cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Osmaņu impērijas valsts iekārta
Administratīvā elite
Ministriem (turku valodā: nazır) nebija lielas ietekmes uz sultānu, bet viņu pārziņā bija ministrijas (turku valodā: nezareti). Ministrijas un to nodaļas bija svarīga Osmaņu impērijas pārvaldes aparāta sastāvdaļa un tās piegādāja vezīriem nepieciešamos datus un informāciju.
Vissvarīgākais no ministriem bija tieslietu ministrs (turku valodā: adliye nazırı), kurā ietilpa civilie tiesneši (turku valodā: kadi) un militārie tiesneši (turku valodā: kazaskeri), kas bija augstākās tiesu sistēmas amatpersonas impērijā pēc ulema garīgā vadītāja (turku valodā: şeyhulislâm). Ministrijā strādāja arī ministra palīgs vai pārstāvis (turku valodā: kethüdar) un viņam pakļauti dažādi ierēdņi (turku valodā: kalfa). Kalfa bija galvenie rakstu darbu veicēji.
Militārā elite
Katram karaspēka korpusam bija savs ministrs (nazır) ar administratīvām pilnvarām un viņa bija pakļauts komandieris (ağa), kas pildīja korpusa ceremoniālā komandiera funkcijas. Pils apsardzi komandēja sultāna ieročnesējs un viņam bija pakļauts atsevišķs sargu korpuss (Zuluflu Baltaci) un pils dārznieku korpuss (Bostancı), kas atbildēja arī par sultāna greznāko laivu. Kareivji, kas bija iemācījušies kādu eiropiešu valodu (pārsvarā franču) un eiropiešu manieres tika saukti par Yasakçi un viņi nodrošināja ārvalstu vēstnieku apsardzi. Blakus pilij atradās arī kavalērijas sešas divīzijas (Altı Bölük) un jeničeri.
Gubernatori (beji)
Skatīt arī rakstu: Bejs
Osmaņu impērijas jauniegūtās teritorijas zem Osmaņu sizerēnās varas turpināja pārvaldīt to iepriekšējie valdītāji (beji) un par bejiem tika saukti arī sultāna jaunieceltie valdītāji, ja iepriekšējie tika atcelti.
Impērijas valdība
Skatīt arī rakstu: Osmaņu impērijas valdība
Osmaņu impērijas otrās konstitūcijas laikmetā (1908-1922) tika izveidota Osmaņu impērijas valdība un tajā lielāko varu ieguva Savienības un progresa komiteja, jo lielākā daļa ministru bija no šīs politiskās kustības.
Teritoriālā pārvalde (civilā administrācija)
Ciemu un pilsētu iedzīvotāji, kā arī lauksaimnieki bija zemākās kārtas (turku valodā: reaya) pārstāvji. Atrašanās šajā kārtā nebija saistīta ar piederību kādai reliģijai, bet gan ar to, ka šie cilvēki nepiederēja militārajai pārvaldei (askeri). Augstāku kārtu pārstāvji musulmaņu lauksaimniekus un pilsētu vai ciematu iedzīvotājus sauca par turkiem (türk).
Civilo un tiesisko pārvaldi nodrošināja tiesnesim (kadı) pakļauta vienība (kaza), kas sastāvēja no apakšvienībām (nahiya). Tiesneši bija ulema sastāvā un viņi pārstāvēja sultāna varu. Šī civilā un tiesiskā pārvalde bija kā uzraudzība pār militāro pārvaldi, jo bejs (gubernators) nedrīkstēja sodīt bez tiesneša lēmuma. Toties tiesneši nedrīkstēja iejaukties sodu izpildē. Teritorijās, kas bija tieši pakļautas Šariatam un kanonu likumiem, tiesnieši bija pakļauti tieši sultānam.
Millets (centralizēta pārstāvība)
Lasīt vairāk rakstā: Millets
Islāma likumiem (Šariats) nepakļautos citu ticību iedzīvotājus iedalīja viņu ticībai atbilstošā milletā, kuru vadīja milleta vecākie, atbilstoši konkrētās ticības iekšējiem likumiem. Pēc Tanzimata reformām milletos bija jānodrošina iedzīvotāju padomes ievēlēšana, kas kalpoja kā starpnieks starp iedzīvotājiem un milleta vecākajiem.
Osmaņu impērijā visas lielākās reliģijas veidoja savus milletus un tās pašas varēja noteikt savu iekārtu, tradīcijas, valodu un nodokļus. Millets bija pakļauts tieši sultānam un katru milletu vadīja reliģiskie vadītāji, kas bija gan izpildvaras, gan lēmējvaras pārstāvji.
Vecākie (milletā)
Pilsētas un ciemati, kas bija pakļauti vienam milletam, varēja ieviest savu pārvaldes iekārtu, kas faktiski bija autonomija no Osmaņu kalifāta. Piemēram, grieķu pilsētu un ciematu uzraudzību veica vecākie (dimogerontes, gerontes un prokritoi), kas pārstāvēja iedzīvotājus attiecībās ar vilajeta gubernatoru (pašā). Šī sistēma bija ļoti līdzīga Bizantijas iekārtai.
Vasaļvalstis
Osmaņu impērijai ir bijušas vairākas un dažādu lielumu vasaļvalstis. Vasaļi sultānam maksāja nodokļus un vairākkārt arī deva savu karaspēku dažādu militāru operāciju vajadzībām. Pirms pilnīgas pievienošanas impērijai liela daļa jauniegūto teritoriju sākotnēji bija vasaļvalsts statusā. Par pilnīgu impērijas sastāvdaļu nekad netika pārveidots Krimas hanāts un vēlāk tas tika pievienots Krievijas Impērijai (1774—1783), bet tagad ir mūsdienu Ukrainas sastāvā. Ēģipte arī netika pakļauta pilnīgai impērijas pārvaldei un tajā valdīja hedive Muhameds Ali. Vēlāk Ēģipte nokļuva Francijas un Lielbritānijas pakļautībā.
Freimanis
Freimanis (de — 'brīvcilvēks'; sieviešu dzimtē Freimane) ir vācu cilmes Latvijā izplatīts uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
1956. gada vasaras olimpiskās spēles
1956. gada vasaras olimpiskās spēles bija sešpadsmitās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika Austrālijas pilsētā Melburnā. Oficiāli spēles atklāja Edinburgas hercogs Princis Filips. Olimpisko uguni iededza Rons Klārks. Sakarā ar karantīnas kārtību, jāšanas sacensības norisinājās dažus mēnešus agrāk Stokholmā, Zviedrijā. Šis bija otrs gadījums olimpisko spēļu vēsturē, kad sacensības norisinās divās valstīs. Pirmā reize bija 1920. gada Antverpenes olimpiādē, kad burāšanas braucieni norisinājās Nīderlandē. Tāpat šīs bija pirmās olimpiskās spēles, kas norisinājās dienvidu puslodē un nenotika Eiropā, Āzijā vai Ziemeļamerikā.
Melburnas olimpiskajās spēlēs piedalījās 72 valstis, kuras pārstāvēja 3314 sportisti. Kopumā tika sadalīti 145 medaļu komplekti 17 sporta veidos.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Melburna par 16. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Romā, Itālijā. Melburna par spēļu rīkošanas tiesībām apsteidza šādas pilsētas: Buenosairesa, Losandželosa, Detroita, Mehiko, Čikāga, Mineapolisa, Filadelfija, Sanfrancisko.
