cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jilinge
Jilinge ir pilsēta Roskildes komūnā, Zēlandes salā, Dānijā. 2012. gadā Jilingē dzīvoja 10 158 iedzīvotāji un tās platība ir 211 km2. Pilsētā atrodas sena baznīca, kura ir celta ap 1100. gadu un ir viena no vecākajām baznīcām Dānijā.
Milimetrs
Viens milimetrs ir vienāds ar 1000 mikrometriem vai 1000000 nanometriem. Tā kā colla oficiāli tiek definēta kā precīzi 25,4 milimetri, tad milimetrs ir vienāds ar precīzi 5⁄127 (≈ 0,03937) collas.
Milimetros mēra dažādu sīku priekšmetu izmērus. Meteoroloģijā milimetros mēra nokrišņu daudzumu.
Definīcija
Kopš 1983. gada metrs ir definēts kā "ceļa garums, ko vakuumā 1⁄299,792,458 no sekundes pieveic gaisma". Milimetrs ir metra 1⁄1000 daļa, tādēļ gaisma šo attālumu veic sekundes 1⁄299,792,458,000 daļā.
Sakarības
1 mm = 0,1 cm = 0,001 m = 0,000001 km. Vienā collā ir 25,4 mm.
Mērlīdzekļi
Lai iegūtu kāda priekšmeta garumu milimetros, var izmantot lineālu vai bīdmēru. Uz metriskā lineāla mazākie mērījumi parasti ir milimetri. Augstas kvalitātes inženierijas lineālus var iedalīt ar soli 0,5 mm. Bīdmēri parasti spēj nolasīt pat 0,01 mm soli.
Mikroviļņiem ar frekvenci 300 GHz ir 1 mm viļņa garums. Izmantojot viļņu garumus no 30 GHz līdz 300 GHz datu pārraidei, atšķirībā no 300 MHz līdz 3 GHz, ko parasti izmanto mobilajās ierīcēs, var nodrošināt datu pārraides ātrumu 10 gigabiti sekundē.
Mazākie attālumi, ko spēj izšķirt cilvēka acs, ir aptuveni 0,02 līdz 0,04 mm, kas ir aptuveni plāna cilvēka mata platums.. Papīra lapas biezums parasti ir no 0,07 mm līdz 0,18 mm, bet parastajam printera papīram vai kopēšanas papīram — aptuveni 0,1 mm.
Gāzes raķešdzinējs
Gāzes raķešdzinējs ir raķešdzinējs, kura darbviela ir gāze. Parasti gāzes raķešdzinējos izmanto saspiestu gāzi. Tā kā šie dzinēji dod nelielu vilci, tos visbiežāk izmanto kosmisko lidaparātu orientācijas un stabilizācijas sistēmā un individuālajās reaktīvajās lidiekārtās.
Žagatas
Žagatas ir vidēji lieli, garastaini zvirbuļveidīgo kārtas (Passeriformes) putni, kas tiek sistematizēti četrās atšķirīgās vārnu dzimtas (Corvidae) ģintīs. Izšķir arī koku žagatas, kuras visu mūžu pavada kokos, un ļoti reti vai nekad nenolaižas zemē. Pie koku žagatām pieder arī melnās žagatas (Platysmurus leucopterus), kā arī par žagatu tiek saukta Austrālijas žagata (Cracticus tibicen), kas pieder meža bezdelīgu dzimtai (Artamidae), nevis vārnu dzimtai (Corvidae).
Eiropā vārds žagata ir sinonīms sugas nosaukumam Eiropas žagata, jo, izņemot Pireneju pussalu, tā ir vienīgā Eiropas žagatu suga. Visas vārnu dzimtas žagatas var iedalīt 3 grupās: holarktikas žagatas, Āzijas žagatas un zilspārnu žagatas, kuru radniecība ar pārējām žagatām joprojām mūsdienās ir neskaidra. Kopumā žagatu sistematizācijā ir daudz neskaidru jautājumu, un pēdējo gadu DNS pētījumi žagatu ģintij (Pica) liek pārvērtēt esošo klasifikāciju. Ir noskaidrots, ka Ziemeļamerikā dzīvojošās sugas dzeltenknābja žagata (Pica nuttalli) un melnknābja žagata (Pica hudsonia) ir savstarpēji tuvāk radniecīgas kā Eiropas žagatas nominālpasuga (Pica pica pica) ar tās radinieci Eiropas žagatas austrumu pasugu Korejas žagatu (Pica pica sericea).
Izskats
Visbiežāk žagatām ir gara aste, lai gan ir arī īsastes žagatu (Cissa) sugas. Žagatas ir krāsaini putni, ar košām spalvām, kurām piemīt vizuļojošs, metālisks spīdums. Tās var būt gan kontrastaini melnbaltas, gan krāšņi zilizaļas.
Klasifikācija
Holarktiskās jeb melnbaltās žagatas Austrumu jeb zilzaļās žagatas Zilspārnu žagatas
Kristina Šmiguna-Vehi
Kristina Šmiguna-Vehi (et; dzimusi Tartu, Igaunijā) ir bijusī igauņu distanču slēpotāja. 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Kristina Šmiguna izcīnīja 2 zelta medaļas, kļūstot par pirmo sievieti no Igaunijas, kurai ir izdevies izcīnīt Olimpisko medaļu ziemas olmpiādē. Ar panākumiem ir startējusi pasaules čempionātos, kur ir izcīnījusi 1 zelta medaļu (5 km + 5 km iedzīšanas distancē), 3 sudraba medaļas un 2 bronzas medaļas.
Pasaules kausa izcīņā vislabāk ir veicies 1999.-2000. gada sezonā, kad viņa kļuva par otrās vietas ieguvēju kopvērtējumā. Pasaules kausa izcīņas posmos ir izcīnījusi 16 uzvaras, to skaitā 14 individuālajās sacīkstēs un 2 — sprinta distancēs. 7 reizes atzīta par Igaunijas gada sportisti.
Kristīnes Šmigunas vecāki Anatolijs Šmiguns un Ruta Rehemā ir bijušie distanču slēpotāji, arī viņas jaunākā māsa Katrina Šmiguna ir profesionāli nodarbojusies ar šo sporta veidu, bet abu treneris ir tēvs. Kristina Šmiguna aprecējās ar savu ilgadējo menedžeri Kristjanu Toru Vehi. 2007.-2008. gada sezonu viņa izlaida grūtniecības dēļ, pēc meitas Viktorijas Krīsas piedzimšanas atgriezusies profesionālajā sportā.
2010. gadā Vankūveras olimpiskajās spēlēs jau pirmajā 10 km brīvā stila distancē izcīnīja sudraba medaļu, zaudējot tikai Zviedrijas slēpotājai Šarlotei Kallai.
2010. gada 2. jūlijā paziņoja par sportistes karjeras beigām.
2014. gada sākumā parādījās informācija, ka K. Šmigunas analīzēs no 2006. gada Turīnas Olimpiskajām spēlēm ir atrastas aizliegtas vielas.
Panākumi Olimpiskajās spēlēs
Kristina Šmiguna-Vehi ir piedalījusies 5 ziemas olimpiskajās spēlēs. 2006. gadā izcīnījusi 2 zelta medaļas.
Slobodka
Slobodka var būt:
Ogleklis
Ogleklis ir ķīmiskais elements ar simbolu C un atomskaitli 6. Ogleklis ietilpst visu organisko vielu sastāvā. Ogleklim ir divas stabilas alotropiskās formas: grafīts un dimants. Dimants ir viena no viscietākajām pazīstamajām vielām. Savukārt grafīts ir viens no mīkstākajiem minerāliem, un to lieto kā dažu smērvielu sastāvdaļu. Ogleklis ir viena no grūtāk kūstošajām vielām (grafīta formā), gaisā grafītu var karsēt līdz ≈900oC, bet skābekli nesaturošā atmosfērā grafīta bāzētos ugunsturīgos materiālus var lietot līdz ≈3000oC. Savienojumos ogleklis parasti ir ar vērtību -4 (metāns), +2 (oglekļa monoksīds) un +4 (oglekļa dioksīds, karbonāti).
