cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karabairas zirgs
Izskats un raksturs
Ārēji karabairas zirgs izskatās kā spēcīgāk būvēts arābu zirgs. Tiem ir vidēji liela, izteiksmīga galva, ar taisnu profilu, augsti novietotu, muskuļotu, bet paīsu kaklu. Zirgam ir platas krūtis, ar slīpiem, muskuļotiem pleciem. Karabairas zirgu āda ir plāna, ar smalkām spalvām. Tiem ir īsa, kompakta mugura, slīpi krusti, un bieži zirgu priekšgals ir spēcīgāk attīstīts nekā pakaļgals. Kājas ir smalki veidotas, bet spēcīgas, ar ļoti labiem nagiem. Karabairas zirgam ir īsa, plāna aste.
Karabairas zirgi pamatā ir sirmi, melni, bēri vai rudi. To augstums skaustā ir 148 - 153 cm.
Vēsture
Ir pieņēmums, ka karabairas zirgu šķirne ir veidojusies no mongoļu zirgiem, kas krustoti ar arābu zirgu, vēlāk šķirne ir uzlabota ar vietējām tuksnešu šķirnēm, kā ahalteke zirgu, turkmēņu zirgu un persiešu zirgu, kā arī šķirne laiku pa laikam ir turpināta krustot ar arābu zirgu. Uzbekistānā joprojām dzīvo cilvēki, kas piekopj nomadu dzīves stilu, un viņi ir galvenie karabairas zirga audzētāji.
Mūsdienās zirgs joprojām ir Uzbekistānas cilvēku dzīves centrālais mājdzīvnieks, ar to pārvietojas gan jājot, gan iejūdzot ratos. No zirga iegūst pienu, un tas tiek izmantots arī gaļā. Zirgs tiek lietots arī vietējai, nacionālai spēlei - kokpars, kurā tiek jāti karabairas zirgi, lai cīnītos ap beigtas kazas ķermeni. Spēlē ir tikai daži noteikumi, un spēlētāji bieži traumējas. Vēl uzbeki rīko arī zirgu skriešanās sacīkstes garās distancēs.
Tiesību teorija
Tiesību teorija kā atsevišķa nozare radās 17. gadsimtā. 19. gadsimtā Vācijas universitātēs sāka pasniegt šo kursu ar nosaukumu Tiesību zinātnes. Latvijā tiesību teorijas kursu ar nosaukumu Ievads tiesību zinātnē uzsāka pasniegt ievērojamais jurists Augusts Lēbers (August Loeber) 1920. gadu sākumā.
Tiesību teorija jeb vispārīgā mācība par tiesībām pieder pie vispārteorētiskajām zinātnēm. Tā pēta tiesības kā vienotu sistēmu, skaidro kā tiesības radās, kā attīstījās, kā funkcionē šobrīd. Tā formulē tiesību pamatkategorijas, kas kalpo par bāzi, fundamentu citām juridiskajām zinātnēm. Tiesību teorija formulē juridiskos terminus, tā ieņem vadošo vietu tiesību zinātnes struktūrā.
Tiesību jēdziens
Vispāratzītā tiesību definīcija joprojām nav atrasta. Tiesības ir katras sabiedrības nepieciešama sastāvdaļa. Ne tikai tiesības nevar pastāvēt bez sabiedrības, arī sabiedrība nevar eksistēt bez tiesībām.
Struktūra
Tiesību teorija iedalās divos pamatvirzienos pēc sabiedrības izpratnes par tiesībām:
Līgums ar Kursas ķēniņu Lamekinu
Līgums ar Kursas ķēniņu Lamekinu ir Vatikāna arhīvos saglabājies 1230. gada 28. decembrī noslēgts Romas pāvesta Gregora IX pārstāvja Balduīna līgums ar kuršu ķēniņu Lamekinu, kas liecina par pāvesta kūrijas tā laika nodomu dibināt Kurzemē tieši Romai padotu Kursas bīskapiju un atbrīvot Lamekinam padotās zemes no pakļautības Dānijas un Zviedrijas karaļvalstīm. 1231. gada 17. janvārī līdzīgs līgums tika noslēgts arī ar citu kuršu ciemu vecākajiem Bandavas un Vanemas zemēs.
Līguma nozīme
Līgumā bija paredzēta katoļu priesteru pieņemšana ķēniņa Lamekina zemēs, kuršu pakļaušanās un nodevu maksāšana vēlāk ieceļamajam Kurzemes bīskapam un apsolīta brīvība no Dānijas un Zviedrijas, kamēr viņi neatkrīt no kristīgās ticības. Pēc līguma, ķēniņa Lamekina zemes kuršiem bija jāpiedalās visos aizsardzības un uzbrukuma karos pret pagāniem un visās lietās jāklausa vicelegātam Balduīnam.
Domājams, ka līgums ar ķēniņu Lamekinu bija spēkā līdz kuršu sacelšanās laikam pēc Saules kaujas 1236.—1242. gadā gadā, kad tika padzīts 1234. gadā ieceltais Kurzemes bīskaps Engelberts.
Dokumenta teksts
Tā kā ķēniņš Lamekins un Kursas pagāni no Ezertuves, Durbes un Sagares zemēm un kiligundām, kuru nosaukumi ir šādi: Tārgale, Užava, Landze, Vendzava, Nurme, Ķimale, Pigava, Sārnate, Rīva, Saka, Ēdole, Alsunga, Ardone, Alokste, kā arī no citām kiligundām un ciemiem, kas atrodas Ventas abās pusēs, — Svētā Gara žēlastībai iedvesmojot, kas dvesmo kur, kad un cik grib — nāca pretim Kristus ticības pieņemšanai, nododami savas zemes, sevi un savus ķīlniekus caur mūsu rokām pāvesta kunga rokās un apsolījās vienmēr paklausīt visiem viņa rīkojumiem, tad mēs, pāvesta kunga vietā šai pusē darbodamies, kopīgi apspriedušies ar Rīgas baznīcu, Daugavgrīvas abatu, visiem [ārzemju] tirgotājiem, zobenbrāļiem, krustnešiem un Rīgas namniekiem, noslēdzam ar viņiem [kuršiem] šādu līgumu un apstiprinājām šādus nosacījumus, proti:
Lai tas iegūtu mūžīgu spēku, tad šo uzrakstīto grāmatu mēs esam nostiprinājuši, piekarot mūsu, Leāles bīskapa Hermaņa no Bukshevdenas (Hermann I de Becheshovede) un citu augšā minēto zīmogus. Dots tā Kunga 1230. gada Innocenta dienā [28. decembrī]."
Druvienas pagasts
Druvienas pagasts ir viena no Gulbenes novada administratīvajām teritorijām tā dienvidrietumos. Robežojas ar sava novada Rankas, Lizuma un Tirzas pagastiem, Madonas novada Cesvaines un Liezēres pagastiem un Cēsu novada Jaunpiebalgas pagastu.
Upes
Azanda, Labā Vilaune, Robežupe, Tirza, Tocupīte, Vilaune.
Ezeri
Pērļa dzirnavezers, Lazdu ūdenskrātuve, Kalniņdīķis, Caunes dīķis, Gaiļa dīķis, Velniņš, Giganta ūdenskrātuve.
Vēsture
1935. gadā Cēsu apriņķa Druvienas pagasta platība bija 84 km² un tajā bija 1130 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Druvienas ciema padomi, ko gan 1947. gadā likvidēja, bet atjaunoja 1949. gadā, līdz ar pagasta likvidēšanu. Druvienas ciems ietilpis Gaujienas (1949-1956) un Gulbenes (pēc 1956. g.) rajonos. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Druvienas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Druviena (pagasta centrs), Mežkleivas, Murāni, Silmači, Ziemeļi, Saltupes, Tīrumkleivas, Tirzieši.