Latviešu tautības sportisti
Ievērojamākais sasniegums individuālos sporta veidos latviešu sportistiem bija Ineses Jaunzemes iespētais olimpisko spēļu rekords šķēpa mešanā (53,86 m), pārspējot pasaules rekorda īpašnieci Danu Zatopkovu (Čehoslovakija), kura palika ceturtā, arī viņas vīru Emilu Zātopeku vajāja neveiksmes un viņš soļošanā bija vien 6. vietā. Jaunzemes, tobrīd medicīnas studentes, starts izraisīja milzīgu publikas uzmanību, latvietes nopietnākā konkurente bija čīliete Marlēne Ārensa, kuru trenēja latvietis Edgars Laipenieks. Ilgu laiku tas bija lielākais latviešu sieviešu sportistu panākums olimpiskajās spēlēs.
Anadira (upe)
Anadira ir upe Čukču pussalā. Upes garums ir 1150 km, baseina platība – 191 000 km².
Anadira iztek no Anadiras plakankalnes centrālās daļa un ietek Beringa jūras Anadiras līcī. Augštecē upes ieleja šaura, vidējā un lejtecē līdzenuma upe, vietām nav izteiktas ielejas, attekas. Grīvā platums līdz 7 km. Galvenās pietekas: labās – Jablona, Jeropola, Maina; kreisās – Činejvēma, Belaja, Taņurera. Upes barošanās nokrišņi. Aizsalst no oktobra vidus līdz jūnija sākumam. Anadiras baseinā akmeņogļu ieguve.
1648.g. krievu pirmatklājējs Semjons Dežņovs atklāja Anadiras grīvu, kur izveidoja ziemošanas vietu, vēlāk pārbūvētu par Anadiras cietoksni.
Lielākās pietekas: Jablona, Jeropola, Maina (labais krasts), Belaja, Taņurera (kreisais krasts).
Separātisms
Separātisms ( — 'atdalīts, atsevišķs') ir cilvēku grupas vēlme nošķirties, norobežoties no pārējiem valsts iedzīvotājiem, lai iegūtu autonomiju, vai pat vēlme pilnībā atdalīties no valsts. Šādas vēlmes pamatā var būt etniskās, valodiskās, reliģiskās, ekonomiskas, vēsturiskas un citas pretišķības starp dažādām grupām vienas valsts ietvaros. Noteiktos apstākļos separātisms var novest pie pilsoņu kara, genocīda un citām neadekvātas valsts pretreakcijas sekām. Pasaulē darbojas vairāki simti separātisku kustību, bet Eiropā pastāv vairāk kā septiņdesmit separātiskas kustības. Latvijā ar separātismu dažādos kontekstos saista Latgali.
Jānis Ozoliņš (politiķis)
Jānis Ozoliņš (dzimis ) ir latviešu ekonomists, bijis 11. Saeimas deputāts.
Biogrāfija
Izglītību ieguvis Bulduru Dārzkopības tehnikumā un Rīgas Tehniskajā universitātē, kur ieguvis bakalaura grādu ekonomikā. Pēc tam studijas turpinājis Rīgas Ekonomikas augstskolā (Stockholm Schlool of Economics in Riga), kur 2008. gadā ieguvis biznesa administrācijas maģistra grādu.
Laikā no 2002. līdz 2011. gadam J. Ozoliņš strādājis par apdrošināšanas kompānijas "Balta dzīvība" (vēlāk "SEB dzīvības apdrošināšana") pārdošanas direktoru un bija uzņēmuma valdes loceklis.
Politiskā darbība
2011. gadā iesaistījies politikā, pēc darba attiecību pārtraukšanas ar "SEB dzīvības apdrošināšanu" kļūstot par Zatlera Reformu partijas biedru. Vēlāk kļuva arī partijas valdes locekli. No šīs partijas saraksta J. Ozoliņš kandidēja 2011. gada rudenī notikušajās 11. Saeimas ārkārtas vēlēšanās, kur arī tika ievēlēts no Zemgales vēlēšanu apgabala. J. Ozoliņš bija partijas kandidāts labklājības ministra amatam.
J. Ozoliņš ieņēma Saeimas Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijas priekšsēdētāja amatu, darbojās arī Publisko izdevumu un revīzijas komisijā, Budžeta un finanšu (nodokļu) komisijā, Budžeta un finanšu (nodokļu) komisijas Nodokļu politikas apakškomisijā. Līdzdarbojies „Fiskālās disciplīnas likuma”, ”Daudz gadu budžeta likuma”, „Eiro ieviešanas likuma” un „Nulles deklarācijas likuma”, u.c. veidošanā, aizstāvēšanā un uzlabošanā. Ir bijis viens no aktīvākajiem darbaspēka nodokļa samazināšanas aizstāvjiem. 2014. gada maijā pārgājis uz partiju "Vienotība".
Antarktikas Līgums
Antarktikas Līgums (en, fr, es, ru) un ar to saistītās vienošanās, ko kopīgi sauc par Antarktikas Līguma Sistēmu, regulē starptautiskās attiecības Antarktikā. Šī līguma ietvaros par Antarktiku tiek sauktas visas zemes un šelfa ledāji uz dienvidiem no 60° dienvidu platuma. Līgums stājies spēkā 1961. gada 23. jūnijā, kad to bija ratificējušas 12 sākotnējās dalībvalstis. Šobrīd (2017) līgumu ir parakstījušas 53 valstis un ar šo līgumu Antarktika ir noteikta kā teritorija, kas brīvi izmantojama zinātniskiem mērķiem un kurā aizliegtas militārās aktivitātes. Antarktikas Līgums bija pirmais Aukstā kara laikā noslēgtais bruņošanās kontroles līgums, kurā bija iesaistītas galvenās pretstāvošas puses. Antarktikas Līgumu pārrauga Antarktikas Līguma Sekretariāts, kura galvenā mītne kopš 2004. gada septembra atrodas Argentīnas galvaspilsētā Buenosairesā. Tagadējā Antarktikas Līguma redakcija ir spēkā līdz 2041. gadam.
Antarktikas Līguma Sistēma
Antarktikas Līguma galvenais dokuments tika atvērts parakstīšanai 1959. gada 1. decembrī un pēc 12 sākotnējo dalībvalstu ratificēšanas stājās spēkā 1961. gada 23. jūnijā. Starp pirmajām līguma parakstītājvalstīm bija tās, kas ņēma aktīvu dalību Starptautiskā ģeofizikas gada programmā, kā arī pieņēma ASV uzaicinājumu piedalīties līguma izstrādes konferencē. Šīs valstis bija: Argentīna, ASV, Austrālija, Beļģija, Čīle, Dienvidāfrika, Francija, Japāna, Jaunzēlande, Lielbritānija, Norvēģija, PSRS. Starptautiskā ģeofizikas gada ietvaros šīs valstis bija ierīkojušas vairāk kā 50 polārstaciju un līgums kļuva par zinātniskās sadarbības diplomātisko turpinājumu.
Citi līgumi
Citas Antarktikas Līguma ietvaros pieņemtās vienošanās ietver vairāk nekā 200 vienošanās un rekomendācijas, kas pieņemtas Līguma konsultatīvo pušu sanāksmēs. Nozīmīgākie no tiem ir:
Konsultatīvās sanāksmes
Katra gadu tiek orginizētas Antarktikas Līguma konsultatīvās sanāksmes par reģiona administrēšanu un menedžmentu. Tikai 28 no 46 līgumu parakstījušajām pusēm ir balss tiesības lēmumu pieņemšanā; pārējām 18 ir tiesības piedalīties un izteikt viedokli. Balsstiesīgās dalībvalstis (t.s. konsultatīvās dalībvalstis) ir 12 sākotnējās līguma parakstītājas un vēl 16 valstis, kas veic aktīvu zinātnisku un pētniecisku darbību reģionā.
