cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Don't Stop Till You Get Enough
Don't Stop 'Til You Get Enough ir amerikāņu ierakstu mākslinieka Maikla Džeksona singls. Izlaists Epic Records 1979. gada 28. jūlijā, dziesma bija pirmais singls no Džeksona piektā studijas albuma ar nosaukumu Off The Wall. Dziesmā, kuru sarakstījis Džeksons, ir B mažors un tās taktsmērs ir 4/4, dziesma bija pirmais solo ieraksts pēc kura Džeksonam bija radošā kontrole. Džeksons teica, ka dziesmas vārdi nav saistīti ar seksu, bet varētu būt par to ko cilvēki grib, lai šī dziesma būtu.
Kurzemes bīskapu saraksts
Kurzemes bīskapi bija Kurzemes bīskapijas, vēlāk Piltenes apgabala nominālie valdnieki. Jau no 1263. gada viņi bija Vācu ordeņa locekļi, ko ordeņa vadība iecēla šajā amatā. Reformācijas laikmetā 1520. gadā Kurzemes bīskapi kļuva par Svētās Romas impērijas firstiem (Reichsfürst). 1560. gadā bīskapiju nopirka Dānijas karalis un iecēla savu brāli princi Magnusu par Sāmsalas-Vīkas un Kurzemes bīskapu.
Hītrovas lidosta
Hītrovas lidosta, reizēm saukta Londonas Hītrovas lidosta (London Heathrow), ir Apvienotās Karalistes galvaspilsētas Londonas galvenā starptautiskā lidosta, pēc pasažieru plūsmas Eiropas lielākā lidosta un otrā lielākā pasaulē. Lidosta izvietojusies Hilingdonas piepilsētā 23 kilometrus uz rietumiem no pilsētas centra. Lidostai ir divi skrejceļi un 5 termināli. Tā ir bāzes lidosta aviosabiedrībām BMED, bmi, British Airways, GB Airways un Virgin Atlantic.
Tomass Pinčons
Tomass Pinčons (Thomas Pynchon, dzimis ) ir amerikāņu rakstnieks, kurš dzīvo Ņujorkā, ievērojams ar saviem blīvajiem un komplicētajiem daiļliteratūras darbiem. Pinčons divus gadus ir dienējis ASV flotē un pabeidzis Kornela Universitāti. Pēc dažu stāstu publicēšanas 50. gadu beigās un 60. gadu sākumā, Pinčons pievērsās romānu rakstīšanai, izdod tādus darbus kā "V." (1963), "Grupas 49 izsole" (The Crying of Lot 49) (1966), "Gravitācijas varavīksne" (Gravity's Rainbow) (1973), "Vainlenda" (Vineland)" (1990), "Meisons un Diksons" (Mason & Dixon) (1997), "Iepretim dienai" (Against the Day) (2006), "Iedzimtais netikums" (Inherent Vice) (2009) un "Jaunatklājumu robeža" (Bleeding Edge) (2013).
Iedomātas kopienas
Iedomātas (iedomātās) kopienas ir koncepts, ko attīstījis Benedikts Andersons savā 1983. gadā izdotajā grāmatā “Iedomātās kopienas”, lai izskaidrotu nāciju un nacionālisma konceptu veidošanos. Tas paredz uztvert nācijas kā cilvēku grupu kolektīvi iedomātas politiskas, ierobežotas un suverēnas kopienas.
Koncepts
Nāciju kā iedomātu kopienu uztvere piedāvā skatīt nacionālismu kā modernu fenomenu, kas ir pretējs uzskatiem par nācijām kā dabiskām, no cilvēces pirmssākumiem pastāvošām, noteiktām cilvēku grupām ar konkrētām iezīmēm.
Andersons uzskata, ka nācijas kā iedomātas kopienas definē un raksturo:
Kopienu iedomājuma koncepts paredz, ka nacionālisms nav ideoloģija, bet drīzāk kultūras sistēma un sabiedrības organizācijas forma. Nācijas, savukārt, ir artefakti, kuru veidošanās kritisko masu noteica spontāna, bet kompleksa vēsturisko apstākļu un procesu sakritība 18.gadsimtā. Nacionālisma senāko formu Andersons sauc par kreolu nacionālismu. To radījuši koloniju ieceļotāju pēcnācēji, kam bija kopīga valoda, reliģija un paražas ar savām koloniju metropolēm, taču vienlaikus tie jutās metropoļu apspiesti un ierobežoti. Izveidojušās nācijas kļuva par modulāru konceptu, ko varēja piemērot un adaptēt arī citās pasaules vietās, iekļaujot tās dažādās politiskajās un ideoloģiskajās sistēmās. Nāciju un nacionālisma koncepti ir radušies un attīstījušies līdz ar drukāto mediju attīstību un drukas valodas pieejamības palielināšanos, laika sekularizāciju, monarhu lomas mazināšanos un kapitālisma attīstību. Tiklīdz uzlabojās cilvēku pieeja drukātajiem medijiem, vietējās drukas valodas kļuva nozīmīgākas un veidojās horizontālākas attiecības sabiedrībā, cilvēku grupas varēja sākt iedomāties kopienas, ar kurām identificēties.
Radzevičs
Radzevičs (pl; sieviešu dzimtē Radzeviča (Radziewicza)) ir poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Krauklis (dzejolis)
Latviski šo dzejoli atdzejojusi Austra Aumale.
Uldis Ģērmanis
Uldis Ģērmanis (dzimis, miris ) bija latviešu vēsturnieks un rakstnieks. Latvijas Universitātes Latvijas Zinātņu akadēmijas vēstures maģistrs (1943), Stokholmas Universitātes vēstures doktors (1974), Latvijas Zinātņu akadēmijas ārzemju loceklis (1992). Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris (1995. gadā). Specializējies jaunāko laiku, it sevišķi Padomju Savienības un latviešu strēlnieku vēsturē.
Dzīvesgājums
Dzimis teātra aktiera Jāņa Ģērmaņa un viņa sievas Augustes ģimenē Novaja Ladogā, Krievijā, kur viņa vecāki bija devušies Pirmā pasaules kara bēgļu gaitās.
Mācījās Rīgas 23. pamatskolā un Rīgas pilsētas 2. ģimnāzijā. Studēja Latvijas Universitātes Filoloģijas un filozofijas fakultātē, uzņemts studentu korporācijā Fraternitas Livonica (1935). 1939. gadā viņš Latvijas studentu volejboja komandas sastāvā ieguva zelta medaļu Monako pasaules studentu olimpiādē. Studijas pabeidza Vācu okupācijas laikā, kad 1943. gadā ieguva maģistra grādu par pētījumu Kurzemes 18. gadsimta vēsturē.
Krajova
Krajova (ro) ir pilsēta Rumānijas dienvidos Oltēnijas apgabalā pie Žiu upes apmēram pusceļā starp Dienvidkarpatiem un Donavu. Dolžas žudeca centrs. Vēsturiskā Oltēnijas gavaspilsēta.
Uldis Ģērmanis
Dzīvesgājums
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā viņu iesauca Latviešu leģionā, kur viņš pildīja kara ziņotāja pienākumus. Īsi pirms Kurzemes cietokšņa kapitulācijas 1945. gada 7. maijā viņš devās bēgļu gaitās uz Zviedriju. Sākumā bija strādnieks lauka, meža un transporta darbos. Turpinot studijas Stokholmas Universitātē, viņš 1953. gadā ieguva maģistra grādu vēsturē.
Krajova
Vēsture
Pirms Krajovas šajā vietā atradās daku un romiešu pilsēta Pelendava (Pelendava).
Viduslaikos Krajova bija Oltēnijas galvaspilsēta un vietējo banu rezidence. 1395. gadā šeit, iespējams, notika Rovines kauja starp rumāņu un osmaņu karaspeku.
Uldis Ģērmanis
Dzīvesgājums
Strādāja par skolotāju Zviedrijas vidusskolās, līdztekus nodarbojās ar Latvijas vēstures pētniecību un publicējās zviedru un latviešu presē, reizēm ar pseidonīmu Ulafs Jansons (arī Dr. Ulafs Jāņsons). Neparastu popularitāti ieguva Ulda Ģērmaņa "jauniem un veciem trimdas latviešiem" veltītā grāmata "Latviešu tautas piedzīvojumi" (1959). Pēc Latvijas apciemojuma uzrakstīja grāmatu "Zili stikli, zaļi ledi. Rīgas piezīmes" (1968-1969). Uzstājās ar priekšlasījumiem trimdas latviešu centros ASV un Austrālijā, savu ceļojumu aprakstus ar nolasīto referātu tekstiem publicēja grāmatās "Tā lieta pati nekritīs. Amerikas piezīmes" (1971) un "Tālu tālumā, lielā plašumā. Austrālijas piezīmes" (1977).
Krajova
Vēsture
Pēc 1718. gadā, kad Oltēniju ieņēma Hābsburgu impērija, Krajovas nozīme mazinājās. 1761. gadā, Konstantīna Mavrokordāta valdīšanas laikā, bana rezidence tika pārcelta uz Bukaresti. 1800. gadā pilsētu izpostīja Osmans Pazvantoglu.
Uldis Ģērmanis
Dzīvesgājums
1974. gada 31. maijā ieguva doktora grādu ar pētījumu par Jukumu Vācieti un latviešu strēlniekiem Pirmā pasaules kara un Oktobra revolūcijas laikā, kas tika kritizēta Latvijas PSR presē. Tajā pašā gadā vācu valodā iznāca viņa grāmata Oberst Vācietis un die lettischen Schuetzen im Weltkrieg und in der Oktoberevolution (1974).
Krajova
Vēsture
1821. gada Valahijas sacelšanās laikā Krajova un tās apkārtne bija viena no galvenajiem sacelšanās centriem.
Cilvēki
Krajovā dzimuši:
Uldis Ģērmanis
Dzīvesgājums
Viņa autobiogrāfisko romānu "Pakāpies tornī" pirmo daļu publicēja 1987. gadā, otro − 1991. gadā. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas publicēja rakstu krājumus "Ceļā uz Latviju. Raksti par mūsu vēsturi" (1990), "Izvērtēšanai. Par mūsu vēsturisko pieredzi" (1993), "Jaunie laiki un pagātnes ēnas. Fakti un vērtējumi 1991-1995" (1995).
Miris Stokholmā.
Darbi
Visvairāk izdotā Ulda Ģērmaņa grāmata "Latviešu tautas piedzīvojumi" pirmo reizi publicēta turpinājumos žurnālā "Jaunā Gaita" (nr. 8-21, 1957-1959). Kā grāmatu to pirmo reizi 1959. gadā publicēja Daugavas apgāds Stokholmā Normunda Hartmaņa grafiskā iekārtojumā, otro izdevumu (1974) ilustrēja Ēriks Magons, ceturto (1987), arī dažus nākamos, Gvido Brūveris. 1998. gada izdevumu ilustrēja Tenis Grasis. Kopumā grāmata izdota desmit reižu.
Lietuvas futbola čempionāta A līga
A līga (lt) ir augstākā futbola līga Lietuvā, kura tika dibināta. To organizē Lietuvas Futbola federācija.
Turnīra dalībieku skaits pēdējos gados svārstījies no 8 līdz 12 komandām; 2021. gada sezonā līgā spēlēja 10 komandas.
Visvairāk čempiona titulus (10) izcīnījuša komanda Viļņas "Žalgiris".
1990—
{| cellpadding="4"
Tautas atmodas kustība Latvijā
Par Tautas atmodas kustība Latvijā jeb latviešu tautas atmodu dēvē trīs atšķirīgas, bet ideoloģiski radniecīgas latviešu nacionālās kustības:
Terminu "tautas atmoda" ieviesa Ernests Blanks. Bieži ar terminu "ceturtā atmoda" tiek dēvēti liela mēroga skandāli Latvijā.
Djatkovas rajons
Djatkovas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala ziemeļos. Tas robežojas ar Rogņedinas rajonu ziemeļrietumos, Žukovkas rajonu rietumos, Brjanskas rajonu dienvidos un Kalugas apgabalu ziemeļos un austrumos. Rajona administratīvais centrs ir Djatkova. Galvenā upe ir Bolva. Apmēram 80% no rajona platības aizņem meži.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Djatkovas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Djatkovas rajons ir vislielākais Brjanskas apgabalā pēc iedzīvotāju skaita un visvairāk industriāli attīstīts. Kopš 18. gadsimta šis apvidus ir slavens ar stikla un čuguna fabrikām. Otrā pasaules kara gados Djatkovas rajons kļuva par svarīgu partizānu centru. 1942. gada ziemā un pavasarī, četrus mēnešu laikā Nacistiskās Vācijas karaspēka aizmugurē visa Djatkovas rajonas teritorija tika pilnībā atbrīvota no nacistu iebrucējiem un tajā tika atjaunota padomju valdība.
Veljo Tormiss
Veljo Tormiss (dzimis, miris Kūsalā) bija igauņu komponists, kas tiek uzskatīts par vienu no talantīgākajiem kora komponistiem  un nozīmīgākajiem Igaunijas 20. gadsimta komponistiem. Viņš ieguva starptautisku slavu, galvenokārt pateicoties iespaidīgajam skaitam viņa sarakstīto kora mūzikas dziesmu (vairāk nekā 500), no kurām lielākā daļa ir a cappella. Lielākā daļa no šiem skaņdarbiem tekstuālā, melodiskā vai vienkārši stilistiskā ziņā ir balstīti uz tradicionālajām seno igauņu tautasdziesmām (et).
Viņa sacerētā visbiežāk ārpus Igaunijas atskaņotā vai izpildīta kompozīcija ir "Dzelzs apvārdošana" (et), kuru viņš sarakstīja 1972. gadā. Tā atsaucas uz seno šamanistisko tradīciju veidot alegoriju par kara ļaunumu. Daļa viņa darbu tika aizliegti Padomju Savienībā, taču tā kā lielākajā daļā viņa darbu ir folkmūzikas iezīmes, vairums no tiem tomēr tika atļauti.
Joko Ono
Joko Ono Lenona (dzimusi ) ir japāņu dziedātāja, multimediju māksliniece un aktīviste. Viņa bija precējusies ar angļu mūziķi Džonu Lenonu no 1969. gada līdz viņa nāvei 1980. gadā.
Dzīvesgājums
1966. gada novembrī Ono iepazinās ar grupas The Beatles mūziķi Džonu Lenonu, kad Lenons apmeklēja galeriju, kurā viņa gatavoja izstādi. 1968. gada maijā viņi ierakstīja savu pirmo kopīgo albumu — Unfinished Music No. 1: Two Virgins. 1969. gadā Ono izšķīrās no Koksa un apprecējās ar Lenonu. Ono un Lenons savu medusmēnesi pavadīja Amsterdamā, kur viņi žurnālistu klātbūtnē nedēļu pavadīja gultā, tā protestējot pret Vjetnamas karu.
Ono piedalījās The Beatles albuma Abbey Road ierakstīšanā, un pēc šī albuma ierakstīšanas grupa pārtrauca savu darbību. Vairāki angļu žurnālisti uzskatīja, ka Ono ir vainojama grupas izjukšanā, bet gan Ono, gan Lenons, gan Džordžs Herisons to ir nolieguši. Pēc grupas izjukšanas Ono un Lenons pārcēlās uz dzīvi Ņujorkā.
1980. gada decembrī Džons Lenons tika noslepkavots. Ono apmaksāja piemiņas vietas izveidi netālu no vietas Ņujorkā, kur Lenons tika nošauts.
Latvijā sastopamo lapgraužu sugu saraksts
Latvijā ir sastopamas 329 lapgraužu sugas.
2009. gada Sējas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva kandidātu saraksts "Tēvzeme" (78,48%), bet novada domē iekļuva arī pārējie 2 saraksti. Sējas novada domes vēlēšanās piedalījās 1 129 vēlētāji jeb 60,47% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija visas 1 129, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 1 112 vēlētāji.
15. oktobris
15. oktobris ir gada 288. diena pēc Gregora kalendāra (289. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 78 dienas.
Vārda dienas
Eda, Hedviga, Helvijs
Kandela
Kandela (no la — 'svece'; apzīmējums: cd) ir SI sistēmas gaismas stipruma mērvienība.
Kandela ir gaismas stiprums, ko noteiktā virzienā izstaro monohromatisks starotājs, kura frekvence ir 540 THz (teraherci) (šī frekvence atbilst zaļajai krāsai, pret kuru cilvēka acij ir vislielākā jutība) un starojuma stiprums ir 1/683 W/sr. Gaismas avota gaismas stiprums ir viena kandela, ja gaismu izstaro 1/600000 m2 liela platīna virsma tā sacietēšanas temperatūrā 2042°K un 101325 paskālu spiedienā (sakarsētajai platīna virsmai jābūt perpendikulārai pret novērotāju).
Mūsdienīga 100 vatu elektriskā spuldze izstaro apmēram 120 cd stipru gaismu.
Harpūna
Harpūna (no ) ir metamais ierocis (šķēps ar atskabargainu galu), ko izmanto ūdens un sauszemes dzīvnieku medīšanai.
Pirmās harpūnas parādījās paleolīta beigās, kļūstot par svarīgu medību ieroci gan šajā laikmetā, gan arī sekojošos akmens, bronzas un dzelzs laikmetos. Harpūnu varēja mest ar roku vai šķēpmeti. Pirmajām harpūnām bija zobots, no kāta atdalāms kaula, akmens vai metāla uzgalis, ko aukla savienoja ar kātu. Harpūnai ietriecoties dzīvnieka vai zivs ķermenī, uzgalis atdalījās no kāta.
Mūsdienās harpūna sastāv no tērauda galvas ar četrām atkarpēm un kāta, caur kuru izvilkta tērauda trose. Zvejniecībā tiek izmantotas arī harpūnas ar uzskrūvējamām granātām, kas, ietriecoties dzīvnieka ķermenī, sprāgst, nogalinot dzīvnieku. Šādu harpūnu svars sasniedz vairākus desmitus kilogramu. Harpūnas izšaušanai izmanto harpūnlielgabalu, bet sportā zemūdens šauteni.
Regulārā brīvmūrniecība
Regulārā brīvmūrniecība ir iekšēji lietots jēdziens, ko brīvmūrnieki lieto tādu brālību apzīmēšanai, kas pieturas pie senajiem principiem un bauda savstarpēju atzīšanu. Pārējās ložas, kas sevi gan dēvē par brīvmūrniekiem, bet nevadās pēc regulārajiem principiem, tiek sauktas par "neregulārām" ložām. Neregulāras un starptautiski neatzītas "kaktu brīvmūrniecības" paraugs bija kriminālā loža "P-2" Itālijā, kas tika atmaskota un likvidēta 1980. gados.
Izcelsme
Saskaņā ar Džeimsa Andersona 1723. gada konstitūcijas 8. pantu par regulāru ložu sauc tādu ložu, kas strādā pēc tai izsniegtā patenta likumiem:
"Ja kāda brīvmūrnieku kopa izveido ložu bez lielmeistara piekrišanas, regulārās ložas nedrīkst viņus pieņemt kā brāļus, kā arī nedrīkst apstiprināt viņu aktus; bet pret viņiem ir jāizturas kā pret nemierniekiem, līdz viņi pazemīgi sagaidīs lielmeistara piesardzīgo lēmumu apstiprināt to ar savu parakstu un paziņot citām ložām, reģistrējot to ložu sarakstā."
Brīvmūrnieks ir regulārs, ja viņš ir uzņemts brīvmūrniecībā regulārā veidā un strādā regulārā ložā. Arī neregulārs brīvmūrnieks var tikt regularizēts, ja viņš piekrīt izciet caur regulārās uzņemšanas ceremoniju.
Lielložu atzīšanas pamatprincipi
Saskaņā ar Apvienotās Anglijas lielložas 1929. gadā apstiprinātajiem pamatprincipiem tikai šādas lielložas var tikt atzītas par regulārām:
Presuppozīcija
Valodniecībā par presuppozīciju (iepriekšēju pieņēmumu) sauc no saziņas akta konteksta un tās dalībnieku fona zināšanām atkarīgus izdarītus (bet noklusētus) pieņēmumus attiecībā uz izteikumu.
Piemērs
Presuppozīcija šajā gadījumā ir pieņēmums, ka uzrunātajam vispār ir suns.
Tipi
Presuppozīciju tipi:
Presuppozīcijas un patiesums
Ir vairāki veidi, kā skaidrot, kas notiek gadījumos, ja presuppozīcija izrādās aplama.
Piemēram, ja man suņa nav, tad abi apgalvojumi — "Mans suns māk staigāt uz pakaļkājām." un "Mans suns nemāk staigāt uz pakaļkājām." ir aplami.
Svari (laikraksts)
"Svari" bija latviešu satīrisks mākslas žurnāls, kurš iznāca no 1920. līdz 1931. gadam.
Žurnāls bija politiski satīrisks, tomēr ieturēja tolerantu un korektu līniju. Žurnālā darbojās daudzi latviešu satīriķi un humoristi — piemēram, L. Šanteklērs (īst.vārdā — M. Gailis), Kuri-Beri (īst. vārdā — A. Valdmanis), Dr. Pigors (īst.vārdā — K. Mellups) un citi. Kā ilustratori darbojās vairāki pazīstami mākslinieki — J. R. Tilbergs, Kārlis Padegs, Indriķis Zeberiņš, Jēkabs Bīne, Jānis Dreslers, Ernests Rirdāns u.c.
Žurnāls pārstāja iznākt līdzekļu trūkuma dēļ 1931. gadā.
Dubrovkas rajons
Dubrovkas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala ziemeļos. Tas robežojas ar Rogņedinas rajonu ziemeļaustrumos, Žukovkas rajonu dienvidaustrumos, Kļetņas rajonu dienvidrietumos un Smoļenskas apgabalu ziemeļrietumos.
Rajona administratīvais centrs ir Dubrovka. Galvenā upe ir Desna (rajona austrumos).
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Dubrovkas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Dubrovkas rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 6 lauku pašvaldības.
Sekunde
Sekunde (simbols: s, dažreiz sek.) ir Starptautiskās mērvienību sistēmas (SI) laika pamatmērvienība. Sākotnēji tā tika definēta kā 1/86 400 no vidējā Saules diennakts garuma. 1967. gadā Starptautiskā Mēru un svaru komiteja pieņēma, ka sekunde ir vienāda ar 1/31 556 925, 9747 no tropiskā 1900. gada ilguma, kas atbilst cēzija izotopa 133Cs izstarotā mikroviļņa 9 192 631 770 svārstību periodu kopējam ilgumam, notiekot pārejai starp diviem atoma pamatstāvokļa hipersīkstruktūras līmeņiem. Sekunžu skaitu nosaka pēc pulksteņiem.
Sekundes vēsturiskā definīcija ir saistīta ar diennakts garumu. Diennaktī ir 24 stundas, stundā — 60 minūtes, bet minūtē — 60 sekundes. Viena sekunde ir 1⁄86 400 daļa no dienas. Pašreizējā sekundes definīcija, kas saistīta ar cēzija izotopu 133Cs, ir spēkā kopš 1967. gada.
SI daudzkārtņi
Visbiežāk izmantotie sekundes daudzkārtņi ir milisekunde (ms), mikrosekunde (μs) un nanosekunde (ns). Izmanto arī citus daudzkārtņus, piemēram, kilosekunde (ks), bet tas notiek ļoti reti. Tā vietā izmanto minūtes, stundas, dienas un gadus.
Atvasinātās mērvienības
Sekunde ir daudzumu fizikālu lielumu mērvienību pamatā, piemēram, ātruma pamatmērvienība ir metrs sekundē (m/s), spēku mēra ņūtonos (N), kas ir kilograms×metrs/sekundē ik sekundi (kg×m/s²), jaudu mēra vatos (W), kas ir džouls sekundē (J/s), un tā tālāk.
Aknīstes rajons
Aknīstes rajons bija Latvijas PSR administratīvi teritoriālā vienība. Izveidota, apvienojot bijušā Jēkabpils apriņķa Elkšņu, Zasas un daļu Dignājas pagastu teritorijas un Ilūkstes apriņķa Subates pilsētu un Aknīstes, Asares, Gārsenes, Susējas, Rubenes, Prodes (daļu) un Bebrenes (daļu) pagastu teritorijas. Rajona centrs bija Aknīste. Rajons no 1952. līdz 1953. gadam ietilpa Daugavpils apgabalā. Rajons likvidēts, tā teritoriju iekļaujot Ilūkstes un Jēkabpils rajonos.
Pīra
Pīra ir pilsēta ASV, Dienviddakotas galvaspilsēta, kā arī ir Hjūza  apgabala administratīvais centrs. 2020. gadā pilsētā dzīvoja 14 091 iedzīvotāju. Pilsēta nosaukta par godu lieltirgotājam Pjēram Šuto.
Aknīstes rajons
Administratīvi teritoriālais iedalījums
Aknīstes rajonā dibināšanas brīdī ietilpa 1 pilsēta un 23 ciema padomes:
Pakosca
Pakosca - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz rietumiem no Inovroclavas pie Notecas upes.
Implikatūra
Par implikatūru valodniecībā sauc papildu pragmatisku nozīmi, kas noteiktā kontekstā (un vidē) piemīt izteikumam. Izteikums norāda uz implikatūru kā ticamu iespēju, bet ne obligāti to nosaka (kā tas būtu implikācijas gadījumā).
Pakosca
Pilsēta pirmo reizi minēta. Mūsdienās pilsētā dzīvo aptuveni 6 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta ir ievērojams tirdzniecības un pakalpojumu centrs šajā rajonā. Pilsētai ir neliela infrastruktūra.
Ikdienas valodas filozofija
Pamatideja
Ikdienas valodas filozofi uzskata, ka vārdiem nav nozīmes pašiem par sevi, bet tikai valodas lietojumā — kas ir iemesls tradicionālās filozofijas problēmām noteikt kāda abstrakti paņemta vārda nozīmi.
Ikdienas valodas filozofiju var uztvert kā papildinājumu vai kā alternatīvu analītiskajai filozofijai (ideālas valodas filozofijai).
Čārlzs Teilors (filosofs)
Čārlzs Margreivs Teilors (en; 1931. gada 5. novembris) ir kanādiešu filosofs, viens no ievērojamākajiem mūsdienu morāles un politikas pētniekiem, īpaši pētījis multikulturālismu no holistiskā individuālisma perspektīvas, sekulārismu, modernitāti, valodu, sociālo uzvedību, morāli. Teilors uzskata — lai risinātu tādas problēmas kā vardarbība, jāskata jautājuma gan sekulārās, gan reliģiskās dimensijas.
Dzīvesgājums
Dzimis Monreālā, Kanādā, divvalodīgā ģimenē. 1952. gadā saņēmis BA grādu vēsturē Makgila Universitātē. Uzsācis studijas Oksfordas Universitātē, kur 1955. gadā saņēmis BA grādu filosofijā, politikas un ekonomikas zinātnēs; Oksfordas Universitātē 1960. gadā saņēmis arī MA grādu un 1961. gadā D.Phil. grādu Jesajas Berlina vadībā. No 1961. gada līdz 1997. gadam pasniedzis Makgila Universitātē, kur šobrīd ir goda profesors. Teilors kā pasniedzējs strādājis arī daudzās pasaules augstskolās, tajā skaitā Bērklijas, Jeila un Stenforda universitātēs, Frankfurtes Universitātē un Hebrevas Universitātē Jeruzalemē. Teilors kā pirmais kanādietis 2007. gadā saņēma prestižo Templetona balvu. 2008. gadā Teilors saņēma Kioto balvu kategorijā Mākslas un filosofija.
Idejas
Grāmatā Teilors ir ieinteresēts sociālajos iztēlojumos, kas veidojušas rietumu modernitāti, jo viņaprāt rietumu modernitāte nav atdalāma no konkrētiem sociālajiem iztēlojumiem. Teiloru interesē, kā cilvēki iztēlojas sociālo vidi un, lai to skaidrotu, viņš definē morālo kārtību un sociālo iztēlojumu. Iztēlojoties konkrētu sociālo vidi, cilvēki parasti nevadās pēc teorētiskiem priekšrakstiem, bet bieži šādos momentos svarīgi kļūst konkrēti attēli vai stāsti, kas veido priekšstatu. Ja morālās kārtības ideja ir, kā cilvēki var dzīvot kopā sabiedrībā, tad sociālie iztēlojumi ir vienojoša sabiedrības izpratne, kas nosaka sabiedrības leģitīmas rīcības. Kā cilvēki iztēlojas un redz savu sociālo esamību. Teiloru interesē morālā kārtība sociālajos iztēlojumos, kas veidojusi rietumu modernitāti. Viņš izdala rietumu modernitātei svarīgas trīs sociālo iztēlojumu formas — tirgus ekonomika, publiskā sfēra un pašorganizēties spējoši cilvēki. Grāmatā autors atsaucas uz vairākiem XVI—XIX gadsimta vēsturiskiem notikumiem, tajā skaitā Franču revolūciju u.c., un atsaucas uz saviem laikabiedriem Benediktu Andersonu, Jirgenu Hābermāsu u.c.
Asīze
Asīze ir pilsēta Itālijas centrālajā daļā, Umbrijas reģionā, Perudžas provincē. Tā atrodas aptuveni 19 km uz austrumiem no Perudžas. Asīze ir ievērojama ar to, ka tajā ir dzimuši franciskāņu ordeņa aizsācējs Asīzes Francisks un itāļu svētā Asīzes Klāra. Senās Romas laikā pilsēta bija zināma ar nosaukumu Asisium. No romiešu laikiem Asīzē ir saglabājies Minervas templis (mūsdienās tā ir baznīca).
Hipokrāta iela
Hipokrāta iela ir Rīgas iela, Vidzemes priekšpilsētas Mežciema un Juglas apkaimēs. Hipokrāta iela sākas krustojumā ar Malienas ielu un beidzas krustojumā ar Biķernieku ielu. Ielas kopējais garums ir 1808 metri un tā sastāv no divām braukšanas joslām. Hipokrāta ielas rietumu pusē atrodas Mežciema dzīvojamie nami, tāpat ielā atrodas vairākas sabiedriska rakstura ēkas — skolas, slimnīcu komplekss, bērnudārzi, pansionāts, u.c. Iela nosaukta sengrieķu ārsta, "medicīnas tēva" Hipokrata vārdā.
Vēsture
Iela ierīkota 1970. gadu vidū, izbūvējot Mežciema dzīvojamo masīvu. 1977. gadā ielai piešķirts nosaukums Paula Dauges iela, 1991. gadā iela pārdēvēta par Hipokrāta ielu. 1970. gadā Hipokrāta ielā netālu no Gaiļezera tika uzsākta medicīnas iestāžu kompleksa celtniecība, kas netika pilnīgi pabeigta (nepabeigta palika dzemdību nama celtniecība un mūsdienās tā ēka ir pamesta; bija plānota arī narkoloģiskā klīnika). Agrāk netālu no šīs vietas atradās muiža, kas no 1766. gada piederēja Rīgas namniekam Hānam. No šīs muižas nosaukuma — Gaiļu muiža ( — gailis) — nosaukumu ieguvis tuvējais ezers (agrāk — Putniņu ezers).
Ielas raksturojums
Hipokrāta iela ir 1080 metrus gara iela Mežciema apkaimes austrumu daļā, ielas sākumdaļa atrodas nedaudz arī Juglas apkaimē. Hipokrāta iela sākas krustojumā ar Malienas ielu un ar nelieliem pagriezieniem virzās dienvidu virzienā. Ielas sākumā pārnumuru pusē atrodas mežs, bet nepārnumuru pusē — privātmāju apbūve un Latvijas Universitātes Rīgas Medicīnas koledžas un Rīgas Stradiņa universitātes Sarkanā Krusta medicīnas koledžas kopmītnes. Tāpat Hipokrāta iela tās sākumdaļā krustojas ar Mežciema ielu, nedaudz tālāk ielas nepārnumuru pusē atrodas Gaiļezers. Aiz krustojuma ar Sedas ielu, pie kura atrodas arī autobusu un trolejbusu galapunkts "Mežciems", sākas Rīgas Austrumu klīniskās universitātes slimnīcas korpusi. Hipokrāta iela iepretīm Rīgas Austrumu klīniskajai universitātes slimnīcai veido savienojumu ar Gaiļezera ielu aiz kura nepārnumuru pusē atrodas Mežciema mikrorajona celtnes - daudzstāvu nami un izglītības iestādes (tai skaitā Rīgas 89. vidusskola un Rīgas Mežciema pamatskola). Aiz RAKUS Latvijas Onkoloģijas centra iela pārnumuru pusē pārsvarā ir neapbūvēta, šeit atrodas vienīgi Rīgas sociālās aprūpes centrs "Gaiļezers". Netālu, pie krustojuma ar Veco Biķernieku ielu atrodas lielveikals SKY, bet tam pretī - Mežciema tirgus. Hipokrāta iela beidzas krustojumā ar Biķernieku ielu.
Ielu savienojumi
Hipokrāta iela krustojas ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Hipokrāta ielā kursē 15., 21., 29., 33. un 63. maršruta autobusi, kā arī 14., 18. un 35. maršruta trolejbusi. Pie Hipokrāta un Sedas ielas krustojuma atrodas autobusu un trolejbusu galapunkts "Mežciems" (adrese Sedas iela 3).
Badmintons 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — dubultspēles sievietēm
2008. gada vasaras olimpisko spēļu sieviešu dubultspēļu badmintona spēļu rezultāti.
Izsētie sportisti
<li> Džana Dzjeveņa  /  Vei Jili <li> Li Junvona  /  Li Jojuna </ol>
Rekurenti depresīvi traucējumi
Rekurenti depresīvi traucējumi, zināmi arī kā nozīmīgi depresīvie traucējumi, klīniskā depresija vai endogēnā depresija, ir garīga slimība, kam raksturīgs hroniski nomākts garastāvoklis, zems pašvērtējums un pašcieņas un prieka un intereses zudums aktivitātēs, ko indivīds iepriekš uzskatīja vai arī sabiedrība uzskata par patīkamām. Depresīvie traucējumi izpaužas kā vispārējs garīgās spējas novājinošs stāvoklis, kas negatīvi ietekmē saslimušā veselību, traucējot spēju iekļauties ģimenes dzīvē, strādāt darbu vai mācīties skolā, uzturēt ēšanas un gulēšanas paradumus iepriekš pieņemtajā stāvoklī. Amerikas Savienotajās Valstīs 3,4% klīniskās depresijas slimnieku izdara pašnāvību, bet no visiem cilvēkiem, kas izdara pašnāvību, aptuveni 60% ir bijusi depresīvi traucējumi vai kāda cita līdzīga, garastāvokli ietekmējoša saslimšana. Vairāki zinātniskie pētījumi     ir konstatējuši statistikas korelāciju starp klīniskās depresijas gadījumu pieaugumu un dažu lauksaimniecības pesticīdu lietošanu.
Lai arī termina "depresija" pamatnozīme ir šāda veida saslimšana, tomēr šo terminu lieto, arī raksturojot citas, mazāk nozīmīgas un ne tik akūtas nomākta garastāvokļa izpausmes. Vārdu "depresija" sarunvalodā bieži izmanto arī kā sinonīmu sliktam garastāvoklim.
Stārķveidīgie
Stārķveidīgie, stārķveidīgo kārtas putni (Ciconiiformes) ir lieli, garkājaini putni. Pasaulē ir 19 stārķveidīgo sugas, kuras visas pieder vienai dzimtai — stārķu dzimtai (Ciconiidae). Pazīstamākā suga no tām ir baltais stārķis.
Tradicionāli stārķveidīgo kārtā tika iedalīta ne tikai stārķu dzimta, bet arī ibisu dzimta (Threskiornithidae), gārņu dzimta (Ardeidae), tupeļknābju dzimta (Balaenicipitidae) un āmurgalvju dzimta (Scopidae). Tomēr veicot padziļinātus pētījumus, zinātnieki secināja, ka šo dzimtu sugas ir tuvāk radniecīgas pelikānveidīgajiem (Pelecaniformes) putniem nekā stārķveidīgajiem putniem. Tādēļ gandrīz visas tradicionālās stārķveidīgo kārtas dzimtas, izņemot stārķu dzimtu, mūsdienās tiek sistematizētas kā pelikānveidīgie putni. Reizēm pie stārķveidīgajiem sistematizē flamingo dzimtu (Phoenicopteridae), bet arī šie putni mūsdienās tiek sistematizēti flamingoveidīgo kārtā (Phoenicopteriformes).
Stārķveidīgie putni ir sastopami gandrīz visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Tiem patīk siltums, tādēļ tie nedzīvo arī galējos ziemeļos un dienvidos. Latvijā saskaņā ar jauno sistemātiku sastopamas 2 stārķveidīgo putnu sugas: baltais stārķis (Ciconia ciconia) un melnais stārķis (Ciconia nigra)
Sistemātikas diskusijas
Pēdējos gados veicot DNS pētījumus, zinātnieki ir ieguvuši daudz jaunas informācijas, kas liek pārvērtēt esošo sistematizāciju. Bieži putnu sugas, kuras ārēji izskatās diezgan atšķirīgas, ir daudz tuvāk savstarpēji radniecīgas, kā tas tika pieņemts līdz šim. Saskaņā ar šiem pētījumiem daži zinātnieki ierosina esošo sistemātiku mainīt daudz radikālāk kā līdz šim. Siblija—Alkvista (Sibley-Ahlquist) sistemātikā tiek piedāvāts ievērojami paplašināt stārķveidīgo (Ciconiiformes) putnu kārtu, tajā ietverot putnu sugas, kas šobrīd tiek sistematizētas pingvīnveidīgo (Sphenisciformes), gārgaļveidīgo (Gaviiformes), dūkurveidīgo (Podicipediformes), vētrasputnu (Procellariiformes), tārtiņveidīgo (Charadriiformes), pelikānveidīgo (Pelecaniformes) un piekūnveidīgo (Falconiformes) kārtās. Daži sistemātiķi lieto Siblija- Alkvista sistemātiku, tomēr pasaulē visbiežāk lieto tradicionālo kārtu dalījumu ar nelielām izmaiņām.
Balstoties uz morfoloģiskajiem pētījumiem, zinātnieki ir nevis stārķveidīgo kārtu paplašinājuši, bet sadalījuši, lielāko daļu pievienojot pelikānveidīgo kārtai. Par Dienvidamerikas katartidām joprojām nav vienprātības, daži rosina tās saglabāt stārķveidīgo kārtā (Ciconiiformes) vai sistematizēt vanagveidīgo (Accipitriformes) kārtā, vai izveidot jaunu kārtu — katartidveidīgo putnu kārtu (Cathartiformes). Dienvidamerikas sistemātikas komisija šobrīd Amerikas grifus ir izņēmusi no stārķveidīgo kārtas (Ciconiiformes), kur tie ilgstoši tika sistematizēti, un iedalījusi tos Incertae sedis kārtā (nezināma kārta) ar piezīmi, ka dzimta iespējams tiks sistematizēta vanagveidīgo kārtā (Accipitriformes) vai piekūnveidīgo kārtā (Falconiformes), vai katartidveidīgo kārtā (Cathartiformes). Lai arī šobrīd sistemātikā ir daudz neskaidrību, un starp zinātniekiem nav vienprātības, tomēr iegūstot arvien jaunus datus un zināšanas, domstarpības laika gaitā vienmēr atrisinās.
Movistar Team
Movistar Team (UCI komandas kods: MOV) ir profesionāla Spānijas šosejas riteņbraukšanas komanda. Tā ir trīspadsmit reizes kopvērtējumā uzvarējusi kādā no lielajām riteņbraukšanas tūrēm. Komandas sponsors ir Spānijas mobilo telefonu kompānija Telefónica, un komandas nosaukumā iekļauts viens no tās zīmoliem Movistar.
Krievijas cariste
Krievijas cariste (ru) bija valsts (1547-1721) tagadējās Krievijas Federācijas Eiropas, vēlāk arī Sibīrijas daļā. Krievijas cariste gan pakļāva Kazaņas (1552), Astrahaņas (1556) un Sbīrijas hanistes (1598), bet cieta sakāvi Livonijas karā (1583). Pēc Rurika dinastijas beigšanās 1598. gadā lielvalstī sākās juku laiki, kas beidzās ar Romanovu dinastijas nākšanu pie varas. Jaunās dinastijas cars Pēteris I spēja modernizēt valsti un izveidot plašu koalīciju pret konkurējošo Zviedriijas lielvalsti, kas 1721. gadā tika uzvarēta Lielajā Ziemeļu karā. Krievijas vēsturē šis laikmets vērtējams kā nestabilitātes un pārejas periods no viduslaiku Zelta Ordas vasaļvalsts Maskavijas uz jauno laiku Krievijas Impēriju.
Vēsture
Pēdējais Maskavijas lielkņazs Ivans IV bija pēdējā Bizantijas impērijas imperatora Konstantīna XI brāļameitas Sofijas jeb Zojas (Ζωή Παλαιολογίνα, Зоя Палеологиня) mazdēls. Viņa tēvam lielkņazam Vasīlijam III bija izdevies pakļaut pēdējās vēl neatkarīgās krievu kņazistes. Pēc tēva nāves, trīs gadu vecais Ivans IV tika pasludināts par lielkņazu. 1546. gadā 16 gadus jaunais lielkņazs paziņoja, ka vēlas precēties, bet pirms tam "pēc vecvecāku parauga kronēties par caru" (krievu: венчаться на царство).
Krievijas caristi nodibināja 1547. gada 16. janvārī, kad kremļa Uspenskas katedrālē Ivans IV svinīgi kronējās par valdnieku, pieņemot jaunu titulu "Visas Krievijas cars un Maskavas lielkņazs". Tādā veidā viņš paaugstināja savu un savas valsts starptautisko statusu - tituls "lielkņazs" sociālajā hierarhijā bija līdzvērtīgs tādiem tituliem Eiropā kā "firsts", "hercogs" vai "lielhercogs", savukārt tituls "cars" (no lat. caesar, gr. kαῖσαρ) norādīja uz tā valkātāja statusu, kas līdzvērtīgs "ķeizara" titulam. Pirms tam par cariem sauca Bulgārijas un Zelta Ordas valdniekus, vēlāk arī Krimas, Kazaņas, Astrahaņas un Sibīrijas hanus.
Kazaņas hanistes iekarošana 1552. gadā ir pirmā reize, kad Maskavas cariste iekaroja valsti, kas atradās ārpus senās Kijivas Krievzemes robežām. Kazaņas un Astrahaņas iekarošana Krievijai deva papildus buferjoslu pret Āzijas klejotāju karotājiem. Kazaņas iedzīvotāji bija etniski un reliģiski atšķirīgi no krieviem. Kazaņā uzcēla pareizticīgo katedrāli, krievu zemniekiem un atvaļinātajiem kareivjiem šeit piešķīra zemi, krievu tirgotāji ieguva brīvu piekļuvi Volgas ūdensceļam. Tatāru augstmaņiem ļāva saglabāt īpašumus, taču tos mudināja pāriet pareizticībā. Parastie musulmaņu iedzīvotāji saglabāja brīvcilvēka statusu. Pustukšās stepju teritorijas sāka kontrolēt kazaki.
Tomēr iekarot bijušās Livonijas Konfederācijas zemes Krievijai neizdevās nedz Livonijas (1558-1583), nedz arī Otrā Ziemeļu kara (1655-1661) laikā. Tikai pēc Lielā Ziemeļu kara Krievijai izdevās anektēt Zviedrijas Baltijas provinces un 1721. gada 22. oktobrī (2. novembrī) cars Pēteris I kronējās par "Viskrievijas imperatoru" (Император Всероссийский), un kopš tā laika valsts oficiālais nosaukums bija Krievijas Impērija.
Kazaņas, Astrahaņas un Sibīrijas pakļaušana
Krievijas teritoriālajai ekspansijai bija dažādi motīvi. Bijušās Kijivas Krievzemes teritorijās tā bija “Krievijas zemju apvienošana”, Baltijā tika “cirsts logs uz Eiropu”, Azovas jūras piekrastes iekarošana deva izeju uz Vidusjūru. Citviet izplešanos vadīja komerciāli un politiski iemesli.
Mongoļu virsvaras laikā (1240-1480) krievu kņazi bija spiesti apmeklēt mongoļu hanus pazemības izrādīšanai, bet pēc 1330. gada sāka pieaugt Maskavijas lielkņazu vara. Viņi labi pazina Mongoļu impērijas iekšpolitisko situāciju un iesaistījās dažādo troņa pretendentu cīniņos. Zelta Ordai sabrūkot, Maskavijas kņazi sāka izplest savu varu uz austrumiem, taču galvenā uzmanība no 1480. līdz 1550. gadam bija pievērsta Livonijas-Maskavijas kariem ar Livonijas Konfederāciju un kariem ar Lietuvas lielkņazisti.
Tūlīt pēc pasludināšanas par Krievijas caru Ivans IV pakļāva bijušās Zelta Ordas zemes — Kazaņas hanisti 1552. gadā un Astrahaņas hanisti 1556. gadā, piesavinoties arī Kazaņas cara titulu (царь Казанскiй) un Astrahaņas cara titulu (царь Астороханскiй). Šīs uzvaras demonstrēja reģiona musulmaņu valdnieku vājumu, paverot ceļu krievu ieplūšanai Kamas un Volgas upju reģionos. Maskavija arī ieguva tiešu kontaktu ar Sibīrijas, Centrālāzijas un Kaukāza reģioniem.
Stroganovu dzimta, kurai cars bija piešķīris tirdzniecības monopolu ar kažokādām un sāli šajā reģionā, meklēja karaspēku, kas varētu tās tirgoņus aizsargāt pret Sibīrijas hana uzbrukumiem. Storganovi noalgoja Donas kazaku vienību kazaka Jermaka vadībā, kas sakāva hanu. Tas pavēra ceļu uz pārējo Sibīriju, kuru apdzīvoja vāji organizētas ciltis, kas nevarēja militāri pretoties krievu un kazaku ieročiem. 1581. gadā Jermaka vadītais karaspēks šķērsoja Urālus, sakāva Sibīrijas hanu Kučumu, kam turpmāk lika maksāt meslus un paziņoja par Maskavas kontroles nodibināšanu reģionā. Tā kā Jermaka sirojums izrādījās ārkārtīgi ienesīgs, tas radīja arī cara interesi par reģiona kontroli.
Sibīrijas pirmapguvējus veidoja vairākas grupas:
Šo cilvēku labākās un sliktākās rakstura īpašības izpaudās smagajos Sibīrijas apstākļos. Līdzīgi kā daudzas citas impērijas, arī Krievija Sibīrijas pamatiedzīvotājus apspiež, iedzen verdzībā un aplaupa. Krievijas varas izplešanos atvieglo vietējo cilšu zemais attīstības līmenis, un nespēja izrādīt bruņotu pretestību. 1637. gadā izveido par Sibīriju atbildīgu ministriju “Sibīrijas prikazu”, kas galvenokārt nodarbojās ar ierēdņu iecelšanu. Tā kā lielo attālumu dēļ galvaspilsētas kontrole pār Sibīriju bija minimāla, vojevodas šeit parasti iecēla tikai uz diviem gadiem, dažreiz ieceļot divus vojevodas, kas viens otru pieskatīja. Sibīrijas pakļaušana 18.gs. deva iespēju Krievijas Impērijai:
Ņemot vērā, ka lielākā daļa Sibīrijas iekarotāju bija analfabēti, un teritorija atradās tālu no valsts centrālās daļas, par tās iekarošanu un pakļaušanu nav šo notikumu dalībnieku rakstu liecību, taču galvenie fakti ir atainoti vairākās hronikās.
Krievu zemnieki jaunus laukus veidoja, izdedzinot vietējos mežus. Nekontrolēta mežu dedzināšana izpostīja vietējo iedzīvotāju medību vietas. Apjomīgā Sibīrijas kažokzvēru medīšana noveda pie to skaita straujas krišanās 17.gs. vidū. 1684. gadā Maskava aizliedza medīt sabuļus Jeņisejskas un Jakutskas apgabalos. Sarūkošais kažokzvēru skaits neļāva vietējiem jakutiem veikt Krievijas uzspiesto nodevu maksājumus, kas bija jāveic kažokādās. Jakutu lopkopji bija spiesti aizvien vairāk laika veltīt kažokzvēru medībām, lai izpildītu nodevas. Daudzi jakuti bēga uz ziemeļiem, uz tungusu apdzīvotajiem rajoniem, kur iztiku nodrošināja ziemeļbrieži. 1644. gadā kazaku un krievu kažokādu nodevu vācēju grupas pirmo reizi sastopas ar čukčiem, kas turpmākajās desmitgadēs izrāda sīvu militāro pretestību.
Iekšpolitika
Pēc cara Fjodora nāves Maskavas tronis palika tukšs (dinastija bija izmirusi). Tāpēc Zemes sapulce par caru uzaicināja nelaiķa cara Fjodora sievas brāli Borisu Godunovu (1598.-1605.). Tādā veidā radās precedents cara izraudzīšanai no malas. Taču, tā kā visas absolūtisma iezīmes līdz tam Krievijā balstījās tikai uz Ivana IV /Jāņa Briesmīgā despotisko varu, šajā brīdī politiskajā cīņā iesaistījās citas kņazu un bajāru dzimtas, kuru radniecība ar Rjurikovičiem deva tiem lielākas tiesības pretendēt uz troni, nekā Godunoviem. Kaut arī Boriss Godunovs sakārtoja opričņinas politikas izjaukto valsts pārvaldes sistēmu un veica virkni ārkārtīgi pozitīvu un pat unikālu reformu (piemēram, sociālās aprūpes dienesta radīšana, muižnieku bērnu sūtīšana uz Eiropu izglītoties), bajāru opozīcija bija tik spēcīga, ka neļāva tam nostiprināt centrālo varu un nostabilizēt stāvokli valstī. Jau viņa valdīšanas laikā politiskajā cīņā iesaistījās viltvārži, izmantojot neskaidros Ivana IV jaunākā dēla Dmitrija nāves apstākļus Ugļičā 1591. gadā.
1605. gadā par Krievijas caru tika uzaicināts it kā izglābtais cara dēls Dmitrijs (Viltusdmitrijs I), kurš gan jau pēc nepilna gada tika gāzts, jo uzsāka Borisa Godunova reformu turpināšanu (Eiropas parauga universitātes izveidošanas projekts u.c.), bajāru opozīcijas atspiešanu no varas utt. - vārdu sakot, patstāvīgu un pat visai veiksmīgu politiku. 1606. gadā par jauno caru ievēlēja Vasiliju Šuiski (kurš bija galvenais atentāta pret careviču Dmitriju organizētājs). Pieņemot cara titulu, Vasilijs Šuiskis zvērēja ievērot likumus un tiesas spriedumus, aizsargāt muižnieku, tirgotāju un citu brīvo cilvēku īpašuma tiesības, atzina likumu spēku arī attiecībā uz caru (vienreizējs gadījums Krievijas vēsturē). Valsts pārvaldē praktiski nekas nemainījās - Šuiskis tikai izmisīgi centās noturēties pie varas un izvairīties no tādas rīcības, kas izprovocētu opozīciju viņu gāzt.
Jauns etaps Krievijas vēsturē sākās 1613. gadā, kad Zemes sapulce par caru ievēlēja Mihailu Romanovu, kurš atjaunoja Joana IV laika valsts pārvaldes tradīcijas, taču ļoti spēcīgi ietekmējās izpildvaras struktūru reformēšanas u.c. jautājumos no Rietumeiropas pieredzes (viņa bērni mājās nēsāja Rietumu parauga apģērbu un guva arī atbilstošu izglītību). Vienīgais reālais spēks, kas varēja ietekmēt politisku lēmumu pieņemšanu, bija Zemes sapulce, tāpēc jau nākamais cars Aleksejs I Romanovs Zemes sapulces sasaukšanu (pēdējā notika 1653. gadā). Viņa laikā patvaldība ieguva absolūtas monarhijas pazīmes (Bajāru dome vēl formāli pastāvēja līdz 1710. gadam, taču tai vairs bija tikai padomdevējas funkcijas, bet padomus, kā zināms, var ievērot un var neievērot).
Pēc cara pavēles Sūtniecību prikazā sāka tulkot uz krievu valodu zinātnisko un politisko literatūru. 1666. gadā pēc Alekseja personīgas pavēles kņazs Miloradovs sūtīja ekspedīciju meklēt sudraba rūdas atradnes, lai veicinātu pašmāju rūpniecības attīstību. Ar tādu pašu uzdevumu uz Holmogoriem devās majora Mamkejeva ļaudis. Ņevjanskā Tumaševs izveidoja pirmos vara pārstrādes uzņēmumus. Tika veicināta tirdzniecības attīstība (tikai viena gada laikā tīrie valsts ieņēmumi no Arhangeļskas ostas preču apgrozījuma bija 300 000 rubļu!). Attīstījās starptautiskie diplomātiskie sakari ar Eiropu, taču nebija tendences iejaukties Eiropas iekšpolitikā. 1676. gadā gan Dānijas sūtnis Fridrihs fon Habels gan centās iesaistīt Krieviju konfliktā ar Zviedriju, taču gan cars, gan tirgotāju aprindas (pamatā Arhangeļskas pārstāvji) noraidīja šo piedāvājumu kā valstij neizdevīgu. Var teikt, ka Alekseja Romanova valdīšanas laikā Krievijā iedibinājās absolūtisms (ar neievērojamām kārtu pārstāvniecības paliekām, kas vairāk bija nodeva tradīcijai) kā politiskā iekārta.
Pēc Alekseja nāves tronī kāpa viņa vecākais dēls (no pirmās sievas) Fjodors III Romanovs, kurš ļoti veiksmīgi turpināja tēva uzsāktās reformas. Pēc Fjodora pavēles kā novecojis tika likvidēts vietvaldības institūts. T.s. muižu saraksti tika sadedzināti. Realizēja galma apģērba reformu - galminiekiem, valsts un militārajiem ierēdņiem pavēlēja valkāt uz „ārzemju drēbes“ (tiesa gan ne vācu, bet gan poļu parauga). Vienlaicīgi viņiem ieteica dzīt bārdas. Atcēla „tiesu nežēlības“ zagļiem vairs necirta nost ne rokas, ne pirkstus. Baznīcas reforma aizliedza t.s. personīgās ikonas ¬ līdz tam plaši izplatīto paražu piekārt baznīcā pie sienas savu ikonu, pie kuras citi nedrīkstēja lūgties utt. Pēc cara pavēles zinātnieki Simeons Polockis un Silvestrs Medvedjevs izstrādāja "Slāvu-grieķu-latīņu akadēmijas" projektu. Krievija ļoti operatīvi un bez ekscesiem sāka pārorientēties savā iekšpolitikā un ārpolitikā uz Eiropu, un, vismaz valdošo slāņu līmenī, sāka iegūt attīstītas rietumnieciskas lielvalsts izskatu.
Pēc Fjodora nāves, kamēr vēl nebija kronēts mazgadīgais brālis Joans, valdnieka funkcijas visai veiksmīgi uzņēmās tā vecākā māsa Sofija. Turpinot Fjodora uzsākto valsts intensīvo attīstību, viņa kā padomdevējus ap sevi sapulcināja sava laika izglītotākos Krievijas cilvēkus: Silvestru Medvedjevu, kņazu Vasiliju Goļicinu (jaunās Krievijas ārpolitikas pamatlicēju) u.c. Tomēr šajā brīdī tālāka valsts politiskā attīstība nebija iespējama - sākās cīņa par varu starp Miloslavsku (cara Alekseja pirmās sievas ģimeni) un Nariškinu (cara Alekseja otrās sievas ģimeni) klaniem. Bija galma apvērsuma mēģinājums, taču, Sofijai tūdaļ izdevās sacelt strēļu pulkus un kronēt par "pirmo" caru Joanu (Pēteris ne uz ko citu kā uz "otro" nevarēja pretendēt) un, kamēr vēl abi pusbrāļi ir mazgadīgi, kļūt par reģenti. Taču jau 1689. gadā Nariškinu klanam izdevās gāzt Sofiju un atbīdīt Miloslavskus no varas.
Varas grožus pārņēma un līdz pat savai nāvei 1694. gadā valsti pārvaldīja Natālija Nariškina. Viņas valdīšanas laikā ritēja veco aristokrātu dzimtu vajāšana (Nariškini bija zemas izcelsmes), valsts amatu un bagātības sagrābšana, iekšējo rēķinu kārtošana, tā kā ne par kādu valsts politisko attīstību nevarēja būt ne runas. Sākās panīkuma posms Krievijas valsts attīstībā.
Likumdošana
1549. gadā izveidoja Cara padomi, kurā tika izstrādāti svarīgākie reformu virzieni, izdodot t.s. Cara tiesas likumkrājumu (kuru apstiprināja Baznīcas hierarhu sapulce), Nolikumu par dienestu, reformēja tiesu, vietējo pārvaldi, nodokļu sistēmu, baznīcu, lika pamatus specializēto pārvaldes iestāžu (prikazu) sistēmai, kurus tūdaļ akceptēja Zemes sapulce. Tika fiksēta valsts politiskā sistēma (pēc tā augstākā tiesu vara nonāca cara kompetencē). 1551. gadā lielajā Baznīcas hierarhu sapulcē tika pieņemts baznīcas likums, kas atzina cara tiesības iejaukties baznīcas lietās. Paralēli attīstījās prikazi (izpildvaras struktūras) un regulārais karaspēks (strēļi). Taču šo visai veiksmīgi uzsākto tiesiskās sistēmas veidošanu pārtrauca pats cars 1565. gadā radot opričņinu (valsts tika sadalīta opričņinā un zemščinā ar atšķirīgu pārvaldes struktūru un tiesvedības principiem). No 1552. līdz 1649. gadam aizpildīja Cara tiesas nepilnības ar atsevišķiem, specializētiem likumu apkopojumiem.
1598. gadā Zemes sapulce par caru uzaicināja Borisu Godunovu (1598-1605), kurš juridiski sakārtoja opričņinas politikas izjaukto valsts pārvaldes sistēmu un veica virkni reformu (piemēram, sociālās aprūpes dienesta radīšana, muižnieku bērnu sūtīšana uz Eiropu izglītoties). 1606. gadā par jauno caru ievēlēja Vasiliju Šuiski (kurš bija galvenais atentāta pret Dmitriju organizētājs). Pieņemot cara titulu, Vasilijs Šuiskis zvērēja ievērot likumus un tiesas spriedumus, aizsargāt muižnieku, tirgotāju un citu brīvo cilvēku īpašuma tiesības, atzina likumu spēku arī attiecībā uz caru ¬ vienreizējs gadījums Krievijas vēsturē. Sākot ar 1620. gadu ieviesa vispārēju pasta nodokli.
1648. gadā cars Aleksejs Romanovs, Bajāru dome un baznīcas hierarhu sapulce kopīgi nolēma saskaņot visus esošos likumus (kuri bieži vien bija pretrunīgi) un, tos papildinot, izdot jaunu kodeksu. Šajā pasākumā ietilpa arī administratīvās reformas (piemēram, likvidēja privātās bajāru un baznīcas slobodas un aramzemi ap Maskavu un citām pilsētām, atdeva pilsētām bajāru un baznīcas sagrābtās atkarīgās zemes pilsētu teritorijās). Sāka sekularizēt baznīcas zemes, ko tā bija ieguvusi pēc 1580. gada (kad tai aizliedza iegūt jaunus īpašumus). 1649. gadā šo kodeksu nodrukāja un izplatīja. Vēlāk nācās to papildināt ar Norādījumiem par laupītājiem un slepkavībām (1669.), Norādījumiem par muižām (1676), Norādījumiem par muižām un dzimtīpašumiem (1677), Jauno tirdzniecības kodeksu (1677) u.c.
Armija
1646. gadā kņazu I. Miloslavski sūtīja uz Holandi, lai viņš atvestu „dzelzs apstrādes meistarus, pieredzējušus kuģu kapteiņus un kādus 20 zaldātu lietās izglītotus vīrus“. Paralēli strēļu karaspēkam izveidoja „ārzemju parauga“ pulkus ar smagi bruņotiem jātniekiem kājniekiem, kas 1689. gadā jau veidoja vairāk kā pusi armijas (63 pulki, 90 000 kareivji). Šiem pulkiem tika ieviestas jaunas militārās pakāpes: majors, rotmistrs, poručiks utt., kam paralēli vecā parauga pulkos pastāvēja vecās pakāpes: sotņiks u.c.
Krievijas misionārisms
Vairākas paaudzes pēc Bizantijas galvaspilsētas Konstantinopoles krišanas osmaņu turku rokās Krievu ortodoksās baznīcas iekšienē tika izlotota ideja par Maskaviju kā "Trešo Romu", ar "Pirmo Romu" saprotot Romas impēriju, ar "Otro Romu" Austrumromas (Bizantijas) impēriju. Formālu pamatu šai idejai deva Maskavijas lielkņaza Ivana III laulības ar pēdējā Austrumromas jeb Bizantijas imperatora Konstantīna XI krustmeitu Sofiju Paleologu 1472. gadā.