cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gregorijs Herolds Džonsons
Viņa pirmais lidojums kosmosā notika 2008. gada martā STS-123 misijā, kurā Džonsons piedalījās kā Endeavour pilots.
Otrais lidojums notika 2011. gada maijā misijā STS-134, esot Endeavour pilotam.
Dzelzceļa līnija Madona—Lubāna
Dzelzceļa līnija Madona—Lubāna ir slēgta līnija, kas atklāta 1935. gadā. Tā bija 35 km gara un būvēta kā platsliežu līnija ar 1524 mm sliežu platumu. Slēgta 1990. gadā. Dzelzceļa līnija savienoja Madonu ar Lubānu, gāja cauri Praulienas pagastam un Indrānu pagastam, nedaudz arī pa Sarkaņu pagasta robežu. Līnijā bija 6 stacijas — Madona (darbojas arī mūsdienās līnijā Pļaviņas—Gulbene), Prauliena, Visagals, Meirāni, Jaunlubāna un Lubāna. Dzelzceļa izbūve ļāva izvest kokmateriālus no Lubānas mežiem un vietējiem sākt nodarboties ar cukurbiešu audzēšanu.
Dzelzceļa līniju bija plānots savienot ar dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi turpinājumu un no Lubānas būvēt dzelzceļu līdz Kārsavai. Tomēr šos plānus izjauca Latvijas okupācija 1940. gadā un Otrais pasaules karš. Kara laikā līnija cieta, bet tika atjaunota jau 1945. gadā. 1963. gadā līnijā pārtraukta pasažieru satiksme.
Pirātisms
Pirātisma vēsture sākās gandrīz vienlaicīgi ar kuģniecības sākumu. Vēlāk pasaules lielvaras, īpaši pēc Lielajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem, pirātismu izmantoja savās interesēs, lai kaitētu citu valstu kuģiem un nebūtu jānonāk līdz savstarpējām jūras kaujām. Mūsdienās pirātisms ir visizplatītākais Āfrikas un Dienvidaustrumāzijas piekrastē. 2010. gadā 259 (58,2%) no 445 reģistrētajiem pirātu uzbrukumiem bija tieši Āfrikas piekrastē. Pastiprināta pasaules uzmanība ir pievērsta pirātismam Somālijas piekrastē.
Ostrova Velkopolska
Ostrova Velkopolska - pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lielpolijas vojevodistē. Pilsēta dibināta XV gs sākumā, XVIII gs sākumā panīka, tomēr pamazām atjaunojās. Līdz 1920. gadam ietilpa Vācijā. 1918 - 19.gadā bija viens no Lielpolijas sacelšanās centriem. Kardināla Edmunda Dalbora (Edmund Dalbor, 1869 - 1926) dzimtā pilsēta.
Zempahas ezers
Zempahas ezers (de) ir ezers Šveices ziemeļu daļā, Lucernas kantonā. Atrodas intensīvas lauksaimniecības apvidū, piesārņots ar barības vielām. Lai ezera ūdenī uzturētu dzīvajai dabai nepieciešamo skābekļa līmeni, tāpat kā netālajos Baldegas ezerā un Halvilas ezerā, notiek mākslīgā aerācija.
Frīdrihs Hartmanis Barizjens
Frīdrihs Hartmanis Barizjens (, ; dzimis, miris , pēc citiem datiem ) bija baroka gleznotājs. Kurzemes hercoga Pētera Bīrona galma gleznotājs. Barizjena darbi aplūkojami arī Rundāles pilī. Viņa mākslu raksturo augsts profesionālisms, stila izjūta un skaidra uzdevuma izpratne.
Dzīvesgājums
Dzimis 1724. gadā Koburgā. Gleznotāja vectēvs Francijas karaļa Luija XIV laikā esot bijis būvdirektors, kurš aizbēdzis uz Saksiju, pieņemot vārdu Parīzietis (Parisien), kas pārveidojies par Barisien. Barizjens mācījās Drēzdenē pie galma gleznotāja. 1750. gadā aizbrauca uz Astrahaņu Krievijas impērijā. No 1756. gada Sanktpēterburgā gleznoja piļu prospektus, darbojās arī Holšteinā un Maskavā.
No 1767. līdz 1770. gadam uzturējās Rīgā. No 1770. līdz 1784. gadam bija Kurzemes galma mākslinieks. Piedalījies Rundāles un Jelgavas piļu izdaiļošanā. Cita starpā gleznoja arī operas dekorācijas. 1786. gadā ieguva Sanktpēterburgas Mākslas akadēmiķa nosaukumu. Miris 1796. gadā Jelgavā.
Pērs Mertezakers
Savu profesionāļa karjeru viņš uzsāka Hannover 96 kluba sastāvā. Kopā ar Vācijas izlasi ir izcīnījis 3. vietu 2006. gada FIFA Pasaules kausā, 2008. gada Eiropas čempionātā iekļuva finālā. Vēl startēja 2010. gada FIFA Pasaules kausā.
Karjeras statistika
187||17||19||2||42||3||248||22
Sasniegumi
Arsenal
Vācija
Kārlis Zemdega
Kārlis Zemdega (līdz 1935. gadam — Kārlis Baumanis, dzimis Cīravas pagastā, miris  Rīgā) bija latviešu tēlnieks.
Dzīves gājums
Dzimis Cīravas pagasta „Gaiļos” lauksaimnieku Jāņa un Annas Baumaņu ģimenē, vienpadsmitais no četrpadsmit bērniem. Skolas gaitas sāka Cīravas pagastskolā, tad mācījās Dunalkas pamatskolā. Mācību laikā radusies nopietna interese par zīmēšanu. Beidzis Aizputes pilsētas skolu. Bērnībā saslima ar kaulu tuberkulozi, pēc ārstēšanas Kēnigsbergā kļuva par invalīdu.
Zemdega mācījās Blūma zīmēšanas skolā Rīgā, pēc tam — Mākslas akadēmijā (gan tēlniecību, gan glezniecību). 1927. gadā viņš ar darbu „Jēkaba cīņa ar eņģeli” beidza Tēlniecības meistardarbnīcu Konstantīna Rončevska vadībā. Paralēli laikā no 1921. līdz 1935. gadam studēja filosofiju Latvijas Universitātē. Tā kā viņa ģimene pārdzīvoja ilgstošu materiālo grūtību laiku, Kārlim bija pašam jāpelna nauda studijām, strādājot par ierēdni un zīmēšanas skolotāju. Strādājis par pedagogu Mākslas akadēmijā — Tēlniecības meistardarbnīcas vadītājs (1940—1941), profesors (1947—1962) un paralēli strādājis pie pasūtījumiem.
Zemdega veidojis Raiņa kapa pieminekli, Raiņa kapos, Rīgā (1935), Raiņa pieminekļa Rīgā, Esplanādē, meta autors (materiālā īstenojuši tēlnieki Laimonis Blumbergs un Aivars Gulbis 1965. gadā), vairākus piemiņas monumentus Pirmajā pasaules karā kritušajiem un Brīvības cīņu upuriem — piemēram, Raunas Brīvības piemineklis „Koklētāja” (1933), „Tālavas taurētājs” Rūjienā (1937), Dobeles atbrīvošanas piemineklis (1939), „Koklētājs” Talsos (pēc Kārļa Zemdegas ieceres veidojis Vilnis Titāns 1996. gadā). Piemineklis „Sējējs” Rūjienā veltīts kādreizējam Latvijas Ministru prezidentam Arturam Alberingam (1876—1934). Viņš pārsvarā darinājis monumentālus darbus, bet viņa daiļradē ir arī vairāki nozīmīgi portreti un figurāli darbi.
Kārlim Zemdegam ir dēls Klāvs un meita Māra Zemdega (1935), aktrise.
Cīravas pagastā bijušo „Gaiļu” mājvietā, kur tēlnieks dzimis, uzstādīts piemiņas akmens.
