cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lielais dzeltencekula kakadu
Izplatība
Lielais kakadu introducēts vairākās vietās ārpus sava dabīgā izplatības areāla, Austrāliju ieskaitot. Mūsdienās tas mājo arī Pērtas apkaimē Austrālijas dienvidrietumos, Singapūrā, Palau un Jaunzēlandē. Kakadu ir ieviests arī vairākās Vollesas salās un Havaju salās, bet nav zināms vai suga šajos areālos ir iedzīvojusies.
Mismenšikova
Mismenšikova (ru) ir bijusī PSRS un Krievijas vissezonas polārstacija Arktikā. Izvietojusies Novaja Zemļas arhipelāga Dienvidu salas dienvidaustrumos Menšikova zemesragā Karas jūras krastā pie Karas Vārtu jūrasšauruma.
Lielais dzeltencekula kakadu
Izskats un īpašības
Lielais dzeltencekula kakadu ir liels papagailis. Atkarībā no pasugas ķermeņa garums ir 44—55 cm, spārnu plētums sasniedz 103 cm, svars 815—975 g.
Mismenšikova
Vēsture
Stacija izveidota 1953. gadā vietā, kur 2. Pasaules kara laikā bija krasta apsardzes sakaru un novērošanas postenis. Vēlāk līdzās polārstacijai izveidots robežsardzes postenis.
Lielais dzeltencekula kakadu
Cekuls
Cekuls liecina par papagaiļa noskaņojumu, kā arī tas tiek izmantots savstarpējā komunikācijā. Sasliets cekuls var nozīmēt, ka kakadu cenšas pievērst partnera uzmanību, ka kakadu ir gatavs aizstāvēt sevi, savu teritoriju vai baru, ka kakadu sauc sava bara locekļus vai ka tas ir par kaut ko ieinteresējies, tas ir uztraukts, pārsteigts, nobijies, dusmīgs vai uzbudināts. Sasliets cekuls nozīmē, ka kakadu labāk neaiztikt un tam nepieskarties, tas var sevi aizstāvēt, cērtot ar spēcīgo knābi. Kad cekuls ir pieglausts pie galvas, tas ir grūti saskatāms. Šāda cekula pozīcija liecina, ka kakadu ir mierīgs, draudzīgs un tam var droši tuvoties.
Pasugas
Pasugas savstarpēji atšķiras ar ķermeņa lielumu, knābja lielumu un ar ādas gredzena krāsu ap acīm. Austrālijas ziemeļos dzīvojošā pasuga C. g. fitzroyi no pārējām pasugām atšķiras ar to, ka tai ap acīm ir gaiši zils, nevis balts ādas gredzens, dzeltenais tonējums ir nedaudz tumšāks un cekuls garāks. Aru salu pasuga C. g. elenora un Jaungvinejas pasuga C. g. triton ir mazākas nekā Austrālijā dzīvojošās pasugas.
Dzīvesveids
Lielā dzeltencekula kakadu mājo zemienēs un zemos kalnos līdz 1400 m virs jūras līmeņa. Apdzīvo atklātas teritorijas, kas apaugušas ar skrajiem mežiem, kokaudzes upju un citu ūdenstilpju krastos, mangrovju biezokņus, eikaliptu mežus un savannas. Šo papagaili bieži var redzēt parkos, dārzos un tīrumos. Dažos Austrālijas un Jaungvinejas reģionos tas ir bieži sastopams.
Sava areāla dienvidu teritorijās apvienojas lielos baros ar simtiem putnu, izņemot pārošanās periodu. Austrālijas ziemeļos un Jaungvinejā dzīvo pāros vai mazos bariņos.
Katram dzeltencekula kakadu baram, neraugoties uz tā lielumu, ir pašiem sava nakšņošanas vieta vienā kokā, kuram putni ir uzticīgi pat tad, ja apkārtnē trūkst barības un tās meklējumos jādodas samērā tālu. Bieži nakšņošanai izvēlas nokaltušu koku, kas vientuļi stāv atklātā teritorijā.
Agri no rīta uzlasa no zemes dažādas sēklas un citu barību. Kad ap pusdienlaiku saule ir augstu debesīs, putni aizlido, lai paslēptos tuvākajos kokos, kur īsina laiku, skrubinot koka mizu un lapas. Kad gaisa temperatūra samazinās, putni atkal laižas lasīt barību uz zemes. Pārsvarā barojas vienā vietā, kamēr vien atrod pietiekami daudz barības. Laikā, kad kakadu nebarojas, tas turpina kaut ko visu laiku knābī knibināt un virpināt, piemēram, kādu zariņu vai lapas, tādējādi nodrošinoties, ka knābis neizaug pārāk liels.
Laikā, kamēr kakadu bars barojas uz zemes, tas ir viegli pieejams plēsējiem. Tādēļ baram ir savi paņēmieni, kā sevi aizsargāt — vismaz viens īpatnis no bara paliek augstu kokā un vēro apkārtni. Ja sargs pamana briesmas, tas sāk skaļi ķērkt. Šī īpašība austrāliešiem ir tik labi zināma, ka Austrālijas kriminālajās aprindās, cilvēks, kurš vēro apkārtni, vai netuvojas policija, tiek saukts par kakadu.
Barība
Lielā dzeltencekula kakadu ēdienkarti sastāda visdažādākās sēklas un rieksti (piemēram, palmu rieksti), augļi (piemēram papaijas, duriāni, langsati un rambutāni), saknītes, lapas, pumpuri, ziedi. Kakadu ēd arī lielus kukaiņus (piemēram, circeņus), un rāpuļus (piemēram, scinkus).
Zemnieki nav īpaši iemīļojuši šos putnus, jo tie knābā iesētos graudus un nobriedušo labību, piemēram, kukurūzas vālītes. Ar saviem stiprajiem knābiem tie pārsit arī labības maisus un izmētā siena gubiņas, vai saknābā ēku dēļu apšuvumu. Tomēr dzeltencekula kakadu ir arī noderīgi cilvēkiem, jo apēd daudz nezāļu sēklu un koksni postošo siseņu un citu kukaiņu oliņas. Dzeltencekula kakadu praktizē ģeofagiju — tas ēd mālus, lai detoksicētu savu barību.
Vairošanās
Dzeltencekula kakadu (abi dzimumi) dzimumbriedumu sasniedz 3—4 gadu vecumā. Vairošanās sezona ir viena gadā un atkarībā no izplatības areāla ir atšķirīgos laikos, bet tā notiek tad, kad dabā ir bagātīgi pieejami barības resursi. Lielā dzeltencekula kakadu veido monogāmus pārus uz mūžu. Ja pāri izšķir, kakadu var ieslīgt dziļā depresijā. Pārošanās sākas ar īsu un vienreizēju lakstošanos. Tēviņš sēž uz zara un, saslienot cekulu un izplešot astes spalvas un spārnus, izrāda sevi izvēlētajai mātītei. Tad tas kustina galvu augšup un lejup. Pēc tam ar galvu gaisā veido astotniekus un raida klusas skaņas, gaidot, kad mātīte tam ļaus pietuvoties. Pirms pārošanās partneri rūpīgi viens otram tīra un kārto spalvas. Rituāls ir īsāks jau esošiem pāriem, tad reizēm iniciatīvu uzņemas arī mātīte. Kad pienāk laiks iekārtot ligzdu, pāris atstāj savu baru un meklē piemērotu vietu.
Dzeltencekula kakadu parasti ligzdo koku dobumos, visbiežāk nokaltušos eikaliptos. Reizēm ligzdo augstos un nepieejamos upju krastos. Kakadu izklāj dobuma pamatni ar koksnes gabaliņiem. Dējumā 2—3 baltas olas. Vecāki perē pārmaiņus. Perēšanas ilgums 25—27 dienas, putnēni attīstās 60—80 dienas. Pēc apspalvošanās jaunuļi vēl vairākus mēnešus līdz pat gadam paliek kopā ar vecākiem, kas turpina rūpēties par viņiem.
Lielais dzeltencekula kakadu ir ilgdzīvotājs un tā dzīves ilgums nebrīvē var sasniegt 70—80 gadu vecumu, lai gan savvaļā tie ir apmēram 20—40 gadi. Garākais mūžs dzeltencekula kakadu bijis 120 gadu.
Sistemātika
Lielajam dzeltencekula kakadu ir 4 pasugas:
Kakadu un cilvēki
Dzeltencekula kakadu ir viens no iemīļotākajiem mājās nebrīvē audzētajiem putniem. Cilvēki tur šos papagaiļus būrī jau kopš 19. gadsimta. Daudzi putni spēj lieliski atdarināt cilvēka balsi, taču mēdz būt arī ļoti skaļi.
Putnu ķeršanu regulē starptautiskie līgumi un lielākā daļa no nopērkamo indivīdu ir izaudzēti nebrīvē. Mūsdienās Austrālijā dzeltencekula kakadu ir aizsargājams.
The Elder Scrolls IV: Oblivion
The Elder Scrolls IV: Oblivion ir spriedzes lomu spēles videospēle, kuru izstrādāja Bethesda Game Studios un publicēja Bethesda Softworks un Take-Two Interactive struktūrvienība 2K Games. Tā ir ceturtā daļa The Elder Scrolls spriedzes fantāzijas video spēļu sērijā, kas seko The Elder Scrolls III: Morrowind un ir pirms The Elder Scrolls V: Skyrim. Oblivion pirmo reizi izlaida 2006. gada martā Microsoft Windows un Xbox 360 platformām. Spēles mobilo telefonu versiju izlaida 2006. gada maijā un PlayStation 3 versiju 2007. gada martā. Pēc vairāku, mazāku papildinājumu izlaišanas, klajā nāca liela papildinājumu paka — Shivering Isles. The Elder Scrolls IV: Oblivion Game of the Year Edition (versijā ietilpa gan Shivering Isles, gan oficiālā papildinājumu paka Knights of the Nine) izlaida 2007. gadā Microsoft Windows, Xbox 360 un PlayStation 3 platformām. Piektās jubilejas versiju izlaida 2011. gadā.
Oblivion galvenais stāsts norisinās ap spēlētāja tēla centieniem kavēt fanātisku kultu, kuri zināmi kā "Mythic Dawn" un kuri plāno atvērt vārtus uz valstību "Oblivion". Spēle turpina atvērtās pasaules tradīciju, kurai sekoja tās priekšgājēji, atļaujot spēlētājam brīvi ceļot spēles pasaulē jebkurā laikā un nebeidzami ignorēt vai atlikt galvenā stāsta attīstību. Spēlētāju nepārtraukts mērķis ir uzlabot savu tēlu spējas, kuras ir konkrētu prasmju cipariskas reprezentācijas. Septiņas spējas spēles sākumā tiek izvēlētas kā galvenās (major), kamēr pārējās saglabājas sekundāras (minor). Spēles veidotāji koncentrējās uz ātrāku spēles gaitu un lielāku uzmanību stāstam, nekā sērijas iepriekšējās daļās.
Oblivion izstrāde sākās 2002. gadā, uzreiz pēc Morrowind izlaišanas. Grafiku izstrādei Bethesda izmantoja uzlabotu Havok fizikas dzinēju, augsti dinamiska diapazona apgaismojumu, procesuālu satura veidošanas rīkus, kas ļāva veidotājiem ātri izstrādāt detalizētas teritorijas un Radiant A.I. sistēmu, kas ļāva nespēlētāja tēliem (NPC) veidot izvēles un uzvesties daudz komplicētāk, nekā iepriekšējās sērijas daļās. Spēlē ir sērijā pirmo reizi pilnīgi ierunāti NPC un mūziku rakstījis apbalvotais komponists Jeremy Soule. Kopumā Oblivion kritiķi uzņēma labi un tas ir ieguvis vairākas industrijas un publikāciju balvas. To slavēja par iespaidīgām grafikām, plašu spēles pasauli un sarakstam sekojošiem NPC. Mēneša laikā spēlei pārdeva vairāk kā 1,7 miljonus kopiju un līdz 2011. gada novembrim to skaits pārsniedza 3,5 miljonus. Electronic Entertainment Design and Research, tirgus izpētes firma, spriež, ka spēlei pasaules mērogā ir pārdoti 9,5 miljoni kopiju.
Ebreju līgava
Ebreju līgava (nl) ir holandiešu gleznotāja Rembranta glezna, tapusi ap 1667. gadu.
Glezna savu nosaukumu ieguva 19. gadsimta sākumā, kad mākslas kolekcionārs no Amsterdamas tajā saskatīja tēvu ebreju, kurš savai meitai kāzu dienā dāvina kaklarotu. Šī interpretācija vairs netiek uzskatīta par patiesu un pāra identitāte ir neskaidra. Neskaidrību pastiprina konteksta trūkums, atstājot tikai vispārējo centrālo tēmu, kas attiecas uz mīlestībā vienojušos pāri. Spekulatīvi minējumi par pāra identitāti variējuši no Rembranta dēla Tita un viņa līgavas līdz Amsterdamas dzejniekam Migelam de Barriosam un viņa sievai. Minēti arī vairāki pāri no vecās derības, ieskaitot Ābramu un Sāru vai Boāsu un Ruti. Tomēr ticamākā identifikācija ir Īzāks un Rebeka, kā aprakstīts Radīšanas grāmatā 26:8, šo interpretāciju atbalsta arī mākslinieka zīmējums par šo tēmu.
Glezna atrodas Amsterdamas Rijksmuseum pastāvīgajā kolekcijā.
Džeisijs Lipons
Džeisijs Lipons (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēle labās malas uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2021) Lipons pārstāv Kontinentālās hokeja līgas komandu Rīgas "Dinamo".
2013. gada NHL draftā Liponu ar 91. numuru trešajā kārtā izvēlējās Vinipegas "Jets". Savas karjeras sākumā spēlējis Rietumu hokeja līgas komandā Kemlūpsas "Blazers". Savu NHL debiju Lipons piedzīvoja, kopā NHL aizvadot 9 spēles. Vēlāk vairākas sezonas pavadījis AHL komandās Sentdžonsas "IceCaps" un Manitobas "Moose". 2020. gadā Lipons pievienojās KHL komandai Rīgas "Dinamo".
Lipons ir spēlējis Kanādas jauniešu hokeja izlases sastāvā 2013. gada Pasaules junioru čempionātā.
Jaunpiebalgas novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Uzskaitījums
{{legend| gold| Mūsu novads - mūsu mājas - mūsu atbildība |border=1px solid #AAAAAA}}
Eduskunta
Eduskunta (fi jeb Suomen eduskunta, sv jeb Finlands riksdag) ir Somijas parlaments. Vienpalātas parlamentā ir 200 deputāti un sēdes notiek Parlamenta namā Helsinkos. Pēdējās Eduskuntas vēlēšanas notika.
Konstitūcija
Saskaņā ar Somijas konstitūciju 200 deputātu vienpalātas parlamentam ir augstākā lēmējvara Somijā. Tā pieņem tiesību aktus, lemj par valsts budžetu, apstiprina starptautiskos līgumus un uzrauga valdības darbību. Tā var mainīt konstitūciju, atlaist Valsts Padomi (ministru kabinetu) un neatzīt prezidenta veto; tās tiesību akti nav pakļauti juridiskai kontrolei. Tiesību aktus var ierosināt Valsts Padome vai viens no Eduskuntas deputātiem. Lai veiktu izmaiņas konstitūcijā, grozījumi divas reizes ir jāapstiprina Eduskuntā divos sekojošos sasaukuma periodos ar parlamenta vēlēšanām starp tiem.
Parlamenta deputātiem ir parlamentārā imunitāte. Bez Eduskuntas piekrišanas deputātus nevar saukt pie atbildības par to, ko viņi saka sesijā vai rīkojas saistībā ar parlamentāro procesu. Deputātus nevar aizturēt vai apcietināt, izņemot smagus noziedzīgus nodarījumus.
Vēsture
1906. gadā, pēc 1905. gada revolūcijas, Somijas lielhercogistē tika izveidots vienpalātas parlaments. Pirmo reizi Somijā tika īstenotas vispārējas vēlēšanas. Arī sievietes un bezzemnieki varēja vēlēt un tikt ievēlētiem. Pirmās parlamenta vēlēšanas tika organizētas 1907. gadā, kurās piedalījās gandrīz 900 tūkstoši vēlētāju un vairākumu ieguva Sociāldemokrātiskā partija. Pirmajā parlamenta sasaukumā bija 19 sieviešu, vēl nepieredzēts skaits, kas laikā 1913. gadā pieauga līdz 21.
Parlamenta pirmie soļi no 1908. līdz 1916. gadam bija problemātiski. Tā varu gandrīz pilnībā neitralizēja cars Nikolajs II un viņa ieceltā gubernatora pārvalde. Gandrīz ik pēc gada darba parlaments tika atlaists. Tikai pēc 1917. gada Februāra revolūcijas Krievijā Somijas parlaments ieguva reālu politisku varu.
1917. gada oktobrī notika jaunas parlamenta vēlēšanas, kurās sociāldemokrāti, kuri iepriekšējā sasaukumā bija vairākumā, nu nonāca mazākumā. 1917. gada 6. decembrī Somijas parlaments pieņēma neatkarības deklarāciju. Sociāldemokrātu radikāli noskaņotā daļa vēlējās proletariāta revolūciju, līdzīgi kā Krievijā, tāpēc "sarkanie" 1918. gada janvārī sāka sacelšanos. Sākās Pilsoņu karš, līdz 1918. gada maijā "sarkanie" tika sakauti. Pēc pilsoņu kara monarhisti panāca, ka par Somijas karali tika ievēlēts Vācijas princis, taču viņš nekāpa tronī, jo Vācija 1918. gada 11. novembrī kapitulēja karā.
Parlamenta vēlēšanās 1919. gadā republikāņu partijas ieguva trīs ceturtdaļas vietu, un monarhistu plāni tika sagrauti. Somija kļuva par republiku ar parlamentāru sistēmu, bet lai apmierinātu monarhistu vēlmi pēc spēcīgas valsts galvas, Somijas prezidentam tika rezervētas plašas pilnvaras.
1931. gadā tika atklāta jauna Eduskuntas ēka. Ziemas kara laikā parlaments īslaicīgi pārcēlās uz Kauhajoki.
Konstitūcija, kuru pieņēma 1919. gadā nepiedzīvoja lielas izmaiņas līdz 1970. gadiem. Lai gan valdība bija atbildīga parlamentam, prezidentam bija ievērojama vara, kuru pilnā mērā izmantoja Urho Kekonens. Tā kā konstitūcija deva ļoti spēcīgu aizsardzību politiskajām minoritātēm, liela daļa izmaiņu likumdošanā un valsts finansēs varēja tikt bloķēta ar mazākuma vienu trešdaļu. Tas, kopā ar dažu partiju nespēju iekļauties koalīcijas valdībā, izraisīja vājus, īslaicīgus ministru kabinetus. Tikai prezidenta Mauno Koivisto pilnvaru termiņā 1980. gados viena valdība uz visu sasaukuma laiku kļuva par normu. Bez tam pakāpeniski tika noņemta iespēja mazākumam bloķēt tiesību aktus, un parlamenta pilnvaras ievērojami pieauga pēc 1991. gada konstitucionālās reformas.
Jaunā, pārskatītā 2000. gada konstitūcija prezidentam noņēma gandrīz visas vietējās pilnvaras, pastiprinot parlamenta un valdības varu.
Novoselicjas rajons
Novoselicjas rajons (uk, ro) ir Ukrainas administratīvā iedalījuma vienība Černivcu apgabala centrālajā daļā. Robežojas ar Černivcu apgabala Hercas rajonu dienvidrietumos, Čerņivcu pilsētu austrumos, Zastavnas rajonu ziemeļaustrumos, Hotinas rajonu ziemeļos un Keļmencu rajonu ziemeļaustrumos, kā arī Moldovu austrumos un Rumāniju dienvidaustrumos.
Aloiss Anderlē
Aloiss Anderlē (de; dzimis, miris bija austriešu peldētājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Novoselicjas rajons
Pēc etniskā sastāva iedzīvotāju absolūtais vairākums ir rumāņi (to skaitā moldāvi) (64,3%). Dzīvo arī ukraiņi (34,0%).
Rajona Bojanu ciemā dzimis austriešu psihologs Vilhelms Štekels (Wilhelm Stekel, 1868—1940), bet Maršincu ciemā dzimusi vieglatlēte Natālija Lupu (Наталія Лупу, 1987) un dziedātāja Sofija Rotaru (Софiя Михайлівна Ротару, 1947). Rajona Kļivodinas ciemā dzimis vieglatlēts Ivans Heško (Іван Гешко, 1979).
Aloiss Anderlē
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja divās peldēšanas disciplīnās. Zemūdens peldēšanā viņš izcīnīja 13. vietu, bet 4000 metru peldēšanā brīvajā stilā kvalifikācijas kārtā viņš izcīnīja iespēju startēt fināla sacensībās, taču tajās nefinišēja.
Lielā Grieķija
Lielā Grieķija (gr, la) ir Itālijas vēsturiskais apgabals ar sengrieķu kolonijām, kas dibinātas antīkajā periodā (sākot ar 8. gadsimtu pr. Kr.), kurā ietilpst Apenīnu pussalas dienvidu daļa un Sicīlija. Tajā ietilpa tādas pilsētas, kā Kapuja, Kūmas, Eleja, Tarenta, Partenopeja, Sibarīda, Sirakūzas (Arhimēda dzimtā pilsēta), Krotona (Pitagora rezidence) u.c. Ap 3. — 2. gadsimtu pr. Kr. šo apgabalu pakļāva Romas republika.
Pitekusas
Pirmā grieķu apmetne izveidojās Pitekusās (sinonīmi: Inarima, Enarija, mūsdienās Iskija) uz salas, ap 11 kilometriem no Kampānijas krastiem. Arheoloģiskajos izrakumos šeit tika atrasta keramika no aptuveni 1400 gada pr.Kr. Ne vēlāk kā 775—770. gados pr.Kr. šeit izveidojās grieķu emporijs (tirdzniecības punkts), kura dibinātāji bija kuģotāji no Eibejas (Halkīdas, Eretrijas un Kimas pilsētas). Eibeja bija viens no galvenajiem senās Grieķijas metalurģiskajiem rajoniem, un tirdzniecības mērķis šeit bija Etrūrujas bagātās dzelzs rūdas. Pitekusās tika atrasts kauss, datēts ar 750. gadu pr.Kr., ar pašu senāko rakstīto grieķu alfabēta tekstu, kas rakstīts Halkīdas dialektā. Šis tirdzniecības punkts tika dibināts, lai izveidotu tirdzniecības sakarus ar Etrūriju, kuras dzelzs un vara krājumi interesēja grieķus. Šos sakarus stimulēja Kampānijas etrusku pilsētas, kuru starpā izcēlās Kapuja. No otras puses Halkīdas tirgoņu sakari sniedzās līdz Sīrijai un Feniķijai, no kurienes apmaiņā pret metāla izstrādājumiem nāca zelts. Pitekusas ap 500. gadu pr.Kr. iznīcināja Montanjones vulkāna izvirdums, bet jau pirms tam tā zaudēja savu tirdzniecisko nozīmi, piekāpdamās Kūmām.
Kūmas
Kūmas atradās Neapoles līča ziemeļos. Apmetne Kūmu teritorijā, kuru bija dibinājušas vietējo osku ciltis, pastāvēja jau ap 1000. gadu pr.Kr. Ap 8. gadsimta pr.Kr. vidu uz šejieni pārvācās grieķi no Pitekusām, kaut kādā veidā izspiežot oskus. Kolonizāciju organizēja Megasfens no Halkīdas un Hippokleids no Kimas, Eibejā, kuri deva šai vietai nosaukumu. Ap 730—725. gadu pr.Kr. emporijs ieguva pilsētas statusu, kļūstot patstāvīgs. Šai pilsētai bija liela nozīme tirdzniecībā ar Etrūriju. Tai apkārt bija auglīgas zemes un tā kļuva par labības piegādātāju. Iespējams, ka no šejienes pa visu Itāliju izplatījās vīnkopība un olīvkoku audzēšana. Kūmas pazina Sibilla — viena no cienījamākajām senatnes pareģēm. Šī pilsēta centās kontrolēt Mesīnas jūras šaurumu. Sākumā Zanklā nostiprinājās pirāti no Kūmām. Vēlāk tiem piebiedrojās pārceļotāji no Eibejas, un tur izveidojās pilnvērtīga kolonija. No pilsētas politiskajiem līderiem ir pazīstams diktators Aristodems Izlutinātais, kurš organizēja veiksmīgus karus pret etruskiem. Kūmas un etrusku pilsētas šeit iznīcināja samnīti, kas šeit ielauzās no centrālās Itālijas.
Regijs
Regiju (mūsdienās Redžo di Kalabrija) ap 730—720. gadiem pr.Kr. pussalas dienvidu galā dibināja halkīdieši. Tur ir dzimis rakstnieks un filozofs Teagens.
Sibarīda
Pilsētu ap 720. gadu pr.Kr. Tarentas līcī dibināja ahajieši. Oikists (apmetnes dibinātājs) bija Iss no Helikes. Ahajiešiem bija liela vajadzība pēc zemes, un tiem bija ierobežotas iespējas tirgoties dzimtenē. Pēc Aristoteļa teiktā, kopā ar tiem šeit apmetās arī Trezenas iedzīvotāji no Argolīdas. Pārceļotāji nodibināja draudzīgas attiecības ar vietējam serdeju ciltīm. Bez lauksaimniecības tie krastmalā ievāca purpura moluskus. Ar laiku pilsēta pieauga un drīz vien pakļāva sev vietējās ciltis. Kā stāsta Strabons, šīs pilsētas pakļautībā nonāca 25 apdzīvotās vietas. No 6. gadsimta pr.Kr. šeit sāka kalt vietējo naudu. Antīkie autori piemin Sibarīdu kā ļoti bagātu pilsētu. Vārds "sibarīts" ar laiku kļuva pat par palamu, kaut arī arheoloģijas dati to neapstiprina. Līcī tika dibināta vēl viena kolonija — Metaponta. Kalabrijas rietumu krastā izveidojās tādas pilsētas, kā Laosa un Skidra, kā arī Poseidonija (Pestuma).
Pestuma
Pestuma (lat. Paestum), sākotnēji Poseidonija (sengr. Ποσειδωνία, lat. Posidonia) sibariešu kolonija, kas ap 625—600. gadiem pr.Kr. tika dibināta Lukānijas apgabala rietumu daļā (35 km. uz dienvidaustrumiem no mūsdienu Salerno).
Poseidonijas ziedu laiki bija ap 540. gadiem pr.Kr. un turpinājās vairākas desmitgades. Ap 400. gadu pr.Kr. Poseidoniju iekaroja lukāni, kā rezultātā notika grieķu un vietējo (protoitālisko) kultūras tradīciju sajaukšanās. 274. gadā pr.Kr. pilsētu kolonizēja romieši, kuri to pārsauca par Pestumu. 9. gadsimta sākumā pilsētu izpostīja saracēņi, bet 11, gadsimtā — normāņi. Pestumas izpostīšanu stimulēja pārpurvotā teritorija; šeit palikušie iedzīvotaji, baidoties no malārijas, pārcēlās uz blakus esošo augstieni un tur dibināja pilsētu Kapačo.
Mūsdienu Pestumā ir labi saglabājušies trīs 6. gadsimta pr.Kr. pirmās puses doriskie tempļi. Viens no tiem ir veltīts Atēnai (nevis Cerērai, kā pirms tam uzskatīja). Abi pārējie tika celti Hērai un saucās Hēras-I (t.s. bazilika) un Hēras-II (nevis Neptūna vai Apollona, kā uzskatīja pirms tam).
Kompleksa centrālajā daļā atrodas romiešu forums, kas, domājams, tika uzcelts iepriekšējās grieķu agoras vietā. Foruma ziemeļu daļā atrodas neliels romiešu templis, datēts ar 200 gadu pr.Kr. Tas tika veltīts Kapitolija triādei, Junonai, Jupiteram un Minervai. Pilsētas mūri ir līdz sešiem metriem biezumā un piecu kilometru perimetrā. Nedaudzas atliekas ir saglabājušās no romiešu amfiteātra. Visas šīs atliekas ir ieskaitītas UNESCO pasaules mantojuma sarakstā.
1968. gadā Pestumā tika atrastas kapenes (t.s. it. tomba del tuffatore jeb "Nirēja kapenes") ar ideāli saglabājušām freskām (ap 470. g. pr.Kr.). Tas ir vienīgais zināmais līdz mūsdienām saglabājies grieķu klasiskā perioda fresku glezniecības ansamblis. Pieci gleznojumi kopā ar citiem antīkiem atradumiem pašlaik atrodas Pestumas arheoloģiskajā muzejā.
Krotona
Krotona, (tagad Krotone), atradās uz dienvidiem no Sibarīdas, netālu no Esaras upes grīvas uz zemesraga, kura abās pusēs bija aizsargātas ostas. Koloniju ap 770. gadu pr.Kr. dibināja ahajieši Miksela vadībā. Kolonijas veiksmīgu attīstību noteica kā izdevīgs ģeogrāfiskais stāvoklis, tā arī sudraba ieguve. Pilsēta dibināja vēl arī citas kolonijas: starp 675. un 600. gadu pr.Kr. tika dibināta Kavlonija, bet vēlāk Terina — pussalas rietumu krastā. Ap 540. gadu pr.Kr. Krotona cieta sakāvi no Lokriem un Regija kaujā pie Sargas upes. Drīz pēc tam pilsēta kļuva par filozofa Pitagora un viņa sekotāju centru. Ap 531. gadu pr.Kr. viņš pameta savu dzimteni, Samosas salu, un iekārtojās Dienviditālijā. Viņa sekotāji izveidoja kaut ko līdzīgu sektai vai ordenim, sagrābjot varu pilsētā. Vēlāk aristokrātiskās partijas vadonis Kilons piespieda Pitagoru pamest pilsētu, un tas pārcēlās uz Metapontu (Sibarīdas izveidoto koloniju). Tomēr pitagoriešiem, acīmredzams, bija liela ietekme arī citās pilsētās, kuras kļuva atkarīgas no Krotonas. Savienībā ar Sibarīdu un Metapontu, Krotona iznīcināja Sirisu, Kolofonas koloniju, kas atradās starp Sibarīdu un Metapontu. Bet ap 510. gadu pr.Kr., uzaicinot par karavadoni spartieti Dorieju, Krotona sagrāva Sibarīdu. Šajā karā izcēlās slavenais atlēts Milons, kurš Olimpiādēs izcīnīja maksimālo uzvaru skaitu cīņas disciplīnā: 6 reizes pēc kārtas, no kurām pirmā uzvara bija sacensībās jauniešiem. Krotona bija slavena kā pilsēta, kur tika likti pamati zinātniskajai medicīnai. Ārsts Alkmeons ap 500. gadu pr.Kr. uzrakstīja medicīnisku traktātu (nav saglabājies). Vēlāk pilsētā izcēlās dzimtu nesaskaņas, kas to būtiski novājināja.
Sirakūzas
Ap 315. gadu pr.Kr. pie varas Sirakūzās nāca Agafokls, necilas izcelsmes veiksmīgs karavadonis. Viņš izdabāja tautas masām, pielietojot represijas un konfiskācijas pilsētas aristokrātijai. Balstoties uz algotņu karaspēku, viņš ieņēma bagātākās Sicīlijas pilsētas: Gēlu, Messanu, Akragu. Pēc tam viņš iekaroja arī salas kartāgiešu pilsētas, kas kļuva par iemeslu karam ar Kartāgu. 310. gadā pr.Kr. viņš izcēlās Āfrikā un piespieda Kartāgu atzīt viņa virskundzību pār Sicīliju. 305. gadā pr.Kr. viņš iekaroja pilsētas Itālijas dienvidos un paņēma sev "Sicīlijas ķēniņa" titulu. Tādā veidā Agafokls spēja apvienot Lielās Grieķijas pilsētas vienā valstī, kas gan ilgi nenoturējās. Pēc viņa nāves (289. gadā pr.Kr.) sākās Romas uzbrukumi Dienviditālijas pilsētām. Diktatora Hierona II laikā, kas nāca pie varas 275. gadā pr.Kr. sākās jauna Sirakūzu pacelšanās. Viņš atvairīja Sicīlijas pilsētas no Epīras valdnieka Pirra uzbrukumiem. Pūniešu karu laikā viņš nostājās par Romas sabiedroto. Pēc Hierona nāves 215. gadā pr.Kr. Sirakūzu valdība atkal satuvinājās ar Kartāgu, kas noveda pie sadursmes ar Romu. 212. gadā pr.Kr. Sirakūzas ieņēma un izlaupīja romiešu karavadonis Marks Klaudijs Marcells.
Gēla
Gēla (mūsdienās Džela) atrodas Sicīlijas dienvidu piekrastē, pie Dželas upes grīvas, klinšainā augstienē. Līdz grieķu atnākšanai šeit dzīvoja sikani. Koloniju 690. — 688. gadā pr.Kr. dibināja pārceļotāji no Rodas un Krētas salas, attiecīgi, Antifema un Entima vadībā. Ir saglabājies tiem labvēlīgs orākuls no Delfiem. Ieceļotāji ilgi cīnījās ar sikaniem par auglīgajām zemēm, līdz pakļāva salas vidienē esošās vietējās apmetnes Maktoriju (mūsdienās Montebubona) un Omfaku (mūsdienās Butera). Rietumu virzienā tie ap 580. gadu pr.Kr. dibināja Akragantu (mūsdienās Agridžento), kura vēlak kļuva par neatkarīgu polisi. Sākotnēji pilsētā bija aristokrātiska valdība. 505. gadā pr.Kr. varu sagrāba Kleandrs, kurš valdīja 7 gadus, līdz viņu nogalināja ienaidnieki. Pēc tam vara pārgāja viņa brālim Hipokrātam, kurš pārveidoja Gēlu par spēcīgu pilsētvalsti. Hipokrāts nodibināja kontroli pār Sicīlijas Halkīdas kolonijām: Naksosu, Zanklu un Leontīnām. Pēc tam viņš uzbruka Sirakūzām un sakāva tās karaspēku kaujā pie Geloras upes, taču pilsētu ieņemt nesāka, bet noslēdza mieru, saskaņā ar kuru viņam piederēja kontrole pār vietējām ciltīm. Tālāk turpinājās cīņas ar sikuliem un kaujā pie Giblas ap 491. — 490. gadā pr.Kr. Hipokrāts gāja bojā. Gelons, kavalērijas virspavēlnieks, pēc Hipokrāta sagrāba varu. Pēc kāda laika viņš iekaroja Sirakūzas, un pēc tam sāka šo pilsētu attīstīt, kā izdevīgāku lielvalsts centru. Kā rezultātā pusi Gēlas iedzīvotāju tika pārcelta uz Sirakūzām.
Selinunte
Selinunte atrodas Sicīlijas dienvidrietumos, uz zemesraga starp divām upēm, kuru grīvās bija parocīgas ostas. Pilsētu 650. vai 628. gadā pr.Kr. dibināja Hiblejas Megāras (uz ziemeļiem no Sirakūzām) iedzīvotāji. Oikists bija Pamills no Megāras. Šī bija rietumos pati tālākā grieķu pilsēta Sicīlijā, un robežojās ar elimiešiem un feniķiešiem, saglabājot ar šīm abām tautām draudzīgas attiecības. Austrumos pa Galikas upi tā robežojās ar Akrogantu. Turklāt, upes austrumu krastā tika izveidots Mīnojas appmetne. Taču ap 500. gadu pr.Kr. Mīnoju iekaroja spartiešu kolonists Eurileonts. Selinuntes bagātības balstījās uz izdevīgu tirdzniecību ar Kartāgu. Šīs labklājības liecinieki ir daudzās līdz mūsdienām saglabājušās tempļu drupas. Pilsētu 409. gadā pr.Kr. izpostīja kartāgieši.
Zankla
Zanklu (mūsdienās Mesīna) 730. — 720. gadā pr.Kr. dibināja halkīdieši daudz senākās bronzas laikmeta pilsētas vietā. Tā atrodas Messinas līcī un varēja kontrolēt galveno tirdzniecības ceļu no austrumiem uz uz Rietumitāliju. Sākotnēji šeit apmetās Eibejas izcelsmes pirāti no Kūmām. Drīz pēc tam parādījās arī īstie pārceļotāji. Oikisti bija Periklemens no Kūmām un Kratemens no Halkīdas. Sākotnējās apmetnes drupas pārsteidz ar savu lielo vērienu. Zanklai nebija pietiekoši daudz auglīgu zemju, tāpēc iedzīvotāji ap 717. — 710. gadu pr.Kr. dibināja Sicīlijas ziemeļu piekrastē Mila un tālāk uz rietumiem ap 648. gadu pr.Kr. Himeru. (grieķu koloniju galējo Sicīlijas ziemeļu punktu).
Kalabrija
Kalabrijā atrodas šādas Lielās Grieķijas pilsētas:
Mašīntulkošana
Mašīntulkošana, saīsināti MT, ir datorlingvistikas apakšnozare, kas nodarbojas ar automatizētu vienā valodā rakstīta teksta tulkošanu citā valodā.
Lielā Grieķija
Kampānija
Kampānijā atrodas šādas Lielās Grieķijas pilsētas:
Mašīntulkošana
MT programmas atšķirībā no citiem ar datora izmantošanu saistītiem paņēmieniem – datorizētas tulkošanas (computer-assisted translation, computer-aided translation — CAT) un interaktīvas tulkošanas (tulkošanas ar datora palīdzību) – veic tulkošanu ar minimālu cilvēka līdzdalību vai bez tās.
Vēsture
Sākotnēji MT veica primitīvu tulkojamās valodas vārdu aizstāšanu ar atbilstošiem, biežāk lietotās nozīmes vārdiem citā valodā, tomēr ar šādu paņēmienu nav iespējams panākt pieņemamu rezultātu, jo atkarībā no teksta un konteksta, kurā vārds lietots, tam var būt ļoti atšķirīgas nozīmes. Attīstoties nozarei, MT sāka izmantot valodas korpusus un statistikas metodes, kas ļauj ņemt vērā atšķirības valodu tipoloģijā un tulkot, piemēram, frazeoloģismus.
Lielā Grieķija
Lukānija
Lukānijā atrodas šādas Lielās Grieķijas pilsētas:
Mašīntulkošana
Vēsture
Šodien mašīntulkošanas programmās izmanto iespēju uzstādīt tulkojamā teksta piederību jomai vai profesijai (piemēram, laika ziņas), uzlabot rezultātu, sašaurinot iespējamo aizvietojumu loku. Šī tehnika ir īpaši noderīga jomās, kur tiek izmantota izteikti formāla vai formalizēta valoda. Līdz ar to oficiālu paziņojumu (tekstu) vai juridisku dokumentu mašīntulkojums sniedz labāku rezultātu nekā sarunu vai citu, mazāk standartizētu tekstu, tai skaitā literāru sacerējumu tulkojums.
Lielā Grieķija
Apūlija
Apūlijā atrodas šādas Lielās Grieķijas pilsētas:
Sicīlija
Sicīlijā atrodas šādas Lielās Grieķijas pilsētas:
Mašīntulkošana
Vēsture
Laikam ritot, mašīntulkošanas teorētiskās iespējas apspriež gan zinātnieki, gan programmētāji un, piemēram, daži kritiķi uzskata, ka pilnībā automatizēta tulkošana principā nav iespējama.
Metodes
Populārākās mašīntulkošanas metodes:
Birztalas zemzālīte
Birztalas zemzālīte ir doņu dzimtas suga. Tās sākotnējais izplatības areāls ir centrālā un dienvidaustrumu Eiropa, bet suga ir ieviesta arī Ziemeļeiropā un Ziemeļamerikā. Latvijā birztalas zemzālīte ir savvaļā pārgājusi suga un sastopama reti visā valstī. Blīvas vai skrajas audzes ir sastopamas vecos parkos un to tuvumā, dažādos sekundāros mežos.
Apraksts
Birztalas zemzālīte ir daudzgadīgs, 30-70 cm garš lakstaugs, kurš veido skraju velēnu. Stublājs ir stāvs un gluds. Lapas uz stublāja ir izvietotas pamīšus, tās ir lineāras, 10-20 cm garas un 0,3-0,6 cm platas, gari smailas, blīvi skropstainas, mala gluda. Apakšējās seglapas pārsniedz ziedkopu. Ziedkopa ir stublāja galotnē, izskatās it kā blīvi ieskauta lapās, zaro. Ziedi ir blīvā galviņā pa 4-8 tievo zariņu galā. Apziedņa lapas ir bāli dzeltenas, iekšējās garākas nekā ārējās. Auglis ir brūna pogaļa, aptuveni apziedņa garumā. Zied maijā un jūnijā.
Dislāpekļa oksīds
Dislāpekļa oksīds (N2O) ir slāpekļa un skābekļa binārais savienojums — viens no slāpekļa oksīdiem. Normālos apstākļos dislāpekļa oksīds ir bezkrāsaina, nedegoša (degšanu uzturoša), par gaisu smagāka gāze ar vāju, patīkamu saldenu smaržu un piegaršu. Nav indīgs, bet ieelpojot rada reibinošu efektu, tādēļ tiek saukts par smieklu gāzi vai jautrības gāzi. Šķīst ūdenī, bet nereaģē ar to (ir viens no retajiem sāļus neradošajiem oksīdiem). Šķīst arī etilspirtā, ēterī, sērskābē. 40 atmosfēru spiedienā istabas temperatūrā dislāpekļa oksīds kļūst šķidrs. Maisījumā ar ūdeņradi, amonjaku, ētera tvaikiem, ciklopropānu un citām degošām vielām var būt sprādzienbīstams.
Vēsture
Pirmo reizi ieguvis angļu ķīmiķis Džozefs Prīstlijs 1772. gadā. 18. gadsimta beigās ar slāpekļa oksidulu eksperimentēja Hamfrijs Deivijs un 1800. gadā publicēja atklājumu, ka šī viela reibina un novērš sāpes. Sākumā "jautrības gāze" tika izmantota izklaides nolūkos dažādos saietos un gadatirgos, bet tikai 1844. gadā zobārsts Horācijs Velss, eksperimentējot ar sevi, mēģināja to izmantot sāpju novēršanai zoba raušanas laikā. Pirmie eksperimenti nebija īpaši veiksmīgi, turklāt tika atklāts labāks narkozes līdzeklis — ēteris. Pēc Pirmā pasaules kara interese par jautrības gāzes anestētiskajām īpašībām pieauga un to lietoja ne tikai zobārsti, bet dažreiz arī ķirurgi. Kad tika atklāts hloroforms un vēl spēcīgāki narkozes līdzekļi, smieklu gāzes loma anestezioloģijā mazinājās.
Iegūšana
Visvienkāršāk dislāpekļa oksīdu var iegūt, uzmanīgi karsējot sausu amonija nitrātu. Reakcija sākas pie 170 °C un ir eksotermiska (norisinās ar siltuma izdalīšanos), tādēļ karsēšana laikus jāpārtrauc, nepārsniedzot 250 °C, lai nenotiktu sprādziens.
Nedrīkst šādā ceļā iegūtu N2O mēģināt ieelpot, jo tas var saturēt indīgus piemaisījumus (citus slāpekļa oksīdus un slāpekļskābes tvaikus).
Ērtāks paņēmiens ir sulfamīnskābes reakcija (sildot) ar 73% slāpekļskābi:
Ķīmiskās īpašības
Reaģējot ar stipriem oksidētājiem, N2O var pildīt reducētāja lomu:
Karsējot sadalās, izdalot skābekli:
Tādēļ organiskas vielas var degt tīrā dislāpekļa oksīdā.
Bioloģiskā iedarbība
Ieelpojot dislāpekļa oksīdu nelielās koncentrācijās, rodas reibuma sajūta un viegla miegainība. Elpojot šo gāzi lielās koncentrācijās vai tīrā veidā, rodas spēcīgs disociatīvs stāvoklis ar eiforiju, pilnīgu maņu un realitātes zudumu, ko var pavadīt vieglas, sapņiem līdzīgas halucinācijas. Iedarbība sāk mazināties un izbeidzas, tiklīdz tiek pārtraukta gāzes elpošana.
Gāzi tīrā veidā nedrīkst elpot ilgāk par 1—2 minūtēm, jo sāk iestāties asfiksija (nosmakšana) skābekļa trūkuma dēļ. Ilgstoši un bieži lietojot gāzi, tā rada B12 vitamīna zudumu organismā, kas izraisa nejutību locekļos.
Izmantošana
Tā kā dislāpekļa oksīds nav toksisks un pēc tā ieelpošanas praktiski nav paliekošu blakusparādību, maisījumā ar skābekli to lieto medicīnā inhalācijas narkozei. Tomēr dislāpekļa oksīda narkotiskā iedarbība ir vāja, tādēļ nepieciešamas lielas koncentrācijas. Parasti to izmanto kopā ar citiem, spēcīgākiem narkozes preparātiem, kā arī miorelaksantiem.
Tā kā dislāpekļa oksīds viegli izdala skābekli, to lieto iekšdedzes dzinēju jaudas palielināšanai, iesmidzinot ieplūdes kolektorā.
Pārtikas rūpniecībā lieto kā propelentu un iesaiņojuma gāzi (E942).
1988. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti 1988. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieki. Šīs bija XV ziemas olimpiskās spēles, kas notika Kanādas pilsētā Kalgari no 1988. gada 13. februāra līdz 28. februārim. Kalgari olimpiskajās spēlēs piedalījās 57 valstis, kuras pārstāvēja 1423 sportisti. Kopumā tika sadalīti 46 medaļu komplekti 10 sporta veidos. Salīdzinot ar iepriekšējām 1984. gada Sarajoves ziemas olimpiskajām spēlēm, programma tika papildināta ar vairākām disciplīnām. Kā demonstrācijas sporta veidi šajās ziemas olimpiskajās spēlēs bija kērlings, paraalpīnā slēpošana, frīstaila slēpošana un šorttreks.
Visvairāk medaļu šajās olimpiskajās spēlēs izcīnīja Padomju Savienības sportisti (29 medaļas), otrajā vietā medaļu kopsummā bija Austrumvācija (VDR) (25 medaļas) un trešajā — Šveice (15. medaļas).
Feliksa Deiča iestudētās teātra izrādes
Sarakstā Feliksa Deiča iestudētās teātra izrādes hronoloģiskā secībā uzskaitītas Latvijas teātra režisora Feliksa Deiča iestudētās teātra izrādes. Deičs uzsācis režisora darbu 1966. gadā Jaunatnes teātrī, savukārt lielāko daļu no savām izrādēm iestudējis Valmieras Drāmas teātrī. Strādājis arī citos Latvijas teātros.
Svēti, Dievs, šo zemi dzimto
Dziesmas raksturojums
Dziesma komponēta 1920. gadā Baumaņu Kārļa pieminekļa atklāšanas svinībām kā "Tautas himnas autora piemiņai", vēlāk kļuva pazīstama ar nosaukumu "Svētī, Dievs, šo zemi dzimto". Kā īpašai reizei veidotā himniskā darbā, tajā gan nesaklausām dziļāku mūzisku inspirāciju, taču citādi tā uzrakstīta veikli un arī koriski skanīga. Mūs var pārsteigt arī šīs dziesmas vienkāršās, gandrīz viscaur diatoniskās harmonijas, kurās dominē skaidrs do mažors, ko tikai vietumis nomaina pāra novirzieni pirmās radniecības toņkārtās. Tāpat formā "Svētī, Dievs, šo zemi dzimto" ir visai vienkāršs darbs, kā pamatā ir ritmiski zīmīgs, markants motīvs, un tieši šis dzīvais ritmiskais pamattonis ir tas, kas uztur klausītāju interesi no sākuma taktīm līdz pat pēdējai kadencai.
Lagaša
Lagaša ir sena pilsēta Divupē, atrodas uz ziemeļrietumiem no Tigras un Eifratas satekas un uz austriem no Urukas. 22 km attālumā uz austrumiem atrodas mūsdienu Šatras pilsētas Irākā. Šī bija viena no Seno Tuvo Austrumu senākajām pilsētām. Lagaša bija tāda paša nosaukuma šumeru valsts galvaspilsēta.
Netālu esošā Girsu (mūsdienu Taloha), kas atradās 25 km uz ziemeļrietumiem no Lagašas, bija Lagašas valsts reliģiskais centrs. Kādā brīdī Lagaša kļuva par visa reģiona, kurā ietilpa arī Girsu, nosaukumu.
Paugurs, kurā atrodas Lagaša, ir viens no ievērojamākajiem arheoloģiskajiem pieminekļiem reģionā. Pirmos izrakumus 1887. gadā veica Roberts Koldevejs (Robert Koldewey).
Jānis Vārsbergs
Jānis Vārsbergs (1879-1961) bija latviešu agronoms, speciālists augkopībā, pļavu un ganību kopšanā. Tautas padomes (1918) un Satversmes sapulces (1920) deputāts. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
1920. gadā J. Vārsbergu ievēlēja Satversmes sapulcē. Bija Lauksaimniecības fakultātes dekāns (1926-1928), Vecauces izmēģinājumu un praktisko darbu saimniecības vadītājs. 1932. gada 26. maijā viņš aizstāvēja doktora disertāciju „Zāļāju augu sabiedrības – augu ārējo augšanas apstākļu veidojums” un tika ievēlēts par profesoru. Kad 1939. gadā izveidoja Jelgavas Lauksaimniecības akadēmiju (JLA), tika ievēlēts par akadēmijas padomes un valdes sekretāru. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada rudenī viņu atlaida no darba. Uzrakstīja manuskriptu “Seno latviešu laika pareģošana”, kurā apkopoja un aprakstīja dažādus ticējumus par laika apstākļiem, izmantojot profesora Pētera Šmita un Latviešu folkloras krātuves materiālus. Viņa dēlu Ivaru Vārsbergu (1913–1941) 1941. gada 15. aprīlī arestēja par piederību pretpadomju grupai “Latviešu tautas apvienība” un piesprieda nāvessodu.
Otrā pasaules kara beigās J. Vārsbergs 1944. gada rudenī devās bēgļu gaitās uz Zviedriju, kur bija līdzstrādnieks Valsts sēklu kontroles stacijā (1945–1950). Pēc pensionēšanās publicēja rakstu “Seno latviešu zemkopība”, lasīja lekcijas Stokholmas Universitātes Baltijas institūtā, bija Stokholmas latviešu draudzes priekšnieks, Stokholmas Zemnieku kluba priekšsēdis, iesaistījās latviešu akadēmisko mācībspēku un agronomu kopās.
Bramaniški
Bramaniški ir ciems Biķernieku pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 254 km attālumā no Rīgas.
Jānis Vārsbergs
Dzīvesgājums
1953. gadā viņu ievēlēja Zviedrijas Latviešu centrālajā padomē.
Jānis Vārsbergs miris 1961. gada 23. februārī Stokholmā.
Ķentes pilskalns
Ķentes pilskalns jeb Ķentes kalns ir pilskalns Vidzemē, Ogres pilsētas nomalē, Pārogrē. Ievērojamākais arheoloģijas piemineklis Ogres novadā.
Pilskalns izvietots Grantskalnu, kas ir Ogres Zilo kalnu turpinājums, augstākajā vietā. Senatnē kalna rietumu pusē ir atradies ezers. Senvietai tautā saglabājušies vairāki nosaukumi – Vecā Rīga, Kanča kalns, Ķenča kalns, Kamieļmugura.
Fabelmeni
"Fabelmeni" (en) ir 2022. gada ASV pieaugšanas drāmas filma. Filmas režisors ir Stīvens Spīlbergs, scenārija autori un producenti ir Tonijs Kušners un Spīlbergs. Tas ir daļēji autobiogrāfisks stāsts, kas brīvi balstīts uz Spīlberga pusaudža gadiem un pirmajiem soļiem filmu veidošanā, un tas pasniegts kā stāsts par izdomātu personu Semiju Fabelmenu, jaunieti, topošo kinorežisoru, kurš pēta, kā filmu spēks var palīdzēt viņam ieraudzīt patiesību par savu dzīvi nelabvēlīgā ģimenē un apkārtējiem ļaudīm. Semija lomu atveido Gebriels Labels, bet otrā plāna lomās filmējās Mišela Viljamsa, Pols Deino, Sets Rogens un Džads Hiršs. Filma veltīta Spīlberga vecāku Lī Adleres un Arnolda Spīlberga piemiņai, kuri nomira 2017. un 2020. gadā.
Ķentes pilskalns
Pilskalna apkaime, apmēram 2 hektāri, ir bijusi apdzīvota jau pirms 3—5 tūkstošiem gadu, par ko liecina arheoloģiskie atradumi. Pastāv uzskati, ka viens no Daugavas lībiešu politiskajiem centriem un Daugavas lejteces centrs, kur pulcējušies lībiešu vadoņi, apspriežot kopējās kara gaitas, bija tieši Ķentes pilskalns. Pilskalna apdzīvotība aizsākusies jau 1.gt.p.m.ē. un savas pastāvēšanas laikā vairākas reizes ticis nodedzināts. Pēdējo reizi nocietinājumi nopostīti 9. gadsimtā, pēc kā apmetni kalnā neatjaunoja. Pilskalnā dzīvojuši balti un Baltijas somu cilšu pārstāvji.
Fabelmeni
Filmu veidoja Spīlberga studija Amblin Entertainment sadarbībā ar studiju Reliance Entertainment. Spīlbergs šo projektu kopā ar savu māsu Ennu jau uzsāka 1999. gadā, sarakstot scenāriju ar nosaukumu I'll Be Home. Viņam bija bažas par savas ģimenes stāsta izklāstīšanu, jo bažījās, ka var ciest viņa vecāki, un tādēļ projektu aizturēja. Spīlbergs 2019. gadā atkārtoti pārskatīja projektu kopā ar scenāristu un biežas sadarbības partneri Toniju Kušneru, kamēr viņi strādāja pie filmas "Vestsaidas stāsts", un pabeidza scenāriju 2020. gada nogalē. Filmas izstrāde oficiāli sākās drīz pēc tam, aktieru atlase notika no 2021. gada marta līdz maijam. Filmēšana sākās jūlijā Losandželosā un noslēdzās septembrī.
Ķentes pilskalns
1811. gadā mērnieka N. Vīganta veidotajā kartē, kalna teritorija atzīmēta kā Skanstes kalns, bet 1873. gada mērnieka E. Mertena veidotajā kartē — Kenteskalns. 1899. gadā Augusts Bīlenšteins publicēja pilskalna shematisko plānu. Precīzāku uzmērīšanu vēlāk veica Kārlis fon Lēviss of Menārs kopā ar Vilhelmu Bokslafu, savukārt 1924. gadā pilskalnu uzmērīja Ernests Brastiņš. Nelielus arheoloģiskos izrakumus pilskalnā veicis arī Antons Buhholcs. No 1954. līdz 1958. gadam pilskalnā notika plaši arheoloģiskie izrakumi Ādolfa Stubava vadībā, kā rezultātā pilskalnu izpētīja gandrīz pilnībā. Stubavs konstatēja trīs periodus: nocietinātā apmetne (1. gt. p.m.ē.—m.ē. sākums), varbūtējs patvēruma pilskalns (2.—5. gadsimts) un pilskalna periods (5.—9. gadsimta sākums). Izrakumos iegūtas 2256 senlietas, tostarp amatniecības, medniecības un zvejošanas rīki, un vairāki tūkstoši māla trauku lauskas.
Padomju gados kalna lielāko daļu noraka grantī.
Fabelmeni
Filmas "Fabelmeni" pasaules pirmizrāde notika Toronto Starptautiskajā kinofestivālā, kur tā ieguva People's Choice balvu. ASV kinoteātros ierobežotos seansos filmu sāka demonstrēt no 11. novembra, bet no 23. novembra filmu visos ASV kinoteātros izplatīja Universal Pictures. Latvijā filmas pirmizrāde paredzēta. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes par aktierspēli, Spīlberga režiju, scenāriju, operatora darbu un Džona Viljamsa skaņas celiņu. National Board of Review un Amerikas Kinoinstitūts to nosauca par vienu no desmit labākajām 2022. gada filmām, tādējādi šī ir otrā Spīlberga filma pēc kārtas, kas saņēmusi šo atzinību pēc filmas "Vestsaidas stāsts". Neskatoties uz pozitīvajām atsauksmēm, filma ir kases izgāšanās, nopelnot tikai 8,9 miljonus ASV dolāru pie 40 miljonu dolāru budžeta, kļūstot par vismazāk pelnošo Spīlberga karjeras filmu.
Filma saņēma piecas nominācijas 80. Zelta globusa balvai, bet ieguva divas: kategorijās "Labākā drāmas filma" un "Labākais režisors" (Spīlbergs). Vēl filma saņēmusi 11 nominācijas 28. Kritiķu izvēles balvai, tostarp kategorijā "Labākā filma".
Centrālkurzemes depresija
Centrālkurzemes depresija jeb Viduskurzemes depresija ir tektoniska struktūra Baltijas sineklīzē. Tas ir pamatklintāja virsmas pazeminājums, kas atrodas Latvijas rietumu daļā un kas atdala Rietumkurzemes izcilni no Austrumkurzemes kāples. Depresiju norobežo rietumos Durbes un Usmas lūzumi, dienvidos Liepājas-Saldus lūzums, ziemeļos Talsu lūzums. Tā ieguļ dziļumā no 1300 metriem z.j.l. ziemeļos līdz 1500 metriem z.j.l. dienvidos. Depresijas ziemeļu daļā atrodas Rendas ieliece, bet dienvidos Skrundas ieliece. Depresija ar abām ieliecēm skaidri iezīmējas Kaledonijas kompleksa virsmā, kur augšējā ordovika slāņi mainās no 900 metriem ziemeļos līdz 1100 metriem dienvidos. Savukārt, Hercīnā kompleksa virsmā iezīmējas tikai depresijas dienviddaļa, kur to veidojošie Pērnavas svītas slāņi atrodas no 500 līdz 550 metriem z.j.l.
Sola (Bērzpils pagasts)
Sola ir ciems Balvu novada Bērzpils pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā 6 km no pagasta centra Bērzpils, 44 km no novada centra Balviem un 237 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa P36 (Rēzekne–Gulbene), Ičas krastā. Solā atrodas vairāki oficiāli kultūras pieminekļi — valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Bonifacovas senkapi (Priežu saliņa), 	vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis Salas zemnieku - zvejnieku sētu grupa - Salas ciems un valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Salas senkapi (Mēra kapi).
Smalininki
Smalininki ir pilsēta Lietuvā Nemunas labajā krastā uz rietumiem no Jurbarkas pie Krievijas robežas.
Vēsturiski Mazās Lietuvas, respektīvi Austrumprūsijas, sastāvā. Vietas vāciskais nosaukums - Šmalleningkene. Rakstos pirmoreiz minēta 15. gadsimtā kā Prūsijas ciemats pie Lietuvas lielkņazistes robežas. No 1923. līdz 1939. gadam un kopš Otrā pasaules kara beigām - Lietuvas sastāvā. Pilsēta kopš 1945. gada.
Frosts
Frosts var būt:
Nakts (dziesma)
Nakts ir Jāzepa Vītola kora dziesma ar Jāņa Veismaņa vārdiem, kas atskaņota Devītajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1938. gadā.
Dziesmas raksturojums
1900. gadā komponētā "Nakts" ir viena no vairāk skandinātām Vītola liriskajām dziesmām. Šī skaistā klasiskās līnijās veidotā dziesma pieder formā vienkāršo Vītola miniatūru grupai, kurā ietilpst arī "Mežezers", jauktam korim sacerētā "Gājēja dziesma naktī" un vēl dažas, kas komponētas kādā atelpas brīdī lielāku darbu vidū. Nekādas dziļākas problēmas nerisinot, arī šo miniatūru koriskā apdare bija vienkārša, taču muzikālais pārdzīvojums, ko tās sniegušas, tādēļ nav bijis mazāks.
Veidemanis
Veidemanis var būt:
Šarlī Motē
Šarlī Motē (fr; dzimis Valansā) ir bijušais Francijas šosejas riteņbraucējs, kura profesionālā karjera ilga no 1983. līdz 1994. gadam.
Siguldas Jaunā pils
Siguldas Jaunā pils celta 1878. gadā neogotikas stilā kā Siguldas pilsmuižas īpašnieku Kropotkinu dzīvojamā māja. Līdz mūsdienām saglabājušās vairākas muižas kompleksa ēkas. Kopš 1993. gada pilī atrodas Siguldas novada dome.
Vēsture
Siguldas pilsmuižas centrs izveidots Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā agrākās Siguldas priekšpils teritorijā. Pēc Vidzemes pievienošanas Krievijas Impērijai pilsmuižu savā īpašumā ieguva Borhi, bet pēc grāfa Aleksandra fon der Borha meitas Olgas laulībām ar Dmitriju Kropotkinu - kņazi Kropotkini. Laikā no 1878. līdz 1881. gadam tika uzbūvēta jauna muižas kungu māja neogotikas stilā, kas tika dēvēta par Jauno pili. Ēku cēlis būvmeistars Jānis Meņģelis no Cēsīm, izmantojot būvmateriālus no 17. gadsimtā celtās priekšpils mūra ēkas, kas atradusies tās vietā. 1898. gadā Siguldas pilsmuižu no sava tēva Dmitrija mantoja Siguldas kūrorta dibinātājs Nikolajs Kropotkins.
Šarlī Motē
Motē bija viens no sava laika labākajiem Francijas šosejas riteņbraucējiem. Viņš kopumā uzvarēja 67 sacensībās, ieskaitot 1990. gada Tour de Romandie kopvērtējumā un astoņas reizes piedalījās Tour de France. Viņa labākais sniegums kopvērtējumā bija ceturtā vieta, divreiz — 1987. un 1991. gadā. Bez tā viņš uzvarēja arī trijos posmos (vienā 1990. un divos 1991. gadā). 1990. gadā viņš finišēja otrais Giro d'Italia kopvērtējumā.
Siguldas Jaunā pils
Vēsture
Pirmā pasaules kara laikā 1917. gadā ēka tika izpostīta. Pēc agrārās reformas Jaunā pils iemantoja Rakstnieku pils nosaukumu, jo 1922. gadā pilī sāka saimniekot Latvijas Rakstnieku un žurnālistu arodbiedrība. Pēc kara postījumiem ēka bija nelietojamā stāvoklī, un biedrībai nācās ieguldīt prāvus līdzekļus ēkas remontā. 20. gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados Rakstnieku pilī tika piedāvāta pilna pansija ne tikai dzejniekiem un literātiem, bet arī citiem apmeklētājiem, to vidū arī ārzemju viesiem.