Antarktikas Līguma sekretariāts
Antarktikas Līguma sekretariāts tika nodibināts 2004. gada augustā Argentīnas galvaspilsētā Buenosairesā kārtējajā Līguma konsultatīvajā sanāksmē. Nīderlandes pārstāvis Jans Hubers (Jan Huber) pildīja pirmā izpildsekretāra pienākumus līdz 2009. gada 31. augustam, kad viņu nomainīja Vācijas pārstāvis Manfreds Reinke (Manfred Reinke).
Sekretariāta galvenā funkcijas attiecināmas uz sekojošām jomām:
Sekretariāta četras oficiālās darba valodas ir angļu, franču, spāņu un krievu valoda.
Astra 2F
Astra 2F ir Luksemburgā bāzēta uzņēmuma SES Astra sakaru pavadonis. Palaists 2012. gada septembrī. Tas nodrošina televīzijas un sakaru pakalpojumus Eiropai un Āfrikai.
Astra 2F tika palaists 21:18 UTC ar nesējraķeti Ariane 5ECA (lidojums L565 / VA209) no Gviānas kosmiskais centra. Kopā ar to tika palaists arī Indijas sakaru pavadonis GSAT-10. Kosmiskais aparāts no pēdējās pakāpes atdalījās 21:45 UTC un tika ievadīts ģeostacionārajā pārejas orbītā. Ģeostacionāro orbītu tas sasniedza ar saviem dzinējiem un tika izvietots punktā 28,2° austrumu garuma.
paziņots, ka pabeigta testēšanas un pārbaužu fāze, un pavadonis nodots ekspluatācijā.
Serīna Viljamsa
Serīna Džameka Viljamsa (en; dzimusi Sagino, Mičiganas štatā, ASV) ir bijusī amerikāņu tenisiste, vairākas reizes bijusi WTA pasaules pirmā rakete. Viņa ir uzvarējusi 23 Grand Slam turnīros vienspēlēs un ir četru olimpisko zelta medaļu īpašniece, tostarp 2012. gada Londonas olimpisko spēļu čempione vienspēlēs. Ar profesionālajā tenisā nopelnītajiem vairāk nekā 80 miljoniem ASV dolāru S. Viljamsa ir visu laiku visvairāk nopelnījusī tenisiste, pie kam ieņem 4. vietu arī konkurencē starp abu dzimumu tenisistiem.
Karjera
Afroamerikāniete S. Viljamsa ir dzimusi Sagino, Mičiganas štatā, Ričarda Viljamsa un Orasenas Praisas ģimenē kā jaunākā no piecām pusmāsām un māsām. Bērnībā kopā ar ģimeni pārcēlusies uz Losandželosas priekšpilsētu Komptonu, kur piecu gadu vecumā sāka treniņu tenisā. Viņas abas ar māsu Venusu trenēja fanātiskais tēvs Ričards Viljamss. Kad Serīnai bija 9 gadi ģimene pārcēlās uz Floridu, kur māsas sāka trenēties tenisa akadēmijā. Vēlāk meiteņu trenēšanu atkal pārņēma tēvs un viņas jau agrā jaunībā rādīja lielisku spēli.
Pirmajā profesionāļu turnīrā S. Viljamsa piedalījās jau 1995. gadā, bet nākamajā sezonā starp profesionāļiem nespēlēja. Pirmo uzvaru profesionāļu turnīrā viņa guva 1999. gadā Parīzē, kur finālā pārspēja Amēliju Moresmo. Tai pašā gadā viņa pirmo reizi piedalījās Grand Slam turnīra finālā, ASV čempionātā pārspējot Martinu Hingisu. Interesanti, ka nākamie pieci uzvarētie Grand Slam vienspēļu fināli pēc kārtas bija pret māsu Venusu.
Kopumā S. Viljamsa ir uzvarējusi 23 Grand Slam turnīros vienspēlēs, kā arī 14 Grand Slam turnīros dubultspēlēs. Dubultspēlēs, kurās jau izsenis viņa spēlē kopā ar savu māsu Venusu Viljamsu, viņa izcīnīja zelta medaļu 2000., 2008. un 2012. gada olimpiskajās spēlēs. Tāpat izcīnīja uzvaru 2012. gada Londonas Olimpisko spēļu vienspēļu turnīrā. S. Viljamsai pieder vairāki profesionālā tenisa rekordi, tai skaitā viņa ar nopelnītiem vairāk kā 80 miljoniem ASV dolāru ir rekordiste pēc balvās saņemtās naudas apmēra. Tāpat viņa ir vienīgā no šobrīd aktīvajām tenisistēm, kas (dažādos gados) ir uzvarējusi visos četros Grand Slam turnīros gan vienspēlēs, gan dubultspēlēs.
2017. gada aprīlī uz laiku pārtrauca tenisa karjeru saistībā ar grūtniecību. 1. septembrī viņai piedzima meita. Pēc meitas piedzimšanas pirmo tenisa spēli S. Viljamsa aizvadīja 30. decembrī Abudabi, kur paraugspēlē zaudēja Latvijas tenisistei Aļonai Ostapenko. 2018. gadā Grand Slam apritē atgriezās ar Francijas atklāto čempionātu, bet abos nākamajos Grand Slam sasniedza finālu, Vimbldonā piekāpjoties Angelikai Kerberei, savukārt ASV čempionātā — Naomi Osakai. Finālu sasniedza arī 2019. gada Vimbldonas čempionātā, kur zaudēja Simonai Halepai, tādējādi kļūstot par visu laiku visvecāko spēlēlētāju, kas sasniegusi Grand Slam turnīra finālu (37 gadi un 290 dienas, līdzšinējais rekords piederēja Martinai Navrātilovai).
2022. gada septembrī pēc izstāšanās ASV atklātajā čempionātā S. Viljamsa noslēdza profesionālā tenisa karjeru.
Mobilais telefons
Mobilais telefons jeb mobilais tālrunis ir bezvadu ierīce balss un datu pārraidei lielos attālumos. Tas ir viens no bezvadu telefonu veidiem. Tas balstās uz sakariem starp telefonu un bāzes staciju, kas savstarpēji atrodas samērā tuvu (GSM ne tālāk par 35 km). Lai nodrošinātu sakarus plašākā teritorijā, lieto vairākas bāzes stacijas, kas nodrošina pārklājumu savā apkārtnē.
Vēsture
Pasaulē mobilie telefonsakari ir pazīstami kopš 20. gs. 80. gadu vidus.
Latvijā mobilo sakaru ēra sākās 1992. gadā, kad Latvijas teritorijā sāka darboties pirmais šāda veida pakalpojumu sniedzējs Latvijas mobilais telefons. Tajā laikā bija pieejami sakari 1G NMT standartā, kas darbojās 450 MHz frekvencē. Šis tīkls tika atslēgts 2002. gada beigās. 1995. gadā LMT ieviesa GSM. 1997. gadā sāka darboties otrs mobilo sakaru operators — Baltkom GSM, kas jau no sākuma darbojās GSM standartā.
2008. gada februārī Latvijā ir 4 mobilo sakaru operatori, no kuriem 3 (LMT, Tele2 un Bite) darbojas GSM (900 MHz un 1800 MHz) un UMTS (2100 MHz) standartā un 1 (Triatel) darbojas CDMA-2000 (450 MHz) standartā.
