cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Upmales dalīšanas līgums
Dokumenta teksts
"Alberts, no Dieva žēlastības Igaunijas, Livonijas, Prūsijas un Rīgas baznīcas virsbīskaps, un Vācu mestrs Eberhards, Vācu ordeņa virsmestra vietnieks Livonijā, visiem, kam šī grāmata nonāks rokās, sūta sveicienu Jēzus Kristus vārdā. Darām zināmu visiem, ka miera un labas saskaņas dēļ starp mums un Vācu ordeņa brāļiem, vienojoties ar Rīgas domkapitulu, zemi, kas saucas Upmale, piesaukuši Svētā Gara žēlastību, laimējot, sadalām trīs daļās. Kādi novadi un īpašumi piekrīt virsbīskapam un kādi brāļiem, ar šo grāmatu esam parūpējušies atzīmēt uz mūžīgiem laikiem. Dots tā Kunga 1254. gada aprīļa mēnesī, mūsu pontifikāta pirmajā gadā. Šī akta liecinieki ir tie, kuru zīmogi zemāk piekārti: Holšteinas grāfs Gerhards, bruņinieks Oto no Barmenstedas, franciskāņu ordeņa gardiāns, brālis Alberts, dominikāņu ordeņa priors, brālis Arnolds, Rīgas prāvests Hermanis ar savu domkapitulu un citi jo daudzi klēriķi un laji. Lai tomēr viss šis paliktu neapstrīdamā spēkā, šo grāmatu apstiprinām, piekarot mūsu un Vācu mestra Eberharda, kas tai laikā bija Vācu ordeņa virsmestra vietnieks Livonijā, zīmogu".
Jaunpēternieki
Jaunpēternieki ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Cenu pagastā. Ciemats atrodas aptuveni 31 km no Rīgas un 17 km no Jelgavas.
Tempela—Tatla komēta
Tempela—Tatla komētu (oficiālais apzīmējums 55P/Tempel-Tuttle) neatkarīgi viens no otra atklāja vācu astronoms Ernsts Tempels (Ernst Tempel) un amerikāņu astronoms Horass Pernels Tatls. Tā ir periodiskā komēta ar apriņķojuma laiku 33,2 gadi. Komētas diametrs ir apmēram 4 km.
Pēdējoreiz komēta Saulei bija pietuvojusies. Nākamais perihēlijs būs.
Zvaigžņu Vārti: Visums
Zvaigžņu Vārti: Visums (bieži saīsināts kā SGU) ir Kanādas un ASV militārās zinātniskās fantastikas televīzijas seriāls un daļa no Metro-Goldwyn-Mayer Zvaigžņu Vārtu franšīzes. Zvaigžņu Vārti: Visums ir trešais seriāls Zvaigžņu Vārtu franšīzē. Seriāls seko multinacionālas pētnieku un ASV bruņoto spēku grupas piedzīvojumiem, kas nokļuvusi uz Seno kosmosa kuģa „Liktenis” (Destiny) attālā visuma nostūrī. Breda Vraita (Brad Wright) un Roberta Kūpera (Robert C. Cooper) veidotais seriāls piedzīvoja savu pirmizrādi telekanālā SyFy 2009. gada 2. oktobrī. Televīzijas seriāls tiek filmēts Vankūveras pilsētas apkaimē, Kanādā. 2009. gada decembrī telekanāls SyFy paziņoja par otrās sezonas iznākšanu un sāka tās translāciju 2010. gada 28. septembrī.
Bārija oksīds
Bārija oksīds (BaO) ir balta cietviela, kas veidojas, degot bārijam vai termiski sadaloties bārija sāļiem. Tas ir bāziskais oksīds.
Reaģējot ar ūdeni, tas veido bārija hidroksīdu.
Bārija oksīdu lieto par stikla izejvielu, lai iegūtu stiklus ar lielu gaismas laušanas koeficientu. Bārija oksīdu lieto arī katodu pārklāšanai dažām elektronu lampām. Ar aluminotermijas metodi no BaO iegūst sevišķi tīru bāriju.
Deivisa (polārstacija)
Deivisa (en) ir Austrālijas vissezonas polārstacija Austrumantarktīdā. Izvietojusies Ingridas Kristensenas krastā Prica līča austrumu piekrastē Vestfollas pakalnu oāzē. Stacija izveidota 1957. gadā un nosaukta austrāliešu kuģotāja un polārpētnieka Džona Kinga Deivisa (John King Davis) vārdā. Deivisa ir galvenais Austrālijas polāro pētījumu centrs kontinentā.
870. gads
870. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Deivisa (polārstacija)
Vēsture
Vestfollas pakalni par Austrālijas polārstacijas vietu tika izvēlēti 1954. gadā, kad šo oāzi pēc Mosonas stacijas ierīkošanas apmeklēja tā laika Austrālijas Antarktiskā dienesta vadītājs Filips Lo (Philipp Law).
Stacija oficiāli tika atklāta 1957. gada 13. janvārī un nosaukta par godu Anglijā dzimušajam austrāliešu kuģotājam un Antarktīdas pētniekam, tajā laikā Melburnā dzīvojušajam 72 gadus vecajam Džonam Kingam Deivisam. Stacijas izbūve tika pabeigta līdz 20. janvārim. Pirmajā sezonā stacijā ziemoja 5 cilvēku komanda. Pirmos septiņus gadus ziemotāju skaits nepārsniedza 10 cilvēkus.
1965. gada janvārī stacija tika uz laiku slēgta, lai visus resursus varētu izmantot Keisi stacijas būvei. 1969. gada 15. februārī stacija atjaunoja darbu un kopš tā laika apdzīvota bez pārtraukumiem. 1980. gados Deivisa tika būtiski rekonstruēta ar kapitālām būvēm un paplašināta lielākam pētnieku skaitam.
Infrastruktūra
Oāzē un piekrastes salās ierīkotas vairākas lauka nometnes dažādu izpētes programmu nodrošināšanai:
Pētniecības programmas
Dievisas stacijā tiek īstenotas pētniecības programmas sekojošās nozarēs:
Leonīdas
Leonīdas ir bagātīga meteoru plūsma katra gada novembrī. Plūsmas radiants atrodas Lauvas zvaigznājā. No tā arī cēlies plūsmas nosaukums. Leonīdas izraisa Tempela—Tatla komēta. Meteoru plūsma ilgst no 14. līdz 20. novembrim. Maksimums tiek sasniegts 17.—18. novembrī. Parasti var novērot līdz 10 meteoriem stundā, taču ik pēc 33 gadiem (lai arī ne vienmēr) novērojamas ļoti krāšņas Leonīdas, piemēram, 1966. gadā varēja novērot līdz 60 000 meteoru stundā. Tad arī bija pēdējais spēcīgais meteoru lietus. Nākamais būs 2099. gadā.
Vloščovas apriņķis
Vloščovas apriņķis ir apriņķis Polijā, Sventokšiskas vojevodistes rietumos. Robežojas ar Sventokšiskas vojevodistes Koņskes, Kelces, un Jendžejovas apriņķiem, Silēzijas vojevodistes Čenstohovas un Zaverces apriņķiem, kā arī Lodzas vojevodistes Radomsko apriņķi.
Pēteris Apkalns
Dzīvesgājums
Dzimis 1882. gadā Bērzaunē. 1910. gadā beidza Tērbatas Universitātes Teoloģijas fakultāti, kļuva par Cēsu lauku draudzes mācītāju.
Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā kļuva par Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljona mācītāju, no 1916. gada septembra līdz 1917. gada decembrim bija 2. latviešu strēlnieku brigādes pulku mācītājs, cīņu un svinību brīžos strēlnieku iemīļotais iedvesmotājs, par ko viņam piešķirts III šķiras Lāčplēša Kara ordenis.
