cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dzirde
Perifēriskā daļa
Perifēriskā dzirdes analizatora daļa sastāv no receptoriem iekšējās auss gliemeža vadā. Pēc tam, kad skaņa no ārējās auss ar dažādu kauliņu palīdzību tiek pastiprināta un nonāk līdz iekšējās auss šķidrumiem (endolimfā un perilimfā) segplātnīte, kas klāj auss receptorus (matainās šūnas) sāk kustēties un deformē receptorus.
Vadītājceļi
Kad auss receptori ir uztvēruši kairinājumu, impulsi nonāk līdz smadzenēm pa dzirdes nerva šķiedrām.
Kortikālā daļa
Impulsi no dzirdes receptoriem vispirms tiek apstrādāti iegarenajās smadzenēs un vidussmadzenēs esošajos zemākajos dzirdes centros un tad nonāk augstākajā dzirdes centrā. Augstākais dzirdes centrs atrodas smadzeņu lielo pusložu garozas deniņu daivā un tur rodas un tiek apstrādāta dzirdes sajūta.
Dzirdes spēja uztvert skaņas īpatnības
Hidrodinamiskā dzirdes teorija izskaidro kā dzirdes analizators spēj atšķirt skaņas pēc stipruma un augstuma. Iekšējās auss šķidrumi iesaistoties akustiskajās svārstībās var svārstīties dažādi citās vietās un augstas frekvences skaņas īpaši palielina šīs atšķirības. Zemas frekvences skaņas nosaka ar vienkāršāku mehānismu. Zemas frekvences skaņu impulsu biežums dzirdes nervā atbilst skaņas frekvencei. Vesela cilvēka auss spēj sadzirdēt skaņas no 30 līdz 20000 hz taču lielākā daļa dzīvnieku spēj sadzirdēt skaņas lielākā diapazonā.
Cilvēks spēj uztvert skaņas, kuru akustiskais spiediens ir 0.0001 Pa. Taču parasti skaņu stiprumu mēra relatīvās mērvienībās - decibelos (dB), kas raksturo skaņas stiprumu atbilstību pret dzirdamības slieksnim atbilstošo tās pašas skaņas stiprumu. Cilvēki dzird skaņas, kuru stiprums ir no 0 līdz 140 dB.
Dzirdes pasliktināšanās
Dzirdes pasliktināšanās rodas ilgstoši uzturoties lielā troksnī. Tādā veidā tiek bojāti dzirdes receptori un pie īpaši stiprām skaņām var pat pārplīst bungādiņa.Būtisks simptoms, kas liecina par dzirdes pasliktināšanos, ir periodisks vai pastāvīgs troksnis vienā vai abās ausīs. Dažreiz slimnieks šo troksni dzird tikai absolūtā klusumā, naktī, un tas viņam traucē iemigt, tad raksturīgs bezmiegs. Cilvēks, kuram pasliktinājusies dzirde, ir nervozs, pazeminās viņa darbaspējas, rodas neērtības sajūta cilvēkos, jo ir traucēts sazināšanās process. Raksturīgi dzirdes traucējumu pavadoņi ir galvas reiboņi. Nākamais simptoms — dezorientācija apkārtējā vidē. Īpaši izteikta tā ir, ja skaņa nāk no aizmugures. Cilvēks, kuram ir dzirdes traucējumi, neorientējas, piemēram, mežā: ja jūs viņu sauksiet, viņš var aiziet uz pretējo pusi. Turklāt viņš var nenoorientēties kritiskā situācijā un paskriet tieši zem krītoša koka.
Vidusauss iekaisums
Ar otītu jeb vidusauss iekaisumu saprot auss bungdobuma un dzirdes kanāla gļotādas iekaisumu. Infekcija parasti nokļūst vidusausī pa dzirdes kanālu no deguna dobuma. Vidusauss iekaisuma attīstību sekmē iesnas vai adenoīdi. Vieglākos gadījumos ir sāpes ausīs un pasliktināta dzirde, smagākos — var būt tempaeratūra, auss sastruto un strutas izlaužas ārā caur bungplēvīti. Strutas no infekcijas vietas var izlauzties arī līdz iekšējām smadzenēm, kur sabojā līdzsvara un dzirdes orgānus. Ja iekaisuma ierosinātājs ir vīruss, tad izdalījumi var būt arī asiņaini.
Sāpes rodas no tā, ka dzirdes kanālam iekaistot, rodas tūska, kanāls aizsprostojas, rodas spiediens. Guļus stāvoklis veicina šo tūsku, ar to izskaidrojams tas, ka iekaisums visbiežāk sākas tieši naktī. Bērni ar vidusauss iekaisumu slimo biezāk kā pieaugušie. Tas saistīts gan ar to, ka viņiem iesnas ir biežāk, gan ar to, ka bieži ir palielināti adenoīdi. Vēl to ietekmē arī tas, ka maziem bērniem un zīdaiņiem dzirdes kanāls un deguna ejas vēl ir ļoti īsas, līdz ar to infekcijai jāpārvar mazāks attālums. Arī nepareiza deguna šņaukšanas tehnika var paātrināt infekcijas ceļu līdz dzirdes kanālam.
Sēra korķis
Sēra korķis atrodas tālākajā auss ejā. Ir kategoriski aizliegts tīrīt ausis ar vates kociņiem, jo tādā veidā var iespiest sēra korķi tālāk, līdz tas nonāks uz bungplēvītes. Kad ausu sērs sastrēgst ārējās auss ejā, neatslāņojas un tāpēc kļūst cietāks, rodas sēra korķis. Pasliktinās dzirde un ja sērs saskaras ar ūdeni tas piebriest un cilvēks kļūst kurls. Cilvēks ar sēra korķi nedrīkst saaukstēties, jo var rasties iekaisums. Ausi drīkst tīrīt tikai ar silta ūdens strūklu.
Citas slimības
Pasliktināta dzirde var būt arī no dzimšanas un tas pasliktina arī bērna runātspēju (kurlmēmums). Dzirde var pasliktināties ar dzirdes kauliņu mazkustīguma dēļ (otoskleroze). Dzirdi var uzlabot ar dzirdes aparātu palīdzību.
Absolūtā dzirde
Absolūtā dzirde ļauj cilvēkam atšķirt skaņas augstumu pēc atmiņas.
Iekšējā dzirde
Cilvēki ar iekšējo dzirdi spēj ierosināt augstāko dzirdes centru smadzenēs un tādējādi radīt skaņas sajūtu arī bez skaņas. Šī spēja cilvēkam saglabājas arī pēc perifēriskā dzirdes aparāta bojāejas.
Maģiskais Džonsons
Īrvins "Maģiskais" Džonsons (en; dzimis Lansigā, Mičiganas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu basketbolists, spēlēja saspēles vadītāja un spēka uzbrucēja pozīcijās, ir pārstāvējis ASV basketbola valstsvienību. Savas profesionāļa karjeras laikā spēlēja NBA kluba Losandželosas "Lakers" sastāvā, kas viņu 1979. gada NBA draftā izraudzījās ar kopējo 1. kārtas numuru. Kopā ar "Lakers" ir izcīnījis piecus NBA čempiontitulus (1980, 1982, 1985, 1987, 1988). Pirms spēlēšanas NBA viņš startēja NCAA turnīrā.
Džonsons 1991. gadā beidza karjeru HIV atklāšanas, taču atgriezās NBA, lai startētu 1992. gada NBA Visu zvaigžņu spēlē. Viņš atgriezās līgā 1996. gadā, lai startētu 32 spēlēs pirms aiziešanas no profesionālā basketbola uz visiem laikiem.
2007. gadā ESPN viņu atzina par labāko saspēles vadītāju visā līgas vēsturē.
Pēc karjeras beigām Džonsons sāka propagandēt drošu seksu un atbalstīt cīņu pret AIDS. 1996. gadā tika nosaukts par vienu no 50 izcilākajiem NBA spēlētājiem visā līgas vēsturē. 2002. gadā tika uzņemts Basketbola slavas zālē.
