cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krievijas Impērija
Reliģija
Krievijas Impērijas likumu krājums noteica, ka impērijā valdošā ir "kristietiski pareizticīgā katoliskā austrumu rita ticība". Imperators bija ne tikai ticības aizstāvis, bet arī pareizticīgās baznīcas vadītājs. Ikdienas baznīcas vadību veica Svētā Sinode, kuru nodibināja 1721. gadā, kad Pēteris I izbeidza Maskavas patriarhāta pastāvēšanu. Reliģijas zaimošana bija krimināli sodāms pārkāpums, par kuru varēja ieslodzīt cietumā vai izsūtīt uz Sibīriju. 1810. gadā izveidoja Ārvalstu ticību galveno pārvaldi, ko vēlāk pārveidoja par Iekšlietu ministrijas departamentu.
Pētera I laikā sākas vardarbīga pareizticības uzspiešana Sibīrijas hantiem un mansiem. Notika vietējo elkdievību skulptūru meklēšana un iznīcināšana. Daudzas ciltis pareizticību pieņēma formāli, lai iegūtu nodokļu atlaides un izvairītos no vajāšanām. Sibīrijas tatāri dzīvoja Tjumeņā, Jalutorovskā, Toboļskā, ķeizarienes Elizabetes varas laikā Toboļskas tatārus mēģināja piespiest pāriet pareizticībā, bet viņi izvēlējās pamest pilsētu..
Pēc Pirmās Polijas dalīšanas Krievijas Impērija ieguva katoļu apdzīvotas teritorijas. No 1772. gada visas pāvesta bullas vai citus katoļu baznīcas vēstījumus publiskoja tikai pēc ģenerālgubernatora atļaujas saņemšanas. 1773. gadā Katrīna II iecēla Viļņas kanoniķi Sestrenceviču par Baltās Krievijas katoļu bīskapu ar rezidenci Mogiļevā. Mogiļevas metropolija vēlāk aptvēra 12 katoļu eparhijas, kas pakļāvās Mogiļevas arhibīskapam. Katoļu bīskapus, saskaņojot ar Romas pāvestu, iecēla imperators. Zemāka līmeņa garīdznieku iecelšanu saskaņoja Iekšlietu ministrija. Klosterus pakļāva vietējam bīskapam, nevis ordeņa vadītājam. Jezuītiem ierašanās un darbošanās impērijā bija aizliegta. No 1847. līdz 1866. gadam starp Krievijas Impēriju un Romas pāvestu pastāvēja konkordāts, abām pusēm apmainoties vēstniekiem. Romas atbalsts poļu sacelšanās dalībniekiem noveda pie konkordāta laušanas 1866. gadā.
Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts pilnīgas iznīcināšanas, no 1794.-1796. gadam liela daļa uniātu pārgāja pareizticībā. 1805. gadā grieķu-uniātu kontroles departamentu izdalīja no katoļu departamenta. 1828. gadā nodibināja no katoļiem neatkarīgu grieķu-uniātu garīgo kolēģiju, uniātu dievkalpojumus attīrīja no katoļu ietekmes. 1835. gadā uniātu semināros lika izmantot vienīgi pareizticīgo tekstus, uniātu kontroli nodod pareizticīgo Svētajai Sinodei. Galīgā uniātu baznīcas pievienošana pareizticīgajai notika 1839. gadā.
Armēņu apustuliskās baznīcas sekotāji impērijā līdz 1828. gadam atradās Astrahaņas arhibīskapa pakļautībā. 1826.-1828. gada Krievu-persiešu kara rezultātā Krievijas Impērija ieguva armēņu zemes, kurās atradās Ečmiadzina ar armēņu katolikosa katedrāli. 1836. gadā apstiprina armēņu baznīcas garīgo lietu pārvaldi. Sešas armēņu eparhijas ievēlēja divus katolikosa kandidātus, no kuriem uzvarētāju izvēlējās imperators. Katolikoss pēc tam zvērēja uzticību Krievijas valstij.
Līdz ar Polijas-Lietuvas zemju sadalīšanu, Krievijas Impērijas sastāvā nonāca milzīgs ebreju skaits. Jūdaismu impērijas varas iestādes neierobežoja, taču ebrejiem dzīvošanai noteica nometinājuma joslu, kuru tie nedrīkstēja pamest. Ebreju kopienas katrus trīs gadus ievēlēja savus rabīnus. Ebreji arī nedrīkstēja mainīt uzvārdus, arī pārejot kristietībā bija jāsaglabā ebrejiskais uzvārds.
Tā kā musulmaņu teritorijas impērijā atradās vairākos reģionos, to garīgajai pārvaldei izveidoja vairākas organizācijas. 1788. gadā Ufā nodibināja Orenburgas musulmaņu sanāksmi, kas kontrolēja baškīru un kazahu musulmaņus. Tās pirmo muftiju apstiprināja Katrīna II. 1794. gadā nodibināja Taurijas (Krimas) musulmaņu garīgo pārvaldi. 1831. gadā tai apstiprināja jaunu iekārtu un tā bija atbildīga par musulmaņiem arī Viļņas, Volīnijas, Grodņas, Kauņas, Kurzemes un Minskas guberņās. 1872. gadā izveidoja Aizkaukāza musulmaņu sunnītu un šiītu pārvaldes. Abu pārvalžu centri atradās Tiflisā, un tās kontrolēja Baku, Elizabetpoles, Tiflisas un Erivaņas guberņu musulmaņus.
Kalmikijas budistiem 1828. gadā nodrošināja lamaisma brīvību. Ticības jautājumus kontrolēja ievēlētais lama kopā ar Astrahaņas un Stavropoles guberņu vadību. Varasiestādēm nepatika pieaugošais burjatu lamu skaits. Kā garīdznieki, viņi bija atbrīvoti no nodokļu maksāšanas un karadienesta. 19.gs. vidū noteica, ka burjatiem drīkst būt 255 lamas, un aizliedza jaunu budistu klosteru celtniecību.
Līdz ar Nikolaja I kāpšanu tronī, sākas darbs pie kristīgo konfesiju un citu reliģiju statūtu izveides. 1831. gadā iepriekšējos rīkojumus par Krimas musulmaņu reliģisko iekārtu aizvieto ar jauniem statūtiem. 1832. gadā pabeidz luterāņu statūtus, 1836. gadā pieņem armēņu apustuliskās baznīcas statūtus. 1835. gadā pieņem ebreju statūtus, 1837. gadā Krimas un Odesas karaītu statūtus. 1834. gadā pieņem kalmiku budistu statūtus, kurus papildina 1847. gadā. Sākās darbs pie Aizkaukāza šiītu un Sibīrijas budistu statūtiem. Problēmas statūtu izstrādē radīja tas, ka autoratīvi garīdznieki, kuru lēmumiem pakļautos ticīgie, atradās ārpus valsts robežām – katoļiem pāvests Romā, šiītu garīdznieki Persijā un budistu mūki Mongolijā. Musulmaņu statūtu izstrāde apsīka, nespējot nodalīt musulmaņu dzīves garīgos un civilos aspektus tā, lai statūtus neuztvertu par valsts iejaukšanos reliģijā.
Sanktpēterburgā uz galvenajām ielām atradās citu konfesiju un reliģiju dievnami. 1893. gadā atver Horālo sinagogu. 1910. gadā sākas Eiropas lielākās mošejas celtniecība (pabeigta 1921.g.), bet 1909. gadā sākas budistu tempļa celtniecība, ko pabeidz 1915. gadā.
Juridiskā sistēma
Likumdevēja vara Krievijas Impērijā piederēja valdniekam. Valsts pastāvēšanas laikā ilgstoši tika strādāts pie vienota likumu krājuma vai likumu kodeksa izveidošanas. Tas vainagojās ar Krievijas Impērijas likumu krājuma izveidošanu 1832. gadā.