1918. gadā viņš atgriezās Cēsīs un strādāja Cēsu Valsts vidusskolā par reliģijas skolotāju, no 1926. līdz 1929. gadam kalpoja Latgales divīzijā, no 1929. gada bija Cēsu un Valmieras garnizona, kā arī 10. Cēsu aizsargu pulka mācītājs, no 1935. līdz 1940. gadam Rīgas Māras draudzes un Rīgas garnizona mācītājs. Pēdējos neatkarības gados bija arī armijas štāba štatu sarakstā kā mācītājs.
Otrā pasaules kara laikā izceļoja uz Vāciju, kur 1942. gadā mira Gotā, Tīringenes zemē.
Bibliogrāfija
Sarakstījis atmiņas par pulkvedi F. Briedi. Izdots atmiņu krājums "Dievam. Tēvzemei. Brīvībai." (1939, 19842)
Queens Park Rangers FC
Queens Park Rangers F.C. (saīsināti saukts par QPR) ir Anglijas futbola klubs no Londonas. Šobrīd spēlē Anglijas Čempionātā (pēc spēka 2. līmenis). Mājas spēles aizvada Loftus Road stadionā.
Stenševa
Stenševa - pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz dienvidrietumiem no Poznaņas. Pilsētas pievārtē ir vairāki ezeri un Lielpolijas Nacionālais parks.
Queens Park Rangers FC
Klubā no 2008. līdz 2011. gadam spēlēja latvietis Kaspars Gorkšs.
Stenševa
Pilsētas tiesības pilsētai piešķīra Kazimirs III Lielais. Pēc Polijas dalīšanām, pilsēta iekļāvās Prūsijā, bet pēc Lielpolijas sacelšanās - Polijā.
Vineta Muižniece
Vineta Muižniece (dzimusi ) ir Latvijas juriste un politiķe, bijusī Tautas partijas biedre. Bijusi Latvijas tieslietu ministre, triju Saeimu deputāte, 8. un 9. Saeimas priekšsēdētāja biedre. Pēc politiskās karjeras beigām bija Satversmes tiesas tiesnese, šobrīd atstādināta uz laiku dēļ tiesvedības par iespējamu dokumentu viltošanu laikā, kad V. Muižniece bija Saeimas Juridiskās komisijas vadītāja.
Izglītība
1975. gadā absolvējusi Rīgas 39. vidusskolu. 1984. gadā beigusi Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti, 2000. gadā ieguvusi sociālo zinātņu maģistra grādu sabiedrības vadībā Latvijas Universitātes Ekonomikas un vadības fakultātē.
Politiskā darbība
Politisko darbību sākusi kā Valsts prezidenta Gunta Ulmaņa padomniece. Bijusi arī 6. Saeimas deputāta Jāņa Kalviņa palīdze.
1998. gadā piedalījusies Tautas partijas dibināšanā, no tās ievēlēta 7. Saeimā, 8. Saeimā un 9. Saeimā. 2004. gadā bija tieslietu ministre Induļa Emša valdībā. No 2005. līdz 2009. gadam — Saeimas priekšsēdētāja biedre 8. Saeimā un 9. Saeimā. 2009. gadā V. Muižniece nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās. No Tautas partijas Saeimas frakcijas priekšsēdētāja.
V. Muižniece tika ievēlēta par Satversmes tiesas tiesnesi un atkāpās no Tautas partijas Saeimas frakcijas priekšsēdētājas amata, bet zaudēja Saeimas deputāta mandātu. 2011. gadā tika uzsākts kriminālprocess par iespējamu dokumentu viltošanu, ko V. Muižniece veikusi 2009. gadā, kad bija Saeimas Juridiskās komisijas vadītāja. Uz izmeklēšanas laiku Satversmes tiesa apturēja viņas tiesneša pilnvaras. 2012. un 2013. gadā pirmo divu instanču tiesas atzina V. Muižnieci par vainīgu dokumentu viltošanā un 2014. gadā spriedums stājās spēkā.
Sabiedriskais transports Rīgā
Sabiedriskais transports Rīgā sastāv no autobusu, trolejbusu un tramvaju maršrutiem, kurus nodrošina Rīgas pašvaldības sabiedrība ar ierobežotu atbildību "Rīgas Satiksme". Kopā šis sabiedriskā tīkls diezgan vienmērīgi pārklāj visu Rīgas teritoriju, kā arī stiepjas ārpus Rīgas pilsētas administratīvajām robežām. Rīgā ir 50 autobusu, 21 trolejbusu un 5 tramvaju līnijas ar kopējo garumu 1293,81 km, kā arī 11 minibusu līnijas. Uzņēmuma "Rīgas Satiksme" kopējais autoparks sastāv no 1076 transporta vienībām, kuru sastāvā ir 478 autobusi, 346 trolejbusi un 252 tramvaju vagoni.
Katru dienu Rīgas sabiedrisko transportu izmanto aptuveni 500 000 cilvēku, bet gada laikā 150 526 484 cilvēku (2014. gadā).
Autobusi
Autobusu satiksme Rīgā tika atklāta 1924. gadā. Autobusu maršrutu kopējais garums ir 883 km. Patlaban Rīgā ir 55 autobusu maršruti un šobrīd autobusu parks sastāv no 478 autobusiem. Rīgā atrodas 2 autobusu parki. Rīgā tiek izmantoti firmu Mercedes-Benz, Solaris un Ikarus autobusi.
Vēsture
Pirmās autobusu satiksmes līnijas tika atklātas 1924. gadā. Līdz 1938. gadam visas autobusu līnijas piederēja privātiem uzņēmējiem. 19 autobusu līnijās kursēja 151 autobuss, pārvadājot 29, 25 miljonus pasažieru. Pašvaldības autobusu sabiedriskā transporta atklāšana notika 1938. gada 1. jūlijā.
Pēc Otrā pasaules kara autobusu satiksme Rīgā bija uz sabrukuma robežas, proti pēc kara 1944. gadā bija palikuši tikai 4 autobusi. 1946. gadā tika dibināts 1. Rīgas autobusu parks, kurš bija Autotransporta ministrijas pakļautībā, bet pēdējos Padomju gados - Rīgas pilsētas izpildkomitejas pakļautībā. Savas pastāvēšanas sākumā tajā bija aptuveni piecpadsmit transportlīdzekļu vienību.
Sākoties satiksmes un infrastruktūras uzlabošanai, 60. gados tika nomainīts autoparks, no Ungārijas iepērkot Ikarus markas autobusus, kas veica pasažieru pārvadāšanu. Tika pilnveidoti un optimizēti autobusu maršruti. Padomju laikā autobusa biļete pilsētas robežās maksāja 5 kapeikas.
1992. gadā, reorganizējot Rīgas autobusu parku, pasažieru pārvadājumu veikšanai tika izveidoti divi atsevišķi pašvaldības uzņēmumi, autobusu parks "Imanta", kas pasažieru pārvadājumus veica Daugavas kreisajā krastā, un autobusu parks "Tālava", kas pasažieru pārvadājumus veica Daugavas labajā krastā. Ikarus autobusu tehniskais stāvoklis abos jaunizveidotajos uzņēmumos bija ļoti slikts. Pirmie Eiropā ražotie autobusi tika saņemti no Skandināvijas valstīm. Lai atjaunotu ritošo parku iegādājoties jaunus autobusus un uzsāktu tehniskās apkopes centru celtniecību, 1993. gadā uzņēmumi sāka interesēties par Pasaules Bankas kredīta iespējām. 1997. gadā tika parakstīts līgums par aizdevumu, un jau novembrī tika saņemti pirmie 52 Mercedes-Benz autobusi.
