cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Demiens Dafs
Demiens Dafs (en; dzimis ) ir bijušais īru futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, Īrijas futbola izlases dalībnieks.
Patria
Patria var būt:
Demiens Dafs
Visu profesionāļa karjeru aizvadījis Anglijā, jaunieša gados spēlējis Īrijā. Lielāko karjeras daļu (1996—2003) spēlējis Blackburn Rovers kluba sastāvā. Chelsea sastāvā divas reizes uzvarējis Premjerlīgā. Newcastle United sastāvā izcīnījis Intertoto kausu, Fulham sastāvā sasniedzis Eiropas līgas kausa izcīņas finālu 2010. gadā.
Īrijas izlases sastāvā spēlējis 2002. gada Pasaules kausā.
Sasniegumi
Blackburn Rovers
Chelsea
Rīgas Eiroports
"Rīgas Eiroports" ir latviešu televīzijas humoršovs, kurš tika pārraidīts kanālā LNT. Pirmā sērija tika pārraidīta 2005. gada 2. aprīlī. Šova darbība risinās Rīgas lidostā. Galvenās lomas - pensionāres Mildiņu Nabiņu un Skaidrīti Krāniņu - atveido humoristi Jānis Jarāns un Dainis Porgants.
Dzelda
Dzelda (agrāk arī Diždzelda, Lieldzelda) ir ciems Kuldīgas novada Nīkrāces pagastā, pagasta centrs. Izvietojies Dzeldas kreisajā krastā netālu no autoceļa P116 56 km no novada centra Kuldīgas un 164 km no Rīgas.
Vēsture
Dzelda (Celde) vēstures avotos pirmoreiz minēta 1253. gadā. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušo Diždzeldes muižu (Groß-Dselden), kurā 1889. gadā bijušas 40 zemnieku sētas un 547 iedzīvotāji. Par lielāku apdzīvoto vietu izveidojusies pēckara gados, kad Dzelda bija padomju saimniecības «Nīkrāce» un ciema padomes (vēlāk — pagasta) centrs. Dzeldā atrodas pagasta pārvalde, Nīkrāces pamatskola, pasts, brīvā laika pavadīšanas centrs, bibliotēka, vairāki veikali, uzņēmumi.
Dzeldas upes pretējā krastā esošais Dzeldas (Dzelzgales) pilskalns ir valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis. Ziemeļos no Dzeldas pie Skrundas—Embūtes ceļa atrodas 2. pasaules karā kritušo padomju karavīru brāļu kapu ansamblis (tēlniece L. Rezevska).
Salmonella enterica
Salmonella enterica ir gramnegatīva fakultatīvi anaeroba kustīga baktērija. Izraisa salmonelozi un ir intracelulārs parazīts.
Apraksts
Neveido sporas un kapsulas. Izmēri: 0,7—1,5 × 2,0—5,0 µm. Labi aug parastos un žultssaturošos agaros.
Klasifikācija
Sugu iedala 6 pasugās :
Izplatība
Pasuga Salmonella enterica enterica parasti sastopama siltasiņu dzīvnieku organismā. Citas pasugas dzīvo aukstasiņu dzīvnieku organismos.
Patogenitāte
Salmonella enterica enterica pasugā izšķir 2610 dažādu serotipu. No tiem labāk zināmi ir S. enterica enterica serovar Typhi, S. enterica enterica serovar Paratyphi, S. enterica enterica serovar Enteriditis, S. enterica enterica serovar Typhimurium un S. enterica enterica serovar Choleraesuis serotipi. Serotipi raksturojas ar trim šūnu virsmas antigēniem: viciņas H antigēnu, somatisko (oligosaharīda) O antigēnu un Ka antigēna variantu - polisaharīdu Vi antigēnu (kurš atrasts Typhi un Paratyphi — A, B un C - serotipos).
Ņūkāslas seksuālās izmantošanas grupējums
Ņūkāslas seksuālas izmantošanas grupējums bija septiņpadsmit vīriešu un sieviešu banda, kas laikposmā no 2010. līdz 2014. gadam Ņūkāslā pie Tainas seksuāli izmantoja pusaudžu meitenes un jaunas sievietes pēc tam, kad viņas apreibināja ar alkoholu un narkotikām. Vīrieši bija albāņu, kurdu, Bangladešas, Turcijas, Irānas, Irākas, Indijas, Austrumeiropas un Pakistānas izcelsmes cilvēki, kuru vecums bija no 27 līdz 44 gadiem. Sieviete bija 22 gadus veca britu baltā sieviete. Upuru vecums bija no 13 līdz 25 gadiem.
Noziegumi
Tāpat kā Oksfordas, Rošdeilas, Derbijas, Roterhamas, Telfordas, Bristolas un Pīterboro seksuālo grupējumu kriminālvajāšanās, arī Ņūkaslā vīrieši izlikās kā draugi un piedāvāja alkoholu un narkotikas, kad pirms ļaunprātīgu seksuālo attiecību uzsākšanas ieguva savu upuru uzticību. Upuri tiesai sacīja, ka dažos gadījumos narkotiku dēļ viņas zaudēja samaņu un pamodās, saprotot ka ir izģērbtas, jo ir bijušas pakļautas seksuāliem uzbrukumiem. Prokuratūra veiksmīgi apgalvoja, ka upuri, kuru vecums svārstījās no 13 līdz 25 gadiem, tika izvēlēti tāpēc, ka viņi bija neaizsargāti un, šķiet, mazāk spējīgas sūdzēties varas iestādēm, un tikt noticētām par savām sūdzībām.
Operācijā Shelter — specifiska policijas operācija Ņūkāslā, kuras rezultātā notika četras tiesas prāvas — identificēja līdz 108 potenciālos upurus, savukārt plašākā operācijas rezultātā, kuras mērķis bija ļaunprātīgas izmantošanas konstatēšana visā Nortambrijas policijas iecirknī, identificēti līdz 278 upuriem.
Reakcijas
Lielbritānijas leiboristu politiķe Sāra Čempione saistībā ar plašsaziņas līdzekļu ziņām par šo un iepriekšējiem tiesas procesiem apgalvoja, ka ir “jāatzīst”, ka visās pilsētās, kurās ir notikuši līdzīgi gadījumi, “vairākums vainīgo ir bijuši Pakistānas briti”. Viņa sacīja: "Tagad mums ir simtiem pakistāņu vīriešu, kuri ir notiesāti par šo noziegumu, kāpēc mēs nepasūtām pētījumu, lai noskaidrotu, kas notiek un kā mums jāmaina notiekošais. (. . .) Es patiesi domāju, ka tas notiek tāpēc, ka vairāk cilvēku baidās tikt nosaukti par rasistiem, nekā baidās kļūdīties, paziņojot par vardarbību pret bērniem.”
Operācija Sanctuary
Nortambrijas policijas veiktā pētniecība par vienas meitenes ļaunprātīgu izmantošanu atklāja pusaudžu meiteņu sērijveida ļaunprātīgu izmantošanu Tainsaidā, un tās rezultātā tika sākta operācija "Sanctuary", kuras ietvaros sākotnējie aresti notika 2014. gada janvārī un līdz marta beigām bija sasniegusi 67 arestus tajā gadā.
Bandas locekļi
18 bandas dalībnieki tika notiesāti par šādiem gadījumiem:
Sīgu dzimta
Latvijā
Latvijā varētu būt iespējams novērot 3 sīgu dzimtas sugas: apkakles sīgu (Chlamydotis macqueenii), lielo sīgu (Otis tarda) un mazo sīgu (Tetrax tetrax). Tomēr neviena no trīs sugām dabā nav novērota kopš 1910. gada.
Izskats
Sīgas ir lieli vai vidēji lieli putni. Lielākā daļa sugu ļoti lieli putni. Tām ir masīvi ķermeņi ar smailu krūšukurvi. Kājas garas un spēcīgas. Pēdām iztrūkst aizmugurējais pirksts, kuru citi putni izmanto, lai aptvertu koka zaru. Sīgas nekad nesēžas koka zaros un vienmēr uzturas uz zemes, kad nelido. Apspalvojums lielākajai daļai sugu kriptisks, dažādos brūnos toņos. Tomēr tēviņu apspalvojums ir nedaudz košāks, kontrastaināks nekā mātītēm.
