cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veronas arēna
Romas laiks
Imperators Galliens bija iesaistīts ilgstošos karos, lai apstādinātu 3. gadsimtā barbaru iebrukumu, kuru laikā viņš izmantoja Veronu savā jaunajā elastīgās aizsardzības taktikā, kas kļuva par aizsardzības pamatu Milānā, Veronā un Akvilejā. Vēlāk viņš izlēma paplašināt pilsētas mūrus, un tikai septiņu mēnešu laikā, 265. gadā, viņš uzbūvēja 1300 metrus aizsargmūri, kas beidzot iekļāva sevī arī amfiteātri, kas atrisināja tā dominējošo stāvokli attiecībā uz republikāniskā perioda mūriem, kā tas ir atspoguļots Porta Borsari vārtu uzrakstā. 1874. gadā Antonio Pompejs pie arēnas veica izrakumus, kuru laikā tika atrastas Galliena sienu paliekas. Tās gāja tikai 5 metru attālumā no amfiteātra. Tāpat tika konstatēts, ka siena aiztaisīja notekūdeņu novadīšanas kolektoru, kaut arī amfiteātri varēja turpināt izmantot izrādēm, jo tika izveidots alternatīvs risinājums: liela centrālā aka, kura tika atrasta 18. gadsimtā. Un tomēr ūdens drenāža vairs nebija tik efektīva, un no tā laika sākās amfiteātra erozijas fāze.
Kaut arī nav konkrētu pierādījumu tam, ka amfiteātris tika izmantots kristiešu mocekļu nonāvēšanai, taču Maffei uzskatīja, tieši šeit Firms un Rustiks 304. gadā mira mocekļa nāvē, un, savukārt, bīskaps Prokuls palūdza pieņemt mocekļa nāvi, bet kā pārāk vecs tika izsmiets un padzīts no pilsētas.
Vēlākie laiki
Ar kristietības nostiprināšanos notika atteikšanās no gladiatoru cīņām, bet varas struktūru neefektivitāte celtnes saglabāšanā kļuva par iemesliem atteikties no tās. Visdrīzāk fasādes sabrukšana ir saistīta ar Ziemeļitālijas seismisko aktivitāti viduslaikos un pašu postošāko zemestrīci 1117. gadā, kad ārējā gredzena arkas sabruka (no tām mūsdienās ir saglabājušās tikai 4 arkas). Pēc zemestrīces amfiteātris kļuva pa celtniecības materiālu ieguves vietu citām pilsētas būvēm.
Viduslaikos tā arēnā dedzināja ķecerus, rīkoja turnīrus un festivālus, bet 18-19. gadsimtā — vēršu cīņas.
No 1913. gada amfiteātris kļuva par vietu regulārām operas uzvedumu izrādēm.
Arhitektūra
Celtne tika uzcelta aiz pilsētas robežām un sastāvēja no četriem eliptiskiem gredzeniem (iekšējās asis 44,43 un 73,68 metri, ārējās kopā ar nojaukto ceturto gredzenu — 109,52 un 138,77 metri). Sākotnēja fasāde bija apdarināta ar balto un rozā Valpoličellas kaļķakmeni. Amfiteātra saglabājusies fasāde ir veidota no akmens, cementa, upes oļiem un ķieģeļu gabaliem.
Amfiteātra iekšpusē ir pilnībā saglabājusies kaveja. Celtne bija paredzēta ne vairāk, kā 30 000 skatītājiem. Skatītāju vietas ir izveidotas pēc sengrieķu parauga marmora kāpņu veidā ar 44 rindām.
Amfiteātris atradās uz neliela mākslīga paaugstinājuma (mūsdienās atrodas zemāk par ielas līmeni). Starp Ārējo gredzenu un podiuma pamatni ir 1,60 m kritums. Ūdens drenāža, kas ir ļoti svarīga tāda mēroga celtnei, tika nodrošināta ar trim gredzenveida kanalizācijas kolektoriem, kas atradās zem koncentrisko galeriju (pildīja pirmā stāva nesošo konstrukciju funkciju) grīdas. Abas pārējās kanalizācijas caurules gāja krusteniski gar celtnes lielo un mazo asi, un nogādāja notekūdeņus Adidžes upē (viena no tām tika izpētīta ap 100 m garumā). Šī kanalizācijas sistēma bija ļoti efektīva, pateicoties arī saviem lielajiem izmēriem. Tā tika būvēta no mūrētām akmens sekcijām, kas mijās ar trim ķieģeļu horizontālām rindām. Bet lielas akmens plāksnes kalpoja par pārsedzēm. Analoģiska tehnoloģija tika pielietota arī pilsētas kanalizācijas izveidei.
Pieminekļa ārējais izskats mūsdienās būtiski atšķiras no oriģināla, jo ir zudusi ārsiena, kas veidoja patieso monumentālo fasādi, un tās funkciju pilda iekšējā nesošā siena. Vienīgo saglabājušos ārsienas daļu, tā saucamo Alu, veido četras palikušās arkas. Ārsienai nebija svarīgas nesošās funkcijas, bet tā kalpoja par dekoratīvo fasādi. Fasādes trīs arku rindas atspoguļoja uz ārpusi divas iekšējās galerijas un augšējo platformu, darot tās nojaušamas ārējam vērotājam. Tādējādi, sarežģītie iekšējie apjomi atrod telpisko un estētisko izpausmi ārpusē.
Operas izrādes
Veronas arēna ir pazīstama ar saviem operu un koncertu uzvedumiem, kas tajā tiek rīkotas. Tas ir pats lielākais pasaules koncerns, kas uzņem 600 000 skatītāju gadā.
Pateicoties celtnes īpašai akustikai, 1913. gadā to atkal sāka izmantot. Par godu Džuzepes Verdi simtgadei šeit pēc operdziedoņa un impresario Džovanni Zenatello un viņa kolēģa Ottone Rovato iniciatīvas tika iestudēts operas "Aīda" uzvedums. Kopš tā laika festivāls tika rīkots vairāk kā 70 reizes, ar laiku kļūstot par ikgadēju.
Mūsdienās ik gadus periodā no jūnija līdz augustam tiek novadīti četri dažādi scēniskie uzvedumi. Jūlija vidū izrādes notiek gandrīz katru dienu. Ziemas mēnešos operas un baleta izrādes notiek Akadēmiskajā Filharmonijā.
Vietas uz amfiteātra akmens pakāpieniem maksā būtiski lētāk, kā īpaši izveidotajos krēslos arēnas apakšējā daļā. Pēc saulrieta tiek iedegtas sveces. Arēnas ietilpība operas iestudējumiem vēl nesen bija paredzētas 20 000 skatītājiem, bet, vadoties no drošības apsvērumiem, vietu skaits samazināts līdz 15 000 vietām.
Arēna kļuva par uzstāšanās vietu daudziem pasaules mēroga operdziedoņiem. Tieši šeit uz itāļu skatuves debitēja Marija Kalla, 1947. gadā uz arēnas nodziedot Džokondu tāda paša nosaukuma Ponkjelli operā. Bez Kallasas dažādu gadu festivālos piedalījās Džuzeppe di Stefano, Tito Gobbi, Lučāno Pavaroti, Plasido Domingo, Renāte Tebaldi, Anatolijs Solovjaņenko, Vladimirs Atlantovs, Eugēnijs Nesterenko, Kristiāns Johansons un daudzi citi dziedātāji.
Operu iestudējumos piedalījās tādi diriģenti, kā Donato Rencetti, M.Eklunds, Z.Peško u.c.
No estrādes zvaigznēm pazīstamāko koncertu 2012. gadā prezentēja Adriāno Čelentāno, divos vakaros nodziedot savas populārākās dziesmas. Biļetes uz abiem koncertiem tika pārdotas 30 minūšu laikā. Kopsummā pasākumu apmeklēja vairāk kā 30 000 cilvēku. Koncerts kļuva par nozīmīgu notikumu ne tikai Veronai, bet visai Itālijai.
Zbiņeks Mihāleks
Zbiņeks Mihāleks (dzimis 1982. gada 23. decembrī) ir čehu hokejists, aizsargs, Čehijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2019) Mihāleks spēlē Čehijas Ekstralīgas kluba Brno "Kometa" sastāvā.
Viņa brālis Milans Mihāleks arī ir profesionāls hokejists.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Mihāleks sāka 2002.—03. gada sezonā Amerikas hokeja līgas kluba Hjūstonas "Aeros" rindās. Jau nākamajā sezonā hokejists debitēja arī NHL, aizvadot 22 spēles Minesotas "Wild" rindās.
2005. gadā Mihāleks tika aizmainīts uz Fīniksas "Coyotes" rindām, tās sastāvā aizvadot nākamās piecas sezonas. 2010. gada vasarā hokejists pievienojās Pitsburgas "Penguins", taču pēc divām kluba sastāvā aizvadītām sezonām tika aizmainīts uz "Coyotes". "Coyotes" rindās hokejists spēlēja līdz 2015. gada martam, kad tika aizmainīts uz Sentluisas "Blues". 2016. gada vasarā atgriezās "Coyotes", noslēdzot ar komandu divu gadu līgumu. Karjeras laikā Mihāleks NHL kopumā aizvadījis 13 sezonas, 784 spēlēs atzīmējoties ar 178 rezultativitātes punktiem.
Aleksandrs Lazušins
Aleksandrs Lazušins (dzimis ) ir krievu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2020) Lazušins spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Rīgas "Dinamo" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Pēc vairākām Krievijas Pirmajā līgā aizvadītām sezonā, profesionāļa karjeru Lazušins sāka 2007.—08. gada sezonā, kad uzsāka spēlēt Krievijas Augstākās līgas klubā Orskas "Yuzhny Ural". Tās rindās viņš aizvadīja nākamās trīs sezonas, līdz 2009.—10. gada sezonas noslēgumā debitēja KHL, vairākas spēles aizvadot Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvā.
Arī 2010.—11. gada sezonu Lazušins uzsāka "Lokomotiv" taču pavisam drīz tika aizmainīts uz Novokuzņeckas "Metallurg" rindām. 2011.—12. gada sezonā Lazušins bija "Metallurg" otrais vārtsargs aiz Tēmu Lasilas, savukārt 2012.—13. gada sezonā uzņēmās pamatvārtsarga funkcijas.
2013. gada vasarā hokejists pievienojās Maskavas "Dinamo". Tās rindās viņš bija komandas otrais vārtsargs aiz Aleksandra Jerjomenko, un 2014. gadā kopā ar komandu izcīnīja Gagarina kausu. 2014.—15. gada sezonu noslēdza ar labāko atvairīto metienu procentu KHL. "Dinamo" sastāvā Lazušins spēlēja līdz 2017. gadam.
Ģelgaudišķi
Ģelgaudišķi ir Lietuvas pilsēta Nemunas upes kreisajā krastā uz ziemeļiem no Šaķiem. 19. gadsimta pirmās puses muižas pils. Britu aktieris Džons Gilguds savā autobiogrāfijā rakstīja, ka viņa uzvārds un dzimta ir cēlušies no Ģelgaudišķiem.
Griškovs
Griškovs (ru; sieviešu dzimtē Griškova (Гришкова)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Sociālā fobija
Sociālā fobija (SSK-10 F40.1) ir trauksmes traucējumi, kam raksturīgas intensīvas bailes sociālās situācijās, kas neļauj pilnvērtīgi funkcionēt ikdienas dzīvē.
Ārstē, izmantojot psihoterapiju un kognitīvi biheiviorālo terapiju, kā arī zāles, galvenokārt, antidepresantus.
Mūzikls
Mūzikls ir teātra iestudējums vai kinofilma, kas apvieno mūziku, dialogu un deju, radies ASV. Tipiski mūzikla sižets nav izklaidējošs, bet gan traģisks, lai gan mūzika ir viegli uztverama. Tās saturs sastāv no humora, patosa, mīlestības un dusmām, kas tiek izpausts caur vārdiem, mūziku, kustību un tehniskajiem aspektiem. No operas, mūziklus atšķir ar lielāku fokusu uz dialogiem un dejošanu. Žanram attīstoties, radās rokopera.
Sidhārta Gautama
Sidhārta Gautama Šakjamuni (sa — 'Gudrais Gautama no šakju cilts'; vi) jeb Buda (बुद्ध (buddha) — 'apskaidrotais') ir Kapitalavastu valdnieka Šudhodanu dēls, budisma pamatlicējs, dzīvojis aptuveni laikā no 566. gada p.m.ē. 8. aprīļa līdz 476. gadam p.m.ē. (vai 563-473. g.p.m.ē. — precīzi dzīves dati nav zināmi) un darbojies mūsdienu Nepālas dienvidrietumu daļā un Ziemeļindijā Gangas augštecē.
Vēsturiskais fons
6. gadsimtā p.m.ē. sākumā Indostānas pussalā pastāvēja 16 nozīmīgas valstis, kurās visās, izņemot Vridži, bija monarhija (Vridži bija oligarhiska cilšu konfederācija ar ličhavi cilts aristokrātiju vadībā). Ap 518. gadā p.m.ē. daļu no mūsdienu Pakistānas iekaroja Dārijs I, un tā kļuva par Ahemenīdu lielvalsts satrapiju. Šajā laikā Ziemeļindijā radās divi reliģiski filozofiskie virzieni — džainisms un budisms — kuru dibinātāji bija Mahāvīra Vardhamāna un Sidhārta Gautama Šakjamuni, kas abi bija no karavīru kastas ("kšatrijiem").
Budas dzīve
Leģendas vēsta par viņa bezrūpības un skaistuma caurstrāvoto bērnību un jaunību, kas pavadītas tēva pilī, pilnīgi izolēti no pasaulīgām rūpēm. Par to, ka, piemēram, svētkos aukles atstājušas viņu mazu sēžam zem jambas koka un atgriezušās vēlā pēcpusdienā — citi koki jau metuši ēnas uz otru pusi, bet jambu lapotne metusi ēnu pār mazo Gautamu... Reiz, kad viņu aiznesa uz templi, dievību tēli godbijīgi noliekušies viņa priekšā... Skolā viņš esot pārsteidzis visus ar savām zināšanām utt. Taču, pilnīgi negaidot, viņš ieraudzīja četrus dzīves aspektu iemiesojumus: sirmgalvi, slimnieku, līķi un askētu, kas lika viņam saprast, ka dzīvē ir arī ciešanas. Tas modināja Gautamā patiesības un atbrīvošanās no ciešanām ceļa meklējuma alkas.
Kā vēsta tradīcija laikā no 536. līdz 532. gadam Gautama pameta sev ierasto pasauli, ģimeni (sievu un dēlu), dzimteni un devās meklējumos — kā ubags un askēts klejoja pa Ziemeļindijas ceļiem, no viena skolotāja pie otra (mācoties pie tādām jogas autoritātēm kā Alara Kalama, Udraka Ramaputra u.c.), meklējot risinājumu. Viņš nodevās askēzei, gremdējās apcerē, izmēģināja vienu pēc otra visus tā laika indiešu domas virzienus, taču nekas neliecināja, ka iespējams rast absolūto patiesību.
Apskaidrība nāca negaidot. Vīlies septiņus gadus meža vientulībā, meditācijā un askēzē, Gautama atmetis šos savus neauglīgos pūliņus, labi paēdis un apsēdies zem bodhi koka, lai atslābtu, ne pēc kā saspringti netiecoties. Ieslīdzis transā, viņš rimti prātojis par to, kāpēc cilvēki savā būtībā nav laimīgi, kāpēc pēc laimes brīžiem nāk vilšanās, kas dara cilvēku nelaimīgu, un viņš atkal kā apmāts tiecas pēc laimes? Par šajā noslēgtajā lokā iesaistīto, un tikpat nelaimīgo Gautamu — cilvēku ar vārdu, dzīvesstāstu, lomu sabiedrībā, dēlu, vīru, tēvu, ar atmiņām, cerībām, pienākumiem. Bet tas viss taču ir tikai izdomāts! Tā ir tikai loma, maska, ko mēs vairāk vai mazāk brīvprātīgi esam uzņēmušies, dzīvojot, sadzīvojot kopā ar citiem cilvēkiem. Savā dziļākajā būtībā, bez šādiem mākslīgi radītiem uzslāņojumiem, viņš ir ne tikai patiesību meklējošs eksprincis, bet kaut kas daudz lieliskāks par to! Patiesā "es" būtība atrodas ārpus šīs lomas, ārpus sāpju un laimes dualitātes, pat ārpus telpas un laika, ārpus dzīvības un nāves, jo šos jēdzienus izdomājis cilvēka prāts! Kā vēsta leģenda, viņš tā sēžot pavadījis visu nakti, līdz beidzot iemirgojusies rīta zvaigzne, uz kuru viņš jau raudzījies nevis kā patiesību meklējošais Gautama, bet gan jau kā Buda.
Buda tad bija aptuveni 35 gadus vecs un savu turpmāko dzīvi viņš veltīja atklātās patiesības sludināšanai (galvenokārt klejojot Gangas vidusteces valstīs Magadhu un Kosalu). Pirmie viņa skolnieki bija pieci tā bijušie biedri — meža askēti, — tad pievienojās gan cilvēki, kuri neatteicās no pienākumiem pret sabiedrību, gan tādi, kuri vēlējās atteikties no laicīgās pasaules, lai visu savu dzīvi veltītu apskaidrības sasniegšanai. Tā radās budistu sangha (burt. "sapulce"; sākotnēji tā sauca visus Budas skolniekus, vēlāk — tikai mūku kopienu). Atlikušos 45 dzīves gadus ceļoja, sludinot savu mācību ļoti dažādiem cilvēkiem — no augstmaņiem līdz nepieskaramajiem (budismā nav kastu).
Buda nomira aptuveni 80 gadu vecumā, iespējams — no saindēšanās ar sēnēm. Viņa ķermenis tika sadedzināts un pelni sadalīti starp astoņām sekotāju grupām. Katra grupa savai relikvijai uzcēla greznu akmens krāvumu jeb stūpu.
Daļa budisma teologu uzskata, ka pirms Sidhārtas Gautamas bijuši vēl 24 budas ("buda" ir cilvēks, kurš sasniedzis apskaidrību, savukārt rakstīts ar lielo burtu, tas apzīmē tieši Gautamu).
Vēsturnieku skatījums
Visos laikos cilvēki ir idealizējuši praviešus, kuriem ticējuši, meklējuši to dzīvesstāstā ko neordināru, kas paustu to izredzētību no pirmās dzīves dienas. Nav šaubu, ka viņš kā ievērojamas kšatriju dzimtas pārstāvis guva savam stāvoklim atbilstošu izglītību gan karamākslā, gan politikā, gan literatūrā, gan reliģijā. Audzināts kā karavīrs un valstsvīrs, Gautama jau no mazām dienām lieliski apzinājās gan to, ka dzīvē ir daudz ciešanu, gan to, ka esošā sociālā iekārta ir visai tālu no pilnības. Visticamāk, ka filozofijas virzienā viņu pamudināja iet tieši politika — mazas, formāli suverēnas valsts valdniekam nemitīgi nācās meklēt kompromisus, sabiedrotos, baidīties no lielāko kaimiņu iebrukuma, izmisīgi gādāt par pavalstnieku labklājību, bet būt atkarīgam no tirgotāju korporācijām utt. Turklāt bez kādas reālas iespējas sasniedzamā laika periodā ko mainīt. Drīzāk tieši šie dzīves aspekti, ar kuriem Gautama sastapās kopš bērnības, lika viņam noticēt šādas dzīves bezjēdzībai, nolemtībai, un meklēt atbrīvošanos no tā visa nevis ārpasaulē, bet sevī pašā.
Fabio Groso
Fabio Groso (it, dzimis ) ir Itālijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlējis aizsarga pozīcijā, bijušais Itālijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Groso ir Itālijas B sērijas kluba Frosinone galvenais treneris.
Savu karjeru Groso iesāka vairākos Itālijas zemāko līgu klubos. No 2004. līdz 2006. gadam Groso sevi spilgti apliecināja Palermo komandā. Nākamo sezonu Groso pavadīja Inter Milan komandā, kur viņš izcīnīja Serie A čempionu titulu. Vēlāk ieguvis arī Ligue 1 titulu ar Lionas "Olympique" komandu. Savu karjeru noslēdza ar Itālijas čempionu titulu Juventus komandā.
Itālijas futbola izlasē Groso aizvadīja 48 mačus un guva 4 vārtus. Groso guva uzvaras vārtus pret Vāciju 2006. gada FIFA Pasaules kausa pusfinālā. Iesitis arī izšķirošo pēcspēles sitienu finālā pret Franciju, nodrošinot Itālijai ceturto FIFA Pasaules kausu. Pārstāvējis izlasi arī 2008. gada Eiropas čempionātā.
Spēlētāja karjera
Perugia
Inter Milan
Lyon
Juventus
Itālija
Prusaku ansamblis
Prusaku ansamblis bija īslaicīgi pastāvoša trimdas latviešu psihedēliskā roka un blūzroka grupa, kas nodibināta 1974. gada beigās, ierakstīja tikai vienu albumu "Dvēsele uz grīdas" (1975). Gandrīz visām dziesmām tekstus sacerēja bijušais rokgrupas "Dundurs" bundzinieks Juris Kronbergs, kas Prusaku ansambļa mūzikas pavadījumā vinilplatē ierakstīja savus dzejoļus "Ņujorka" un "Galapunkts". Grupas ģitārists un dziedātājs Gundars Rullis un bundzinieks Māris Rozenbahs pēc tam izveidoja savu grupu "Alis P". Ar šo nosaukumu 1982. gadā Eiropas latviešu dziesmu svētkos Anglijā uzstājās arī oriģinālais "Prusaku" sastāvs, Kronbergu ieskaitot.
Albums
A1	Marka Opeskina dziesma A2	Uģa atmiņas (Part I) A3	Ņujorka A4	Rītdiena ir klāt jau šodien B1	Blūzītis par blūzīti B2	Ko darīt un kā dzīvot B3	Galapunkts
Hohenheide
Hohenheide var būt šādu apdzīvoto vietu vai bijušo muižu vāciskais nosaukums:
1139. gads
1139. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Lielais Gauslis
Lielais Gauslis (arī Lielais Gausls, Gauslis, Gausls, Gausļa; ltg) ir caurteces ezers Krāslavas novada Aulejas pagastā, kas atrodas starp vietējās nozīmes valsts autoceļiem V642 un V614. Kādreiz ezera platība sasniegusi 100,9 ha, taču pēc 20. gadsimta 60. gados veiktās ūdenslīmeņa pazemināšanas par 0,9 m platība sarukusi līdz 79 ha (pēc citiem avotiem 72,2 ha).
Ezerā no Aulejas ezera ietek Mazā Dubna, kas aizplūst uz Plaudiņa ezeru. Lielā Gausļa ziemeļos aiz augušas caurteces atrodas Mazais Gausls. Ziemeļos no ezera atrodas Žaunerānu pilskalns.
Mīt līdaka, plaudis, rauda, asaris, konstatēti vēži. Ligzdo pīles.
Apdzīvojums
Ezera krasti nav ļoti apdzīvoti, taču tā krastos vai netālu no tā atrodas vairāki Aulejas pagasta ciemi. Dienvidu krastā atrodas Zīperi, austrumu krastā — Azargoli jeb Ezergali un Kolna Pūdnīki jeb Kalna Podnieki, ziemeļu krastā — Žaunerāni, bet rietumu — Veiguļi.
Kugrēns
Kugrēns var būt:
Weissensee
Weissensee vai Weißensee var būt šādu apdzīvoto vietu vai bijušo muižu vāciskais nosaukums:
Priedes (Valmieras pagasts)
Priedes ir ciems Valmieras novada Valmieras pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā.
Lojevas rajons
Lojevas rajons ir Baltkrievijas administratīvais rajons Gomeļas apgabala dienvidaustrumos. Tas robežojas ar Gomeļas apgabala Brahinas rajonu dienvidrietumos, Hojņiku rajonu rietumos, Rečicas rajonu ziemeļrietumos un Gomeļas rajonu ziemeļaustrumos, kā arī Ukrainu dienvidaustrumos.
Mušmires
Mušmires (Amanita) ir aptuveni 700 sugu liela lapiņu sēņu ģints, kas pieder mušmiru dzimtai. Latvijā atrastas 19 sugas, visā Ziemeļeiropā ap 30. GBIF 2021. gada beigās norāda pasaulē pavisam 712 mušmiru ģints sugu. Ģints zinātnisko aprakstu devis Pēšons 1794. gadā. Daļa mikologu no mušmiru ģints nodala makstsēnes, tomēr 21. gadsimta sākumā vairums autoru uzskata tās par mušmiru ģints īpašu sekciju.
Apraksts
Mušmires ir vidēja līdz liela izmēra cepurīšu sēnes, ar bieži spilgti krāsotām cepurītēm, uz kurām ilgstoši saglabājas vispārējā un daļējā plīvura atliekas plēksnīšu, retāk lēveru veidā. Cepurītes forma no izliektas līdz plakanai, lapiņas mīkstas, baltas (reti vāji dzeltenīgas), brīvas. kātiņš tievs, balts vai dzeltens, gluds vai šķiedrains, apakšgalā ietverts vaļīgā makstī vai retāk makstveida gredzenā, mušmirēm ar gredzenu kātiņa vidusdaļā, makstsēnēm bez. Sporas bezkrāsainas, apaļas līdz eliptiskām, to birumraksts baltā krāsā. Ģints tipiskā suga ir sarkanā mušmire.
Izplatība
Mušmires kopumā ir sastopamas visos kontinentos un klimatiskajās zonās, ieskaitot Antarktīdu.
Latvijā atrastās sugas
Latvijā atrasto sugu nosaukumi norādīti pēc LMB 2002. gada saraksta ar dažiem Latvijas mikologu 2020. gada labojumiem.
Mušmires
<ul><li style="display: inline-table;"> <li style="display: inline-table;">
Makstsēnes
<ul><li style="display: inline-table;">
Pazīstamākās Latvijā neatrastās sugas
Sarakstā pamatā iekļautas sugas, kas vismaz 200 reizes fiksētas GBIF novērojumos vai atzīmētas kā regulāri lietojamas pārtikā ANO pārskatā.
Amanita abrupta, Amanita albocreata, Amanita aprica, Amanita augusta, Amanita aurea, Amanita australis, Amanita basii, Amanita bingensis, Amanita bisporigera, Amanita brunnescens, Amanita caesarea, Amanita caesareoides, Amanita calopus, Amanita calyptrata, Amanita calyptratoides, Amanita calyptroderma, Amanita cheelii, Amanita chepangiana, Amanita chlorinosma, Amanita cokeri, Amanita constricta, Amanita contui, Amanita echinocephala, Amanita farinosa, Amanita flammeola, Amanita flavorubescens, Amanita flavoconia, Amanita flavorubescens, Amanita franchetii, Amanita goosensiae, Amanita hemibapha, Amanita howae, Amanita inaurata, Amanita inculta, Amanita jacksonii, Amanita lavendula, Amanita losii, Amanita mairei, Amanita marmorata, Amanita multisquamosa, Amanita nothofagi, Amanita novinupta, Amanita ochrophylla, Amanita ochrophylloides, Amanita ocreota Amanita ovoidea, Amanita pachycolea, Amanita parcivolvata, Amanita pekeoides, Amanita perphaea, Amanita persicina, Amanita pseudoporphyria, Amanita rhodophylla, Amanita robusta, Amanita roseolamellata, Amanita spissacea, Amanita spreta, Amanita submembranacea, Amanita tanzanica, Amanita torrendii, Amanita tuza, Amanita umbonata, Amanita umbrinella, Amanita xanthocephala, Amanita velosa, Amanita verna, Amanita vernicoccora, Amanita virgineoides, Amanita volvata, Amanita zambiana.
Lietošana pārtikā
Ēdamas vai vismaz nav indīgas ir visas Latvijā sastopamās makstsēnes, taču vairums Latvijā augošo mušmiru ir indīgas, īpaši zaļā un baltā mušmire, kuras pieder pie pasaules indīgākajām sēnēm un satur dažādu toksīnu kompleksu, kura bīstamākā sastāvdaļa ir alfa-amanitīns. Puse zaļās mušmires cepurītes satur nāvējošu dozu pieaugušam cilvēkam, tāpēc pat sabirzušas sēnes daļas, nejauši pagatavotas kopā ar citām sēnēm, var būt nāvējošas. Līdz 20. gadsimta vidum mirstība no zaļajām mušmirēm sasniedza 60-70%, mūsdienās valstīs, kur pieejama attīstīta medicīna, tā kritusies līdz 10-15%. Pie šīs pašas grupas pieder baltā mušmire un Latvijā neatrastā, bet Dienvideiropā pavasaros biežā Amanita verna. Tikmēr cēzaru mušmire, kas tāpat sastopama Dienvideiropā, jau kopš antīkā laikmeta tikusi uzskatīta par delikatesi un pasniegta Romas imperatoru galdos. Latvijā ir arī dažas ēdamas mušmires, no kurām bieži sastopama sarkstošā mušmire, tomēr to reti ievāc bīstamās līdzības dēļ ar indīgajām mušmirēm.
Kraistčērčas mošeju apšaude
Šī ir pirmā masu apšaude valstī kopš 1997. gada, kā arī nāvējošākais uzbrukums Jaunzēlandes vēsturē.
Modris Ekšteins
Dzīvesgājums
Dzimis 1943. gada 13. decembrī Vācijas okupētajā Rīgā baptistu mācītāja Rūdolfa Ekšteina (1899-1977) un viņa sievas Birutas ģimenē. Otrā pasaules kara beigās viņa ģimene devās bēgļu gaitās uz Vāciju, sākumā apmezdamies Berlīnē, bet kara beigās bēga uz Flensburgu Ziemeļvācijā, vēlāk uz Kanādu. Dzīvoja Vinipegā, tad Toronto, kur viņa tēvs darbojās kā baptistu mācītājs un māte strādāja Toronto Universitātes bibliotēkā. No 1956. gada M. Ekšteins mācījās prestižajā Augškanādas privātkoledžā (Upper Canada College, UCC). Studēja Toronto Universitātes Trīsvienības koledžā (Trinity College), ko 1965. gadā beidza ar mākslas bakalaura (BA) grādu un kā S. Rodsa fonda stipendiāts turpināja studijas Oksfordas Universitātes Svētā Antonija koledžā Anglijā, iegūstot filozofijas bakalaura (BPhil) grādu (1967) un filozofijas doktora (DPhil) grādu (1970) par vācu liberālo publicistiku Veimāras Republikas periodā.
No 1970. gada strādāja Toronto Universitātes Skarboro koledžas Humanitāro zinātņu (vēstures) departamentā, savā pētnieciskajā darbā meklēja un atrada negaidītas vēsturiskas sakarības.
1979. gadā Toronto izdeva sava 1977. gadā mirušā tēva atmiņas un kopotus rakstus "Stipri piesiets" ar rūpīgi pārdomātu ievadu. Sevišķu vērību viņš ieguva ar savu 1989. gada grāmatu "Pavasara rituāli" (The Rites of Spring: The Great War and the Birth of the Modern Age), kurā viņš aprakstīja straujos un nozīmīgos strāvojumus Eiropas mākslā un kultūrā saistībā ar katastrofāliem politiskiem notikumiem laikmetā, kura kulminācija bija Pirmais pasaules karš.
Lielu preses uzmanību piesaistīja viņa 1999. gadā izdotā grāmata "Ceļā kopš rītausmas. Stāsts par Austrumeiropu, Otro pasaules karu un mūsu gadsimta sirdi" (Walking Since Daybreak), kuru latviešu trimdas vēsturnieks Jānis Krēsliņš raksturoja kā "ļoti grūti viennozīmīgi raksturojamu", jo autors "Garlība Merķeļa garā apraksta Latvijas novadu iekarošanu un kristianizāciju, to ilustrējot ar anglietes Elizabetes Rigbijas 1842. gadā publicētās grāmatas Letters from the Shores of the Baltic citātiem. [..] Izsekojot savu īsto (un varbūtējo) senču pēdām, Modris Ekšteins vienmēr aprakstos iestarpina vēsturiskus ekskursus par vietām, kur dzīvojuši viņa radi, un notikumiem, kas ietekmējuši to likteni".
Savā 2012. gadā izdotajā grāmatā "Saules deja" (Solar Dance: Genius, Forgery, and the Eclipse of Certainty) viņš centās izskaidrot Vincenta van Goga pēcnāves slavas fenomenu.
EXperiments
”eXperiments” ir Latvenergo koncerna erudīcijas konkurss 8. un 9. klašu skolēniem. Konkursā ik gadu savas zināšanas fizikā attīsta vairāk nekā 150 komandas. Risinot aizraujošus uzdevumus, ģenerējot idejas un pielietojot modernās tehnoloģijas, jaunieši praksē pierāda, ka visa pamatā pavisam noteikti ir fizika. Jau vairākus gadus konkursa fināla spēle tiek pārraidīta televīzijas raidījumā. 2013./2014. gadā konkurss paplašina vērienu, aizstājot līdz šim ierasto pusfināla kārtu portālā www.experiments.lv ar atlases spēlēm Latvijas lielākajās pilsētās. Ilggadējā un par tradīciju kļuvušā erudīcijas konkursa mērķis ir izglītot skolēnus par drošu un efektīvu elektroenerģijas lietošanu sadzīvē un skolā, veicināt interesi par eksaktajiem priekšmetiem, kā arī radīt vēlmi izglītoties fizikas jomā nākotnē.
Konkurss ”eXperiments” ir vērtīga iespēja skolēnu intereses radīšanai par fiziku. Vienlaikus arī veids komandas pārstāvētās skolas un reģiona popularizēšanai Latvijas mērogā. Daudzveidīgas un interesantas sacensības ceļā ik gadu tiek noskaidrots, kuri Latvijas jaunieši ir pelnījuši iegūt Latvijas erudītu godu un saņemt vērtīgas balvas.
Konkursa norise
Erudīcijas konkursā piedalās Latvijas Republikas skolu 8. un 9. klašu skolēni. Dalība notiek komandā, kuras sastāvā ir 6 skolēni un viens skolotājs-konsultants. Konkurss norit trīs kārtās – neklātienes kārta www.experiments.lv, pusfināli sešos Latvijas reģionos un fināla spēle televīzijas raidījumā kanālā LNT. Neklātienes kārtā komandas risina dažādus ekspertu uzdevumus, piedalās “eksperimentālajā izaicinājumā”, izdomājot paši savu uzdevumu un risinot citu komandu izveidotos uzdevumus. Piecas labākās komandas no katra Latvijas reģiona – Kurzemes, Zemgales, Vidzemes, Latgales, Rīgas reģiona un Rīgas pilsētas – kvalificējas vienam no pusfināliem kādā no Latvijas pilsētām.
Finālā nokļūst labākā komanda no katra reģiona, kur cīnās par uzvarētāja titulu un galveno balvu – izglītojošu ceļojumu uz siltajām zemēm.
2009./2010. mācību gads
2010.gada konkursā pieteicās 185 komandas jeb 925 skolēni. Šajā gadā komandas sastāvā bija pieci dalībnieki. Pēc neklātienes kārtas 21 labākā komanda iekļuva klātienes kārtā pusfinālā spēlēs televīzijā. Finālā iekļuva septiņas televīzijas spēlēs visveiksmīgāk startējušās skolēnu komandas no Auces, Balviem, Bauskas, Gulbenes, Madonas, Rīgas un Ropažiem. Uzvaru guva komanda „Epsilons 4” no Madonas Valsts ģimnāzijas. Kā galveno balvu jaunieši ieguva neaizmirstamu ceļojumu uz Antāliju.
2010./2011. mācību gads
2011. gadā ”eXperimentā” pieteicās 220 komandas. Šajā gadā konkurss piedzīvoja būtiskas pārmaiņas. Pirmo reizi tā vēsturē atlases kārtas tika realizētas jaunizveidotajā mājaslapā www.experiments.lv, bet fināla spēle LNT tiešraidē.
Cīņa par erudītu titulu notika piecu Latvijas reģionu starpā – Vidzemes, Kurzemes, Zemgales, Latgales un Rīgas. Svarīgs pavērsiens bija lomu maiņa – šoreiz uzdevumus sagatavoja ne tikai skolotāji vai Latvenergo koncerna pieredzējušie eksperti, bet arī paši skolēni. Komandas, kas kvalificējās konkursa fināla kārtai:
Par uzvarētājiem 2011. gadā kļuva komanda „Potenciāls”, iegūstot ceļojumu uz Krētu.
2011./2012. mācību gads
2012. gadā konkursā kopumā piedalījās 194 komandas no Latvijas, no kurām sešas zinošākās un veiksmīgākās iekļuva fināla spēlē LNT tiešraidē: Uzvaras laurus plūca Rīgas Juglas vidusskolas komanda “Ansis un troļļi”, balvā iegūstot ceļojumu uz Horvātiju, bet skatītāju simpātiju balvu ieguva Ropažu vidusskolas komanda “Zibenzibšņi”.
2012./2013. mācību gads
2013. gada februārī cīņu par erudītāko jauniešu titulu uzsāka 188 komandas. Līdz fināla spēlei LNT tiešraidē un iespējai cīnīties par galveno balvu nokļuva sešas labākās komandas, pa vienai no katra reģiona: Par “eXperiments” 2013 erudītāko un veiksmīgāko komandu kļuva „AllSix-Team” no Brocēnu vidusskolas, balvā iegūstot ceļojumu visai komandai uz Bulgāriju. Uzvarētāji izvirzījās līderu pozīcijā skatītāju balsojumā, kā atalgojumu saņemot katrs jaunu viedtālruni.
Pita
Pita (el (pita)) ir plakana, raudzēta kviešu maize, kas plaši izplatīta Vidusjūras piekrastē, Balkānos un Tuvajos Austrumos. Maizi cep tandira tipa krāsnīs kā plāceņus 15—20 cm diametrā. Ēd, to mērcējot pamatēdienā, vai maizē ietinot zaļumus un piedevas. Arābu paveida pitu, kurai cepot vidū veidojas gāzes burbulis, izmanto ātro uzkodu pagatavošanai, to pildot ar gaļu vai felāfeli un dārzeņiem. Pita tiek uzskatīta par vienu no senākajiem maizes veidiem, kas lietota jau Senajā Grieķijā un minēta Vecajā Derībā (he).
Hartmans
Hartmans var būt:
Džihāds
Džihāds (arābu جهاد, kas cēlies no saknes jhd 'censties, pūlēties, cīnīties') ir plašs un dažādi interpretējams jēdziens islāmā, kas parādās Korānā un hadītos.
Terminoloģija
Rietumu literatūrā džihādu parasti tulko kā „svēto karu”, kas ir vērtējams pretrunīgi, jo neatspoguļo jēdziena oriģinālo pielietojumu .Korānā vārds ir atrodams izteicienā jihād fil sabīlilāh, kas ir saprotama kā '' tiekšanās uz Dieva ceļu". Tomēr džihāda jēdziens islāmā ir neviennozīmīgs, un, saskaņā ar dažādu interpretāciju jeb idžtihāda pieļaušanu, tas islāma vēsturē tika dažādi traktēts. Reliģiskajā kontekstā džihāds nozīmē cīņu pret ļaunām nosliecēm, vai pūles, kas ir vērstas sabiedrības morālajai izaugsmei, vai islāma ticības izplatīšanai . Šariatā termins tiek saistīts ar cīņu pret neticīgajiem Agrīnā islāmisma ideologi uzsvēra defensīvu džihādu, tomēr pēdējo desmitgažu laikā aizvien lielāka uzmanība tiek pievērsta radikālā islāma piekritēju un teroristisko organizāciju interpretācijai, kas saistāma ar ofensīvu džihādu
Džihādu var iedalīt lielajā džihādā (jihad al-akbar), kas ir cilvēka iekšējā cīņa pret paša trūkumiem un ļaunumu, un mazajā džihādā (jihad al-asgar), kas ir islāma izplatīšana un aizsargāšana karojot. Šie koncepti ir īpaši nozīmīgi sūfismā.
Ibn Hazms izšķīra vēl četrus džihāda veidus: sirds/dvēseles džihādu (jihad bin nafs/qalb), valodas džihādu (jihad bil lisan), rokas džihādu (jihad bil yad) un zobena džihādu (jihad bis saif).
Saistība ar islāmismu
Pretēji tradicionālajam islāmam, islāmisma ideoloģijā džihāds bieži tiek uzskatīts par individuālo pienākumu (fard ‘ayn) un to pieņem kā islāma „sesto pīlāru”. Tradicionāli džihāds ir musulmaņu kopienas kolektīvais pienākums (fard kifaya). Islāmisti izceļ džihāda radikālo nozīmi, un koncepcijas nozīme tiek sašaurināta un sagrozīta. Islāmismā tiek kultivēta naidīga attieksme pret ebrejiem un kristiešiem. Tiek ignorēts „grāmatas tautu” (ahl al-kitāb) priviliģētais stāvoklis islāmā. Pretēji tradicionālajam islāmam, kurā kristieši un ebreji ir zimmiji, islāmisti tos pieskaita pie politeistiem. Tiek atbalstīta pašnāvība, un tiek ignorēts aizliegums nogalināt civiliedzīvotājus.
Osmaņu impērija
Nokļūstot tronī, Osmaņu impērijas sultāns Suleimans I sāka vairākus karus Eiropā un 1526. gada 29. augustā Mohakas kaujā sakāva Ungārijas Luija II armiju. Līdz ar to ungāru spēki bija pilnībā sakauti un Osmaņu impērija kļuva par noteicošo lielvaru austrumu un centrālajā Eiropā. 1683. gadā sultāns Mehmeds IV pasludināja džihādu un lielvezīrs Kara Mustafa Pašā sāka Vīnes aplenkumu ar 138 000 vīru lielu armiju.
Pēdējo džihādu 1914. gada 14. novembrī (Pirmā pasaules kara laikā) pasludināja Osmaņu impērijas islāma šeihs (Šeihs Ul-Islāms), aicinot visas pasaules musulmaņus, tai skaitā tos, kas dzīvo sabiedroto valstīs, vienoties cīņā pret Lielbritāniju, Franciju, Krieviju, Serbiju un Melnkalni. Toties Mekas emīrs šeihs Huseins ibn Alī noraidīja osmaņu lūgumu apstiprināt džihādu, pamatojot atteikumu ar to, ka "Svētais karš nevar būt agresīvs un ir pilnībā neiespējams ar sabiedroto - kristiešu Vāciju."
2018.—2019. gada Optibet hokeja līgas sezona
2018.—2019. gada Latvijas čempionāta sezona bija 28. Latvijas Virslīgas hokeja čempionāta sezona. Sezona sākās.
Šajā sezonā Latvijas Virslīgas hokeja čempionātā startēja 7 komandas. Čempionātam pievienojās HK Lido, kas iepriekšējās sezonas aizvadīja Latvijas 1. līgā.
Komandas
Latvijas Virslīgas hokeja čempionātā šosezon startēja 7 komandas:
Formāts
Regulārajā sezonā tika aizvadīti seši spēļu apļi, kas nozīmē, ka katra no komandām aizvadīja 36 spēles. Izslēgšanas kārtas cīņas tika aizvadītas sērijā līdz četrām uzvarām. Tām kvalificējās četras labākās komandas.
Sipi
Sipi ir ciems Valmieras novada Valmieras pagastā. Atrodas pagasta ziemeļrietumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V232.
Vieglatlētika 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 4000 metru šķēršļu skrējiens vīriešiem
4000 metru šķēršļu skrējiens vīriešiem bija viena no 23 disciplīnām, kas tika aizvadīta vieglatlētikas sacensību ietvaros 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē. Sacensības notika 1900. gada 16. jūlijā Kruakatelānā, Buloņas meža teritorijā. Tajās startēja 8 sportisti no piecām valstīm. Šis bija garākais šķēršļu skrējiens 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Visi 2500 metru šķēršļu skrējienā startējušie sportisti startēja arī 4000 metru šķēršļu skrējienā. Šajā disciplīnā visas olimpiskās medaļas ieguva Lielbritānijas sportisti. Zelta medaļu, ar rezultātu 12:58,4 minūtes ieguva Džons Rimmers. Sudraba medaļu ar rezultātu 12:58,6 minūtes ieguva Čārlzs Benets. Līdz ar to viņš kļuva par vienīgo sportistu, kurš izcīnīja medaļas gan 2500 metru, gan 4000 metru disciplīnā. Savukārt bronzas medaļu ar rezultātu 12:58,8minūtes ieguva Sidnijs Robinsons.
Sportistiem bija jāveic tāda pati trase kā 2500 metru skrējienā, bet piecu apļu vietā bija jāskrien astoņi apļi.
Olimpisko rekordu šajā disciplīnā uzstādīja Lielbritānijas sportists Džons Rimmers, viņa rezultāts bija 12 minūtes un 58,4 sekundes.
Pārstāvētās valstis un sportisti
4000 metru šķēršlu skrējiena sacensībās startēja 8 sportisti no 5 valstīm.
Iekavās norādīts startējošo sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Neiedomājami skaista
"Neiedomājami skaista" (en) ir 1999. gada ASV melnā komēdija, kuras režisors ir Maikls Patriks Džanns. Galvenās lomas atveido Kirstena Dansta, Elēna Barkina, Denīza Ričardsa un Kērstija Elija. Filmas pirmizrāde notika.
Mountrouzas pilsētā notiek skaistumkonkurss. Kad konkursa dalībnieki sāk mirt dīvainos apstākļos, drīz vien kļūst skaidrs, ka kāds visiem spēkiem cenšas uzvarēt.
Aizkraukles novads (2001—2021)
Aizkraukles novads bija pašvaldība Vidzemes dienvidu daļā pie Daugavas upes. Novada centrs atradās Aizkraukles pilsētā. Izveidots 2001. gadā administratīvi teritoriālās reformas gaitā, apvienojot Aizkraukles pilsētu un Aizkraukles pagastu.
Robežojās ziemeļos ar Ogres novada Krapes pagastu, austrumos ar Kokneses novada Kokneses pagastu, dienvidos ar Jaunjelgavas novada Sērenes pagastu un rietumos ar Skrīveru novadu.
Pēc 2021. gada Administratīvi teritoriālās reformas novadā iekļauts Aiviekstes pagasts, Aizkraukles pagasts, Aizkraukle, Bebru pagasts, Daudzeses pagasts, Iršu pagasts, Jaunjelgavas pagasts, Jaunjelgava, Klintaines pagasts, Kokneses pagasts, Koknese, Mazzalves pagasts, Neretas pagasts, Pilskalnes pagasts, Pļaviņu pilsēta, Seces pagasts, Sērenes pagasts, Skrīveru pagasts, Staburaga pagasts, Sunākstes pagasts, Vietalvas pagasts, Zalves pagasts.
Upes
Daugava, Karikste, Maizīte, Pulksteņupīte.
Ūdenstilpes
Pļaviņu ūdenskrātuve.
Apdzīvotās vietas
Aizkraukles novads līdz 2021. gadam sastāvēja no Aizkraukles pagasta un Aizkraukles pilsētas. Aizkraukles pagasta centrs atradās Aizkraukles ciemā.
Šeit minēti Aizkraukles novada ciemi pēc Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūras datubāzes. Tabulā minēti tikai tie ciemi, kas pašlaik pastāv vai ir daļēji izzuduši.
Aizkraukles pagastā atradās 5 ciemi, no tiem pēc LĢIA neoficiālā iedalījuma 1 lielciems, 1 vidējciems un 3 mazciemi.
Georgs fon Meijendorfs
Georgs fon Meijendorfs (, ru; 1795—1863) bija vācbaltiešu izcelsmes Mazstraupes pilsmuižas īpašnieks. Napoleona karu dalībieks, Centrālāzijas pētnieks. Vidzemes landrāts (1837-1847).
Dzīves gājums
Cēlies no Meijendorfu dzimtas. Dzimis Mazstraupes pilī 1795. gada 10. jūnijā Krievijas impērijas ģenerāļa un Rīgas vietniecības pārvaldnieka Kazimira fon Meijendorfa (1749—1813) ģimenē.
Kopā ar saviem brāļiem Kazimiru un Pēteri viņš mācījās Mecas licejā (Lycee Impériale), 1811. gadā iestājās Pēterburgas karaskolā, ko 1812. gadā beidza praporščika pakāpē. 1812. gada kara laikā viņš kā podporučiks piedalījās kaujās pie Polackas un Barisavas, vēlāk kā poručiks Napoleona karu 1813. gada kaujās pie Licenes, Baucenes un Kulmas, "Tautu kaujā" pie Leipcigas un Parīzes ieņemšanā 1814. gadā. 1819. gadā viņš uzsāka studijas Getingenes Universitātē, tomēr jau 1820. gadā devās diplomātiskā ekspedīcijā no Orenburgas uz Buhāru un Hivu. Pēc atgriešanās Krievijā viņu paaugstināja par pulkvedi. 1824. gadā viņu nosūtīja vest tirdzniecības sarunas ar Ķīnu. 1827. gadā viņu atvaļināja no militārā dienesta un līdz 1835. gadam viņš darbojās Pēterburgas ķeizara galmā. Pēc atgriešanās dzimtenē viņš apmetās uz dzīvi savā Mazstraupes pilī, no 1837. līdz 1847. gadam darbojās kā viens no 12 Vidzemes landrātiem.
Miris 1863. gada 12. oktobrī.
Sudmaliņupe
Sudmaliņupe ir Kāņupes labā krasta pieteka Talsu novadā.
Izteka - no Gulbju ezera. Tek dienvidu-dienvidrietumu virzienā. Ietek Kāņupē pie Piņķu kalna. Sudmaliņupi nešķērso valsts autoceļi.
Eiropas Kosmosa izstāde
Eiropas Kosmosa izstāde Rīgā
Rīgā Eiropas Kosmosa izstāde apmeklētājiem bija pieejama no 2015. gada 30. aprīļa līdz 10. maijam. Šajā laikā izstādi apmeklēja 56 450 apmeklētāji, kas Rīgu ierindoja otrajā vietā Eiropā pēc izstādes apmeklētāju skaita. Izstādes norisi Rīgā nodrošināja Latvijas Republikas Izglītības un zinātnes ministrija sadarbībā ar Bērnu zinātnes centru „Z(in)oo” no Cēsīm, Eiropas Komisijas Pārstāvniecību, Rīgas domi un citiem partneriem.
Izstādes ietvaros notika lekcijas un diskusijas par kosmosa nozari un ar to saistītām tēmām. Par savu pieredzi, strādājot kosmosā, 2015. gada 1. maijā stāstīja arī Rīgā dzimušais krievu kosmonauts Anatolijs Solovjovs. Papildus izstādei apmeklētājiem bija iespēja ārpus paviljona izmēģināt Bērnu zinātnes centra „Z(in)oo” piedāvāto iespēju izgatavot savu papīra gaisa raķeti un dažādus centra eksponātus.
Mēklenburgas-Štrēlicas Luīze
Luīze Auguste Vilhelmīne Amālija hercogiene cu Mēklenburga (de, bieži saukta par karalieni Luīzi (de); dzimusi, mirusi ) bija Prūsijas karaliene - konsorte no 1797. gada līdz savai nāvei 1810. gadā. Prūsijas karaļa Frīdriha Vilhelma III sieva.
Apprecējusies nepilnu 17 gadu vecumā. Izcēlusies ar skaistumu un dabisku uzvedību, kas padarīja Luīzi populāru tautā. Luīze atbalstīja mākslu, kā arī iesaistījās politiskajos procesos. Napoleona karu laikā pēc prūšu zaudējuma 1806. gada Jēnas-Auerštetas kaujā karalis bija spiests pamest Berlīni un doties uz Austrumprūsiju. Pēc krievu zaudējuma 1807. gada Frīdlandes kaujā, Prūsija bija spiesta lūgt mieru ar Franciju. Pazīstama ir karalienes personiskā tikšanas ar Napoleonu Tilzītē 1807. gadā, neveiksmīgi mēģinot pierunāt Napoleonu maigākiem miera nosacījumiem Prūsijai. Karalis ar karalieni atgriezās Berlīnē 1809. gadā. 1810. gadā karaliene Luīze pēkšņi mira. Napoleons esot teicis: "Prūsijas karalis zaudējis savu spējīgāko ministru".
Karaliene Luīzes vārdā tika nosaukts Prūsijas "Luīzes ordenis". Karaliene Luīze laika gaitā izveidojās par tēlu, kas personificēja Prūsijas sievietes ideālus. Luīzes tēls izmantots literatūrā un kino, tai skaitā nacistu laikā.
Sanktmorica
Sanktmorica (de, it, rm) ir kūrorta pilsēta Engandīnes ielejā Šveicē. Pilsētā 2012. gada decembrī dzīvoja apmēram 5 tūkstoši cilvēku.
Dažus kilometrus no pilsētas atrodas Alpu austrumu augstākā virsotne Bernina. Šī ir populāra atpūtas vieta augstākās sabiedrības pārstāvjiem, tāpat šeit ir viens no dārgākajiem slēpošanas kūrortiem pasaulē. Šeit atrodas arī Sanktmoricas bobsleja, skeletona un kamaniņu trase.
Sanktmoricā ir notikušas divas ziemas olimpiskās spēles:. un. gadā. Tā kļuva par pirmo pilsētu, kur notikušas divas ziemas olimpiskās spēles.
Pēteris fon Meijendorfs
Pēteris fon Meijendorfs (, ru; 1796—1863) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas Impērijas diplomāts. Napoleona karu dalībieks.
Dzīves gājums
Cēlies no Meijendorfu dzimtas. Dzimis Rīgā 1796. gada 8. augustā Krievijas Impērijas ģenerāļa un Rīgas vietniecības pārvaldnieka Kazimira fon Meijendorfa (1749—1813) ģimenē.
Kopā ar saviem brāļiem Kazimiru un Georgu viņš mācījās Mecas licejā (Lycee Impériale). Piedalījās 1812. gada kara kaujās un 1813.-1814. gada Krievijas armijas karagājienā uz Parīzi. 1814. gadā viņu iecēla par Krievijas Impērijas vēstniecības sekretāru Spānijā, vēlāk Austrijā un Nīderlandē. 1832. gadā viņš kļuva par Krievijas vēstnieku Virtembergas karalistē, 1839. par vēstnieku Prūsijas karalistē, 1850. gadā par vēstnieku Austrijas impērijā. 1854. gadā Pēteris fon Meijendorfs kļuva par Krievijas Impērijas Valsts padomes un Ministrijas komitejas locekli. 1857. gadā iecelts par Pēterburgas galma oberhofmeisteru (обер-гофмейстер).
Miris 1863. gada 9. martā Pēterburgā.
Zoroastrisms
Zoroastrisms ir sena duālistiska persiešu reliģija un filozofija, kas balstīta uz mācību, ko piedēvē pravietim Zaratustram jeb Zoroastram. Tā ir mācība par divu spēku – labā un ļaunā – cīņu un uguns pielūgšana. Reliģijas svēto rakstu krājums ir Avesta. Zoroastrismā dominējošā dievība ir Ahura Mazda, kuru Zaratustra nosauca par visa radītāju. Ahuras Mazdas gudrību iemieso uguns. Tā tempļos nedrīkst nodzist, par ko rūpējas priesteri. Zoroastrisms ir viena no vecākajām joprojām eksistējošajām reliģijām pasaulē. Tā bija dominējošā reliģija Senajā Persijā līdz 7. gadsimtam, kad islāms kļuva par dominējošo reliģiju. Mūsdienās zoroastrisms ir neliela reliģija, kuras pārsvarā praktizē Indijā.
Spiridons Hasapis
Spiridons Hasapis (el; dzimis 1872. gadā, miršanas gads nav zināms) bija grieķu peldētājs, 1896. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieks un olimpiskās sudraba medaļas ieguvējs.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās Hasapis startēja 100 metru brīvā stila peldēšanā jūrniekiem. Viņš finišēja otrajā vietā, izcīnot sudraba medaļu, taču viņa rezultāts nav zināms. Ir zināms, ka viņš piekāpās tikai savam tautietim, zelta medaļas ieguvējam, Joannim Malokinim.
Stjepans Bobeks
Stjepans Bobeks (sr, dzimis, miris ) bija Dienvidslāvijas futbolists un futbola treneris. Spēlējis uzbrucēja pozīcijā, pārstāvējis Dienvidslāvijas futbola izlasi.
Bobeks bija pazīstams ar savu tehniku, laukuma redzējumu un vārtu gūšanas spējām. Viņš bieži tiek minēts kā viens no visu laiku labākajiem Dienvidslāvijas futbolistiem. Lielāko karjeras daļu pavadījis FK Partizan klubā, kam viņš pievienojās pēc Otrā pasaules kara beigām. 1995. gadā viņš tika atzīts par kluba visu laiku labāko spēlētāju.
Dienvidslāvijas futbola izlases sastāvā Bobeks ir visu laiku labākais vārtu guvējs, laika posmā no 1946. līdz 1956. gadam 63 mačos gūstot 38 vārtus. Izlases rindās izcīnījis divas olimpiskās sudraba medaļas 1948. un 1952. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Piedalījies arī 1950. un 1954. gada FIFA Pasaules kausā.
Pēc karjeras beigām kļuvis par veiksmīgu treneri, trenera statusā kļūstot gan par Dienvidslāvijas, gan par Grieķijas čempionu.
Spēlētāja karjera
Partizan
Maksims Grieķis
Maksims Grieķis (grieķu: Μάξιμος ὁ Γραικός, krievu: Максим Грек, apm. 1475-1556) bija grieķu mūks, publicists, tulks un rakstnieks, darbojās mūsdienu Krievijas teritorijā. Kanonizēts krievu baznīcā svētmūku kārtā.
Stjepans Bobeks
Spēlētāja karjera
Dienvidslāvija
Maksims Grieķis
Biogrāfija
Ieguva izglītību Florencē. Kļuva par mūku un dzīvoja Atonā. 1516. gadā, pēc Krievzemes kņaza Vasilija III uzaicinājuma, atbrauca uz Maskavu, lai tulkotu grāmatas no grieķu valodas.
Par sadarbību ar baznīcas opozīciju tika sodīts 1525. un 1531. gada baznīcas koncilos. No 1525. līdz 1551. gadam bija ieslodzīts klosteru cietumos.
Stjepans Bobeks
Trenera karjera
Partizan
Maksims Grieķis
Biogrāfija
Krievu pareizticīgajā baznīcā tika kanonizēts 1988. gadā.
Stjepans Bobeks
Trenera karjera
Panathinaikos
Maksims Grieķis
Bibliogrāfija
Maksims Grieķis savas dzīves laikā uzrakstīja daudz dažāda rakstura darbu: teoloģiskie, apoloģētieskie, garīgi tikumīgie. Saglabājušās ir arī viņa personīgās vēstules citiem cilvēkiem. Jau no 16. gadsimta viņa darbi bija ļoti izplatīti.
Stjepans Bobeks
Trenera karjera
Vardar
Maksims Grieķis
Bibliogrāfija
Par to, ka savos darbos apstiprināja vecticībnieku krusta zīmes pirkstu salikšanas veidu un divkāršo alelujas teikšanu, sākotnēji viņa godināšana tika aizliegta, bet šo darbu patiesību oficiālā baznīca neatzina.
Andželo Peruci
Peruci tiek dēvēts par vienu no visu laiku labākajiem itāļu vārtsragiem. Trīs reizes ieguvis Itālijas Serie A labākā vārtsarga balvu. Savas karjeras laikā pārstāvējis Roma, Hellas Verona, Juventus, Inter Milan un Lazio. Vislielākos panākumus guvis ar Juventus komandu, ar kuru viņš izcīnīja trīs Serie A titulus, Coppa Italia, UEFA kausu un UEFA Čempionu līgu. Savu karjeru noslēdza ar Lazio komandu 2007. gadā.
Itālijas futbola izlases sastāvā piedalījies 31 spēlē. Kopā ar izlasi ieguvis 2006. gada FIFA Pasaules kausu. Vēl pārstāvējis izlasi 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kā arī 1996. un 2004. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Juventus
Lazio
Itālija