Verems
Verems ir Rēzeknes speciālās ekonomiskās zonas sabiedrība ar ierobežotu atbildību, a/s "Latvijas Finieris" meitas uzņēmums, kas nodarbojas ar kokapstrādi.
"Verems" RSEZ SIA ir lielākais rūpniecības uzņēmums Rēzeknes novadā.
Usmas jahtklubs
Usmas jahtklubs (UJK) ir jahtklubs Usmas ezerā — Latvijā vienīgā iekšējo ūdeņu jahtu osta, 65 jahtu stāvvietas. Atrodas ezera ziemeļos Bērzragdangas līcī 1,2 km no šosejas Rīga—Ventspils (E22, A10) un 141 km no Rīgas. Komodors: Staņislavs Backāns
Jahtklubs izveidots 1972. gada rudenī, kad Ilmārs Lakšs, Gunārs Šteinerts un Nikolajs Makarovs nolēma dibināt jahtklubu Usmas ezerā. Dibināšanas sapulce sanāca 1973. gada 24. februārī. Tika izbūvētas piestātnes, jahtkluba ēka, dušas un labierīcības, kā arī uzstādīts stacionārs ceļamkrāns jahtu iecelšanai ūdenī un izcelšanai no tā.
Ezerā regulāri notiek vietēja un valsts mēroga regates. Sākot no 2005. gada Usmā noris arī pasaules čempionāta burāšanā mikroklasēm posmi.
2006. gada janvārī Usmas jahtklubā bija 142 biedri un 66 jahtas.
Klubā pastāv arī Usmas jahtkluba jaunatnes burāšanas skola - vada trenere Ilze Ledauniece, - kurā trenējas jaunieši vecumā no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem.
Vītoli
Daudzas sugas izmanto dekoratīvajos apstādījumos. Vītolu ģints sugas vēsturiski ir izmantotas tautas medicīnā, kā arī aspirīns sākotnēji tika iegūts no vītolu mizas. Klūdziņu kārklu un sarkano kārklu izmanto pinumu veidošanā.
Apraksts
Vītolu un kārklu ziedi ir bez kausveida apziedņa, sakopoti stāvās, retāk nokarenās, spurdzēs. Zvīņas ar veselu apmali, reti mazliet robainu. Putekšņlapas ir no 2 līdz 5, retāk 12. Vīrišķās spurdzes tiek sauktas par pūpoliem. Vītoli zied agri pavasarī pirms lapu plaukšanas vai reizē ar to, apputeksnē kukaiņi. Lapas ir veselas, parasti pamīšus. Auglis ir viencirkņa daudzsēklu pogaļa, atveras ar divām vārsnēm. Sēklas ir ļoti sīkas, bez endosperma, ar matiņu pušķi pie pamatnes.
Iedalījums
Vītolu ģintī ir aptuveni 400 sugas. No tām 19 sugas aug Latvijā. Tās ir šādas:
Latvijā kāpu nostiprināšanai vēl tiek kultivēts smaillapu vītols (Salix acutifolia). Latvijā aizsargāmas vītolu sugas ir mellenāju kārkls un zilganais kārkls.
11. februāris
11. februāris ir gada 42. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 323 (324 garajā gadā) dienas.
Vārda dienas
Laima, Laimdota
Junga modulis
Junga modulis jeb materiāla elastības modulis ir koeficients, kas raksturo materiāla pretestību stiepes vai spiedes elastīgajai deformācijai. Junga moduli SI mērvienībās izsaka paskālos jeb N/m2. Elastības modulis atkarīgs no vielas uzbūves (saitēm starp vielas molekulām) un ārējiem apstākļiem — temperatūras, vielas termiskās apstrādes u.c.
Šis koeficients nosaukts 18. gadsimta angļu zinātnieka Tomasa Janga (Thomas Young) vārdā, kurš šo elastības raksturlielumu aprakstīja 1807. Pirms tam, jau 1727. gadā Leonards Eilers šo ideju bija aprakstījis, un 1782. gadā eksperimentus bija veicis itāļu zinātnieks Džordano Ričati.
Junga modulis ietilpst Huka likumā kā proporcionalitātes koeficients E sakarībai starp mehānisko spriegumu σ un relatīvo deformāciju ε:
Hēsiods
Hēsiods (grc; dzīvojis ap 700. gadu p.m.ē. Boiotijā, Senajā Grieķijā) bija sengrieķu dzejnieks. Hēsioda eposi "Teogonija" un "Darbi un dienas" līdzās Homēra darbiem "Iliāda" un "Odiseja" ir nozīmīgākie informācijas avoti par grieķu mitoloģiju. Hēsiods uzskatāms par t.s. didaktiskā eposa žanra aizsācēju.
Dzīve
Vienīgās vairāk vai mazāk drošās ziņas par Hēsioda dzīvi meklējamas viņa eposos, galvenokārt poēmā "Darbi un dienas". Hēsiods dzimis nelielā pilsētiņā Askrā Senās Grieķijas novadā Boētijā. Viņa tēvs dzimis Kimā (Mazāzijā), bijis tirgotājs, taču bankrotējis un apmeties uz dzīvi Askrā, kur kļuvis par zemkopi un apstrādājis zemi Helikona kalna pakājē. Askrā Hēsioda tēvs apprecējis Pikimēdi, viņiem bijuši divi bērni — Hēsiods un Perss. Eposā "Darbi un dienas" Hēsiods stāsta, ka pēc tēva nāves starp abiem brāļiem radušās domstarpības par mantojumu un tās tikušas risinātas tiesā. Uzvaru — pēc Hēsioda ieskatiem netaisnīgi — guvis Perss.
Darbi
Ir zināmi divi Hēsioda darbi — eposi "Teogonija" un "Darbi un dienas". Antīkajā laikmetā par Hēsioda darbu uzskatīts arī t.s. "Sieviešu katalogs", no kura saglabājušies tikai fragmenti. Tāpat Hēsiodam piedēvēts eposs "Ahilleja vairogs".
"Teogonija" ir eposs par pasaules un dievu izcelšanos, dievu ģenealoģiju. "Teogonijā" izklāstīts mīts par Pandoras lādi, mīts par pieciem laikmetiem u.c. "Darbi un dienas" ir t.s. didaktiskais eposs, tas uzskatāms par nozīmīgu informācijas avotu par Senās Grieķijas lauksaimniecību.
Godards
Godards var būt:
Jandzi
Jandzi (zh, ), arī Čandzjana (zh, — ‘Garā upe’), ir upe Ķīnā, Eirāzijas garākā un ūdeņiem bagātākā upe, trešā garākā upe pasaulē pēc Nīlas un Amazones. Tās garums ir apmēram 6300 km, bet sateces baseina platība ir 1 808 500 km2. Jandzi izteka atrodas Tibetas kalnienes austrumu daļā, 5170 metru augstumā virs jūras līmeņa. Ietek Austrumķīnas jūrā, kur veido lielu deltu, tās platība ir apmēram 80 000 km2. Četri no pieciem lielākajiem Ķīnas saldūdens ezeriem notek Jandzi upē.
Tibetas kalnienē upe tibetiešu valodā tiek dēvēta par Dreču (bo — ‘jaku mātes upe’). Augštecē tā ir tipiska krāčaina kalnu upe, un to sauc par Dziņšadzjanu (Zeltaino smilšu upe). Vidustecē upe plūst pa tektonisku ieplaku — Sičuaņas zemieni. Lejtecē, šķērsojot Lielo Ķīnas līdzenumu, Jandzi sazarojas. Šeit izvietojušies vecupes ezeriņi. Eiropas ģeogrāfi Jandzi upi 17. un 18. gadsimtā sauca arī par Zilo upi, pret nostatot Huanhe (Dzeltenajai upei) un tās ūdeņus daudz izmanto apūdeņošanai. Ķīnieši šādu nosaukumu nelieto, ūdens krāsa upē nav zila, bet duļķaina.