Oglekļa atrašanās dabā
Pēc izplatības Zemes garozā ogleklis ieņem 17. vietu, kas ir aptuveni 0,48% no visas zemes virsmas masas. Dabā pastāv divi oglekļa alotropiskie veidi — grafīts un dimants. Savienojumu veidā ogleklis atrodas visās augu un dzīvnieku valsts vielās — organiskajās vielās, kā arī oglekļa dioksīdā un minerālos — krītā, kaļķakmenī, marmorā, dolomītā un citur. Dabā ogleklis sastopams divu stabilu izotopu 12C (98,892%) un 13C (1,108%) veidā.
Oglekļa alotropiskie veidi
Ogleklim ir trīs alotropiskie veidi — grafīts, dimants un karbīns. Amorfais ogleklis jeb ogle ir grafīta paveids.
Grafīta atradnes ir Altajā, Austrumsibīrijā, Ukrainā, Meksikā, Kalifornijā, Viduseiropā, Madagaskarā, Šrilankā, Dienvidkorejā.
Dimanti dabā sastopami reti. Tie atrodami sanesuma iežos Jakutijā, Dienvidāfrikā, Dienvidamerikā, Austrālijā, Indijā. Ļoti liels dimanta tīrradnis "Kullināns" atrasts Dienvidāfrikā 1905. gadā, tā masa ir 3106 karāti (1 karāts = 0,2 grami).
Grafīts
Grafīts ir tumšpelēka, kristāliska viela ar metālisku spīdumu. Tas deg tikai tīrā skābeklī.
Grafītam ir slāņaina heksagonāla struktūra, kas atbilst elektronu orbitāļu sp2 hibridizācijai. Oglekļa atomu sešlocekļu gredzenu slāņi ir vājāk saistīti viens ar otru. Tāpēc grafīts ir mīksts un sadalās pelēkos zvīņveida slāņos. Tie līp pie papīra, tāpēc grafītu lieto zīmuļu izgatavošanai.
Grafītam piemīt augsta elektrovadītspēja. No tā ražo elektrodus. Grafītu vēl izmanto ziežvielu, ugunsizturīgu materiālu un krāsvielu ražošanai, kā arī par neitronu palēninātāju kodoltehnikā.
Amorfais ogleklis
Amorfais ogleklis jeb ogle nav īpaša oglekļa modifikācija. Tā ir melna, cieta viela, kas sastāv no sīkiem, neregulāras struktūras grafīta kristāliņiem. Amorfa oglekļa blīvums ir no 1,8 līdz 2,1 g/cm3.
Amorfo oglekli (ogli) iegūst, termiski sadalot organiskos savienojumus. Nozīmīgākie ogles veidi ir kokss, kokogle, kaulu ogle un kvēpi. Kvēpi ir tīrākais amorfais ogleklis. Tie rodas, termiski sadalot vai nepietiekamā gaisa daudzumā sadedzinot ar oglekli bagātas vielas (dabasgāzi, sveķus, terpentīnu). Koksu izmanto ķīmiskajā rūpniecībā un metalurģijā par reducētāju un kurināmo. Kvēpus lieto par pildvielu gumijas un plastmasu izstrādājumos, par melno pigmentu krāsvielās un tušā. Amorfo oglekli apstrādājot ar pārkarsētu ūdens tvaiku, iegūst aktīvo ogli, kuru lieto par adsorbentu dažādu vielu attīrīšanai ķīmiskajā un pārtikas rūpniecībā, medicīnā (karbolēna tabletes), gāzmaskās.
Dimants
Dimants ir bezkrāsaina, caurspīdīga, kristāliska viela, kas stipri lauž gaismas starus. Nereti tas ir zilgans, iedzeltens, sārts, tumšpelēks, pat melns. Ja dimantu sakarsē līdz 850 °C temperatūrai, skābekļa atmosfērā tas sadeg. 1772. gadā A. Lavuazjē konstatēja, ka, sadegot dimantam, rodas tikai oglekļa dioksīds.
Dimantam ir tetraedriska struktūra. Tajā katrs oglekļa atoms ir saistīts ar četriem kaimiņatomiem. Šīs saites ir vienāda garuma un cita ar citu veido 109°28' lielus leņķus. Tāpēc dimantam piemīt ārkārtīgi liela cietība, taču tas ir trausls. Dimants slikti vada elektrību un siltumu. Tā blīvums ir 3,52 g/cm3.
Ja dimantu stipri karsē bez gaisa piekļuves 1000 °C temperatūrā, tas pārvēršas grafītā.
Speciāli slīpētus dimantus sauc par briljantiem. Tos lieto juvelierizstrādājumu izgatavošanai. Dimantu tā lielās cietības dēļ lieto cietu materiālu apstrādei, iežu urbšanai. Pieprasījums pēc tehnikā izmantojamiem dimantiem ir liels, tāpēc augstā temperatūrā un spiedienā tos mākslīgi iegūst no grafīta.
Karbīns
Karbīns ir melna, pulverveida viela, kuru ieguva 1963. gadā, katalītiski oksidējot acetilēnu. Tam ir heksagonāls kristālrežģis, ko veido lineāras oglekļa atomu ķēdes ar šādu saišu izvietojumu:
Ķīmiskās īpašības
Parastajos apstākļos ogleklis ir ķīmiski inerts. Augstākās temperatūrās tā aktivitāte pieaug. Vislielākā reaģētspēja piemīt amorfajam ogleklim, mazāk aktīvs ir grafīts, bet dimantam ir viszemākā ķīmiskā aktivitāte. Ogleklis ir labs reducētājs, bet tā oksidējošās īpašības izpaužas vājāk.
Oglekļa reakcijās ar saliktām vielām izpaužas tā reducējošās īpašības, kuras izmanto galvenokārt metālu iegūšanai no to oksīdiem (karbotermija). Faktiskais reducētājs karbotermijā ir oglekļa(II) oksīds CO.
Sakarsēts kokss vai kokogle reaģē arī ar oglekļa(IV) oksīdu un ūdens tvaiku. Šīs reakcijas izmanto gāzveida kurināmā ražošanai.
Oglekļa(II) savienojumi
Oglekļa(II) oksīdu jeb oglekļa monoksīdu CO ikdienā sauc arī par tvana gāzi. CO molekulā starp oglekļa un skābekļa atomiem ir trīs kovalentās saites, no kurām viena veidojas pēc donorakceptora mehānisma: skābekļa atoma viens nedalītais elektronu pāris pāriet oglekļa atoma brīvajā p orbitālē. Tādēļ ķīmiskā saite oglekļa monoksīda molekulā uzskatāma par trīskāršo saiti.
CO molekulā gan ogleklis, gan skābeklis ir divvērtīgs, bet to oksidēšanas pakāpe ir attiecīgi +2 un -2.
Oglekļa(II) oksīds rodas, ja caur degošu ogles slāni gaiss plūst nepietiekamā daudzumā. Vispirms veidojas oglekļa(IV) oksīds. Kvēlojošās ogles to reducē par CO:
Tā rodas tvana gāze krāsnīs, un tā arī iegūst gāzveida kurināmo gāzģeneratoros un reducētāju CO karbotermijai. Oglekļa(II) oksīds veidojas, nepilnīgi sadegot šķidrajai degvielai — benzīnam, solāreļļai, petrolejai, tāpēc iekšdedzes dzinēju izplūdes gāzēs CO tilpumdaļa ir 2... 10%. Laboratorijā CO iegūst, pilinot skudrskābi līdz 80 °C sakarsētā koncentrētā sērskābē (sērskābe vienkārši atņem ūdeni):
CO ir bezkrāsaina gāze bez smakas. Tā ir nedaudz vieglāka par gaisu, slikti šķīst ūdeni, labi — etanolā un benzolā. Oglekļa(II) oksīdam ir zema viršanas temperatūra (-191,5 °C). Oglekļa(II) oksīds CO ir ļoti indīgs! Tā pieļaujamā koncentrācija gaisā ir 30 mg/m3. CO ir sāļus neradošs oksīds. Tam raksturīgas savienošanas reakcijas. Tā, piemēram, CO deg gaisā un skābekli, izdalot lielu siltuma daudzumu:
Saules gaismā vai aktīvās ogles klātbūtnē CO savienojas ar hloru, veidojot indīgu gāzi - fosgēnu:
CO savienojas ar daudziem metāliem, veidojot metālu karbonilus:
CO lieto par reducētāju metalurģijā, par gāzveida kurināmo, par vērtīgu izejvielu neorganiskajā un organiskajā sintēzē.
