cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas Republikas īpašo uzdevumu ministru sabiedrības integrācijas lietās uzskaitījums
30px Latvijas Republika (1991 — mūsdienas) 30px
{{legend| #800080 | Latvijas Pirmā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #24375B | Jaunais laiks |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #741569 | LPP/LC |border=1px solid #AAAAAA}}
Dzintars Kļaviņš
Ventspils Mūzikas vidusskola
Kļaviņa bijušie audzēkņi (vēlākie Ventspils Mūzikas vidusskolas pedagogi) atcerējās viņu kā izcilu pedagogu. Piemēram, Vaida Salmiņa uzskatīja, ka Kļaviņš bijis pedagogs, kurš vēlējies attīstīt katra audzēkņa individuālās spējas un prasmes. Redzot, ka audzēknim padodas kompozīcija, viņš rosināja uzrakstīt mūziku kādai izrādei. Tieši tā tas esot bijis ar komponistu, folkloras pētnieku Vili Bendorfu. Vaidai Salmiņai, kura bija izvēlējusies studēt muzikoloģiju, Kļaviņš atļāva praktizēties, lasot lekcijas tautas universitātē. Arī Aija Bumbiere, kuru Kļaviņš 1963. gadā uzaicināja strādāt Ventspils Mūzikas vidusskolā, atcerējās viņa autoritāti, zināšanu plašumu, prasmi runāt un atbildēt. Bijušais audzēknis Kārlis Tenne, kurš tika uzaicināts braukt pie lībiešiem pierakstīt viņu folkloru 1956. gadā, stāstīja par direktora Kļaviņa demokrātisko attieksmi pret darbiniekiem.
Darbs augstskolās
1971. gada jūlijā ar Latvijas PSR Kultūras ministra pavēli Dzintaru Kļaviņu pārcēla no Ventspils mūzikas skolas direktora amata uz Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatorijas mācību un zinātniskā darba prorektora amatu. Līdz 1986. gadam paralēli prorektora darba pienākumiem Kļaviņš Mūzikas teorijas katedrā mācīja mūzikas formu, kā arī vadīja muzikoloģijas diplomdarbus, kuri pārsvarā bija par latviešu mūziku. Pasniedza arī mūzikas teoriju un vēsturi kultūrizglītības darba, teātra un horeogrāfijas nodaļu studentiem. Pēc muzikologa Nila Grīnfelda nāves Dzintaram Kļaviņam piedāvāja arī vispārējās mūzikas vēstures lektora darbu Mūzikas vēstures katedrā. Līdz 1990. gadam viņš turpināja lasīt lekcijas folkloristikas un teorijas kursos horeogrāfijas studentiem. Laika posmā no 1975. līdz 1993. gadam viņš vadīja 13 sudentu diplomdarbus. Darbu Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā Dzintars Kļaviņš pārtrauca 1994. gada 16. maijā.
Apofiss (Stargate)
Apofiss (sengrieķu:) vai Apops ir seriāla "Zvaigžņu Vārti SG-1" personāžs; otrs galvenais Zemes ienaidnieks un otrais spēcīgākais goaulds pēc Ra. Apofiss ir Ra brālis vai dēls. Nosaukts pēc seno ēģiptiešu mitoloģijas tēla Apopa (sengrieķu izruna - Apophis), kas ēģiptiešu mitoloģijā ir pazemes būtne, milzīga čūska, tumsas un haosa iemiesojums, kas vakaros sagaida Sauli - Ra un cenšas to aprīt. Seriālā Apofisu atveido Pīters Viljamss.
Dzintars Kļaviņš
Darbs augstskolās
No 1994. līdz 1999. gadam Dzintars Kļaviņš vadīja Mūzikas fakultātes katedru Rīgas Pedagoģijas un Izglītības vadības augstskolā.
Bolderājas Mūzikas un mākslas skola
1989. gadā Dzintars Kļaviņš kopā ar dzīvesbiedri Iru Kļaviņu Bolderājas mikrorajonā bijušās PSRS karaspēka apmācību bāzes teritorijā izveidoja skolu, kurā bija apvienoti trīs mākslas žanri — mūzika, māksla un horeogrāfija.
Apofiss (Stargate)
Biogrāfija
Apofiss ir tipisks goaulds, viņš ir ļoti augstprātīgs un uzskata sevi par dievu ne tikai pār taūri (Zemes iedzīvotājiem), bet arī pār citiem goauldiem. Viņa pirmais džafā (karavīrs) bija Tilks, kurš, saimnieka zvērības vērodams, nonāca pie secinājuma, ka Apofiss nav dievs, un pievienojās SG-1 komandai. Arī Tilka dēls Raeks kādu laiku kalpoja Apofisam.
Dzintars Kļaviņš
Bolderājas Mūzikas un mākslas skola
Rīgas pilsētas Kultūras pārvaldes Bolderājas mākslu skola darbu sāka 1989. gada 1. septembrī. Kā atceras Ira Kļaviņa, Dzintars Kļaviņš bija tas, kurš neatlaidīgi gāja uz izpildkomitejām un sūtīja daudz vēstuļu Kurzemes priekšpilsētas valdes priekšsēdētājam, skaidrojot, kāpēc šāda skola ir vajadzīga. Dzintars un Ira Kļaviņi bija pirmie, kuri Latvijā izveidoja apvienotu mūzikas un mākslas skolu. Skola sākotnējā variantā tomēr nevarēja ilgi pastāvēt, jo, kā norāda Ira Kļaviņa, valodnieki uzskatīja, ka nedrīkst nosaukumā lietot vārdu „mākslu”, pareizāk būtu “mūzikas un mākslu”, līdz ar to deja palika ārpus skolas programmas. Bolderājas mūzikas un mākslas skolas pirmā direktore bija Ira Kļaviņa, kopš 2016. gada skolu vada Artūrs Cingujevs. Dzintars Kļaviņš līdz 2000. gadam, kad devās pensijā, Bolderājas mūzikas un mākslas skolā mācīja teorētiskos priekšmetus.
Rīgas lībiešu dziesmu ansamblis “Līvlist”
Dzintara Kļaviņa lielākā radošās dzīves daļa (35 gadi) bija veltīti lībiešu muzikālās kultūras saglabāšanai, ko viņš realizēja galvenokārt Rīgas lībiešu dziesmu ansamblī „Līvlist”, nodrošinot ansambli ar lībiešu dziesmu un deju mūziku, kā arī veicot lībiešu mūzikas popularizēšanu Latvijā un somugru valodās runājošās zemēs. Lībiešu trešās atmodas virzītāja Emma Ernštreite atceras, kā 1971. gadā tika dibināts ansamblis. Pēc Rīgas lībiešu apzināšanas un mēģinājumu telpu noorganizēšanas “mēs (Emma Ernštreite, Paulīne Kļaviņa un Tamāra Vilsone) steidzāmies uz Konservatoriju pie Dzintara Kļaviņa, ar kuru es jau iepriekš biju runājusi. Pastāstīju viņam, ka nodibināts lībiešu ansamblis, ka mēs zinām, ka viņš ir vācis lībiešu dziesmas un lūdzām viņu uzņemties kora vadību. Kļaviņš mums teicās visādi palīdzēt, bet sakarā ar lielo darba un sabiedrisko slodzi pats kori un tamdēļ lūgs Dzidru Kļaviņu (1924—1986), lai viņa uzņemas kora vadību.”
Apofiss (Stargate)
Biogrāfija
Apofiss ir sava tēva vai brāļa Ra galvenais ienaidnieks, pēc Ra nāves viņš kļuva par vienu no galvenajiem Sistēmas pavēlniekiem. Viņš ienīda Ra un Hatoras dēlu Heruru. Apofisa sieva ir goaulde Amoneta, kuras simbiota nēsātāja bija Denjela Džeksona sieva Šarē, un viņam ir dēls Klorels, kura simbiota nēsātājs bija Šarē brālis, abidosietis Skāra.
Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs
Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs ir muzejs Rīgā, kurā izstādītas ekspozīcijas par Rīgas vēsturi, sākot ar pilsētas dibināšanu 1201. gadā un beidzot ar 20. gadsimta pirmo pusi. Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs ir vecākais publiskais muzejs Latvijā un Baltijā, kā arī viens no vecākajiem Eiropā. Muzejs atrodas Vecrīgā, Rīgas Doma ansamblī (Palasta iela 4). 2018. gadā bija trešais apmeklētākais muzejs Latvijā (238 123 reizes). Muzeja krājumos ir vairāk nekā 500 000 eksponātu.
Dzintars Kļaviņš
Rīgas lībiešu dziesmu ansamblis “Līvlist”
Dzintara Kļaviņa veidotie muzikālie materiāli ietvēra tautas dziesmas, tautas dziesmu stilizējumus un autordziesmas. Viņš apkopoja un aranžēja vēl lībiešu vidē saglabājušās, kā arī muzikologu un etnogrāfu no teicējiem pierakstītās un audioierakstos Latvijā, Igaunijā un Somijā saglabātās melodijas. Ansambļa “Līvlist” repertuāram Dzintars Kļaviņš piedāvāja arī populāras Kurzemes jūrmalas lībiešu dziedātās melodijas, nešķirojot, vai tās ir vietējās izcelsmes, vai aizgūtas. Vairākas populāras lībiešu dziesmu melodijas, kas bija ienākušas no citām tautām, tika dziedātas ar lībiešu vārdiem un faktiski ir kļuvušas par lībiešu tautasdziesmām, kā piemēram, "Zvejnieka dziesma", "Balta puķe, daiļa meita", "Ceļinieka dziesma" u.c.
Apofiss (Stargate)
Biogrāfija
Apofiss vēlas apgūt jaunas tehnoloģijas, kas viņam palīdzētu. Sākumā viņš izmantoja parastos hatak tipa kuģus, bet vēlāk, pēc Sokāra nogalināšanas, ieguvis Sokāra varu un planētu Delmaku, uz kuras bija bāzējies Sokārs, viņš izveidoja kaujas hatak. Pēc varas iegūšanas viņš to izmantoja Herura nogalināšanai, atkal kļūstot par Augstāko sistēmas pavēlnieku.
Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs
Muzeja vēsture
Sākotnēji muzeja telpas būvētas kā klosterim domāta U veida piebūve Doma baznīcas dienvidu sienai ar iekšpagalmu. Austrumu un dienvidu daļās atradās klostera galvenās telpas; rietumdaļu izmantoja Rīgas Doma skola. Līdz 15. gadsimtam klosterī dzīvoja arī Domkapitula locekļi. 1524. gadā līdz ar Reformāciju klosteri slēdza.
Apofiss (Stargate)
Biogrāfija
Apofisam kalpojošie džafā uz pieres nēsāja čūskas simbolu. Apofisu nogalināja vienība SG-1.
Dzintars Kļaviņš
Rīgas lībiešu dziesmu ansamblis “Līvlist”
Kļaviņš lībiešu muzikālā materiāla apstrādāšanai un rekonstruēšanai izmantoja etnomuzikoloģisko pieeju. Tomēr viņa kompozīcijām ir savs oriģināls rokraksts. Starp Kļaviņa sarakstītajām dziesmām ir "Līvzeme", "Jāņu vakars" (1973), "Ziemas laiku meti", "Deja", "Mūžīgā jūras balss" (2003). Skarbā jūrmalnieka dzīve un traģiskais lībiešu tautas liktenis izskan dziesmās "Ziema", "Dziesmas, nedziestiet", "Mantojums" (1983). Īpaša dziesmu virtene ir par jūru, dabu un putniem — "Dziesmas par putniem" (1989), "Jūrmalā dzimis" (1995), "Sveicināta, jūrasmāte" (1995) u.c. Tapuši arī apjomīgāki sacerējumi. 1973.—1974. gadā uzrakstīts "Līvu triptihs". 1978.—1979. gadā pēc Jāņa Prinča 19. gadsimta lībiešu kāzu apraksta Kļaviņš muzikāli izstrādāja teatralizētu uzvedumu "Lībiešu kāzu spēle 19. gadsimtā", sastāvošu no 25 dziesmām, rotaļām un dejām. 1983.—1984. gadā Kļaviņš izveidoja svītu "Ziemas laiku meti", tajā apkopojot tradicionālo ziemas svētku norises un tradīcijas lībiešu krastā. Kopdarbā ar ērģelnieku Andri Vītoliņu un lībieti Valdu Šuvcāni tapa "Lībiešu mesa" (2003), pirmais tāda apjoma garīgais darbs lībiešu valodā, kuru 2003. gadā, Dzintara Kļaviņa 75. dzimšanas dienā, ansamblis „Līvlist” izpildīja Bolderājas baznīcā.
Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs
Muzeja vēsture
Par muzeja pirmsākumu uzskata 18. gadsimtu. Tā pamatā ir Rīgas ārsta Nikolausa fon Himzela privātā kolekcija. Pēc ārsta nāves viņa māte, Katrīna fon Himzele, pildot dēla pēcnāves vēlmi, uzdāvināja kolekciju Rīgas pilsētai. Rīgas rāte izveidoja muzeju, nodēvējot to Himzela vārdā. Muzejs atradās tā sauktajā Anatomijas teātrī Kalēju ielā 34/36 (ēka nav saglabājusies). 1791. gadā muzeju pārcēla uz Rīgas Doma ansambļa austrumu spārnu, ko pārbūvēja pilsētas bibliotēkas un muzeja vajadzībām. 1816. gadā muzejā atvēra īpašo Mākslas kabinetu, bet 1881. gadā apvienojot Himzela muzeja un pilsētas numismātikas kolekcijas, izveidoja Pilsētas monētu kabinetu. 1888.—1891. gadā, pievienojot muzeja eksponātus Rīgas muzejam, virs galerijas uzbūvēja papildus telpas muzeja un pilsētas arhīva vajadzībām. Apvienoto muzeju nosauca par Doma muzeju.
Apofiss (Stargate)
Biogrāfija
Filmā Zvaigžņu Vārti: Kontinuums (Stargate: Continuum), alternatīvā realitātē, kurā visu varu ir sagrābis Bāls, Apofiss ir vienīgais goaulds, kurš pretojas Bālam.
Dzintars Kļaviņš
Rīgas lībiešu dziesmu ansamblis “Līvlist”
Dzintars Kļaviņš bija pirmais, kurš sistemātiski vāca, apstrādāja un apkopoja lībiešu muzikālo materiālu, sagatavojot to laikmetīgam izpildījumam. Lībiešu valodas un kultūras pētnieks un popularizētājs, Igaunijas un Latvijas kultūras sakaru pētnieks un popularizētājs Tenu Karma (1924—2014) Dzintara Kļaviņa veikumu lībiešu jomā salīdzina ar Johana Gotfrīda Herdera veikumu, jo Herders “pirms vairāk nekā 200 gadiem (vienu) lībiešu tautasdziesmu palaida Eiropas ceļos”, bet Dzintars Kļaviņš lībiešu dziesmas “palaidis pasaules ceļos”.
Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs
Muzeja vēsture
1962. gadā Doma baznīca kļuva par muzeja filiāli. 1964. gadā muzejs ieguva pašreizējo nosaukumu "Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs". 1969. gadā muzejam administratīvi pievienoja Ainažu jūrskolas muzeju. 1970. gadā rekonstruēja 0,15 hektārus lielo Doma dārzu, kas atrodas muzeja iekšpagalmā un izveidots bijušās augstākās garīdzniecības kapsētas vietā. 21. gadsimtā tajā organizēja kultūras pasākumus.