Vidējais caurteces apjoms ir aptuveni 32 000 m3 ūdens sekundē. Gada notece — 1070 km3 (vēl lielāka gada ūdeņu notece ir tikai Amazonei, Kongo un Orinoko). Sanešu daudzums upē pārsniedz 280 miljonu tonnu gadā, kas noved pie ātras deltas pieaugšanas — vidēji par 1 km 35 — 40 gadu laikā. Upes ūdens dzeltenīgā nokrāsa izskaidrojama ar lielu sanešu daudzumu.
Vēsture
Pasaulē vispostošākā dabas katastrofa pēc upuru skaita bija 1931. gada Ķīnas plūdi, kad no krastiem izgāja gan Jandzi, gan uz ziemeļiem esošā Huanhe upe. Mirušo skaits tiek lēsts no 1 miljona līdz 4 miljoniem. Šajā skaitā tiek iekļauti cilvēki, kuri mira arī pēc plūdiem no bada un slimībām.
2012. gadā Jandzi upes ūdeņi iekrāsojās sarkanā krāsā. Sākotnēji bija aizdomas par piesārņojumu, bet vēlāk noskaidroja ka šādu krāsu ūdenim piešķīra sarkanas smiltis, kuras bija izskalotas upes augštecē.
Mezolīts
Mezolīts (el — 'vidējais', λιθος — 'akmens') jeb vidējais akmens laikmets bija viens no aizvēstures posmiem, akmens laikmeta periods starp paleolītu un neolītu. Eiropā mezolīts iesākās ap 10 000 gadu p.m.ē. un ilga līdz 6000 p.m.ē. Eiropas dienvidos un 4500.g. p.m.ē. Eiropas ziemeļos.
Tehnoloģiskā attīstība
Mezolīta laikmetā notikušās tehnoloģiskās izmaiņas strauji (salīdzinot ar iepriekšējiem gadu tūkstošiem) paātrināja civilizācijas attīstību. Progresīvas izmaiņas notika ne tikai cilvēku materiālās dzīves apstākļos, attīstījās arī intelekts. Par to liecina pirmo mākslas piemēru parādīšanās, tai skaitā priekšmetu un dzīvnieku attēli uz alu sienām. Civilizācijas paātrināta attīstība bija vērojama, kad jaunā tehnoloģija evolūcijas ceļā bija radījusi dziļākas izmaiņas nozīmīgākajās cilvēces dzīves jomās.
Darbarīki
Akmens laikmeta nosaukumam un lielajam skaitam atrasto akmens priekšmetu nevajadzētu radīt maldīgu priekšstatu, ka šī laikmeta cilvēkiem tie bijuši vienīgie darbarīki. Tie vienīgiei saglabājušies līdz mūsdienām. Nav šaubu, ka pirmatnējie cilvēki plaši lietojuši arī no koka un daudziem citiem dabā pieejamiem materiāliem izgatavotus darbarīkus. Šo darbarīku gatavošanai, savukārt, izmantoti akmens vai krama darbarīki.
Efektīvāki darbarīki un augstāks intelekts radīja apstākļus arī jaunu nozaru — zemkopības, lopkopības un podniecības — pirmajiem aizmetņiem, kas daudz plašāku attīstību guva vēlajā akmens laikmetā — neolītā. Daudzviet māla traukus sāka izrotāt ar dažādiem rakstiem — ornamentiem. Aizsākās dzīvnieku pieradināšana, kā viens no pirmajiem par pastāvīgu cilvēka pavadoni un palīgu kļuva suns.
Cilvēku evolūcija
Dzīvnieku medības paplašināja cilvēku uzturu, pievienojot tam ar kalorijām bagātu barību. Līdz ar to cilvēka organisms nostiprinājās, kļuva izturīgāks, cilvēku dzīvesveids kļuva aktīvāks. Tas šajā laikmetā ļāva cilvēkiem uzsākt tālākus ceļojumus un sekot gadalaiku izmaiņām un medīto dzīvnieku bariem\. Šādi klejojot, mūsdienu tipa cilvēki (Homo sapiens sapiens) pakāpeniski izplatījās pa visu pasauli.
Mezolīts Latvijā (7600.—4500. g. p. m. ē.)
Latvija mezolīta laikmetā joprojām bija reti apdzīvota un tās pirmiedzīvotāji iekļāvās Kundas kultūras izplatības areālā. Kundas kultūras pārstāvji apdzīvoja tagadējās Igaunijas, Latvijas, Rietumlietuvas un Kaļiningradas apgabala (bijušās Prūsijas) teritoriju. Latvijas Piejūras zemienes teritoriju sedza Ancilus ezers. Mezolīta cilvēku apmetņu paliekas un kapulauki līdz šim atklāti galvenokārt pie Burtnieku ezera (Zvejnieku apmetne) un Lubāna līdzenumā (Osas apmetne, Sūļagala apmetne, Zvidzes apmetne). Savrupi mezolīta priekšmetu atradumi ir arī Lielajā Ludzas ezerā, Dvietē, Užavā, Daugavas Zaķusalā u. c. Domājams, ka tālaika Latvijas iedzīvotāju dzīvesveids un kultūras tradīcijas līdzinājās mūsdienu sāmu kultūrai Somijas ziemeļu daļā.
Indoeiropieši
Indoeiropiešu vēstures pētniecība
Šādas pirmtautas, no kuras cēlušās visas mūsdienu indoeiropiešu tautas, eksistences liecības zinātne konstatēja 19. gadsimta sākumā, Rietumeiropā veidojoties nācijām un rodoties interesei tieši par etnisko vēsturi — tika konstatēts, ka virknei tautu ir kopīgas izcelsmes valodas un mitoloģijas, kā arī daudz senvēstures kultūras liecību.
19. gadsimta vidus nacionālromantisma gaisotnē valdīja uzskats, ka indoeiropiešu pirmtautai bijusi kultūra ar augsti attīstītu lopkopību, zemkopību, amatniecību, kosmoloģiju un politisko iekārtu, un šīs prasmes tā devusi pārējai pasaulei, civilizējot apkārtējās tautas. Tas esot bijis zelta laikmets ar gandrīz pārcilvēkiem, kuri likuši pamatus mūsdienu civilizācijai. Lielu triecienu indoeiropiešu senvēstures pētniecībai deva 1930. gados nacistiskajā Vācijā valdošā ideoloģija, saskaņā ar kuras rasistisko ideoloģiju par seno indoeiropiešu — kurus vācu valodā dēvē par "indoģermāņiem", — pirmdzimteni Ziemeļvācijā un Skandināvijā, attiecīgi seno ģermāņu kā vistiešāko indoģermāņu pēcteču un, attiecīgi, vāciešu pārākumu pār visām citām tautām.
Indijas versija
Konstatējot, ka sanskritā ir ārkārtīgi daudz šīs senās kopvalodas vārdu, kuru formas ir senākas, nekā mūsdienu indoeiropiešu valodās, 19. gadsimta vidū popularitāti guva hipotēze, ka visas indoeiropiešu valodas cēlušas no sanskrita, bet paši senie indoeiropieši Eiropā ieradušies no Indostānas pussalas. Austrumu versiju ieteica A. Fikte, uzskatīdams Baktriju par indoeiropiešu izplatīšanās sākuma punktu, jo tā atradās starp Hindukuša kalnu grēdu, Amudarjas upi un Kaspijas jūru, Indiju un Eiropu. Arī latviešu literatūrā sastopams uzskats, ka dainu “saules meitas” radušās Indijā.
Vairums mūsdienu etnologu uzskata, ka indoāriešu valodās runājošās ciltis ieradās Indostānas pussalā aptuveni 1500 gadus p.m.ē. no ziemeļrietumiem un sākotnēji dzīvojuši tikai Indijas ziemeļos, pakāpeniski pakļaujot dravīdu valodās runājošās tautas.
