cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Milzu īssejas lācis
Izmiršana
Milzu īssejas lācis izmira pirms apmēram 12 500 gadiem. Zinātnieki uzskata, ka tas notika tādēļ, ka īsi pirms tam izmira lielie medījamie dzīvnieki, un saasinājās konkurence ar mazākiem, bet veiklākiem plēsējiem - brūnajiem lāčiem, kas ieceļoja Ziemeļamerikā no Eirāzijas. Lāča izmiršanu veicināja arī cilvēka medību ieroču attīstība, dodot iespēju nogalināt arvien lielākus dzīvniekus.
Beks Vezerss
Notikumi Everestā
1996. gada maijā Beks Vezerss bija viens no Jaunzēlandes alpīnista Roba Hola vadītās Everesta grupas dalībniekiem. Pēc aklimatizācijas posma 10. maijā grupa uzsāka ceļu uz virsotni. Tomēr Beks Vezers redzes problēmu dēļ vairs nevarēja turpināt ceļu, viņš gandrīz neko vairs neredzēja. Viņš palika gaidīt atgriežamies no virsotnes Robu Holu, kurš viņam palīdzētu nokļūt lejā nometnē. Drīz sākās spēcīga sniega vētra ap Everesta virsotni. Temperatūra noslīdēja līdz -50 °C. Vētras dēļ Robs Hols atpakaļceļā no virsotnes gāja bojā. Šajā dienā, 1996. gada 11. maijā, gāja bojā vēl 7 alpīnisti.
Vezerss kopā ar dažiem citiem alpīnistiem mēģināja tikt atpakaļ uz nometni, bet nespēja. Kad pēc vairākām stundām ieradās glābēji, Beks Vezerss acīmredzami nedzīvs gulēja sniegā. Tur viņš tika atstāts, uzskatot, ka viņš ir miris. Taču viņš nebija miris, bet gan iegrimis letarģiskā stāvoklī. Šādi ar seju sniegā Beks pavadīja visu atlikušo dienu un visu nakti, kā arī nākamo dienu līdz vēlai pēcpusdienai. Šajā ārkārtīgajā aukstumā viņa sirdspuksti bija tikai vienu reizi minūtē un ieelpa tik lēna, ka tikai niecīgs dvašas vilciens noturēja smadzenes pie dzīvības. Beks visu laiku domāja par savu ģimeni, un vēlme atkal to redzēt atjaunoja viņa dzīvotgribu. Vēlme kļuva tik liela, ka viņam izdevās piecelties kājās, viņš sāka iet, līdz sasniedza nometni, kur viņam tika sniegta pirmā palīdzība. Pēc tam viņu ar helikopteru pārveda uz slimnīcu. Šo lidojumu, kas tajā laikā augstkalnu apstākļos skaitījās neiespējams, veica Nepālas militārais pilots KC Madan.
Pēc palīdzības saņemšanas Beks Vezerss izdzīvoja, taču ārsti nesekmīgi centās glābt viņa abas plaukstas un apsaldēto degunu. Vēlāk nācās abas plaukstas un degunu amputēt.
Par pieredzēto Everestā Vezerss sarakstījis grāmatu Left for Dead: My Journey Home from Everest (2000).
Pūt, vējiņi (dziesma)
Pūt vējiņi (lībiski Pūgõ tūļ — 'pūt, vēj') ir sena lībiešu kāzu dziesma, kas folklorizējusies un tiek uzskatīta par latviešu tautasdziesmu. Tiek uzskatīts, ka tā radusies pie Daugavas līviem Vidzemē. Lībiešu puisis ar laivu devies pie mīļotās uz Kurzemi, vēlēdamies precēt. Dziesma labi pazīstama arī Igaunijā.
Vēsture
Dziesmu (pirmo pantu) pirmoreiz publicējis Rūjienas mācītājs Gustavs fon Bergmanis 1807. gadā. Dziesmas melodiju pirmoreiz publicējis Jānis Cimze 1872. gadā. Mūsdienās vispazīstamākā ir Andreja Jurjāna 1884. gadā veiktā dziesmas apdare četrbalsīgam a capella jauktajam korim. Tā kļuva populāra Piekto Vispārējo Dziesmu svētku laikā — 1910. gada 20. jūnijā, kad apvienotais jauktais kopkoris paša komponista virsvadībā sniedza šīs dziesmas pirmatskaņojumu. „Pūt, vējiņi” tika dziedāti visos tālākajos kordziedātāju un dziesmu mīļotāju saietos (6., 8., 10. — 13., 16., 20., 23., 24. Vispārējos Dziesmu svētkos un simtos dziesmu dienu) gan Latvijā, gan arī trimdas latviešu kopkoru koncertos Amerikā, Austrālijā un Eiropā. Tāpat kā pēckara okupētajā Latvijā, arī ārzemēs šis tautas svētkos atskaņotais kanons daudzviet un daudzkārt klausītājiem un dziedātājiem bijis it kā Latvijas Valsts himnas simbols.
1989. gadā Kanādas latviešu komponists Imants Ramiņš pēc Vankūveras kamerkora diriģenta lūguma sacerēja jaunu „Pūt, vējiņi!” apdari turnejai uz Baltijas valstīm. Pēc Ramiņa atmiņām, „kad kanādiešu koris Rīgā sāka to dziedāt, publika cēlās kājās, bet koristi brīnījās, nesaprazdami, kāpēc.”
2018. gadā "Pūt, vējiņi" ieguva 20. vietu Radio SWH rīkotajā LVtop100 aptaujā.
Slaktiņš Mauntinmedovā
Slaktiņš Mauntinmedovā ( — kalnu pļava) — literatūrā un publicistikā pieņemts apzīmējums 1857. gada 7.—11. septembrī ASV, Jūtas teritorijā notikušajai masu slepkavībai, kad t.s. mormoņu milicija iznīcināja aptuveni 150 cilvēku lielu pārceļotāju kolonnu, kas devās no Misūri un Ārkanzasas uz Kaliforniju. No visa pārceļotāju pulka dzīvi palika septiņpadsmit bērni, kas bija jaunāki par astoņiem gadiem.
KDE
KDE (K Desktop Environment) (IPA: /ˌkeɪˌdiːˈiː/) ir brīvās programmatūras projekts, kura mērķis ir būt efektīvai un vienkārši lietojamai darbvirsmas videi. Tā iekļauj pamata darbvirsmas funkcionalitāti un programmas ikdienas vajadzībām, kā arī rīkus un dokumentāciju izstrādātājiem šai sistēmai paredzētu lietotņu veidošanai. KDE ir virsprojekts daudzām atsevišķām programmām un mazākiem projektiem, kas izmanto KDE tehnoloģijas. Tādi ir, piemēram, Calligra, KDevelop, Amarok, K3b un citi. Šo projektu vienotu relīzi sauc par KDE SC (Software Compilation).
kdelibs
Uz Qt programmatūras ietvara balstītais kdelibs ļauj izveidot programmas, kas iekļaujas KDE darba vidē un spēj darboties jebkur, kur ir pieejams kdelibs.