Lielākie dzimtā ir lielo sīgu (Otis) un milzu sīgu (Ardeotis) ģinšu pārstāvji. Īpaši lieli ir tēviņi, kuri ir apmēram metru augsti un kuru svars ir 10—24 kg. Lielākās dzimtā ir lielā sīga (Otis tarda) un Kori sīga (Ardeotis kori), to svars ir 18—24 kg, ķermeņa garums var sasniegt 120 cm. Līdz ar paugurknābja gulbi tie ir smagākie lidojošie putni pasaulē. Vienas no mazākajām dzimtā ir cekulainā sīga (Sypheotides indicus), rudcekula sīga (Lophotis savilei) un mazā sīga (Tetrax tetrax), kurām visām ķermeņa garums ir nedaudz lielāks kā 40 cm. Vismazākā ir mazā brūnā sīga (Eupodotis humilis), kuras ķermeņa garums ir līdz 40 cm.
Lielākajai daļai sīgu sugu mātītes ir izteikti mazākas nekā tēviņi, parasti par apmēram 30% mazākas, bet reizēm pat vairāk kā divas reizes mazākas. Dažām sugām mātītes ir lielākas nekā tēviņi, piemēram, cekulainajai sīgai. Šīs sugas mēdz saukt arī par florikāniem.
Uzvedība
Sīgas galvenokārt uzturas uz zemes. Bieži redzamas ļoti lēni soļojot vai nekustīgi stāvot un saplūstot ar zālaugiem. Labprātāk iet un skrien, nevis lido. Lai arī sīgas nelido bieži, tomēr, ja tās paceļas spārnos, lidojums ir spēcīgs. Sīgām ir ļoti izteiksmīgi un interesanti riesta rituāli: tēviņš izmaina savu izskatu, izplešot rīkles maisus un saslienot cekulus, veic dažādus palēcienus, tai skaitā veicot dramatiskas cilpas gaisā, un dauza pēdas pret zemi.
Sīgas ir visēdājas un barojas ar sēklām un bezmugurkaulniekiem. Ligzda ir vienkārša iedobe, kas izkašņāta zemē, tādēļ perējums ir diezgan neaizsargāts no plēsējiem. Dējumā ir 3—5 tumšas, raibumotas olas. Perē tikai mātīte.
Sistemātika
Sīgu dzimta (Otididae)
Sālszāles
Sālszāles (la) ir amarantu dzimtas (Amaranthaceae) ģints. Šīs ģints dabiskais izplatības areāls ir no Eirāzijas līdz Austrālijai, no Sahāras un Sāhelas līdz Kenijas ziemeļiem, kā arī Kalifornijā.
Klasifikācija
Ģintī ir klasificētas vairāk nekā 60 sugas, no kurām Latvijā ir sastopamas šādas sugas:
Hjūma ķauķītis
Hjūma ķauķītis (Phylloscopus humei) ir neliels ķauķīšu dzimtas (Phylloscopidae)dziedātājputns, kas ligzdo Āzijas iekšzemes kalnu reģionā, ziemo galvenokārt Indijā. Izšķir divas pasugas. Tuvākā radniecība Hjūma ķauķītim ir ar dzeltensvītru ķauķīti (Phylloscopus inornatus), un nesenā pagātnē abas Hjūma ķauķīša pasugas tika sistematizēts kā dzeltensvītru ķauķīša pasugas.
Zinātniskais nosaukums Phylloscopus humei atvasināts no sengrieķu valodas un latviski nozīmē "lapu pārmeklētājs, Hjūma": Phyllon — lapa, scopus — pārmeklētājs un humei — Hjūma, vārds sugas apzīmēšanai dots par godu angļu ornitologam Allanam Hjūmam (1829–1912).
Izplatība
Hjūma ķauķītis ir gājputns. Ligzdo Kazahstānas ziemeļaustrumos un ziemeļos, Altajā, Sajānos, Baikāla dienvidos, Mongolijas rietumos, Ķīnas centrālajā daļā un ziemeļrietumos un Centrālāzijas kalnu rajonā. Ziemo Afganistānā, Pakistānā, Indijas ziemeļos un austrumos un teritorijās uz austrumiem līdz Bangladešai, Ķīnas dienvidiem un Indoķīnas pussalas ziemeļu daļai. Sastopams kalnos līdz 4000 m virs jūras līmeņa.
Rudens migrācijas laikā, neskatoties uz ievērojamo attālumu (apmēram 3000 km), Hjūma ķauķītis mēdz ieklejot Eiropā, sasniedzot Lielbritāniju. Toties vasaras periodā Eiropā ieklejo neligzdojošie pieaugušie īpatņi.
Latvijā
Latvijā Hjūma ķauķītis ir rets ieceļotājs. Lai arī līdz šim bijuši divi novērojumi (2013. gadā un 2019. gadā Liepājā), domājams, ka suga ieceļo regulāri. Piemēram, Somijā Hjūma ķauķīši novēroti vairākus desmitus reižu.
Izskats
Hjūma ķauķītis ir viens no mazākajiem ķauķīšiem ar pelēcīgi zaļganu, neuzkrītošu apspalvojumu. Ķermeņa garums 10—11 cm, spārnu plētums 15—21 cm, svars 5—9 g.
Apspalvojums ķermeņa augšpusē pelēkzaļš, apakšpusē gaiši pelēks vai balts. Uz spārniem viena vai divas bālas šķērsjoslas. Galvas virspuse pelēka ar gaiši zaļu centrālu svītru, virs acs gaiši dzeltena, gara uzacs, knābis īss un tumšs. Abi dzimumi izskatās vienādi.
Līdzīgas sugas
Hjūma ķauķītis ir grūti atšķirams no ļoti līdzīgajiem dzeltensvītru un Sibīrijas ķauķīšiem. Hjūma ķauķītis, salīdzinot ar dzeltensvītru ķauķīti, ir pelēkāks, otrā spārnu josla (ja vispār ir) ir izplūdusi un tā kājas ir tumšas, arī knābja apakšējā daļa ir tumša. Sibīrijas ķauķītim ir labi saskatāma centrālā galvas svītra, kā arī tam ir koši dzeltena muguras lejas daļa. Visvieglāk sugas atšķirt pēc to dziesmas  un sauciena.
Uzvedība
Lai arī Hjūma ķauķītis nav pārāk bailīgs, tomēr to ir ļoti grūti novērot, tā kā tas visu laiku atrodas kustībā, uzturoties koka vainaga daļā. Mājo atklātos lapegļu un priežu kalnu mežos, kā arī jauktu koku mežos (piemēram, ar bērziem un rododendriem) un krūmājos gar upēm, galvenokārt 2500—3000 m augstumā. Ziemo kalnu piekājēs lapu koku mežos, dārzos un parkos.
Barība
Hjūma ķauķītis galvenokārt barojas ar kukaiņiem (galvenokārt ar vabolēm), to kāpuriem un olām, arī ar citiem nelieliem bezmugurkaulniekus (piemēram, posmkājiem).
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona ilgst no maija beigām līdz augustam. Veido ilgstošus monogāmus pārus. Pāri ligzdo apmēram 15—50 m attālumā viens no otra. Ligzda parasti atrodas uz zemes pie koka stumbra, celma vai akmeņa, paslēpta zem kuplākiem augiem vai krūmiem, zem koka saknēm. Reizēm atrodas uz kupla ciņa apmēram 20—25 cm augstumā no zemes vai koka dobumā līdz 1 m augstumam. To būvē tikai mātīte apmēram 4—8 dienas. Ligzdai lodveida forma ar ieeju sānos. Vīta no sausas zāles, sūnām un augu šķiedrām, no iekšpuses izklāta ar smalkākiem stiebriņiem un matiem.