Apofiss (Stargate)
Biogrāfija
Citā alternatīvā realitātē, ko radījis kvantu spogulis, viņš ieradās uz Taūri (Zemes) pirms Ra un sagrāba varu uz tās. Vēl citā kvantu spoguļa radītā alternatīvā realitātē viņu iznīcināja Tors.
Tēla izmantošana
Asteroīdu 99942, kuru atklāja zinātnieki Rojs Takers (Roy Tucker), Deivids Tolens (David Tholen) un Fabrīcio Bernardi (Fabrizio Bernardi), bija paredzēts nosaukt par godu kādam senās Ēģiptes dievam (šādi nosaukumi tiek doti asteroīdiem, kuru orbīta atrodas tuvāk Saulei nekā Zemes orbīta). Tā kā Tolenam trūka plašu mitoloģijas zināšanu, Tolens pievērsās to ēģiptiešu dievu vārdu sarakstam, kurus viņš zināja no seriāla Stargate: SG-1. Nosaukums izrādījās īpaši veiksmīgs, jo tika spriests par potenciāliem draudiem šī asteroīda sadursmei ar Zemi.
Dzintars Kļaviņš
Rīgas lībiešu dziesmu ansamblis “Līvlist”
Dzintars Kļaviņš miris 2007. gada 23. aprīlī, apglabāts Rojas kapsētā.
Apofiss (Stargate)
Personāža kritika
Pēc Džo Storma, kurš rakstīja grāmatu par Stargate, teiktā, "Apofiss līdzinājās vairāk paranoiķim nekā piesardzīgai būtnei, bet tajā pašā laikā bija nāvējošs ..." Apskatnieks arī atzīmēja "Pītera Viljamsa spēju spēlēt patiešām ienīstamu citplanētieti".
Hartmaņa grīslis
Hartmaņa grīslis ir mainīga izskata grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eiropas centrālajā un austrumu daļā, kā arī Rietumāzijā. Latvijā Hartmaņa grīslis ir sastopams visā valsts teritorijā, purvainās un aizaugošās pļavās, mežmalās.
Ierakstīts Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā.
Apraksts
Hartmaņa grīslis ir daudzgadīgs, 30-70 cm garš lakstaugs, kurš pieder dažādvārpu grīšļu grupai, jo tā sievišķajiem ziediem ir 3 drīksnas un augļa pūslītis ir ar īsu knābīti.
Augs veido skraju ceru. Stublājs ir spēcīgs, stāvs, stingrs un trīsšķautņains. Lapas ir 0,2-0,3 cm šauras, ar izcilnu vidusdzīslu, un tās ir īsākas nekā stublājs. Piezemes lapu makstis ir sarkanbrūnas, šķeldrainas. Galotnes vārpiņas augšdaļā sievišķie ziedi, apakšdaļā vīrišķie ziedi, bet zemākās vārpiņas visas ir ar sievišķajiem ziediem. Ziedkopā ir 3-5 diezgan tuvas vārpiņas. Apakšējās vārpiņas seglapa ziedkopas garumā vai īsāka. Vārpiņas ir cilindriskas, 1,5-4 cm garas un 0,4-0,7 cm platas. Augļa pūslītis ir brūns vai dzeltenzaļš, olveidīgs, gluds, tā knābītis ir īss un šaurs. Pūslīša segplēksne ir brūna, akotaini nosmailota, ar zaļganu joslu vidū, apmēram vienāda garuma ar pūslīti. Zied maija beigās, jūnijā.
Buse Tosuna
Buse Tosuna (tr; dzimusi ) ir turku brīvā stila cīkstone, 2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībniece, Pasaules un Eiropas čempionātu medaļniece.
Biogrāfija
2013. gadā viņa piedalījās Eiropas čempionātā Tbilisi, taču nespēja iekļūt pusfinālā. Tajā pašā gadā Skopjē viņa uzvarēja Eiropas junioru čempionātā, bet pieaugušo pasaules čempionātā Budapeštā netika pie medaļām, jo jau pirmajā cīņā zaudēja kolumbietei Žaklīnai Renterijai.
2014. gadā Buse Tosuns izcīnīja zelta medaļu pasaules junioru čempionātā Katovicē, taču neveiksmīgi startēja pieaugušo pasaules čempionātā Taškentā. Tajā pašā gadā Valbžihā viņa ieguva bronzas medaļu Eiropas U23 čempionātā (sportistiem līdz 23 gadu vecumam).
2015. gadā Buse piedalījās Baku notikušajās Eiropas spēlēs, kur pirmajā cīņā zaudēja baltkrievietei Marijai Mamašukai un 16 dalībnieku konkurencē ierindojās 10. vietā.
2016. gadā Buse izcīnīja bronzas medaļu Eiropas čempionātā Rīgā un kļuva arī par zelta medaļnieci Ruse notikušajā Eiropas U23 čempionātā. Tajā pašā gadā viņai izdevās kvalificēties olimpiskajām spēlēm. Tajās Tosuna, pēc plecu uzvaras pirmajā cīņā pār polieti Agņešku Veščeku, astotdaļfinālā zaudēja japānietei Sarai Dosjo. Tā kā japāņu cīkstone šajā olimpiādē kļuva par olimpisko čempioni, Buse ieguva tiesības piedalīties gandarījuma cīņās, kur pirmajā cīņā viņa pieveica ukrainieti Alinu Stadņiku, taču otrajā zaudēja kanādietei Dorotijai Jeitsai un ieguva 7. vietu.
Džons Džejs
Džons Džejs (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu valstsvīrs, diplomāts, viens no ASV pamatlicējiem un pirmais ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs.
Buse Tosuna
Biogrāfija
Gadu vēlāk Tosuna ieguva 3. vietu 2017. gada Islāma solidaritātes spēlēs Baku, Eiropas čempionātā bija piektā un Pasaules čempionātā septītā vietā.
Raiens Krauzers
Raiens Krauzers (en; dzimis Portlendā, ASV) ir amerikāņu vieglatlēts — lodes grūdējs, startējis arī diska mešanas sacensībās. Viņš ir divkārtējs olimpiskais čempions, pasaules čempions, kā arī pašreizējais pasaules rekordists lodes grūšanā.
R. Krauzers cēlies no vieglatlētu ģimenes. Viņa tēvs Mičs Krauzers bija diska metējs, bet onkulis Braiens Krauzers — šķēpa metējs, divu olimpisko spēļu dalībnieks. Augsta līmeņa šķēpa metējs ir arī viņa brālēns Sems Krauzers.
Karjera
Starptautiskās sacensībās debitēja 2009. gadā. Pasaules jauniešu (U-18) čempionātā Bresanonē, Itālijā, izcīnīja zelta medaļu lodes grūšanā un sudrabu diska mešanā. 2010. gadā viņš guva kājas traumu un kādu laiku nepiedalījās sacensībās. Studējot universitātē, startējis Nacionālās koledžu sporta asociācijas (NCAA) sacensībās. Pabeidzis Teksasas Universitāti Ostinā.
Riodežaneiro R. Krauzers kļuva par olimpisko čempionu, ar rezultātu 22,52 m sasniedzot olimpisko rekordu. Pirmo reizi Pasaules čempionātā piedalījās 2017. gadā Londonā un ieņēma sesto vietu. 2019. gada Pasaules čempionātā Dohā laboja personisko rekordu, aizgrūžot lodi 22,90 metrus, bet vienu centimetru piekāpās uzvarētājam Džo Kovačam un izcīnīja sudraba medaļu.
