cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Resursu rezervēšanas protokols
RSVP var izmantot resursdatoru un maršrutētāju, lai pieprasītu vai sniegtu noteiktus pakalpojumu kvalitātes (QoS) līmeņus lietojumprogrammu datu straumēm. RSVP nosaka, kā lietojumprogrammas veic rezervāciju un kā tās var atteikties no rezervētajiem resursiem, kad tie vairs nav nepieciešami. Veicot RSVP operācijas, resursi parasti tiek rezervēti katrā ceļa mezglā. RSVP nav maršrutēšanas protokols, bet tika izveidots, lai sadarbotos ar pašreizējiem un turpmākajiem maršrutēšanas protokoliem.
RSVP pati par sevi reti tiek izvietota telekomunikāciju tīklos. 2003. gadā attīstība tika novirzīta no RSVP uz RSVP-TE teletraffic inženierijai. Nākamais solis signalizēšanā (NSIS) bija ierosināts RSVP aizstājējs.
Vēsture un saistītie standarti
RSVP pamatjēdzieni sākotnēji tika ierosināti [RSVP93] (Zhang, L., Deering, S., Estrin, D., Shenker, S., un D. Zterrible, “RSVP: A New Resource ReSerVation Protocol”, IEEE Network, celebrating 1993).
RSVP ir aprakstīta RFC dokumentu sērijā no IETF :
Galvenie jēdzieni
Divi galvenie RSVP rezervācijas modeļa jēdzieni ir plūsmas specifika un filtru specifika:
Plūsmas specifika
RSVP patur resursus plūsmai. Plūsmu identificē mērķa adrese, protokola identifikators un, pēc izvēles, galamērķa ports. Vairāku protokolu etiķešu komutācijā (MPLS) plūsma tiek definēta kā iezīmes pārslēgšanās ceļš (LSP). Attiecībā uz katru plūsmu RSVP norāda arī konkrēto plūsmas nepieciešamo pakalpojuma kvalitāti, lai gan tā nesaprot plūsmas QoS īpašo informāciju. Šī QoS specifiskā informācija tiek saukta par plūsmas specifikāciju, un RSVP nodod plūsmas specifikācijas no lietojumprogrammas uz resursdatoriem un maršrutētājiem pa ceļu. Šīs sistēmas pēc tam analizē plūsmas specifikācijas, lai pieņemtu un rezervētu resursus. Plūsmas specifikācijas sastāv no:
Filtru specifika
Filterspeci nosaka pakešu kopumu, ko ietekmē plūsmas specifikācija (t. i., datu paketes, lai saņemtu QoS, ko nosaka plūsmas specifikācija). Filtru specifikācija parasti atlasa visu mezgla apstrādāto pakešu apakškopu. Atlase var būt atkarīga no jebkura pakešu atribūta (piemēram, sūtītāja IP adreses un porta).
Pašlaik definētie RSVP rezervācijas stili ir:
RSVP rezervācijas pieprasījums sastāv no plūsmas specifikācijas un filtru specifikācijas, un abi tiek saukti par flowdescriptor. Katras specifikācijas mezgla efekti ir tādi, ka, kamēr plūsmas specifikācija iestata pakešu plānotāja parametrus mezglā, filterspeci iestata parametrus pakešu klasifikatorā.
Ziņojumi
Ir divi primārie ziņojumu tipi:
Ceļa ziņojums tiek nosūtīts no sūtītāja resursdatora pa datu ceļu un saglabā ceļa stāvokli katrā ceļa mezglā. Ceļa stāvoklis ietver iepriekšējā mezgla IP adresi un dažus datu objektus:
Rezervēšanas ziņojums tiek nosūtīts no saņēmēja uz sūtītāja resursdatoru pa apgriezto datu ceļu. Katrā zarā rezervēšanas ziņojuma IP galamērķa adrese tiek mainīta uz pretēja ceļa nākamā mezgla adresi un IP avota adresi uz apgrieztā ceļa iepriekšējās mezgla adreses adresi.
Rezervēšanas ziņojumā ir iekļauts plūsmas specifikas datu objekts, kas identificē plūsmas nepieciešamos resursus.
Darbība
RSVP resursdators, kuram jāsūta datu plūsma ar konkrētu QoS, pārraidīs RSVP ceļa ziņojumu ik pēc 30 sekundēm, kas pārvietosies pa viena vai vairāku maršrutu maršrutiem, kas iepriekš noteikti darba maršrutēšanas protokolā. Ja ceļa ziņojums nonāk pie maršrutētāja, kas nesaprot RSVP, šis maršrutētājs pārsūta ziņojumu, neinterpretējot ziņojuma saturu, un nerezervēs resursus plūsmai.
Tie, kas vēlas tos noklausīties, nosūta atbilstošu (“Rezervēt”) ziņojumu, kas pēc tam izseko ceļu atpakaļ sūtītājam. Rezv ziņojumā ir plūsmas spektri. Kad maršrutētājs saņem RSVP rezv ziņojumu, tas:
Rezv ziņojumam ir arī FilterSpec objekts; tas definē paketes, kas saņems pieprasīto QoS, kas definēts plūsmas specifikācijā. Vienkārša filtra specifikācija var būt tikai sūtītāja IP adrese un pēc izvēles tā UDP vai TCP ports.
Indijas jakāns
Izplatība
Indijas jakāns sastopams visā Dienvidāzijas teritorijā, no Indijas rietumos līdz Sumatras un Javas salām austrumos. Tas dzīvo stāvoša ūdens saldūdens ezeros, purvos un dīķos ar atbilstošu veģetāciju (augi ar peldošām lapām), kā arī uzpludinātos rīsa laukos.
Izskats un ieradumi
Indijas jakānam kā visiem jakāniem ir garas kājas ar gariem pirkstiem un nagiem, kas ļauj tam pārvietoties pa peldošu ūdensaugu lapām. Ķermenis ir vidēji liels, apmēram 29 cm. Mātītes ievērojami lielākas par tēviņiem. Apspalvojums ķermenim ir melns, ar koši zilu, metālisku spīdumu, spārni bronzas krāsā ar melnām lidspalvām. Uz melnās galvas izceļas baltas, šauras uzacis. Kājas dzeltenīgi pelēkas, knābis dzeltens, tā pamatne pagarinās uz pieres, veidojot kaut ko līdzīgu vairogam. Vairogs gaiši zilā krāsā. Aste tumši violeta. Jaunajiem putniem mugurpuse brūna, apakšdaļa balta ar dzeltenīgām krūtīm.
Indijas jakāns barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, sīkām zivtiņām un ūdensaugu sēklām, jebko, ko var atrast uz un ap ūdensaugiem. Tas ne tikai uzlasu visu, kas atrodams uz lapām, bet mēdz lapas apgriezt riņķī un pārmeklēt arī otru pusi. Jakāns ir lielisks peldētājs un nirējs. Var pārpeldēt brīvus ūdens klajumus no vienas lapu "salas" līdz nākamai.
Reprodukcija
Mātītēm ir savas teritorijas, un riesta laikā tās sapārojas ar vienu vai vārākiem tēviņiem, vidēji 1,9 tēviņi uz vienu mātīti. Jo lielāka mātīte, jo tai ir lielāks harēms. Tēviņš uz ūdens iekārto peldošu ligzdu, kurā mātīte iedēj 4 melni iesvītrotas, brūnas olas. Pērēšanas rūpes uzņemas tēviņš, kā arī tas aizsargā ligzdu no ienaidniekiem. Ja ligzda sāk grimt un olām draud briesmas, tēviņš tās paņem zem spārniem un pārnes uz jaunu, drošu vietu. Kamēr tēviņš perē olas, mātīte dodas pie nākamā tēviņa. Rūpes par cāļu audzināšanu mātītes neuzņemas. Galvenie ienaidnieki, kas izēd olas no ligzdas ir grauzēji un citi putni. Ja tēviņš ir zaudējis olas, mātīte atkal izdēj jaunas olas. Inkubācijas periods ilgst 22—24 dienas. Cālēni ir ligzdbēgļi. Jau drīz pēc izšķilšanās jakānu cāļi sāk skriet. Tēvs tos audzina un apmāca kā atrast kukaiņus, gliemjus, tārpus, mazus krabīšus un zivis, kā arī augu sēklas. Briesmu gadījumā tēvs cāļus pārnes zem spārniem.