Pētera I laikā
1649. gadā Krievijas caristē bija pieņemts likumu kodekss, taču Pētera I straujo reformu laikā tika izdoti simtiem jaunu likumu un pavēļu. Tās bieži bija pretrunīgas un konfliktēja ar citiem likumiem, tāpēc jau 1700. gada 18. februārī Pēteris I pieņēma lēmumu izveidot komisiju, kas apkopotu likumus, kas izdoti no 1649. līdz 1700. gadam. Komisija ātri sagatavoja jauno likumu apkopojumu, taču Pēteris I to tā arī neapstiprināja. 1714. gadā Pēteris I atgriezās pie nepieciešamības apkopot un atjaunināt likumu krājumu ar visiem jaunajiem likumiem. Senātam uzdeva izskatīt likumus un likvidēt pretrunas ar 1649. gada likumu krājumu. 1717. gada rudenī šo darbu pabeidza, taču Pēteris I mainīja domas. 1718. gada 9. maijā viņš izdeva pavēli par Zviedrijas likumu krājuma pārtulkošanu un Krievijas likumu pielāgošanu zviedru paraugam. 1719. gada 9. decembrī viņš izdeva pavēli 10 mēnešu laikā izveidot likumu kodeksu, kurā Krievijas likumiem būtu jābūt veidotiem pēc Zviedrijas, Igaunijas un Livonijas likumu paraugiem. 1720. gadā Senāts šim darbam izveidoja jaunu komisiju, kurai līdz imperatora nāvei 1725. gadā bija izdevies izstrādāt daļu jauno likumu. 1727. gadā komisijas darbu izbeidza.
No Katrīnas I līdz Katrīnai II
1728. gada 14. jūnijā Senāts izdeva pavēli par komisijas izveidošanu, kurai būtu jāizveido likumu apkopojums. To bija jāveido pa pieciem vēlētiem virsniecības un muižniecības pārstāvjiem no katras guberņas (izņemot Igauniju, Livoniju un Sibīriju, kur darbojās savi likumi). Paredzētajā vēlētās komisijas darba pirmajā dienā, 1728. gada 1. septembrī Maskavā neieradās neviens delegāts. Senāts izdarīja spiedienu uz gubernatoriem, kas ar draudu un īpašumu konfiskāciju palīdzību panāca, ka Maskavā decembra beigās bija ieradušies 38 delegāti. Likumu apkopošanas darbā viņus tā arī neiesaistīja, jo viņi tam bija pilnīgi nepiemēroti. 1729. gada 16. maijā vēlētos delegātus atlaida uz mājām, un guberņām uzdeva un Maskavu nosūtīt vietējos pārstāvjus, kas būtu spējīgi strādāt ar likumiem. Pētera II agrās nāves dēļ 1730. gadā komisija tā arī nesāka darbu.
Anna I 1730. gada 1. jūnijā pavēlēja atsākt darbu pie likumu apkopojuma veidošanas. Atkal pieņēma lēmumu par vēlētiem delegātiem, šoreiz kandidātu lokā iekļaujot arī garīdzniecības un tirgotāju pārstāvjus. Negaidot delegātu ierašanos, Senāts izveidoja savu darba grupu, un tos dažus delegātus, kas tomēr ieradās Maskavā, nosūtīja uz mājām. Komisijas darbs vilkās lēnām, un pēc Annas I nāves 1740. gadā tā bez rezultāta beidza pastāvēt 1741. gadā.
1754. gadā Elizabete I paziņoja, ka valstī nepieciešami skaidri likumi. 1754. gada 24. augustā Senāts pieņēma plānu par jauna likumu kodeksa izveidošanu. To veidotu četras daļas – tiesu iekārta, kārtu tiesības, īpašumtiesības, krimināllikums. Darbs vilkās lēni. 1760. gadā komisijai iecēla jaunus vadītājus. 1761. gada 1. martā komisija lūdza Senātam veikt augstmaņu, virsnieku, garīdznieku, pilsētnieku un tirgotāju delegātu vēlēšanas, lai tie varētu iesaistīties likumu veidošanā. 1762. gadā notika aktīvs darbs, taču Krievijā notika varas maiņa. Pēc vīra gāšanas, Katrīna II izlēma delegātus atbrīvot līdz laikam, kad komisija būs sagatavojusi pilnu tekstu, ko nodotu delegātu apspriešanai. Darbs turpinājās līdz 1767. gadam un beidzās bez rezultāta.
Katrīnas II komisija
1766. gada 14. decembrī Katrīna II pavēlēja ievēlēt jaunu vēlēto delegātu komisiju, kas Maskavā strādātu pie jauna likumu kodeksa. Vēlēto delegātu loku šoreiz papildināja brīvie zemnieki un mazākumtautību pārstāvji, kā arī galveno valsts iestāžu pārstāvji. Komisijas sastāvs pieauga līdz 564 delegātiem, no kuriem 28 bija valsts ierēdņi, 161 augstmanis, 208 pilsētnieki, 54 kazaki, 79 zemnieki, 34 mazākumtautību pārstāvji. Delegātus sadalīja apakškomisijās, kas koncentrējās uz specifiskām likumprojektu jomām. Komisijas darbu svinīgi atklāja 1767. gada 30. jūlijā Maskavā. Vēlāk tā pārcēlās uz Sanktpēterburgu. Darbs veicās nesekmīgi. 1768. gada 18. decembrī imperatore pavēlēja delegātiem-militārpersonām doties uz karu pret turkiem, bet pārējiem dotiem mājās. Komisiju formāli nelikvidēja visu Katrīnas II varas laiku, taču pēc 1768. gada tā vairs nekad nesanāca pilnā sastāvā. Dažas apakškomisijas darbu turpināja vēl piecus gadus, sagatavojot vairāku likumu projektus, taču arī tās likvidēja ar 1774. gada 4. decembra pavēli.
Pāvila I komisija
Drīz pēc kāpšanas tronī, 1796. gada 16. decembrī Pāvils I pavēlēja apkopot visus spēkā esošos likumus, un sadalīt tos krimināllikumos, civillikumos un valsts iestāžu likumos. 1796. gada 30. decembrī izveidoja Krievijas Impērijas likumu veidošanas komisiju. Likumu apkopošanas procesā atklājās daudzās pretrunas, kas pastāv esošajos likumos. Par tām ziņoja Pāvilam I. 1798. gada 27. novembrī imperators uzdeva komisijai ņemt vērā tos likumprojektus ko bija izstrādājusi Katrīnas II izveidotā komisija. Likumu apkopošanas vietā sākās likumu veidošanas darbs. Komisijas darbam traucēja regulārā tās vadītāju maiņa, taču darbs turpinājās līdz pat galma apvērsumam, kurā Pāvilu I nogalināja.
