cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naomi Osaka
Biogrāfija
N. Osaka ir dzimusi Osakā, Japānā. Viņas māte ir japāniete, bet tēvs ir no Haiti. Kad vēlākā tenisa spēlētāja bija trīs gadu veca, ģimene pārcēlās uz Longailendu Ņujorkā, kur dzīvoja viņas tēva vecāki.
Par profesionālu tenisisti kļuvusi 2013. gadā. WTA pamatsacensībās debitējusi 2014. gadā Bank of the West Classic turnīrā Stenfordā. Pirmo reizi WTA turnīrā uzvarēja 2018. gadā Indianvelsas Premier Mandatory sērijas sacensībās, finālā uzvarot Krievijas tenisisti Darju Kasatkinu.
Uzvarējusi trijos Grand Slam turnīros. 2018. gada ASV atklātajā čempionātā finālā pārspēja Serīnu Viljamsu, 2019. gada Austrālijas atklātajā čempionātā finālā pārspēja Petru Kvitovu. Trešo Grand Slam titulu izcīnīja 2020. gadā ASV atklātajā čempionātā, finālā uzvarot Baltkrievijas tenisisti Viktoriju Azarenku. No līdz 23. jūnijam bija, un vēlreiz no 12. augusta līdz 8. septembrim bija WTA ranga līdere.
Fed Cup sacensībās Japānas izlasi pārstāv kopš 2017. gada.
Oļegs Dmitrijevs
Oļegs Dmitrijevs (dzimis ) ir Krievijas futbolists, pussargs. Kopš 2019. gada spēlē Krievijas kluba Voroņežas "Fakel" sastāvā.
Brīvības prospekts
Brīvības prospekts ir iela Jūrmalā, kas savieno Dzintaru un Bulduru apkaimes. Brīvības prospekts sākas krustojumā ar Rīgas ielu un beidzas krustojumā ar Aizputes ielu. Prospekts galvenokārt iet caur mežu un gar dzelzceļu. Kopējais ielas garums ir 3070 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Brīvības prospektā satiksmes kustība notiek vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Burtnieku iela (Jūrmala)
Burtnieku iela ir iela Jūrmalā, Lielupes apkaimē. Burtnieku iela sākas krustojumā ar Bulduru prospektu un beidzas krustojumā ar Vikingu ielu. Liela daļa no ielas iet cauri mežam. Kopējais ielas garums ir 725 metri, taču lielā daļā nav izbūvēta vai ir ar zemes segumu. Kā izbūvēta iela tā pastāv divos kvartālos: starp Vikingu un Kokneses ielu un starp Meža un Bulduru prospektu. Burtnieku ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Burtnieku iela ir savienota ar šādām ielām:
Svīnijs Tods: Flītstrītas dēmoniskais bārddzinis
"Svīnijs Tods: Flītstrītas dēmoniskais bārddzinis" (en) ir 2007. gada ASV muzikāla šausmu filma, kuras režisors ir Tims Bērtons. Galvenās lomas atveido Džonijs Deps, Helēna Bonema Kārtere, Elans Rikmens, Timotijs Spols un Saša Barons Koens. Filmas pirmizrāde notika Ņujorkā.
Rekonkavo da Baijas federālā universitāte
Rekonkavo da Baijas federālā universitāte (pt, saīsinājumā UFRB) ir Baijas federālās valdības finansēta publiskā universitāte Brazīlijā. Universitātes galvenā ēka atrodas Krusas daš Almasas pašvaldībā, bet citas universitātes struktūrvienības atrodas arī citās apkārtnes pašvaldībās. Universitāte dibināta. Tā ir otrā Baijas federālās valdības izveidotā universitāte aiz Baijas Federālās universitātes.
Svīnijs Tods: Flītstrītas dēmoniskais bārddzinis
Filmā Svīnijs Tods ir angļu bārdzinis un sērijveida slepkava, kurš kopā ar savu līdzdalībnieci misis Lovetu nogalina savus klientus, izmantojot skuvekli.
Padomju Latvijas armija
Padomju Latvijas armija (PLA) bija Latvijas SPR bruņotie spēki Latvijas brīvības cīņu laikā, ko 1919. gada 4. janvārī izveidoja uz Padomju Krievijas Rietumu armijas Latvijas armijas grupas (Армейская группа войск Латвии) bāzes. 1919. gada 7. jūnijā to likvidēja un pārveidoja par Padomju Krievijas 15. armiju.
Priekšvēsture
Pēc Oktobra revolūcijas 1917. gada 30. decembrī abas latviešu strēlnieku brigādes iekļāva jaunizveidotajā Latviešu strēlnieku korpusā, kuru komandēja pulkvedis Jukums Vācietis. Korpuss sastāvēja no divām divīzijām, kuras komandēja Gustavs Mangulis un Pēteris Avens. Pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem 1918. gada 6. aprīlī Krievijas Padomju valdība izdeva rīkojumu par Latviešu strēlnieku pulku demobilizāciju un Latviešu strēlnieku divīzijas (komandieris Pēteris Avens) izveidi Sarkanās armijas sastāvā.
Izveide
1918. gada 8. decembrī pēc Sarkanās armijas virspavēlniecības 436. (в„– 436/ш) direktīvas padomju Rietumu armijas sastāvā tika izveidota Latvijas armijas grupa (Армейская группа войск Латвии). Tajā iekļāva 1. un 3. strēlnieku brigādes un Sevišķās Internacionālās divīzijas daļas. Savukārt pēc 539. (в„– 539/ш) direktīvas 1918. gada 29. decembrī Latvijas armijas grupa tika pakļauta Ziemeļu frontē dislocētajai 7. armijai. Pēc Rīgas ieņemšanas ar Padomju Krievijas Republikas revolucionārās kara padomes lēmumu Latvijas armijas grupa tika pārveidota par Padomju Latvijas armiju (PLA) un pēc virspavēlniecības 606. (в„– 606/ш) direktīvas 1919. gada 5. janvārī tā tika tieši pakļauta virspavēlniecībai. Ar Krievijas Revolucionārās kara padomes 1919. gada 4. janvāra lēmumu izveidoja Padomju Latvijas armiju divu divīziju sastāvā, kuru līdz martam vadīja tā laika Krievijas bruņoto spēku virspavēlnieks Jukums Vācietis, viņa vietnieks Pēteris Avens, bet štāba Administratīvās daļas priekšnieks bija Kārlis Ezeriņš. To veidoja sarkano latviešu strēlnieku pulki un citas Sarkanās armijas daļas, taču otro divīziju pilnā sastāvā tā arī neizdevās izveidot.
15. februārī no Krievijas saņēma 15 000 Japānā ražotu šauteņu un 15 000 mundieru komplektu, kas ļāva sagatavot mobilizāciju. 24. februārī tika izsludināta 1896., 1895., 1894. un 1893. gados dzimušo mobilizācija. 12. martā sāka iesaukt no 1884. gada dzimušos kara dienestam padotos vīriešus: no 10. līdz 27. martam mobilizēja 879 virsniekus un 333 kara ierēdņus, 124 ārstus un 20 819 kareivjus. Marta vidū Padomju Latvijas armijā bija apmēram 50 000 vīru (~20 000 durkļu), no kuriem 270 km garajā ziemeļu frontē un tikpat garajā rietumu frontē atradās 10 000-15 000 vīru ar 50 lielgabaliem, 270 ložmetējiem, 7 bruņotajiem automobiļiem, 9 lidmašīnām un 2 bruņotajiem vilcieniem.
Revolucionārā kara padome
1919. gada 5. janvārī Latvijas armijas grupas Revolucionārā kara padome tika pārdēvēta par Padomju Latvijas armijas Revolucionāro kara padomi (Революционный военный Совет армии советской Латвии, РВС), kas bija pakļauta Stučkas valdībai.
12. janvārī par kara padomes locekļiem tika iecelti:
Vēlāk RKP papildināja ar:
Struktūra
5. latviešu strēlnieku pulks palika Krievijā pulkveža J. Vācieša rīcībā. Pēc Igaunijas valdībai pakļauto spēku pretuzbrukuma sākuma ar 771./578. operatīvo direktīvu (в„– 578/оп 771/ш) 1919. gada 6. februārī Padomju Latvijas armija operatīvā ziņā atkal tika pakļauta Ziemeļu frontes vadībai, bet no 1919. gada 12. februāra tika iekļauta atjaunotās Rietumu frontes sastāvā. Šajā laikā PLA Vidzemes grupas rīcībā atradās vairāk kā 10 200 karavīru, bet Kurzemes frontē — 9100.
1919. gada 25. februārī tika uzsākta plaša mobilizācija visā lielinieku ieņemtajā Latvijas teritorijā. Pēc mobilizācijas pabeigšanas marta beigās — aprīļa sākumā armijas sastāvs bija palielinājies vismaz par 25 000 cilvēku, kas vairs nebija tik dedzīgi revolucionāri, kā sarkanie strēlnieki. Daudzi no mobilizētajiem vēlāk izmantoja iespējas dezertēt un pāriet Pagaidu valdības spēku pusē. Plaši tika iesaukti mazākumtautību pārstāvji. No vāciešiem izveidoja Lībknehta internacionālo leģionu. Uz 15. maiju armijā dienēja 45 317 cilvēku (26 480 durkļi un 1867 zobeni). Maijā LSPR armijas sastāvā iekļāva Lietuvas strēlnieku divīziju, bet jūnijā Alūksnes karaspēka grupu.
Likvidēšana
1919. gada pirmajos septiņos mēnešos dezertēja 2519 kareivji, 839 reģistrēti kā bez vēsts pazuduši. Pēc militārām neveiksmēm Viskrievijas Centrālā izpildkomiteja 1919. gada 1. jūnijā izdeva dekrētu "Par Krievijas, Ukrainas, Latvijas, Lietuvas un Baltkrievijas padomju republiku apvienošanu cīņai ar starptautisko imperiālismu". Padomju Latvijas armijas pēdējais pavēlnieks pulkvedis Pēteris Slavens tika atcelts no amata. Pēc Rīgas zaudēšanas un Padomju Latvijas armijas atkāpšanās uz Latgales teritoriju to ar virspavēlnieka 2188. operatīvo direktīvu (в„– 2188/оп) 1919. gada 7. jūnijā likvidēja un pārveidoja par Padomju Krievijas 15. armiju ar štābu Daugavpilī.