Kvarki
Kvarki ir elementārdaļiņas, no kurām sastāv hadroni. Pazīstami sešu veidu (šos veidus sauc par aromātiem jeb smaržām) kvarki un tikpat daudz antikvarku.
Vēsture
Hipotēzi par kvarku kā daļiņu, no kurām sastāv hadroni, eksistenci pirmais izvirzīja amerikāņu fiziķis Marijs Gells-Manns 1964. gadā (neatkarīgi no viņa šādas daļiņas postulēja arī Džordžs Cveigs). Vārdu "kvarks" Gells-Manns ņēma no Džeimsa Džoisa jaunvārdiem bagātās grāmatas "Finegana vāķēšana", kurā bija frāze "Trīs kvarki misteram Markam". Noslēpumainais vārds, kas atgādināja kaijas kliedzienu, Gellam-Mannam likās piemērots jauno hipotētisko daļiņu apzīmēšanai (kvarku hipotēze paredzēja nuklonu sastāvēšanu no trim kvarkiem).
Kvarku īpašības
Kvarkus, tāpat kā leptonus, var sagrupēt pa pāriem trīs "paaudzēs". Katrā paaudzē vienam kvarkam elektriskais lādiņš ir +2/3, bet otram -1/3. Kvarki spēj piedalīties stiprajā mijiedarbībā (mainīt "krāsu", apmainoties ar gluoniem), vājajā mijiedarbībā (mainot savu "aromātu") un, tā kā tiem piemīt lādiņš, arī elektromagnētiskajā mijiedarbībā. Bez tam kvarkiem piemīt iekšējs papildu raksturlielums, kurš uzskatāmības labad tiek dēvēts par krāsu (ar krāsu parastā izpratnē tam nav nekāda sakara, tāpat kā kvarka tipam nav sakara ar parastajām smaržām).
Tā kā stiprā mijiedarbība ir spēks, kas darbojas ļoti mazos attālumos, kvarki nevar eksistēt brīvā veidā (ārpus to "bezkrāsainajām" kombinācijām — hadroniem), attālināti no citiem kvarkiem. Šo parādību sauc par kvarku konfainmentu (neizlidojamību). Vienkāršoti runājot, ja kvarku mēģina atraut no citiem hadrona sastāvā ietilpstošiem kvarkiem, pieliekot pietiekami lielu enerģiju, rodas jauns kvarks (kvarki), kas tiek izmests no hadrona kopā ar atraujamo kvarku. Šādā veidā notiek enerģijas pāreja matērijā.
Kvarku eksistences realitāte
Tā kā kvarkus nekad neviens nav novērojis un nenovēros konfainmenta dēļ, rodas jautājums par kvarku reālo eksistenci — vai tie nav tikai matemātiska abstrakcija?
Kvarku realitātes pierādījumi.
Līdz ar to kvarku hipotēze ar visām no tās izrietošajām sekām (sk. kvantu hromodinamika) ir visvienkāršākā un konservatīvākā hipotēze, kas izskaidro eksperimentālos datus un atbilst Okama asmens principam. Pašreizējā momentā (XXI gadsimta sākumā) kvarku teorijai nav dzīvotspējīgas alternatīvas.
Pagaidām neizskaidroti kvarku teorijas jautājumi
Ir hipotēze par kvarku sastāvēšanu no vēl vienkāršākām daļiņām - preoniem, bet tai pagaidām nav nekādu eksperimentālu apstiprinājumu.
Frederiks Andersens
Frederiks Andersens (da; dzimis Herningā, Dānijā) ir profesionāls dāņu hokejists, spēlē vārtsarga pozīcijā, Dānijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2023) Andersens spēlē Nacionālās hokeja līgas vienībā Karolīnas "Hurricanes".
Spēlētāja karjera
2010. gada NHL draftā viņu Karolīnas "Hurricanes" izraudzījās ar kopējo 187. kārtas numuru, taču, tā kā ar spēlētāju līgumu nenoslēdza, 2012. gadā viņu ar 87. numuru izvēlējās Anahaimas "Ducks".
Profesionāļa karjeru Andersens sāka 2008.—09. gada sezonā, kad sāka spēlēt Dānijas hokeja līgas vienībā Herningas "Blue Fox", taču jau nākamajā sezonā viņš pievienojās Frederikshavnas "White Hawks" rindām, 2009.—10. gada sezonā tiekot atzīts par līgas vērtīgāko spēlētāju, taču 2010.—11. gada sezonā iegūstot sezonas labākā spēlētāja titulu. 2011.—12. gada sezonu aizvadīja Zviedrijas hokeja līgas klubā HC Frölunda, sezonu noslēdzot ar labākajiem vidēji spēlē atvairīto metienu un vidēji spēlē ielaisto vārtu rādītājiem līgā.
2012. gada starpsezonā pievienojās NHL vienībai Anahaimas "Ducks", 2012.—13. gada sezonu gan pilnībā aizvadot tās AHL fārmklubā Norfolkas "Admirals". 2013.—14. gada sezonā kļuva par "Ducks" otro vārtsargu aiz Jonasa Hillera, savukārt 2014.—15. gada sezonā jau kļuva par komandas pamatvārtsargu. 2016. gada jūnijā tika aizmainīts uz Toronto "Maple Leafs".
Dānijas hokeja izlases sastāvā ir spēlējis 2009., 2010., 2011. un 2012. gada Pasaules čempionātos.
Jānis Cimze
Jānis Cimze (dzimis, miris ) bija latviešu pedagogs, tautas dziesmu vācējs un harmonizētājs, ērģelnieks, latviešu kora mūzikas pamatlicējs un profesionālās mūzikas aizsācējs.
Agrīnā dzīve
Piedzima 1814. gada 3. jūlijā Cimzes pusmuižas vagara ģimenē Raunas draudzē. Pirmās zināšanas mūzikā viņš iegūst Raunas draudzes skolā, mācīdamies ērģeļu spēli pie toreiz pazīstamā pedagoga Jāņa Gaiķa.16 gadu vecumā Cimze pabeidza draudzes skolu, un 1830. gadā viņš sāka strādāt par mājskolotāju Rozes muižā pie Raunas, vēlāk Smiltenē un no 1833. gada Valmieras draudzes skolā.
Skolotāju seminārs un latviešu koru mūzikas attīstība
Studijas beidzis, J. Cimze atgriezās dzimtenē kā vispusīgi izglītots pedagogs, un, kad 1839. gadā atklāj Valmieras skolotāju semināru, viņš kļūst par tā vadītāju. Semināru organizēja un uzturēja vācu mācītāji, un tas bija pakļauts viņu kontrolei. Mācību valoda bija vācu. Ar semināra palīdzību vācu mācītāji cerēja veikt savas ideoloģijas propagandu, pārvācošanas darbu Latvijā. Skolotāju semināra darbība šai laikā ļoti interesēja vienu no aktīvākajiem jaunlatviešu kustības pārstāvjiem — Kronvaldu Ati. Cimzes semināra izaudzināto skolotāju — diriģentu darbs sekmēja arvien straujāku koru kustības uzplaukumu. Taču, augot koru skaitam, arvien vairāk kļuva jūtams dziesmu repertuāra trūkums. To izmantoja vācu mācītāji, lai latviešu koros ieviestu sev vēlamas dziesmas, kas māca paklausību kungiem un baznīcai. Parādījās gan mācītāju pašu sacerētas dziesmas, gan vācu tautas dziesmas sliktos latviskos tulkojumos. Tā vācu mācītāju nodibinātā Latviešu draugu biedrība 1845. gadā izdod latviešu valodā tulkotu dziesmu krājumu Dziesmiņas latviešu bērniem un jaunekļiem skolā, mājā un laukā, dziedamas uz vienas un arī uz vairāk balsīm.