Slaktiņš Mauntinmedovā
Masu slepkavība
Tālākajai notikumu gaitai savā ziņā ASV kongresā kopsavilkumu deva tā laika Jūtas federālais tiesnesis (vēlāk Nevadas štata senators) Kredlbo: «Paziņojuši, ka atrodas miermīlīgās attiecībās ar indiāņiem un ka tie noskaņoti visai neganti, viņi piedāvāja būt par starpniekiem un apsolīja aizbilst uzbrucējiem kādu vārdu pārceļotāju labā. Pārrunas ilga vairākas stundas, un pēc (šķietamās) apspriedes ar indiāņiem parlamentārieši pavēstīja, ka mežoņi nodiktējuši ultimātu un prasot, lai pārceļotāji visi kā viens atstātu nometni, neņemot līdzi ne ieročus, nedz arī ko citu. Mormoņu vadītāji savukārt apsolīja atvest bruņotas vienības un pavadīt pārceļotājus līdz tuvākajām apdzīvotajām vietām. Lai glābtu savas ģimenes, pārceļotāji noteikumus pieņēma. Mormoņi aizgāja, vēlāk atgriezdamies kopā ar trīsdesmit vai četrdesmit cilvēku lielu bruņotu vienību. Pārceļotāji sastājās kolonnā; pirmās devās sievietes ar bērniem, aiz viņām vīrieši, un gājienu noslēdza mormoņu apsardze. Kad viņi tādā kārtībā bija nosoļojuši apmēram jūdzi, atskanēja signāls — un sākās slepkavošana. Vīriešus gandrīz visus nogalināja uz vietas ar šāvienu pakausī. Tikai diviem izdevās iebēgt simt piecdesmit jūdzes tālāk tuksnesī, taču tad viņus panāca un nogalināja. Sievietes un bērni vēl kādus divsimt jardus paskrēja, bet tad krita no „apsardzes“ un indiāņu rokas. No visa pārceļotāju pulka dzīvi palika septiņpadsmit bērni; vecākajam no tiem nebija pat astoņu gadu. Tā 1857. gada 10. septembrī tika izdarīta viena no visnežēlīgākajām, zemiskākajām un asinskārākajām slepkavībām visā mūsu dzimtenes vēsturē.»
KDE
KWin
KWin ir KDE logu pārvaldnieks. Tas attēlo 3D efektus gan ar OpenGL, gan XRender dzinējiem. Pateicoties Qt bibliotēku atbalstam KWin spēj izmantot gan Native Graphics Layer, gan Raster grafikas dzinējus. Sākot ar KDE versiju 4.9.90 KWin spēj izmantot arī OpenGL 3.1 iespējas un ļauj veikt krāsu labošanu atsevišķiem programmas logiem. Atšķirībā no vairuma līdzīgu logu pārvaldnieku KWin uzmanība tiek pievērsta gan logu pārvaldības funkcionalitātei, gan 3D efektu noderīgumam nevis tikai izskatam.
Slaktiņš Mauntinmedovā
Sabiedrības reakcija
Ārpus Jūtas šis notikums, kas nāca atklātībā pēc laika, izsauca sašutuma vētru. Tika ierosināta izmeklēšana, veikti plaši aresti (tā kā vietējās varas iestādes, kas sastāvēja tikai no mormoņiem, atsacījās sadarboties, federālais tiesnesis bija spiests iesaistīt armiju).
Apsūdzību veidoja pašu mormoņu liecības, ko nozieguma dalībnieki snieguši tiesnesim Kredlbo Savienoto Valstu šerifa palīga Rodžersa klātbūtnē, liecības, ko snieguši bērni, kas izdzīvojuši slaktiņā, tas, ka nākamajās dienās pēc slaktiņa daudzās mormoņu ģimenēs parādījās kā bērni, tā mantas, kas bija piederējušas nogalinātajiem, liecības, ko snieguši indiāņi, kas atradušies netālu no slaktiņa vietas (šīs liecības min ne vien Kredlbo un Rodžerss, tās apstiprina arī vairāki virsnieki un Dž. Fornejs, kas 1859. gadā bija indiāņu lietu inspektors Jūtas teritorijā, kuram indiāņi nodevuši savas liecības brīvprātīgi un ne vienreiz vien), liecības, ko sniedzis otrā dragūnu pulka kapteinis R.P.Kembels, kas 1859. gada pavasarī komandēts uz Santaklāru apsargāt ceļiniekus, kuri dodas uz Kaliforniju, kā arī izmeklēt indiāņu uzbrukumu gadījumus. «Territorial Enterprise» ziņoja par tiesas sēdi: «Kredlbo runāja un rīkojās tik bezbailīgi un apņēmīgi kā pats Džeksons; taču zvērinātie atsacījās atzīt notikušo par noziegumu un negribēja pat izteikties par atsevišķiem apsūdzības akta punktiem; pār tiesnesi un valdības karaspēku no visām pusēm bira draudi: tā mormoņi gribēja piespiest Kredlbo atsacīties no uzsāktā rīcības veida. Pārliecinājies, ka zvērinātie viņu nemaz neatbalsta, tiesnesis tos atlaida, iepriekš apveltīdams ar indīgiem sarkasmiem. Pēc tam, būdams izpildvaras pārstāvis, viņš ķērās pie lietas viens pats, bez citu palīdzības. Viņš nopratināja lieciniekus un izdarīja plašus arestus, līdz ar to sēdams „svēto“ rindās tādu apjukumu, kādu viņi nebija piedzīvojuši kopš pašas mormoņu draudzes dibināšanas dienas. Pārbiedētie draudzes vecākie un bīskapi, kā ziņo, bēga, glābdami savu ādu; sekoja pilnīgi negaidīti atklājumi; noskaidrojās, ka pat visaugstākie baznīcas kalpi iejaukti neskaitāmās „pagānu“ slepkavībās un aplaupīšanās, kas notikušas pēdējo astoņu gadu laikā.»
KDE
Desktop
Plasma Desktop ir nosaukums noklusētajai grafiskajai videi, kas paredzēta galddatoriem un klēpjdatoriem. To var pielāgot visdažādākajos veidos, bet pēc noklusējuma tās izkārtojums un funkcijas ir līdzīgas vairumam pazīstamajai Windows darba vides koncepcijai.
Slaktiņš Mauntinmedovā
Sabiedrības reakcija
Pašā Jūtā mormoņi vienkārši atsacījās atzīt, ka noticis noziegums, uzskatot, ka pārceļotāji bijuši nelabojami grēcinieki, kas neko citu nebija pelnījuši. Mormoņu baznīcas preses orgāns Deseret News — vienīgais laikraksts, kas toreiz iznāca Jūtā, — visu šo notikumu noklusēja; pēc pāris mēnešiem tas sāka izteikties tikai tādēļ, lai noliegtu mormoņu līdzdalību izdarītajos noziegumos.
KDE
Netbook
Plasma Netbook ir paredzēta maza izmēra portatīvajiem datoriem ar ierobežotu vietu uz ekrāna.
citas
Plasma Workspace projekta ietvaros tiek izstrādātas arī citas grafiskās vides, kas ir pielāgotas iekārtām ar ļoti maziem vai skārniejūtīgiem ekrāniem, taču pagaidām tās netiek iekļautas galvenajā KDE SC relīzē.
Phonon
Phonon ir KDE multimediju ietvars. Tā mērķis ir nodrošināt KDE lietotnes ar multimediju atbalstu neatkarīgi no izmantotās OS. Tam ir pieejami vismaz 5 aizmugursistēmas (backend) :
.gb
.gb ir Apvienotai Karalistei rezervēts Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD). Ieviests reizē ar .uk augstākā līmeņa domēnu, bet netika plaši izmantots. Vairs nav iespējams reģistrēt domēnu ar šo augstākā līmeņa domēnu.
DNS protokola noteikumi nosaka, ka valsts augstākā līmeņa domēns atbilst divu burtu salikumam no ISO 3166-1 standarta saraksta. Saskaņā ar šo noteikumu tika izveidots Apvienotās Karalistes augstāka līmeņa domēns .gb.
Iepriekš eksistējošā JANET Vārdu reģistrācijas shēma izmantoja "UK" kā valsts kodu, tādēļ tika atļauts izmantot arī šo augstāka līmeņa domēnu Apvienotajai Karalistei. Pašlaik visi domēna vārdi tiek izsniegti zem šī augstāka līmeņa domēna.
.gb pāris gadus izmantoja Apvienotās Karalistes valsts iestēdes un komerciāli e-pasta pakalpojumu sniedzēji, kuri izmantoja X.400 e-pasta sistēmu. Pēc atsacīšanās no X.400 un sakarā ar IANA vispārējo nostādni par to, ka katrai valstij jābūt vienam augstākā līmeņa domēnam .gb izmantošana tika apturēta. Domēni palika aktīvi, bet vairs netika pieņemtas jaunas reģistrācijas.
Braila raksts
Braila raksts ir rakstības metode, kuru izmanto, lai akli cilvēki vai cilvēki ar vāju redzi varētu lasīt un rakstīt. To ieviesis francūzis Luijs Brails 1821. gadā. Cilvēki lasa tekstu, taustot izciļņus grāmatas lappusē.
Vēsture
Luijs Brails bija kurpnieka dēls, kurš triju gadu vecumā zaudēja redzi acu iekaisuma rezultātā pēc tam, kad tēva darbnīcā netīšām sev iedūra ar īlenu. Drīzumā iekaisums skāra arī Luija otru aci, padarot viņu aklu.
Būdams Parīzes Neredzīgo institūta absolvents un pēc tam skolotājs, Luijs Brails veltīja savu mūžu, lai izvērstu redzes invalīdu sistemātisku izglītības un kultūras darbu, jo kļuva iespējams izdot ar tausti lasāmus žurnālus, grāmatas, notis, neredzīgie varēja savas zināšanas un garīgās darbības rezultātus fiksēt un pēc tam reproducēt. Latvijā 1952. gadā tika izveidots Latvijas Neredzīgo biedrības žurnāls "Rosme", kurš no sākuma tika izdots Braila rakstā.
Rakstīšana
Lai attēlotu Braila rakstu, lieto 6 punktus (3 rindās, pa 2 punktiem katrā). Viena no Braila raksta īpatnībām ir tā, ka teksts tiek rakstīts no labās puses uz kreiso, bet pēc tam lappusi apgriež un lasa to no kreisās puses uz labo.
Rakstīšanas laikā caurduras punkti, un, tā kā lasīt var tikai pa izliektiem punktiem, „rakstīt” vajag no otras lapas puses. Tā ir viena no grūtībām Braila raksta mācīšanās laikā. Punktu numerācija iet pa stabiņiem no augšas uz leju. Rakstīšanas laikā numerācija iet pretējā kārtībā, vispirms pa labo stabiņu, pēc tam — pa kreiso.
Punkta esamība vai neesamība rada kādu konkrētu simbolu. Punktu augstums 0,5 mm ir pietiekami, lai burtu sataustītu. Attālums starp punktiem ir 2,5 mm, attālums starp šūnām — 3,75 mm pa horizontāli un 5 mm pa vertikāli. Standarta lapā ar Braila tekstu ietilpst 25 rindas ar 40-43 simboliem.
Pavisam eksistē 63 dažādi simboli. Tāpēc bieži izmanto divrūtiņu zīmes (sastāv no 2 zīmēm, atsevišķi ar savām funkcijām) un papildus zīmes (lielie un mazie burti dažādos alfabētos, cipari utt.). Katrai kombinācijai ir sava vērtība (dažreiz tā var sasniegt pat desmitus).
Tā kā lai rakstītu Braila rakstā, ir vajadzīgi īpaši instrumenti (īlens un graburīts), Braila burtus nevar kaut kādi izmainīt vai pasvītrot. Tāpēc, lai kaut kā izceltu burtus un vārdus, lieto īpašas zīmes: lielie un mazie burti (novietoti priekšā un pēc burtiem), kursīvs, treknrakstā un pustreknrakstā (zīmes tiek novietotas pirms un pēc izceļamiem simboliem), augšējo un apakšējo indeksu matemātisko sakni (viena zīme atrodas sākumā, cita — beigās) utt.
Rugāju pagasts
Rugāju pagasts ir lielākā no Balvu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Lazdukalna, Kubulu, Balvu, Bērzkalnes un Vectilžas pagastiem, Madonas novada Indrānu pagastu un Gulbenes novada Daukstu, Stradu un Litenes pagastiem. Pagasta centrs atrodas Rugājos.
Daba
Atrodas Austrumlatvijas zemienē - austrumu daļu aizņem Adzeles pacēlums bet rietumu daļu - Lubāna līdzenums. Augstākā vieta pagastā - 126,8 m vjl.
Purvi
Pagasta dienvidu daļā iestiepjas Šņitkas purva ziemeļu daļa - Raganas purvs. Tālāk ziemeļrietumos atrodas Reibānu purvs (714 ha)
Vēsture
Pēc 1920. gada agrārās reformas vēlākajā Rugāju pagastā esošā Balvu muižas daļa sadalīta 811 vienībās ar kopplatību 3689 ha. Rugāju pagasts izveidots 1922. gadā. 1938. gadā tā platība bija 372,9 km². 1945. gadā pagasta teritorijā izveidoja Daugasnes, Dreimaņu, Kraukļu, Medņu, Pakratu, Rugāju un Teteru ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Rugāju ciemam pievienoja Dreimaņu un Pakratu ciemus, 1961. gadā - Kraukļu un Daugasnes ciemu padomju saimniecības "Rugāji" un kolhoza "Blāzma" teritoriju. 1965. gadā Rugāju ciema p/s "Lazdukalns" teritoriju pievienoja Lazdukalna ciemam. 1971. gadā Rugāju ciemam pievienoja lielāko daļu likvidētā Kraukļu ciema teritorijas. 1977. gadā pievienoja likvidētā Daugasnes ciema teritoriju, bet daļu Rugāju ciema teritorijas iekļāva Tilžas ciemā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā, apvienojot ar Lazdukalna pagastu, izveido Rugāju novadu. 2021. gadā Rugāju novadu iekļāva Balvu novadā.
Iedzīvotāji
Iedzīvotāju nacionālais sastāvs: latvieši - 84,9%, krievi - 12,3%, ukraiņi - 0,8%, citas tautības - 2%.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Aizstirne, Anenhofa, Biškāni, Cūkusala, Čušļi, Daudzene, Daugasne, Dekšņi, Dubļukalns, Dzeņi, Dziesnieki, Griestiņi, Grūzīši, Kaņepiene, Kozupe, Krampiņas, Kraukļova, Mazpokrota, Medņi, Mieriņi, Nagļi, Niedrumala, Oparnieki, Pērtupe, Pliksna, Pokrota, Riekstusala, Rugāji, Sebeži, Silinieki, Stradi, Strautiņi, Strazdiņi, Teteri, Tikaiņi, Upatnieki, Žeivenieki.
Transports
Pagastu šķērso 1. šķiras valsts autoceļi Rēzekne-Gulbene (P36), Balvi-Kapūne (P47) un Kārsava-Tilža-Dubļukolns (P48).
Renesanse
Renesanse (no franču valodas "atdzimšana"; fr) ir laika posms atsevišķu Eiropas valstu kultūras un ideoloģijas attīstībā, ko raksturo spožs zinātnes, mākslas un literatūras uzplaukums (Itālijā no 14. līdz 16. gadsimtam, citās valstīs no 15. gadsimta beigām līdz 16. gadsimta vidum).
Par Renesansi vēsturnieku vidū ir sastopami dažādi viedokļi. Vieni Renesansi uzskata par pārejas posmu starp viduslaikiem un Jaunajiem laikiem, vai pat to sākumu, citi to uzskata par visai nosacītu jēdzienu vai parādību kopumu, kas raksturo viduslaiku kultūru. Citi Renesansi saista ar kultūras uzplaukumu un antīkās kultūras atdzimšanu.
Plašākā nozīmē ar Renesansi saprot vērtību sistēmas maiņu ap 14. gadsimtu, sākumā Itālijā, pēc tam arī pārējā Eiropā. Šī attieksmes maiņa iezīmēja viduslaiku beigu sākumu, un tiek dēvēta arī par Dižrenesansi. Dižrenesanse ietver daudzas pārmaiņas dažādās sabiedrības dzīves jomās - pašas sabiedrības struktūrā, saimnieciskajā dzīvē, politikā utt.
Mūsdienu vēsturnieki piedāvā šādu laikmetu periodizāciju:
Tiek piedāvāta arī šāda periodizācija:
Pastāv vēl arī citi periodizācijas varianti.
Renesanses laikmeta raksturojums
Vārds „renesanse“ nozīmē „atdzimšanu“. Šī kultūras apvērsuma dzimtene ir Itālija, kur tirgotāju un Baznīcas aktivitāšu dēļ bija uzkrātas lielas materiālās vērtības, intelektuālais potenciāls bija augstāks, nekā citur Eiropā, un kur sadrumstalotība daudzās mazās valstiņās un stipro kaimiņzemju ietekme bija pieņēmušas milzīgus apmērus. Tas veicina agrāk nepieredzētu garīgās dzīves uzplaukumu un radošo meklējumu daudzveidību.
Par pirmo renesanses centru kļūst Florence (par humānisma rašanās godu strīdās Florence un Aviņona). Tieši te darbojas lielo renesanses laika mecenātu Mediči ģimene. Te darba iespējas atrod pirmie itāļu renesanses gleznotāji un tēlnieki, taču arhitektūras uzplaukums visā Itālijā vērojams jau XIV gs. Ziedu laiks ir XV gs. (t.s. kvatročento), kad Florencē darbojas gleznotājs Mazačio, tēlnieks Donatello, arhitekts Brunellesko, kuri pēta romiešu atstātās mākslas darbu paraugus, jūsmo par to proporcijām un cenšas savos darbos iemiesot antīkās mākslas principus. XV gs. vidū vērojams jauns impulss, kad no bojāejai lemtās Bizantijas uz Itāliju lielā skaitā sāk emigrēt zinātnieki, mākslinieki un literāti. Renesanses māksla savu kulmināciju sasniedz XV un XVI gs. mijā, kad darbojas Leonardo da Vinči, Mikelandželo Buanaroti un Rafaēls Santi.
No Itālijas nākamais impulss izrāva Eiropu no snaudas. Vācijā parādās Kranahs, Dīrers, abi Holbeini, Memlings; Francijā Ronsars un Rablē; Anglijā Šekspīrs u.c.
Tirgoņa amats, uz kuru visā pasaulē vienmēr ir raudzījušies ar nicinājumu, renesanses laikmetā top sabiedrībā daudz cienījamāks. Mainās vērtību sistēma - izcelsmei un personības īpašībām ir mazāka nozīme nekā kapitālam - dzimst modernais cilvēks. Eiropas vēsturē renesanse ir iegājusi ne tikai kā tradīciju laušanas, mākslu un zinātņu uzplaukuma laikmets, bet arī morāles un ētikas pagrimuma, izvirtības, nepieredzēti asiņainu lokālu karu, nodevību un slepkavību laikmets.
Renesanses sākums
Nav iespējams novilkt precīzu laika robežu, kad notika pāreja no viduslaiku uz renesanses kultūru, jo izpratne par pasaules vērtību sistēmu un tās likumsakarībām veidojas gadu desmitu, gadsimtu gaitā, tādēļ tā nespēj īsā laikā pārorientēties uz pavisam pretēju dzīves izpratni. Zināms, ka sākotnēji (XIV gs. sākumā) renesanse idejas attīstījās Itālijā (Itāļu renesanse), kur attīstījušās stipras, bagātas pilsētas (Florence, Sjēna, Piza u.c.) un kur tolaik Eiropā sāka atdzimt zinātne. Šajā ziņā īpaši izcēlās Florence. Šeit dzimuši un darbojušies Frančesko Petrarka (1304-1374), Džoto di Bondone (1267-1337), Tomaso Mazačo (1401-1428), Filipo Bruneleski (1379-1446), Lorenco Žiberti (1378-1455), Donatello (1386-1466), Nikolo Makjavelli (1469-1527) un virkne citu renesanses literatūras, poēzijas, glezniecības, tēlotājmākslas, mūzikas, filozofijas, arhitektūras, kā arī dažādu zinātnes jomu atdzimšanas pionieri. Pateicoties lielā mērā tieši šai dižgaru plejādei aizsākās pasaules vērtību sistēmas pārvērtēšana. Tādēļ Florenci nereti dēvē arī par mūsdienu Eiropas māti.
Jauno ideju strāvojumi XV gadsimta beigās izplatījās arī citās Eiropas zemēs. Taču tikai vēlāk šo pārmaiņu laiku nosauca par "renesansi" (no franču vārda renaissance - atdzimšana).
Sākotnējie Renesanses aizmetņi bija saistīti pārsvarā ar klasisko autoru, it īpaši Cicerona un Homēra, darbu izpēti un apcerēšanu. Agrīnajos viduslaikos tie bija gandrīz pavisam aizmirsti. Līdz ar to uzmanības centrā bija nonākusi arī sengrieķu valoda, bet padziļināta tās studēšana drīz vien noveda arī pie grieķu un senebreju pirmatnējiem reliģiskajiem rakstiem. Padziļināta to izpēte savukārt veicināja kritiskas attieksmes veidošanos par tā laika baznīcas pastāvošajām ideoloģiskajām dogmām un pie arvien aktīvākiem mēģinājumiem līdzsvarot reliģisko un racionālo pasaules uzskatus.
Renesanses izplatīšanās
Ne tikai Itālija, arī citās Eiropas zemēs atdzima gan interese par klasisko kultūru, zinātnes sasniegumiem un atziņām par cilvēka sūtību un pasaules būtību, gan arī dziņa pārveidot sevi un savu apkārtni, padarīt to skaistāku un racionālāku. Tā, Francijā, daudzi itāļu dzīvesveida elementi, mode un sadzīves normas sasniedza augstāko izsmalcinātību. Jaunu tradīciju iedīgļi no Itālijas, kā, piemēram balets, nonākuši Francijā, šeit uzplauka un attīstījās, kļūstot nākamo gadsimtu laikā par neatņemamu cilvēces kultūras sastāvdaļu. Arī daudzās Vācijas pilsētās ik uz soļa sastopamas jau agrīnās Renesanses pazīmes. Tās vērojamas arī Čehijā, Polijā, Ungārijā un citās Centrāleiropas zemēs, kā arī Baltijā.
Sākot ar XII gs. kultūras dzīvē, mākslā un arhitektūrā uzplauka arvien jauni stili un formas, palielinājās to daudzveidība. Ja sākumā tie lielā mērā bija klasiskās un pat pagānu kultūras elementu atdarinājumi, tad ap XVI gs. Eiropas kultūra jau bija pilnīgi jauns, unikāls fenomens. Tā bija kļuvusi patstāvīga un neatkarīga ne tikai no klasiskās kultūras ietekmes, saglabājot tai pašā laikā organisku saiti ar to, bet arī no reliģiskās tematikas un baznīcas vajadzību apkalpojošās lomas. Tā, tika sacerētas mīlestības romances, parādījās arī cita dažādu žanru laicīga rakstura sacerējumi dažādās Eiropas valodās, arhitektūrā pilnveidotā gotiskajā stilā tika būvētas amatnieku un tirgotāju ģilžu ēkas, it īpaši Ziemeļeiropā.
Kultūras uzplaukumu veicināja arī tehniska rakstura inovācijas. Piemēram, drukas mašīnas izgudrošana radīja īstu apvērsumu gan literatūrā, gan zināšanu apguvē un to var salīdzināt ar pašas rakstības izgudrošanu. Rakstītos sacerējumus kopš šī brīža varēja izplatīt praktiski neierobežotā skaitā, veicinot strauju zināšanu difūziju plašā Eiropas sabiedrībā.
Līdz ar to kultūra šajā vēstures posmā jau bija lielā mērā pāraugusi Renesansi, tās šaurākajā, klasiskās kultūras atdzimšanas izpratnē un uzsākusi patstāvīgu attīstības ceļu, vienlaicīgi kļūstot arī par jaunas sabiedrības veidošanās vienu no izšķirošajiem faktoriem.
Acīmredzamas un paliekošas pēdas Renesanse atstājusi arī Krievijā. Taču tās vērojamas galvenokārt tikai tās kādreizējā galvaspilsētā Pēterburgā. Pārējā šīs impērijas daļā Renesanses vēsmas maz ietekmēja valdošo ortodoksālo (pareizticīgo) ideoloģiju, domāšanu un dzīvesveidu. Praktiski nekādu ietekmi Renesanse neatstāja arī uz Osmaņu impēriju. Pastāv pat viedoklis, ka Renesanse netieši veicinājusi vēl dziļākas plaisas veidošanos starp latīnisko Eiropu un pārējo tā laika pasauli.
Renesanses nozīme
Mūsdienās renesansi nereti mēdz interpretēt kā sākotnējo posmu ilgākā vēsturisku pārmaiņu procesā, kas ietver arī Reformāciju, Zinātnisko revolūciju un Apgaismību. Tas gan nenozīmē, ka šie posmi sekoja viens otram noteiktā kārtībā. Tie drīzāk caurvija viens otru, daudzi uz vienu vai otru no šiem posmiem attiecināmie notikumi risinājās vienlaicīgi, vai pat bija to vai citu notikumu dažādi aspekti. Piemēram, lai būtu iespējama Seno laiku klasiskās kultūras atdzimšana, nemaz nerunājot par jaunām vēsmām, idejām un ideāliem, vispirms nācās pārvarēt viduslaiku baznīcas totalitārismu, tās uzspiesto ideoloģisko kontroli pār visām sabiedrības dzīves jomām. Citiem vārdiem, Reformācijas tendencēm, bija jāsasniedz zināms briedums, jāpanāk atzīšana pietiekami plašā, ietekmīgā Eiropas sabiedrības daļā, kā rezultātā kļuva iespējama un neizbēgama baznīcas reforma. Tās ietekmes sfēra būtiski sašaurinājās un reliģiskie uzskati arvien vairāk kļuva par katra sabiedrības locekļa personīgo izvēli. Līdz ar to notika sabiedrības apziņas atbrīvošanās no daudzām reliģijas uzspiestām dogmām, tai pat laikā pamatā saglabājot baznīcas pirms gadsimtiem iedibinātās ētikas vērtības. Atgūtā sabiedrības apziņas, tās domāšanas patstāvība, nereti tiek uzsvērta kā viens no galvenajiem Renesanses ieguvumiem un tās dziļākā būtība. Grandiozie Renesanses kultūras sasniegumi ir šīs patstāvības izpausme dažādās formās un veidos.
Dziļas pārmaiņas skāra arī Eiropas baznīcas iekšējo organizāciju. Pārmaiņas šajā jomā izpaudās kā Reformācijas kustība un Protestantisma attīstība, kas skāra galvenokārt Rietumeiropas centrālo un ziemeļu daļu. Tā sekas bija vēl lielāka baznīcas ietekmes mazināšanās ievērojamā Eiropas daļā.
Pārmaiņas sabiedrības apziņā
Daudzās dažādās izmaiņas Renesanses kultūrā un progress zināšanu jomā vidējo viduslaiku sabiedrībā radīja nojausmu, ka cilvēce attīstās un šai attīstībai ir virziens — progress. Tas bija pretstats reliģisko dogmu cilvēka dzīves interpretācijai, kā lidošanu bezgalīgā laikā, kur gadalaiki un gadi ierastas rutīnas veidā nomainīja viens otru. Dzīve piedāvāja arvien jaunas liecības, ka lietas notiek ne tikai tāpēc, ka Kāds kaut kur to tā ir noteicis un tam atliek tikai pasīvi piemēroties, bet lielā mērā arī pateicoties pašu cilvēku iniciatīvai, radošai domāšanai un darbībai. Šīs izmaiņas cilvēku apkārtējās pasaules uztverē bija izšķirošās mūsdienu sabiedrības veidošanā, kuras pamatā ir pārliecība, ka ja ne visus (pastāv taču arī daba ar saviem likumiem), tad daudzus dzīves apstākļus cilvēks nosaka pats ar savu rīcību.
Renesanses jaunās vēsmas nebūt nenozīmēja tūlītēju baznīcas lomas mazināšanos sabiedrībā. Reliģija, ticība, vairums ikdienas dzīves tradīciju un paradumu saglabājās tādā pat veidā kā gadsimtus pirms, tā arī pēc Renesanses laikmeta, līdz pat mūsdienām. Līdztekus progresam tās nodrošināja sabiedrības stabilitāti, pēctecību un ilgtspēju. Tāpat kā virknē dabaszinātņu, to varētu apzīmēt kā dinamisko stabilitāti.
Pārmaiņas sabiedrības struktūrā
Renesanse iezīmēja arī būtiskas pārmaiņas tālākā Eiropas sabiedrības attīstībā. Uz cilvēka individualitāti orientētās humānisma idejas un baznīcas lomas mazināšanās radīja vēlāko politisko apziņu par nāciju, kā vienotu, zināmā veidā organizētu indivīdu kopumu, jeb nacionālu, suverēnu valsti, kā pretstatu viduslaiku kristīgajai Eiropas kopienai. Šīs pārmaiņas nozīmēja jaunās mūsdienu sabiedrības veidošanās sākumu.
Feodālās šķiru sabiedrības vietā, tā arvien vairāk sāka transformēties pēc funkcionālā principa. Tā, vēl feodālisma laikā sākotnējie bruņinieki, saņemot no sava suverēna apsaimniekošanā zemi par militāru kalpošanu tiem, bija pakāpeniski kļuvuši par zemes īpašniekiem, feodāļiem. Taču laika gaitā militārā jomā arvien lielāku lomu sāka spēlēt regulārās armijas, bet bruņniecības militārā nozīme līdz ar to sašaurinājās. Taču tā pilnībā saglabāja, pat palielināja savu ekonomisko un politisko lomu, izveidojot pēru sistēmu Apvienotajā Karalistē vai grandu statusu Spānijā. Piemēram, Anglijā pēru sistēma nostabilizējās piecu galveno pēra titulu sastāvā - hercogs, marķīzs, grāfs, vikonts un barons. Līdzīgas gradācijas formējās arī citās valstīs.
Pilsētas
Pakāpeniski pārstrukturējās arī pilsētu sabiedrība. Savu varu nostiprināja pilsētu aristokrātija, lai gan dalīja to ar garīdzniecības augstākajiem slāņiem, birģeri, jeb brīvie pilsētu iedzīvotāji, formējās buržuāzija.
Pilsētu izaugsmi veicināja straujais iedzīvotāju skaita pieaugums Eiropā Renesanses laikā Tā, XVI gs. laikā pilsētu skaits ar 100 tūkstoši un vairāk iedzīvotājiem pieauga no 5 līdz apmēram 14. Tam gan bija arī savas ēnas puses. Proti, palielinātais iedzīvotāju skaits radīja zemes deficītu laukos, līdz ar to arī relatīvu pārtikas trūkumu. Tā rezultātā Eiropā izraisījās cenu revolūcija - straujš cenu pieaugums daudzām patēriņa un citām precēm.
Taču no otras puses, daudzas Eiropas pilsētas baudīja lēta darbaspēka pārpilnību, kas veicināja pilsētu labiekārtošanu un ievērojamu Renesanses celtņu būvniecību.
Džo Torntons
Džozefs Ēriks Torntons (fr; dzimis Londonā, Ontārio, Kanādā) ir profesionāls kanādiešu hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv NHL klubu Floridas "Panthers",
Renesanse
Renesanse Latvijā
Renesanses stilā ir uzceltas tikai dažas Latvijas celtnes, bet līdz mūsdienām ir saglabājušies arī vēlīnās renesanses stilam raksturīgas dažādu ēku fasāžu detaļas:
Džo Torntons
Spēlētāja karjera
1997. gada NHL draftā Bostonas "Bruins" viņu izraudzījās ar kopējo 1. kārtas numuru. No 2002. līdz 2005. gadam bija "Bruins" komandas kapteinis. NHL spēlē arī viņa brālēns Skots Torntons. Dž. Torntons tiek uzskatīts par vienu no labākajiem pašlaik spēlējošajiem centra uzbrucējiem.
2004.—05. gada NHL lokauta laikā spēlēja Šveices hokeja līgas klubā HC Davos, ar kuru kopā izcīnīja gan 2004. gada Špenglera kausu, gan 2005. gada Šveices čempiones titulu.
Kanādas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1997. gada Pasaules čempionātā junioriem, kurā izcīnija zelta medaļu. Piedalījies arī 2001. un 2005. gada Pasaules čempionātos, 2005. gadā izcīnot sudraba medaļu. Arī 2004. gada Pasaules kausa izcīņā viņš kopā ar Kanādas izlasi izcīnīja zelta medaļu, bet 2006. gada Olimpiskajās spēlēs Kanādas izlasei, kopā ar Torntonu, nepaveicās, jo tā izcīnīja tikai 7. vietu. 2010. gada Olimpiskajās spēlēs Kanādas izlase izcīnīja uzvaru.
Stende (upe)
Stende ir Irbes labā satekupe Ziemeļkurzemē, Talsu un Ventspils novados. Sākas no grāvju sistēmas mežainā apvidū starp Stendi un Jaunpagastu. Līdz Dižstendei upi sauc Laļļupe (vai Leļļupe). Upes tecējums atrodas galvenokārt Kursas zemienes Ugāles un Rindas līdzenumā Piejūras zemienes Ventavas līdzenumā, augšgals — Austrumkursas augstienes Vanemas paugurainē. Lielākā daļa upes gultnes, izņemot vidusteci, kas līkumaini plūst pa izteiktu līdz 12 m dziļu ieleju, ir regulēta. Augštecē uz upes Dižstendes dzirnavdīķis un vairāki dīķi Pastendē, tai skaitā Pastendes parka dīķis un tūlīt aiz tā Pastendes dzirnavezers. Tālāk upe tek pa purvainu un mežiem bagātu apvidu, palienēs attekas un dīķi, baseinā lielākie purvi: Salaspurs, Stiklu dižpurvs, Vaseniekpurvs.
Vidējais caurplūdums grīvā: 9,3 m³/s, maks. 73 m³/s, min. 1 m³/s.
Laivošanai parasti tiek izmantots tikai upes lejteces 14,3 km garais posms no Ances tilta, apvienojot to ar maršrutu pa Irbi līdz jūrai, taču palu laikā iespējams laivot jau no Iliņiem vēl 59 kilometrus. Vasaras sezonā šeit jārēķinās ar daudzām neizbraucamām vietām, izņemot posmu no Banku ciema (Blāzmas tuvumā) līdz Ancei, kurš ir bagarēts un tādēļ izbraucams, bet ne sevišķi populārs starp tūristiem. Lejtece ir ar vāju straumi, pirmajos 3 km aiz Ances tilta arī bagarēta.
Lielākās apdzīvotās vietas krastos: Dižstende, Pastende, Blāzma, Ance. Upi šķērso autoceļi A10 un P120, kā arī Rīgas—Ventspils dzelzceļš.
Upes nosaukums kā "Testenden" dokumentos pirmoreiz minēts 1288. gadā.
Pilas dzelzceļa depo
Pilas dzelzceļa depo ir Pilā no 1870. līdz 1874. gadam uzcelts dzelzceļa depo. Tā celtniecība ir saistīta ar intensīvu dzelzceļa attīstību Prūsijas zemēs. Depo ar savu netipisko arhitektūru kļuva par paraugobjektu vairākām tādām celtnēm Eiropā. Pēc daudzu gadu izmantošanas 20. gadsimta 90. gados depo pārstāja strādāt, kas bija arī par iemeslu, ka par to aizmirsa.
Redzot kādā stāvoklī atrodas depo, grupa no dažiem desmitiem Pilas iedzīvotājiem pieņēma lēmumu glābt šo vēsturisko objektu.
53.1425°N, 16.75222°W
1988. gada vasaras olimpiskās spēles
Seulas Olimpiskajās spēlēs piedalījās 160 valstis, kuras pārstāvēja 8391 sportisti. Kopumā tika sadalīti 263 medaļu komplekti 27 sporta veidos.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Seula par 24. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Bādenbādenē, Vācijā. Seula par spēļu rīkotāju tika izvēlēta apsteidzot Japānas pilsētu Nagoju.
Sumo
Sumo ir Japānas nacionālais cīņas sporta veids. Tas ir cēlies ap 20. gadu. p.m.ē. Sumo izveidojas no čjaoli - laušanās, ko izmantoja Ķīnas armijas mācībās. Cīkstonis uzvar, vai nu izgrūžot pretinieku ārpus apzīmētā laukuma, vai arī piespiežot viņu pieskarties grīdai ar jebkuru ķermeņa daļu, izņemot kāju pēdas. Sekmes atkarīgas no cīkstoņa spēka un masas, kas var sasniegt pat 280 kg. Šo milzīgo masu cīkstoņi uztur, katru dienu ēdot sautētus jūras produktus, gaļu, dārzeņus un tofu, ko sauc par chankonabe. Šim sporta veidam ir nozīmīga loma rituālos un tradīcijās.
Valrieksts
Valrieksti ir dažādu riekstkoku ģints koku augļi — rieksti (pēc morfoloģiskā iedalījuma — kauleņi), kuru sastāvā ir daudz kaloriju un kas ir lielisks E vitamīna, kā arī B vitamīna avots. Tajos ir arī daudz olbaltumvielu un minerālvielu, tāpēc tie ir īpaši ieteicami veģetāriešiem. Valrieksti palīdz samazināt risku saslimt ar sirds slimībām. Kad valrieksti sākuši oksidēties, tiem raksturīga eļļas krāsai līdzīga smarža, tomēr tie vēl joprojām ir ēdami.
Jau no senatnes valrieksts ir vieduma un gudrības simbols.
1993. gada laikapstākļi Latvijā
Maijs
Vismazāk nokrišņu kopumā Latvijā maijā ir bijis 1941., 1947. un 1993. gados, tad mēneša nokrišņu daudzums lielākoties bija zem 20 mm.
Renē Fāzels
Renē Fāzels (de; dzimis Friburgā, Šveicē) ir šveiciešu zobārsts un hokeja amatpersona. Savu karjeru hokejā uzsāka 1960. gadā kā HC Fribourg-Gottéron spēlētājs, 1972. gadā kļuva par hokeja tiesnesi un 1985. gadā kļuva par Šveices Hokeja federācijas prezidentu. 1994. gadā viņu ievēlēja par Starptautiskās Hokeja federācijas prezidentu, šī amata pienākumus viņš pildīja līdz 2021. gadam, kad amatā stājās Liks Tardifs. 1995. gadā kļuva par SOK locekli. 2023. gadā ieguva Krievijas pilsonību.
1993. gada laikapstākļi Latvijā
Septembris
Visaukstākais septembris Latvijā — 3,3 grādus zem normas. Mēneša vidējā gaisa temperatūra Latvijā bija no +7 °C Valsts austrumu daļā līdz +10 °C Baltijas jūras piekrastē.
Novembris
Līdzās 1919. un 1998. gadam, 1993. gada novembris Latvijā bija visaukstākais novērojumu vēsturē. Gan 1993., gan arī 1998. gadā jau novembrī Latvijā iestājās ziema, turklāt mēneša pirmajā dekādē mēneša vidējā gaisa temperatūra noslīdēja zem 0°.
Vismazāk nokrišņu novembrī gan kopumā Latvijā, gan atsevišķās vietās ir bijis 1993. gadā, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Valstī bija tikai 6 mm, bet Latgalē mēneša nokrišņu daudzums bija mazāks par 1 mm.
Laikapstākļu statistika Rīgā
Gaisa temperatūras absolūtais mēneša minimums, maksimums (°C) un mēneša vidējā temperatūra, kā arī tās novirze no ilggadējās novērojumu normas. Mēneša nokrišņu summa (mm), nokrišņu summa pa dekādēm un vienas diennakts nokrišņu maksimums.
Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas. Kamēr ir redzams šis paziņojums, dekāžu un diennakts nokrišņu informācija var būt neprecīza.
Mikolajki
Mikolajki ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz austrumiem no Mrongovo pie Šņardvi ezera. Līdz 1945. gadam Nikolaikene (Nikolaiken) Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā.
1929. gadā netālu no Mikolajkiem, Zelbongenē (Selbongen), tagad Zelvongi (Zełwągi), tika nodibināts pirmais mormoņu lūgšanu nams Eiropā.
Brīvības iela (Jēkabpils)
Brīvības iela ir viena no centrālajām, senākajām un garākajām ielām Jēkabpils pilsētā, kas atrodas Daugavas kreisajā krastā, vēsturiskajā Jēkabpilī. Iela ir saglabājusi daļu no senās apbūves, kuras ēkas ir celtas 19. gadsimta 70. gados.Brīvības iela sākas no pilsētas robežas ar Ābeļu pagastu un beidzas pie pilsētas robežas ar Salas pagastu.
Leonīds Vīgners
Biogrāfija
Dzimis 1906. gadā Maskavā diriģenta un komponista Ernesta Vīgnera ģimenē. 1928. gadā beidza Latvijas konservatorijas Pētera Paula Jozuus ērģeļu klasi, 1930. gadā — Jāzepa Vītola kompozīcijas klasi un Georga Šnēfogta diriģēšanas klasi. Mācījās arī pie Feliksa fon Veingartnera Bāzelē, Šveicē. No 1930. līdz 1939. gadam bija kora "Dziedonis" diriģents.
Mikolajki
Mūsdienās populārs (arī Latvijas atpūtnieku vidū) tūrisma centrs, ko sevišķi lielā skaitā apmeklē viesi no Krievijas Kaļiņingradas apgabala. Tūristus piesaista romantiskā pilsētiņa, gleznainais Šņardvi ezers, kā arī akvaparks.
Brīvības iela (Jēkabpils)
Ielu savienojumi
Brīvības iela ir savienota ar šādām ielām:
Leonīds Vīgners
Biogrāfija
Laikā no 1936. līdz 1944. gadam L. Vīgners bija Latvijas Nacionālās operas diriģents un pirmā viesdiriģenta Leo Bleha asistents.
Brīvības iela (Jēkabpils)
Vēsture
Brīvības iela sāka veidoties pilsētas dibināšanas laikā — 17. gadsimtā, vienlaikus ar pašreizējā Vecpilsētas laukuma un tam pieguļošā kvartāla (pašreizējās Brīvības, Viestura, Pasta un Katoļu ielas) rašanos. Iela, kas sākotnēji saucās Lielā iela un bija galvenā pilsētas iela, ar pieguļošo teritoriju bija hercoga īpašums. Sākotnēji iela un apkārtējā teritorija tika izmantota saistībā ar ostas darbību, kurai preces piegādāja Biržu manufaktūra un citi uzņēmumi, savukārt, ar ko saistījās ceļu struktūras izveide 17. gadsimtā. Vecākajā pieejamajā 1797. gada pilsētas plānā ir redzama Brīvības iela kā izveidojusies iela, gar laukuma ārējo malu ir redzama ekstensīvi apbūvēta, kuras no celtnēm brīvie zemes gabali tikuši izmantoti saimniecības vajadzībām. 18. gadsimta beigās izveidojās blīva apbūve gar Brīvības (Lielo) ielu. 19. gadsimta sākuma pilsētas plānā redzams, ka Brīvības iela ir saglabājusi savu apbūvi iepriekšējos apmēros, īpaši gar laukuma ziemeļu malu. 1830. gadā zudis pilsētas rātsnams un policijas ēka, kas atradās blakus pašreizējam Vecpilsētas laukumam, bet 1848. gada pilsētas plānā redzams, ka zudusi iekškvartāla saimnieciskā apbūve. Sākotnēji ielā atradās tikai nelieli koka namiņi, bet 19. gadsimta vidū Brīvības ielā sāka parādīties pirmie ķieģeļu nami, bet gadsimta beigās daudzi bagātie jēkabpilieši būvēja ķieģeļu mājas, īpaši eklektikas stilā. Iela tika bruģēta pēc 1865. gada, kad tika nodibināta īpaša ielu bruģēšanas komisija. 1878. gada 18. jūnijā pilsētā izcēlās ugunsgrēks, kā rezultātā tika iznīcinātas 300 no aptuveni 460 ēku jeb divas trešdaļas pilsētas. Pēc šī notikuma Lielā iela bija nopostīta un par Lielo ielu sāka saukt līdz šim otru nozīmīgāko pilsētas ielu — Mazo ielu (tagad Pasta iela). 20. gadsimta sākumā nami Brīvības ielā, īpaši laukuma tuvumā tiek uzcelti no jauna vai pārbūvēti, iela atgūst Lielās ielas nosaukumu. 1936. gadā Lielā iela tiek pārdēvēta par Brīvības ielu. Atgūstot valstij neatkarību, ielai tika atgriezts vēsturiskais Brīvības ielas nosaukums. 2004. gadā pilsētas svētki tika veltīti Brīvības ielai, kad tika uzklāts visgarākais brokastu galds, kas sniedzās gandrīz visas ielas garumā, kā arī notika koru koncerts ielai līdzās esošajā un līdz šim pamestajā Uniātu baznīcā, pievēršot tai uzmanību.
Leonīds Vīgners
Biogrāfija
Pēc atkārtotās Latvijas okupācijas 1944. gadā viņu iecēla par Latvijas Operas un baleta teātra galveno diriģentu, šo amatu viņš pildīja līdz 1949. gadam. 1940. gadu beigās divus gadus bija mākslinieciskais vadītājs Latvijas Filharmoniskajā orķestrī. No 1949. līdz 1963. gadam un no 1966. līdz 1975. gadam bija LPSR Radiokomitejas simfoniskā orķestra galvenais diriģents.
Brīvības iela (Jēkabpils)
Kultūrvēsturiski objekti
Uz Brīvības ielas atrodas vairāki kultūrvēsturiski arhitektūras objekti, kuru vidū ir minami: Vecpilsētas laukums, dzīvojamo ēku ansamblis Brīvības ielā 174 — 184, Miertiesas nams (pašreiz Jēkabpils dome), kā arī baznīcas — Jēkabpils Svētā Gara klosteris, Jēkabpils Uniātu baznīca, Jēkabpils Svētās Jaunavas Marijas dzimšanas Romas katoļu baznīca un Jēkabpils Svētā Miķeļa evaņģēliski luteriskā baznīca.
Leonīds Vīgners
Biogrāfija
1947. gadā L. Vīgners kļuva par Latvijas konservatorijas (vēlāk Latvijas Mūzikas akadēmijas) pedagogu, kopš 1961. gada — profesoru. Viņš bija vairāku vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģents un goda virsdiriģents. Apbedīts Meža kapos.
Reakcijas laikmets
Pret reakciju uzstājās progresīvie spēki, kas aizstāvēja attīstību — virzību uz priekšu. Tie saviem centieniem meklēja pamatu 18. gadsimtā Apgaismības un franču revolūcijas idejās. Šie reakcijas laikmeta progresīvie spēki ir liberālisms un nacionālisms.
Ādams Alksnis
Dzīves gājums
Dzimis 1864. gada 10. martā Valmieras apriņķa Mazsalacas pagastā, uzaudzis Rūjienā.
Zīmēšanas pamatus Alksnis apguva Rīgas vācu amatnieku biedrības amatniecības skolā, vēlāk iestājās Pēterburgas Mākslas akadēmijā kā brīvklausītājs (specializējās batālajā glezniecībā). Viņa izglītība bija nepilnīga, jo finansiālu apstākļu dēļ viņam bieži nācās atgriezties uz mājām piepelnīties. Viņš tomēr pilnībā apguva zīmēšanu. Alkšņa plašās teorētiskās zināšanas un interese par jauno mākslā noteica viņa aktīvo darbību pirmajā latviešu mākslinieku pulciņā „Rūķis”, kas apvienoja Pēterburgas latviešu māksliniekus, ka arī citus topošos radošos darbiniekus.
1892. gadā Alksnis bija spiests studijas pārtraukt un ar iegūto trešās pakāpes mākslinieka grādu atgriezties Rūjienā.
Miris 1897. gada 21. martā Rīgā asins saindēšanās dēļ pēc deguna operācijas. Apbedīts Rūjienas kapos. Kad padomju laikos kapsētu nolīdzināja, tika atstāts vienīgi mākslinieka kaps.
Darbi
Viņa mantojumā ietilpst zīmējumi un akvareļi, tikai 15 gleznas. Viņa darbi glabājas Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā, Kuldīgas novada muzejā, Alkšņa mājā muzejā Rūjienā, Tukuma muzejā, Mākslas akadēmijas muzejā Sanktpēterburgā.
Kā viens no pirmajiem viņš sāka pievērsties latviešu zemnieku dzīves attēlošanai, kas ilgu laiku bija latviešu glezniecības pamattēma. Mākslinieku interesēja arī senvēsture, it sēvišķi tautas brīvības ciņu motīvi.
Alksnis gleznojis portretus, žanra gleznas un ainavu studijas („Sēdošais zēns”, „Tēva portrets”, „Ceļā”), arī akvareļus, kur attēlojis ainas no lauku dzīves („Uz mežu”, „Pārceltuve”, „Sējējs”), kā arī ainas no latviešu vēstures un mitoloģijas. Alksnis daudz zīmējis, bieži — lauku sadzīves ainas („Kartupeļu racēji”, „Zirgu dzirdīšana”), pasaku tēlus („Skriešanās”, „Ganuzēns un velns”), latviešu vēstures ainas („Zemgaļu kauja ar krustnešiem”, „Izlūki”). Zīmējumi darināti pamatā zīmuļa un ogles tehnikā.
1585. gads
1585. gads (MDLXXXV) ir parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās otrdienā, (pēc Jūlija kalendāra sākās desmit dienas vēlāk, piektdienā).
Jezjorani
Jezjorani ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz austrumiem no Dobre Mjasto. Līdz 1945. gadam Zēburga (Seeburg) Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā.
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Jezjorani iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Greivuļi (Vērēmu pagasts)
Ciema teritorijā atrodas vietējās nozīmes arheoloģiskais piemineklis - Greivuļu senkapi (Kapu sils).
Vēsture
1888. gadā Makašānu pagasta Greivuļos tika atklātas ūdensdzirnavas, kuras pārstrādāja labību, apstrādāja vadmalu un vilnu. 1935. gadā Greivuļos darbojās Staņislava Klišāna ūdensdzirnavas, J. Pulenčika kaļķu ceplis, kā arī A. Litaunikas un A. Gorsvānes pārtikas un citu preču tirgotavas.
Ivans Aivazovskis
Ivans Aivazovskis (ru, uk), īstajā vārdā Ovaness Aivazjans (hy, dzimis, miris ), bija armēņu izcelsmes Krievijas Impērijas gleznotājs — marīnists, uzgleznojis apmēram 6000 darbu.
Dzīvesgājums
Dzimis nabadzīgā armēņu tirgotāja ģimenē, tomēr labo sekmju dēļ ieskaitīts Simferopoles ģimnāzijā un vēlāk Pēterburgas Ķeizariskajā mākslas akadēmijā. Iegūtā akadēmijas stipendija ļāva apceļot daudzas pasaules valstis. 1844. gadā viņš kļuva par Krievijas Galvenā jūras štāba gleznotāju. No 1845. gada radīja arī daudzus darbus Osmaņu impērijas galmam. Mūža nogali pavadīja dzimtajā Feodosijā, kur ar saviem līdzekļiem piedalījās pilsētas attīstībā.
Darbi
Aivazovska zināmākā glezna ir jūras aina ar kuģa katastrofā izdzīvojušajiem "Devītais vilnis". Gleznojis dažādu ostu skatus, jūras kauju skatus un atsevišķus kuģus. Sevišķi iemīļota Aivazovska tēma ir jūrnieku cīņa ar viļņiem un vētru. Gleznojis arī nedaudz sauszemes ainavas, galvenokārt Armēnijas un Turcijas skatus.
Alberts Einšteins
Alberts Einšteins (Albert Einstein; dzimis, miris ) bija ebreju izcelsmes fiziķis, kuru bieži uzskata par ievērojamāko 20. gadsimta zinātnieku. Nozīmīgākais Einšteina ieguldījums fizikā ir relativitātes teorijas izveide. Einšteinam bijusi liela nozīme arī kvantu mehānikas, statistiskās mehānikas un kosmoloģijas attīstībā. 1921. gadā viņam tika piešķirta Nobela prēmija fizikā par fotoelektriskā efekta skaidrojumu un "par nopelniem teorētiskās fizikas labā". Viņa vārdā nosaukta vienība, ko lieto fotoķīmijā, asteroīds, kā arī ķīmiskais elements einšteinijs.
Einšteins bija arī izgudrotājs, viņš izgudrojis atšķirīgus tehniskus risinājumus, piemēram, žirokompasam, ledusskapim, dzirdes aparātam. Kopā ar kolēģi Leo Silārdu izgudrotais "Einšteina ledusskapis" 1930. gadā saņēma patentu, tomēr tā ražošana nekad netika uzsākta.
Dzīves sākums un izglītība
Alberts Einšteins piedzima 1879. gadā Ulmā, Vācijā, ebreju cilmes uzņēmēja Hermaņa Einšteina un viņa sievas Paulīnes, dzimušas Kohas, ģimenē. 1880. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz dzīvi Minhenē. Bērnībā saņēmis jūdaisma reliģisko izglītību, 1884. gadā viņš sāka mācīties vijoļspēli un privātstundas pie matemātikas skolotāja. 1885. gadā Einšteins sāka mācīties Minhenes katoļu pamatskolā, kur uzreiz ticis pārcelts uz 2. klasi, bet 1888. gadā pārgāja mācīties uz Luitpolda ģimnāziju. Esot bijis apdāvināts, taču paslinks skolnieks, kuram nepadevās svešvalodas (vēlāk visai sliktā sadzīviskā līmenī apguvis itāļu, franču un angļu valodu, visu mūžu dodot priekšroku vācu valodai). Tika uzskatīts, ka viņš visu apgūst ļoti lēni, ko mēdz saistīt ar to, ka viņam bija disleksija, viņš bija ārkārtīgi kautrīgs, turklāt viņa smadzenēm bija neparasta struktūra (tas tika noskaidrots pēc Einšteina nāves). Pastāv arī uzskats, ka viņam, iespējams, piemita autismam radniecīgais Aspergera sindroms.