Pulkvedis Pēteris Slavens pēc Bermontiādes kauju sākuma 1919. gada novembrī padevās Latvijas bruņotajiem spēkiem.
Maisa iela (Rīga)
Maisa iela ir iela Rīgā, Centra rajonā, Vecrīgā. Tā sākas krustojumā ar Jaunielu un beidzas ar strupceļu, ielas garums ir 38 metri.
Ielu savienojumi
Maisa iela ir savienota ar šādām ielām:
Store Norske Spitsbergen Kulkompani
Store Norske Spitsbergen Kulkompani (SNSK) vai Store Norske ir Norvēģijas kalnrūpniecības uzņēmums, kas bāzējas un savas aktivitātes veic Norvēģijai piederošajā Svalbāras arhipelāgā. Dibināts 1916. gadā, kad Norvēģija nopirka American Arctic Coal Company (ACC).
Kompānijai ir ap 340 darbiniekiem (2010). SNSK ir četri apakšuzņēmumi:
Santa (portāls)
Santa.lv ir Latvijas nacionālās izdevniecības SIA Žurnāls Santa veidots interneta portāls, kas darbojas kopš 2019. gada 3. februāra. Portālā ievietota gan daļa materiālu, kas atrodami izdevniecības drukātajos žurnālos, gan ziņas, raksti, fotogalerijas un video, kas drukātajos žurnālos nav pieejami.
Jau pirmo sešu mēnešu darbības laikā portāls Santa.lv ierindojās Latvijas 20 apmeklētāko interneta mediju vidū.
Portāla saturs
Portāla Santa.lv saturā atrodami materiāli no žurnāliem Santa, Klubs, Pērle, Ej, Annas Psiholoģija, Ieva, Mans Mazais, Astes, Ievas Māja, Ievas Veselība, Ievas Virtuve, Ievas Dārzs, Ievas Stāsti, Privātā Dzīve, Mezgls, Pūcīte un Ievas Padomu Avīze, kā arī portāla redakcijas veidoti oriģinālmateriāli un aktuālās ziņas.
Delaila Muhameda
Karjera
Pirmais starptautiskais panākums D. Muhamedas karjerā bija uzvara 400 m barjerskrējienā 2007. gada Pasaules jaunatnes čempionātā Ostravā. Pieaugušo līmenī pirmais ievērojamais panākums bija sudraba medaļa 2013. gada Pasaules čempionātā Maskavā. Līdzīgu panākumu D. Muhameda atkārtoja 2017. gada čempionātā Londonā, toties kļuva par uzvarētāju 400 m/b disciplīnā 2016. gada olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro. Četras reizes uzvarējusi ASV nacionālajā čempionātā, 2019. gadā tajā sasniedzot rezultātu 52,20 sekundes un labojot Jūlijai Pečonkinai no Krievijas piederējušo pasaules rekordu (52,34 s), kas bija sasniegts 2003. gada 8. augustā.
2019. gada Pasaules čempionātā Dohā D. Muhameda uzvarēja gan 400 m barjerskrējienā, gan ar ASV komandu 4×400 m stafetē, pie tam individuālajā distancē uzlaboja sev piederošo pasaules rekordu līdz 52,16 s.
ASV olimpiskās atlases sacensībās Jūdžīnā Sidnija Maklaflina laboja Muhamedai piedorošo pasaules rekordu 400 m/b. Tokijā Muhameda izcīnīja sudraba medaļu 400 metru barjerskrējienā, piekāpjoties tikai S. Maklaflinai. Viņa sasniedza personisko rekordu 51,58, kas tobrīd bija otrais ātrākais rezultāts vieglatlētikas vēsturē pēc Maklaflinas pasaules rekorda. Muhameda izcīnīja arī zeltu 4x400 metru stafetē. 2022. gada Pasaules čempionātā Jūdžīnā ieguva bronzas medaļu 400 m/b.
Džeronimo
Džeronimo (dzimis 1829. gada jūnijā, miris ) bija apaču bedonkohu kara virsaitis, kurš aptuveni 25 gadus cīnījās pret Meksikas un Savienoto Valstu invāziju apaču zemēs. Bedonkohi bija viena no čirikavu apaču grupām. Viņa meskaleru-čirikavu (rietumu apaču) vārds Goyaałé ([kòjà:łɛ']) nozīmē "Tas Kurš Žāvājas". Vārda Džeronimo izcelsme nav precīzi zināma. Iespējams, ka tas radies kādā no kaujām ar meksikāņu zaldātiem, kad tie lūdza palīdzību Hieronīmam ("Džeronimo!"), — vienam no katoļu "svētajiem".
