cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svētā Romas impērija
Problēmas ar pāvestiem Itālijā
Konflikti pāvesta amata kandidātu starpā noveda pie imperatora Henriha III iejaukšanās, kurš 1046. gada decembrī iecēla sev paklausīgu vācu pāvestu. Taču imperatori nespēja ilgstoši kontrolēt pāvestu darbību un Romu drīz atkal plosīja pilsoņu kari. 11. gadsimtā baznīcā sākās kustība, kuras mērķis bija nostiprināt pāvesta neatkarību, un pāvesta Leo IX laikā izveidojās Romas kūrija. 1059. gadā tika pieņemti noteikumi, ka pāvestu turpmāk ievēlēs septiņi kardināli, tādējādi samazinot imperatora iejaukšanās iespējas. Tai pašā 1059. gadā pāvests Nikolajs II nodibināja aliansi ar Itālijas dienvidus iekarot sākušajiem normāņu bruņiniekiem. Normāņi nodrošināja pāvestam militāru aizsardzību konfliktos ar imperatoru. 1073. gadā par pāvestu ievēlēja Gregoru VII, kura laikā notika nežēlīga cīņa ar imperatoru (Investitūras strīds) kura laikā pāvests imperatoru divas reizes izslēdza no baznīcas.
Pāvesta institūcija Romā bija kļuvusi par aristokrātu ģimeņu mantojamu amatu. 1149. un 1154. gadā atjaunotā Romas senāta pārstāvji piedāvāja imperatora kroni Hoenštaufeniem, kas no tā atteicās, jo deva priekšroku pāvesta pasniegtam kronim. Romas iedzīvotājos tas izraisīja tādu sašutumu, ka Frederika Barbarosas armijai nācās apspiest romiešu nemierus 1055. gada imperiālās kronēšanas laikā. 11. gadsimtā sākušos pāvesta varas nostiprināšanos veicināja arī 1095. gadā ieviestais baznīcas nodoklis, kura mērķis bija finansēt krusta karus. 1131. gadā nākamais imperators Lotārs III jau bija spiests demonstrēt savu pakļaušanos garīgajai varai, vedot zirgu, uz kura jāja pāvests. Pāvests Kaliksts II (1119-24) spēja kontrolēt Romu un uzlaboja attiecības ar imperatoru. Imperatora varas ambīcijas atjaunojās līdz ar Hoenštaufenu dinastijas imperatora Konrāda III nākšanu pie varas 1138. gadā. Pāvesti sāka pārņemt imperatora ceremoniālo stilu un titulu “Kristus vikārs”, kuru sākotnēji izmantoja Saliešu dinastijas imperatori. Pāvesti sāka izvirzīt pretenzijas uz teritorijām Toskānā, bet kārtību nodrošināja 1231. gadā nodibinātā inkvizīcija, kurai 1252. gadā piešķīra tiesības spīdzināt aizturētos.
Dinastiju cīņu gadsimti
No 1245.-1312, 1378.-1433. un 1437.-1452. gados impērija bija bez kronēta imperatora. Par varu cīnījās vairāku dinastiju un valstu kandidāti. Ja kādam no ievēlētajiem Romiešu karaļiem izdevās nostiprināties vācu zemēs, tiem reti izdevās doties uz Romu, lai kronētos par imperatoru.
Pēdējais Hoenštaufenu imperators Frīdrihs II cīnījās ar pāvestu un troņa pretendentiem. Frīdriha II dēlam Heinriham VII pieaugot, viņš vācu zemēs valdīja aizvien neatkarīgāk, kas neizbēgami noveda pie konflikta. Frīdrihs II par troņmantinieku sāka uzskatīt savu jaunāko dēlu Konrādu. Pēc 15 gadu prombūtnes, 1235. gada pavasarī Heinrihs II ar Konrādu no Sicīlijas ieradās Vācijā. Imperators ieradās bez armijas, un vācu augstmaņi viņam ātri apliecināja savu lojalitāti. Heinrihs VII krita pie tēva kājām, cerot uz piedošanu. Taču imperators dēlu notiesāja, atņēma karaļa titulu un ieslodzīja, sākumā Vācijā, vēlāk Dienviditālijā, kur 1242. gadā Heinrihs VII mira. 1237. gada februārī imperators panāca deviņus gadus vecā Konrāda IV ievēlēšanu par karali, tā nodrošinot viņam troņa mantošanu. Vācu zemju pārvaldīšanai izveidoja reģentu padomi Maincas arhibīskapa vadībā.
Austrijas, Bavārijas un Bohēmijas valdnieki izmantoja nepārtrauktos imperatora un pāvesta konfliktus, kuru laikā Frīdrihu II 1239. gadā atkal izslēdza no baznīcas, lai nostiprinātu savu varu, un plānotu antikaraļa ievēlēšanu. Pēc pāvesta Inocenta IV ievēlēšanas 1243. gadā, Frīdrihs II sāka zaudēt kontroli Vācijā, daļai garīdznieku un augstmaņu pārejot pāvesta pusē. 1245. gadā pāvests Inocents IV atkal izslēdza Frīdrihu II no baznīcas. Konrāda IV reģents Tīringenes landgrāfs Heinrihs Raspe 1244. gadā pārgāja pāvesta pusē un 1246. gadā viņu ievēlēja par antikarali. Heinrihs Raspe pēc pāris uzvarām pār Konrāda IV spēkiem mira 1247. gada februārī. Pusgadu vēlāk Reinzemes arhibīskapi, sadarbībā ar Brabantes hercogu Heinrihu II, par karali ievēlēja Holandes un Zēlandes grāfu Vilhelmu II. Tikai ar bruņotu spēku viņam izdevās ielauzties Āhenē un kronēties. Arī citas Reinzemes pilsētas viņam bija jāiekaro vairāku gadu laikā. Imperators Frīdrihs II mira 1250. gada 13. decembrī, un 1251. gada oktobrī Konrāds IV devās uz Sicīliju, par reģentu vācu zemēs atstājot savu sievastēvu, Bavārijas hercogu Oto II. Hoenštaufenus līdz šim atbalstījušie valdnieki un pilsētas sāka novērsties no Konrāda IV. Oto II un viņa dēls Ludvigs II, kurš 1253. gadā mantoja varu Bavārijā un bija Konrāda IV dēla Konrādina aizgādnis, nespēja nosargāt Hoenštaufenu varu. Vilhelms II apprecēja Braunšveigas hercoga meitu, un ieguva Saksijas un Brandenburgas valdnieku atbalstu. Ar elektoru vairākuma atbalstu viņu atkārtoti ievēlēja par karali. Pēc Konrāda IV nāves 1254. gadā lielākā daļa Hoenštaufenus atbalstījušo zemju un pilsētu atzina Vilhelma II varu, taču tā bija nestabila un 1256. gadā viņš krita Frīzijas karagājiena laikā.
1256. gadā par troni cīnījās Velfu atbalstītais Anglijas karaļa Džona dēls Kornvalas Ričards, par kuru nobalsoja četri kūrfirsti (Ķelne, Mainca, Pfalca, Bohēmija), un Hoenštaufenu atbalstītais Kastīlijas karalis Alfonso X, par kuru nobalsoja trīs kūrfirsti (Saksija, Brandenburga, Trīre). Alfonso X sākotnēji atbalstīja pāvests un Francijas karalis Luijs IX, taču viņš ne reizi neapmeklēja impēriju. Kornvalas Ričards Vāciju apmeklēja tikai četras reizes un viņa vara bija minimāla. Bohēmijas karalis Otokārs II izmantoja varas vājumu, un vietējās Bābenbergas dinastijas izmiršanu, lai sagrābtu Austriju, Štīriju un Karintiju.
Pēc Kornvalas Ričarda nāves 1272. gada 2. aprīlī, karaļa vēlēšanas notika tikai pēc pusotra gada, troņa pretendentiem cenšoties iegūt nepieciešamo elektoru atbalstu. Kastīlijas Alfonso X uzstāja uz savām tiesībām, kamēr Sicīlijas karalis Šarls I Anžū aizstāvēja Francijas karaļa Filipa III kandidatūru. Uz troni cerēja arī Bohēmijas Otokārs II, un pēdējais dzīvais Hoenštaufenu dinastijas pārstāvis Frīdrihs, kura kandidatūru bloķēja pāvests Gregors X. 1273. gada 1. oktobrī visi elektori, izņemot klāt neesošo Otokāru II, par karali ievēlēja grāfu Rūdolfu I Hābsburgu. Vājā šveiciešu grāfa ievēlēšana apstiprināja pāvesta un arhibīskapu elektoru varu impērijā un spēcīgas imperatora institūcijas sabrukumu. 1275. gadā Alfonso X beidzot atteicās no pretenzijām uz karaļa titulu.
Rūdolfs I apbalvoja viņa kandidatūru aizstāvējušas pilsētas, piešķirot tām jaunas privilēģijas, taču viņa mēģinājumi pilsētām uzlikt lielākus nodokļus izgāzās. No 1290. gada pilsētu pārstāvji piedalījās apspriedēs par impērijas finansēm. Lai nostiprinātu attiecības ar spēcīgajām augstmaņu dinastijām, Rūdolfs I izprecināja savas meitas Pfalcas, Bavārijas un Brandenburgas Vitelsbahiem un Saksijas Vitenbergiem. Otokārs II atteicās pakļauties Rūdolfam I, par ko 1275. gadā tika izsludināts ārpus likuma. Ar Austrijas augstmaņu un Tiroles grāfa palīdzību Rūdolfs I atkaroja Karintiju, Krainu un Štīriju. Karš beidzās ar Otokāra II nāvi kaujā. Otokāra dēls Vāclavs II saglabāja varu Bohēmijā, Karintiju saņēma Tiroles grāfs Meinhards, bet Austriju un Štīriju piešķīra Rūdolfa I dēliem, aizsākot Hābsburgu varu šeit. 1282. gadā zemju dalījumu apstiprināja arī elektori, tā radot precedentu, ka imperatora lēmumus par zemju piešķiršanu ir jāapstiprina elektoriem. Rūdolfs I vienojās ar pāvestu, ka tiks kronēts par imperatoru, ja vien impērija atteiksies no Romanjas provinces, taču pāvesta nāves dēļ kronēšana nenotika.
Rūdolfs I centās panākt, lai jau viņa dzīves laikā elektori ievēl viņa dēlu Albrehtu par Romiešu karali, bet elektori to nevēlējās darīt. Albrehta ievēlēšanai pretojās Ķelnes arhibīskaps, kam pievienojās Bohēmijas karalis Vāclavs II un Lejasbavārijas hercogs Oto III. Albrehtu atbalstīja tikai Pfalcas Ludvigs II. Bohēmijas karali Vāclavu II atbalstīja Saksijas un Brandenburgas elektori. Ķelnes arhibīskapam izdevās 1292. gada 6. maijā panākt sava māsas vīra Nasavas Ādolfa ievēlēšanu. 1294. gadā Ādolfs izveidoja Ķelnei izdevīgu aliansi ar Anglijas Edvardu I, kurš viņam sniedza finansiālu atbalstu. Tas noveda pie Hābsburgu Albrehta alianses ar Francijas karali Filipu IV. Ar Anglijas naudu Ādolfs iegādājās zemes Tīringenē, palielinot savu varas bāzi. Tas izraisīja Maincas arhibīskapa Gerharta un Bohēmijas Vāclava II neapmierinātību. 1297. un 1298. gadā Maincas, Austrijas, Bohēmijas, Brandenburgas un Saksijas elektori savstarpēji tiekoties izveidoja aliansi pret Ādolfu, un atcēla viņu no troņa 1298. gada 23. jūnijā, par jauno karali ievēlot Rūdolfa I dēlu Albrehtu.
1298. gada 2. jūlijā Gellheimas kaujā Albrehts nogalināja no troņa atcelto Nasavas Ādolfu un 1298. gada 27. jūlijā Frankfurtē viņu atkārtoti ievēlēja par karali. Lai nodrošinātu ievēlēšanu, Albrehts elektoriem piešķīra jaunas zemes, pilsētas un muitas ienākumu tiesības Reinzemē, taču labās attiecības ātri sabojājās. 1300. gada 14. oktobrī Maincas, Trīres un Ķelnes arhibīskapi ar Pfalcas elektoru noslēdza savienību pret karali. Albrehtam izdevās līdz 1302. gada beigām sakaut dumpiniekus. Tikmēr pāvests Bonifācijs VIII, kuram elektori nebija lūguši tradicionālo piekrišanu, paziņoja, ka Albrehta ievēlēšana ir nelikumīga, un atteicās viņu kronēt. Pāvests arī pieprasīja, lai Albrehts viņa valdījumā nodod Toskānu. Tā kā pāvests vienlaikus konfliktēja ar Francijas karali Filipu IV, viņš tomēr izlēma uzlabot attiecības ar Albrehtu un 1303. gada 30 aprīlī atzina viņa ievēlēšanu.
Pēc Albrehta nogalināšanas ģimenes strīda laikā, 1308. gadā atsākās cīņa par troni. Francijas Filips IV atbalstīja savu brāli Šarlu Valuā, kuru atbalstīja vienīgi Ķelnes arhibīskaps. Vitelsbahi izvirzīja Bavārijas hercogu Rūdolfu I, kura māte bija no Hābsburgu dinastijas. Situāciju izmantoja Francijas galmā uzaugušais Luksemburgas grāfs Heinrihs VII, kura brālis Trīres arhibīskaps pārliecināja Maincas arhibīskapu atbalstīt Heinrihu. Ar sešu elektoru balsīm, Bohēmijas karalim atturoties, 1308. gada 27. novembrī Heinrihu ievēlēja par karali un kronēja Āhenē 1309. gada 6. janvārī. Heinrihs VII vēlējās izbeigt Francijas politiskās ambīcijas Itālijā, tāpēc ar karaspēku devās uz Itāliju, lai kļūtu par pirmo Romiešu karali, kas pēc gandrīz 100 gadu pārtraukuma kronēts par imperatoru. Itālijā viņam nācās iesaistīties Gvelfu un Gibelīnu karos, pakļaujot Ziemeļitālijas pilsētas un vedot nesekmīgas sarunas ar pāvesta atbalstīto Neapoles karali Roberto Anžū. Heinriha VII karaspēkam izdevās sagrābt daļu Romas, un pāvesta prombūtnē viņu par imperatoru kronēja divi kardināli. Jaunais imperators saslima ar malāriju un mira 1313. gada 24. augustā.
Pēc Heinriha VII nāves Francijas karalis Filips IV izvirzīja sava dēla Filipa V kandidatūru. Heinriha VII dēlu neuzskatīja par kandidātu, lai neradītu mantojamu dinastiju. Sašķeltie elektori 1314. gadā ievēlēja divus Romiešu karaļus. Pfalcas Rūdolfs Vitelsbahs kopā ar Saksijas-Vitenbergas hercogu Rūdolfu un Ķelnes arhibīskapu Heinrihu nobalsoja par Frīdrihu III Hābsburgu. Nākamajā dienā Maincas un Trīras arhibīskapi kopā ar Bohēmijas karali, Brandenburgas markgrāfu un Saksijas-Lauenburgas hercogu par karali ievēlēja Ludvigu IV Bavārieti. Ķelnes arhibīskaps, kam bija tādas pilnvaras, kronēja Frīdrihu ar īsto kroni Bonnā. Tikmēr Maincas arhibīskaps, kam tādu pilnvaru nebija, ar citu kroni Ludvigu kronēja tradicionālajā Āhenē. Abu karaļu starpā sākās ilgstošas sadursmes un tikai 1322. gada 28. septembra kaujā pie Mīldorfas uzvarēja Ludvigs IV.