Fejitvilā ar rezultātu 22,82 m laboja pasaules rekordu lodes grūšanā telpās, kas kopš 1989. gada piederēja Rendijam Bārnsam. olimpiskās atlases sacensībās Jūdžīnā laboja arī absolūto pasaules rekordu lodes grūšanā, sasniedzot 23,37 m. Arī šis rekords pirms tam vairāk nekā 30 gadus piederēja R. Bārnsam.
Tokijā izcīnīja savu otro olimpisko zelta medaļu, aizgrūžot lodi 23,30 metrus un vēlreiz labojot olimpisko rekordu. 2022. gada Pasaules čempionātā telpās ieguva sudraba godalgu. 2022. gada Pasaules čempionātā Jūdžīnā ar rezultātu 22,94 m kļuva par pasaules čempionu.
sacensībās Pokatello (Aidaho štatā) laboja sev piederošo pasaules rekordu par 1 centimetru, sasniedzot 23,38 metrus. Tā paša gada 27. maijā Losandželosas Grand Prix sacensībās vēlreiz laboja pasaules rekordu, aizgrūzdams lodi 23,56 metrus tālu.
Mana zeme, manas mīlestības pasaule
"Mana zeme, manas mīlestības pasaule" ir 1982. gadā izdota Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Uldis Brauns.
Sižets
Filma veidota kā īsmetrāžas variants pilnmetrāžas filmai ar tādu pašu nosaukumu. Filmā tika izmantoti materiāli no dažādām PSRS kinostudijām. "Mana zeme, manas mīlestības pasaule" ir kā poēma par mīlestību mūsu laikiem un Latvijas zemi.
Cortese
Cortese var būt:
2019. gada Giro d'Italia komandas un dalībnieki
Šis ir 2019. gada Giro d'Italia komandu un dalībieku uzskaitījums.
Komandas
Tā kā Giro d'Italia bija UCI Pasaules tūres sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Papildus tika uzaicinātas četras UCI profesionālās kontinentālās komandas, veidojot 22 komandu pelotonu.
Starp organizatoriem RCS Sport un Itālijas kausu riteņbraukšanā (Coppa Italia di ciclismo) ir vienošanās, ka viena vieta pienākas kausa kopvērtējuma uzvarētājiem. Tāpēc viens ielūgums pienācās . 2019. gada 25. janvārī organizatori paziņoja, ka pārējie ielūgumi piešķirti ', ' un . Visas ielūgtās komandas bija piedalījušās Giro jau iepriekš, trīs no tām iepriekšējā gadā. Izņēmums bija Nippo-Vini Fantini, kas pēdējoreiz piedalījās 2016. Katra komanda varēja pieteikt astoņus braucējus. Komandu prezentācija notika Boloņā 9. maijā, divas dienas pirms atklāšanas posma.
Ventspils Strādnieku kluba lībiešu un ventiņu dziesmu un deju ansamblis
Ventspils Strādnieku kluba lībiešu un ventiņu dziesmu un deju ansamblis bija 1956. gadā Ventspilī dibināts folkloras dziesmu un deju ansamblis, kas darbojās līdz 1959. gadam. Ansamblim tā pastāvēšanas periodā ir bijuši trīs dažādi nosaukumi — Ventspils Strādnieku kluba dziesmu un deju ansamblis, Ventspils Strādnieku kluba lībiešu un ventiņu dziesmu un deju ansamblis un Ventspils Strādnieku kluba etnogrāfiskais ansamblis. Ansamblļa repertuārā bija lībiešu un ventiņu folklorā balstīta mūzika, dziesmas un dejas. Ansambļa izveidošanai ierosmi deva 1950. gados veiktais lībiešu un ventiņu folkloras apzināšanas un materiālu vākšanas darbs.
1956. gadā Ventspils Mūzikas vidusskolas koncertmeistars un pedagogs (kopš 1959. gada — direktors) Dzintars Kļaviņš, kas paralēli darbojās Ventspils arodbiedrību klubā kā koncertmeistars, muzikālo izrāžu un kolektīvu vadītājs, kopā ar horeogrāfu Alfrēdu Rūju organizēja un vadīja jauniešu dziesmu un deju ansambli, kurš ar uzvedumu "Līvu zeme — Dzintarzeme" aizsāka lībiešu un ventiņu folkloras materiālu popularizēšanu Latvijā un aiz tās robežām.
Ansambļa izveide
Alfrēds Rūja Ventspilī vadīja tautas deju ansambļus gan Arodbiedrības klubā, gan arī zvejnieku kolhozā "Sarkanā bāka", kur Rūjam tika ieteikts izmantot lībiešu tautas materiālus. Rezultātā Arodbiedrības klubā tika nodibināts dziesmu un deju ansamblis, kuram bija nepieciešams repertuārs, lai varētu piedalīties VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālā Maskavā 1957. gadā. Meklējot repertuāru ansamblim, aizsākās Kļaviņa un Rūjas interese par lībiešu tradicionālo kultūru. Dziesmu un deju apkopošana un dokumentēšana sākās tieši ar Rūjas vadīto Ventspils Arodbiedrības kluba deju kolektīvu.
Deju repertuāra izveide
Pēc piedalīšanās Padomju Latvijas 15. gadadienai veltītajos republikāniskajos Dziesmu svētkos, deju kolektīvs turpināja darbu, gatavojoties republikāniskajai strādnieku un kalpotāju mākslinieciskās pašdarbības skatei. Dejotāju ansamblim nebija repertuāra, jo skatei bija nosacījums neizmantot Dziesmusvētku programmu. Būtisks bija arī fakts, ka 20. gs. 50. gados amatiermākslas kolektīvus īpaši aicināja veidot savus jaundarbus gan koros, gan arī deju kolektīvos.
Sākotnēji Rūja vērsās pie Ventspils novadpētniecības muzeja darbiniekiem, iegūstot informāciju par dziesmām, tērpiem un lībiešu valodu. Diemžēl ziņu par dejām muzejā nebija nemaz. Muzeja direktors Andrejs Šulcs iepazīstināja Rūju ar muzeja zinātnisko līdzstrādnieku lībiešu jautājumos Mārtiņu Lepsti, kurš pēc tautības bija lībietis un daudzus gadus nodzīvojis Kolkā un Mazirbē, kur strādājis par lībiešu valodas skolotāju. Neskatoties uz to, ka Mārtiņš Lepste tolaik bija jau 74 gadus vecs, viņš pats devās pie jūrmalas ciemos dzīvojošajiem lībiešiem, lai uzzinātu vairāk par lībiešu tradicionālajām dejām. Atgriežoties viņš atveda Rūjam triju deju horegrāfijas aprakstus un informāciju, ka Ventspilī dzīvo tolaik jau 72 gadus vecais muzikants Fricis Bīleskalns, kurš agrāk spēlējis dažādos lībiešu svētkos un godos un var daudz pastāstīt par lībiešu ieražām un dejām. Kādā no tikšanās reizēm Bīleskalns Rūjam nodziedāja pāris lībiešu deju melodijas, kuras tikšanās laikā pierakstīja tolaik Ventspils mūzikas skolas audzēknis Kārlis Tenne.
Dziesmu repertuāra vākšana
Aptuveni gada laikā tika savākts pietiekoši liels folkloras materiāls, lai varētu veidot kolektīvam apdares. Pēc Rūjas rakstītā var redzēt, cik svarīgi 20. gs. 50. gados bija veidot tautas dziesmu un deju apdares: “Protams, ne katreiz iegūta dziesma vai deja der tāda, kādu to saņem. Pat ļoti bieži nepieciešamas apdares, kas padara, to šodienas skatītājam interesantāku, pie kam tā nezaudē savu senatnīgo īpatnību." Arī Dzintars Kļaviņš uzskatīja, ka tautasdziesmu apdares cilvēkiem ir interesantāk klausīties nekā orģinālās tradicionālās melodijas.
Piedalīšanās VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālā Maskavā
Pēc pirmajiem panākumiem jaunizveidotā ansambļa vadītāji — Dzintars Kļaviņš un Alfrēds Rūja nolēma veidot muzikāli horeogrāfisku uzvedumu "Līvu zeme — Dzintarzeme", ar kuru pieteica jaunizveidotā ansambļa dalību Pirmajam jaunatnes festivālam Rīgā, kur uzvaras gadījumā bija iespēja kļūt par dalībniekiem VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālā Maskavā 1957. gada augustā.
Gatavojoties festivāla skatei, ansamblī bijuši 34 dalībnieki — dejotāji, dziedātāji un instrumentālisti (spēlēts akordeons, vijole, trompete u. c.). Ir zināms, ka Kļaviņš bez jau minētajiem avotiem dziesmas pierakstījis arī no lībiešu teicējiem Mārtiņa Lepstes, Pētera Damberga, Hildas Grīvas, Andreja Šulca, Rūdolfa Ermanbrika, kā arī no Rūdolfa un Melānijas Veidēm. Materiāli tika iegūti arī Latviešu folkloras krātuvē. Abu vadītāju izveidotais ansamblis ar uzvedumu "Līvu zeme — dzintarzeme" arī uzvarēja skatē, apsteidzot Rīgas folkloras ansambli "Saulgrieži" (vadītājs Jēkabs Graubiņš), taču uz Maskavu brauca abi kolektīvi.
Kā jau daudzviet Latvijā, arī Ventspilī kontrolēja un uzmanīja, lai nenotiktu pretvalstiskas darbības. Tika pratināti ansambļa dalībnieki. Kādreizējā ansambļa dalībniece Rasma Mažāne, atceroties ansambļa gatavošanos festivālam Maskavā, stāstīja, kā aģenti izsaukuši dalībniekus no mēģinājumiem, lai uzzinātu, ko viņi tur dara un par ko runā. Vadīt ansambli, kura repertuārā galvenokārt bija lībiešu un ventiņu dziesmas, Alfredam Rūjam un Dzintaram Kļaviņam nebija viegli, jo bija jāprasa atļaujas dažādām amatpersonām un nekad nevarēja zināt, vai tās tiks saņemtas.
Ieguvis augstāko vērtējumu republikāniskajā skatē, Ventspils strādnieku kluba dziesmu un deju ansamblis ieguva iespēju piedalīties VI Vispasaules studentu un jauniešu festivālā Maskavā. Rasma Mažāne braucienu uz Maskavu atceras kā ļoti saspringtu laiku — notikuši vismaz trīs koncerti dienā. Visiem bija paticis ventspilnieku uzvedums:
Uzvedums "Līvu zeme — Dzintarzeme"
Uzvedums "Līvu zeme — dzintarzeme" bija par jūrmalas zvejnieku sadzīvi un savstarpējām attiecībām. Galvenie tēli bija zvejnieku ciemu jaunieši, kuru attiecības tiek attēlotas dziesmās un dejās. Kopumā uzvedums sastāvēja no 22 priekšnesumiem — gan dziesmām, gan dejām. Trīs bija daļējas solo dziesmas — Tšītšorlinkist, Ar tautieti dancot gāju, Velti, velti Tu, tautieti, kurās ansamblis pievienojas vēlākos pantos. Visā uzvedumā bija tikai viens duets — Meitiņ baltpuķīte. Ansambļu dziedājumi bija triju veidu — vīru, sieviešu un jauktais. Vīru ansamblis dziedāja trīs dziesmas — Didriķis, Pirms bāliņ sievu ņem un Dižena meitiņa, savukārt sievu ansamblis dziedāja divas dziesmas: Trīs putan dižen dzied un Puiš ķer mūs meitiņs. Visvairāk bija jaukto ansambļu — piecas dziesmas: Vecais Taizels, Sarabumbal, Apdziedāšanas imitēšana, Vecie zvejnieki un Tu, smilšainā zemes mala. Bez dziesmām uzvedumā bija iekļauti pieci instrumentālie priekšnesumi.
Uzvedums "Līvu zeme — dzintarzeme" sākās ar deklamāciju, kuru izpildīja Aina un Ilgvars Draviņi. Tālāk uzstājās Dzidra Kļaviņa un sieviešu ansamblis, atskaņojot lībiešu tautasdziesmu Tšītšorlinkist (Mazputniņš), kas lībiešu folklorā tiek dēvēta par putnu modināšanas dziesmu. Tālāk kā kontrasts dziesmai Tšītšorlinkist tika pretstatīts vīru ansambļa un instrumentālā pavadījuma izpildījumā dziedāta igauņu tautasdziesma Didrõk opiz kengšepaks, kura savienota ar nākamo deju. Nākamais numurs bija vienīgais uzveduma duets Meitiņ baltpuķīte, kuru dzied Edgars Lecis un Dzidra Kļaviņa. Pēc dueta sekoja vēl viena deja. Nākamā bija dziesma „Vecais Taizels“, kuru dziedāja jauktais ansambļa sastāvs. Vēlākos gados dziesmu par veco Taizelu 20. gadsimta vidū popularizēja literāts un komponists Marģeris Zariņš. Uzvedums turpinājās ar deju Sarabumbal (ragu bumbulis — uzgalis govs ragiem), ko atskaņoja instrumentālais ansamblis kopā ar dejotājiem un dziedātājiem. Pēc dejas Sarabumbal tika dziedātas divas solo dziesmas Ar tautieti dancot gāju un Velti, velti Tu, tautieti, kuras dziedāja Dzidra Kļaviņa. Dziesmām klavieru pavadījumu spēlēja Dzintars Kļaviņš.
Tālāk uzvedumā sekoja ventiņu repertuārs. Pirmā dziesma bija Trīs putan dižan dzied sieviešu ansambļa izpildījumā. Pēc šīs dziesmas sekoja vēl viena deja ar instrumentālā ansambļa pavadījumu. Apdziedāšanās posms turpinājās ar dziesmu Puiš ķer mūs meitiņs sieviešu ansambļa izpildījumā ar klavieru pavadījumu. Arī nākamajā dziesmā tika imitēta apdziedāšanās. Dziesmu Ventiņu apdziedāšanās dziedāja apvienotais ansamblis. Tālāk skanēja dejas dziesma Vecie zvejnieki, kurā piedalījās apvienotais ansamblis, dejotāji un instrumentālisti. Uzveduma "Līvu zeme — dzintarzeme" noslēdzošajā posmā ietilpa dziesmas Pirms bāliņ sievu ņem un Dižena meitiņa. Uzveduma noslēgumā tika deklamēts teksts, un apvienotais ansamblis izpildīja dziesmu Tu, smilšainā zemes mala.
Ansambļa priekšnesumu atspoguļojums presē
Laikrakstos "Cīņa", "Padomju Jaunatne", "Literatūra un Māksla", "Par atgriešanos Dzimtenē", "Zvaigzne" un "Pionieris" rakstīja par Ventspils Strādnieku kluba etnogrāfiskā ansambļa darbību. Apkopojot presē rakstīto varēja secināt, ka Ventspils etnogrāfiskais ansamblis sabiedrības atzinību ieguva ar “senā” lībiešu un ventiņu folkloras materiāla atdzīvināšanu, jo gandrīz katrā rakstā bija pateicības un slavināšanas vārdi par to, ka ansamblis ir meklējis un arī iestudējis nozīmīgus folkloras materiālus un arī pārējiem Latvijas kolektīviem vajadzētu ņemt piemēru no Ventspils ansambļa. Ansamblim veltītā kritika skāra dažādas tēmas — bija gan aizrādījumi par izpildījuma (vokāla, horeogrāfijas, instrumentālā pavadījuma) kvalitāti, gan par uzveduma režijas jautājumiem, bija skarts arī dziesmu valodas jautājums.
Ansambļa darbības pārtraukšana
Ansamblis pastāvēja līdz 1959. gadam. Tad Dzidra Kļaviņa Ventspilī izveidoja Skolotāju kori, ansambļa dziedātāji pārgāja uz jaundibināto kori un ansamblis beidza pastāvēt. Lai gan Rasma Mažāne atceras, ka ansamblis beidza pastāvēt šī iemesla dēļ, tomēr to varēja ietekmēt arī notikumi Latvijas PSR 20. gs. 50. gadu beigās, kad stājās spēkā likums pret buržuāzisko nacionālismu, Latvijā beidzās īsais “Hruščova atkušņa” un nacionālkomunistu aktivitāšu periods un tika ierobežota arī etnogrāfisko ansambļu darbība, piemēram, darbību bija jāpārtrauc Margas Teteres un Jēkaba Graubiņa vadītajam ansamblim "Saulgrieži". Dzidra un Dzintars Kļaviņi līdz 1971. gadam strādāja Ventspils Mūzikas vidusskolā un vadīja Skolotāju kori, bet 1971. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Horeogrāfs Alfrēds Rūja 1959. gadā pārcēlās uz Čeļabinsku, kur piedalījās Operas un baleta teātra baleta izrādēs gan kā dejotājs, gan raksturlomu tēlotājs. 1983. gadā Rūja atgriezās Latvijā.
Pirjatina
Pirjatina (uk) ir pilsēta Ukrainas vidienē, Poltavas apgabala Lubnu rajonā. Izvietojusies apgabala ziemeļrietumos Udajas upes krastos 189 km no apgabala centra Poltavas un 148 km no valsts galvaspilsētas Kijivas. Līdz 2020. gadam rajona centrs.
Vēsture
Sena apdzīvota vieta, vēstures avotos pirmoreiz minēta 1155. gadā Laurentija hronikā kā Perejaslavļas kņazistes cietoksnis. Mongoļu iebrukuma laikā nopostīta, vēlāk atjaunota un 1362. gadā nonāca Lietuvas Lielkņazistes sastāvā, bet 1569. gadā — Žečpospolitā. 1592. gadā Pirjatinai piešķirtas Magdeburgas tiesības un ģerbonis. 1658. gadā Pirjatina kļūst par Lubnu pulka sotņas pilsētu, 1781. gadā — par apriņķa centru, bet 1923. gadā — par rajona centru. Mūsdienās pilsētā vairāki metālapstrādes un pārtikas uzņēmumi.
Asni
Asni ir ciems Madonas novada Ošupes pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V868, starp Asnas un Maizastes upēm.
Valsts nozīmes aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Asnes apmetnes.
Hronoklazma
Hronoklazma (en) zinātniskajā fantastikā ir viena no iespējamām sekām ceļojumam laikā. Dažādu laikmetu cilvēku tikšanās rezultātā idejas un informācija tiek pārnesta no nākotnes uz pagātni. Tas izraisa dažus pagātnes notikumus un darbības, taču visas to sekas jau atspoguļojas nākotnē. Tādējādi realitāte nemainās, visi jebkad radītie hronoklazmu gredzeni jau ir iekļauti vēstures gaitā. Gluži pretēji, kādas hronoklazmas atcelšana novedīs pie izmaiņām nākotnē. Hronoklazmas jēdziens ir tieši pretējs tauriņa efekta jēdzienam, kur jebkura ietekme uz pagātni rada tūlītēju lavīnas efektu nākotnē.
Šis termins sastāv no grieķu valodas elementiem chrono (laiks) un clasm (salauzts), tas ir, to var tulkot kā "laika lūzumu".
Vēsture
Šo terminu izdomāja zinātniskās fantastikas rakstnieks Džons Vindems savā 1953. gadā sarakstītajā stāstā "Hronoklazma". Stāsta tulkojums krievu valodā tika iekļauts kolekcijā "Mūsdienu ārzemju zinātniskā fantastika" (Современная зарубежная фантастикa), kas tika publicēta 1964. gadā. Šī kolekcija izraisīja sajūsmu PSRS lasītāju vidū, kas veicināja šī termina popularitāti krievu valodā.
Cēsu ģerbonis
Cēsu pilsētas ģerbonis ir viens no Cēsu pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts.
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairogā uz zila fona attēlots sarkans ķieģeļu mūris ar pieciem tornīšiem un paceltu melnu vārtu režģi. Šis mūris simbolizē Cēsu pili. Virs mūra attēlots stāvošs karavīrs baltās drēbēs, kas tur rokās paceltus zobenu ar zelta apdari un apaļu pelēku vairogu. Stāvošais karavīrs simbolizē pilsētas vēsturi, bijušo bruņinieku pilsētu, Livonijas ordeņa mestra rezidenci.
Vēsture
Senākais zināmais ģerboņa attēls ir zīmoga nospiedumā uz 1383. gadā izdotā dokumenta. Pilsētas ģerbonis savu izskatu, ko ieguvis viduslaikos, ir saglabājis līdz pat mūsdienām.
Ellefa Ringnesa sala
Ellefa Ringnesa sala (en) ir liela neapdzīvota sala Kanādas ziemeļos Karalienes Elizabetes salu arhipelāgā.
Vēsture
Salu 1901. gadā atklāja Oto Sverdrupa ekspedīcijas dalībnieki Gunnars Īsaksens un Sverre Hasels, kuri apsekoja kaimiņos esošo Amunda Ringnesa salu. Nosaukta par godu vienam no ekspedīcijas atbalstītājiem, alus darītavas Ringnes līdzdibinātājam Ellefam Ringnesam. No 1948. līdz 1978. gadam salas rietumu krastā darbojās pastāvīga polārā meteostacija Īsaksena. 1994. gadā salu šķērsoja Ziemeļu magnētiskais pols.
Losalamosas Nacionālā laboratorija
Losalamosas Nacionālā laboratorija (LANL, en, LANL, agrāk zona Y, LASL) ir viena no sešpadsmit ASV Enerģētikas departamenta nacionālajām laboratorijām. Atrodas Losalamosā, Ņūmeksikā, ASV. Laboratoriju pārvalda Triad National Security, LLC.. Laboratorija tika izveidota Manhetenas projekta ietvaros 1943. gadā.
Lielākais darba devējs Ņūmeksikas štatā ar aptuveni 12 500 pilnas slodzes LANS darbiniekiem un aptuveni 3300 līgumdarbiniekiem. Turklāt aptuveni 120 Enerģētikas departamenta ierēdņi ir pastāvīgi nodarbināti iestādē, kas nodrošina LANL veikto darbību federālo uzraudzību un kontroli.
Losalamosas laboratorija ir viena no divām laboratorijām ASV, kas veic slepenu darbu pie kodolieročiem. Otrā, Livermoras Nacionālā laboratorija, sāka darboties 1952. gadā. 2008. gada novembrī laboratorijā darbojas pasaulē jaudīgākais superdators IBM Roadrunner. Papildus nacionālo kodolieroču izstrādei, ASV Aizsardzības departamenta izlūkošanas aģentūras pasūtījumā laboratorija darbojās kā apstrādes izlūkošanas aģentūra un, pamatojoties uz sniegtajiem izlūkdatiem, nodarbojās ar padomju kodolprogrammas un kodolarsenāla lietišķo izpēti un analīzi, kā arī līdzīgām programmām citās sociālisma valstīs.
Vēsture
Laboratorija tika dibināta Otrā pasaules kara laikā kā slepena, centralizēta iestāde, lai koordinētu Manhetenas projekta zinātnisko izpēti, sabiedroto projektu pirmo kodolieroču izstrādei. 1942. gada septembrī grūtības, kas radās, veicot provizoriskus kodolieroču pētījumus universitātēs, kas izkaisītas visā valstī, liecināja par vajadzību pēc laboratorijas, kas būtu paredzēta tikai šim nolūkam.
Manhetenas projekta laikā Losalamosa uzņēma tūkstošiem darbinieku, tostarp daudzus Nobela prēmijas laureātus. Atrašanās vieta tika turēta pilnīgā noslēpumā. Tās vienīgā pasta adrese bija pasta kastīte ar numuru 1663 Santafē, Ņūmeksikā. Galu galā tika izmantotas divas citas pasta kastītes, 180 un 1539, arī Santafē.
Laboratorijas darbs vainagojās ar vairākām atomierīcēm, no kurām viena tika izmantota pirmajā kodolizmēģinājumā netālu no Alamogordo, Ņūmeksikā, ar kodēto nosaukumu "Trinity", 1945. gada 16. jūlijā. Pārējās divas bija atombumbas, "Mazais zēns" un "Resnais vīrs", kas tika izmantoti uzbrukumos Hirosimai un Nagasaki. 1945. gada 16. oktobrī laboratorija saņēma Armijas- jūras spēku “E” balvu par izcilību ražošanā.
Kubas—ASV diplomātiskās attiecības
Kubai un ASV diplomātiskās attiecības tika atjaunotas 2015. gada 20. jūlijā. Iepriekš tās bija pārtrauktas kopš 1961. gada. ASV turpina uzturēt komerciālu, ekonomisku un finansiālu embargo, kas nozīmē, ka ASV uzņēmumi nedrīkst stāties uzņēmējdarbības sakaros ar Kubu. ASV diplomātisko pārstāvniecību Kubā nodrošina ASV vēstniecība Havanā un Vašingtonā atrodas Kubas vēstniecība. Iepriekš abu valstu interešu pārstāvniecības nodaļas oficiāli ir daļa no Šveices vēstniecībām abās valstīs.
Abām valstīm ir bijusi interese par otru jau pirms abu pušu neatkarības kustību izveides. ASV vairākkārt plānoja Kubas iegādi no Spānijas Impērijas. Zūdot Spānijas ietekmei Karību reģionā, ASV pamazām ieguva ekonomisku un politisku dominanci pār Kubas salu, veidojot lielāko daļu no ārvalstu investīcijām un importa un eksporta preču plūsmas, kā arī spēcīgi ietekmējot Kubas politiskās darbības.
Pēc 1959. gada Kubas revolūcijas abu valstu attiecības ievērojami pasliktinājās. 1961. gadā ASV sarāva diplomātiskās attiecības ar Kubu sāka īstenot slepenas operācijas ar mērķi gāzt komunistisko režīmu. Bez tam ASV ieviesa un pēc tam pastiprināja dažādas sankcijas pret Kubas režīmu kā atbildi Kubas veiktajai ASV uzņēmumu īpašumu nacionalizācijai. ASV uzsvērusi, ka turpinās sankcijas tik ilgi, līdz Kubas valdība turpinās atteikties no valsts pārvaldes demokratizācijas un neuzlabos cilvēktiesību neievērošanas problēmas, cerot panākt demokratizāciju un kapitālisma atkalieviešanu veidā, kā tas notika Austrumeiropā pēc 1989. gada revolūcijām. Tikmēr vairākas organizācijas, ieskaitot gandrīz vienbalsīgu ANO Ģenerālo asambleju, ir izteikušas vēlmi pēc gadu desmitiem ilgušā embargo izbeigšanas.
2014. gada 17. decembrī ASV prezidents Baraks Obama un Kubas prezidents Rauls Kastro paziņoja, ka uzsākuši Kubas un ASV attiecību normalizāciju, ko plašsaziņas līdzekļi nosauca par "Kubas atkusni". Sarunas notika slepenībā Kanādā un Vatikānā iepriekšējo mēnešu laikā ar pāvesta Franciska palīdzību. Tiek sagaidīts, ka līguma ietvaros tiks atcelti daži ASV ceļošanas ierobežojumi, atviegloti naudas pārskaitījumi, ASV bankām tiks nodrošināta pieeja Kubas finanšu sistēmai un tiks izveidota ASV vēstniecība Havanā, kas tika aizvērta 1961. gadā pēc tam, kad Kuba kļuva par tuvu PSRS sabiedroto.
Gvantanamo līcis
ASV turpina uzturēt jūras spēku bāzi Gvantanamo līcī. Tā ir iznomāta ASV "uz laiku kas nepieciešams ogļu iekraušanai un jūras spēku bāzes vajadzībām". ASV ik gadu maksā Kubai par tās nomu, bet kopš revolūcijas Kuba nav pieņēmusi maksājumu. Kubas valdība stingri noliedz līgumu, apgalvojot, ka tas pārkāpj 1969. gada Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 52. pantu ar nosaukumu "Valsts piespiešana ar spēku vai tā lietojuma draudiem". Tomēr konvencijas 4. pants "Konvencijas neatgriezeniskais spēks" nosaka, ka Konvencija tiek piemērota tikai attiecībā uz tiem līgumiem, kuri ir noslēgti starp valstīm pēc tam, kad šī Konvencija stājas spēkā šajās valstīs.
Gvantanamo līča iegūšana bija daļa no Pleta grozījumiem, saskaņā ar kuriem tika izvesti pēc Spānijas—ASV kara Kubā palikušie ASV kareivji.
Antonijs Urbšs
Antonijs Urbšs (dzimis Lietuvā, miris  Montserratas klosterī) bija Romas katoļu Baznīcas Rīgas metropolijas Liepājas diecēzes pirmais bīskaps, ordinēts 22.03.1903, nominēts 29.04.1938., konsekrēts 29.06.1938.
Biogrāfija
1922. gadā tika nozīmēts par bīskapa padomnieku un Rīgas arhidiecēzes prosinodālo tiesnesi, 1924. gadā iecelts par Svētā tēva kambarkungu jeb monsinjoru, 1937. gadā paaugstināts par prelātu. 1944. gada 9. septembrī izvests uz Vāciju, kur apmeties uz dzīvi Loras kapucīnu klosterī. Beidzoties Otrajam pasaules karam, apmeklējis latviešu nometnes amerikāņu un angļu zonā, dalīdams Svēto sakramentu un dodams garīgo stiprinājumu. Kartūziešu abata aicināts, 1949. gada pavasarī kopā ar savu sekretāru prelātu Novicki devies uz Spāniju, kur apmeties Montserratas benediktiešu klosterī.
Spānijā Urbšs palīdzējis vietējiem bīskapiem — celebrēja, izdalīja Iestiprināšanas sakramentu, iesvētīja jaunos priesterus, kā arī apmeklēja draudzes. Montserratā 1953. gada 22. martā, priesterības zelta jubilejā saņēmis no pāvesta Pija XII pāvesta "Pontificio Solio Adstans" jeb troņasistenta titulu un privilēģijas, kas pienākas šim goda titulam. Līdz 1953. gadam Antonijs Urbšs tika piešķīris Iestiprināšanas sakramentu 14 000 ticīgo, 240 kandidātiem uz priesterību piešķīris zemākas un augstākas svētības. Liepājas bīskaps skaitījies līdz pat savai nāvei. Miris 1965. gada 17. augustā Spānijā, apbedīts Montserrata klostera kriptā, vēlāk blakus viņam apbedīts prelāts Novickis.
Garīgā kalpošana
No 1903. līdz 1904. gadam ir Varakļānu Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas draudzes vikārs. 1904. gadā uz īsu brīdi kļūst par Dagdas Vissvētās Trīsvienības draudzes vikāru. No 1904. līdz 1911. gadam ir Rīgas Svētā Franciska draudzes vikārs. 1911. gadā kļūst par Kaunatas Vissvētākās Jaunavas Marijas draudzes prāvestu. No 1911. līdz 1920. gadam ir Daugavpils Vissvētākās Jaunavas Marijas bezvainīgās ieņemšanas draudzes prāvests. No 1920. līdz 1938. gadam ir Ludzas Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas draudzes prāvests un Ludzas dekanāta dekāns.
