cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vikonts
Anglija
Britu pēru rangu tabulā pirmo reizi vikonta tituls parādās 1440. gadā, kad karalis Henrijs VI iecēla par vikontu Džonu Bomontu.
Lielbritānijā pēc courtesy title principa grāfu vecākajiem dēliem un titula mantiniekiem automātiski pienācās marķīza tituls.
Meņdzižeca Podlaska
Meņdzižeca Podlaska ir pilsēta Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistē uz rietumiem no Bjalas Podlaskas.
2. pasaules kara laikā pilsētu Polijas kampaņas laikā vispirms okupēja PSRS karaspēks, tomēr vēlāk pilsētu atdeva vāciešiem, kā tas bija paredzēts Ribentropa-Molotova paktā.
Hanna Inglenda
Hanna Inglenda (en; dzimusi ) ir britu vieglatlēte, startē vidējo distanču skriešanas sacensībās.
Izcīnījusi sudraba medaļu 2011. gada Pasaules čempionātā 1500 m distancē. Tāpat vairākas reizes uzvarējusi NCAA čempionātā dažāda garuma distancēs. Bijusi Lielbritānijas delegācijas sastāvā, taču sacensībās nestartēja.
Raita apakšējais glečers
No glečera pakājē esošā Braunvērta ezera iztek Antarktīdas garākā upe Oniksa.
Ellija Heiza
Britnija Startevanta (en), pazīstama ar skatuves vārdu Ellija Heiza (en; dzimusi Montānas štatā) ir amerikāņu pornoaktrise. Darbojas studijā Vivid Entertainment.
2011. gadā tika nominēta AVN balvai kā labākā jaunā zvaigzne, kā arī saņēma divas mazākas balvas. 2012. gadā šai balvai nominēta kā gada labākā pornogrāfiskā aktrise (balvu saņēma Bobija Starra). Kopumā piedalījusies apmēram 150 pornofilmās, starp ievērojamākajām lomām var izcelt galveno lomu filmā Star Wars XXX - A Porn Parody (Princess Leia), par kuru 2013. gadā saņēma XBIZ balvu kā labākā aktrise.
ZGA
ZGA (ЗГА) ir 1984. gadā Rīgā dibināta eksperimentālās / avangarda mūzikas grupa, kas uzskatāma par abstract, noise, experimental, industrial pionieriem Latvijā un Padomju Savienībā, ar zināmu autoritāti pasaules scēnā.
Vēsture
Grupu Pārdaugavā dibina Nikolajs Sudņiks (Николай Судник / Nick Soudnick) kopā ar Valēriju Dudkinu (1965-2004). ZGA sāk ar ierakstiem dzīvokļa apstākļos un saviem spēkiem izdod dažus šādu 'mājas ierakstu' albumus magnetofona lentēs. 1989. gadā viņu plati 'ZGA:(Riga)' izdod Krisa Katlera (Chris Cutler) leibla Recommended Records izdevniecība Points East. Iespējams, tā ir pirmā Latvijas grupa, kuras ierakstus izdeva atzīta rietumu izdevniecība. Turpmākajos gados Recommended Records izdod vēl dažus grupas albumus. Sākot ar 1990. gadu, ZGA piedalās vairākos festivālos ārvalstīs (Kanādā, Vācijā, Zviedrijā u.c.), kā arī veic pirmos ierakstus profesionālā studijā. 1991. gadā ZGA pārceļas uz Sanktpēterburgu, kur darbojas joprojām. Kopš Aleksandra Žiļina (1959) nāves 1994. gadā grupas vienīgais konstantais dalībnieks ir Nikolajs Sudņiks.
Suns
Ir ļoti daudzas un dažādas suņu šķirnes, un visas šodien zināmās suņu šķirnes, lai gan tās atšķiras izmēros, apspalvojumā un raksturā, netiek uzskatītas par atsevišķām sugām vai pasugām. Tās visas ir Canis lupus familiaris. Šķirnes ir sākts veidot relatīvi nesen, tikai pirms dažiem simtiem gadu, salīdzinot ar tūkstošiem gadu, ko cilvēks un suns pavadījuši kopā. Pirmsākumos suņu veidošanās un attīstība bija pašu suņu un nejaušības "rokās".
Terminoloģija
Par suni vienkāršotā veidā tiek saukti visi mājas suņi (Canis lupus familiaris). "Suns" latīņu valodā ir "canis", un tas ir devis vārdu visai suņu dzimtai (Canidae), pie kuras pieder visi vilki, lapsas, koijoti un citi suņu dzimtas dzīvnieki. Vārdu suns lieto arī suņu ģints (Canis) apzīmējumam, kas ietver vilkus, koijotus un šakāļus. Vārds "suns" tiek lietots, lai apzīmētu dažādus savvaļas suņus, kuri nekad nav bijuši mājas suņi, piemēram hiēnsuns, sarkanais suns vai jenotsuns.
Latviešu valodā mājas suņa tēviņu sauc par suni, mātīti par kuci, bet mazuli un jaunu suni līdz gada vecumam par kucēnu.
Evolūcija
Iesākumā mājas suns tika klasificēts kā Canis familiaris un Canis familiaris domesticus (Linnejs, 1758.), tomēr mūsdienās, izmantojot ģenētiskos, ieradumu un rakstura pētījumus, zinātnieki ir secinājuši, ka suns ir pelēkā vilka pasuga (Canis lupus familiaris).
Zinātnieki no dažādām valstīm ir nonākuši pie vienota slēdziena, ka neviens šobrīd nevar pateikt, kad tieši suns tika pieradināts. Ģenētiskie pētījumi liecina, ka suns ir atdalījies no vilku saimes pirms apmēram 15 000 gadu, tomēr ir zinātnieki, kas uzskata, ka suns dzīvojis kopā ar cilvēku arī agrāk. Skaitlis 15 000 ir ticams arī tādēļ, ka DNS pētījumi saskan ar arheoloģisko izrakumu liecībām. Tomēr atšķirīgu versiju zinātniekiem ir savi apsvērumi un fakti, kādēļ viņi domā citādi.
Šajā diskusijā liela nozīme ir arheoloģijai. Zinātnieku grupa no Beļģijas 2008. gadā publiskoja zinātniskos pētījumus, kuri tika veikti Beļģijā atrastiem fosiliem, liela izmēra suņa kauliem, kas ir 37 000 gadus veci. Tika noskaidrots, ka dzīvnieks barojies ar zirga, staltbrieža un ziemeļbrieža gaļu. Skeleta izpēte un kaulu atrašanās konteksts lika zinātnieku grupai izvirzīt hipotēzi, ka kauli piederējuši pieradinātam sunim. Pirms beļģu zinātnieku atklājuma vecākie fosilie kauli — liela izmēra suņu galvaskausi bija atrasti Krievijā un Vācijā, tie tika datēti kā 14 000 gadu veci. Mazāka izmēra 12 000 gadu veci suņa kauli tika atrasti Tuvajos Austrumos. Suņa kauli, kas ir 8000 — 10 000 gadus veci, atrasti daudzās vietās Eiropā un Āzijā; Vācijā, Francijā un Irākā, alu gleznojumi ar suņiem atklāti Turcijā.
Izskats un īpašības
Mūsdienās mājas sunim ir vislielākā dažādība izskatā, izmērā un raksturā, salīdzinot ar pārējiem mājdzīvniekiem, tomēr ģenētiski tie visi ir radinieki pelēkajam vilkam. Suns, lai arī ir draudzīgs mājdzīvnieks, joprojām ir plēsējs un maitēdājs, tam ir labi attīstīta muskulatūra, spēcīgi kauli, un tā fizioloģiskā uzbūve ļauj sunim būt gan sprinterim, gan maratona skrējējam, tā zobi ir piemēroti kampšanai un plēšanai. Ja suns netiek pareizi audzināts, tas var kļūt par sabiedrībai bīstamu dzīvnieku.
Sunim ir ļoti lielas variācijas izmērā. Vismazākais zināmais suns ir Jorkšīras terjers, kura augstums skaustā ir 6,3 cm, ķermeņa garums 9,5 cm, svars 113 g, vismasīvākais suns ir angļu mastifs, kurš sver 155,6 kg, ķermeņa garums, ieskaitot astes garumu, ir 250 cm, bet vislielākais augumā ir vācu dogs, kura augstums skaustā sasniedz 106,7 cm.
Ja salīdzina suni ar atbilstoša izmēra pelēko vilku, tad sunim ir par 20% mazāks galvaskauss, par 10% mazākas smadzenes un proporcionāli mazāki zobi. Sunim pietiek ar mazāk kalorijām nekā vilkam. Tā kā vilkam, lai medītu, ir vajadzīgi lieli žokļi un žokļu muskuļi, tad sunim, dzīvojot kopā ar cilvēku, ir samazinājies galvaskauss, žokļi un attiecīgi ir notikusi žokļu muskuļu atrofija, kas sunim radījusi nokareno ausu formu.
Redze
Suņa redze ir veidota tā, lai kalpotu sunim kā medniekam. Suņa redze nosacīti ir slikta, tās asums ir vājāks kā cilvēkam, toties spēja saskatīt kustīgu objektu ir ļoti augsta. Ir pierādīts, ka suņi spēj saskatīt un identificēt savu saimnieku no 1,6 kilometru attāluma (vienas jūdzes attāluma). Kā krēslas stundu mednieki suņi spēj balstīties uz savu redzi slikta apgaismojuma situācijā, tiem ir lielas acu zīlītes, kas uztver visniecīgāko gaismu. Kā lielākā daļa zīdītāju suns redz tikai divas krāsas, tā redze ir līdzīga cilvēkam — daltoniķim, kurš neredz visas krāsas.
Redzes leņķis
Dažādām šķirnēm ir dažādas formas acis, un to redzes leņķis ir atšķirīgs. Šķirnēm ar garu purnu parasti ir ļoti plašs redzes leņķis, to acis ir novietotas abās galvas pusēs, un tie var pārskatīt lielu teritoriju. Dažiem dzinējsuņiem redzes leņķis sasniedz 270° (cilvēkam redzes leņķis ir 180°). Suņiem ar īsu purnu redzes leņķis ir šaurāks, bet to redze paliek centrāla, līdz ar to redzes asums uzlabojas, un to var salīdzināt ar cilvēka redzes asumu. Dažām plato galvu šķirnēm ar īsu purnu redzes leņķis ir tāds pats kā cilvēkam.
Dzirde
Suņa dzirde spēj uztvert skaņas 40 Hz — 60,000 Hz diapazonā, tas nozīmē, ka suns spēj sadzirdēt daudz augstākas frekvences skaņas nekā cilvēks. Sunim ausis ir kustīgas, līdz ar to tas spēj, pagriežot ausi skaņas virzienā, precīzi noteikt skaņas avotu. Suņa ausi vada 18 vai vairāk muskuļi, kas spēj ausi pacelt, pagriezt, sašķiebt, nolaist. Suns ātrāk par cilvēku nosaka skaņas avotu, kā arī spēja sadzirdēt skaņu no tāluma tam ir 4x labāka kā cilvēkam.
Kažoks
Suņiem kažoks mēdz būt divējāds; dubultais kažoks, ko veido mīksta un bieza pavilna, kas nosegta ar stingru, gludu akotspalvu (tāds kažoks ir vilkam); vienas kārtas kažoks, ko veido tikai akotspalva. Suņu šķirnēm, kas veidojušās aukstajā klimata zonā, parasti ir dubultais kažoks. Suņu apspalvojums var būt īss, tādus suņus sauc par īsspalvainiem, vai garš, tādus suņus sauc par garspalvainiem. Ir šķirnes, kurām gandrīz vispār nav apspalvojuma, tikai nedaudz uz galvas, kājām un astes, piemēram, Ķīnas cekulainais suns.
Mājas suņu kažoka krāsa var būt ļoti dažāda, ieskaitot kontragaismas kamuflāžas krāsojumu, kas raksturīgs savvaļas dzīvniekiem. Tādam krāsojumam ir raksturīgi, ka mugura ir tumšāka, bet pavēdere gaišāka. Tādā veidā dzīvnieka krāsojums dzēš dabīgā apgaismojuma efektu un vizuāli noslēpj dzīvnieka auguma aprises, jo, ja dzīvnieks būtu viscaur vienkrāsains, mugura izskatītos gaišāka, jo būtu apgaismota ar dienas gaismu, bet pavēdere tumšāka, jo atrastos ķermeņa pašēnā. Bieži gaišāko pavēderi papildina izteikti gaišas krūtis, pazode, svītras uz sāniem.
Aste
Suņiem ir dažādu formu astes: taisnas, taisnas un izslietas augšup, sirpjveida, sagrieztas ritenī un sagrieztas ritenī vairākas reizes. Ir suņu šķirnes, kurām astes tiek apgrieztas jeb kupētas, visbiežāk medību suņiem. Astes tiek grieztas, lai pasargātu suni no "darba" ievainojumiem, lai gan palielinoties suņu īpatsvaram, kas tiek turēti kā mājas mīluļi, mainās attieksme pret astes griešanas nepieciešamību. Mūsdienās daudzām šķirnēm astes drīkst negriezt, un tas neskaitās šķirnes standarta pārkāpums. Ir šķirnes, kurām kucēni var piedzimt ar ļoti mazām astītēm vai vispār bez astes, tas ir novērojams šķirnēm, kurām ilgstoši astes ir tikušas apcirptas.
Reprodukcija
Suņa abi dzimumi dzimumbriedumu sasniedz laikā no 6—12 mēnešiem, lai gan daži indivīdi nobriest vēlāk līdz 2 gadu vecumam. Kuces meklējas 2 reizes gadā, un tās var pāroties ar vairākiem suņiem. Grūsnības periods ilgst 56—72 dienas, vidēji 63 dienas. Vidējais kucēnu skaits metienā ir 6 kucēni, bet to skaits variē atkarībā no šķirnes. Mazām šķirnēm kucēnu ir mazāk, kas var būt 1—4, bet lielajām vairāk, kas var sasniegt pat 12 kucēnus metienā. Ir šķirnes, kuru tēviņu seksuālā aktivitāte ir ļoti zema, un, lai pavairotu šķirni, tiek izmantota mākslīgā apsēklošana. Pie mazaktīvajām šķirnēm varētu pieskaitīt čau čau suņus, franču buldogus.
Sterilizācija un kastrācija
Lai kontrolētu suņu vairošanos, kuces tiek sterilizētas, bet suņi kastrēti. Daudzās valstīs suņu ir vairāk, nekā tiem ir saimnieku, katru gadu tiek iemidzināti simtiem un tūkstošiem suņu. Saskaņā ar ASV statistikas datiem, katru gadu tiek iemidzināti 3—4 miljoni klaiņojošu suņu un kaķu tikai šajā valstī vien. Nav datu par to, cik klaiņojoši suņi gada laikā tiek iemidzināti Latvijā, bet vidēji mēnesī Liepājas pilsētā tiek noķerti 18 klaiņojoši suņi, no kuriem apmēram 11 tiek atrasti jauni saimnieki, bet pārējie tiek iemidzināti. Visā pasaulē dzīvnieku aizstāvji cenšas rast alternatīvus risinājumus eitanāzijai, veidojot dzīvnieku patversmes un meklējot suņiem jaunus saimniekus. Tādēļ valstīs, kur cilvēki cenšas izturēties humāni pret saviem mīļdzīvniekiem, tiek ieteikta dzīvnieku sterilizācija, ja dzīvnieks nav paredzēts vaislai. Tā ir cilvēku atbildība rūpēties, lai suņi un kaķi nekontrolēti nevairotos un nenonāktu uz ielas, apdraudot pašu cilvēku drošību un veselību. Tas ir cilvēku godaprāts rūpēties, lai dzīvnieki nenonāktu pusbada vai bada un netīrības apstākļos, lai citiem sabiedrības locekļiem nebūtu jāvāc nelaimīgie dzīvnieki un jāveic nepatīkamā iemidzināšanas procedūra, jo dzīvnieks ir nedziedināmi slims vai nespējīgs sociālam kontaktam.
Suņa sterilizācija vai kastrācija atrisina dažādas problēmas, ko rada hiperseksualitāte, īpaši suņiem tēviņiem. Sterilizētas kuces retāk saslimst ar piena dziedzeru vai dzimumorgānu vēzi, tomēr tas palielina risku saslimt ar urinēšanas slimībām gan kucēm, gan suņiem, tādēļ kastrētiem, sterilizētiem dzīvniekiem ir jāievēro speciāla diēta, lai izvairītos no urīnceļu saslimšanām.
Dzīves ilgums
Suņu dzīves ilgums ir saistīts ar konkrēto suņa šķirni, bet visbiežāk suņi dzīvo 7—9 gadus. Mazo šķirņu suņi kopumā dzīvo ilgāk nekā lielo šķirņu suņi.
Visīsākais dzīves garums ir Bordas dogam, ar vidējo dzīves ilgumu 5,2 gadi, ir šķirnes, to skaitā bulterjeri, angļu buldogi, bladhaundi, īru vilku suņi, Bernes ganu suņi, vācu dogi un angļu mastifi, kas vidēji dzīvo 6—7 gadus.
Visilgāk dzīvo mazie suņi, piemēram, toipūdeļi, borderterjeri, pundurpūdeļi, Tibetas spanieļi, takši, kuru vidējais dzīves garums ir 14—15 gadi. Suņi jaukteņi arī dzīvo ilgāk kā tīršķirnes suņi. To dzīves garums visās auguma grupās ir par 1 vai vairāk gadiem ilgāks. Ilgākais reģistrētais suņa mūžs — 24 gadi.
Inteliģence un raksturs
Mājas sunim ir raksturīga sociālā inteliģence, kas nevienam citam mājdzīvniekam nav tik izteikta. Suņi spēj sociālo uzvedību mācīties divējādi gan "ejot skolā" — suns tiek speciāli mācīts, gan vērojot sev apkārt notiekošo. Visaktīvāk suns apgūst dzīvi savā tuvumā apmēram 8 nedēļu vecumā. Kucēns ļoti ātri mācās no pieaugušajiem suņiem, tādā veidā suns gan neiemācās uzdevumus, ko cilvēks gribētu, lai suns izpilda, bet kucēns iemācās socializēšanos un attiecības. Piemēram, kucēns, kas ir redzējis, kā viņa vecāki velk nartas, 15x ātrāk iemācās vilkt nartas, nekā suns, kas to nekad pirms tam nav redzējis.
Kucēns mācās atdarināt arī cilvēku mīmiku un darbības. Zinātnieki to ir pierādījuši ar eksperimentiem, piemēram, tika veikts eksperiments, ierādot kucēniem, ka bumbiņu rotaļai var dabūt laukā no kastes, nospiežot sviru. Tad bumbiņa tika ielikta atpakaļ kastē, un kucēni tika atstāti ar kasti vieni paši — 3/4 kucēnu nospieda sviru, lai tiktu pie bumbiņas. Suņiem ir arī spējas konkrētus priekšmetus un darbības savienot ar abstraktiem jēdzieniem, citiem vārdiem runājot, sunim var iemācīt valodu, suns spēj izprast arī ļoti komplicētas abstraktas norādes. Piemēram, suņa apbalvojums tika noslēpts zem vairākām kastēm. "Pēdējā kastē"— cilvēks sunim saka priekšā, paklauvējot pa kasti vai tikai norādot ar pirkstu uz to. Suns spēj saprast cilvēka norādi un ātri atrast noslēpto lietu. Šis uzdevums tika veikts arī ar citiem eksperimenta dalībniekiem: šimpanzēm, vilkiem un maziem cilvēkbērniem. Suns uzdevumu veica vislabāk. Zinātnieks Dr. Stenlijs Korens uzskata, ka šī eksperimenta rezultāti pierāda to, ka suņa spēja socializēties ar cilvēku ir daudz augstāka pat par mūsu tuvākajiem radiniekiem — cilvēkpērtiķiem, un šī spēja suņiem ir ģenētiski iedzimta. Tieši šī iedzimtā spēja visbūtiskāk atšķir suni no vilka.
Suns cenšas atdarināt cilvēka smaidu, sunim ir nosacīta humora izjūta, un tas labprāt atsaucas spēlēm un jokiem. Suns spēj plānot limitētas darbības, piemēram, suns spēj apzināti slēpt no cilvēka aizliegtu nodarījumu, nozogot kaulu, to noslēpt un nerādīt cilvēkam, un uzsākt kaula ēšanu tikai pēc tam, kad cilvēks ir pametis telpu.
Kuka salu māori valoda
Kuka salu māori valoda (Māori Kūki 'Āirani), agrāk saukta arī par rarotongiešu valodu, ir Kuka Salu oficiālā valoda. Lielākā daļa Kuka salinieku sauc to par Te reo Ipukarea, kas nozīmē "senču zemes valoda".
Kuka salu māori kļuva par oficiālo valodu 2003.g. . Saskaņā ar Te Reo Māori aktu māori valoda ir:
Minētie Kuka salu māori dialekti (savstarpējās saprotamības nozīmē) ir:
Kuka salu māori ir tuvu radniecīga taitiešu valodai un Jaunzēlandes maoru valodai, ar kurām ir zināmas pakāpes savstarpēja saprotamība.
Pukapukiešu valoda ir atzīta par atsevišķu valodu, kura ir tuvāk radniecīga samoāņu valodai un tokelaviešu valodai.
Aritmētikas pamatteorēma
Skaitļu teorijā aritmētikas pamatteorēma apgalvo, ka jebkurš naturāls skaitlis n > 1 ir viennozīmīgi izsakāms kā pirmskaitļu reizinājums formā kur ir pirmskaitļi un  ir pozitīvi veseli skaitļi un m ≥ 1.
Pielietojumi
Ja zināms, kā dotos skaitļus sadalīt pirmreizinātājos, ir ļoti viegli atrast to lielāko kopīgo dalāmo un mazāko kopīgo dalītāju. Zinot dotā skaitļa n sadalījumu pirmreizinātājos, var viegli aprēķināt arī Eilera funkciju \varphi(n), kas ir RSA šifrēšanas algoritma pamatā.
Pierādījums
Pirmais šīs teorēmas pierādījums ir atrodams Eiklīda "Elementu" septītajā grāmatā (apgalvojumi 30 un 32). Taču pirmais no mūsdienu viedokļa pieņemamais pierādījums ir atrodams Karla Frīdriha Gausa darbā "Disquisitiones Arithmeticae", kas izdots 1801. gadā.
Meningioma
Meningioma ir smadzeņu apvalku audzējs, kas attīstās no vidējā smadzeņu apvalka jeb plīvurapvalka. Raksturojas ar miermīlīgu gaitu, visbiežāk ir labdabīgs un uz smadzenēm iedarbojas vienīgi, radot kompresiju. Tomēr kompresija var būt par cēloni galvassāpēm, redzes traucējumiem, reiboņiem, pat epilepsijai (viss ir atkarīgs, kurā smadzeņu daļā tā atrodas). Ja tā ir izvietojusies muguras smadzeņu kanālā, tad tā augot var nospiest muguras smadzenes un izraisīt paralīzi. Biežāk tiek novērota sievietēm pusmūžā. Vīriešiem tās parasti ir ļaundabīgākas ar lielāku recidīvisma risku. Ārstē operatīvi, izņēmumi, ja meningiomas ir grūti pieejamā vietā un piekļūšana tām varētu izraisīt smagus neiroloģiskus defektus.
1. janvāris
1. janvāris ir pirmā gada diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 364 dienas (365 garajā gadā).
Vārda dienas
Laimnesis, Solvita, Solvija,
Ķīnas tīģeris
Ķīnas tīģeris (Panthera tigris amoyensis) ir viena no tīģera pasugām, kas mūsdienās, iespējams, sastopama tikai nebrīvē. Kādreiz tas mājoja Ķīnas dienvidaustrumos: galvenokārt Fudzjaņas, Guandunas, Hunaņas un Dzjansji provincēs.
Saskaņā ar Starptautiskās dabas un dabas resursu aizsardzības savienības datiem pasugai kopš 1996. gada ir piešķirts kritiski apdraudētas sugas statuss. Visticamākais, tas savvaļā ir izmiris, tā kā pēdējie plēsēja novērojumi savvaļā bijuši 1980. gados. Tā dzīves vieta ir degradēta un defragmentēta, arī izdzīvošanai nepieciešamo pārnadžu populācijas ir ļoti nabadzīgas un mazskaitlīgas. Ik pa laikam vēsturiskās izplatības areāla esošajos rezervātos tiek veikti Ķīnas tīģera meklējumi savvaļā, tomēr tie visi bijuši nesekmīgi. Lai arī Ķīnas dienvidos ir vairākas aizsargājamas teritorijas, tomēr tās ir tik ļoti nelielas, ka nespētu uzturēt pat dažus tīģerus.
Izskats
Ķīnas tīģeris ir vismazākais no visiem tīģeru veidiem, kas mājo kontinentā, par to mazāki ir tikai uz salām dzīvojošie tīģeri. Kā visiem tīģeriem, tēviņi ir lielāki nekā mātītes. Tēviņa ķermeņa garums ir 2,3—2,65 m, svars 130—175 kg, mātītes garums ir 2,2—2,4 m, svars 110—115 kg. Aste parasti nav garāka par pusi no ķermeņa garuma. Kažoks ir dzeltenāks un gaišāks nekā citām tīģera pasugām, uz ķepām, sejas un vēdera bieži daudz baltā matojuma. Svītras ir šauras un pēc skaita vairāk kā citām pasugām, jo novietotas ciešāk viena pie otras, kā arī svītras kontrastaini izceļas uz gaišās kažoka pamatkrāsas.
Galvaskausa velve Ķīnas tīģerim ir īsāka, un acu dobumi atrodas tuvāk viens pie otra, toties vaigu kauli ir lielāki, salīdzinot ar citiem tīģeriem. Arī zobi (gan ilkņi, gan griezējzobi) ir smalkāki, īsāki.
Ekoloģija
Morfoloģiski Ķīnas tīģeris ir visatšķirīgākais no visām tīģera pasugām, bet ģeogrāfiski abi ar Indoķīnas tīģeri mājo pleistocēna aizvēsturisko tīģeru izplatības centrā, un tiem ir vistuvākā ekoloģiskā līdzība ar senajiem tīģeriem.
Ķīnas tīģeris vislabprātāk medīja lielus pārnadžus, piemēram, sambarbriežus, goralus un mežacūkas. Retāk medījums bija vidēji liels, piemēram, cekulainie brieži, Indoķīnas aksisbrieži, mundžaki un languri, vēl retāk neliels, piemēram, dzeloņcūkas un zaķi. Apdzīvotām vietām un lauksaimniecības saimniecībām arvien ciešāk iekļaujot tīģera apdzīvotās teritorijas, dzīves vide Ķīnas tīģerim sajaucās ar cilvēku vidi, kas beidzās ar uzbrukumiem cilvēkiem un mājlopiem.
Ķīnas tīģeris, līdzīgi kā citi tīģeri, upurim uzbrūk no aizmugures vai sāniem, no ļoti neliela attāluma. Upuris tiek nogalināts, tam pārkožot rīkli. Pēc tam medījums apēšanai tiek ievilkts slēptā vietā, reizēm tas tiek vilkts pat vairākus simtus metrus. Vienā ēdienreizē tīģeris apēd 18—40 kg gaļas.
Vairošanās
Ķīnas tīģera tēviņi dzimumbriedumu sasniedz 5 gadu vecumā, mātītes 4 gados. Grūsnības periods ilgst apmēram 103 dienas. Piedzimst 3—6 nevarīgi, akli un kurli mazuļi. Piedzimstot tie sver 780—1600 g. Māte tos zīda ar pienu pirmās 8 nedēļas. Kad mazuļi ir 6 mēnešus veci, māte tos sāk apmācīt medīt. Jaunie tiģeri pamet māti, kad sasniedz 1,5—2 gadu vecumu.
Uzbrukumi cilvēkam
Tīģeru cilvēkēdāju skaits dramatiski pieauga Minu un Cjinu dinastijas laikā, tā kā šajā laikā strauji pieauga Ķīnas iedzīvotāju skaits un cilvēki sāka apdzīvot jaunus reģionos, tīģera teritorijas ieskaitot. Šajā periodā ir datēti apmēram 500 tīģeru uzbrukumi cilvēkiem, vidēji viens gadījums gadā. Kopumā ir nogalināti vairāk kā 1000 cilvēku. Nāvējoši tīģeru uzbrukumi cilvēkiem joprojām ir datēti 1950. gados. Hunaņas provincē 1957. gadā vienā no uzbrukumiem tika nogalināti 32 cilvēki.
Ķīnas tīģeris savvaļā
1950. gadu sākumā Ķīnas tīģeru savvaļas populācijā bija vairāk nekā 4000 īpatņu. Šajos gados uzsākās valdības organizētais Mao Dzeduna projekts "Lielais lēciens uz priekšu" — cīņa ar "ienaidnieku un kaitēkli". Nekontrolētās medības papildināja intensīva mežu izciršana, kā arī lielo pārnadžu izmedīšana. Lielas cilvēku masas tika pārvietotas no pilsētām uz jaunajām lauku apdzīvotajām vietām. Tīģeru populācija kļuva ļoti fragmentēta un strauji samazinājās. 1982. gadā savvaļā mājoja 150—200 Ķīnas tīģeri.
1987. gadā tīģeru populācija bija samazinājusies līdz 30—40 īpatņiem. 1990. gadu sākumā pazīmes par tīģera klātbūtni tika konstatētas 11 rezervātos Sičuaņas kalnos, Fudzjaņas, Guandunas, Hunaņas un Dzjansji provincēs, bet pēc šīm pazīmēm vairs nevarēja noteikt populācijas lielumu. Šajos gados neviens tīģeris novērots netika.
2001. gadā tika veikti novērojumi 8 aizsargātās teritorijās 5 provincēs (kopējā teritorija 2,214 km²), uzstādot mežā kameras, izmantojot GPS sistēmas un veicot vairākas meklējumu ekspedīcijas. Tomēr netika atklāts neviens tīģeris, bet par tā klātbūtni liecināja pazīmes 5 vietās. Iespējams, Ķīnas tīģeri joprojām dzīvo savvaļā, par to liecina vietējo iedzīvotāju novērojumi Hubei un Dzjansji provincēs. 2007. gada maijā Ķīnas valdība Dabas aizsardzības pārvaldei CITES ziņoja, ka savvaļā Ķīnas tīģeri nav sastopami, bet tā paša gada septembrī mežā, Aņkanas tuvumā (Šaaņsji provincē), tika atrasts, iespējams, tīģera saplēsts Āzijas melnais lācis. Pēc mēneša tajā pašā apvidū tika atrasta tīģera saplēsta govs.
Aizsardzība
1973. gadā Ķīnas valdība uzsāka Ķīnas tīģera aizsardzību ar kontrolētām medībām, bet 1977. gadā medības tika aizliegtas vispār. Pasaulē tīģeris ir aizsargājama suga un ir aizliegta jebkādu no tīģera (neatkarīgi no tā, kurai pasugai tīģeris pieder) iegūtu izstrādājumu starptautiska vai vietēja tirdzniecība.
Ķīnas tīģeris nebrīvē
Mūsdienās Ķīnas tīģeris sastopams vairākos zoodārzos un Laohu ielejas rezervātā Dienvidāfrikā. 1986. gadā 17 Ķīnas zoodārzos bija 40 "tīrasiņu" (bez citu tīģeru pasugu ģenētiskā piemaisījuma) Ķīnas tīģeri, no kuriem 23 bija pieauguši tēviņi un 14 pieaugušas mātītes. Visi šie tīģeri bija dzimuši nebrīvē un bija trešā vai ceturtā paaudze no vienas tīģerienes (no Fudzjaņas provinces) un pieciem tēviņiem (no Guidžou provinces). 2005. gadā Ķīnas zoodārzos bija 57 Ķīnas tīģeri, kuriem varēja novērot veselības problēmas, kādas raksturīgas, kad vecāki ir tuvi radinieki. 2007. gadā kopējā zoodārzu populācijā bija 72 īpatņi, no tiem daži atradās ārpus Ķīnas.
2007. gadā Laohu ielejas rezervātā Dienvidāfrikā piedzima pirmais tīģerēns, kurš bija piedzimis nebrīvē ārpus Ķīnas. Kopš tā laika rezervātā ir piedzimuši vēl vairāki mazuļi. 2016. gada februārī Laohu ielejas rezervātā mājoja 19 Ķīnas tīģeri.
Rezervātu izveidošana Ķīnā
Iedvesmojoties no kolēģiem Dienvidāfrikā, kuriem ir izdevies Laohu ielejas rezervātā nebrīvē dzimušos tīģerus pieradināt pašiem medīt, biedrība "Izglāb Ķīnas tīģerus" izvirzīja mērķi atjaunot Ķīnas tīģeru savvaļas populāciju Ķīnas dienvidos. Kopš 2001. gada biedrības komanda uzsākusi ciešu sadarbību ar Ķīnas valsts Mežu administrāciju. Tika nolemts izstrādāt un realizēt tīģeru reintrodukcijas pilotprojektu, veidojot trīs privātos rezervātus, kuros savvaļā tiktu palaisti Dienvidāfrikas rezervātā dzimuši tīģeri. Četrās dienvidu provincēs tika piemeklētas 9 piemērotas teritorijas, kas atbilst 36 noteiktiem ekoloģiskiem parametriem. 2005. gadā tika apstiprinātas divas no tām, Dzjansji un Hunaņas provincēs. 2010. gadā tika atrasta arī trešā iespējamā rezervāta teritorija. Šobrīd visas trīs teritorijas gaida Ķīnas valdības apstiprinājumu un lēmumu par rezervātu izveidošanu.
Indoķīnas tīģeris
Indoķīnas tīģeris (Panthera tigris corbetti) ir viena no tīģera pasugām. Tas sastopams Mjanmā, Taizemē, Laosā Vjetnamā, Kambodžā un Ķīnas dienvidrietumos. Saskaņā ar Starptautiskās dabas un dabas resursu aizsardzības savienības datiem Indoķīnas tīģeris ir apdraudēts, strauji tuvojoties kritiski apdraudēta statusa iegūšanai. 2011. gadā savvaļā bija sastopami 342 pieauguši īpatņi. Lielākā populācija (189—252 īpatņi) mājo Taizemē. Apmēram 85 tīģeri dzīvo Mjanmā un tikai 20 īpatņi Laosā. Kambodžā, Vjetnamā un Ķīnā kopš 2007. gada tas tiek uzskatīts par izmirušu. Apmēram 60 īpatņi mājo dažādos pasaules zoodārzos.
Nesenā pagātnē kā Indoķīnas tīģeris tika klasificēts arī Malaizijā dzīvojošais tīģeris, tomēr saskaņā ar DNS pētījumiem šī populācija izdalīta kā atsevišķa pasuga — Malajas tīģeris.
Izplatība
Indoķīnas tīģera izplatības areāls rietumos robežojas ar Bengālijas tīģera izplatības areālu. Ziemeļrietumu virzienā areāls sasniedz Čitagongas kalnu grēdu un Brahmaputras upes baseinu. Mjanmā un Taizemē ir izveidoti vairāki nacionālie parki tīģeru aizsardzībai. Vairāk nekā puse no kopējās populācijas sastopama Taizemes rietumu mežu masīvā, kas ir tropu un subtropu platlapu koku meži.
Indoķīnas tīģers mājo mežos, plašos zālājos un kalnos, vislabprātāk apmetoties mežā (lietus mežos, mūžzaļajos mežos, jauktu koku mežos, tropu un subtropu mitrajos platlapu mežos).
Izskats
Indoķīnas tīģeris ir vidēji liels tīģeris, mazāks nekā Bengālijas un Amūras tīģeris. Kā visiem tīģeriem, tēviņi ir lielāki un smagāki nekā mātītes. Tēviņa ķermeņa garums ir 2,55—2,85 m, svars 150—200 kg. Mātītes garums ir 2,3—2,55 m, svars 100–130 kg. Indoķīnas tīģeris pēc lieluma ir apmēram vienāds ar Āzijas lauvu. Lai arī šīs pasugas pārstāvji nav lielākie tīģeri, tomēr to tēviņiem ir visgarākais galvaskauss no visiem, 319—365 mm.
Kažoks ir košāk ruds, tumšāks nekā Bengālijas tīģerim vai arī tas ir piesātināti zeltains, melnās svītras salīdzinoši īsas un šauras, pakakle un vēders gaiši dzelteni vai balti. Aste gaiši ruda (astes apakša var būt balta) ar melniem gredzeniem, astes gals melns. Arī uzacis un vaigi var būt balti.
Uzvedība un barība
Indoķīnas tīģeris ir vienpatis, un ģimeņu baros dzīvo tikai mātīte ar saviem mazuļiem. Tas galvenokārt medī vidējus un lielus pārnadžus. Tie ir sambarbrieži, mežacūkas, gorali, bantengi un jauni gauri. Tomēr mūsdienās lielo pārnadžu populācijas ir ļoti samazinājušās vai atsevišķas sugas izmirušas, veidojot "tukša meža" sindromu — mežs, kas ārēji izskatās, ka ar to viss kārtībā, bet kurā dzīvnieku pasaule ir ļoti nabadzīga.
Tādēļ tīģeris ir spiests medīt arī mazākus dzīvniekus, piemēram, mundžakus, dzeloņcūkas, makakus un cūkāpšus. Maza medījuma problēma ir tā, ka tā masa nav pietiekama, lai nodrošinātu tik liela plēsēja kvalitatīvu vairošanos. Šis faktors kombinācijā ar malumedniecību ir galvenie iemesli, kādēļ Indoķīnas tīģeri izzūd visā savā izplatības areālā.
Apdraudējums
Galvenais Indoķīnas ienaidnieks ir cilvēks. Vietējie iedzīvotāji medī tīģeri, lai tā ķermeņa daļas izmantotu tradicionālajā medicīnā, kā arī rotu pagatavošanai. Otra milzīga problēma — dzīves vides degradācija un izzušana. Lauksaimniecības attīstība defragmentē tīģeru apdzīvotās platības, tās iznīcina un iztukšo.
Skuškovas ciems
Skuškovas ciems bija administratīvi teritoriāla vienība Viļānu rajonā. 1945. gada 2. novembrī Rēzeknes apriņķa Dricēnu pagastā izveidoja Skuškovas ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī pēc pagasta likvidēšanas ciemu iekļāva Viļānu rajonā. Ciemu likvidēja 1954. gada 14. jūnijā, tā teritoriju pievienojot Dricēnu ciemam.
Polivinilpirolidons
Polivinilpirolidons ir ūdenī šķīstošs polimērs. To iegūst, polimerizējot N-vinilpirolidonu. Šo polimēru mēdz lietot par saistvielu zāļu tablešu izgatavošanai. To lieto arī printeru tintēm. Atšķirībā no vinilpirolidona, polivinilpirolidons ir gandrīz pilnīgi netoksisks. To 20. gs. pirmajā pusē lietoja asins plazmas aizstājēju šķīdumiem (liela asins zuduma gadījumiem).
Fjodors Dostojevskis
Fjodors Dostojevskis (Фёдор Михайлович Достоевский; dzimis, miris ) bija krievu prozaiķis, žurnālists un tulkotājs. Viņu uzskata par vienu no izcilākajiem pasaules rakstniekiem. Nozīmīgākie Dostojevska darbi ir romāni "Noziegums un sods" (Преступление и Наказание, 1866), "Idiots" (Идиот, 1868), "Velni" ("Бесы", 1872) un "Brāļi Karamazovi" (Братья Карамазовы, 1880).
Dzīvesgājums
Dostojevskis pievienojās Petraševska lokam. 1849. gada aprīlī nelegālā pulciņa locekļus apcietināja un pēc nopratināšanas viņu, kā arī citus Petraševska loka biedrus, notiesāja uz nāvi nošaujot. Sodu nemaz neplānoja izpildīt; valdība pēdējā brīdī apturēja soda izpildi ar vēstuli no cara, nomainot sodu uz četriem gadiem katorgā Sibīrijā un pēcāku trimdu. Dostojevskis sodu izcieta Omskā (daļu laika - kā pacients cietuma slimnīcā). Tam bijusi liela ietekme uz viņa darbu "Piezīmes no Mirušo nama" (Записки из мертвого дома, 1862). Sibīrijā Dostojevskis apprecējās ar Mariju Isajevu, taču laulība nebija laimīga. Pēc katorgas termiņa beigām Dostojevskis kā ierindnieks tika iesaukts Sibīrijas 7. robežapsardzības bataljonā Semipalatinskā. Šajā laikā Dostojevskis kļuva dziļi konservatīvs un reliģiozs.
Pēc ķeizara Nikolaja I nāves 1855. gadā un Krievijas sakāves Krimas karā, jaunais valdnieks Aleksandrs II sāka salīdzinoša liberālisma ēru. Ar laiku Dostojevskim izdevās uzlabot savu situāciju trimdā un pat anonīmi publicēt dažas noveles. Galvaspilsētā viņam ļāva atgriezties 1859. gada beigās. Kopā ar savu brāli Mihailu Dostojevskis sāka publicēt žurnālu Время.
1862. gadā Dostojevskis devās uz (Parīzi, Londonu, Ķelni, Šveici, Itāliju) un nākamajā gadā publicēja "Ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem" (Зимние заметки о летних впечатлениях, 1863). 1863. gadā Dostojevska žurnālu slēdza sakarā ar rakstu par poļu jautājumu. Tajā pašā gadā viņš vēlreiz devās uz rietumiem ar mīļāko.
1864. gada sākumā brāļiem Dostojevskiem tika dota atļauja izdot jaunu žurnālu — Эпоха. Martā parādījās tā dubultnumurs ar Dostojevska stāstu "Piezīmes no pagrīdes" (Записки из Подполья, 1864). Tā paša gada aprīlī nomira viņa sieva Maša, bet jūlijā - brālis Mihails. Nākamajā gadā beidza publicēt Эпоха.
1865. gadā Dostojevskis Vācijā nodevās azartspēlēm. Viņš iestiga parādos, un viņam nācās aizņemties naudu, lai varētu atgriezties Krievijā, taču tieši Vīsbādenē viņš sāka rakstīt romānu "Noziegums un sods". Viņa finansiālā situācija gan nebija saistīta tikai ar azartspēlēm; viņš bija uzņēmies visus ar žurnāla slēgšanu saistītos izdevumus, kā arī apņēmies rūpēties par brāļa ģimeni un savu padēlu no pirmās laulības, tāpēc noslēdza sev neizdevīgu darījumu ar izdevēju Stellovski, kas deva Stellovskim tiesības uz visiem Dostojevska publicētajiem darbiem, kā arī jaunu romānu (ja tas netiktu uzrakstīts laikā, Stellovskim būtu deviņus gadus ilgas tiesības uz visiem Dostojevska publicētajiem darbiem). Dostojevskis sāka darbu pie romāna "Spēlmanis" un, lai pagūtu pabeigt to laikā, nolīga sev stenogrāfisti Annu Sņitikinu, kurā drīz iemīlējās. 1867. gada februārī viņi apprecējās, taču Dostojevskis nespēja atteikties no azartspēlēm, tāpēc viņu laulības pirmie gadi bija nelaimīgi. Saasinājās arī Dostojevska epilepsija. Ar laiku Dostojevskis tomēr azartspēles pameta. Ģimene četrus gadus pavadīja ārzemēs (Vācijā, Šveicē, Itālijā, tad atkal Vācijā). 1868. gadā Ženēvā nomira Dostojevska pirmais bērns, Sonja. Ārzemēs Dostojevskis uzrakstīja romānu "Idiots", kā arī pirmo daļu romānam "Velni" (Бесы, 1872).
1873. gadā Dostojevskis kļuva par žurnāla Гражданин redaktoru. Viņš tajā arī rakstīja sleju "Rakstnieka dienasgrāmata". Sleja ieguva popularitāti, un 1876. gadā viņš to izdeva atsevišķi kā sava laika sociālo un politisko notikumu komentāru.
1878. gadā no epilepsijas lēkmes nomira Dostojevska dēls Aleksejs. Dostojevskis sērās devās uz Optinas Pustinas klosteri. 1879.—1880. gadā turpinājumos tika publicēts viņa romāns "Brāļi Karamazovi".
1881. gada janvārī Dostojevskis nomira no asinsizplūduma plaušās.
Aņi Loraka
Karolīna Kujeka (uk; dzimusi Kicmanā, Ukrainas PSR), labāk pazīstama ar savu skatuves vārdu Aņi Loraka (uk), ir ukraiņu dziedātāja.
2008. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā viņa pārstāvēja Ukrainu ar dziesmu Shady Lady. Konkursa pusfinālā Aņi Loraka ieņēma pirmo vietu ar 152 punktiem, bet finālā viņa palika otrajā vietā ar 230 punktiem, no uzvarētāja Dima Bilana (Krievija) atpaliekot par 42 punktiem. Par savu uzstāšanos viņa saņēma Artistic Award balvu un ierindojās otrajā vietā preses pārstāvju balsojumā. Vēl piedalījusies 2005. gada Eirovīzijas Ukrainas nacionālajā atlasē, kur palika 2. vietā ar dziesmu A Little Shot Of Love. Aņi Loraka vadīja 2009. gada Bērnu Eirovīziju. Izdevusi 13 studijas albumus.
2014. gadā Aņi Loraka tika nosodīta Ukrainā par to, ka saņēma apbalvojumus Krievijā, kas tai laikā veica agresiju viņas valstī.
Berlīnes "Hertha"
Hertha Berliner Sport-Club von 1892, biežāk zināms kā Hertha BSC vai Hertha Berlin, ir Vācijas futbola klubs no Berlīnes. Tas ir viens no klubiem, kas 1900. gadā Leipcigā piedalījās Vācijas Futbola asociācijas dibināšanā. Klubs vēsturiski ir bijis Berlīnes populārākais futbola klubs. Komanda ir divas reizes (1930. un 1931. gadā) kļuvusi par Vācijas čempioniem. Mājas spēles klubs aizvada Berlīnes Olimpiskajā stadionā, kur ir 74 475 skatītāju vietas.
Sastāvs
.
N-vinilpirolidons
N-vinilpirolidons (vinilpirolidons) (C6H9NO) ir heterociklisks savienojums (pieclocekļu laktāms, kam pie slāpekļa atoma pievienota vinilgrupa), kuru galvenokārt lieto par izejvielu (monomēru) polivinilpirolidona iegūšanai. Tīrā veidā tas ir bezkrāsains, caurspīdīgs šķidrums. Šis savienojums ir toksisks ūdens organismiem un ir kancerogēna viela. Vinilpirolidons ir ķīmiski visai aktīvs un ārējā iedarbībā spontāni polimerizējas, tāpēc to uzglabā stabilizatoru klātienē.
Borisogļebska
Borisogļebska ir pilsēta  pie Voronas ietekas Hopjorā, Voroņežas apgabalā Krievijas dienvidos. Izvietojusies pie federālā autoceļa R22 "Kaspija" 204 km no apgabala centra Voroņežas.
Vēsture
Dibināta 1698. gadā (pēc citiem datiem — 1645. gadā) kā nocietinājums aizsardzībai pret sirotājiem no dienvidu stepēm. Sākotnēju saucās par Pavlovsku vai Novopavlovsku, bet 1704. gadā tika uzcelta Svēto Borisa un Gļeba baznīca, kuras nosaukums vēlāk pārgāja uz apdzīvoto vietu. 1708. gadā Borisogļebska pieskaitīta Azovas guberņai, no 1719. gada — Tambovas guberņā, bet no 1732. gada — Voroņežas guberņā. Kopš 1779. gada — apriņķa pilsēta.
Valērija Novodvorska
Valērija Novodvorska (ru; dzimusi Baranavičos, Baltkrievijas PSR, PSRS, mirusi  Maskavā, Krievijā) bija padomju disidente, žurnāliste, politiķe, cilvēktiesību aktīviste.
Padomju disidente
Valērija Novodvorska dzimusi 1950. gada 17. maijā Baranaviču pilsētā, Baltkrievijas PSR. Novodvorskas abi vecāki bijuši PSKP biedri, māte — ārsts, tēvs — inženieris. 1968. gadā ar sudraba medaļu beigusi vidusskolu Maskavā, uzsākusi studijas Morisa Torēza Maskavas svešvalodu institūta franču valodas plūsmā. Jau 1969. gadā dibinājusi nelegālu pagrīdes disidentu grupu, kurā tika apspriesta bruņota komunistiskā režīma gāšanas nepieciešamība. 1969. gada 5. decembrī kremļa Kongresu pilī Valērija Novodvorska izplatīja skrejlapas ar pašsacerētu pretpadomju dzejoli Paldies, Tev, Partija! (ru), kā rezultātā tika nekavējoties apcietināta un apsūdzēta pretpadomju aģitācijā un propagandā (KPFSR Kriminālkodeksa 70. pants). Sākotnēji Novodvorska tika ievietora Lefortovas cietuma vieninieku kamerā, vēlāk pārvietota uz Kazaņu, kur no 1970. gada jūnija līdz 1972. gada februārim tika turēta speciālajā psihiatriskajā slimnīcā. Pēc atbrīvošanas no slimnīcas Novodvorska nekavējoties uzsāka darbību Samizdata pagrīdes literatūras izplatīšanas tīklā. Vienlaikus strādājusi par pedagogu un tulkotāju. 1977. gadā beigusi Krupskas Maskavas apgabala Pedagoģiskā institūta Svešvalodu fakultātes neklātienes nodaļu.
No 1977. līdz 1978. gadam piedalījās pret PSKP vērstas politiskās partijas Brīvā starpnozaru strādnieku apvienība (ru) dibināšanā. Nelegālā politiskā darbība nepalika nesodīta — Novodvorska tika regulāri izsaukta uz pratināšanām, viņas dzīvesvietā tika veiktas kratīšanas, Novodvorska tika nosūtīta uz piespiedu ārstēšanos psihiatriskajās slimnīcās.
Par pretpadomju darbību tiesāta 1978., 1985., un 1986. gadā. Laikā no 1987. līdz 1991. gadam organizējusi nesankcionētus pretpadomju mītiņus.
1988. gadā bija viena no Demokrātiskās savienības (ru) dibinātājām.
Pēc PSRS sabrukuma
Pēc PSRS sabrukuma aktīvi iesaistījusies politikā. Viena no pirmajām atbalstījusi Krievijas federācijas prezidenta Borisa Jeļcina 1993. gada 21. septembra rīkojumu par Krievijas Augstākās padomes un Tautas deputātu kongresa atlaišanu. 1993. gadā piedalījusies labēji liberālo partiju vēlēšanu apvienības Krievijas izvēle (ru) dibināšanā. 1995. gadā balotējusies ievēlēšanai Krievijas Valsts domē no Ekonomiskās brīvības partijas (ru) saraksta.
Hartūma
Hartūma (, al-Kharṭūm) ir Sudānas galvaspilsēta un Hartūmas pavalsts administratīvais centrs. Pilsēta atrodas Nīlas satekupju Zilās un Baltās Nīlas sateces vietā. 2005. gadā pilsētā dzīvoja 2,68 miljoni iedzīvotāju.
Valērija Novodvorska
Politiskā darbība 21. gadsimtā
Savā publicistikā un politiskajā darbībā asi vērsusies pret cilvēktiesību pārkāpumiem Krievijā, tai skaitā Pirmā un Otrā Čečenijas kara laikā, ka arī pret Krievijas prezidenta Borisa Jeļcina pēcteča Vladimira Putina piekopto neoimperiālisma, revanšisma un nacionālisma politiku. Nesaudzīgi kritizējusi Krievijas vēršanos pret Ukrainas teritoriālo vienotību un Krimas okupāciju un aneksiju.
Hartūma
Lidmašīnas, kas šķērso Āfriku ziemeļu–dienvidu virzienā vai pretēji, parasti nolaižas Hartūmas starptautiskajā lidostā un tad turpina ceļu. Līdz ar to Hartūma ir viena no noslogotākajām lidostām Āfrikā. Pilsētā ir vairākas universitātes un koledžas.
Valērija Novodvorska
Politiskā darbība 21. gadsimtā
2012. gadā kopā ar domubiedru, uzņēmēju un politiķi Konstantīnu Borovoju apmeklējusi Latviju aģitējot vietējo krievu sabiedrību referendumā nebalsot par krievu valodu kā otro valsts valodu.
Hartūma
Hartūmas aglomerācija
Hartūmas aglomerāciju veido Hartūma, Omdurmāna, kur iedzīvotāju skaits ir salīdzināms ar Hartūmas 2,68 miljoniem iedzīvotāju, un Hartūmbahrī (latviešu: Hartūmas ziemeļi). Aglomerācijas iedzīvotāju skaits pārsniedz 8 miljonus. Hartūmas aglomerācija ir trešā lielākā arābu pasaulē aiz Kairas un Kasablankas un sestā lielākā Āfrikā.
Vēsture
Par Hartūmas dibināšanas gadu uzskata 1821. gadu, lai gan ir atrastas liecības, ka arī pirms tam tur ir dzīvojuši cilvēki. Sākotnēji tā bija Ēģiptes elajeta (Osmaņu impērijas daļas) armijas pilsētiņa. 1885. gadā Hartūmu aplenca un pēc tam nopostīja mahdisti, kas pretojās britu koloniālajai varai Āfrikā. 1898. gadā briti atguva teritoriju un uzsāka celt Hartūmu no jauna. Tur līdz 1956. gadam atradās angļu-ēģiptiešu Sudānas valdība. 1956. gadā Sudāna kļuva par neatkarīgu valsti un Hartūma par tās galvaspilsētu.
Valērija Novodvorska
Apbalvojumi
Saņēmusi Gaļinas Starovoitovas balvu "Par ieguldījumu cilvēktiesību aizsardzībā un demokrātijas stiprināšanā Krievijā". 2008. gadā apbalvota ar Lietuvas Dižkunigaiša Ģedimina ordeņa Bruņinieka krustu.
Nāve
Novodvorska mirusi, 64 gadu vecumā. Nāves cēlonis bija toksiskā šoka sindroms, ko izraisīja kreisās pēdas flegmona (iekaisums). Atvadu ceremonija norisinājās Maskavas Saharova centrā, tur ieradās tūkstošiem cilvēku, lai atvadītos no Novodvorskas.
Televīzijas signālu standarti
Pasaulē pašlaik eksistē virkne dažādu analogās televīzijas un video ieraksta signālu standartu. Analogais video signāls sastāv no vairākiem komponentiem: virknes tehnisko parametru signālam, krāsu kodēšanas sistēmas un iespējams arī daudzkanālu skaņas pavadījumam.
Kadru frekvence
Pasaulē ir divas visvairāk lietotās kadru frekvences 25Hz un 30Hz. Kadru frekvences izvēli vēsturisku ir noteikusi elektriskā tīkla frekvence, kas Ziemeļamerikā ir 60Hz, bet Eiropā ir 50Hz. Tādēļ Ziemeļamerikā lieto 30 kadru/sekundē frekvenci (NTSC), bet Eiropā 25 (PAL, SECAM), kas ir puse no tīkla frekvences.
Puskadri
Televīzijā lieto pārlecošo izvērsi lai mazinātu ekrāna mirgošanu. Kadrs tiek sadalīts divos puskadros (angļu - frames, krievu - поля), vienā puzkadrā ietilpst nepāra rindas, otrā - pāra rindas.
Ekrāna proporcija
Analogajai virszemes TV ekrāna platuma:augstuma proporcija ir 4:3, kas atbilst šaurekrāna kino, Augstas izšķirtspējas televīzijai lieto proporciju 16:9.
Krāsu sistēmas
Dominē trīs pamata standarti PAL, NTSC un SECAM ar dažām iespējamām variācijām jeb apakšstandartiem, piemēram, PAL-M un ME-SECAM.
Urālu federālais apgabals
Urālu federālais apgabals ir viens no Krievijas federālajiem apgabaliem. Tas atrodas Krievijas Federācijas vidienē, Urālu kalnu austrumu daļā un Rietumsibīrijas līdzenumā. Izveidots 2000. gada 13. maijā. Tas aizņem 1 788 900 km2 lielu platību un tajā dzīvo 12 240 000 iedzīvotāju. Apgabala teritorijā atrodas 112 pilsētas.
Administratīvais iedalījums
Pavisam Urālu federālajā apgabalā ir 6 federācijas subjekti - 2 apgabali un 2 autonomie apvidi. Apgabala platība ir 1 788 900 km2 (10,5% no Krievijas Federācijas platības).
Futbols 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Futbolā 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs tika sadalīti 2 medaļu komplekti - vīriešu un sieviešu komandu turnīros. Sacensības notika no 6. līdz 24. augustam. olimpiskajās spēlēs piedalījās sieviešu komandas un vīriešu U-23 izlases, vīriešu izlasēm bija tiesības papildināt sastāvus ar trijiem spēlētājiem, kas ir vecāki par 23 gadiem. Futbola sacensības sākās 2 dienas pirms spēļu atklāšanas un turpinājās līdz pat pēdējai olimpiādes dienai. Futbola spēles tika aizvadītas 6 stadionos:
Urālu federālais apgabals
Iedzīvotāji
Urālu federālajā apgabalā dzīvo 12 240 382 iedzīvotāji (8,62% no Krievijas Federācijas iedzīvotāju skaita). Urbanizācijas līmenis ir 80,1%.
Futbols 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Vīriešu komandu izlases
16 vīriešu futbola izlases tika sadalītas 4 apakšgrupās - grupu uzvarētāji un otro vietu ieguvēji turpināja cīņu par medaļām "play-off" turnīrā.
Urālu federālais apgabals
Iedzīvotāji
Lielas pilsētas
Futbols 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Vīriešu komandu izlases
Medaļu ieguvēji
Urālu federālais apgabals
Iedzīvotāji
Nacionālais sastāvs
Futbols 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Sieviešu komandu izlases
12 sieviešu futbola izlases tika sadalītas 3 apakšgrupās - grupu uzvarētāji un otro vietu ieguvēji, kā arī divas labākās trešo vietu ieguvējas turpināja cīņu par medaļām "play-off" turnīrā.
Medaļu ieguvēji
ArchiCAD
ArchiCAD ir BIM CAD tipa arhitektūras projektēšanas datorprogramma, kas paredzēta Mac OS X un Windows operētājsistēmām. ArchiCad piedāvā specializētus risinājumus gan estētiskajiem, gan tehniskajiem aspektiem gandrīz jebkurā arhitektūras jomā: sākot ar interjeru un beidzot ar pilsētvides projektēšanu. "ArchiCAD piedāvā iespēju radīt uz modeli balstītus projektus, kas ir kvalitatīvāki, vairāk piemēroti būvniecībai un ekonomiskāki ekspluatācijā."
Programmas pārskats
ArchiCAD ir pilnas komplektācijas modelēšanas programma, kas sevī ietver 2D un 3D rasēšanas, vizualizācijas, kā arī citas funkcijas, kas paredzētas gan arhitektiem, gan dizaineriem, gan arī plānotājiem. ArchiCAD vidē integrēti plaša spektra programmatūras rīki un papildinājumi, kas nepieciešami projektēšanas darba procesā un tā realizēšanā:
Atbalstītās platformas
ArchiCAD paredzēts Windows un ''Mac OS operētājsistēmām. ArchiCAD 15 atbalsta Windows XP Professional (32-bitu un 64-bitu), Windows Vista (32-bitu un 64-bitu), Windows 7 (32-bitu un 64-bitu) un Mac OS X'' 10.6 operētājsistēmas.
Licences tipi
Programmas instalācijas procesā iespējams izvēlēties licences tipu: komerciālā, mācību vai pilnībā strādājoša 30 dienu izmēģinājuma versija. Pēc reģistrācijas lapā MyarchiCAD.com, tajā iespējams iegūt gan programmatūras instalācijas pakotni, gan nepieciešamos mācību vai izmēģinājuma versijas sērijas numurus.
Valodas un lokalizāciju veidi
ArchiCAD pieejams vairākās lokalizētās versijās. Šīm versijām ir ne tikai pārtulkota lietotāja saskarne un dokumentācija, bet arī konkrētā reģiona tirgus prasībām pielāgotas objektu bibliotēkas, atšķirīgas objektu īpašību un atribūtu noklusējuma vērtības, kā arī pielāgots izvēļņu izvietojums.
Strādāšana ar parametriskajiem objektiem
ArchiCAD, atšķirībā no citām 1980. gados radītajām CAD programmām, ļauj lietotājam strādāt ar paaugstināta datu apjoma parametriskajiem objektiem, ko dažkārt sauc arī par "viedajiem objektiem" (no angļu val. - smart objects). Lietotājs var izveidot "virtuālu ēku" ar virtuāliem celtniecības elementiem, kā, piemēram, sienas, pārsegumi, jumts, durvis, logi un mēbeles. Programmā iekļauts plašs iepriekš sagatavotu objektu klāsts. Katra objekta parametrus iespējams pielāgot pēc lietotāja vajadzībām.
ArchiCAD ļauj strādāt gan ar objekta 2D, gan 3D reprezentāciju. Divdimensiju rasējumi darba procesā var tikt eksportēti jebkurā laikā, savukārt informācija par modeli programmas datubāzē vienmēr tiek saglabāta trīs dimensijās. Plāni, fasādes un griezumi tiek automātiski izstrādāti atbilstoši ēkas 3D modelim un darba procesā atjaunotas, ja modelī izdarītas izmaiņas. Palielinot atsevišķas modeļa daļas, iespējams izveidot detalizētus rasējumus, kurus var papildināt ar 2D detaļām.
Kopdarbība un attālinātā piekļuve
Pirmā uz failu apmaiņu balstītā TeamWork (kopīgā darba) funkcija tika iekļauta 1997. gadā izdotajā ArchiCAD 5.1 versijā. Tā ļāva ar vienu ēkas modeli strādāt vairākiem arhitektiem vienlaicīgi. 2009. gadā līdz ar ArchiCAD 13 versiju, klajā nāca arī pilnībā pārstrādāts TeamWork "2.0" ar jaunu pieeju datubāzei, saukts arī par Graphisoft BIM serveri. Tā kā centrālajai datu glabātuvei tiek nosūtītas tikai projektā izdarītās izmaiņas, šī TeamWork versija ļauj rediģēt projektu attālināti, izmantojot piekļuvi caur internetu, tādējādi nodrošinot sadarbību un koordināciju pasaules mērogā.
GDL objekti
Trešās puses pārdevēji, kā arī atsevišķi arhitektūras un dizaina objektu ražotāji ir sastādījuši speciālas objektu un elementu bibliotēkas, kuras izmantojamas darbā ar ArchiCAD. Programma sevī ietver Ģeometriskā apraksta valodas (GDL - Geometric Description Language) rīku, kas tiek izmantots jaunu objektu izveidošanai. Šiem objektiem ir GSM datnes formāts.