Ludvigam IV sākās konflikts ar pāvestu Jāni XXII. 1326. gadā karalis ar armiju devās uz Itāliju, lai atjaunotu impērijas kontroli un kronētos par imperatoru. Tikmēr pāvests formāli atņēma karalim visas viņa zemes. 1327. gadā Ludvigs IV Milānā kronējās par Itālijas karali un 1328. gada 7. janvārī iegāja Romā. 17. janvārī viņu iesvētīja divi bīskapi un kronēja Romas republikas vadītājs. 31. martā pāvests pasludināja šo kronēšanu par nelikumīgu. 18. aprīlī imperators pasludināja pāvestu par ķeceri un atceltu no amata. 12. maijā Romas iedzīvotāji ievēlēja antipāvestu Nikolaju V, kurš vēlreiz kronēja Ludvigu IV. Konflikti ar Romas pāvestiem un Francijas karaļiem noveda pie Ludviga IV lēmuma 1337. gada 23. jūlijā noslēgt aliansi ar Anglijas karali Edvardu III. 1338 gadā elektori kopsapulcē paziņoja, ka turpmāk elektoru vairākuma ievēlētam karalim vairāk nebūs nepieciešama Romas pāvesta piekrišana un apstiprinājums, lai stātos amatā.
Ludvigs IV 1344. gadā saskārās ar jaunu troņa pretendentu, Bohēmijas karaļa Johana dēlu Kārli Luksemburgu, Morāvijas markgrāfu, kurš bija uzaudzis Francijas galmā un kuru atbalstīja pāvests. Elektori bija neapmierināti ar Ludviga IV valdīšanu un Luksemburgu pārstāvji pieprasīja jaunas karaļa vēlēšanas. Ludviga IV pēdējo aizstāvi, Maincas arhibīskapu Heinrihu 1346. gada aprīlī pāvests atcēla no amata. 1346. gada 11. jūlijā Kārli IV par karali ievēlēja trīs garīdzniecību pārstāvošie elektori, Bohēmijas karalis un Saksijas hercogs, diviem Vitelsbahu elektoriem nepiedaloties. Kārļa IV stāvokli uzreiz pēc ievēlēšanas negatīvi ietekmēja Kresī kauja pret angļiem kurā franči cieta sakāvi, krita Kārļa IV tēvs, un viņš pats bija ievainots. Pēc kaujas viņš devās kronēties uz Bonnu, no kurienes bēga uz Prāgu un tad uz Tiroli. Kārli no sakāves glāba tikai Ludviga IV nāve medību laikā 1347. gadā.
Četri Vitelsbahus atbalstošie elektori 1349. gada 30. janvārī par karali ievēlēja Tīringenes grāfu Švarcburgas Ginteru. Taču Kārlis IV jau bija nostiprinājies politiski un militāri. Viņš sakāva Ginteru, un atzina Ludviga IV dēlu tiesības uz Tiroli un Brandenburgu. 1349. gada jūlijā Kārli IV atkārtoti kronēja Āhenē. 1355. gadā Kārlis devās kronēties uz Itāliju, vēlāk vairākas reizes tur atgriezās un mēģināja pārliecināt pāvestu atgriezties Romā no Aviņonas. 1368. gadā, Kārlim atrodoties Itālijā, sākās Ungārijas un Polijas karaļu sazvērestība kopā ar Bavārijas Vitelsbahiem. Imperators atgriezās mājās un sakāva pretiniekus. Kārlis IV panāca sava dēla Vāclava ievēlēšanu par Romiešu karali. Lai arī Kārļa paša izsludinātajā Zelta bullā bija noteikts, ka pāvestam vairs nav ietekmes uz karaļa vēlēšanām, viņš 1376. gadā lūdza pāvesta Gregora XI atbalstu Vāclava ievēlēšanai.
Kārlis IV mira 1378. gada 29. novembrī, un vara pārgāja 17 gadus vecā Vāclava IV rokās. Viņš valdīja ar tēva padomnieku un Bohēmijas augstmaņu palīdzību, neiesaistot pārējos elektorus, tā izraisot viņu neapmierinātību. Vāclava IV plānam doties uz Itāliju kronēties par imperatoru traucēja nestabilā situācija Itālijā un Bohēmijā, kuras augstmaņi pret viņu sadumpojās. Kad 1394. gadā Bohēmijas augstmaņi Vāclavu IV apcietināja, Pfalcas elektors Ruprehts II panāca sevis ievēlēšanu par impērijas pagaidu reģentu un Vāclava atbrīvošanai nosūtīja karaspēku uz Bohēmiju. 1397. gada decembrī elektori iesniedza sūdzību karalim, kurā norādīja uz savu neapmierinātību ar viņa pārlieku piekāpīgo politiku Itālijā un ekonomikas vadību. Viņi arī sūdzējās par atstumtību no varas un informācijas trūkumu par karaļa lēmumiem. Vāclavs IV strauji zaudēja interesi par impēriju, galvenokārt dzīvojot Bohēmijā.
1400. gada 20. augustā četri impērijas rietumus pārstāvošie elektori atcēla Vāclavu IV no troņa un par jauno karali ievēlēja Vitelsbahu pārstāvi Pfalcas Ruprehtu, kurš valdīja līdz 1410. gadam. Viņa pēcnācēja vēlēšanas bija vienas no haotiskākajām. Saksijas elektors joprojām atbalstīja 1400. gadā atcelto Vāclavu IV, bet vairākums elektoru nobalsoja par Brandenburgas valdnieku, Luksemburgu pārstāvi Morāvijas Jobstu. Uz troni pretendēja arī Vāclava pusbrālis un Jobsta brālēns Sigismunds Luksemburgs. Pāris mēnešus uz troni pretendēja trīs Luksemburgu pārstāvji. 1411. gada janvārī Jobsts mira, bet slimais Vāclavs IV necentās atgūt troni. Tikai 1414. gadā Sigismunds varēja doties uz Āheni kronēties par karali, un 1433. gadā uz Romu par imperatoru. Viens no viņa lielākajiem panākumiem bija katoļu baznīcas vienotības atjaunošana. Konstancas koncils notika Vācijas teritorijā, samazinot itāļu un franču ietekmi uz baznīcu. Taču koncils arī pieņēma lēmumu par Jana Husa sodīšanu ar nāvi, tā izraisot husītu karus Bohēmijā. Sigismundam izdevās novērst Bohēmijas nonākšanu Polijas karalistes kontrolē un 1429. gadā viņš ļāva Lietuvas dižkunigaitim Vītautam kronēties par Lietuvas karali.
Sigismunds mira 1437. gadā, un viņam sekoja Albrehts II Hābsburgs, pēc kura negaidītās nāves 1439. gada rudenī par karali vienbalsīgi ievēlēja viņa brālēnu Frīdrihu III kurš bija Štīrijas, Karintijas un Karniolas hercogs. Savas varas 53 gados viņš nostiprināja Hābsburgu kontroli pār imperatora institūciju, un 1452. gadā bija pēdējais imperators, kurš devās kronēties uz Romu. Turpmākie Hābsburgu imperatori no šīs tradīcijas atsacījās nestabilās militārās situācijas dēļ.
Impērijas un Hābsburgu zemju atšķirību Frīdrihs III nostiprināja, nodibinot vienu kanceleju impērijas un otru kanceleju Hābsburgu zemju pārvaldei. Viņa vienīgie garantētie ienākumi nāca no Austrijas zemēm. No impērijas nodokļiem viņš saņēma tikai impērijas brīvpilsētu un ebreju nodokļus. Pārējie nodokļi palika vietējo valdnieku rīcībā, daudzi no kuriem bija bagātāki par imperatoru. Lai iegūtu naudu, Frīdrihs III pārdeva aristokrātiskos titulus un ienesīgus amatus. Daudz līdzekļu prasīja ilgie kari pret Burgundijas hercogu Kārli Drosmīgo un Ungārijas karali Māķāšu Huņadi.