Darbības princips
Mobilais telefons darbojas pēc bāzes stacija-klients principa. Mobilo sakaru operators noteiktā teritorijā uzstāda vairākas bāzes stacijas, pie kurām pieslēdzas klientu mobilie telefoni. Klientam pārvietojoties, mobilais telefons automātiski pārslēdzas starp bāzes stacijām. Komunikācijas starp bāzes staciju (torni) un telefonu var būt analogas vai digitālas. Visi mūsdienu mobilo telefonu standarti lieto ciparu sakarus.
Populārākais mobilo telefonu standarts pasaulē (un Latvijā) ir GSM, tas ir bāzēts uz TDMA tehnoloģiju. Vēl eksistē arī CDMA bāzēti standarti (to ir daudz), tos bieži vien sauc par CDMA. Analogajām mobilo telefonu sistēmām lietoja FDMA tehnoloģiju, jo TDMA tur izveidot ir problemātiski, bet CDMA — neiespējami. Analogās mobilo telefonu sistēmas klasificē kā 1. paaudzes sistēmas (1G), digitālās TDMA, lielākoties kā 2. paaudzes (2G), digitālās CDMA bāzētās sistēmas ir gan 2G, gan arī 3. paaudzes (3G), lai arī ne visas CDMA sistēmas ir 3G.
Mobilo telefonu radiolinku (starp telefonu un bāzes staciju) datu caurlaidība (bandwidth) ir ievērojami mazāka kā fiksētajiem telefoniem, tāpēc te lieto skaņas signāla kompresiju. Tam vajag ievērojamus (relatīvi, salīdzinot ar fiksētajiem telefoniem) procesora resursus un tas samazina skaņas kvalitāti. Parasti šeit lietotie kodeki atmet daļu no pārsūtāmās informācijas (lossy codec). Otrā galā šo signālu var atkompresēt vai nu bāzes stacijā, vai arī centrālē. Atkārtota pārkompresēšana samazina kvalitāti. Lai padarītu grūtāku telefonsarunu nesankcionētu noklausīšanos, caur radiolinku pārsūtītos datus (sakompresēto skaņu un citus datus), šifrē. Tas ietekmē tikai radiolinku starp telefonu un bāzes staciju, jo tālāk visu sūta nešifrētu, tāpēc tas neietekmē sankcionētu noklausīšanos, pieslēdzoties centrālei.
Vienkāršotā variantā mobilo telefonu cipartīkls sastāv no: Šie pamatkomponenti ir visos mobilo telefonu cipartīklos (GSM, UMTS, CDMA (CDMA-2000, IS-95)). Dažādi standarti dažus no komponentiem iedala sīkāk.
Centrāle
Tas būtībā ir liels dators (maršrutētājs), kas ir savienots ar visām bāzes stacijām. Tam ir pieejama informācija par visu bāzes staciju atrašanās vietu. Daudzos standartos visas komunikācijas starp diviem telefoniem iet caur centrāli. Centrāle arī autentificē lietotājus un ģenerē rēķinus (pēc zvanu ilguma). Centrālei ir arī savienojumi ar citiem telesakaru tīkliem, kurus lieto, lai attiecīgā operatora klienti varētu piezvanīt uz (un saņemt zvanus no) citiem mobilo telefonu un fiksēto telefonu tīkliem. Te ir arī savienojums ar internetu, kuru lieto, lai nodrošinātu mobilo internetu.
Bāzes stacijas
Tās ir vairāk vai mazāk vienmērīgi izkliedētas tīkla pārklājuma teritorijā. Tās sastāv no raidītājiem, uztvērējiem, antenām un relatīvi neliela datora. Antenas parasti novieto augstu virs zemes. Lauku teritorijās tām būvē speciālus torņus (ja nav pieejami jau agrāk uzbūvēti torņi), pilsētās antenas novieto uz augstu māju jumtiem. Bāzes stacijas ir savienotas ar centrāli. Daudzos standartos caur centrāli iet pat sarunas vienas šūnas robežās. Bāzes stacijām parasti ir 3 antenas, kas šūnu sadala trijos 120° sektoros. Šādā veidā izveidojas trīs šūnas, kas ļauj palielināt tīkla ietilpību.
Savienojumi starp bāzes stacijām un centrāli
Sākotnējā variantā tie bija tādi paši, kādus lietoja, lai savienotu savā starpā parasto telefonu centrāles (T1 vai E1, atkarībā no kontinenta). Šie savienojumi ir vai nu ar vadiem, vai arī point-to-point radiolinki. Radiolinki ir diezgan populāri, tāpēc, ka nav nepieciešams vilkt vadus pašiem, vai īrēt vadus no fiksēto telesakaru operatora. Tomēr palielinoties nepieciešamībai pēc lieliem datu pārraides ātrumiem, un līdz ar to apjomiem, mobilie operatori cenšas bāzes stacijas savienot ar optisko kabeļu līnijām, tādējādi palielinot to caurlaides spēju.
Mobilie telefoni
Mobilie telefoni ir pārnēsājamas ierīces, kuras lieto, lai piekļūtu tīklam. Tā ir vienīgā mobilo telefonu tīkla daļa, ar kuru saskaras lietotāji. Mobilais telefons sastāv no šādām komponentēm: Centrālo procesoru dažreiz apvieno ar signālu procesoru, lai samazinātu telefona aparāta izgatavošanas izmaksas.
Teilora Svifta
Teilora Elisone Svifta (en; dzimusi ) ir amerikāņu dziedātāja un dziesmu autore. Augusi Pensilvānijā, 14 gadu vecumā Teilora pārcēlās uz Našvilu, Tenesī, lai veidotu kantrimūzikas dziedātājas karjeru. Viņa parakstīja līgumu ar ierakstu kompāniju Big Machine Records. Teiloras Sviftas pirmā albuma izdošana parādīja viņu kā īstu kantrimūzikas žanra pārstāvi. "Our Song" viņas trešais singls padarīja viņu par visjaunāko dziedātāju, kura pilnībā pati sarakstījusi un izpildījusi valsts topa dziesmu. 2008. gada Grammy balvu pasniegšanas ceremonijā viņa saņēma Labākā jaunā mākslinieka nomināciju.
Mobilais telefons
Iespējas
Ar pirmajiem mobilajiem telefoniem varēja tikai piezvanīt un saņemt zvanus. Ar laiku parādījās iespēja nosūtīt un saņemt īsus teksta paziņojumus (līdzīgi kā peidžeru sistēmā). GSM tīklos tos sauc par īsziņām (SMS). Bez tam, ir parādījusies iespēja rādīt ienākošā zvana zvanītāja numuru. Šīs funkcijas pieejamība ir atkarīga no operatora (parasti ir pieejama).
Teilora Svifta
Teiloras Sviftas otrais studijas albums "Fearless" tika izdots 2008. gadā. Ņemot vērā singlu "Love Story" un "You Belong with Me" panākumus, "Fearless" kļuva par vislabāk pārdoto albumu 2009. gadā un tam sekoja plaša koncertturneja. Ieraksts ieguva četras Grammy balvas, Sviftai kļūstot par jaunāko dziedātāju kura jebkad ieguvusi Gada albuma nomināciju. Sviftas trešais albums 2010. gada "Speak Now" savā pirmajā izdošanas nedēļā ASV pārdeva vairāk nekā vienu miljonu kopiju. Albums "Red", kurš tika izlaists 2012. gada 22. oktobrī,ieguva arī 2 Grammy balvas nominācijas, kuras diemžēl Teilore neieguva, kaut gan viņas albums bija visveiksmīgākais un vispārdotākais albums starp nominētajiem sāncenšiem. Pēc tam, 2014. gadā māksliniece izdeva savu pirmo pop albumu "1989", kas Teilorei deva veselas 3 Grammy balvas.
Mobilais telefons
Iespējas
Šo savienojumu var lietot vai nu lai pārkopētu informāciju uz/no telefonu (īsziņas, telefonu kataloga ierakstus, failus), vai arī lai lietotu telefonu kā modemu datu pārraidei. Īsziņām un telefonu grāmatai (un vēl dažiem datiem) daudzos telefonos var piekļūt, izmantojot modificētas AT komandas. GSM standartam šī komandu kopa ir standartizēta, taču daudzos telefonos tā ir ieviesta nepilnīgi (Nokia). AT komandas lieto arī modema vadībai, datu pārraidei. Failu pārsūtīšanai parasti lieto vai nu OBEX protokolu, vai arī kādu ražotāja specifisku protokolu, kas parasti ir līdzīgs OBEX.
Datu pārraide
GPRS ar EDGE modulāciju labos radio apstākļos var sasniegt 280kb/sek. Datu pārraidi lieto vai nu telefonu pieslēdzot pie datora, vai arī pašā telefonā. Telefonā datus izmanto MMS (multimedia messaging service) un daudzas no viedtālruņu iespējām. Ir arī īpaši, tikai datiem paredzēti mobilie telefoni, izveidoti kā datora USB iespraužami moduļi.
Pēc mobilā telefona modeļiem
Avots: Live Mag
Pēc mobilā telefona ražotājiem
Avots: Live Mag
Galējie ziemeļi
[[Attēls:Map of the Russian Extreme North.svg|thumb|300px|
]]
Par Galējiem ziemeļiem (ru) ģeogrāfiskā nozīmē tradicionāli sauc to Krievijas Federācijas teritorijas daļu, kas atrodas uz ziemeļiem aiz Polārā loka. Klimats ļoti skarbs. Lielākoties Galējo ziemeļu teritorija ir arktiskā zona, tundra, mežatundra un, mazākā mērā, taiga.
No ekonomiskā viedokļa par Galējiem ziemeļiem noteikts daudz plašāks apgabals, kurā iekļaujami visi reģioni ar īpaši aukstu ziemu un kurā iedzīvotājiem izsniedzamas īpašas valsts piemaksas un kompensācijas. Šādi reģioni ir: Murmanskas apgabals, Jakutija, Magadanas apgabals, Čukotkas autonomais apvidus, Kamčatkas novads, daļēji Karēlija, Arhangeļskas apgabals, Komi Republika, Tjumeņas apgabals, Krasnojarskas novads, Irkutskas apgabals, Habarovskas novads, Sahalīnas apgabals, kā arī Ziemeļu Ledus okeāna un tā jūru salas, Beringa jūras un Ohotskas jūras salas. Pastāv arī reģioni, kuri pielīdzināti Galējiem ziemeļiem piemaksu un kompensāciju ziņā, taču neietilpst tajos.
Galējo ziemeļu pamatiedzīvotāji ir mazskaitlīgās ziemeļu tautas.
1960. gada vasaras olimpiskās spēles
1960. gada vasaras olimpiskās spēles bija septiņpadsmitās vasaras olimpiskās spēles. Tās no līdz  notika Itālijas pilsētā Romā. Oficiāli spēles atklāja Itālijas prezidents Džiovanni Gronči. olimpisko uguni iededza Džankarlo Perišs. Romai bija uzticēts rīkot arī 1908. gada vasaras olimpiskās spēles, taču 1906. gada Vezuva izvirduma dēļ tās notika Londonā.
Romas olimpiskajās spēlēs piedalījās 83 valstis, kuras pārstāvēja 5338 sportisti. Kopumā tika sadalīti 150 medaļu komplekti 17 sporta veidos.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Roma par 17. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Parīzē, Francijā. Roma par spēļu rīkošanas tiesībām apsteidza Lozannu, Detroitu, Budapeštu, Briseli, Mehiko un Tokiju.
Mento
Mento un ska
Atšķirībā no ska, mento ir raksturīgs akustisks skanējums, jo mento izpildītāji izmanto akustiskās ģitāras, rokas bungas, bandžo un citus akustiskos instrumentus. Līdz ar ska mūzikas popularitātes pieaugumu Jamaikā 1960. gados, daudzi mento izpildītāji sāka izpildīt ska mūziku un mento pamazām zaudēja savu popularitāti. Tomēr mento ietekme ska mūzikā ir jūtama, jo daudzas pirmā viļņa ska grupas savā repertuārā iekļāva mento dziesmu aranžējumus.
Mento mūsdienās
Mūsdienās mento nav plaši izplatīts, lai gan ir nedaudzi mento izpildītāji, kas turpina uzstāties un spēlēt šo mūziku.
Mento ieraksti
Mento ieraksti līdz mūsdienām bieži vien nav saglabājušies un arī esošie nav viegli pieejami. Bieži vien mūsdienās zināmākie mento ieraksti ir radīti vairākus gadu desmitus pēc mento popularitātes augstākā punkta (piemēram, Stenlijs Beckfords (Stanley Beckford) ar savu grupu Stanley and the Turbines, kas savas mūziķa gaitas uzsāka kā regeja izpildītājs, tikai daudz vēlāk pievēršoties mento un arī grupa The Jolly Boys).
Žozē Ramušs-Orta
Žozē Ramušs-Orta (dzimis ) ir Austrumtimoras politiķis un bijušais valsts prezidents laikā no 2007. līdz 2012. gadam (otrais prezidents kopš neatkarības iegūšanas no Indonēzijas 2002. gadā).
Žozē Ramušs-Orta ir viens no Neatkarīgās Austrumtimoras Revolucionārās frontes (Frente Revolucionária de Timor-Leste Independente vai FReTiLIn) dibinātājiem un līderiem. Fronte cīnījās par neatkarību vispirms no Portugāles, vēlāk no Indonēzijas, bet mūsdienās tā ir valdošā partija Austrumtimorā. No 1975. līdz 1999. gadam, kad valsti okupēja Indonēzija, Žozē Ramušs-Orta bija FReTiLIn runasvīrs. Kaut arī cieši sadarbojies ar Fronti, kopš 1988. gada viņš nav tās biedrs.
1996. gadā viņš kopā ar katoļu bīskapu Karlušu Belu ieguva Nobela miera prēmiju par Austrumtimoras konflikta risināšanu miermīlīgā ceļā.
Pēc neatkarības iegūšanas 2002. gadā, Ramušs-Orta kļuva par valsts pirmo ārlietu ministru. Viņš veica ārlietu ministra pienākumus līdz 2006. gada Austrumtimoras krīzei, kad sākās konflikts starp dažādām Austrumtimoras bruņoto spēku frakcijām un valstī tika ievests ārvalstu (Austrālijas, Malaizijas, Jaunzēlandes, Portugāles un ANO) karaspēks.
2006. gada 26 jūnijā Austrumtimoras prezidents Šanana Gušmau iecēla Ramušu-Ortu par premjerministru demisionējošā Mari Alkatiri vietā. 2007. gadā Žozē Ramušs-Orta kļuva par prezidentu, uzvarot vēlēšanās.