1996. gada septembrī eksperimenta kārtībā darbu sāka konduktori. Vēlāk uzņēmumi nolēma konduktorus nodarbināt praktiski visu maršrutu autobusos, izņemot komercekspreša autobusos, kuros konduktora darbu veica autobusa vadītājs. 1997. gadā tika atklāts pirmais komercekspreša maršruts, kas nepieturēja atsevišķās maršruta pieturvietās, tādējādi par nedaudz augstāku biļetes cenu, pasažieriem bija iespēja nokļūt galamērķī ātrāk.
Autobusu modeļi
Izmantošanā esošie autobusu modeļi.
Izmantošanā bijušie autobusu modeļi.
Trolejbusi
Trolejbusu satiksme Rīgā tika atklāta 1947. gada 4. novembrī. Trolejbusu maršrutu kopējais garums ir 169 km. Patlaban Rīgā ir 19 trolejbusu maršruti un šobrīd trolejbusu parks sastāv no 346 trolejbusiem. Rīgā atrodas 2 trolejbusu parki. Rīgā tiek izmantoti šādi trolejbusu modeļi: Solaris Trollino 18, Škoda 24Tr Irisbus, Škoda 27Tr Solaris.
Vēsture
Pirmais trolejbusu maršruts Rīgā tika atklāts 1947. gada 4. novembrī plkst. 16:30 Gorkija ielas un Komunāru bulvāra krustojumā un kursēja no Daugavpils ielas līdz Viestura dārzam. Sākumā pa maršrutiem kursēja pirms kara Jaroslavļas Autobusu rūpnīcā ražotie JTB trolejbusi, kuri jau bija lietoti. Pirmie trolejbusi bāzējās 1. depo (tagadējais 5. tramvaju depo) Ļeņina ielā, vēlāk tie tika pārvietoti uz tagadējo 1. trolejbusu parku Ganību dambī, likvidējot tur esošo 2. tramvaju depo. 1948. gadā tika atklāta trolejbusu līnija no Centrāltirgus uz Sarkandaugavu, ko drīz pēc tam pagarināja līdz Mežaparkam. Piecdesmitajos gados trolejbusu parks tika papildināts ar Engelsā (Krievija) ražotajiem trolejbusiem.
1961. gadā tika atklātas divas jaunas trolejbusu līnijas — 7. uz Āgenskalnu un 9. uz Valentīnas Tereškovas ielu Iļģuciemā.
Pirmie Čehijā ražotie Škoda modeļa trolejbusi, kas bija tehniski pārāki par Krievijā ražotajiem trolejbusiem, Rīgā sāka kursēt 1961. gadā, bet 2001. gadā pilnībā tika pārtraukta to izmantošana. Kopumā tika izmantotas 10 šī modeļa trolejbusu versijas. Pirmie bija Škoda 12Tr14, kas tika saņemti 1969. gadā un pirmie tika norakstīti jau 1984. gadā un beidzot ar Škoda 12TrH29, kurus sāka saņemt 1981. gadā un pēdējais tika norakstīts 2001. gadā.
Pirmos nākamās paaudzes Škoda trolejbusus Škoda 14Tr01 Rīgas pilsēta sāka saņemt 1982. gadā un 1983. gada 21. februārī tos sāka izmantot. Nākamās modifikācijas Škoda 14Tr02 trolejbusi parādījās sākot no 1984. gada un tika iepirkti līdz pat 1989. gadam.
1990. gadu beigās tika uzsākta trolejbusu parka atjaunošana, tika iepirktas trolejbusu Škoda 14Tr un Škoda 15Tr uzlabotās versijas, attiecīgi - Škoda 14TrM un Škoda 15TrM. Bet 1999. gadā eksperimenta kārtā tika iepirkts viens Baltkrievjas rūpnīcas Belkomunmaš ražotais trolejbuss AKSM-333, 2001. gadā tika saņemti vēl 10 šādi trolejbusi.
Laikā no 2001. gada līdz 2007. gadam tika iepirkti 52 Solaris Trollino 18 trolejbusi. No 2007. līdz 2009. gadam tika iepirkti 150 firmas "Škoda" trolejbusi Škoda 24Tr Irisbus, no kuriem lielākā daļa ir aprīkota ar dīzeļģeneratoru. Pēc šo trolejbusu piegādes liela daļa Škoda 14Tr trolejbusu tika norakstīti, un kopš 2016. gada jūlija vairs netiek norīkoti reisos.
Kopš 2014. gada oktobra tiek piegādāti Škoda 27Tr Solaris trolejbusi. Pavisam plānots piegādāt 125 trolejbusus, kuri visi ir posmainie un ar dīzeļģeneratoru.
Trolejbusu modeļi
Izmantošanā esošie trolejbusa modeļi.
Izmantošanā bijušie trolejbusa modeļi.
Tramvaji
Šobrīd Rīgā ir 5 tramvaju līnijas un vagonu parks sastāv no 252 tramvaju vagoniem. Tramvaju maršrutu kopējais garums ir 99,52 km. Rīgā tiek izmantoti divu tipu tramvaju sastāvi, Tatra T3A (T3SU) kuri tika piegādāti laika posmā no 1974. līdz 1987. gadam, kā arī Tatra T3MR un Tatra T6B5 (T3M), kurus piegādāja no 1988. līdz 1990. gadam.
No 2010. gada līdz 2011. gadam tika saņemti 20 Čehijā ražoti zemās grīdas tramvaji Škoda 15T. Sākotnēji tie brauca tikai pa 6. tramvaju maršrutu, bet kopš 2013. gada - arī pa 11. tramvaju maršrutu, savukārt tagad kursē arī pa 1. tramvaja maršrutu (apvienotajā 4. un 6.). Pirmais šāds tramvajs tika saņemts 2010. gada 29. martā un kopš 2010. gada 1. jūnija tas jau sāka braukt pa 6. maršrutu.
Vēsture
1882. gada 23. augustā tika atklātas pirmās zirgu tramvaja līnijas, kuras apkalpoja 95 zirgi. Pirms Rīgas jauna satiksmes veida izveidoja Liepāja, kur jau 1899. gadā sāka darboties pirmā elektriskā ielu dzelzceļa līnijas Baltijā. 1900. gadā tika nodibināts "Rīgas tramvaju akciju sabiedrība" un pirmais elektriskais tramvajs pa Aleksandra ielu sāka kursēt 1901. gada 23. jūlijā. Par šo notikumu rakstīja laikraksts "Baltijas Vēstnesis": <blockquote class="toccolours" style="text-align:left; width:30%; float:left; padding: 10px 15px 10px 15px; display:table;">"Elektriskie tramvaji vakar uzsāka savu darbību. Šis gadījums tika nosvinēts ar goda mielastu. Elektriskie tramvaji ir ierīkoti diezgan ērti. Vagonos ir izkārtnes vācu un krievu valodā, ka tur nedrīkst smēķēt un nedrīkst spļaut."<p style="text-align: right;"> — ''"Baltijas Vēstnesis" 1901. gada 2. jūlijā.
No 1901. līdz 1914. gadam tika uzbūvētas 10 jaunas tramvaju līnijas ar aptuveno kopēju garumu 50 kilometri, tādējādi 1914. gadā darbojās 16 tramvaju līnijas. Vislielākie pasažieru pārvadājumi pirmskara periodā bija 1913. gadā, kad kopējais pasažieru skaits sasniedza 52,1 miljonus pasažieru. 1915. gadā 9 tramvaju līnijas sasniedza Sarkandaugavu, Ķeizarmežu, Strazdumuižu, Kuzņecova porcelāna fabriku un Bišumuižu.
