cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malpensas lidosta
Izvietojusies 49 km uz ziemeļrietumiem no Milānas centra Ferno komūnā. Lidlauks tagadējās Malpensas lidostas vietā pastāvējis kopš 1910. gada, kad Džanni Kaproni un Džovanni Agusta šeit izmēģināja pašu ražotos lidaparātus. 1920.—1930. gados šeit bāzējās divas Itālijas Gaisa spēku eskadriļas. 1943. gadā lidlauku pārņēma Luftwaffe un ierīkoja pirmo betona skrejceļu. Pēc kara lidlauks tika pārveidots par civilo lidostu un kopš 1948. gada tiek veikti regulārie reisi.
Lidostai ir divi paralēli 3920 m gari asfaltēti skrejceļi, divi pasažieru termināli un kravas terminālis. Malpensa ir Air Italy, Cargolux Italia un FedEx Express mezgla lidosta.
BluOr Bank
BluOr Bank AS (agrākie nosaukumi: BlueOrange Bank, Baltikums Bank, Baltikums) ir Latvijas banka. Tā ir dibināta 2001. gadā. Bankas centrālais birojs atrodas Rīgā.
BluOr Bank lielākais akcionārs ir AS BBG, un patiesie labuma guvēji ir Aleksandrs Peškovs, Sergejs Peškovs, Andrejs Kočetkovs.
Vēsture
Banka tika dibināta kā akciju komercbanka «Baltikums». To dibināja AS «Baltikums Investīcijas», kam tobrīd jau piederēja apdrošināšanas uzņēmums «Baltikums». 2011. gada jūnijā, īsi pirms bankas 10 gadu jubilejas, banka mainīja nosaukumu uz Baltikums Bank. 2017. gada janvārī banka paziņoja, ka turpmāk strādās ar BlueOrange zīmolu, bet 2017. gada septembrī banka mainīja arī savu juridisko nosaukumu uz BlueOrange Bank.
2018. gada februārī BlueOrange uzstāda Latvijā pirmos bezkontakta karšu bankomātus. 2018. gada maijā BlueOrange kļūst par pirmo online banku Latvijā. Online jeb attālinātā identifikācija nozīmē, ka klientam nav jādodas uz bankas filiāli, lai atvērtu kontu. Klienta identifikācija klātienē tiek aizstāta ar video-sarunu. Visa pārējā komunikācija (dokumentu, karšu sūtīšana) notiek elektroniski un pa pastu.
2018. gada septembrī klientiem izmantošanai kļūst pieejama arī Baltijā lielākā seifu glabātava.
2018. gadā BlueOrange kā bankas prioritāro virzienu nosaka atbalstu mazajiem un vidējiem uzņēmumiem. Banka kreditē uzņēmumus, kuri darbojas rūpniecībā, tirdzniecībā, loģistikā, lauksaimniecības produkcijas eksportā. Bankas vēsturiskā specializācija ir kuģniecības un tirdzniecības finansēšana.
2022. gada 21. martā banka tika pārdēvēta par BluOr Bank AS.
Darbība
Finanšu rādītāji 2022. gada 31. decembrī:
BluOr Bank ir iekļauts Latvijas 500 lielāko uzņēmumu vidū un ierindojas lielāko TOP-6 banku vidū Latvijā pēc aktīvu apjoma.
2021. gada decembrī, saskaņā ar FKTK padomes 21.12.2021. lēmumu, banka tiek ierindota piecu sistēmiski nozīmīgu finanšu iestāžu vidū Latvijā.
Sociālā atbildība
2017. gada 13. jūnijā Lucavsalā atklāta jauna izzinoša atpūtas vieta, kas ir BluOr Bank un labdarības fonda BeOpen dāvinājums Rīgas pilsētai, tās iedzīvotājiem un viesiem. BluOr Bank katru gadu turpina papildināt atpūtas vietu ar jauniem stādījumiem.
2018. gadā banka finansiāli atbalsta dokumentālās filmas un izstādes “Izgaismot Latviju” veidošanu, kas ir kultūrvēsturiska un dokumentāla liecība par noieto ceļu apkārt Latvijai 1836 kilometru garumā. 2018. gada 21. jūnijā akcijas “Izgaismot Latviju” ietvaros Latvija kļuva par pirmo valsti pasaulē, kuras iedzīvotāji par godu valsts simtgadei to apgājuši apkārt. Filma un izstāde ir bankas un Imanta Ziedoņa muzeja dāvinājums Latvijas valstij tās simtgadē.
Lai sekmētu profesionālu IT speciālistu sagatavošanu Latvijā, banka 2019. gada 24. aprīlī pievienojas Finanšu nozares asociācijas atbalstam, nodrošinot stipendijas talantīgākajiem Baltijas IT līderības bakalaura programmas “Datorzinātne un organizāciju tehnoloģijas” studentiem. Studiju programmu organizē Latvijas Universitāte (LU) un Rīgas Tehniskā Universitāte (RTU) sadarbībā ar Bufalo Universitāti (ASV).
Lai veicinātu talantīgu un mērķtiecīgu jauno cilvēku izaugsmi, kas ar savu aizrautību nes Latvijas vārdu pasaulē, banka 2020. gada 25. februārī piešķīra speciālbalvu “Lielās mūzikas balvas 2019” kategorijas “Gada jaunais mākslinieks” laureātam tālākajai profesionālajai izglītībai. “Lielā mūzikas balva” ir Latvijas valsts augstākais apbalvojums mūzikā.
Veicinot Latvijas kultūras mantojuma saglabāšanu, BluOr Bank finansiāli atbalsta Krišjāņa Barona un citu latviešu sarakstītās grāmatas “Mūsu Tēvzemes aprakstīšana”, kas ir viena no pirmajām ģeogrāfijas grāmatām Baltijas reģionā, pārizdošanu latviešu valodā 2020. gadā un izdošanu angļu valodā “A Description of Our Homeland” 2021. gadā. Grāmatu angļu valodā izdevēji ir nosūtījuši 200 UNESCO valstu bibliotēkām.
Saragosas līgums
Saragosas līgums (es, pt) ir līgums, kuru 1529. gada 22. aprīlī Saragosā slēdza Spānija un Portugāle. Tajā tika nosprausta demarkācijas līnija starp abu jūras lielvalstu ietekmes sfērām Austrumu puslodē.
Saragosas līgums bija papildinājums Tordesiljasas līgumam, kas starp abām valstīm tika slēgts 1494. gadā. Tas noteica šo valstu interešu demarkācijas līniju rietumu puslodē. Tā kā tajā laikā īsti nebija zināma Zemes lodveida forma, tad šo valstu interešu sfēras sadūrās Klusajā okeānā. Tādēļ bija nepieciešams sadalīt ietekmes zonas arī šeit.
Saragosas līgums beidza savu darbību 1777. gadā sakarā ar San Ildefonso līguma slēgšanu.
Milošs Formans
Milošs Formans (cs; īstajā vārdā Jans Tomāšs Formans (Jan Tomáš Forman); — ) bija čehu režisors, scenārists un profesors.
Biogrāfija
Milošs Formans piedzima 1932. gadā Čāslavā. Viņš bija jaunākais no trim brāļiem. Viņa tēvs, kas bija ebrejs, Pirmā pasaules kara rezervists un universitātes pasniedzējs, tika arestēts par aizliegtu grāmatu izplatīšanu saviem studentiem. Māte, kas piederēja pie protestantiem, tika arestēta pēc vietējā pārtikas veikala apmeklējuma, kurā tika atrasta anti-nacistiska propaganda. Abi vecāki mira koncentrācijas nometnēs, kad Milošam bija 10 gadi. Viņš dzīvoja pie radiniekiem, bet pēc Otrā pasaules kara, kad Čehoslovākija nonāca Padomju Savienības ietekmē, Formans pārcēlās uz internātskolu un vēlāk mācījās Prāgas Kinoakadēmijā. Viņš palīdzēja nodibināt Čehoslovākijas «jaunā viļņa» grupu, kas veidoja dokumentālās filmas par dzīves realitāti aiz dzelzs priekškara.
Formans kļuva pazīstams ar savu debijas filmu Black Peter (1964). Viņa nākamās filmas Loves of a Blonde (1965) un "Ugunsdzēsēju balle" (The Firemen's Ball, 1967) jau tika nominētas Amerikas Kinoakadēmijas balvām kategorijā "Labākā filma svešvalodā". Formans kļuva par vienu no ievērojamākajiem Čehoslovākijas «jaunā viļņa» režisoriem. Līdz 1968. gadam, kad Čehoslovākijā tika ievests PSRS karaspēks, dzīvoja un strādāja dzimtenē. 1968. gadā emigrēja uz Austrāliju, pēc tam pārcēlās uz ASV. 1971. gadā iznāca Formana režisētā filma Taking Off.
Pēc pārcelšanās uz ASV divas no viņa režisētajām filmām ieguva lielu ievērību: "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu" (1975; saņemtas 5 Amerikas Kinoakadēmijas balvas no 9 nominācijām) un "Amadejs" (1984; saņemtas 8 Amerikas Kinoakadēmijas balvas no 11 nominācijām). Par abām filmām Formans saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais režisors. "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu" ir otrā filma, kas saņēmusi Amerikas Kinoakadēmijas balvu visās piecās lielajās nominācijās ("Labākā filma", "Labākais aktieris", "Labākā aktrise", "Labākais režisors", "Labākais scenārijs"). Vēlreiz labākā režisora balvai Formans ticis nominēts par filmu "Nācija pret Leriju Flintu" (The People vs. Larry Flynt; 1996). Formans tāpat ir saņēmis Zelta globusa, Kannu kinofestivāla, Berlīnes kinofestivāla, BAFTA, Cēzara, Eiropas Kino akadēmijas un citas balvas. 2012. gadā saņēma Amerikas režisoru ģildes balvu par mūža ieguldījumu.
Atzinību guva arī Formana filmas Hair (1979), "Regtaims" (Ragtime, 1981), "Valmonts" (Valmont, 1989), "Cilvēks uz Mēness" (1999), "Gojas rēgi" (2006). Pēdējā Formana filma bija muzikālā komēdija "Vērtīgs gājiens" (A Walk Worthwhile, 2009). Tā iznāca tikai Čehijā. Filmu Formans režisēja kopā ar savu dēlu Petru Formanu.
Naktī uz 2018. gada 14. aprīli pēc neilgas slimības 86 gadu vecumā Formans nomira Denberi slimnīcā, netālu no savām mājām Konektikutā.
Tihvinas rajons
Tihvinas rajons ir Krievijas Ļeņingradas apgabala administratīvais rajons. Rajons robežojas ar Ļeņingradas apgabala Boksitogorskas, Kirišu, Volhovas, Lodeinoje Poļes un Podporožjes rajoniem, Vologdas apgabala Babajevas rajonu, kā arī Novgorodas apgabala Ļubitinas rajonu.
Georgijs Cits
Georgijs Cits (el; dzimis 1872. gadā, miris starp 1940. un 1945. gadu) bija grieķu cīkstonis, olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Pēc profesijas Georgijs Cits bija konditors. Viņš miris Otrā pasaules kara laikā.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
Cīkstoņu sacensības bija ieplānotas 1996. gada 10. aprīlī. Pirmajā kārtā Georgijs Cits bija brīvs. Otrajā kārtā viņa pretinieks bija tautietis Stefans Hristopuls. To uzvarējis, viņš iekļuva finālā, kur bija jācīnās ar Vācijas sportistu Kārli Šūmani. Finālcīņa ieilga, un iestājušās tumsas dēļ to vajadzēja turpināt nākamajā dienā. 11. aprīlī cīņa turpinājās tikai nepilnas 20 minūtes, Cits zaudēja un palika otrajā vietā.
Ešlija Vāgnere
Ešlija Elizabete Vāgnere (en; dzimusi ) ir Vācijā dzimusi amerikāņu daiļslidotāja. Viņa ir 2016. gada Pasaules sudraba medaļniece, 2012. gada Četru kontinentu čempione, trīskārtēja Grand Prix fināla medaļniece, uzvarējusi piecās Grand Prix sacensībās (2012. un 2016. gada Skate America; 2012. un 2013. gada Ērika Bomparda trofejā; 2015. gada Skate Canada). Viņa ir trīskārtēja ASV nacionālā čempione (2012., 2013., un 2015. gadā).
Vāgnere pārstāvēja ASV komandu 2014. gada ziemas olimpiskās spēlēs un izcīnīja bronzas medaļu komandu sacensībās.
Personīgā dzīve
Ešlija Vāgnere ir pirmais bērns un vienīgā meita ASV Armijas (atvaļinātam) pulkvežleitnantam Ērikam Vāgneram un Melisai Džeimsai, kas savā laikā strādāja par skolotāju. Vāgnere piedzima ASV Armijas bāzē Heidelbergā, Vācijā, kur viņas tēvs tolaik bija dienestā. Viņas jaunākais brālis, Ostins, studē Prata Institūtā, Ņujorkā; viņš arī ir daiļslidotājs un ir piedalījies valsts līmeņa sacensībās.
Tā kā Ešlijas tēvs bija kara dienestā, viņas bērnības laikā ģimenei nācās deviņas reizes mainīt dzīves vietu; viņi apmetās Ziemeļvirdžīnijā, kad viņai bija desmit gadu. Neskaitot Vāciju, viņa ir dzīvojusi arī Kalifornijā, Aļaskā, Kanzasā, Vašingtonas štatā un Virdžīnijā. Vāgnere patlaban dzīvo Dienvidkalifornijā, bet par savām mājām tomēr uzskata Sībeku, Vašingtonā.
Pirms mācību uzsākšanas Vitmana vidusskolā Ešlija septiņus mēnešus bija mājmācībā pie savas mātes, bet viņa tomēr izlēma atgriezties valsts skolā, jo bija pēc tās noilgojusies. Līdz 2007./2008. mācību gadam viņa studēja Rietumpotomakas augstskolā. Pēc studijām Ziemeļvirdžīnijas Kopienas Koledžā, izmantojot tās Tālmācības Institūtu, viņa iestājās Sadlebekas Koledžā, Kalifornijā. Viņa studē sporta žurnālistiku. Neskaitot viņas dzimto angļu valodu, viņa prot arī vācu valodu.
Agrīnā karjera
Ešlija Vāgnere sāka slidot piecu gadu vecumā, kad viņas ģimene vēl dzīvoja Aļaskā. Viņa stāsta, ka māte esot likusi viņai izvēlēties starp baletu un daiļslidošanu, bet tā kā Ešlija "nesapņoja par karjeru rozā kurpītēs", tad nācās vien palikt pie daiļslidošanas. Pēc viņas mātes stāstītā, Ešlija ļoti ātri attaisnoja uz viņu liktās cerības un izcīnīja zelta medaļu jau savās pirmajās sacensībās. 1998. gadā Vāgnere noskatījās televīzijā, kā Tara Lipinska izcīna zelta medaļu 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Nagano, Japānā. No tā brīža viņa izlēma, ka arī viņai ir jāpiedalās olimpiskajās spēlēs.
Vēlāk Vāgnere trenējās Kanzassitijā un Takoma, Vašingtonā līdz brīdim, kad viņas ģimene pārcēlās uz Portlendu, Oregonā, kur viņa trenējās pie Tonijas Hārdingas bijušā trenera Dodija Tīčmana. 2002. gada janvārī Vāgnere sāka trenēties pie Šērlijas Hjūzas, Aleksandrijā, Virdžīnijā. Horeogrāfiju viņas sacensību programmām veidoja Džila Šipstade-Tomasa.
2002.—2003. gada sezonā Vāgnere kvalificējās ASV junioru daiļslidošanas čempionātam. Vāgnere ieguva 17. vietu pusaudžu daiļslidotāju konkurencē. Nākamajā sezonā viņai izdevās pakāpties līdz iesācēju līmenim. Viņa izcīnīja sudraba medaļu savās reģionālajās sacensībās, kas bija pirmais solis, lai kvalificētos nacionālajam čempionātam, taču ieguva tikai 10. vietu savās lokālajās sacensībās un nekvalificējās 2004. gada nacionālajam čempionātam.
Vāgnerei izdevās kvalificēties savam pirmajam ASV čempionātam 2004.—2005. gada sezonā pēc tam, kad viņa bija izcīnījusi pirmās vietas gan Klusā okeāna ziemeļrietumu, gan Klusā okeāna piekrastes sacensībās. Sacenšoties iesācēju līmenī, viņa ieguva septīto vietu nacionālajā čempionātā.
2015.—2016. gada sezona
2015.—2016. gada sezonā Vāgnere piedalījās divās Grand Prix sacensībās — 2015. gada Skate Canada International un 2015. gada NHK trofejā. Viņa ļoti veiksmīgi iesāka savu sezonu, izcīnot zelta medaļu Skate Canada sacensībās. Turpinājums gan neizdevās tik labs — tikai 4. vieta NHK trofejā. Šie rezultāti viņai ļāva kvalificēties 2015.—2016. gada Grand Prix finālam, kur viņa ierindojās sestajā vietā īsajā programmā, trešajā — izvēles programmā un, paliekot tieši aiz goda pjedestāla, — kopvērtējumā. 2016. gada ASV čempionātā Vāgnerei izdevās izcīnīt bronzas medaļu, paliekot aiz Greisijas Goldas un Polīnas Edmundsas. Vāgnere piedalījās 2016. gada Pasaules čempionātā, Bostonā. Neskatoties uz personīgo rekordu — 73,16 punktiem, viņa ierindojās tikai ceturtajā vietā īsajā programmā. Taču, izvēles programmā, iznākot uz ledus kā pēdējai, viņai izdevās izcīnīt otro vietu, sasniedzot vēl vienu personīgo rekordu — 142,23 punktus, kas ir augstākais rezultāts izvēles programmā, kādu jel kad ir saniegusi amerikāniete. Augstie vērtējumi ļāva viņai iegūt sudraba medaļu, kļūstot par pirmo amerikānieti, kas desmit gadu laikā ir ieguvusi medaļu pasaules čempionātos.
Vāgnere noslēdza savu sezonu, pārstāvot Ziemeļamerikas komandu 2016. gada Komandu kausa atklāšanas sacensībās. Viņas sniegums ievērojami palīdzēja komandai izcīnīt zelta medaļu.
2016.—2017. gada sezona
2016. gada augustā Vāgnere pavadīja trīs dienas strādājot kopā ar Šerilu Brašu pie viņas piruetēm, sakot: "Viņa vienkārši visu līdz šim iemācīto izmeta laukā un lika man atgriezties pie pamatiem. [...] Es šosezon plānoju vēlāk pie tā atgriezties un ņemt to par pamatu."
Vāgnere iesāka savu Grand Prix sezonu ar 2016. gada Skate America, kur viņa kļuva par pirmo amerikānieti, pēc Mišelas Kvanas, kas ir uzvarējusi Skate America sacensībās.
2016. gada Ķīnas kausā Vāgneres vājais sniegums izvēles programmā rezultējās viņas sliktākajā Grand Prix noslēgumā visā viņas karjerā, viņai paliekot tieši aiz top piecinieka, ierindojoties 5. vietā īsajā programmā, 7. — izvēles programmā un 6. — kopvērtējumā. Kaut arī tādēļ viņa nekvalificējās 2016.—2017. gada Grand Prix finālam, Vāgnere ātri tika pie savas pirmās sudraba medaļas ASV čempionātā, piekāpjoties tikai Kārenai Čenai. Viņa ierindojās trešajā vietā īsajā programmā un 2. vietā izvēles programmā, kas viņai deva arī 2. vietu kopvērtējumā.
2017. gada Pasaules čempionātā, Helsinkos, Vāgnere ieguva 69,04 punktus īsajā programmā, ierindojoties septītajā vietā. Samērā neizteiksmīgajā izvēles programmā viņa ieguva 124,50 punktus, kas viņai deva desmito vietu izvēles programmā un septīto — kopvērtējumā, ar 193,54 punktiem kopsummā. Vāgneres iegūtā septītā vieta kopā ar Kārenas Čenas iegūto ceturto vietu ļāva ASV komandai deleģēt trīs daiļslidotājas dalībai 2018. gada olimpiskajās spēlēs un 2018. gada Pasaules čempionātā daiļslidošanā.
Vāgnere noslēdza savu sezonu 2017. gada Pasaules komandu trofejā, kur viņas sniegums ievērojami palīdzēja ASV komandai izcīnīt bronzas medaļu.
2017.—2018. gada sezona
Vāgnere samērā agri atklāja savu izvēli attiecībā uz mūziku 2017.–2018. gada olimpiskajai sezonai, izvēloties La La Land savai izvēles programmai. Tomēr vasarā pirms sacensībām viņa atgriezās pie savas iemīļotās "Mulenrūža" programmas. Savu Grand Prix sezonu Vāgnere iesāka ar 2017. gada Skate Canada International, kur viņa ieguva 3. vietu kopvērtējumā, neskatoties uz 7. vietu īsajā programmā un 4. vietu izvēles programmā.
Potītes iekaisuma dēļ 2017. gada novembra beigās Vāgnerei nācās izstāties no sava otrā Grand Prix posma – 2017. gada Skate America. Nedēļu vēlāk viņa paziņoja, ka tomēr atgriezīsies pie sākotnējās La La Land mūzikas savai izvēles programmai.
Pēc 4. vietas izcīnīšanas ASV nacionālajā čempionātā Vāgnere tika nominēta kā pirmā rezerviste dalībai 2018. gada ziemas olimpisko spēļu daiļslidošanas komandu sacensībās un 2018. gada Pasaules čempionāta daiļslidošanā komandu sacensībās. Viņa tika izvirzīta arī 2018. gada Četru kontinentu čempionātam, bet izvēlējas nestartēt, atdodot savu vietu rezervistei Andželai Vangai.
Pēc Kārenas Čenas izstāšanās Vāgnere tika uzaicināta piedalīties 2018. gada Pasaules čempionātā, taču atteicās. Kā viņas aizstājēja tika izvēlēta Marija Bella.
Slidošanas tehnika
Atšķirībā no vairuma daiļslidotāju, Vāgnere veic piruetes un lēcienus pulksteņrādītāja griešanās virzienā. Viņa ir izpildījusi vairākas dubultās trīskāršo lēcienu kombinācijas starptautiskajās sacensībās, tostarp 3F-3T, 3Lz-3T un 3Lo-1Lo-3S. Viņa izpildīja 3Lz-3Lo kombināciju 2008. gada ASV nacionālajā čempionātā. Vieni no viņas raksturīgākajiem daiļslidošanas elementiem ir "Šarlotes spirāle" un "kamieļa piruete" ar saliektu kāju un abām rokām izstieptām aiz galvas. Viņai pašai gan piruetes ne pārāk patīk.
Sasniegumi
GP: Grand Prix; JGP: Junioru Grand Prix
Maikls Kleitons (filma)
"Maikls Kleitons" (en) ir 2007. gada trilleris, kura režisors un scenārija autors ir Tonijs Gilrojs. Galvenās lomas atveido Džordžs Klūnijs, Toms Vilkinsons, Tilda Svintone un Sidnijs Polaks. Filmas pirmizrāde notika Venēcijas filmu festivālā.
Filma tika nominēta astoņām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tajā skaitā "Labākā filma", "Labākais režisors" un "Labākais oriģinālscenārijs", tomēr balvu tā ieguva tikai nominācijā "Labākā aktrise otrā plāna lomā".
Filmas galvenais varonis ir advokāts Maikls Kleitons, kurš cenšas tikt galā ar korupciju un intrigām, kas ieskauj viņa advokātu biroja lielāko klientu - ķīmijas kompāniju, kas tiek apsūdzēta par tās toksisko agroķimikāliju efektiem.
Klods Simons
Klods Simons (fr; dzimis, miris ) bija franču rakstnieks, rakstījis romānus.
1985. gadā saņēmis Nobela prēmiju literatūrā. Pazīstams ar tādiem romāniem kā La Route des Flandres (1960), Histoire (1967) un Les Géorgiques (1981). Pirms Otrā pasaules kara sākuma sācis rakstīt savu pirmo romānu Le Tricheur, kas tika publicēts 1946. gadā.
Priozerska (Krievija)
Priozerska ir pilsēta Krievijā, Ļeņingradas apgabalā pie Lādogas ezera pie Vuoksi upes ietekas ezerā.
Vēsture
No 1617. līdz 1743. gadam Keksholma bija Keksholmas lēnes centrs, kas bija viena no Zviedrijas lielvalsts aizjūras provincēm. Kekskolmas lēnes robežas sakrita ar senās Karjalas zemes robežām. Pēc 1811. gada, kad Krievijas impērijai pievienoja Somiju, Keksholma tika iekļauta Somijas lielhercogistē.
Pēc Oktobra revolūcijas, nodibinoties Somijas valstij, iekļāvās tās sastāvā. Otrā pasaules kara laikā, PSRS uzbrūkot Somijai (Ziemas karš), ieņemtā Keksholma tika iekļauta Karēļu-somu PSR, Turpinājuma kara laikā pilsētu ieņēma somu karaspēks. 1944. gada 24. septembrī to atkal ieņēma Sarkanā armija, pilsētas somu iedzīvotāji pameta pilsētu.
1944. gada 24. novembrī Keksholmas rajonu atdalīja no Karēļu-somu PSR un pievienoja Krievijas PFSR Ļeņingradas apgabalam. 1948. gada 1. oktobrī to pārdēvēja par Priozjorsku (Приозёрск), tomēr praksē ieviesās Priozerskas nosaukums.
Cilvēki
Priozerska ir somu komponista Erki Melartina (Erkki Melartin, 1875-1937) dzimtā pilsēta.
Sapņu meitenes (filma)
"Sapņu meitenes" (en) ir 2006. gada romantiska komēdija, kas balstīta uz tāda paša nosaukuma Brodvejas mūziklu. Filmas režisors un scenārija autors ir Bills Kondons. Galvenās lomas atveido Džeimijs Fokss, Bejonse Noulza, Edijs Mērfijs, Denijs Glovers, Anika Noni Rouza, Kīts Robinsons un Dženifere Hadsone. Filmas pirmizrāde notika.
Filma ieguva nominācijas piecās Amerikas Kinoakadēmijas dažādās kategorijās (kategorijā "Labākā dziesma" tika nominētas trīs filmas dziesmas), no tām filma ieguva divas balvas: "Labākā aktrise otrā plāna lomā" un "Labākā skaņa".
Filmas sižets notiek 20. gadsimta 60. un 70. gados, kad Amerikā sāk attīstīties R&B un soulmūzika. Trīs tumšādainas soulmūzikas dziedātājas cenšas izcīnīt savu vietu zem saules, tajā pašā laikā saskaroties ar dažādām personīgām problēmām, kā arī manipulatīvu ierakstu kompānijas producentu.
Laukā no ligzdas
Trīsdesmit piecus gadus vecais Trips vēl joprojām dzīvo kopā ar saviem vecākiem. Kad viņa vecāki Els un Sjū uzzina, ka viņu draugi nolīga ekspertu, kurš palīdzēja viņu dēlam izvākties, abi nolemj, ka šāds eksperts vajadzīgs arī Tripam.
Leila Meshi
Leila Meshi (ka; dzimusi ) ir bijusī padomju un gruzīnu profesionālā tenisiste. 1990. gada Federācijas kausa fināliste PSRS izlases komandas sastāvā, bronzas medaļas ieguvēja 1992. gada vasaras olimpiskās spēlēs Barselonā sieviešu dubultspēlē (pārī ar Natāliju Zverevu).
Sporta karjera
Leila Meshi uzsāka spēlēt tenisu septiņu gadu vecumā. Viņas profesionālā karjera sākās 1986. gadā. Šajā gadā Leila (pārī ar Natāliju Zverevu) uzvarēja Francijas atklātā čempionāta meiteņu dubultspēļu turnīrā, bet mēnesi vēlāk iekļuva Vimbldonas jauniešu turnīra finālā, kurā zaudēja savai dubultspēļu partnerei Zverevai. Septembrī šīs pāris kļuva par Betesdas dubultspēļu turnīra uzvarētāju un šis bija Meshi pirmais tituls profesionālajā karjerā. Gada beigās viņa bija Starptautiskās tenisa federācijas (ITF) meiteņu dubultspēļu reitinga līdere. Savu pirmo profesionālo ITF vienspēļu turnīru Meshi uzvarēja 1987. gada janvārī. 1988. gadā viņa guvat savu pirmo uzvaru par reitinga pirmā desmita spēlētāju: ASV atklātā čempionāta otrā kārtā viņa uzveica pasaules piekto raketi Pemu Šraiveri. Kā PSRS komandas dalībniece Meshi piedalījās Seulas olimpiādes tenisa turnīrā, bet otrajā kārtā zaudēja šī gada sieviešu tenisa neapstrīdamajai favorītei Štefijai Grāfai. Pēc olimpiādes Nešvilas turnīrā viņa guva vēl vienu uzvaru pret reitinga pirmā desmita spēlētāju, ASV tenisisti Bārbaru Poteri.
1989. gadā Nešvilā Meshi guva uzvaru savā pirmajā Sieviešu tenisa asociācijas (WTA) turnīrā. Nākamajā gadā viņa uzvarēja divos WTA turnīros, janvārī Oklendā un novembrī Maskavā. Divreiz viņa bija pirmā arī dubultspēļu turnīros, spēlējot pārī ar ukrainieti Natalju Medvedevu. Šajā gadā tika sasniegts augstākais rezultāts Federācijas kausa izcīņā: viņa PSRS komandas sastāvā nokļuva līdz finālam, kurā viņas komanda zaudēja amerikānietēm.
1992. gads kļuva par vienu no nozīmīgākajiem Meshi tenisistes karjerā. Spēlējot sieviešu dubultspēlē pārī ar Zverevu un pārstāvot apvienoto komandu, viņa ieguva bronzas medaļu Barselonas olimpiskajās spēlēs. Turpmākajos gados, Meshi diezgan veiksmīgi piedalījās dubultspēļu turnīros, uzvarot trīs 2. un 3. kategorijas turnīrus, tai skaita divreiz Lincā, abas reizes kopā ar krievieti Jevgeņiju Maņukovu. 1995. gadā viņa sasniedza savu augstāko vietu sieviešu dubultspēļu reitingā. 1995. gadā sākumā viņa uzvarēja WTA turnīrā, bet kājas traumas neļāva turpināt regulāri piedalīties sacensībās. Viņa pēdējā oficiālā spēle notika 1996. gada oktobrī Kremļa kausa izcīņā.
Stundas (filma)
"Stundas" (en) ir 2002. gada drāma, kas balstīta uz Maikla Kaninghema tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisors ir Stīvens Daldrijs. Galvenās lomas atveido Merila Strīpa, Džūliana Mora, Nikola Kidmena, Eds Heriss, Klēra Deinsa, Toni Kolete, Džefs Denjelss un Stīvens Dileins. Filmas pirmizrāde notika ASV.
Tallinas evakuācija
Tallinas evakuācija (et, ru), saukta arī Jumindas mīnu kauja (et) jeb Tallinas traģēdija bija Otrā pasaules kara epizode, kad 1941. gada augusta beigās no vācu armijas ielenktās Tallinas uz Kronštati centās evakuēties PSRS Baltijas flotes galvenie spēki. Tika evakuēti ne tikai karavīri, bet ievērojams daudzums civiliedzīvotāju. Operācija tika plānota steigā un bija slikti organizēta. Rezultātā no 225 kuģiem Kronštati sasniedza tikai 163. Pārējie kuģi uzskrēja uz mīnām vai tika nogremdēti vācu aviācijas uzlidojumos. Gāja bojā vairāk nekā 12 000 cilvēku. Nogrimušo kuģu vidū bija daudzi Latvijas pirmskara tirdzniecības flotes kuģi, tostarp ledlauzis "Krišjānis Valdemārs", kuģi "Atis Kronvalds", "Kalpaks" un citi.
Stundas (filma)
Filma tika nominēta deviņām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tajā skaitā nominācijās "Labākā filma" un "Labākais režisors", tomēr balvu tā ieguva tikai vienā nominācijā: "Labākā aktrise galvenajā lomā" (Nikola Kidmena).
Filmā tiek parādīts stāsts par to, kā romāns "Deloveja kundze" ietekmē trīs dažādu paaudžu sievietes, kuru dzīves dažādos veidos ietekmē pašnāvības tēma.
Tallinas evakuācija
Kad Igauniju 1940. gadā okupēja PSRS, Tallina kļuva par Baltijas kara flotes bāzi. Pēc Vācijas iebrukuma PSRS 1941. gada 22. jūnijā, vācu karaspēks salīdzinoši ātri ieņēma Baltijas valstis un 1941. gada 7. augustā pie Kundas sasniedza Somu līci. Ap Tallinu ielenkumā nokļuva PSRS Baltijas kara flotes galvenie spēki, kā arī Padomju 10. strēlnieku korpuss (pirms tam tas bija piedalījies kaujās par Rīgu). Korpusa sastāvā bija arī 1. latviešu strēlnieku pulks. Uz Tallinu tika evakuēti arī nacionalizētie Latvijas tirdzniecības flotes kuģi. Padomju augstākā militārā vadībā Ziemeļrietumu virziena komandiera Klimenta Vorošilova personā līdz pat 26. augustam, kad vācu karaspēks jau sāka bombardēt Tallinas ostu, nedeva atļauju pilsētas evakuācijai. Tikmēr no augusta pirmās puses Vācu kara flote netālu no Jumindas pussalas izveidoja mīnu aizsprostus un uzcēla krasta baterijas, Somu līci darbojās somu torpēdkuteri.
2001. gadā, klātesot kara veterāniem no Igaunijas, Krievijas, Somijas un Vācijas, Jumindas pussalā tika atklāts piemiņas akmens Tallinas evakuācijas rezultātā bojā gājušajiem. Tallinas evakuācijā bojāgājušo skaits, kurš precīzi nav zināms, bet tiek lēsts vismaz uz 12 000 cilvēku, ir viens no lielākajiem jūras karu vēsturē.
Sultāne Safije
Sultāne Safije (turku: صفیه سلطان; aptuveni 1550 - 1619) bija Murada III Haseki Sultāne (iecienītākā favorīte) un Osmaņu impērijas Sultāne Māte kā Mehmeda III māte un Ahmeda I un Mustafas I vecmāmiņa.Viņa ir viena no spēcīgākajām figūrām ērā, kas zināma kā Sieviešu sultanāts un dzīvojusi 7 sultānu valdīšanas laikā: Suleimana Lieliskā, Selima II, Murada III, Mehmeda III, Ahmeda I, Mustafas I un Osmana II.
Biogrāfija
Safijes identitāte ir bieži jaukta ar viņas vīra mātes Nurbanas, liekot ticēt, ka Safije arī bija venēciešu izcelsmes. Dažādi avoti klāsta citādāk. Tomēr saskaņā ar tā laika venēciešu avotu, Safije ir albāniete.
1563. gadā, kad viņai bija 13 gadi, Sultāne Humašaha, Prinča Mehmeda (Suleimana I un Sultānes Hirremas dēls) meita, uzdāvināja Safiji nākamajam sultānam Muradam III. Ieguvusi vārdu "Safije", viņa kļuva par Murada III (Selima II, tad vēl Prinča Selima, vecākais dēls) favorīti. 1566. gada 26. maijā Safijei piedzima dēls, nākamais sultāns Mehmeds III (tajā pašā gadā, kad nomira Suleimans Lieliskais).
Haseki Sultāne
Venēciešu avoti klāsta, ka, kaut gan Safije sākotnēji bijusi sarūgtināta, viņa paturēja savu godu un neizrādija nekādu greizsirdību pret citām favorītēm. Viņa pat sagādāja Muradam vēl citas konkubīnes, nopelnot sultāna pateicību. Murads turpināja konsultēties ar Safiji par politiskām lietām, īpaši pēc Nurbanas nāves, un vēlākajos gados Safije atkal kļuva par viņa vienīgo kompanjoni. Tomēr ir maz ticams, ka Safije kļuva par Murada III likumīgo sievu.
Kā Haseki viņa bija ļoti ietekmīga, šis tituls viņai tika piešķirta mazāk nekā gadu pēc Murada kāpšanas tronī. Kā Džovanni Moro 1590. gadā ziņoja, ka „ ar autoritāti, kas viņai {Safiye} pieder kā prinča mātei, viņa reizēm iejaucas valsts lietās, lai gan šajā ziņā viņu ļoti respektē, un viņu uzklausa Viņa Majestāte, kas uzskata viņu par saprātīgu un gudru.
Bērni
Safijei ar Muradu bija 4 bērni:
Sultāne Māte
Pēc Murada III nāves 1595.gadā, Safijes dēls Mehmeds III kāpa tronī, bet viņa kļuva par Sultāni Māti-vienu no visietekmīgākajām Osmāņu vēsturē. Līdz dēla nāvei 1603.gadā, Osmāņu politiku noteica partija, kuru vadīja Safije un Gazanfers Aga, galvenais baltais einuhs.
Mehmeda III vēlākajos valdīšanas gados, Safije arī izbaudīja milzīgu stipendiju - 3000 akčes dienā. Kad 1596.gadā Sultāns devās kampaņā uz Ungāriju, viņš iedeva mātei lielu varu pār Impēriju, atstājot viņu atbildīgu par valsts kasi. Safije arī pierunāja dēlu iecelt savu znotu Ibrahimu Pašā par Lielvezīru.
Šajā periodā Anglijas vēstnieka sekretārs ziņoja, ka, atrodoties pilī, Safijee "ieraudzīja vairākas laivas pie upes [Bosfora], kas steidzās kopā. Karaliene Māte nosūtīja, lai uzzinātu par šo jautājumu [un], viņai sacīja, ka Vezīrs izdarīja taisnību attiecībā uz noteiktāmm prostitūtām. Viņa, neapmierināta, sūtīja vārdu un ieteica [Vezīram], ka viņas dēls atstāja viņu pārvaldīt pilsētu,  nevis aprīt sievietes; ieteicot pieskatīt citas lietas un vairs nejaukties ar sievietēm līdz viņa kunga atgriešanās brīdim. "
Vislielākā krīze, ko Safije pārcieta kā Sultāne Māte, izrietēja no paļaušanās uz viņas kiru Esperanzu Malči. Kira bija sieviete, kas nav musulmane (parasti ebrejiete), kura darbojās kā starpniece starp hārema sievietiēm un ārpasauli, darbojoties kā biznesa aģente un sekretāre. Kā ziņots, Malči mēģināja negatīvi ietekmēt Safiju (un caur viņu arī sultānu) viņu politikā pret Venēcijas Republiku konfliktā ar venēciešu spiedzi Beatrisi Mičelu, kas vismaz vienreiz galmā izraisīja atklātu konfliktu. 1600. gadā impērijas kavalērija sacēlās pret Malči un viņas dēla ietekmi, kuri bija uzkrājuši vairāk nekā 50 miljonus akčes. Par to un arī par debazēto valūtu, kuru maksāja karavīriem, vainoja Safiju, un viņa gandrīz cieta karavīru dusmas, kuri nežēlīgi nogalināja Malči un viņas dēlu. Mehmeds III bija spiests teikt, ka "viņš konsultēs māti un labos savus kalpus". Lai karavīriem nebūtu aizdomas par viņas ietekmi uz sultānu, Safije pārliecināja Mehmedu, lai viņa rīkojumus izrakstītu lielvezīrs, nevis personīgi tos parakstīt.
Safijei bija liela loma sava mazdēla Mahmuda nāvē 1603.gadā, kad viņa pārtvēra vēstuli, kuru Mahmuda māte, Sultāne Halime, saņēma no pareģes, kura paredzēja, ka Mehmeds III nomirs pēc 6 mēnešiem un tronī kāps viņa dēls. Saskaņā ar Anglijas sūtņa vārdiem, Mahmuds bija neapmierināts ar to, ka "tēvu vada vecāmāte Sultāne, valsts tiek pazudināta, jo viņa ciena tikai pašas vēlmi dabūt naudu". Turklāt Mahmuda mātei un Safijei nebija labas attiecības. Sultāns, nojaušot sazvērestību un esot greizsirdīgs par dēla popularitāti, Mahmudu sodīja ar nāvi.
Mehmeda troni mantoja viņa dēls Ahmeds I 1603.gadā. Viens no viņa pirmajiem svarīgajiem lēmumiem bija izraidīt vecomāti uz Veco pili 1604. gada 9.janvārī. Kad Ahmeda I brālis, Mustafa I, kāpa tronī, viņa māte Halime saņēma 3000 akčes dienā, kaut gan viņas vīramāte vēl bija dzīva. Tomēr dēla atkāpšanās laikā, dzīvojot Vecajā pilī, Halime saņēma tikai 2000 akčes, kamēr Safije vēl joprojām saņēma 3000 akčes. Ahmeda I Haseki, Kosema, dzīvojot Vecajā pilī, saņēma vien 1000 akčes dienā.
Ārpolitika
Safije, tāpat kā Nurbana, lielākoties atbalstīja pro-venēciešu politiku un regulāri ierunājās par labu venēciešu sūtņiem, no kuriem viens aprakstīja Safiji kā sievieti, kas pilda savus solījumus un ir uzticama.
Viņa arī uzturēja labas attiecības ar Angliju. Safije pierunāja Mehmedu III ļaut angļu sūtnim pavadīt viņu kampaņā uz Ungāriju. Unikāls aspekts viņas karjerā ir tas, ka viņa personīgi korespondēja ar Anglijas karalieni Elizabeti I, kā arī brīvprātīgi darīja pieteikumus Sultānam Elizabetes vārdā. Šīs divas sievietes arī apmainījās ar dāvanām.
Vienu reizi Safije saņēma Elizabetes portretu apmaiņā pret "diviem sudraba auduma apģērba gabaliem, vienu sudraba auduma jostu un diviem ar zeltu kaltiem lakatiņiem". 1599. gada vēstulē Safije atbild uz Elizabetes lūgumu par labām attiecībām starp impērijām:
Esmu saņēmusi jūsu vēstuli ... Ja tā ir Dieva griba, es rīkošos atbilstoši jūsu rakstītajam. Esiet labas sirds šajā ziņā. Es pastāvīgi aicinu savu dēlu Padišahu rīkoties saskaņā ar līgumu. Es neatstāju novārtā runāt ar viņu šādā veidā. Ir Dieva griba, lai jūs šajā ziņā neciestu skumjas. Lai arī Jūs vienmēr būtu stingra draudzībā. Ja Dievs griba, lai [mūsu draudzība] nekad nemirst. Jūs esat atsūtījusi man karieti, un tā ir piegādāts. Es to pieņemu ar prieku. Un es jums esmu nosūtījusi halātu, vērtni, divus lielus ar zeltu izšūtus vannas dvieļus, trīs lakatiņus, kā arī rubīna un pērļu diadēmu. Piedodiet [dāvanu niecīgumu].
Safije izmantoja karieti ekskursijās uz pilsētu, kas tika uzskatīts par skandalozu. Šī vēstuļu un dāvanu apmaiņa starp Safiju un Elizabeti parādīja interesantu dzimumu dinamiku viņu politiskajās attiecībās. Salīdzinājumā ar tradicionālajiem sieviešu apmaiņas līdzekļiem, lai nodrošinātu diplomātiskas, ekonomiskas vai militāras alianses, Elizabetes un Safijes apmaiņa viņas nostādīja varas, nevis apmaiņas objektu pozīcijā.
Publiskie darbi
Safije ir slaveas arī ar to, ka 1597. gadā sāka celt Yeni mošeju, "jauno mošeju", Stambulā. Daļa Stambulas ebreju kvartāla tika nolīdzināta, lai atbrīvotu vietu šai struktūrai, kuras lielās celtniecības izmaksas padarīja Safiji nepopulāru karavīriem, kuri gribēja viņu izsūtīt. Vienā brīdī Mehmeds III viņu uz laiku nosūtīja uz Veco pili. Lai gan viņa atgriezās, viņas dzīves laikā mošeju nepabeidza celt. Pēc Mehmeda nāves Safije zaudēja varu un tika neatgriezeniski izsūtīta uz Veco pili. Mošejas celtniecība tika apturēta gadu desmitiem. To beidzot 1665. gadā pabeidza cita Sultāņe Māte- Turhana Hatidža, Mehmeda IV māte.
Al-Malika Safije mošeja Kairā ir nosaukta par godu Safijei. Al-Malika Safijes mošeja savu nosaukumu ieguva vairāk ar apropriāciju, nevis ar īstu patronāžu. To uzsāka 'Utmans Aga, kurš ieņēma melnā eunuha amatu, kas atbild par harēmu. Utmans Aga bija Safijes vergs. Viņš nomira pirms mošejas pabeigšanas, un tā nonāca Safijei kā daļa no viņa īpašumiem. Viņa apveltīja mošeju ar aktu, kurā bija paredzēti trīsdesmit deviņi glabātāji, tostarp galvenais vadītājs, sludinātājs, khatibs (orators), divi imami, laika sargs, vīraks, remontētājs un dārznieks.
Nāve
Leslija Pīrsa norāda, ka Safije vēl bija dzīva, kas viņas vedekla Sultāne Halime dzīvoja Vecajā Pilī laikā starp sava dēla Mustafas I divām valdīšanām, kas nozīmē, ka Safije nodzīvoja vismaz līdz 1619.gadam un nomira sava mazmazdēla Osmana II valdīšanā. Viņa ir apglabāta Murada III mouzolejā, Sv.Sofijā.
Populārajā kultūrā
2011. gada televīzijas seriālā Lieliskais Gadsimts jauno Sultāni Safiji atveido turku aktrise Gjozde Turkera.
2015. gada televīzijas seriālā Lieliskais Gadsimts: Kosema, Sultāni Safiji atveido turku aktrise Hulja Avšara.
Dārgumiņš (filma)
"Dārgumiņš" (en) ir 2009. gada drāma, kas balstīta uz Ramonas Loftones romānu "Push". Filmas režisors un viens no scenārija autoriem ir Lī Denielss. Galvenās lomas atveido Gabereja Sidibeja, Mo'Nique, Pola Patone, Meraija Kerija, Šerija Šeperda un Lenijs Kravics. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
Filmas sižets notiek ap 1987. gadu Ņujorkas apkaimē Hārlemā. Dārgumiņš ir 16 gadus veca jauniete ar lieko svaru, kuru apceļ māte un kura nemāk lasīt. Kad Dārgumiņš paliek stāvoklī ar savu otro bērnu, viņas vidusskolas direktors iesaka Dārgumiņu alternatīvajā skolā ar cerībām, ka meitenes dzīve ievirzīsies jaunā, labākā virzienā.
Ludvigs Mīss van der Roe
Ludvigs Mīss van der Roe (de; dzimis Marija Ludvigs Mihaels Mīss (Maria Ludwig Michael Mies), miris ) bija Vācijas/ASV arhitekts.
Kopā ar Lekorbizjē, Alvaru Ālto un Frenku Loidu Raitu tiek uzskatīts par vienu no modernās arhitektūras pirmajiem meistariem. Ir bijis vairāku ievērojamu ēku projekta autors, tai skaitā Barselonas paviljona, Tūgendhatas villas, S. R. Crown Hall ēkas, Jaunās nacionālās galerijas, Vestmountas laukuma ēkas. Saņēmis vairākus apbalvojumus, tai skaitā Prezidenta Brīvības medaļu.
Džordžs no džungļiem
"Džordžs no džungļiem" (en) ir 1997. gada ASV kinokomēdija, kas balstīta uz Džeja Vorda tāda paša nosaukuma animācijas filmu. Filmas režisors ir Sems Veismens. Galvenās lomas atveido Brendans Freizers, Leslija Manna, Tomass Heidens Čērčs, Ričards Raundtrī, Džons Klīss un Holanda Teilore. Filmas pirmizrāde notika. 2003. gadā filmai iznāca turpinājums "Džordžs no džungļiem 2" (George of the Jungle 2).
Džordžs, kuru džungļos uzaudzinājuši pērtiķi, iemīlas bagātā amerikānietē, kura Džordža dzimtenē ieradusies ceļojumā.
Irānas volejbola izlase
Irānas volejbola izlase ir nacionālā volejbola komanda, kas pārstāv Irānu starptautiskās volejbola sacensībās, tādās kā Āzijas čempionāts, Pasaules čempionāts, Olimpiskās spēles. Pašlaik Irānas izlase FIVB Pasaules izlašu rangā ieņem 10. vietu.
Sultāne Handana
Sultāne Handana (mirusi 1605. gada 9. novembrī) bija Mehmeda III favorīte un vēlāk Osmāņu Impērijas sultāne Māte viņu dēlam Ahmedam I.
Agrīnā dzīve
Bosniešu izcelsmes Handana bija kalpone Džerraha Mehmeda Pašā, Rumēlijas Beilerbeja, mājā. Viņš bija Sultānes Dževherhanas vīrs, kura savukārt bija Selima II meita, Murada III māsa un Mehmeda III tante. Mehmeds Pašā bija ķirurgs ("Džerrahs") un 1582. gadā bija veicis apgraizīšanas ceremoniju Princim Mehmedam.
Favorīte
1583. gadā, kad Mehmeds tika iecelts par Saruhanas sandžakbeju, Mehmeds Pašā un Sultāne Dževherhana viņam stādija priekšā Handanu. Kad Mehmeds pēc tēva nāves 1595. gadā kāpa tronī, Handana kopā ar viņu ieradās Stambulā.
Bērni
Kopā ar Mehmedu Handanai bija pieci bērni:
Sultāne Māte
Kad pēc Mehmeda III nāves Ahmeds 1603. gada 22. decembrī kāpa tronī, Handana kļuva par Sultāni Māti. Kā jaunā Sultāne Māte viņa saņēma tikai 1000 akčes dienā. 9. janvārī bijusī Sultāne Māte Safije kopā ar princi Mustafu (nākotnē Mustafu I) tika nosūtīti uz Veco Pili. Drīz pēc kāpšanas tronī Ahmeds vēlējās izteikt savu pateicību Mehmedam Pašā un sultānei Dževherhanai par to, ka tie saveda kopā viņa vecākus. Bet ap to laiku Džerrahs Mehmeds Pašā jau bija vecs un nomira 1604. gada 9. janvārī, tādēļ Ahmeds godināja nelaiķa Pašā sievu, nosaucot vienu no savām meitām par Dževherhanu.
Reģents
Kā līdzreģente viņa nekavējoties sāka veidot savu informatoru tīklu un aktīvi iesaistījās dinastisko un impērisko lietu kārtošanā kopā ar Ahmeda skolotāju Mustafu Efendi. Ahmeds vairākas reizes paziņoja par savu vēlmi doties karā. Šķiet, ka Sultāne Handana un Mustafa Efendi ieteica viņam šādi rīkoties, lai sabiedrībai radītu priekšstatu, ka viņš ir spējīgs vadīt valsti. Viņš arī sāka pavadīt daudz laika ārpus pils, īpaši medījot vai veicot pārbaudes neatkarīgi no laika apstākļiem. Handana ātri saprata, ka viņas dēls var sevi viegli pakļaut briesmām, un tāpēc viņu ir rūpīgi jāuzrauga.
Viņa dēla galmā Handana iecienīja bosniešus, tā kā pati bija bosniete. Viņa pārliecināja Ahmedu iecelt Javuzu Ali Pašā par galveno vezīru un uzturēja ar viņu ciešas attiecības, īpaši pirmajos kritiskajos Ahmeda valdīšanas mēnešos. 1604. gada pavasarī viņa un Mustafa Efendi pavēlēja Ali Pašā pārņemt komandējumu Ungārijā. 1604. gada augustā Ahmeds pavēlēja izpildīt nāvessodu lielvezīra Kasima Pašā vietniekam un 1605. gada janvārī arī viņa pēctecim Sarikči Mustafam Pašā, un abos gadījumos viņa lēmumu apstiprināja un iedrošināja Sultāne Handana un Mustafa Efendi, kuri mēģināja atbrīvot galmu no Sultānes Safijes aģentiem.
Pateicoties Sultānes Handanas ietekmei uz savu dēlu, Dervišs Mehmeds Aga 1604. gada vasarā kļuva par galveno dārznieku, nomainot Bairanu Agu. Ikreiz, kad Handana, Ahmeds un Dervišs pastaigājās pils dārzos, viņa lūdza Ahmedam solījumu, ka viņš nedarīs neko pretēji Derviša teiktajam. Pateicoties Handanas nepārtrauktajam atbalstam, viņam izdevās kļūt par Ahmeda pirmo karalisko favorītu.
Sultāne Handana darbojās arī kā starpnieks starp savu dēlu un citām valdības amatpersonām. Visiem vezīriem, kuri vēlējās sazināties ar Ahmedu, vispirms bija jāiesniedz lūgums viņai. Mūsdienu vēsturnieks Ibrahims Pečēvi apšaubīja viņas gudrību, bet atzina viņas autoritāti pār dēlu ar senu un populāru teicienu "mātes tiesības ir Dieva tiesības".
Labdarība
Sultāne Handana izveidoja fondu sava vīra Mehmeda III kapa uzturēšanai un tā darbinieku algām. Viņa izveidoja fondus arī Kutahjā, Menemenā un Kilizmanā.
Slimība
Sinanpašaoglu Mehmeds Pašā, kurš 1598. gada novembrī bija apprecējās ar Pijala Pašā un Sultānes Dževherhanas meitu, tika nosūtīts apstādinat Dželali sacelšanos Anatolijā. Tomēr viņš izrādījās neefektīvs un izturējās tik neadekvāti, ka radīja aizdomas, ka viņš pats ir pārvērties par nemiernieku. Ar Handanas iejaukšanos sultāns viņam piedeva. Viņš atgriezās Stambulā un sāka pildīt vezīra pienākumus. Tomēr viņu sodīja ar nāvi 1605. gada 20. augustā. Tiek ziņots, ka Handanu, kura tajā laikā jau bija slima, šis notikumu pavērsiens tik ļoti nošokēja, ka viņas stāvoklis pasliktinājās.
Nāve
Sultāne Handana nomira Topkapi pilī, 1605. gada 9. novembrī, pēc ilgstošas slimības. Viņas bērēs viņas dvēseles labad tika izdalīts liels daudzums pārtikas un dāvanu. Viņa tika apglabāta blakus vīram viņa mauzolejā Svētās Sofijas mošejā, Stambulā. Neskatoties uz to, ka viņa vezīri lūdza Ahmedam ievērot ierasto 7 dienu sēru periodu, viņš neaizkavēja savu aiziešanu kampaņā no Stambulas pret Dželali sacelšanos. Pēc Handanas nāves Hadži Mustafa Aga, imperatora harēma galvenais einuhs visa Ahmeda valdīšanas laika garumā, kļuva par harēma augstāko autoritāti.
Ben-Hurs
"Ben-Hurs" (en) ir 1959. gada amerikāņu episka vēsturiskā drāma, kuras režisors ir Viljams Vailers. Filmas sižets ir balstīts uz Leva Volesa 1880. gada romānu Ben-Hur: A Tale of the Christ.
Alona weltneri
Alona weltneri ir ūdensblusu suga. Izplatīta Eiropā un Krievijā. Nav ziņu par sugas ekoloģiju, izņemot to, ka tā dzīvo tuvu ezeru krastiem, līdzīgi citiem Chydoridae.
Izplatība
Ir diezgan reta un sporādiski sastopama savā areālā, nekad neveidojot grupas. Eiropā sastapta Polijā, Vācijā, Skandināvijā, Šveicē. Polijā (Madu ezerā, Pomerānijas rietumos) un Vācija (Sakrova ezerā) reģistrēts viens īpatnis. Pa vienam īpatnim sastapts arī Anglijā (Jorkšīrā, Ziemeļanglijā), Holandē un Francijā (Ronas upē). Taču avotā par izplatību Francijā netika veikts īpatņa apraksts un nebija bildes, tāpēc nav ticamu datu par izplatību šajā reģionā.
Klasifikācija
Sākotnēji Alona weltneri ieslēdza Alona costata sugu grupā, balstoties uz tipiskām rievveida laterālām porām, taču morfoloģija nebija detalizēta un stumbra ekstremitātes raksturs nebija aprakstīts. 2008. gadā Kajs van Damme un līdzautori aprakstīja no jauna Alona weltneri un secināja, suga ir vairāk līdzīga pēc morfoloģiska rakstura Alona pulchella sugu grupai, taču ekstremitāšu raksturs ir joprojām neskaidrs.
Pēc detalizēta morfoloģijas pārskata 2011. gadā secināja, ka sugai piemīt visas Alona costata sugu grupas raksturīpašības. Alona weltneri ir tipiskas Alona costata sugu grupas transversālas laterālas galvas poru (vairākām Alona costata grupas sugām ir raksturīgas "kūlītis" zem laterālām porām), balstoties uz to Alona weltneri ietilpst Alona costata sugu grupā, taču paliek izolētā stāvoklī, jo tai ir divas īpašas pazīmes: 1. nav "kūlīšu" zem laterālām porām, un 2. nav izteiktas dorsālās malas uz postabdomena. Turklāt laterālām porām ir resni hitīna gredzeni un tēviņiem nav izciļņa gonoporām. Alona weltneri ekstremitāšu uzbūve, cik ir iespējams spriest, ir identiska Alona costata uzbūvei.
Tihvina
Tihvina (ru) ir pilsēta Krievijā, Ļeņingradas apgabalā pie Tihvinkas upes. Ievērojams reliģiskais un mašīnbūves centrs.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1383. gadā, kad pēc tradīcijas vispirms Lādogas ezerā, vēlāk pie Tihvinas brīnumaini parādījās Tihvinas Dievmātes ikona. Ikona kļuva par slavenu pielūgsmes objektu. No 1507. līdz 1515. gadam pēc Vasilija III pavēles tika uzcelta Tihvinas katedrāle. 1560. gadā pēc Ivana IV pavēles šeit tika nodibināts pareizticīgo klosteris. Krievu—zviedru kara laikā 1613. gadā Tihvinas pilsētu nodedzināja zviedri, tomēr klosteris izturēja ilgstošu aplenkumu, 1617. gadā netālu no Tihvinas noslēdza Stolbovas miera līgumu.
Ekonomika
Pilsētā atrodas 2012. gadā atvērtā Tihvinas Vagonu rūpnīca, kas ražo dzelzceļa vagonus; rūpnīca "Titran-Ekspres", kas ražo dzelzceļa vagonu ritošo daļu un kāpurķēdes; Tihvinas dzelzs sakausējumu rūpnīca; IKEA ražotne un citi uzņēmumi.
Cilvēki
Tihvina ir komponista Nikolaja Rimska-Korsakova (Николай Андреевич Римский-Корсаков, 1844-1908) un biatlonistes Natālijas Sorokinas (Наталья Владимировна Сорокина, 1982) dzimtā pilsēta.
Sarkanais mežs
"Sarkanais mežs" ir latviešu daudzsēriju filma, kas tika pārraidīta kanālā LTV1 no 2019. gada 2. marta līdz 11. maijam reizi nedēļā, sestdienās. Tas ir tapis Latvijas valsts simtgades programmas ietvaros.
Daudzsēriju filmas "Sarkanais mežs" projekts 2017. gadā uzvarēja LTV izsludinātajā simtgades seriāla projektu konkursā. Filmas producējošā kompānija SIA "Red Dot Media" iepriekš bijusi iesaistīta LTV seriāla "Māja pie ezera" veidošanā, savukārt producentei Artai Ģigai ir pieredze arī citu liela mēroga televīzijas produktu realizēšanā.
Daudzsēriju filma nominēta 2019. gada Lielā Kristapa balvai septiņās kategorijās, no kurām saņēma divas balvas: kategorijā "Labākais aktieris" (Jēkabs Reinis) un "Labākā TV filma vai seriāls". Vēl filma saņēma Latvijas Sabiedriskā medija 2019. gada balvu "Kilograms kultūras" kategorijā "Kino".
Sižets
Daudzsēriju filmas "Sarkanais mežs" notikumi risinās 1949. gadā, kad angļu izlūkdienests MI6 cenšas iegūt informāciju par situāciju Padomju Savienības okupētajā Baltijā. Bijušais leģionārs Vitolds (Jēkabs Reinis) kopā ar citiem latviešiem ikdienā strādā smagu darbu karjeros, bet viņa līgava Velta (Agnese Cīrule) ir medmāsa. Viņi sapņo doties uz ASV, krāj naudu, plāno kāzas un kārto nepieciešamos dokumentus, jo ASV rūpīgi atlasa emigrantus. Taču Vitolds izlemj piedalīties misijā Dzimtenē, un cerība mainīt vēsturi maina viņa dzīvi. Scenārijs balstīts uz patiesiem notikumiem pagājušā gadsimta vidū, kad Lielbritānijas un Padomju Savienības specdienestu savstarpējās cīņas lauks operācijas "Džungļi" (Operation Jungle) ietvaros bija arī Latvijas meži.
Benedikts Kamberbačs
Kamberbača pirmā izrāde Vestendā bija loma 2005. gada izrādē Hedda Gabler. Viņa pirmā loma televīzijā bija galvenā loma BBC televīzijas filmā Hawking (2004), kopš 2010. gada attēlo Šerloku Holmsu seriālā "Šerloks". Kamberbača pirmā lielā loma kino bija Viljama Pita Jaunākā attēlošana 2006. gada filmā Amazing Grace. Vēlāk tēlojis tādās filmās kā "Piedošana" (2007), "Skārdnieks, drēbnieks, zaldāts, spiegs" (2011), "Kara zirgs" (2011), "Hobits: Negaidīts ceļojums" (2012), "Tumsā: Zvaigžņu ceļš" (2013), "12 gadi verdzībā" (2013), "Piektā vara" (2013), "Augusts: Osedžas zeme" (2013), "Hobits: Smoga posta zeme" (2013; balss), "Hobits: Piecu armiju kauja" (2014; balss), "Imitācijas spēle" (2014).