Džeronimo iesaistījās karā pret meksikāņiem, kad 1851. gadā meksikāņu zaldāti nogalināja viņa māti, sievu un trīs bērnus. Kopš tā brīža viņš izmantoja jebkuru iespēju, lai atriebtos meksikāņiem, kuri 300 gadus centās pakļaut dažādās apaču ciltis. Vēlāk apačiem nācās cīnīties arī pret amerikāņiem. Pret mazskaitlīgo Džeronimo vienību tie mobilizēja ceturto daļu savas armijas. Nelielas apaču grupas traucās caur Arizonu, Ņūmeksiku, rietumu Teksasu, Meksikas štatiem Sonoru un Čivavu, nogalinot kolonistus un izcīnot sadursmes ar armijas vienībām. Amerikāņu ģenerālis Krūks tos nosauca "par tīģeriem cilvēku veidolā". Kādam virsniekam, kas bija piedalījās Amerikas pilsoņu karā un cīnījies pret iedzimtajiem Āfrikā, palūdza izteikt savas domas par apačiem. Viņš atbildēja, ka vienādos apstākļos afrikāņi būtu acumirklī sakauti, pat nepaspēdami aptvert notiekošo.
Džeronimo padevās 1886. gadā. Viņu kopā ar citiem čirikaviem aizsūtīja uz Floridas cietumu. Čirikaviem atļāva atgriezties mājup tikai pēc 23 gadiem. Amerikāņu sabiedrībā Džeronimo jau viņa dzīves laikā bija kļuvis ļoti populārs. Viens no spilgtākajiem brīžiem Džeronimo dzīvē bija piedalīšanās parādē par godu prezidenta Rūzvelta inaugurācijai. Taču atgriezties dzimtenē vecajam virsaitim tā arī neatļāva. Viņš nomira no pneimonijas 1909. gada 17. februārī, savos pirmsnāves murgos atceroties ģimeni, kuru meksikāņi nogalināja pirms daudziem gadiem.
Apaču ciltis
Sešas atapasku grupai piederošās apaču ciltis dzīvoja mūsdienu Arizonas, Ņūmeksikas, Teksasas, dienvidaustrumu Kolorādo un rietumu Oklahomas štatos ASV un pierobežas štatos Meksikā. Pie apaču ciltīm piederēja hikarili, meskaleri, lipani, kaiova-apači, rietumu apači un čirikavi.
Čirikavus veidoja četras grupas: čirikavi, čehini (Chininne jeb "sarkanās sejas"), nedni (Nednhi) un bedonkohi (Bedonkohes), kuras savukārt sadalījās vēl sīkākās lokālās grupās. Bedonkohi kā atsevišķs atzars pastāvēja līdz ievērojamā virsaiša Mangasa Koloradasa (Dasoda-hae) nāvei 1863. gadā. Pēc tam bedonkohus asimilēja citas čirikavu grupas: Kočiza čokoneni, Viktorio čiheni un Juha nedni.
Atsevišķu apaču grupu sadursmes ar spāņiem konstatētas kopš 17. gadsimta sākuma. Atšķirībā no miermīlīgajām pueblu tautām, kas piekopa nometnieku dzīvesveidu un tika atkārtoti pakļautas 1692. gadā, apači bija mobili un daudz sīvāki pretinieki. Briesmu gadījumā viņi devās dziļi kalnos un veica savus pārdrošos uzbrukumus no turienes. Pēdējās spāņu valdīšanas desmitgadēs naidīgajām pusēm dažkārt izdevās noslēgt mieru, taču tas nebija pastāvīgs. 1823. gadā nodibināja Meksikas republiku, taču pamiers starp čirikaviem un meksikāņiem pastāvēja neilgu laiku. Līdz 1835. gadam vien apaču sirojumu rezutātā tika nogalināti ap 5000 meksikāņu, savukārt meksikāņi maksāja par nogalināto apaču skalpiem. 1846. gadā ASV un Meksikas karā apači apsolīja amerikāņiem drošu pārvietošanos caur savām zemēm. Čirikavu līderis Mangas Koloradas noslēdza mieru ar amerikāņiem, cienot tos kā uzvarētājus pār meksikāņiem. Nedrošais miers beidzās pēc 1851. gada, kad apaču zemēs Ņūmeksikā ieplūda zelta meklētāji. Apaču kari pret Savienoto Valstu armiju noslēdzās 1886. gadā, kad padevās Džeronimo vadītā grupa.
Dzīvesgājums
Apaču tradīcijas pieļāva daudzsievību, un pēc pirmās ģimenes nāves viņam bija vairākas sievas un trīs bērni.