Izmaiņas impērijā
Lielo dinastiju cīņu laikā samazinājās imperatoram piederošie zemes īpašumi, jo zemi nepārtraukti izdalīja augstmaņiem, lai nodrošinātu viņu lojalitāti un atbalstu, taču rezultātā tas tikai vairoja to neatkarību no imperatora. Biežās dinastiju maiņas imperatora tronī noveda pie dinastisko zemju konsolidācijas, lai izmantotu tās par varas bāzi. Ja sākotnēji imperatora ienākumi balstījās uz impērijas īpašumā esošajām zemēm (Reichsgut) un Impērijas pilsētām, tad no 13. gadsimta šīs zemes aizvien biežāk tika pārdotas vai piešķirtas augstmaņiem. Imperatori aizvien vairāk sāka paļauties uz ienākumiem no savas dinastijas īpašumā esošajām zemēm (Hausmacht). Viņi izmantoja savu varu, lai tās palielinātu un apvienotu, tādējādi tikai veicinot impērijas vājināšanos par labi lielajiem augstmaņiem. Hābsburgu imperators Rūdolfs I nostiprināja savas dinastijas varu Austrijā un Štīrijā. Vitelsbahu imperators Ludvigs IV palielināja Bavārijas ietekmi, bet Luksemburgu dinastijas pārstāvis Kārlis IV balstījās uz Bohēmijas karalistes zemēm. Lai stiprinātu savu varu, Luksemburgu dinastijas valdnieki palielināja savai dinastijai piederošās teritorijas, un 1306. gadā kļuva par Bohēmijas karalistes un 1386. gadā arī par Ungārijas Karalistes karaļiem. Arī Hābsburgu dinastijas imperatoru spēks balstījās viņu personīgajā valdījumā esošajās zemēs, daudzas no kurām atradās ārpus impērijas robežām.
1356. gada impērijas parlamenta un imperatora Kārļa IV izstrādātā Zelta bulla definēja elektoru stāvokli un imperatora ievēlēšanas kārtību, lai novērstu vairāku pretendentu cīņu par kroni. Imperatora ievēlēšanai turpmāk nebija nepieciešams visu septiņu elektoru atbalsts, bet pietika ar vairākumu - četrām balsīm. Elektora, kūrfirsta tituls kļuva mantojams, viņiem piešķīra tiesības kalt monētas un pieņemt likumus savās zemēs. Nosakot stingrāku karaļa ievēlēšanas kārtību, tika samazināta arī Romas pāvesta ietekme uz procesu. Romas nozīmes mazināšanās arī daļēji noveda pie tā, ka vēlākie imperatori vairs neuzskatīja par vajadzīgu doties kronēties uz Itāliju.
Jau 13. gadsimtā paralēli feodālo augstmaņu varai sāka pieaugt tirgotāju un buržuāzijas ekonomiskā un politiskā vara. Gan Itālijā, gan Vācijā sāka veidoties jauni reģionu varas centri. Vēlīnajos viduslaikos strauji sāka veidoties pilsētas, pieauga to ekonomiskā un politiskā nozīme. Vēl 1200. gadā impērijā bija ap 50 pilsētām, liela daļa no kurām atradās Itālijā, kamēr 1500. gadā pastāvēja jau 4000 pilsētas. Urbanizēto iedzīvotāju skaita pieaugums veicināja tirdzniecības apjomus un naudas apriti sabiedrībā. 14. gadsimta vidū impērijā plosījās Melnā nāve, mēra epidēmija, kurā mira 1/3 iedzīvotāju. Mēra epidēmija ietekmēja ekonomisko attīstību – pieauga izdzīvojušo cilvēku darba vērtība un palielinājās iespējas piekļūt zemei.
Centrālās varas sabrukumu izmantoja grūti pieejamo Alpu reģionu iedzīvotāji, lai sāktu veidot Šveices konfederāciju. 1291. gadā trīs ieleju iedzīvotāji izveidoja savienību, kam pakāpeniski pievienojās citas ielejas. Veiksmīga Hābsburgu uzbrukuma atsišana 1499. gadā mudināja vairākas jaunas teritorijas līdz 1536. gadam pievienoties konfederācijai. Lai ierobežotu Bavārijas hercoga teritoriālās ambīcijas, 1488. gadā izveidojās Švābijas līga, kurā apvienojās reģiona valstiņas, bīskapijas un brīvpilsētas. Švābijas līga bija pirmā reize, kad kopēju interešu dēļ apvienojās pilsētas un zemju īpašnieki (valdnieki un bīskapi), kas tradicionāli savstarpēji konfliktēja par varu. Paralēli imperatora varas vājumam sākās arī pāvesta varas vājums. 1419. gadā Bohēmijā sākās reliģiskie husītu kari, kas turpinājās līdz 1439. gadam un apdraudēja pāvesta un imperatora varu. Pēc simt gadiem sākās Lutera iedvesmotā reformācija, kas aizsāka virkni reliģisku karu starp protestantiem un imperatoru, kas palika katoļu aizstāvis.
Francijas karalistes spēka pieaugums noveda pie konfliktiem ar impēriju. 1477. gadā kaujā tika nogalināts pēdējais Burgundijas hercogs un daļu teritorijas anektēja Francija. 1494. gadā Francija iebruka Itālijas ziemeļos, aizsākot karus, kas turpinājās līdz 1559. gadam.
Reformēšanas mēģinājums
Līdz ar augstmaņu un bīskapu autonomijas palielināšanos sāka rasties nepieciešamība formalizēt viņu attiecības ar imperatoru. Impērijas augstmaņu sākotnējā sapulces forma — hoftāgs (Hoftag) — iznīka, jo 15. gadsimta imperatori tajā piedalījās aizvien retāk.
Impērijā sākās reformas kustība (no latīņu reformare — 'atjaunot formu'), kuras mērķis bija atjaunot impērijas spēku un samazināt iekšējos konfliktus. Tika piedāvāts gan atjaunot imperatora absolūto varu, gan no elektoriem izveidot impērijas valdību. Imperators vēlējās spēcīgāku centrālo varu, kamēr mazo zemju valdnieki vēlējās kolektīvu vadības orgānu, kas uzklausītu arī viņu viedokļus. 1486. gadā impērijas augstmaņi piekrita finansēt Frīdriha III karu pret Ungārijas Karalisti un atbalstīt viņa dēla mantošanas tiesības, ja imperators izveidos Impērijas reihstāgu.
Lai arī Frīdrihs III atteicās šo prasību izpildīt, to paveica viņa mantinieks, kurš 1495. gadā sasauca Vormsas reihstāgu, kas uzsāka impērijas nostiprināšanas reformu mēģinājumu. Lai arī imperators sākotnēji sasauca reihstāgu, lai risinātu jautājumus par kariem ar Osmaņu turkiem Balkānos un Francijas karaļa Šarla VIII iebrukumu Itālijā, tas izvērtās par impērijas reformu sākumu.
Imperators Maksimiliāns I Hābsburgs sākumā lūdza ieviest impērijas nodokli un kareivju iesaukumu, kas palīdzētu cīņā pret frančiem, kas šajā laikā bija jau iekarojuši gandrīz visu Itāliju. Impērijas zemju valdnieki izmantoja šo krīzi, pieprasot, lai tiek izveidota vienota impērijas valdība, nodrošināts miers impērijas iekšienē, kā arī izveidotas vairākas citas imperiālās pārvaldes struktūras. Vienots nodoklis un tiesa nebija pieņemams vairākām valstīm; Šveices konfederācija pēc 1499. gada kara pilnībā izstājās no impērijas un nodoklis tika atcelts 1505. gadā. 1519. gada kūrfirstu vienošanās noteica, ka imperators ārvalstu karos turpmāk var doties tikai ar kūrfirstu piekrišanu. Šīs kontroles tiesības 1648. gadā piešķīra impērijas parlamentam.