Oglekļa(IV) savienojumi
Oglekļa(IV) oksīds (oglekļa dioksīds, ogļskābā gāze) CO2 ir savienojums ar četrām polārām kovalentām saitēm, taču pati CO2 molekula ir lineāra un simetriska, tādēļ nepolāra:
O = C = O
CO2 tilpumdaļa gaisā ir aptuveni 0,03%. Tā kopējā masa Zemes atmosfērā ir aptuveni 4,5·1013 tonnas.
Oglekļa(IV) oksīds nav indīgs, bet tam ir slāpējošas īpašības. Tāpēc telpas, kurās uzturas daudz cilvēku, bieži jāvēdina. Ja CO2 tilpumdaļa gaisā palielinās līdz 3%, strauji pasliktinās pašsajūta, bet, ja ieelpojamais gaiss satur 10% CO2, iestājas bezsamaņa un nāve. Oglekļa(IV) oksīdu satur arī okeāna un iekšzemes ūdeņi. Minerālūdeņos tā koncentrācija var sasniegt 1,5 g/l.
Rūpniecībā CO2 iegūst spirta rūgšanas procesā, kā arī termiski sadalot kaļķakmeni un dolomītu. Laboratorijā to iegūst, iedarbojoties uz marmoru vai citiem karbonātiem ar sālsskābi:
20 °C temperatūrā ogļskābē pārvēršas aptuveni 1% no ūdenī izšķīdušā CO2 tilpuma. CO2 reaģē ar bāziskajiem oksīdiem un ar sārmiem. Tāpēc arī dzēstie un dedzinātie kaļķi (Ca(OH)2, CaO) gaisā pārvēršas par kalcija karbonātu. CO2 iedarbību uz kaļķūdeni izmanto šīs gāzes pierādīšanai:
Spēcīgu reducētāju ietekmē CO2 pilnīgi vai daļēji zaudē skābekli.
CO2 izmanto sodas, cukura, karbamīda, organisko skābju ražošanā, gāzētā ūdens pagatavošanai. To lieto ugunsdzēsībā, dažādās sintēzēs inertas atmosfēras radīšanai, lāzertehnikā. "Sauso ledu" izmanto zemas temperatūras uzturēšanai.
Oglekļa(IV) oksīdam ir izšķiroša nozīme fotosintēzē un ūdens cietības veidošanās procesā. Ogļskābe H2CO3 rodas, šķīdinot CO2 ūdenī. Tā ir nestabila un ļoti vāja skābe, jo iegūtajā šķīdumā iestājas ķīmiskais līdzsvars, kas stipri novirzīts pa kreisi.
H2CO3 disociē galvenokārt H+ un HCO3− jonos, bet CO32− jonu veidojas nedaudz.
FK Venta
FK Venta ir bijušais Latvijas futbola klubs no Ventspils. Dibināts 1964. gadā un nosaukts Ventas upes vārdā. 1967. gadā ieguvis Latvijas kausu. 1969. gadā klubs uzvarēja Latvijas čempionātā.
2004. gadā klubs uzvarēja pārspēlēs un iekļuva Virslīgā, kur spēlēja 2005. gada sezonā. Pavasarī kluba vadība — Latvijas uzņēmējs Jānis Fridrihsbergs un ukraiņu investors Rostislavs Štiņs (Latvijā izmantoja vārdu Ross Akmens) paziņoja par grandioziem plāniem futbola attīstībai Kuldīgā. Klubam sezonas sākumā izdevās piesaistīt starptautiski pazīstamus spēlētājus — bijušo Londonas "Arsenal" un Ukrainas izlases aizsargu Oļegu Lužniju un Baltkrievijas izlases spēlētāju Aleksandru Hackeviču, kā arī augsta līmeņa Latvijas spēlētājus - Ģirtu Karlsonu, Valentīnu Lobaņovu un Igoru Sļešarčuku.
Hercogs
Hercogs (de, fr, en, it, ru) ir aristokrātisks tituls, ko lieto vai nu suverēns monarhs, hercogistes valdnieks vai arī karaļa/imperatora vasalis, rangā nākamais aiz karaļa. Sieviešu dzimtē — hercogiene (Her Grace The Most Noble Duchess). Sākotnēji senajiem ģermāņiem vēlēts karadraudzes vadītājs, agro viduslaiku laikā cilts vadonis. Absolūtās monarhijas laikā augstākais aristokrātijas tituls, pēc ranga līdzvērtīgs princim vai kņazam.
FK Venta
Klubs sezonu uzsāka samērā neveiksmīgi un pēc pāris mēnešiem tam parādījās finansiālas problēmas. Sezonu klubs pabeidza ar jauniešu sastāvu un turnīra tabulā ierindojās pēdējā, 8. vietā. Pēc sezonas klubs bankrotēja.
Iegūtās vietas Latvijas čempionātā
* Neskaitot Virslīgas klubu otrās komandas, kuras 1. līgas čempionātā startēja ārpus konkurences.
Hercogs
Anglijā hercogi pielīdzināti otrās pakāpes prinčiem (His Grace The Most High, Noble and Potent Prince), kas rangā ir zemāki tikai par karaliskajā dinastijā dzimušiem "asins prinčiem" (Prince Sang Royal), bet augstāk esoši par marķīziem.
Itālijā suverēnie hercogi bija "viņa augstība“ (Sua Altezza) kopš 1630. gada. Vācu zemēs kopš 1825. gada dēvējās par "viņa/viņas gaišība" (Seine/Ihre Durchlaucht), bet no 1844. gada - "viņa/viņas augstība“ (Seine/Ihre Hoheit). Spānijā hercogi un karalistes grandi tika dēvēti par "izcilajiem senjoriem“ (El Excelentísimo Señor).
Erchercogs
Erchercogs (de, en) - rangā zemāks par kūrfirstu un karali, taču augstāks par hercogu. Pirmo reizi tituls pieminēts Austrijas hercoga Rūdolfa IV (1358.-1365.) izveidotajā it kā 1156. gadā Vācu nācijas sv. Romas impērijas imperatora Fridriha I Barbarosas Austrijas hercogiem piešķirtajā privilēģiju sarakstā „Privilegium Maius”. Kaut arī imperators to neatzina, jau Austrijas hercogs Ernsts (1406.-1424.) sāka dēvēties par "erchercogu". Oficiāli tituls tika atzīts ap 1458. gadu, kad imperators Fridrihs III to piešķīra savam jaunākajam brālim Albrehtam VI. Sākot ar XVI gs. titulu sāka izmantot ne tikai Austrijā, bet arī citos Hābsburgu dinastijas karaļnamos, lai nošķirtu karaliskās asins prinčus un princeses no nekaraliskiem hercogiem.
Lielhercogs
Lielhercogs — (vāc. Großherzog, angl. Grand duke) absolūti suverēns monarhs, pēc ranga līdzvērtīgs lielkņazam un karalim (ja vien šis lielhercogs nav kāda karaļa vasalis). Pirmais šādu titulu no pāvesta Pija V saņēma Florences hercogs Kozimo I dei Mediči 1569. gadā. Pēc Vīnes kongresa šis tituls piederēja Hesenes, Badenes, Saksijas-Veimāras, Mēklenburgas-Švērīnas, Mēklenburgas-Štrēlicas, Oldenburgas, Luksemburgas hercogiem, Prūsijas karalim kā Lejasreinas un Poznaņas lielhercogam, Austroungārijas imperatoram kā Krakovas lielhercogam.
Hercogi Latvijā
Pirmo reizi Latvijas vēsturē hercoga tituls lietots Indriķa Livonijas hronikas tekstā, vēstot par zemgaļu hercoga Viestura (Viesthardus, dux Semigallorum) pret Gaujas līviem vērsto 1205. gadā noslēgto militāro savienību ar Livonijas bīskapu Albertu. Pēc Zemgales valsts pakļaušanas šo titulu lietoja arī Lietuvas dižkunigaitis Ģedimins kādā 1323. gada dokumentā sevi dēvēja par Zemgales kņazu un hercogu (princeps et dux Semigallie). Pēc Livonijas ordeņa padošanās un Viļņas ūnijas noslēgšanas 1561. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieks Sigismunds II Augusts piešķīra Livonijas ordeņa mestram hercoga titulu (latīņu: Deo Gracia in Livonia, Curlandiae et Semigalliae Dux, vācu: Von Gottes Gnaden in Liefland, zu Curland und Semgallen Herzog). Hercogistes pēdējais hercogs Pēteris Bīrons pēc trešās Polijas dalīšanas 1795. gada 28. martā atteicās no troņa un titula par labu Krievijas Impērijai, tomēr viņa pēcteči saglabāja mantojamu prinča titulu. Kad 1918. gada 22. septembrī tika proklamēta Apvienotā Baltijas hercogiste, tās hercoga kronis tika piedāvāts Mēklenburgas hercogam Ādolfam Frīdriham.
Ķīmiskais raķešdzinējs
Ķīmiskais raķešdzinējs - raķešdzinējs, kura reaktīvo vilci rada ķīmiskajās reakcijās radušos karstu gāzu izplūde pa dzinēja sprauslu. Ķīmisko raķešdzinēju gāzu izplūdes ātrums sasniedz ~ 5 km/s, un tiem ir liela vilce. Mūsdienās ķīmiskie raķešdzinēji ir galvenais kosmisko raķešdzinēju tips.
Pēc degvielas tipa izšķir:
Ziloņu dzimta
Ziloņu dzimta (Elephantidae) ir snuķaiņu kārtas (Proboscidea) zīdītāju dzimta, kas apvieno 2 mūsdienās dzīvojošas ģintis — Āfrikas ziloņus (Loxodonta) un Āzijas ziloņus (Elephas), un vairākas izmirušas ģintis. Pazīstamākās sugas dzimtā ir ziloņi un mamuti. Kopumā ziloņu dzimtas sugas ir lieli sauszemes dzīvnieki, kuriem ir gari snuķi un iespaidīgi ilkņi.
Ķīmiskais raķešdzinējs
Lai rastos ķīmiskā reakcija, ir nepieciešama degviela un oksidētājs, kurus parasti uzglabā atsevišķās raķetes tvertnēs (cietās raķešdegvielas gadījumā abas sastāvdaļas ir sajauktas kopā). Degviela ar oksidētāju tiek sadedzināta degšanas kamerā. Sadegot degvielai, radusies gāze strauji izplešas. Šī karstā gāze izplūst no degkameras caur izplūdes sprauslu. Pēc 3. Ņūtona likuma raķete iegūst impulsu, pretēju gāzu plūsmai.
Ziloņu dzimta
Evolūcija
Ziloņu dzimtai un izmirušajām gomfoteru dzimtai (Gomphotheriidae) un mastodonu dzimtai (Mammutidae) ir bijis kopīgs priekštecis, no kura attīstījušās visas trīs dzimtas. Turklāt pirmās divas ir savstarpēji tuvāk radniecīgas. Ziloņu dzimta izveidojās miocēna laikā pirms 16 miljoniem gadu. Pirmie mamuti (Mammuthus) parādījās Āfrikā apmēram pirms 3 miljoniem gadu, bet pirms 120 000 gadiem tie sāka migrēt ziemeļu virzienā un piemēroties aukstākam klimatam. Toties Āfrikā palikušie mamuti lēnām attīstījās par mūsdienu ziloņiem, kas izplatījās arī Eiropas un Āzijas virzienā.
Ķīmiskais raķešdzinējs
Sk. arī ķīmiskā raķešdegviela.
Ziloņu dzimta
Evolūcija
Analizējot vecākās fosilijas, ir pierādījies, ka visiem snuķaiņiem, sirēnām un damaniem ir bijis kopīgs ūdenī dzīvojošs priekštecis. Daļa zinātnieku ir izvirzījusi hipotēzi, ka šie dzīvnieki lielāko daļu laika pavadījuši zem ūdens, bet elpošanai izmantojuši snuķi, kuru turējuši izbāztu laukā no ūdens. Šāda īpašība joprojām piemīt mūsdienu ziloņiem, kas spēj nopeldēt šādā veidā apmēram 50 km un atrasties zem ūdens ar izbāztu snuķi līdz 6 stundām. Kopumā snuķaiņu sistemātika ir joprojām neskaidra un ik pa laikam tiek mainīta, atspoguļojot jaunākos zinātniskos atklājumus.
Sistemātika
Ziloņu dzimta (Elephantidae)
Ar simbolu † ir atzīmētas izmirušās ģintis.
Dienvidu federālais apgabals
<mapframe latitude="47.9" longitude="39.6" zoom="4" width="280" height="300" align="right" /> Dienvidu federālais apgabals ir viens no Krievijas federālajiem apgabaliem. Tas atrodas Krievijas Federācijas dienvidrietumos. Izveidots kā Ziemeļkaukāza federālais apgabals 2000. gada 13. maijā, bet 2000. gada 21. jūnijā pārdēvēts par Dienvidu federālo apgabalu. 2010. gada 19. janvārī no tā atdalīja Ziemeļkaukāza republikas un Stavropoles novadu, no jauna izveidojot Ziemeļkaukāza federālo apgabalu. Tas aizņem 416 840 km2 lielu platību un tajā dzīvo 13 963 874 iedzīvotāju. Apgabala teritorijā atrodas 79 pilsētas.
2016. gada 28. jūlijā ar prezidenta Putina lēmumu Dienvidu federālajam apgabalam pievienoja Krimas aneksijas rezultātā īslaicīgi izveidoto Krimas federālo apgabalu.
Administratīvais iedalījums
Pavisam Dienvidu federālajā apgabalā ir 8 federācijas subjekti - 3 republikas, 3 apgabali, 1 novads un 1 federālā pilsēta. Apgabala platība ir 2,4% no Krievijas Federācijas platības. Apgabalā de facto ietilpstošās Krimas Republiku un Sevastopoli gandrīz visas pasaules valstis (arī Latvija) atzīst par Ukrainas daļu.
Republikas
Novads
Apgabali
Federālā pilsētas
Iedzīvotāji
Pēc 2014. gada datiem Dienvidu federālajā apgabalā dzīvo 13 963 874 iedzīvotāji, kas ir 9,72% no visas Krievijas Federācijas iedzīvotāju skaita.
Nacionālais sastāvs (2010):
Lielākās pilsētas
Centrālais federālais apgabals
Centrālais federālais apgabals ir viens no Krievijas federālajiem apgabaliem. Tas atrodas Krievijas centrālajā daļā. Izveidots 2000. gada 13. maijā. Tas aizņem 650 700 km2 lielu platību un tajā dzīvo 37 121 000 iedzīvotāju. Apgabala teritorijā atrodas 300 pilsētas.
Administratīvais iedalījums
Centrālā federālā apgabala platība ir 650 700 km2, jeb 3,82% no Krievijas Federācijas platības. Tajā ietilpst 18 federācijas subjekti, no kuriem viens ir Maskavas pilsēta un vēl 17 ir apgabali.
Iedzīvotāji
Pēc 2002. gada tautas skaitīšanas datiem Centrālā federālā apgabala iedzīvotāju skaits bija 38 000 651 cilv., jeb 26,16% no Krievijas Federācijas iedzīvotāju skaita (2009. gadā - 37 121 812 cilv, no tiem 29 994 175 dzīvo pilsētās, 7 127 637 dzīvo laukos).
Nacionālais sastāvs:
Lielas pilsētas
Zolitūdes iela
Zolitūdes iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajona un Zemgales priekšpilsētas administratīvajos rajonos, Imantas, Zolitūdes un Pleskodāles apkaimēs. Zolitūdes iela sākas Kurzemes prospekta un Jūrmalas gatves krustojumā un beidzas Volguntes ielas un Kalnciema ielas krustojumā. Kopējais ielas garums ir 3090 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām.
Pa Zolitūdes ielu kursē 4z., 8., 44., 46., 53., 56. un 63. maršruta autobusi.
Ielu savienojumi
Zolitūdes iela krustojas ar šādām ielām:
Dženija Finča
Dženija Linna Finča (en; dzimusi ) ir amerikāņu softbola spēlētāja, 2004. gada Olimpisko spēļu uzvarētāja un 2008. gada Olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvēja ASV softbola izlases sastāvā. Lai arī viņa parasti spēlē padevējas pozīcijā, viņa var arī spēlēt pirmajā bāzē. Dženija tiek uzskatīta par visu laiku vispopulārāko softbola spēlētāju.
Amūras tīģeris
Amūras tīģeris (Panthera tigris altaica), saukts arī par Usūrijas tīģeri vai Sibīrijas tīģeri, ir tīģera pasuga, kas sastopama Krievijas Federācijas Tālajos Austrumos, galvenokārt Sihote-Alina kalnos. Amūras tīģeru kopējā populācija saskaņā ar 2010. gada datiem ir apmēram 360 pieauguši īpatņi. Pateicoties dažādiem aizsardzības pasākumiem, populācijas lielums pēdējā desmitgadē ir gandrīz stabilizējies, lai gan joprojām kopumā turpina lēnām samazināties. To apdraud arī ģenētiskā vienveidība. Ģenētiski esošo populāciju varētu salīdzināt ar 27—35 īpatņu populāciju. Pasugas atjaunošanos apgrūtina arī fakts, ka 90% no visiem Amūras tīģeriem dzīvo Sihote-Alina reģionā, bet pārējie tīģeri dzīvo Ķīnas pierobežā, izolēti no galvenās populācijas.
Dženija Finča
Dženija softbolu spēlē kopš 5 gadu vecuma un sākusi spēlēt padevējas pozīcijā 8 gadu vecumā. Augstskolā bez softbola viņa spēlēja arī volejbola un basketbola komandās. Viņas tēvs, Dags Finčs, ir bijis padošanas treneris gandrīz visu viņas karjeru. Viņas spēles maniere nav mainījusies līdz pat šodienai. Spēlējot Arizonas Universitātē viņa 3 reizes tika atzīta par visas Amerikas padevēju.
Amūras tīģeris
Izplatība
Apgabals, ko Amūras tīģeris apdzīvo Krievijas austrumos, ziemeļu-dienvidu virzienā ir apmēram 1000 km garš, aptverot visu Piejūras novadu, iesniedzoties Habarovskas novada dienvidos, uz austrumiem un dienvidiem no Amūras upes. Tas sastopams arī Mandžūrijas austrumos kalnu apvidū, gan Krievijā, gan Ķīnā. Kopumā Amūras tīģeris mājo apvidos, kas atrodas 500 - 800 metrus virs jūras līmeņa, dažiem indivīdiem sasniedzot 1000 vai vairāk metrus virs jūras līmeņa. Šajos apvidos galvenokārt aug jauktu koku meži, kuros mājo staltbrieži, Sibīrijas stirnas, mežacūkas, plankumainie brieži, muskusbrieži un aļņi.
Lielākā daļa Amūras tīģeru dzīvo Krievijas Federācijā, Ķīnā mājo apmēram 18—22 īpatņi. Neliela populācija (nezināms skaits) sastopama Pektusana kalnos, Ķīnas un Ziemeļkorejas robežas reģionā.
Populācijas blīvums
Amūras tīģeris apdzīvo lielas platības un veic ceļojumus līdz 1000 km. 1992. un 1993. gada pētījumos noskaidrojās, ka Amūras tīģeru kopējās populācijas blīvums ir 0,62 tīģeri uz 100 km². Tai skaitā pieaugušo tīģeru blīvums ir 0.3 tīģeri uz 100 km², bet dzimumu proporcija ir 2,4 mātītes uz 1 tēviņu. Pateicoties dažādiem saudzējošiem pasākumiem, 2007. gadā populācijas blīvums bija pieaudzis, sasniedzot 0,8±0,4 tīģerus uz 100 km² Sihotes-Alinas dienvidos un 0,6±0,3 tīģerus uz 100 km² aizsargātās teritorijas centrālajā daļā.
Izskats un īpašības
Amūras tīģeris ir lielākais no tīģeriem, turklāt tas ir lielāks arī par lauvu. Kā visiem kaķiem tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Tēviņa ķermeņa garums, galvu ieskaitot, ir 178—208 cm, vidējais garums ir 195 cm. Mātītes ķermeņa garums 167—182 cm, vidējais garums 174 cm. Aste ir ļoti gara un tēviņa astes garums ir apmēram 99 cm, mātītes — 91 cm. Lielākais zināmais tēviņš ir bijis 309 cm garš (no purngala līdz astes galam), bet mātīte 270 cm. Pēdējo gadu pētījumi liecina, ka Amūras tīģeri ir kļuvuši mazāki. Mūsdienu tēviņš, kas ir vecāks par 35 mēnešiem, vidēji sver 176,4 kg, lielākajiem sasniedzot 222,3 kg. Mātītes vidējais svars ir 117,9 kg. Arī ķermeņa garums mūsdienās ir kļuvis īsāks un ir salīdzināms ar Bengālijas tīģeri. Senākajos pētījumos var redzēt, ka Amūras tīģera tēviņš, kas bijis vecāks par 35 mēnešiem, vidēji ir svēris 215,3 kg, mātīte 137,5 kg. Vislielākais tēviņš, kas pieminēts informācijas avotos, ir svēris 384 kg, tomēr šis fakts nav pierādīts un to neapstiprina neviens uzticams informācijas avots.
Galvaskauss
Amūras tīģera galvaskauss ir ļoti liels un to mēdz salīdzināt ar lauvas galvaskausu. Tā sejas daļa ir ļoti izteiksmīga, masīva un plata. Salīdzinoši mātītes galvaskauss ir smalkāks, trauslāks nekā tēviņam. Pētījumos Turkestānā tēviņiem galvaskausa garums ir bijis 297,0—365,8 mm, mātītēm 195,7—255,5 mm. Lielākais līdz šim zināmais Turkestānā dzīvojošu Amūras tīģeru galvaskauss ir bijis tēviņam, kas tika nomedīts 1954. gadā Kopetdagā Sumbaras upes krastā. Galvaskausa garums bija 385 mm. Toties Mandžūrijā zināmais lielākais galvaskauss ir bijis 406 mm garš.
Apspalvojums
Amūras tīģera dzeltenbrūnais kažoks ir biezāks un nav tik spilgts kā citām tīģera pasugām, arī melno svītru tam ir mazāk. Reizēm ziemas kažoks ir īpaši gaišs, tomēr populācijai ir raksturīga liela kažoka īpašību dažādība. Indivīdiem atšķiras apspalvojuma garums, krāsa, ļoti bieži melnās svītras ir tumši brūnas. Arī ziemā un vasarā apspalvojums ir atšķirīgs. Vasarā tas ir akotains, samērā plāns, ziemā kažoks kļūst ļoti biezs, ar garu matojumu, mīksts un zīdains. Īpaši garš apspalvojums izaug uz galvas, gandrīz nosedzot ausis, un uz kakla mugurdaļas. Vasaras kažoka matojums uz muguras ir apmēram 15–17 mm garš, 30–50 mm uz kakla mugurpuses, 25–35 mm uz vēdera, 14–16 mm uz astes. Ziemā matojums uz muguras ir 40–50 mm garš, uz kakla aizmugures 70–110 mm, uz rīkles daļas 70–95 mm, uz krūtīm 60–100 mm, bet uz vēdera 65–110 mm. Amūras tīģerim ir arī garas ūsas, kuras sasniedz 95–115 mm.