2008. gada 11. februārī Žozē Ramušs-Orta tika nopietni ievainots atentāta mēģinājumā, ko veica dumpīgas armijas daļas (neveiksmīgi tika mēģināts nogalināt arī premjerministru). Žozē Ramušs-Orta tika nogādāts slimnīcā Dārvinā, Austrālijā un valstī atgriezās 2008. gada 17. aprīlī.
Pēc prezidenta amata atstāšanas 2012. gadā Ramušs-Orta 2013. gada 2. janvārī tika iecelts par ANO īpašo pārstāvi un ANO Miera veidošanas biroja Gvinejā-Bisavā (UNIOGBIS) vadītāju.
Šarlotas "Hornets"
Šarlotas "Hornets" (en) ir profesionāls ASV basketbola klubs, kas ir bāzēts Šarlotā, Ziemeļkarolīnas štatā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās basketbola asociācijas Austrumu konferences Dienvidaustrumu divīzijā. Tas tika dibināts 2004. gadā un kopš dibināšanas brīža spēlē NBA.
Pastāvēšanas vēsturē "Hornets" nav izcīnījusi nevienu NBA čempionu titulu. Mājas spēles komanda aizvada Spectrum Center arēnā.
Vēsture
Šarlotas "Hornets" (pašreizējais Ņūorleānas "Pelicans") pārceļoties uz Ņūorleānu 2002.—2003. gada sezonā, pilsētas vadība un NBA pārstāvji vienojās pilsētā izveidot jaunu NBA komandu, kas piedalītos turnīrā, sākot ar 2004.—2005. gada sezonu. Pieteicās vairāki potenciālie īpašnieki, tai skaitā grupa, ko vadīja Bostonas "Celtics" savulaik slavenais basketbolists Larijs Bērds. Galu galā šajā cīņā uzvarēja miljardieris Roberts Džonsons, kas tādējādi kļuva par vienu no retajiem melnādainajiem ASV sporta komandu īpašniekiem.
Komanda spēlē NBA Austrumu konferences Dienvidaustrumu divīzijā kopā ar Maiami "Heat", Orlando "Magic", Atlantas "Hawks" un Vašingtonas "Wizards". "Bobcats" paplašināšanās drafts notika otrdien,, kurā komandu papildināja gan pieredzējuši spēlētāji, kā Predrags Drobņaks, gan jauni spēlētāji, piemēram, Terons Smits. Komanda arī veica darījumu ar Losandželosas "Clippers", lai iegūtu otrās izvēles tiesības 2004. gada NBA draftā, kur izvēlējās Emeku Okaforu, 2005. gada NBA gada debitantu.
Savu pirmo spēli, kurā "Bobcats" tikās ar Vašingtonas "Wizards", komanda zaudēja ar 103:96. Pirmo uzvaru pastāvēšanas vēsturē komanda izcīnīja pār Orlando "Magic" ar 111:100 tā paša gada. ar 91:89 uzvarot Detroitas "Pistons", "Bobcats" kļuva par pirmo jaunpienācēju kopš 1971. gada, kas savā debijas sezonā uzvarējusi tābrīža NBA čempionvienību.
2014. gadā komanda tika pārsaukta par Šarlotas "Hornets".
Mazais princis
"Mazais princis" ir franču rakstnieka un lidotāja Antuāna de Sent-Ekziperī (1900—1944) vislabāk pazīstamā grāmata. Autors to uzrakstīja 1943. gadā, dzīvojot Ņujorkā, ASV. Grāmatu Sent-Ekziperī ir ilustrējis pats, un veltījis to savam draugam Leonam Vertam.
Darbs "Mazais princis" ir vislasītākā un visvairāk tulkotā franču grāmata pasaulē. Tā tika pasludināta par 20. gadsimta Francijas labāko grāmatu. Darbs ir iztulkots vairāk nekā 250 valodās un dialektos, kā arī braila rakstā. Ievas Lases latviešu valodā tulkotais stāsts Latvijā ir izdots vairākas reizes. Kopumā katru gadu pasaulē joprojām tiek pārdotas vairāk kā miljons "Mazā prinča" grāmatas, bet kopējais pārdoto grāmatu skaits ir lielāks kā 140 miljoni. "Mazais princis" ir kļuvis par vislabāk pārdoto grāmatu pasaulē, kāda jebkad ir bijusi izdota. Jau no grāmatas iznākšanas brīža, stāsts par Mazo princi ir pārveidots gan par teātra, operas un baleta izrādēm, gan par Mazo princi ir uzņemtas kinofilmas un zīmētas animācijas.
Īss apraksts
"Mazais princis" ir poētisks stāsts par to, kā lidmašīnas pilots, kurš, ciešot avārijā, nosēžas tuksnesī un tur satiek mazu zēnu, kas uz Zemi atlaidies no neliela asteroīda. Stāsts ir filozofisks un tas ietver sabiedrības kritiku, vienlaikus pārdomājot pieaugušo pasaules dīvainības.
Lai arī grāmata tiek pasniegta kā bērnu grāmata, Mazais princis pieaugušajiem lasītājiem ir devis vairākas filozofiskas atklāsmes par cilvēka raksturu. Vienas no spēcīgākajām stāsta sarunām risinās starp Mazo princi un lapsu, kuru zēns satiek savā ceļojumā pa Zemi. Lapsas teksti ietver visu stāsta esenci: "On ne voit bien qu'avec le cœur. L'essentiel est invisible pour les yeux..." (Īsti mēs redzam tikai ar sirdi. Būtiskais nav acīm saredzams) vai "Tu deviens responsable pour toujours de ce que tu as apprivoisé" (Tev vienmēr jābūt atbildīgam par tiem, ko esi pieradinājis).
Roberts Openheimers
'''Dž. Roberts Openheimers''' (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu fiziķis. Viens no ASV kodolfizikas pamatlicējiem. Manhetenas projekta zinātniskais vadītājs un kodoltesta Trinity vadītājs. Saukts par "atombumbas tēvu", izgudrojis pirmos kodolieročus. Zaudēja amatus makartisma laikā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1904. gadā Ņujorkā Vācijas ebreju izcelsmes audumu importētāja Jūlija Zēligmana Openheimera un viņa sievas gleznotājas Ellas Openheimeres, dzimušas Frīdmanes, ģimenē. Studēja ķīmiju Hārvarda Universitātē, pēc studiju beigšanas devās uz Eiropu, lai studētu fiziku, jo tolaik ASV atpalika šīs zinātnes pētniecībā. Iesākumā mācījās Kavendiša laboratorijā Kembridžas Universitātē. 1926. gadā devās uz Getingenes Universitāti, kur studēja fiziku Maksa Borna vadībā. Šeit viņš iepazinās un sadraudzējās ar daudziem vēlākajiem izcilajiem zinātniekiem: Verneru Heizenbergu, Paskvālu Jordānu, Volfgangu Pauli, Polu Diraku, Enriko Fermi un Edvardu Telleru. 1927. gadā Openheimers Getingenes Universitātē ieguva doktora grādu fizikā.
1927. gadā Openheimers atgriezās ASV un 1928. gadā sāka strādāt Kalifornijas Universitātē Bērkli, kur darbojās daudzus gadus. Openheimers kļuva par vienu no ASV teorētiskās fizikas pamatlicējiem un izveidoja Bērkli par pasaules līmeņa fizikas pētniecības centru. Viņš bija daudzpusīgi attīstīta personība un deva ieguldījumu teorētiskajā astronomijā, kodolfizikā, spektroskopijā un kvantu teorijā. Openheimers interesējās arī par valodniecību, filozofiju.