1839.—1853. gadā J. Cimzes vadīja Vidzemes skolotāju semināru Valmierā. 1853.—1881. gadā viņš turpināja vadīt skolotāju semināru Valkā. Slaiks, vidēju augumu, smalku, garenisku seju, platu pieri, gudrām acīm, zīmīgu muti kā sevišķi prasmīgam runātājam. Viss iespaids bija tāds: tas saprot, māk runāt un prasīt, un vadīt — ir dzimis skolotāju skolotājs. Cimze nelietoja nekādus sevišķus soda līdzekļus. Viņš vadija ar savu personību un izskatu,” tā par Cimzi ir rakstījis Straumes Jānis.
Precējies 1849. gadā ar Rīgas Lielās ģildes vecākā Gustava Molīna meitu Johannu Luizi Molīnu (Molien) (mirusi 1856. gadā). Viens dēls — Emīlis Kārlis Andrejs — miris dažu nedēļu vecumā, trīs meitas — Anna, Luize un Johanna.
Miris 1881. gada 22. oktobrī Valkā un apglabāts Valkas Lugažu draudzes kapos (tagad Cimzes kapi), kur viņam vēlāk uzcelts kapa piemineklis.
Kritika
Jānis Cimze ir sarakstījis daudzas dziesmas, kā arī tautas dziesmas un dziesmām grūtus un vieglus pavadījumus. Taču J. Cimze, apdarinot latviešu tautas dziesmas, nevērīgi izturējies pret dziesmu skaņkārtu un ritma prasībām, kā rezultātā daudzās tautas melodijās sabojāts ritmiskais un metriskais pulsējums. Daudzās apdarēs viņš aizgājis tālu ārpus melodijas savdabības robežām, ietekmējoties no baznīcas korāļiem raksturīgajiem modulatoriskajiem novirzieniem, hromatismiem. Cik maz J. Cimze izpratis latviešu tautas mūzikas nacionālās īpatnības, par to liecina arī kopā ar īstām tautas dziesmām "Dziesmu rotā" atrodamie citu tautu melodiju lokalizējumi un salkani sentimentālās ziņģes ("Ak, sirsniņ, kam tik trūvi raud'", "Neraud', tu mīļā meitiņa, tu jaukā puķīt', rozīte", "No bēdām esmu pārņemta" u.c.), kas, pateicoties "Dziesmu rotai", nonāca latviešu tautas muzikālajā sadzīvē. Šos J. Cimzes darbības trūkumus desmitiem gadu laikā sekmīgi izlaboja Andrejs Jurjāns, Jāzeps Vītols un vēlāk arī Emīls Melngailis.
Pazīstamākās tautasdziesmu apdares
“Lauku puķēs” ir tādas tautasdziesmu apdares kā
Alfa daļiņa
Alfa daļiņa (α daļiņa) ir pozitīvi lādēts hēlija-4 atoma kodols, kas sastāv no 2 protoniem un 2 neitroniem. Alfa daļiņas rodas alfa sabrukšanas procesā un šādām daļiņām piemīt 1,8—15 MeV liela enerģija.
Alfa daļiņu plūsmu sauc par alfa stariem. Alfa stariem ir liela jonizācijas spēja, bet maza caurspiedība (iedarbojoties uz cilvēku, alfa stari nespēj izkļūt cauri ādas raga slānim). Tomēr, ja alfa radioaktīvi radionuklīdi nokļūst cilvēka organisma iekšienē, tie ir ārkārtīgi bīstami, jo sagrauj audus un rada mutācijas.
Alfa daļiņas var veidoties arī dažās kodolreakcijās, kā arī tās atrodamas primārajos kosmiskajos staros. Augstas enerģijas alfa daļiņas var iegūt lādētu daļiņu paātrinātājos.
Alfa daļiņas masa ir 6,644656×10−27 kg, kas atbilst enerģijai 3,72738 GeV.
Pneimonija
Pneimonija (no grc, pneúmōn — 'plaušas') jeb plaušu karsonis ir plaušu iekaisuma slimība dažādos lielākos un mazākos apvidos, kas galvenokārt skar mazus gaisa maisiņus alveolas. Alveolas veselam cilvēkam nodrošina skābekļa uzņemšanu; tās ir mikroskopiskas, ar gaisu pildītas cistas. Pneimonijas raksturīgākie simptomi ir klepus, sāpes krūšu kurvī, paaugstināta ķermeņa temperatūra un apgrūtināta elpošana.
Pneimoniju var izraisīt dažādi cēloņi, tai skaitā inficēšanās ar baktērijām, vīrusiem, sēnēm vai parazītiem, kā arī ķīmiski vai fiziski bojājumi plaušu tuvumā. Pneimonijas izcelsme dažreiz tiek aprakstīta arī kā idiopātiska, tas ir, saslimšanas cēlonis nav skaidri zināms.
Skota
Skota ir Jaunzēlandes polārstacija Rosa salā Antarktīdas piekrastē. Izvietota Prampointa ragā salas dienvidu galā Hatpointa pussalā 3 km no amerikāņu polārstacijas Makmerdo. Nosaukta par godu izcilajam britu polārpētniekam Robertam Skotam.
Polārstacija uzbūvēta 1956./1957. gadu vasaras sezonā un sākotnēji nebija paredzēta ilgtermiņa lietošanai bet tikai kā Sadraudzības Transantarktiskās ekspedīcijas bāze un Starptautiskā ģeofizikas gada pētījumu atbalsta punkts. Stacija tika izveidota no Jaunzēlandē un Austrālijā izgatavotiem gataviem moduļiem un ar kuģi attransportētas un Rosa salu. Stacija sastāvēja no sešām savstarpēji ar apjumtām ejām savienotām ēkām un diviem atsevišķiem moduļiem ar magnometrisku un seismogrāfisku aparatūru. Stacija oficiāli tika atklāta 1957. gada 20. janvārī.
1976./1977. gadu sezonā tika veikta pirmā plašākā stacijas rekonstrukcija, kad tika nomainīta lielākā daļa stacijas ēku. 2005. gadā tika uzbūvēta 1800 m² apsildāma divstāvu ēka. Stacijā vasaras sezonā vienlaicīgi var uzturēties līdz 85 cilvēku un gada laikā dažādu projektu ietvaros staciju apmeklē līdz pat 375 cilvēkiem.
Stroņe Slonske
Stroņe Slonske (pl, vēsturiski arī Zeitenberga ) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz austrumiem no Bistšicas Klodzkas, netālu no robežas ar Čehiju.
Abhāzija
Abhāzija (abhāzu: , ka, ru) ir valstisks veidojums (starptautiski neatzīta valsts) Kaukāzā, kas atrodas Melnās jūras austrumu krastā. Vienīgi Krievijas Federācija, Nauru, Nikaragva un Venecuēla ir atzinušas Abhāzijas Republikas (abh. , ru) neatkarību. Pēc vairuma pasaules valstu, arī Latvijas, viedokļa tā ir Gruzijas sastāvdaļa.
Ziemeļos tā robežojas ar Krievijas Federāciju. Gruzijas iekšienē tā robežojas ar Samegrelo-Zemo Svaneti reģionu austrumos.