Aleksandra I komisija
Pāvila I izveidotajai komisijai 1801. gada vasarā uzdeva sistematizēt jau esošos likumus, apvienojot tos skaidrās grupās. Komisija turpināja neauglīgu darbu, tai bieži mainīja vadītājus. 1804. gada 28. februārī tai uzdeva izveidot "vispārējo likumu grāmatu" ar sešām daļām: Komisijas vadītājs piedāvāju darbu veikt divos posmos. Vispirms apkopot un klasificēt kopš 1649. gada pieņemtos likumus, noskaidrojot, kuri no tiem vēl ir spēkā. Otrajā posmā esošos likumus mainītu atbilstoši esošās situācijas vajadzībām. Komisijas darbs bija neauglīgs, ko pastiprināja tas, ka tās vadītājs, vācbaltu aristokrāts Rozenkampfs vāji mācēja krievu valodu, tādēļ visus materiālus nācās tulkot krievu un franču valodās. Lai paātrinātu darbu, 1808. gada 8. augustā Aleksandrs I komisijā iekļāva Mihailu Speranski. 1808. gada 29. decembrī komisija ziņoja imperatoram, ka darbs jāveic pa daļām, pakāpeniski izstrādājot atsevišķas sadaļas. 1809. gada oktobrī bija gatavs civillikuma projekts, ko lielā mērā ietekmēja Napoleona kodekss. 1810. gada 1. janvārī komisiju nodod Valsts padomes pakļautībā, bet Speranski ieceļ par tās vadītāju un valsts kancelejas vadītāju. Pēc Speranska atbrīvošanas 1812. gada sākumā komisija turpināja darbu, 1813. gadā iesniedzot izskatīšanai kriminālkodeksa projektu, un 1814. gadā visas civillikuma trīs daļas. Valsts padome, izskatot projektus, ieteica arī apkopot un publicēt valstī esošo likumu apkopojumu, lai būtu skaidrs, uz kā pamata veidojas jaunais likumu kodekss. No 1815. līdz 1822. gadam komisija izveidoja un publicēja impērijā spēkā esošo likumu apkopojumu. 1821. gadā Speranski atjaunoja komisijas sastāvā. Civillikuma projektu Valsts padome no 1821. līdz 1822. gadam izskatīja 49 reizes. 1823. gadā Aleksandrs I pavēlēja Speranskim sagatavot likumus, kas regulētu tirdzniecību, procesuālās tiesības un bankrotus, atstājot civillikumu novārtā. 1824. gadā Valsts padome sāka kriminālkodeksa projekta izskatīšanu. Tālāku darbu pārtrauca Aleksandra I nāve 1825. gadā.
Likumu krājums, 1832
Nikolajs I beidzot bija gatavs ieviest kārtību likumu sistēmā. 1826. gada janvārī Speranskis imperatoru informēja par komisijas darba vēsturi un piedāvājumu veiksmīgai darba noslēgšanai. Speranskis piedāvāja divos gados izveidot tematiskus esošo likumu apkopojumus, publicēt visus likumus hronoloģiskā secībā, kā arī izveidot civillikumu un krimināllikumu krājumus, kurus varētu mainīt un papildināt ar jauniem. Nikolajs I pavēlēja vispirms apkopot un sakārtot visus spēkā esošos likumus. Lai kontrolētu procesu viņš izveidoja Imperatora kancelejas otro nodaļu, kuru, lai arī bez oficiāla amata, vadīja Speranskis. Likumi glabājās dažādos arhīvos vairākās pilsētās, bieži trūka pilnu tekstu, nebija drukātu versiju. Apkopoja 53 239 dažādus likumus, pavēles un rīkojumus. Tika veikta tekstu rediģēšana, pilno versiju sagatavošana. 1828. gada 21. maijā sākās Pilnā Krievijas Impērijas likumu apkopojuma pirmās daļas drukāšana, ko veidoja 45 sējumi. Pirmā daļa iekļāva likumus no 1649. līdz 1825. gada decembrim, otrā daļa pēc 1825. gada decembra izdotos likumus.
Paralēli Pilnajam likumu apkopojumam notika darbs pie likumu krājuma veidošanas. Likumus grupēja pa atbilstošajām jomām, sadalīja apakškategorijās, sniedza vēsturiskus izskaidrojumus. Speranskis likumus tematiski sadalīja 8 grāmatās, kas aizņēma 15 sējumus. Pēc 4 gadu caurskatīšanas un labojumiem, 1832. gada sākumā sākās likumu krājuma drukāšana 1200 eksemplāros. 1833. gada 19. janvārī Valsts padome imperatora vadībā pieņēma lēmumu tiesām turpmāk izmantot likumu apkopojumu, dodot laiku ar to iepazīties līdz 1835. gada 1. janvārim, kad tas stājās spēkā. Pirmo reizi kopš 1649. gada varas orgāniem un tiesnešiem bija pieejams pilnīgs un pārskatāms impērijas likumu krājums, kurā likumi bija iedalīti saprotamās jomās un papildināti ar paskaidrojumiem. Tika likvidēts likumu haoss, to nezināšana un dažādo likumu pretrunas. Likumi kļuva pieejami plašākam cilvēku lokam. 1835. gadā Nikolajs I nodibina Impērijas juridisko augstskolu.
Tā kā Aleksandra II laikā impērijā tika veiktas milzīgas reformas, 1876. gadā tiek sagatavots jauno likumu apkopojums, kas izmaina apmēram 1/3 no esošā likumu krājuma. Daudzi vecie likumi zaudē spēku, tiek ieviestas pilnīgi jaunas sadaļas. Aleksandra III laikā daudzas likumu krājuma grāmatas atkal pārstrādā, dzēšot vecos un iekļaujot jaunos likumus. Likumu krājuma daļēja pārstrādāšana un atjaunošana turpinājās arī Nikolaja II laikā, kad strauji mainījās impērijas ekonomiskā situācija, kā arī politiskā iekārta, ko regulēja 1906. gadā pieņemtie konstitucionālie likumi.
Iedzīvotāji
1724. gadā pilsētās dzīvoja 328 000 cilvēku, 1796. gadā 1,3 miljoni, bet 1851. gadā 3,48 miljoni cilvēku. 1785. gadā pilsētniekus sadalīja sešās šķirās, tika izveidotas pilsētu padomes ar sešiem locekļiem (pa vienam no katras šķiras). Tirgoņus iedalīja trīs ģildēs, ņemot vērā viņu īpašumu vērtību – zem 5000 rubļiem, zem 10 000 rubļiem un virs 10 000 rubļiem.
1750. gadā impērijā dzīvoja 17-18 miljoni cilvēku, 1850. gadā 68 miljoni un 1897. gadā 125 miljoni. Iedzīvotāju skaita pieaugumu veicināja auglīgās un zemkopībai labi piemērotās melnzemes joslas iekarošana, kas stiepās no Ukrainas, gar Melnās jūras ziemeļiem, Volgas reģionu, sasniedzot Urālus. Šeit strauji aug Harkiva, Voroņeža, Kurska, Saratova. No 1806. līdz 1887. gadam apstrādātās zemes platības palielinājās par 60%. Lai arī ražas bija zemākas nekā Eiropā, palielinoties apstrādājamās zemes platībām pieauga arī kopējais ražas lielums. Pieaugošais iedzīvotāju skaits, un salīdzinoši mazattīstītā rūpniecība, kas neradīja daudz darbavietu, radīja iekšējo migrāciju – iztikas meklējumos zemnieki pārcēlās uz zemkopībai slikti piemēroto Sibīriju.
19.gs. vidū impērijā dzīvo ap 60 miljoniem cilvēku, no kuriem vairāk nekā 3/4 ir zemnieki. Gandrīz visi zemnieki bija dzimtcilvēki, kas bija sadalīti valsts zemniekos un muižnieku zemniekos. Valsts zemnieki dzīvoja uz valstij piederošās zemes, un to skaits tuvojās 20 miljoniem. Muižnieku zemnieki dzīvoja muižu zemēs, un to skaits nedaudz pārsniedza 20 miljonus. Vēl ap 10 miljoniem zemnieku piederēja citām dzimtcilvēku grupām, vai arī veidoja nelielu brīvo zemnieku šķiru. Urālos valstij piederēja derīgo izrakteņu šahtas un metalurģijas uzņēmumi, kuros strādāja valsts dzimtcilvēki. 1850. gadā valstī bija ap 250 000 muižnieku. Vairāk nekā pusei muižnieku piederēja mazāk par desmit vīriešiem, un pārējo muižnieku vidū ievērojami izcēlās muižnieki, kam piederēja simtiem un tūkstošiem dzimtcilvēku. Par zemes lietošanu dzimtcilvēki savam īpašniekam maksāja vai nu naudā (obrok), vai ar klaušu darbu (barščina). Ciematos pastāvēja zemnieku kopienas (obščinas), kas regulēja zemes sadalījumu starp zemniekiem, noteica, kādu labību sēt un uzturēja kārtību. Nikolajs I 1837. gadā izveidoja Valsts īpašumu ministriju un valsts zemnieku vajadzībām valsts sāka iegādāties muižnieku zemes. 1841. gadā noteica, ka dzimtcilvēkus tālāk var pārdot tikai kopā ar visu ģimeni. 1848. gadā dzimtcilvēkiem atļāva iegādāties nekustamo īpašumu.