Uzvedība un barība
Amūras tīģeris medī dažādus pārnadžus (Mandžūrijas vapitus, muskusbriežus, goralus, aļņus, staltbriežus, Sibīrijas stirnas, plankumainos briežus, mežacūkas), Āzijas melnos lāčus, Usūrijas brūnos lāčus un dažādus mazākus zīdītājus, piemēram, zaķus, trušus, svilpējzaķus, kā arī zivis, piemēram, lašus. Ja tīģerim ir pieejams bagātīgs medījums, tas labprātāk izvēlas lielāku upuri. Ik pa laikam tiek novērots, ka Amūras tīģeris uzbrūk ļoti lielam medījumam (alnim vai lācim), kas sver vairāk nekā 450 kg.
Sihote-Alinas kalnu austrumu nogāzēs 11 tīģeriem laikā no 1992. gada līdz 1994. gadam uz 15 mēnešiem tika uzliktas kaklasiksnas ar raidītājiem. Novērojumos tika noskaidrots, ka tīģeru izvēlētā dzīves vieta ir cieši saistīta ar staltbriežu izplatību, bet mežacūku pieejamībai ir daudz mazāka nozīme. Lai arī Amūras tīģeris medī arī citas briežu sugas un aļņus, to pieejamībai nebija ietekmes uz tīģeru izplatību. Tika arī noskaidrots, ka pieaudzis tīģeris vidēji medī ik pa 7,4 dienām vasarā, dienā apēdot 7,9 kg gaļas, bet ziemā tīģeri medī ik pa 5.7 dienām, apēdot vidēji 10,3 kg.
Vairošanās
Amūras tīģeris var sapāroties jebkurā gada laikā. Mātīte, kad ir gatava pāroties, ar urīna palīdzību un skrāpējumiem koka mizā signalizē par savu gatavību tēviņam. Pāris īsu brīdi pavada kopā, apmēram 5—6 dienas, kura laikā tas sapārojas. Grūsnības periods ilgst 3—3,5 mēnešus. Aizsargātā vietā, kur māte iekārto migu, piedzimst 2—4 mazuļi, retāk līdz 6 mazuļiem. Piedzimstot tīģerēni ir akli un nevarīgi, māte tos atstāj migā vienus pašus, kamēr dodas medībās. Piedzimstot pāra skaitlim, dzimumi sadalās vienādā skaitā. Jaunās mātītes daudz ilgāk paliek kopā ar savu māti. Arī pieaugušas tās savas teritorijas nostiprina blakus mātes teritorijai. Toties tēviņi ģimeni pamet agrāk un ceļo lielus attālumus prom no savas dzimšanas vietas, tādējādi jaunie tīģeri ir pakļaut daudz lielākām briesmām (gan no malumedniekiem, gan lāčiem, gan citiem pieaugušiem tīģeru tēviņiem). Tādējādi pieaugušu tīģeru populācijā ir 2—4 mātītes uz vienu tēviņu. Tēviņš briedumu sasniedz 48—60 mēnešu vecumā.
Uzbrukumi cilvēkam
Amūras tīģeris ļoti reti uzbrūk cilvēkam, pamatā, ja tas tiek izprovocēts. 19. gadsimtā ir bijuši reģistrēti daži uzbrukumi, kas galvenokārt notikuši Centrālāzijā. 20. gadsimtā Krievijas teritorijā reģistrēti 6 mērķtiecīgi uzbrukumi cilvēkiem, toties izprovocēti uzbrukumi ir bijuši daudz vairāk. Visbiežāk tīģeris uzbrūk situācijās, kad to mēģina sagūstīt. Kopumā Amūras tīģeris netiek uzskatīts par cilvēkam bīstamu plēsēju. Piemēram, Korejā 1928. gadā tīģeris ir nogalinājis vienu cilvēku, leopardi trīs, mežacūkas četrus un vilki 48 cilvēkus. 21. gadsimtā reģistrēti daži uzbrukumi malumedniekiem un vairāki letāli uzbrukumi zoodārzos.
Dokumentālā hipotēze
[[File:Modern document hypothesis.svg|thumb|240px|Mūsdienu DH diagramma
Dokumentālā hipotēze (DH, ) ir vēsturiski kritiska teorija, kas apgalvo, ka Pentateihs (Tora jeb piecas Mozus grāmatas) ir cēlies no sākotnēji neatkarīgiem, paralēliem un pabeigtiem stāstījumiem, kurus vēlāk pašreizējā formā apvienoja redaktori. Parasti tiek uzskatīts, ka to skaits ir četri, bet tā nav būtiska teorijas daļa.
Mēģinot saskaņot neatbilstības Bībeles tekstā un atsakoties pieņemt piespiedu skaidrojumus, 18. un 19. gs. Bībeles pētnieki, izmantojot avotu kritiku, beidzot nonāca pie teorijas, ka Tora tika sastādīta no sapītām kopā vairāku, reizēm pretrunīgu avotu (sākotnēji neatkarīgu un pabeigtu dokumentu) atlasēm. Teorija attīstījās lēni 19. gadsimta gaitā, kura beigās tika pa lielākai daļai piekrists tam, ka ir četri galvenie avoti, kurus galējā formā apvienoja virkne redaktoru (R). Šie četri avoti kļuva zināmi kā Jahvists (J), Elohists (E), Deiteronimists (D, Piektās Mozus grāmatas autors) un Priestera rakstnieks (P).
Jūliuss Vellhauzens (1844—1918) bija sakārtojis šos avotus hronoloģiski kā JEDP, piešķirot tiem saskaņotu uzstādījumu evolucionējošajā Izraēlas reliģiskajā vēsturē. Vellhauzena formulējums bija sekojošs:
Frīdrihs Kalniņš
Frīdrihs Kalniņš ( — ) bija latviešu strēlnieks un vēlāk Sarkanās armijas virsnieks, pasniedzējs. Latviešu sarkano strēlnieku divīzijas komandieris (1919. gada 20. oktobrī — 1920. gada 4. jūlijā), vienlaikus Sarkanās armijas trieciengrupas komandieris.
Biogrāfija
Dzimis zemnieku ģimenē Ternejas pagastā (tagadējā Vilpulkas pagastā). Sākoties Pirmajam pasaules karam, 1914. gadā F. Kalniņu iesauca Krievijas impērijas armijā. 1915. gadā viņš pabeidza praporščiku skolu. 1917. gada novembrī nokļuva 8. Valmieras latviešu strēlnieku pulkā.
Kopā ar latviešu strēlnieku pulkiem aizgājis uz Krieviju pēc vāciešu pilnīgas ienākšanas Latvijas teritorijā. 1919. gadā tika iecelts par 8. latviešu strēlnieku pulka komandieri. Vēlāk kļuva par latviešu strēlnieku padomju divīzijas 1. brigādes komandieri, bet Orlas-Kromu operācijas laikā 20. oktobrī tika iecelts par latviešu strēlnieku padomju divīzijas priekšnieku un Dienvidu frontes trieciengrupas komandieri. No 1920. gada jūnija viņš bija 15. un 24. divīzijas priekšnieks, piedalījās cīņās Perekopā.
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām bija 35. strēlnieku divīzijas komandieris. 1923. gadā absolvēja Sarkanās armijas Kara akadēmiju. Laika posmā no 1929. līdz 1937. gadam strādāja Ļeņingradas Kara politiskajā akadēmijās un arī Harkivas Kara saimnieciskajā akadēmijā, kur bija priekšnieka palīgs. 1935. gadā bija arī brigādes komandieris. No 1937. līdz 1938. gadam bija docētājs Frunzes Kara akadēmijā (taktikas pasniedzējs). Vienlaikus izpildīja arī divīzijas komandiera pienākumus.