Vēsture
Sākotnēji Kolhīdas valsts province, pēc tam sengrieķu kolonija, tad Ponta valsts province, līdz 65. gadā p.m.ē. to iekaroja romieši — līdz 6. gadsimtam Romas impērijas, pēc tam Bizantijas impērijas province. 6. gadsimtā izveidojās Abhāzijas valsts, kas atradās vasaļatkarībā no Bizantijas impērijas. Savu varenības apogeju valsts sasniedza karaļa Leo II laikā, kad sarāva vasaļattiecības ar Bizantiju. Abhāzijas teritorijā ietilpa visa Rietumgruzija. Galvaspilsēta šai laikā atradās Anakopā (Jaunā Atona), tad Kutaisi. Sākot ar 9. gadsimtu, Abhāzijas valdnieki karoja ar Tao-Klardžetijas un Kahetijas valdniekiem, Georgija (miris 955.) un Leo III (valdīja 955.-967.) laikā Abhāzija iekaroja lielāko daļu Kahetijas un Tao-Klardžetijas ziemeļu daļu, taču tad vairākās kaujās abhāzu karaspēks cieta smagas sakāves. 975. gadā Abhāzijas valsts kļuva par apvienotās Gruzijas Karalistes sastāvdaļu. Gruzijas Karalistei 1490. gadā sadaloties, kņazi no Čačbu dinastijas pasludināja savas zemes par suverēnu Abhāzijas kņazisti. 16. gadsimtā Abhāzijas kņaziste kļuva par Osmaņu impērijas vasali. Pret turkiem vērsto kņazu Kelešu beju 1808. gadā nogalināja atentātā, un viņa dēls Georgijs Safars bejs 1809. gadā vērsās pie Krievijas Impērijas ar lūgumu ņemt Abhāziju savā aizgādībā. 1810. gada 17. februārī izdeva imperatora Aleksandra I manifestu par Abhāzijas kņazistes kā vasaļvalsts pievienošanu Krievijas Impērijai. Abhāzijas autonomijas tiesības tika ignorētas, 1864. gadā Abhāzijas kņazu vara tika likvidēta, bet pati kņaziste pārdēvēta par "Suhumi kara nodaļu" (ru), kas izsauca virkni sacelšanos (lielākā bija t.s. Lihnenas sacelšanās 1866. gadā) un kā sekas — masveida abhāzu emigrācija uz Osmaņu impēriju, kā arī Krievijas valdības īstenotas deportācijas. Ap 1877.-1878. gadu Krievijas-Osmaņu kara laikā kņazistes iedzīvotāju skaits bija sarucis uz pusi.
20. gadsimta sākumā Abhāzijā dzīvoja ap 150 000 cilvēku, no kuriem abhāzi bija ap 30%, bet gruzīni kopā ar mingreliem ap 40%, pilnībā dominējot Abhāzijas dienvidos. Pārējie bija krievi, armēņi, grieķi u.c. tautības.
Krievijas revolūcijas laikā
Pēc 1917. gada Februāra revolūcijas Abhāzija maijā iestājās Kaukāza apvienoto kalniešu savienībā. Abhāzi neplānoja saistīt savu nākotni ar gruzīniem, bet pievienojās Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienībai, kas apvienoja Kaukāza kara laikā iekarotos kalniešus. Abhāzu valodai ir cieša saistība ar adigu, kabardiešu un čerkesu valodām. 1917. gada 8. novembrī Suhumi izveidoja parlamentu, Abhāzu Tautas Padomi. Tika pasludināta nacionālā pašnoteikšanās un pieņemta konstitūcija. Abhāzu pārstāvji uzskatīja, ka labākais risinājums būtu arī Gruzijas pievienošanās Kalniešu republikai.
Pēc boļševiku Oktobra revolūcijas abhāzu vadītāji sāka skatīties uz politiski mērenāko Aizkaukāzu. 1918. gada 9. februārī abhāzu un gruzīnu pārstāvji tikās, lai pārrunātu attiecības. Abhāzi sevi uzskatīja par neatkarīgu politisko veidojumu, kamēr gruzīni tiem piedāvāja iekšējo neatkarību nākotnes Gruzijas sastāvā. 9. februāra vienošanās skaidri noteica Abhāzijas robežas, apstiprināja abhāzu pašnoteikšanos, kā arī abu pušu gatavību runāt par politisko nākotni. 1917. gadā boļševiki bija nostiprinājušies Gudautas pilsētā un 1918. gada 16. februārī viņi sagrāba Suhumi, no kurienes tos izdevās padzīt 21. februārī. Marta beigās boļševiki atkal sagrāba Suhumi un visu Abhāzijas piekrasti.
Batumi miera sarunās Abhāzijas un Ziemeļkaukāza Kalniešu Republikas pārstāvji piedalījās ar savām atsevišķajām delegācijām. 11. maijā pasludināja Kaukāza Kalniešu Republikas atdalīšanos no Krievijas. Jauno republiku veidoja Dagestāna, Čečenija, Ingušija, Osetija, Kabarda-Balkārija, Abhāzija, Adigeja. Tā aizņēma 260 000 kv.km. ar 6,5 miljoniem iedzīvotāju. Batumi esošie delegāti osmaņiem paziņoja vēlmi kļūt par osmaņu protektorātu.
Gruzijas Demokrātiskajai Republikai pasludinot neatkarību 1918. gada 26. maijā, Abhāzija atradās ārpus tās robežām. Gruzija paziņoja, ka neturpinās sniegt militāru palīdzību, ja Abhāzija uzstās uz savu neatkarību. Abhāzijas vadītāji apsvēra iespēju pievienoties Padomju Krievijai vai Osmaņu impērijai, bet 1918. gada 8.-11. jūnijā parakstīja vienošanos ar Gruziju, kas Abhāzijai piešķīra iekšējo pašpārvaldi Gruzijas sastāvā, un republikas valdībā izveidoja Abhāzijas lietu ministra posteni. Ar šo vienošanos Gruzija, lai nodrošinātu revolucionāro kārtību un stabilu valdību, Abhāzu Tautas Padomei palīgā apņēmās nosūtīt gruzīnu Sarkano gvardi. Piecas dienas pēc vienošanās parakstīšanas boļševiki sāka jaunu sacelšanos, apdraudot Suhumi. 17.-19. jūnijā ar Vācijas atbalstu gruzīni izsēdās Suhumi. Gruzīni padzina boļševikus no Suhumi un Gudautas, pretinieka varā atstājot tikai Gagras pilsētas apkārtni Abhāzijas ziemeļos. Armijas uzvedība izraisīja abhāzu protestus par autonomijas neievērošanu. Izmantojot nepieciešamību Abhāziju aizsargāt no boļševikiem un osmaņiem, gruzīni okupēja Abhāziju. Kalniešu republika nosodīja šo iebrukumu. 27. jūnijā etnisko abhāzu vienības no osmaņu teritorijas izsēdās pie Kodoras upes. Šādi desanti atkārtojās, taču tika apspiesti.
Boļševiku dumpja apspiešanas gaitā gruzīnu armija jūlijā ieņēma Sočus un Tuapsi, 18. septembrī Soču pilsētas padome pieņēma lēmumu par pievienošanos Gruzijai. Ar Krievijas Baltās kustības pārstāvjiem notika neveiksmīgas sarunas, kas noveda pie Balto pretuzbrukuma, kas 1919. gada februārī sasniedza Gagru. Aprīlī gruzīni atguva Gagru.
1918. gada oktobrī Gruzijas valdība izmantoja Abhāzu Tautas Padomes iekšējo konfliktu, lai to atlaistu un nostiprinātu centrālo varu reģionā. 1919. gada februārī Gruzijā un Abhāzijā notika Satversmes sapulces vēlēšanas. Abhāzijas Tautas Padomē abhāzu un gruzīnu sociāldemokrāti ieguva 27 no 40 vietām. Gruzijas premjerministrs Nojs Žordania paziņoja, ka abhāzu autonomijas vienīgais ierobežojums ir atšķelšanās no Gruzijas un pāriešana Deņikina Balto spēku pakļautībā. Abhāzijas un Gruzijas pārstāvji sāka darbu pie Abhāzijas konstitūcijas. Sarunas ievilkās, jo abhāzu sociāldemokrātu frakcija sašķēlās. Neviens no konstitūcijas variantiem nespēja gūt vairākuma atbalstu. 1920. gada novembrī abhāzi beidzot vienojās par konstitūcijas projektu un nosūtīja delegāciju uz Tbilisi, kas pieprasīja, ka Gruzijas Satversmes sapulcei nav tiesību tekstā veikt nekādas izmaiņas. Sarunām ievelkoties, abhāzu delegācija atkal sašķēlās, dažiem delegātiem atgriežoties Suhumi.