Zaričnes rajons
Zaričnes rajons ir Ukrainas Rivnes apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Rivnes apgabala Dubrovicjas un Volodimirecas rajoniem, Volīnijas apgabala Ļubešivas rajonu, kā arī Baltkrieviju.
Lubina
Lubina (pl, vēsturiski arī Lībene (de)) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Silēzijā, Lejassilēzijas vojevodistē.
11. gadsimtā Lubinā tika uzcelts benediktiešu klosteris. 1295. gadā Lubinai tika piešķirtas pilsētas tiesības. No 1348. līdz 1550. gadam — atsevišķas kņazistes galvaspilsēta. Līdz 1945.gadam tā ietilpa Vācijā. 1945.gadā pilsēta pēc Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem tika piešķirta Polijai.
1957.gadā pilsētas apkārtnē tika atrastas lielas vara atradnes (ap 10% no pasaules vara krājumiem), un kopš tā laika pilsēta dinamiski attīstījusies kā vara ieguves un pārstrādes centrs. No 1950. līdz 1989.gadam pilsētas iedzīvotāju skaits palielinājies 33 reizes. 1982. gada 31. augustā arodbiedrības "Solidaritāte" protestu laikā pilsētā tika nogalināti trīs protestētāji.
Lubinā atrodas kompānijas "KGHM Polska Miedź" galvenā mītne, kas ir viena no lielākajām vara un sudraba ieguves kompānijām pasaule.
Pilsētas futbolkomanda Lubinas "Zagłębie" spēlē Polijas futbola augstākajā līgā un ir 2007. gada Polijas čempionvienība.
Virtembergas valdnieka Vilhelma I (Wilhelm I, 1781—1864) un futbolista Lukaša Kubota (Łukasz Kubot, 1982) dzimtā pilsēta.
Indiana Džonss un pēdējais krustakarš
"Indiana Džonss un pēdējais krustakarš" (en) ir 1989. gada režisora Stīvena Spīlberga piedzīvojumu filma. Šī filma ir trešā daļa no piedzīvojumu kino tetraloģijas par arheologu un piedzīvojumu meklētāju Indianu Džonsu.
Sižets
Pēc tā, kad Indiana Džonss atrada Koronādo zelta krustu, pie slavenā arheologa vēršas uzņēmējs Volters Donovans. Viņš ir atradis akmens plāksnīti, uz kuras uzrakstīta Svētā Grāla atrašanās vieta. Džonss pa pastu saņem no Venēcijas atsūtīto sava tēva dienasgrāmatu. Indiana Džonsa tēvs ir īpatnējs profesors Henrijs Džonss vecākais, kas visu mūžu veltījis Grāla meklējumiem. Kad Indiana un viņa draugs un priekšnieks Markuss Brodijs aizbrauc uz profesora māju, viņi secina, ka Džonss vecākais ir pazudis, bet māja ir izvandīta. Arheologi dodas uz Venēciju, kur satiek profesora asistenti Elzu Šnaideri. Meklējumu laikā Indianam un Elzai uzbrūk nezināmi ļaudis feskās. Pēc ilgas pakaļdzīšanās pa Venēcijas kanāliem, Indiana ar spēka palīdzību izdabū no bandas vadoņa Kasima informāciju par to, kas viņi tādi ir. Kasims izstāsta, ka viņi ir sena slepena sekta, kuras uzdevums ir sargāt Svēto Grālu. Vēl Kasims zin, kur atrodas Indiana tēvs. Indiana dodas uz Vāciju, kur kādā pilī atrod savu tēvu. Izrādās, ka nacisti ar Donovanu un pulkvedi Vogeli vadībā arī meklē mūžīgās dzīvības kausu.
Halvilerzē
Populāra atpūtas vieta, ezera apkaimes ciematos ir daudz restorānu, ezera krastā — pludmales. Iemīļota atpūta ir pastaiga ap ezeru, kas ilgst ap 4,5 stundām. Aptuveni 1 km ziemeļos no ezera Ābahā ir sala, uz kuras atrodas fon Halvilu pils. Vasarās ezerā kursē kuģītis.
Vēsture
Cilvēki ezera krastā dzīvojuši jau mezolītā. Ezera ziemeļu galā atradās romiešu apmetne. Ap 1300. gadu ezeru dēvēja vairākos vārdos: Halwiler se, lacus de Seingen, Escherse. Taču vairāk iegājās fogtu Halvilu vārds, kuri viduslaikos pārvaldīja ezeru. Tikai 1859. gadā ezers kļuva publisks. 1883. gadā ezera rietumu krastā sāka darboties dzelzceļš. Pirmie kuģi ezerā sāka kursēt 1888. gadā.
Meirāni (stacija)
Meirāni ir slēgta dzelzceļa stacija līnijā Madona—Lubāna. Atrodas Madonas novada Indrānu pagasta Meirānu ciematā, ceļa Jaunkalsnava—Lubāna (P82) malā. Stacija mūsdienās kalpo kā dzīvojamā māja, tajā atrodas arī bibliotēka, pasts, saimniecības preču veikals, feldšeru-vecmāšu punkts.
Halvilerzē
Vides problēmas
Ezera apkaimē notiek intensīva lauksaimniecība un rezultātā ezerā nokļūst lauksaimniecības mēslojums. Rezultātā 1980to gadu sākumā ezers bija praktiski miris, fosfātu piesārņojums veidoja biezus aļģu paklājus. Mirušās aļģes nogrima ezera gultnē, un to pūšanas process atņēma ezera ūdenim skābekli. 1985. gadā ezerā tika uzsākta mākslīgā aerācija — ezera gultnē tika pūsts saspiests gaiss, tādējādi veicinot ūdens apriti. Vienlaikus tika samazināts ezera piesārņojums. Pašlaik fosfora līmenis ezerā krities no 250 mg/l līdz 50 mg/l, kas joprojām ir samērā augsts piesārņojuma līmenis.
Meirāni (stacija)
Vēsture
Stacija atklāta. Tās ēka (celta pēc J. Šarlova projekta) pabeigta un iesvētīta. Tā bija divstāvu mūra celtne ar krāsns apkuri, uzgaidāmajām telpām pirmajā stāvā un dzīvokļiem dzelzceļa darbiniekiem otrajā stāvā. Pēc stacijas slēgšanas ēka pārgāja Meirānu pašvaldības īpašumā.
Svētupe (nozīmju atdalīšana)
Svētupe var būt:
Viljams Gledstons
Viljams Evarts Gledstons (en, dzimis, miris ) bija britu politiķis no Liberālās partijas. Četras reizes ieņēma premjerministra amatu. Centās ieviest Īrijas Pašpārvaldes likumu (Home Rule Bill). Pazīstama ir Gledstona sāncensība ar Konservatīvās partijas līderi Bendžaminu Dizraeli un saspīlētās attiecības ar karalieni Viktoriju. Vinstons Čērčils savulaik atzinis Gledstonu par savu iedvesmas avotu.
Dzimis Liverpūlē, tirgotāja ģimenē. Mācījās Ītonā un Oksfordas Universitātē. 1832. gadā tika ievēlēts parlamentā. 1834. gadā iekļāvās Roberta Pīla valdībā. No 1852. līdz 1855. gadam Gledstons ieņēma finanšu ministra (Chancellor of the Exchequer) posteni Džordža Hamiltona-Gordona kabinetā. No 1855. līdz 1859. gadam - opozīcijā, bet no 1859. līdz 1866. gadam ieņēma finanšu ministra posteni Lorda Palmerstona kabinetā.
No 1868. līdz 1874. gadam kā Liberālās partijas līderis bija valsts premjerministrs. 1874. gada vēlēšanās liberāļi zaudēja, tāpēc no 1874. līdz 1880. gadam Gledstons bija opozīcijā. 1880. gadā liberāļi atkal uzvarēja vēlēšanās un Gledstons atkal ieņēma premjerministra amatu. 1885. gadā Sudānā tika nogalināts ģenerālis Gordons, kas bija spēcīgs trieciens Gledstona reputācijai, un tajā pašā gadā valdība demisionēja. 1886. gadā Gledstons atkal kļuva par premjeru, tomēr, nespēdams ieviest Īrijas pašpārvaldi, tajā pašā gadā demisionēja. Pēc 1892. gada vēlēšanām tika nodibināta liberāļu mazākuma valdība, un Gledstons ceturto reizi kļuva par premjeru. Kad Lordu palāta nobalsoja pret Īrijas pašpārvaldes likumu, 1894. gadā Gledstons 84 gadu vecumā demisionēja, un vēsturē vēl aizvien ir gados vecākais cilvēku, kurš ieņēmis Lielbritānijas premjerministra amatu.
Miris 1898. gadā. Laulībā ar savu vienīgo sievu nodzīvojis 59 gadus.
Kārlis Zāle
Kārlis Zāle (dzimis Mažeiķos, miris  Inčukalna pagasta Krustiņos) bija latviešu tēlnieks, kura nozīmīgākie darbi ir Brīvības piemineklis un Brāļu kapu memoriālais ansamblis (abi gan ir kopdarbi ar citiem māksliniekiem). Viens no mākslinieku biedrības "Sadarbs" radītājiem.
Latvijas Republikas Ministru kabinets
Latvijas Republikas Ministru kabinets ir Latvijas valsts valdība jeb valsts augstākā izpildvara. Tā sastāvu un darbību nosaka Latvijas Republikas Satversme un Ministru kabineta iekārtas likums. Ministru kabinetu sastāda persona, kurai to uztic darīt Valsts prezidents.
Kārlis Zāle
Dzīvesgājums
Dzimis kā Johans Kārlis Leonhards Zālīte 1888. gada 28. oktobrī Mažeiķos mūrnieka Friča Zālītes ģimenē. Mācījās Liepājas pilsētas skolas zīmēšanas, veidošanas un gleznošanas vakara kursos. 1909. gadā sāka mācīties Kazaņas mākslas skolā (1909–1913), vēlāk devās uz Maskavu, kur strādāja Stepana Erzjas darbnīcā. 1915. gadā viņš devās uz Petrogradu, kur iestājās Ķeizariskās mākslas veicināšanas biedrības skolā, bet 1917. gadā — Pēterburgas Mākslas akadēmijā (kā brīvklausītājs). 1921. gadā Zāle devās uz Berlīni, kur piedzīvoja ekspresionisma un — tēlniecībā — konstruktīvisma uzplaukumu.
Latvijas Republikas Ministru kabinets
Kā pilntiesīgu kabineta locekli Ministru prezidents var kabinetā aicināt vienu Ministru prezidenta biedru un vienu vai vairākus ministrus īpašiem uzdevumiem. Ministru prezidenta biedra un īpašu uzdevumu ministru kompetenci nosaka Ministru kabinets. Ministru prezidents var iecelt amatā valsts ministru. Ministru prezidents papildus saviem tiešajiem pienākumiem var uzņemties arī vienas ministrijas pastāvīgu vadību.
Kārlis Zāle
Dzīvesgājums
1923. gadā Zāle atgriezās Rīgā un sāka veidot Brāļu kapu memoriālo ansambli, kuru darināšanai izvēlējās Allažu šūnakmeni. Ansambļa autori ir pats Zāle, kā arī arhitekti Andrejs Zeidaks, Pēteris Feders un Aleksandrs Birzenieks. 1927. gadā gatava bija pirmā skulptūra — "Ievainotais jātnieks", nākamajā gadā Zāle uzsāka darbu pie otra "Ievainotā jātnieka", kā arī galvenās — Mātes Latvijas skulptūras. Ansamblis tika atklāts 1936. gadā.
Latvijas Republikas Ministru kabinets
Ministru kabinets savus pienākumus sāk pildīt pēc tam, kad to ir atbalstījusi Saeima uzticības balsojumā. Atsevišķiem ministriem un valsts ministriem, kurus Ministru prezidents amatos ieceļ vēlāk, nepieciešams īpašs Saeimas lēmums par uzticību.
Ja Saeima izsaka neuzticību Ministru prezidentam, tad ir jāatkāpjas visam Ministru kabinetam. Ja neuzticība izteikta atsevišķam ministram, tad šim ministram jāatkāpjas un viņa vietā Ministru prezidentam jāaicina cita persona. Neuzticību visam Ministru kabinetam kopumā Saeima izsaka, pieņemot attiecīgu lēmumu vai noraidot Ministru kabineta sagatavoto un Saeimā iesniegto gadskārtējo valsts budžeta projektu.
Par Ministru kabineta atkāpšanos Ministru prezidents paziņo Valsts prezidentam un Saeimas priekšsēdētājam, kam tuvākajā sēdē par to jāinformē Saeima.
Ministru prezidents vai atsevišķi ministri un valsts ministri, kuri atkāpušies bez Saeimas neuzticības izteikšanas vai kuriem ir izteikta neuzticība, turpina pildīt amata pienākumus, izņemot gadījumus, kad Saeima lēmusi citādi un iecēlusi personas, kurām uzdota šo amatu pagaidu pildīšana, līdz tos uzņemas šī amata pēcnācēji.
Kārlis Zāle
Dzīvesgājums
No 1936. līdz 1940. gadam, kā arī no 1941. līdz 1942. gadam Zāle vadīja Mākslas akadēmijas Tēlniecības meistardarbnīcu. Kārlis Zāle bija LU studentu biedrības Konkordija Valdemārija biedrs.
Latvijas Republikas Ministru kabinets
Ja Ministru prezidents prasa, lai ministrs vai valsts ministrs atkāpjas, valsts ministram ir jāatkāpjas no amata arī tad, ja Saeima viņam nav izteikusi neuzticību. Ja no amata atkāpjas viens vai vairāki ministri, Ministru prezidents uz laiku var pats uzņemties viņu pienākumus vai uzdot tos pildīt citiem ministriem. Ministru prezidents atkāpušos ministru vietā uzaicina citas personas. Uzaicinātās personas sāk pildīt ministra amatu tikai tad, kad ir saņemta Saeimas uzticība.
Kārlis Zāle
Dzīvesgājums
Zāle darinājis arī Andreja Pumpura kapa pieminekli, Raiņa krūšutēlu Nacionālajam teātrim.
Latvijas Republikas Ministru kabinets
Sastāvs
Ministru kabinets sastāv no Ministru prezidenta un šādiem viņa aicinātiem ministriem:
Kārlis Zāle
Dzīvesgājums
Apbedīts Rīgas Brāļu kapos.
Futbols
Futbols (en, no foot — 'pēda' un ball — 'bumba'), līdz 1933. gadam arī kājbumba, ir komandu sporta veids, kurā piedalās divas komandas, katrā uz laukuma pa vienpadsmit spēlētājiem, izmantojot futbolbumbu. Futbols ir vispopulārākais sporta veids pasaulē.
Futbols ir spēle, kuru spēlē uz taisnstūrveida zālāja vai mākslīgā zāliena laukuma ar vārtiem katrā laukuma galā. Spēles mērķis ir gūt pēc iespējas vairāk vārtu, raidot bumbu pretinieku komandas vārtos. Vārtsargs ir vienīgais spēlētājs, kuram spēles laikā ir atļauts pieskarties bumbai ar rokām, lai mestu bumbu uz priekšu. Pārējiem laukuma spēlētājiem ar rokām ir atļauts bumbai pieskarties, tikai izmetot to no sānu auta vai pēc tam, kad tiesnesis ir konstatējis pārkāpumu un ir licis spēlētājiem novietot bumbu soda sitiena izpildīšanai. Pārējā spēles laikā laukuma spēlētāji bumbas pārvietošanai izmanto kājas, precīzāk, pēdas, kā arī drīkst izmantot savu ķermeni vai spēlēt ar galvu. Futbola spēli uzvar tā komanda, kura līdz spēles beigām ir guvusi visvairāk vārtu. Ja rezultāts spēles beigās ir vienāds, tad tiek paziņots neizšķirts vai seko pagarinājums un/vai 11 metru soda sitienu sērija, atkarībā no turnīra nolikuma.
Mūsdienu futbola spēle tika pilnveidota Anglijā pēc Anglijas Futbola Asociācijas izstrādātajiem principiem. Tieši 1863. gadā izstrādātie spēles noteikumi lika pamatus futbolam, kuru spēlē mūsdienās. Futbolu starptautiski pārvalda Fédération Internationale de Football Association (Starptautiskā futbola asociāciju federācija), parasti zināma pēc saīsinājuma FIFA. Visprestižākais starptautiskais futbola turnīrs ir FIFA Pasaules kauss, kas notiek ik pēc četriem gadiem. Šis turnīrs ir visskatītākās sacensības pasaulē, FIFA Pasaules kauss piesaista divreiz vairāk skatītāju nekā vasaras olimpiskās spēles.
Pārskats
Futbolu spēlē saskaņā ar noteikumu kopumu, kas pazīstami kā spēles likumi. Spēli spēlē, izmantojot vienu lodveidīgu bumbu, zināmu kā futbolbumba. Divas komandas ar vienpadsmit spēlētājiem katrā no tām sacenšas, lai panāktu. ka bumba nokļūst pretinieku komandas vārtos (starp stabiem un zem vārtu pārlikņa), tādējādi gūstot vārtus. Spēles beigās uzvar komanda, kura ir guvusi visvairāk vārtu; ja abas komandas ir guvušas vienādu skaitu vārtu, tad spēles rezultāts ir neizšķirts. Katru komandu vada kapteinis.
Galvenais likums ir tas, ka spēlētāji (izņemot vārtsargus) nedrīkst apzināti aiztikt bumbu ar savām plaukstām vai rokām spēles laikā (kaut gan viņi izmanto rokas iemetiena laikā, lai atsāktu spēli). Lai gan spēlētāji parasti izmanto savas kājas, lai pārvietotu bumbu, viņi var izmantot jebkuru sava ķermeņa daļu, kas nav plaukstas vai rokas. Parastā spēlē visiem spēlētājiem ir atļauts piespēlēt bumbu jebkurā virzienā un pārvietoties pa visu laukumu, taču bumba nedrīkst tikt saņemta aizmugures stāvoklī.
Tipiskā spēlē spēlētāji mēģina radīt vārtu gūšanas iespējas, izmantojot individuālo kontroli pār bumbu, piemēram, ar driblēšanu, piespēlējot bumbu komandas biedram, kā arī izdarot sitienus uz vārtiem, kurus apsargā pretinieku vārtsargs. Pretinieku spēlētāji var mēģināt atgūt kontroli pār bumbu pārtverot piespēli vai mēģinot to atņemt, uzbrūkot tam spēlētājam, pie kura tā atrodas, tomēr fizisks kontakts starp pretiniekiem ir ierobežots. Futbols parasti ir brīvi tekoša spēle ar spēles apstādināšanu tikai tad, kad bumba spēlē ir atstājusi laukumu vai tad, kad spēli aptur tiesnesis. Pēc apturēšanas spēle atsākas ar noteiktiem atkārtojumiem.
Profesionālā līmenī vairumā maču tiek gūti tikai daži vārti. Piemēram 2005./06. gada sezonā Anglijas Premjerlīgā vidēji vienā spēlē tika gūti 2,48 vārti. Spēles likumi nenorāda spēlētāju pozīcijas, izņemot vārtsargu, bet vairākas specializētās lomas ir mainījušās. Kopumā tie ietver trīs galvenās kategorijas: uzbrucēji, kuru galvenais uzdevums ir gūt vārtus, aizsargi, kuri specializējas, novēršot pretiniekus no vārtu gūšanas un pussargi, kuri atbrīvo opozīciju un glabā bumbu savā rīcībā, lai piespēlētu to savas komandas uzbrucējam. Spēlētājus šajās pozīcijās, sauc par laukuma attālākās daļas spēlētājiem, lai atšķirtu tos no vārtsarga. Šīs pozīcijas ir sadalītas saskaņā ar laukuma platību, kurā spēlētājs pavada visvairāk laika. Piemēram, ir centrālie aizsargi un kreisās un labās malas pussargi. Desmit laukuma attālākās daļas spēlētāji var būt izvietoti jebkurā kombinācijā. Spēlētāju skaitu jebkurā pozīcijā nosaka komandas spēles stils; vairāk uzbrucēju un mazāk aizsargu rada vairāk agresīvu un ofensīvu spēli, kamēr pretējais variants rada lēnāku, vairāk aizsardzības spēles stilu. Lai gan spēlētāji parasti pavada lielāko daļu spēles kādā konkrētā pozīcijā, ir maz ierobežojumu spēlētāju kustībā, un spēlētāji var mainīt pozīcijas jebkurā brīdī. Komandas spēlētāju izkārtojums ir zināms kā formācija. Definēt komandas formāciju un taktiku parasti ir komandas trenera privilēģija.
Vēsture
Spēles, kurās notiek bumbas speršana, vēsturiski ir spēlētas daudzās valstīs. Saskaņā ar FIFA: "visagrākais spēles veids, par kuru ir zinātniski pierādījumi, bija tieši šīs prasmīgās tehnikas vingrinājumu iepazīšana tālajā 2. un 3. gadsimtā p.m.ē. Ķīnā (cudžu spēle)." Dažādi futbola veidi tika spēlēti viduslaiku Eiropā, taču noteikumi ļoti atšķīrās abos periodos un vietās.
Mūsdienu futbola noteikumi parādījās 19. gadsimta vidū kā pūliņi standartizēt futbola dažādos veidus, kurus spēlēja Anglijas skolās.
Kembridžas noteikumi, pirmoreiz izmantoti Kembridžas Universitātē 1848. gadā, īpaši ietekmēja nākamo noteikumu attīstību, ieskaitot futbolu. Kembridžas noteikumus uzrakstīja Trīsvienības koledžā, Kembridžā pavaldības sanāksmē tās pārstāvji no Etonas, Herovas, Ragbijas, Vinčesteras un Šrūsberijas skolām. Tie netika vispārēji pieņemti. 1850. gadu laikā daudzi klubi, kuri nesaistījās ar skolām vai universitātēm, veidojās visā angliski runājošajā pasaulē, lai spēlētu dažādus futbola veidus. Daži nāca klajā ar saviem atšķirīgajiem noteikumiem, jo īpaši Šefīldas futbola klubs, kuru izveidoja bijušie privātskolas skolnieki 1857. gadā, kura rezultātā veidojās Šefīldas FA 1867. gadā. 1862. gadā Džons Čārlzs Trings no Apingemas skolas arī izdomāja ietekmīgu daudzumu noteikumu.
Visi šie centieni veicināja Futbola Asociācijas (FA) izveidi, kura tika nodibināta 1863. gada 26. oktobra rītā, kad Brīvmūrnieku krodziņā Lielajā Karalienes ielā, Londonā sapulcējās vairāku klubu pārstāvji. Vienīgā skola, kas tika pārstāvēta, šajā gadījumā bija Čārterhausas skola. Brīvmūrnieku krodziņš bija tikšanās vieta vēl piecām sanāksmēm starp oktobri un decembri, kuras galu galā izveidoja pirmo visaptverošu noteikumu kopumu. Pēdējā sanāksmē pirmais FA mantzinis, komisijas pārstāvis no Blekhītas, atsauca savu klubu no FA dēļ divu projekta noteikumu aizvākšanas iepriekšējās sanāksmēs, pirmais, kas ļāva skriet ar bumbu rokā, un otrais, traucēt skrējienu ar spērienu pa kājas lielu (sišana pretiniekam pa apakšstilbu), paklupināšana un turēšana. Citi angļu regbija futbola klubi sekoja šim piemēram un nepievienojās FA, vai pēc tam atstāja FA un tā vietā 1871. gadā izveidoja Regbija Futbola savienību. Vienpadsmit atlikušie klubi Ebenezera Koba Morleija uzraudzībā mēģināja ratificēt oriģinālos trīspadsmit spēles noteikumus. Šie noteikumi iekļāva bumbu apstrādes ar "zīmēm" un vārtu pārlikņa neesamības noteikumus, kas padarīja tos ļoti līdzīgus Viktorijas futbola noteikumiem, kuri tika izstrādāti tajā laikā Austrālijā. Šefīldas FA spēlēja pēc saviem noteikumiem līdz 1870. gadiem, kad FA absorbēja dažus no tās noteikumiem, kamēr tur bija maza starpība starp spēlēm.
Spēles likumus pašlaik nosaka Starptautiskā Futbola asociācijas valde (IFAB). Tā tika izveidota 1886. gadā pēc Futbola Asociācijas, Skotijas Futbola asociācijas, Velsas Futbola asociācijas un Īrijas Futbola asociācijas sanāksmes Mančestrā. Pasaules vecākās futbola sacensības ir FA kausa izcīņa, ko izveidoja Č. V. Alkoks un tajā ir sacentušās angļu komandas kopš 1872. gada. Pirmā oficiālā starptautiskā futbola spēle notika 1872. gadā starp Skotiju un Angliju Glāzgovā, atkal Č. V. Alkoka dēļ. Anglija ir mājvieta pasaulē pirmajai futbola līgai, kuru 1888. gadā Birmingemā dibināja Birmingemas "Aston Villa" direktors Viljams Makgregors. Oriģinālais formāts ietvēra 12 klubus no Anglijas vidienes un Ziemeļanglijas. Fédération Internationale de Football Association (FIFA), starptautiskā futbola organizācija, tika izveidota Parīzē 1904. gadā un paziņoja, ka tie ievēros Futbola Asociācijas spēles likumus. Starptautisko spēļu pieaugušā popularitāte noveda pie FIFA pārstāvju uzņemšanas Starptautiskajā Futbola asociācijas valdē 1913. gadā. Valde pašlaik sastāv no četriem FIFA pārstāvjiem un viena pārstāvja no katras no četrām britu asociācijām.
Mūsdienās futbolu profesionālā līmenī spēlē visā pasaulē. Miljoniem cilvēku regulāri dodas uz stadioniem, lai sekotu līdzi savas iecienītākās komandas spēlēm, ko vēl vairāki dara, vērojot spēles televīzijā. Ļoti daudz cilvēku nodarbojas ar futbolu arī amatierlīmenī. Saskaņā ar pētījumu, ko FIFA publicējusi 2001. gadā, vairāk nekā 240 miljoni cilvēku regulāri spēlē futbolu vairāk nekā 200 valstīs visā pasaulē. Tā vienkāršie noteikumi un minimālās papildpiederumu prasības bez šaubām palielina futbola izplatību un popularitāti.
Daudzās pasaules vietās futbols liek atdzimt kaislībām, un tam ir nozīmīga loma fanu, vietējo kopienu un pat nāciju dzīvēs; turklāt tas tiek bieži dēvēts par vispopulārāko sporta veidu pasaulē. ESPN izplatīja apgalvojumus par to, ka Kotdivuāras futbola izlase palīdzēja nodrošināt pamieru valsts pilsoņu karam 2005. gadā. Savukārt, futbols tiek plaši uzskatīts par galīgo tiešo izraisītāju futbola karam 1969. gadā jūnijā starp Salvadoru un Hondurasu. Sporta veids arī saasināja spriedzi Dienvidslāvijas karu sākumā 1990. gados, kad mačs starp Zagrebas "Dinamo" un Belgradas "Red Star" pārvērtās nemieros 1990. gada martā.
Noteikumi
Pavisam pastāv septiņpadsmit noteikumi oficiālajos spēles noteikumos. Tie paši noteikumi ir izstrādāti, lai piemērotos visu līmeņu futbolam, kaut arī dažas izmaiņas attiecībā uz grupām, piemēram, jauniešu, senioru, sieviešu un fiziska sacensība ir atļauta. Noteikumi bieži vien ir izstrādāti plašos terminos, kas pieļauj elastību to piemērošanā atkarībā no spēles. Papildus septiņpadsmit noteikumiem, spēli regulē daudzi IFAB lēmumi un citas direktīvas. Spēles noteikumus publicē FIFA, bet tos uztur Starptautiskā Futbola asociācijas valde, nevis pati FIFA. Vissarežģītākais noteikums ir aizmugure. Aizmugures likums ierobežo iespējas uzbrūkošajiem spēlētājiem palikt uzbrukumā (t.i. tuvāk pretinieku vārtu līnijai) no bumbas, otrajais līdz pēdējais aizsardzības spēlētājs (kas var ietvert vārtsargu), un viduslīnijas.
Spēlētāji, ekipējums un tiesneši
Katra komanda sastāv no ne vairāk kā vienpadsmit spēlētājiem (izņemot maiņas spēlētājus), no kuriem vienam ir jābūt vārtsargam. Sacensību noteikumos var norādīt minimālo spēlētāju skaitu, kas vajadzīgs, lai izveidotu komandu, kas ir parasti septiņi. Vārtsargi ir vienīgie spēlētāji, kas drīkst spēlēt bumbu ar savām plaukstām vai rokām, ja viņi to dara savā soda laukumā savu vārtu priekšā. Lai gan ir dažādas pozīcijas, kurās treneris ir stratēģiski novietojis laukuma attālākās daļas (ne vārtsargs) spēlētājus, šīs pozīcijas nav noteiktas vai paredzētas likumos.
Vairākus spēlētājus var aizstāt maiņas spēlētāji spēles laikā. Maksimālais maiņu skaits, kas atļauts viskonkurētspējīgākajos starptautisko un vietējo līgu spēles, ir trīs, lai gan atļautais skaits var būt dažāds citās sacensības vai draudzības spēlēs. Vispārējie iemesli maiņai ir trauma, nogurums, neefektivitāte, taktisks gājiens vai laika vilcināšana pašās spēles beigās. Standarta pieaugušo spēlēs, spēlētājs, kurš ir ticis nomainīts vairs nevar piedalīties spēles turpmākajā daļā.
Laukums
Tā kā likumi tika formulēti Anglijā, un sākotnēji pārvaldītas tikai ar četrām britu futbola asociācijām no IFAB, standarta futbola laukuma izmērie sākotnēji tika izteikti angļu mērvienībās. Likumi tagad izsaka izmērus ar aptuveniem metriskiem ekvivalentiem (kam seko tradicionālās vienības iekavās), lai gan tautas tiecas turpināt izmantot tradicionālās vienības angliski runājošās valstīs ar relatīvi neseno metrisko vēsturi, kā, piemēram, Lielbritānija.
Laukuma garums starptautiskajās pieaugušo sacensībās ir diapazonā 100–110 m (110-120 jardi) un platums ir robežās 64–75 m (70-80 jardi). Laukums, kurā nenotiek starptautiskā spēle, var būt 91–120 m (100-130 jardi) garumā un 45–91 m (50-101 jardi) platumā, ar nosacījumu, ka laukums nekļūst par kvadrātu.
Kopš 2008. gada, lai standartizētu futbola laukuma izmēru A starptautiskajām spēlēm, IFAB nolēma noteikt fiksētu izmēru - 105 m garš un 68 m plats (nevis minimālo un maksimālo garumu - no 100 m līdz 110 m - un minimālo un maksimālo platumu - no 64 m līdz 75 m - kā minēts šajā tekstā). Garākās robežu līnijas ir laukuma malu līnijas, bet īsākās robežas (uz kurām ir novietoti vārti) ir vārtu līnijas. Taisnstūrveida vārti ir novietoti pa vidu katrai vārtu līnijai. Vertikālo vārtu stabu iekšējām malām jābūt 7,3 m (8 jardi) no otra, un horizontālā pārliktņa apakšējai malai, kuru atbalsta vārtu stabi, jābūt 2,44 m (8 pēdas) virs zemes. Tīkli parasti ir novietoti aiz vārtiem, bet saskaņā ar likumiem nav nepieciešami.
Pie katriem vārtiem ir teritorija, kas pazīstama kā soda laukums. Šī teritorija ir iezīmēta ar vārtu līniju, divām līnijām, kas sākas uz vārtu līnijas 16,5 m (18 jardi) no vārtu stabiem un pagarina 16,5 m (18 jardi) laukumā perpendikulāri vārtu līnijai un līnija, kas savieno tos. Šai teritorijai ir vairākas funkcijas, visvairāk uz āru izvirzījušais ir atzīme, kur vārtsargs var aiztikt bumbu ar rokām, un kur kāda aizsargājošās komandas locekļa pārkāpums ir sodāms ar 11 m soda sitienu. Citi atzīmējumi nosaka bumbas vai spēlētāja pozīciju spēļu sākuma izspēlē, atsitienus no vārtiem un stūra sitienus.
Ilgums un neizšķirta iznākuma metodes
Standarta pieaugušo futbola spēle sastāv no diviem periodiem, kas katrs ir 45 minūtes, pazīstami kā puslaiki. Katrs puslaiks iet nepārtraukti, tas nozīmē, ka pulkstenis netiek apstādināts, kad bumba ir ārpus spēles. Parasti ir 15 minūšu pārtraukums starp puslaikiem. Mača beigas ir pazīstamas kā pilnais laiks.
Tiesnesim ir oficiālais spēles hronometrs, un var veikt korekciju par zaudēto laiku, izmantojot maiņas, cietušos spēlētājus, kam jāpievērš uzmanība vai citus pārtraukumus. Šis pievienotais laiks tiek saukts par kompensācijas laiku, un vienīgais, kas par to lemj ir tiesnesis. Tiesnesis ir vienīgais, kas dod signālu par mača beigām. Spēlēs, kur ir ceturtais tiesnesis, puslaika beigās tiesnesis paziņo cik kompensācijas laika minūtes viņš paredz pievienot. Tad ceturtais tiesnesis informē spēlētājus un skatītājus, turot gaisā tablo, norādot šo numuru. Norādīto kompensācijas laiku var pagarināt tiesnesis. Pievienotais laiks tika ieviests negadījuma dēļ, kas notika 1891. gada mača laikā starp Stokas "City" un Birmingemas "Aston Villa". Atpaliekot ar 1:0 un tikai divas minūtes līdz mača beigām, Stokas klubs saņēma iespēju sist 11 m soda sitienu. "Aston Villa" vārtsargs aizsita bumbu prom no laukuma, un līdz brīdim, kad bumba tika atgūta, 90 minūtes bija pagājušas un spēle bija beigusies.
Līgas sacensībās spēles var beigties ar neizšķirtu, bet dažos izslēgšanu turnīros, ja rezultāts spēles pamatlaika beigās ir neizšķirts, tas var turpināties ar papildlaiku, kas sastāv vēl no diviem 15 minūšu periodiem. Ja rezultāts vēl joprojām ir neizšķirts pēc papildlaika, dažās sacensības varētu izmantot 11 m soda sitienu sēriju (pazīstama oficiālajos likumos kā "sitieni no soda atzīmes"), lai noteiktu, kura komanda tiks tālāk uz nākamo turnīra posmu. Papildlaika periodu laikā gūtie vārti skaitās klāt spēles galarezultātam, bet sitieni no soda atzīmes tiek izmantoti tikai, lai noskaidrotu komandu, kas tiks uz nākamo turnīra daļu (vārti, kas gūti 11 m soda sitienu sērijā netiek pieskaitīti galarezultātam).
Sacensībās, kurās izmanto divas spēles vienā kārtā, katra komanda spēlē mājās vienu reizi, kopējais vārtu daudzums divās spēlēs nosaka, kura komanda tiek tālāk. Ja kopējais rezultāts ir vienāds, izbraukuma spēles noteikums var tikt izmantots, lai noteiktu uzvarētāju, tādā gadījumā uzvarētāju komanda ir tā, kas gūs visvairāk vārtus izbraukuma spēlē. Ja rezultāts vēl joprojām ir vienāds, tad parasti uzvarētājs tiek noskaidrots pēc 11 m soda sitieniem, lai gan dažās sacensībās spēle var tikt pārspēlēta.
1990. gadu beigās un 2000. gadu sākumā IFAB eksperimentēja ar veidiem, kā noskaidrot uzvarētāju bez 11 m soda sitieniem, kuri bieži tika uzskatīti par nevēlamu veidu spēles beigām. Tas iesaistīja noteikumos beigt spēli papildlaikā ātrāk, vai nu tad, kad tika gūti pirmie vārti papildlaikā (zelta vārti) vai, ja viena komanda notur savu pārsvaru līdz pirmā papildlaika perioda beigām (sudraba vārti). Zelta vārti tika izmantoti 1998. un 2002. gada Pasaules kausā. Pirmā Pasaules kausa spēle, kuru izlēma zelta vārti bija Francijas uzvaru pār Paragvaju 1998. gadā. Vācija bija pirmā valsts, kas guva zelta vārtus svarīgā turnīrā, pieveicot Čehiju 1996. gada Eiropas čempionātā. Sudraba vārti tika izmantoti 2004. gada Eiropas čempionātā. Abus šos eksperimentus pārtrauca IFAB.
Bumba spēlē un ārpus spēles
Saskaņā ar likumu divi galvenie stāvokļi spēles laikā ir bumba spēlē un bumba ārpus spēles. Katras spēles sākumā ar izspēli līdz spēles perioda beigām, bumba spēlē atrodas visu, izņemot gadījumus, kad vai bumba atstāj spēles laukumu vai spēli aptur tiesnesis. Kad bumba ir ārpus spēles, spēle tiek atsākta ar vienu no atsākšanas metodēm, atkarībā no tā, kā tā nonāca ārpus spēles:
Pārkāpumi
Noteikumu pārkāpums notiek tad, kad spēlētājs izdara pārkāpumu, kas minēts spēles likumos, kamēr bumba ir spēlē. Pārkāpumi, kas veido sodu ir uzskaitīti 12. likumā. Tīši pieskaroties bumbai ar rokām, pretinieka paklupināšana vai pretinieka stumšana ir "soda pārkāpuma" piemēri, kas sodāmi ar tiešo brīvsitienu vai 11 m soda sitienu atkarībā no tā, kur pārkāpums noticis. Citi pārkāpumi ir sodāmi ar netiešo brīvsitienu.
Ja spēlētājs ir ticis noraidīts no laukuma, neviens no maiņas spēlētājiem nedrīkst doties uz laukuma viņa vietā. Pārkāpums var rasties jebkurā brīdī, un, kamēr ofensīvi, kas veido pārkāpumu tiek uzskaitīti, definīcijas ir plašas. Proti, "nesportiskas uzvedības" pārkāpums var tikt izmantoti, lai cīnītos ar vairumu notikumiem, kas sabojā spēles garu, pat ja tie nav uzskaitīti kā īpaši pārkāpumi. Tiesnesis var pierādīt dzelteno vai sarkano kartīti spēlētājam, maiņas vai nomainītajam spēlētājam. Spēles dalībniekiem, kas nepiedalās spēlē, tādiem kā, trenerim un treneru personālam nevar tikt parādīta dzeltenā vai sarkanā kartīte, bet to var izraidīt no tehniskās zonas, ja tie rīkojas neatbildīgi.
Tā vietā, lai pārtrauktu spēli, tiesnesis var atļaut spēli turpināt, ja ieguvēji būs komanda, pret kuru pārkāpums tika veikts. To sauc par "spēles priekšrocību". Tiesnesis var "atsaukt" spēli un sodīt sākotnēji izdarīto pārkāpumu, ja paredzamā priekšrocība neseko īsā laika posmā, parasti, četras līdz piecas sekundes. Pat tad, ja pārkāpums nav sodīts sakarā ar priekšrocību, pārkāpējs vēl var tikt sodīts par pārkāpumu uzreiz nākamajā momentā, kad spēle tiek apturēta.
Pārvaldes institūcijas
Pazīstams starptautiskais futbola pārvaldes orgāns (un saistītu spēļu, tādu kā telpu futbols un pludmales futbols) ir Starptautiskā Futbola asociāciju federācija (FIFA). FIFA galvenā mītne atrodas Cīrihē.
Sešas reģionālās konfederācijas saistās ar FIFA; tās ir:
Dažas no futbola asociācijām, kuras nav atzinis FIFA ir saistītas ar Nouvelle Fédération-Board (NFB).
Starptautiskie turnīri
Lielākais futbola turnīrs pasaulē ir Pasaules Kauss, kuru organizē FIFA. Šis turnīrs norisinās ik pēc četriem gadiem. Vairāk nekā 190 valstu izlases sacenšas reģionālajos kvalifikācijas turnīros par vietu finālturnīrā. Finālturnīrā, kas norisinās ik pēc četriem gadiem, piedalās 32 valstu izlases, kuras sacenšas četras nedēļas. 2014. gada FIFA Pasaules kauss notika Brazīlijā; 2018. gadā tas notika Krievijā.
Kopš 1900. gada katrās vasaras olimpiskajās spēlēs ir norisinājies futbola turnīrs, izņemot 1932. gada spēles Losandželosā. Pirms Pasaules kausa izveidošanas olimpiskajām spēlēm (galvenokārt 1920. gadu laikā) bija tāds pats statuss kā Pasaules kausam. Sākotnēji turnīrs bija tikai priekš amatieriem, taču kopš 1984. gada vasaras olimpiskajām spēlēm profesionāli spēlētāji ir atļauti, lai gan ar zināmiem ierobežojumiem, kas kavē valstis no sava stiprākā sastāva savākšanas. Pašlaik olimpisko vīriešu turnīru spēlē U-23 līmenī. Agrāk olimpiskajās spēlēs atļāva ierobežotu daudzumu vecāku spēlētāju katrai komandai, bet šis paradums tika pārtraukts 2008. gada olimpiskajās spēlēs. Olimpisko spēļu turnīrs netiek parasti uzskatīts par tādas pašas nozīmes un prestiža turnīru kā Pasaules kauss. Sieviešu turnīrs tika pievienots 1996. gadā; pretstatā vīriešu turnīram, pilns starptautisks sastāvs bez vecuma ierobežojumiem spēlē sieviešu olimpisko spēļu turnīru. Tādā veidā tas nes tādu pašu starptautisku prestižu kā FIFA Sieviešu Pasaules kauss.
Pēc Pasaules kausa vissvarīgākie futbola turnīri ir kontinentālie čempionāti, kurus rīko katra kontinenta konfederācija un sacenšas starp valstu izlasēm. Tie ir Eiropas čempionāts (UEFA), Copa America (CONMEBOL), Āfrikas Nāciju kauss (CAF), Āzijas kauss, CONCACAF Zelta kauss (CONCACAF) un Okeānijas Nāciju kauss (OFC). Visprestižākās sacensības futbolā ir attiecīgi kontinentālie čempionāti, kuros parasti savā starpā sacenšas valstu čempioni, piemēram, UEFA Čempionu līga Eiropā un Dienvidamerikas Libetadoresa kauss Dienvidamerikā. Katra turnīra uzvarētāji sacenšas FIFA Klubu Pasaules kausā.
Vietējie turnīri
Katras valsts pārvaldes orgāni pārvalda līgu sistēmu, kas parasti sadalīta divīzijās, kurās komandas pelna punktus visas sezonas garumā. Komandas ir izvietotas tabulās, sarindojot tās pēc uzkrātajiem punktiem. Visbiežāk katra komanda spēlē ar visām citām tās līgas komandām mājās un izbraukumā pēc apļa sistēmas. Sezonas beigās komanda, kas atrodas tabulas augšpusē tiek paziņota par čempionu. Dažas komandas, kas atrodas tabulas augšpusē var tikt pārcelta uz augstāku divīziju un vēl dažas komandas, kas sezonas beigās atrodas tabulas apakšā tiek pārceltas uz zemāku divīziju. Komandām, kas finišē valsts līgas tabulas augšgalā var būt tiesības arī spēlēt starptautiskajos klubu turnīros nākamajā sezonā. Galvenie izņēmumi attiecībā uz šo sistēmu ir dažās Latīņamerikas līgas, kuras sadala futbola čempionātus divās daļās sauktas par Apertura un Klausura, katrā no tām apbalvojot čempionu.
Lielākā daļa valstu papildina līgas sistēmu ar vienu vai vairākiem "kausa" turnīriem. Tie ir organizēti pēc izslēgšanas metodes, katra mača uzvarētājs tiek uz nākamo kārtu; zaudētājs vairs neturpina dalību turnīrā.
Dažu valstu augstākās divīzijas atļaujas augsti apmaksātas zvaigznes; mazākās valstīs un zemākās divīzijās var būt arī pusprofesionāli vai amatieru klubi. Piecas labākās Eiropas līgas - A sērija (Itālija), La Liga (Spānija), Premjerlīga (Anglija), Bundeslīga (Vācija) un Ligue 1 (Francija) - piesaista lielāko daļu no pasaules labākajiem spēlētājiem un katrai līgai kopējās algu izmaksas pārsniedz 600 miljonus dolāru.
Futbols Latvijā
Futbols bija populārākais sporta veids Latvijā pirmās republikas laikā - no 1918. līdz 1940. gadam.
1920. gadā tika nodibināta Latvijas Futbola federācija. 1924. gadā Latvijas futbola izlase piedalījās olimpiskajās spēlēs Parīzē, vienīgajā spēlē ar 0:7 piekāpjoties Francijas izlasei.
Trīsdesmitajos gados Latvijas izlase kļuva arvien spēcīgāka, vislielākos panākumus gūstot 1936.-1938. gadā austriešu trenera Rūdolfa Štancela vadībā. 1937. gadā Latvijas izlase bija tuvu tam, lai iekļūtu 1938. gada Pasaules čempionāta finālturnīrā. Labākie Latvijas izlases futbolisti šajā periodā bija Jānis Lidmanis, Ēriks Raisters, Jānis Rozītis, Fricis Kaņeps, Iļja Vestermans un tobrīd vēl ļoti jaunais Aleksandrs Vanags, kurš nepaspēja pilnībā realizēt savu potenciālu izlasē. Taču viennozīmīgi izcilākais pirmskara Latvijas futbolists bija Ēriks Pētersons, kurš 63 izlasē aizvadītajās spēlēs guva 21 vārtus. Šo rekordu pārspēja Māris Verpakovskis.
1990. gadā tika atjaunota Latvijas Futbola federācija. Latvijas futbola izlase par pārsteigumu visai Eiropai kvalificējās un piedalījās 2004. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā. Kvalifikācijas turnīrā Latvija ieņēma 2. vietu savā apakšgrupā, tādēļ komandai bija jāspēlē izslēgšanas spēles ar Turcijas izlasi, kuru Latvijas izlase pieveica ar 1:0 pirmajā spēlē un nospēlēja neizšķirti 2:2 otrajā spēlē. Eiropas čempionātā pirmajā spēlē Māris Verpakovskis guva vārtus, bet Čehijas izlase spēja atspēlēties un beigās uzvarēja ar 2:1. Nākamajā spēlē Latvijas valstsvienība nospēlēja neizšķirti ar Vāciju, savukārt trešajā spēlē zaudēja Nīderlandei ar 0:3. Latvijas izlase nebija tālu no iekļūšanas arī 2000. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā.
Konstantīns Rončevskis
Konstantīns Rončevskis (, dzimis, miris ) bija poļu izcelsmes mākslinieks, kurš 20. gadsimta sākumā darbojās Latvijas mākslā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1875. gadā Pēterburgā poļu cilmes finanšu ministrijas ierēdņa ģimenē. 1898. gadā viņš beidza studijas Rīgas Politehniskā institūta (RPI) Arhitektūras nodaļā, strādāja par arhitektu Koha un Hofmaņa birojā, vēlāk par RPI mākslas un arhitektūras vēstures pasniedzēju (1899-1905). 1905. gadā Rončevskis nolēma pievērsties tēlotājmākslas studijām, sākumā mācījās pie Jaņa Rozentāla privātstudijā Rīgā, bet vēlāk pie Iļjas Maškova Maskavā un Heinriha Knira Minhenē. No 1909. līdz 1912. gadam mācījās tēlniecību Parīzē pie Žana Antuāna Enžalbēra (Injalbert) un Žana Ogista Dana (Dampt). 1912. gadā Rončevskis atgriezās Rīgā, kur strādāja par pasniedzēju Rīgas pilsētas mākslas skolā (sākumā mācīja mākslas vēsturi, vēlāk arī veidošanu) un Rīgas Politehniskajā institūtā.
Pirmā pasaules kara laikā kopā ar Rīgas Politehnisko institūtu pārcēlās uz Maskavu, kur lasīja turpināja lasīt lekcijas līdz 1918. gadam. Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām 1921. gadā Rončevskis atgriezās Latvijā, kļuva par Latvijas Mākslas akadēmijas tēlniecības meistardarbnīcas vadītāju, līdztekus pasniedza Latvijas Universitātē klasiskās arhitektūras vēsturi. Viņš iekļāvās mākslinieku biedrībā "Sadarbs", izstādīja tās ekspozīcijās savus darbus, piedalījās svarīgās pieminekļu komisijās. 1925. gadā Krakovas universitāte piešķīra Rončevskim arhitektūras doktora grādu.
Darbi
Rončevskis publicējis vairākus pētījumus par Senās Grieķijas un Romas arhitektūru. Tēlniecībā viņš prasmīgi veidojis portretus (Vilhelma Purvīša, Krišjāņa Barona), kā arī kapu pieminekļus.
Biruta Baumane
Biogrāfija
Dzimusi Kalnamuižā, Tērvetes skolā, skolotāju ģimenē. No 1941. gada studēja Latvijas Valsts Mākslas akadēmijā, kurā beigusi Glezniecības nodaļu 1948. gadā. 1951. gadā apprecējās ar tēlnieku Kārli Baumani. Meita Laine Kainaize arī ir gleznotāja.
No 1959. gada Latvijas Mākslinieku savienības biedre, kurā atkārtoti bijusi valdes locekle. 1986. gadā kļuvusi par Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieci. Piedalījusies televīzijas un radio raidījumos, kinofilmās, kā arī publicējusi rakstus periodikā. 1976. gadā ieguvusi Latvijas PSR Mākslinieku savienības diplomu par gada labāko jaunrades sniegumu.
Mākslinieciskā darbība
Viena no nozīmīgākajām savas paaudzes latviešu gleznotājām, kas strādājusi visos glezniecības žanros. Darbiem raksturīga stabila kompozīcija, spēcīgs zīmējums, kolorīts, kas ir sakņots latviskā ainavā un tautas mentalitātē. Gleznas atrodas daudzu valstu muzejos un privātkolekcijās.
Queen (albums)
Queen ir rokgrupas Queen debijas albums, kurš tika izdots 1973. gadā. No desmit albuma dziesmām piecas sarakstīja Fredijs Merkūrijs, četras Braiens Mejs un vienu Rodžers Teilors. Kā singli iznāca dziesmas "Keep Yourself Alive" un "Liar".
Biruta Baumane
Izstādes
Pirmā personālizstāde — 1956. gadā. Nozīmīgākās personālizstādes ir noritējušas Rīgā (1966, 1976, 1985), Liepājā (1967), Maskavā (1968, 1984).
Queen (albums)
Savā pirmajā albumā Queen daudz bija ietekmējušies no smagā roka un smagā metāla, bet dziesmās izmantoja tādus motīvus kā folkloru ("My Fairy King") un reliģiju ("Jesus").
Biruta Baumane
Piemiņa
Par godu B. Baumanes simtgadei 2022. gada 15. septembrī Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā sarīkota viņas darbu izstāde "Mīla un dzīve. Biruta Baumane".
2022. gada 14. decembrī Rīgas dome nolēma mākslinieces vārdā nosaukt Valentīna Pikuļa aleju un taku, turpinot okupācijas seku novēršanu Latvijā un Rīgā.
Ričards Linehens
Ričards Linehens (Richard Michael Linnehan; dzimis ) ir NASA kosmonauts, veterinārārsts.
1992. gadā tika uzņemts NASA astronautu kandidātu grupā.
1996. gadā veica pirmo kosmisko lidojumu kā misijas speciālists misijā STS-78, kuras laikā tika veikti bioloģiskie eksperimenti. Otrais lidojums notika 1998. gadā misijā STS-90 kā derīgās kravas Neurolab komandierim. Trešais lidojums notika 2002. gadā misijā STS-109. Veicis trīs iziešanas kosmosā ar kopējo ilgumu 21 stunda 9 minūtes.
2008. gada marta notika Endeavour lidojums misijā STS-123.
Voldemārs Matvejs
Voldemārs Matvejs (pseidonīms — Vladimirs Markovs; 1877-1914) bija latviešu mākslinieks un modernisma mākslas teorētiķis.
Matvejs mācījās V. Blūma zīmēšanas un gleznošanas skolā. 1902. gadā Matveja glezna "Bērzi saules rietā" tika iekļauta Baltijas ceļojošo izstāžu biedrības ceļojošajā izstādē; Matvejs par to izpelnījās zelta medaļu.
1905. gadā Matvejs iestājās Pēterburgas Mākslas akadēmijā. Pēterburgā viņš organizēja mākslinieku grupu "Jaunatnes savienība", kuras pamatprincipus izklāstīja rakstos "Krievu secesija" un "Jaunās mākslas principi". Grupa atzina modernisma mākslu (fovismu, kubismu, postimpresionismu), kā arī prerafaelītus un krievu ikonu glezniecību. Matvejs daudz nodarbojās ar primitīvās mākslas pētījumiem (no 1907.-1914. gadam daudz ceļoja, pētīdams etnogrāfiju; vēlāk pētījumu rezultātu apkopoja darbos "Lieldienu salas māksla" un "Nēģeru māksla"). Matvejs rakstījis arī apcerējumus par faktūru.
Matvejs gleznojis ainavas ("Dārzs"), Pēterburgas skatus ("Ziema Pēterburgā"), folkloras motīvus ("Senatne"), viduslaiku ikonu iedvesmotas gleznas ("Golgāta", "Guldīšana kapā").
Apbedīts Rīgā, Lielajos kapos.
Cūgas ezers
Cūgas ezers (de) ir ezers Šveices ziemeļu daļā, Cūgas, Švīces un Lucernas kantonos Alpu priekškalnē, ziemeļos no Fīrvaldšteterezera. Iespējams, pēc ledus laikmeta abus ezerus apvienoja lielāks pēcleduslaikmeta ezers. Ezeram pārsvarā stāvi, kalnaini krasti, ainavisks. Ūdens apmaiņas periods — 14,5 gadi.
Ezerā introducētas vairāku sugu zivis, taču ezerā dzīvo endēma foreļu suga Rolheli (Salmo salvelinus), kas dabiski nav sastopama ārpus šī ezera. Kopumā ezerā dzīvo 32 zivju sugas. Diemžēl ezers ir spēcīgi piesārņots ar lauksaimniecības mēslojumu. Ezera krastos trīs dzelzceļa līnijas. Pirmais tvaikonis ezerā tika nolaists 1852. gadā.