Slāpeklis
Slāpeklis ir ķīmiskais elements, kuru apzīmē ar simbolu N un tā atomskaitlis ir 7. Parasti slāpeklis ir divatomu gāze, kuras ķīmiskā formula ir N2. Dabā slāpeklis ir sastopams atmosfērā, kur tas ir galvenā gaisa sastāvdaļa. Paaugstinātā temperatūrā slāpeklis var reaģēt ar ūdeņradi, (veidojot amonjaku), sārmu metāliem (veidojot attiecīgus nitrīdus) un vēl augstākā temperatūrā arī ar skābekli, veidojot slāpekļa(II) oksīdu. Savienojumos slāpeklim var būt oksidēšanas pakāpe no −3 (amonjaks) līdz +5 (slāpekļskābe un tās sāļi). Visbiežāk slāpeklis ir trīsvērtīgs.
Atrašanās dabā
78% no gaisa aizņem slāpeklis. Daudz slāpekļa ir olbaltumvielu, matu, nagu, aitas vilnas un citu organisku vielu sastāvā. Svarīgi slāpekli saturoši minerāli ir salpetri (Čīles salpetris).
Iegūšana
N2 iegūst, sadalot gaisu pie zemas temperatūras. Laboratorijā tīru slāpekli iegūst no amonija nitrīta, to karsējot:
Molekulas uzbūve
Slāpekļa molekulas sastāv no diviem slāpekļa atomiem, kas veido visai inertu divatomu gāzi. Šīs vielas ķīmiskā formula ir N2, tātad slāpekļa molekula sastāv no diviem slāpekļa atomiem, kas savienoti ar trīskāršu ķīmisko saiti (tas nozīmē, ka slāpekļa molekulas diviem atomiem ir kopīgi trīs elektronu pāri). Šī saite rodas, pārklājoties abu atomu vērtības elektronu mākoņiem. Savukārt šos elektronu mākoņus veido katra atoma elektroni, kas riņķo apkārt atoma kodolam. Slāpekļa elektronu mākoņa diametrs ir tikai 0,0000001 milimetrs.
Slāpekļa savienojumi
Slāpekļa bināros savienojumus ar citiem elementiem sauc par nitrīdiem. Sārmu metālu nitrīdi ir visai ķīmiski aktīvas vielas, kas veidojas, šiem metāliem reaģējot ar slāpekli paaugstinātā temperatūrā. Tie reaģē ar skābekli, veidojot brīvu slāpekli un attiecīgā metāla oksīdu, reaģē ar ūdeni, veidojot attiecīgā metāla hidroksīdu un amonjaku. Bora, silīcija un daudzu smago metālu nitrīdi ir cietas un karstumizturīgas vielas. Bora un silīcija nitrīdus lieto par mehāniski izturīgas keramikas izejvielām.
Kodolu raķešdzinējs
Kodolu raķešdzinējs — raķešdzinējs, kurā darbvielas sakarsēšanai tiek izmantota kodolenerģija. Karsējot ūdeņradi kodolreaktorā, iespējams panākt darbvielas izplūdes ātrumu 8 km/s un vairāk. Tehnisku problēmu dēļ šobrīd kosmonautikā netiek lietoti.
Jenss Foigts
Jenss Foigts (dzimis Grēvesmīlenē, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, Austrumvācijā) ir bijušais profesionālais Vācijas šosejas riteņbraucējs J. Foigts velobraucienos izcēlās ar tieksmi aktīvi veidot uzbrukumus un kaujinieciskumu. Viņš bija spējīgs atkārtoti uzbrukt, saglabāt augstu tempu un aizmukt no peletona. Divas reizes J. Foigts ir valkājis Tour de France dzelteno līdera krekliņu, lai arī nekad nav piedalījies cīņā par kopvērtējumu velobrauciena noslēgumā, ko liegusi viņa atpalicība kalnu posmos. Viņš tika uzskatīts par vienu no sava laika labākajiem vispusīgajiem braucējiem. 2014. gada 18. septembrī pirms karjeras noslēgšanas viņš uzstādīja jaunu stundas rekordu. Tā paša gada 30. oktobrī to pārspēja Matiass Brendls.
Tālavieši
Tālavieši (arī Slobodka un Tolavīši, ) ir ciems Balvu novada Vecumu pagastā. Atrodas 1,5 km attālumā no Krievijas robežas, Kiras upes krastā.
Jenss Foigts
J. Foigts darbojās kā sportistu pārstāvis UCI ProTour padomē, kā arī Cyclistes Professionels Associés (CPA) pārstāvis. Foigts arī publiski izteicies pret dopinga lietošanu.
Foigts bija populārs riteņbraukšanas fanu vidū dēļ sava braukšanas stila un publiskās attieksmes saskarsmē ar faniem un plašsaziņas līdzekļiem.
Grāfs
Grāfs (de) bija sākotnēji, agrajos viduslaikos, ieņemamais amats: viena no augstākajām karaļa galma amatpersonām, karaļa uzticības persona un pārstāvis kādā jomā vai reģionā; vēlāk jau mantojams tituls. Jēdziens cēlies no latīņu comes (pavadonis), un kā ieņemamā amata apzīmējums radies IV gs. Romas impērijā (piemēram, comes sacrarum largitionum — 'galvenais mantzinis').
Franku karalis Kārlis II Plikpauris savā 877. gada kapitulārijā juridiski noformulēja grāfa titula pārmantojamību un grāfu politisko patstāvību. Anglijā grāfa statusa apzīmējums sākotnēji bija Earl (no skandināvu jārla), taču vēlāk tituls tika piemērots vispārpieņemtajam kā Count).
Markgrāfs
Markgrāfs jeb marķīzs (de, la, no march — „pierobežas province“ + graf) — franku imperatora Kārļa Lielā laikā radies ieņemamais amats, kas vēlāk pārtapa par titulu: markas kā teritoriālas vienības tika dibinātas visā franku valsts robežjoslā kā nocietināti, militāri patstāvīgi apgabali markgrāfu pakļautībā. Aristokrātijas hierarhijā marķīza tituls atradās starp grāfa un hercoga tituliem. Anglijā bez marķīza kā marķizāta valdījuma suverena, titulu bieži piešķīra hercogu vecākajiem dēliem un mantiniekiem, kamēr tie vēl nebija kļuvuši par hercogiem.
Pfalcgrāfs
Pfalcgrāfs (de, no Pfalz — „palatināts“ + „grāfs“), franku karaļvalstī — karaliskais tiesnesis; Vācu nācijas Sv. Romas impērijā — palatināta grāfs (palatināta grāfiste no parastas grāfistes atšķiras ar papildus privilēģijām un autonomu jurisdikciju: te nedarbojās karalistes likumi un tiesneši, bet gan grāfistes jurisdikcija).
Reihsgrāfs
Reihsgrāfs (de) — Vācu nācijas Sv. Romas impērijas „valsts“ grāfs, kura suverens, senjors bija tikai pats imperators.
Firstgrāfs
Firstgrāfs (de) — vācu zemju tituls no „Reichsfürst + Graf“.
Burggrāfs
Burggrāfs (de) — imperatora, karaļa vai bīskapa iecelta amatpersona, pilsētas (castle, burgh) senjors. Savās zemēs iemiesoja augstāko administratīvo, tiesu un militāro varu. Ja konkrētā pilsēta bija tiešajā imperatora valdījumā, tad burggrāfs bija arī reihsgrāfs.
Ptolemajs I Soters
Ptolemajs bija viens no Maķedonijas Aleksandra tuvākajiem karavadoņiem. Piedalījās Aleksandra iekarošanas karagājienos, izceldamies Afganistānā un Indijā. Pēc Aleksandra nāves 323. gadā p.m.ē. kļuva par Ēģiptes satrapu, formāli Filipa III un Aleksandra IV vadībā, bet faktiski realizēja neatkarīgu politiku. Karoja pret Perdiku, aktīvi piedalījās Diadohu karos.
Ptolemajs I bija museona un Aleksandrijas bibliotēkas dibinātājs. Atbalstīja zinātni, citu zinātnieku starpā atbalstīja Eiklīdu. Ieviesa Ēģiptē Serapisa kultu.
289. gadā p.m.ē. par līdzvaldnieku iecēla dēlu Ptolemaju II Filadelfu, kurš pēc Ptolemaja I nāves mantoja troni.