1921. gada 21. februārī, Sarkanajai armijai jau esot Tbilisi pievārtē, Gruzijas Satversmes sapulce pieņēma Gruzijas konstitūciju, kas piešķīra autonomiju Abhāzijai, kā arī musulmaņu apdzīvotajai Adžārijai un pierobežas Zakatalas rajonam, kas vēlāk pārgāja Azerbaidžānas sastāvā.
Padomju laikā
1921. martā Abhāzijā pasludināja padomju varu. 31. martā pasludināja Abhāzijas PSR. 21. maijā Gruzijas PSR atzina Abhāzijas PSR neatkarību. 16. decembrī PSRA noslēdza "savienības līgumu" ar Gruzijas PSR. 1922. gada 13. decembrī Abhāzija kopā ar Gruzijas PSR tika iekļauta Aizkaukāza PFSR sastāvā. 30. decembrī Aizkaukāza PFSR iekļāvās jaunveidotās Padomju Savienības sastāvā.
1925. gadā tika pieņemta PSRA pirmā konstitūcija, kas noteica, ka PSRA ir suverēna republika, kas ir līgumsaistībās (analogi ūnijai) ar Gruzijas PSR. 1931. gadā PSRS valdība šo īpašo statusu Abhāzijai atņēma, un tā kļuva par "vienkāršu" Abhāzijas Autonomo Padomju Sociālistisko Republiku (Абхазская АССР) Gruzijas PSR sastāvā.
Neatkarības cīņa
1990. gadā Abhāzijas APSR proklamēja sevi par suverēnu Abhāzijas Padomju Sociālistisko Republiku (Абхазская Советская Социалистическая Республика).
1989. gadā Abhāzijas APSR sākās studentu nemieri, kā rezultātā Suhumi uz vairākām dienām pat ieviesa karastāvokli. 1991. gada referendumos, kad Gruzijas iedzīvotāji pauda vēlmi izstāties no PSRS, Abhāzijas iedzīvotāju lielākā daļa izvēlējās atdalīties no Gruzijas PSR un palikt PSRS (vēlāk NVS) sastāvā (zināmā mērā to izprovocēja gruzīnu nacionālistu prasības, atjaunojot Gruzijas suverenitāti, likvidēt Abhāzijas autonomo statusu un "gruzīniskot" visu valsti). 1992. gada vasarā Gruzijas AP pasludināja par 1921. gada konstitūcijas atjaunošanu, savukārt Abhāzijas AP 23. jūlijā izsludināja 1925. gada konstitūcijas atjaunošanu (ar visu norādi par Abhāzijas un Gruzijas kā juridiski līdzvērtīgu līgumslēdzēju pušu līgumattiecībām), ko Gruzijas valdība atteicās atzīt. Politiskās pretrunas pārauga Gruzijas 14. augustā mēģinājumā pārņemt varu Abhāzijā ar ieroču spēku, kas pārauga nopietnā lokālā bruņotā konfliktā, kas prasīja vismaz 17 000 cilvēku dzīvību. Karadarbībā Gruzijas bruņotie spēki cieta sakāvi un atkāpās no lielākās daļas Abhāzijas teritorijas.
1993. gada septembrī daļa Abhāzijas parlamenta (gruzīnu deputāti) bija spiesti pamest Suhumi un pārcelties uz Tbilisi, tā izveidojot t.s. Abhāzijas autonomās republikas Augstāko Padomi trimdā (2006. gadā, Gruzijas armijai pārņemot savā kontrolē lielāko daļu Kodori ielejas, šī trimdas valdība pārcēlās uz turieni).
Pamieru izdevās noslēgt tikai ar ANO starpniecību 1994. gada aprīlī. Saskaņā ar 1994. gada 23. jūnija pamiera līgumu gar Inguras upi tika noteikta 12 km plata demilitarizētā zona, gar kuru izvietojās Krievijas "miera uzturētāju" karaspēks. Gruzijas valdības kontrolētajā Kodori ielejas Ažaras ciemā izveidoja Abhāzijas trimdas valdību.
2008. gada Krievijas—Gruzijas kara laikā Abhāzijas karaspēks iekaroja Kodori ieleju un padzina trimdas valdību no Ažaras ciemata.
Administratīvais iedalījums
Abhāzijas administratīvo iedalījumu veido 7 rajoni un 1 pilsēta. Galvaspilsēta ir Suhumi (abh. Аҟəа [а́кuа]; gruz. სოხუმი).
Kamaniņu braukšana 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Kopvērtējums
=== Vīrieši ===
Programma
‡ -sacīkstes beidzās naktī, kad Latvijā jau iestājās nākamā diena
Latvijas sportistu rezultāti
Slīprakstā atzīmēta iegūtā vieta atsevišķā braucienā. Ietonēti atzīmēts individuāli labākais rezultāts braucienos.
Rīgas OMON
Rīgas OMON (ru), pilnā nosaukumā Rīgas pilsētas Iekšlietu pārvaldes speciālo uzdevumu milicijas vienība (SUMV) (ru), jeb tā sauktās „melnās beretes” bija īpaša milicijas vienība, kas no 1988. gada darbojās Rīgā. Baltijas valstu neatkarības atjaunošanas periodā 1990.—1991. gadā Rīgas OMON sadarbībā ar PSRS Iekšlietu ministrijas specvienībām veica vairākus desmitus bruņotu uzbrukumu dažādām Baltijas valstu iestādēm, sarīkoja vairāk nekā desmit provokatīvu sprādzienu, simtiem civiliedzīvotāju piekaušanu. Šajos terora aktos dzīvību zaudēja seši Latvijas iedzīvotāji.
Rīgas OMON apsūdzēja smagos huligānisma aktos ar miesas bojājumu nodarīšanu, īpašuma bojāšanu un slepkavībām, arī 1991. gada 31. jūlija uzbrukumā Lietuvas-Baltkrievijas robežas muitas punktam Medininkos, kad tika nošauti septiņi Lietuvas muitnieki.
Izveide
Rīgas OMON izveidota 1988. gada 2. decembrī ar PSRS iekšlietu ministra Vadima Bakatina pavēli kā viena no 5 pirmajām šādām vienībām PSRS. Tās sākotnējā sastāvā bija 148 cilvēku (no tiem 20 virsnieki), komandieris Edgars Limars, faktiski to komandēja milicijas virsnieks Česlavs Mļiņņiks un viņa vietnieks Sergejs Parfjonovs. Vienības uzdevumos bija apkarot organizēto noziedzību, pastiprināt milicijas reidus un apsargāt valsts iestādes. Kaut arī tās metodes bieži balansēja uz likumpārkāpumu robežas (demolējot nelegālās tirdzniecības vietas, uz vietas konfiscējot naudu un kontrabandas preces bez dokumentālas uzskaites, nodarot aizturētajiem miesas bojājumus), vienības popularitāte bija liela, jo tās darbība bija vērsta pret likumpārkāpējiem. Rīgas OMON bāze atradās Atlantijas ielā 51a Vecmīlgrāvī.
Pēc 1990. gada neatkarības deklarācijas
Pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas deklarācijas pieņemšanas 1990. gada 15. maijā OMON vienība ar stekiem izdzenāja nesankcionētu Interfrontes mītiņu pie Latvijas Republikas Augstākā Padomes ēkas. Pūlī bijuši arī Baltijas kara apgabala virsnieki un Jēkaba Alkšņa Rīgas kara aviācijas augstākās inženieru skolas kursanti.
