikdienas jautājumos. Korāns ir neaizvietojams avots arī tādos jurisprudences jautājumos kā laulības, šķiršanās, mantojuma sadale, attiecības starp ģimenes locekļiem un attiecības starp sabiedrības indivīdiem, justīcijas pamatprincipi, politiskās attiecības militārajā, ekonomiskajā un reliģiskajā jomā, tiesību un pienākumu normas un daudzos citos sīkākos jautājumos.
Korāns ir arī arābu valodas gramatikas galvenais un nozīmīgākais avots. Mūsdienās zināmā arābu valodas gramatika ir radusies tikai Alija ibn Abī Tāliba valdīšanas laikā (36. - 40. H), kad viņš pavēlēja uzsākt arābu valodas likumu un principu deducēšanu un veikt to pierakstīšanu, lai islāmā pārejošās nearābu tautas varētu pareizi saprast islāma reliģiskos tekstus. Kurāns ir neaizvietojams avots gan sintakses, gan locījumu un konjugāciju gramatikas, gan morfoloģijas, gan fonētikas, gan retorikas, gan citām valodas zinātnēm. Visas šīs zinātnes tika attīstītas, balstoties uz Kurāna tekstuālo monolītu.
Galvenais Korāna temats ir aicinājums visiem cilvēkiem pievērsties viendievībai, pilnībā atsakoties no jebkādām politeisma (daudzdievības) izpausmēm visās dzīves jomās, šī aicinājuma pamatojums, politeisma kritika un tā tiesiskuma noliegšana no teoloģiskās un racionālās pusēm.
Praktiskais pielietojums
Korāna rečitācija ir rituālās pielūgsmes veids. Islāms nosaka tā rečitāciju gan kā patstāvīgu rituālu, gan dažāda veida rituālo lūgšanu daļu. Musulmaņu pasaulē plaši izplatīta prakse iegaumēt Korāna tekstu no galvas. Korāna rečitāciju izmanto ārstniecības nolūkos un eksorcisma seansos. Korāna skaidrojums un tā pasniegšana tiek skatīta kā teoloģiski atbalstāma nodarbe.
Lietas, kuras islāms nenosaka vai aizliedz, bet kuras ir bieži sastopamas tradicionālā islāma reģionos:
Korāna izaicinājums
Neatdarināmā Korāna daba tikusi korānistikas zinātnieku un filologu izpētīta. Savos darbos viņi ir norādījuši uz vairākiem neatdarināmās Korāna dabas aspektiem. Daži no šiem Korāna pētnieku izteiktajiem aspektiem ir:
Pierakstīšana pravieša laikā
Korāna pierakstīšanas vēsturi pravieša dzīves laikā var iedalīt Mekas un Medīnas laikposmos.
Mekas laikposmā
Korāna teksts "Allāha grāmatu" nosauc par kitāb (arābu: كتاب – grāmata; raksts). Apgalvots, ka agrajos Korāna nosūtīšanas etapos tas ticis pierakstīts uz atsevišķiem tajā laikā izmantojamiem pierakstīšanas materiāliem. Ir liecības par to, ka Korāns ticis pierakstīts sākot ar Mekas periodu. Stāstā par to, kā Umars ibn Al-Khattābs pieņem islāmu, ir teikts: “Viņš teica: “Es ienācu, apsēdos uz gultas, paskatījos uz lapām mājas vidū, un prasīju: “Kas tas ir? Padod to man.”” Un viņa [t.i. viņa māsa] atbildēja: “Tu neesi to cienīgs, jo tu neattīri sevi no nešķīstām lietām, bet tas ir kitāb (grāmata, raksts), kuram pieskaras tikai attīrītie.”” Pēc Ibn Abbāsa liecības tās Korāna sūras, kas tikušas nosūtītas Mekā, tikušas pierakstītas tajā pašā periodā. Viens no oficiāliem Kurāna teksta pierakstītajiem šajā periodā bija Khālids ibn Saīds ibn Al-Ās, kurš teicis: “Es biju pirmais, kas pierakstīja “Visžēlīgākā, Žēlojošā Allāha vārdā.” ”
Medīnas laikposmā
To, ka Korāns jau ticis pierakstīts šajā periodā, apliecina Medīnā nosūtītās sūras, kurās Korāns tiek saukts par tīstokļiem. Zinātnieki un pētnieki piemina vairāk kā sešdesmit līdzgaitnieku vārdus, kuriem pravietis uzticējis pierakstīt Korāna tekstu kādā Medīnas perioda laikā. Pēc tam, kad kāda Kurāna zīme vai sūra tikusi nosūtīta, pravietis sauca kādu no saviem pierakstītājiem, lai viņš pierakstītu atklāsmi. Šajā periodā biežāk par citiem pierakstīja Zeids ibn Sābits, un tāpēc viņu nosauca par Kātib (arābu: كاتب – pierakstītājs; rakstītājs). Ja Zeids nebija uz vietas, viņa vietā pierakstīja kāds cits. Zeids pierakstīja atklāsmi un pēc tam nolasīja to pravietim, lai pārliecinātos, ka pierakstītais ir pareizs. Pamatojoties uz to līdzgaitnieku skaitu, kuri ir piedalījušies atklāsmes pierakstīšanā un pravieša paradumu izsaukt pierakstītājus un pārbaudīt viņu pierakstīto, var droši secināt, ka jau viņa dzīves laikā viss Korāna teksts bijis pieejams rakstiskā formā. Par lielu to musulmaņu skaitu, kuri zinājuši Korānu no galvas, liecina stāsts par septiņdesmit pie Maūnas akas nogalinātajiem līdzgaitniekiem, katrs no kuriem zināja līdz tam laikam nosūtīto Korāna tekstu no galvas.