Centrāleiropas versija
Līdz ar ar t.s. ķeltu pirmvalodas palieku atklāšanu dažās Francijas provincēs, Īrijā, Skotijā, Anglijā, Eiropā centrālās daļas dienvidos un citās vietās 18.—19. gadsimta mijā, un pamatojoties uz K. Tacita darbā “Ģermānija” minēto, ka Centrāleiropā un Ziemeļeiropā ir runājuši gandrīz vienā valodā, tika izvirzīta hipotēze par vienas eiropiešu pirmvalodas pastāvēšanu un sākta tās pierādījumu meklēšana. 1930. gadu vācu un britu vēsturnieku vairums piekrita hipotēzei, ka indoeiropiešu pirmdzimtene bijusi Centrāleiropā. Arheologi pie tam balstās uz izrakumiem Vācijas ziemeļos un Dānijā. Dānijas kāpās vairākās vietās atrastas kaudzes no jūras gliemežu vākiem, pirmatnējiem traukiem un darba rīkiem. Tika izvirzīta tēze, ka to radītāju cilvēku kultūrā nekad nav bijis pārtraukuma, bet tā vienmērīgi turpinājusies no senatnes līdz jaunākiem vēsturiskiem laikiem. Ja tur senāk būtu dzīvojusi cita cilts, kuru ienācēji — indoeiropieši, — būtu izdzinuši, tad vajadzētu būt bijušam kādam kultūras gaitas pārtraukumam; ja tāda nav, tad iedzīvotāji nav mainījušies. Tādēļ vācu arheologi bija pārliecināti, ka indoeiropiešu pirmdzimtene bijusi Vācijas ziemeļos un Dānijā. Savukārt vācu antropologi pēc galvaskausu mērījumiem secināja, ka Ziemeļvācijā atrastie senlaiku galvaskausi ir tādi paši kā ģermāņiem.
Baltkrievijas versija
Latvijā un Lietuvā populārajā literatūrā izplatīta ir tēze, ka baltu tautas nekad nav mainījušas savas dzīves vietas un uzglabājušas indoeiropiešu pirmvalodas skaņas, tādēļ seno indoeiropiešu pirmdzimteni varētu lokalizēt Austrumlatvijas, Austrumlietuvas un Rietumbaltkrievijas saskares reģionā un Pripetes upes baseinā. Šis uzskats ir radniecīgs sarmatisma ideoloģijai, kas radās Polijas-Lietuvas kopvalsts pastāvēšanas laikā.
Ziemeļkaukāza versija
1980. gados krievu zinātnieks Vjačeslavs Ivanovs un gruzīnu zinātniece Tamāra Gamkrelidze, balstoties pamatā uz valodniecības atziņām — toponīmiem, hidronīmiem, vārdu kopību dažādās indoeiropiešu valodās utt., — izvirzīja hipotēzi, ka indoeiropiešu pirmdzimtene varētu būt Melnās jūras ziemeļu piekrastes stepes un Ziemeļkaukāza priekškalnes. Šī teorija mūsdienās zinātnes aprindās ir populārākā, kaut ne vienīgā.
Arheoloģiskie pieminekļi
Viens no lielākajiem un ievērojamākajiem arheoloģiskajiem pieminekļiem ir Andronovas kultūrai piederīgā Arkaimas senpilsēta, kuru atklāja 20. gadsimta 80. gadu sākumā netālu no Čeļabinskas. XVII gs. p.m.ē. tapušo seno pilsētu, kuras platība ir ap 20 000 m², ietvēra 2 m dziļš aizsarggrāvis, kā arī 4–5 m bieza un ap 3 m augsta siena, ko veidojušas koka kameras un nededzināta māla bloku krāvums. Ārējās sienas diametrs bija 150 m, bet iekšpusē atradās vēl viena riņķa siena (85 m diametrs). Abu sienu iekšpusē konstatētas blakus izbūvētu dzīvojamo sektoru paliekas — pie ārējās sienas tādu bijis 35, bet pie iekšējās — 25. Katrs Arkaimas dzīvojamais sektors kalpojis kā 60—70 cilvēku lielas dzimtas „dzīvoklis”. Šajos 100–180 m² lielajos, no koka un velēnām būvētajos dzīvojamajos sektoros atradās ar pavardiem un kamīniem apsildāmas istabas, iekšpagalmos ierīkotas akas, bronzas kausējamās krāsnis un kalves, pagrabi, podnieku, ratnieku un audēju darbnīcas. Kompleksa centrs ir 25 m² caurmērā liels, rūpīgi noblietēts laukumiņš, kura malās konstatēts ievērojams pelnu daudzums. Raugoties no putna lidojuma, pilsētas plānojums līdzinās ratu ritenim. Visas pazīmes liecina pat to, ka ap 16. gadsimtu p.m.ē. indoeiropieši atstājuši šo dzīvesvietu, ņemot līdzi visas vērtīgākās mantas, bet pašu Arkaimu nodedzinājuši.
Turpmākajās desmitgadēs tika atklātas vēl 17 nocietinātas seno indoeiropiešu pilsētvietas, kuras plānojuma un izmēru ziņā līdzinās Arkaimai. Tās ir izvietotas plašā, ap 400 km garā un 150 km platā teritorijā gar Urālu kalnu austrumu nogāzēm mūsdienu Čeļabinskas un Orenburgas apgabalos. Niecīgais kultūrslānis seno indoeiropiešu senpilsētās liecina, ka tās nav tikušas apdzīvotas intensīvi. Acīmredzot pastāvīgi senpilsētās uzturējās divas sabiedrības kārtas — priesteri un karavīri. Apkārtnē dzīvojošie trešās kārtas piederīgie — zemkopji un lopkopji pilsētā apmetās kara briesmu un svētku gadījumos.
Evija Sloka
Evija Sloka (dzimusi ) ir latviešu dziedātāja. Dzied sava tēva Māra Slokas vadītajā kantrigrupā Klaidonis. Dzīvo Ņūdžersijā, bet izglītību ieguvusi Āgenskalna Valsts ģimnāzijā.
2009. gadā startēja Rīgas kora sastāvā TV3 šovā "Koru Kari 2". Šova trešajā nedēļā viņas pārstāvētais koris pameta šovu. Kopā ar grupu EKS diezs piedalījās šovā "Latvijas Zelta talanti 2", kur nepārvarēja pirmo kvalifikācijas kārtu. 2010. gadā ieņēma 2. vietu LNT šovā "O!Kartes akadēmija". 2010. gadā iesniedza 2011. gada Eirodziesmai dziesmu Don't Stop The Dance, kuras mūzikas autori ir Māris Sloka un Artūrs Palkevičs, vārdu autors ir Guntars Račs. Dziesma startēja pirmajā pusfinālā, viņa ar skatītāju balsojuma palīdzību iekļuva finālā.
Beļavas pagasts
Beļavas pagasts ir viena no Gulbenes novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļos. Robežojas ar sava novada Gulbenes pilsētu un Stāmerienas, Stradu, Galgauskas, Lejasciema pagastiem, kā arī Alūksnes novada Zeltiņu un Kalncempju pagastiem.
Reljefa formas
Bankas kalns, Baznīckalniņš, Baznīckalns, Bērzu kalniņš, Bērzu kalns, Braca kalns, Cepurkalns, Cīruļkalns, Dobus leja, Egļu kalns, Jēcu kalni, Kantora kalns, Kārtenes pilskalns, Krējumkalns, Kroga kalns, Lapsu kalns, Lazdu kalns, Lielais kalns, Līkanšu kalns, Mariņkalns, Moveškalns, Patmaļu kalni, Pērļu kalns, Pinteļu kalns, Plankukalns, Priedes kalniņš, Priežu kalns, Puzuļu kalns, Ragu kalns, Razbainieku kalniņš, Rātes kalns, Rožu kalns, Ruiku kalns, Ruka kalns, Rutkastes pilskalns, Saules kalns, Sīļu kalns, Stauberu kalns, Sveķu kalniņš, Svelberģis, Sviķu kalns, Teļu kalns, Torņa kalns, Tuļķa kalns, Ūpskalns, Valmes kalns.