1500. gada Augsburgas reihstāgā izveidotā impērijas valdība pastāvēja tikai līdz 1502. gadam un centieni to atjaunot beidzās 1531. gadā. Atkārtots reformas mēģinājums 1521. gada Vormsas reihstāgā arī cieta neveiksmi. Impērijas tiesa bija bēdīgi slavena ar lēmumu pieņemšanas ilgumu. Konkrētāka izmaiņa bija impērijas sadalījums imperiālajos apriņķos (vācu: Reihskreise), kuru mērķis bija uzlabot nodokļu ievākšanu un aizsardzību.
1524. gadā sākās Vācijas Zemnieku karš (1524-26), kurā 300 000 lielu dumpinieku armiju izdevās sakaut, nogalinot ap 100 000 dumpinieku.
Vācijas veidošanās
15.gs. sāka veidoties Vācijas koncepts, kas nostiprinājās 16.gs. Līdz tam rakstu avotos runā vai nu par konkrētām hercogistēm un grāfistēm, vai vispārīgi par teitoņu un vācu zemēm. Impērijas rietumiem etniski bija lielāka saistība ar frančiem, dienvidos tā iekļāva Itāliju, austrumus apdzīvoja slāvi, pie Ziemeļjūras dzīvoja frīzi, no kuriem izveidojās holandieši. Daudzie vācu dialekti un izloksnes bieži bija savstarpēji nesaprotami. Imperatori Sigismunds un Maksimiliāns I nostiprināja impērijas kontroli pār Frīziju. Ar Franciju notika cīņa par pierobežas teritoriju kontroli. Ar 1493. gada līgumu Francija atzina impērijas kontroli pār Franškontē un citām Burgundijas zemēm – Luksemburgu un Nīderlandi. Francija arī atteicās no Flandrijas un Artuā zemēm. Imperators Kārlis V, dalot Hābsburgu zemes, Burgundijas zemes un daļu Hābsburgu Nīderlandes atdeva Spānijas Hābsburgiem. 1567. gadā Spāņu Nīderlandē sākās dumpis pret Spānijas Hābsburgiem, kas 1581. gadā noveda pie Holandiešu republikas pasludināšanas. Tikmēr Lotringas hercogiste izvēlējās ciešākas saites ar Franciju. Šveices konfederācija pilnībā izvairījās no savām saistībām pret Hābsburgiem (kas cēlušies no Šveices). Hābsburgu pārstāvim kļūstot par impērijas valdnieku 1438. gadā šis konflikts saasinājās. 1474. gadā imperators Sigismunds atteicās no visām Hābsburgu pretenzijām uz Šveici. Mēģinājums atjaunot kontroli pār Šveici noveda pie šveiciešu uzvaras 1499. gadā un neatkarības nodrošināšanas. Ziemeļos, Šlēzviga un Holšteina, lai arī joprojām impērijas zemes, pēc vietējās dinastijas izmiršanas, 1460. gadā nonāca Dānijas karaļa Kristiāna I pakļautībā.
Vācijas identitātes veidošanos ietekmēja impērijas valdnieku un pāvestu konflikti. Trīs ietekmīgie vācu arhibīskapi, kas bija arī impērijas elektori, vēlējās mazāku pāvesta kontroli un zemākus Romas baznīcas nodokļus, definējot savas zemes kā vācu nāciju pretstatā Itālijai. Uz vācu zemes arī notika Konstances (1414-18) un Bāzeles (1431-39) koncili. Vācu karaļi bija galvenie, kas karoja pret husītu ķeceriem Husītu karos, un turkiem Balkānos, tā aizstāvot ticību. No universālas kristiešu impērijas koncepta notika pāreja uz šaurāku, vāciešu vadītu impēriju. Tas radīja “Vācu nācijas Svēto Romas impēriju”; nosaukumu, kas pirmo reizi lietots 1492. gadā.
Hābsburgu vara
Lai arī katras imperatora vēlēšanas izraisīja kūrfirstu ambīciju konfliktus, no 15. gadsimta vidus par imperatoriem konsekventi ievēlēja Austrijas Hābsburgu dinastijas pārstāvjus. Līdz ar Osmaņu impērijas spiedienu uz Centrāleiropu Hābsburgu loma pieauga. Hābsburgi apvienoja savā valdījumā esošās Austrijas erchercogistes, Bohēmijas karalistes un Ungārijas Karalistes zemes cīņā pret turkiem. No 16. līdz 18. gadsimtam Hābsburgi bija galvenā barjera pret turku draudiem. Hābsburgu monarhijas spēks Eiropā ievērojami pieauga pēc tam, kad viņi ieguva arī Spānijas impērijas kroni. Hābsburgu valdījumiem nebija vienota valsts nosaukuma un tā laika dokumentos to dēvēja par „Hābsburgu nama mantojamiem valdījumiem“. 1699. gadā pēc miera līguma ar Osmaņu impēriju Hābsburgi ieguva Horvātiju, daļu Slovēnijas, kā arī Austrumungāriju un Transilvāniju. 1718. gadā pēc vēl viena miera līguma ar osmaņiem, impērija ieguva ievērojamu daļu Serbijas, daļu Valahijas un Slovēnijas kā arī Banātu un Ziemeļbosniju. Hābsburgu panākumi karos pret turkiem deva tiem aizvien plašākas teritorijas Ungārijā, un neatkarīgu varu, kas aizvien mazāk balstījās uz nestabilo imperatora autoritāti.
Hābsburgi savas daudzās zemes uzskatīja par ģimenes īpašumu. Netika veikti mēģinājumi apvienot tās vienotā valstī, ar vienotu pārvaldes sistēmu. Mazāku provinču pārvaldi parasti uzticēja jaunākajiem ģimenes locekļiem. Dinastisko zemju dalīšanas rezultātā 1521. gadā Ferdinands I saņēma Austrijas zemes, un piecus gadus vēlāk arī Bohēmiju un Ungāriju. No turkiem pakāpeniski atkaroto Ungāriju pat nemēģināja formāli iekļaut impērijas sastāvā, paturot to kā dinastijas īpašumu. Imperatora vara un spēks balstījās ienākumos un armijā, ko tam deva savas dinastijas zemju izmantošana.