Korāna teksta kompilēšana
Muhameda dzīves laikā Korāns vēl netika apkopots vienā sējumā, kā par to liecina Zeida ibn Sābita teiktais: “Pravietis – lai miers viņam un Dieva svētība – nomira, kad Kurāns vēl netika salikts vienā grāmatā.” Pirmkārt jau tāpēc, ka pats Korāns liecināja, ka tas nav pravieša uzdevums. Dievs ir teicis par Korānu: Patiesi, tā [t.i. Korāna] savākšana un nolasīšana ir Mūsu ziņā [75:17]. Par iemeslu tam var minēt arī to, ka Kurāna teksts palika nepabeigts līdz pat pravieša nāvei un atklāsmes beigām, kad tika nosūtīta pēdējā sūra. Kā zināms, sūru un zīmju secība tekstā nav hronoloģiska. Jaunatklātās zīmes varēja būt ievietotas dažādās sūrās, jebkurā vietā, tāpēc Korāna tekstu, kurš būtu ierakstīts vienā sējumā, sastādīt atklāsmes nosūtīšanas laikā nebija iespējams. Komentējot šo Zeida izteicienu, Al-Khattābī saka: “Jau Allāha pravieša – lai miers viņam un Dieva svētība – laikā Korāns tika pierakstīts pilnībā, taču tas netika savākts vienā vietā un sūras netika saliktas secīgi.”
Abū Bakra laikā
Abū Bakra, pirmā kalifa laikā tika uzsākta Kurāna fragmentu salikšana vienā apkopojumā. Pēc apspriedes ar lielākajiem pravieša līdzgaitniekiem, šo darbu Abū Bekrs uzticējis Zeidam ibn Sābitam, pravieša tuvākajam pierakstītājam.
Uzsākot apkopošanas darbus, Abū Bekrs devis Zeidam un Umaram rīkojumu pierakstīt tikai tās zīmes, par kurām liecināja divi liecinieki.
Ibn Hadžars komentē šādu Abū Bakra rīkojumu, sakot: “Un tas norāda uz to, ka Zeids neaprobežojās tikai ar to, ka tas [fragments] pastāv pierakstītā veidā, bet [atteicās pierakstīt], kamēr neliecinās tas, kurš to būtu dzirdējis ar savām ausīm, neskatoties uz to, ka Zeids pats to zina no galvas. (..) Visticamāk ar diviem lieciniekiem ir domāta atmiņa un pieraksts, vai arī domāts, ka viņiem jāliecina, ka tas pierakstītais ir pierakstīts pravieša – lai miers viņam un Dieva svētība – priekšā, vai domāts, ka tas ir viens no lasījuma veidiem, kurā Korāns ticis nosūtīts. Un viņu mērķis bija pierakstīt tikai to, kas ticis pierakstīts pravieša – lai miers viņam un Dieva svētība – priekšā, ne to, kas pamatojas tikai uz atmiņu.” “Un Abū Bekrs pavēlējis pierakstīt tikai to, kas bija pierakstīts, tāpēc arī kavējās ar sūras Barā nobeiguma zīmes pierakstīšanu, kamēr nebija atradis to pierakstītu, lai gan viņš pats un tie, kas bija ar viņu, to zināja no galvas.”
Kompilējot Korāna tekstu, Zeids ir paveicis visu iespējamo, lai Korāna apkopojums tiktu sastādīts tikai no autentiskās informācijas, lai informācijas ķēdes posmu skaits būtu minimāls un informācija tiktu liecinieku apstiprināta. Zeida sastādītais apkopojums tika salikts, ievērojot maksimāli drošāku informācijas ceļu ar maksimāli stingru mutiskās informācijas kritiku. Šie nosacījumi ir:
Šie kritēriji rosināja vienu no svarīgākajiem autentiskuma faktoriem – visas sabiedrības līdzdalību Korāna apkopojuma tapšanā. Piedalījās gan tie, kuri iegaumējuši un pierakstījuši, gan tie, kuri tikai iegaumējuši, gan tie, kuri tikai pierakstījuši.