Ūdensteces
Akmeņupīte, Asarupe, Augulienas strauts, Cirstupe, Dumpjupīte, Dzēsupīte, Gribiņu grāvis, Jerupīte, Kamaldiņa, Letes upīte, Līdumupe, Melderupīte, Mellupe, Mudaža, Olekšupīte, Peledņupīte, Pinteļupīte, Sīļupe, Sprīvuļu upīte, Upīte.
Ūdenstilpes
Augulienas ezers, Čušļu ezers, Dindiņu ezers, Gribiņš, Letes ezers, Ludza ezers, Melderu dīķis, Omarda ezers, Opulītis, Pilskalna dīķis, Pintelis, Ragaviņas ūdenskrātuve, Sprīvulis.
Purvi
Drepju purvs, Letes purvs, Lūšu purvs, Sīļu purvs, Šķiņķu purvs, Vageļu purvs, Vilku purvs, Zilie kalni.
Vēsture
Zviedru Vidzemes laikā Kārtenes muiža piederēja Johanam Gustavam fon Bīlovam (Bülow), kura vārds iegājies muižas latviskajā nosaukumā. 1683. gadā Beļavas muižā dzimusi Vidzemes brāļu draudzes atbalstītāja Magdalēna Elizabete fon Hallarte. Pēc Lielā Ziemeļu kara muižu savā īpašumā ieguva Bergu dzimta, kas 1750. gadā uz cēla tagadējo Beļavas muižas kungu māju baroka stilā. Pēc feldmaršala Frīdriha fon Berga nāves muižas parkā uzcēla panteonam līdzīgu kapliču. Pēc 1920. gada agrārās reformas Beļavas muižu 1546 ha kopplatībā sadalīja 69 zemnieku jaunsaimniecībās, no kurām 17 pirms tam jau bija iznomātas zemniekiem (t.s. muižas rentes mājas). Muižas kungu mājā ierīkoja sešgadīgo pagasta skolu. Savukārt Naglienas (Naglenes) muižu 1285 ha kopplatībā sadalīja 59 zemnieku jaunsaimniecībās (tai skaitā bija 15 muižas rentes mājas). 1925. gadā muižas ēkā iekārtoja pagastskolu, tagadējo Krišjāņa Valdemāra pamatskolu.
1935. gadā Madonas apriņķa Beļavas pagasta platība bija 83,3 km² un tajā dzīvoja 1524 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Beļavas un K. Valdemāra ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Beļavas ciems ietilpis Gulbenes apriņķī (1949-1949) un Gulbenes rajonā (pēc 1949. gada). Beļavas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto K. Valdemāra ciemu, 1973. gadā — likvidēto Ozolkalna ciemu, 1977. gadā daļu teritorijas pievienoja Stradu ciemam, 1987. gadā pievienoja daļu Gulbenes pilsētas teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Beļavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Beļava (pagasta centrs), Auguliena, Auziņas, Butāni, Dumpji, Gulbītis, Letes, Naglene, Ozolkalns, Pilskalns, Sīļi, Spārīte, Spriņģi, Svelberģis, Vanagi.
Ievērojamas personības
Beļavas pagastā dzimuši:
Lizīns
Lizīns (Lys, 2,6-diaminoheksānskābe, d-α,ε-diaminokapronskābe, C6H14N2O2) ir neaizstājamā aminoskābe. Adatu vai heksagonālu plāksnīšu veida kristāli no ūdens. Lizīns ir izteikti bāziska aminoskābe.
Atrašanās dabā
Lizīns ir viena no olbaltumvielas veidojošām aminoskābēm. Dzīvniekiem lizīns noteikti jāuzņem ar barību, bet augi un mikroorganismi lizīnu spēj sintezēt no asparagīnskābes.
Īpašības
Lizīnam noārdoties baktēriju iedarbībā, dekarboksilācijas procesā veidojas kadaverīns — viena no līķa indēm.
Bioloģiskā nozīme
Lizīnam ir svarīga loma kalcija uzsūkšanās procesos organismā.
Izmantošana
Sintētisko lizīnu lieto pārtikas produktu un lopbarības bagātināšanai.
Printeris
Printeris (en — 'iespiedējs', 'drukātājs') ir datora izvadierīce, kas drukā tekstu un attēlus uz papīra vai līdzīgiem materiāliem (piemēram, plēves un kartona).
Printeri nav paredzēti drukāšanai ļoti lielos apjomos, šādiem mērķiem lieto tipogrāfijas iespiedmašīnas. Salīdzinot ar tām, printeri ir lēnāki, lētāki (līdz ar to pieejamāki), taču 1 lapas drukāšanas izmaksas ir lielākas.
Pēc informācijas nodošanas veida
Mūsdienās lielākā daļa printeru ir grafiskie, teksta printerus izmanto tikai specifiskiem mērķiem. Liela daļa adatu printeru var drukāt abos režīmos.
Laura Lepiste
Laura Anneli Lepiste (fi; dzimusi Espo, Somijā) ir bijusī somu daiļslidotāja. Ir izcīnījusi 1. vietu 2009. gada Eiropas čempionātā un 1. vietu 2008 un 2010. gada Somijas čempionātos. Dažādās citās sacensībās ir izcīnījusi dažāda kaluma medaļas. Pašlaik (2010) Laura Lepiste ISU Pasaules rangā ieņem 4. vietu.
Pēc divu sezonu izlaišanas savainojumu dēļ, Laura Lepiste 2012. gadā paziņoja par profesionālās karjeras izbeigšanu. 2016.gadā ieguvusi maģistra grādu mārketingā. Bijusi arī daiļslidošanas sacensību komentētāja Somijas TV.
1635. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1635. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš nebija pakļauts Kurzemes hercogistei. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
1416. gads
1416. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
12. februāris
12. februāris ir gada 43. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 322 (323 garajā gadā) dienas.
Vārda dienas
Karlīna, Līna
Gamma stari
Gamma stari ir elektromagnētiskie viļņi ar viļņa garumu, kas ir mazāks kā rentgenstariem. Gamma stariem ir lielāka caurspiešanās spēja. Tos aiztur svina ekrāns un citi biezi šķēršļi. Tie veidojas atomu radioaktīvajā sabrukšanā. Gamma staru viļņa garums ir 0,01 nm un mazāks, frekvence ir lielāka par 2,42 EHz. Gamma starus var uzskatīt par augstas enerģijas fotonu — gamma kvantu — plūsmu. Gamma stari ir jonizējošais starojums. Tie ir caurspiedīgāki par alfa un bēta starojumu, taču ir mazāk jonizējoši. Gamma stari ir bīstami dzīvībai.
Ostins Čemberlens
Sers Ostins Čemberlens (Sir Austen Chamberlain, dzimis, miris ) bija britu politiķis. Nevila Čemberlena pusbrālis. 1925.gada Nobela miera prēmijas laureāts. Prēmiju ieguva, būdams Apvienotās Karalistes ārlietu ministrs, tā tika piešķirta par Lokarno līgumu izstrādi un ieviešanu.
Galgauskas pagasts
Galgauskas pagasts ir viena no Gulbenes novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā. Robežojas ar Gulbenes pilsētu, kā arī Daukstu, Jaungulbenes, Tirzas, Lejasciema un Beļavas pagastiem.
Upes
Alkšņupīte, Gosupe, Kamaldiņa, Krustalīce, Lāčupīte, Tirza, Vijata.
Ezeri
Galgauskas ezers.