Pēdējie gadi Sila fortā
1894. gadā Džeronimo kopā ar citiem 341 čirikavu ieslodzītajiem tika pārvietoti uz Sila fortu Oklahomā, kur viņi dzīvoja apkārtējos izkaisītajos ciematos. Šajā laikā sabiedrībā bija radusies ļoti liela interese par padzīvojušo Džeronimo. Katrā stacijā sirmgalvi sagaidīja lielu cilvēku pūļi, kas vēlējās viņu ieraudzīt. Daudzi gribēja iegūt no virsaiša kādu suvenīru, un viņš sāka nogriezt no savas žaketes pogas un pārdot par 25 centiem. Līdz nākamajai stacijai Džeronimo piešuva jaunas pogas un tās no jauna pārdeva. Vecais virsaitis atklāja, ka ļoti pieprasīti ir arī viņa izgatavotie nieciņi. Vēlāk Džeronimo sāka pārdot citu čirikavu izgatavos nieciņus, dēvējot tos par savējiem. Ienākumus indiāņi sadalīja savā starpā. Viņš arī parakstīja atklātnes ar savu attēlu, par katru saņemot 2 dolārus. 1906. gadā iznāca Džeronimo "autobiogrāfija", ko pierakstīja Stefans Barets. Par tulku kalpoja virsaiša Juha dēls Asa Daklugi.
Katarīna Beskova
Anna Katarīna Beskova (sv vai Anna Catharina Beskow; Stokholma —  Zalcburga ) bija Zviedrijas šahiste, 1927. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm sudraba laureāte.
Biogrāfija
1914. gadā šaha simultānspēles seansā nospēlējusi neizšķirti ar nākamo Pasaules šaha čempionu Aleksandru Aļehinu. 1920. gadā bijusi vienīgā sieviete Gēteborgas starptautiskajā šaha turnīrā, kurā 14 spēlētāju konkurencē ieguvusi 12. vietu.
Četras reizes piedalījusies Pasaules čempionātos šahā sievietēm. 1927. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Londonā izcīnījusi 2. vietu aiz Veras Menčikas, 1930. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Hamburgā ieņēmusi 4. vietu, 1931. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Prāgā atkal palikusi 4. vietā, bet 1931. gada Pasaules čempionāta šahā sievietēm Stokholmā palikusi 23. vietā.
1930. gados aktīvi piedalījusies korespondencšaha turnīros. Ir saglabājušās divas partijas, kurās viņa zaudējusi nākamajam lielmeistaram Paulam Keresam žurnāla Deutsche Schachzeitung turnīrā, kas notikušas 1932.—1933. gados.
Rolands Vagančuks
Rolands Vagančuks (dzimis ) ir Latvijas futbolists, uzbrucējs. Kopš 2019. gada spēlē Latvijas 2. līgas kluba FK Karosta sastāvā.
Baltkrievijas olimpisko medaļnieku uzskaitījums
Līdz šim Baltkrievija olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 96 medaļas (20 zelta, 32 sudraba un 44 bronzas medaļas). No šīm 96 medaļām 78 medaļas ir tikušas izcīnītas vasaras olimpiskajās spēlēs un 18 medaļas ziemas olimpiskajās spēlēs. Visvairāk medaļu — 17 medaļas — vasaras olimpiskajās spēlēs Baltkrievija izcīnīja 2000. gada Sidnejas olimpiskajās spēlēs. Savukārt ziemas olimpiskajāsm spēlēs visvairāk medaļu Baltkrievija ir izcīnījusi 2014. gada Soču spēlēs — 6 medaļas. No vasaras olimpiskajiem sporta veidiem visvairāk ir izcīnījusi vieglatlētikā (14 medaļas), savukārt cīņas sportā un vingrošanā tā ir izcīnijusi 11 medaļas kartā. No ziemas olimpiskajiem sporta veidiem visvairāk medaļas ir izcīnītas biatlonā. Kopumā Baltkrievijas sportisti medaļas ir izcīnījuši 15 olimpiskajos sporta veidos (12 — vasaras un 3 — ziemas sporta veidi).
Ar medaļām bagātākais Baltkrievijas sportists (kopš Baltkrievija startē kā neatkarīga valsts) ir biatlona pārstāve, Darja Domračeva, kura ir izcīnījusi 6 olimpiskās medaļas (4 zelta, 1 sudraba un 1 bronzas medaļu). Vistitulētākais baltkrievu sportists olimpiskajās spēlēs ir vingrotājs Vitālijs Ščerbo, kurš kopumā ir izcīnījis 10 olimpiskās medaļas (6 zelta un 4 bronzas) — visas zelta medaļas viņš ieguva pārstāvot Padomju Savienību, savukārt pārējās 4 medaļas jau pārstāvot Baltkrieviju.
Sportistu uzskaitījums
''Šajā uzskaitījumā iekļauti tie sportisti, kas olimpiskajās spēlēs piedalījušies un izcīnījuši medaļas, pārstāvot Baltkrieviju. Sportisti sakārtoti alfabētiskā secībā pēc uzvārda.''
Olimpiskie medaļnieki (citu valstu sastāvā)
''Šajā sadaļā iekļauti tie Armēnijas/armēņu izcelsmes sportisti, kas olimpiskajās spēlēs ir ieguvuši olimpiskās medaļas, pārstāvot kādu citu valsti. Sportisti sakārtoti alfabētiskā secībā pēc uzvārda.''