Pēc tam, kad Korāna fragmentu apkopošana tika pabeigta, Korāna lapas nonāca islāma valsts arhīvā, Abū Bakra uzraudzībā, pēc viņa nāves tās nonāca pie Umara, bet pēc viņa bojāejas – pie Umara meitas un pravieša atraitnes Hafsas.
Reliģiskie raksti
Islāmā ar jēdzienu „raksti” jeb „grāmatas” apzīmē atklāsmes, kuras praviešiem atklājis Dievs. Bez Korāna, par tādiem arī uzskata "Suhūf Ibrāhīm" (Ibrāhīma (Ābrama) ruļļi), Tevrātu (Mozum iesniegtais raksts, nejaukt ar Pentateihu), Zabūru (psalmi) un Indžīlu (Jēzum atklātais raksts, nejaukt ar kanonizētajiem evaņģēlijiem), jo tie visi ir minēti Korānā.
Korānā visas šīs atklāsmes sauc par Dieva dotām atklāsmēm.
Suhuf Ibrāhīma (Ibrāhīma ruļļi)
Ibrāhīma ruļļi (ar) tiek uzskatīti par pazudušiem. Korānā divās Mekas perioda sūrās atrodama atsauce uz „Ibrāhīma ruļļiem”, ar kuriem, domājams, apzīmētas iepriekšējas atklāsmes. Tajās pašās sūrās tiek atklāts daļējs šo ruļļu saturs.
Tevrāts
Vairāki valodniecības vēsturnieki rakstu avotu kritikas nozarē uzskata, ka piecas Mozus grāmatas ir nevis viena autora darbs, bet ir vairāku atsevišķu rakstu apkopojums. Toties par Tevrātu islāmā sauc svētos rakstus, kurus Dievs devis Mūsam, un tos nevajadzētu jaukt ar sarakstīto Pеntateihu. Kurāns apgalvo, ka Tevrāta autors ir Dievs. Tajā ir teikts: "Patiesi, Mēs lejupsūtījām Tevrātu" (5:44). Jūdaismā par Toru nereti sauc visu Veco derību jeb Tanahu. Islāmā uzskata, ka jūdi Tevrāta tekstu ir sagrozījuši un tā vietā pasniedz Mozus dzīvesstāsta apkopojumu Toru, kurā ir iekļauti juridiska un teoloģiska rakstura fragmenti no Tevrāta.
Zabūrs
Zabūrs (ar - burtiski: grāmata, raksts ) ir raksti, kas doti pirms Korāna pravietim Dāvūdam, tāpēc to sauc arī par "Dāvūda Zabūru". Islāmā neuzskata, ka Zabūra autors ir Dāvūds, jo to, līdzīgi kā citus svētos rakstus, ir lejupsūtījis Dievs. Korānā ir teikts: "Un Davūdam Mēs iedevām Zābūru" (4:163. un 17:55.). Korānā Zabūru vārdā min tikai trīs reizes. Saskaņā ar viedokli par to, ka 21:105 ir minēts Dāvūda Zabūrs, šī zīme atklāj daļēju Zabūra saturu: "Un [zvēru pie Dieva], Zabūrā [vai Rakstos] pēc Atgādinājuma Mēs ierakstījām, ka zemi iemantos Mani taisnīgie kalpi."" Saskaņā ar šīm zīmēm, Psalmus nedrīkst uzskatīt par Zābūra oriģinālu, jo par Psalmu autoru tradicionāli uzskata Dāvidu, bet neatkarīgi pētnieki uzsver, ka Psalmiem ir vairāki autori, kuru starpā daudzi ir nezināmi.
Indžīls
Viens no lielākajiem pārpratumiem ir uzskats par to, ka Indžīls ir kanonizētie Jaunās Derības evaņģēliji. Ar Indžīlu (ar) islāmā apzīmē rakstus, kuri ir atklāti pašam Jēzum jeb islāma tradīcijā Īsam. Korānā ir teikts: "un Mēs iedevām viņam [t.i. Īsam] Indžīlu" (5:46 un 57:27). Islāmā uzskata, ka esošais Evaņģēliju teksts ir Jēzus dzīvesstāsta konspekti, nevis Jēzum atklātais raksts Indžīls, kurš visticamāk ir pazaudēts vai kā citādi beidzis savu pastāvēšanu. Korānā Indžīla saturs tiek atklāts tikai virspusēji: "un Mēs devām viņam Indžīlu, kurā ir vadību un gaisma, kā apstiprinājumu tam, kas bijis iepriekš Tevrātā, kā vadību un pamācību dievbijīgajiem." (5:46). Kā arī: "bet Indžīlā līdzība par viņiem [t.i. ticīgajiem] ir stāds, kas deva savu dzinumu, tad stiprināja to, tad kļuva resns, tad, sajūsminot sējējus, iztaisnojās uz sava stumbra." (48:29).