Kopā ar ASV izlasi ir izcīnījis zelta medaļu 1992. gada olimpiskajās spēlēs.
Biogrāfija
Īrvins Džonsons jaunākais uzauga Lansigā, Mičiganas štatā. Langisā viņš apmeklēja Everetas vidusskolu (en). 15 gadu vecumā viņu pirmoreiz nosauca par "maģisko", kad viņš Everetas vidusskolas sastāvā guva 36 punktus, savāca 18 atlēkušās bumbas un iedeva 16 rezultatīvas piespēles. Savā pēdējā vidusskolas gadā Ī. Džonsons palīdzēja savai komandai uzvarēt štata čempionātā.
Vilts Čemberlens
Viltons Normens Čemberlens (en; dzimis Filadelfijā, ASV, miris ) bija amerikāņu basketbolists, spēlēja centra pozīcijā. Spēlējis vairāku komandu sastāvos. Viņš tiek uzskatīts par vienu no lieliskākajiem un dominantākajiem spēlētājiem NBA vēsturē.
Maģiskais Džonsons
Biogrāfija
Lai arī Ī. Džonsonu vēlējās iegūt gan Indiānas, gan Kalifornijas universitātes, viņš izlēma studēt un spēlēt basketbolu tuvāk mājām. Sākumā viņš vēlējās iestāties Mičiganas universitātē, taču beigās viņš 1977. gadā iestājās Mičiganas štata universitātē. Savos pirmajos studijas gados viņš centās vairāk pievērsties mācībām, nevis basketbolam. Ī. Džonsons spēlēja Mičiganas štata "Spartans" sastāvā, ar ko tika iegūts 1979. gada NCAA čempiontituls. Pēc titula izcīnīšanas viņš nolēma pieteikties 1979. gada NBA draftam.
Vilts Čemberlens
Pirms karjeras NBA viņš pārstāvēja Harlemas "Globetrotters" klubu. Viņu 1959. gada NBA draftā izraudzījās Filadelfijas "Warriors". V. Čemberlenam pieder daudzi NBA rekordi, tai skaitā visvairāk gūto punktu vienā spēlē: spēlē starp viņa pārstāvēto Filadelfijas "Warriors" un Ņujorkas "Knicks" iemeta 100 punktus no komandas 169 ("Warriors" uzvarēja ar 169-147). V. Čemberlens ir divkārtējs NBA čempions, četrkārtējs visas līgas vērtīgākais spēlētājs (MVP). 1996. gadā tika nosaukts par vienu no 50 izcilākajiem NBA spēlētājiem visā līgas vēsturē.
Maģiskais Džonsons
NBA karjera
1979. gada NBA draftā viņu ar pirmo kārtas numuru izraudzījās Losandželosas "Lakers". Jau savā pirmajā sezonā NBA Ī. Džonsons bija viens no komandas panākumu galvenajiem autoriem. Savā pirmajā sezonā viņš tika iekļauts NBA jauno spēlētāju izlasē un tika iebalsots visu zvaigžņu spēles starta pieciniekā. 1980. gada finālsērijā pret Filadelfijas "76ers". "Lakers" līderis Karīms Abduldžabārs sastiepa potīti finālsērijas 5 mačā, kad viņa pārstāvētā komanda bija līderi sērijā ar 3-2, un nevarēja spēlēt 6. spēlē. Džonsons 6. spēlē spēlēja gan kā aizsargs, gan uzbrucējs, gan centrs, guva 42 punktus, savāca 15 atlēkušās bumbas un veica 7 rezultatīvas piespēles. "Lakers" uzvarēja ar 123-107 un ieguva NBA čempionu titulu. Taču pats Maģiskais Džonsons tika atzīts par finālsērijas MVP, viņš ir vienīgais NBA basketbolists, kas debijas sezonā saņem šādu apbalvojumu.
Savā piektajā sezonā NBA Ī. Džonsons guva vidēji 17,6 punktus un deva 13,1 rezultatīvas piespēles. "Lakers" trešo reizi pēc kārtas spēlēja finālā, kur šoreiz tikās ar Bostonas "Celtics". "Lakers" zaudēja septiņu spēļu sērijā. Džonsons pēc finālsērijas beigām izteicās, ka "Lakers" šoreiz bija jāuzvar, bet viņi to neizdarīja.
Arī nākamajā, 1985. gada, finālā "Lakers" tikās ar "Celtics". Šoreiz abi "Lakers" līderi Džonsons un K. Abduldžabārs parādīja labu sniegumu un "Lakers" uzvarēja ar 4—2. Gan Džonsons, gan Abduldžabārs pēc sērijas atzina, ka šī ir viņu karjeru virsotne.
1986. gada izslēgšanas spēlēs "Lakers" Rietumu konferences finalā tikās ar Hjūstonas "Rockets", kam viņi zaudēja 1-4. Nākamajā sezonā Džonsons vidēji spēlē guva 23,9 punktus, kas ir viņa karjeras rekords. Tāpat viņš pirmoreiz karjerā tika atzīts par regulārās sezonas MVP. 1987. gada finālā "Lakers" trešo reizi tikās ar "Celtics". Džonsona uzvaras metiens sērijas 4. spēlē palīdzēja "Lakers" uzvarēt Bostonas klubu sešās spēlēs. taču Džonsons tika atzīts par finālsērijas MVP.
Pirms 1987.—1988. gada NBA sezonas "Lakers" treneris Pets Railijs apsolīja, ka "Lakers" izcīnīs čempiontitulu, lai arī viņa trenētajai komandai nebija izdevies uzvarēt divus gadus pēc kārtas kopš 1969. gada. Izslēgšanas spēlēs "Lakers" bija divas uzvaras ar 4—3 pret Jūtas "Jazz" un Dalasas "Mavericks". Finālā "Lakers" tikās ar Detroitas "Pistons". "Lakers" uzvarēja sešu spēļu sērijā, pateicoties finālsērijas MVP ieguvušajam Džeimsam Vortijam, kurš 6. spēlē pirmoreiz karjerā sasniedza triple-double. Šis bija Džonsona pēdējais NBA čempiona tituls.
Nākamajā sezonā Džonsons otro reizi tika atzīts par regulārā sezonas vērtīgāko spēlētāju, "Lakers" finālā atkla tikās ar "Pistons". Pēc Džonsona noiešanos nost no laukuma 2. spēlē traumas dēļ, "Lakers" vairs nespēja izrādīt pienācīgu pretestību "Pistons" un zaudēja sērijā ar 0-4. Pēc šīs sezonas no profesionālā basketbola aizgāja viens no "Lakers" uzbrukuma līderiem Abduldžabārs.
1989.—1990. gada sezonā Džonsons trešoreiz tika atzīts par sezonas vērtīgāko spēlētāju. Taču pašai komandai šī bija ļoti neveiksmīga sezona, jo Rietumu konferences pusfinālā viņi zaudēja Fīniksas "Suns". Nākamās sezonas finālā, 1991. gadā, "Lakers" tikās ar "Bulls", kuru uzbrukuma līderis bija Maikls Džordans. Lai arī tika gaidīts Džonsona un Džordana duelis, ļoti lielu darba apjomu paveica "Bulls" spēlētājs Skotijs Pipens. Džordans palīdzēja Čikāgas klubam uzvarēt ar 4—1. Pirms 1991.—1992. gada NBA sezonas Ī. Džonsonam tika atklāts HIV. Preses konferencē 1991. gada 7. novembrī viņš paziņoja, ka nekavējoties pameties profesionālo sportu. Tāpat viņš arī paziņoja, ka viņa sievai Kukijai un vēl nedzimušajam bērnam nav atklāts HIV. Viņš atzina, ka nezina, kā varēja dabūt HIV, taču vēlāk atklāja, ka tas ir noticis vairāku seksa partneru dēļ. 1990. gados ļoti maz heteroseksuālu cilvēku bija inficējušies ar HIV, tāpēc sākumā Džonsons tika saukts par geju vai biseksuāli, lai arī viņš noliedza to. Džonsona paziņojums par aiziešanu bija augstākā līmeņa ziņa ASV medijos, 2004. gadā ESPN šo notikumu nosauca par 7. neaizmirstamāko notikumu pēdējo 25 gadu laikā. Vairāki raksti laikrakstos Džonsonu slavēja un bijušais ASV prezidents Džordžs Herberts Volkers Bušs teica, ka viņam Maģiskais Džonsons ir varonis, varonis katram, kurš mīl sportu.