Kādu laiku uzturējušies pie Padomes, studenti nolēma atgriezties lekcijās. Vēlāk tajā pašā dienā Interfrontes pārstāvji pēc tam atgriezās pie Padomes vēlreiz. Šoreiz viņus sagaidīja omonieši, kas bija izsaukti sabiedrisko nekārtību novēršanai. Apmēram septiņi ar stekiem bruņoti vīri izsita pūlī apļus apmēram 3 metru diametrā, un tad šos apļus savienoja, izvēršot perimetru. Pūlis neizturēja un atkāpās. Šoreiz pavisam.
Pēc tam, kad 1990. gada jūnijā jaunieceltais iekšlietu ministrs Aloizs Vaznis izdeva pavēli par iekšlietu struktūru darbinieku depolitizāciju, Rīgas OMON komandieris E. Limars tai atsacījās pakļauties. Tāpat omoniešiem aizliedza piepelnīties apsardzes uzņēmumā „Vikings”. Vienību papildināja valdību neatzīstošie milicijas darbinieki no citām Iekšlietu ministrijas struktūrvienībām un tās skaitliskais sastāvs pieauga līdz pat 200 kaujiniekiem. Varas iestāžu rīcībā nebija spēku, kas varētu stāties pretī šai labi apmācītajai un bruņotajai vienībai. Omonieši virs savas bāzes Vecmīlgrāvī izkāra PSRS karogu.
Pretdarbība Latvijas valdībai
Pēc tam, kad 1990. gada 14. novembrī Latvijas Augstākās padome pieņēma lēmumu likvidēt Rīgas OMON, omonieši pakļāvās tikai un vienīgi PSRS Iekšlietu ministrijas rīkojumiem. Rīgas OMON 1990. gada nogalē piedalījās nelikumīgās darbībās, kam liecinieki bija tūkstošiem Latvijas iedzīvotāju. Pie Ministru padomes ēkas Rīgā, Gaujas tilta Ādažos, pie vēstures pieminekļiem un PSRS karaspēka daļām notika provokatīvi sprādzieni, civiliedzīvotāju un Latvijas valdībai lojālo milicijas darbinieku piekaušanas, uzbrukumi Latvijas muitas punktiem, automašīnu dedzināšanas un šaudīšanās Rīgas ielās.
Pēc PSRS Iekšlietu ministrijas rīkojuma 1991. gada 2. janvārī OMON ieņēma Preses namu un pārtrauca LTF atbalstošo preses izdevumu iespiešanu. Tika gatavota plašāka militāra operācija arī citu stratēģisko objektu ieņemšanai, kurus bija paredzēts sākt pēc Viļņas televīzijas torņa ieņemšanas 13. janvārī. Tā Rīgas OMON 14. janvārī iebruka Vecmīlgrāvja milicijas nodaļā, atņemot milicijas darbiniekiem dienesta ieročus, un Iekšlietu ministrijas Minskas augstākās skolas Rīgas filiālē, piekaujot kursantus un nolaupot skolas arsenālu. 16. janvārī OMON uzbruka barikādēm pie Vecmīlgrāvja un Brasas tiltiem, nošāva Robertu Mūrnieku un ievainoja vairākus barikāžu aizstāvjus. 20. janvārī uzbruka Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas ēkai. Aizstāvot ēku, bojā gāja milicijas darbinieki Sergejs Konoņenko un Vladimirs Gomanovičs, kanālmalas apstādījumos apšaudes laikā nogalināja skolnieku Ediju Riekstiņu un kinooperatorus Andri Slapiņu un Gvido Zvaigzni. Tika ievainoti Bauskas milicijas darbinieki A. Simanavičus, R. Zaļais, J. Jasevičs, V. Markuns, kā arī barikāžu dalībnieki B. Dmitrenko, J. Zelčs, A. Senčenko, J. Mezaks, D. Ozols, Krievijas CTV operators V. Brežņevs, Latvijas Universitātes students J. Fodors. Kritušie un ievainotie bija arī uzbrucēju rindās.
Augusta puča laikā pēc Baltijas kara apgabala pavēlnieka Fjodora Kuzmina pavēles 1991. gada 19. augustā Rīgas OMON kopā ar Baltijas kara apgabala karaspēka vienībām ieņēma un izdemolēja daudzas valsts un sabiedrisko organizāciju ēkas, pārtrauca Latvijas Televīzijas raidījumus. Uzbrukumā Rīgas Iekšlietu pārvaldei nošāva Raimondu Salmiņu. 20. augustā OMON un Padomju armijas desanta vienības atbruņoja Latvijas Republikas Ministru Padomes apsardzi. 21. augustā OMON bruņutransportieri ieņēma Doma laukumu un uzbruka barikādēm pie Saeimas nama.
Pēc likvidācijas
1991. gada 28. augustā PSRS iekšlietu ministrs Viktors Baranņikovs izdeva pavēli par vienības izvešanu no Latvijas Republikas. No lidostas „Rīga” 14 transportlidmašīnas ar vienības dalībniekiem un inventāru aizlidoja uz Tjumeņu Sibīrijā.
Latvijas Republikas prokuratūra izvirzīja apsūdzības 74 Rīgas OMON kaujiniekiem un pieprasīja viņu izdošanu tiesāšanai. Pēc tam, kad 1991. gada 8. oktobrī Surgutā apcietināja un deportēja uz Latviju S. Parfjonovu, PSRS Augstākās padomes deputāts S. Vasiļjevs pieprasīja garantēt OMON kaujinieku neizdošanu Latvijas varas iestādēm. Pēc ilgas izmeklēšanas tiesa 1992. gadā piesprieda S. Parfjonovam cietumsodu, taču vēlāk izraidīja uz Krieviju. Č. Mļiņņiku 1994. gadā Sanktpēterburgā apcietināja it kā par neatļautu ieroču nēsāšanu, taču atbrīvoja tiesas zālē. Pie atbildības izdevās saukt tikai 15 vienības kaujiniekus. Rīgas OMON bijušie kaujinieki piedalījās diversijas aktos un kaujas operācijās arī Piedņestrā, Kalnu Karabahā, Abhāzijā, Čečenijā, Dienvidosetijā, Bosnijas karā un Ukrainā. 1999. gadā Rīgas apgabaltiesa 10 bijušajiem Rīgas OMON kaujiniekiem piesprieda dažāda ilguma cietumsodus, bet 2004. gadā nosacītu cietumsodu piesprieda vēl diviem kaujiniekiem. 2006. gadā Rīgas apgabaltiesa pierādīja V. Sorokina vainu septiņās epizodēs (Iekšlietu ministrijas apšaudē, Latvijas Televīzijas studijas un Augstākās milicijas skolas Rīgas fakultātes ieņemšanā, autotransporta dedzināšanā un apšaudē pie Vecmīlgrāvja un Brasas tiltiem, fiziskā vardarbībā pret brīvprātīgo kārtības sargu vienībām) un piesprieda viņam piecu gadu brīvības atņemšanu, tomēr Krievija atteicās notiesāto Sorokinu izdot Latvijai. A. Rižovam Pēterburgas tiesa 2011. gadā piesprieda 15 gadus ieslodzījumā sakarā ar bruņotu laupīšanu un cilvēku nolaupīšanu. Raimonda Salmiņa nogalināšanā apsūdzētais V. Antjufejevs līdz 2012. gada janvārim ieņēma starptautiski neatzītās Piedņestras Moldāvu Republikas aizsardzības ministra amatu, pēc atcelšanas no šī amata viņu apvainoja varas ļaunprātīgā izmantošanā un izsludināja meklēšanā. Tomēr 2014. gada jūlijā viņu iecēla par pašpasludinātās Doneckas Tautas Republikas vicepremjeru.