Muhameda dzīve un vēsturiskie apstākļi
Muhameds regulāri devās vientulībā uz Hiras alu pie Mekas. Tur arī viņam pirmo reizi 610. gadā nāca pirmā Korāna atklāsme un tad viņam bija 40 gadi. Ar to sākās viņa pravieša gaitas. Pravietim bija doti norādījumi visas atklāsmes izplatīt savā plašajā ģimenē un ārpus tās. Tomēr viņam ticēja tikai daži. Vairākumu, jo īpaši turīgākos, aizvainoja viņa aicinājumi atteikties no viņu dieviem. Tas bija likumsakarīgi, jo lielākā daļa daudzdievības cilšu devās uz Meku svētceļojumos un autoritātes baidījās, ka šī jaunā reliģija apdraudēs viņu prestižu un ekonomisko izaugsmi. Turklāt, vadoņi baidījās arī no tā, ka šī reliģija izjauks pastāvošo sabiedrības iekārtu — jau pirmajās atklāsmēs tika uzsvērta vienlīdzība cilvēku starpā un nosodījums netaisnībai, kas tiek īstenota pret vājākajiem sabiedrības locekļiem. Mekas iedzīvotāju naids no vienkāršas nepatikas ātri pārtapa atklātās fiziskās sadursmēs un Muhameda sekotāju vajāšanā. Savas sludināšanas piektajā gadā Muhameds vairākus savus sekotājus aizsūtīja uz Abisīniju (tag. Etiopiju), lai lūgtu kristiešu valdniekam patvērumu.
Ar Korāna palīdzību Muhameds pildīja skolotāja, tiesneša, arbitra, padomdevēja, mierinātāja un tēva lomu jaunajā sabiedrībā.
Uzreiz pēc viņa atgriešanās Medinā 632. gadā (10. g. pc), Pravietis saņēma pēdējo Korāna atklāsmi un neilgi pēc tam mira.
Musulmaņi turki un tatāri ieceļoja arī Eiropas ziemeļu daļā — Kazaņā un Polijā. Pēc Otrā pasaules kara sekoja nākamais musulmaņu ieceļošanas vilnis, kad viņi izceļoja uz dažādām citām pasaules daļām — Eiropā, Amerikā un Austrālijā, un šajās zemēs daudzi cilvēki pieņēmuši šo ticību. Kopējais musulmaņu skaits ir vairāk kā viens miljards un Islāms tiek uzskatīts par ātrāk augošo ticību pasaulē.
Korāna atklāsme
Muhameds joprojām tiek apbrīnots par to, ka atklāsmes viņš saņēmis ļoti savdabīgā formā, jo sākumā eņģelis viņam teica: „Sava Kunga vārdā lasi!” Kad Muhameds atbildējis un paskaidrojis, ka nemāk lasīt, eņģelis viņu stipri esot piespiedis un skaļi noskaitījis divas reizes Korāna pirmās divas rindiņas. Pirmās atklāsmes laikā Muhameds alā bija viens, bet turpmāk visas atklāsmes notika citu klātbūtnē, kas tās pierakstīja.
Svarīgi arī atzīmēt to, ka Korāns pats sevī ietver pārmetumus vai argumentus pret sevi un pret savu Pravieti. Vairumam Muhameda laikabiedru fakts, ka pirmais Korāna vārds tieši adresēts pavēles formā Pravietim, lingvistiski nozīmē to, ka Korāna autors nav Muhameds. Šāda forma saglabājas viscaur Korānā: tas runā ar Pravieti vai par viņu; Pravietis nekad nekomentē vai nerunā savā vārdā. Korāns sevi sauc par rakstu, kas „nosūtīts” Pravietim (jēdziens „nosūtīts” tā visās formās Korānā sastopams vairāk kā 200 reizes). Arābu valodā šis jēdziens sevī ietver to, ka Korāns ir nosūtīts no augšas un, ka Muhameds ir tikai tā saņēmējs.
Vienīgais, kas runā Korānā ir Dievs. Muhamedu tas uzrunā: „Pravieti!”, „Ziņnesi!”, „Dari!”, „Nedari!”, „Viņi Tev prasa...”, „Saki!” (vārds „saki” Korānā lietots vairāk kā 300 reizes). Turklāt, Pravieti Korānā dažkārt nosoda. Viņa statuss viennozīmīgi ir „Ziņnesis” (rasûl). Pirmā atklāsme sastāv no divām rindiņām, ar kurām sākas Korāns un Pravieša misija un pēc tām kādu laiku nesekoja cita atklāsme. Tad vēlāk atkal nāca nākamā nelielā atklāsme. Pēc šīs atklāsmes līdz pat Pravieša nāvei 632. gadā 63 gadu (lunārā kalendāra gadi) vecumā pakāpeniski tika atklāts viss Korāns, dodot katru reizi atšķirīga garuma tekstu ar jaunām pamācībām, komentāriem par notikumiem vai atbildēm uz jautājumiem, atkarībā no tā laika apstākļiem.