Vēsture
Galgauskas muižas pagasts dibināts 1870. gados agrākajā Tirzas draudzes novadā. Sākoties Vidzemes zemnieku pāriešanai pareizticībā 1846. gadā nodibinājās Galgauskas Jāņa Kristītāja pareizticīgo draudze, 1863. gadā celtās baznīcas drupas vēl atrodamas pie Tirzas upes netālu no agrākās Galgauskas muižas kungu mājas. Galgauskas muiža līdz 1920. gada zemes reformai piederēja Mengdenu dzimtai. Reformas gaitā Galgauskas muižu ar Jauno un Veišu pusmuižām (Golgowsky mit Neuhof und  Weißenhof) sadalīja 100 vienībās 2179,62 ha kopplatībā, Krapas (Kropas) muižu ar Aņķupenes un Vīcupju pusmuižām sadalīja 71 vienībā 1023,16 ha kopplatībā, bet Gulbenes mācītājmuižu sadalīja 77 vienībās 1822,24 ha kopplatībā.
1890. gadā Galgauskas muižas pagastam pievienoja Gulbenes mācītājmuižas pagastu un Krapas muižas pagastu. 1905. gadā Krapas pagasts uz īsu laiku tika atdalīts, bet tad atkal pievienots. 1935. gadā Madonas apriņķa Galgauskas pagasta platība bija 111 km² un tajā dzīvoja 2094 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Galgauskas un Krapas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Galgauskas ciems ietilpa Gulbenes apriņķī (1947-1949) un Gulbenes rajonā (1949—2009). Galgauskas ciemam 1977. gadā pievienoja daļu likvidētā Sinoles ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Galgauskas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Gulbenes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Galgauska (pagasta centrs) un Rimstavas.
Saimniecība
Pagastā darbojas Galgauskas HES.
Kārlis Irbe (1861—1934)
Kārlis Irbe (dzimis, miris ) bija latviešu luterāņu mācītājs, pirmais Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas (LELB) bīskaps un sabiedrisks darbinieks.
Dzīvesgājums
Kārlis Irbe dzimis Lielsatiķu “Sīļos” (tagad Saldus novada Gaiķu pagastā). Viņa tēvs bija rentnieks Kristaps Irbe, māte — Lavīze (dzim. Dišlere). Skolojies Gaiķos, Aizputē un Saldū. No 1881. līdz 1886. gadam studējis Tērbatas Universitātē. 1886. gada 3. decembrī Vecpiebalgā iepazinies ar vēlāko komponistu Emili Melngaili. Bijis aktīvs studentu korporācijas "Lettonia" biedrs. Pēc studijām prakses gadu kalpoja Smiltenes draudzē. Pēc tam uzsāka patstāvīgu kalpošanu un tika ordinēts Maskavas vācu draudzē. Kad saņēma aicinājumu kalpot Dzērbenes — Drustu draudzē, pieņēma to, un tika apstiprināts 1888. gadā. 1902. gadā tika ievēlēts par Cēsu iecirkņa prāvestu. Politisku apsvērumu dēļ uz laiku tika atstādināts no kalpošanas. Starpposmā apceļoja Eiropu. 1905. gadā pieņēma piedāvājumu strādāt V. Maldoņa vadītajā meiteņu ģimnāzijā.
Pirmā pasaules kara laikā uzturējās Krievijā un Ukrainā. 1915. gadā kalpoja kā mācītājs Harkivas latviešu (bēgļu) draudzē. 1917. gadā dibināja latviešu Pētera draudzi Maskavā. 1917. gadā uzsāka darbu pie latviešu luteriskās baznīcas izveides. Saņēma Krievijas Pagaidu valdības atļauju un tika nozīmēts par pirmo konsistorijas prezidentu ar ģenerālsuperintendenta tiesībām.
Prerafaelītu brālība
Prerafaelītu brālība (Pre-Raphaelite Brotherhood) bija angļu gleznotāju, dzejnieku un kritiķu grupa, ko 1848. gadā izveidoja Džons Everets Milē (John Everett Millais), Dante Gabriels Roseti (Dante Gabriel Rossetti) un Viljams Holmens Hants (William Holman Hunt). Uzskatīdami, ka britu māksla sasniegusi pilnīgas dekadences stāvokli, prerafaelīti vēlējās atjaunot pirmsrafaela itāļu mākslas patiesumu, kurš raksturīgs tādu itāļu renesanses mākslinieku kā Sandro Botičelli un Filipo Lipi darbiem. Viņi vērsās pret mehānisko attieksmi pret mākslu, kāda (pēc viņu uzskatiem) piemita manierisma māksliniekiem, kas nāca pēc Rafaēla un Mikelandželo.
It īpaši prerafaelīti vērsās pret sera Džošuas Reinoldsa, Anglijas Karaliskās mākslas akadēmijas dibinātāja, ietekmi. Viņi uzskatīja, ka viņa tehnika ir akadēmiskā manierisma neveikls atdarinājums. Prerafaelīti vēlējās atgriezties pie detaļu bagātības, intensīvajām krāsām un sarežģītas kompozīcijas, kas raksturīga agrīnās itāļu renesanses mākslai un flāmu glezniecībai.
Brālības agrīnā doktrīna noteica, ka māksliniekam jāpauž īstas idejas, uzmanīgi jāpēta daba, lai uzzinātu, kā tās paust, jāatbalsta viss, kas iepriekšējā mākslā ir tiešs, nopietns un izjusts pretēji tam, kas ir konvencionāls un pašpietiekams. Vissvarīgākais nosacījums bija noteikums radīt tikai pilnība labus mākslasdarbus.
1850. gadā Milē izstādīja savu gleznu "Kristus savu vecāku mājā". Daudzi šo darbu uzskatīja par ķecerīgu, tostarp arī Čārlzs Dikenss. Prerafaelītu medievālismu kritizēja kā raudzīšanos pagātnē un daudzās detaļas uzskatīja par neglītām un acij netīkamām. Dikenss uzskatīja, ka Milē liek svētajai ģimenei izskatīties kā alkoholiķiem un graustu iemītniekiem, kas atrodas absurdās "viduslaiku" pozās.
Brālību tomēr atbalstīja kritiķis Džons Raskins, kurš uzteica viņu pieķeršanos dabai un konvencionālo kompozīcijas metožu noliegumu. Viņš prerafaelītus atbalstīja kā morāli, tā finansiāli.
Raksturojums
Prerafaelītu darbos bieži attēlotas literatūras, vēstures, kā arī reliģiskas ainas. Darbiem raksturīga bagātīga tekstūra un sīkas detaļas. Prerafaelīti glezno alegorijas, risina Jaunās Derības tēmas un smeļas sižetus reālajā dzīvē, literatūrā (Šekspīrs, Kītss, Tenisons) un viduslaiku leģendās. Darbos bieži ietverti politiski zemteksti, un tie atspoguļo nedaudz nostalģiskas pagātnes atmiņas. Rāmo un statisko gleznu priekšplānā izvirzītas sapņainas un graciozas figūras. Gleznotāji iedvesmojas no dabas, apvelta sejas ar reālismu un pievērš pastiprinātu uzmanību detaļām. Cietajā formu modelējumā izpaužas ass grafiskums. Gaišie toņi un gludais, rūpīgais gleznojums aizgūts no 15. gadsimta māksliniekiem.
Abolicionisms (dzīvnieku tiesības)
Abolicionisms (pēc analoģijas ar [Abolicionisms (kustība par verdzības atcelšanu)|kustību par verdzības atcelšanu) dzīvnieku aizstāvības ētikā ir uzskats, ka dzīvniekus ir jāpārtrauc uzskatīt par īpašuma veidu.
Par to, ka dzīvniekus uztvert par resursiem jeb precēm ir amorāli, viens no pirmajiem rakstīja filosofs Toms Rīgens 1983. gadā publicētajā darbā "Dzīvnieku tiesību aizstāvība". Tajā viņš aicina nevis "ieviest daļējas vai atsevišķas reformas mūsu attieksmē pret dzīvniekiem, bet uzstāj, ka jāmaina ir visa mūsu uzskatu sistēma, kas ļauj uzlūkot dzīvniekus kā resursus, ko mēs drīkstam lietot".
