cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Humusvielas
Humusvielu izcelsme
Humusvielas var veidoties dažādās vidēs, un šādām humusvielām ir autohtona izcelsme, vai arī tās var tikt ienestas no saistītām vidēm (allohtonā izcelsme), piemēram, augsnes humusvielām ieskalojoties virszemes vai pazemes ūdeņos. Tās radušās sekundārās sintēzes (humifikācijas) rezultātā, satrūdot un transformējoties biomolekulām, kas veidojušās no atmirušiem organismiem mikroorganismu iedarbībā uz organiskajām atliekām. Humifikācija ir ļoti sarežģīts bioķīmisks process (augu un dzīvnieku atlieku sadalīšanās, organisko vielu mineralizācija un mikroorganismu iedarbība uz organiskajām atliekām u. c.), kuras rezultātā notiek organisko vielu sadalīšanās, tālāka transformācija un akumulācija kādā no vidēm. Humifikācijas procesā mikroorganismi noārda un metabolismam patērē lielāko daļu no organisko atlieku sastāvā esošo ogļhidrātu, lipīdu, nukleīnskābju un olbaltumvielu, un šī mikroorganismu veiktā barības vielu asimilācija ir uzskatāma par pirmo soli humusvielu veidošanās procesā. Dažas no minētajām vielām, piemēram, cukuri un ciete, ir vieglāk sadalāmas, turpretī celuloze un hemiceluloze mikroorganismu darbības ietekmē noārdās grūtāk, bet tauki, vaski un lignīns ir visnoturīgākie pret bioloģisko degradāciju. Humifikācijas procesu raksturs dažādās vidēs nosaka zināmu līdzību dažādas izcelsmes humusvielu sastāvā. Vienlaikus jāpiebilst, ka atkarībā no humifikācijas apstākļiem vidē, tās fizikāli ģeogrāfiskajiem apstākļiem, bioloģisko procesu intensitātes humusvielu īpašības var stipri atšķirties (atšķirīgas ir, piemēram, augsnes, kūdras un ūdeņu humusvielas). Humifikācijas procesu ātrumu raksturo vairāki parametri:
Humusvielu nozīme
Humusvielas veido augsnes un daudzu fosilo oglekli saturošo minerālu (kūdras, sapropeļa, brūnogļu) galveno masu. Uz Zemes humusvielas ir 2–3×1010 t, un tāpēc tās var uzskatīt par visizplatītāko organisko vielu. Lielākie humusvielu krājumi atrodas izšķīdušā veidā Pasaules okeānā, tās veido arī augsnes organiskās vielas.
Humusvielu uzbūve ļauj tām mijiedarboties ar dažādu vielu grupām, piemēram, neorganiskajiem joniem, veidojot sāļus un kompleksus savienojumus, kā arī ar hidrofobām organiskām vielām Humusvielu spēja aktīvi mijiedarboties ar dažādām vidē esošām vielām nosaka to lielo nozīmi dabā noritošajos procesos, bet vienlaikus, ņemot vērā to lielo masu dažādās vidēs augsnē, kūdrā), tās spēj būtiski ietekmēt pašas vides īpašības, arī bioloģisko procesu norisi tajā.
Humusvielu nozīmīgākās īpašības vidē norisošajos procesos ir šādas:
Humusvielu nozīme lauksaimniecībā
Humusvielas augsnē ir enerģijas avots tajā mītošajiem organismiem, jo tiem atšķirībā no virszemes augiem nav pieejama enerģija, kas rodas fotosintēzes procesā. Tādi augsnes organismi kā aļģes, rauga sēnes, baktērijas, sēnes, nematodes, mikoriza u.c. veic tādas būtiskas funkcijas kā augsnes auglības un struktūras uzlabošanu, kā arī veicina augu augšanu un aizsardzību pret dažādām slimībām. Humusvielām ir liela nozīme ūdens piesātinājuma nodrošināšanai un uzturēšanai. Līdzīgas struktūras augsnē humusvielu spēja noturēt ūdeni augu sakņu sistēmas tuvumā ir septiņas reizes augstāka nekā tādas pašas augsnes mālu daļiņām. Humusvielas augsnē ir arī efektīvs kompleksveidotājs, kas kopā ar baktēriju radītajiem cukuriem un mālu minerāliem veido kompleksus. Kompleksu veidošana kopā ar spēju ietekmēt mitruma režīmu ir svarīgs augsnes struktūras veidotājs un uzlabotājs. Irdenāka augsnes struktūra uzlabo pārējos augšņu komponentus – gāzu apmaiņu ar atmosfēru, ūdens infiltrāciju, spēja veidot kompleksus būtiski ietekmē arī dažādus toksīnus (nikotīns, fenoli, antibiotikas, aflatoksīns u.c. pesticīdi), ar tiem gan veido kompleksus, gan arī iekļauj tos savā struktūrā, tādējādi samazinot to toksiskums. Humusvielām ir liela nozīme augsnes buferkapacitātes nodrošināšanā, līdz ar to augsnes ir izturīgākas pret paskābināšanos. Humusvielas ietekmē reakcijas ar metālu joniem, samazinot to kustīgumu un toksiskumu, t.i., humusvielu un smago metālu veidotie kompleksi ir mazāk toksiski augiem kompleksa sastāvā kļūst nešķīstoši, tādējādi augi smagos metālus nevar uzņemt.
Humusvielu izmantošana degradētas vides rekultivācijā
Humusvielu un metālu jonu mijiedarbībai ir liela nozīme – tās ietekmē metālu kustīgumu un toksiskumu, tiem nonākot dabas vidē. Ir pierādīts, ka humusvielas nosaka metālu atrašanās formas gan dabas ūdeņos, gan nogulumos. Humusvielu virsmas platība ir aptuveni 2000 m2/g, kas ir ievērojami augstāka par citu vidē esošo minerālu virsmas platību un ir viens no galvenajiem faktoriem, kas ietekmē humusvielu–metālu mijiedarbības intensitāti. Ir pierādīts, ka humusvielas vidē veicina vai ir tiešs cēlonis daudzu metālu jonu reducēšanai, kas ietekmē metālu kustīgumu vidē – piemēram, Fe3+ par Fe2+, Cr6+ par Cr3+. Taču veikti arī pētījumi, kas ir pierādījuši, ka humusvielas pazemes vidē var noteikt apglabātu radioaktīvo vielu kustīguma palielināšanos, kā arī paaugstināt Hg kustīgumu piesārņotās vidēs. Metālu un humusvielu mijiedarbības rezultātā ievērojami samazinās metālu jonu toksiskums. Organisko piesārņojošo vielu izplatību dabā ietekmē humusvielas, kuras sastopamas koloīdo daļiņu un izšķīdušā veidā, kā arī adsorbētas uz augsnes un nogulumus veidojošiem minerāliem. Humusvielu un organisko vielu mijiedarbības rezultātā var mainīties to īpašības un iedarbība dabas vidē.
Ūdeņu attīrīšana
Humusvielas un to modifikācijas produktus var izmantot notekūdeņu attīrīšanai, lai tos atbrīvotu no toksiskiem metālu savienojumiem. Tās ļoti veiksmīgi var izmantot aerācijas tankos kā piedevas, lai absorbētu taukus, eļļas, organiskas izcelsmes šķidrumus un suspendēto materiālu.
Sorbenti
Humusvielām piemīt spēja ietekmēt virsmas spraigumu, jo tām ir liela virsmas platība, to sastāvā ir tādas funkcionālās grupas kā fenolu hidroksilgrupas, karboksilgrupas u.c., kas nosaka spēju absorbēt, adsorbēt un selektīvi ekstrahēt dažādus organiskos un neorganiskos materiālus. Izmantojot šīs humusvielu īpašības, tās veiksmīgi var lietot kā specializētus filtrus, ekstrahētājus un šķīdumus hromatogrāfijai. Ļoti plaši tos var izmantot ūdeņu attīrīšanai, kas piesārņoti ar dažādām suspensijām, eļļām, metāliem u.c. Ir pierādīts, ka kūdru un humusvielas var izmantot kā biosorbentus kadmija un cinka saistīšanai.