Korāna uzbūve
Ar katru jaunu atklāsmi Pravietis nodiktē jaunu papildinājumu Korānā tiem, kas ir tajā mirklī klāt. Klātesošie citātus iemācījās un nodeva tālāk citiem. Visas savas misijas laikā Pravietis diktēja Korānu saviem sekotājiem un rūpīgi sekoja tam, lai Korānu pieraksta, pat laikā, kad tika vajāts. Ar katru jauno daļu, Džebrails deva norādījumus Pravietim, kur šī daļa ievietojama galīgajā krājumā. Pravieša tuvākie sekotāji pierakstīja Korāna pantus uzreiz, kad Pravietis viņiem tos noskaitīja. Pavisam bijuši 29 rakstītāji. Pravieša dzīves beigās viss Korāns bija rakstīts uz atsevišķām daļām. Vairums viņa sekotāju zināja tā daļas no galvas un vairums to iemācījās no Pravieša, pavadīdami ar viņu kopā vairākus gadus. Viņi arī no Pravieša uzzināja pareizo Korāna daļu sakārtojumu. Viņi bija priekšteči ilgi pastāvošajai literatūras, vēstures un ģenealoģijas pierakstīšanas tradīcijai. Otrajā gadā pēc Pravieša nāves un pēc Jamamas kaujas, kurā gāja bojā liela daļa to, kas zināja Korānu no galvas, pastāvēja bažas, ka šādu personu pakāpeniska aiziešana var novest pie atsevišķu Korāna daļu pazušanas. Tādēļ pirmais kalifs un Pravieša pēctecis Abū Bekrs lika apkopot vienotā apkopojumā visus Korāna rakstus un droši noglabāt pie viņa. Apmēram 12 gadus vēlāk, Islāma valstij paplašinoties, trešais kalifs Otmans lika izgatavot oficiālas Korāna kopijas un izsūtīt pa atsevišķām Islāma valsts daļām. Šīs kopijas tādēļ sauc par Otmana kodeksu. Šīs kopijas visus pēdējos 14 gadsimtus musulmaņu pasaulē pazīst kā autentiskus Korāna rakstus, kādi tie tika diktēti Pravietim.
Korāna struktūra: sūras un ajas
Tā kā Korāns Pravietim tika atklāts pakāpeniski, pa daļām, 23 gadu garumā, raksti tika sakārtoti dažādās nodaļās. Tās netika sakārtotas hronoloģiski, bet saskaņā ar to, kā tās jālasa Pravietim un ticīgajiem. Korāns sadalīts atšķirīga garuma 114 daļās. Garākā (2. daļa) arābu valodā ir aptuveni 20 lapas gara; īsākās (108. un 112. daļas) arābu valodā ir katra vienu rindiņu gara. Korāna daļu sauc sūra. Katra sūra (izņemot tikai 9. sūru) sākas ar Labsirdības Kunga, Labsirdības Devēja, Dieva vārdā un katra sūra sastāv no pantiem, kurus sauc par âyet. Viens âyet var būt vairākas rindiņas garš vai tajā var būt tikai viens vārds. Arābu valodā tie kā dzejā beidzas ar atskaņām. Vairākas sūras sevī ietver dažādus apspriestos jautājumus un tādēļ sūras nosaukums parasti izvēlēts, ņemot vērā svarīgāko jautājumu, notikumu vai vārdu sūrā. Tādēļ katras sūras sākumā dots paskaidrojums par nosaukuma izvēli.
Mekas un Medinas sūras
Speciālisti nodala Korāna sūras, kuras rakstītas pirms vai pēc Ceļojuma uz Medinu. Mekas laikā Korāns vairāk koncentrējas uz jautājumiem par Islāma ticības pamatiem — Dieva vienotība, ko apliecina viņa zīmes (âyet), Muhameda sludināšana, augšāmcelšanās un Pastarā tiesa — un šos jautājumus atkārto, lai uzsvērtu un pastiprinātu Korāna mācību. Šie jautājumi bija ļoti piemēroti Mekas sabiedrībai. Vairums viņu ticēja vairākiem dieviem. Korāns to sauc par „širk” (partnerība): vairāki dievi veido un valda visumā. Korānā vairākas reizes tiek lietoti vārdi partnerība un apvienība.