1938. gadā nominēts par jaunizveidotās Liepājas bīskapijas bīskapu ar pāvesta Pija XI bullu "Commissum Humilitati Nostrae". No 1938. līdz 1965. gadam ir Liepājas bīskaps, arhibīskapa metropolīta sufragans.
Jānis Mencis
Jānis Mencis var būt:
Ufas dzelzceļa tilts
Ufas dzelzceļa tilts (ba, ru) ir dzelzceļa tilts pār Belajas upi. Atrodas Krievijā, Baškortostānas republikas galvaspilsētā Ufā.
Būvniecība
Tilta būvniecība sākās 1886. gadā un tika pabeigta 1888. gadā, ļaujot pasažieru vilcieniem šķērsot Belajas upi Ufas virzienā un padarīja iespējamu dzelzceļa pagarinājumu uz Čeļabinsku (1892).
Tilts sastāvēja no 6 laidumiem, katrs no tiem bija 109 metrus garš. Dizains ietvēra rūpīgu un precīzu kopņu elementu un akordu izlīdzināšanu, kas tika izgatavoti no tolaik progresīvā celtniecības materiāla – čuguna. Beļeļubskis arī ierosināja inovatīvu konstruktīvu risinājumu, savienojot ar eņģēm grīdas šķērssiju kopnes un apakšējās hordas. Viņa laikos šāda veida strukturālais atbalsts tika uzskatīts par novatorisku, jo tas ļāva samazināt kopņu sekundāro spriegumu. 1890. gada Edinburgas izstādē šī konstrukcija saņēma zelta medaļu. Vēlāk to sāka dēvēt par "krievu atbalsta metodi"
1888. gada 8. septembrī notika tilta svinīga atklāšana. To atklāja dzelzceļa transporta ministrs Konstantīns Posjets. Uz tilta tika atvērts arī gājēju celiņš, šim nolūkam no koka tika izgatavotas speciālas gājēju ietves (vēlāk gājēju kustību aizliedza).
Piestātnes tika pastiprinātas ar ūdens šķēlējiem, kas vērsti augšpus straumei, lai sadalītu ledus gabalus pavasara atkušņu laikā.
1919. gada jūnijā pie Ufas notika Krievijas pilsoņu kara cīņas. Cenšoties saglabāt kontroli par pilsētu, Baltās kustības admirāļa Aleksandra Kolčaka atkāpjošies spēki uzspridzināja vienu no tilta laidumiem. Viens kopnes gals iekrita upē un stipri deformējās. Baltajiem tas nepalīdzēja un 1919. gada 9. jūnijā Ufu ieņēma Vasīlija Čapajeva vadītā 25. strēlnieku divīzija. Pēc Kolčaka atkāpšanās uz Sibīriju daļa no Sarkanās armijas karaspēka devās tālāk, bet daļa palika netālu no Ufas, Belajas otrā krastā.
Tilta atjaunošanas darbi notika divos posmos: vispirms tika uzstādīti pagaidu laidumi, tad notika kapitālais remonts. Darbos piedalījās ap 2500 cilvēku. Remonta laikā tika uzstādīts jaunais laidums, kuru projektēja profesors Lavrs Proskurjakovs. 1919. gada 10. oktobrī Vladimirs Ļeņins apsveica būvniekus ar tilta atjaunošanu.
Renovācija
20. gadsimtā tilts vairākkārt tika nostiprināts un modificēts.
No 1937. līdz 1939. gadam laiduma konstrukcijas tika nostiprinātas, noņemot negabarīto izmēru un pievienojot armējošo metālu.
No 1949. līdz 1951. gadam notika tilta rekonstrukcijas darbi. Piestātņu gruntsūdens pusē tika uzstādīti balsti otram sliežu ceļam, kuri tika montēti no vienotām laiduma konstrukcijām.
Laika posmā no 1991. līdz 2001. gadam notika novecojušo cara laiku konstrukciju atjaunošana. To veica akciju sabiedrība Transstroimost. Līdz 2001. gadam visi tilta laidumi tika aprīkoti ar mūsdienīgiem tērauda konstrukciju elementiem.
Tilerī dārzs
Tilerī dārzs (fr) ir publisks parks, kas atrodas starp Luvru un Konkordijas laukumu, Parīzes 1. apgabalā, Francijā. To 1564. gadā izveidoja Katrīna Mediči kā Tilerī pils dārzu, bet 1667. gadā tas tika atvērts sabiedrībai un pēc Franču revolūcijas kļuva par publisku parku. 19., 20. un 21. gadsimtā tā bija polulāra Parīzes iedzīvotāju un viesu satikšanās, pastaigu un atpūtas vieta.
Katrīnas Mediči Itālijas dārzs (16. gadsimts)
Katrīna lika Florences ainavu arhitektam Bernāram de Karnesam izveidot itāļu renesanses dārzu apkārt pils teritorijai. Jaunas pils dārzs bija 500 metru gara un 300 metru plata slēgta teritorija, ko no jaunās pils atdalīja joslas. Tas bija sadalīts taisnstūra nodalījumos ar sešām alejā. Tālāk to rotāja strūklakas, labirints, grota un dzīvnieku fajansa attēli, kurus izgatavoja Bernāns Palisi, kuram Katrīna bija uzdevusi atklātķīniešu porcelāna noslēpumu.
Luija XIII un Luija XIV klasiskais franču dārzs (17. gadsimts)
1610. gadā, kad nomira viņa tēvs, deviņus gadus vecais Luijs XIII kļuva par jauno Tilerī dārzu īpašnieku. Tas kļuva par viņa milzīgu rotaļu laukumu — viņš to izmantoja medībām un turēja nelielu eksotisku dzīvnieku zoodārzu. Dārzu ziemeļu pusē, viņa māte un reģents Marija de Mediči, uzcēla staļļus un jāšanas skolu Manége, kas pastāvēja līdz Francijas revolūcijai, kad to izmantoja kā revolucionārā parlamenta sēžu zāli.
Dārzs bija pilnībā norobežots, un to izmantoja tikai karaliskā ģimene, kad viņi dzīvoja šeit, bet, kad karalis un galms atradās ārpus Parīzes, dārzi tika pārvērsti par muižnieku izpriecu vietu. 1630. gadā parters dārza rietumu galā starp Luvru un Tilerī pili, kur atradās vecpilsētas mūru grāvis, tika pārvērsts par puķu dobju un celiņu parteru. Luijs XIV, kurš bija nākamais Tilerī pils dārzu saimnieks kopā ar saviem arhitektiem Luiju Le Vo un Fransuā d'Orbē beidzot pabeidza Tilerī pils būvniecību, izveidojot atbilstošu karalisko rezidenci. 1664. gadā Kolbērs, karaļa ēku pārvaldnieks, uzdeva ainavu arhitektam Andrē Lenotram pārprojektēt visu dārzu. Viņš nekavējoties sāka pārveidot Tilerī dārzu par klasisku franču stila dārzu (jardin à la française), kas balstījās uz simetriju, kārtību un ilgtermiņa perspektīvām.
Lenotra dārzi tika veidoti tā, lai tie būtu redzami no augšas, ēkas vai terasēm. Viņš likvidēja ielu, kas atdalīja pili un dārzu, un aizstāja to ar terasi, no kuras paveras skats uz puķu dobēm, ko robežoja ar zemiem buksusa dzīvžogiem un kas bija piepildīta ar ziedu zīmējumiem. Puķu dobes centrā viņš novietoja trīs dekoratīvus ezerus ar strūklakām. Abpus puķu dobēm viņš izveidoja divas citas alejas ar kastaņiem.