Škiņči (Līdumnieku pagasts)
Škiņči ir ciems Ciblas novada Līdumnieku pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā 5 km no pagasta centra Līdumniekiem, 21 km no novada centra Blontiem un 289 km no Rīgas. Ciemā neietilpst nevienas (2012) adrešu vienības (mājas).
Škiņči
Škiņči var būt:
Kārļumuiža
Kārļumuiža, arī Kārļamuiža (de) ir bijusī muiža, kas atrodas Cēsu novada Drabešu pagasta Kārļos.
Ir saglabājušās vairākas muižas centra apbūves ēkas un mežaparks. Bijušajā muižas ērberģī ir iekārtota lauku viesnīca "Kārļamuiža". Kārļumuižas parks ir brīva plānojuma romantisks ainavu parks, kas aptver teritoriju līdz pat Amatas upei. Skaistā apkārtne ar krāšņajiem Amatas krastiem kopš 18. gadsimta beigām bija iemīļota apmeklējuma vieta ceļotājiem. 19. gadsimta beigās Kārļos izveidoja dārznieku meistaru skolu, kas bija pirmā dārzkopības skola Baltijas provincēs.
Vēsture
Līdz 1795. gadam tā bija Cēsu pilsmuižas pusmuiža, ko pēc Vidzemes inkorporācijas Krievijas Impērijas sastāvā ķeizariene Elizabete 1747. gadā uzdāvināja savam kancleram Aleksejam Bestuževam-Rjuminam (1693–1766). 1755. gadā Cēsu pilsmuižu ar pusmaižām iegādājās Rīgas guberņas galma tiesas priekšsēdētājs Sigismunds Ādams Volfs (1702—1766), bet 1777. gadā majors Kārlis Eberhards fon Zīverss, kurš Ainavu kraujā pie Amatas izveidoja parku. Šajā laikā pusmuiža ar parku ieguva Karlsrūes ( — "Kārļa atpūta") nosaukumu.
Zīversa mantinieki saimniecību 1937. gadā par 68 200 latiem pārdeva Zemkopības ministrijai. Tālaika Latvijas Zemkopības ministrs Jānis Birznieks rakstīja:
„Kārļumuižas pomoloģiskais dārzs bija plaši pazīstams agrākajā Krievijā un arī tagad Kārļos ir plašākā koku audzētava Latvijā šķirņu dažādības un skaita ziņā. Būtu vēlams to iegūt valsts īpašumā, uzlabot un atdzīvināt agrāko slavu, kas pavērstu iespējas augļu koku eksportam.” Par Kārļu dārzsaimniecības pārzini iecēla agrāko Pūres Dārzkopības izmēģinājumu stacijas vadītāju Paulu Gailīti. 1938. gadā izremontēja agrāko muižas pārvaldnieka māju, kurā iekārtoja saimniecības pārziņa dzīvokli un kantora telpas. Latvijas PSR laikā uz Kārļu dārzsaimniecības un pomoloģiskā dārza bāzes tika izveidots kolhozs "Sarkanais karogs". Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1998. gadā jaunie īpašnieki sāka atjaunot dārznieka māju "Dārzlejas", bet 2006. gadā muižas kalpu ēkā iekārtoja viesnīcu "Kārļamuiža". Ar Eiropas Savienības Kohēzijas fonda atbalstu 2010. gadā labiekārtoja pastaigu takas un skatu vietas muižas parkā.
Milans Mihāleks
Milans Mihāleks (cs; dzimis ) ir bijušais čehu hokejists, spēlēja kreisās malas uzbrucēja pozīcijā, Čehijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 747 spēles Nacionālajā hokeja līgā. Čehijas hokeja izlases sastāvā izcīnījis divu pasaules čempionātu bronzas medaļas.
Viņa brālis Zbiņeks Mihāleks arī ir profesionāls hokejists.
Karjera
2003. gada NHL draftā viņu Sanhosē "Sharks" izraudzījās ar kopējo 6. kārtas numuru.
Profesionāļa karjeru uzsācis Čehijas Ekstralīgas klubā HC České Budějovice 2000. gadā. Šī kluba sastāvā aizvadījis trīs sezonas. Kopš 2003.—2004. gada sezonas spēlē Ziemeļamerikā. Debijas sezonā NHL viņš aizvadīja divas spēles Sanhosē "Sharks" sastāvā un septiņas spēles nospēlēja AHL fārmklubā Klīvlendas "Barons". Lokauta sezonu viņš izlaida, turpmākās četras sezonas spēlēja "Sharks" vienībā, taču no 2009.—2010. gada sezonas līdz 2015.—16. gada sezonas vidum spēlēja Otavas "Senators" sastāvā.
Čehijas izlases sastāvā ir spēlējis 2003., 2009. un 2011. gada Pasaules čempionātos, kā arī 2010. un 2014. gada Olimpisko spēļu turnīros.
Pasaules čempionāts hokejā jauniešiem
Pasaules čempionāts hokejā jauniešiem (U-18) ir ikgadējs hokeja turnīrs, kurā spēlē vienīgi hokejisti, kas jaunāki par astoņpadsmit gadiem. To rīko Starptautiskā Ledus Hokeja Federācija. Tas parasti norisinās aprīļa vidū.
Skatīt arī
Eishockey-Weltmeisterschaft
Valērijs Agešins
Valērijs Agešins (dzimis Liepājā) ir Latvijas krievu politiķis, pārstāv partiju "Saskaņa". Bijis sešu Saeimas sasaukumu deputāts, kā arī bijis ievēlēts Liepājas domē.
Biogrāfija
Dzimis 1972. gadā Liepājā. Mācījās Liepājas A. Puškina 2. vidusskolā, studēja Kaļiņingradas Valsts universitātē, ko absolvēja 1994. gadā, iegūstot vēstures skolotāja specialitāti. 1998. gadā Latvijas Universitātē ieguva pedagoģijas maģistra grādu. 2002. gadā ieguva arī jurista izglītību, absolvējot Baltijas Krievu institūtu.
No 1994. līdz 2002. gadam strādāja par vēstures skolotāju Liepājas 2. vidusskolā, paralēli no 1995. līdz 1999. gadam bijis pasniedzējs Sociālo tehnoloģiju augstskolā. Kopš 1999. gada pasniedzējs Baltijas Krievu institūta (vēlāk Baltijas Starptautiskās akadēmijas) Liepājas un Ventspils filiālēs.
Politiskā darbība
Politikā iesaistījies 2001. gadā, kad no PCTVL saraksta ievēlēts Liepājas pilsētas domē. Jau gadu vēlāk ievēlēts 8. Saeimā, kur bija viens no jaunākajiem deputātiem. 2003. gadā pievienojās Tautas Saskaņas partijas Saeimas frakcijai pēc tam, kad partija izstājās no apvienības PCTVL.
Piedalījies divās Eiropas Parlamenta vēlēšanās (2004. un 2009. gadā, bet nav guvis vēlētāju atbalstu), toties no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta ticis ievēlēts 9. Saeimā, 10. Saeimā un 11. Saeimā. Parlamentā darbojies Juridiskajā komisijā un Eiropas lietu komisijā. 2014. gadā ievēlēts 12. Saeimā no partijas "Saskaņa" saraksta.
2017. gadā ievēlēts Liepājas domē, bet jau 2018. gada Saeimas vēlēšanās ievēlēts 13. Saeimā. Kandidēja arī 14. Saeimas vēlēšanās 2022. gadā, taču "Saskaņas" saraksts nepārvarēja 5% barjeru.
Baltijas Universitāte
Vēsture
Universitāte tika izveidota 1946. gada 9. janvārī ar Lielbritānijas Ārlietu ministrijas atļauju. Idejas par universitātes atvēršanu Baltijas valstu bēgļiem svešumā autors bija profesors Fricis Gulbis. Mācības Baltijas Universitātē notika vācu valodā, bet atsevišķi humanitārie priekšmeti tika pasniegti arī nacionālajās valodās. Pārvaldē tika ievērots tautību paritātes princips. Sākotnēji universitāte atradās Hamburgas Vēstures muzejā, bet jau 1947. gada janvārī universitāti pārvietoja uz Pinebergu, kur tai tika ierādītas bijušās lidotāju skolas telpas un lika to pārdēvēt par Pineberg Study Centre, tomēr rektorātam izdevās saglabāt universitātes nosaukumu. No 1946. gada 25. maija iznāca universitātes avīze Scientiae et Artibus ("Zinātnei un makslai").