Mekas iedzīvotāji sākumā arī noliedza Muhameda vēstījuma patiesumu un tādēļ Korāns atsaucas uz iepriekšējiem praviešiem (vairāki arī minēti Bībelē, piemēram, Nûhs, İbrahims, Jakubs, Jusufs, Mûsa un İsa), lai iedrošinātu Pravieti un viņa sekotājus, ka viņi tiks paglābti un, lai brīdinātu oponentus, ka viņi tiks sodīti. Korāns uzsver to, ka šie pravieši visi sludināja vienu vēstījumu un, ka Korāns ir nosūtīts, lai apstiprinātu iepriekšējos vēstījumus. Tas nosaka, ka musulmaņiem jātic visiem šiem praviešiem, nekādi tos nešķirojot.
Šajā laikā arī rodas jauna sabiedrības daļa „munafikun”, jeb liekuļi, kas izliekas, ka atzīst Islāmu, bet būtībā darbojas pret Islāma valsti. Jautājumi par liekuļiem Medinas sūrās ietverti diezgan bieži. Te arī ietverts jautājums par „Grāmatas cilvēkiem”, ar ko tiek apzīmēti jūdi un kristieši. Korāns kopumā runā par cilvēku grupām un sabiedrību, nevis par indivīdiem. Visās sūrās galvenokārt tiek uzsvērti ticības un morāles jautājumi, mazākumā atstājot tiesību jautājumus.
Korāns sastāv no aptuveni 6’200 pantiem, no kuriem tikai aptuveni 100 veltīti rituāliem, 70 personīgajiem likumiem, 70 civilajiem likumiem, 30 sodu (kriminālajiem) likumiem un 20 tiesu iekārtai un liecināšanai. Šie panti vairāk pievēršas vispārējiem jautājumiem: taisnībai, laipnībai un labdarībai, nevis detalizētiem likumiem. Pat tiesību jautājumi te tiek skaidroti ar emocijām, apziņu un ticību Dievam. Pantos, kas apraksta represijas, pēc vispārēja apraksta tālāk seko teksti, lai mīkstinātu abu pušu sirdis: apspiedējam un upurim. Kad tiek noteikts Ramadana gavēnis, galvenais mērķis ir padarīt gavēni par vieglu un patīkamu un musulmaņi to tā arī uztver. Ramadana mēnesis ir laiks, kad visi svin un līksmo.
Stilistiskas iezīmes
Korānam ir savs noteikts stils. Korāns nav sakārtots hronoloģiski vai pēc tēmām. Korānā atsevišķas tā daļas var ietvert gan skaidrojumus par Dieva vienotību un cēlumu, gan noteikumus un likumus, gan stāstus par iepriekšējiem praviešiem un tautām, kā arī aprakstus par atalgojumu un sodiem Pastardienā. Šāds stils cenšas pastiprināt vēstījumu, pierunājot un atrunājot. Šāds sakārtojums tādēļ atkārto dažādus jautājumus vairākās sūrās, bet tā kā Korāns ir virziena rādītājs, katra sūra papildina un uzlabo izpratni. Piemēram, diskusijā par laulības šķiršanas kārtību, pēkšņi tiek pārtraukta norādījumu došana un ticīgie tiek aicināti turpināt lūgšanas un pakļauties Dievam, bet tad atkal seko norādījumi par laulības šķiršanu. Tad, kad cilvēki tiek aicināti nodarboties ar labdarību, Troņa pants atkal apraksta Dieva slavu un atsaucas uz laiku, kad neviens nevarēja aizlūgt par otru. Kad tiek pabeigta Dieva varas slavēšana, atkal cilvēki tiek aicināti nodarboties ar labdarību. Šāds stils ir labs tādā ziņā, ka jebkura tā daļa ir kā pilnīga mācību stunda. Tāds sakārtojums ir lietderīgs arī tādēļ, ka neviens nevar Korānu izlasīt uzreiz no sākuma līdz galam, jo to lasa parasti pa daļām gan sprediķa laikā, gan televīzijā vai radio. Galvenā Korāna iezīme ir kontrasts: atšķirība starp šo pasauli un viņsauli, starp ticīgajiem un neticīgajiem, starp paradīzi un elli. Šis aspekts ticis pētīts īpaši uzmanīgi un te atrodami interesanti pretstatījumi: eņģeļi un velni, dzīve un nāve, slepenība un atklātība u.tml., kas atkārtojas tieši vienādā skaitā. Šis līdzsvars no teksta tiek saglabāts arī pavēlēs Pravietim teikt, „Tava Kunga patiesība ir nākusi, lai tie, kas tic Viņam, tā dara un, lai tie, kas vēlas Viņu noraidīt, tā dara” un „Reliģija nav uzspiesta: patiess ceļš ir atšķirts no maldiem”. Viens no nosaukumiem, kādu sev devis Korāns ir „al-Furkan” (grāmata, kas izšķir [labu no slikta]).
Bivas ezers
Bivas ezers (ja, Biwa-ko, agrāk arī Omi ezers) ir lielākais saldūdens ezers Japānā, atrodas Honsjū salas centrālajā daļā, ziemeļaustrumos no Kioto. Tā kā ezers atrodas tuvu šai Japānas senajai galvaspilsētai, tas ir bieži minēts Japānas literatūrā, jo īpaši dzejā.
Ietek ap 400 nelielu upju, ezera garums ir 63,5 km, platums — 22,8 km, krasta līnijas garums 235,2 km.
Ezers kalpo kā saldūdens rezervuārs 15 miljoniem cilvēku, tai skaitā apkārtējām pilsētām — Kioto un Otsu; tas ir nozīmīgs apkaimē esošajai tekstilrūpniecībai. Ezerā tiek audzētas pērles. Pavasarī ezera līmenis var celties par 3 metriem kūstošā sniega un pavasara lietavu dēļ, savukārt rudenī tas pārplūst rudens ciklonu dēļ.
Ezers ir ap 4 miljonus gadu vecs un tik ilga, nepārtraukta ezera vēsture ļāvusi attīstīties īpašai ekosistēmai. Ezerā reģistrētas ap 1100 organismu sugu, tai skaitā 58 sugas ir endēmas — sastopamas tikai šajā ezerā. Ezerā ievazātas invazīvu sugu zivis, kas nodarījušas lielu postu unikālajai ezera ekosistēmai.
tika pieņemts pirmais likumdošanas akts ezera aizsardzībai un šī diena tagad tiek svinēta kā Bivas ezera diena. Ezers 1993. gadā iekļauts arī Rāmsaras vietu sarakstā kā vērtīgs mitrājs.
Zvolenas apriņķis
Zvolenas apriņķis ir Slovākijas Banska Bistricas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Banska Bistricas apgabala Banska Bistricas, Brezno, Detvas, Veļki Krtīšas, Krupinas, Banska Štjavnicas un Žaras pie Hronas apriņķiem.
Marks Vebers
Marks Alans Vebers (en; dzimis Kvīnbejanā, Austrālijā) ir profesionāls austrāliešu autosportists, pazīstams pateicoties savai Formula 1 karjerai, kuras gaitā izcīnījis 9 Grand Prix uzvaras, bet čempionāta kopvērtējumā viņa labākais rezultāts ir bijusi 3. vieta (izcīnīta trīs reizes Red Bull Racing sastāvā no līdz . gadam, kad viņa komandas biedrs bija Sebastiāns Fetels). F1 karjeru noslēdzis pēc. gada sezonas.
Savā debijas sezonas pirmajā sacīkstē Vebers izcīnīja piekto vietu Minardi komandas sastāvā, atstājot labu iespaidu uz citām komandām un nodrošinot savu palikšanu F1. Vebers nākamās sezonas pavadīja Jaguar un Williams komandās, kur, lai gan sacīkstēs finišēja pārsvarā tikai pirmā desmitnieka beigās, regulāri pārspēja savus komandas biedrus un izcēlās ar labu rezultātu kvalifikācijā, diezgan bieži sākot sacīkstes no pirmajām divām starta rindām.
2007. gadā Vebers pārgāja uz Red Bull komandu. Komandas straujais progress 2009. gadā ļāva Veberam izcīnīt savas pirmās Grand Prix uzvaras un iesaistīties nopietnākā cīņā par čempiona titulu.
Marks Vebers ir pirmais Austrālijas F1 pilots, kas ir uzvarējis Grand Prix sacīkstē, kopš Alana Džonsa 1981. gadā. Vebers ir arī bijis ilgtermiņa Grand Prix pilotu asociācijas direktors. Aktīvi darbojas arī ārpus motorsporta, tai skaitā katru gadu labdarības nolūkos rīko izturības sacensības divriteņiem Mark Webber Pure Tasmania Challenge.
2013. gada jūnijā paziņoja par savas F1 karjeras beigšanu pēc. gada sezonas. No 2014. līdz 2016. gadam startēja FIA izturības sacīkšu čempionātā Porsche komandas sastāvā.
Karjera
1995. gadā Vebers pārcēlās dzīvot uz Apvienoto Karalisti, kur turpināja savu motorsportista karjeru. 1996. gadā Marks Vebers uzvarēja Formula Ford festivālā, kļūstot arī par Lielbritānijas Formula Ford vicečempionu. 1999. gadā Vebers ar Mercedes piedalījās Lemānas 24 stundu sacīkstē. Jau tā paša gada beigās Vebers tika uzaicināts uz F1 Arrows GP komandu par testa pilotu.
2000. gadā Vebers izcīnīja trešo vietu Formula 3000 čempionātā Eurobet Arrows vienības sastāvā, joprojām esot arī Arrows komandas testa pilots. 2001. gada sākumā Vebers kļuva par Benetton komandas oficiālo testa pilotu.
2002. gada februārī Vebers tika apstiprināts Minardi komandas sastāvā. Viņš debitēja F1 savā mājas sacīkstē, izcīnot piekto vietu un divus punktus ar ne īpaši konkurētspējīgo Minardi. Kaut arī atlikušajā sezonā Marks ne reizi neizcīnīja punktus, viņš bija atstājis iespaidu uz Jaguar komandas vadību un tika nolemts parakstīt divu gadu līgumu ar viņu. 2003. gadā Vebers, braucot Jaguar komandā, sacīkstēs diezgan regulāri pelnīja punktus, neskatoties uz relatīvi lēno formulu, un regulāri apsteidza savu komandas biedru. Lielākie sasniegumi gan bija kvalifikācijas braucienos, kur Vebers vairākas reizes spēja uzstādīt rezultātus, kas ļāva viņam sacīkstēs startēt no pirmajā divām starta vietām.
2004. gadā par Veberu ieinteresējās Williams komanda, kas tolaik bija viena no ātrākajām F1 komandām. 2004. gada vidū Vebers ar Williams noslēdza līgumu un jau nākamajā sezonā sāka šajā komandā braukt. Williams gan 2005. gadā bija manāmi regresējusi, salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem, un komanda vairs nespēja cīnīties par uzvarām. Veberam šīs komandas sastāvā izdevās izcīnīt savu pirmo goda pjedestālu, tomēr kopumā austrālieša sniegums kritās, sevišķi jau 2006. gadā, kad lielākajā daļā sacīkšu Vebers pat nesasniedza finišu.
Pēc diviem gadiem pavadītiem Williams vienībā, Vebers, neapmierināts ar regresu, devās uz Red Bull Racing (bijušo Jaguar) un kļuva par Deivida Kulthārda komandas biedru. Pirmajās divās sezonās 2007. un 2008. gadā Vebera sniegums, lai arī labāks par komandas biedra sniegumu, bija diezgan viduvējs.
2009. gadā, daļēji pateicoties jaunajiem tehniskajiem noteikumiem, Red Bull komanda ievērojami progresēja un jau spēja cīnīties ne tikai par uzvarām, bet arī čempiona titulu. Vācijas Grand Prix Veberam izdevās izcīnīt gan pirmo pole position, gan arī pirmo uzvaru sacīkstē savā karjerā. Līdz pat čempionāta pēdējiem posmiem Vebers tika uzskatīts arī par vienu no pretendentiem uz čempiona titulu. Tomēr, čempionātam noslēdzoties, Vebers spēja ierindoties tikai ceturtajā vietā, kas gan bija viņa līdz tam brīdim labākais rezultāts. Komandas biedrs Sebastiāns Fetels gan spēja uzrādīt labāku sniegumu, esot otrajā vietā, tāpēc Vebers 2010. gada sezonu uzsāka kā nosacīti otrais komandas pilots.
2010. gadu Vebers iesāka salīdzinoši neveiksmīgi, pirmajās četrās sacīkstēs tikai vienu reizi finišējot starp pirmajām trijām vietām. Tomēr nākamajās divās sacīkstēs Vebers ieguva divas uzvaras un jau pēc Monako Grand Prix atradās čempionāta kopvērtējuma vadībā. Tālāk sekoja neliels kritums Vebera sniegumā, kam par pamatu bija arī Vebera sadursme ar Sebastiānu Fetelu Turcijas Grand Prix un avārija, saduroties ar Heiki Kovalainenu, Eiropas Grand Prix. Vēlāk gan Vebers izcīnīja vēl divas uzvaras un viņam savu kopvērtējuma līderpozīciju izdevās atgūt. Vebers saglabāja šo pozīciju līdz Korejas Grand Prix, kur, no 2. vietās lietus apstākļos avarējot, to zaudēja. Vebers bija viens no galvenajiem pretendentiem uz čempiona titulu līdz pēdējam sezonas posmam Abū Dabī Grand Prix, tomēr salīdzinoši sliktā snieguma kvalifikācijā un neveiksmīgās sacīkstes stratēģijas dēļ pēdējā posmā Vebers piekāpās savam komandas biedram Fetelam, kurš izcīnīja 2010. gada F1 čempiona titulu. Vebers kopvērtējumā palika trešajā vietā, kas ir viņa labākais F1 čempionāta sniegums.
Formula 1 rezultāti
‡ Iegūta puse no punktiem, jo netika veikti 75% sacīkstes.
† Nefinišēja, bet tika klasificēts, jo paveica vismaz 90% distances.