Atņemtās medaļas
Sportisti sakārtoti alfabētiskā secībā pēc uzvārda.
Spēļu automāts
Spēļu automāts ir kazino azartspēļu ierīce, kas darbojas, ievietojot monētas un nospiežot pogu, lai aktivizētu trīs vai vairāk rullīšus ar horizontāli izvietotiem simboliem. Ja pēc rullīšu pagriešanās sakrīt nepieciešamās simbolu kombinācijas, spēlētājs saņem laimestu. Spēļu automāti izmanto dažādas nejauši izvēlētu skaitļu/simbolu sistēmas, kas pēc nejaušības principiem nosaka pagriezienu iznākumu.
Vēsture
Pirmās spēļu automātiem līdzīgās ierīces parādījās ASV 1880. gados, taču mūsdienu spēļu automātu priekšteči parādījās 1894. gadā, kad tos radīja ASV izgudrotājs Čārlzs Augusts Fejs.
Pirmie mūsdienu spēļu automāti, kuri rullīšus attēloja monitoros, parādījās 1975. gadā Lasvegasā. 1986. gadā parādījās elektroniskās sistēmas, kas savienoja automātus dažādās vietās, ļaujot izmantot šodien labi pazīstamo džekpota funkciju.
21. gadsimta sākumā tradicionālajiem spēļu automātiem draudēja strauja tiešsaistes azartspēļu automātu izaugsme, kas tagad tiek plaši izmantoti azartspēļu tirgū. Tiešsaistes sloti, kas Austrālijā ir pazīstamas kā “Pokies”, programmatūras uzņēmumi ir izstrādājuši, lai varētu spēlēt tradicionālus spēļu automātus mājās.
Spēļu automātu iezīmes
Spēļu automāti iedalāmi divās kategorijās — progresīvo džekpotu un parasto izmaksu automāti. Progresīvo džekpotu automātos ir augošs maksimālais laimests, kuru var laimēt jebkurš, sakrītot vajadzīgajai simbolu kombinācijai. Lielākajai daļai spēļu automātu ir līdzīgas izmaksu tabulas, spēlēšanas veids un izskats. Atšķirības slēpjas to dizainos, izmaksu biežumā un bonusu pieejamībā.
Spēļu automātus var arī iedalīt pēc maksimālo un minimālo likmju lieluma. Piemēram, interneta kazino pieejamajos automātos likmes lielumu iespējams regulēt to iestatījumos.
Ja vecās paaudzes spēļu automātos pamatā bija pieejami trīs rullīši ar vienu izmaksas līniju, tad mūsdienās piedāvājums ir krietni plašāks. Lielākajai daļai automātu ir vismaz pieci rullīši un izmaksas līniju skaits sniedzas pat vairākos desmitos. Izmaksas līniju kombinācijas ir visdažādākās, kas ļauj spēlētājam iegūt laimestu vairākos veidos.
Spēļu automāti Latvijā
Spēļu automāti Latvijā pirmo reizi parādījās 21. gadsimta sākumā, un kopš tā laika to skaits strauji aug.
2021. gadā Rīgā reģistrēta 101 spēļu zāle un 2476 spēļu automāti. Papildus fiziskajām azartspēļu iestādēm, automāti pieejami arī internetā. 2022. gadā Latvijā bija 17 uzņēmumi, kam Izložu un azartspēļu uzraudzības inspekcija piešķīrusi atļauju organizēt azartspēles tiešsaistē, klāstā iekļaujot interaktīvos spēļu automātus.
Lielākie tirgus dalībnieki
Uz 2021. gada 1.oktobri Izložu un azartspēļu uzraudzības inspekcijas reģistrēto un uzstādīto azartspēļu automātu, iekārtu un programmu reģistrā bija iekļautas 4888 vienības. Balstoties uz reģistrā publicēto vienību skaitu, secināms, ka 74% jeb 3608 vienības ir izstrādājis viens no pasaulē lielākajiem azartspēļu industrijas uzņēmumiem Austrian Gaming Industries GmbH (tostarp uzņēmuma mātes kompānija Novomatic GmbH), kuru produkciju Latvijā izplata Alfor grupa. Alfor grupu dibinājusi Latvijas holdinga kompānija SIA Foroms (reģistrēts 1999.gadā). SIA Foroms pieder SIA FVR Invest, kura patiesais labuma guvējs - Jānis Zuzāns.
Tiesiskais regulējums
Azartspēļu un izložu likuma 4.pants paredz, ka Latvijas Republikā drīkst uzstādīt un ekspluatēt tikai reģistrētus un sertificētus azartspēļu automātus un to programmas. Sertifikāciju drīkst veikt laboratorijas, kuras saņēmušas attiecīgās Eiropas Savienības dalībvalsts akreditācijas iestādes izsniegtu sertifikātu.
Brešas province
Brešas province ir viena no Itālijas provincēm valsts ziemeļrietumos, Lombardijas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Breša. Provinces kopējā platība ir 4784 km2 liela, 2012. gada beigās tajā dzīvoja 1 266 988 iedzīvotāji. Brešas province sīkāk iedalās 206 komūnās.
Mārstaļu iela (Rīga)
Mārstaļu iela ir iela Rīgā, Centra rajonā, Vecrīgā. Tā sākas krustojumā ar Grēcinieku ielu beidzas krustojumā ar 11. novembra krastmalu.
Iela izveidojusies 13. gadsimtā ar nosaukumu Rīgemundes iela. Ielai bija izdevīgs izvietojums, uz tās veidojās lielās tirgotāju sētas. 15. gadsimtā iela tika saukta par Maršalka ielu. No 14. gadsimta vidus ielā atradās Rīgas rātes zirgu staļļi, 1415. gadā iela ieguva savu tagadējo nosaukumu, kas radies no vācu valodas vārda Marstall (zirgu stallis).
Ielu savienojumi
Mārstaļu iela ir savienota ar šādām ielām:
Ariagners Smits
2018. un 2020. gada sezonās spēlējis Latvijas Virslīgā, pārstāvot FK Spartaks Jūrmala. Virslīgā aizvadījis 37 spēles un guvis 8 vārtus. Bija izīrēts arī citu valstu klubiem.
Nikaragvas izlasē debitējis 2017. gadā. Pirmos vārtus izlases labā guva FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Tērksu un Kaikosu izlasi.
Gorki (Ņukšu pagasts)
Gorki ir ciems Ludzas novada Ņukšu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 4 km no pagasta centra Ņukšiem, 13 km no novada centra Ludzas un 228 km no Rīgas.
Harriet the Spy
Harriet the Spy ir 1996. gada ģimenes komēdija, kas balstīta uz Luīzes Fichjū tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisore ir Bronvena Hjūza. Galvenās lomas atveido Mišela Trahtenberga, Rouzija O'Donela, Gregorijs Smits un Vanesa Lī Čestera. Filmas pirmizrāde notika.
Harieta M. Velša ir sestās klases skolniece, kuras hobijs ir spiegošana. Kādu dienu Harietas draugi Saimons un Dženija atrod viņas slepeno piezīmju grāmatu, kurā Harieta par saviem draugiem nav izteikusies pārāk jauki. Nu Harietai jācenšas izlabot savas pieļautās kļūdas un jāatvainojas saviem draugiem.
Jaunavu iela (Rīga)
Jaunavu iela ir iela Rīgā, Centra rajonā, Vecrīgā. Tā sākas krustojumā ar Tirgoņu ielu un beidzas krustojumā ar Mazo Jaunielu.
Viljams Enderss
Biogrāfija
Viljams Enderss piedzima Britu Honkongā ASV Jūras kara flotes virsnieka Artūra Endersa ģimenē. Pēc Viljama piedzimšanas ģimene pārcēlās uz Anapolisu Mērilendas štatā, kur viņa tēvs sāka pasniegt matemātiku Jūras kara flotes aspirantūras skolā. Vēlāk ģimene atgriezās Ķīnā. Pēc tam, kad Japānas spēki iebruka Naņdzjinā, Viljamam Endersam ar māti izdevās aizbēgt uz Filipīnām, un tālāk uz ASV.
Jaunavu iela (Rīga)
Ielas lielākā daļa gājusi bojā Otrā pasaules kara laikā. Šobrīd iela atrodas tirdzniecības centra "Rātes pasāža" teritorijā.
Ielu savienojumi
Jaunavu iela ir savienota ar šādām ielām:
Viljams Enderss
Biogrāfija
1955. gadā Enderss ASV Jūras akadēmijā ieguva bakalaura grādu elektroinženierijā un iestājās ASV Gaisa spēkos. Pēc pilotu apmācības kursiem 1956. gadā viņš ieguva kara lidotāja kvalifikāciju. Dienēja par iznīcinātāju pilotu Jebkādu laikapstākļu pārtvērēju eskadriļā Gaisa aizsardzības pavēlniecībā (Air Defense Command) Kalifornijā un Islandē.
1967. gada novembrī Enderss kā pilots tika iekļauts Apollo 9 pamatapkalpē kopā ar Frenku Bormanu un Maiklu Kolinsu. Šajā lidojumā, līdzīgi kā Apollo 8, bija plānots Zemes orbītā izmēģināt Mēness moduli. Pēc tam, kad 1968. gada vasarā kļuva skaidrs, ka Mēness modulis būs gatavs ne agrāk kā 1969. gada martā, tika nolemts ar Apollo 8 veikt Mēness aplidojumu bez Mēness moduļa. Savukārt, tā kā Apollo 8 Džeimsa Makdivita apkalpe bija daudz laika pavadījusi, trenējoties ar Mēness moduli, tika nolemts apmainīt Apollo 8 un Apollo 9 apkalpes vietām. Jūlijā Kolinsam medicīniskās apskates laikā konstatēja kakla diska trūci, un viņa vietā par komandmoduļa pilotu tika iecelts Džeimss Lovels.