Humusvielu izmantošana rūpniecībā
Humusvielas var izmantot kā urbšanas šķīdumus, bateriju un akumulatoru darbības ilguma palielināšanai, betona un cementa rūpniecībā, jo tās kā piedevas ne tikai nemaina betona sastāvu, bet arī uzlabo tā mehāniskās īpašības. Vēl humusvielas izmato tumšās krāsas iegūšanai, kā arī par piedevām eļļām, vaskiem un sveķiem, kā izturīgus aģentus ūdens vidē, barjeru veidojošiem pārklājumiem papīra rūpniecībā. Humusvielas tradicionāli izmanto keramikas gatavošanā kā mitrinātāju un dispersijas veidotāju. Lai sāktu no māliem gatavot dažādus izstrādājumus, tos ir nepieciešams samitrināt un uzbriedināt, ko veiksmīgi var izdarīt ar humusvielām. Tās tiek lietotas kā asfalta modifikācijas produkti jumtu materiāliem, dažādām mastikām, hermētiķiem, pārklājumiem u.c. Sakarā ar humusvielu dispersiju veidošanas spējām tās var izmantot inertu, pret lieci un plaisāšanu izturīgu materiālu izgatavošanai, kā arī lietot kā piedevas, lai modificētu dažādas plūsmas, izsmidzināšanu un virsmas adhēziju. Humusvielas var izmantot gumiju, melnās tintes, krāsu un rūpniecisko pārklājumu ražošanā. Humusvielu stabilitāte arī augstās temperatūrās un spēja veidot kompleksus ar dažādām organiskajām vielām ir par iemeslu to izmantošanai smērvielu rūpniecībā. Humusvielas var kalpot kā konservanti, mikroorganismu darbības kavētājas, kas saista visus slāpekli saturošus savienojumus, arī aminoskābes un enzīmus.
Avanafils
Avanafils ir potenciāli jauns, otrās paaudzes, selektīvs 5. apakštipa fosfodiesterāzes inhibitors, kas parādījās 2012. gadā erektilās disfunkcijas ārstēšanai. Eiropā tas reģistrēts 2013. gadā ar komercnosaukumu “Spedra”. Pieejamās tablešu devas — 50 mg, 100 mg un 200 mg. Pēc darbības līdzīgs sildenafilam, tadafilam un vardenafilam, taču avanafila priekšrocība ir tā, ka tas sāk darboties salīdzinoši ātrāk nekā citi fosfodiesterāzes inhibitori, sasniedzot maksimālo koncentrāciju asinīs apmēram 30 — 45 min laikā, arī efekts saglabājas ilgāku laiku.
Darbības mehānisms
Avanafils ir selektīvs inhibitors, kurš inhibē ar ciklisko guanozīnmonofosfātu saistīto fosfodiesterāzi (5. tipa fosfodiesterāzi). Seksuālās stimulācijas laikā kavernozajā ķermenī atbrīvojas slāpekļa(II) oksīds (NO), kurš savukārt stimulē enzīma guanilātciklāzes aktivitāti. Tiek izraisīts gludās muskulatūras atslābums un līdz ar to asins pieplūdums. Precīzs mehānisms, kā cikliskais guanozīnmonofosfāts nodrošina relaksāciju gludajā muskulatūrā, nav noteikts. Avanafils palielina slāpekļa oksīda ietekmi, nomāc 5. tipa fosfodiesterāzes darbību, tādējādi tiek palielināts cikliskā guanozīnmonofosfāta līmenis kavernozajā ķermenī. Avanafilam nav tiešas relaksējošas iedarbības uz kavernozo ķermeni un, lietojot ieteicamās devās, tas ir bez seksuālas stimulācijas efekta.
Metabolisms
Avanafils metabolizējas caur CYP 3A4 enzīmu sistēmu. Turklāt tam ir vāja inhibējoša iedarbība arī uz CYP2C8, 2C9, 2C19, 2D6 un 3A4 enzīmiem.
Farmakokinētika
Avanafils ir perorāli lietojamās zāles, kuras 99% apmērā saistās ar plazmas olbaltumvielām. Avanafils tiek metabolizēts aknās ar CYP P450 enzīmiem. Izdalās no organisma metabolītu veidā — aptuveni 62% parādās fēcēs un 21% urīnā. Eliminācijas pusperiods ir aptuveni 5 stundas.
Kontrindikācijas
Droša un efektīva avanafila lietošana kombinācijā ar citām zālēm erektilās disfunkcijas ārstēšanai nav pētīta. Tādēļ šādas kombinācijas nav ieteicamas.
Avanafils ir kontrindicēts pacientiem, kuri lieto nitrātus. Atbilstoši sildenafila ietekmei uz slāpekļa oksīda / cGMP mehānismu, avanafila vienlaicīga lietošana ar nitrātiem var pastiprināt hipotensīvo efektu. Dzīvību apdraudošā situācijā nitrātu terapija jāpielieto tikai tad, ja ir pagājušas vismaz 12 stundas pēc pēdējās avanafila devas; ir jābūt medicīniskai uzraudzībai.
Pētījumi
Pēc pētījumu apkopojuma var secināt, ka 100 mg un 200 mg avanafila devas ir efektīvas erektilās disfunkcijas ārstēšanā, pietiekami labi panesamas, ar relatīvi mazām blakusparādību izpausmēm.
Mārketings
Zālēm, kuru sastāvā ir avanafils, ir divi komercnosaukumi — Spedra un Stendra. Avanafila zīmols Stendra tiek ražots Osakā, Japānā, to izplata firma Vivus. Šīs zāles reģistrētas Amerikā 2012. gadā. Pieejamas ovālas formas, gaiši dzeltenā krāsā, 50 mg, 100 mg un 200 mg devās, kuras ir iegravētas uz tabletes. Zāles ir recepšu medikaments, kura devas tiek pielāgotas individuāli, tam novērojamas arī blakusparādības, tāpēc jālieto tikai pēc vienošanās ar ārstu. Stendras izplatīšana Eiropā nav atļauta. Taču Eiropā avanafils pazīstams ar zīmolu Spedra. Zāles tiek ražotas Vācijā (Menarini — Von Heyden GmbH) vai Francijā (Sanofi Winthrop Industrie). Reģistrētas Eiropā 2013. gadā, zīmola licence pieder Menarini International Operations Luxembourg S.A. Spedra pieejama 50 mg, 100 mg un 200 mg devās, tabletes gaiši dzeltenas, ovālas formas ar attiecīgās devas apzīmējumu, blisteros pa 4, 8 vai 12 tabletēm. Zāles ir pieejamas tikai ar ārsta izrakstītu recepti. Zāles vēl tiek uzraudzītas un pētītas, tāpēc par blakusparādībām vai neatbilstošiem efektiem jāziņo ārstam.
Ukraiņu—padomju karš
Ukraiņu—padomju karš (uk) bija bruņots konflikts starp Padomju Krieviju un Ukrainas Tautas Republiku (UTR) no 1917. līdz 1921. gadam par ukraiņu apdzīvoto zemju, bijušo Krievijas Impērijas dienvidrietumu guberņu, kontroli. Šis karš bija neatņemama Ukrainas neatkarības kara daļa. Formāli karš bija starp neatkarīgas Ukrainas ar galvaspilsētu Kijivā (Ukrainas Tautas Republika) atbalstītājiem un Padomju Krievijas marionešu valsts, Ukrainas Sociālistiskās Padomju Republikas (līdz 1919. gadam saukta par Ukrainas Padomju Tautas Republiku) ar galvaspilsētu Harkivā, kaujiniekiem. Karš radīja ievērojamus cilvēkresursu un materiālos zaudējumus tā laika Ukrainas sabiedrībā. Tas beidzās ar Ukrainas Tautas Republikas sakāvi, Ukrainas padomju okupāciju un Ukrainas PSR pievienošanu Padomju Savienībai 1922. gadā.
Historiogrāfija
Karu mēdz iedalīt trīs posmos:
Vēsture
Ukrainas valdība 1917. gada novembrī nosodīja boļševiku apvērsumu un paziņoja, ka tā izlēmīgi cīnīsies pret jebkuru apvērsuma mēģinājumu Ukrainā. Lai kontrolētu situāciju, tika izveidota īpaša apvienotā revolūcijas saglabāšanas komiteja. Kijivas militārā apgabala pavēlniecība centās novērst boļševiku apvērsumu, kā rezultātā pilsētā notika ielu kaujas un galu galā boļševiku atbalstītāju karaspēks padevās. 1917. gada 14. novembrī Ukrainas Centrālā Rada izdeva "Centrālās Radas aicinājumu Ukrainas pilsoņiem", kurā deklarēja valsts varas nodošanu Ukrainā sev. 16. novembrī Radas un vietējo strādnieku un karavīru padomju izpildkomitejas kopīgā sēdē Centrālā Rada tika atzīta par Ukrainas reģionālo varu. 1917. gada 20. novembrī Rada pasludināja Ukrainu par Ukrainas Tautas Republiku kā autonomu Krievijas Republikas daļu un 1918. gada 9. janvārī izsludināja Ukrainas Satversmes sapulces vēlēšanas. Militāro lietu sekretārs Simons Petļura izteica nodomu apvienot gan Dienvidrietumu, gan Rumānijas fronti, kas stiepās pāri Ukrainai, vienā Ukrainas frontē ģenerālpulkveža Dmitrija Ščerbačova vadībā.
1917. gada 17. decembrī boļševiki plānoja sasaukt Visukrainas padomju kongresu, un 1917. gada 11.-12. decembrī viņi izraisīja vairākas sacelšanās visā Ukrainā - Kijivā, Odesā, Vinnicā. Padome viņus veiksmīgi sakāva. 1917. gada 17. decembrī Ļeņina valdība, kas agrāk tajā pašā mēnesī sāka miera sarunas ar Centrālajām lielvarām, nosūtīja Radai 48 stundu ultimātu, pieprasot pārtraukt "kontrrevolucionāras darbības" vai gatavoties karam. Arī 1917. gada 17. decembrī Reinholds Bērziņš vadīja savu padomju karaspēku no Minskas uz Harkivu, lai dotos Donas virzienā. Pie dzelzceļa stacijas Bahmačā viņi iesaistījās bruņotā konfliktā ar ukraiņu karaspēku, kas neļāva Sarkanās armijas spēkiem (trīs pulkiem un artilērijas divīzijai) iziet cauri. Centrālā Rada nepieņēma apsūdzības un izvirzīja savus nosacījumus: Ukrainas Tautas Republikas atzīšana, neiejaukšanās tās iekšējās lietās un jaunizveidotās Ukrainas frontes lietās, atļauja par ukraiņu karaspēka pārcelšanu uz Ukrainu, bijušās impērijas finanšu sadalīšana, Ukrainas Tautas Republikas piedalīšanās vispārējās miera sarunās. Tajā pašā dienā Visukrainas Padomju kongress Kijivā pēc boļševiku delegācijas aizbraukšanas atzina Ukrainas valdības varu un nosodīja Krievijas valdības ultimātu. Savukārt Kijivas boļševiki nosodīja šo kongresu un ieplānoja vēl vienu Harkivā. Nākamajā dienā Maskavā pieņēma lēmumu par karu. Vladimirs Antonovs-Ovsejenko tika iecelts par ekspedīcijas karaspēka virspavēlnieku pret Kaļedinu un Dienvidkrievijas baltgvardu spēkiem, bet pie Ukrainas robežām (Brjanska - Belgoroda) sāka pulcēties Sarkanās armijas vienības.
Kara iznākums
Kara beigās, UTR zaudējot, lielākā daļa Ukrainas teritoriju tika iekļauta Ukrainas Padomju Sociālistiskajā Republikā, kas 1922. gada 30. decembrī kļuva par vienu no Padomju Sociālistisko Republiku Savienības (PSRS) dibinātājām. Daļa Ukrainas rietumu teritoriju nonāca Polijas Otrās Republikas kontrolē, kā tas bija noteikts Rīgas miera līgumā. UTR valdība, ko vadīja Simons Petļura, bija spiesta doties trimdā.
Dažus nākamos gadus ukraiņu nacionālisti turpināja partizānu karu pret padomju okupantiem. Viņiem palīdzēja Polijas izlūkdienesti, tomēr viņiem neizdevās gūt panākumus kaujas laukā. Vietējie Ukrainas Tautas Republikas atbalstītāji okupētajās teritorijās izveidoja pretkrieviski un pretpadomiski noskaņotas sacelšanās valstis, piemēram, Neatkarīgo Medvinas Republiku vai Holodnijara Republiku. Viņi turpināja cīnīties pret krieviem un kolaboracionistiem līdz pat 1923. gadam. Pēdējās aktīvās ukraiņu pretošanās kustības lielākoties tika iznīcinātas Holodomora laikā. Turklāt Polijas atbalsta trūkums ukraiņu karadarbībai izraisīja pieaugošu aizvainojumu no ukraiņu etniskās minoritātes puses Polijā pret Polijas starpkaru perioda valsti.
Akapulko
Pilsētas nosaukums ir radies no navatlu valodas vārda Aca-pōl-co, kas nozīmē "vieta, kur iznīcinātas cukurniedres". Pilsētas oficiālajam nosaukumam "de Huaresa" tika pievienots 1885. gadā par godu bijušajam Meksikas prezidentam Benito Huaresam.
Akapulko kopā ar Kankunu, kas atrodas Karību jūras piekrastē, ir vienas no vecākajiem un slavenākajiem piejūras kūrortiem Meksikā. 1950. gados Akapulko bija iemīļota vieta Holivudas aktieriem, kas devās uz šo pilsētu atpūsties. Mūsdienās pilsēta ir zināma ar savu dinamisko nakts dzīvi.
Aivars Siliņš
Aivars Siliņš (dzimis Vecumniekos, miris ) bija latviešu aktieris. No 1966. gada viņš strādāja Dailes teātrī. Piedalījies vairākās latviešu kinofilmās, atpazīstamākā loma kino — Edmunds Sausais filmā "Ceplis".
Mācījies Vecumnieku vidusskolā. 1971. gadā beidzis Dailes teātra 4. studiju, vienlaicīgi iegūstot Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultātes augstāko izglītību specialitātē „Profesionālā teātra un kino aktieris". Piedalījies TV uzvedumos un seriālos, bet teātrī kā režisors iestudējis četras bērnu izrādes.
Viņš ir politiķes, Saeimas deputātes Elīnas Siliņas un Itālijā spēlējošā basketbolista Ojāra Siliņa tēvs.
Džons Viks 4
"Džons Viks 4" (en) ir 2023. gada ASV neonuāra asa sižeta filma ar Kiānu Rīvsu Džona Vika lomā. Filmas režisors ir Čads Stahelski. Filmā galvenās lomas atveido Donijs Jens, Bills Skašgords, Lorenss Fišbērns, Hirojuki Sanada, Šamiers Andersons, Lenss Rediks, Rina Savajama, Skots Adkinss un Ians Makšeins. Šī ir ceturtā daļa un turpinājums filmām "Džons Viks" (2014), "Džons Viks 2" (2017) un "Džons Viks 3: Parabellum" (2019). Filmā Džons Viks uzzin par iespēju sakaut Augsto Galdu un atgūt brīvību, bet ceļā viņam stājas jauns ienaidnieks.
Par darbu pie ceturtās filmas "Džons Viks" filmu sērijā Lionsgate paziņoja vēl pirms trešās filmas pirmizrādes, 2019. gada maijā. Šī ir pirmā franšīzes filma, kuras viens no scenārija autoriem nav Džona Vika tēla autors Dereks Kolstads. Filmēšanas process norisinājās no 2021. gada jūnija līdz tā paša gada oktobrim Francijā, Vācijā, Ņujorkā un Japānā.
Sākotnēji tika plānots, ka pirmizrāde notiks 2021. gada 21. maijā, tomēr to atlika COVID-19 pandēmijas dēļ. Filmas pirmizrāde notika Londonā. Latvijā filmas pirmizrāde notika. Filma saņēma augstu kritiķu novērtējumu  un nopelnījusi vairāk nekā 426 miljonus ASV dolāru.
Gabriele Juste
Biogrāfija
No 1960. gadu sākuma līdz 1970. gadu sākumam bijusi viena no Vācijas Demokrātiskās Republikas (VDR) spēcīgākajām šahistēm. Trīs reizes uzvarējusi VDR sieviešu šaha čempionātos (1964, 1965, 1972). Pārstāvējusi Vācijas Demokrātiskās republikas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (1966-1972). Komandu vērtējumā izcīnījusi bronzas (1966) medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījusi sudraba (1966) medaļu.
Vācijas šaha bundeslīgā sieviešu komandām no 1991. līdz 1996. gadam pārstāvējusi sporta klubu Leipzig 1899. 1996. gadā uzvarējusi Vācijas senioru atklātajā šaha čempionātā sievietēm.
Bijusi pazīstama arī kā korespondencšahiste. Piedalījusies 2. Pasaules čempionāta korespondencšahā sievietēm (1972—1977), kurā izcīnījusi 7. vietu.
1965. gadā beigusi Leipcigas Universitātes medicīnas fakultāti un visu savu darba mūžu strādājusi Leipcigā par ārsti.
Alfa (nozīmju atdalīšana)
Alfa var būt:
Loka šāvēji 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Šajā uzskaitījumā apkopoti sportisti, loka šāvēji, kuri startēja loka šaušanas sacensībās 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Sacensības notika no 15. jūlija līdz 14. augustam Francijas galvaspilsētā Parīzē. Tajās varētu būt startējuši 153 sportisti no 3 valstīm, tikai 17 sportistiem ir zināma precīza identitāte. Visi startējušie sportisti bija vīrieši. Lielākā daļa sportistu bija no Francijas.
Starptautiskā Olimpiskā komiteja līdz šim nav izlēmusi, kuri notikumi bija "olimpiskie" un kuri ne. Taču SOK savā datubāzē atzīmē tika 7 disciplīnas no vairākām, kas bija iekļautas loka šaušanā. Ja tiktu iekļautas visas disciplīnas, loka šaušanas dalībnieku skaits varētu pārsniegt 5000 sportistu.
Sportisti
Iekļauti sportisti ar zināmi identitāti, kuri pēc Starptautiskās Olimpiskās komitejas datiem startējuši 7 it kā atzītajās olimpiskajās disciplīnās.
Trolejbusu satiksme Maskavā
Trolejbusu satiksme Maskavā (ru) bija viens no sabiedriskā transporta veidiem Krievijas galvaspilsētā, kas nodrošināja pasažieru pārvādājumus no 1933. līdz 2020. gadam. Līdz 2015. gadam šī bija lielākā trolejbusu sistēma pasaulē. Pašlaik lielākā trolejbusu sistēma atrodas Kijivā, bet lielākais maršrutu un transportlīdzekļu skaits ir Minskā.
Trolejbusu satiksmi likvidēja 2020. gada 25. augustā, aizstājot visus trolejbusu maršrutus ar elektrobusiem. 4. septembrī atklāja Т muzejmaršrutu, kas kursēja no Komjauniešu metro stacijas līdz Jelohovo laukumam. Svētku dienās pa maršrutu kursēja vecie ZiU-5 trolejbusi. 2022. gada 1. aprīlī maršrutu uz laiku slēdza. Vēl pilsētas teritorijā kursē divi piepilsētas trolejbusu maršruti, kas savieno Maskavu ar Maskavas apgabala Himkiem.
Polimāts
Polimāts (el (polymathēs) — 'daudz apguvušais'; la — 'vispusīgais cilvēks'), reizēm dēvēts arī par renesanses cilvēku, ir cilvēks, kura zināšanas un prasmes aptver ievērojami plašu skaitu jomu.
Par senāko avotu, kurā pieminēts termins "polimāts", tiek uzskatīts Roberta Bērtona 1624. gada darba "The Anatomy of Melancholy" otrais izdevums.
Trolejbusu satiksme Maskavā
Vēsture
Ideja ierīkot trolejbusu satiksmi Maskavā pirmoreiz izteikta 1924. gadā, bet realizēt to sāka pēc 9 gadiem. Lai nodrošinātu kustību pa pirmo līniju sākotnēji plānoja nopirkt vācu trolejbusus, tomēr naudas trūkuma dēļ Smagās rūpniecības Tautas komisariāts pasūtīja vietējām rūpnīcām izgatavot pirmos divus izmēģinājuma trolejbusus, kurus izlaida 1933. gada 1. novembrī. Jaunais modelis saņēma nosaukumu LK (Lazars Kaganovičs).
1933. gada 5. novembrī notika trolejbusu izmēģinājumi Ņikitas Hruščova klātbūtnē. 6. novembrī notika pirmais oficiālais brauciens, kurā piedalījās pieņemšanas komisija, bet no 7. līdz 15. novembrim notika trolejbusu vadītāju apmācības. Trolejbusu satiksmi pilsētā atklāja 1933. gada 15. novembrī plkst. 11:00. Pirmā līnija veda pa Ļeņingradas šoseju no Tveras priekšposteņa līdz Vsesvjatskoje ciemam.
1937. gada vasarā no Lielbritānijas piegādāja divus EEC modeļa trolejbusus. 1939. gada februārī Maskavā piegādāja pirmo ЯТБ modeļa trolejbusu.
Otrā pasaules kara gados trolejbuss kļuva par galveno sabiedriskā transporta veidu, jo gandrīz visus autobusus rezervēja armijas vajadzībām. Pēc kara Maskavas trolejbusu rūpnīca uzsāka ritošā sastāva kapitālo remontu, salabojot un izremontejot gandrīz visus trolejbusus, arī tos, kurus kara laikos pārtaisīja par kravas trolejbusiem. 1947. gadā uzsākta modeļa МТБ-82 sērijveida ražošana.
1959. gada aprīlī pilsētā sāka kursēt pirmie posmainie SVARZ-TS-1 trolejbusi, kuri varēja pārvādāt līdz 160 pasažieriem. 1960. gada beigās kursēja 36 trolejbusu maršruti, tīkla kopējais garums sasniedza 1253 kilometrus un 1961. gada Maskavas trolejbusu sistēma kļuva par visgarāko pasaulē. No 1960. līdz 1972. gadam maršrutu tīkla garums palielinājās no 540 līdz 884 kilometriem, katru gadu atklāja jaunus trolejbusu maršrutus un pagarināja jau esošus.
No 1970. līdz 1980. gadiem tika būvētas līnijas uz jaunizbūvētajām apkaimēm pilsētas nomalēs, būvēja jaunus trolejbusu parkus, modernizēja apakšstacijas. No 1975. līdz 1990. gadam trolejbusi pārvādāja vislielāko pasažieru skaitu — 900—1000 miljonus cilvēkus gadā. Pēc PSRS sabrukuma pasažieru skaits sāka sarukt. 2001. gadā atklāja Krievijā pirmo piepilsētas trolejbusu maršrutu no Maskavas uz Himkiem.
Ideja par trolejbusu satiksmes slēgšanu parādījās 2010. gada rudenī, kad Maskavas mēra amatu ieņēma Sergejs Sobjaņins. 2014. gadā Maskavā kursēja vairāk nekā 100 trolejbusu maršruti, kontakttīkla garums sasniedza 1300 kilometrus, bet kopējais maršrutu garums — vairāk par 600 kilometriem. Pilsētā bija 9 trolejbusu parki, kuros atradās 1600 transportlīdzekli, bija arī trolejbusu remontdarbnīcas.
2018. gada 1. septembrī Maskavā atklāja elektrobusu satiksmi. Elektrobusi ātri vien sāka aizstāt trolejbusu maršrutus līdz 2020. gada 25. augustā trolejbusu satiksme Maskavā tika likvidēta. No 2020. gada septembra ekspluatācijā palika 3 transportlīdzekli, gandrīz visu kontakttīklu demontēja.
Elīna Nečajeva
Elīna Nečajeva (et, ru; dzimusi Tallinā, Igaunijā) ir krievu izcelsmes igauņu soprāns. Elīna piedalījās 2018. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Portugālē ar dziesmu La Forza itāļu valodā, pārstāvot Igauniju. Savā pusfinālā viņa ieguva 5. vietu, kas ļāva viņa kvalificēties finālam, kurā dziedātāja ieguva 8. vietu.
Ilona Dzelme-Grīnberga
Ilona Dzelme-Grīnberga (dzimusi Saulkrastos) ir bijusī latviešu burātāja, pēc sportistes karjeras beigām — trenere.
Divas reizes piedalījusies Olimpiskajās spēlēs. 1992. gadā Barselonā vējdēļu Lecher klasē ieņēma 21. vietu 24 sportistu konkurencē, pēc četriem gadiem Atlantā Mistral klasē ieņēma 18. vietu 27 sportistu konkurencē.
Divas reizes (1989, 1990) izcīnījusi uzvaru PSRS čempionātā, Dzelme-Grīnberga ir vairākkārtēja Latvijas PSR un Latvijas čempione. 1993. gada Eiropas čempionātā F-42 klasē izcīnījusi 3. vietu. 2012. gada Pasaules čempionātā vindsērfingā izcīnījusi uzvaru. Eiropas čempionātā vindsērfingā izcīnījusi 2. vietu 2009. un 2010. gadā.
Mito Isaka
Mito Isaka (ja; dzimusi ) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Rīgas Austrumu klīniskā universitātes slimnīca
Rīgas Austrumu klīniskā universitātes slimnīca (RAKUS, aSlimnīca) ir 2007. gadā dibināta universitātes slimnīca un V līmeņa daudzprofilu ārstniecības iestāde Rīgā, kas nodrošina daudzpusīgu diagnostiku un ārstēšanu pacientiem, kā arī veic zinātniski pētniecisko darbu un attīstīta inovācijas, nodrošina jauno speciālistu apmācību un īsteno pasākumus sabiedrības izglītošanai un veselības veicināšanai. RAKUS ir valsts kapitālsabiedrība, kuras kapitāla daļu turētāja ir Veselības ministrija.
Rīgas Austrumu klīnisko universitātes slimnīcu izveidoja 2007. gadā, apvienojot vairākas medicīnas iestādes, kas agrāk darbojās neatkarīgi viena no otras. RAKUS ir lielākā neatliekamās palīdzības daudzprofilu veselības aprūpes iestāde, kas sniedz medicīnisko palīdzību visās svarīgākajās specialitātēs un nodrošina pilnu pacienta izmeklēšanu. Stacionārā norit mācību darbs, stiprinot sadarbību ar Latvijas Universitāti un Rīgas Stradiņa universitāti, veidojot RAKUS arī kā zinātnes centru.
Slimnīcas sastāvā ietilpst pieci stacionāri:
Valsts civilās aizsardzības plāna ietvaros Slimnīca kopā ar Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienestu ir noteiktas kā institūcijas, kas atbildīgas par specializētās medicīniskās palīdzības sniegšanu un koordinēšanu avārijas seku likvidēšanā masveida cietušo gadījumā. Slimnīca ir arī Aizsardzības ministrijas un Nacionālo Bruņoto spēku stratēģiskās sadarbības partneris, kam ir īpaša loma ar valsts aizsardzības spēju stiprināšanu saistītu militāru apmācību nodrošināšanā. Slimnīcai ir noteikts C kategorijas kritiskās infrastruktūras objekta statuss.
Vēsture
2016. gadā tika slēgts stacionārs Linezers, un nodots NBS.
RAKUS izveide
2008. gadā RAKUS pievienoja arī Rīgas pilsētas pašvaldībai piederošo Klīnisko universitātes slimnīcu "Gaiļezers", bet 2012. gadā RAKUS pārņēma reorganizētās valsts aģentūras "Latvijas Infektoloģijas centrs" ar infekciju slimību ārstniecību saistītās funkcijas.
Renovācija
2019. un 2020. gadā notika RAKUS stacionāra Gaiļezers 1. korpusa atjaunošana, kuras plānotās izmaksas bija 13,394 miljoni eiro.
Arī 2020. gadā apstiprinātajā RAKUS vidēja termiņa stratēģijā bija minēts, ka telpas slimnīcas stacionāros ir tādā tehniskā stāvoklī, kas prasa pilnvērtīgus remontdarbus, lai tās būtu mūsdienīgākas un ērtākas ārstniecības pakalpojumu sniegšanai. Atbilstoši Nacionālā attīstības plānam, kas paredz klīnisko universitāšu slimnīcu izveidi kā kompetenču un zināšanu pārneses centrus, RAKUS vadība nolēma pilnveidot studentu, rezidentu, kā arī tālākizglītības infrastruktūru.
2023. gadā turpinājās Aptiekas ēkas un Infekciju bloka būvniecība, līdz 2027. gadam plānoja izbūvēt Ķīmijterapijas dienas stacionāru. Pēc jaunā ārstniecības korpusa izbūves stacionārus “Tuberkulozes un plaušu slimību centrs” un “Latvijas Infektoloģijas centrs” pārcels uz jaunuzbūvēto ārstniecības korpusu Hipokrāta ielas teritorijā.
Padome
Kopš 2020. gada SIA “Rīgas Austrumu klīniskā universitātes slimnīca” padome sastāv no 3 locekļiem, kuri tika izvēlēti Veselības ministrijas organizētā atlases konkursa kārtībā.
Valde
2023. gada februārī, SIA RAKUS valdē ir valdes priekšsēdētājs Aleksejs Višņakovs un valdes locekļi Kaspars Plūme, Haralds Plaudis un Andis Pinkulis.
Alkšņstrauts
Alkšņstrauts ir Kalešupītes labā krasta pieteka Talsu novadā.
Izteka - uz ziemeļrietumiem no Kaļķciema. Metot loku ap Kaļķciemu, ietek Kalešupītē uz austrumiem no Kaļķciema. Alkšņstrautu nešķērso valsts autoceļi.
Memfisas zooloģiskais dārzs
Memfisas zooloģiskais dārzs (en) ir zooloģiskais dārzs Memfisā, ASV ir mājvieta vairāk nekā 3500 dzīvniekiem, kas pārstāv vairāk nekā 500 dažādas sugas. Zooloģiskais dārzs, kas izveidots 1906. gada aprīlī, ir bijis Overtonas parka galvenais nomnieks vairāk nekā 100 gadus. Zeme, kas pašlaik ir paredzēta Memfisas zoodārzam, tika noteikta 1888. gadā Overtona parka ģenerālplānā, un tā pieder Memfisas pilsētai. Zooloģiskais dārzs atrodas uz 76 akriem (31 ha), no kuriem aptuveni 55 akri (22 ha) ir attīstīti.
2008. gadā Memfisas zoodārzs tika ierindots "Zooloģiskajā dārzā Nr. 1 ASV." izmantojot TripAdvisor. Reitings tika izveidots, pamatojoties uz apmeklētāju viedokļiem.
Kopš 1990. gadu sākuma Memfisas zoodārzs ir ieguldījis vairāk nekā 77 miljonus ASV dolāru atjaunošanai un paplašināšanai. Zoodārza dzīvnieku iemītnieki dzīvo trīs zonās ar 19 ekspozīcijām, piemēram, Teton Trek, Northwest Passage un Ķīnu, kur dzīvo lielās pandas Ya Ya un Le Le.
Memfisas zoodārzs ir Zooloģisko dārzu un akvāriju asociācijas (ZAA) akreditēts biedrs.
Ekspozīcijas
Zooloģiskajā dārzā ir pieejamas mūsdienīgas ekspozīcijas, kas atdarina dzīvnieku dabiskās dzīvotnes, piemēram, Reiz fermā, Kaķu valsts, Primātu kanjons, Pūķa vieta, Nakts dzīvnieki, Tropu putnu māja, Herpetārijs, akvārijs, Āfrikas Veldts, Zambezi upes nīlzirgu nometne, Ķīna, Ziemeļrietumu pāreja un Teton Trek. Lai apskatītu visas ekspozīcijas, jāiet apmēram 2 jūdzes (3,2 km). Tramvaji, kas darbojas sezonāli, nodrošina apmeklētājiem ekskursijas pa eksponātiem par nelielu dienas maksu; tramvaji noder arī apmeklētāju pārvietošanai starp attāliem eksponātiem. Citas zoodārza apskates vietas ir karuselis, zonu ar braucieniem, miniatūrs vilciens, no kura paveras gleznains skats uz izstādi Reiz fermā, un vairāki tematiski orientēti dāvanu veikali un ēstuves; daudzas no šīm ērtībām darbojas sezonāli. Blakus kafejnīcai Cat House atrodas bērnu rotaļu laukums, un zem pieaugušu koku birzēm tiek uzturētas vairākas ģimenes piknika vietas. Zoodārzā sezonāli darbojas slidotava; telts slidotavas platība ir 5400 kvadrātpēdas slidošanai. No 2012. gada marta līdz oktobrim par maksu tiek piedāvātas izjādes ar kamieļiem un žirafu barošana.
Zooloģiskais dārzs ir sadalīts trīs zonās, kurās kopā ir 19 dažādas ekspozīcijas.
Austrumu zona
4 akru (1,6 ha) ekspozīcija, kas tika atklāta 2009. gada oktobrī, ienes Memfisas zoodārzā Jeloustonas nacionālā parka raksturīgās iezīmes. "Teton" attiecas uz Tetonas grēdu Vaiomingā. Teton Trek sākas ar 25 pēdas (7,6 m) vecā Old Faithful geizera [16] kopiju un 5000 kvadrātpēdu (460 m2) Old Faithful Inn kopiju, ko sauc par Lielo būdu, kur interpretācijas informācija tiek sniegta interaktīvā formātā. Izstādē dzīvo dažas no Jeloustonas ekosistēmas pamata sugām: grizli lāči, aļņi, meža vilki, trompetes gulbji, Ziemeļamerikas dzeloņcūka, melnie lāči un smilšu kalnu dzērves. Izstādes taka apmeklētājiem piedāvā zemūdens skatu uz dīķi, kur lāči ķer zivis, un pamanāmu skatu uz 25 pēdu (7,6 m) Jeloustonas Firehole ūdenskrituma kopiju.
Dastins Brauns
Dastins Brauns (dzimis 1984. gada 4. novembrī) ir bijušais amerikāņu hokejists, malējais uzbrucējs, ASV hokeja izlases dalībnieks. Līdz (2022) Brauns spēlēja NHL kluba Losandželosas "Kings" sastāvā. Iepriekš spēlējis Mančestras "Monarchs" un Cīrihes "Lions" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Savu profesionālā spēlētāju karjeru Brauns uzsāka 2003.—04. sezonā, aizvadot 31 spēli NHL kluba Losandželosas "Kings" rindās. 2004.—05. sezonas NHL lokauta laikā Brauns spēlēja AHL klubā Mančestras "Monarchs". Starp 2005.—06. un 2007.—08. sezonu Brauna rezultativitāte "Kings" rindās ievērojami kāpa.
ASV izlases sastāvā Brauns izcīnījis 2010. gada olimpiskās sudraba medaļas, 2004. gada Pasaules čempionātā kopā ar izlasi izcīnījis bronzu.
Murančiki
Apdzīvotā vieta izvietojusies abpus autoceļam V646.
Barneta
Barneta var būt:
Jolanta Gulbe-Paškeviča
Gulbe-Paškeviča ir viena no pirmajām Brazīlijas bosanovas izpildītājām Baltijā. Ietekmējusies arī no soulmūzikas un gospeļu mūzikas, kas saklausāms otrajā mūzikas albumā "Fly Love". Pievērsusies arī portugāļu fado mūzikai. Izpilda dziesmas oriģinālvalodās: gan Brazīlijas, gan Portugāles portugāļu valodās, itāļu, spāņu, krievu, latviešu.
Biogrāfija
1986. gadā beigusi Alsungas pamatskolu. Mācījusies mūzikas skolā, apguvusi gan akordeona, gan klavierspēli (1978—1986). Piedalījusies folkloras grupā "Mazie suitiņi", uzstājusies dažādos etnogrāfiskos pasākumos un konkursos Latvijā (1982—1985). Mācījusies Emīla Melngaiļa Liepājas Mūzikas vidusskolā Teorijas un Vokālajā nodaļā, pēc tās Emīla Melngaiļa Liepājas Mūzikas vidusskolā (1986—1991).
Dziedātājas karjera
Sadarbībā ar Liepājas teātra komponistu Intu Birzkopu iedziedājusi dziesmas teātra izrādēm. Sadarbojusies ar Latvijas televīzijas režisoru Hariju Petrocki, veidojot videoklipus Inta Birzkopa dziesmām jauniešu raidījumam "Apvārsnis", kurā piedalījusies kā soliste (1988—1990). Darbojusies arī Liepājas Pašdarbības Teātra studijā (1987—1988), kā arī dziedājusi jauniešu kamerkorī "Intis" Liepājā (1989—1991). Ar kori "Intis" piedalījusies koncertā Vācijā, Augsburgā. Sadarbībā ar komponistu Intu Birzkopu koris piedalījies "Liepājas dzintars—91", iegūstot trešo vietu.
Studējusi Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas Vokālajā nodaļā (1991—1993). Šajā laikā dziedājusi Rīgas Vokālajā grupā Kaspara Putniņa vadībā. Uzstājusies TV raidījumos, kā arī koncertos Latvijā, Lietuvā, Norvēģijā. Dziedājusi kamerkorī Sacrum (Consum), ar šo kori piedalījusies koru konkursā Francijā.
1992. gadā piedalījusies reklāmas filmā "Es parādīšu Latviju", galvenajā sieviešu lomā.
1992. gadā sadarbībā ar džeza pianistu Hariju Bašu tika izveidota pirmā džeza programma, kam sekoja uzstāšanās dažādos pasākumos, tai skaitā, arī informatīvajā raidjumā "Labvakar".
Gulbe-Paškeviča bijusi viena no pirmajām audio reklāmu un radio džinglu iedziedātājām Latvijā (Radio Skonto, Radio SWH, Radio Bizness&Baltija, Kristīgais radio, 1992—1996). Bijusi arī studijas un fona dziedātāja daudziem populāriem Latvijas dziedātājiem (1991—1999), tai skaitā, bijusi fona dziedātāja grupā "Odis". Ar grupu piedalījusies starptautiskajā konkursā "Jūrmala 93" (grupa ieguva Grand Prix) un starptautiskajā mūzikas festivālā "Sopota 93", Polijā (grupa ieguva pirmo vietu).
1994. gadā sadarbībā ar ģitāristu Aivaru Hermani un mūziķi Raimondu Macatu tika izveidota pirmā bosanovas programma, kurā pārsvarā tika iekļautas Antoniu Karlosa Žobina kompozīcijas. Šī sadarbība turpinājās līdz 2006. gadam.
Gulbe-Paškeviča bijusi Laimas Vaikules fona vokāliste (1995—1997). Piedalījusies Vaikules koncertturnejās ASV (Bostonā, Čikāgā, Filadelfijā, Losandželosā, Sanfrancisko, kā arī Kārnegija zālē un Madison Square Garden zālē Ņujorkā), Kanādā (Toronto), Izraēlā (Telavivā, Haifā), Baltkrievijā (Minskā), Ukrainā (Kijivā), Baltijas valstīs (Tallina, Viļņa Rīga).
2003. gadā piedalījusies "Rīgas Ritmi" džeza festivālā ar "RM Band&Jolanta Gulbe". 2007. gadā Gulbei-Paškevičai bija pirmais solo koncerts Dzintaru koncertzālē Jūrmalā.
2007. gadā Gulbe-Paškeviča papildinājusi dziedāšanas prasmes, apgūstot džeza improvizāciju un harmoniju meistarklasēs Džeza mūzikas konservatorijā Kadisā, Spānijā. 2010. gadā apmeklējusi studiju sesijas Londonā, Lielbritānijā.
Gulbe-Paškeviča 2007. gadā sadarbībā ar LR Ārlietu Ministriju un grupu Riga Groove Electro piedalījusies muzikālā projektā Balticness. Projekta ietvaros notika koncerti valstīs apkārt Baltijas jūrai: Norvēģijā, Zviedrijā, Somijā, Dānijā, Latvijā, Lietuvā, Igaunijā, Vācijā, Islandē, Polijā, Krievijā.
2008. gadā ierakstījusi savu pirmo bosanovas mūzikas albumu Chove Chuva sadarbībā ar puertorikāņu džeza ģitāristu Neffu Irizaru II, saksofonistu Denisu Paškeviču un čīliešu perkusionistu Rikardo Padillu.
2009. un 2010. gadā kopā ar bigbendu Mirage Jazz Orchestra piedalījusies džeza festivālā Birštonā (Lietuvā), džeza festivālā Klaipēdā (Lietuvā). Kā goda viesis uzstājusies ar koncertu, kas veltīts Latvijas Neatkarības dienai Latvijas Vēstniecībā Briselē. Uzstājusies džeza klubā Music Village Briselē.
2009. gadā uzstājusies ar grupu Riga Groove Electro starptautiskajā Saulkrastu džeza festivālā Saulkrasti Jazz.
Laika posmā no 2011. līdz 2015. gadam sadarbībā ar zviedru mūziķi Hansu Antehedu tika ierakstīti divi mūzikas albumi Latvian Sentiments un More Latvian Sentiments, apvienojoties mūziķiem no Latvijas un Zviedrijas: Hanss Anteheds, Daniels Olsons, Deniss Paškevičs, Staņislavs Judins un Jolanta Gulbe Paškeviča. Projekta ietvaros koncertē Latvijā, Zviedrijā, Norvēģijā. Pēc Latvijas Ārlietu Ministrijas uzaicinājuma ar programmu "Latvian Sentiments" uzstājās Baku, Azerbaidžānā.
2012. gadā uzstājusies džeza festivā Jazz On Tallinā, Igaunijā.
2014. gadā kopā ar Hansu Antehedu, Danielu Olsonu, Denisu Paškeviču, Staņislavu Judinu uzstājusies ar programmu Latvian Sentiments starptautiskajā Saulkrastu džeza festivālā Saulkrasti Jazz 2014. Sadarbībā ar vācu mūziķiem un saksofonistu Denisu Paškeviču uzstājusies ar džeza koncertiem Osnabrukā, Vācijā. Tajā pašā gadā tika izveidota portugāļu fado programa, kas tika izpildīta koncertos, sadarbojoties ar ģitāristiem Ivaru Hermani un Āri Ozolu.
2015. gadā Gulbe-Paškeviča ierakstīja savu otro solo džeza mūzikas albums Fly Love piecās valodās (latviešu, angļu, spāņu, itāļu, portugāļu) ar starptautisku sastāvu: puertorikāņu ģitāristu Neffu Irizarru II, igauņu komponistu, dziedātāju, bundzinieku un perkusionistu Tumasu Rullu, amerikāņu basģitāru spēlētāju un dziedātāju Džeimsu Vērtu, Latvijas džeza pianistu Madaru Kalniņu, saksofona un flautas spēlētāju Denisu Paškeviču. Prezentācijas koncerti lielākajās Latvijas pilsētu koncertzālēs, arī starptautiskajā Saulkrastu džeza festivālā "Saulkrasti Jazz 2015".
Vokālā pedagoga darbība
Gulbe-Paškeviča strādājusi kā vokālais pedagogs duetam "t.A.T.u." Eirovīzijas konkursa laikā Rīgā, Latvijā (2003). 2004. gadā bijusi vokālais pedagogs Nacionālā teātra aktieriem mūziklā "Superdetektīvs Blumkvists", kā arī Arņa Medņa popmūzikas studijā (2003—2005).
Pulsa oksimetrs
Pulsa oksimetrs ir medicīnas ierīce, kas neinvazīvā veidā mēra kapilāro asiņu skābekļa piesātinājuma līmeni.
Jolanta Gulbe-Paškeviča
Vokālā pedagoga darbība
Bijusi vokālais pedagogs vairākos TV muzikālajos šovos: Talantu Akadēmija, Muzikālais Teātris, Talantu fabrika, Latvijas Talanti (2003—2006)
Pulsa oksimetrs
Mūsdienu pulsa oksimetra versiju izstrādāja Takuo Aoyagi 1974. gadā Japānas uzņēmumam Nihon Kohden.
Darbības princips
Pulsa oksimetrs ir ērts neinvazīvs mērinstruments, tas parāda skābekli saturošo asiņu procentuālo daudzumu no maksimāli iespējamā. Precīzāk, tas parāda asiņu hemoglobīna (asins proteīna, kas pārnes skābekli) oksidētās formas (oksihemoglobīna) procentuālo daudzumu. Parasti pieņemamais diapazons pacientiem bez plaušu slimībām ir 95 līdz 99 procenti. Tipiskais pulsa oksimetrs izmanto divas mazas gaismas diodes (LED), fokusētas uz fotodiodi, kas dod strāvas impulsus, ko apstrādā mikroprocesors. Parasti ierīce tiek lietota ķermeņa zonā, ko caurstrāvo virspusēja asinsrite, piemēram, uz pirksta vai auss ļipiņas. Vienas LED izstarotais gaismas viļņa garums ir 660 nm (sarkans), bet otrs ir 940 nm (infrasarkanais).
Jolanta Gulbe-Paškeviča
Vokālā pedagoga darbība
2009. gadā bijusi vokālais pedagogs džeza festivāla meistarklasēs Ventspils Groove.
Pulsa oksimetrs
Darbības princips
Gaismas absorbcija šajos viļņu garumos asinīs ievērojami atšķiras ar skābekli bagātinātām un ar skābekli noplicinātām asinīm :
Aisela Mamadova
Aisela Mamadova (az; plašāk pazīstama kā Aisel, dzimusi Baku, Azerbaidžānas PSR, tagad Azerbaidžāna), ir azerbaidžāņu dziedātāja. Aisela piedalījās 2018. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Portugālē, pārstāvot Azerbaidžānu ar dziesmu X My Heart. Savā pusfinālā viņa ieguva 11. vietu, kas viņai neļāva kvalificēties finālam.
"Šerloks" sēriju uzskaitījums
4. sezona (2016 — 2017)
2014. gada 8. janvārī Stīvens Mofats paziņoja, ka seriālam ir apstiprināts turpinājums ceturtajai un piektajai sezonai Ceturtās sezonas ekranizācija notika 2017. gadā, bet 2016. gadā pārraidīja seriāla speciālizlaidumu.
Vera Merkurjeva
Vera Merkurjeva (ru; dzimusi, mirusi ) bija krievu dzejniece un tulkotāja.
Dzimusi mērnieku ģimenē. Pabeigusi Vladikaukāzas sieviešu ģimnāziju, 1917. gadā pārcēlās uz Maskavu, kur satika Vjačeslavu Ivanovu, Aleksandru Kočetkovu, Iļju Ērenbergu, Annu Ahmatovu, Marinu Cvetajevu un vairākus citus simbolisma dzejniekus.
No 1920. līdz 1932. gadam dzīvoja dzimtajā Vladikaukāzā. 1932. gadā atgriezās Maskavā, kur dzīvoja nabadzībā. Tulkojusi Persija Biša Šellija dzeju. Otrā pasaules kara laikā pārcēlusies uz Taškentu, kur arī nomirusi. Viņas pirmais dzejoļu krājums tika izdots 2007. gadā.
Pols Perkē
Pols Ežēns Selestēns Perkē (en; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija franču burātājs, olimpiskais čempions 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Perkē 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. 10 līdz 20 tonnu laivu klasē viņš ieguva zelta medaļu, kopā ar Emīlu Bilāru.
Inga Ābele
Inga Ābele (īstā vārdā Ingrīda Ābele; dzimusi 1972. gada 5. oktobrī Rīgā) ir latviešu rakstniece, pazīstama galvenokārt kā prozaiķe un dramaturģe. Baltijas Asamblejas balvas laureāte (2009).
Biogrāfija
Inga Ābele dzimusi Oskara un Margaritas Ābeļu ģimenē, mācījusies Rīgas 39. vidusskolā, pēc tam studējusi bioloģiju un vēlāk strādājusi Oktes zirgaudzētavā. 1997. gadā iestājusies Latvijas Kultūras akadēmijā, kur Laura Gundara vadībā apguvusi teātra un TV dramaturģiju, studijas beigusi 2001. gadā. Literāras publikācijas kopš 1996. gada.
Rakstniece saņēmusi Literatūras gada balvu dramaturģijā par grāmatu "Lugas" (2003) un četras prozā par stāstu krājumu "Sniega laika piezīmes" (2004) un romāniem "Paisums" (2008), "Klūgu mūks" (2014) un "Duna" (2017). 2009. gadā romāns "Paisums" apbalvots ar Baltijas asamblejas balvu. Ābeles stāsti vairākkārt apbalvoti arī ikgadējā festivālā "Prozas lasījumi".
Par Latgales vēsturei veltīto romānu "Klūgu mūks" Andra Neiburga rakstījusi: "ir tapis latviešu literatūrai nozīmīgs, liels darbs, literārs piemineklis Latgales vēsturei un Francim Trasunam, kas reizē ir arī laba un aizraujoša literatūra tiem, kas vēl spēj lasīt garus romānus." 2014. gadā romānam piešķirta Dzintara Soduma balva par novatorismu literatūrā, kā arī "Literatūras gada balva 2014" kā gada labākajam prozas darbam. Inga Ābele par šo romānu saņēma "Autortiesību bezgalības balvu 2017", jo tas izdots grāmatas formātā, e-grāmatas versijā, tulkots lietuviešu valodā, iestudēts radiolasījumos (Latgales Radio un Latvijas Radio 1), izdots radiolasījumu audio ieraksts un iestudēts Latvijas Nacionālajā teātrī (režisore Indra Roga).
Precējusies ar gaisa balonu pilotu Gunāru Dukšti, meita Līna Aleksandrija. No pirmās laulības — dēls Bruno.
Dramaturģija
Inga Ābele ir sarakstījusi vairākas lugas:
Roberts Rodrigess
Roberts Rodrigess (en; dzimis Sanantonio, ASV) ir meksikāņu izcelsmes ASV režisors, producents, animators, scenārists un mūziķis. 1992. gadā viņš režisēja filmu "El Mariači" (El Mariachi), kas nopelnīja 2 miljonus ASV dolāru ar 7000 dolāru budžetu. Zināms arī ar savu darbu pie tādām filmām kā "Desperado" (Desperado, 1995), "No krēslas līdz rītausmai" (1996), "Fakultāte" (1998), "Spiegu bērni" (2001), "Reiz Meksikā" (Once Upon a Time in Mexico, 2003), "Spiegu bērni 2" (2005) un "Grēku pilsēta" (2005). Kopš 2019. gada vislabāk zināms kā viens no scenārija autoriem un režisors filmai "Alita: Kaujas eņģelis", kas kļuva par viņa līdz šim ienesīgāko filmu.
Leopolds Blaus
Leopolds Blaus (dzimis, miris ) bija Latvijas brīvības cīņu dalībnieks. 1921. gadā apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.
Dzīvesgājums
Dzimis Taurupes pagasta "Purgaiļos". Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 16. februārī tēva mājās kopā ar vecākajiem brāļiem izturēja kauju ar uzbrūkošajiem lielinieku miličiem un atkāpās pāri frontes līnijai uz Valku, kur 23. februārī viņus ieskaitīja Ziemeļlatvijas brigādes Valmieras kājnieku pulkā. Piedalījies kaujā pie Jaunlaicenes skolas. Piedalījies Cēsu kaujās un Latgales atbrīvošanā.
1920. gada 24. aprīlī demobilizējās un nodarbojās ar zemkopību tēva mājās. Pēc Latvijas okupācijas Leopoldu apcietināja un piesprieda 10 gadu ieslodzījumu Gulaga nometnēs. Viņš nomira Karagandas nometnē ("Karlagā") 1943. gada 21. martā.
Ģimene
Māte Ede Blaua, atraitne. Leopoldam bija trīs brāļi: Jānis, Roberts un Eduards. Blauu ģimenē visi četri dēli kļuva par Lāčplēša Kara ordeņa kavalieriem, mātei Edei tika piešķirts Triju Zvaigžņu ordenis.
Janiks Karasko
Janiks Fereira Karasko (dzimis ) ir Beļģijas futbolists. Pašlaik (2021) pārstāv La Liga klubu Madrides "Atletico" un Beļģijas futbola izlasi.
Karasko savu karjeru sāka Francijas Ligue 2 klubā AS Monaco. Nākamajā 2013.-2014. gada sezonā AS Monaco spēlēja Ligue 1 un izcīnīja otro vietu. 2015. gada vasarā Karasko pievienojās Madrides "Atletico". 2016. gada spēlē, kur Madrides "Atletico" spēlēja pret Madrides "Real", Karasko guva vārtus, kļūstot par pirmo beļģieti, kas ir guvis vātus UEFA Čempionu līgas finālā.
Daigone
Daigone ir apdzīvota vieta Tukuma novada Pūres pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumos Abavas kreisajā krastā 3 km no pagasta centra Pūres, 23 km no novada centra Tukuma un 85 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Daigones muižas (Deguhnen) centru.
Janiks Karasko
Beļģijas izlasē spēlējis 2016. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Monaco