cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ismeru vecticībnieku lūgšanu nams
Ismeru vecticībnieku lūgšanu nams ir vecticībnieku lūgšanu nams, kas atrodas Rēzeknes novada Lūznavas pagasta Ismeru ciemā, Ismeru ezera ziemeļrietumu krastā. Vietējās nozīmes kultūras piemineklis.
Pirmais Ismeru lūgšanu nams tika uzcelts 1862. gadā, tomēr 1887. gadā tas tika slēgts. 1911. gadā tika apstiprināts jauna lūgšanu nama projekts, kuru izstrādāja Rēzeknes mērnieks Nikolajs Sergejevs. No 1913. līdz 1914. gadam notika pašreizējā dievnama būvdarbi. Tas tika iesvētīts 1914. gadā par godu Dievmātes patvērumam un Sv. Nikolajam. 2002. gadā notika nama ārpuses remontdarbi. Nelielajam ikonostasam kreisajā malā ir divas ikonu rindas. Centrā vienā rindā bijušas izkārtotas četras liela izmēra ikonas, kas gleznotas 20. gadsimta sākumā. Trīs no tām tika nozagtas 2008. gadā, viena – 2009. gadā (dažas ikonas tika atrastas 2011. gadā Igaunijā).
Kur vēži dzied
"Kur vēži dzied" (en) ir 2022. gada ASV mistērijas drāmas filma, kas balstīta uz Dēlijas Ouensas tāda paša nosaukuma romāna motīviem. Filmas režisore ir Olīvija Ņūmena, scenārija autore Lūsija Alibara, producente Rīza Viterspūna. Galvenās lomas atveidojuši Deizija Edgara Džounsa, Teilors Džons Smits, Hariss Dikinsons, Maikla Haiata, Sterlings Meisers jaunākais un Deivids Stratērns. Filmas sižets norisinās 1950. gados, un vēsta par atstumtu meiteni, kas dzīvo Ziemeļkarolīnas purvā un kļūst par galveno aizdomās turamo slepkavības prāvā.
Mario Ferrāro
Mario Ferrāro (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Kopš 2019. gada Ferrāro pārstāv NHL komandu Sanhosē "Sharks". 2017. gada NHL draftā Ferraro ar kopējo 49. numuru otrajā kārtā izvēlējās Sanhosē "Sharks".
Kur vēži dzied
Filmas pirmizrāde ASV notika, bet Latvijas kinoteātros to sāks demonstrēt no. Tā saņēma pretrunīgas kritiķu atsauksmes, kas slavēja Edgaras Džounsas aktierspēli, bet kritizēja filmas sižetu. Skatītāju kritika bija daudz pozitīvāka un filma guva labus kases ienākumus, visā pasaulē nopelnot vairāk nekā 140 miljoni ASV dolāru pie 24 miljonu dolāru budžeta.
Mario Ferrāro
NHL debitējis 2019—20. gada sezonā.
Kanādas hokeja izlases sastāva piedalījies 2021. gada Pasaules čempionātā, kur ieguvis pirmo vietu.
Malaysia Airlines
Malaysian Airline System Berhad, darbojas ar zīmolu Malaysia Airlines (ms) ir Malaizijas lidsabiedrība. Galvenās lidostas ir Kualalumpuras starptautiskā lidosta un Kota Kinabalu starptautiskā lidosta. Galvenais birojs atrodas Sultana Abdula Aziza Saha lidostā, Subanā, Selanorā. Lidsabiedrība ir Oneworld alianses biedrs.
Malaysian Airline System akcijas tiek kotētas Malaizijas biržā. Lielākais akcionārs ir valsts investīciju fonds Khazanah Nasional, kuram pieder 69,37 % kapitāldaļu.
Malaysian Airline System pieder divas meitas lidsabiedrības: Firefly un MASwings. Ar kravas pārvadājumiem nodarbojas nodaļa MASkargo.
Vēsture
1946. gadā Singapūrā dibināta lidsabiedrība Malayan Airways. Pirmais lidojums veikts 1947. gada 1. maijā.
1963. gadā, nodibinoties Malaizijas Federācijai, lidsabiedrības nosaukums mainīts uz Malaysian Airways. 1965. gadā tai pievienojās Borneo Airways. Pēc Singapūras atdalīšanās no Malaizijas 1966. gadā lidsabiedrība pārdēvēta par Malaysia–Singapore Airlines. Singapūras mērķis bija lidsabiedrību orientēt uz starptautisko tirgu, bet Malaizijas valdība vēlējās pirmkārt attīstīt reģionālo tīklu un tikai pēc tam tālos lidojumus. Domstarpības noveda pie tā, ka 1972. gadā Malaysia–Singapore Airlines sadalīta divās lidsabiedrībās: Malaysian Airline System (MAS) un Singapore Airlines.
Sākotnēji Malaysian Airline System galvenais birojs atradās Singapūrā, tam bija 34 reģionālās līnijas un seši starptautiskās līnijas. Drīz tā sāka lidojumus uz Eiropu. 1980. gados pieauga lidojumu galamērķi, tai skaitā uz ASV. 1993. gadā saņemts pirmais Boeing 747 un sākti lidojumi uz Dienvidameriku.
2014. gadā Malaysia Airlines piedzīvoja divas traģiskas lidmašīnu katastrofas. 2014. gada 8. martā Boeing 777 ar 227 pasažieriem un 12 apkalpes locekļiem reisā 370 no Kualalumpuras uz Pekinu pazuda no radaru ekrāniem, kad tā bija virs Siāmas līča. Netika atrastas ne lidmašīnas ne cilvēku atliekas.
Otra katastrofa notika 2014. gada 17. jūlijā, kad Boeing 777 ar 283 pasažieriem un 15 apkalpes locekļiem reisā 17 no Amsterdamas uz Kualalumpuru uzsprāga virs Ukrainas dienvidaustrumu daļas, kur notika karadarbība. Izmeklēšāna vēl nav pabeigta, bet visticamākā versija ir, ka lidmašīnu notrieca raķete.
Agridžento province
Agridžento province ir bijusī Itālijas province valsts dienvidrietumos, Sicīlijas autonomajā reģionā. Izvietojusies salas dienvidrietumos Vidusjūras krastā, administratīvi tajā ietilpa Pelāgu salas. Provinces lielākā pilsēta un administratīvais centrs bija Agridžento, citas lielākās pilsētas — Šaka, Likata, Kanikati un Favāra. 2011. gada beigās provincē dzīvoja aptuveni 453 tūkstoši cilvēku. Province administratīvi sīkāk dalās 43 komūnās. 2015. gada augustā provinci reorganizēja par Agridžento brīvo pašvaldību konsorciju.
Sugda
Sugda vai Sugdas vilojats (tg) ir viena no Tadžikistānas pirmās pakāpes administratīvajām vienībām. Izvietojusies valsts ziemeļdaļā, aizņemot daļu no Fergānas ielejas ziemeļos un Hisora Alaja grēdas dienviddaļā. Dienvidos robežojas ar Tadžikistānas republikas pakļautības rajoniem, rietumos — ar Uzbekistānas Džizahas un Sirdarjas vilajetiem, ziemeļos — ar Taškentas vilajetu, austrumos — ar Namanganas un Fergānas vilajetiem un Kirgizstānas Batkenas apgabalu. Sugdai ir trīs eksklāvi kaimiņvalstu teritorijā — divi Kirgizstānā un viens Uzbekistānā. Apgabala centrs un lielākā pilsēta ir Hudžanda. Iedzīvotāju lielākā daļa ir tadžiki (67,7%), uzbeki (29,1%), kā arī krievi (1,3%), kirgīzi u.c.
Vēsture
Apgabals pirmoreiz izveidots 1939. gadā kā Ļeņinabadas apgabals (Ленинабадская область). 1945. gadā no tās dienviddaļas nodalīts Urotepas apgabals (Ура-Тюбинская область, вилояти Ўротеппа), ko gan 1947. gadā likvidēja un pievienoja atpakaļ. Ļeņinabadas apgabals likvidēts 1962. gadā, teritoriju reorganizējot par republikas pakļautības rajoniem. Apgabals atjaunots 1970. gadā, bet 2000. gadā pārdēvēts tagadējā vārdā pēc vēsturiskās Sogdiānas (Sogdas) zemes.
Oleksijs Hončaruks
Oleksijs Hončaruks (uk, dzimis ) ir Ukrainas jurists un politiķis.
2019. gada 29. augustā tika iecelts par Ukrainas premjerministru. Pats jaunākais premjerministrs Ukrainas vēsturē. Eiromaidana dalībnieks. Līdz tam bija mazpazīstams jurists, vadīja Eiropas Savienības finansēto konsultāciju biroju, kura mērķis ir uzlabot Ukrainas uzņēmējdarbības vidi. Strādāja prezidenta Volodimira Zelenska administrācijā, kur nodarbojās ar ekonomikas jautājumiem.
2020. gada 3. martā Hončaruks iesniedza demisijas rakstu. 4. martā Ukrainas parlaments apstiprināja viņa demisiju, un par premjerministru ievēlēja Denisu Šmihaļu.
Dienvidslāvijas Demokrātiskā Federācija (1943—1945)
Dienvidslāvijas Demokrātiskā Federācija, zināma arī kā Demokrātiskā Federatīvā Dienvidslāvija (DFD), bija pagaidu valsts, kas tika izveidota Otrā pasaules kara laikā 1943. gada 29. novembrī Dienvidslāvijas nacionālās atbrīvošanas antifašistiskā padomes (AVNOJ) otrajā sesijā. Dienvidslāvijas atbrīvošanas nacionālā komiteja (NKOJ) bija tās sākotnējā izpildinstitūcija. Visu tās pastāvēšanas laiku to vadīja maršals Josips Brozs Tito kā premjerministrs.
Vēsture
Teherānas konferencē valsti atzina sabiedrotie, kā arī AVNOJ kā tās apspriežu struktūru. Dienvidslāvijas karaļa Petara II trimdas valdība Londonā, daļēji Apvienotās Karalistes spiediena dēļ, atzina AVNOJ valdību ar Visas līgumu, ko 1944. gada 16. jūnijā parakstīja trimdas valdības premjerministrs Ivans Šubašičs un Josips Brozs Tito. Ar Visas līgumu trimdas valdība un NKOJ vienojās pēc iespējas ātrāk apvienoties pagaidu valdībā. Par jaunās valdības formu vienojās otrā Tito un Šubašiča vienošanās, kas tika parakstīta 1944. gada 1. novembrī nesen atbrīvotajā Dienvidslāvijas galvaspilsētā Belgradā. Dienvidslāvijas DF kļuva par vienu no Apvienoto Nāciju Organizācijas dibinātājām, parakstot Apvienoto Nāciju Organizācijas statūtus 1945. gada oktobrī.
Valsts tika izveidota, lai apvienotu Dienvidslāvijas pretošanās kustību cīņā pret Dienvidslāvijas okupāciju, ko veica Ass valstis. Vienošanās starp Šubašiču un Tito atstāja apzināti neizlemtu jautājumu par to, vai valsts būs monarhija vai republika, tāpēc līdz kara beigām valsts vadītāja amats bija vakants. Pēc valdību apvienošanas valsts tika reformēta kā vienpartijas Dienvidslāvijas Federatīvā Tautas Republika ar Josipu Brozu Tito kā premjerministru un Ivanu Šubašiču kā ārlietu ministru.
Rosona
Rosona ir Argentīnas pilsēta valsts dienvidaustrumu daļā pie Atlantijas okeāna. Pilsēta atrodas 1360 kilometrus uz dienvidiem no Argentīnas galvaspilsētas Buenosairesas un pilsētai cauri plūst Čubutas upe. Čubutas provinces administratīvais centrs un otrā lielākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Pilsētas kopējā platība ir 12 km2, pēc 2013. gada datiem pilsētā dzīvo 31 787 iedzīvotāji.
Marlina
Marlina ir ciems Nirzas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 292 km attālumā no Rīgas.
Šenonas sala
Šenonas sala (dk) ir neapdzīvota Grenlandes jūras sala Grenlandes austrumu piekrastē Grenlandes nacionālā parka teritorijā. Nosaukta 1823. gada britu ekspedīcijas kuģa HMS Shannon vārdā. No 1869. līdz 1870. gadam apkārtni izpētīja vācu ekspedīcija Kārļa Koldveja vadībā. Otrā pasaules kara laikā no 1943. gada oktobra līdz 1944. gada jūnijam salā darbojās slepena vācu meteostacija. Salā bagātīga dzīvnieku valsts.
Briselizācija
Briselizācija (fr, nl) ir haotiska mūsdienīgu daudzstāvu ēku izbūve ģentrificētos rajonos. Jēdziens attiecas jebkur, kur attīstības modelis līdzinās 1960. un 1970. gadu nekontrolētajai attīstībai Briselē, kuras rezultātā tika nojauktas vairākas vēsturiskas ēkas.
No 1950. līdz 1980. gadiem
Sākotnēji briselizācija bija pilsētvides atjaunošanas veids, ko Briselē veica sakarā ar Expo 58. Lai sagatavotu pilsētvidi Expo 58, ēkas tika nojauktas, neņemot vērā arhitektūras un vēsturisko nozīmi, tika izbūvēti augstas ietilpības biroji, dzīvokļu ēkas, tika izveidoti bulvāri un izrakti tuneļi. Viens no strīdīgāk vērtētajiem procesiem bija neskaitāmu māju nojaukšana Ziemeļbriseles vilcienu stacijas apkārtnē. Rezultātā aptuveni 10 tūkstoši cilvēku bija spiesti pamest savus mājokļus. Visas šīs izmaiņas tika veiktas, lai ātri palielinātu to cilvēku skaitu, kas strādā un dzīvo pilsētā, kā arī uzlabotu transporta kvalitāti.
Vēl radikālas izmaiņas radās Briseles lomas Eiropas Savienībā un NATO dēļ, kas sākās 1959. gadā ar Eiropas Komisijas galvenās mītnes būvniecību.
Šīs izmaiņas radīja nesaskaņas Briseles iedzīvotāju un dabas aizsardzības piekritēju un restauratoru vidū. Viktora Ortā jūgendstila ēkas Maison du Peuple nojaukšana 1965. gadā un IBM torņa būvniecība 1978. gadā bija vieni no protestu fokusa elementiem.
Daudzi arhitekti protestēja pret briselizāciju. Arhitekti Leons Kriers un Moriss Kulots radīja antikapitālisma pilsētplānošanas teorijas, cīnoties pret Briselē dominējošo modernismu.
Vēsturiskie pamati modernizācijai Briselē
1950. gadi nebija pirmā reize, kad pilsētvide tika radikāli mainīta. 19. gadsimtā Briselē tika aizbērta Sennas upe un tās vietā tika uzbūvētas vairākas avēnijas, vadoties pēc Parīzes pilsētas plānojuma. Andrē de Vries apgalvo, ka tieksmi uz pilsētas modernizēšanu var izsekot uz 19. gadsimtu, Leopolda II valdīšanas laiku, un pat uz 1695. gadu, kad Luijs XIV veica apšaudi pilsētā. Pēc apšaudes pilsētā tika iznīcinātas gandrīz visas ēkas, izņemot dažas baznīcas un rātsnamu.
Leopolds II centās piešķirt Briselei lielas galvaspilsētas tēlu. 20. gadsimtā bija vārdos neizteikta alianse starp pilsētas attīstības uzņēmējiem un pašvaldību ar modernisma uzskatiem un skatu uz liela mēroga attīstības projektiem. Briseles iedzīvotāju viedoklis netika ņemts vērā.
1990. gadi: no briselizācijas uz fasādismu
1990. gadu sākumā tika ieviesti likumi, kas ierobežoja vēsturiski svarīgu vai izcilu arhitektūras pieminekļu nojaukšanu. 1999. gadā pilsētas varas iestādes pilsētas attīstības plānā paziņoja, ka daudzstāvu ēku arhitektūra nesader ar pilsētas centrā esošo estētiku. Tas noveda pie fasādisma pieauguma, kad tika pilnīgi mainīts ēkas interjers, saglabājot tikai tās vēsturisko fasādi.
Šie likumi tika iekļauti "1991. gada pilsētas plānošanas likumā", kas deva vietējām varas iestādēm pilnvaras atteikties no nojaukšanas pieprasījumiem, pamatojoties uz vēstures, estētikas vai kultūras nozīmi. "1993. gada kultūras mantojuma saglabāšanas likums" deva Briseles galvaspilsētas reģiona pārvaldei pilnvaras, lai apzīmētu ēkas kā aizsargājamas vēsturisko iemeslu dēļ. Tomēr šai sistēmai bija savas nepilnības. Lai gan galvaspilsētas reģiona pārvalde izraugās vēsturiskās ēkas, ir deviņpadsmit pašvaldības iestādes, kas atbildīgas par nojaukšanas atļauju izsniegšanu.
AW Latvia
SIA AW Latvia ir uzņēmums, kas dibināts 2012. gadā un tā pamatdarbība ir kokapstrāde. Uzņēmums kā izmejmateriālu izmanto kokmateriālu, kas tiek iegūts demontējot vecas koka ēkas. Savas darbības laikā AW Latvia ir izveidojusi divus preču zīmolus Antique wood (produkti no otrreiz pārstrādātas koksnes — mēbeles, sienu apdares materiāls, trīsslāņu plātnes un interjera dizaina priekšmeti) un Wooden Wall Design (sienu apdares paneļi, durvis no antīka un jauna koka). Uzņēmums nodarbojas ar abu šo zīmolu produktu ražošanu un pārdošanu. Ražošana notiek uzņēmumam piederošā rūpnīcā, kas atrodas Smiltenē, Limbažu ielā 2. AW Latvia 2018. gadā tika iekļauta LIAA top 5 uzņēmumu sarakstā, kas eksportē vairāk nekā 70% no saražotās produkcijas uz vairāk kā 30 valstīm.
Wooden Wall Design
Wooden Wall Design ir uzņēmuma AW Latvia preču zīme, kas reģistrēta 2020. gadā. Ar preču zīmi Wooden Wall Design tirgū tiek piedāvāti sienu apdares paneļi, apdares dēļi un durvis.
Antique Wood
Antique Wood ir uzņēmuma AW Latvia preču zīme, kas reģistrēta 2012. gadā. Ar preču zīmi Antique Wood tirgū tiek piedāvātas mēbeles, trīsslāņu plātnes, interjera dizaina priekšmeti.
Viktorjēns Sardū
Viktorjēns Sardū (dzimis, miris ) bija franču dramaturgs. Vislielākos panākumus guva Napoleona III laikā. Rakstīja populāras lugas, bieži tā laika vadošajām aktrisēm, piemēram, Sārai Bernārai. Zaudēja popularitāti 20. gadsimta sākumā. Pēc Sardū lugas motīviem Džakomo Pučīni 1900. gadā radīja operu "Toska".
Gazizs Aļmuhametovs
Gazizs Aļmuhametovs (,, 1895 — 1938) bija baškīru dziedātājs (tenors), komponists un sabiedrisks darbinieks. Pirmais no dziedātājiem saņēmis titulu "Baškīrijas APSR tautas mākslinieks" (1929).
Bērnība un jaunība
Māte — Gaļima dzemdēja 20 bērnus; visi bija dēli, no kuriem tikai seši izdzīvoja grūtā bada laikā. Ģimene bija nabadzīga, visi strādāja, ieskaitot bērnus. Gaziza tēvs bija kalps zemnieku mājās, tāpat par tādiem kļuva pieci Gaziza brāļi. No 5—6 gadu vecuma Gazizs sāka dziedāt — abi viņa vecāki, Saļihs un Gaļima, bija labi dziedātāji. Muraptalovo un apkārtējo ciematu iedzīvotāji labprāt klausījušies viņu dziesmās.
Pēc tam, kad viņa tēvs nomira no tuberkulozes, Gazizs no 7 gadu vecuma strādāja par govju ganu. 1908. gadā Gazizs, meklējot iztikšanu, aizbrauca uz Taškentu kopā ar savu brāli Abdrahmanu.
Vidusāzijā Gazizs vasarā strādāja vīna dārzos, bet ziemā mācījās medresē, kā arī mācījās dziedāšanu. Gazizu sāka uzaicināt uz mūzikas cienītāju vakariem, kur viņš uzstājās ar baškīru un tatāru tautas dziesmām.
Dzīvojot Taškentā, Aļmuhametovs koncertēja pilsētas parkos. Pamazām viņa profesionāla dziedātāja slava izgāja ārpus Vidusāzijas robežām. Tā sasniedza tatāru un baškīru apdzīvotus rajonus Eiropā un Āzijā. 1914. gadā viņš sāka koncerttūres pie tatāru un baškīru iedzīvotājiem Pievolgā, Sibīrijā un pašreizējā Kazahstānā.
Pilsoņu karš
Aļmuhametovs piedalījās baškīru nacionālās atbrīvošanās kustībā Krievijas pilsoņu kara laikā. 1918. gada sākumā pēc Baškortostānas autonomiju pieprasošās Revolucionārās padomes aresta tika iekļauts jaunajā padomē, kuru drīz vien izdzenāja par to pašu — tobrīd vietējie lielinieki ar vadību Orenburgā neatzina nekādas nacionālās autonomijas. Vēlāk, kad vasarā Orenburga atkal nokļuva "balto" rokās, viņš strādāja pretizlūkošanā Baškīru militārās padomes (BMP) Orenburgas militārajā departamentā. Saskaņā ar BMP 1918. gada 4. septembra pavēli Nr. 34 viņš tika apstiprināts kā kipčaku brīvprātīgās vienības vadītājs (šo amatu ieņēma kopš 1918. gada 1. augusta).
Pēc pilsoņu kara 1920. gadā studējis Taškentas Tautas konservatorijā, vēlāk konsultējies konservatorijā Maskavā.
Kopš 1921. gada apvienojis koncertdarbību ar baškīru un tatāru tautasdziesmu vākšanu un komponista darbu. Viņu interesēja austrumu tautu folklora, baškīru un tatāru tautas dziesmas, šo tautu vēsture un leģendas. Pakāpeniski Gazizs kļuva par vācēju—folkloristu un muzikālās folkloras izpildītāju.
1922.—1929. gadi
Rakstīja operas „Sanija” skices ar tatāru rakstnieka Fatiha Amirhana libretu. Pie šīs operas viņš strādāja kopā ar S. Gabjaši un V. Vinogradovu.
1925. gada 25. jūnijā Kazaņā notika "Sanijas" pirmizrāde. Lielie panākumi iedvesmoja autorus, un pirmajai tatāru operai sekoja otrā — "Ešče" ("Strādnieks"). Abās viņš arī dziedāja. Abas operas saņēma plašu atsaucību: "Sanijas" partitūra, kā arī autoru un izpildītāju fotogrāfijas tika izstādītas starptautiskajā izstādē Frankfurtē, un "Ešče" 1930. gada vasarā Maskavā tika demonstrēta Nacionālo teātru olimpiādē.
1929.-1938. gadi
Kopš 1929. gada Gaziza Aļmuhametova dzīve un darbs ir saistīti ar Ufu. Aļmuhametovs ir autors brošūrai „Cīņā par baškīru padomju mūzikas radīšanu” (1933), kas pirmo reizi apraksta baškīru muzikālās kultūras stāvokli un iezīmē tās attīstības perspektīvas.
Ufā viņš atkal uzstājas ar koncertiem un raksta mūziku. Gazizs Aļmuhametovs kļuva par vienu no baškīru studijas organizatoriem P. Čaikovska Maskavas konservatorijā un Baškīrijas filharmonijas atklāšanas iniciatoru.
1929. gadā par godu Baškīrijas APSR 10. gadadienai Gazizs sadarbībā ar Gabjaši un Vinogradovu uzrakstīja svinīgu maršu "Baškortostāna". Aļmuhametovs to izpildīja valdības koncertā Visbaškīru Padomju VII jubilejas kongresa delegātu priekšā. Šajā kongresā tika nolemts dziedātājam piešķirt titulu “Baškīrijas APSR Tautas mākslinieks”.
No 1932. gada viņš strādāja Ufas mūzikas skolā un tajā pašā laikā arī Baškīrijas valodas un literatūras zinātniskās pētniecības institūtā. Viņš ierakstīja baškīru tautas dziesmas, fragmentu no episkās teikas "Kungir-Buga" u.c.
Savos koncertu braucienos un folkloras vākšanas ekspedīcijās Gazizs Aļmuhametovs turpināja meklēt jaunus talantus operas studijai, kļūstot par mentoru daudziem nākotnes meistariem: dziedātājiem, mūziķiem, komponistiem. Starp tiem bija Banu Vaļejeva, Habirs Gaļimovs, Gabdrahmans Habibuļļins, Zagirs Ismagilovs, Husains Ahmetovs, Zaituna Iļbajeva, Uļjana Kalinina-Sirtlanova, Asma Šaimuratova, Marjama Gabdrahmanova, Muslima Musina. Pēc Maskavas Valsts konservatorijas baškīru studijas beigšanas katrs no viņiem veicināja savas dzimtās republikas mūzikas un kultūras attīstību.
Aļmuhametovs savu repertuāru neaprobežoja ar citu sacerētajām tautas dziesmām, klasiskajām romancēm un ārijām, bet arī radīja pats savus tekstus. Viņa balāde "Draudīgais vējš" ir viena no pirmajām šajā žanrā baškīru un tatāru mūzikā. Savdabīga ir dziesma "Majakovska nāvei", ļoti populāri bija dzejoļi "Laivas", "Es rakstu dziesmas", "Agideļas krastā".
Nākotnei Aļmuhametovs gatavoja tautisko repertuāru tolaik vēl neuzceltajai operai. Viņš pasūtīja jaunas operas S. Gabjaši un A. Kļučarjovam. Baškīru valodā tika tulkoti itāļu komponistu darbi — Čimarozas "Slepenās laulības" un Paiziello "Daiļā dzirnavniece".
Ufā Aļmuhametovs divreiz pārslimoja vēdertīfu. Viņa divas meitas nomira bērnībā.
Kad 30. gados PSRS sākās masveida represijas pret mazākumtautībām, arī Aļmuhametovs kā "baškīru nacionālists" tika arestēts 1937. gada 11. decembrī. Ieslodzījumā viņš aiz restēm dziedājis dziesmas ieslodzītajiem. Viņu nošāva 1938. gada 10. jūlijā, toties 1957. gadā pēc nāves reabilitēja.
Pau Lopess
Pau Lopess (es, dzimis ) ir katalāņu futbolists, spēlē vārtsarga pozīcijā. Pašlaik (2021) Lopess pārstāv Itālijas Serie A komandu AS Roma un Spānijas futbola izlasi.
Airēšana 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Airēšana 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro norisinājās no 6. līdz 13. augustam. Airēšanā šajās olimpiskajās tika aizvadītas 14 sacensības, 8 vīriešiem un 6 sievietēm. Airēšana norisinājās Rodrigu di Freitaša lagūnā. Airēšanas sacensībās startēja 547 sportisti, 334 vīrieši un 213 sievietes, no 69 valstīm.
Lielbritānijai šīs bija trešās pēc kārtas veiksmīgās olimpiskās spēlēs airēšanas sacensības. Tā šajās olimpiskajās spēlēs izcīnīja 5 medaļas, 3 zelta un 2 sudraba. Otrajā vietā ierindojās Jaunzēlande un Vācija ar iegūtām 3 olimpiskajām medaļām, 2 zelta un 1 sudraba medaļas.
Sacensību formāts
Airēšanas sacensībās notika astoņi pasākumi vīriešiem un seši pasākumi sievietēm. Sacensības notika atvērta svara un ierobežota svara (viegla svara) sportistu kategorijās un divos airēšanas stilos. Vieninieku, bezstūrmaņa divnieku, pārairu divnieku, vieglsvaru pārairu divnieku, pārairu četrinieku un astoņnieku startēja gan vīrieši, gan sievietes. Savukārt bezstūrmaņa četrinieku un pārairu četrinieku sacīkstes startēja tikai vīrieši.
Lai arī 14 olimpisko laivu klašu lielums un sastāvs palika nemainīgs salīdzinājumā ar 2012. gada Londonas olimpisko spēļu formātu, taču tika samazināts startējošo laivu skaits vieniniekos, četriniekos un astoņniekos, tādējādi veicos pārmaiņas, lai varētu palielināt sieviešu laivu īpatsvaru.
Kvalifikācija
Katra pārstāvošajām valstim varēja kvalificēt vienu laivu katrā no četrpadsmit disciplīnām. Lielākā daļa kvalifikācijas vietas tika piešķirtas, pamatojoties uz rezultātiem 2015. gada pasaules čempionātā airēšanā, kas notika Francijas ezerā Egbeletā, Savojas departmentā, no 2015. gada 30. augusta līdz 4. septembrim. Dalība tika piešķirta Nacionālajām olimpiskajām komitejām, nevis konkrētajiem sportistiem, kas finišēja 9. labāklie vieninieki (gan vīrieši, gan sievietes), 5 labākie astoņnieki un 11 labākie bezstūrmaņa pāri, pārairu divnieki un vieglsvaru pārairu divnieki (gan vīrieši, gan sievietes), kā arī 11 bezstūrmaņa četrinieki un pārairu četrinieki (tikai vīrieši).
Savukārt atlikušās vietas tika sadalītas četrās kontinentālajās kvalifikācijas regatēs Āzija un Okeānija (izņemot Austrālija un Jaunzēlande), Āfrika, Latīņamerika un Eiropa (ar papildu ASV, Kanādas, Austrālija un Jaunzēlandes līdzdalību), kā arī galīgajā olimpisko spēļu kvalifikācijas regatē Šveices pilsētā Lucernā.
Pārstāvētās valstis
2016. gada vasaras olimpisko spēļu airēšanas sacensībās bija pārstāvētas 69 valstis. Pirmoreizi airēšanā bija pārstāvēta Angola, Bahamas, Ekvadora, Lībija, Nigērija, Singapūra, Togo, Trinidada un Tobāgo un Vanuatu.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Sportisti
2016. gada vasaras olimpisko spēļu airēšanas sacensībās startēja 547 sportisti, 334 vīrieši un 213 sievietes.
Laplata (upe)
Laplata (es) ir Paranas un Urugvajas satekestuārs Dienvidamerikas dienvidaustrumos. Tek pa Argentīnas un Urugvajas robežu un ietek Atlantijas okeānā. Garums ap 290 km, platums — no 2 km pie satekas līdz 220 km grīvā, vidējais dziļums — ap 10—20 m. Dažkārt tiek uzskatīta par Atlantijas okeāna līci vai malas jūru. Upes plūdumu, kur sajaucas saldūdens ar jūras ūdeni, visā garumā ietekmē paisums. Upes krasti biezi apdzīvoti, lielākās apdzīvotās vietas krastos ir Buenosairesa un Laplata Argentīnā un Montevideo Urugvajā.
Portugāļu jūrasbraucēji bija pirmie eiropieši, kas 1513. gadā atklāja Laplatu. Pirmie to izpētīja spāņi Huana Diasa de Solisa vadībā 1516. gadā jūras šauruma starp Atlantijas un Kluso okeānu meklējumos un nosauca par Saldo jūru (Mar Dulce). Padziļinātu šī estuāra (grīvlīča) izpēti no 1526. līdz 1529. gadam veica venēciešu kuģotājs Sebastians Kabots. Tirgojoties ar vietējiem gvaranu indiāņiem, Kabots ieguva vairākus sudraba priekšmetus un upi nosauca tagadējā vārdā — par Sudraba upi.
Goferu virsdzimta
Goferu virsdzimta (Geomyoidea) ir grauzēju kārtas (Rodentia) viena no virsdzimtām, kas apvieno 2 mūsdienās dzīvojošas dzimtas. Visas šīs grupas mūsdienas dzīvojošās sugas mājo galvenokārt Ziemeļamerikā, lai gan dažu sugu izplatības areāls iesniedzas arī Dienvidamerikā. Aizvēsturisko dzīvnieku fosilijas atrodamas visā senās Laurāzijas teritorijā.
Pauls Polsons
Pauls Emīls Polsons (sv, — ) bija Somijas zviedru cilmes virsnieks.
Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā kopā ar citiem somu brīvprātīgajiem nelegāli ieradās Vācijā, kur pēc militārās apmācības 1916. gadā iedalīts somu jēgeru bataljona 1. rotas sastāvā. 1918. gadā piedalījās Somijas pilsoņu karā.
1919. gadā somu brīvprātīgo vienības Ziemeļu zēni sastāvā piedalījās Igaunijas un Latvijas brīvības cīņās. Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.
Ziemas kara laikā 1940. gadā atkal mobilizēts Somijas karaspēkā.
Leperu pilskalns
Leperu pilskalns jeb Lauka Ļāperu pilskalns, Ļāperu pilskalns ir pilskalns, kas atrodas Augšdaugavas novada Ambeļu pagasta austrumu daļā, Dubnas upe kreisajā krastā, Lauku Ļāperu ciemā. Pilskalnu aprakstījis Ernests Brastiņš. Tas ir savrups pakalns, kas paceļas 25 metrus virs Dubnas upes līmeņa. Kalns savulaik arts, tāpēc kultūrslānis postīts. Pilskalna plakums apmēram 35 metru diametrā. Kalnam ir divas terases.
Bass
Bass ( — 'zems') var būt:
Utkiarvika
Utkiarvika (en, ik), līdz 2016. gadam — Barova (en), ir pilsēta ASV Aļaskas pavalstī, Nortsloupas apgabala centrs. Izvietojusies Ziemeļu Ledus okeāna Čukču jūras krastā pie Barova zemesraga. 57 % iedzīvotāju ir iņupiati. Utkiarvika ir ASV vistālāk ziemeļos esošā apdzīvotā vieta.
Barova raga apvidu iņupiati apdzīvojuši ja vismaz 1500 gadus. Eiropiešu avotos apmetne pirmoreiz minēta 1853. gadā kā Otkiavinga, vēlāk arī kā Otkiovika. Vēlākos laikos ciems saukts pēc netālā Barova raga. 2016. gadā atgriezts iņupiatu nosaukums, kas tulkojumā nozīmē ‘vieta, kur vāc savvaļas saknes’ — tā saukto «eskimosu kartupeli» — tundrā augošo Claytonia tuberosa, kura saknes ir ēdamas.
1881. gadā Pirmā Starptautiskā polārā gada ietvaros līdzās ciemam ierīkoja Pointbarovas polāro pētniecības staciju. 1888. gadā prezbiteriešu misija uzbūvēja baznīcu, kas tiek izmantota arī mūsdienās. 1889. gadā tika uzbūvēta vaļu mednieku atbalsta un glābšanas stacija, 1901. gadā — ASV pasta nodaļa. Pilsētas statuss Barovai piešķirta 1958. gadā.
Ģeogrāfiski Utkiarvika dalās trijās daļās. Dienviddaļā Barovsaidā pie lidostas ir vēsturiskais pilsētas centrs, vidusskola, sākumskola, policija, pilsētas dome, banka. Lielākā vidējā daļa Brovervila ir galvenais dzīvojamais rajons; tur atrodas bibliotēka, pasts, pamatskola, slimnīca, Iņupiatu Mantojuma centrs, viesnīca. Attālāko un mazāko ziemeļu daļu dēvē par NARL, jo tur atradies Kara flotes Arktikas pētījumu centrs (Naval Arctic Research Lab); tajā mūsdienās atrodas Iļisarvikas koledža, bet 2 km uz dienvidaustrumiem — Barovas observatorija.
Vilhjalmurs Stefansons
Vilhjalmurs Stefansons (is; dzimis, miris ) bija islandiešu izcelsmes Kanādas polārpētnieks, etnogrāfs un rakstnieks.
Biogrāfija
Dzimis islandiešu imigrantu ģimenē Jaunās Islandes (Nýja Ísland) kolonijā Vinipega ezera krastā Manitobas provincē Kanādā. 1881. gadā ģimene pārcēlās uz Ziemeļdakotu ASV. 13 gadu vecumā zaudējis tēvu un bija spiests strādāt tuvējās fermās par ganu un zirgu pārdevēju. 1898. gadā ieguva vidējo izglītību un iestājās Dienviddakotas Universitātē, no kuras izslēgts 1902. gadā neilgi pirms absolvēšanas. Nākamajā gadā iestājies Aijovas štata universitātē, ko pēc gada absolvēja, iegūstot bakalaura grādu dabaszinātnēs.
1903. gadā iestājies Hārvarda Universitātes teoloģijas skolā, bet nomācījās tikai gadu. Paralēli teoloģijai apmeklējis bioloģijas un antropoloģijas lekcijas un 1904. gadā pārcēlās uz univeritātes Pībodija arheoloģijas un etnoloģijas muzeju, kļūstot par antropoloģijas fakultātes stipendiātu. 1904. un 1905. gadā vasaras brīvlaikos apmeklējis senču dzimteni Islandi, kur kopā ar citiem studentiem veicis veiksmīgus arheoloģiskos un etnogrāfiskos pētījumus.
Arktiskās ekspedīcijas
1906. gadā Stefansons pieņēma amerikāņu ģeologa Ernesta Lefingvela (Ernest de Koven Leffingwell) uzaicinājumu piedalīties britu—amerikāņu ekspedīcijā uz Boforta jūru. Stefansons bija plānojis pievienoties ekspedīcijai Heršela salā Makenzi upes grīvā. Sasniedzis salu, bet ekspedīcijas kuģi nesagaidījis — tas bija nogrimis pie Fleksmena salas Aļaskas ziemeļu piekrastē — Stefansons nodevās vietējo iedzīvotāju etnogrāfiskajai izpētei. Ziemu Stefansons pavadīja vietējā pie vietējā inuita Ovajuka, apgūstot ziemeļu tautu sadzīves īpatnības. Šajā laikā noformējās Stefansona uzskats par Arktiku kā baltajiem ne tik naidīgu vidi, ja tie ir gatavi pieņemt ziemeļu tautu dzīvesveidu. Pēc atgriešanās mājās 1907. gadā Stefansons publicēja vairākus zinātniskus rakstus par Arktiku dažādos žurnālos.
1908. gadā Stefansons kopā ar studiju biedru zoologu Rūdolfu Andersonu (Rudolph Martin Anderson) ar Amerikas Dabaszinātņu muzeja atbalstu noorganizēja savu ekspedīciju uz Arktikas piekrasti. Viens no ekspedīcijas mērķiem bija apstiprināt vai atspēkot vaļu mednieku leģendas par Viktorijas salā redzētiem eiropeīda izskata iezemiešiem. Līdz 1909. gada rudenim Stefansons ar Andersonu apsekoja plašu Boforta jūras piekrastes apgabalu no Barova raga rietumos līdz Perija ragam austrumos. Pārziemojuši, viņi 1910. gadā atklāja inuitu ciemu, kura iedzīvotāji līdz tam nebija kontaktējuši ar eiropiešiem. 1911. gada aprīlī Stefansons kopā ar inuitu pavadoni šķērsoja Dolfinendjūniona šaurumu līdz Viktorijas salai, kur tiešām sastapa "blondos inuitus" ar diezgan izteiktām eiropeīdām pazīmēm — gaišu ādu un rūsganiem matiem. 1912. gada rudenī ekspedīcija atgriezās Sietlā ar bagātīgu arheoloģisko un etnogrāfisko materiālu kolekciju, ko augsti novērtēja citi zinātnieki.
1913. gadā Stefansons ar Andersonu ar Kanādas valdības atbalstu noorganizēja apjomīgu ekspedīciju uz Boforta jūru, kuras vajadzībām tika nofraktēti trīs kuģi — Karluk (ekspedīcijas ziemeļu partijai), Alaska un Mary Sachs (dienvidu partijai). Stefansons pats vadīja ekspedīcijas ziemeļu partiju, kurai bija paredzēts pētīt apgabalus ziemeļos un rietumos no zināmajām Kanādas Arktikas salām. Jau augusta sākumā, nesasniedzot ekspedīcijas sākumpunktu Heršela salā, Karluk nokļuva ledus gūstā. 20. septembrī, kad kļuva skaidrs, ka kuģis no ledus neatbŗīvosies un nāksies tajā pārziemot, Stefansons ar piecu cilvēku komandu devās ziemeļbriežu medībās uz netālo Kolvilas upes grīvu. Tā kā pēc vētras kuģis bija sācis dreifēt, Stefansona komanda nespēja tajā atgriezties un devās uz Kolinsona ragu, kur pievienojās ekspedīcijas dienvidu partijai ar kuģiem Alaska un Mary Sachs. 1914. gadā martā Stefansons kopā ar vairākiem pavadoņiem suņu pajūgos devās uz ziemeļaustrumiem, sasniedzot Benksa salu, kurā evakuācijas kuģa Mary Sachs bojājumu dēļ nācās pārziemot. 1915. un 1916. gadā Stefansons veica vairākus pārgājienus tālāk uz ziemeļiem un atklāja līdz tam nezināmu salu grupu — Broka salu (atklāta 1915. gada jūnijā), Bordena salu un Makenzi Kinga salu (atklātas 1916. gada pavasarī). 1916. gada 13. jūnijā vēl tālāk ziemeļos Sverdrupa salu grupā tika atklāta Mīena sala. Vēl divas ziemas pārziemojot Arktikā, 1918. gadā Stefansons atgriezās Kanādā. Ekspedīcijas rezultāti, neskatoties uz cilvēku upuriem (ceļā uz Vrangeļa salu bojā gāja 11 cilvēki no Karluk komandas) un ievērojami pārtērētajiem līdzekļiem (iztērēti 560 000 $ plānoto 75 000 vietā), bija nozīmīgi botānikā, ģeoloģijā, ģeogrāfijā, okeanogrāfijā un zooloģijā — tika izpētītas 100 000 kvadrātjūdzes Kanādas Arktikas.
Vrangeļa salas kolonizēšanas mēģinājums
No 1921. līdz 1924. gadam pēc Stefansona iniciatīvas tika mēģināts Kanādas vārdā kolonizēt neapdzīvoto Vrangeļa salu, uz ko pirms tam tiesības bija pieteikušas ASV un Krievija. Pasākums notika ar netiešu Kanādas un Lielbritānijas valdību atbalstu, bet vēlāk izvērtās par avantūru un radīja diplomātisku saspīlējumu starp ASV, Kanādu, Lielbritāniju un PSRS.
1923. gada 19. augustā izdzīvojušo Adu Blekdžeku savāca glābšanas kuģis Donaldson, kurš salā atstāja nākamo kolonistu grupu — amerikāni Čārlzu Velsu (Charles Wells) un 12 inuitus, tajā skaitā sievietes un bērnus. Tajā pašā gadā situācijai salā pastiprinātu uzmanību sāka pievērst nesen dibinātās PSRS vadība un 1924. gada 20. jūlijā uz salu tika nosūtīta lielgaballaiva Krasnij Okjabrj. 20. augustā tā piestāja salā, pacēla PSRS karogu un izveda amerikāni un 13 inuitus (viens piedzima salā) uz Vladivostoku. Velss un viens no inuitu bērniem Vladivostokā mira no pneimonijas, bet pārējie tika nogādāti Ķīnas robežpunktā Suņfeihe, lai caur Harbinu nogādātu mājās. Ķīnas varasiestādes sākotnēji kolonistus nepieņēma, jo ASV konsuls paziņoja, ka inuiti nav ASV pilsoņi. Galu galā inuiti tika nogādāti mājās par Amerikas Sarkanā krusta līdzekļiem caur Daliaņu, Kobi un Sietlu līdz Nomai.
Vēlākā darbība
Pēc atgriešanās no Arktikas Stefansons nodarbojās galvenokārt ar dažādu valsts iestāžu un organizāciju konsultēšanu Arktikas jautājumos. Sakarā ar nesaskaņām ar Kanādas valdību par Vrangeļas salas kolonizēšanas mēģinājumu Stefansons pieņēma atpakaļ ASV pilsonību un pārcēlās uz Ņujorku. 1930. gados Stefansons bija aviokompānijas Pan American konsultants transpolāro lidojumu organizēšanā, bet Otrā pasaules kara laikā konsultēja ASV valdību par militārpersonu trenēšanu izdzīvošanai arktiskos apstākļos. 1946. gadā Stefansons par ASV Aizsardzības ministrijas līdzekļiem sāka gatavot apjomīgu "Arktikas enciklopēdiju", bet 1949. gadā finansējuma pārtraukšanas dēļ darbs apstājās.
1953. gadā pēc Stefansona iniciatīvas Dartmutas koledžā tika izveidots Polārās pētniecības kurss, kas 1989. gadā izauga par Polāro pētījumu institūtu (Institute of Arctic Studies). Koledžai Stefansons nodeva arī savu plašo bibliotēku, kurā bija ap 25 000 grāmatu un ap 45 000 brošūru un manuskriptu.
Dzīves laikā Stefansons sarakstīja vairākas grāmatas par saviem ceļojumiem un pētnieciskus darbus par polārpētniecības vēsturi, bet vēlāk sarakstījis arī vairākus uz jauniešiem orientētus populārzinātniskus darbu.
1952. un 1958. gadā Stefansons pārcieta mikroinsultus, bet rešais mikroinsults 1962. gadā viņam bija liktenīgs.
Pagodinājumi
Stefansons par savu ieguldījumu Arktikas izpētē saņēmis vairākus apbalvojumus, tajā skaitā ASV Nacionālās ģeogrāfijas biedrības zelta medaļu (1919), britu Karaliskās ģeogrāfijas biedrības zelta medaļu (1921). 1941. gadā Stefansons kļuva par Amerikas Polārās biedrības goda locekli.
Stefansona vārdā nosaukti:
2019. gada Bretagne Classic
2019. gada Bretagne Classic bija šosejas riteņbraukšanas viendienas sacensības, kas notika 1. septembrī. Tā bija 83. reize, kad notika Bretagne Classic sacensības un tās bija 34. sacensības 2019. gada UCI Pasaules tūres kalendārā.
Sacensībās uzvarēja Beļģijas sportists Seps Vanmarke ().
Komandas
Tā kā Bretagne Classic bija UCI Pasaules tūres sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Papildus tika uzaicinātas septiņas UCI profesionālās kontinentālās komandas. Katra no tām pieteica sešus braucējus, veidojot 25 komandu un 172 braucēju pelotonu. No šiem braucējiem finišēja tikai 90.
Miks Mikivers
Miks Mikivers (et; 1937—2006) bija igauņu un padomju aktieris, teātra un kino režisors, pedagogs, PSRS Tautas skatuves mākslinieks (1990).
Biogrāfija
Dzimis 1937. gada 4. septembrī Tallinā (no citiem avotiem — 4. novembrī Loksā ).
Mācījies Loksas skolā, pēc tam Tallinas 17. vidusskolā, Tallinas kalnrūpniecības tehnikumā, studējis Tallinas Politehniskajā institūtā (tagad Tallinas Tehnoloģiju universitāte). 1961. gadā beidzis Tallinas Konservatorijas teātra mākslas nodaļu (šobrīd Igaunijas Mūzikas un teātra akadēmijas drāmas skola).
No 1961. līdz 1965. gadam — aktieris, no 1974. līdz 1988. gadam un kopš 1992. gada — režisors (kopš 1977. gada — galvenais režisors) Igaunijas Drāmas teātrī Tallinā.
Tēlojis dažādas lomas teātrī, tai skaitā Pēru Gintu H. Ibsena "Pērs Gints", Lopahinu Čehova lugā "Ķiršu dārzs", Veršiņinu Čehova lugā "Trīs māsas".
No 1965. līdz 1974. gadam Igaunijas Jaunatnes teātra (tagad - Tallinas pilsētas teātris) aktieris un direktors. Iestudējis izrādes Somijā, Ungārijā, Krievijā, Latvijā un Lietuvā.
Filmējies kino vairāk nekā 40 filmās, tai skaitā Norvēģijā, Zviedrijā, Somijā, Anglijā, Armēnijā, Lietuvā un Krievijā, bijis arī televīzijas aktieris. Pazīstamākās no filmām ar viņa piedalīšanos: "Aizpekļu jaunais velns", "Briljanti proletariāta diktatūrai", "Viesnīca "Pie bojā gājušā alpīnista"", "TASS pilnvarots paziņot". Vairāku filmu režisors.
Bijis pasniedzējs Tallinas konservatorijas teātra katedrā. No 1987. līdz 1994. gadam Igaunijas Teātru savienības valdes priekšsēdētājs. Igaunijas PSR kinematogrāfu savienības biedrs. PSRS tautas deputāts no Tallinas pilsētas teritoriālā vēlēšanu apgabala (1989-1991). No 1990. līdz 1992. gadam viņš bija ievēlēts Igaunijas Kongresā (alternatīvais parlaments). No 1989. līdz 2006. gadam viņš bija pastāvīgais Igaunijas Olimpiskās komitejas loceklis. Saņēmis dažādas prēmijas, apbalvojumus un goda nosaukumus, tai skaitā PSRS Tautas skatuves mākslinieka nosaukumu (1990).
2003. gadā piedzīvoja smagu insultu. Miris 2006. gada 9. janvārī Vesu, Igaunijā. Apglabāts Tallinas meža kapos.
Alfrēds-Jānis Bērziņš
Alfrēds-Jānis Bērziņš (1920-2011) bija Latviešu leģiona virsnieks, Armijas goda sarakstu sprādzes saņēmējs, vēlāk Daugavas Vanagu organizācijas ģenerālsekretārs.
Ložu ekspresis
"Ložu ekspresis" (en) ir 2022. gada ASV neo-noir asa sižeta komēdijas trillera filma, kuras režisors ir Deivids Lītčs, scenārija autors ir Zeks Olkevičs. Filma veidota pēc Kotaro Isakas japāņu romāna Maria Beetle motīviem. Galvenās lomas atveidojuši Breds Pits, Džoija Kinga, Ārons Teilors-Džonsons, Braians Tairī Henrijs, Endrū Kodzi, Hirojuki Sanada, Maikls Šenons, Bad Bunny, Zazija Bītsa, Logans Lērmans, Kārena Fukuhara, Masi Oka un Sandra Buloka.
Alfrēds-Jānis Bērziņš
Pirmskara dzīve
Alfrēds-Jānis Bērziņš dzimis 1920. gada 14. februārī Popes pagastā divu bērnu ģimenē, abi vecāki - ierēdņi. Tēvs 1921. gadā pārcelts uz darbu tiesā Rēzeknē, arī Bērziņš skolas gaitas sāk tieši Rēzeknē, 1938. gadā beidz Rēzeknes valsts ģimnāziju. Pēc ģimnāzijas beigšanas 1938. gada rudenī brīvprātīgi piesakās obligātajam militārajam dienestam Latvijas armijā, tajā izdien 18 mēnešus, demobilizējas īsi pirms Latvijas okupācijas, 1940. gada 12. maijā. Laiku līdz kara sākumam Bērziņš pavada Jelgavā, studējot Lauksaimniecības akadēmijā.
Otrajā pasaules karā
Pēc Vācijas iebrukuma PSRS Bērziņš pieredz 30 sakropļotu ieslodzīto līķu ekshumāciju Rēzeknes milicijas šķūnī, jau 1941. gada nogalē viņš brīvprātīgi piesakās dienestam latviešu policijas bataljonos. 1942. gada februārī viņš saņem pavēli ierasties uz apmācībām Krāslavā un augustā tiek nozīmēts par vada komandieri 19. Latgales policijas bataljonā Ļeņingradas frontē. Pēc ievainojuma vairākus mēnešus atpūšas dzimtenē, atgriežas frontē 1943. janvārī, drīz līdz ar 19. Latgales bataljonu tiek iekļauts 2. latviešu brigādē kā 42 grenadieru pulka II bataljons un pārcelts uz Volhovas fronti. Pēc kaujām 1943. gada oktobra sākumā tiek apbalvots ar II šķiras Dzelzs krustu un iecelts par 6. rotas komandieri.
Ložu ekspresis
Filmēšana sākās Losandželosā 2020. gada novembrī un noslēdzās 2021. gada martā. Filmas "Ložu ekspresis" pirmizrāde notika Parīzē, bet ASV un Latvijas kinoteātros to sāka demonstrēt no. Filmas pasaules kases ienākumi ir vairāk nekā 239 miljoni ASV dolāru pie gandrīz 90 miljonu liela ražošanas budžeta. Tā saņēmusi dažādas kritiķu atsauksmes.
Alfrēds-Jānis Bērziņš
Otrajā pasaules karā
1944. gada janvārī Bērziņš nonāk izlases vienībā - virsleitnants Graumaņa komandētajā 16. slēpotāju rotā, tā vēlāk tiek iekļauta pulkveža Veisa kaujas grupā un Bērziņš atkal uzņemas rotas komandiera pienākumus - seko izlaušanās kauja pie Dolgovas, 21. janvārī tiek ievainots un evakuēts. Par izrādīto varonību saņem I šķiras Dzelzs krustu, frontē atgriežas 1944. gada augustā, tiek nozīmēts par 4. rotas komandieri un piedalās kaujās pie Cesvaines, kā arī Mores kaujās. Vēlāk pārcelts par 2. rotas komandieri, nonāk Kurzemes cietoksnī, piedalās 1. un 3. lielkaujā - pēc smaga ievainojuma janvārī tiek evakuēts uz Dundagu, tiek amputēta kāja virs ceļgala - šis ir Bērziņa sestais ievainojums. Par šo kauju tiek apbalvots ar armijas goda sarakstu sprādzi 1945. gada 5. martā. Tālāk tiek evakuēts uz Bavāriju kur Marktredvicā viņu saņem gūstā ASV bruņotie spēki.
Pēckara dzīve
Pēc atbrīvošanas no gūsta Bērziņš 1947. gadā piedalās Daugavas Vanagu nodaļas dibināšanās Bambergā, kļūst par nodaļas vadītāju. Turpina darbību Daugavas Vanagos atlikušo mūža daļu, beigās ieņemot ģenerālsekretāra amatu. 1955. gadā saņem Daugavas Vanagu nozīmi zeltā, aktīvs arī citās trimdas latviešu sabiedriskās dzīves jomās. 2010. gada pavasarī Bērziņš pārceļas uz dzīvi Latvijā.
Virsleitnants Alfrēds-Jānis Bērziņš mirst 2011. gada 3. augustā.
Kotāns
Kotāns var būt:
Martušovka
Martušovka ir ciems Mākoņkalna pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 276 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie vietējā autoceļa V599 (Ismeri_Zosna_Andrupene). Ciema apkārtnē atrodas Smagaņu ezers.
Ciema apkaimē atrodas valsts nozīmes arheoloģiskais piemineklis - Smaganu pilskalns.
Trejs Pārkers
Rendolfs Severns "Trejs" Pārkers III (en, dzimis ) ir amerikāņu scenārists, animators, režisors un komponists. Bieži sadarbojas ar Metu Stounu. Kopā ar viņu Trejs ir pazīstams kā autors seriālam "Dienvidparks". Saņēmis 4 Tony balvas par savu darbu mūziklā The Book of Mormon. Trejs ir arī nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā labākā dziesma.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšana ir bināra operācija, kurā tiek reizināts matricu pāris, šīs operācijas rezultātā tiek iegūta jauna matrica. Skaitļi (piemēram, reāli, kompleksi skaitļi) var tikt reizināti kā elementārajā aritmētikā.
Pastāv vairāki veidi, kā reizināt matricas, no kuriem vienkāršākais ir reizināšana ar skaitli. Matricu reizināšana nav komutatīva, kas nozīmē, ka
A · B ≠ B · A
. Ja tiek reizināta matrica
A
(
n × m
matrica) un
B
m × p
matrica), tad reizināšanas rezultāts
AB
ir
n × p
matrica.
Reizināšana ar skaitli
Skaitļa
λ
A
ir matrica
λA
, kuras izmērs ir tāds pats, kā matricai
. Matricas
locekļus definē kā
Līdzīgi tiek definēts matricas
reizinājums ar skaitli
Piemērs ar reālu skaitli un matricu:
Divu matricu reizināšana
Ja
A
ir
n × m
matrica un
B
m × p
matrica,
tad matricu reizinājums
AB
(kas tiek apzīmēts bez kaut kādām reizinājuma zīmēm vai punktiem) ir
matrica
kur katrs
i, j
loceklis ir iegūts, reizinot
Aik
elementu ar
Bkj
elementu, kur
un tiek saskaitīti rezultāti līdz
k
Tas nozīmē, ka reizinājums
ir definēts, ja kolonnu skaits
matricā sakrīt ar rindu skaitu
matricā. Reizinājuma rezultāta matricā rindu skaits ir vienāds ar
rindu skaitu, savukārt kolonnu skaits — ar
kolonnu skaitu.
Ilustrācija
Vērtības krustpunktos ir iegūstamas ar šādām darbībām:
Matricu reizināšanas piemēri
Ja
tad matricu reizināšanas rezultāts ir:
Juris Baldunčiks
Juris Baldunčiks (dzimis 1950. gada 29. novembrī Jēkabpilī, miris 2022. gada 27. jūlijā Rīgā) bija latviešu valodnieks (letonists un anglists), terminologs, leksikogrāfs, pedagogs un tulkotājs. Dažādu zinātnisko publikāciju (jo īpaši par latviešu valodas vēsturi, terminoloģiju, kontaktlingvistiku) un augstskolas mācību līdzekļu autors. Dr. philol.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
un
Juris Baldunčiks
Dzīvesgājums
1977. gadā beidzis Latvijas Valsts universitātes Svešvalodu fakultātes Angļu valodas un literatūras nodaļu. Pēc absolvēšanas strādājis Zinātņu akadēmijas Valodas un literatūras institūtā kā jaunākais zinātniskais līdzstrādnieks (1978—1986), vecākais zinātniskais līdzstrādnieks (1986—1989) un institūta direktora vietnieks zinātniskajā darbā (1990—1992). Vēlāk strādājis arī kā Zinātņu akadēmijas Literatūras, folkloras un mākslas institūta direktora vietnieks zinātniskajā darbā (1992—1993) un projektu vadītājs, kā arī kā Latvijas Valsts universitātes Psiholoģijas un pedagoģijas fakultātes docētājs (1995—1997).
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
Jāievēro, ka
Juris Baldunčiks
Dzīvesgājums
Kopš 1997. gada strādāja Ventspils Augstskolā — sākumā kā asociētais profesors, vēlāk Anglistikas katedras vadītājs, bet kopš 2006. gada — profesors. Līdz 2014. gadam bijis Ventspils Augstskolas Lietišķās valodniecības centra direktors. No 2013. līdz 2015. gadam vadīja Latvijas Zinātņu akadēmijas Terminoloģijas komisiju.
Matricu reizināšana
Matricu reizināšanas piemēri
AB