Pēc Pirmā pasaules kara, sakarā ar būtisku iedzīvotāju skaita samazināšanos Rīgā, pasažieru pārvadājumi ar tramvaju samazinājās. 1928. gadā darbojās 9 tramvaju līnijas un tika pārvadāti 48,2 miljoni pasažieru. Pēc Otrā pasaules kara kopējais tramvaja līniju skaits un to garums būtiski nepalielinājās, bet notika kvalitātes uzlabošanas pārmaiņas. Divasu vagoni tika nomainīti pret četrasu vagoniem, kā arī pazeminājās braukšanas tarifi.
Attīstoties trolejbusa un autobusa satiksmei, 1950. un 1960. gados sāka dominēt uzskats, ka tramvajs ir vecmodīgs un atmirstošs satiksmes līdzeklis. Šajos gados tika likvidētas tramvaju līnijas Rīgas galvenajās maģistrālēs, izņemot Krišjāņa Barona ielu. 1980. gados sākās tramvaju satiksmes atdzimšana. Palielinājās pasažieru pārvadājumu apjoms, kā arī tika izbūvēta jauna tramvaju līnija uz Imantu.
Tramvaju depo
Rīgas tramvaju parku apkalpo trīs depo, kuros notiek profilaktiskā apskate un remonti. Trešais tramvaju depo atrodas Maskavas forštates rajonā, Fridriķa ielā 2a, 4. depo atrodas Pārdaugavā, Tipogrāfijas ielā 1, bet piektais depo atrodas Brīvības iela 191. Trešais un piektais tramvaju depo tika izvietoti Čehoslovākijā ražotie tramvaji, bet ceturtajā tramvaju depo tika izvietoti vecā tipa tramvaju vagoni (līdz brīdim, kad tos noņēma no līnijām).
Visi trīs tramvaju depo ir viena projekta sastāvdaļa. Dažādi pēc lieluma un ietilpības, bet līdzīgi dizaina ziņā ir būvēti laika posmā no 1900. līdz 1901. gadam pēc arhitekta P. Mandelštama projekta. Ceturtajā tramvaju depo, pēc analoģiskiem palīgēku risinājuma principiem, 1909. gadā tika uzcelts remonta un strādnieku ģērbtuvju korpuss ar torņveida izbūvi ūdens rezervuāram. 1970. gados visi tramvaju depo tika rekonstruēti.
Tramvaju modeļi
Izmantošanā esošie tramvaju modeļi.
Izmantošanā bijušie tramvaju modeļi.
Minibusi
Mikroautobusu satiksme Rīgā pastāvēja no 1975. līdz 2022. gadam.
2018. gadā vairākos RMS maršrutos ieviesa Rīgas domes piešķirtās atlaides, kā arī nodeva apkalpošanā vairākus Rīgas Satiksmes apkalpotos maršrutus ar zemu pasažieru plūsmu, no 2018. līdz 2020. gadam RMS apkalpoja visus 57. un 59. autobusu maršruta reisus, kā arī atsevišķus 28. un 34. autobusu maršruta reisus, kas sekmēja RMS peļņas palielināšanu. Sākoties COVID-19 pandēmijai Latvijā pasažieru plūsma mikroautobusos krietni saruka, tājos atcēla visas piešķirtās atlaides, reisu skaits ievērojami samazinājies.
2022. gada 9. septembrī RMS atzīta par maksātnespējīgu, mikroautobusu satiksme Rīga tika pārtraukta. Slēgšanas brīdī Rīgā bija 11 mikroautobusu maršruti.
Biļešu vēsture sabiedriskajā transportā
Kopš sabiedriskā transporta izveidošanas Rīgā braukšanas biļešu veids un cena ir stipri mainījusies. Neilgi pēc tramvaju ieviešanas Rīgā, braukšanas maksa slēgtā pirmās klases vagonā maksāja 5 kapeikas, kura 1908. gadā tika paaugstināta līdz 6 kapeikām, bet braukšana vagona vaļējā platformā maksāja 3 kapeikas, skolēniem 2 kapeikas.
1931. gadā tramvaja biļete maksāja 17 santīmus. Arī Latvijas brīvvalsts laikā bija pārsēšanās biļetes, uz kurām norādīta braukšanas zona. Šo biļešu lietošanai bija ierobežots darbības laiks. Visa šī informācija bija redzama biļešu trīs izkniebtajos caurumiņos.
Laikposmā no 1941. līdz 1944. gadam biļešu cena bija 5 un 10 reihsmarkas, bet pārsēšanās biļetes maksāja 7 un 15 reihsmarkas. 1941. — 1944. gadā apgrozībā bija tā saucamās blokbiļetes, kuras varēja izmantot braukšanai ar tramvaju un maksāt par bagāžu vai suņu pārvadāšanu. Pēc 1944. gada oktobra, kad tika atjaunota Otrā pasaules karā izpostītā tramvaju satiksme, braukšanas maksa bija 30 kapeikas, bet pēc 1961. gada Padomju Savienības naudas reformas 3 kapeikas. 1947. gadā parādoties trolejbusiem to biļetes sākumā maksāja 20 kapeikas, bet pēc 1961. gada 4 kapeikas.
Līdz 1975. gadam gan tramvajos, gan trolejbusos Rīgā pasažierus apkalpoja konduktori. Pēc tam braukšanas biļetes varēja iegādāties satiksmes līdzekļos ierīkotajos pusautomātos. Arī autobusos tika ieviesti mehāniskie skaitītāji, kuros varēja izmantot tikai viena nomināla monētas — 5 kapeikas. Lielāka nomināla naudas zīmes varēja izmainīt pie šofera. Trolejbusa braukšanas biļete maksāja 4 kapeikas, bet tramvajā - 3 kapeikas.
1996. gada septembrī eksperimenta kārtībā autobusos darbu sāka konduktori. 1997. gadā Rīgas tramvajos un trolejbusos konduktori tika ieviesti patstāvīgi. Trolejbusos konduktori eksperimenta kārtā parādījās 1997. gada 15. maijā 9. un 21. trolejbusu maršrutā (tagadējā 25. trolejbusu maršrutā).
No 2007. gada 1. februāra biļešu cena tika paaugstināta līdz 0.30 Ls. Nestrādājošiem pensionāriem, kuru pensija nepārsniedz 75% no iztikas minimuma preču un pakalpojumu groza vērtības, vienreizējā biļete maksāja 0.15 Ls. 2008. gada 1. janvārī biļešu cena tika palielināta līdz 0.40 Ls, bet pie transportlīdzekļu, kuros nav konduktoru, vadītājiem biļetes maksāja dārgāk - 50 santīmus. No 2008. gada 1. aprīlī trolejbusos Rīgā tika noņemti konduktori un ieviesti elektroniskie kompostieri.
E-talons
E-talons ir vienota elektroniskā biļete - bezskaidras naudas norēķinu risinājums. Pirms elektroniskās norēķinu sistēmas ieviešanas Rīgas sabiedriskajā transportā, tika veikta esošās situācijas un iespēju izpēte, kas iekļāva sevī tehnoloģisko, ekonomisko un juridisko izvērtējumu. Izpētes posms noslēdzās 2007. gada sākumā, kad tika izstrādāts un apstiprināts e-biļetes ieviešanas modelis, kā arī kopuzņēmuma dibināšana. 2007. gada laikā tika izvēlēts sadarbības partneris. Par atbilstošāko tika atzīta ASV kompānija ACS jeb Affiliated Computer Services, Inc.. Šīs kompānijas elektroniskās biļešu sistēmas darbojas arī Parīzē, Lionā, Tulūzā, Varšavā, Cīrihē, Hjūstonā, Monreālā un Melburnā. Visi e-talona produkti pilnībā tika ieviesti un sāka darboties no 2009. gada 1. maija. No šā datuma vairs nebija derīgas vecā parauga vienreizējās braukšanas biļetes. Kopumā E-talona ieviešanai tika iztērēti 14 miljoni latu, un katru gadu šīs norēķinu sistēmas uzturēšanai ir nepieciešami 5,5 miljoni latu.
Līdz 2015. gada 31. janvārim viens brauciens Rīgas sabiedriskajā transportā maksāja € 0.60, bet, pērkot biļeti pie vadītāja, – € 1.20 (minibusos - € 1.00).
Sākot ar 2015. gada 1. februāri, viens brauciens Rīgas sabiedriskajā transportā un minibusos maksā € 1.15, bet, pērkot biļeti pie vadītāja, – € 2.00.
2021. gada oktobrī, papildus E-talonam, Rīgas sabiedriskajā transportā parādījās QR koda biļetes, ļaujot apmaksāt braucienu izmantojot oficiālo Rīgas satiksmes lietotni vai arī Mobilly lietotni.
No 2022. gada 1. janvāra tika pārtraukta biļešu pārdošana pie transportlīdzekļa vadītāja. Vienīgais izņēmums ir 22. autobusu maršruts, kur vadītāji joprojām pārdod biļetes.
No 2023. gada 2. janvāra stājās spēkā jaunais Rīgas sabiedriskā transporta biļešu klāsts, ieviesot 90 minūšu biļeti, kuras cena ir 1.50 eiro. Tāpat mēnešbiļetes cena tika samazināta līdz 30 eiro.
Vēsture
Krievijas Impērijas laikos Rīgas teritorijā ir bijušas divas pasažieru dzelzceļa līnijas:
19. gadsimtā Rīgas — Daugavpils Dzelzceļa sabiedrības vadība meklēja jaunas teritorijas Daugavas grīvā dēļ preču trūkuma noliktavās un piestātnēs.
1950. gados Mīlgrāvja staciju apvienoja ar Dzirnupes staciju. Uz bijušās Mangaļu līnijas atradās arī Kara hospitāļa platforma un Aleksandra Augstumu platforma, no kuras padomju laikā tika ierīkots atzars uz bērnu dzelzceļu Mežaparkā. Mīlgrāvja stacijas teritorija ap 2000. gadu tika privatizēta un apsargāta, mūsdienās tā atrodas slēgtajā ostas teritorijā.
Ap to pašu laiku, 1873. gadā, Rīgas—Bolderājas Dzelzceļa biedrība atklāja dzelzceļa līniju uz Bolderāju, sākotnēji vilcieni kursēja no stacijas Rīga II. Sākumā pa līniju kursēja tikai pasažieru vilcieni, bet uz līnijas galastaciju Daugavgrīvā kursēja arī vilcieni no Dzelzceļa līnijas Rīga—Jelgava. 1919. gadā tika slēgta pasažieru vilcienu satiksme uz Daugavgrīvu. 1924. gadā, kad Bolderāju iekļava galvaspilsētas sastāvā, arī šī dzelzceļa līnija pilnīgi atradās Rīgas pilsētas teritorijā. Pasažieru satiksme pa līniju tika pārtraukta 1959. gadā.
1980. gados kādu laiku tika domāts par ideju atjaunot pasažieru satiksmi šajā līnijā, kad skatīja alternatīvas iecerētajai Rīgas metropolitēna izbūvei, tomēr šie plāni realizēti netika.
2019. gada 29. jūlijā notika Satiksmes ministrijas darba grupas izbraukums uz Bolderāju un Daugavgrīvu ar dienesta pasažieru vilcienu DR1A-405. Satiksmes ministrs Tālis Linkaits secināja, ka pasažieru satiksme uz Bolderāju ir nepieciešama, tomēr plāni atjaunināt vilcienu satiksmi uz Daugavgrīvu tiek nobīdīti. Sākotnēji tika plānots, ka pasažieru satiksmi pa līniju atjaunos līdz 2022. gadam, bet vēlāk termiņu pārcela uz 2023. gada beigām.
Kādu laiku Dzelzceļa līnijā Rīga—Tukums II pastāvēja viens gandrīz pilnīgi Rīgas teritorijā esošs dzelzceļa maršruts — Rīga—Dubulti.
Jūrmala kā pilsēta tika izveidota 1920. gada 2. martā, kad Latvijas valdība apvienoja atsevišķos Jūrmalas ciemus starp Rīgas līci un Lielupi vienā pilsētā, ko nosauca par Rīgas Jūrmalu. 1946. gadā, veicot teritoriālo reformu, Latvijas PSR valdība pilsētu pievienoja Rīgai ar nosaukumu Jūrmalas rajons. 1949. gadā rajonam pievienoja arī Priedaini un uz līnijas ārpus Rīgas teritorijas palika tikai Babīte. 1959. gada 11. novembrī Latvijas PSR AP Prezidijs pieņēma lēmumu par Jūrmalas pilsētas izveidošanu, atdalot no Rīgas Jūrmalas rajonu, kā arī iekļaujot Jūrmalas sastāvā divas atsevišķas pilsētas — Sloku un Ķemerus.
Ūdensceļu satiksme Rīgā
Ūdensceļu satiksme Rīgā ir bijusi attīstīta jau sen, kad Daugavas, Ķīšezera, Juglas ezera un citus ūdeņus izmantoja liellaivas un pārcēlāji, vēlāk tvaikoņi un upes tramvaji, pārvadājot kā pasažierus, tā kravas. Regulārai upju tvaikoņu satiksmei Rīgā arī ir sena vēsture. Tā tika atklāta pirms vairāk nekā 150 gadiem — 1853. gadā. Pilsētas pasažieru kuģīši regulāri kursēja četrās līnijās — no Vecrīgas uz Āgenskalnu, Iļģuciemu, Klīversalu un Zundu, kā arī tālāk uz Jūrmalu, Jelgavu un Kalnciemu. Laika gaitā upes šķērsošanu piedāvāja gan privātie uzņēmēji, gan Rīgas pilsētas pašpārvalde, taču ap 1990. gadu, līdz ar Latvijas valstiskās neatkarības atgūšanu, regulāra kuģu satiksme pa Daugavu beidzās, kad šis satiksmes veids, iespējams, arī bija zaudējis savu nozīmi, un kuģu īpašnieki sāka piedāvāt izpriecu braucienus.
Pirmskara Rīgā bija šādi upju kuģīšu maršruti:
1) pārceltuves:
2) maršruti uz Ķekavu, Bolderāju un Jelgavu (līdzīgi pēckara maršrutiem, bet bija vismaz viena, vēlāk neesoša pietura — Dombrovska kokzāģētava Vecmīlgrāvī), galvenā kuģu pietura bija 11. novembra krastmalā, abās pusēs Pontonu tiltam (apmēram tagadējās vietās — abās pusēs Akmens tiltam), kas nodalīja dienvidu maršrutu uz Ķekavu no ziemeļu maršrutiem.
3) bez minētajiem maršrutiem vēl bija sekojoši:
Transmissions
Transmissions ir grupas Juno Reactor debijas albums. Albuma populārākā dziesma ir High Energy Protons, kas ieguva lielu popularitāti klubu mūzikas apritē.
Verterezers
Verterezers (de) ir kalnu ezers Austrijas dienvidu daļā, Karintijā. Ziemeļu un dienvidu pusē ezeram stāvi, mežaini krasti. Ezera ūdens izteikti zili zaļā krāsā, caurspīdīgs, tīrs. Ezera apkaimē maigs Vidusjūras klimats. Veidojies pēdējā ledus laikmetā.
Līdz 19. gadsimta sākumam ezera krastā dzīvoja tikai neliels skaits nabadzīgu zemnieku, taču pēc dzelzceļa līnijas izbūves ezers kļuva par Vīnes dižciltīgo aprindu vasaras atpūtas vietu. Mūsdienās ezers joprojām ir populārs tūrisma objekts. Jūlijā un augustā ūdens temperatūra sasniedz 25 °C, un šajā laikā ap ezeru ir visvairāk austriešu, vācu un Nīderlandes atpūtnieku, ezera krastos īpašuma cenas ir ļoti augstas.
Ziemā ezera apkaime ir klusa, aptuveni reizi desmit gados ezers aizsalst.
Svažendza
Svažendza ir pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz austrumiem no Poznaņas.
Rakstos pirmotreiz minēta 1366. gadā. Pēc Polijas dalīšanām, pilsēta iekļāvās Prūsijā (Schwersenz), bet pēc Lielpolijas sacelšanās - Polijā.
Pilsētā atrodas brīvdabas biškopības muzejs. Pilsētas pievārtē (Kruševņā) dzimis vācu ģenerālis Erihs Ludendorfs (Erich Ludendorff, 1865-1937).
Kārlis Voldemārs Beldavs
Kārlis Voldemārs Beldavs (dzimis, miris ) bija luterāņu mācītājs, Latvijas Izglītības ministrs.
Dzīvesgājums
No 1928. līdz 1934. gadam bijis Saeimas deputāts. 1934. gadā no marta līdz maijam bijis izglītības ministrs. Vecākās latviešu studentu korporācijas Lettonia biedrs.
Miris 1936. gada 1. februārī, apbedīts Bēķu kapos Lībagu pagastā.
Darbi
Beldavs bijis grāmatu un daudzu garīgu rakstu autors. Sarakstījis grāmatas: “Dziedait Tam Kungam jaunu dziesmu” (1906.g.), “Dodies uz augšu” (1928.g.) un “Dievs Dziesma man” (1933.g.)
Apbalvojumi
Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa III šķiru (1928.g.).
Rēzeknes rajons
Rēzeknes rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Latgales vidienē un rietumos robežojās ar Preiļu un Madonas rajoniem, ziemeļos - ar Balvu rajonu, dienvidos - ar Krāslavas rajonu, bet austrumos - ar Ludzas rajonu. Rajona centrs atradās Rēzeknes pilsētā, kas pati neietilpa rajonā.
Izveide un reorganizācija
Rēzeknes rajons tika izveidots pēc Rēzeknes apriņķa sadalīšanas Maltas, Rēzeknes, Varakļānu un Viļānu rajonos. Rajonā sākotnēji ietilpa 30 ciema padomes. 1952. - 1953. gadā Rēzeknes rajons ietilpa Daugavpils apgabalā. Teritoriālo pārveidojumu gaitā Rēzeknes rajonam 1957. gadā pievienoja reorganizētā Viļānu rajona Dricēnu, Pelsiņu un Puderu ciemus, 1959. gadā Maltas rajonu un 1962. gadā Viļānu rajonu, kuram jau 1956. gadā bija pievienots Varakļānu rajons. 1963. gadā Varakļānu pilsētu un Stirnienes ciemu, izņemot kolhoza «1. maijs» teritoriju, pievienoja Madonas rajonam, bet Upenieku ciemu un Stirnienes ciema kolhoza «1. maijs» teritoriju — Preiļu rajonam.
Ciemi
Audriņu - Bērzgales - Čornajas - Dekšāru - Dricēnu - Feimaņu - Gaigalavas - Gailumu - Griškānu - Kantinieku - Kaunatas - Kruķu - Lendžu - Mākoņkalna - Nagļu - Ozolaines - Pušas - Radopoles - Rikavas - Ružinas - Sakstagala - Silmalas - Slobodas - Sokolu - Stoļerovas - Špēļu - Strūžānu - Vērēmu
Pagasti
Audriņu pagasts - Bērzgales pagasts - Čornajas pagasts - Dekšāru pagasts - Dricānu pagasts - Feimaņu pagasts - Gaigalavas pagasts - Griškānu pagasts - Ilzeskalna pagasts - Kantinieku pagasts - Kaunatas pagasts - Lendžu pagasts - Lūznavas pagasts - Maltas pagasts - Mākoņkalna pagasts - Nautrēnu pagasts - Nagļu pagasts - Ozolaines pagasts - Ozolmuižas pagasts - Pušas pagasts - Rikavas pagasts - Sakstagala pagasts - Silmalas pagasts - Sokolku pagasts - Stoļerovas pagasts - Strūžānu pagasts - Vērēmu pagasts - Viļānu pagasts
Platības ziņā lielākais bija Silmalas pagasts (195 km²), mazākais - Strūžānu pagasts (38 km²).
Likvidēšana
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu" un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" 2009. gada 1. jūlijā Rēzeknes rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti Rēzeknes un Viļānu novadi.
Džanluidži Bufons
Džanluidži Bufons (it; dzimis Karrārā, Itālijā) ir itāļu bijušais futbola vārtsargs, bijis Itālijas futbola izlases dalībnieks.
Karjera
Karjeru sāka klubā Parma. 1999. gadā kļuva par UEFA kausa ieguvēju. Tajā pašā gadā uzvarēja arī Itālijas kausa izcīņā un Itālijas superkausā. 2001. gada jūlijā pārgāja uz Turīnas "Juventus". Pārstāvēja šo klubu līdz 2018. gadam. Neatstāja komandu arī 2006.—2007. gada sezonā, kad tā tika pazemināta uz B sēriju. Šajā laikā deviņas reizes kļuva par A sērijas čempionu un četras reizes izcīnīja Itālijas kausu. Trīs reizes spēlēja UEFA Čempionu līgas finālā.
2018. gadā pārgāja uz Francijas klubu Parīzes "Saint-Germain". Tajā aizvadīja tikai vienu sezonu, bet kļuva par Francijas čempionu. 2019. gada jūlijā atgriezās Turīnas "Juventus". 2019.—2020. gada sezonā desmito reizi kļuva A sērijas čempionu. 2021. gadā vēlreiz uzvarēja Itālijas kausā. 2021. gada jūnijā atgriezās savā pirmajā klubā Parma, kas spēlēja B sērijā. Parmas kluba sastāvā aizvadīja divas sezonas. paziņoja par profesionālās karjeras beigām.
Spēlējis dažādu vecumu Itālijas jauniešu izlasēs. Bija iekļauts Itālijas komandas sastāvā, bet laukumā neizgāja. 1996. gadā ar Itālijas U-21 izlasi uzvarēja Eiropas U-21 čempionātā. Itālijas izlasē debitēja Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Krieviju, nākot uz maiņu savainotā Džanlukas Paljūkas vietā. Bufons tika iekļauts izlases sastāvā 1998. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā, bet neaizvadīja nevienu spēli. Viņš kļuva par izlases pamatvārtsargu 2000. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrā, bet neilgi pirms čempionāta guva savainojumu draudzības spēlē pret Norvēģiju un bija spiests izlaist finālturnīru. 2002. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā Bufons jau spēlēja visās izlases spēlēs.
2006. gadā ar Itālijas izlasi kļuva par Pasaules kausa ieguvēju. Bufonu atzina par turnīra labāko vārtsargu, un viņš tika iekļauts simboliskajā izlasē. Bufons spēlēja izlases sastāvā arī 2010. un 2014. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīros. Četras reizes piedalījies Eiropas čempionāta finālturnīros. 2011. gadā kļuva par Itālijas izlases kapteini. Izlases sastāvā aizvadījis 176 spēles. Viņš ir Itālijas izlases rekordists aizvadīto spēļu ziņā.
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Sasniegumi
Parma
Juventus
Paris Saint-Germain
Itālija
Individuālie sasniegumi
Personīgā dzīve
Dzimis sportiskā ģimenē — Bufona māte ir diska metēja, tēvs ir svarcēlājs, bet māsas spēlē volejbolu. Bufona onkulis spēlēja basketbolu. Džanluidži Bufona vectēva brālēns Lorenco Bufons arī ir pārstāvējis Itālijas izlasi kā vārtsargs. L. Bufons piedalījās 1962. gada FIFA Pasaules kausā, kur Itālija izstājās grupu turnīrā.
Dmitrijs Orlovs
Dmitrijs Orlovs (dzimis 1991. gada 23. jūlijā) ir krievu hokejists, aizsargs. Pašlaik (2023) Orlovs spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Bostonas "Bruins" rindās.
Pēteris Kubiļiūns
Pēteris Kubiļiūns (lt; * — †) Lietuvas armijas ģenerālmajors, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris. Pirmajā pasaules karā bija latviešu strēlnieku virsnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis Roķišķu apriņķī. Mācījās Rīgas reālskolā, pēc tam iestājās Viļņas kara skolā, kuru pabeidza tieši pirms Pirmā pasaules kara sākuma, 1914. gadā. Piedalījies cīņās no kara sākuma, bet 1915. gadā iestājās 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulkā. Ar to piedalījās visās tā cīņās pret vāciešiem. Pēc Ķekavas kaujām 1916. gadā apbalvots ar Jura krustu. No 1917. gada komandēja bataljonu latviešu strēlnieku pulkā. Nav aizgājis līdzi strēlniekiem uz Krieviju pēc Oktobra revolūcijas.
1919. gadā izvēlējies doties uz dzimto Lietuvu. Augustā mobilizēts Lietuvas armijā. No augusta līdz decembrim piedalījās cīņās pret Sarkano armiju, kā bataljona komandieris 3. kājnieku pulkā un vēlāk 4. kājnieku pulka komandiera palīgs (vietnieks). No 1920. gada bija 1. robežsargu pulka komandieris (no 1923. gada bataljons). 1922. gadā paaugstināts par pulkvedi. Tajā pašā gadā apbalvots ar III šķiras Lāčplēša Kara ordeni par viņa veikumu latviešu strēlniekos dienot. 1924. gadā tika iecelts par tanku bataljona komandieri, bet vēlāk par autobataljona komandieri. 1925. gada jūlijā pabeidza virsnieku kursus Kauņā. 1927. gadā absolvēja Prāgas ģenerālštāba akadēmiju Čehoslovākijā (paaugstināts par ģenerālmajoru). 1928. gadā apbalvots ar Lietuvas Ģedimina ordeni (II šķiras). No 1927. līdz 1929. gadam bija Lietuvas armijas ģenerālštāba pārvaldes priekšnieks. No 1929. gada februāra līdz 1934. gada 7. jūnijam bija Lietuvas armijas ģenerālštāba priekšnieks. 1934. gada 7. jūnijā piedalījās neveiksmīgajā valsts apvērsuma mēģinājumā. Kara tribunāls par to viņam piesprieda nāvessodu, bet pēc tam tas tika aizvietots ar 10 gadiem cietumsoda. Jau 1937. gadā viņš tika atbrīvots.
1945. gada decembrī PSRS un Lietuvas PSR NKVD operatīvā grupa apcietināja Kubiļiūnu un izveda uz no Lielbritānijas kontrolētās zonas. Tālāk viņš tika aizvests uz Maskavu, kur pēc PSRS Augstākās tiesas kara kolēģijas sprieduma viņam 1946. gada 22. augustā izpildīja nāvessodu.
Vītiņš
Vītiņš var būt:
Vasko da Gama
Vasko da Gama (pt, ; dzimis 1460. vai 1469. gadā, miris ) bija portugāļu jūrasbraucējs, viena no nozīmīgākajām personām Lielo ģeogrāfisko atklājumu laikā, bija pirmais eiropietis, kas sasniedza Indiju pa jūras ceļu.
Dzīvesgājums
Dzimis Sinišas cietokšņa komandiera Eštevana da Gamas (Estêvão da Gama) ģimenē. Arī viņa tēvs bija savulaik centies atrast jūrasceļu uz Indiju. Vasko da Gamas māte Izabela Sodra (Izabel Sodr) bija angliete. Maz ir zināms par Vasko da Gamas bērnību. No 1484. līdz 1492. gadam, iespējams, Evorā viņš studēja astronomiju un navigāciju. 1486. gadā Vasko da Gama kļuva par jūrnieku.
No 1497. līdz 1499. gadam savā pirmajā kuģojumā uz Āziju viņš ar četriem kuģiem apbrauca Āfrikas dienvidos esošo Labās Cerības ragu un kļuva par pirmo eiropieti, kas ar kuģiem sasniedza Indijas okeānu. Vasko da Gamas flote sasniedza Indijas dienvidus.
1500. gadā viņš apprecējās ar Katarinu de Ataidi (Catarina de Ataíde, rakstīta arī kā Cateriana un Caterina), viņiem piedzima seši dēli un viena meita. Otro reizi viņš devās uz Indiju no 1502. līdz 1503. gadam ar 20 kuģiem, bet trešo reizi 1524. gadā, kad viņš kļuva par Portugāles Indijas vicekarali. Tā paša gada beigās Vasko da Gama nomira.
1904. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1904. gada notikumi Latvijas vēsturē'''. Vidzemes, Latgales, Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas sastāvā (Kurzemes, Vidzemes un Vitebskas guberņā).
Ice Cube
O'Šea Džeksons (en, dzimis ), labāk zināms pēc sava skatuves vārda Ice Cube, ir amerikāņu reperis, dziesmu rakstnieks, aktieris un kinorežisors.
Viņu uzskata par vienu no visu laiku labākajiem reperiem. Ice Cube uzsāka savu karjeru, pievienojoties repa grupai N.W.A., bet vēlāk turpinājis pats savu mūziķa karjeru. 1992. gadā viņš apprecējās ar Kimberliju Vudrufu, un viņam ir četri bērni. Kopš 1990. gadu vidus Cube vairāk pievērsies aktiera karjerai un mazāk uzmanības velta mūziķa darbam. Viņš vēl joprojām ir viens no vispopulārākajiem dzīvajiem tā sauktajiem Rietumkrasta hiphopa izpildītājiem. Viņš arī ir labi pazīstams savu dziesmu vārdu dēļ.
Čemberlens
Čemberlens ( vai Chamberlin; sieviešu dzimtē Čemberlena) ir angļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Toljati (nozīmju atdalīšana)
Toljati var būt:
Šepetivka
Šepetivka ir pilsēta Ukrainas rietumos, Hmeļnickas apgabalā. Izvietojusies apgabala ziemeļdaļā divu Horiņas pieteku — Huskas un Koseckas krastos 100 km no apgabala centra Hmeļnickas. Šepetivkas rajona administratīvais centrs.
Vēsture
Vēstures avotos Šepetivka pirmoreiz minēta 1594. gadā kā kādam Andrijam Ždjarskim piederošs Volīnijas vojevodistes ciems. 1619. gadā Šepetivkai piešķir Magdeburgas tiesības, kas veicina tās izaugsmi. 1793. gadā tiek iekļauta Krievijas Impērijas sastāvā un kļūst par pagasta centru. 1821. gadā pilsētā atklāj ārstniecisko minerālūdeņu avotus un 1884. gadā nodibina pirmo kūrvietu. 1873. gadā caur pilsētu izbūvē Kijevas—Brestas dzelzceļa līniju, uzbūvē depo. 1922. gadā Šepetivka kļūst par rajona centru, bet 1923. gada 29. maijā tai atkal piešķir pilsētas tiesības.
Vecāķi
Vecāķi ir Rīgas pilsētas apkaime Ziemeļu rajonā, kurā ietilpst Rīgas pilsētas daļa Zvejniekciems. Vecāķu apkaime pie Rīgas līča. Tā robežojas ar Trīsciema, Vecdaugavas un Mangaļsalas apkaimēm, kā arī ar Ādažu novada Carnikavas pagastu apkaimes ZA. Vecāķu apkaimes robežas ir Vecdaugava, līnija no Vecdaugavas līdz Rīgas līcim, Rīgas līcis, pilsētas robeža, dzelzceļš, Zvejas iela, krasta līnija. Oficiāli Vecāķi kā atsevišķa teritoriāla vienība (ciems Mangaļu pagastā) pastāvēja līdz pat 1949. gadam. Pēc tam tā 1949. un 1960. gadā tika iekļauta Rīgas teritorijā.
Telpiski un funkcionāli Vecāķu apkaime ir uztverama kā vienota teritorija, ko nosaka gan apkaimes apbūvēto, gan dabas teritoriju savstarpējais izvietojums, kā arī dabas objektu (meži vai ūdens objekti) skaidri iezīmētās apkaimes fiziskās robežas. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 7 436 metri.
Nosaukums
Nosaukumu „Vecāķi“ pieņemts saistīt ar seno Daugavas gultni. Agrāk Daugava ietecējusi jūrā apmēram kilometru uz rietumiem no tagadējā Vecāķu ciema, tās gultne šeit veidojusi S veida līkumu — „āķi“. Pagājušā gadsimta vidū upes vecā grīva pilnīgi aizsērējusi, taču vecupes līkumi un līdz ar to vietas nosaukums saglabājies. Senatnē gar pašu jūras krastu gāja ceļš uz Pērnavu. Ceļa malā bija izvietoti zvejniekciemi — Vecāķi, Laņģi, Carnikava. 17. gadsimta sākumā padziļinājās Daugavas ietekas dienvidu atzars un starp seno un pašreizējo Daugavas grīvu veidojās Mangaļsala. 1861. gadā ar dambi tika pilnīgi nosprostota Daugavas vecā ieteka. Mangaļsala kļuva par pussalu. Daugavas vecupe vēl tagad saglabājusi "vecā āķa" formu. Tās krastos atradās Vecāķu zvejniekciems.
Vēsture
Vecāķi atrodas uz senā Daugavgrīvas klostera zemes, kas dokumentos minēts jau kopš 13. gadsimta, kad bīskaps Alberts netālu no Daugavas ietekas jūras līcī uzcēla krustnešu atbalsta punktu — cisterciešu klosteri. Kopš seniem laikiem Daugavas grīvas vietu kuģiem norādīja bāka, kas viduslaikos atradās tagadējo Vecāķu teritorijā. Pēc jaunās ietekas rašanās tā vairs nebija izmantojama. 17. gadsimta 80. gados Daugavgrīvas vecās pils mūrus nojauca un akmeņus izmantoja jaunā Neimindes cietokšņa celšanai Daugavas jaunās ietekas kreisajā krastā. Tomēr vaļņi un aizsarggrāvis palika nepostīts, un vecā skansts kā zviedru karavīru pagaidu apmešanās vieta tika izmantota vēl Lielā Ziemeļu kara sākumā, kad Neimindi uz laiku bija ieņēmuši sakši. Par to stāsta, piemēram, Vecāķu redutes komandanta 1701. gadā rakstīta vēstule, kurā minēti sliktie apstākļi un sausa kurināmā trūkums karaspēka vienībai, kas bija novietota vecajā Daugavgrīvas skanstī.
17. gadsimtā izveidojās zvejniekciems — zvejnieki dzīvoja pie Vecdaugavas, kur senā Daugavas gultne bija izveidojusi apbrīnojami mierīgu ostu pašā jūras krastā. 1797. gadā Johans Kristofs Broce ir zīmējis Daugavgrīvas draudzes novada vecās baznīcas apkārtni, kas bija daļa no Vecāķu ciema. Zīmējumā redzama vecā Daugavgrīvas draudzes baznīca ar kaulu kambari vienā un daļa ciema otrā pusē. J.K. Broce ir atzīmējis, ka Vecāķu ciemā ir 7 mājas un to iedzīvotāji pārtiek no zvejas.
Lai iegūtu materiālus darvas tecināšanai, 18. gadsimtā tika izcirsti piekrastes meži, kuru saknes un zemsega saturēja irdenās kāpu smiltis. Sāka pārvietoties klaidu kāpas, nodarot postu arī cilvēkiem, piemēram, zem Legzdiņa kalna bijusi apbērta lauku sēta. Vaļējie smiltāji gadu no gada samazinājās, daudzās vietās tos sedz apbūve vai dažādas kultūras. Bet šādi vaļēji smiltāji — kāpas var būt draudoši apdzīvotām vietām, piemēram, ceļojošās kāpas ir nodarījušas postījumus Vecāķiem. Apbūvei šādu rajonu var izmantot tikai daļēji.
19. un 20. gadsimta vidū Vecāķi sāka veidoties par atpūtas un peldu vietu. Par Vecāķu peldvietas dibinātājiem tiek uzskatīti Rīnūžu un Vecmīlgrāvja rūpnieki Augusts un Andrejs Dombrovski un Jānis Kaupiņš. Nonākot Vecāķos, iespējams pamanīt senās jūrmalas iezīmes, lielākoties no 19. gadsimta beigām, kad 1898. gadā pēc rūpnieka un mecenāta Augusta Dombrovska iniciatīvas te sāka piešķirt zemes gabalus vasarnīcām. Tad arī Vecāķi sāka iegūt kūrorta aprises (de) un tika celtas jūrmalai tik raksturīgās koka ēkas. 1898. gadā pirmie 30 vasarnīcu gabali nodoti nomā, bet līdz 1914. gadam te jau bija ap 100 vasarnīcu.
Pēc Pirmajā pasaules karā Vecāķi panīka un no jauna sāka veidoties tikai pēc 1934. gada sakarā ar Rīgas—Rūjienas dzelzceļa līnijas būvi un jaunas šosejas izveidi uz Mangaļsalas karavīru nometni. 1933. gadā Mangaļu pagasta Vecāķu vasarnīcu ciemam piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. 1940. gadā Vecāķos bija jau ap 60 apbūvētu zemes gabalu un 16 ieliņas iepretim dzelzceļa stacijai. 1949. gadā Vecāķus kopā ar vēl daļu Mangaļu pagasta teritorijas pievienoja Rīgas pilsētai.
2008. gada vasarā Vecāķu pludmale ieguva zilo karogu, kas norāda uz pludmales tīrību, drošību un attīstītu infrastruktūru, tomēr 2009. gadā Zilais karogs Vecāķu pludmalei vairs netika piešķirts.
Ģeogrāfija
Vecāķos minimālais apkaimes reljefa virsmas augstums atbilst jūras līmenim, bet reljefa raksturs kopumā ir ļoti viļņots, jo apkaimi saposmo kāpas. Augstākā kāpa (Vaļņa kāpa) apkaimē atrodas tās vidusdaļā, stiepjoties D—Z virzienā līdz pat priekškāpai. Vaļņa kāpas augstākie punkti sasniedz pat 18 metri virs jūras līmeņa augstumu, bet tās relatīvais augstums — 12—14 metri. Apkaimes Z un A daļā atrodas vēl vairāki augstāki kāpu pauguri un vaļņi, sasniedzot 12—17 metri virs jūras līmeņa augstumu. Apkaimes D un R daļā pie Vecdaugavas ārpus Vaļņa kāpai reljefs kopumā ir zems un līdzens 2—4 metri virs jūras līmeņa. Nedaudz augstāka ir apkaimes A daļa, kur reljefa virsma pārsvarā atrodas 4—6 metri augstumā virs jūras līmeņa. Savukārt priekškāpas josla paceļas līdz 3 metriem virs jūras līmeņa.