Pastāvēja trīs veidu fabrikas – valsts dibinātās, kurās darbinieki piederēja fabrikai, nevis tās īpašniekam; muižnieku fabrikas, kurās strādāja viņu dzimtcilvēki; un fabrikas, kurās strādāja brīvi algotie strādnieki. Šo fabriku skaits strauji pieauga 19.gs. gaitā. 1804. gadā fabrikās bija 95 000 strādnieki, no kuriem 45 000 bija brīvi algotie darbinieki. 1825. gadā 210 000 strādnieki, no kuriem 114 000 bija algoti.
Iedzīvotāju skaits lielākajās pilsētas (1897). gadu:
Pirmā vispārējā tautas skaitīšana 1897. gadā uzrādīja 129,4 miljonus iedzīvotāju. Krievu bija ap 55 miljoniem, ukraiņu 22 miljoni, baltkrievu 6 miljoni, poļu 8 miljoni, Baltijas provincēs 4 miljoni, Kaukāzā 3,5 miljoni, tatāru 4 miljoni, vāciešu gandrīz 2 miljoni, ebreju 5 miljoni, Somijā 3 miljoni. 1897. gada tautas skaitīšana uzrādīja, ka tikai 21% iedzīvotāju māk lasīt un rakstīt - 23% vīriešu, 13% sieviešu, 45% pilsētnieku, 17% laucinieku.
Impērijas maksimuma brīdī tajā dzīvoja aptuveni 140 tautu, kas viena no otras atšķīrās ar valodu, tradīcijām, dzīves veidu un izglītības līmeni. Turklāt Krievijas Impērijas iedzīvotāji atšķīrās arī pēc reliģiskās piederības (pareizticīgie, vecticībnieki, protestanti, katoļi, musulmaņi, budisti). Stipri atšķirīga bija arī Krievijas Impērijas iedzīvotāju identitāte. Ja vācieši, zviedri, somi, igauņi un vairums latviešu uzskatīja sevi par daļu no protestantiskās Eiropas, bet poļi un lietuvieši par katoliskās Eiropas daļu, tad krievi, armēņi, baltkrievi, gruzīni un vairums ukraiņu — par dažādu austrumu kristīgo tradīciju sekotājiem, savukārt azerbaidžāņi, kazahi, kirgīzi, tatāri un hakasi vairāk tiecās uz musulmanisko Centrālāziju vai Turciju, bet burjati — uz budisko Mongoliju. Par īsti eiropeiskām varēja uzskatīt tikai impērijas rietumu daļas lielās pilsētas (Varšava, Viļņa, Rīga, Rēvele, Helsingforsa) un galvaspilsētu Sanktpēterburgu.
Sabrukums
Februāra revolūcijas dēļ Krievijas Impērijas armija zaudēja kaujasspējas un Pirmā pasaules kara Jūnija ofensīva izgāzās. Krievijas Pagaidu valdība 1917. gada 14. septembrī pasludināja Krievijas Republikas izveidi. Līdz 1917. gada beigām armija pilnībā sabruka, un 3. decembrī Ļeņina valdība noslēdza pamieru ar Vāciju, Austroungāriju, Osmaņu impēriju un Bulgāriju, sākot Brestļitovskas miera sarunas.
Pēc Oktobra revolūcijas Krievijā sākās Krievijas pilsoņu karš, kurā uzvarēja Padomju Krievija. Agrākās Krievijas Impērijas teritorijā izveidojās vairākas neatkarīgas valstis - Somija, Polijas Otrā republika, Igaunija, Latvija, Lietuva, kā arī īslaicīgi pastāvošās Ukrainas Tautas Republika, Baltkrievijas Tautas Republika, Moldāvijas Demokrātiskā Republika, Armēnijas Pirmā republika, Azerbaidžānas Demokrātiskā Republika, Gruzijas Demokrātiskā Republika un Tālo Austrumu Republika.
Remtes ezers
Remtes ezers ir stipri aizaudzis caurteces ezers Saldus novada Remtes pagastā. stipri aizaudzis. Krasti lielākoties zemi, kūdraini, ziemeļaustrumu malā stāvi. Dibens dūņains ar līdz pat 3,5 m biezu sapropeļa slāni. Ietek 7 grāvji, iztek Viesata. Caurtece vāja. Mīt līdaka, asaris, rauda, līnis.
Ezera ziemeļu krastā Remte ar Remtes muižas pili un parku. Ziemeļaustrumu piekrastē peldvieta.
Verdenas līgums
Verdenas līgums bija 843. gadā Verdenā parakstīts līgums, kura rezultātā Kārļa Lielā mazdēli Lotars I, Ludviķis Vācietis un Kārlis II Plikgalvis sadalīja savā starpā vectēva atstāto Franku impēriju.
Lotars I, kurš reizē saglabāja arī imperatora titulu, ieguva impērijas Itālijas daļu, kā arī joslu starp Reinu un Ronu, Ludviķis Vācietis ieguva zemes uz austrumiem no Reinas, bet Kārlis II Plikgalvis teritoriju uz rietumiem no Reinas. Līdz ar to Franku impērija faktiski sašķēlās Vidusvalstī, Austrumfranku un Rietumfranku karalistēs. Ar līgumu mantinieki saņēma atbilstošas daļas no valsts. Turklāt sadalītās teritorijas vēl ilgāku laiku pilnībā nesarāva saites savā starpā (līdz 888. gadam).
No vidusdaļas vēlāk izveidojās Nīderlande, Beļģija, Šveice, Elzasa Lotringa un daļa Itālijas, no austrumdaļas veidojās vēlākā Vācija un no rietumdaļas Francija. Līdz ar šo sadalījumu ne tikai tika ielikti pirmie vēlākās Eiropas politiskā un teritoriālā sadalījuma pamati, bet arī Eiropas iekšējās pretrunas, kas periodiski izvērsās asiņainos karos, kuri turpinājās līdz pat Otrā pasaules kara beigām.
Židrūns Karčemarsks
Židrūns Karčemarsks (lt, dzimis, Alītā) ir Lietuvas futbolists, vārtsargs, kas šobrīd spēlē Krievijas futbola klubā Maskavas "Dinamo".
Slayer
Slayer bija amerikāņu trešmetāla mūzikas grupa, kura 1981. gadā izveidota Hantingtonpārkā, Kalifornijas štatā. Grupu dibināja ģitāristi Džefs Heinemans un Kerijs Kings. Slayer popularitāte strauji pieauga 1986. gadā, kad viņi izdeva albumu "Reign in Blood". Iknedēļas mūzikas žurnāls "Kerrang!" to ir nodēvējusi par "visu laiku smagāko albumu". Viņi kļuva par trešmetāla kustības līderiem. Slayer kopā ar Metallica, Anthrax un Megadeth tiek sauktas par "trešmetāla lielo četrnieku". 2019. gadā grupa paziņoja par darbības beigšanu, savu karjeru noslēdzot ar atvadu tūri.
Židrūns Karčemarsks
Kopš 2004. gada viņš ir Lietuvas futbola izlases pirmais vārtsargs.
Viņš ir 189 cm garš un 83 kg smags.
Lazareva jūra
Lazareva jūra ir Dienvidu okeānam piederīga malas jūra Antarktīdas piekrastē. Atrodas starp 0° un 14° austrumu garuma grādiem — starp Hokona VII jūru rietumos un Rīsera-Larsena jūru austrumos. Ziemeļos atrodas Atlantijas okeāns, tuvākā sauszeme ziemeļu virzienā ir Angolas un Namībijas piekraste Āfrikas rietumos.
Ģeogrāfija
Jūras krastā atrodas šādi ģeogrāfiski objekti:
Dziļa jūra, pārsvarā dziļāka par 3000 metriem. Krastus pārsvarā veido stāva ledāja siena. Lielāko daļu gada klāj ledus, jūrā peld aisbergi. Vasaras beigās un rudenī dreifējošais ledus saglabājas tikai piekrastē.
Kā atsevišķu jūru 1962. gadā izdalīja padomju antarktiskā ekspedīcija, nosaukta Mihaila Lazareva vārdā, kurš bija viens no pirmās krievu antarktiskās ekspedīcijas vadītājiem.
Ņūtona gredzeni
Ņūtona gredzeni ir gredzenveida interferences joslas, kas novērojamas plānā mainīga biezuma gaisa slānī caurspīdīgas plakanas un nedaudz izliektas (lēcveidīgas) virsmas vai divu izliektu virsmu saskares punkta apkārtnē. Interferences aina sastāv no gaišiem un tumšiem gredzeniem, ja izmanto monohromatisku gaismas avotu, vai daudzkrāsainiem gredzeniem, ja izmanto nemonohromatisku gaismas avotu.
Ņūtona gredzenu rādiusu r var aprēķināt pēc formulas:
kur n ir gredzena kārtas skaitlis, R — lēcas liekuma rādiuss un λ — gaismas viļņa garums.
Vēsture
Gredzenveida interferences joslas starp divām stikla plāksnītēm pirmais aprakstījis Roberts Huks 1664. gadā (grāmatā Micrographia), bet sīkāk izanalizējis Izaks Ņūtons, tādēļ tās nosauktas viņa vārdā. Tomēr apmierinoši izskaidrot gredzenu izcelsmi Ņūtons nespēja, to izdarīja angļu fiziķis Tomass Jangs.
Iegūšana
Ņūtona gredzenus var iegūt ar liela liekuma rādiusa lēcu, kas uzlikta uz gludas, plakanas stikla plāksnes. Krītošajam gaismas staram atstarojoties no lēcas izliektās virsmas un plates, rodas divi koherenti gaismas stari. Viens stars reflektējas no optiski blīvākas vides un maina fāzi uz pretējo, bet otrs — no optiski mazāk blīvas vides un fāzi nemaina. Koherentie stari savstarpēji interferē un rada interferences joslas — koncentriskas aploces ar rādiusiem, kuru centrs ir lēcas un plāksnes saskares punkts. Tas notiek tādēļ, ka attālums starp lēcu un plāksni, attālinoties no centra, pamazām palielinās un koherentie gaismas stari dažos attālumos viens otru dzēš (ja ir pretējās fāzēs), bet citos — pastiprina (ja to fāzes sakrīt).
Izmantošana
Ņūtona gredzenus izmanto sfērisku virsmu rādiusu mērīšanai un virsmas formas kontrolei, kā arī gaismas laušanas koeficientu noteikšanai. Dažkārt Ņūtona gredzeni ir traucējoši, piemēram, fotonegatīvu kontaktkopēšanā vai skenējot caurspīdīgas plēves.
2009. gada Daugavpils domes vēlēšanas
'''2009. gada Daugavpils domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Daugavpils domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 14 kandidātu saraksti, kas veidoti no 184 kandidātiem. Daugavpilī vēlēšanas notika 30 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva LSDSP (29,83%), bet kopā pilsētas domē iekļuva 4 saraksti. Daugavpils domes vēlēšanās piedalījās 35 063 vēlētāji jeb 55,22% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 34 928, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 34 319 vēlētāji.
Atjaunīgā enerģija
Atjaunīgā enerģija jeb atjaunojamā enerģija ir enerģija no tādiem avotiem, kuri mūsdienu civilizācijas mērogos ir neizsmeļami. Atjaunīgā enerģija tiek iegūta no apkārtējā vidē dabiski notiekošiem (bioloģiskiem vai nebioloģiskiem) procesiem tādā formā, kas derīga tehniskai pielietošanai. Galvenais atjaunīgās enerģijas avots ir Saule, kuras enerģija izmantojama kā tieši (fotoelektriskās Saules baterijas, Saules kolektori jeb paneļi siltuma iegūšanai, Saules termoelektrostacijas), tā arī netieši — kā vēja enerģija, lietus enerģija (hidroelektrostacijas), jūras viļņu enerģija, ūdens temperatūru starpības dotā enerģija, atjaunojamās biomasas enerģija (malka, kūdra, biodegviela). Pie atjaunīgās enerģijas avotiem pieskaitāma arī plūdmaiņu enerģija, kas ir Mēness gravitācijas enerģija, kā arī ģeotermālā enerģija - Zemes dzīļu dabiskais siltums.
Pie atjaunīgās enerģijas avotiem nepieskaita degizrakteņus, kuri no jauna mūsdienās neveidojas. Arī kodolenerģiju neuzskata par atjaunīgo enerģiju, jo skaldāmo izotopu krājumi ir ierobežoti (kodolsintēzes izejvielas pieejamas gandrīz neierobežotā daudzumā, tomēr praktiski izmantojami kodoltermiskie reaktori vēl nav uzbūvēti daudzu tehnisku grūtību dēļ).
Pērta
Pērta (en, ) ir pilsēta Austrālijas dienvidrietumos, Rietumaustrālijas štata lielākā pilsēta un administratīvais centrs. Atrodas Svanas upes estuāra krastā, aptuveni 20 km no tās ietekas Indijas okeānā. 2018. gadā pilsētā dzīvoja 2,06 miljoni iedzīvotāju, aptuveni 75% no visiem štata iedzīvotājiem. Tā ir pēc iedzīvotāju skaita ceturtā lielākā Austrālijas pilsēta.
Atjaunīgā enerģija
2008. gadā apmēram 19% pasaulē patērētās enerģijas tika iegūts no atjaunojamiem enerģijas avotiem, turklāt 13% - sadedzinot biomasu, piemēram, malku; bet 3,2% patērētās enerģijas bija hidroenerģija. Jaunie atjaunojamās enerģijas (alternatīvās enerģijas) avoti deva 2,7% no vispasaules patēriņa, taču to daļai ir tendence strauji pieaugt. Apmēram 18% elektroenerģijas pasaulē tika iegūti no atjaunojamiem avotiem (15% no hidroenerģijas, 3% — no alternatīvās enerģijas avotiem).
Latvijā trešo daļu enerģijas iegūst no atjaunojamiem resursiem, galvenokārt izmantojot hidroenerģiju un biomasas (koksnes) enerģiju.
Pērta
Pirmie eiropieši, kas 1697. gadā nonāca mūsdienu Pērtas teritorijā, bija nīderlandieši. 1827. gadā šeit ieradās angļu kapteinis Džeimss Stērlings, lai izvēlētos vietu jaunai pilsētai. 1829. gadā koloniju dibināja Britu impērijas kolonizatori kapteiņa Čārlza Frimantla vadībā. Tā tika nosaukta tā laika koloniju valsts sekretāra Džordža Mareja dzimtās pilsētas Pērtas vārdā, kas atrodas Skotijā. 1856. gadā Pērta ieguva lielpilsētas statusu. 1877. gadā tika izveidota telegrāfa līnija, kas savienoja Pērtu ar Adelaidu. Strauja pilsētas izaugsme sākās 1890. gadā, kad 600 km uz austrumiem no Pērtas tika atrasts zelts. 1917. gadā tika pabeigta dzelzceļa līnijas izbūve, kas savienoja Pērtu ar Austrālijas austrumiem.
Elzasa-Lotringa
Elzasa-Lotringa bija Vācijas impērijas apgabals, kuru tā ieguva 1871. gadā, anektējot franču teritorijas pēc uzvaras Francijas—Prūsijas karā. Apgabals pastāvēja no 1871. līdz 1918. gadam, kad šis apgabals atkal pārgāja franču rokās pēc Pirmā pasaules kara. Neilgu laiku (1940—1944) tika atjaunots kā Vācijai piederīga teritorija Otrā pasaules kara laikā. Ilgstoši apgabala piederība Vācijā un Francijā izraisīja revanšismu. Mūsdienās Elzasai-Lotringai atbilst Elzasa un Lotringas austrumu daļa. Apgabals faktiski atbilda robežšķirtnei starp vāciešiem un frančiem. Arī mūsdienās tā iedzīvotāji runā franču un ģermāņu dialektā.
20. ieroču SS grenadieru divīzija (igauņu Nr. 1)
20. ieroču SS grenadieru divīzija (igauņu Nr. 1) bija igauņu militārs formējums Otrā pasaules kara laikā, kas tika izveidots 1944. gada 25. maijā. Divīzija cīnījās ar Sarkano armiju austrumu frontē un kapitulēja 1945. gada maijā, padodoties Sabiedrotajiem.
Ahtubinska
Ahtubinska (ru) ir pilsēta Astrahaņas apgabalā Krievijas Federācijā. Ahtubinskas rajona centrs. Izvietojusies apgabala ziemeļdaļā Volgas attekas Ahtubas kreisajā krastā 292 km no apgabala centra Astrahaņas. Pilsētu veidojošais uzņēmums ir Valērija Čkalova Krievijas Federācijas Aizsardzības ministrijas valsts aviācijas lidojumu izmēģinājumu centrs.
Jānis Aberbergs-Augškalns
Jānis Aberbergs-Augškalns (1878—1941) bija latviešu pedagogs, vēsturnieks, izglītības un pašvaldību darbinieks, Rīgas pilsētas domnieks, sociāldemokrātijas teorētiķis.
Ahtubinska
Vēsture
Pilsēta dibināta 1959. gadā, apvienojot Vladimirovkas (bijušais rajona centrs), Petropavlovkas un Ahtubas ciemus ar tagad pilsētas centrā esošo armijas daļas pilsētiņu, kas apkalpoja Krievijā lielāko Groševas militāro poligonu ziemeļos no pilsētas. Vladimirovkas sloboda vēstures avotos minēta jau 1793. gadā. Jau vēsturiski caur Vladimirovku pa Ahtubu un tālāk pa Volgu tika transportēta Baskunčakā iegūtā sāls.
1960. gadā pilsētā tika izvietos Čkalova vārdā nosauktais Aviācijas zinātniski pētnieciskais institūts, izbūvēts militārais lidlauks. Mūsdienās pilsētā darbojas arī upes osta, kuģu remonta rūpnīca, vairāki pārtikas rūpniecības uzņēmumi, kā arī Maskavas Aviācijas institūta filiāle.
Jānis Aberbergs-Augškalns
Biogrāfija
Dzimis 1878. gada 5. septembrī Iecavas pagasta "Pīlēs", lauksaimnieku Jāņa un Dores Aberbergu-Augškalnu ģimenē. Bez Jāņa ģimenē bija vēl bērni: māsas Emma un Alīda, jaunākais brālis Roberts. Pamatizglītību guvis Duganes pagastskolā, kur jau pēc pusgada tika pārcelts vairākas klases uz augšu, jo mācību vielu bija apguvis jau mājās. Dažu gadu laikā pagastskola bija pabeigta un viņš mācības turpināja Bauskas reālskolā. 1892. gadā mira tēvs, bet pēc kāda laika māte apprecējās otru reizi. Ap 1896. gadu Jānis absolvēja reālskolu, nokārtoja nepieciešamos eksāmenus un ieguva tautskolotāja tiesības.
Pirmā Jāņa darba vieta bija Švitenes pagastskola, pēc tam Sesavas pagastskola, kur strādāja par palīgskolotāju. 1902. gadā viņš iestājās LSDSP un kļuva par aktīvu 1905. gada revolucionāru, lai izvairītos no iespējamām represijām vai pat nāvessoda, uz laiku aizbrauca no Sesavas, taču, kad represijas bija norimušas, atgriezās. Sesavas pagastskolā iepazinās un 1911. gada 29. jūnijā apprecējās ar savu kolēģi Mariju Balodi, viņu ģimenē piedzima četri bērni: Valda, Anita, Jānis un Rūta. Pēc izglītības biedrības "Jonatans" aicinājuma pieņēma skolotāja vietu biedrības skolā un pārcēlās uz dzīvi Kāpu ielā Torņkalnā, kur noīrēja trīsistabu dzīvokli, paņemot līdzi divas jaunākās māsas uz Rīgu skoloties. Pirmā pasaules kara vācu Kurzemes ofensīvas laikā 1915. gada vasarā līdz ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Orlu, kur strādāja par ierēdni dzelzceļa transporta daļā.
Latvijas SPR laikā 1919. gada pavasarī atgriezās dzimtenē un iestājās darbā par vēstures skolotāju Rīgas pilsētas 3. vidusskolā un noīrēja sešistabu dzīvoklī Marijas ielā 12. Smagi slimoja ar tīfu un izveseļojās ar dzelzceļa ārsta Kārļa Barona palīdzību. Tiekot nodibinātai Latvijas Universitātei, Jānis Aberbergs-Augškalns uzsāka studijas LU Vēstures fakultātē, taču studijas nepabeidza. Kopā ar vēsturnieku grupu viņš piedalījās Latvijas senatnes pētīšanas biedrības dibināšanā, piedalījās arheoloģisko pētījumu organizēšanā, bija aktīvs populārzinātniskā žurnāla "Latvijas Saule" līdzstrādnieks. Kopā ar vēsturnieku Sprici Paegli viņš strādāja pie paraugu atlases pirmo etnogrāfiski pareizo latviešu rotas lietu pagatavošanai "Latvijas Saules" darbnīcā.
Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gada vasarā tika atlaists no darba Rīgas domē, arestēts un ieslodzīts Liepājas koncentrācijas nometnē. Finansiālas grūtības sagādāja izglītības kooperatīva un grāmatu apgāda "Kultūras balss" finanšu saistības, kuru tagad varas iestādes slēdza, mantu izpārdeva, bet kredītus uzvēla bijušo valdes locekļu plecos, kuri tos bija garantējuši ar parakstiem. Jānis Aberbergs strādāja Valsts Vēstures arhīvā un sarakstīja vairākus zinātniskus rakstus par Iecavas luterāņu baznīcas vēsturi, Daugavas salu vēsturi un vairākas mazāka apjoma publikācijas.
Pēc Latvijas padomju okupācijas 1940. gadā tika iecelts par Iecavas pagasta izpildkomitejas priekšsēdētāju. Vācu okupācijas laikā 1941. gadā naktī no 1. uz 2. septembri viņu apcietināja un nošāva Vecsaules silā bez tiesas sprieduma.
Sabiedriski politiskā darbība
1902. gadā iestājās LSDSP un piedalījās 1905. gada revolūcijā. Sākot ar 1920. gadu, Jānis Aberbergs-Augškalns aktīvi darbojās Latvijas sociāldemokrātu partijā. Partijas izglītības komisijā viņš kopā ar pārējiem biedriem uzstādīja partijas skolu politikas vadlīnijas: cīņu par obligātu bezmaksas izglītību visiem bērniem līdz sešpadsmit gadu vecumam, vienotu skolu sistēmu ar vienotu vidējās izglītības kursu. Pilsoniskās partijas bija tikai par pamatizglītību četru gadu garumā un garāku vidusskolas kursu. Kā kompromisa variantu izdevās panākt sešgadīgu pamatskolu un četrgadīgu vidusskolu. Viss bija jārada no jauna: skolu programmas, mācību grāmatas, jāvāc mācību spēki. Viņš pa dienu strādāja 3. vidusskolā, bet pēc darba līdz vēlai tumsai piedalījās dažādās sanāksmēs, sēdēs, sapulcēs. Bija jāorganizē ne tikai parasto skolu sistēmu.
Jānis Aberbergs bija viens no Tautas Augstskolas idejas autoriem, dibinātājiem un ilggadīgs tās līdzstrādnieks. Juku laikos daudzi bija palaiduši garām iespēju izglītoties, daudziem tādas iespējas nebija (tēvi un vecākie brāļi karos krituši, jauniešiem bija jāpelna iztiku ģimenei). Liels skaits strādnieku jauniešu, kuri pa dienu strādāja rūpnīcās, vēlējās vakaros izglītoties mākslā, literatūrā, sabiedriskajās zinātnēs.
1920. gadā viņu ievēlēja Rīgas pilsētas valdē un uzticēja vadīt Sociālās apgādes nodaļu (pēc darba pārtraukšanas Sociālās apgādes nodaļā turpināja darboties slimo kasu starpbirojā, pildīdams starpbiroja priekšnieka vietnieka pienākumus). 1925. gadā viņu otro reizi ievēlēja Rīgas pilsētas valdē un uzticēja vadīt Izglītības nodaļu (Izglītības nodaļas pārziņā bija visas Rīgas skolas, teātri, muzeji un bibliotēkas). Neraugoties uz lielo slodzi pilsētas valdē, Jānis Aberbergs gluži nepameta pedagoga darbu 3. vidusskolā.
Pedagoģijā Jāni Aberbergu ļoti interesēja tā saucamo grūti audzināmo bērnu problēma. Par to viņš daudz centās lasīt literatūrā, pats veidoja metodiku savā pedagoga darbā. Viņš labi zināja, kā šo jautājumu risina Rietumeiropā, it sevišķi Austrijā, Čehoslovakijā, Vācijā. 1929. gadā viņš apbraukāja visas šīs zemes, iepazīdamies ar t.s. "īpatnējo skolu" darbu (kopš tā laika viņam bija ļoti labas attiecības un cītīga sarakste ar Vīnes Izglītības pārvaldes vadītāju Dr. Oto Glokelu (Otto Glöckel)). Pirmo "grūti audzināmo bērnu" skolu Rīgā pēc Aberberga iniciatīvas atvēra tā paša gada rudenī. Skolā mācījās tikai paši negantākie, no citām skolām izslēgtie bērni. Darbs, protams, bija grūts, taču panākumi neizpalika — daudzi pēc tam tika atpakaļ parastajās skolās, citi pēc pamatskolas beigšanas turpināja mācības amatnieku skolās un beigu beigās atrada sev vietu dzīvē. Otra joma pedagoģijā, kurai Aberbergs veltīja savus spēkus, bija amatnieku skolu izveidošana. Tolaik pusaudži parasti amatu mācījās pie privātiem meistariem. Pabeidza pamatskolu un aizgāja mācībā pie kurpnieka, drēbnieka, galdnieka. Bieži vien pameta pamatskolu jau pēc kādas piektās klases. Pie tam meistari daudz nedomāja par pusaudža audzināšanu — iedzēra paši un deva puikām dzert, — tā auga jauna alkoholiķu paaudze. Lai paceltu nākamo amatnieku un strādnieku inteliģences līmeni, bija nepieciešamas amatniecības skolas, kur līdztekus amatam pusaudži atrastos pedagogu uzraudzībā un mācību režīmā. Jānis Aberbergs cītīgi cīnījās par šādu skolu tīkla izveidošanu un tas viņam pamazām izdevās. Sākotnēji šajās skolās mācīja tikai amatu: darbā piesaistīja pēc rūpīgas atlases labākos amatu pratējus — galdniekus, kurpniekus, kalējus, — tak drīz kļuva redzams, ka līdztekus amatam pusaudži var apgūt arī vidējās izglītības programmu. Tā Rīgas pilsētas amatnieku skolu pārveidoja par Rīgas pilsētas vakara tehnikumu. Mācības notika vakaros, jo pa dienu daudzi jaunieši strādāja, pelnot iztiku. Tā daudzi no viņiem apguva gan amatu, gan vispārējo izglītību. Jānis Aberbergs īsā laikā panāca lielu skaitu jaunu skolu būvēšanu, gan veco skolu apstākļu uzlabošanu, panāca silto brokastu ieviešanu skolās un vēl daudzus citus progresīvus jauninājumus.
Pēc Jāņa Aberberga-Augškalna iniciatīvas tika izveidots arī Rīgas Psihotehniskais institūts, ko izveidoja ciešā sadarbībā ar Valsts universitātes filoloģijas fakultātes pedagoģijas nodaļu. Institūtā vispusīgi pārbaudīja bērnu un jauniešu dotības, palīdzēja noteikt to spējas konkrētā izglītības virzienā, deva ieteikumus turpmākā dzīves ceļa izvēlē, kur iespējami vislielākie panākumi.
1932. gadā Rīgas pilsētas domes vēlēšanās sociāldemokrāti zaudēja vairākumu un vairs nevarēja sev noturēt tik svarīgu resoru kā Izglītības nodaļu. Taču arī citām partijām tas nebija pa spēkam, jo nebija nevienas tik intelektuāli spēcīgas personības, kas to spētu vadīt. Bez tam nodaļas darba apjoms bija tā pieaudzis, ka tai jau kļuva grūti veikt savas funkcijas. Tāpēc risinājums bija sadalīt to divās nodaļās: Izglītības nodaļā (kas pārzināja tikai skolu tīklu) un Jaunatnes un Kultūras nodaļā (kas pārzināja īpatnējās skolas, bibliotēkas, muzejus un teātrus), par kuras vadītāju iecēla Jāni Aberbergu. Kultūras nodaļas funkcijās ietilpa arī mākslas darbu iegādāšanās pilsētas muzejam. Par to lēma komisija, kurā ietilpa arī muzeja direktors profesors Vilhelms Purvītis — kopīgajā darbā abu starpā radās savstarpējas cieņas pilna draudzība un Purvītis bija visai biežs viesis Aberbergu dzīvoklī.
Bija arī Rīgas pilsētas valdes Žūpības apkarošanas komisijas vadītājs un organizēja pirmos sistemātiskos pasākumus cīņai ar alkoholismu: ierobežoja alkohola tirdzniecības laiku, likvidēja dzertuves strādnieku rajonos, ierīkoja pirmo dzērāju ārstēšanas punktu.
Bibliogrāfija:
Literatūra
Aberbergs-Augškalns Jānis. // Latvijas padomju enciklopēdija. - Galvenā enciklopēdija redakcija: Rīga, 1981, 14. lpp.
Štrālzunde
Štrālzunde ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, pie Štrēlazunda šauruma, kas atdala Rīgenes salu no cietzemes. Štrālzundes ķieģeļu gotikas vecpilsēta līdz ar Vismāras vecpilsētu iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Štrālzunde ir kuģubūves, zivju pārstrādes un tūrisma centrs. Jūras muzejs Ozeaneum. Muzejs - burukuģis Gorch Fock. Štrālzunde ir Ventspils sadraudzības pilsēta.
Ar Rīgeni Štrālzundi savieno divi tilti: vecākais 1937. gadā uzbūvētais tilts ir daļēji dambis un mūsdienās tiek izmantots dzelzceļa satiksmei, kā arī Rīgenes tilts (Rügenbrücke, 2831 m). Tas tika atklāts 2007. gada 20. oktobrī un ārēji izskatās līdzīgs Zelta Vārtu tiltam Sanfrancisko. Lielā augstuma dēļ (42 m augstākajā vietā) zem tilta var kuģot pat vislielākie kuģi.
Senatnē Štrālzunde bijusi slāvu Rīgenes kņazistes sastāvā. Kopš 1168. gada - Dānijas sastāvā. Līdz ar vāciešu ienākšanu reģionā, 1234. gadā apmetnei tika piešķirtas pilsētas tiesības. 1249. gadā Štrālzundi nodedzināja Lībekas karaspēks. Kopš 1293. gada - Hanzas savienībā. No 1325. gada - Pomerānijas hercogistes sastāvā, saglabājot ievērojamu autonomiju. 1370. gadā starp Hanzu un Dāniju tika noslēgts Štrālzundes miera līgums, kas ievadīja Hanzas savienības varas zenītu. 1628. gadā Trīsdesmitgadu kara laikā Štrālzundi aplenca imperatora karaspēks Vallenšteina vadībā, tomēr ar Dānijas un Zviedrijas atbalstu aplenkums tika atsists. Pēc Trīsdesmitgadu kara Štrālzunde iekļāvās Zviedrijas sastāvā. 1678. gadā Skones kara laikā pilsētu ieņēma Brandenburgas karaspēks, bet Ziemeļu kara laikā 1715. gadā - Dānija. Napoleona karu laikā 1807. gadā pilsētu ieņēma franči, un pēc Vīnes kongresa to piešķīra Prūsijai.
Haizivis
Haizivis (Selachimorpha) ir plātņžauņu apakšklases (Elasmobranchii) skrimšļzivju virskārta. Pie plātņžauņu apakšklases pieder arī raju virskārta (Batoidea). Pasaulē ir vairāk kā 440 mūsdienās dzīvojošu haizivju sugu, kas iedalītas 8 kārtās, no tām 6 kārtas ir izmirušas. Visas haizivis ir plēsīgas zivis.
Haizivis dzīvo sāļajos jūras ūdeņos visā pasaulē; gan ziemeļos, gan dienvidos. Tomēr lielākajai daļai haizivju patīk siltie tropu ūdeņi. Bet ir daži izņēmumi, kā vēršhaizivs (Carcharhinus leucas) un upju haizivs (Glyphis), kas spēj peldēt gan sāļajos jūras ūdeņos, gan saldūdeņos. Haizivis pamatā dzīvo 2000 metru dziļumā, dažas dzīvo vēl dziļākos ūdeņos, tomēr dziļāk par 3000 m to parasti nav. Dziļuma rekords pieder kādai portugāļu dzeloņzivij (Centroscymnus coelolepis), kas tika reģistrēta 3700 metru dziļumā.
Izskats un īpašības
Haizivīm raksturīgākā pazīme ir skrimšļa skelets un cigārveida ķermeņa forma. Tām nav žaunu vāku, bet ir tikai 5—7 žaunu spraugas. Tām nav arī peldpūšļa, tāpēc šīm zivīm nepārtraukti ir jāpeld, lai nenosmaktu un lai nenogrimtu.
Haizivīm ir ļoti labi attīstīta oža — tās sajūt asinis no ļoti liela attāluma. Haizivīm uz galvas ir sensori, kas uztver upuru elektriskos laukus. Zinātnieki uzskata, ka haizivīm ir arī ļoti laba dzirde, un tās var dzirdēt trokšņus no vairāku kilometru attāluma. Haizivīm ir vāja redze. Ja jūrā nākas sastapties ar haizivi, tad jāpaliek nekustīgi guļam, jo haizivs var neredzēt cilvēku, toties ļoti jutīgi uztver elektriskos impulsus, ko izdala cilvēka locītavas, kad tas mēģina peldēt.
Dažādām haizivīm ir dažāds dzīves garums, bet vidējais ir 20—30 gadi. Rekordiste ilgdzīvotāja ir dzelkņu haizivs (Squalus acanthias), kas var nodzīvot vairāk kā 100 gadus. Pastāv viedoklis, ka arī vaļhaizivs (Rhincodon typus) dzīvo ilgāk par 100 gadiem.
Āda
Haizivju āda ir īpatnēja, jo ir klāta ar ļoti sīkām, asām zvīņām, kas pasargā haizivis no ievainojumiem un parazītiem, kā arī uzlabo kustības dinamiku. Pagātnē haizivs ādu izmantoja smilšpapīra vietā.
Zobi
Tām ir vairāki "komplekti" ar aizvietojamiem zobiem. Haizivju zobi nav savienoti ar žokļiem, bet iestiprināti tikai mīkstajās smaganās. Ir haizivju sugas, kurām zobi aizvietojas visu mūžu; tās var zaudēt 30 000 zobu savas dzīves laikā. Ir haizivis, kurām zobi nomainās ik pa 8—10 dienām, citām vairāku mēnešu laikā. Visām haizivīm ir vairākas rindas ar zobiem. Ārējā rinda 30 grādos karājas ārā no mutes. Apakšžokļa zobi ir paredzēti upura turēšanai, bet augšžokļa zobi upura plosīšanai.
Astes
Haizivīm ir īpatnējas astes. Aste haizivi atbalsta peldēšanas laikā, piešķirot peldējumam ātrumu. Dažādām haizivīm ir dažādas astes, to forma ir saistīta ar dažādo dzīves stilu, bet kopumā astes augšējā spura ir lielāka par apakšējo, tas ļauj haizivij strauji bremzēt, peldēt lēni, strauji uzņemt ātrumu un ilgstoši, ātri peldēt. Haizivis ir ļoti veiklas plēsējas. Bet ir haizivis, kurām astes abas spuras ir apmēram vienā izmērā, piemēram, luminiscējošā haizivs (Isistius brasiliensis), kuras astes abas daļas ir platas un luminiscējošas, tādā veidā piesaistot medījamās zivis.
Auguma dažādības
Haizivju izmēri ir ļoti dažādi, mazākās ir pundurhaizivis (Etmopterus perryi), kas dzīvo dziļos ūdeņos, un to ķermeņa garums ir tikai 17 cm. Lielākās ir vaļhaizivis (Rhincodon typus), kas var sasniegt 20 metru garumu un svaru ap 14 tonnām, tā barojas tikai ar jūras planktonu un sīkām zivtiņām, kāšot jūras ūdeni.
Haizivs uzbrukumi cilvēkam
2006. gadā tika veikts padziļināts pētījums par haizivju uzbrukumiem cilvēkiem. No 96 uzbrukumiem 62 bija pēķšņi, negaidīti uzbrukumi, 34 netika iereģistrēti kā pēkšņi uzbrukumi, no kuriem 16 bija cilvēku izprovocēti uzbrukumi. Vidējais nogalināto cilvēku skaits laikā no 2001. gada līdz 2006. gadam bija 4,3 cilvēki gadā.
Cilvēkam no vairāk kā 400 haizivju sugām ir bīstamas tikai 4 sugas, kuras mēdz uzbrukt pēkšņi: baltā haizivs (Carcharodon carcharias), okeāna baltspuru haizivs (Carcharhinus longimanus), tīģerhaizivs (Galeocerdo cuvier) un vēršhaizivs (Carcharhinus leucas). Lai gan visas šīs četras sugas ir filmētas okeānos bez aizsargbūriem.
Evolūcija
Haizivis pasaulē dzīvoja jau pirms 450—420 miljoniem gadu ordovika periodā, pirms uz sauszemes bija parādījušies mugurkaulnieki. Ne visi zinātnieki piekrīt tam, ka šīs senās haizivis bija "īstas" haizivis. Visvecākās haizivis, par kurām zinātnieki ir vienisprātis, ir 420 miljonus gadu vecas. Pirmās haizivis izskatījās savādāk, nekā haizivis mūsdienās. Haizivis, kas izskatījās apmēram tāpat, kā haizivis izskatās šodien, dzīvoja pirms apmēram 100 miljoniem gadu.
Lielos daudzumos tiek atrasti fosilie haizivju zobi. Retu reizi ir atrasti skeleta fragmenti. Tā kā haizivij dzīves laikā izaug vairāki 10 tūkstoši zobu, tad nav pārsteigums, ka visbiežāk atrod tieši zobus. Kaulu vietā haizivīm ir skrimšļi, kas viegli noārdās pēc haizivs nāves.