Gerijs Frensione - Ratgersa Universitātes jurisprudences un filosofijas profesors ASV no abolicionistu perspektīvas norāda, ka dzīvnieku aizstāvības organizācijas, kas fokusējas uz labturības normām, piemēram, "Cilvēki par ētisku izturēšanos pret dzīvniekiem" (PETA), rada risku, ka cilvēki jutīsies komfortablāk attiecībā uz dzīvnieku izmantošanu. Frensione šādas organizācijas dēvē par "jaunajiem labturībniekiem" (en), jo kaut arī to mērķis ir pārtraukt dzīvnieku izmantošanu, reformas, ko šīs ogranizācijas atbalsta neatšķiras no tradicionālo labturības aizstāvju centieniem, kuru mērķis nebūt nav dzīvnieku izmantošanas pārtraukšana. Viņš argumentē, ka dažādu reformu kampaņas nostiprina dzīvnieku kā īpašuma statusu un it kā apstiprina domu, ka pret dzīvniekiem vajag tikai izturēties labāk. Viņaprāt, sabiedrības uzskatu, ka dzīvniekus izmantot ir normāli, vajag apstrīdēt, popularizējot vegānismu.
Kurzemes un Zemgales hercogiste
Kurzemes un Zemgales hercogiste (de, la, saīsināti Kurzemes hercogiste) bija autonoma Lietuvas lielkņazistes, vēlāk Polijas-Lietuvas ūnijas vasaļvalsts, kas no 1562. līdz 1795. gadam pastāvēja lielā daļā Kurzemes, Zemgales un Sēlijas. Hercogistē viena pēc otras valdīja divas dinastijas un pāris ar tām nesaistīti hercogi. Pirmais hercogs Gothards Ketlers sākotnēji cerēja uz lielāko daļu Livonijas teritorijas un līdz 1566. gadam bija Livonijas vietvaldis Lietuvas pakļautībā. Polijas dalīšanas laikā 1795. gadā notika Kurzemes un Zemgales hercogistes aneksija. Mēģinājumi atjaunot hercogisti notika 1812. gadā un 1918. gadā.
Izveidošana
Sākoties Livonijas karam (1558—1582) Livonijas Konfederācija sadalījās, meklējot spēcīgāku valstu aizsardzību. Mūsdienu Igaunijas un Latvijas lielākā daļa līdz ar Viļņas ūnijas noslēgšanu nonāca tiešā Lietuvas valdnieka Sigismunda Augusta pakļautībā, izveidojot Livonijas un Lietuvas reālūniju. Pēdējais Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers kļuva par pirmo Livonijas vietvaldi. 1566. gadā, pēc Grodņas ūnijas noslēgšanas, uz ziemeļiem no Daugavas izveidoja Pārdaugavas Livonijas hercogisti, bet rietumkrastā izveidoja Kurzemes un Zemgales hercogisti Livonijā (la, de), par kuras hercogu kļuva G. Ketlers (Dei gratia in Livonia Curlandiae & Semigalliae Dux). Liela daļa Kurzemes atradās ārpus hercogistes — Grobiņas novadu G. Ketlers bija ieķīlājis Prūsijas hercogistei jau Livonijas ordeņa laikos. Savukārt bijušās Kurzemes bīskapijas (Piltenes apgabals) zemes bija pārdotas Dānijas karaļa brālim Magnusam, kurš no 1570. līdz 1578. gadam bija Livonijas karalis. Magnuss solīja šīs zemes novēlēt hercogam Gothardam pēc savas nāves, taču solījumu nepildīja un daļu no šīs teritorijas (Embūtes trešdaļu) hercogiste ieguva tikai hercoga Vilhelma valdīšanas laikā. Piltenes apgabals atradās neskaidrā situācijā, tas nebija nedz Kurzemes un Zemgales hercogistes daļa, nedz Pārdaugavas Livonijas hercogistes daļa. 1617. gadā to nodeva tiešā Polijas-Lietuvas karaļa pārvaldē.
Sadalīšana
Pēc Gotharda nāves par hercogiem kļuva viņa dēli Frīdrihs un Vilhelms. 1596. gadā viņi sadalīja hercogisti divās daļās — Frīdrihs valdīja Zemgalē un Sēlijā, ar sēdekli Jelgavā, savukārt Vilhelms — Kurzemē, ar sēdekli Kuldīgā. Apprecot Prūsijas hercoga meitu, Vilhelms atguva Grobiņas apriņķi, viņš arī izpirka Piltenes apgabala Embūtes un Aizputes daļas. Vilhelma laikos Kurzemes hercogistē sāka attīstīt metālapstrādi un kuģubūvi. Izmantojot jaunuzbūvētos kuģus, palielinājās Kurzemes preču eksports uz ārvalstīm.
No 1600. līdz 1629. gadam notika karš starp Zviedriju un Poliju—Lietuvu, kurā Zemgales hercogiste bija iesaistīta karadarbībā Polijas—Lietuvas ūnijas pusē, un tās jātnieku karaspēks sekmīgi piedalījās Salaspils kaujā (1605). Kara dēļ saasinājās attiecības starp hercogu Vilhelmu un muižniekiem. Polijas—Lietuvas karalis bija ieinteresēts vājināt hercoga varu un nostājās muižnieku pusē. Vilhelma neapmierinātība ar muižniecību noveda pie viņa gāšanas no troņa 1616. gadā. Vilhelmu izraidīja no Kurzemes, bet Frīdrihs saņēma savā valdījumā visu hercogisti. 1622. gadā Zviedrija okupēja Zemgales hercogisti un Frīdrihs bija spiests pārcelties uz Kuldīgas pili. Jelgavas pilī 1622. gada novembrī tika parakstīts Jelgavas pamiers, pēc kura Piltenes apgabals palika Polija—Lietuvas tiešā kontrolē, bet no jauna apvienotā Kurzemes un Zemgales hercogiste turpināja pastāvēt kā vienots suverēns Polijas—Lietuvas lēnis.
Uzplaukums un izpostīšana
Visu šo laiku hercogiste bija Zviedrijas un Polijas—Lietuvas interešu objekts. Otrā Ziemeļu kara laikā, par spīti hercoga Jēkaba neitralitātei, 1658. gadā Zviedrijas karaspēks iebruka hercogistē. Hercogu Jēkabu sagūstīja zviedri un turēja gūstā no 1658. līdz 1660. gadam. Šajā laikā abas hercogistes kolonijas pārņēma holandieši, tirdzniecības flote un manufaktūras tika iznīcinātas. Karš beidzās ar Olivas miera līgumu.
1661. gada 25. februārī Polijas—Lietuvas Seims formāli apstiprināja Piltenes apgabala personālūniju ar Kurzemes un Zemgales hercogu. Lai arī hercogs Jēkabs nekavējoties sāka hercogistes atjaunošanu un uz brīdi pat atguva Tobago koloniju, hercogiste vairs nekad nesasniedza 1655. gada attīstības līmeni.