Universitātei bija pieejamas arī Hamburgas Universitātes laboratorija un citas telpas. Kopumā darbojās astoņas fakultātes — Arhitektūras un inženierzinātņu fakultāte, Filoloģijas fakultāte, Ķīmijas fakultāte, Lauksaimniecības fakultāte, Matemātikas un dabaszinātņu fakultāte, Medicīnas fakultāte, Mehānikas fakultāte, Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultāte, Mākslas, mūzikas un sporta fakultāte. Pasniedzēju skaits tuvojās diviem simtiem. 1946. gadā universitātē mācījās 996 studenti, 1947. gadā — 1025 studenti. Pēc tam, kad sakās bēgļu izceļošana no Vācijas, studentu skaits jūtami kritās, un 1949. gada septembrī Baltijas Universitāti slēdza. Kopumā tās diplomu ieguva 76 studenti: 53 latvieši, 16 lietuvieši un 7 igauņi. Universitātes studenti turpināja studijas Vācijas, ASV, Kanādas un citu valstu augstskolās.
Neskatoties uz savu īso pastāvēšanas laiku Baltijas Universitāte, pirmajos trimdas gados, bija ievērojams latviešu izglītības centrs Vācijā. Universitātei ir liela loma arī latviešu studentu korporāciju vēsturē, jo tieši šeit tika dibinātas vairākas studentu korporācijas, kas kļuva par vienīgajām, šāda tipa, latviešu organizācijām, kas dibinātas pēc otrā pasaules kara. 1947. gada pie Baltijas Universitātes tika dibinātas studentu korporācijas: Fraternitas Imantica, Gersicania, Fraternitas Cursica un studenšu korporācijas: Spīdola, Zinta.
Nacionālie rektori
Rektoru amatus 1946.—1949. gadā secīgi pildīja:
Baltijas Starptautiskā akadēmija
Baltijas Starptautiskā akadēmija ir 1992. gadā dibināta privātā augstskola Latvijā, kas līdz 2006. gadam darbojās ar nosaukumu Baltijas Krievu institūts. 2009. gadā tajā studēja vairāk nekā 4500 studentu, tai skaitā 400 ārvalstu studentu no 20 Eiropas un pasaules valstīm. BSA piedāvā 1. un 2. līmeņa augstākās profesionālās un akadēmiskās bakalaura studijas un akadēmiskās un profesionālās maģistra studijas. Studijas notiek trīs paralēlās plūsmās: latviešu valodas plūsmā (75% latviešu + krievu un angļu valodās); krievu valodas plūsmā (75% krievu + latviešu un angļu valodās); angļu valodas plūsmā (75% angļu + latviešu un krievu valodās).
Filiāles
Baltijas Starptautiskā akadēmija nodrošina studijas Rīgā un Daugavpils, Liepājas, Rēzeknes, Jēkabpils, Ventspils, Smiltenes un Jelgavas reģionālajās filiālēs:
Anālais sekss
Anālais sekss visbiežāk tiek attiecināts uz dzimumaktu, kura laikā dzimumloceklis tiek ievadīts anālajā atverē. Šo terminu var attiecināt arī uz citiem seksa veidiem, tai skaitā anilingu, fingeringu un tādu fetišismu, kura laikā priekšmets tiek ievadīts anālajā atverē.
Anālā seksa saņēmēji no tā gūst baudu un spēj sasniegt orgasmu daudzo nervu galu dēļ un netiešas prostatas (vīriešiem) un klitora (sievietēm) stimulēšanas dēļ. Savukārt daļa anālo seksu raksturo kā ārkārtīgi sāpīgu. Ļoti liela nozīme sāpju stiprumam un esamībai ir psiholoģiskajiem faktoriem un tehnikai. Tā kā taisnās zarnas dabiskā slīdamība ir neliela, gandrīz vienmēr dzimumlocekļa ievadei tiek izmantots lubrikants.
Anālais sekss bez prezervatīva tiek uzskatīts par riskantāko dzimumakta formu, tāpēc ANO rekomendē droša seksa praksi, nodarbojoties ar to.
Anālais sekss daudzās kultūrās, it īpaši tajās, kur liela loma ir reliģijai, tiek vērtēts pretrunīgi, līdz ar to tas daudz kur ir tabu vai noziegums, atsevišķās pasaules valstīs par tā praktizēšanu var sodīt ar nāvessodu.
Ģermāņi
Ģermāņi bija radniecīgu tautu grupa senajā un viduslaiku Eiropā,  ģermāņu valodas piederēja pie indoeiropiešu valodu saimes. Ģermāņi ap 1. gadsimtu dzīvoja plašās teritorijās starp Reinu, Vislu no rietumiem uz austrumiem, Donavu dienvidos un Ziemeļjūru, Baltijas jūru ziemeļos, kā arī Skandināvijas dienvidu daļā.
Šo etnonīmu lielākoties izmanto, lai aptvertu tautas, kas vairumā gadījumu runāja ģermāņu valodās laikā no bronzas perioda līdz lielās tautu staigāšanas beigām. 7. gadsimtā migrācijas rezultātā senie ģermāņi sajaucās ar citām Eiropas tautām un sākās mūsdienu etnosu veidošanās, kuras pamatā bija kopēja indoeiropiešu izcelsme.
Ģermāņu izcelsme
Ģermāņi Romas impērijas laikā acīmredzot bijusi viena no lielākajām, ja ne pati lielākā barbaru tautu grupa. Viņi sākotnēji dzīvojuši, kā domā vēsturnieki, Skandināvijas dienvidos. Pirmās ziņas par ģermāņiem no romiešu avotiem attiecināmas uz 90. gadu pr.Kr. Šajā laikā ģermāņi bija aktīvi apguvuši savas zemes, kas vēlāk arī ieguva viņu vārdu. Rietumos atsevišķas ģermāņu teritorijas tiem bijušas kopīgas ar ķeltiem. Tā rezultātā vairāku Rietumeiropas cilšu piederība vēl joprojām nav īsti skaidra. Piemēram, tiek diskutēts — vai kimri un teitoņi bijuši ģermāņi vai ķelti, vai varbūt ģermanizēti ķelti, vai tomēr otrādi.
Tāda pat situācija bijusi austrumos, kur ģermāņi robežojušies ar slāviem. Tā kā ne vieni, ne otri savu teritoriju robežas nebija stingri noteikuši, samērā platā joslā ģermāņu ciemati mijās ar slāvu apmetnēm. Neskaidrību pastiprināja vēl tas, ka šajā joslā plaši izplatītas bija jauktas dzimtas un rezultātā veidojās ciltis, kuru etniskā piederība ir visai neskaidra, piemēram, romiešu pieminētie venedi.
Ģermāņus var iedalīt trīs lielākās grupās:
Romas impērijas laikos Āzijas stepju klejotājos atkal un atkal iebruka Eiropā, spiežot austrumu ģermāņu tautas meklēt glābiņu citās teritorijās. Tādēļ austrumu ģermāņi Tautu staigāšanas laikā bija lielākie miera traucētāji Eiropā un pašā impērijā, ar savu nemitīgo staigāšanu no vienas teritorijas uz otru viņi turēja romiešus pastāvīgā saspringumā. Viņu dēļ Eiropā vairākkārt izcēlies neaptverams haoss, viņi ir arī vieni no galvenajiem Romas impērijas sabrukuma ārējiem „vaininiekiem” un antīkās rietumu pasaules krīzes izraisītājiem.