Sezonā parasti viens perējums, retumis divi. Dējumā 4—7 olas. Inkubācijas periods ilgst 11—14 dienas, perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 11—15 dienu vecumā.
Sistemātika
Hjūma ķauķītim ir 2 pasugas:
Careveca
Careveca (bg) ir viduslaiku cietoksnis, kas atrodas kalnā ar tādu pašu nosaukumu, Veliko Tarnovā, Bulgārijas ziemeļdaļā. Carveca atrodas 206 metru augstumā. Cietoksnis kalpoja kā Otrās Bulgārijas caristes galvenais cietoksnis un spēcīgākais bastions no 1185. līdz 1393. gadam un tajā atradās karaļa un patriarhālā pils. Šobrīd tas ir populārs tūrisma objekts.
Vēsture
Carevecas restaurācija tika uzsākta 1930. gadā un pabeigta 1981. gadā par godu Bulgārijas valsts izveides 1300 gadadienai.
Apputeksnēšana
Apputeksnēšana ir putekšņu novadīšana no putekšņlapām uz drīksnas vai sēklaizmetņa, kur notiek apaugļošanās. Pastāv divi apputeksnēšanās veidi: pašappute (putekšņi no putekšņlapām nonāk uz tā paša zieda drīksnas) un svešappute (putekšņi nonāk uz cita zieda drīksnas). Apputeksnēšanās var notikt vēja ietekmē, kā arī ar kukaiņu un putnu palīdzību. Putekšņi pieķeras pie kukaiņa vai putna ķermeņa, un brīdī, kad tas nonācis pie cita zieda, putekšņiem ir iespēja nokļūt uz tā drīksnas vai sēklaizmetņa. Cilvēka veiktās darbības sauc par mākslīgo apputeksnēšanu. Tas parasti tiek darīts selekcijas procesā, lai iegūtu vēlamo rezultātu.
Careveca
Komplekss
Visu cietoksni ieskauj biezas sienas (līdz pat 3,6 m) un to apkalpoja trīs vārti. Galvenie vārti bija kalna rietumu daļā pie šaura klinšu masīva un bija aprīkoti ar paceļamo tiltu. Otrie vārti ir 180 m attālumā no pirmajiem, trešie, kas pastāvēja līdz 1889. gadam, ir 450 m tālāk.
Pils atrodas uz kalna centrālās un līdzenās daļas. Tā bija slēgts komplekss, ko ieskāva pastiprināta siena, 2 torņi un 2 ieejas, galvenā ziemeļos un vēl viena dienvidos. Tajā atradās troņa telpas, baznīca un karaļa dzīvojamā daļa. Kopējā platība ir 4872 kvadrātmetri.
Apputeksnēšana
Svešappute
Svešappute jeb alogāmija ir putekšņu nokļūšana uz sveša zieda drīksnas. Svešappute bagātina augu iedzimtību, mainību un dzīvotspēju. Svešappute var notikt starp viena auga dažādiem ziediem vai starp dažādiem augiem. Svešapputi viena auga robežās sauc par geitonogāmiju jeb tuvapputi un tā ir sastopama sarkanajās jāņogās (Ribes rubrum), ērkšķogās (Grossularia reclinata). Apputeksnēšanu starp vairākiem augu indivīdiem sauc par ksenogāmiju jeb tālapputi. Ja pēc divu indivīdu apputeksnēšanās rodas hibrīds, tad procesu sauc par hibridizāciju jeb krustošanos. Svešapputi iedala vairākos veidos, atkarībā no pārnešanas veida - anemofilijā, entomofilijā, ornitofiliju un hidrofilijā.
Careveca
Komplekss
Kalna virsotnē atrodas patriarhāts, komplekss, kura platība ir aptuveni 3000 kvadrātmetri. 1981. gadā šeit tika rekonstruēta katedrāle, kas celta uz agrās kristietības dievnama pamatiem. 1985. gadā tā tika nokrāsota. Iekštelpās atrodas modernisma stilā gleznotas freskas, kurās attēloti kristīgi motīvi, kā arī krāšņākie un traģiskākie notikumi Otrajā Bulgārijas caristē.
Apputeksnēšana
Anemofilija
Putekšņu pārnešanu ar vēju sauc par anemofiliju. Anemofīliem augiem, piemēram, graudzālēm (Poaceae), grīšļiem (Cyperaceae), vītoliem (Salicaceae), bērziem (Betulaceae) ir sīki ziedi, lielai daļai bez apziedņa. Lazdām (Corylus), bērziem (Betulaceae), apsēm (Populus) vīrišķīgie ziedi ir spurdzēs, tām vējā šūpojoties izbirst putekšņi. Graudzālēm putekšnīcas ir kustīgi piestiprinātas pie kātiņa, kas arī sekmē putekšņu izplatīšanos. Drīksnas anemofiliem augiem parasti ir garas ar lielu virsmu. Augiem, kurus apputeksnē vējš, ir ļoti daudz putekšņu. Rudziem (Secale cereale) vienā ziedkopā ir pāri 4 miljoniem putekšņu, bet kļavai (Acer platanoides) līdz 25 miljoniem. Šo augu putekšņi ir sīki un sausi un tos vējš spēj pārnest vairāku simtu kilometru tālumā. Anemofilie koki un krūmi parasti zied pirms lapu plaukšanas, jo putekšņi tad labāk izplatās un apputeksnē drīksnas.
Armens Džigarhanjans
Armens Džigarhanjans (hy, ru; dzimis Erevānā, miris  Maskavā) bija padomju, armēņu un Krievijas aktieris.
Apputeksnēšana
Entomofilija
Putekšņu pārnešanu ar kukaiņiem sauc par entomofiliju. Tas ir izplatītākais augu apputeksnēšanās veids — apmēram 90% visu augu sugu putekšņu pārnēsā bites, kamenes, skudras, tauriņi, u.c. kukaiņi. Entomofilija atspoguļo kukaiņu barošanās un augu vairošanās procesu sakarību. Augi rada nektāru un putekšņus, no kā pārtiek apputeksnējošie kukaiņi, kā arī krāšņie ziedi tos pievilina ar smaržu. Ziedu smaržu galvenokārt nosaka ēterisko eļļu sastāvs. Zieda uzbūve arī sekmē putekšņu pārnešanu ar kukaiņiem, piemēram, zilajām kurpītēm (Aconitum napellus) zieda izmēri un forma atbilst kameņu ķermeņa izmēriem un formai. Putekšņi entomofilajiem augiem parasti ir lielāki nekā anemofilajiem. Uz putekšņu eksīnas sastopami dažādi izaugumi, kas sekmē putekšņu pieķeršanos pie kukaiņiem.
Armens Džigarhanjans
Plaši pazīstams ar lomām padomju filmās un seriālos "Nenotveramo jaunie piedzīvojumi" (Новые приключения неуловимых, 1968), "Krievijas impērijas kronis jeb Atkal nenotveramie" (Корона Российской империи, или Снова неуловимые, 1971), "Sveicināti, esmu jūsu tante" (1975), "Tikšanās vietu mainīt nedrīkst" (1979), "Teherāna 43" (1981), "Zero pilsēta" (1988), "Pase" (1990). Tēlojis lomas vairāk nekā 250 filmās un televīzijas seriālos, kļūstot par vienu no slavenākajiem krievu-armēņu aktieriem.
Careveca
Komplekss
Balduīna tornis ir viduslaiku torņa moderna rekonstrukcija, kas veidota Červenas cietokšņa torņa parauga un uzcelts 1930. gadā. Tas atrodas cietokšņa dienvidaustrumu daļā, vietā, kur oriģināli atradās viduslaiku tornis. Tajā kā bulgāru cara Kalojana gūsteknis atradās un nomira latīņu Imperators Balduīns I.
Apputeksnēšana
Hidrofilija
Putekšņu pārnešanu pa ūdeni sauc par hidrofiliju. Tā ir raksturīga ūdens augiem, piemēram, glīvenēm (Potamogeton).
Armens Džigarhanjans
Džigarhanjans bija teātra aktieris Armēnijā, vēlāk strādāja Maskavas valsts teātrī Ленком (1967—1969) un Maskavas Majakovska teātrī (1969—1996). Teātra mākslas pedagogs Gerasimova vārdā nosauktajā Viskrievijas Valsts kinematogrāfijas institūtā (ВГИК). Bija viens no Armena Džigarhanjana Maskavas drāmas teātra dibinātājiem, teātra prezidents un mākslinieciskais vadītājs (1996—2020).
Careveca
Komplekss
Viduslaikos dzīvojamās ēkas, amatnieku darbnīcas, vairākas baznīcas un klosteri atradās Carevecas kalna nogāzēs. Arheologi ir atklājuši ap 400 dzīvojamo ēku, 22 baznīcas un 4 klosterus.
Apputeksnēšana
Ornitofilija
Putekšņu pārnešanu ar putniem sauc par ornitofiliju. To veic putni: kolibriji, papagaiļi, u.c. un šādi augi galvenokārt sastopami subtropos un tropos.
Armens Džigarhanjans
Armēnijas dzīves posms
Dzimis 1935. gada 3. oktobrī Erevānā. Viņa vectēvs no tēva puses bija no Tiflisas armēņu ģimenes. Arī māte bija armēniete. Armens pabeidza krievvalodīgo vidusskolu.
Careveca
Komplekss
Carevecas kalnā atrodas arī nāvessoda klints virs Jantras upes, no kuras tika upē nogrūsti nodevēji. Šeit 1300. gadā cars Teodors Svetoslavs lika veikt patriarha Joakima nāvessoda izpildi.
Apputeksnēšana
Mākslīgā apputeksnēšana
Augus mākslīgi apputeksnē selekcijā un sēklkopībā. Selekcijā augus mākslīgi apputeksnē, ja augus vēlas krustot jeb hibridizēt, lai iegūtu jaunas šķirnes vai uzlabotu esošo šķirņu īpašības. Sēklkopībā mākslīgā apputeksnēšana ir nepieciešama daudziem kultūraugiem, jo putekšņlapas un auglenīca atrodas laiviņā, kas ir stingri saaugusi, un sīkie kukainīši nevar to atvērt. Šādi jāapputeksnē saulgriezes, rudzi, griķi u.c. kultūraugi, ja vēlas iegūt labu ražu.
Armens Džigarhanjans
Armēnijas dzīves posms
1955. gadā Džigarhanjans iestājās Erevānas teātra un mākslas institūtā (absolvēja 1958. gadā). Skatuves darbību uzsāka jau pirmā kursa laikā, piedaloties Erevānas Krievu drāmas teātra izrādēs. Džigarhanjans šajā teātrī strādāja 10 gadus. Šajā laikā viņš nospēlēja apmēram 30 lomas. No 1955. gadā sāka spēlēt arī nelielas lomas filmās. Pirmā lielākā loma bija filmā Обвал (1960). Kļuva pazīstams ar lomu filmā Здравствуй, это я! (1966).
Careveca
Audiovizuālais šovs
Vakaros tiek izpildīts audiovizuāls šovs kā tūristu atrakcija, izmantojot trīs lāzerus, krāsainas gaismas, dramatisku mūziku un baznīcu zvanu, veidojot stāstu par Tarnovas krišanu Osmaņu uzbrukumā, kā arī citiem svarīgākajiem brīžiem Bulgārijas vēsturē. Šis šovs Carevecā tiek organizētas kopš 1985. gada, atzīmējot valahu-bulgāru sacenlšanās 800 gadadienu. To izveidoja bulgāru-čehoslovāku komanda Valo Radeva un Jaromīra Hnika vadībā.
Armens Džigarhanjans
Darbs Maskavā
1967. gadā Džigarhanjans pārcēlās uz Maskavu. Sāka strādāt Maskavas valsts teātrī Ленком. 1969. gadā pārgāja darbā uz Maskavas Majakovska teātri, kur strādāja līdz 1996. gadam, pārsvarā tēlojot vadošās lomas.
No 1989. līdz 1997. gadam Džigarhanjans bija teātra mākslas pedagogs Gerasimova vārdā nosauktajā Viskrievijas Valsts kinematogrāfijas institūtā (ВГИК). 1990. gadu vidū Džigarhanjans izlēma dibināt savu teātri, piesaistot savus studentus. 1996. gadā viņš nodibināja Armena Džigarhanjana Maskavas drāmas teātri, kuru vadīja līdz 2020. gadam. Vienlaikus viņš arī tēloja nozīmīgas lomas Maskavas valsts teātrī Ленком. 2015. gadā ieguvis teātra prēmiju "Zelta maska" par izcilu ieguldījumu teātra mākslas attīstībā.
Careveca
Audiovizuālais šovs
2011. gada 15. aprīlī 19:30 tika uzsākta sardzes maiņas ceremonija, kas tūrisma sezonā notiek vasaras nedēļas nogalēs.
Armens Džigarhanjans
Darbs Maskavā
1970. gados Džigarhanjans kļuva pazīstams arī ar savām lomām kino un televīzijā. Viņš piedalījās Edmonda Keosajana filmās "Nenotveramo jaunie piedzīvojumi" (Новые приключения неуловимых, 1968), "Krievijas impērijas kronis jeb Atkal nenotveramie" (Корона Российской империи, или Снова неуловимые, 1971), kas Padomju Savienībā bija ļoti populāras. Džigarhanjans tēloja Keosojana filmā "Vīrieši" (Tghamardik, 1973), kas kļuva par vienu no nozīmīgākajām armēņu filmām, kuras varoņiem par godu Erevānas centrā ir pat uzstādīts piemineklis.
Lo (upe)
Lo (fr, oc) ir 485 kilometrus gara Garonnas labā krasta pieteka Francijas dienvidos.
Armens Džigarhanjans
Darbs Maskavā
Džigarhanjans piedalījās visdažādāko žanru filmās. Slavenajā televīzijas seriālā "Tikšanās vietu mainīt nedrīkst" (1979) viņš attēloja noziedznieku bandas "Melnais kaķis" vadoni kupraino Karpu, kļūdams atpazīstams visā valstī. Padomju-Francijas kopražojuma filmā "Teherāna 43" (1981) viņš tēloja vienu no galvenajām lomām. Piedalījies filmās "Zero pilsēta" (1988), "Pase" (1990), На Дерибасовской хорошая погода, или На Брайтон-Бич опять идут дожди (1992) un daudzās citās. Par otrā plāna lomu Karena Šahnazarova filmā Исчезнувшая империя (2008) ieguva Krievijas balvu "Zelta ērglis". Savas karjeras laikā tēlojis vairāk nekā 250 filmās un televīzijas seriālos.
Pēdējos dzīves gados Džigarhanjans cieta no veselības problēmām, vairākkārt nonāca slimnīcā, pārcieta sirdstrieku. Mira 2020. gada 14. novembrī. Nāves iemesls bija sirds apstāšanās nieru mazspējas un citu hronisku slimību dēļ.
Apaugļošanās
Apaugļošanās ir gametu savienošanās, lai radītu jaunu organismu. Apaugļošanās procesā vīrišķā dzimumšūna savienojas ar sievišķo dzimumšūnu un veido zigotu — apaugļotu olšūnu. Dzīvnieku pasaulē olšūnu apaugļo spermatozoīdi. Vairumam sugu apaugļošanās notiek mātītes ķermenī, bet ir arī sugas, kurām ir ārējā apaugļošanās. Augu pasaulē apaugļošanās notiek ar apputeksnēšanās palīdzību. Apaugļošanās ir daļa no vairošanās procesa.
Hosē Luiss Gaja
Hosē Luiss Gaja (es, dzimis ) ir spāņu futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Spānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2012. gada Gaja pārstāv La Liga komandu Valencia CF.
Sasniegumi
Valencia
Antonio Medina Garsija
Antonio Medina Garsija (es; Barselona —  Barselona) bija Spānijas starptautiskais meistars šahā (1950), kas no 1953. līdz 1962. gadam ir pārstāvējis Venecuēlu.
2019. gada Milāna—Sanremo
2019. gada Milāna—Sanremo bija šosejas riteņbraukšanas viendienas sacensības, kas notika 23. martā. Tā bija 110. reize, kad notika Milāna—Sanremo sacensības un tās bija astotās sacensības 2019. gada UCI Pasaules tūres kalendārā.
Antonio Medina Garsija
Biogrāfija
Šahu sācis spēlēt četrpadsmit gadu vecumā. No 1940. gadu vidus līdz 1970. gadu vidum bijis viens no vadošajiem Spānijas šahistiem. Daudzkārtējs Spānijas šaha čempionātu dalībnieks, kuros izcīnījis 7 zelta (1944, 1945, 1947, 1949, 1952, 1963, 1964) un 5 sudraba (1946, 1950, 1966, 1967, 1973) medaļas. Trīs reizes uzvarējis arī Katalonijas šaha čempionātos (1947, 1949, 1950).
2019. gada Milāna—Sanremo
Sacensībās uzvarēja Francijas sportists Žiljēns Alafilips ('), apsteidzot Oliveru Nāsenu (') un Mihalu Kvjatkovski ().
Antonio Medina Garsija
Biogrāfija
Daudzu starptautisko šaha turnīru dalībnieks, kuros lielākos panākumus guvis 1944. gadā Hihonā, kad ieņēmis otro vietu aiz toreizējā Pasaules šaha čempiona Aleksandra Aļehina, un 1953. gadā tradicionālajā Hastingsas (Anglija) jaungada šaha turnīrā, kurā dalījis 1.-4. vietu ar Džonatanu Penrouzu, Danielu Janovski un Hariju Golombeku.
No 1953. līdz 1962. gadam dzīvojis Venecuēlā un trīs reizes uzvarējis Venecuēlas šaha čempionātos (1955, 1956, 1958). 1954. gadā Karakasā uzvarējis Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas cikla Dienvidamerikas zonas turnīrā un ieguvis tiesības spēlēt starpzonu turnīrā. 1955. gadā Gēteborgas starpzonu turnīrā dalījis pēdējo vietu ar Johannesu Donneru un Bogdanu Sļivu.
Papēdis
Papēdis ir pēdas daļa zem potītes; pēdas aizmugurējais segments. Cilvēkiem papēdis balstās uz viena kaula — papēža kaula —, kuru aptver muskuļaudi un taukaudi, bet sedz sabiezējusi āda. Papēža kaulu ar apakšstilba ikra muskuļiem savieno Ahilleja cīpsla. Papēdis pamatā var sāpēt divu iemeslu dēļ — vai nu ir plantārās fascijas iekaisums (nevar nolikt papēdi pie zemes), vai arī sāp papēža aizmugurējā daļa, Ahilleja cīpslas piestiprināšanās vieta. Papēži var sāpēt arī citu iemeslu dēļ, piemēram, mugurkaula jostas daļas diska trūces dēļ.
Antonio Medina Garsija
Biogrāfija
Par panākumiem turnīros FIDE 1950. gadā Garsijam kā vienam no pirmajiem piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Vranovas pie Topļas apriņķis
Vranovas pie Topļas apriņķis ir Slovākijas Prešovas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Prešovas apgabala Prešovas, Svidnīkas, Stropkovas un Humennes apriņķi, kā arī Košices apgabala Mihalovces, Trebišovas un Košices apkārtnes apriņķi.
Vienkāršs teikums
Vienkāršs teikums ir teikums, kurā ir tikai viena pamatkonstrukcija  — ir tikai viens gramatiskais centrs. Vienkāršs teikums var būt gan plašs apjomā, gan sarežģīts pēc uzbūves.
Vienkāršā nepaplašinātā teikumā ir vienīgi teikuma gramatiskais centrs, savukārt paplašinātā teikumā ir arī palīglocekļi. Teikumu var paplašināt ar, piemēram, vienlīdzīgiem teikuma locekļiem, savrupinājumiem, iespraudumiem, uzrunu. Palīgvārdi teikuma paplašinājumu neveido.
Vienkopas teikumā gramatisko centru veido galvenais loceklis, turpretī divkopu teikumā — teikuma priekšmets un izteicējs. Pie divkopu teikumiem pieder arī tie teikumi, kuros ir ietvertais teikuma priekšmets (teikumā tas neparādās, bet ir nosakāms pēc izteicēja formas), un tie, kuros izteicējs nav minēts, bet ir iespējams. Bezkopas teikumos gramatiskais centrs nepastāv, tos parasti veido izsauksmes vārdi.
2019. gada Milāna—Sanremo
Komandas
Tā kā Milāna—Sanremo bija UCI Pasaules tūres sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Papildus tika uzaicinātas septiņas UCI profesionālās kontinentālās komandas, veidojot 25 komandu pelotonu.
Lauta
Lauta ir strinkšķināms stīgu instruments ar ovālu, izliektu koka korpusu, kas atgādina gareniski pārgrieztu bumbieri, kā arī īsu un platu kakliņu, kas bieži, bet ne vienmēr ir krasi atliekts atpakaļ. Stīgas ir izvietotas pamatnes dēlim paralēlajā plaknē un tās šķērso lautas korpusa priekšējās dekas (skaņgaldiņa) izgriezumu, kas palīdz instrumentam rezonēt. Lautas skanējums ir līdzīgs arfas, klavesīna, mandolīnas un it īpaši ģitāras skaņām.
Mūziķi, kas spēlē lautu, sauc par lautistu/-i.
Vēsture
Lauta kā mūzikas instruments ir pazīstams jau vismaz 3100 gadus pirms mūsu ēras, toties franču muzikoarheologs Ričards Dumbrils (Dumbrill) norāda, ka tajā laikā instrumentu noteikti nesauca par lautu. Instrumentam bijuši dažādi nosaukumi, saistībā ar radniecīgiem instrumentiem daudzās Tuvo Austrumu zemēs. Lauta ir radniecīga ar bumbierveidīgo Tuvo Austrumu strinkšķināmo instrumentu ūdu.
Sākot ar viduslaikiem līdz pat vēlīnā baroka laikmetam lautu izmantoja daudzveidīgas instrumentālās mūzikas atskaņošanai, un lauta zināmā mērā pildīja mūsdienu klavieru funkcijas — to varēja izmantot gan kā soloinstrumentu, gan pavadījuma atskaņošanai, piemēram, dziedātājiem.
No 16. līdz 18. gadsimtam lauta ir bijusi plaši izplatīta Eiropā. Renesanses laikā lauta tika uzskatīta par vissvarīgāko instrumentu, atskaņojot laicīgo mūziku. Lautistus labprāt gleznoja mākslinieki. Renesanses laikā lauta vairākkārt mainījusi skaņojumus un stīgu skaitu, atšķiroties tās izmēram. Visievērojamākie skaņojumi laika gaitā bija tīrās kvartas, lielās tercas, sol, baroka jeb reminora, septiņu stīgu fa. Visā lautas dzīves laikā ne reizi nav ieviesti centralizēti skaņojuma vai izmēra standarti, tādēļ bieži rokrakstos ir norādīts, kādā skaņojumā instrumentam jābūt, kā arī, kāda lauta jāizmanto — soprāna, alta vai tenora.
Baroka laikmetā lautu nomainīja klavesīns un to izmantoja tikai senākas mūzikas atskaņošanai. Klasicisma un romantisma periodā lautu faktiski neizmantoja.
Ap 1900. gadu lauta atdzima tautas mūzikas ansambļos un orķestros Centrāleiropā. Kopš 20. gadsimta vidus mūziķu aprindās radusies liela interese par seno mūziku (renesanse, viduslaiki u.c.), tādēļ, uzplaukstot senās mūzikas ansambļiem, atdzima arī lautistu kustība. Vairāki 20. gadsimta komponisti sacerējuši mūsdienu mūziku lautai solo un ansambļos.
Ņikita Jevpalovs
Spēlētāja karjera
2009.—10. gada sezonu Jevpalovs aizvadīja Latvijas U-18 hokeja līgas klubā SK Rīga 18, kopā ar komandu izcīnot līgas čempiones titulu. 2010.—11. gada sezonā spēlēja GMHL vienībā South Muskoka Shield, pēc sezonas beigām tika atzīts par līgas labāko uzbrucēju. 2011.—12. gada sezonu aizvadīja MHL vienībā HK Rīga, taču tad atgriezās Ziemeļamerikā, kur pievienojās QMJHL klubam Bleinvilas-Boibriānas "Armada". 2014.—15. gada sezonu noslēdza kā komandas otrs rezultatīvākais spēlētājs un tika iekļauts visas līgas otrajā simboliskajā izlasē.
2015. gada janvārī noslēdza trīs gadu līgumu ar NHL klubu Sanhosē "Sharks", turpmākās divas sezonas aizvadot Amerikas hokeja līgas vienībā Sanhosē "Barracuda". 2017. gada vasarā veiksmīgi izturēja pārbaudes laiku un pievienojās KHL klubam Rīgas "Dinamo".
Kurts Štafenhāgens
Kurts Štafenhāgens (Kurt Stavenhagen, 1884—1951) bija vācbaltiešu filozofs un sabiedriskais darbinieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1884. gada 6. janvārī (25. decembrī pēc v.s.) Tukumā apriņķa skolas inspektora, vēlāk žurnālista Kārļa Štafenhāgena (1854—1923) un viņa sievas Jūlijas Vormsas (Worms) ģimenē. Pēc privātās skološanās 1902. gadā turpināja Braunšveigas ģimnāzijā (1902—1903), tad studēja filoloģiju Getingenes Universitātē (1904—1909), iegūstot Dr. phil. grādu (1908), vēlāk strādāja par Kuldīgas ģimnāzijas virsskolotāju (1909—1919).
Miris 1951. gada 8. decembrī Getingenē.
Aleksandrs Beļavskis (šahists)
Aleksandrs Beļavskis (sl; uk; dzimis, Ļviva) ir Ukrainā dzimis Slovēnijas starptautiskais lielmeistars šahā (1975).
Šahista karjera
Ļvivas šaha skolas audzēknis. 14 gadu vecumā izpildījis PSRS sporta meistara normu šahā. 1969. gadā Beļcos uzvarējis PSRS junioru čempionātā. Tajā pašā gadā Groningenā kļuvis par Eiropas junioru čempionāta šahā bronzas laureātu. 1973. gadā Anglijā uzvarējis Pasaules junioru šaha čempionātā. 1974. gadā dalījis ar Mihailu Tālu pirmo vietu PSRS šaha čempionātā Ļeņingradā. Par PSRS šaha čempionu vēl kļuvis 1981., 1987. un 1990. gadā.
Pēc uzvaras 1981. gada starptautiskajā šaha turnīrā Tilburga ticis minēts kā viens no iespējamajiem Pasaules čempiona nosaukuma kandidātiem. Kopš 1982. gada regulāri piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas ciklos. Jau savā pirmajā starpzonu turnīrā Maskavā ieņēmis 2. vietu un iekļuvis pretendentu mačos. 1983. gadā pretendentu maču ceturtdaļfinālā zaudējis nākamajam Pasaules čempionam Garijam Kasparovam ar 3:6. 1985. gadā Tunisas starpzonu turnīrā atkal ieņēmis 2. vietu, tomēr Monpeljē pretendentu turnīrā nospēlējis neveiksmīgi un dalījis 6.-7. vietu. Piecas reizes piedalījies FIDE Pasaules čempionātos pēc izslēgšanas sistēmas un divas reizes ticis līdz sacensību 4. raundam. Tajā 1997. gadā piekāpies Naidželam Šortam ar 1:3, bet 2004. gadā atzinis Aleksandra Griščuka parākumu ar 2½:3½.
Pēc PSRS sabrukuma pārstāvējis Ukrainu, bet kopš 1996. gada pārcēlies uz Slovēniju un tajā pat gadā uzvarējis šīs valsts šaha čempionātā.
Par šiem panākumiem 1990. gadā Beļavskis apbalvots par PSRS nopelniem bagātā sporta meistara nosaukumu. 2004. gadā FIDE viņam piešķīrusi vecākā trenera nosaukumu.
Armēnija (Romas province)
Armēnija (la) bija Romas impērijas province, kas atradās Mazāzijā, galvenokārt mūsdienu Turcijas un Armēnijas teritorijās, bet arī Irākas, Irānas, Gruzijas un Azerbaidžānas teritorijā.
Vēsture
1. gadsimtā m.ē. Lielarmēnija kļuva par Romas impērijas vasaļvalsti, bet 114. gadā par Romas impērijas Armēnijas provinci, taču jau pēc pārdesmit gadiem ar Partas impērijas atbalstu tā atguva suverenitāti.
Neilgu laiku no 114. līdz 117. gadam tā bija Romas impērijas tālākā ziemeļaustrumu province.
Soņa Grafa
Soņa Grafa (de; arī Grafa-Stīvensone;, Minhene - , Ņujorka) bija vācu izcelsmes ASV šahiste. FIDE starptautiskā meistare (WIM, 1950).
Biogrāfija
1930. gados bija viena no vadošajām šahistēm un praktiski vienīgā, kura spēja izrādīt konkurenci tālaika neapšaubāmajai sieviešu šaha līderei Verai Menčikai. 1934. un 1937. gadā nospēlēja divus mačus ar Menčiku, kuros abos gan cieta zaudējumus ar attiecīgi 1:3 un 4½:11½. 1936. gadā uzvarējusi sieviešu šaha turnīrā Zemmeringā. 1937. gadā Stokholmā kopā ar Mildu Lauberti dalījusi 3.-4. vietu Pasaules sieviešu šaha čempionātā aiz uzvarētājas Veras Menčikas un otrās vietas ieguvējas Klaričes Benini. 1937. gadā turnīrā Prāgā nospēlējusi neizšķirti ar spēcīgo Igaunijas lielmeistaru Paulu Keresu. 1939. gada Pasaules sieviešu šaha čempionātā Buenosairesā kļuvusi par vicečempioni, ieņemot 2. vietu aiz Menčikas. Tajā laikā antinacistisku uzskatu dēļ atteikusies spēlēt zem nacistiskās Vācijas karoga un palikusi uz dzīvi Argentīnā.
2016. gadā iekļauta "Pasaules šaha slavas zālē".
Kārls Rainers
Kārls Rainers (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu komiķis, aktieris, režisors un rakstnieks. Viņa nozīmīgākie darbi bijuši projektos Your Show of Shows, The Dick Van Dyke Show, Good Boy!, Father of the Pride, Priecīgā Madagaskara, "Madagaskaras pingvīni" un "Rotaļlietu stāsts 4".
Normunds Laizāns
Normunds Laizāns (dzimis ) ir latviešu aktieris. 1990. gadā beidzis LVK Teātra fakultāti Nacionālā teātra aktieru kursu Edmunda Freiberga vadībā un sācis strādāt Nacionālajā teātrī.
Kizilkums
Kizilkums (uz, Қизилқум, kk, Qızılqum) ir tuksnesis Centrālāzijā, starp Amudarjas un Sirdarjas upēm. Tas atrodas Uzbekistānā un Kazahstānā, kā arī mazliet Turkmenistānā. Ziemeļrietumos to norobežo izsīkušās Arāla jūras ieplaka, ziemeļaustrumos — Sirdarja, austrumos — Tjanšana un Pamira priekškalnes, bet dienvidos un dienvidrietumos — Amudarja. Tuksneša kopējā platība ir aptuveni 298 000 km2. Kizilkuma nosaukums ir radies no tjurku valodām un nozīmē ‘Sarkanās smiltis’.
Tuksnesis aptver līdzenumu aptuveni 300 m augstumā virs jūras līmeņa ar atsevišķām augstienēm un ieplakām. Lielākā teritorijas daļa ir smilšu tuksnesis ar barhāniem, ziemeļrietumos daudz māla tuksnešu takiru, atsevišķas oāzes. Oāzēs un gar upēm lauksaimniecība, vietām tuksnesī ekstensīva lopkopība (kazas, kamieļi). Vasaras mēnešos no maija līdz septembrim kizilkumā raksturīga ekstrēmi augsta gaisa temperatūra (līdz 52 °C), maz nokrišņu.
Rainers
Rainers var būt:
Gabriela sala
Gabriela sala ir neapdzīvota Maurīcijai piederoša sala Indijas okeānā, aptuveni 12 km uz ziemeļiem no Maurīcijas. Saliņas platība ir 42 ha.
Sekla, nepilnus 300 m šaura lagūna atdala Gabriela salu no 253 ha lielās Flatas salas un Pižona klints. Tās veido daļu no dabas rezervāta.
Flora
Gabriela salā konstatētas aptuveni 58 augu sugas, no kurām trešdaļa ir piederīgas Maurīcijai. Taču svešzemju sugas klāj aptuveni 90% no visas augāja platības.
Visnozīmīgākie Maurīcijai endēmie augi, kas sastopami Gabriela salā ir zilā latānija, pandāns Pandanus vandermeeschii un kurvjziežu dzimtas (Asteraceae) suga Psiadia arguta.
Fauna
Gabriela sala ir ligzdošanas vieta vairākām putnu sugām — ķīļastes vētrasputnam (Puffinus paificus), baltastes tropu jūrasputnam, sarkanastes tropu jūrasputnam.
Maurīcijai piederīgās putnu sugas pārstāv zaļmuguras gārnis (Butorides striatus) un akmeņtārtiņš. No invazīvajām sugām salā konstatēta parastā maina (Acridotheres tristis), sarkanūsu bulbuls (Pycnonotus jocosus) un mājas zvirbulis.
Sastopamas četras rāpuļu sugas — Maurīcijas dienas gekons, Bodžera scinks, Boutona scinks un oranžastes scinks.
Salā bagātīgi pārstāvēti bezmugurkaulnieki. Zināmas vairākas Maurīcijai piederīgas sauszemes gliemju sugas — Tropidophora fimbriata, Ceciloides mauritiana, Gastrocopta microscopia, Nesopupa peilei un Quickia concisa. Atzīmētas dažādas spāres, sienāži un citi kukaiņi. Piekrasti kuplā skaitā apdzīvo krabji.
Hillēls
Hillēls (he, dzimis ap 75. gadu pirms mūsu ēras, miris ap 10. gadu) bija ebreju likumu zinātājs Otrā tempļa laikā. Viens no Mišnas sastādītājiem, Sinedriona līderis. Dzīvoja Jeruzalemē Hēroda laikā. Hillēlam tiek piedēvēts viens no ētikas pamatprincipiem: “Nedari citam to, ko negribi, lai darītu tev.”
Gestācijas diabēts
Farmakoloģiskā ārstēšana
Ārstēšanu ar insulīnu vai hipoglikēmiskiem medikamentiem sāk, ja 1–2 nedēļu laikā nav panākts nepieciešamais efekts ar diētu un fiziskām aktivitātēm. Farmakoloģiskai ārstēšanai izmanto galvenokārt īslaicīgas darbības insulīna analogus: aspart, glulisin vai lispro pirms katras ēdienreizes, nepieciešamības gadījumā papildinot terapiju ar vidēji ilgas darbības insulīnu vai ilgas darbības insulīna analogiem.
Balle! (Pērkona albums)
Balle! ir grupas "Pērkons" koncertieraksts, kurā skan populāri šlāgeri.
Tapšana
Grupa "Pērkons" savos koncertos izpildīja oriģinālrepertuāru (pārsvarā Jura Kulakova dziesmas), taču pēc koncertiem nereti spēlēja dejas ar tradicionālo ballīšu repertuāru. Albums "Balle!" ir šādas ballītes koncertieraksts 1990. gada 10. augustā Smiltenē. Visas dziesmas dzied Nauris Puntulis, piedalās arī pārējie "Pērkona" dalībnieki.
Dziesmu saraksts
Ieraksta producents Māris Students.
Kirmuška
Kirmuška ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Jiržijs Pelikāns
Jiržijs Pelikāns (cs; es; Častolovice — 1984. gada jūlijā Buenosairesas province) bija Čehoslovākijas un Argentīnas starptautiskais meistars šahā (1965).
Biogrāfija
Pirms Otrā pasaules kara bijis viens no spēcīgākajiem Čehoslovākijas šahistiem. Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tostarp divas reizes uzvarējis turnīrā Prāgā (1935, 1936). Pārstāvējis Čehoslovākijas (arī kā Bohēmijas un Morāvijas protektorātu 1939. gadā) komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
1939. gada septembrī pēc Pasaules šaha olimpiādes Buenosairesā nolēmis neatgriezties Otrā pasaules kara pārņemtajā Eiropā un mūža atlikušo daļu nodzīvojis Argentīnā. Mainījis savu vārdu no "Jiržijs" uz "Horhe". Regulāri piedalījies dažādos Argentīnas šaha turnīros. 1960. gadā bijis trešais Argentīnas šaha čempionātā, bet 1966. gadā šajā turnīrā izcīnījis sudraba medaļu. Pēdējo reizi Argentīnas šaha čempionāta finālā piedalījies 1972. gadā un dalījis 11.-12. vietu.
Bijis pazīstams kā korespondencšahists. 1957. gadā uzvarējis pirmajā Argentīnas korespondencšaha čempionātā.
Par panākumiem turnīros FIDE 1965. gadā Pelikānam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Devis ieguldījumu šaha atklātņu teorijā. Bijis viens no tagadējā sicīliešu aizsardzības Čeļabinskas varianta pirmatklājējiem: 1. e4 c5 2. Zf3 Zc6 3. d4 cxd4 4. Zxd4 Zf6 5. Zc3 e5.
Berta fon Zutnere
Baronese Berta Felicita Sofija fon Zutnere (de, dzimusi grāfiene Kinska fon Vhīnica un Tetava (de), mirusi ) bija austriešu rakstniece un pacifisma kustības aktīviste. Saņēmusi 1905. gada Nobela miera prēmiju.
Dzīves agrīnais posms
Dzimusi Prāgā, kas tolaik bija Austrijas impērijas sastāvā. Viņas tēvs bija trūkumā nonācis Austrijas feldmaršalleitnants no Kinsku (Kinsky) grāfu dzimtas. Tēvs nomira vēl pirms meitas piedzimšanas. Kopš bērnības Berta apguva vairākas valodas, interesējās par mūziku, daudz ceļoja. 1873. gadā viņa sāka strādāt par audzinātāju bagātā ģimenē. Pēc dažiem gadiem viņa saderinājās ar baronu Artūru fon Zutneru (1850-1902), kas piederēja šai ģimenei. Viņš bija 7 gadus jaunāks par Bertu. Viņa ģimene iebilda pret šīm laulībām.
Draudzība ar Alfrēdu Nobelu
Berta bija spiesta meklēt citas darba iespējas. 1876. gadā viņa atsaucās uz Alfrēda Nobela sludinājumu, kurš meklēja sekretāri un savas Parīzes rezidences saimnieci. Berta gan tur pavadīja tikai nedēļu, un tad devās atpakaļ uz Vīni, kur slepeni apprecējās ar Artūru fon Zutneru. Tomēr turpmākos 20 gadus, līdz pat Nobela nāvei 1896. gadā, Zutnere un Nobels uzturēja draudzīgas attiecības un sarakstījās, lai gan personīgi tikās tikai vēl divas reizes. Pastāv uzskats, ka Zutneres darbība miera atbalstam un vēstulēs paustie uzskati ir ietekmējuši Nobelu savā testamentā novēlēt savus līdzekļus ne tikai Nobela prēmijām zinātnē un literatūrā, bet arī nodibināt Nobela miera prēmiju.
Darbība miera veicināšanā
1889. gadā Zutnere publicēja romānu "Nost ar ieročiem!" (Die Waffen nieder!). Romāns guva plašu ievērību un Zutnere kļuva par vienu no vadošajām pacifistu kustības pārstāvēm. 1891. gadā Zutnere nodibināja Austrijas pacifistu organizāciju. Viņa kļuva starptautiski pazīstama ar savu darbu žurnālā (1892-1899), kam bija dots tāds pats nosaukums kā viņas romānam.
Par savu darbību miera veicināšanā Zutnere 1905. gadā tika apbalvota ar Nobela miera prēmiju. Viņa bija pirmā sieviete, kam pasniegta tieši Nobela miera prēmija, un kopumā otrā sieviete, kam pasniegta kāda no Nobela prēmijām.
Zutnere piedalījās daudzu starptautisku miera kongresu rīkošanā, devās turnejās ar lekcijās. 1911. gadā Zutnere kļuva par Karnegi miera fonda Konsultatīvās padomes locekli. 1913. gadā Starptautiskajā miera kongresā Hāgā viņu godināja kā miera kustības ģeneralisimusu.
Zutnere nomira no vēža 1914. gada 21. jūnijā, neilgi pirms Pirmā pasaules kara, par kuru viņa bija centusies brīdināt.
Zutneres piemiņa godināta, viņu attēlojot uz Austrijas 1000 šiliņu banknotēm, bet mūsdienās viņas portrets ir uz Austrijas 2 eiro monētām.
Bernīnas dzelzceļš
Bernīnas dzelzceļš (de, rm, it) ir 1000 mm platuma viensliežu dzelzceļa līnija, kas savieno Sanktmoricu, Šveicē ar Tirāno Sondrio provincē Itālijā. 60,69 kilometrus garā dzelzceļa līnija tika atklāta 1908. gadā. Tā šķērso 2328 metrus augsto Bernīnas pāreju, kas ir augstākā pāreja Eiropā, caur kuru ierīkota dzelzceļa līnija. 2008. gadā Bernīnas dzelzceļš kopā ar Albulas dzelzceļu tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
RS-232
RS-232 ir seriālo sakaru datu pārraides standarts. To 1960. gadā ieviesa Electronic Industries Association. Standarts apraksta punkta-punkta savienojumu starp saimnieksistēmu (specifikācijā sauktu par datu galiekārtu, data terminal equipment, DTE) un perifērijas iekārtu (datu ķēdes galiekārtu, data circuit-terminating equipment, DCE). RS-232 definē signālu elektriskos raksturlielumus un sinhronizāciju laikā, signālu nozīmi, kā arī savienojumu fiziskos izmērus un kontaktu izkārtojumu.
Līdz USB ieviešanai RS-232 bija personālo datoru standarta virknes pieslēgvieta perifērijas iekārtu pieslēgšanai. RS-232 vēl joprojām izmanto rūpnieciskās iekārtās, tīkla aparatūrā un citur.
Fizikālais slānis
RS-232 standarts nodrošina gan sinhrono, gan asinhrono datu pārraidi. Bez datu ķēdes standarts apraksta arī vairākas vadības ķēdes, kas vada savienojumu starp DTE un DCE. Katra datu vai vadības ķēde darbojas tikai vienā virzienā. Tā kā datu pārraidīšana un datu uztveršana ir atdalīta atsevišķās ķēdēs, tad sakari var notikt pilnā dupleksā veidā, datu plūsmu nodrošinot vienlaicīgi abos virzienos.
Sprieguma līmeņi
RS-232 standarts definē sprieguma līmeņus, kas atbilst loģiskajam vieninieka un loģiskajam nulles līmenim datu pārraides un kontroles signālu līnijās. Derīgi signāli ir diapazonā no +3 līdz +15 voltiem vai diapazonā no -3 līdz -15 voltiem attiecībā pret "kopējās zemes" (GND) kontakttapiņu; līdz ar to diapazons no -3 līdz +3 voltiem nav derīgs RS-232 līmenis. Datu pārraides līnijām (TxD, RxD un to sekundāro kanālu ekvivalentiem) loģiskais vieninieks ir definēta kā negatīvs spriegums, signāla stāvokli sauc par "atzīmi" (mark). Loģiskā nulle ir pozitīvs spriegums, signāla stāvoklis tiek saukts par "atstarpi" (space). Kontroles signāliem ir pretēja polaritāte: apstiprinājuma vai aktīvajam stāvoklim ir pozitīvs spriegums, un neapstiprinājuma vai neaktīvajam stāvoklim ir negatīvs spriegums.
Standarts arī nosaka izejas sprieguma izmaiņas ātruma maksimālās robežas. Šīs robežas ir iekļautas, lai palīdzētu samazinātu iespējamu šķērsrunu starp blakus signāliem. Jo mazāks ir pacēluma un krituma laiks, jo mazāka šķērsrunas iespējamība. RS-232 pieļaujamais sprieguma izmaiņas ātrums ir 30 V. Bez tam kā standarts ir definēts maksimālais datu ātrums 20 kilobiti sekundē.
Vēl tiek definēta impedance interferencei starp raidītāju un uztvērēju. Slodze raidītājam ir norādīta no 3 kΩ līdz 7 kΩ. Sākotnējā RS-232 standartā vada maksimālais garums starp raidītāju un uztvērēju tika norādīts 15 metri. Šī standarta daļa tika mainīta pārskatā "D" (EIA / TIA-232-D): tā vietā, lai norādītu maksimālo kabeļa garumu, tika noteikta maksimālā kapacitīvā slodze 2500 pF, kas noteikti ir atbilstošāka specifikācija. Tādējādi maksimālais kabeļa garums, ko nosaka pēc kapacitātes uz kabeļa vienības garumu, ir iekļauts kabeļu specifikācijās.
Interfeisa funkcionālie rādītāji
RS-232 standarts definē dažādu signālu funkcijas. Šie signāli tiek iedalīti četrās kategorijās: vispārējie, datu, vadības un sinhronizācijas.
Tabulā uzskaitīti RS-232 signāli, saukti arī par ķēdēm.
Karels Trakslers
Karels Trakslers (cs;, Vlahovo Bržezi - , Voline) bija Čehijas šahists un garīdznieks.
Biogrāfija
Bijis Romas Katoļu baznīcas priesteris, kurš aizrāvies ar šaha spēli. Atklājis ļoti agresīvu variantu divzirdziņu aizsardzībā, kas nosaukts viņa vārdā - 1.e4 e5 2.Zf3 Zc6 3.Lc4 Zf6 4.Zg5 Lc5. 1890. gadā pirmoreiz to pielietojis turnīra partijā un guvis spīdošu uzvaru jau 17. gājienā nomatojot pretinieka karali. Tomēr šaha turnīros sava amata ierobežojumu dēļ piedalījies reti.
Bijis arī tā sauktās "Bohēmijas skolas" šaha problēmists, kurš publicējis aptuveni 900 šaha kompozīcijas, daudzas arī ar dažādiem pseidonīmiem. No 1896. līdz 1899. gadam bijis čehu šaha žurnāla "České listy šachové" redaktors. Kopā ar savu brālēnu Vīnē publicējis grāmatu "Schachprobleme aus den Jahren 1884–1910" ("Šaha problēmas no gadiem 1884-1910"), kurā apkopojis līdz 1910. gadam sacerētās problēmas.
Lajošs Astalošs
Lajošs Astalošs (hu; (dzimis Pēčā, miris  Budapeštā) bija Ungārijas starptautiskais meistars šahā (1950), kas ir pārstāvējis arī Dienvidslāviju.
Biogrāfija
20. gadsimta sākumā bijis viens no vadošajiem Ungārijas šahistiem. 1913. gadā uzvarējis Ungārijas šaha čempionātā.