Spožums un noriets
Pēc hercoga Jēkaba nāves 1682. gadā par hercogu kļuva viņa dēls Frīdrihs Kazimirs. Viņa valdīšanas laikā preču ražošanas apjomi samazinājās. Pašu hercogu vairāk interesēja dārgas balles un naudas tērēšana, nekā hercogistes attīstība. Naudas trūkuma dēļ viņš pārdeva Tobago salu britiem. Frīdriha Kazimira valdīšanas laikā Polija—Lietuva palielināja savu ietekmi hercogistes politiskajā un ekonomiskajā dzīvē. Nākamais hercogs Frīdrihs Vilhelms ieguva troni sešu gadu vecumā 1698. gadā un līdz viņa pilngadībai faktiskais hercogistes vadītājs bija viņa tēvocis Ferdinands. Šajā laikā sākās Lielais Ziemeļu karš (1700—1729) starp Zviedriju no vienas puses un Krieviju ar tās sabiedrotajiem (Poliju—Lietuvu, Saksiju un Dāniju) no otras puses. 1710. gadā Krievija ieguva kontroli pār Vidzemi un palielināja arī savu ietekmi Kurzemes hercogistē. 1711. gadā Frīdrihs Vilhelms apprecējās ar Pētera I radinieci Annu Ioannovnu, taču atceļā no kāzām mira un hercogistē sāka valdīt viņa atraitne. 1726. gadā Anna bija gatava precēties ar Saksijas Moricu, Polijas karaļa un Saksijas kūrfirsta Augusta II dēlu. Landtāgs viņu ievēlēja par hercogu, taču Morics tronī noturējās tikai gadu. Ar viņa ievēlēšanu neapmierinātās Krievijas Impērijas karaspēks iebruka hercogistē un padzina Moricu.
Pēc Annas kļūšanas par Krievijas Impērijas ķeizarieni, Ferdinands atguva varu, taču pastāvīgi uzturējās Dancigā. Ķeizariene Anna panāca, ka par Kurzemes hercogu 1737. gadā ievēlēja viņas favorītu Ernestu Johanu Bīronu. Pēc itāļu arhitekta Rastrelli projektiem viņš lika uzcelt greznas pilis Jelgavā un Rundālē. Pēc Annas nāves 1740. gadā hercogs Ernests Johans ātri krita nežēlastībā un tika izsūtīts uz Sibīriju. Viņa trimdas laikā hercogisti pārvaldīja Kurzemes bruņniecības padome, ik pa laikam (1748. gadā, 1755. gadā, 1758. gadā) sūtot delegācijas uz Krieviju un lūdzot atbrīvot hercogu Ernestu Johanu.
Septiņgadu kara laikā hercogistes teritorijā iebruka Krievijas armija. 1758. gada 16. novembrī Polijas—Lietuvas valdnieks Augusts III par Kurzemes hercogu iecēla savu dēlu Saksijas princi Kārli, tomēr daļa muižnieku turpināja atbalstīt Ernestu Johanu. Karam beidzotoes, 1762. gadā jaunā Krievijas ķeizariene Katrīna II ļāva hercogam Ernestam Johanam atgriezties no trimdas, 1769. gadā viņš atteicās no troņa par labu savam dēlam Pēterim.
Hercoga Pētera Bīrona valdīšanas laiks (1769—1795) iezīmējās ar saasinātu cīņu par varu starp Krievijas un Prūsijas interesēm simpatizējošiem politiskajiem grupējumiem. Pats hercogs Pēteris tiecās izkopt Apgaismības laikmetam raksturīgo galma dzīvi, viņa galma arhitekts Severīns Jensens cēla hercoga pilis Zaļajā muižā, Kroņvircavā, Vecpienavā un Svētē. 1775. gadā Jelgavā nodibināja Academia Petrina (Pētera akadēmiju), kurā par profesoriem uzaicināja vairākus ievērojamus zinātniekus. 1785. gadā galma kapelmeistara amatu Jelgavas galmā ieņēma agrākais Leipcigas Gewandhaus orķestra diriģents Johans Ādams Hillers, kas atskaņoja pirmo sakrālo skaņdarbu latviešu valodā (kantāti "Tā Simtā Dziesma").
Polijas dalīšanu laikā pastiprinājās arī Francijas interese par iespējām ietekmēt Kurzemes politisko attīstību. 1786.—1787. gadā Kurzemē slepenā misijā ieradās Francijas sūtņa Berlīnē grāfa de Mirabo (de Mirabeau) sekretārs Kārlis Nolde, lai izpētītu Prūsijas, Zviedrijas un Krievijas intereses Kurzemē. Savā 1788. gada memorandā viņš rakstīja, ka "Francijai būtu jāatbalsta Zviedrija tās centienos palielināt tās ietekmi Livonijā un Kurzemē, pie labvēlīgiem apstākļiem jāieceļ Francijas sūtnis Jelgavā un jāatjauno senais sadarbības līgums starp Kurzemi un Franciju". Koscjuško sacelšanās laikā 1794. gadā arī hercogistē norisinājās karadarbība. Nemiernieki ieņēma Liepāju, Durbi, Alsungu un Ventspili. Hercogistes pēdējais hercogs valdīja līdz 1795. gadam, kad pēc trešās Polijas dalīšanas 1795. gada 18. martā Kurzemes muižnieki manifestē savas zemes atdalīšanos no Polijas. Hercogs 1795. gada 28. martā atteicās no troņa par to saņemot bagātīgu kompensāciju 2 mlj. rubļu apmērā, bet Kurzemes bruņniecības pārstāvji parakstīja līgumu ar Krievijas Impēriju ar kuru hercogisti inkorporēja Krievijas Impērijas sastāvā un tās teritorijā 1797. gadā tika izveidota Kurzemes guberņa.
Mēģinājumi atjaunot hercogisti
Napoleona armijas iebrukuma laikā Kurzemē 1812. gadā tika iecerēta Kurzemes, Zemgales un Piltenes hercogistes atjaunošana. Pirmā pasaules kara laikā Kurzemes hercogistes teritoriju okupēja Vācijas Impērija un Padomju Krievija atteicās no pretenzijām uz Kurzemi. 1918. gada 8. martā tika atjaunota Kurzemes un Zemgales hercogiste un 1918. gada 15. martā ķeizars Vilhelms II Vācijas Impērijas vārdā atzina Kurzemes hercogisti "par brīvu un patstāvīgu valsti". Hercogiste beidza pastāvēt 1918. gada 22. septembrī, līdz ar Baltijas hercogistes pasludināšanu.
Valsts varas simboli
1586. gada 8. jūnijā Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis Stefans Batorijs apstiprināja Kurzemes un Zemgales hercogistes ģerboni, kurā bija divi heraldiskie dzīvnieki: lauva kā Kurzemes daļas simbols un alnis (vai briedis) kā Zemgales un Sēlijas daļas simbols.
To izcelsme ir neskaidra, taču Johans Renners savā "Livonijas vēsturē" jau 16. gadsimtā rakstīja, ka lauva ir bijis arī senajā Kursas ķēniņvalsts ģerbonī: "[..] kad Vācu ordenis bija zemi pakļāvis, tad kuršu ķēniņš (kas bija vienkāršs zemnieks, taču no senas dzimtas) palika brīvs no visām klaušām, vienīgi kara laikā viņam bija kopā ar kurzemniekiem jādodas līdzi karavadonim ar karogu, uz kura bija attēlots lauva, kas senajā Kursas ķēniņvalsts ģerbonī bijis." Lietuviešu vēsturnieks T. Baranauskas izvirzīja hipotēzi, ka senākais kuršu svētais dzīvnieks bijis lācis (lietuviski: lokys), kas laika gaitā pārvērties par "lauvu" (latīniski: leo).
Administratīvais iedalījums
Pēc Kurzemes landtāgā 1617. gadā pieņemtās Kurzemes un Zemgales hercogistes satversmes (Formula regiminis— "Valdības formula") hercogiste bija iedalīta četros virspilskunga iecirkņos, kuros tiesu lēma četri virspilskungi (la, de) un astoņi pilskungi (la, de).
Pasta ceļi
1625. gadā Rīgā izveidoja pirmo pasta kantori, un tranzīta pasta ceļš no Zviedru Vidzemes uz Prūsiju veda pa maršrutu Rīga—Jelgava—Dobele—Ezere—Embūte—Bārta—Rucava—Mēmele. 1685. gada martā sāka darboties arī Kurzemes un Zemgales hercogistes pasts. Svarīgākie hercogistes pasta ceļi bija: