cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Deniss Sokoļskis
Deniss Sokoļskis (dzimis, Rīgā) ir bijušais Latvijas futbolists, aizsargs.
Walking on Air
"Walking on Air" ir igauņu dziedātājas Kerli pirmais oficiālais singls no debijas albuma Love Is Dead. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Island Records.
Edgars Jaunups
Edgars Jaunups (dzimis Rīgā) ir latviešu jurists, politiķis un basketbola funkcionārs. Šobrīd pārstāv partiju "Latvijas attīstībai", iepriekš aktīvi darbojies "Jaunajā laikā" un "Vienotībā". Bijis Saeimas un Rīgas domes deputāts.
Biogrāfija
E. Jaunups dzimis Rīgā. Mācījies Āgenskalna ģimnāzijā (1986—1997) un Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē (1997—2002). Bijis Latvijas Universitātes senators un Studentu padomes priekšsēdētājs.
E. Jaunupa tēvs Modris Jaunups arī aktīvi darbojas politikā, bijis Rīgas domes deputāts no "Jaunā laika" saraksta (2005—2009). Politikā ienācis vēlāk par dēlu, pirms tam darbojies Rīgas pašvaldības uzņēmumā "Rīgas Satiksme". 2016. gada jūnijā apprecējies ar Katrīnu Leiškalni (bijušā politiķa Kārļa Leiškalna meitu).
Politiskā darbība
E. Jaunups bija viens no partijas "Jaunais laiks" dibinātājiem 2002. gadā. No šīs partijas saraksta ievēlēts 8. Saeimā. Pēc pieļauta ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma, pārsniedzot ātrumu ar tēva M. Jaunupa dienesta automašīnu, nolicis Saeimas deputāta mandātu. ievēlēts par "Jaunā laika" ģenerālsekretāru, šos pienākumus pildīja līdz, kad viņu nomainīja Jānis Reirs. E. Jaunups bijis arī "Jaunā laika" valdes loceklis, kā arī strādājis divās valdībās un vairākās ministrijās (bijis Tieslietu ministrijas parlamentārais sekretārs, aizsardzības ministra Einara Repšes padomnieks valsts pārvaldes jautājumos, Ministru prezidenta E. Repšes ārštata padomnieks valsts pārvaldes jautājumos, Kultūras ministrijas parlamentārais sekretārs).
Kad partija "Jaunais laiks" iesaistījās apvienībā "Vienotība" E. Jaunups bija viens no jaunizveidotās partiju apvienības izveides iniciatoriem un tās pirmās valdes loceklis. "Vienotībai" pārtopot politiskā partijā viņš tajā darbojās mazāk aktīvi līdz 2013. gadā izstājās no partijas, lai pievienotos sava domubiedra E. Repšes veidotajai biedrībai "Latvijas attīstībai". Uz tās bāzes veidotās partijas "Latvijas attīstībai" dibināšanas kongresā 15. decembrī E. Jaunups tika ievēlēts tās valdē.
Kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās 2014. gadā, taču netika ievēlēts.
2019. gadā E. Jaunups kļuva par Eiropas Parlamenta deputāta Ivara Ijaba palīgu.
Sporta funkcionārs
2005. gadā E. Jaunups kopā ar bijušo basketbolistu un treneri Valdi Valteru un citiem domubiedriem atjaunoja basketbola klubu Rīgas VEF, kļūstot par tā valdes priekšsēdētāju. No līdz  ieņēma Latvijas Basketbola savienības ģenerālsekretāra posteni. 2016. gada vasarā E. Jaunups kļuva par Rīgas VEF prezidentu.
Panama (pilsēta)
Panama ir Panamas valsts galvaspilsēta. Pilsēta atrodas Panamas līča krastā netālu no Panamas kanāla ieejas Klusā okeāna pusē. Pēc 1914. gada, kad caur Panamas kanālu izbrauca pirmais kuģis, Panama piedzīvoja ļoti strauju uzplaukumu. 1997. gadā Panamas pilsētas vēsturiskais centrs tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Panamas arhitektūrā ir manāma gan spāņu, gan franču arhitektūras ietekme.
Panamas nosaukums cēlies no spāņu vārda panamá, kas nozīmē "daudz zivju". Sākotnēji šeit bija indiāņu zvejnieku ciemats. Pilsētu 1519. gadā dibināja spāņu karavīrs Pedro Arjass Davila. Par valsts galvaspilsētu Panama kļuva 1903. gadā, kad valsts ieguva neatkarību no Kolumbijas.
Kārlis Dišlers
Kārlis Dišlers (dzimis Lielsatiķu pagastā, Kuldīgas apriņķī, miris  Poļevojes ciemā, Krasnojarskas novadā, PSRS ) bija ievērojams latviešu jurists, valsts darbinieks, rakstnieks. Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātes dekāns (1923—1924, 1925—1926, 1928—1930, 1932—1934 un 1936—1938).
Dzīvesgājums
Dzimis Lielsatiķu pagasta "Lejaslaucinieku" mājās saimnieka Ērmaņa Dišlera ģimenē. Mācījies Gaiķu pagasta skolā, 1896. gadā beidzis Tukuma pilsētas skolu. Gadu vēlāk — 1897. gadā — beidzis skolotāju semināru un sācis tautskolotāja darbu, vēl esot 19 gadu vecs. Līdz 1905. gadam strādājis par skolotāju Lielbērzes, Lielauces un Mūrmuižas-Buķenes pagastskolās, gatavodamies abiturijas eksāmenam. 1904. gadā (citos avotos — 1905. gadā ) Narvas ģimnāzijā ieguvis gatavības apliecību kā eksterns un 1905. gadā iestājies Rīgas politehniskā institūta ķīmijas fakultātē. Pēc institūta slēgšanas studentu nemieru dēļ pārcēlies uz Pēterpili.
1906. gadā iestājies Pēterburgas Universitātes Juridiskajā fakultātē, ko viņš absolvē 1910. gadā ar pirmās šķiras diplomu. Studiju laikā darbojies Pēterburgas latviešu laikrakstos, vēlāk publicējies daudzos specializētos žurnālos. No 1915. līdz 1916. gadam Pēterburgā lasījis lekcijas latviešu auditorijai vispārizglītojošos kursos. 1917. gada septembrī ievēlēts par valsts tiesību docentu Omskas politehniskā institūta ekonomiskajā nodaļā (citos avotos — Tomskas politehniskajā institūtā), līdz 1920. gadam tur lasot lekcijas.
Bija 2. Saeimas deputāts (1925.—1928.), ievēlēts kā vienīgais pārstāvis no Radikalo demokratu partijas. Pretrunīgi tiek vērtēta Kārļa Dišlera uzskati par Kārļa Ulmaņa apvērsumu, ko Dišlers centies tiesiski attaisnot kā neuzdotu lietvedību.
No 1928. gada vasaras ar ģimeni pavadījis Bilstiņu muižā pie Pērses ietekas Daugavā. Sakarā ar agrāro reformu šīs muižas zeme tika piedāvāta privātai apbūvei Latvijas Universitātes pasniedzējiem, t.sk. Kārlim Dišleram un viņa brālim Ernestam Dišleram, ķīmijas profesoram.
1941. gada 14. jūnijā kopā ar sievu Minnu izsūtīts no dzīvokļa Antonijas ielā, 1947. gadā atbēdzis uz Latviju, dzīvoja kopā ar sievu Minnu un meitu Ilgu Siguldā. 1949. gadā beigās tika apcietināts un 1950. gadā deportēts atpakaļ uz Sibīriju, kur mira 1954. gadā.
Bibliogrāfija
Daiļiteratūra: Nozīmīgākie darbi tiesību zinātnē:
Gulbene
Gulbene ir pilsēta Vidzemes ziemeļaustrumos, Gulbenes novada centrs, 186 km no Rīgas. Pilsēta izvietojusies Krustalīces un tās pietekas Asarupes krastos. Šeit krustojas autoceļi P27, P35, P36, P37 un Pļaviņu—Gulbenes dzelzceļš, kas turpinās kā Gulbenes—Alūksnes dzelzceļš.
Ģeogrāfija
Ģeogrāfiski atrodas Alūksnes augstienes Gulbenes paugurvalnī. Vidējā gaisa temperatūra janvārī ir −7 — -7,5 °C, jūlijā — +16,5 — +17,5 °C. Nokrišņu daudzums ap 650 mm gadā. Bezsala perioda vidējais ilgums ap 135 dienas.
Vēsture
Rakstītos avotos Gulbenes pilsnovads (Gulbana) pirmoreiz minēts 1224. gada Tālavas dalīšanas līgumā starp Zobenbrāļu ordeni un Rīgas bīskapu, nonākot bīskapa daļā. Rīgas arhibīskapa Frīdriha fon Pernšteina valdīšanas laikā 1340. gadā uzcēla Gulbenes mūra pili (Schwanenburg) uz senā satiksmes ceļa apmēram pusceļā starp Cesvaines un Alūksnes pilīm, agrākā latgaļu pilskalna vietā. Jau Livonijas kara sākumā 1559. gadā pēc uzvaras Tirzas kaujā Gulbenes pili ieņēma Ivana IV karaspēks. Kādu laiku pils pakļāvās Livonijas karalim Magnusam, bet 1577. gadā tā atkal nonāca krievu karaspēka rokās. Tāpat kā citur Vidzemē, arī Gulbenes apkārtnē krievu karaspēks šajā laikā noslepkavoja vai aizveda gūstā lielāko daļu iedzīvotāju.
Krievu nopostīto pili pēc kara vairs neatjaunoja. Pēc Vidzemes iekarošanas Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs Gulbenes pilsnovadu uzdāvināja savam ģenerālim Gustavam Hornam, bet pēc muižu redukcijas 17. gadsimta beigās šeit iekārtotā muiža nonāca Zviedrijas valsts īpašumā. Pēc Ziemeļu kara un to pavadošās mēra epidēmijas muiža un apkaime bijušas visai nolaistas. 18. gadsimtā daļu no muižas atdalīja - esošā tika nosaukta par Vecgulbeni, un izveidota jauna 15 km attālajā Jaungulbenē. Krievijas ķeizariene Katrīna II Vecgulbenes muižu (Alt-Schwanenburg) 1763. gadā piešķīra feldmaršalam Burhardam Miniham (Burkhard Christoph von Münnich), bet 1789. gada muiža nokļuva ietekmīgās Fītinghofu dzimtas valdījumā. 1802. gadā Vecgulbenes muižu iegādājās Johans Gotlībs fon Volfs un baronu Volfu īpašumā tā atradās līdz pat agrārajai reformai 1920. gadā. Muižai lielus ienākumus deva ķieģelnīca, siernīca, alus darītava un degvīna dedzinātava. 1843. gadā bijušajā latgaļu pilskalnā sagruvušās Livonijas pils vietā uzcēla baznīcu. 19. gadsimta otrajā pusē Gulbenes draudzes skolā par skolotāju strādāja rakstnieks Apsīšu Jēkabs.
Līdz pat 20. gadsimta sākumam Gulbenes pilsēta vēl nebija izveidojusies, tās vietā atradās Vecgulbenes muižas pārvaldes centrs. Pilsētas pašreizējās atrašanās vieta bija purvaina un netika uzskatīta par dzīvošanai piemērotu. Pat tagadējās Gulbenes stacijas vietā kuploja biezs alksnājs. Tomēr, kad 1903. gadā tika izbūvēts Pļaviņu—Valkas šaursliežu dzelzceļš un uzbūvēta Gulbenes stacija, bet pie tās dzelzceļa remontdarbnīcas, stacijas tuvumā sāka parādīties pirmās dzīvojamās mājas.
1905. gada revolūcijas laikā nemiernieki nodedzināja Vecgulbenes muižas kungu māju kopā ar tās lielo bibliotēku, varu Gulbenes apkārtnē uz laiku pārņēma Latvijas Sociāldemokrātijas Malienas komiteja. Muižas ēkas un mākslas vērtības nevērības un vandalisma dēļ cieta arī Pirmā pasaules kara un tam sekojošo cīņu laikā. 1916. gadā Krievijas armija apgādes vajadzībām izbūvēja dzelzceļu uz Ieriķiem, kas pēc kara tika pagarināts līdz Abrenei, tādējādi Gulbene kļuva par dzelzceļu mezglu. Tikai no 1918. gada arī Vecgulbenes muižas zemi sāka sadalīt apbūvei, jo agrāk muižas īpašnieki tam bija pretojušies, nevēlēdamies, ka, attīstoties miestam, muiža varētu zaudēt apkārtnes centra lomu. Latvijas neatkarības kara laikā 1918. gada 24. decembrī Vecgulbenes muižu ieņēma Sarkanā armija, Malienas apriņķa komiteja iekārtojās muižas Baltajā pilī, bet pagrabā ierīkoja cietumu. Malienas revolucionārais kara tribunāls uz nāvi notiesāja vairāk nekā 200 cilvēku no plašākas apkārtnes. 1919. gada 31. maijā Vecgulbeni atbrīvoja Latvijas armijas 4. Valmieras kājnieku pulks kopā ar Igaunijas 1. kājnieku pulku un dāņu brīvprātīgo rota.
Vecgulbenei 1921. gadā piešķīra miesta tiesības, bet 1928. gadā tā ieguva pilsētas statusu un tika pārdēvēta par Gulbeni. 1924. gadā bijušās muižas Sarkano pili pārbūvēja pamatskolas vajadzībām, 1925. gadā uzcēla jaunu dzelzceļa staciju, 1928. gada rudenī tika atklāta divus gadus agrāk dibinātās Gulbenes Valsts komerc- un arodskolas jaunā ēka.
Pilsētas iedzīvotāju skaits strauji pieauga un 1930. gadā Gulbenē dzīvoja 3574 cilvēki — latvieši 86%, krievi 6%, poļi 3% un ebreji 2%, no tiem luterāņi 77%, katoļi 10%, pareizticīgie 10%, jūdaisti 2%. Pilsētā bija 46 mūra un 326 koka nami. Tā bija kļuvusi par lielāko pilsētu Madonas apriņķī.
1935. gadā Gulbenē notika aviācijas svētki. 1937. gadā Spārītes parks tika pielāgots dejām un koncertiem.
Otrajā pasaules karā no Gulbenes līdz Līvāniem stiepās Vērmahta aizsardzības līnija un 1944. gada augusta kauju laikā pilsēta tika daļēji nopostīta. Padomju aviācijas uzlidojumi sagrāva, cita starpā, luterāņu baznīcu, muižas kungu ēku (Balto pili) un staciju.
1947. gadā Gulbene kļuva par apriņķa, kopš 1949.- par rajona centru. Muižas saimniecības ēkās tika iekārtota Padomju armijas radiolokācijas rota, kuras vajadzībām tika pārbūvēts bijušais lidlauks, no kura līdz 1950. gadu sākumam tika veikti lidojumi uz Rīgu. Atlikušajā lidlauka daļā tika uzcelts Nākotnes ielas māju masīvs. Padomju, tobrīd jau Krievijas, karaspēku no Gulbenes izveda 1993. gadā.
Īpaši aktīvi Gulbene attīstījās 1960. gados, kad sākās liela daudzdzīvokļu māju celtniecība. Starp agrāko centru - muižu un vēlāko - staciju tika uzbūvēts jauns administratīvais centrs. Tika būvēti arī rūpnīcu cehi ("Straume", "Alfa", "Daiļrade"), rūpnīca "Vidzemes alus", sadzīves infrastruktūra atbilstoši rajona centra statusam.
Kultūrvēsturiskie pieminekļi
Vecgulbenes muižas (vāciski: Alt-Schwanenburg) komplekss pilsētas dienvidu daļā veidojies Gulbenes viduslaiku pils tuvumā. Līdz mūsdienām saglabājusies muižas apbūve tapusi 19.—20. gadsimtā, kad muiža atradās baronu Volfu īpašumā.
Kompleksā ietilpst divas pilis — Gulbenes Baltā pils (romiešu stils) un Gulbenes Sarkanā pils (neogotiskais stils, tagad skolas ēku sastāvdaļa).
Abas pilis nodedzinātas 1905. gada nemieros, bet vēlāk daļēji atjaunotas un pārbūvētas. Līdz mūsdienām saglabājušās vairākas 19. gadsimtā ierīkotā muižas parka daļas un saimniecības ēkas — kūtis staļļi, manēža, kalpu māja.
1989. gadā izveidoja Baltās pils atjaunošanas plānu, 2005. gadā to privatizēja, taču atjaunošana nav sākta.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Ievērojamas personības
Cilvēki, kas dzimuši vai auguši Gulbenē:
JE
JE var būt:
Kamerūnas reģioni
Kamerūnas reģioni ir lielākais no Kamerūnas administratīvā iedalījuma augstākais līmenis. Valsts ir sadalīta desmit pusautonomos reģionos. 2008. gada 12. novembrī spēkā stājās reģionālā reforma, kuras laikā visas provinces tika pārvērstas par reģioniem.
Chrysler Building
Chrysler Building ir Art Deco stilā celts debesskrāpis, kas atrodas Manhatanā, Ņujorkā, ASV. Debesskrāpim ir 77 stāvi, augstums līdz jumtam ir 282 metri, bet kopā ar jumta smaili celtnes augstums sasniedz 319 metrus.
Debesskrāpi sāka celt un pabeidza celt. Chrysler Building laikā no līdz  bija augstākā ēka pasaulē, pirms tam augstākā ēka bija Eifeļa tornis, savukārt pēc tam augstākā ēka bija Empire State Building. Pašlaik tā ir viena no augstākajām ēkām Ņujorkā. Chrysler Building ir klasisks Art Deco stila paraugs. 2007. gadā šī ēka Amerikas arhitektu institūta vērtējumā ierindojās septītajā vietā List of America's Favorite Architecture sarakstā.
DM
DM var būt:
Dzeloņrajas miglājs
Dzeloņrajas miglājs (Hen 3-1357) ir pēc vecuma visjaunākais no visiem zināmajiem planetārajiem miglājiem. Šis miglājs atrodas Altāra zvaigznāja dienvidos.
Latvijas bijušo pilsētu uzskaitījums
Latvijas pilsētas un miesti, kuras dažādu iemeslu dēļ zaudējušas savu pilsētas statusu (minētas arī pilsētas, kas statusu atguvušas) vai (Abrenes gadījumā) vairs neatrodas valsts teritorijā:
Pilsētu uzskaitījums
Ap 650.-800. gadu tagadējās Grobiņas vietā atradās liela skandināvu apmetne Zēburga (Seeburg), senākā zināmā pilsētas tipa apmetne Latvijas teritorijā, mūsdienās latviski saukta par Jūrpili vai Ezerpili.
Livonijas ordeņa valstī 1555. gadā pilsētas bija arī Dzērbene, Piebalga, Trikāta, Rūjiena. Diemžēl tās tika izpostītas Ziemeļu kara laikā. (Dati no Jāzepa Jankevica grāmatas "Latvijas ģeogrāfija", Zvaigzne-ABC, 2005.)
Siena vezums
"Siena vezums" (apm. 1500 g.) ir Hieronīma Bosa altārglezna. Tas ir triptihs, kura tēma ir cilvēces grēka vēsture. Kreisajā panelī attēlota paradīze (aizliegtā augļa nobaudīšana un izdzīšana no paradīzes), centrālajā panelī — cilvēku nodošanās miesiskajām baudām uz zemes, bet labējā panelī — elle (viens no agrīnākajiem elles attēlojumiem Bosa daiļradē).
Centrālajā panelī attēlotais siena vezums simbolizē pasaulīgās baudas. Tajā attēloti dažādi grēki, taču īpašu uzmanību Boss pievērš alkatībai, kas noved pie nesaskaņām, vardarbības un pat nonāvēšanas. Augstmaņi, kas vezumam seko, cieš no lepnības grēka. Siena vezumu uz elles pusi velk dzīvniekveidīgi dēmoni.
4. septembris
4. septembris ir gada 247. diena pēc Gregora kalendāra (248. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 118 dienas.
Igaunijas zemju pakļaušana (1208—1227)
Igaunijas zemju pakļaušana bija Livonijas krusta karu otrais posms, kura rezultātā tika pakļauti un kristīti Igaunijas zemju iedzīvotāji. Iekarotās zemes tika sadalītas starp Igaunijas bīskapu un Livonijas bīskapu (vēlāk — Tērbatas un Sāmsalas-Vīkas bīskapiem), Zobenbrāļu ordeni un Dānijas karali. Kara turpinājumā igauņiem izdevās noslēgt militāru savienību ar Pleskavas kņazu Vladimiru Mstislaviču un viņi uzsāka plašu sacelšanos, kuras apspiešana ilga divus gadus. Igaunijas pakļaušana beidzās ar Sāmsalas ieņemšanu 1227. gadā.
Karadarbība 1208.—1211. gadā
1208. gadā Tālavas un Autines letgaļi noslēdza pret igauņiem vērstu militāru savienību ar krustnešiem un pieprasīja igauņiem atdot iepriekšējos sirojumos salaupīto. Miera sarunās igauņi atteicās no izlīguma ar letgaļiem un liels letgaļu un līvu karaspēks kopā ar krustnešiem un Zobenbrāļu ordeņa bruņiniekiem caur Turaidu devās karagājienā uz Ugauniju. Viņi izpostīja ugauņu ciemus un nodedzināja viņu galveno pili Otepē. Drīz pēc tam ugauņi kopā ar sakaliešiem rīkoja atbildes karagājienu uz Tālavu, izpostīja Trikātas pilsnovadu un nogalināja tā vecāko Vardeku. Tad igauņi aplenca Beverīnas pili, bet to ieņemt nespēja. Imeras katoļu priesteris Latviešu Indriķis uzkāpa uz pils aizsargsienas un, kamēr citi cīnījās, skandināja kādu mūzikas instrumentu un dziedāja lūgšanu dziesmas. Igauņi pārtrauca cīņu, tomēr letgaļi nepiekrita miera sarunu uzsākšanai, pieprasot igauņiem atdot kara laupījumu un pieņemt katoļu ticību. Lai atriebtu ugauņu iebrukumu viņu zemē letgaļu karaspēks, kuru vadīja Sotekles Rūsiņš un Autīnes Varidots devās karagājienā uz Sakalas novadu un nogalināja neskaitāmu daudzumu tās iedzīvotāju, ieskaitot 300 vecāko un labiešu, gūstā ņemot vienīgi meitenes. Pēc krustnešu priekšlikuma uz gadu tika noslēgts pamiers starp igauņiem un kristītajiem letiem un līviem.
Nākamā gada ziemā pēc iepriekšējā pamiera izbeigšanās Zobenbrāļu ordeņa Cēsu pils pārvaldnieks Cēsu Bertolds kopā vendu karavīriem aicināja savus sabiedrotos Sotekles un Autines letus otrajā karagājienā uz Ugauniju, kur izpostīja ugauņu ciemus un sagrāba daudz kara laupījuma un gūstekņu. Pēc Turaidas līvu pieprasījuma bīskaps Alberts nosūtīja priesteri Alebrandu uz Ugauniju vest miera sarunas, bet priesteris sāka sprediķot kristīgo mācību un ugauņi viņu padzina. Tomēr ugauņu sūtņi ieradās uz miera sarunām Turaidā, kur tika noslēgts miera līgums starp ugauņiem un bīskapam pakļautajiem līviem un letiem. Zobenbrāļu ordeņa sabiedrotie leti atteicās slēgt miera līgumu.
1210. gada 20. oktobra bullā Cum inter te ... Romas pāvests Inocents III noteica, ka Zobenbrāļu ordenis no Livonijas bīskapa Alberta saņem vienu trešdaļu no kristītajām līvu un letu zemēm, bet tam jāpakļaujas bīskapam. Toties ārpus Livonijas iekarotajās zemēs (Igaunijā) ordenim nav nekādu pienākumu pret bīskapu.
1210. gadā Zobenbrāļu ordeņa bruņinieka Cēsu Bertolda vadībā līvi un leti devās trešajā karagājienā uz Ugauniju, kur ieņēma un nodedzināja ugauņu galveno pili Otepē. Igauņi rīkoja atbildes karagājienu uz Cēsīm un trīs dienas aplenca to, izmantojot palīgierīces un uguns sārtus. Uzzinājuši par liela krustnešu un Turaidas līvu un letu karaspēka tuvošanos Kaupo vadībā, viņi pārtrauca Cēsu aplenkumu un atkāpās. Kaujā Imeras upes igauņi pilnīgi sakāva viņus vajājošo sabiedroto karaspēku. Tā paša gada ziemā pēc Rīgas krustnešu aicinājuma Gaujas un Daugavas līvi un leti, ko vadīja Rūsiņš, Kaupo, Ninnus un Dabrelis, rīkoja pirmo karagājienu uz Sontaganas zemi. Karagājiens notika caur bīskapam pakļauto Metsepoles novadu gar jūru uz tam kaimiņos esošo Sontaganas novadu. Krusta karotāji četrās dienās ieņēma Mālinnas pili un vēl trīs citas pilis, izlaupīja Sontaganu un tās kaimiņu novadus. Atbildes karagājienā igauņi iebruka Metsepolē, bet bez kaujas atkāpās pārspēka priekšā.
1211. gadā par pirmo Igaunijas bīskapu tika iesvētīts Daugavgrīvas klostera abats Teoderihs no Turaidas, kurš pēc pirmās rezidences vietas tika dēvēts arī par Leales bīskapu.
1211. gada pavasarī pēc Rīgas krustnešu aicinājuma Zobenbrāļu ordenis un viņu sabiedrotie līvi un leti Cēsu Bertolda, Rūsiņa un Kaupo vadībā devās pirmajā karagājienā uz Sakalu. Krusta karotāji ar kaujas iekārtām aplenca un sešās dienās ieņēma Sakalas galveno Vīlandes pili un piespieda sakaliešus pieņemt kristīgo ticību. Atbildes karagājienā sakalieši iebruka Imeras zemē un nodedzināja Latviešu Indriķa baznīcu. Tā paša gada vasarā Līvzemē iebruka igauņu karaspēks un aplenca Turaidas pili. Apvienotais igauņu karaspēks sastāvēja no daudziem tūkstošiem jātnieku un vairākiem tūkstošiem kājnieku, kas caur Metsepoli un no Rīgas līča augšup pa Gauju ar apmēram 300 kuģiem ieradās Turaidā. Igauņiem neizdevās pirmajā triecienā pili ieņemt un viņi sāka postīt novadu un nodedzināja tuvējos līvu ciemus un baznīcas. No Rīgas ieradās liels krustnešu un līvu karaspēks un piespieda igauņus patverties nocietinātā pakalnā starp Turaidas pili un Gauju. Naktī igauņi mēģināja ar saviem kuģiem izlauzties uz jūru, bet stopnieki no abiem Gaujas krastiem viņu aizbraukšanu aizkavēja un piespieda igauņus pamest savus 300 kuģus un atkāpties pa sauszemi. 1211. gada rudenī Sakalas un Ugaunijas igauņi rīkoja vēl vienu karagājienu uz Tālavas latgaļu zemēm un vērsās pret Rūsiņa un Tālivalža pārvaldītajiem novadiem. Beverīnas pili igauņi nespēja ieņemt un pēc vienas dienas aplenkuma atkāpās. Pēc Beverīnas vecāko lūguma krustneši un Zobenbrāļu ordenis kopā ar letiem un līviem rīkoja vairākus karagājienus pret Sakalas un Ugaunijas iedzīvotājiem. 1211. gada ziemā pēc Livonijas un Igaunijas bīskapu aicinājuma aptuveni 4000 bīskapiem padotie bruņinieki, krustneši un Zobenbrāļu ordeņa brāļi, kā arī apmēram 4000 viņu sabiedrotie kristīto līvu un letu karavīri rīkoja pirmo karagājienu uz Jervas zemi. Pēc karagājiena Igaunijas bīskaps Teoderihs nosūtīja savu priesteri uz Sakalas zemi, kas bija apsolījusi pieņemt kristīgo ticību. Tomēr sakaliešu vadonis Lembits nogalināja priesteri un uzbruka tā brīža krustnešu sabiedrotajai Pleskavas zemei. Pēc šīm karadarbībām igauņi noslēdza separātu mieru ar līviem un letiem.
Zobenbrāļu ordenis vēlējās ordeņa iekarotajos igauņu novados ordinēt no Livonijas bīskapa Alberta neatkarīgu bīskapu, tomēr 1212. gada 25. janvārī Romas pāvests Inocents III paziņoja mestram Folkvīnam, ka pagaidām nevar izpildīt šo Zobenbrāļu ordeņa sūtņa lūgumu. Rezultātā ordenis kavēja Igaunijas bīskapa Teoderiha darbību, prasot tiem piešķirt noteiktu Igaunijas daļu. 1213. gada 31. oktobrī Romas pāvests pārmeta Zobenbrāļu ordenim, ka celdams pili pie pils un pievienodams lauku pie lauka, tas vairo savus īpašumus un ienākumus. Pāvests draudēja atņemt ordenim tā privilēģijas.
1215. gada Romas katoļu baznīcas vadītāju Laterānas koncila laikā pāvests paziņoja, ka atbalstīs "Mātes zemi" (Livoniju) tāpat kā "Dēla zemi" (Palestīnu). Koncila laikā tikusi izdota arī jauna krusta karu bulla pret Livoniju, kas deva pamatu jaunai kampaņai pret igauņu zemēm.
Karadarbība 1215.-1217. gadā
Karadarbība atsākās 1214./1215. gada ziemā, kad ap 3000 krustnešu un ap 3000 viņu sabiedroto līvu un letu Tālivalža dēlu vadībā rīkoja karagājienu uz Ridalas un Rotelvikas novadiem, kurus trīs dienas postīja un izlaupīja. Otrs karagājiens tā paša gada pavasarī notika pret Sakalas zemi. Krusta karotāji trīs dienās ieņēma Leoles pili un aizveda gūstā tās vecāko Lembitu. 1215. gada vasarā notika liela jūras kauja Sāmsalas ostā starp tur iesprostoto krustnešu floti un apvienoto igauņu karaspēku. Tā ilga divas nedēļas un tajā piedalījās vairāki tūkstoši sāmsaliešu un citu igauņu cilšu karavīru, kas bija ieradušies no visas Igaunijas gan zirgos, gan kājām, gan gandrīz divsimt sirotājkuģos. 1215. gada vasarā sāmsalieši, ridalieši, sakalieši un ugauņi rīkoja kopēju karagājienu uz Līvzemi un Tālavu. Sāmsalieši ar akmeņiem nosprostoja Daugavas ieteku jūrā pie Daugavgrīvas un mēģināja uz brukt Rīgai. Ridalieši iebruka Metsepoles novadā, bet sakalieši un ugauņi aplenca Autines pili. Trikātā igauņi sagūstīja un nogalināja veco Tālavas letgaļu vadoni Tālivaldi. Letgaļu karaspēks Tālivalža dēlu vadībā kopā ar Zobenbrāļu ordeņa bruņiniekiem no Cēsīm ar deviņiem karapulkiem devās karagājienā un Ugaunijas zemi un nopostīja to līdz Tērbatai tā, ka tur vairs nebija atrodami ne cilvēki, ne pārtika. Tā rezultātā Ugaunijas un Sakalas igauņi aizsūtīja uz Rīgu ziņnešus un lūdza aizmirst visas domstarpības un viņus kristīt, lai viņi iegūtu īsto mieru un vāciešu un letu mūžīgo brālīgo mīlestību.
1215. gada ziemā pēc Rīgas krustnešu aicinājuma Zobenbrāļu ordenis, līvi un leti devās otrajā karagājienā uz Sontaganu. Krusta karotāji deviņas dienas aplenca Sontaganas pili, līdz ridalieši apsolīja pieņemt kristības sakramentu līdz ar visiem kristietības pienākumiem. Pēc nedaudzām atpūtas dienām viņi devās karagājienā uz Sāmsalu, bet ārkārtīgi stingrā sala dēļ nespēja ieņemt sāmsaliešu pili. Pavasarī igauņi kopā ar Polockas kņazu Vladimiru gatavojās atriebības karagājienam, lai atkal nosprostotu Daugavas ieteci jūrā un mēģinātu ieņemt Rīgu. Kņaza Vladimira pēkšņās nāves dēļ šis atbildes karagājiens izjuka. Sāmsalieši palu laikā devās augšup pa Salacas upi un izlaupīja letu ciemus ap Burtnieku ezeru.
Pēc Igaunijas pirmās sadalīšanas starp Igaunijas un Livonijas bīskapiem un Zobenbrāļu ordeni 1216. gada vasarā krustneši devās pirmajā karagājienā uz Hariju, kas tika nopostīta četrās dienās. Tā paša gada ziemā krustneši kopā ar līvu, letu un ugauņu karavīriem devās otrajā karagājienā uz Jervu, kurā tika nopostītas Jervas un Virijas zemes. Pēc tam Jervas vecākie apsolīja pieņemt kristīgo ticību. 1216. gada ziemā Ugaunijas un Tālavas zemēs iebruka Novgorodas un Pleskavas krievu karaspēks, lai piespiestu ugauņus un letus atteikties no Romas katoļu ticības. Pēc krievu aicinājuma tiem piebiedrojās arī sāmsalieši, harjuieši un sakalieši, tādējādi kopējais uzbrucēju skaits pēc Indriķa hronikas datiem pārsniedza 20 000. Krievi nodedzināja Beverīnas pili, bet kaujā pie Otepē 17 dienas nespēja ieņemt pilskalnu, kurā bija nocietinājušies ugauņu un krustnešu garnizons. Palīgā pils aizstāvjiem ieradās ap 3000 krustnešu, zobenbrāļu, līvu un letu, bet trīs dienas ilgā kaujā neviena no pusēm nespēja uzvarēt un salīga mieru. Kaujā krita vairāki vadošie Zobenbrāļu ordeņa bruņinieki, arī Cēsu Bertolds. Otepē kaujas rezultātā visas līdz tam kristītās Igaunijas zemes atkal atkrita no Romas katoļu ticības un sabiedrojās ar krieviem.
1217. gada 21. septembrī (apustuļa Mateja dienā) netālu no Vīlandes pilskalna Sakalas zemē notika Svētā Matīsa dienas kauja, kurā aptuveni 3000 vācu krustneši Alberta no Lauenburgas vadībā un Zobenbrāļu ordenis kopā ar saviem līvu un letu sabiedrotajiem sakāva aptuveni 6000 vīru stipro apvienoto igauņu karaspēku, ko vadīja Sakalas karavadonis Lembits. Kaujā krita līvu karavadonis Kaupo, igauņu karavadonis Lembits un vairāk nekā 1000 igauņu karavīru. Pēc šīs kaujas Sakalas igauņi atkārtoti pieņēma kristīgo ticību. Nākamajā ziemā pēc atkārtota krustnešu iebrukuma arī Ridalas un Jervas igauņi piekrita pieņemt Romas katoļu ticību.
Sakarā ar domstarpībām ar Zobenbrāļu ordeni 1218. gadā Livonijas bīskaps Alberts kopā ar Igaunijas bīskapu Teoderihu Šlēzvigā lūdza palīdzību Dānijas karalim Valdemāram II Igaunijas iekarošanā.
Ziemeļigaunijas pakļaušana Dānijas varai (1219—1222)
Karadarbība atsākās 1219. gada februāra beigās, kad Livonijas bīskaps Alberts organizēja karagājienu uz vēl nekristīto Rēveles novadu Ziemeļigaunijā. Karagājienā piedalījās Zobenbrāļu ordenis, ko vadīja tā mestrs Folkvīns, un Livonijas bīskapijas līvu un letu karaspēks Vesiķa vadībā, kas to nodēvēja par "Auksto" karagājienu. Karaspēku sadalīja līvu, vāciešu un letu vienībās, kas trīs dienas postīja Rēveles zemi, bet neuzbruka galvenajam Lindanises pilskalnam. 1219. gada 23. martā Svētās Romas impērijas ķeizars Frīdrihs I Barbarosa uzdāvāja Magdeburgas arhibīskapam Albertam visas zemes viņpus Līvzemes, kuras tas pievērstu kristīgajai ticībai un iegūtu impērijai. Ar šo lēmumu nebija mierā Dānijas karalis Valdemārs II, kas pieteica savas pretenzijas ne tikai uz visām Igaunijas zemēm, bet arī uz Livonijas bīskapiju. Tādēļ 1219. gada jūnijā Dānijas karalis Valdemārs II kopā ar vēlāko Rīgenes vendu ķēniņu Viclavu I, Lundas arhibīskapu Andreasu un Igaunijas bīskapu Teoderihu devās karagājienā uz Rēveli. Pēc vienošanās ar igauņu vecākajiem viņi tagadējā Tallinas Domkalnā vecās igauņu Lindanises pils vietā sāka celt jaunu pili, kas vēlāk tika dēvēta par "dāņu pili". Pēc rēveliešu kristīšanas izcēlās militārs konflikts, kurā igauņi nogalināja bīskapu Teoderihu un piespieda dāņu karaspēku atkāpties no pilskalna. Tomēr Viclava karavīri spēja panākt lūzumu kaujas gaitā un krustneši guva uzvaru. Kaujā krita vairāk nekā 1000 igauņu karavīru. Jaunajā cietoksnī tika atstāts dāņu garnizons un bīskapi, kas ķērās pie Rēveles novada kristīšanas Lundas arhibīskaps nogalinātā Igaunijas bīskapa vietā iecēla savu kapelānu Vescelīnu, kas kļuva par pirmo dāņiem padoto Tallinas bīskapu.
1219. gada rudenī Zobenbrāļu ordeņa Cēsu komtura Rūdolfa vadībā līvu, letu un sakaliešu karavīri devās Karagājieni uz Jervu un Viruzemi. Krustneši postīja Jervas zemi līdz tās vecākie apsolīja pieņemt Romas katoļu ticību un apsolīja palīdzību jaunā karagājienā pret Viruzemi. Tūlīt pēc tam krustneši kopā ar letiem, līviem, sakaliešiem, ugauņiem un jerviešiem devās jaunā karagājienā uz Viruzemi, kurā cīnījās piecas dienās, izpostīja piecus tās novadus un nogalināja daudzus tūkstošus tās iedzīvotāju. Pēc tam Viru vecākie apsolīja pieņemt kristīgo ticību un devās ar dāvanām krustnešiem līdzi uz Rīgu, kur tika iesvētīti. 1219. gada 28. oktobrī Romas pāvests Honorijs III izdeva bullu Cum a nobis petitur, kurā ņēma Romas pāvesta sevišķā aizsardzībā Livonijas baznīcu un apstiprināja Livonijas bīskapa Alberta tiesības uz jauniegūtajām Sēlijas, Igaunijas un Zemgales zemēm, tomēr aizrādīja bīskapam Albertam, ka vēl ir par agru dibināt Rīgā jaunu baznīcas metropoli — Rīgas arhibīskapiju.
1220. gada vasarā arī Zviedrijas karalis Jūhans I Sverkersons kopā ar Austrumgotlandes jarlu Kārli un Linšēpingas bīskapu Kārli devās karagājienā uz Igauniju. Karagājiena mērķis bija kristīt Rietumigaunijas novadus un iegūt virskundzību pār tām par spīti Livonijas bīskapa Alberta centieniem pakļaut šīs zemes sava brāļa Hermaņa vadītajai Igaunijas bīskapijai. Viņš apmetās Lihulas pilskalnā un pārraudzīja Ridalas novada kristīšanu, baznīcu celšanu un vadīja sarunas ar Rēveles dāņiem un Rīgas vāciešiem. Pēc zviedru karaļa aizbraukšanas 1220. gada 8. augusta rītā Lihulas pilskalnam uzbruka sāmsaliešu karaspēks, kas aplenca un nodedzināja pili, nonāvējot ap 500 zviedru, ieskaitot jārlu Kārli un Linšēpingas bīskapu Kārli. Pēc šis uzvaras sāmsaliešu un Ziemeļigaunijas zemju vecākie 1221. gada aprīlī aplenca Tallinas cietoksni, bet divas nedēļas nespēja to ieņemt. Pēc dāņu papildspēku ierašanās sāmsalieši atkāpās no pilskalna.
Igauņu sacelšanās apspiešana un Sāmsalas pakļaušana
1223. gada 29. janvārī sākās Sakalas, Jervas un Ugaunijas igauņu sacelšanās. Vīlandes pilī dzīvojošie sakalieši nogalināja Zobenbrāļu ordeņa brāļus, tirgotājus un priesterus, ieskaitot Vīlandes fogtu Maurīciju. Pēc tam nemiernieki devās uz Jervas zemi un nogalināja Jervas fogtu Hebi. Ugauņi savukārt nogalināja Tērbatas fogtu Johanesu. Sacelšanās dalībnieki atteicās no kristīgās ticības un veica senus attīrīšanās rituālus. Viņi noslēdza mieru ar Novgorodas un Pleskavas krieviem un uzaicināja to garnizonus apmesties Sakalas un Ugaunijas pilīs.
Vienlaikus Sāmsalas un Ziemeļigaunijas zemju karavīri mēģināja padzīt dāņu krustnešus no Tallinas. Uzbrukums notika 1223. gada sākumā un turpinājās ilgāku laiku. Vācu un dāņu krustnešiem izdevās izlauzties no aplenktā cietokšņa un piespieda igauņus atkāpties no Tallinas pilskalna.
Letgaļu karaspēks Ramekas un Varigerba vadībā devās karagājienā pret Ugauniju. Pēc tam līdzīgu karagājienu uz Ugauniju veica arī Zobenbrāļu ordeņa karaspēks. Ugauņi atriebjoties iebruka Tālavā.
Lai panāktu savstarpējo izlīgumu, Livonijas bīskaps Alberts un Zobenbrāļu ordenis atkārtoti vienojās par pakļauto Igaunijas zemju sadali. Tikai pēc tam viņi spēja noorganizēt vienotu karagājienu uz Sakalu, kurā piedalījās Zobenbrāļu ordenis un bīskapam padotie krustneši, leti un līvi. Krusta karotāji aplenca Sakalas galveno pilskalnu Vīlandē, bet nespēja to ieņemt. Tad viņi izpostīja Sakalas zemi un devās uz pili, kas atradās pie Navesti upes un trīs dienas cīnījās kaujā pret sakaliešiem, citi devās tālāk un izpostīja arī Nurmegundes novadu.
1223. gada martā sakaliešu un ugauņu karaspēki kopā ar krievu garnizoniem devās atriebības karagājienā uz letu un līvu zemēm. Viņi izpostīja Imeras, Trikātas, Rozulas, Metsepoles un Turaidas novadus un nodedzināja visus šo letu un līvu novadu ciemus un katoļu baznīcas. iebrucēji sapulcējās Lēdurgas ciemā un devās ar kara laupījumu mājup, tomēr viņus panāca letu karavadonis Ramēķis un kaujā nogalināja Vīlandes krievu garnizona vadoni Varemāru. Arī krustneši nolēma no Rīgas doties vajāt igauņu iebrucējus. Viņiem piebiedrojās Zobenbrāļu ordeņa brāļi no Siguldas un Cēsīm un liels skaits līvu un letu karavīru. Pa Gaujas labā krasta ceļu viņi panāca igauņu karaspēku pie Imeras tilta (pāri Jumaras upei) un smagā kaujā uzvarēja tos. 1223. gada vasarā arī Sēlijas bīskaps Bernharda organizēja atkārtotu karagājienu uz Sakalu. Karagājienā piedalījās ap 8000 karavīru — bīskapu vasaļi, krustneši, tirgotāji un Zobenbrāļu ordenis ar līvu un letu karavīriem. Krusta karotāji atkārtoti ar aplenkuma mašīnām uzbruka Vīlandes pilij un tikai pēc 15 dienu cīņām (1.-15. augustā) igauņi padevās. Krustneši nogalināja pilī esošos krievus. Tad viņi uzbruka Sakalas zemes pilij pie Navesti upes, kuras aizstāvji tūlīt padevās, lai izvairītos no Vīlandes aizstāvju likteņa.
Pēc uzvaras Sakalā 1224. gada janvārī Rīgas krustneši, Zobenbrāļu ordenis, līvi un leti devās jaunā karagājienā uz Ziemeļigauniju. Sākumā karagājiens bija iecerēts pret Tērbatas pili, kur krievi bija nozīmējuši bijušo Kokneses ķēniņu Vjačko par vietvaldi, tomēr bāzes nometnē pie Burtnieku ezera tika izlemts vispirms doties uz Ziemeļigauniju palīgā dāņiem. Karagājiens virzījās uz Harijas zemi, kur divas nedēļas ar aplenkuma mašīnām centās ieņemt Lohu pili. Pils aizstāvji padevās, kad uzbrucēji parakās zem aizsarggrāvja sienas. Tika ieņemtas arī trīs mazākas Harijas pilis un pēc tam karaspēks sāka postīt Jervas zemi. Pēc jerviešu un viruiešu lūguma tika atjaunots miera līgums ar viņiem.
Tikai pēc šiem panākumiem bīskaps Alberts izlēma vadīt karagājienu pret sacēlušos igauņu galveno cietoksni — Tērbatas pili Ugaunijā. Izšķirošā Tērbatas kauja sākās 1224. gada 15. augustā starp pils aizstāvjiem no Igaunijas un Līvzemes kņaza Vjačko vadībā un krustnešiem bīskapa Alberta vadībā. Pils aplenkums ilga daudz dienu, aplencēji un aizstāvji izmantoja tiem laikiem modernu kaujas tehniku. Pils tomēr tika ieņemta un nodedzināta, nogalināti ap 1000 pils aizstāvju, krita arī kņazs Vjačko un visa viņa 200 vīru stiprā karadraudze. Palīgā pils aizstāvjiem Pleskavā ieradās Novgorodas karaspēks, taču, uzzinot, ka pils ieņemta, Ugaunijas teritorijā neiegāja.
Visbeidzot 1227. gada ziemā Romas pāvesta legāta Modenas Vilhelma vadībā notika karagājiens uz Sāmsalu, kurā piedalījās gandrīz 20 000 karavīru — bīskapa Alberta vasaļi, līvi, leti un kristītie igauņi, Zemgales bīskaps Lamberts un Zobenbrāļu ordeņa mestrs Folkvīns ar saviem brāļiem un krustnešiem. Pa aizsalušo jūras šaurumu viņi nonāca Muhu salā un 29. janvārī sāka Muhu salas pils aplenkumu, kas ilga vairāk nekā sešas dienas. Sākumā pils aizstāvji piedāvāja slēgt mieru, no kā krustneši atteicās. Viņi uzstādīja aplenkuma mašīnas, ar paterellām svieda pilī akmeņus pret ienaidnieku paterellām un pagatavoja "cūku", zem kuras rakās zem pils, līdz viņi nokļuva līdz vaļņa vidum. Tad viņi atvilka cūku atpakaļ un tās vietā nolika stipru koka torni, kurā uzkāpa stipri bruņoti vīri un stopnieki, kas savas bultas, pīķus un šķēpus raidīja pret sāmsaliešiem aizsargsienā. Beidzot viņiem izdevās pili iekarot un pilnīgi nopostīt. Tad viņu devās pret stipro Valjalas pili Sāmsalas vidienē. pils aizstāvji, baidoties par aplenkto cilvēku likteni, nolēma padoties un piekrist kristīties. Pēc tam tika kristīti arī visi pārējie Sāmsalas iedzīvotāji.
Jānis Reinis
Jānis Reinis (dzimis, miris ) bija latviešu aktieris. Viņš ir strādājis Latvijas Nacionālajā teātrī un Dailes teātrī, kā arī piedalījies vairākās filmās.
Biogrāfija
Jānis Reinis piedzima 1960. gada 13. decembrī Obeļos, Lietuvā. Bērnību pavadījis Subatē.
1983. gadā Reinis pabeidza studijas Drāmas teātra kursā. Šajā pašā gadā uzsāka darbu teātrī, tēloja galveno lomu lugā "Princis un ubaga zēns". 1984. gadā tēloja Romeo lomu Šekspīra lugā "Romeo un Džuljeta". Džuljetu atveidoja Reiņa nākamā sieva Lāsma Kugrēna. 1987. gadā Reinis notēloja vēl vienu nozīmīgu lomu teātrī — muzikantu Klāvu izrādē "Tikai muzikants". Starp citām teātra lomām bija arī Skapēns Moljēra "Skapēna nedarbos', Ķencis "Mērnieku laikos" un Ješka "Hipnotiskajā braucienā".
Reinis attēlojis lomas vairākās kinofilmās un televīzijas seriālos. Pazīstamākā no tām ir Mārtiņa loma filmā "Rīgas sargi" (2007), kā arī Roberta loma populārajā Latvijas televīzijas seriālā "Sirdsmīļā Monika" (2000, 2015).
Reinis strādāja teātrī līdz pat 2010. gadam, kad nācās pamest darbu alkohola radīto problēmu dēļ. Tomēr pēc trim gadiem intervijā žurnālam "Privātā dzīve" viņš pastāstīja, ka no alkohola atkarības ir atbrīvojies. Viņš bija arī vēlreiz apprecējies — ar Vitu Frinbergu. No 2015. gada rudens Reinis strādāja par taksometra šoferi, kā arī bija iesaistījies ar aktiera darbu saistītos projektos.
2016. gada 26. augustā Reinis nomira pēkšņā nāvē 55 gadu vecumā.
Šarls de Golls
Šarls Andrē Žozefs Marī de Golls (fr; dzimis, miris ) bija viens no ievērojamākajiem 20. gadsimta Francijas valstsvīriem. Pretestības nacistiem vadītājs, atbrīvotās Francijas Pagaidu valdības vadītājs, Piektās republikas izveidotājs un no 1959. līdz 1969. gadam Francijas prezidents.
Dzīvesgājums
Šarls de Golls dzimis 1890. gada 22. novembrī Lillē, Ziemeļfrancijā. Tēvs bija filozofijas profesors. Sākotnējo izglītību Šarls de Golls ieguva jezuītu skolā, bet pēc tam iestājās prestižajā Svētā Sīra militārajā akadēmijā, kuru 1802. gadā dibināja Napoleons. Pēc tās pabeigšanas 1912. gadā de Golls ieguva jaunākā leitnanta pakāpi.
Pirmā pasaules kara laikā de Gollu trīsreiz ievainoja, pēc tam arī sagūstīja Verdenas kaujas laikā. Par izrādīto varonību kaujās viņu apbalvoja ar Svētā Vāclava ordeni.
1921. gadā de Golls kļuva par vēstures skolotāju. Viņš apprecēja Ivonnu Vandru. 30. gados de Golls uzrakstīja divas grāmatas par kara stratēģiju un taktiku: "Uz šķēpa asmens" un "Par profesionālu armiju", kurās aizstāvēja modernu un mobilu kara taktiku. 1931. gadā de Golls ieņēma amatu Nacionālās aizsardzības padomes sekretariātā.
Sākoties Otrajam pasaules karam, de Golls piedalījās kaujā par Franciju un vadīja vienu no retajiem veiksmīgajiem franču tanku pretuzbrukumiem vāciešiem. Trešajai republikai sabrūkot militāri un politiski, de Golls nebija gatavs padoties. Viņš bēga uz Lielbritāniju, kur 1940. gada 18. jūnijā uzstājās Londonas radio, aicinot karu turpināt. 27. oktobrī viņš publicēja savu "Manifestu", kurā paziņoja, ka vienīgais mērķis ir aizstāvēt Franciju.
1941. gada 24. septembrī de Golls nodibināja Franču Nacionālo komiteju, kas kalpoja kā pagaidu valdība Brīvo franču kontrolētajās Francijas kolonijās un vadīja pretestību Višī Francijai un vāciešiem. De Golls vadīja šo valdību, un likumdošanas aktus pieņēma Tautas un franču impērijas vārdā mēs, ģenerālis de Golls, brīvo franču vadonis, nosakām... Tuvojoties Francijas atbrīvošanai, de Golls izveidoja Francijas Pagaidu valdību, kuru vadīja līdz 1946. gada 20. janvārim, kad demisionēja un drīz pameta politiku pavisam.
Lielajā politikā de Golls atgriezās 1958. gada maijā, kad Francijas Alžīrijā sākās armijas dumpis, kas draudēja pārmesties arī uz Parīzi. Nacionālā asambleja iecēla de Gollu par premjerministru un piešķīra viņam ārkārtas pilnvaras Alžīrijas krīzes risināšanai un jaunas konstitūcijas izveidošanai.
1959. gada janvārī de Gollu parlaments ievēlēja par pirmo Francijas Piektās republikas pirmo prezidentu. 1965. gadā de Golls atkārtoti uzvarēja prezidenta vēlēšanās.
Šarls de Golls pēc savas pārliecības bija nacionālists, jo savu valsti un tautu stādīja pirmajā vietā. Pēc viņa daudzajiem politiskajiem pārkārtojumiem Francija kļuva par pusprezidentālu republiku. 1964. gadā viņš nodibināja diplomātiskās attiecības ar Ķīnas Tautas republiku un devās vizītē uz PSRS, lai mazinātu starptautisko spriedzi. 1963. un 1967. gadā viņš bloķēja Lielbritānijas centienus iestāties Eiropas Ekonomikas kopienā. 1966. gadā de Golls pasludināja Francijas daļēju izstāšanos no NATO. Pēdējais lielais politiskais pārbaudījums viņam bija 1968. gada maija studentu nemieri, ar kuriem de Golls tika galā, pasludinot komunisma diktatūras draudus, atlaižot Nacionālo asambleju un izsludinot jaunas vēlēšanas, kurās viņa atbalstītāji ieguva 300 mandātus un saglabāja absolūto vairākumu parlamentā.
Pēc zaudēta referenduma par reģionu un Senāta reformu de Golls 1969. gada 27. aprīlī brīvprātīgi atkāpās no amata. Viņš mira neilgi pirms savas 80. dzimšanas dienas - 1970. gada 9. novembrī no aortas plīsuma. Pēc paša vēlēšanās apglabāts Kolombē.
Lingvolabiāls līdzskanis
Lingvolabiāls vai apikolabiāls līdzskanis tiek artikulēts mēles galu piespiežot augšlūpai, kura savukārt tiek nolaista mēlei pretī. Lingvolabiāli līdzskaņi ir ļoti reti. Tie ir sastopami vairākās valodās Vanuatu, bororoa valodā Brazīlijā, kā arī onomatopejiskajā pielietojumā Katlanas zapoteku valodā.
Attēlojums IPA
Lingvolabiālie līdzskaņi Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā tiek transkribēti pievienojot apakšēju "kaijas" diakritisko zīmi attiecīgajam alveolārajam līdzskanim.
Atveidošana latviešu valodā
Latviešu valodā lingvolabiālos līdzskaņus atveido analoģiski to alveolārajiem prototipiem.
Daudzeva (stacija)
Daudzeva ir dzelzceļa stacija Aizkraukles novada Daudzeses pagastā, līnijā Jelgava I—Krustpils. Līdz mūsdienām ir saglabājusies sākotnējā stacijas ēka. Blakus stacijai atrodas 1989. gadā novietots piemiņas akmens 1941. un 1949.gadā deportētajiem pagasta iedzīvotājiem.
Stacijas vēsture
Stacija tika atklāta 1904. gadā grāfa P. Šuvalova īpašumā. Pirmā pasaules kara laikā stacija atradās vāciešu okupētajā Latvijas daļā. 1916. gada 13. aprīlī ar zenītartilēriju nostiprinātajai Daudzevas stacijai tika veikts uzlidojums ar krievu četrmotoru bumbvedēju "Iļja Muromietis". Lidmašīnas ekipāžā ietilpa motorists Marsels Pliā, pēc izcelsmes - franču polinēzietis. Kaujas laikā lidmašīna tika ievērojami bojāta, un lielā mērā tieši Pliā veiktais remonts kaujas un turpmākā lidojuma apstākļos ļāva lidmašīnai veiksmīgi nosēsties. Pēc kaujas visi ekipāžas dalībnieki tika apbalvoti un tiem paaugstināja dienesta pakāpi, tostarp M. Pliā apbalvoja ar III pakāpes Sv. Jura krustu un piešķīra vecākā apakšvirsnieka (feldfēbeļa) pakāpi.
Bermontiādes laikā 1919. gada oktobrī pie Daudzevas stacijas notika kauja starp Vācu leģiona Rikhofa bataljonu un Latvijas armijas daļām. Arī pēc Latvijas Republikas nodibināšanas stacija kalpoja kā svarīgs preču pārkraušanas punkts un savienojums ar Viesītes šaursliežu dzelzceļu, kurš darbojās līdz 1972. gadam.
Roberts Gaigals
Roberts Gaigals ( — ) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks, Otrā pasaules kara dalībnieks. Trešā reiha augstākā militārā apbalvojuma Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris.
Biogrāfija
Dzimis Tverā. Mācījies V. Olava komercskolā Rīgā. 1936. gada 14. oktobrī iesaukts Latvijas armijas obligātajā dienestā, kur sākumā dienēja 9. Rēzeknes kājnieku pulkā. 1937. gada 9. aprīlī pabeidza Instruktoru rotas kursu. 10. aprīlī paaugstināts par kaprāli. 1937. gada 29. septembrī atvaļināts no dienesta.
1938. gada 29. oktobrī Gaigals iestājās Kara skolā. 1940. gada 27. jūlijā pabeidzis mācības, iegūstot leitnanta pakāpi. Pēc tam dienējis Sapieru pulkā, kur bija jaunākais virsnieks. Pēc Latvijas okupācijas palicis Latvijas armijā un vēlāk dienējis no 1940. līdz 1941. gadam 24. teritoriālajā korpusā, kur no 1940. gada 27. septembra bija vada komandieris 181. divīzijas Atsevišķajā sapieru bataljonā.
Pēc Otrā pasaules kara sākuma Austrumu frontē dezertējis no Sarkanās armijas. Vēlāk iestājies Latviešu leģionā kā leitnants. 1944. gada 12. maijā kā 19. ieroču SS grenadieru divīzijas 42. pulka (14.) rotas komandieris apbalvots ar II šķiras Dzelzs krustu. Vēlāk paaugstināts par virsleitnantu. 1944. gada 26. jūlijā apbalvots ar I šķiras Dzelzs krustu. 1945. gada 5. maijā Gaigalu apbalvoja ar Trešā reiha augstākā militārā apbalvojumu Dzelzs krusta Bruņinieka krustu. Bez iepriekšminētajiem apbalvojums bija apbalvots arī ar sudraba Tuvcīņas nozīmi, Kājnieku trieciena nozīmi un zelta Ievainojuma nozīmi.
Otrā pasaules kara beigās cīnījies Kurzemes katlā. Pēc Trešā reiha kapitulācijas kritis Padomju Savienības gūstā un izsūtīts uz Magadanu. Dzimtenē atgriezies 1954. gadā. 1982. gada 15. aprīlī 69 gadu vecumā Rīgā aizgājis aizsaulē.
Kosmiskais lidojums
Kosmiskais lidojums — pilotējama vai automātiskā kosmiskā aparāta transportēšana kosmosā. Pirmais cilvēku radīts objekts, kurš veica kosmisko lidojumu, bija vācu V-2 raķete izmēģinājumos 1942. gadā. Nākamais ievērojamākais notikums bija PSRS palaistais pirmais Zemes mākslīgais pavadonis Sputņik-1. Pirmais pilotējamais kosmiskais lidojums notika, kad kosmosa kuģī Vostok-1 atradās padomju kosmonauts Jurijs Gagarins.
1598. gads
1598. bija parastais gads, kas sākās ceturtdienā.
Rotmistrs
Rotmistrs (no de — 'kavalērijas komandieris') bija Krievijas Impērijas karaspēka virsnieka dienesta pakāpe kavalērijā un žandarmērijā.
Tāpat šis nosaukums tika izmantots arī citu valstu bruņotajos spēkos, piemēram, Polijā virsnieku dienesta pakāpes nosaukums līdz 1947. gadam. Atbilst kapteiņa pakāpei sauszemes spēkos.
Amadeiusa ezers
Ezeru atklāja Ernests Džailzs (Ernest Giles), kas sākotnēji to nosauca par Ferdinanda ezeru sava sponsora, barona Ferdinanda fon Millera vārdā. Taču Millers savukārt ierosināja ezeru nodēvēt Spānijas karaļa Amadeo I vārdā, jo barons vēlējās godināt viņu.
Heinrihs Kristians Šūmahers
Heinrihs Kristians Šūmahers (Heinrich Christian Schumacher, dzimis, miris ) bija vācu astronoms. Viņš bija Manheimas observatorijas direktors no 1813. līdz 1815. gadam. Pēc tam kļuva par astronomijas profesoru Kopenhāgenā. 1821. gadā viņš izdeva žurnālu "Astronomische Nachrichten", kas ir vecākais astronomijas žurnāls, kurš joprojām tiek publicēts.
Nacionālās futbola izlases
Nacionālo futbola izlašu saraksts ir veidots no visām FIFA dalībvalstīm, kā arī ir iekļautas tās izlases, kas vairs nepastāv. Sarakstā ir norādīta konfederācija, pirmā spēle, iesauka