cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ķīnas pilsoņu karš
Pēckara situācija
Īsi pirms Japānas kapitulācijas, Mao pavēlēja komunistiem nostiprināties centrālajos reģionos, lai ar partizānu cīņu traucētu nacionālistiem no dienvidiem atgūt kontroli, un pasargātu savu galveno bāzi valsts ziemeļos, kur izvietojās galvenā komunistu armija. Taču Japānas ātrā kapitulācija pārsteidza Mao. Vasaras sākumā notika Komunistiskās partijas kongress, kas apstiprināja Mao vadošo pozīciju, un par viņa vietniekiem ievēlēja Lju Šaoči, Džou Eņlaju un Žu De. Lai arī PSRS 1945. gada vasarā bija noslēgusi draudzības līgumu ar Ķīnu, Staļins atļāva komunistu bruņotajām vienībām ieiet PSRS okupētajā Mandžūrijā, vienlaikus pieprasot, lai Mao sāk sarunas ar Čanu Kaiši. Izceļoties bruņotām sadursmēm Mandžūrijā, Staļins oktobrī piekrita piešķirt komunistiem daļu japāņiem atņemto ieroču. PSRS karaspēkam 1946. gada pavasarī aizejot no Mandžūrijas (kuras rūpniecību padomju spēki kārtīgi izlaupīja), komunistu rokās palika lieli ieroču krājumi.
Nacionālistu varas atjaunošana
Japānas kapitulācija nacionālistiem deva lielisku iespēju atgūt kontroli pār Ķīnas centrālajiem un ziemeļu rajoniem, kur dzīvoja iedzīvotāju lielākā daļa, taču tiem trūka kadru un infrastruktūras, lai ātri nostiprinātu savu varu. 11. augustā Žu De pavēl komunistu karaspēkam doties uzbrukumā, paplašināt savu kontroles teritoriju, un pieņemt japāņu kapitulāciju. Tajā pašā dienā Čans Kaiši komunistu spēkiem pavēl palikt esošajās pozīcijās un neiesaistīties kontaktos ar japāņiem. 14. augustā Japāna oficiāli paraksta kapitulāciju, un Ķīna ar PSRS Maskavā noslēdz Draudzības un alianses līgumu. 15. augustā ASV okupācijas spēku komandieris Duglass Makarturs japāņiem pavēl padoties tikai nacionālistu spēkiem.
ASV politika
Ar ASV aviācijas un flotes palīdzību apmēram 500 000 nacionālistu kareivjus 1945. gada oktobrī nogādāja uz Ķīnas centru un ziemeļiem, kur tie pārņēma varu. Lai arī ASV uzskatīja, ka tā palīdz un atbalsts likumīgo Ķīnas valdību, komunisti sāka kritizēt amerikāņus par vienas puses atbalstu. 1945. gada beigās ap 113 000 ASV kareivju Ķīnā palīdzēja nacionālistiem ar transportu, novēroja pamiera ievērošanu, un kontrolēja japāņu evakuāciju uz Japānu. Ap 50 000 jūras kājnieku pieņēma japāņu kapitulāciju, un kontrolēja Pekinu, Tjaņdziņu un Cjindao, kuru iedzīvotāji un laikraksti regulāri sūdzējās par iereibušu kareivju uzvedību un noziegumiem. 1946. gada Ziemassvētku vakarā Pekinas policija par ķīniešu studentes izvarošanu aizturēja divus ASV jūras kājniekus. Meitene nāca no labas ģimenes, un 30. decembrī sākās pret amerikāņiem vērsti studentu protesti, pieprasot vainīgo tiesāšanu, un tūlītēju ASV karaspēka izvešanu no Ķīnas.
ASV piegādātie ieroči pietika 39 nacionālistu divīzijām. Civilajiem mērķiem sniegtās palīdzības apjoms pārsniedza 500 miljonus USD. 1946. gada augustā ASV un Ķīna noslēdza līgumu par 900 miljonus USD vērtu ieroču (kuģu, transportlīdzekļu, lidmašīnu detaļu un komunikācijas inventāra) pārdošanu par ievērojami pazeminātām cenām. 1946. gada 4. novembrī Ķīna un ASV noslēdza Draudzības, Tirdzniecības un Navigācijas līgumu. Lai arī Čans Kaiši cerēja, ka ASV pievērsīsies Ķīnas atjaunošanai, 1946. gada beigās Ķīnā bija vairs tikai 12 000 ASV militārpersonu, un daudz lielāku uzmanību tā pievērsa okupētās Japānas atjaunošanai.
Konflikta atsākšanās
Industriāli attīstītā Mandžūrija kļuva par pilsoņu kara atsākšanās iemeslu. Nacionālistiem tās kontrole dotu izšķirošu pārsvaru pār komunistiem, kuriem Mandžūrijas kontrole nozīmēja nesagraujamas varas bāzes izveidošanu. Pirms japāņu iebrukuma 1931. gadā tā bija nomaļa, mazapdzīvota province, kas bija autonoma no centrālās valdības. Japāņi šeit izveidoja un attīstīja Mandžukuo. Komunistiem Mandžūrijas kontrole deva iespēju tiešam kontaktam ar PSRS (kuras kontrolē bija Mongolija). 1945. gada augustā-septembrī ar padomju armijas piekrišanu šeit ienāca Ķīnas komunistu spēki, kas nostiprinājās pilsētās, un gar dzelzceļa līnijām. Ar ASV palīdzību uz šejieni nogādātie nacionālistu spēki novembrī padzina komunistus no provinces dienvidiem. PSRS, pildot saistības pret Čana Kaiši valdību, padzina komunistus no citām pilsētām - Šeņjanas, Čančuņas un Harbinas. Decembra beigās Mao pavēlēja saviem spēkiem izbeigt turpmākus mēģinājumus kontrolēt pilsētas, un koncentrēties uz atbalsta reģionu veidošanu laukos.
Mandžūrijā nepopulāro nacionālistu mēģinājums pārņemt šo milzīgo provinci izrādījās kļūdains, novājinot to spēkus valsts centrā. Gan Mandžūriju, gan Taivānu daudzi nacionālisti uzskatīja par iekarotām teritorijām, kuru iedzīvotāji ir japāņu atbalstītāji. No Japānas pārņemtajā Taivānā 1948. gada 28. februārī sākās vietējo iedzīvotāju sacelšanās pret nacionālistiem, kurus tie uzskatīja par jaunu okupācijas spēku. Sacelšanos apspieda, nogalinot 20-30 000 taivāniešu. Čans Kaiši bija apņēmības pilns nodibināt centrālās varas kontroli arī pār Tibetu un Siņdzjanu, ko izdevās īstenot tikai komunistiem.
Kara gaita
Čans Kaiši pieļāva vairākas liktenīgas kļūdas. No japāņiem atbrīvotājos valsts reģionos viņam neizdevās atjaunot labas attiecības ar vietējo politisko un ekonomisko eliti, kas bija sadarbojusies ar japāņiem. Valdība nebija ieguvusi leģitimitāti iedzīvotāju vidū. Lai arī komunisti savos rajonos uzvedās izaicinoši, 1946. gada vasarā tieši nacionālisti pieņēma lēmumu par plaša pilsoņu kara uzsākšanu. Pēc tam, kad nacionālisti bija guvuši vairākas uzvaras, viņš neizmantoja iespēju ievērot pauzi un nostabilizēt savus spēkus, kas drīz noveda pie smagām sakāvēm. Čans Kaiši arī neizmantoja Staļina neizlēmību, kurš šajā laikā joprojām būtu piekritis atbalstīt nacionālistus. Tā vietā nacionālisti aizvien atklātāk ieņēma ASV pozīciju Aukstajā karā.
Māršala misijas ietvaros 1946. gada janvārī notika politiskas sarunas starp komunistiem, nacionālistiem un mazākām partijām, kurās panāca vienošanos par gandrīz visiem jautājumiem, taču februāri paziņotā komunistu armijas integrācija nacionālistu armijā netika sākta. 10. janvārī parakstītais pamiers sākās 13. janvārī.
1946. gada marta sākumā Staļins beidzot pavēlēja sākt karaspēka izvešanu no Mandžūrijas, ko 1945. gada beigās atlika pēc Čana Kaiši lūguma, lai dotu laiku šeit ievest vairāk nacionālistu karaspēka. Tā vietā, lai varu visur nodotu nacionālistiem, PSRS to daudzviet atstāja komunistiem, tā pastiprinot reģiona sašķeltību. Atbilstoši PSRS-Ķīnas līgumam, lielās pilsētas gar Mandžūrijas dzelzceļiem padomju karaspēks nodeva nacionālistu valdības spēkiem. Mazākās pilsētās un laukos, kur centrālās valdības pārstāvji nebija ieradušies, vara palika komunistu rokās. 7. martā padomju karaspēks pameta Šeņjanu un 22. martā paziņoja, ka pilnībā aizies līdz aprīļa beigām (saglabājot bāzi Portartūrā) un evakuāciju pabeidza 3. maijā, par to 16. maijā oficiāli informējot Ķīnas valdību. Vienlaikus, arī ASV izveda savu karaspēku no Ķīnas, kurā aprīļa beigās bija palikuši ap 30 000 amerikāņu militārpersonu. Ar ASV palīdzību Čans Kaiši uz Mandžūriju turpināja nosūtīt papildspēkus.
31. martā nacionālistu karaspēks, lai sasniegtu Mandžūrijas galvaspilsētu Čančuņu, uzbruka komunistu vienībām Sipinas pilsētā, kas bija stratēģiski svarīgs transporta mezgls Dzjiliņas provincē. Mao reaģēja, pavēlot aizstāvēt Sipinu, un okupēt Čančuņu un Harbinu, tiklīdz tās būs atstājis padomju karaspēks. 18. aprīlī komunisti ieņem Čančuņu (ko mēnesi vēlāk ieņem nacionālisti) un 28. aprīlī Harbinu. Aprīļa vidū komunisti, kuru spēkus šeit komandēja Liņ Bjao, nesastopot gandrīz nekādu pretestību, kontrolēja Mandžūrijas lielāko daļu, nedaudzajiem nacionālistu virsniekiem no pilsētām atkāpjoties kopā ar padomju karaspēku. Lai apmierinātu ierindas komunistu un zemnieku cerības, 4. maijā komunisti sāka īstenot daudz radikālāku zemes reformu. Zemes reformu pavadīja masu sapulces, kurās nabadzīgie zemnieki kritizēja zemes īpašniekus, kas tagad zaudēja savu stāvokli sabiedrībā, un bieži tika nogalināti. Zemnieku iesaistīšanās revolucionārajās slepkavībās tos piesaistīja jaunajai komunistu sistēmai. Agrārajā Ķīnā tieši zemnieki bija komunistu atbalsta bāze, izraisot neizpratni Staļinā, kas par revolucionāro šķiru uzskatīja pilsētu proletariātu, un nepārtraukti kritizēja Mao par nevēlēšanos ieņemt lielās pilsētas.
Japāņiem konfiscēto īpašumu pārņemšana notika haotiski. Lai arī padomju karaspēks atkāpjoties bija aizvedis daudzu rūpnīcu iekārtas, tās vēl spēja darboties, taču tās bieži izlaupīja un izpārdeva metāllūžņos. Konkurējošas armijas vienības sagrāba noliktavas un stratēģiskās rezerves. 5. maijā Čana Kaiši valdība beidzot atgriežās galvaspilsētā Nankinā no pagaidu galvaspilsētas Čuncjinas, kur bija pavadīts Japānas iebrukuma laiks. Ar ASV transporta palīdzību, nacionālisti uz Mandžūriju pārmeta divas armijas, 19. maijā ieņēma Sipinu un vairākas svarīgas piekrastes pilsētas. Komunisti atkāpās no Čančuņas un Dzjiliņas provinces. 24. maijā Džou Eņlajs, kurš Nankinā vadīja sarunas ar Māršalu, ierosināja noslēgt pamieru, kas komunistu kontrolē atstātu Mandžūrijas ziemeļu Heilundzjanas provinci un Harbinu. 29. maijā Māršals informēja Čanu Kaiši, ka nacionālistu uzbrukums apdraud tālāku sarunu iespēju. Čans Kaiši šajā laikā domāja, ka pēc militārajām sakāvēm komunisti būs gatavi atsākt politiskās sarunas. 3. jūnijā viņš no Mandžūrijas frontes atgriežas Nankinā. Māršala spiediena rezultātā 7. jūnijā Mandžūrijā sākas 15 dienu pamiers, ko 21. jūnijā pagarina līdz 30. jūnijam. Čans Kaiši, kurš atrodas savas varas augstākajā punktā, uzstāj uz tiesībām iecelt ierēdņus komunistu kontrolētajos rajonos, kā arī paziņo par Nacionālās Konstitucionālās sapulces sasaukšanu novembrī.
12. jūlijā atklāti sākas pilsoņu karš, kad Čans Kaiši pavēlēj sākt vispārēju uzbrukumu komunistiem Mandžurijā, Šaņdunas un Dzjansu provincēs. Oktobrī viņš izsludināja obligāto iesaukumu armijā. Līdz 1947. gada vasarai nacionālistiem izdevās ieņemt galvenās Mandžūrijas pilsētas un pārņemt savā kontrolē galvenos ceļus un dzelzceļus, kā arī sagraut galveno komunistu bāzi ziemeļos. Komunisti izvairījās no lielām cīņām, atkāpjoties uz laukiem. 30. augustā ASV Ķīnas rīcībā nodeva pārpalikušos karamateriālus 900 miljonu USD vērtībā, kam sekoja daļējs ieroču embargo, lai palīdzētu Māršalam pamiera sarunās. Novembrī Ķīna un ASV parakstīja Draudzības, Tirdzniecības un Navigācijas līgumu. Decembrī Čans Kaiši Māršalam paziņoja, ka galīgai komunistu sakāvei būs nepieciešami 3-8 mēneši. Māršals joprojām uzskatīja, ka konflikts jārisina sarunu ceļā, ātrāk demokratizējot politisko sistēmu. 18. decembrī prezidents Trumens paziņoja, ka joprojām cer uz demokrātisku un mierīgu Ķīnu, un ka ASV tieši neiesaistīsies komunistu un nacionālistu konfliktā.
Gada beigās komunisti bija zaudējuši 174 000 km2 teritorijas ziemeļos un Mandžūrijā. Īpaši smagi zaudējumi bija Šaņdunā, no kuras komunistu vienības bija pārmestas uz Mandžūriju. Taču nacionālistu armijās valdīja zema morāle, kareivjiem nesaprotot pilsoņu kara iemeslus. Traucēja arī no dienvidiem nākušo kareivju nepiemērotība skarbajai Mandžūrijas ziemai.
25. decembrī komunistu un Demokrātiskās līgas boikotētā Nacionālā Konstitucionālā sapulce pieņēma jaunu konstitūciju, kurai pilnā spēkā bija jāstājas pēc gada, tā izbeidzot Nankinas desmitgadē iesākto Gomiņdana varas monopolu.
Māršala misija
Pēc ASV vēstnieka Ķīnā atkāpšanās no amata 1945. gada 27. novembrī, prezidents Trumens iecēla ģenerāli Džordžu Māršalu par savu īpašo pārstāvi Ķīnā. 20. decembrī Māršals ieradās Ķīnā, kur gandrīz gadu veica sarunas ar konfliktā iesaistītajām pusēm. 21. decembrī Nankinā notika viņa pirmā tikšanās ar Čanu Kaiši. 23. decembrī pirmā tikšanās ar komunistu delegācijas vadītāju Džou Eņlaju. Māršals atradās sarežģītā situācijā, kurā tam bija jābūt par vidutāju starp nacionālistu valdību un komunistiem, vienlaikus kontrolējot palīdzības sniegšanu Čana Kaiši valdībai un armijai.
1946. gada 7. janvārī notika pirmās trīs pušu komitejas - ASV, komunistu un nacionālistu sarunas. 10. janvārī komiteja pasludināja pamieru, kam bija jāsākas 13. janvārī. Pamiera noteikumi atlāva nacionālistiem turpināt armijas pārvietošanu uz Mandžūriju. Pēc pamiera noslēgšanas sākas komunistu, nacionālistu un citu partiju sarunas par Ķīnas nākotni, kas 31. decembrī pieņēma lēmumus par jaunu politisko sistēmu, armijas pārveidošanu un valsts konstitūcijas projektu. Februāra sākumā Mao paziņoja, ka ir sācies miera un demokrātijas laiks. 14. februārī sākās sarunas par abu pretējo armiju apvienošanu, un 25. februārī visas puses parakstīja vienošanos par komunistu karaspēku integrēšanu nacionālistu armijā. 4. martā Māršals tikās ar Mao.
Māršals martā un aprīlī atgriezās ASV, lai mēģinātu panākt finansiālu atbalstu Ķīnas valdībai. Tieši šajā laikā sākās bruņotās sadursmes Mandžūrijā. Nacionālistu sākotnējie panākumi pārliecināja Čanu Kaiši, ka viņa spēki var ātri sakaut komunistus, un jauni politiskie kompromisi nav nepieciešami. Maija beigās komunistu Centrālkomiteja paziņoja, ka Māršala misija ir izgāzusies, un ASV atbalsts Gomiņdana reakcionārus.
9. maijā vizītē Nankinā ieradās ASV Ģenerālštāba komandieris Dvaits Eizenhauers. Jūnijā lielākajā daļā Mandžūrijas valdīja pamiers, taču miera sarunas neatsākās. 22. jūnijā Mao pieprasīja ASV pārtraukt militāro palīdzību nacionālistiem un pamest Ķīnu. 13. jūlijā Šanhajā izvietotais ASV karaspēka štābs paziņoja, ja ir pabeigta japāņu karavīru evakuācija no Ķīnas. Pēc Māršala ierosinājuma no 1946. gada 29. jūlija līdz 1947. gada 25. maijam bija spēkā militārās palīdzības embargo Čana Kaiši valdībai.
Māršals turpina centienus panākt janvāra vienošanās īstenošanu, un mēģina augstāko varas orgānu, Valsts padomi, taču komunistu un nacionālistu prasības tagad ir tik maksimālas, ka izslēdz vienošanās panākšanu. 10. augustā Trumens nosūta ziņu Čanam Kaiši, brīdinot, ka bez politiskā progresa Amerikas atbalsts nevarēs turpināties. 15. augustā komunistu prese sāk kritizēt Māršalu par nespēju panākt mieru Ķīnā. 1. oktobrī, lai piespiestu Čanu Kaiši piekrist turpmākām sarunām, Māršals draud atkāpties. 8. oktobrī Māršals nāk klajā ar paziņojumu, ka komunisti atsakās no sarunām un jauna pamiera. 4. novembrī noslēgtais ASV-Kīnas līgums izraisa amerikāņiem vērstu protestu vilni. 15. novembrī uz pirmo sēdi sanāca nacionālistu dominētā Nacionālā asambleja, kuru ignorēja komunisti un Demokrātiskā līga. 18. novembrī Džou Eņlajs ierodas atvadu vizītē pie Māršala. 24. decembra izvarošana Pekinā iesāk jaunu pret amerikāņiem vērstu protestu vilni. 28. decembrī Māršals lūdz Trumenam izbeigt viņa misiju Ķīnā.
1947. gada 6. janvārī Trumens paziņo par Māršala misijas beigām, un 8. janvārī viņš dodas uz ASV, kur ir iecelts par Valsts sekretāru. 7. decembrī Māršals izplatīja paziņojumu kurā kritizēja nacionālistus un komunistus par nespēju vienoties. 29. janvārī ASV oficiāli izbeidza līdzdalību Ķīnas sarunās.
1947. gada 6. janvārī Trumens atsauca Māršalu atpakaļ uz ASV, un 8. janvārī viņš atstāja Ķīnu. 28. janvārī ASV paziņoja, ka izbeidz savu dalību pamiera ievērošanas komisijās un sarunās. Februārī nacionālisti beidzot lika komunistiem slēgt laikrakstus un žurnālus, kā arī viņu pārstāvjiem pamest Nankinu. 28. februārī Taivānā sākās sacelšanās, ko nacionālisti apspieda, nogalinot līdz 30 000 cilvēku.
Lai arī 1946.-1947. gada uzbrukumos Mandžūrijā un Ķīnas ziemeļos nacionālistiem bija izdevies ieņem svarīgas komunistu bāzes un pilsētas, tiem nebija izdevies aplenkt un iznīcināt komunistu armijas. Čans Kaiši izlēma ievērot pauzi Mandžūrijā, aizstāvot tur ieņemtās līnijas, un koncentrēt visu uzmanību komunistu iznīcināšanai Šaņdunas provincē.
Atlikušo gada daļu notiek kaujas Mandžūrijā un Ķīnas centrālajās provincēs, komunistiem pārņemot kontroli pār laukiem, un atspiežot nacionālistus uz pilsētām, kur tos pakāpeniski aplenca. Nacionālistiem neizdodas gūt kontroli pār Šaņduņas provinci, komunistiem ieņemot Šidzjadžuanu.
1948. gada sākumā Liņ Bjao komandētie komunisti nacionālistu armijas atspieda uz trim aizsardzības rajoniem. Pirmā armijas korpusa sešas divīzijas ar 100 000 kareivju bāzējās Mandžūrijas galvaspilsētā Čančuņā, kur tās pakāpeniski aplenca. Sestā armijas korpusa 150 000 kareivji aizstāvēja svarīgo dzelzceļu mezglu Czjiņdžou (Jinzhou) pilsētā un dzelzceļu Pekinas virzienā. Astotais un Devītais armijas korpuss ar 300 000 kareivju bāzējās Šeņjanā.
Martā komunisti sāka uzbrukumu Mandžūrijā, ieņemot Sipinu un Dzjiliņu. Komunistu veiktais Čančuņas aplenkums ilga no 1948. gada maija līdz 19. oktobrim. Komunisti liedza bēgļiem pamest pilsētu, kurā badā mira ap 200 000 civiliedzīvotāju.
1948. gada 29. martā Nacionālā sapulce Nankinā ievēlēja Čanu Kaiši par valsts prezidentu. 2. aprīlī ASV kongress atļāva piešķirt līdz 450 miljoniem ASV dolāru nacionālistu atbalstam. 19. augustā valdība ieviesa jaunu valūtu, un ekonomikas reformu programmu, cenšoties likvidēt inflāciju un spekulācijas.
Aprīlī-jūnijā komunisti guva panākumus Ķīnas vidienē, Henaņas provincē. Septembrī viņi ieņēma Šaņdunas provinci, iesākot kara noslēdzošo posmu. No 12. septembra līdz 2. novembrim notika Ljao-Šenas kampaņa, kurā 700 000 komunistu kareivji ar 330 000 paramilitāro vienību kareivju atbalstu sakāva 550 000 lielo nacionālistu armiju, sagrābjot Liaoninas provinces galvaspilsētu Šeņjanu. Kara konferencē Šeņjanā 2. oktobrī Čans Kaiši aizstāvēja plānu par apdraudēto nacionālistu armiju izvešanu no reģiona, lai tās varētu ieņemt jaunu aizsardzības līniju. 10., 15. un 18. oktobrī viņš atkal apmeklēja Šeņjanu, taču nespēja novērst sakāvi. Ar šo uzvaru komunisti pilnībā nostiprināja savu kontroli Mandžūrijā, iznīcināja lielu daļu nacionālistu labāko spēku, un deva iespēju drīz sagrābt Pekinu un Tjaņdziņu.
1949. gada 15. janvārī pēc asiņainām cīņām komunisti ieņēma Tjaņdziņu. 19. janvārī Čana Kaiši valdība lūdza miera sarunu sākšanu. 21. janvārī Čans Kaiši paziņoja par demisiju. 22. janvārī nacionālisti paziņoja par pretestības beigšanu pie Pekinas, kuru komunisti bez cīņas ieņēma 31. janvārī, nacionālistu kareivjiem pārejot komunistu pusē. 25. martā uz šejieni pārcēlās Mao ar komunistu vadītājiem.
Šajā laikā turpinājās Staļina mēģinājumi kontrolēt Mao politiku. Staļins ieteica pasludināt komunistu vadītas koalīcijas valdības izveidošanu uzreiz pēc Šanhajas vai Nankinas ieņemšanas. Tas arī ļautu PSRS atklāti atzīt jauno valdību, un sniegt tai palīdzību. 1949. gada vasarā Mao plānoja valdību izveidot 1950. gada 1. janvārī, bet pēc padomju mudinājuma to izveidoja 30. septembrī. Jau 1948. gada aprīlī Staļins noraidīja Mao ideju par vienpartijas valsts izveidošanu, un Ķīnā arī šodien, lai arī visa vara atrodas komunistu rokās, pastāv vairākas nenozīmīgas partijas. Mao nācās piekrist Mongolijas neatkarībai, lai arī iepriekš viņš bija cerējis, ka tā varētu būt autonoma Ķīnas daļa.
Februārī nacionālistu valdība no Nankinas pārcēlās uz Guandžou, un nosūtīja sarunu delegāciju uz Pekinu. 5. martā Mao paziņoja par ofensīvu sākšanu pret lielajām pilsētām. 20. aprīlī sabruka miera sarunas. Nankinu ieņēma 23. aprīlī, 17. maijā ieņēma Uhaņu, 25. maijā bez pretestības krita Šanhaja. Jūnijā Čans Kaiši atsāka iesaistīties nacionālistu vadībā, kas bēga uz Guandžou Kīnas dienvidos. 21. septembrī Pekinā sākās konference, kas pieņēma jauno konstitūciju un apstiprināja Tautas valdību. 1. oktobrī Mao Pekinā formāli pasludināja Ķīnas Tautas Republikas izveidošanu. 15. oktobrī krita Guandžou, un nacionālistu valdība bēga uz Čuncjinu, un 25. novembrī uz Čendu Ķīnas vidienē, līdz beidzot devās uz Taivānu. Pēc Čendu krišanas 10. decembrī kaujas kontinentālajā Ķīnā beidzās.
1950. gada 14. janvārī komunisti pavēlēja visiem amerikāņu valdības un militārajiem pārstāvjiem pamest valsti. 14. februārī Maskavā parakstīja PSRS-Ķīnas draudzības, sadarbības un savstarpējās palīdzības līgumu. 1. martā Taivanā Čans Kaiši atsāka pildīt Ķīnas prezidenta pienākumus. Aprīlī komunistu desants ieņēma lielo Hainaņas salu dienvidos. Maijā krita Žoušanas sala, līdz augustam ieņēma Vanšanas salu arhipelāgu. Plānoto uzbrukumu Taivānai izjauca Korejas kara sākšanās, kad ASV pieņēma lēmumu aizsargāt salu.
Vēlākās cīņas
Vairāki tūkstoši nacionālistu karavīru atkāpās uz Birmas pierobežu, no kurienes turpināja partizānu uzbrukumus līdz 1961. gadam, kad viņu bāzi iznīcināja, lielākajai karavīru daļai bēgot uz Laosu, un iesaistoties opija ražošanā.
1954. gada septembrī komunisti sāka Ķīnai tuvāko salu artilērija apšaudi, iesākot Pirmo Taivānas šauruma krīzi. 1955. gada janvārī viņi ieņēma vairākas nelielas piekrastes salas, no kurienes 14 500 vietējo iedzīvotāju un 14 000 karavīru evakuēja ASV karakuģi. Artilērijas apšaudes beidzās martā. 1958. gada augustā sākās Otrā Taivānas šauruma krīze, abām pusēm atkal apšaudot piekrastes salas. ASV flotes iesaiste nacionālistu pozīciju apgādē noveda pie krīzes beigām novembrī, komunistiem neieņemot nevienu salu.
1984. gadā starp abām pusēm sākās sarunas, un 1991. gadā nacionālistu valdība oficiāli izbeidza karastāvokli, taču nekādas politiskās vienošanās starp abām pusēm joprojām nav parakstītas.
118. gads
118. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Kaķīši
Kaķīši var būt:
Annika Jāgandere
Annika Jāgandere (sv) ir Zviedrijas diplomāte. Kopš 2017. gada A. Jāgandere ir Zviedrijas vēstniece Rīgā, Latvijā.
Egļu baravika
Egļu baravika (boletus edulis) ir plaši izplatīta beku dzimtas sēne, kuras augļķermeņus lieto pārtikā kā ēdamās sēnes.
Ātrs un bez žēlastības (filmu sērija)
"Ātrs un bez žēlastības" (en) ir pilnmetrāžas filmu sērija. Filmu ideja pieder studijai Original Film, bet izplatītājs ir kinokompānija Universal Pictures.
Egļu baravika
Augšanas apstākļi
Parasti no jūlija līdz oktobrim, labvēlīgos apstākļos atzīmēta no maija līdz novembrim, veido mikorizu ar eglēm. Aug egļu un jauktos mežos, skābās augsnēs. Dabiski aug gandrīz visā Eiropā. 2001. gada pētījums Lietuvā parādīja, ka cepurītes izmēra maksimālais dienas pieaugums (ap 21 mm) konstatēts, kad relatīvais gaisa mitrums bija vislielākais, un augļķermenis pārtrauca augšanu, kad gaisa mitrums kritās zem 40%.
Līdzīgas sugas
Egļu baravika ir līdzīga priežu baravikai, ozolu baravikai un bērzu baravikai, kuru daļa pētnieku uzskata par egļu baravikas formu, nevis par patstāvīgu sugu. Priežu baravikai stobriņi bālgani, vēlāk iedzelteni un beidzot zaļganbrūni, bērzu baravikai tie balti, vēlāk zaļgani un pati cepurīte krietni gaišāka kā priežu un egļu baravikām, ozolu baravikai arī cepurīte gaiši brūngana, stobriņi gaiši dzeltenbrūngani un mīkstums nedaudz irdens salīdzinājumā ar citām baravikām. Visas šīs sugas bieži sauc vienkārši par baravikām.
Sēņotājiem baraviku sugas sajaukt nav jābaidās, visas tās ir ar vienādām praktiskajām īpašībām. Nevēlami ir sajaukt baravikas ar parasto žultsbeku, kuras rūgtums tiek uzskatīts par neciešamu. Žultsbekas stobriņu slānis iesārts, uz vecumu uzpūties un tīklveida zīmējums uz kātiņa tumšāks un stipri izcilnēts. Šaubu gadījumā sēne turpat mežā pagaršojama.
Egļu baravikai Latvijā ir konstatētas divas papildu formas, kuras agrāk uzskatītas par patstāvīgām sugām - baltā forma Boletus edulis f. alba (agrāk baltā baravika Boletus persoonii), kura no pamatformas atšķiras tikai ar baltu cepurītes krāsu, un dzeltenā forma Boletus edulis f. citrina (agrāk dzeltenā baravika Boletus venturii), kura atšķiras tikai ar dzeltenu cepurītes krāsu.
Barības vērtība
Visas baravikas ir augstvērtīgas ēdamās sēnes, lietojamas dažādos veidos. Pirms cepšanas nav jānovāra. Īpaši iesaka konservēšanai un žāvēšanai.
Sumanka
Sumanka ir ciems Rožupes pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 187 km attālumā no Rīgas.
Luksemburgas premjerministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Luksemburgas premjerministri, kas ir Luksemburgas valdības vadītāji. Premjerministra amats tika izveidots 1848. gadā.
Flag of Luxembourg.svg Luksemburgas lielhercogiste (1815 — mūsdienas)
{{legend| #DDDDDD| Bez partijas / Neatkarīgais | border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #3333CC| Tiesību partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #993366| Neatkarīgā nacionālā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #F7911D| Kristīgi Sociālā Tautas partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #004A90| Demokrātu partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Vendia
Vendia ir studentu korporācija, kas dibināta 1927. gada 20. martā Rīgā. Vendias krāsas ir zaļš-brūns-zelts, devīzes "Tēvija, gods, pienākums" un Virtute et exemplo.
Korporācijas nosaukums atvasināts no senā Cēsu nosaukuma Wenden, kas cēlies no vendu nosaukuma.
Eiropas vija
Eiropas vija (Cuscuta Europaea) ir viju dzimtas augs. Viengadīgs parazītisks bezhlorofīla augs. Diezgan bieži sastopams laukos, krūmājos, kokaudzēs.
Stumbrs vijīgs, pavedien veida, līdz 0,2—0,3 cm diametrā, stipri zarains, kails, sārts vai tumši sārts, ar īpašiem piesūcekņiem — haustorijām, kas iesūcas saimniekaugā.
Zied no jūnija līdz augustam, tā ziedi ir rožaini vai rožaini balti, apaļās galviņveida ziedkopās, 1,5 cm diametrā. Ziedu kāti ļoti īsi vai dažreiz labi saskatāmi. Kauss vaska dzeltens, otrādi konusveidīgs, pie pamata sulīgs, gandrīz līdz pusei šķelts četrās vai piecās daļās; kausa daļas plati olveidīgas, strupas ar gludām malām. Vainags stobrveida, nedaudz garāks par kausu. Stobriņā pret katru putekšņlapu bārkstaina zvīņa (mazas). Stobrveida vainags dažreiz var būt pat garšigs. (krists)
Pielietojums
Ziedošos lakstus lieto pret caureju, gremošanas traucējumiem, kolītiem.
Atsauces
1. "Iepazīsim Latvijas augus" L.Keirāns 1994. 198.
TARDIS
TARDIS (no en) ir laika mašīna un kosmosa kuģis Apvienotās Karalistes televīzijas seriālā Doctor Who. Šīs laika mašīnas īstenībā ir dzīvas būtnes, tās tiek nevis ražotas, bet audzētas uz Laika pavēlnieku dzimtās planētas Galifrejas. TARDIS var nogādāt savus pasažierus jebkurā laikā un vietā. Iekšpusē TARDIS ir daudz lielāka, nekā izskatās no ārpuses. Maskēšanās nolūkos TARDIS var pieņemt jebkāda priekšmeta izskatu. Doktora TARDIS šis maskēšanās mehānisms ir sabojājies, tādēļ tā vienmēr izskatās pēc policijas kabīnes, kādas 20. gadsimta vidū izmantoja Apvienotajā Karalistē.
Doktora TARDIS
TARDIS parādījās jau 1963. gadā, seriāla Doctor Who pirmajā sērijā. Doktors apgalvo, ka viņš aizņēmies novecojušu mašīnu, kad viņam nācies pamest dzimto planētu. Pirmais Doktors bija gribējis paņemt citu TARDIS, bet vienas no Klāras Osvaldas versijām ietekmē savu lēmumu mainīja. Kad Doktors paņēma TARDIS, tā jau bija veca, taču nav skaidrs, cik tieši veca tā ir. Devītais Doktors apgalvo, ka viņš piedzīvojis "900 gadus, ceļojot telefona būdiņā", tas nozīmē, ka viņa TARDIS ir vismaz tikpat veca (un, acīmredzot, pat vecāka). Ceturtais Doktors nepiekrita aizstāt savu mašīnu ar jaunāku, savu atteikšanos motivējot ar "dvēseles trūkumu" jaunajā modelī.
Nebojāta TARDIS spēj maskēties, pieņemot dažādu priekšmetu formu (piemēram, Meistara TARDIS izskatījās pēc grīdas pulksteņa, furgona zirgu pārvadāšanai, Dzelzs jaunavas, kolonas, skaitļojamās mašīnas bloka u.t.t. Kādreiz arī Doktora TARDIS ir piemitis šāds hameleona efekts. Taču reiz šis mehānisms sabojājās, un tagad viņa TARDIS savu ārējo izskatu vairs mainīt nespēj. No ārpuses tā vienmēr izskatās pēc policijas kabīnes, kādas Apvienotajā Karalistē izmantoja 20. gadsimta vidū (iekšpusē tās izskatījās kā miniatūrs policijas iecirknis, bet ārpusē atradās telefons, kas bija savienots ar tuvāko policijas iecirkni). Sestais Doktors reiz mēģināja maskēšanās sistēmu salabot, taču rezultātā TARDIS vispirms pārvērtās par virtuves kumodi, bet pēc tam par ērģelēm, un abas reizes pilnīgi nevietā. Nekad nav pieminēts, kāds tieši ir šis bojājums.
TARDIS ir neticami izturīga, tā spējusi izturēt artilērijas apšaudi, 3000 grādu temperatūru, traukšanos caur atmosfēru, kritienu no vairāku jūdžu augstuma, nokļūšanu skābē.
Uzbūve
TARDIS tiek audzētas, nevis ražotas. Enerģiju tās gūst no dažādiem avotiem, bet galvenokārt no mākslīga melnā cauruma — Harmonijas Acs, kas atrodas uz Galifrejas. TARDIS spēka avots ("TARDIS sirds") atrodas zem konsoles, zem centrālās kolonas, kuras pacelšanās un nolaišanās liecina, ka mašīna darbojas. Citi TARDIS darbībai nepieciešamie elementi ir reti atrodamā rūda Zeiton 7 un "artrona enerģija". Šī enerģija ir Laika pavēlnieku atklājums. Lai Laika pavēlnieks varētu uzsākt TARDIS lietošanu, ar Laika pavēlnieka Rassilona izgudrota aparāta palīdzību viņam jāsavienojas ar TARDIS bioloģisko sistēmu, nodibinot simbiotiskus sakarus un spēju izturēt psiholoģisko stresu, veicot ceļojumus laikā. Bez šīs adaptācijas notiks molekulāra sadalīšanās (dezintegrācija). Tā ir garantija, ka nenotiks TARDIS ļaunprātīga izmantošana, pat ja kāds tās tehnoloģiju nokopēs.
Kādā no sērijām Doktors stāsta, ka TARDIS vadīt paredzēts sešiem pilotiem, taču viņam jātiek galā vienam. Startējot un beidzot ceļojumu laikā vai telpā, tā rada raksturīgu, ne ar ko nesalīdzināmu skaņu (šīs skaņas avots ir inerces dzēsējs, kuru Doktors neizslēdz).
Ārējais izskats
TARDIS ārējais izskats seriāla gaitā bija gandrīz nemainīgs, izņemot dažas kosmētiskas izmaiņas. Piemēram, mainījās uz durvīm esošā teksta krāsa — melnus burtus uz balta fona nomainīja balti burti uz melna, vēlāk balti burti uz zila fona. Uzraksts "Policijas kabīne" nav mainījies kopš 18. sezonas. Vienubrīd pie durvīm bija piestiprināts pirmās palīdzības komplekts, taču samērā drīz tas atkal pazuda.
Vairumā sēriju kabīnes ārējās durvis darbojas atsevišķi no iekšējām durvīm, taču dažkārt abas durvis var tikt atvērtas vienlaikus, ļaujot pasažieriem pa tām paskatīties ārā vai otrādi — ieskatīties TARDIS no ārpuses. Ieeja TARDIS tiek atslēgta ar atslēgu, kas glabājas pie Doktora, dažkārt viņš atslēgas kopijas iedod saviem kompanjoniem. 2005. gada sērijās atslēga ir attālināti saistīta ar TARDIS — tā spēj signalizēt (sasilstot vai mirgojot) par kuģa klātbūtni vai tā ierašanos ar kavēšanos. Desmitais, vienpadsmitais un divpadsmitais Doktors spēj durvis atvērt, vienkārši noknikšķinot pirkstus.
Interjers
Ieskatoties TARDIS iekšienē pa atvērtām durvīm, var redzēt, ka TARDIS ir milzīga. Seriālā nekad nav ticis pieminēts, cik liela tieši tā ir. Kādā sērijā Doktors izsakās, ka tā ir bezgalīga. Sērijā The Name of the Doctor uz Trenzaloras planētas redzama milzīga TARDIS no paralēlās laikjoslas, Doktors paskaidro, ka tad, ja TARDIS ir sabojāta, tā pieņem savus īstos izmērus. No kuģa telpām visbiežāk tiek parādīta konsole, kur atrodas vadības panelis. Klasiskajā seriālā TARDIS ir vismaz divas vadības telpas — galvenā, kas ir futūristiska izskata, ar baltām sienām, seriālā parādīta ļoti bieži, un otra, kuras sienas klātas koka paneļiem, izmantota līdz 14. sezonai, tā izskatās senlaicīgāka.
Dzīvā TARDIS
Sērijā The Doctor’s Wife vienpadsmitais Doktors sastopas ar savu TARDIS, kas pieņēmusi sievietes veidolu. Doktoram patīk, ka viņš var sarunāties ar savu mīļoto kuģi, taču tās sievietes ķermenis, kurā TARDIS iemiesojusies, nespēj ilgstoši izturēt TARDIS enerģijas plūsmu, un matrica atgriežas kuģa korpusā. Doktors saukā TARDIS par "seksīgo vecenīti", viņa vienmēr paliks tā uzticama draudzene, bet tās dienas, kad viņi spēja sarunāties, acīmredzot nekad vairs neatkārtosies. Pēc tam Doktors veltīgi mēģināja izveidot balss kontaktu ar TARDIS, taču telepātisks kontakts viņiem bijis vienmēr. Dažās sērijās bija parādīta TARDIS balss saskarne, kas balstīta uz Doktora atmiņām un parādās kāda viņa dzīvē svarīga cilvēka veidolā.
Gundegas (nozīmju atdalīšana)
Gundegas var būt:
Tunisieši
Tunisieši (arābu: تونسيون) ir Tunisijas Republikas pilsoņi, tie galvenokārt ir arābi (98 %), eiropieši (1%), berberi un Subsahāras migranti (1%). Kopējais skaits aptuveni 15,2 miljoni cilvēku, no tiem 12,4 miljoni (2022) dzīvo Tunisijā.
TARDIS
Ietekme uz kultūru
Seriāls Doctor Who ir kļuvis par tik ievērojamu britu popkultūras daļu, ka ne tikai zilās policijas kabīnes forma sākusi asociēties ar TARDIS, bet pats vārds "TARDIS" tiek izmantots, lai apzīmētu kaut ko tādu, kas no iekšpuses šķiet lielāks, nekā no ārpuses. TARDIS ir reģistrēta BBC preču zīme.
Par godu seriāla 50. gadskārtai Jaunzēlandē tika izdota divu dolāru monēta, kas attēlo TARDIS.
2013. gada jūlijā Londonas Hītrovas lidostā parādījās TARDIS, kā arī kibercilvēks.
Breaking2
Komandas dalībnieki
Nike piesaistīja 30 pasaules līmeņa skrējējus kā tempa turētājus, ieskaitot Endrū Bumbalo, Semu Čelangu, Krisu Deriku, Bernardu Lagatu un Lopesu Lomongu.
Gatavošanās
Nike šim mēģinājumam izstrādāja jaunus skriešanas apavus "Vapor Fly Elite". Moncas autosporta trasi izvēlējās nelielā augstuma virs jūras līmeņa, mierīgo laika apstākļu un īsā apļa garuma dēļ. Bez tempa turēšanas automašīnas tika izmantoti arī papildu skrējēji, kurus izvietoja kā aizsegu no vēja galvenajiem skrējējiem.
TARDIS
Ietekme uz kultūru
2015. gadā par TARDIS tika nosaukts kanjons uz Harona.
Breaking2
Sacensības
Sacensībās sākās sestdienā, 2017. gada 6. maijā, plkst. 5.45 no rīta. Gaisa temperatūra bija 12°C un lija neliels lietus.
Lai pārspētu divu stundu slieksni, skrējējiem bija jāskrien ar tempu 2:50 minūtes uz kilometru. Lai to sasniegtu, skrējēji sekoja sešu trijstūrī izvietotu tempa turētāju komandai, kuri sekoja automašīnai, uz kuras bija displejs ar noskrieto laiku un uz zemes tika projicēts zaļš lāzera stars, kas norādīja vietu, kur būtu jāatrodas vadošajam tempa turētājam. Tempa turētāji vienā maiņā skrēja tikai divus apļus (4,8 km) un starp maiņām atpūtās 30 minūtes. Tempa turētāji mainījās grupās pa trim.
Skrējēji sāka paredzētajā tempā, bet Desisa atpalika pēc 16 kilometriem, viņam pie aptuveni 20 kilometriem sekoja Tadese. Kipčoge vajadzīgajā tempā palika līdz 25 km (1:11:03), bet pie 30 km no nepieciešamā atpalika tikai sekundi. Kipčoge sacensības noslēdza ar rezultātu 2:00:25 un apgalvoja, ka skrējis par 100 procentiem.
Dokumentālā filma
Īsi pēc sacensībām Nike paziņoja, ka sadarbībā ar National Geographic taps dokumentālā filma, ko demonstrēs vasaras beigās. Šī filma tika publicēta National Geographic Youtube kanālā 2017. gada 21. septembrī.
Ineos 1:59 Challenge
2019. gadā Kipčoge ar uzņēmumu Ineos kā sponsoru veica izaicinājumu Ineos 1:59 Challenge, veicot vēl vienu mēģinājumu pārspēt divu stundu atzīmi. Mēģinājums bija sekmīgs, Kipčogem finišējot ar rezultātu 1:59:40,2, bet arī tas netika atzīts par Pasaules rekordu neatbilstības IAAF noteikumiem dēļ.
Ādams Makveids
Spēlētāja karjera
Pēc četrām OHL kluba Sadbari "Wolves" aizvadītām sezonām profesionāļa karjeru Makveids sāka 2007.—08. gada sezonā Amerikas hokeja līgas kluba Providences "Bruins" rindās. 2009.—10. gada sezonā Makveids debitēja NHL, aizvadot 19 spēles Bostonas "Bruins" rindās, taču nākamajā sezonā, "Bruins" rindās aizvadot pilnu sezonu, kopā ar komandu izcīnīja Stenlija kausu. "Bruins" rindās spēlēja līdz pat 2018. gadam, tās sastāvā aizvadot deviņas sezonas. 2018. gada septembrī tika aizmainīts uz Ņujorkas "Rangers", taču jau februārī nonāca Kolumbusas "Blue Jackets" sastāvā. 2021. gada janvārī oficiāli paziņoja par karjeras beigšanu.
Līga Purmale
Mācījusies Jaņa Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskolā, bet 1975. gadā beigusi Latvijas Mākslas akadēmiju. Pesonālizstādes kopš 1982. gada. Darbi sastopami kolekcijās Latvijā, ASV, Kanādā, Krievijā.
Apbalvojumi
saņēma IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni par "Par nopelniem kultūrā un izcilu radošo devumu Latvijas mākslā".
Joņupe
Joņupe ir Daugavas labā krasta pieteka Augšdaugavas novadā. Citi nosaukumi — Ivane, Ivone, Juoņupe, Jāņupe, Līvāne.
Joņupes 16,3 km garš augšgala posms regulēts 1958. un 1961. gadā. Lejtecē zem apmēram pirms 100 gadiem Nīcgales purva apkaimē izveidotās meliorācijas grāvju ietekas no Nīcgales mežiem upīte ir līkumota ar saglabājušos ieleju.
Suņepi
Suņepi ir ciems Riebiņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 209 km attālumā no Rīgas.
Morozi
Morozi ir ciems Zilupes novada Lauderu pagastā. Izvietojies pagasta dienvidu daļā 13 km no pagasta centra Lauderiem, 24,4 km no novada centra Zilupes un 312,3 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no vietējas nozīmes autoceļiem.
Bondariški
Bondariški var būt:
Kārklumuiža (Bukaišu pagasts)
Kārklumuiža ir ciems Dobeles novada Bukaišu pagastā. Atrodas pagasta rietumos 6,2 km no pagasta centra Bukaišiem, 29 km no novada centra Dobeles un 93,7 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem. Veidojusies ap vēsturisko Kārklu pusmuižu (Karkelhof).
Celtnieks
Celtnieks var būt:
Mazzante
Mazzante ir ciems Tukuma novada Zantes pagastā. Izvietojies pagasta dienvidaustrumos pie autoceļa V1459 5 km no pagasta centra Zantes, 35 km no novada centra Tukuma un 100 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Zantes (Mazzantes) pusmuižas (Klein-Santen) centru. Muižas apbūve (pils, kalpu māja, stallis) ir vietējas nozīmes kultūrvēstures piemineklis.
Ludvigs Blaksons
Ludvigs Blaksons (1887—1919) bija Latvijas armijas 8. Daugavpils kājnieku pulka virsseržants. Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.
Dzīvesgājums
Dzimis 1887. gada 4. martā Ķemeros Reinholda Blaksona (pirms uzvārda maiņas Reiņa Blāķa) ģimenē, strādāja par tirgotāju. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma viņu iesauca Krievijas impērijas armijā. Dienēja 11. Somijas strēlnieku pulkā. 1919. gadā viņš iestājās Latvijas Republikas armijā, piedalījās kaujās pret bermontiešiem. Pārdaugavas atbrīvošanas operācijas cīņu laikā 1919. gada 4. novembrī 8. Daugavpils kājnieku pulka uzbrukumā 1919. gada 3. novembrī Spilves pļavās viņš kā vada komandieris ar savu vienību apgāja ienaidnieku un piespieda to atkāpties, turklāt ieguva ložmetēju. Tā paša gada 4. novembrī Bolderājas tuvumā pie Bites mājām, ienaidnieka granātas saplosīts, krita varoņa nāvē. Apbedīts pie Kleistu muižas.
Lāčplēša Kara ordeni Blaksonam piešķīra pēc nāves 1924. gadā.
Zemgales pilskalni
Zemgales pilskalni ir zemgaļu būvēti nocietinājumi Zemgales pakalnos, kas tika izmantoti pilsnovadu pārvaldei un patvērumam bruņotu konfliktu gadījumā.
Vēsture
Rakstītas ziņas par Zemgales pilskalniem atrodamas no 13. gadsimta. No tā laika dokumentiem noprotams, ka pastāvēja deviņi zemgaļu pilsnovadi vai zemes: Upmale, Dobele, Tērvete, Silene, Spārnene, Dobene, Žagare, kā arī Saulenes un Upītes robežnovadi tagadējā Lietuvas teritorijā. 1254. gadā Upmales un Zemgales zemes sadalīja Livonijas ordenis un Rīgas bīskapija. Pēc Zemgaļu sacelšanās (1259) apspiešanas 1290. gadā daļa zemgaļu (hronika min ap 100 000 cilvēku, taču šis skaitlis, iespējams, ir stipri pārspīlēts) nepakļāvās vāciešiem un, nodedzinājuši savu pēdējo pili Sidrabeni (pie Jonišķiem) pārcēlās uz Lietuvas dižkunigaitijas zemēm.
Livonijas krusta karu hronikās, Zemgales dalīšanas līgumos un citos dokumentos pieminēti Daugmales, Babītes, Mežotnes, Tērvetes, Svētkalns, Dobeles, Babotes, Spārnenes, Dobes (Incēnu), Raktes, Krustu kalns un citi pilskalni.
Reģistrēto pilskalnu saraksts (1938)
Pēc Ernesta Brastiņa veiktajiem Zemgales pilskalnu apsekojumiem izveidoja reģistrēto pilskalnu sarakstu, kurā bija iekļauti šādi pilskalni:
Valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā iekļautie pilskalni (1998)
1998. gada 29. oktobrī Latvijas Republikas Kultūras ministrija izdeva rīkojumu Nr. 128., kurā bija uzskaitīti šādi Zemgales pilskalni — Valsts un vietējas nozīmes arheoloģijas pieminekļi:
Bogdāni
Bogdāni var būt:
Porvo
Sadraudzības pilsētas
Porvo ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
Cilvēki
Porvo dzimuši:
Kārkliņi
Kārkliņi var būt:
Armēnijas Vērtspapīru birža
Armēnijas Vērtspapīru birža jeb AMX (en, hy), agrāk — NASDAQ OMX Armenia, Armex, ir Armēnijas fondu birža. Tās birojs atrodas Erevānā. Birža ietilpst Nasdaq grupā. Armēnijas Vērtspapīru birža ir Eiropas Āzijas fondu biržu federācijas (FEAS) biedrs.
Vēsture
Armēnijas fondu birža (Armex) tika dibināta 2001. gada 13. februārī.
2007. gada novembrī Armēnijas fondu birža tika pārveidota par akciju sabiedrību. 2007. gada 21. novembrī Zviedrijas OMX AB vienojās ar Armēnijas Centrālo banku par Armēnijas fondu biržas un Armēnijas centrālā depozitārija pirkšanu; darījums pabeigts 2008. gada 7. janvārī. Pēc tam, kad 2008. gada februārī tika pabeigta ASV NASDAQ un OMX apvienošanās, izveidojot NASDAQ OMX Group, 2009. gada 27. janvārī Armēnijas fondu birža tika pārdēvēta par NASDAQ OMX Armenia.
2019. gada 18. janvārī NASDAQ OMX Armenia tika pārdēvēta par Armēnijas Vērtspapīru biržu un zīmolota kā AMX (en).
Kotētie uzņēmumi
Biržā kotēto akciju uzņēmumi. Iekavās — saīsinājums.
Tirzmaliete
Minna Dzelzkalne (dzimusi 1876. gada 23. jūnijā, mirusi 1942. gada 28. janvārī), plašāk pazīstama kā Tirzmaliete, bija latviešu rakstniece, dzejniece.
Biogrāfija
1899. gadā "Baznīcas Vēstnesis" nodrukāja viņas stāstu "Vecā krustmāte", kam sekoja citi stāsti, kuros tēloti lauku ļaudis, īpaši sievietes, kas pacietīgi nes dzīves grūtības. Kļuva populāra ar 1903. gadā sacerēto dzejoli "Es dziedāšu par tevi, tēvu zeme". Tikai daļa no viņas stāstiem izdoti grāmatās, pārējie iznākuši dažādos periodiskos izdevumos, tādos kā "Zeltene" un citos.
1912. gadā viņa ar vecākiem pārgāja uz Lejasciemu, kur tēvs, pensiju saņēmis, nopirka mazu mājiņu un sakņu dārzu. Lejasciemā viņa kopa savus slimos vecākus un vadīja sieviešu kori. Mirusi 1942.gada 28.janvārī Lejasciemā, apbedīta Tirzas Kancēnu kapos.
Edvards Kalniņš
Edvards Kalniņš (1869-1949) bija latviešu ārsts neirologs un psihiatrs, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors (1928-1939), Rīgas pilsētas 2. slimnīcas direktors (1928-1930). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīves gājums
Dzimis 1869. gada 31. janvārī Bīriņu pagasta "Ķikās" (tagad Vidrižu pagastā) zemnieka ģimenē. Mācījās Rīgas Pētera I reālskolā (beidza 1891), strādāja par skolotāju Valmierā (1891-1892) un nokārtoja abitūrijas eksāmenu Rīgas Aleksandra zēnu ģimnāzijā, tad studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1894-1899). Pēc ārsta diploma iegūšanas bija Tērbatas Universitātes nervu klīnikas asistents (1899-1906), papildinājās Berlīnes Universitātē. Bija Saratovas guberņas psihiatriskās slimnīcas ordinators (1906-1910), šajā laikā Maskavas Universitātē aizstāvēja Dr. med. grādu (1907), pēc tam bija Blagoveščenskas cietuma psihiatriskās klīnikas ārsts (1910-1911) Sibīrijā.
Bebrupīte
Bebrupīte var būt:
19521 Haoss
Haoss, arī 19521 Haoss ir transneptūna objekts ar diametru apmēram 600 km. Tas atrodas Koipera joslā un pieder klasiskajiem Koipera joslas objektiem. Haoss, iespējams, ir pundurplanēta, bet precīzi tas nav zināms, jo debess ķermenis atrodas pārāk tālu.
Haosu atklāja projekta Deep Ecliptic Survey ietvaros Kitpīkas observatorijā, izmantojot 4 m teleskopu. Objektam tika piešķirts pagaidu nosaukums 1998 WH24. Starptautiskā Astronomijas savienība tam oficiāli piešķīra vārdu Haoss. Sengrieķu mitoloģijā no Haosa ir radušies dievi.
Olimpiskā Zeva templis
Olimpiskā Zeva templis bija gigantisks Zeva templis Atēnu centrā.
Sākts celt 6. gadsimtā pirms mūsu ēras tirānu laikā, bet pabeigts tikai imperatora Adriāna laikā. Romas impērijas laikā templim bija 104 milzīga izmēra kolonnas un tas bija lielākais templis Grieķijā.
Bebrupe (Lobes ezera pieteka)
Bebrupe (arī Bebrīte, Lobe) ir upe Vidzemē, Lobes ezera pieteka. Sākas Sausnējas pagastā dienvidaustrumos no Liepkalnes, tek līkumojot dienvidu—dienvidrietumu virzienā pa Viduslatvijas nolaidenumu. Upes gultne lielākajā daļā tecējuma taisnota, regulēta. Ietek Lobes ezerā tā austrumu krastā. Lielākās pietekas ir Galdupe (8 km) un Lantupīte (10 km; abas kreisās).
Piper (filma)
Piper ir 2016. gada datoranimācijas īsfilma, ko producējusi Pixar Animation Studios. Īsfilmas režisors un scenārija autors ir Alans Barilaro, un tās pirmizrāde norisinājās pirms Pixar studijas veidotās filmas "Meklējot Doriju" (Finding Dory). Īsfilma saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākā animācijas īsfilma".
Īsfilma stāsta par izsalkušu šņibīšu mazuli, kas mācās pārvarēt bailes no ūdens. Ilggadējais Pixar Animation Studios animators Barilaro ideju par animācijas īsfilmu aizguva, apmēram jūdzi no studijas, skrienot gar krastu un vērojot kā putni mūk no viļņiem, bet tiklīdz vilņi atkāpjas, tā tie skrien ēst izskalotās radības.
Osiņņiki
Osiņņiki var būt:
Skaidrīte Lasmane
Skaidrīte Lasmane (dzimusi Skaidrīte Rimša ) ir Latvijas filozofe, vēsturniece, emeritētā filozofijas doktore, Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultātes pasniedzēja, pētniece; devusi nozīmīgu ieguldījumu filozofijas, filozofiskās kultūras, literatūrfilozofijas un ētikas jomās.
Biogrāfija
Dzimusi 1939. gadā zemnieku ģimenē Dricānu pagasta Mežniekos. Beigusi Dricēnu vidusskolu (1957). Pabeigusi studijas Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes Latviešu valodas un literatūras nodaļā (1962) un Filozofijas katedras aspirantūrā (1968). 1968. gadā sākusi strādāt Vēstures un filozofijas fakultātē par docenti.
Filozofijas doktora grādu ieguvusi 1993. gadā. Par profesori Skaidrīte Lasmane strādājusi kopš 2002. gada. Latvijas Universitātes Senāts 2017. gada 27. martā Lasmanei piešķīra Latvijas Universitātes emeritētās profesores goda nosaukumu. Ir Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultātes Sociālo un politisko pētījumu institūta vadošā pētniece.
Navinskie
Navinskie (arī Novinskije, latgaliski: Navinskī) ir ciems Zilupes novada Lauderu pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 1,5 km no pagasta centra Lauderiem, 12,9 km no novada centra Zilupes un 300,8 km no Rīgas.
Skaidrīte Lasmane
Devums Latvijas zinātnei
Profesore Skaidrīte Lasmane pieder pie ētikas un komunikācijas ētikas pētījumu virziena. Ir viena no šo tēmu iedibinātājiem Latvijas Universitātes curriculum. Izveidojusi ētikas pētījumu skolu Latvijas Universitātē. Lasmanei ir būtiska loma ne tikai sociālo un humanitāro zinātņu akadēmiskajā vidē, bet arī Latvijas demokrātiskās sabiedrības veidošanā un tai atbilstīgu vērtību iedibināšanā pēc valstiskās neatkarības atjaunošanas. Skaidrīte Lasmane ir ētikas jomas pētījumu līdere un autoritatīvākā eksperte Latvijā. Skaidrīte Lasmane publiskajā telpā ir pazīstamā arī kā politiskās ētikas eksperte, kas aizstāv godprātību, taisnīgumu un citas vērtības.
Profesore Skaidrīte Lasmane vairāk nekā 50 gadus ir docējusi studiju kursus ētikā, komunikācijas ētikā, kultūras teorijā un filozofijā, lasījusi lekcijas par akadēmisko ētiku, pētījumu metodoloģiju un citiem jautājumiem Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē un Sociālo zinātņu fakultātē.
Zinātniskā darbība
Skaidrīte Lasmane ir autore daudziem nozīmīgiem pētījumiem ētikā un filozofijā, tai skaitā monogrāfijām “Rietumeiropas ētika no Sokrāta līdz postmodernismam” (1998), “20. gadsimta ētikas pavērsieni” (2004) un “Komunikācijas ētika” (2012). Kopā ar kolēģiem Augustu Miltu un Andri Rubeni sarakstījusi mācību grāmatu “Ētika” (1989). Lasmane ir autore mācību grāmatai “Rietumeiropas morāles filozofija” (2006). Lasmane ir arī vairāku kolektīvo monogrāfiju un rakstu krājumu zinātniskā redaktore. Lasmanes bibliogrāfijā reģistrēti arī ļoti daudzi zinātniskie raksti, nodaļas kolektīvajās monogrāfijās un populārzinātniskas publikācijas. Lasmane aktīvi piedalījusies starptautiskās un vietējās zinātniskās konferencēs.