Imperators Rūdolfs II gandrīz visu laiku pēc 1600. gada pavadīja savā pilī, neiesaistoties ikdienas valsts pārvaldē. Impērijas reihstāgu viņš pēdējo reizi apmeklēja 1594. gadā. Spēcīgas centrālās varas trūkums saasināja reliģiskās, ekonomiskās un politiskās problēmas impērijā. 1593.-1606. gada karš ar turkiem nedeva jaunus iekarojumus, bet tā izmaksas iztukšoja imperatora Rūdolfa II kasi. Viņa atteikšanās precēties un nosaukt kādu no saviem radiniekiem par mantinieku izraisīja cīņu par varu 1606.-1612. gados. Hābsburgu zemes tradicionāli bija sadalītas vairāku ģimenes locekļu pārvaldībā. Rūdolfu II, kurš dzīvoja Prāgā, Vīnē pārstāvēja erchercogs Matiass. Hābsburgu dinastijas dažādo pārstāvju starpā notika cīņa par troņa mantošanu, jo imperatoram un viņa brāļiem nebija bērnu. Hābsburgu brāļi izlēma uzticēt varu Austrijas un Bohēmijas zemēs Matiasam, Rūdolfam II atstājot ceremoniālo imperatora titulu. 1611. gada maijā Matiasu kronēja par Bohēmijas karali, bet reālā vara Hābsburgu Austrijā, Ungārijā un Bohēmijā nonāca augstākās aristokrātijas rokās. 1612. gada janvārī Rūdolfs II mira, un par viņa pēcteci ievēlēja Matiasu, kurš valdīja līdz 1619. gadam. Viņa varas laikā iekšējo nestabilitāti pastiprināja sakāves karos pret Transilvānijas ungāriem un Venēcijas republiku. Lielu varu ieguva Vīnes kardināls, kurš, baidoties no atklāta reliģiskā konflikta, atbalstīja samierinošu politiku attiecībā pret protestantiem. Tas izraisīja Hābsburgu pārstāvju neapmierinātību, redzamākais no kuriem bija troņmantinieks Ferdinands. Pretenzijas uz varu impērijā izvirzīja Spānijas Hābsburgu pārstāvis, karalis Felipe III, kurš bija imperatora Maksimiliāna II mazdēls. Felipe III 1613. gadā pieteica pretenzijas uz Bohēmijas un Ungārijas troņiem. 1617. gadā Ferdinands vienojās ar savu brālēnu Filipu III, ka tas atteiksies no troņa pretenzijām apmaiņā pret zemēm Itālijā un Vācijas dienvidos. Šis kompromiss vēl nebija atrisināts, kad 1618. gada notikumi Bohēmijā izraisīja Trīsdesmitgadu karu.
Rūdolfa nestabilā politika lika vairākām protestantu valstīm 1608. gadā apvienoties Protestantu līgā, kam 1609. gadā sekoja Bavārijas izveidota Katoļu līga. Imperatora Matiasa kāpšana tronī 1612. gadā uz laiku atslābināja situāciju. 1618. gada maijā Bohēmijas protestantu augstmaņu grupa Prāgā vardarbīgi protestēja pret Hābsburgu politiku impērijas amatus piešķirt vienīgi katoļiem. Dumpīgā Bohēmijas karaliste troni piedāvāja Pfalcas kūrfirstam, kurš to pieņēma. Kad tronī kāpa Ferdinands II, viņa galvenais mērķis bija atjaunot Hābsburgu varu Bohēmijā. Aizvien asākie konflikti starp imperatoru un protestantu valdniekiem par politisko un reliģisko neatkarību iesāka postošo Trīsdesmitgadu karu.
Impērija pēc Trīsdesmitgadu kara
Trīsdesmitgadu karā Hābsburgu imperatoru vadītā katoļu koalīcija cieta militāru sakāvi. Pēc kāpšanas tronī 1637. gadā Ferdinands III cerēja izbeigt karu, 1640. gadā sasaucot pirmo impērijas reihstāgu 27 gadu laikā. Lai arī imperatora militāro spēku bija iedragājusi Francijas un Zviedrijas alianse, viņš spēja nosargāt Hābsburgu politisko ietekmi impērijā un 1648. gadā parakstīt Vestfālenes miera līgumu. Imperatoram nācās atzīt pieaugošo vietējo valdnieku varu, garantēt protestantu tiesības, vienlaikus saglabājot pilnīgu kontroli pār Hābsburgu dinastiskajām teritorijām. Ferdinands III spēja nodrošināt Ferdinanada IV ievēlēšanu par Romiešu karali 1653. gadā un sasauca jaunu reihstāgu, kurā ieguva protestantisko Ziemeļvācijas valdnieku atbalstu.
Vestfālenes miers nozīmēja, ka Hābsburgiem nav izdevies nostiprināt imperatora varu. Taču sekojošā impērijas valstu zemju pārdalīšana deva priekšroku katoļu valdniekiem un aristokrātiem, kas turpmāk bija lojāli dinastijai. Zemes valdniekam mainot reliģisko piederību viņam vairs nebija tiesības to uzspiest saviem pavalstniekiem. Valstīs atjaunoja 1624. gada ticības stāvokli, kas atkal deva priekšroku katoļiem.
Vestfālenes miers noteica katoļu un protestantu tiesības impērijā, uzliekot vairākus ierobežojumus. Problēmas vēlāk radīja valdnieku vēlmes atļaut citu konfesiju darbību savā valstī vai mainīt ticību. Virkne protestantu valdnieku politisku iemeslu dēļ pārgāja katolicismā, valstij joprojām paliekot protestantiskai. Vienas dinastijas ietvaros daļa varēja būt protestanti, citi katoļi. Impērijas parlamentam 18.gs. vairākas reizes vajadzēja piespiest vietējos valdniekus mainīt reliģisko politiku. Vairākas senās hercogu un kūrfirstu dinastijas, kas bija pārgājušas protestantismā, bija neapmierinātas ar katoļu Hābsburgiem un jaunajām katoļu valdnieku dinastijām. Šo neapmierinātību regulāri izmantoja Prūsija, veidojot pret Hābsburgiem vērstu protestantu bloku.
Aizvien vairāk sāka nodalīties vācisko impērijas valstu un daudzetniskās Hābsburgu monarhijas intereses. Vietējie valdnieki no impērijas aristokrātijas kļuva par daļēji neatkarīgiem valdniekiem. Pēc Trīsdesmitgadu posta atjaunojās ap 350 lielo un mazo vācu valstiņu valdnieku varas stabilitāte. Sākās jaunu piļu un rezidenču celtniecības vilnis, uzplauka galmu dzīve. Nelielās grāfistēs galmu veidoja līdz 150 cilvēku, kamēr kūrfirstu galmi sasniedza 600-800 cilvēkus. Imperatora galmā 1674. gadā bija 1000 galminieku un līdz 1750. gadam to skaits dubultojās. 18. gadsimtā impērijas sastāvā bija lielākā daļa tagadējās Vācijas, Čehijas, Austrijas, Lihtenšteinas, Slovēnijas, Beļģijas un Luksemburgas, kā arī daļa no tagadējās Polijas un Nīderlandes.
Svētā Romas impērija savas pastāvēšanas pēdējos gadsimtos bija vācu zemju federācija, kurai nebija kopīgas visas valsts pārvaldes un tiesu sistēmas, vienotu nodokļu un karaspēka. Augstākais pārvaldes orgāns bija impērijas reihstāgs, kurā sanāca kopā visi impērijas firsti, ievēlēja imperatoru un lēma par svarīgākajiem impērijas jautājumiem. 15. gadsimta beigās daudzās valstiņās izveidoto pārvaldes sistēmu – padomi (Rat), tiesas (Hofrat, Gericht) un valsts kasi (Kammer) pakāpeniski papildināja profesionāls valsts pārvaldes aparāts, kurā amatus ieņēma arī nedižciltīgie. Lai samazinātu imperiālās tiesas slogu un paātrinātu lietu risināšanu, attīstījās vietējās tiesas. Protestantu valstīs arī izveidojās iestādes (konsistorijas) baznīcas lietu un īpašumu pārvaldei. Lai arī daudzviet pastāvēja prasība, ka valsts amatu ieņēmējiem jābūt dzimuši vietējā valstiņā, plaši pastāvēja aristokrātu, virsnieku un profesionāļu kustība starp valstīm, piedāvājot savus pakalpojumus valdniekiem. Savu zemju ietvaros firsti bija pilnīgi autonomi. Impērijas tiesa vairāk risināja federācijas zemju un to firstu savstarpējos konfliktus. Katrā impērijas zemē bija sava kārtu pārstāvniecība — landtāgi. Imperatoru iespējas panākt savu gribu bija pilnībā atkarīgas no viņu militārā spēka.
Augošās valdnieku ambīcijas
1690. gadā ievēlētajam imperatoram Leopoldam I vajadzēja vācu valdnieku atbalstu dinastisko ambīciju uzturēšanā par Spānijas kroni. 1692. gadā imperators izlēma piešķirt Hannoveres kūrfirsta titulu Braunšveigas-Lineburgas hercogam Ernstam Augustam, kura dēls 1714. gadā kļuva par Lielbritānijas karali Džordžu I. Ernsts Augusts no konkurenta kļuva par Leopolda I atbalstītāju un apsolīja katoļiem ticības brīvību savās zemēs. Lai saglabātu trauslo elektoru līdzsvaru, Hannovere kļuva par pilntiesīgu elektoru tikai 1708. gadā, vienlaikus ar Hābsburgu valdītās Bohēmijas karalistes atjaunotu uzņemšanu elektoru kārtā. 1706. gadā Bavārija zaudēja elektora tiesības, kuras atguva 1714. gadā.
Hābsburgu imperatoru nestabilitāte noveda pie nepieciešamības apmierināt augstmaņu ambīcijas. Militāri spēcīgākie vācu valdnieki vēlējās iesaistīties starpvalstu politikā kā līdzvērtīgi valdnieki. Leopolds I 1692. gadā Kalenbergas (Hannoveres) hercogu iecēla par kūrfirstu. Leopolds I piešķīra “karaliskās augstības” titulus Toskānas lielhercogam (1691.) un Savojas hercogam (1693.). Lai iegūtu Brandenburgas-Prūsijas militāro atbalstu, 1700. gada novembrī Leopolds I piekrita Brandenburgas kūrfirsta kronēšanai par Prūsijas karali. Hannoveres dinastijas pārstāvja kļūšana par Lielbritānijas karali noveda pie vēl viena karaļa parādīšanās. Tikmēr Savojas lielhercogs kļuva par karali Sicīlijā un no 1720. gada Sardīnijas Karalistē. Polijas mantojuma kara rezultātā impērija atsacījās no Lotringas, kas 1766. gadā pilnībā pārgāja Francijas pakļautībā.
Vēl viena iespēja mazo dinastiju pārstāvjiem bija laulības ārzemēs. Tā par Zviedrijas karaļiem kļuva Kārlis X Gustavs Pfalcs-Cveibrikens un Frederiks I. Krievijas Impērijā pie varas nāca vācieši Pēteris III un Katrīna II Lielā.
Impērijas iekšējā un ārējā politika aizvien vairāk sasaistījās ar Hābsburgiem, un to sāka apstrīdēt citas vācu valstis. 1713. gadā imperators Kārlis VI izdeva t.s. pragmatisko sankciju, kas pavēra ceļu Austrijas troņa mantošanai savām sieviešu kārtas pēcnācējiem. 1735. gadā Kārlis VI bija spiests atteikties no Neapoles karalistes kroņa. Hābsburgiem izplešot savus valdījumus Balkānos, sāka veidoties no impērijas neatkarīga Austrijas identitāte un pārvaldes aparāts. Sākās diskusijas par to, vai Austrijas interesēm impērija vēl ir nepieciešama. Gan Austrijai, gan Prūsijai Polijas sadalīšanas un Balkānu karu rezultātā aizvien lielākas teritorijas atradās ārpus impērijas robežām.
18.gs. krīze
Kārļa VI nāve 1740. gadā izraisīja politisku un militāru krīzi impērijā. Saksijas, Bavārijas un Brandenburga-Prūsijas valdnieki izmantoja iespēju, lai sagrābtu politisko varu un Hābsburgu teritorijas. Ar 1741. gada vienošanos Bavārija iegūtu Bohēmiju, daļu Austrijas, Tiroli. Saksija iegūtu Augšsilēziju un Morāviju, kamēr Prūsija paturētu Silēziju.
"Pragmatiskajā sankcijā" visas nianses nebija paredzētas (kā arī citu valstu akcepts), kas ļāva 1740. gadā Prūsijas karalim Fridriham II sagrābt Silēziju. Sākās t.s. karš par Austrijas mantojumu, kurā impērijas valstis — Hābsburgu monarhija un Prūsijas Karaliste karoja pretējās pusēs. Šis karš aizsāka Austrijas un Prūsijas sacensību par vadošo lomu.
1742. gada 24. janvārī ar Prūsijas atbalstu par imperatoru ievēlēja Bavārijas Kārli Albrehtu no Vitelsbahu dinastijas, kas valdīja kā Kārlis VII. Vitelsbahi gadsimtiem ilgi loloja cerības par impērijas kroni, kuru bija nēsājuši divi viņu pārstāvji Ludvigs (1314-1347) un Ruprehts (1399-1410). 18.gs. sākumā dažādās Vitelsbahu valstis aizņēma apmēram 15% impērijas teritorijas, un tajās dzīvoja ap 3 miljoniem cilvēku. 1732. gadā Vitelsbahu Bavārija atteicās atbalstīt Hābsburgu Pragmatisko sankciju, kas nodrošinātu Marijas Terēzas troņa mantošanas tiesības. Jaunais imperators valdīja no Frankfurtes, kamēr impērijas parlaments ievēroja neitralitāti divu dinastiju disputā, atsakoties apmierināt viņa vēlmes pēc Hābsburgu zemēm un tituliem. Daudzi aristokrāti un ierēdņi atteicās iesaistīties jaunajā pārvaldē, vai nu aiz lojalitātes pret Hābsburgiem, vai baidoties no Marijas Terēzes atriebības. Kārļa VII valdīšana bija tik neveiksmīga, ka pēc viņa nāves 1745. gada 20. janvārī un Austrijas militārajiem panākumiem 1745. gadā par imperatoru ievēlēja Marijas Terēzes vīru Lotringas hercogu Franci Stefanu.
Karam par Austrijas mantojumu sekoja Septiņgadu karš, kas beidzās tikai 1763. gadā. Pirmajā un Otrajā Silēzijas karā (1740-42, 1744-45) impērijas reihstāgs atteicās militāri iesaistīties. 1751. gadā impērijas parlaments atzina Silēziju par Prūsijas provinci. Trešā Silēzijas kara (arī Septiņgadu karš) sākums noveda pie impērijas parlamenta lēmuma par karu pret Prūsiju. 1763. gada februārī, karam beidzoties, impērijas parlaments formāli izbeidza karu pret Prūsiju.
1785. gadā Brandenburga-Prūsija, Hannovere, Saksija un vairākas citas protestantu valstiņas izveidoja “Prinču līgu” (Fürstenbund). Līgas mērķis bija nepieļaut imperatoram Jozefam II vienoties ar Bavārijas kūrfirstu Kārli Teodoru, par Bavārijas apmaiņu pret Austrijas Nīderlandi. Iegūstot Bavāriju, Hābsburgi pilnībā dominētu vācu dienvidos. Kārlis Teodors cerēja, ka varētu apvienot savus Pfalcas un Reinzemes valdījumus ar Austrijas Nīderlandi, un saņemt karaļa titulu. Prinču līga nostājās “vācu brīvības” aizstāvībā pret Hābsburgu absolūtismu.
Hābsburgu-Lotringas dinastijas pārstāvji Jozefs II, Leopolds II un Francis II bija pēdējie impērijas ķeizari.
Pastāvēšanas beigas
Franču revolūcijai kļūstot aizvien radikālākai, ķeizars Leopolds II un Prūsijas karalis Frīdrihs Vilhelms II 1791. gada augustā tikās Saksijā un pasludināja, ka kopā ar citām Eiropas valstīm ir gatavi veidot militāru koalīciju monarhijas atjaunošanai Francijā. Abi valdnieki bija salīdzinoši liberāli un deklarāciju neuzskatīja par kara pieteikumu. Leopolds II vēlējās atbalstīt savu māsu, Francijas karalieni Mariju Antuaneti, kamēr Prūsija cerēja kara gadījumā iegūt jaunas teritorijas. No revolucionārā terora bēgošie franču aristokrāti pulcējās impērijas teritorijā. Francijas Likumdošanas sapulce 1792. gada janvārī pieprasīja Leopoldam II pārtraukt bēgļu atbalstu, piedraudot ar karu. Leopolds II mira tā paša gada martā, un viņa mantinieks Francis II ātri mobilizēja 50 000 kareivju lielu armiju. Arī Prūsija sāka gatavoties karam, ko uzsāka Francija, iebrūkot Austrijas Nīderlandē. 1792. gada septembrī Hābsburgu Austrija oficiāli lūdza impērijas parlamentam finansiālu atbalstu kara vešanai. Parlaments to noraidīja, baidoties, ka Austrija un Prūsija karu izmantos savu valdījumu palielināšanai. Frančiem gūstot panākumus, impērijas parlaments tomēr piešķīra līdzekļus 120 000 kareivju lielai armijai. 1793. gada pavasarī, kad franči atkārtoti iebruka impērijas teritorijā, parlaments oficiāli pieteica karu Francijai.
Paralēli karam ar Franciju, Prūsija, Hābsburgi un Krievijas Impērija veica pēdējo Polijas dalīšanu. 1794. gada beigās finansiālās grūtībās nonākusī Prūsija noslēdza pamieru ar Franciju un pievērsās poļu sacelšanās apspiešanai. 1795. gada aprīlī Prūsija noslēdza mieru ar Franciju. Prūsija piekrita tam, ka franči okupē virkni vācu valstiņu Reinzemē. Apmaiņā franči ļāva Prūsijai paplašināt savu ietekmi Ziemeļvācijā. Tādējādi Prūsija bija piedalījusies impērijas teritorijas sadalīšanā bez imperatora ziņas un piekrišanas. Francis II vēlējās mieru ar frančiem slēgt pēc uzvaras, tāpēc karš ar mainīgiem panākumiem turpinājās vācu zemēs un Itālijā. Kad Napoleona karaspēks 1797. gada sākumā atradās 130 km attālumā no Vīnes, Francis II piekrita pamieram. 1797. gada oktobrī sekoja formāls miera līgums, ar kuru Francija ieguva teritorijas Itālijā, Beļģijā un Reinzemē. Mazās vācu valstiņas pāris gadu laikā zaudēja ticību stabilitātei un neatkarībai, ko tām nodrošināja impērijas saglabāšana. Iecerēto impērijas zemju dalīšanu uz laiku pārtrauca Otrās koalīcijas karš, ko Hābsburgi kopā ar Lielbritāniju un Krieviju sāka 1799. gadā. Nepārtrauktā karadarbība bija smagi izpostījusi Reinzemi, ko visvairāk izlaupīja milzīgās franču armijas. Par spīti protestiem, 1799. gadā impērijas parlaments pieņēma jaunu kara nodokli, lai finansētu karu, kurā 1800. gadā atkal sāka uzvarēt franči.
1801. gada februārī Hābsburgi un Francija noslēdza jaunu mieru, kuru martā apstiprināja impērijas parlaments. Franči ieguva jau iepriekšējā miera līgumā apstiprinātās teritorijas Nīderlandē un Reinzemē. Bez īpašumiem palikušajiem vācu valdniekiem tika piešķirtas kompensācijas no citur impērijā konfiscētajām baznīcas zemēm. Napoleons lielā mērā kontrolēja vācu zemju robežu izmaiņas uz austrumiem no Reinas. No gandrīz 300 valstiņām un brīvpilsētām tika izveidotas mazāk nekā 100 valstiņas. Napoleona mērķis bija radīt spēcīgākas valstis, kas būtu viņa sabiedrotās pret ķeizaru Franci II. Lai arī Francis II un Prūsijas Karaliste šādi palielināja savas zemes, lielākās ieguvējas bija franču atbalstītās, vidēji lielās Bavārija, Virtemberga un Bādene. Teritoriālās izmaiņas pilnībā izmainīja kūrfirstu sastāvu, kur tagad atradās deviņas valstis un viens garīdznieks, Maincas arhibīskaps. Pazuda gandrīz visas bīskapu valstiņas un brīvpilsētas, protestantu valstis ieguva vairākumu. Imperators zaudēja savus tradicionālos katoļu atbalstītājus impērijas institūcijās.
Drīz pēc tam, kad Napoleons 1804. gadā sevi pasludināja par imperatoru, arī Svētās Romas impērijas ķeizars pasludināja sevi par jaunizveidotās Austrijas Impērijas ķeizaru, tādējādi kļūstot par dubultimperatoru.
1805. gadā Francis II atkal iesaistījās koalīcijas karā pret Napoleonu un gada beigās cieta smagu sakāvi Austerlicas kaujā. 1806. gada jūlijā Napoleons nodibināja Reinas konfederāciju, kas 1. augustā formāli paziņoja par izstāšanos no Svētās Romas impērijas. 6. augustā Francis II atsacījās no Svētās Romas impērijas ķeizara troņa un turpmāk valdīja kā Austrijas ķeizars Francis I.
Kazimirs IV Jagellons
Kazimirs IV Jagellons (arī Kazimirs IV Jagellončiks, Kazimirs IV Jagelonietis, Kazimirs IV Jagailietis), Lietuvas liekņazistē Kazimirs I (, ; dzimis , miris ) bija Jagellonu dinastijas Lietuvas lielkņazs no 1440. līdz 1492. gadam un Polijas karalis no 1447. līdz 1492. gadam.
Viņa valdīšana iezīmējās ar diezgan naidīgām attiecībām ar Svētās Romas impērijas ķeizaru Frīdrihu III. Kazimira IV laikā Polija uzvarēja Trīspadsmitgadu karu pret Vācu ordeni un ieguva Karaļa Prūsiju un pieeju pie Baltijas jūras, bet atlikušajā Prūsijas daļā nodibinājās no Polijas atkarīga Prūsijas hercogiste.
Ģimene
Kazimirs IV bija precējies ar Svētās Romas impērijas ķeizara Albrehta II meitu Elizabeti. Bērni — Vladislavs II, Jadviga (Bavārijas hercoga sieva), Svētais Kazimirs, Jans I Olbrahts, Aleksandrs Jagellons, Sofija (Albrehta I māte), Elizabete, Sigismunds I Vecais, Frederiks, Elizabete, Anna (Pomerānijas hercoga sieva), Barbara, Elizabete.
Griba
Griba jeb gribasspēks ir cilvēkam piemītoša īpašība, kas izpaužas viņa spējā pārvaldīt savu psihi un rīcību. Gribēšana izpaužas šķēršļu pārvarēšanā, kuri ir likti kāda apzināta mērķa sasniegšanas ceļā. Vēlme kaut ko sasniegt nodrošina sekmīgu rezultātu. Cilvēka griba ķermenī spēj mobilizēt milzīgus slēptos resursus brīžos, kad zūd cerības un šķiet, ka garīgās un fiziskās ciešanas ir nepanesamas. Šī īpašība ir ārkārtīgi svarīga gandrīz visās ekstremālās situācijās. Zinātnieki spriež, ka gribasspēks mājo cilvēka smadzeņu pieres daivā, kuru latīņu valodā dēvē par anterior cingulate cortex.
Dzīvotgriba
Cilvēkiem viens no spēcīgākajiem ieročiem cīņā par izdzīvošanu ir dzīvotgriba. Noteikti tas no visiem ir visjaudīgākais ierocis. Cilvēkam piemīt augsti attīstīta griba, kuras spēks ir tik liels, ka ļauj mums pārvarēt gandrīz vai jebkuras iedomājamās sāpes, bailes vai pārgurumu. Ja cilvēks ir sasprindzinājis visu savu gribasspēku un nolēmis par katru cenu izdzīvot, tad nāvei būs krietni jāpapūlas, lai salauztu šo apņēmību. Jaunākie smadzeņu pētnieki pierāda, ka dažos gadījumos gribasspēks var pārņemt pat tādu dzīvības pamatfunkciju vadību, kuras normālos apstākļos atrodas ārpus mūsu apziņas kontroles.