Sibīrijas federālais apgabals
Sibīrijas federālais apgabals ir viens no Krievijas federālajiem apgabaliem. Tas atrodas Krievijas Federācijas vidusdaļā. Izveidots 2000. gada 13. maijā. Tas aizņem 4 361 800 km2 lielu platību un tajā dzīvo 17 178 298 iedzīvotāju. Apgabala teritorijā atrodas 132 pilsētas. 2018. gadā Burjatijas republiku un Aizbaikāla novadu pievienoja Tālo Austrumu federālajam apgabalam.
Administratīvais iedalījums
Pavisam Sibīrijas federālajā apgabalā ir 10 federācijas subjekti - 3 republikas, 5 apgabali un 2 novadi.
Iedzīvotāji
Lielākās pilsētas
Fotonu raķešdzinējs
Fotonu raķešdzinējs ir hipotētisks raķešdzinējs, kura reaktīvo vilci rada virzīta fotonu plūsma, kas pārvietojas ar gaismas ātrumu. Fotonu raķešdzinējs varētu nodrošināt starpzvaigžņu lidojumus.
Ališija Silverstone
Ališija Silverstone (, dzimusi Sanfrancisko) ir amerikāņu aktrise un bijusī modele. Plašākai auditorijai viņa kļuva pazīstama 1993. gadā, piedaloties grupas Aerosmith videoklipos, kā arī vēlāk tādās filmās kā "Traģiskā apmātība" (The Crush), "Bezpalīdzīgās" (Clueless), "Betmens un Robins" (Batman & Robin) un "Svētā brieža nogalināšana" (The Killing of a Sacred Deer).
Moriss Godeljē
Moriss Godeljē (Maurice Godelier, dzimis ) ir viens no ievērojamākajiem franču antropologiem. Viņš ir studiju direktors (Directeur d'études) Sociālo zinātņu augstskolā (École des hautes études en sciences sociales) Parīzē. M. Godeljē ir pazīstams arī kā viens no pirmajiem, kas centās piemērot marksismu antropoloģiskajā analīzē. Laika posmā no 20. gadsimta 1960. gadiem līdz 1980. gadiem veica ilgstošus lauka pētījumus baruju ciltī Papua-Jaungvinejā.
Jaunsloboda (Kaunatas pagasts)
Jaunsloboda (agrāk Novaja Sloboda) ir ciems Rēzeknes novada Kaunatas pagastā.
Elektriskais raķešdzinējs
Elektriskais raķešdzinējs ir raķešdzinējs, kas rada vilcējspēku, pateicoties no dzinēja izplūstošai reaktīvai strūklai, kuru ierosina elektroenerģija. Reaktīvās strūklas ātrums var sasniegt vairākus desmitus km/s. Elektriskajam raķešdzinējam ir liels impulss, taču maza vilce. Galvenie elektrisko raķešdzinēju veidi ir elektrotermiskais raķešdzinējs, jonu raķešdzinējs, plazmas raķešdzinējs. Daži elektrisko raķešdzinēju veidi ir izmēģināti kosmosā.
Kosmosa kuģu elektriskā piedziņā izmanto elektrostatiskos vai elektromagnētiskos laukus, lai paātrinātu masu līdz lielam ātrumam un tādējādi radītu vilci, lai mainītu kosmosa kuģa ātrumu orbītā. Piedziņas sistēmu kontrolē elektronikas ierīces.
Elektriskie dzinēji parasti izmanto daudz mazāk degvielas nekā ķīmiskās raķetes, jo tiem ir lielāks izplūdes ātrums (darbojas ar lielāku īpatnējo impulsu) nekā ķīmiskajām raķetēm. Ierobežotās elektriskās jaudas dēļ vilces spēks ir daudz vājāks salīdzinājumā ar ķīmiskajām raķetēm, taču elektriskā piedziņa var nodrošināt vilci ilgāku laiku.
Elektrisko piedziņu pirmo reizi veiksmīgi demonstrēja NASA, un pašlaik tā tiek plaši izmantota kosmosa kuģu tehnoloģijā, mākslīgajos pavadoņos jau gadu desmitiem. Kopš 2019. gada vairāk nekā 500 kosmosa kuģu, kas darbojas visā Saules sistēmā, izmanto elektrisko piedziņu stacijas uzturēšanai, orbītas paaugstināšanai vai primārajam dzinējspēkam. Nākotnē vismodernākie elektriskie dzinēji, iespējams, spēs nodrošināt ātruma izmaiņu līdz pat 100 km/s, kas ir pietiekami, lai kosmosa kuģis nokļūtu uz Saules sistēmas ārējām planētām, taču ar to nepietiktu starpzvaigžņu ceļojumiem. Elektriskajai raķetei ar ārēju enerģijas avotu (kas tiek pārraidīts ar lāzera palīdzību uz fotoelementu paneļiem) ir teorētiska iespēja veikt starpzvaigžņu lidojumu. Tomēr elektriskā piedziņa nav piemērota palaišanai no Zemes virsmas, jo būtu pārāk maza vilce.
Viktorijas Zeme
Viktorijas Zeme ir dabas apgabals Antarktīdā starp Rosa jūru austrumos un Vilksa zemi rietumos. Izvietojusies starp 142° un 170° austrumu garumu un stiepjas no Adēra raga Klusā okeāna piekrastē uz dienvidiem līdz Minnas pussalai pie Rosa šelfa ledāja. Ietilpst Austrālijas Antarktiskajā Teritorijā un Jaunzēlandes pretenzijā Rosa Teritorijā.
Viktorijas Zeme ietver daļu no Transantarktīdas kalnu grēdas ar Sausajām ielejām. Augstākā virsotne ir Minto kalns (4165 m). Rietumu daļā ir līdz 2,5 km biezs ledus plato. Piekrastē daudz glečeru, lielākie no kuriem ir Deivida glečers ar tā turpinājumu Drigalska ledus mēli un Renika glečers Somova jūras piekrastē.
Līga Liepiņa
Līga Liepiņa (dzimusi ) ir latviešu teātra un kino aktrise.
Biogrāfija
Līga Liepiņa dzimusi Valmieras apriņķa Naukšēnos. Tēvs — mežstrādnieks, māte — bērnudārza skolotāja. Beigusi Mazsalacas vidusskolu (1964), Rīgas Kinostudijas tautas kinoaktiera studiju (1970) un Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas teātra fakultāti (1974).
Pēc mācību beigām tika uzņemta Jaunatnes teātra trupā (1971—1976). Kopš 1977. gada Liepiņa ir Latvijas Nacionālā teātra (uz to brīdi Andreja Upīša Latvijas PSR Valsts akadēmiskais drāmas teātris) aktrise.
Kino debitēja vienā no galvenajām lomām Rolanda Kalniņa filmā "Elpojiet dziļi" (1967). Patiesu atpazīstamību aktrisei atnesa loma Leonīda Leimaņa filmā "Pie bagātās kundzes" (1969) pēc Andreja Upīša romāna "Smaidošā lapa" motīviem.
Precējusies ar dramaturgu un režisoru Paulu Putniņu. Meita Valmieras teātra aktrise Anna Putniņa (1971), dēls Indriķis Putniņš (1979).
Vikonts
Vikonts, burt. "vicegrāfs“ (lat. Vicecomitem, vāc. Vizegraf, fr. Vicomte, it. Visconte, angl. Viscount, port. Visconde, kr. Виконт) — no "vice“ (vietnieks, palīgs) + „graf“. Sieviešu dzimtē — vikontese. Aristokrātijas hierarhijā vikonta tituls atradās starp grāfa un barona tituliem, rangā līdzvērtīgs burggrāfa rangam, arī shire reeve (šerifs) statusam Anglijā.
Sākotnēji vikontus iecēla grāfi un tas nebija mantojams tituls, bet gan ieņemamais amats, taču ar laiku tie sāka saņemt lēnī zemes valdījumus — vikontiju - un titulu mantot.
Izplatīta arī t.s. courtesy title tradīcija, vikonta titulu piešķirot grāfa vai marķīza vecākajam dēlam un grāfa titula mantiniekam (ja grāfa otrais tituls bija vikonts).