Pēc kara 1946. gadā tika nodibināta ASV Atomenerģijas komisija (United States Atomic Energy Commission) un Openheimers strādāja par tās galveno konsultantu. Viņš iestājās par starptautisku atomieroču kontroli. Kādu laiku bija arī ūdeņraža bumbas konstruēšanas pretinieks.
Sākoties makartisma laikiem ASV, Openheimers savu kreiso uzskatu dēļ kļuva par vienu no labējo spēku mērķiem. Viens no galvenajiem viņa pretiniekiem bija FIB direktors Edgars Hūvers, kurš jau no 1930. gadiem bija pavēlējis veikt Openheimera novērošanu un sarunu noklausīšanos, saistībā ar viņa darbību Bērkli. 1954. gadā Openheimeram bija jāstājas Pretamerikāņu darbības izmeklēšanas komitejas priekšā. Viens no redzamākajiem cilvēkiem, kas liecināja pret Openheimeru, bija Edvards Tellers, kurš ar savu rīcību izraisīja sašutumu citu zinātnieku vidū. Izvērstās kampaņas dēļ Openheimers bija spiests pamest amatus, tomēr turpināja nodarboties ar pētniecību un sniegt lekcijas dažādās pasaules valstīs.
Kad 1963. gadā par ASV prezidentu tika ievēlēts Džons Kenedijs, viņš kā reabilitācijas zīmi piešķīra Openheimeram Enriko Fermi balvu. Kenedija nāves dēļ Openheimeram to pasniedza Lindons Džonsons.
Mūža atlikušajā daļā Openheimers daudz laika pavadīja ASV Virdžīnās, kur bija iegādājies īpašumu.
Piemiņa
2005. gadā izdota Kaja Bērda un Mārtina Šervina sarakstītā Openheimers biogrāfija American Prometheus, kas ieguva Pulicera balvu biogrāfiju un autobiogrāfiju jomā. Balstoties uz šo darbu, Kristofers Nolans uzņēma mākslas filmu "Openheimers" (2023). R. Openheimera lomā aktieris Kilians Mērfijs.
2009. gada Vecumnieku novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Vecumnieku novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Vecumnieku novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 3 kandidātu saraksti, kas veidoti no 53 kandidātiem. Vecumnieku novads tika izveidots 2009. gada administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Vecumnieku novadā vēlēšanas notika 8 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva LPP/LC un Tautas partijas apvienotais saraksts (48,07%), bet novada domē iekļuva arī pārējie divi saraksti. Vecumnieku novada domes vēlēšanās piedalījās 3 478 vēlētāji jeb 48,58% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 3 468, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 3 384 vēlētāji.
Krievu—čukču karš
Krievu—čukču kari bija militārs konflikts starp Krievijas karaspēku (kopā ar sabiedroto jakutu un korjaku atsevišķām vienībām) un čukču ciltīm Krievijas Tālo Austrumu kolonizēšanas periodā 17.—18. gadsimtā.
Čukotkas kolonizācija
Pirmās ziņas par čukčiem attiecas uz 1641. gadu sakarā ar Kolimas apvidū notikušo uzbrukumu krievu jasaka (zvērādās maksājams nodoklis) ievācējiem. Jādomā, ka tā bija agresija no čukču puses, jo krievi tolaik vēl līdz Čukotkai nebija nonākuši un par čukčiem nezināja.
Čukotkā krievi (kazaki atamana Semjona Dežņova vadībā) nonāca 1648. gadā. 1649. gadā Dežņovs Anadiras upes augštecē nodibināja ziemošanas vietu, kuras vietā 1652. gadā uzbūvēja Anadiras fortu (Анадырский острог).
Šajā laikā (17. gadsimta vidū) čukči bija vietējā mēroga ekspansionisti un bieži karoja pret kaimiņu tautām. Visai augsti attīstītā metalurģija tiem ļāva izgatavot tērauda zobenus, bruņukreklus, bultu un šķēpu uzgaļus, kas ļāva militāri dominēt apkārtējo nomadu tautu vidū. Čukču nežēlība noveda pie tā, ka korjaki, itelmeņi un jukagiri labprāt pieņēma Krievijas impērijas pavalstniecību un piedalījās krievu karagājienos pret čukčiem. Eskimosi savukārt centās iebiedēt čukčus ar nežēlību: gūstekņus nogalināja, tiem caururbjot galvaskausus.
Militārās ekspedīcijas
1727. gadā pēc jakutu kazaku atamana Afanasija Šestakova iniciatīvas Krievijas Impērijas senāts apstiprināja "viedokli", ka visas Sibīrijas jaunatklātās tautas jāpakļauj Krievijas pavalstniecībā un jāliek tām maksāt jasaku. Lai to nodrošinātu, uz Čukotku tika nosūtīta 400 vīru no zaldātiem un kazakiem sastāvoša ekspedīcija, par kuras bāzi izvēlējās Anadiras fortu. Par ekspedīcijas vadītāju nozīmēja Šestakovu, bet par militāro komandieri Toboļskas dragūnu pulka kapteini Dmitriju Pavlucki.
1729. gadā, sadalot ekspedīciju divās daļās un, papildinot abas ar jakutiem un korjakiem, Šestakovs un Pavluckis sāka Čukotkas pakļaušanu. Jāatzīmē, ka senāts bija lēmis aborigēnus Krievijas pavalstniecībai pievērst "ar pierunāšanu un brīvprātīgi", tomēr Šestakovs un Pavluckis ne vienmēr aprobežojās ar pārrunām, kā arī aborigēni ne vienmēr gribēja vest sarunas. Šai ekspedīcijai bija tīri soda ekspedīcijas raksturs. Sevišķi ar nežēlību izcēlās Pavlucka vienība, kas, spriežot pēc viņa paša ziņojumiem 1731. gadā, nopostīja iezemiešu mītnes, pašus iezemiešus nogalinot vai padzenot. Atzīmēti gadījumi, kad veselas čukču ģimenes izdarīja pašnāvību, jo negribēja mirt no svešzemnieku rokas. Iekarotāji grāva iezemiešu uzticību arī ar savu nodevīgumu. Sotņiks Šipicins uzaicināja uz pārrunām 12 čukču vecajos un visus nogalināja. Pēc tāda veida rīcības čukču uzticība krieviem tika galīgi sagrauta uz ilgiem gadiem.
1730. gada martā čukči sagrāva Šestakova vienību, nogalinot pašu komandieri. Pavlucka vienībai nācās izcīnīt trīs vērienīgas kaujas, kurās abas puses cieta lielus zaudējumus. Priekš galējo ziemeļu apdzīvotības blīvuma mērogiem tās bija milzīgas kaujas.
Pēc zaudējuma Pavluckim čukči atteicās no atklātām kaujām ar krieviem, pārejot uz partizānu kara taktiku, vienlaicīgi turpinot karot ar Krievijas pavalstniecībā pārgājušajiem korjakiem un jukagiriem.
1730.-1750. gados Čukotkā un Kamčatkā notika nepārtrauktas militāras sadursmes, kurās vairākkārti tika ieņemti krievu un iezemiešu forti. Čukču militāro panākumu iespaidā korjaki un jukagiri uz laiku atteicās no Krievijas pavalstniecības un pieslējās čukčiem.
Diplomātiskie risinājumi
Čukču karš ar krievu koloniālo karaspēku turpinājās gandrīz 150 gadus. Vairākos etapos čukči pat guva uzvaru šajā karā. Krievu karaspēka zaudējumi viesa bailes iekarotājos un kādā dokumentā pat bijis teikts, ka "jāieskaidro visiem Lejaskolimas krievu iedzīvotājiem, ka tie nekādā ziņā nedrīkst sadusmot čukčus, atbildot pat kara tiesas priekšā".