Lai arī Džonsons bija gatavs aiziet, fani viņu ievēlēja 1992. gada Visu zvaigžņu spēles starta pieciniekā. Viņa bijušie komandas biedri Bairons Skots un A. S. Grīns teica, ka Džonsons nespēlēšot un vairāki spēlētāji izteica to, ka viņi riskētu inficēties, ja Džonsons tomēr izlemtu spēlēt. Džonsons palīdzēja Rietumiem uzvarēt spēlē ar 153-113 un viņš tika atzīts par spēles vērtīgāko spēlētāju. Spēles pēdējā minūtē viņš iemeta trīspunktnieku pēc kā spēlētāji no abām komandām nāca apsveikt Džonsonu.
Džonsons tika iekļauts ASV basketbola izlases sastāvā startam 1992. gada Barselonas vasaras olimpiskajām spēlēm. Šī izlase, NBA zvaigznēm esot sastāvā, tika nosaukta par sapņu komandu (en). Turnīra laikā ASV izlase spēlēja ļoti pārliecinoši un izcīnīja uzvaru turnīrā, Džonsons nespēlēja daudz ceļa problēmu dēļ, bet viņš saņēma ovācijas no stāvošās publikas. Tāpat viņš Olimpiādes laikā centās uzmundrināt ar HIV inficētos cilvēkus.
Pirms 1992.—1993. gada NBA sezonas Džonsons izteica savu nolūku atgriezties NBA. Viņš piedalījās vairākās pirmssezonas pārbaudes spēlēs, taču vēl neatgriezās līgā. Pirms atgriešanās NBA viņš uzrakstīja grāmatu par drošu seksu, piedalījās vairākos biznesa projektos, strādāja par komentētāju NBC un piedalījās bijušo NBA basketbolistu tūrē Āzijā un Austrālijā.
Viņš atgriezās NBA 1993.—1994. gada sezonas beigās kā "Lakers" treneris. Pēc piecām zaudētām spēlēm no sešām viņš pameta trenera darbu un kļuva par vienu no "Lakers" īpašniekiem, viņš 1994. gada jūnijā nopirka 5 % akciju. Vēl vienu reizi viņš atgriezās NBA 1995. gadā, šoreiz kā spēlētājs, viņš piedalījās pēdējās 32 sezonas spēlēs kā spēka uzbrucējs. Pēc "Lakers" zaudējuma "Rockets" izslēgšanas spēļu pirmajā kārtā Džonsons beidza savu profesionāļa karjeru uz visiem laikiem, sakot, ka viņš aiziet pats, nevis kāda lūgts.
Eduards Smiļģis
Eduards Smiļģis (dzimis, miris ) bija latviešu teātra režisors un aktieris. Dibinājis Dailes teātri un bijis tā galvenais režisors no 1920. līdz 1964. gadam. Smiļģa vadītais Dailes teātris iekļauts Latvijas kultūras kanonā.
Biogrāfija
E. Smiļģis dzimis 1886. gadā Rīgā ierēdņa ģimenē. Tēvs Jānis Smiļģis, māte Hedviga Smiļģe (dzimusi Reinfelde). Ģimenē bija arī brālis un māsa, kuri abi gājuši bojā Pirmā pasaules kara laikā (jaunākais brālis Jānis pazudis bez vēsts, māsa Anna mirusi no spāņu gripas).
1906. gadā beidza mācības Rīgas Vācu amatnieku biedrības skolā. Pēc izglītības bijis inženieris.
1906. gadā E. Smiļģis sāka piedalīties Apollo teātra un Rīgas Latviešu teātra izrādēs. 1912. gadā sāka strādāt Jaunajā Rīgas teātrī.
Pirmā pasaules kara laikā E. Smiļģis atradās bēgļu gaitās. No 1915. līdz 1916. gadam viņš darbojās Jaunajā Pēterpils Latviešu teātrī. 1920. gadā uzņēmās filmā "Psihe". Tēlojis varoņlomas. Tēliem raksturīgs dziļš pārdzīvojums, temperaments. Par E. Smiļģa darbību Padomju Krievijā šajā laikā ir samērā pretrunīga informācija, zināms, ka viņš bijis Ārkārtējās evakuācijas komisijas loceklis Arhangeļskas ostā Krievijas ziemeļos.
1945. gadā kļuva par Latvijas Teātra biedrības biedru. No 1949. līdz 1951. gadam un no 1953. līdz 1962. gadam vadīja to. 1950. gadā sarakstīja grāmatu par Bertu Rūmnieci, publicēja rakstus par teātra mākslu.
E. Smiļģa pirmā sieva bija teātra sufliere Berta Āboliņa, laulībā dzimuši divi dēli Eduards un Zigurds (abi dēli gājuši bojā Otrā pasaules kara gados, viens pazudis kaujās pie Maskavas, otrs Vācijā, iespējams, gājis bojā Drēzdenes bombardēšanā). Ilgstoši bijis romantiskās attiecībās ar savu palīdzi Dailes teātrī — kustību pedagoģi un režisori Felicitu Ertneri, attiecībās dzimusi Anna, kuru E. Smiļģis oficiāli neatzina par savu meitu. Izcilajam režisoram bijušas romantiskas attiecības ar vairākām teātra aktrisēm, ilgstošākās ar vienu no lielākajām starpkaru perioda latviešu teātra zvaigznēm Liliju Štengeli. Pēc otrā pasaules kara apprecējies otro reizi ar Zigrīdu Kalniņu, laulībā dzimuši divi bērni — dēls Jānis un meita Aija.
Miris 1966. gadā 79 gadu vecumā. Apbedīts Raiņa kapos.
Apbalvojumi
1926. gadā Smiļģis saņēma ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, 1937. gadā — trešās šķiras.
1947. gadā saņēma Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieka goda nosaukumu, bet 1948. gadā — PSRS Tautas skatuves mākslinieka goda nosaukumu.
Saņēmis vairākus PSRS apbalvojumus. 1946. gadā tika apbalvots ar ordeni "Goda Zīme", bet 1947. gadā — ar Ļeņina ordeni un Staļina prēmiju. Saņēmis divus Darba Sarkanā Karoga ordeņus.
Piemiņa
1967. gadā Imants Krenbergs uzņēma dokumentālo filmu "Eduards Smiļģis". 1976. gadā viņa mājā iekārtots Teātra muzejs. 1986. gadā nodibināta Smiļģa balva varoņlomu tēlotājiem un režisoriem. Viņa dzimšanas dienā notiek "Spēlmaņu nakts" balvas pasniegšanas ceremonija.
Justs Kristiāns fon Loders
Justs Kristiāns fon Loders (Justus Christian Loder; dzimis, miris ) bija vācbaltiešu ārsts un medicīnas organizators.
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā mācītāja ģimenē, līdz 1773. gadam mācījās Rīgas licejā, tad studēja Getingenes Universitātē, kur ieguva medicīnas doktora grādu (1779). Jēnas Universitātē ieguva filosofijas doktora grādu (1779), bija medicīnas fakultātes profesors un prorektors, nodibinājis jauno anatomikumu un ķirurģijas klīniku. Prūsijas karaļa galma ārsts Kēnigsbergā (1806-1809). Galma medicus Sanktpēterburgā, valsts padomnieks, privātārsts (1809-1812). Galma ārsts, slimnīcu vadītājs un docētājs Maskavas Universitātē (1812-1831). Pirmais Krievijas Impērijā organizēja ārstēšanu ar minerālūdeņiem.
Sabiedriskā darbība
Gētes, Hufelanda, Humboldta, Šillera draugs. Veimāras ložas „Amalia” brālis, kurā 1781. gadā uzņēma arī J. V. fon Gēti. Maskavas skotu grādu ložas „Berg Thabor” sekretārs (1818), ložas „Alexander zur dreifachen Segen” krēsla meistars (1821-22), ložas pārstāvis Direktorālajā ložā „Astreja” (1819-21). Ordeņa vārds ''Eq. ab aque mellfera''.
Four Shores
"Four Shores" ir latviešu grupas "Prāta Vētra" 2006. gadā izdotais studijas albums, kas ir iepriekšējā gada albuma "Četri krasti" ārzemju izdevums. Vispirms tas tika izdots Krievijā, kur līdzās Četru krastu dziesmu angliskajām versijām bija arī dziesma "Rudens" krievu valodā "Ветер", kā arī dziesma "Ты не один" no projekta "Нечётный Воин". Starptautiskajā albuma variantā iekļauta arī dziesmas "Rudens" angliskā versija "Lonely Feeling (To Be Lonely)". Dziesmām "Thunder Without Rain", "Lonely Feeling" un "Tin Drums" uzņemti arī videoklipi. "Thunder Without Rain" ieguva nopietnu raidlaiku Eiropas MTV un VH1 mūzikas kanālos.
Jēkabpils cukurfabrika
Jēkabpils cukurfabrika (sākotnējais nosaukums — Krustpils cukurfabrika) bija viena no trijām cukura ražotnēm Latvijā. Tā atradās Jēkabpils pilsētā, Krustpils krastā (vēsturiski Krustpils pilsētā), Rīgas ielā 218, šosejas Rīga—Daugavpils malā.
Vēsture
1930. gadu sākumā Rīgā starp politiskajām partijām notiek cīņa par cukurfabrikas būves vietas izvēli. Krustpils variantu atbalsta Zemnieku savienība un Jaunsaimnieku frakcija, ko vada deputāts Krustpils miertiesnesis Lūkins. Krustpiliešiem ar iespējamo cukurfabrikas būvi saistās lielas cerības. Jau pirms valdības lēmuma pieņemšanas, pierādot savu dedzīgo atbalstu, apkārtnes zemnieki ar zirgu pajūgiem sāk vest granti uz iespējamo fabrikas celtniecības vietu un krustpiliešu neatlaidība uzvar.
Darbības sākums
1932. gada 11. februārī valdības koalīcijas vairākums dod atļauju fabrikas celtniecībai. Fabrika tiek uzcelta rekordīsā laikā, 6 mēnešos, to kvalitatīvi veic firma "Neiburgs un Ko". Cukurfabrikas svinīga atklāšana norisinās 1932. gada 22. oktobra rītā, kas Krustpilij kļūst par svētkiem. Uz atklāšanu ierodas Ministru prezidents Marģers Skujenieks un valdības locekļi. Krustpils cukurfabrika kļūst par lielāko pilsētas uzņēmumu.
Cukura ražošana attīstās, jau fabrikas darbības sākumā ik dienas sāk pienākt vismaz 100 vagoni cukurbiešu, tās tiek piegādātas arī pajūgiem. Pirmajā sezonā diennaktī tiek pārstrādāts 600 tonnas biešu, no kā iegūst 1500 maisu cukura. Fabrika atbalsta zemniekus, atpakaļ atgriežot biešu graizījumus un bezmaksas dodot filtrkaļķus, bet pāri palikušos tūkstošus tonnu eksportē uz Vāciju, gūstot peļņu.
Fabrikas izlaupīšana un atjaunošana
Otrā Pasaules kara laikā, vāciešiem atkāpjoties, tiek nodarīti lieli postījumi arī fabrikai. Teik uzspridzināti divi katli un tvaika turbīnas, savukārt, visas elektroiekārtas demontētas un aizvestas līdzi. 1944. gada 1. septembrī uzsākas remontdarbi un fabrikas atjaunošanas darbi, kas notiek par direktora vietas izpildītāju iecelta atvaļināta kapteiņa Jāņa Alfrēda Bērziņa vadībā. Fabrika atsāk savu darbu jau pēc 5 mēnešiem, gan bez tvaika turbīnām, izmantojot Aiviekstes hidroelektrostacijas saražoto elektroenerģiju. Jau pirmajā ziemas sezona tiek pārstrādāti 145 000 centneru cukurbiešu un nākamā gada pavasarī fabrika noslēdz līgumu ar 15 000 zemnieku, kuri apņemas cukurbietes audzēt 4080 hektāru platībā. Padomju gados fabrikas darbība attīstās un ražošanas apjomi pieaug. Ilgus gadus fabrikas direktors bija Pēteris Lazdiņš.
Fabrikas likvidācija
1999. gadā Jēkabpils cukurfabrika tiek pasludināta par maksātnespējīgu. Pašlaik fabrikas teritorijā darbojas vairākas nelielas firmas, taču daudzi fabrikas korpusi ir pamesti un kļuvuši par graustiem. Teritorijā ir notikuši vairāki ugunsgrēki.
Dzežgoņa
Dzežgoņa ir pilsēta Polijas ziemeļos, Pomožes vojevodistē uz austrumiem no Štumas.
Vēsture
Pilsēta dibināta 1247. gadā kā Jaunā Kristburga (Neu Christburg) dažus kilometrus no t. s. Vecās Kristburgas (Alt Christburg, tagad Staridzežgoņas (Stary Dzierzgoń)) Vācu ordeņa nopostītās prūšu apmetnes Grewose vietā. 1249. gada 2. februārī Kristburgā tika noslēgts Kristburgas līgums, piedaloties pāvesta legātam, starp Vācu ordeni un prūšiem. 1281. gadā zemgaļu vadonis Nameisis piedalījās cīņās pie Kristburgas.
Pēc Trīsdesmitgadu kara Kristburga nonāca Polijas pārvaldītajā Karaliskajā Prūsijā. Pēc Pirmās Polijas dalīšanas Kristburga iekļāvās Prūsijā, bet līdz ar valsts izveidošanos — Vācijā, kuras sastāvā bija līdz 1945. gadam. Pēc 2. pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji — padzīti. Pilsēta tika pārsaukta pēc senā prūšu nosaukuma motīviem.
Mustjē (stacija)
Mustjē (et) ir dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Harju apriņķa Anijas pagastā, dzelzceļa iecirknī Ilemiste—Tapa. Mustjē pieturas punkts ir piepilsētas pasažieru elektrovilcienu maršruta Tallina—Aegvīdu—Tallina priekšpēdējā stacija un tas atrodas 11,2 km attālumā no maršruta gala stacijas Aegvīdu un 48 km attālumā no maršruta sākumpunkta Tallinas. Mustjē pietur Aegvīdu un Tallinas virzienā kursējošie piepilsētas elektrovilcieni. Starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni Mustjē pieturas punktā apstāšanos neveic.
2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Jenedas pieturas punktā tika izbūvētas divas jaunas pasažieru malas platformas ar augstuma atzīmi 550 mm. Platformu garums - 30 m. Pasažieru iekāpšana un izkāpšana tiek veikta no vilciena sastāva pirmā vagona.
Kymmene
Kymmene Oy bija Somijas kokapstrādes uzņēmums, kas ražoja galvenokārt papīru un celulozi. Dibināts 1873. gadā. 1996. gadā tas apvienojās ar Repola, izveidojot uzņēmumu UPM-Kymmene.
Vēsture
1873. gada 21. maijā Aksels Vilhelms Vārens (Axel Wilhelm Wahren) Kūsankoski dibināja celulozes un papīra fabriku Kymmene Aktiebolag (Kymin Osakeyhtiö). Tajā pašā apkārtnē šajā laikā tika uzbūvētas vēl divas fabrikas: Kuusankoski Aktiebolag 1872. gadā dibināja Karls Roberts Mannerheims, Karla Gustava Mannerheima tēvs; Voikkaa fabriku 1896. gadā dibināja Rudolfs Elvings. Šāda konkurence paaugstināja izejvielu cenu un rezultātā arī gala produkcijas cenu, un uzņēmumiem kļuva grūti izdzīvot.
1904. gadā Kuusankoski Aktiebolag un Voikkaa apvienojās ar Kymmene, akcionāriem saņemot apvienotā uzņēmuma akcijas. Kymmene kļuva par lielāko kapitālsabiedrību Somijā un lielāko papīra ražotāju Skandināvijā. Voikkaa fabrika nodega 1906. gadā, bet 1907. gadā to atjaunoja. Šajā laikā Krievijā tika ieviesta cenzūra, līdz ar to samazināts laikrakstu skaits un samazinājās pieprasījums pēc papīra. Kymmene neatlaida strādniekus, bet saīsināja darba dienas ilgumu no 12 līdz 8 stundām. Pirmā pasaules kara laikā palielinājās pieprasījums pēc papīra, un uzņēmumam ātri izdevās uzlabot finansiālo stāvokli. 1915. gadā Juankoski tika nopirkta papīrfabrika Juantehdas Oy; 1916. gadā Kimi tika nopirkts kokapstrādes uzņēmums Halla Oy. Kymmene 1916. gadā Sanktpēterburgā dibināja uzņēmumu Kauppaosakeyhtiö Kymmene Aktiebolag, kas izveidoja tirdzniecības birojus Krievijas lielākajās pilsētās.
Pēc Somijas neatkarības iegūšanas Kymmene no Krievijas tirgus pārorientējās uz Rietumeiropu un ASV. 1930. gadā Apvienotajā Karalistē tika iegādātas vairākuma akcijas uzņēmumā Star Paper Mill Co. Ltd., kam piederēja papīrfabrika Blekbērnā. Nākamajā gadā tika iegūts uzņēmums Yorkshire Paper Mills Ltd. Bērneslejā. 1933. gadā tika iegādāta Somijas metalurģijas rūpnīca Högforsin Tehdas. 1935. gadā Kymmene nopirka papīra ražošanas uzņēmums Oy Läskelä Ab un līdz ar to hektāru meža Lādogas ezera ziemeļos. Otrā pasaules kara laikā Padomju Savienībai tika atdotas Somijas teritorijas, un līdz ar to Kymmene zaudēja Läskelä fabrikas un vairumu meža. Pēc kara Somijai nācās maksāt reparācijas PSRS, un Kymmene bija lielākais koksnes produkcijas eksportētājs.
1966. gadā Kymmene kopā ar Kaukas Oy Rietumvācijā dibināja papīrfabriku Nordland Papier GmbH, kas darbu sāka 1969. gadā. 1960. gadu beigās Kanādā, Britu Kolumbijā Kymmene (25 %) kopā ar Enso-Gutzeit (50 %) un Tampella (25 %) realizēja kokapstrādes un papīra ražošanas projektu Eurocan Pulp & Paper Ltd.. Vēlāk Eurocan piedzīvoja finansiālas grūtības, un Tampella pārdeva savas akcijas Kymmene, bet 1979. gadā tās pārpirka Enso-Gutzeit.
1960. gadu beigās uzņēmums dibināja tirdzniecības organizāciju Kymmene-Star, pārtraucot dalību Somijas papīrfabriku asociācijā. 1970. gadu sākumā Kymmene darbība bija organizēta septiņās nozarēs: papīrs, celuloze, konversija, ķīmiskās vielas, metālapstrāde, koku zāģētavas un plākšņu ražošana. 1970. gadā Kymmene kopā ar Apvienotās Karalistes Laporte Industries Ltd. un Beļģijas Solvay & Cie S.A. dibināja kopuzņēmumu Oy Finnish Peroxides Ab, lai nodrošinātu vajadzību pēc peroksīda.
1970. gados ASV, Misisipi Kymmene dibināja meitas uzņēmumu River Forest Products Inc. 1975. gadā tika iegādāts Sawmill and Brick Works ar tā meitas uzņēmumu Star Paper Mill Co. Ltd. 1977. tika iegūtas Francijas uzņēmuma Papeteries Boucher SA vairākuma kapitāldaļas. Pēc 1973. gada naftas krīzes kritās pieprasījums pēc papīra izstrādājumiem, un Kymmene piedzīvoja finansiālas grūtības. Pēc markas devalvācijas 1970. gadu beigās eksports uzlabojās. 1976. gadā uzņēmuma nosaukums tika mainīts uz Kymi Kymmene Oy.
1980. gadu sākumā kokrūpniecībā un metalurģijā notika pārmaiņas. 1981. gadā tika slēgta Bērnesleja papīrfabrika, kas bija nerentabla. 1982. gada beigās Kymmene ieguva elektroaprīkojuma ražošanas uzņēmuma Oy Strömberg Ab vairākuma kapitāldaļu. 1983. gadā abi uzņēmumi apvienojās, izveidojot Kymi–Strömberg Oy. Uzņēmumu apvienošanās nedeva cerētos rezultātus, un 1986. gadā Strömberg tika pārdots Zviedrijas uzņēmumam ASEA (tagad ABB). Uzņēmuma nosaukums tika mainīts uz Kymmene Oy. 1980. gadu vidū Kymmene pārdeva savas metālapstrādes operācijas (Högforsin), turpmāk koncentrējoties tikai uz koksnes pārstrādi. Francijā tika slēgta Boucher fabrika.
1986. gada janvārī Kymmene apvienojās ar papīra ražotāju Kaukas Oy. 1987. gadā tika nopirkts uzņēmums Caledonian Paper plc. 1988. gadā Kymmene apvienojās ar finiera un celulozes ražotāju ''Oy Wilh. Schauman Ab''. Uzņēmums nolēma darboties tikai divās nozarēs, tādēļ tika pārdota Juankoski plākšņu fabrika, Kouvola drukāšanas operācijas un paškopējošā papīra ražošanas fabrika. 1980. gadu beigās Kymmene kļuva par lielāko kokapstrādes uzņēmumu Somijā. 1990. gadā tika nopirkts uzņēmums Chapelle Darblay S.A.
1991. gadā no uzņēmuma Nokia tika iegūtas ķīmisko vielu ražošanas uzņēmuma Finnish Chemicals Oy 50 % kapitāldaļas. 1990. gadu sākumā Kymmene plānoja apvienoties ar korporāciju Repola. Abu uzņēmumu akcionāri to atbalstīja, un arī Eiropas Komisija to akceptēja. Abi uzņēmumi sāka darboties kā vienota vienība 1995. gada novembrī, bet oficiāli apvienošanās stājās spēkā 1996. gada 1. maijā. Jaunā uzņēmuma nosaukums bija UPM-Kymmene.
Ronalds Arājs
R. Arāja personiskais rekords 100 metru sprintā ir 10,18 sekundes, ko viņš sasniedza 2011. gada jūlijā Bergamo, šis rezultāts kļuva par jaunu Latvijas rekordu, par 0,1 sekundi uzlabojot Sergeja Inšakova 1997. gadā sasniegto rezultātu. 200 metru distancē viņa personiskais rekords ir 20,75 sekundes. Trenējies pie Edvīna Krūma.
2013. gadā R. Arājs pievērsās arī bobslejam un kā stūmējs gatavojās 2014. gada ziemas olimpiskajām spēlēm Sočos, taču Olimpiādē nepiedalījās.
Biogrāfija
Dzimis un audzis Tukumā, taču deviņu gadu vecumā pārcēlies uz dzīvi Rīgā. R. Arāja tēvs, arī Ronalds Arājs, jaunības gados arī bija vieglatlēts, barjersprinteris (14,30 s), sākotnēji trenēja dēlu. Tāpat ar vieglatlētiku augstā līmenī nodarbojusies arī māte Agija Arāja (Plūmīte), kas savulaik bija viena no labākajām sprinterēm Latvijā (1982. gadā 100 m veikusi 11,8 s). Viņa brālis Henrijs skrēja sprintu un nodarbojās ar tāllēkšanu, savukārt māsa Anija nodarbojusies ar septiņcīņu un barjerskriešanu.
2004. gada Eiropas kausā viņš startēja 4×100 m stafetē, kur ar rezultātu 41,39 s izcīnīja 3. vietu. 2006. gada Pasaules čempionātā junioriem R. Arājs izcīnīja 13. vietu 100 m sprintā ar rezultātu 10,63 s, savukārt priekšsacīkstēs viņš distanci veica 10,54 s. Eiropas U-23 čempionātā 2007. gadā sportists, veikdams 100 m sprintu 10,97 s, ieņēma 31. vietu.
R. Arājs ir piedalījies 2008. gada Pekinas Olimpiskajās spēlēs, kur viņš nepārvarēja pirmo sacensību kārtu (21,22 s — 200 m sprints — 48. vieta). Arī 2009. gada Pasaules čempionātā viņš 200 m distancē nepārvarēja priekšsacīkstes, distanci viņš veica 21,38 s un ierindojās 47. vietā. 2010. gada Eiropas čempionātā R. Arājs piedalījās 100 m sprinta distancē, kur ieņēma 15. vietu (10,47 s). 2011. gada Universiādē izcīnīja 4. vietu 100 m sprintā (10,29 s).
2011. gada Pasaules čempionātā viņš nepārvarēja sacensību pirmo kārtu, ierindojās 31. vietā (lai skrietu pusfinālā pietrūka 0,1 sekundes). 2012. gada Eiropas čempionātā R. Arājs sasniedza finālu (rezultāts priekšsacīkstēs 10,28 sekundes), tomēr finālā krita un guva smagu traumu (Ahilleja cīpslas plīsums). Taču viņš ierindojās 6. vietā 100 m skrējiena kopvērtējumā, līdz ar to tā bija otrā augstākā vieta 100 m skrējienā Eiropas čempionātos Latvijas vieglatlētikas vēsturē (1974. gadā Juris Silovs bija 4. vietā). Traumas dēļ R. Arājs nepiedalījās, lai gan bija izpildījis kvalifikācijas normatīvu.
2012. gada novembrī viņš paziņoja, ka pēc 2013. gada Pasaules čempionāta vieglatlētikā pāries uz bobsleju, lai gatavotos. Tomēr 2013. gada jūnijā tika izplatīta informācija, ka R. Arājs Pasaules čempionātā nestartēs un trenēsies kā bobsleja stūmējs.
2016. gada aprīlī paziņojis par sportista karjeras beigām. 2017. gadā kļuvis par Latvijas vieglatlētikas izlases direktoru.
Majota
Majota (, ; šimaore: Maore, ; kibuši: Mahori) ir Francijas aizjūras departaments, kas atrodas Komoru salu arhipelāgā uz ziemeļrietumiem no Madagaskaras. Tās teritoriāli lielāko daļu sastāda divas salas: lielākā Grantēra (jeb Mahore) un mazākā Ptītēra (jeb Pamanzi) un vairākas mazas saliņas. Majota atrodas Mozambikas šaurumā, Indijas okeānā.
Vēsture
1500. gadā tika izveidotas Maores jeb Mavuti (arābu val. - جزيرة الموت) sultanāts. 1503. gadā kā pirmie no eiropiešiem Majotu atklāja portugāļu jūrasbraucēji, taču nekolonizēja to. 1832. gadā Majotu pakļāva Andriantsolijs- agrākais Boinas karalistes valdnieks no Madagaskaras salas. 1833. gadā to pakļāva blakus esošais Mvali sultanāts (franču val. - Mohéli sala), bet 1835. gadā 19. novembrī- Nzvani (franču val. - Anjouan) sultanāts, kas tajā iecēla gubernatoru- kadiju (gubernatoru, kas veic tiesneša funkcijas). 1836. gadā Majota ieguva neatkarību un to pārvaldīja vietējais sultāns.
Par franču koloniju Majota kļuva 1841. gadā. Majota bija vienīgā arhipelāgā, kas pēc 1974. gada sarīkotā referenduma saglabāja savus sakarus ar Franciju un atteicās no neatkarības. Komoru salas kopš šī laika izvirza savas pretenzijas uz Majotu un neatzīst tās piederību Francijai. 2009. gada 29. martā notika referendums, kurā 95,5% Majotas iedzīvotāju nobalsoja par salas statusa maiņu no "aizjūras kopienas" uz "aizjūras departamentu".
Ģeogrāfija
Majota sastāv no Lielā Zemes un vairākām salām un saliņām, no kurām lielākā ir un Pamanzi jeb Mazā zeme. Lielo salu ielenc 1100 km² liela lagūna (viena no lielākajām pasaulē), kuru ir izveidojis 160 km garš koraļļu rifs, kas atrodas gandrīz visapkārt Majotai, izņemot 2 vietas - atvērumu austrumos un ziemeļrietumos. Kopumā lagūnā ir izkaisīti arī vairāki simti koraļļu saliņu.
Politika
Majota ir pārstāvēta Francijas senātā un Nacionālajā Asamblejā. 2001. gada 11. jūlijā Majota oficiāli kļuva par departamentālo kopienu (franču val. - collectivité départementale), kas tiesiski ir līdzīgs statuss kā aizjūras departamentam ar izņēmumu, ka departamentālā kopiena neietilpst Eiropas Savienībā. Šī statusa maiņa tika apliecināta ar 73% balsu vairākumu referendumā. Uz salas atrodas arī neliels kontingents Francijas ārzemju leģiona. Kopš 2011. gada marta Majota ir kļuvusi par aizjūras departamentu un 2014. gada 1. janvārī tā kļuva par Eiropas Savienības daļu.
Iedzīvotāji
Majota ir ļoti blīvi apdzīvota- iedzīvotāju blīvums sasniedz 520 cilv./km². 90% iedzīvotāju ir musulmaņi.
Četri krasti (albums)
"Četri krasti" ir latviešu grupas "Prāta Vētra" 2005. gadā izdotais septītais studijas albums latviešu valodā. Albumā ir iekļautas 10 dziesmas, no kurām 2 ir angļu valodā. Šis ir pirmais albums, ko "Prāta Vētra" ierakstījusi pēc grupas ģitārista Mumiņa nāves, viņa vietā basģitāras partijas ir iespēlējis Ingars Viļums, kurš vēlāk arī uzstājies kopā ar grupu koncertos. Lielākie albuma hiti ir tituldziesma "Četri krasti", "Rudens" un "Pilots Tims". "Četri krasti" saņēma Latvijas mūzikas ierakstu gada balvu kā labākais rokmūzikas albums, bet dziesma "Četri krasti" tika atzīta par labāko rokmūzikas dziesmu. Pēc albuma izdošanas sekoja vērienīga koncerttūre, kas noslēdzās 2005. gada augustā koncertā Mežaparkā ar 40000 skatītājiem. Albums ir pārsniedzis platīna diska statusu, kas tiek piešķirts par 15 000 pārdotām kopijām.
2006. gadā tika izdota "Četru krastu" angliskā versija "Four Shores".
Četri krasti. Koncerts Mežaparkā
Pēc albumam sekojošās koncerttūres, "Prāta Vētra" izdeva tūres noslēguma koncerta Mežaparkā DVD ierakstu "Četri krasti. Koncerts Mežaparkā". Šo koncertu vēroja vairāk nekā 40 000 skatītāju. Jau 10 dienu laikā DVD sasniedza zelta statusu ar pārdotām 4000 kopijām. "Četri krasti. Koncerts Mežaparkā" 2005. gadā ieguva Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvu par labāko koncertierakstu video.
Kārlis Būmeisters (mūziķis)
Kārlis Būmeisters (dzimis Rīgā), pazīstams kā Kaža, ir latviešu mūziķis, raidījumu vadītājs un mūzikas ierakstu nozares un autoru  interešu pārstāvis, starptautiskās ekonomikas sociālo zinātņu maģistrs, kurš šobrīd strādā Eiropas Parlamentā, Briselē.
Kā LaIPA valdes loceklis pasniedzis lekciju kursus Latvijas Kultūras koledžā.
No trīs gadu vecuma līdz šim brīdim ir redzams televīziju raidījumos, biežāk Latvijas Televīzijā. Pirmais raidījums deviņdesmito gadu sākumā "Miedziņš nāk", "Vakariņas pasakas", vada un veido godalgoto LTV raidījumu "Melu Laboratorija", kā arī vēstures stāstu sēriju "Dzimtaskoks", kas veltīts Kārļa vectēvam, politiski represētajam zinātniekam un dzejniekam Jurim Būmeisteram.
Iepriekš grupas Putnu Balle sastāvā izdevis vairākus studijas albumus: Sapņu pārdevējs un Mr.Andersen nemelo. 2008. gadā dibināja solo projektu Kaža, ar kuru veiksmīgi startējis Mūzikas ierakstu gada balvā, Muzikālajā bankā, abās saņemot godalgas. Tāpat iedziedājis ievaddziesmu seriālam "UgunsGrēks": "Tici vai nē". 2010. gada Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā šī dziesma tika atzīta par gada radio hitu. Izglītību ieguvis Rīgas V. Zālīša pamatskolā, Āgenskalna Valsts ģimnāzijā, Latvijas Universitātē (Ekonomikas fakultāte) un Biznesa un menedžmenta augstskolā ESCEM, Francijā.
Šobrīd strādā Eiropas Parlamentā Eiropas Konservatīvo un Reformistu grupā kā deputāta Roberta Zīles preses padomnieks.
Bijis Eiropas Sporta Nedēļas BEACTIVE labās gribas vēstnesis, veicot Ironman 70.3 triatlona disciplīnu.
Personīgā dzīve
2015. gadā piedzima dēls Edvarts Būmeisters.
2019. gadā piedzimusi meita Matilde.
Precējies ar Eiropas Komisijas auditori Lindu Būmeisteri.
K. Būmeistars ieguva maģistra grādu Latvijas Universitātē starptautiskajā ekonomikā. Padomju disidenta Jura Būmeistera mazdēls un pirmās Latvijas Republikas politiķa Kārļa Būmeistera mazmazdēls.
Sadales punkts
Sadales punkts ir jebkurš punkts (piemēram, dzelzceļa stacija vai ceļa postenis), kas sadala dzelzceļa līniju atsevišķos blokposmos, posmos vai iecirkņos. Šie punkti kalpo, kā dzelzceļa līnijas robežas aprēķināto caurlaides spēju nodrošināšanai, kuros atbilstoši tehniskās ekspluatācijas noteikumiem droši organizē vilcienu kustību.
Dažkārt par sadales punktiem sauc pieturas punktus.
Sadales punkta robeža stacijā ir ieejas luksofors vai signālzīme "Stacijas robeža".
Sadales punktu veidi
Pie sadales punktiem nepieder pieturas punkti.
Online
Online var būt:
Aegvīdu (stacija)
Aegvīdu (et) ir dzelzceļa stacija Igaunijā, Harju apriņķa Aegvīdu ciemā, dzelzceļa iecirknī Ilemiste—Tapa un tā atrodas 20,8 km attālumā no Tapas, 56,8 km attālumā no Tallinas un 152,8 km attālumā no Narvas. Aegvīdu stacija apkalpo vietējo un piepilsētas pasažieru vilcienu satiksmi, kā arī veic dzelzceļa kravu operācijas.
Aegvīdu pietur Tapas (Tartu, Valgas, Koidulas, Rakveres, Narvas) un Tallinas virzienā kursējošie pasažieru dīzeļvilcieni, kā arī tā ir piepilsētas elektrovilcienu maršruta Tallina—Aegvīdu—Tallina galapunkts.
No 2011. līdz 2012. gadam projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Aegvīdu stacijā tika izbūvētas divas jaunas pasažieru starpceļu platformas ar augstuma atzīmi 550 mm. Platformu garums - 150 m.
Vēsture
1870. gadā līdz ar pirmā Igaunijas dzelzceļa Baltijas Osta—Rēvele—Tosno izbūvi Aegvidu tika atklāta III kategorijas dzelzceļa stacija Šarlotenhofa (de, ru). Sākotnēji Šarlotenhofa tika plānota kā mezgla stacija, tāpēc stacijā tika izbūvēts neliela akmens mūra depo ēka, akmens mūra ūdenstornis, divas personāla ēkas, ledus pagrabs un kravu noliktava. Tomēr vēlāk par mezgla staciju kļuva Tapa. Līdz ar stacijas izbūvi un regulāru kravas un pasažieru satiksmes uzsākšanu sāka attīstīties arī vietējais ciems (pašlaik Aegvidu pastāvīgi dzīvo ap 900 cilvēku).
Stacijas vecais nosaukums aizgūts no netālās Šarlotenhofas muižas nosaukuma. Vēlāk, Igaunijas republikas laikā stacija ieguva pašreizējo nosaukumu.
Stacijas ēka
Identiska stacijas ēka tika uzbūvēta arī dzelzceļa Baltijas Osta—Rēvele—Gatčina rietumu galapunktā Paldiskos.
1997. gadā Aegvidu stacijas ēka un 10 citas Aegvidu stacijas kompleksa celtnes iekļautas valsts kultūras pieminekļu sarakstā. 2012. gadā stacijas ēkā turpinājās restaurācijas darbi. Turpmāk stacijas ēku plānots izmantot kā muzeju un izstāžu zāli. Plānots atjaunot arī stacijas veco bufeti.
Elektrifikācija
1970. gadu sākumā tika uzsākts darbs pie Tallinas-Kehras dzelzceļa iecirkņa elektrifikācijas, kas noslēdzās 1973. gadā. Regulāra elektrovilcienu kustība šajā iecirknī sākās 1974. gada 30. janvārī. Lai uzlabotu pasažieru vilcienu satiksmi ar populāro piepilsētas atpūtas zonu Aegvidu ciemā, tika nolemts Kehras līniju pagarināt un 1977. gadā tika uzsākts 17 km garā dzelzceļa posma no Kehras līdz Aegvīdu elektrifikācija. Svinīgu runu un orķestra pavadīts 1978. gada 3. augustā plkst. 15.00 no Tallinas centrālās stacijas uz Aegvīdu devās pirmais elektrovilciens.
Pasažieru satiksmes attīstības plānos bija iecerēts dzelzceļu elektrificēt līdz pat Tapai. Tika veikti pat atsevišķi priekšdarbi, kā piemēram, Nelijervē, Jenedā un Lehtsē tika izbūvētas augstās pasažieru platformas, kādas tika izmantotas visās Tallinas piepilsētas stacijās, kurās kursēja elektrovilcieni. Tomēr līdz ar Padomju Savienības ekonomisko kolapsu no plāniem nācās atteikties.
Vienlaikus ar dzelzceļa elektrifikāciju tika palielināta arī kopējā dzelzceļa iecirkņa Ilemiste-Tapa caurlaidība. 1980. gadu otrajā pusē šajā iecirknī tika izbūvēts otrais sliežu ceļš.
Ilemiste - Lagedi (Posms nodots ekspluatācijā 1986. gada 13. javārī) Lagedi - Rāziku (Posms nodots ekspluatācijā 1986. gada 1. maijā) Rāziku - Kehra (Posms nodots ekspluatācijā 1987. gada 21. jūlijā) Kehra - Aegvīdu (Posms nodots ekspluatācijā 1987. gada 2. novembrī)
Dzelzceļa līnija Rēzekne II—Zilupe
Dzelzceļa līnija Rēzekne II—Zilupe—valsts robeža ir uzbūvēta 1901. gadā kā platsliežu līnija ar 1524 mm sliežu platumu. Tolaik tā bija daļa no privātās dzelzceļa līnijas Ventspils—Maskava.
Rietumazerbaidžāna
Rietumazerbaidžānas ostāns (fa, Āzarbāyjān-e Gharbī; azb, Qərbi Azərbaycan ostanı) ir Irānas ostāns, Irānas pirmās pakāpes administratīvā iedalījuma vienība. Izvietojies valsts ziemeļrietumos Armēnijas kalnienē Zāgrosa ziemeļos. Robežojas ar Austrumazerbaidžānas, Zandžānas un Kurdistānas ostāniem, kā arī ar Turciju, Irāku un Azerbaidžānu. No Armēnijas to šķir šaura Turcijas zemes strēle. Kopš 2014. gada Rietumazerbaidžāna ir iekļauta Irākas trešajā administratīvajā reģionā. Ostāna galvaspilsēta ir Urmija. Lielākās pilsētas ir Urmija (736 224), Hoja (198 845), Būkāna (193 501), Mahābāda (168 393) un Mijāndoāba (134 425).
UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā ir iekļauta Tahte Soleimāna, kas sena cietokšņa un zoroastriešu uguns tempļa drupas.
Kongo
Kongo var būt:
Klods Makelele
Klods Makelele Sindā (dzimis, Kinšasā, Kongo DR) ir bijušais Francijas futbolists, kurš spēlēja pussarga pozīcijā. Makelelē ir dzimis Kongo Demokrātiskajā Republikā jeb toreizējā Zairā. Šobrīd futbola treneris.
Savu karjeru viņš aizvadīja FC Nantes, Marseļas "Olympique", Bigo "Celta", Madrides "Real", Londonas "Chelsea" un Parīzes "Saint-Germain" klubos.
Spēlētāja karjera
Nantes
Real Madrid
Chelsea
Paris Saint-Germain
ASV Virdžīnas
ASV Virdžīnu salas (en) ir ASV salu teritorija (insular area) starp Karību jūru un Atlantijas okeānu uz austrumiem no Puertoriko. Atrodas Virdžīnu salu arhipelāgā, un aizņem tā dienvidrietumu daļu (otrā arhipelāga daļā ir Britu Virdžīnu salas). Salas — Sentomasa (St. Thomas), Sentdžona (St. John), Santakrusa (St. Croix) un Votera (Water Island), kā arī daudzas sīkākas salas.
Vēsture
Pirms eiropiešu ierašanās salās dzīvoja sibonu (Ciboney), karību un aravaku cilšu indiāņi.
Salām nosaukumu deva Kristofors Kolumbs, kurš tās atklāja savā otrajā ceļojumā 1493. gadā. Turpmāko gadu laikā salas piederēja Spānijai, Lielbritānijai, Nīderlandei, Francijai, Maltas ordenim.
1672. gadā Sentomasā, bet 1694. gadā — Sentdžonā apmetās Dāņu Rietumdijas kompānija. 1733. gadā no Francijas tika nopirkta arī Sentkroa, un 1754. gadā salas kļuva par Dānijas koloniju. XVIII gadsimtā un XIX gadsimta pirmajā pusē salās tika audzētas cukurniedres, izmantojot vergu darbaspēku. 1848. gadā verdzība tika aizliegta. Turpmākos gadus salu saimniecība nebija dzīvotspējīga, un tas prasīja no Dānijas valsts ievērojamus budžeta līdzekļus salu uzturēšanai.
Pirmā pasaules kara laikā Dānija par 25 miljoniem ASV dolāru pārdeva salas ASV. Darījums tika ratificēts Dānijas parlamentā un apstiprināts 1916. gadā rīkotajā referendumā. 1927. gadā salu iedzīvotājiem tika piešķirta ASV pilsonība. Mūsdienās salu saimniecība balstās uz tūrismu.
Cilvēki
ASV Virdžīnu salās dzimuši:
Aruba
Aruba (papiamento un ) ir 33 km gara sala Mazo Antiļu salu grupā, atrodas 27 km uz ziemeļiem no Venecuēlas piekrastes. Aruba kopā ar Nīderlandi, Sintmārtenu un Kirasao veido Nīderlandes karalisti. Salas platība ir 193 km², bet iedzīvotāju skaits 2009. gadā bija aptuveni 103 tūkstoši. Salas galvaspilsēta ir Oranjestade. 1986. gada 1. janvārī Aruba atdalījās no Nīderlandes Antiļām.
Vēsture
Par pirmajiem cilvēkiem Arubā ir maz liecību. Ir zināms, ka to apdzīvoja Amerikas pamatiedzīvotāji ilgi pirms to 1499. gadā atklāja spāņi. Tajā laikā salā dzīvoja aravaku cilts indiāņi. Tie bija zvejnieki, mednieki un vācēji, izmantoja primitīvus instrumentus, kurus izgatavoja no akmens un gliemežvākiem. Arheoloģiskie izrakumi norāda, ka Arubā dzīvojošo indiāņu kultūra bija līdzīga Dienvidamerikā dzīvojošo indiāņu kultūrām.
1513. gadā spāņi gandrīz visus Arubas iedzīvotājus aizveda uz Santodomingo, kur tos izmantoja kā vergus. Sala palika neapdzīvota. 1634. gadā nīderlandieši iekaroja Kirasao, kas kalpoja par bāzi uzbrukumiem spāņu kuģiem. 1636. gadā viņi iekaroja arī Bonairi un Arubu. Tajā laikā Aruba daudzo kazu dēļ, kas tur dzīvoja, bija zināma kā "Kazu sala". Faktiski Arubas kolonizācija sākās tikai 18. gadsimtā. Karos starp Apvienoto Karalisti un Nīderlandi Aruba nonāca arī angļu kontrolē (1799—1802 un 1806—1816).
Ģeogrāfija
Aruba atrodas Mazo Antiļu salu rietumos, Karību jūras dienvidos, aptuveni 27 km uz ziemeļiem no Paragvanas pussalas, kas atrodas Venecuēlā, un 68 km uz rietumiem no Kirasao. Arubas platība ir 193 km², salas garums aptuveni 33 km, bet platums — 8 km. Tai ir jūras robeža ar Venecuēlu un Kirasao. Augstākie punkti ir Jamanota (188 m vjl.) un Oibergs (165 m). Aptuveni 18% no salas platības aizņem Arikoku nacionālais parks.
Arubā valda galvenokārt sauss tropu klimats. Gada vidējā temperatūra ir 28 °C, as nedaudz svārstās atkarībā no sezonas. Dienas temperatūras amplitūda ir aptuveni 4 °C. Vidējais nokrišņu daudzums gadā ir tikai 432 mm, no kuriem vairums nokrīt oktobrī un novembrī. Arubu ļoti reti skar tropiskie cikloni.
Sports
Populārākais sporta veids ir futbols, lai gan Arubas futbola izlase nav tikusi pie lieliem panākumiem. Ikvienās vasaras olimpiskajās spēlēs kopš 1988. gada ir piedalījies vismaz viens pārstāvis no Arubas, bet medaļas nav iegūtas. Ziemas olimpiskajās spēlēs Arubas sportisti nav piedalījušies.
Pasaules lielākās salas
Šajā uzskaitījumā iekļautas pasaules lielākās salas, kuru platība ir vairāk kā 2500 km² un arī vairākas citas salas ar platību virs 500 km². Sarakstā tās sakārtotas dilstošā secībā. Salīdzinājumam tiek parādīti arī kontinenti.
Kontinenti
Lai gan kontinetālās zemesmasas parasti netiek sauktas par salām, tomēr to pilnībā ieskauj ūdens (izņemot ģeoloģiski nenozīmīgo Suecas kanālu starp Eirāziju un Āfrika. Būtībā tās ir milzīgas salas un šī iemesla dēļ tās tiek parādītas. Šie skaitļu ir tikai aptuveni un tikai kontinentālā cietzeme. Daži zinātnieki uzskata, ka kontinentālā Austrālija ir sala, nevis kontinents.
Piezīmes: