cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Albānijas robežu noteikšana
Pasaules karu laiku plāni Albānijas sadalīšanai
Pirmā pasaules kara laikā atjaunojās iecere sadalīt Albāniju pilnībā. 1915. gadā Londonā parakstītais Antantes valstu slepenais līgums ietvēra valsts sadalīšanu. Šī līguma ietvaros 1919. gadā tika parakstīta vienošanās starp Itāliju un Grieķiju, kurā bija ietverts Albānijas aneksijas plāns starp abām valstīm. Saskaņā ar šo vienošanos, kas pazīstama kā Venicelosa un Titoni vienošanās, kuru parakstīja 1919. gada 20. jūlijā, Ziemeļepīra (Albānijas dienvidu daļa) tiktu iekļauta Grieķijā, savukārt Grieķija atzītu Itālijas mandātu pār Albānijas vidusdaļu, atstājot ziemeļdaļu Serbijai un Melnkalnei. Plāns netika realizēts.
Etniskās maiņas
1913. gadā nodibinātās Albānijas firstistes robežas atstāja lielu skaitu etnisko albāņu ārpus jaunās valsts, un daļa no viņiem aizbēga vai tika piespiedu kārtā aizdzīti Albānijas atzīto robežu iekšienē. Kosovā serbu karaspēks mēģināja mainīt reģiona demogrāfisko situāciju, veicot masveida deportācijas. 1918.–1941. gadā no Kosovas emigrēja vairāk nekā 100 000 albāņu. Vienlaikus arī albāņi centās palielināt savu skaitu savā kontrolē esošajos reģionos. Īpaši smagi tas izpaudās Kosovā, kur gan Dienvidslāvijas kontrolē, gan pēc tās notika etniskas izmaiņas gan karu un etnisko tīrīšanu, gan valsts un abpusēju nevalstisku grupējumu spiediena rezultātā.
Lielās cerības
"Lielās cerības" (en) ir 2012. gada vēsturiska drāma, kas balstīta uz Čārlza Dikensa tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisors ir Maiks Ņūels. Galvenās lomas atveido Džeremijs Ērvins, Robijs Koltreins, Holideja Greindžera, Helēna Bonema Kārtere un Reifs Fainss. Filmas pirmizrāde notika Toronto filmu festivālā.
Dažādi notikumi uz visiem laikiem izmaina bāreni Pipu pēc tam, kad viņš izlemj sākt jaunu dzīvi kā džentlmenis.
Fauzi Gulāms
Fauzi Gulāms (ar, dzimis ) ir Alžīrijas futbolists, spēlē kreisās malas aizsarga pozīcijā, bijis Alžīrijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2014. gada Gulāms pārstāv Itālijas A sērijas komandu SSC Napoli.
Pārstāvējis Francijas jauniešu izlasi. 2013. gadā debitējis Alžīrijas futbola izlases sastāvā. Piedalījies 2014. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī trijos Āfrikas Nāciju kausos.
Sasniegumi
Saint-Étienne
Napoli
Individuālie sasniegumi
Lokstenes viduslaiku pils
Lokstenes viduslaiku pils bija Rīgas arhibīskapijas vasaļu nocietināta muižas pils Daugavas labajā stāvkrastā pie Pļaviņām, iepretī Livonijas ordeņa Sēlpils cietoksnim. Mūsdienās pils pamatu fragmenti atrodas Pļaviņu HES ūdenskrātuves dibenā.
Vēsture
Lokstenes pils bija celta no dolomīta akmeņiem senajā letgaļu Lokstenes pilskalnā, kas bijis apdzīvots jau kopš mūsu ēras 3. gadsimta. 1354. gadā tā pirmo reizi pieminēta kā arhibīskapam palikusī pils Lokesten vai Locesten to pie Daugavas esošo pilsnovadu sarakstā, kurus savā starpā sadalīja Rīgas arhibīskaps Fromholds un viņa vasaļi Tīzenhauzeni. 1375. gadā Lokstenes pili (Locksteen) izlaupīja lietuviešu karaspēks Ķēstuta vadībā. Pēc lietuviešu uzbrukumu beigšanās 15. gadsimtā pils zaudēja savu stratēģisko nozīmi un 1437. gadā arhibīskaps Henings Šarpenbergs pili (slote tor Loxte) un muižu pie Lokstiņas upes (Loxsten, Loxctenbeke) izlēņoja tur mītošajam bruņiniekam Johanam (Hansam) no Lokstenes. Pēc viņa nāves 1457. gadā pili un ciemu (Lowxten) mantoja viņa audžudēls Arends (Arnts) Štokmanis. 16. gadsimtā vecā pils (Loxstenn) pēdējo reizi pieminēta 1518. gadā. Jaunais muižas centrs atradās apmēram kilometra attālumā no pilskalna, to sāka dēvēt īpašnieku vārdā par Stukmaņu muižu (Stockmannshof). 1598. gadā tās īpašnieks bija Georgs Štokmanis, bet 1601. gadā tā pārgāja viņa znota K. Šrēdera īpašumā. Poļu—zviedru karu (1600—1629) laikā vecā Lokstenes pils tika izdemolēta un pamesta.
Zviedru Vidzemes laikā Stukmaņu muižu nopirka Kokneses landrāts H. Kronšterns, ko 1652. gadā apstiprināja Zviedrijas karaliene Kristīne, bet muižu redukcijas laikā 1687. gadā muiža atkal pārgāja Zviedrijas kroņa īpašumā. Pēc Lielā Ziemeļu kara muižu 1733. gadā nopirka A. fon Beijers, viņa dēls Andreass Georgs fon Beijers apvienoja Lokstenes, Rīteru un Stukmaņu īpašumus vienā Stukmaņu muižā, 1780. gadā muiža piederēja viņa meitai, kas apprecējās ar Kārli Oto fon Lēvenšternu.
18. gadsimtā pilskalnā uzcēla Stukmaņu muižas zemnieku saimniecību un kaļķu cepli, kurā dedzināja arī pilsdrupu akmeņus. Pilskalnu dēvēja par "veco pili", 1839. gadā Tērbatas Universitātes profesors Frīdrihs Krūze (Friedrich Karl Hermann Kruse) veica pilsdrupu apsekojumu un izteica domu, ka tur atradusies Indriķa hronikā minētā Jersikas pils. Savā 1842. gada publikācijā viņš to nosauca par Gerzike, arī pilskalnu tādēļ sāka dēvēt par Gersiku. Arī 19. gadsimta beigās pilskalnā uz klints Daugavas krastā uzcelto vasarnīcu nosauca par "Gersiku". Tomēr 1874. gadā Kurzemes literatūras un mākslas biedrības sekretārs Jūliuss Dērings pirmais izteica domu, ka pilskalnā atradusies nevis Jersikas pils, bet gan arhibīskapa vasaļa Lokstenes pils. Pēc Pirmā pasaules kara beigām vasarnīcu "Gersika" pārbūvēja par dzīvojamo māju, kas Lokstenes pilskalnā atradās līdz pat 1960. gadam, kad pirms Pļaviņu HES būves un pilsdrupu appludināšanas 1962.–1964. gadā Ēvalda Mugurēviča vadībā veica arheoloģiskus izrakumus.
Apraksts
Lokstenes viduslaiku pils bija uzcelta uz dolomīta klints desmit metrus augstajā Daugavas stāvkrastā pie Lokstiņas upītes ietekas. No ziemeļu puses pili sargāja 16 metrus plats un trīs metrus dziļš aizsarggrāvis. Pils kopā ar priekšpili aizņēma 3150 m2 lielu platību, ko ietvēra laukakmeņu uzbērums. Pils sienu biezums sasniedza 1,5-1,6 metrus, tai nebija aizsargtorņu.
Čakstīšu apakšdzimta
Čakstīšu apakšdzimta (Saxicolinae) ir mušķērāju dzimtas (Muscicapidae) apakšdzimta, kuras sugas mājo Eiropā un Āzijā. Šī putnu grupa vēl nesenā pagātnē tika sistematizēta meža strazdu dzimtā (Turdidae), bet mūsdienās tā tiek sistematizēta mušķērāju dzimtā. DNS pētījumi liecina, ka mušķērāju un mežastrazdu dzimtas ir tuvu radniecīgas.
Čakstīšu apakšdzimtas sugas ir mazi, kompakti putniņi, kas barojas ar kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem. Tie medī no zema zara, akmens vai cita neliela pacēluma, no kura novēro apkārni. Tiek medīti kukaiņi, kas atrodas uz zemes. Kad kukainis nomedīts, putniņš atgriežas savā vērošanas postenī. Čakstīšu apakšdzimtas putniem ir raksturīga bieža astes cilāšana. Lielākā daļa apakšdzimtas sugu ir migrējoši putni. Lielākajai daļai sugu tēviņi ir krāšņās un košās krāsās.
Latvijā
Latvijā sastopamas 16 čakstīšu apakšdzimtas sugas: Sibīrijas rubīnrīklīte (Calliope calliope), baltkakla mušķērājs (Ficedula albicollis), melnais mušķērājs (Ficedula hypoleuca), mazais mušķērājs (Ficedula parva), lakstīgala (Luscinia luscinia), rietumu lakstīgala (Luscinia megarhynchos), zilrīklīte (Luscinia svecica), tuksneša čakstīte (Oenanthe deserti), akmeņčakstīte (Oenanthe oenanthe), daglā čakstīte (Oenanthe pleschanka), smiltāju čakstīte (Oenanthe isabellina), melnais erickiņš (Phoenicurus ochruros), erickiņš (Phoenicurus phoenicurus), lukstu čakstīte (Saxicola rubetra), tumšā čakstīte (Saxicola rubicola) un rudsānu zilastīte (Tarsiger cyanurus).
Privā
Privā ir pēc iedzīvotāju skaita mazākā komūna - departamenta centrs Francijā un pašā departamentā tā ir piektā lielākā komūna un tas ir vienīgais departamenta centrs Francijā bez dzelzceļa satiksmes. Privā radusies Merovingu laikā. Pilsētas tiesības tā ieguva 13. gadsimtā. 16. gadsimtā Privā bija viens no hugenotu centriem. Mūsdienās pazīstama ar konditorejas izstrādājumiem no ēdamajiem kastaņiem, kurus audzē apkaimē. Privā ir futbolista Sirila Tero dzimtā pilsēta.
Tilts (filma)
"Tilts" (de) ir uzņemta vācu spēlfilma. Filma uzņemta 2007. gada vasarā un rudenī Kuldīgā. Filmas "Tilts" režisors Tomass Makars skaidro, kāpēc tieši Kuldīga izvēlēta šīs filmas uzņemšanai. Kuldīga esot ļoti kinematogrāfiska pilsēta. Šīs pilsētas lielākā priekšrocība ir tā, ka tā kara laikā nav sagrauta, tajā ir saglabājušās senās ēkas, kas nav remontētas un restaurētas. Ja Kuldīgas vecpilsētas nami būtu atjaunoti mūsdienīgā veidolā, filmai tie nederētu. Turklāt Kuldīga ir ļoti līdzīga Vidusvācijas mazpilsētām.
Šīs filmas uzņemšanā tika iesaistīti ap 120 kuldīdznieku. Filmas "Tilts" uzņemšana prasīja papildināt Kuldīgas vecpilsētu ar butaforijām, ielaist vecpilsētā kara laika tehniku, uzstādīt armijas teltis un radīt kopējo vidi atbilstošu Otrā Pasaules kara laikam.
Sižets
1945. gadā, pašās Otrā Pasaules kara beigās, kādai Vācijas mazpilsētai tuvojas amerikāņu karaspēks. Vairs nav neviena pieauguša vīrieša, kurš varētu aizstāvēt pilsētu, tāpēc tiek iesaukti skolēni — sešpadsmitgadīgi puikas, kuriem uzdots aizstāvēt mazpilsētas tiltu. Viņi to cenšas darīt varonīgi, bet cits pēc cita iet bojā. Pēc divām dienām pienāk Vācijas kapitulācijas diena. Jauniešu nāve bijusi bezjēdzīga un veltīga.
Hieronīma klosteris
<mapframe text="Hieronīma klosteris" width=260 height=260 zoom=16 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q272781" } Hieronima klosteris, Hieronimītu klosteris jeb Žeronimuša klosteris (pt) ir grandiozs vēlās gotikas portugāļu manuelinu stila piemineklis Portugālē, Lisabonas piepilsētā, Belaiņā. Klosteris ir ņemts aizsardzībā kā UNESCO Pasaules mantojuma objekts. Klosteris ir nesaraujami saistīts ar Lielajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem. Tieši šeit Vasko da Gama ar saviem ceļabiedriem pavadīja nakts lūgšanas pirms ceļojuma uz Indiju. Klostera celtniecība tika veikta par naudu, kas tika iegūta no Indijas garšvielu tirdzniecības, no 1502. līdz 1520. un no 1550. līdz 1580. gadam, bet pēc tam tika atjaunota 19. gadsimtā. Klosterī bez karaļiem Manuela I un Žuau III, ir apbedīti Vasko da Gama, Kamoens un Fernandu Pesoa.
2007. gada 13. decembrī klosterī tur notiekošā ES dalībvalstu līderu samita laikā tika parakstīts Lisabonas līgums. Klostera rietumu spārnā ir izvietots Nacionālais arheoloģijas muzejs un Jūras muzejs.
Vēsture
Restelo netālu no Lisabonas, kur vēlāk tika uzcelts Hieronīma klosteris, sākotnēji bija neliels ciematiņš Težu upes krastā. Kara flotes un jūras tirdzniecības attīstības rezultātā tas izauga, vēlāk kļūstot par lielu tirdzniecības ostu un jūrasbraucēju apmešanās vietu. Seutas ieņemšana 1415. gadā un vēlāk Āfrikas piekrastes iekarošana deva spēcīgu impulsu portugāļu kara flotes attīstībai, un, attiecīgi, šīs Restelo ostas izaugsmei. Taču šāda izaugsme nesekmēja infrastruktūras attīstību, kas būtu jāveic iedzīvotājiem, jau tā nogurdinātiem ar smagajām jūrniecības problēmām un slimībām. Lai apmierinātu šīs vajadzības Dons Enrike 1452. gadā pasūtīja Sv. Hieronīma kapelas celtniecību Belaiņas rajonā, kā arī ūdensvadu presbiterijas namiem. Šajā kapelā lielie jūrasbraucēji, tādi, kā Pedru Alvarišs Kabrals, Vasko da Gama u.c. pavadīja nakts lūgšanas pirms došanās savos jūras ceļojumos.
1496. gadā pirms Indijas jūras ceļa atklāšanas Vasko da Gama un Manuels I palūdza Svēto Krēslu atļauju liela klostera celtniecībai Kristus ordeņa vecās ermitāžas vietā, Težu upes krastā. Celtniecības darbi sākās 1501. vai 1502. gada 6. janvārī (gads precīzi nav zināms), pēc tam, kad Vasko da Gamas ceļojums bija beidzies, un karalis to varēja finansēt no iegūtajiem līdzekļiem tirdzniecībā ar Austrumiem. 1518. gadā darbu nobeigumā Manuels izlēma to pārvērst par savu personīgo panteonu, akcentējot "monarhijas un dzimtas īpašo raksturu, kas radās kā Avisu dinastijas atzars". Viņš gribēja to izcelt ar krāšņa šedevra palīdzību, kas bija saskaņā ar karaliskās propagandas un karalistes glorificēšanas principiem, sajaukumā ar paša personību.
Lai aizpildītu klosteri, tika izraudzīti Svētā Hieronīma ordeņa mūki (no šejienes arī klostera nosaukums), reliģiska kopiena, kas apdzīvoja šo platību līdz reliģisko ordeņu likvidācijai 19. gadsimtā (1834.g.). Vēlāk klosteris tika nodots Pia karaliskajam namam Lisabonā (iestāde, kas atbildīga par sērdieņu audzināšanu, kā arī nabadzīgu un pamestu personu ārstēšanu), kas aizņēma klostera telpas līdz 1940. gadam. Baznīca kļuva par Belaiņas piepilsētas draudzes baznīcu. Visa šī perioda laikā liela daļa klostera vērtīgā interjera tika nozaudēta.
Pilsētvides izpēte
Pilsētvides izpēte ir cilvēka veidotu struktūru izpēte, taču parasti tiek asociēta ar pamestu graustu, pazemes tuneļu vai ēku drupu izpēti kā vaļasprieku. Šai aktivitātei raksturīga attiecīgās vietas dokumentācija, uzņemot fotogrāfijas vai video ierakstus.
Pilsētvides izpēte tās praktizētājus pakļauj dažādiem riskiem — gan fiziskām briesmām, gan sodāmības riskiem, ja tā tiek veikta nelikumīgi.
Līvānu slimnīca
Līvānu slimnīca ir veselības aprūpes un sociālas aprūpes institūcija, kas atrodas Zaļā ielā 44 Līvānos. Slimnīcā darbojas uzņemšanas nodaļa un divas stacionāra nodaļas: ilgstošās sociālās aprūpes un sociālās rehabilitācijas nodaļa un hronisku slimnieku aprūpes nodaļa.
Vēsture
Līvānu lauku slimnīca jeb dziedinātava ar 8 gultvietām dibināta 1871. gadā. 1933. gadā sāka darboties Līvānu pilsētas slimnīca. 1970. gadā Līvānu slimnīcai piebūvēja jaunu korpusu. Līdz 1990. gadam darbojās ķirurģijas, terapijas, bērnu, dzemdību un infekciju nodaļa.
1994. gadā izveidoja Preiļu rajona pašvaldības bezpeļņas uzņēmumu „Līvānu slimnīca”, kuru 2002. gadā pārdēvēja par Līvānu novada domes pašvaldības bezpeļņas uzņēmumu, bet 2004. gada beigās pārveidoja par pašvaldības sabiedrību ar ierobežotu atbildību (SIA).
Mākoņu datubāze
Mākoņu datubāze ir datubāze, kas parasti darbojas uz mākoņskaitļošanas platformas, kā piemēram Amazon EC2, GoGrid un Rackspace Cloud. Ir divi biežāk lietotie izvietošanas modeļi: lietotāji var neatkarīgi izmantot datubāzes mākonī lietojot Virtual Machine kopiju, vai tie var iegādāties pieeju datubāzes servisam, ko uztur mākoņa datubāzes nodrošinātājs. No pieejamajām mākoņu datubāzēm, daļa ir uz SQL bāzes un daļa izmanto NoSQL datu modeli.
Divja Dešmuka
Divja Dešmuka (mr; dzimusi Nāgpurā) ir Indijas starptautiskā lielmeistare šahā (2021).
Biogrāfija
Pasaules jauniešu šaha čempionāta uzvarētāja dažādās meiteņu vecuma grupās: U10 (2014), U12 (2017). 2016. gadā ieņēmusi 3. vietu Pasaules jauniešu šaha čempionātā U12 meiteņu vecuma grupā.
2020. gadā Indijas izlases sastāvā uzvarējusi FIDE tiešsaistes šaha olimpiādē.
2021. gada novembrī Rīgā ierindojusies 46. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā sievietēm.
2022. gada novembrī izcīnījusi bronzas medaļu Āzijas individuālajā šaha čempionātā sievietēm. 2023. gada jūnijā Almatī uzvarējusi Āzijas individuālajā šaha čempionātā sievietēm.
Par panākumiem turnīros FIDE 2018. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 2021. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Dardi
Dardi ir indoirāņu saimes dardu valodās runājoša radniecīgu tautu grupa, kas apdzīvo Hindukuša un Karakoruma dienvidu nogāžu ielejas Pakistānas ziemeļos, Indijā un Afganistānā. Lielākā daļa dardu ir musulmaņi sunnīti, bet kalaši saglabājuši tradicionālo politeistisko reliģiju.
Jau sanskritā minētais etnonīms darada (sa) sākotnēji apzīmējis tautu, kas dzīvojusi blakus Kašmīrai un pieminēts arī Hērodota darbos. Mūsdienās pašnosaukumu «dardi» lieto viena no šīnu grupām, bet 19. gadsimta britu orientālists Gotlībs Leitners to sāka attiecināt uz visām dardu valodās runājošajām tautām, kaut arī ar nosaukumu dardu vēl 19. gadsimtā kašmīrieši apzīmēja ziemeļrietumu kalniešus.
Dardu tautas
Dardu tautas apdzīvo Indijas Džammu un Kašmīru, Pakistānas Azadkašmīru, Gilgitu un Baltistānu un Haiberpahtunhvu, kā arī Konaru, Nangarhāru, Lagmānu un Kāpīsu Afganistānā. Tradicionāli tiek iedalīti trijās grupās pēc valodu radniecības.
Pelagonitissa
“Rotaļīgais Bērns” (Pelagonitissa) ir viens no Dievmātes "Eleusas" ikonogrāfiskā varianta krieviskajiem nosaukumiem, kurš atspoguļo īpaši emocionālo Dievmātes un Dēla attiecību raksturu, abiem rotaļājoties (draiskojoties).
Krievijā šis nosaukums radies vēlīnajos viduslaikos, tas nav ne literārs epitets, ne toponīms, bet galvenokārt ikonogrāfu un ikonu gleznošanas cienītāju vidū lietots apzīmējums; nav zināmi gadījumi, kad šis nosaukums būtu lietots kā ikonas uzraksts. Nosaukums atvasināts no Pelagonijas pilsētas, mūdienu Bitolas Ziemeļmaķedonijā, nosaukuma.
Vēsture
Pastāv viedoklis, ka Bizantija aizguvusi šo tēlu no itāļu mākslas 15. gadsimtā, kur kompozīcija ar rotaļājošos Bērnu bija plaši izplatīta, saistot šī tipa rašanos rietumos ar gotikas mākslu. Tomēr liela daļa pētnieku nešaubās par ikonogrāfijas bizantisko izcelsmi, viņuprāt, šādas kompozīcijas Itālijā ienākušas no Austrumiem.
“Rotaļīgā Bērna” ikonogrāfija bija plaši izplatīta postbizantiskajā mākslā, īpaši slāviskajās zemēs (Serbijā, Ziemeļmaķedonijā, Krievijā, kā arī Grieķijā). Tās prototips, visticamāk, ir līdz mūsdienām nenonākušais senais Dievmātes Pelagonitissas tēls, ko godināja Pelagonijā (Ziemeļmaķedonijā).
14. gadsimtā Ajonoras pussalā Grieķijā, tika uzbūvēts serbu Hilandaras klosteris, kurā ir uzgleznots īpašs Pelagontissas paveids, kuru sauc "Avramiotissa". Šis nosaukums ir raksturīgs tikai šim Pelagontissas atveidojumam.
Kapsēdes dižakmens
Kapsēdes dižakmens ir dižakmens Dienvidkurzemes novada Medzes pagasta Kapsēdē pie bijušās dzelzceļa pārbrauktuves, 300 metrus uz dienvidiem no dzelzceļa stacijas. Visaugstākais laukakmens Latvijā — 4,3 metri. Aizsargājams ģeoloģiskais objekts kopš 1957. gada. Akmens sašķelts vairākās daļās, līdz mūsdienām saglabājušās tikai divas daļas. Daļa akmens 20. gadsimtā izmantota šķembu ražošanai. Pirmā pasaules kara laikā vācieši akmenī iekaluši uzrakstu Weltkrieg 1914 — 1916.
Akmens lielākās daļas apkārtmērs ir 16,5 metri, augstums 4,2 metri, garums 5,5 metri, platums 3,5 metri, bet tilpums 60 m³. Mazākās daļas tilpums ir aptuveni 10 m³. Kopējais akmens tilpums sākotnēji esot vērtēts uz 80 — 110 m³. Konstantīns Grēvinks 1861. gadā akmeni uzmērījis un aprakstījis. Kapsēdes dižakmens ir pelēks, vidējgraudains metamorfizēts granosienīts ar dzīslām. Dižakmens atrodas kādreizējā Baltijas Ledus ezera pārskalotajā līdzenumā, kur to apmēram pirms 10,5—11 tūkstošiem gadu no morēnas izskalojuši viļņi un izspiedis ledus.
Netālu atrodas Kapsēdes Rudais akmens.
Vantika Agravala
Biogrāfija
2016. gadā ieņēmusi 3. vietu Pasaules jauniešu šaha čempionātā U14 meiteņu vecuma grupā.
2020. gadā Indijas izlases sastāvā uzvarējusi FIDE tiešsaistes šaha olimpiādē.
2021. gadā izcīnījusi sudraba medaļu Indijas junioru tiešsaites šaha čempionātā un uzvarējusi Indijas sieviešu tiešsaites šaha čempionātā. 2021. gadā kļuvusi par FIDE Biznesa skolu superkausa izcīņas uzvarētāju.
2021. gada novembrī Rīgā ierindojusies 14. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā sievietēm.
Par panākumiem turnīros FIDE 2017. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM), bet 2021. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Ungārijas Bruņotie spēki
Ungārijas bruņotie spēki (ungāru: Magyar Honvédség) ir Ungārijas valsts nacionālie bruņotie spēki. Bruņotos spēkus veido militārā administrācija, sauzemes un gaisa spēki. To pirmsākumi meklējami 1848. gada 16. maijā, pašreizējā veidā tie tika izveidoti 1990. gada 15. martā.
Austroungārijā
Ungāru zemessardzes vienības tika izveidotas 1848.–1849. gada Ungārijas revolūcijas laikā, tās piedalījās kaujās pret Austrijas armiju, kā arī Ungārijas teritorijā esošo mazākumtautību apspiešanā. Pēc sacelšanās apspiešanas zemessardzes spēki tika izformēti. 1867. gada līgums ļāva Ungārijai izveidot savus bruņotos spēkus (Magyar Királyi Honvédség) kā daļu no Austroungārijas bruņotajiem spēkiem. Ungārijas armijas virsnieku apmācībai tika dibināta militārā akadēmija Ludovika. Ungāru karavīri Austroungārijas bruņotajos spēkos piedalījās Bokseru sacelšanās apspiešanā Ķīnā.
Ungārijas militārās vienības piedalījās Pirmajā pasaules karā Austroungārijas armijas un flotes sastāvā. Pēc Austroungārijas sabrukuma 1918. gada rudenī Austroungārijas bruņotie spēki beidza pastāvēt. 1918. gada 17. oktobrī Ungārijas parlaments lauza savienību ar Austriju un pasludināja valsts neatkarību.
1918–1920
1918. gada 7. decembrī Rumānijas karaspēks šķērsoja Austroungārijas robežu uz dienvidiem no Brašovas un ieņēma to. Līdz 1919. gada sākumam Rumānijas karaspēks okupēja Transilvāniju un pēc tam to anektēja.
1919. gada 21. martā tika proklamēta Ungārijas Padomju Republika un sākās Sarkanās gvardes veidošana, kas 1919. gada 25. martā tika reorganizēta par Sarkano armiju, taču Padomju Republika krita cīņās pret Rumāniju, Čehoslovākiju un Ungārijas karalistes atjaunošanas atbalstītājiem, kas ilga tikai 133 dienas.
1919. gada 9. augustā Ungārijas jaunā valdība paziņoja par Nacionālās armijas (Nemzeti Hadsereg) atjaunošanu.
1920. gada 4. jūnijā Ungārija parakstīja Trianonas līgumu.
1920–1938
1927. gada 5. aprīlī Romā starp Itāliju un Ungāriju tika parakstīts draudzības, sadarbības un arbitrāžas līgums, saskaņā ar kuru Itālija sāka piegādāt Ungārijai ieročus.
1928. gadā sākas bruņutehnikas vienību izveide.
20. gadsimta 30. gados notika Ungārijas tuvināšanās ar fašistisko Itāliju un nacistisko Vāciju. Vīnes arbitrāžas rezultātā 1938. gada 2. novembrī Ungārija ar Vācijas atbalstu ieguva 11927 km² Čehoslovākijas teritorijas, kurā dzīvoja 1 miljons iedzīvotāju. 1938. gadā Ungārija atcēla Trianonas līguma noteiktos militāros ierobežojumus. Brigāžu skaits 1938. gadā tika palielināts līdz 21 brigādei, bet 1939. gadā — līdz 24 brigādēm.
1939. gada 24. februārī Ungārija pievienojās Antikominternes paktam. No 1939. līdz 1940. gadam Ungārijas ekonomiku sāka pielāgot militārām vajadzībām — valdība uzsāka piecu gadu bruņošanās programmu, 900 rūpniecības uzņēmumi tika nodoti militārai kontrolei, militārie izdevumi tika palielināti (no 16% 1937.–1938. gadā līdz 36% 1941. gadā).
1939. gada martā Ungārija okupēja Čehoslovākijas teritoriju, likvidējot pasludināto Karpatu Ukrainu. Nedaudz vēlāk, no 1939. gada 23. līdz 31. martam, Ungārija cīnījās pret Slovākiju, ieņemot daļu teritorijas tās austrumu daļā.
1939. gada 1. oktobrī Ungārijas bruņoto spēku sastāvā tika izveidots pirmais izpletņlēcēju bataljons.
1940–1945
1941. gada aprīlī Ungārija piedalījās iebrukumā Dienvidslāvijā. Arī 1941. gada aprīlī Ungārijas armijas vienības pastiprināja robežsardzi pierobežā ar PSRS. 1941. gada jūnija sākumā pierobežas zona gar padomju un Ungārijas robežu tika nodota militārajai administrācijai. Līdz 1941. gada 23. jūnija rītam Ungārija aprobežojās ar aktīvu PSRS teritorijas izlūkošanu, neuzsākot nekādas kaujas operācijas. 1941. gada 23. jūnija rītā 60 vācu un ungāru karavīru šķērsoja PSRS robežu. Pēc gandrīz trīs stundu ilgas cīņas ungāru karaspēks cieta jūtamus zaudējumus un atkāpās Ungārijas teritorijā. 1941. gada 25. jūnija rītā uzbruka Ungārijas armijas regulārās vienības. 1941. gada 27. jūnijā Ungārija oficiāli pieteica karu PSRS. Līdz 1944. gada vidum kopējais Ungārijas karavīru skaits sasniedza 700 tūkstošus. 1944. gada vidū Ungārijas karavīru skaits Austrumu frontē pakāpeniski pieauga no 113 tūkstošiem 1943. gada vidū līdz 373 tūkstošiem 1944. gada vidū. Papildus tam Ungārijas pilsoņi dienēja SS formējumos. Kopumā SS vienībās un karaspēkā dienēja līdz 40 tūkstošiem ungāru un 80 tūkstoši Ungārijā dzīvojošo vāciešu.
Ungārijas Tautas armija
Pēc miera līguma parakstīšanas 1947. gada 10. februārī Parīzes miera konferencē sākās Ungārijas armijas veidošana, kas 1951. gada 1. jūnijā ieguva nosaukumu Ungārijas Tautas armija (Magyar Néphadsereg). Ungārijas bruņotie spēki tika veidoti pēc padomju parauga. Daļa virsnieku apguva papildu apmācību PSRS militārajās skolās.
No 1955. gada maija līdz 1991. gadam Ungārijas Tautas Republika bija Varšavas paktas dalībvalsts.
1956. gadā Ungārijas armijas vienības piedalījās 1956. gada revolūcijas apspiešanā. Turpmāk tika veikta militārā reforma, kuras laikā tika samazināts bruņoto spēku skaits un pieņemts jauns bruņoto spēku formas tērps (ar nelielām izmaiņām tika atgriezti tradicionālie Ungārijas armijas formas tērpi).
Mūsdienās
1989. gada oktobrī Ungārijas valdība nolēma pārveidot valsti par parlamentāru republiku. Sākās militārā reforma. 1990. gada 15. martā Ungārijas Tautas armija tika pārdēvēta par Ungārijas armiju (Magyar Honvédség).
Savukārt 20. gadsimta 90. gados tika pieliktas ievērojamas pūles, lai modernizētu Ungārijas armiju un apgādātu to atbilstoši Rietumu standartiem, galvenokārt ar mērķi pievienoties NATO. Tas prasīja pārskatīt organizācijas principus, militāro doktrīnu un apmācību.
1999. gada 12. martā Ungārija pievienojās NATO.
Kaldabruņa
Kaldabruņa ir apdzīvota vieta Jēkabpils novada Rubenes pagastā. Izvietojusies pie autoceļa P72 Ilūkste-Bebrene-Birži. Netālu atrodas Kaldabruņas (Sēļu) pilskalns. Kaldabruņas luterāņu baznīca atrodas trīs kilometru attālumā pie Červonkas ciema "Kalna Mačulānos".
Vēsture
1935. gadā Ilūkstes apriņķa Bebrenes pagastā 1945. gadā izveidoja Kaldabruņas ciema padomi, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Kaldabruņas ciemu pievienoja Rubenes ciemam.
IRNSS-1F
IRNSS-1F ir Indijas reģionālās pavadoņu navigācijas sistēmas IRNSS pavadonis. Pavadoni izgatavojusi un apkalpo Indijas kosmisko pētījumu organizācija (ISRO). Tas orbītā palaists 2016. gada martā.
Kosmiskā aparāta izmēri ir 1,58 m x 1,50 m x 1,50 m. Tajā uzstādīta navigācijas aparatūra (L5 un S frekvenču josla) un lokācijas aparatūra (C joslas raidītājs). Navigācijas sistēma darbojas ar rubīdija atompulksteni. Bez tam pavadonī uzstādīti atstarotāji lāzerlokācijai.
IRNSS-1F tika palaists 10:31 UTC ar nesējraķeti PSLV-XL (lidojums C32) no Satiša Dhavana kosmosa centra pirmā starta laukuma.
IRNSS-1F izvietots ģeostacionārā orbītā punktā 32,5° austrumu garuma.
Ģula Gembešs
Jākfas vitēzs Ģula Gembešs (hu; dzimis, miris ) bija ungāru labēji konservatīvs politiķis. Bijis Ungārijas premjerministrs no 1932. līdz 1936. gadam.
Dzimis skolotāja ģimenē. Austroungārijas armijas virsnieks. Izvirzījās par vienu no Mikloša Horti tuvākājiem līdzgaitniekiem, kad 1919. gadā Segedas pilsētā koncentrējās komunistiskās Ungārijas padomju republikas pretinieki. Pēc komunistu sakāves Ģula Gembešs kļuva par vienu no ungāru nacionālistu līderiem un premjerministra Ištvāna Betlena politiskajiem pretiniekiem.
1932. gadā Horti iecēla Gembešu par premjerministru. Amata pildīšanas laikā Gembešs, cenšoties likvidēt Trianonas līguma sekas, bija ļoti aktīvs ārpolitikā. Ārpolitiski tuvinājās Itālijai un Austrijai. Gembešs bija pirmais ārvalstu līderis, kurš ieradās vizītē pie Ādolfa Hitlera, kas tas bija kļuvis par kancleru. Pēc slimības miris 1936. gadā.
Kārlis Kokelkorns
Kārlis Kokelkorns (de; dzimis, miris ) bija vācu šaha problēmists. Uzdevumus sastādīja kopā līdzautoru vācu problēmistu Johannesu Kocu.
Savas agrīnās kompozīcijas publicējis ar sava patēva vārdu Kannengīsers (de). Strādājis par privātskolotāju Ķelnē.
Šaha kompozīcija
Sākotnēji Kocs un Kokelkorns atbalstīja vecvācu skolas principus un tiek uzskatīti par tās pamatlicējiem. 1903. gadā viņi publicēja darbu Das Indische Problem (Indiešu uzdevums), kas radīja pamatus jaunam novirzienam šaha kompozīcijā, kuru sākotnēji sauca par jaunvācu skolu (atšķirībā no vecvācu), bet vēlāk par loģisko skolu.
Šaha uzdevuma piemērs
Risinājums:
Irbulīši
Irbulīši ir mazu nūjiņu pāris, tradicionāli galda piederumi Austrumāzijā. Piecas valstis, kas galvenokārt izmanto irbulīšus, ir Ķīna, Mongolija, Japāna, Koreja un Vjetnama. Taizemē, kopš 19. gadsimtā karalis Čulalongkorns (Rama V) ieviesa Eiropas galda piederumus, ar irbulīšiem ēd tikai nūdeles vai zupas. Irbulīšus parasti izgatavo no koka, metāla, kaula, ziloņkaula, mūsdienās arī no plastmasas. Tika uzskatīts, ka Ķīnas imperatora pilī, lai identificētu indes pārtikā, tikuši izmantoti sudraba irbulīši.
Ķīna
Arheoloģiskie pētījumi Ķīnā liecina, ka irbulīši, kurus Ķīnā sauc par kuàizi (zh) parādījās Šanu laikmetā (apmēram pirms 3 tūkstošiem gadu). Saskaņā ar leģendu, tos izdomājis leģendārais valdnieks Diženais Jujs, kad viņš gribējis no katla paņemt karstu gaļu un neapplaucēties ar verdošu ūdeni. Viņš esot nolauzis divus zariņus no koka un izdarījis vajadzīgo․
Kuàizi ir kvadrātveida pamatne, lai tie neripotu pa galdu. To garums ir apmēram 25 cm, bet virtuvē izmantojamie, kas parasti gatavoti no bambusa, ir pusotru reizi garāki.
Tie var būt izgatavoti no koka, metāla, plastmasas vai kaula. Ķīnā plaši izplatīti ir wèishēng kuàizi (zh) — vienreizlietojami koka izstrādājumi, kas nav pārāk labi apstrādāti, tāpēc tos pirms lietošanas vajag paberzēt vienu pret otru, lai izvairītos no skabargu veidošanās.
Japāna
Japānā irbulīši jeb haši (hashi) (ja) ienāca no Ķīnas Jajoi periodā. Sākumā tās bija cietas bambusa nūjiņas: tievu bambusa stiebru sadalīja divās daļās un salocīja uz pusēm, rezultātā izveidojās savdabīgas bambusa "standziņas", sastiprinātas augšējā daļā. Atsevišķas mūsdienu formas nūjiņas Japānā parādījās Asukas periodā. Šajā laikā irbulīšus izmantoja tikai augstākā aristokrātija, vienkāršie cilvēki ēda ar rokām. Naras periodā nūjiņu lietošanas prakse izplatījās visās iedzīvotāju šķirās. Daudzkārt lietojamo irbulīšu nuribashi (ja) formām un izmēriem ir daudz variantu. Dažkārt tie ir īsti mākslas darbi: tie ir krāsoti, lakoti, inkrustēti ar perlamutru un dekorēti ar dažādiem rakstiem. Mūsdienu haši ir gatavoti no kaula vai koka (bambusa, priedes, cipreses, plūmes, kļavas, melnā vai purpursarkanā sandalkoka), to pamatne ir apaļas vai kvadrātveida formas, ar konisku vai piramīdas veida apakšgalu.
Tiek uzskatīts, ka irbulīšu lietošana trenē smalko motoriku, kas attīsta garīgās spējas, tāpēc Japānā bērnus māca rīkoties ar haši jau no mazotnes. Japāņu zinātnieki uzskata, ka radīt bērnos vēlmi apgūt irbulīšu lietošanu ir viņu valstij atbilstošs un svarīgs uzdevums. “Vingrinājumu” ar irbulīšiem efektivitātes apstiprinājums ir pētnieku apgalvojums, ka bērni, kuri sāka ēst ar haši tūlīt pēc tam, kad viņiem bija apritējis gads, pārspēja attīstībā savus vienaudžus, kuri nespēja šķirties no karotēm.
Irbulīši japāņiem ir ne tikai ikdienas un personisks (savus irbulīšus nav pieņemts dot citiem), bet arī svēts simbols, japāņi tos ar lepnumu cieņas pilnajā runas veidā keigo sauc par o-hashi. Saskaņā ar leģendu tie nes īpašniekam veiksmi un ilgu mūžu, un tāpēc haši tiek uzskatīti par labu svētku dāvanu. Piemēram, haši tiek pasniegti jaunlaulātajiem, vienlaikus tiem novēlot būt tikpat nedalāmiem kā nūjiņu pāris. Tie tiek pasniegti mazulim viņa dzīves simtajā dienā, kad īpašas ceremonijas laikā pieaugušie pirmoreiz dod viņam rīsus ar nūjiņu palīdzību. Eksistē arī dāvanu komplekti, kas satur irbulīšus visai ģimenei.
Laimdotas iela (Lielvārde)
Laimdotas iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā ir autoceļa A6 posms Lielvārde pilsētā no krustojuma ar Lāčplēša ielu un Gaismas ielu līdz Lielvārdes pilsētas austrumu robežai.
Irbulīši
Japāna
Turklāt ir arī haši Jaunajam gadam, tējas ceremonijai, saldumiem. Irbulīšiem Japānā ir īpaši paliktņi hašioki (hashioki) (ja). Uz hašioki irbulīšus novieto ar tievajiem galiem tā, lai tie "skatītos" pa kreisi. Ja uz galda nav hašioki, haši var novietot blakus šķīvim uz galda paralēli tā malai.
Vienreizlietojamie irbulīši tiek pasniegti īpašā papīra iesaiņojumā, kas bieži ir izrotāts ar zīmējumiem un kolekcionējams. Uz tā var būt arī restorāna logotips.
Ar irbulīšu palīdzību var ne tikai turēt ēdienu un ievietot to mutē, bet arī veikt daudzas citas sarežģītākas darbības: sajaukt mērci, atdalīt gabaliņus, sasmalcināt un pat sagriezt.
Koreja
Korejā irbulīšus sauc par chokkarak (ko), korejiešu nūjiņas ir plānas, gatavotas no metāla. Šī ir unikāla paraža — nevienā citā valstī, kur tiek izmantoti irbulīši, tie nav izgatavoti no metāla (kaut arī irbulīšus no metāla var gatavot), turklāt, piemēram, Japānā, kur irbulīšus no metāla gatavot nemēdz, uzskata, ka viena no irbulīšu priekšrocībām salīdzinājumā ar Eiropas galda piederumiem ir tā, ka "nav jāskrāpē zobus ar dzelžiem." Agrāk Korejas chokkarak tika izgatavots no misiņa, tagad galvenokārt no nerūsošā tērauda.
Šodienas tendences
Lielākajā daļā Japānas restorānu šobrīd tiek pasniegtas vienreizējās lietošanas nūjiņas varibashi (ja), kas izgatavotas no plastmasas vai koka. Parasti tās izlaiž nepabeigtas (nūjiņu augšējie gali nav iešķelti, kā pierādījums tam, ka tās vēl nav lietotas).
Lietošanas tehnika
Irbulīšu turēšanas princips:
Etiķete
Irbulīši ir kultūras un vēstures sastāvdaļa, to izmantošanu ieskauj nosacījumu un ceremoniju masa. Ir daudz noteikumu un labu manieru, kas saistītas ar šīm nūjiņām, pie tam etiķete dažādās valstīs ir atšķirīga. Noteikumu vispārējā daļa kopumā ir šāda:
Ķīniešu etiķete
Ķīnieši ēdot bieži izmanto Eiropas ēdamrīkus, jo īpaši dakšiņas un karotes. Ar irbulīšiem ēd tradicionālos ēdienus, kas ņemšanai ar irbulīšiem ir ērtāki.
Ietekme uz vidi
Tikai Ķīnā vien gadā tiek izmantoti un izmesti aptuveni 45 miljardi vienreizlietojamu irbulīšu pāru, kas ir apmēram 1,7 miljoni kubikmetru koksnes vai 25 miljoni iznīcinātu koku gadā, eksporta tirgus ir vēl aptuveni 180 miljardi pāru vairāk. Lai aizsargātu vidi, Ķīnā vienreizlietojamajiem irbulīšiem kopš 2006. gada aprīļa ir ieviests 5% pārdošanas nodoklis, un daudzas viesnīcas Pekinā ir no tiem atteikušās. Japānā gadā tiek izmantoti apmēram 24 miljardi vienreizlietojamu irbulīšu pāru (90% no tiem nāk no Ķīnas, ) tas ir, apmēram 200 pāru uz cilvēku.
Hečbeks
Hečbeks (en; no en — lūka un en — aizmugure) ir slēgta tipa virsbūve vieglajiem automobiļiem ar vienu vai divām sēdekļu rindām un ar slīpu mugurdaļu, kas veidota kā durvis.
Hečbekiem, tāpat kā universāļiem, salons nav atdalīts no bagāžnieka, un nolaižot aizmugurējo sēdekļu atzveltnes vai izņemot sēdekļus laukā ir iespējams palielināt bagāžnieka platību.
Prāta trauslā robeža
"Prāta trauslā robeža" (en) ir 2019. gada biogrāfiska drāma, kas balstīta uz Saimona Vinčestera grāmatu The Surgeon of Crowthorne. Filmas režisors un scenārija autors ir P. B. Šemrans. Galvenās lomas atveido Mels Gibsons, Šons Penns, Natālija Dormere, Edijs Marsans, Dženifere Ēle, Džeremijs Ērvins un Deivids O'Hāra. Filmas pirmizrāde notika ASV.
Filmas sižets notiek 19. gadsimta vidū. Profesors Džeimss Marejs sāk strādāt pie tā, lai apkopotu vārdus pirmajam Oksfordas angļu valodas vārdnīcas izdevumam. Drīz vien viņš saņem vairāk nekā 10 000 vārdu no Broudmūras Ārprātīgo noziedznieku patversmes (tagad Broudmūras slimnīcas) pacienta doktora Viljama Mainora.
Brāļu Antonišķu velosipēdu fabrika "Līva"
Brāļu Antonišķu velosipēdu fabrika "Līva" bija viena no lielākajām velosipēdu fabrikām Liepājā un Latvijā 1920.-30. gados.
Darbība no 1899. gada līdz Pirmajam Pasaules karam
Liepājas saimnieciskā uzplaukuma laikā 1899. gadā atļauju dibināt velosipēdu fabriku saņēma brāļi Teodors un Heinrihs Antonišķi. Sākumā tika atvērta darbnīca un šujmašīnu un velosipēdu veikals. Sākumā darbnīcā izgatavoja ap 80 velosipēdu. Labās kvalitātes dēļ tie ātri atrada pircējus arī ārpus Liepājas. Jau 1904. gadā ražošanas apjoma palielināšanai brāļi Antonišķi pārveda visas iekārtas uz jauniegūtajām telpām Mēmeles ielā 19/21 (mūsdienās ražošanas ēka nav saglabājusies). 1912. gadā brāļu ceļi šķīrās. Teodors kļuva par vienīgo īpašnieku.
Darbība 20. gadsimta 30. gados
Pēc Pirmā pasaules kara velosipēdu ražošana bija apgrūtināta, un vairākas reizes fabrikas vadībai nācās pārtraukt velosipēdu izlaidi un lemt par fabrikas slēgšanu, taču velosipēdu, automobiļu un motociklu remonta pasūtījumi izglāba uzņēmumu no bankrota. 20. gs. 30. gados, apstākļi un ražošana sāka attīstīties un velosipēdu marka "Līva" kļuva pazīstama visā Latvijā. Tas ražošanas apjoms gadā bija līdz 1000 velosipēdiem gadā. To raksturīgā iezīme bija augstā kvalitāte un iegūtās godalgas. Trīsdesmito gadu nogalē fabrika kļuva par vienu no lielākajiem velosipēdu detaļu un sagatavju piegādātājiem ne tikai amatnieku darbnīcām, bet arī citām velosipēdu fabrikām. Otrā pasaules kara priekšvakarā 1939. gada beigās „Līva” velosipēdu ražošanu pārtrauca, tās īpašnieki repatriējās uz Vāciju.
Māris Rīmenis
Māris Rīmenis ir latviešu sporta žurnālists, sporta komentētājs, bijušais tenisists. Vada sporta ziņas Latvijas Televīzijā.
Komentē dažādus sporta veidus, tai skaitā bobsleju, skeletonu, riteņbraukšanu un tenisu. Strādājis 13 olimpiskajās spēlēs. Jaunībā 11 gadus nodarbojies ar tenisu.
Fagners
Fagners (pt; dzimis ) ir Brazīlijas futbolists, aizsargs, Brazīlijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2014. gada spēlē Brazīlijas A sērijas kluba Sanpaulu "Corinthians Paulista" sastāvā.
Sasniegumi
PSV Eindhoven
Corinthians
Brazīlija
Staņislavs Kostka Plāters-Zībergs
Staņislavs Kostka Plāters-Zībergs (, dzimis, miris ) bija muižu īpašnieks, grāfs, Latgales sabiedriskais darbinieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1823. gada 6. decembrī (24. novembrī pēc vecā stila) tagadējā Pilskanes pagastā Šlosbergas muižas īpašnieka grāfa Miķeļa Plātera un viņa sievas Izabellas Helēnas Zībergas ģimenē. Kā militārais inženieris dienēja Krievijas impērijas armijā, pēc atvaļināšanās 1855. gadā apprecējās ar Mariju Terēzi Elizabeti Borhu (1834-1875). Saimniekoja Arendoles, Kalupes un Kaldabruņas muižās. Dzīvojot Kalupes muižā, 1860. gadā izveidojis parku, iekārtojis alus darītavu un 1861. gadā devis līdzekļus Kalupes baznīcas celšanai.
1858. gadā ievēlēts par Daugavpils apriņķa šļahtas maršalu. 1860. gadā viņš piedalījās Vitebskas guberņas juridiskajā komisijā, kas sagatavoja dokumentus dzimtbūšanas atcelšanai Latgalē, bija Daugavpils ģimnāzijas goda kurators. Janvāra sacelšanās laikā atbalstīja Polijas-Lietuvas kopvalsts atjaunošanu nevardarbīgā ceļā, 1862. un 1863. gadā piedalījās "balto" kongresos Varšavā. Pēc atgriešanās dzimtenē pēc 1863. gada uzturējās Malnavas muižā.
Miris 1896. gada 29. septembrī Vīnē.
Bērni
Viņa ģimenē piedzima 6 bērni.
Bacillus anthracis
Bacillus anthracis ir liela grampozitīva nekustīga baktērija. Sibīrijas mēra izraisītājs.
Morfoloģija
Nūjiņu forma, kuras pēc dalīšanas veido ķēdītes, veido sporas; 1—1,2 × 3—5 µm. Sporu veidošanai (bet ne uzbūvei) ir vajadzīgs skābeklis. Dzīvā makroorganismā sporu veidošana nenotiek. Uz asiņaina agara veido pelēcīgi-baltas raupjas kolonijas; hemolīzes nav vai niecīgi izteikta.
Patogenitāte
Virulentie Bacillus anthracis celmi ir patogēni dzīvniekiem un cilvēkiem. Par virulences faktoriem kalpo trīs olbaltumvielas, kuras visas kopā dēvē par Sibīrijas mēra toksīniem, un kapsulas polipeptīds, kurš pasargā baktēriju no fagocītiem. Polipeptīds sastāv no D-glutamīnskābes atlikumiem, saistītiem ar peptīdu saitēm caur γ-karboksilgrupām.
Riteņbraukšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — BMX vīriešiem
Šī bija pirmā reize Olimpisko spēļu vēsturē, kad notika sacensības BMX riteņbraukšanā.
Latviju sacensībās pārstāvēja trīs sportisti — M. Štrombergs (zelts), Artūrs Matisons (pusfināls) un Ivo Lakučs (ceturtdaļfināls).
Lūiss Paulsens
Lūiss Paulsens (de; Blomberga, Vācija -  Blomberga, Vācija) bija Vācijas šahists.
Biogrāfija
Šahu iemācījies spēlēt piecu gadu vecumā. 1854. gadā kopā ar brāli no Vācijas emigrējis uz ASV, kur apmeties Aiovas štatā. Šeit izveidojies par spēcīgu šahistu. 1857. gadā piedalījies ASV 1. šaha kongresā, kur izcīnījis 2. vietu, turnīra finālā ar 2:6 zaudējot tā laika spēcīgākajam šahistam Polam Morfijam. Kļuvis arī pazīstams ar saviem simultānspēles seansiem "neskatoties uz galdiņu" - 1859. gadā uzstādījis savdabīgu Pasaules rekordu, spēlējot uzreiz ar 15 pretiniekiem.
1860. gadā atgriezies Vācijā un turpmākajās desmitgadēs kļuvis par vienu spēcīgākajiem Eiropas šahistiem, sevišķi izceļoties ar savu sīksto aizsardzības meistarību. Uzvarējis šaha turnīros Bristolē (1861), Krēfeldē (1871), Leipcigā (1877), Frankfurtē pie Mainas (1878), Braunšveigā (1880).
Freitāle
Freitāle ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Saksijas Šveices - Austrumu Rūdu kalnu apriņķī uz dienvidrietumiem no Drēzdenes.
Lūiss Paulsens
Biogrāfija
Bijis daudzu atklātņu ideju autors, kurš devis lielu ieguldījumu tādu pusatklāto atklātņu teorijā kā sicīliešu aizsardzība un franču aizsardzība. Paulsena vārdā ir nosaukts variants sicīliešu aizsardzībā: 1.e4 c5 2.Zf3 e6 3.d4 cd4 4.Z:d4 a6. Vilhelms Steinics ir nosaucis Paulsenu par "jaunās (pozicionālās) skolas pionieri".
Freitāle
Vēsture
Izveidota 1921. gadā apvienojot rūpnieciskos Deibenes, Dēlenes un Počapeles ciematus, no kuriem senākie rakstos minēti 1206. gadā. 1549. gadā pirmoreiz minēta ogļu ieguve, kas kļuva par apkārtnes galveno iztikas avotu. Arī pēc pilsētas nodibināšanas, tā attīstījās kā Drēzdenes rūpnieciskā priekšpilsēta, politiski kreisi noskaņota. 1968. gadā apkārtnes šahtās ogļu ieguve tika pārtraukta, tā vietā šahtās iegūstot urānu.
Ekonomika
Freitalē atrodas Drēzdenes porcelāna fabrika (Sächsische Porzellanmanufaktur Dresden).
Izglītība, kultūra, tūrisms un sports
Fretālē sākas ar tvaika lokomotīvēm darbināmā Veisericas ielejas šaursliežu dzelzceļa līnija (Weißeritztalbahn), kas savieno Freitāli ar Rābenavu, Dipoldisvaldi un Kūrortkipsdorfu.
Cilvēki
Freitāle ir futbolista Toma Štarkes (Tom Starke, 1981) dzimtā pilsēta.
Prešovas apriņķis
Prešovas apriņķa Ļubovecas ciemā dzimis bīskaps Pavels Peters Gojdičs (Pavel Peter Gojdič, 1888—1960), bet Demētes ciemā — futbolists Staņislavs Šestāks (Stanislav Šesták, 1982).
Krāslavas slimnīca
Vēsture
Grāfiene Auguste Oginska-Plātere 1789. gadā ziedoja naudu žēlsirdīgo māsu klosterim slimnieku, kropļu un ubagu aprūpei. Jau tajā pašā gadā sāka celt mūra ēkas, kurās atrastos vīriešu un sieviešu palātas, žēlsirdīgo māsu istabas un citas nepieciešamas telpas. Poļu sacelšanās laikā Krāslavas slimnīcā tika ārstēti, atbalstīti un slēpti nemiernieki. 1864. gadā Krievijas varas iestādes veica pārbaudi, atrodot, ka no septiņām māsām divas dzīvo nelegāli ar pieņemtiem uzvārdiem. Turpinot izmeklēšanu, 1864. gada 9. oktobrī tika nolemts slimnīcu slēgt, bet žēlsirdīgās māsas izraidīt uz Viļņu un Varšavu. 1871. gadā izveidoja Krāslavas lauku slimnīcu jeb dziedinātavu ar 10 gultas vietām. Inspicējot slimnīcas 1892. gadā, atklāts, ka Krāslavas slimnīca atrodas priežu meža vidū, operāciju zāle neesot pietiekami gaiša, bet infekciju palāta iekārtota blakus virtuvei.
Pēc Latvijas valsts izveides Krāslavā darbojās neliela slimnīca ar 20 gultas vietām. Blakus slimnīcai t 1930. gadā atklāja sanatoriju plaušu tuberkulozes ārstēšanai ar 20 gultas vietām, kura darbojās līdz 1941. gadam.
Pēc Otrā pasaules kara 1946. gadā Krāslavas slimnīcā bija 100 gultas vietas terapijas, ķirurģijas un dzemdību nodaļā, darbojās arī klīniski diagnostiskā laboratorija. Vēlāk uzbūvēja jaunu korpusu blakus ķirurģijas nodaļai, kurā izvietojās bērnu un neiroloģijas nodaļas, atklāja jaunu poliklīnikas ēku.
2003. gadā Krāslavas rajona slimnīcu pārveidoja par SIA „Krāslavas slimnīca”. 2009. gadā tika plānota Daugavpils reģionālās slimnīcas, Preiļu slimnīcas un Krāslavas slimnīcas apvienības izveide, slimnīca pārtrauca darbību, tad atkal atsāka strādāt ķirurģiskā, terapeitiskā, reanimācijas un intensīvās terapijas nodaļas.
Lajošs Portišs
Lajošs Portišs (hu; dzimis, Zalaegersegā) ir Ungārijas starptautiskais lielmeistars šahā (1961).
Šahista karjera
Šahu iemācījies spēlēt 12 gadu vecumā. 1955. gadā Pasaules junioru čempionātā Antverpenē ieņēmis 4. vietu. 1958. gadā kļuvis par FIDE starptautisko meistaru (IM). No 1958. līdz 1981. gadam deviņas reizes ir kļuvis par Ungārijas šaha čempionu. 1961. gadā izpildījis FIDE starptautiskā lielmeistara normu (GM). Daudzu starptautisko turnīru uzvarētājs un ilggadējais Ungārijas šahistu līderis. Par savu klasisko šaha spēles stilu Portišs ir ieguvis iesauku «ungāru Botviņņiks».
1962. gadā pirmo reizi piedalījies Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla starpzonu turnīrā Stokholmā, kurā dalījis 9.-10. vietu. 1964. gada starpzonu turnīrā Amsterdamā pirmo reizi kvalificējies pretendentu mačiem, uzvarot papildmačā Semjuelu Reševski. 1965. gadā pretendentu maču ceturtdaļfinālā zaudējis Mihailam Tālam ar 2½:5½. Arī nākamajā starpzonu turnīrā 1967. gadā Susā (Tunisija) kvalificējies pretendentu mačiem, ieņemot 5. vietu. 1968. gadā pretendentu maču ceturtdaļfinālā zaudējis Bentam Larsenam ar 4½:5½. 1970. gadā starpzonu turnīrā Palma de Maļorkā (Spānija) dalījis 7.-8. vietu ar Vasiliju Smislovu un nav iekļuvis pretendentu mačos. 1973. gada starpzonu turnīrā Petropolisā (Brazīlija) Portišs dalīja 2.-4. vietu ar diviem padomju lielmeistariem Ļevu Polugajevski un Jefimu Helleru, bet uzvarējis papildturnīrā par vietu pretendentu mačos ar 5,5 punktiem no 8 iespējamajiem. 1974. gadā pretendentu maču ceturtdaļfinālā zaudējis Tigranam Petrosjanam ar 1:3 (neizšķirti netika ņemti vērā). 1976. gada starpzonu turnīrā Bīlē (Šveice) dalījis 2.-4. vietu ar Petrosjanu un Tālu, bet spējis būt otrais papildturnīrā un iekļūt pretendentu mačos. 1977. gadā pretendentu maču ceturtdaļfinālā Roterdamā uzvarējis Larsenu ar 6½:3½, bet pusfinālā Ženēvā piekāpies Borisam Spaskim ar 6½:8½. 1979. gadā dalījis 1.-3. vietu starpzonu turnīrā Riodežaneiro, kas ļāva atkal piedalīties pretendentu mačos. 1980. gadā pretendentu maču ceturtdaļfinālā Mehiko nospēlējis neizšķirti ar Spaski - 7:7, bet atzīts par mača uzvarētāju, jo uzvarējis vairāk partiju ar melnajām figūrām. Pusfinālā piekāpies Robertam Hībneram ar 4½:6½. 1982. gada starpzonu turnīrā Tolukā (Meksika) dalījis 1.-2. vietu, bet 1983. gadā zaudējis ceturtdaļfināla maču pret Viktoru Korčnoju ar 3:6. 1985. gada starpzonu turnīrā Tunisijā iekļuvis pretendentu turnīrā, kurā dalījis 10.-12. vietu. 1987. gadā Sirakas (Ungārija) starpzonu turnīrā dalījis 3.-4. vietu un, uzvarot papildmaču, iekļuvis pretendentu mačos. 1988. gadā pretendentu maču pirmajā kārtā uzvarējis Rafaelu Vaganjanu ar 3½:2½, bet 1989. gadā nākamajā kārtā zaudējis Janam Timmanam ar 2½:3½. Piedalījies arī divos nākamajos starpzonu turnīros - Manilā 1990. gadā un Bīlē 1993. gadā, taču panākumus vairs nav guvis.
1978. gadā bijis Ungārijas izlases līderis Pasaules šaha olimpiādē Buenosairesā, kur tai pirmo un vienīgo reizi izdevās pārtraukt PSRS šahistu dominanci šaha olimpiādēs. Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 20 reizes (1956-1974, 1978-1988, 1992-1996, 2000) un bez zelta (1978) komandas sastāvā izcīnījis 3 sudraba (1970, 1972, 1980) un 2 bronzas medaļas (1956, 1966), kā arī 2 individuālās sudraba (1988, 1994) un 3 bronzas medaļas (1964, 1988, 1994). Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 8 reizes (1961-1983, 1992) un komandas sastāvā izcīnījis 3 sudraba (1970, 1977, 1980) un 4 bronzas medaļas (1961, 1965, 1973, 1983), kā arī 2 individuālās zelta (1961, 1983), 2 sudraba (1965, 1977) un 3 bronzas medaļas (1970, 1973, 1980). Vienīgo reizi 1985. gadā piedaloties Pasaules komandu šaha čempionātā izcīnījis sudrabu komandas sastāvā. Pasaules studentu komandu šaha čempionātos piedalījies 4 reizes (1956-1959) un komandas sastāvā izcīnījis sudraba (1956) un bronzas (1959) medaļas, kā arī individuālo zelta medaļu (1959).