1763. gada sākumā Anadirā ieradās jauns komendants, Kurzemē dzimušais vācbaltietis, apakšpulkvedis Fjodors Plenisners (Frīdrihs Plenisners, Frīdrihs Plenstners). Iepazinies ar apstākļiem, viņš piedāvāja Anadiras partiju vispār likvidēt. Pirmkārt, tās uzturēšanai visā pastāvēšanas laikā bija iztērēti 1 381 007 rubļi un 49 kapekas, bet ieņēmumi no jasaka un citiem nodokļiem bija tikai 29 152 rubļi un 54 kapeikas. Otrkārt, čukči nav pievērsti Krievijas pavalstniecībai un čukču-korjaku-jukagiru sadursmes turpinās.
Senāts piekrita Anadiras partijas slēgšanai, atzīstot, ka tā bijusi "nevērtīga un tautai apgrūtinoša". 1765. gadā tika sākta karaspēka un civiliedzīvotāju evakuācija no Anadiras, bet 1771. gadā forts tika nojaukts. Tas ne tikai liecināja par kara pārtraukšanu pret čukčiem, bet arī tika faktiski atzīta Krievijas sakāve. Tas ļāva čukčiem ieņemt Anadiru, atbīdot korjakus līdz Gižigai un jukagirus līdz Kolimai.
Tikai Lielbritānijas un Francijas ekspedīciju parādīšanās pie Čukotkas krastiem piespieda Krievijas Impēriju no jauna domāt par šī novada pakļaušanu. 1776. gadā Katrīna II pavēlēja pielikt visas pūles tam, lai čukči pieņemtu Krievijas pavalstniecību. Nerīkojoties ar militāru spēku, bet ar uzpirkšanu, krieviem veicās daudz labāk. 1778. gada martā ar Gižigas forta komandanta kapteiņa Timofeja Šmaļeva un sibīriešu muižnieka, kristīta čukča Nikolaja Daurkina pūlēm tika noslēgts līgums ar "galveno" tojonu Omuļatu Hergintovu par čukču pāriešanu Krievijas pavalstniecībā.
Pēc Katrīnas pavēles čukči uz 10 gadiem tika atbrīvoti no jasaka un saglabāja neatkarību iekšlietās. Salīdzinoši priviliģētais čukču stāvoklis saglabājās arī vēlāk. Vēl pēc 1822. gada "Ukaza par cittautiešu pārvaldīšanu" čukči dzīvoja pēc saviem likumiem, tiesājās savās tiesās un jasaku — lapsas ādiņu no loka (t.i. — no vīrieša) maksāja pēc vēlēšanās.
Čukču modernais bruņojums (tie regulāri šķērsoja Beringa jūras šaurumu, iepērkot Aļaskā ne tikai vinčesterus, bet pat ložmetējus) ļāva tiem saglabāt faktisku autonomiju līdz pat 20. gadsimtam. Tikai 20. gadsimta 30. gados PSRS režīma spēka struktūrām izdevās salauzt čukču pretestību.
Krievu iekarotāju tēls čukču mitoloģijā
Čukču mitoloģijā krievu iekarotāja tēls ir monstrozs: "Viss apģērbs no dzelzs, ūsas kā roņiem, acis apaļas dzelžainas, šķēpi garumā līdz elkonim un uzvedas kauslīgi — izsauc uz kauju". Tomēr vislielākās šausmas iedvesa krievu nežēlība, ko iezemieši uztvēra kā absolūti nemotivētu: ''Jakuņins (Pavluckis), niknais naidnieks ar ugunīgo loku (krama šauteni), nežēlīgi kāva vīrus un sievas, cirta ar cirvi. Divdesmit vezumus ar nokauto cepurēm aizveda caram. "Nav viņu vairāk, visus iznīdējām", lielījies caram. "Daudz ganāmpulku nolaupījām. Mūsējie pēkšņi uzbruka, visus nokāvām, tikai vadoni dzīvu sagūstījām mocīšanai..."''.
Folklorā čukču iznīcināšana parādās kā krievu pašmērķis. Kaut kādus racionālus konflikta iemeslus čukči nav varējuši atrast. Kazaka tēls vispār raksturojams ar pilnīgu pozitīvu iezīmju trūkumu. Par čukču folkloras galveno ļauno tēlu ir kļuvis majors Pavluckis.
Tomēr, pateicoties militārajam spēkam un nežēlībai, krievi iekaroja zināmu čukču cieņu. Čukči pret visiem saviem kaimiņiem attiecās ļoti augstprātīgi un neviena tauta čukču folklorā, izņemot krievus un viņus pašus, netiek saukta par cilvēkiem. Čukču mītā par pasaules radīšanu krievu sūtība ir tējas, tabakas, cukura, sāls un dzelzs ražošana un tā visa tirdzniecība ar čukčiem.
Komunisms
Komunisms (no la — 'kopīgs') marksisma teorijā ir nākotnes sabiedriska iekārta, bezšķiru sabiedrība, kur ražošanas līdzekļi piederēs visiem kopīgi, sabiedrības locekļi būs vienlīdzīgi tiesībās un iespējās pēc principa “No katra pēc spējām, katram pēc vajadzībām”. Sadzīviski par "komunismu" bieži dēvē marksismu, jo tas ir marksisma kā ideoloģijas mērķis.
Politiskā nozīmē radikālie marksisti, t.s. komunisti, vienīgo iespēju, kā nonākt pie komunisma, saskatīja "proletāriskajā revolūcijā", kurā proletariāts sagrābs varu un mainīs sabiedrības iekārtu. Mērenie marksisti jeb sociāldemokrāti pieturas pie koncepcijas, ka komunisms iestāsies kādreiz (neprognozējamā nākotnē) dabiskā ceļā, bez vardarbības, mīkstinot kapitālismā valdošo nevienlīdzību, paaugstinot sabiedrības sociālās nodrošinātības līmeni, diferencējot nodokļus (lielāki ienākumi — lielāki nodokļi), iesaistot darbiniekus uzņēmumu pārvaldē utml.
Agrīnais jeb primitīvais komunisms
Komunisma pamatidejas teorētiskās konstrukcijas iezīmes parādās jau Platona sacerējumā "Valsts". Taču pati par sevi tā nav nekas jauns un oriģināls, jo sakņojas jau pirmatnējās kopienas sociālajās un īpašumattiecībās. Lielīpašuma kopības ideja atrodama arī Bībelē — Jaunajā Derībā, — aprakstot sākotnējās kristiešu kopienas dzīvi (Apustuļu darbi).
Marksisms
XIX gs. vidū, visnotaļ pasliktinoties algoto pilsētas strādnieku (t.s. proletariāta) dzīves līmenim un darba apstākļiem, toties palielinoties nostrādinātībai, radās labvēlīga augsne šādām vienlīdzības idejām. Tās pārstrādāja un apkopoja jaunā koncepcijā Vācijas Impērijā divi kreisie domātāji — Kārlis Markss un Frīdrihs Engelss, — radot jaunu politiski ideoloģisku strāvojumu, ko pieņemts dēvēt par "marksismu". Tad arī radās pats jēdziens "komunisms" un tā definīcija, kā arī marksistiskās jeb sociāldemokrātiskās politiskās partijas Eiropā.
Kā opozīcija klasiskajam marksismam, izveidojās arī t.s. marksisma revizionisms (Eduards Bernšteins, Karls Kautskis).