Viljama Endersa vienīgais kosmiskais lidojums notika 1968. gadā no 21. līdz 27. decembrim kosmosa kuģī Apollo 8. Viņš formāli bija Mēness moduļa pilots, lai gan šajā lidojumā pats Mēness modulis netika sūtīts. Pirmo reizi pilotējams kuģis iegāja Mēness orbītā.
Pēc tam Enderss bija Apollo 11 dublieru apkalpes komandmoduļa pilots. 1969. gadā viņš atstāja NASA un atvaļinājās no bruņotajiem spēkiem ģenerālmajora pakāpē.
1969. gada jūnijā Viljams Enderss kļuva par Nacionālās aeronautikas un kosmosa padomes izpildsekretāru. 1973. gada 6. augustā Enderss tika iecelts Atomenerģijas komisijā. 1975. gada janvārī viņš kļuva par jaunizveidotās Kodolregulējošās komisijas priekšsēdētāju. No 1976. līdz 1977. gadam Viljams Enderss bija ASV vēstnieks Norvēģijā.
1977. gada septembrī Viljams Enderss kļuva par General Electric Kodolproduktu nodaļas viceprezidentu un ģnerālmenedžeri Sanhosē. 1979 gadā Hārvarda biznesa skolā viņš pabeidza Augstākās pārvaldības programmu. 1980. gada 1. janvārī viņš tika pārcelts uz GE Aviācijas iekārtu nodaļu par ģnerālmenedžeri. 1984. gadā Enderss pārgāja darbā uz Textron, kļūstot par izpildviceprezidentu aerokosmiskajos jautājumos. 1986. gadā viņš kļuva par vecāko izpildviceprezidentu oparatīvajos jautājumos. 1990. gadā Enderss kļuva par uzņēmuma General Dynamics vicepriekšsēdētāju. 1991. gadā viņš kļuva par izpilddirektoru. 1993. gadā viņš atstāja General Dynamics.
Raipole (Nirzas pagasts)
Raipole ir ciems Ludzas novada Nirzas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 5 km no pagasta centra Nirzas, 22 km no novada centra Ludzas un 240 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V516. Ciemā atrodas Raipoles katoļu baznīca.
Rio 2
"Rio 2" (en) ir 2014. gada ASV animācijas filma, kuras režisors ir Karloss Saldana. Filmas pirmizrāde notika. Galvenās lomas ierunājuši Anna Hetaveja, Džese Aizenbergs, Žemēns Klementss, Kristīna Čenoveta, Bruno Mars, Džordžs Lopess, Treisijs Morgans un Leslija Manna.
Filmā Blū, Džūela un viņu trīs bērni pārceļas uz Amazones savvaļu. Tur Blū mēģina iekļauties sabiedrībā, sanaidojas ar atriebīgo Nigelu, kā arī satiek sievastēvu.
Juzefinova
Juzefinova ir ciems Ludzas novada Ņukšu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 1 km no pagasta centra Ņukšiem, 10 km no novada centra Ludzas un 230 km no Rīgas.
Tallinas Doms
Tallinas Doms (et) jeb Tallinas Jaunavas Marijas katedrāle (et, de) ir baznīca Tallinas vecpilsētā, Domkalnā. Igaunijas Evaņģēliski luteriskā baznīcas rezidences baznīca. Vecākā baznīca Tallinā.
Juzefinova
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V521.
Tallinas Doms
Pirmā koka baznīca celta 1219. gadā, kad Tallinu ieņēma dāņi. 1229. gadā dominikāņu mūki sāka mūra baznīcas celtniecību, kuru pabeidza 1240. gadā. 14. gadsimta trīsdesmitajos gados tika sākta pārbūve, ko pabeidza 100 gadu laikā. 1561. gadā Tallinas Doms kļuva par luterāņu baznīcu. 1684. gadā baznīca cieta Domkalna ugunsgrēkā, tomēr nenodega pilnībā. Baznīca tika atjaunota iepriekšējā ārējā izskatā, bet baznīcas interjerā Kristians Akermanis (Christian Ackermann) radīja jaunu kanceli un altārdaļu. No 1778. līdz 1779. gadam tika pārbūvēts baznīcas tornis. 1878. gadā baznīcā tika iebūvētas Frīdriha Lādegasta ērģeles (pārbūvētas un paplašinātas no 1913. līdz 1914. gadam).
Baznīcas interjerā labi saglabājušies seni sarkofāgi un epitāfijas. Šeit apglabāti Bohēmijas protestantu līderis Jindržihs Matiāšs Turns (Jindřich Matyáš Thurn), zviedru karavadonis Pontuss de la Gardi (Pontus De la Gardie), valsts darbinieks Fabiāns fon Ferzens un jūrasbraucējs Ādams Johans fon Krūzenšterns.
Silovi (Ņukšu pagasts)
Silovi ir ciems Ludzas novada Ņukšu pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 3 km no pagasta centra Ņukšiem, 10 km no novada centra Ludzas un 232 km no Rīgas.
Praktikants
"Praktikants" (en) ir 2015. gada ASV kinokomēdija, kuras režisore, scenārija autore, kā arī viena no producentēm ir Nensija Meiersa. Galvenās lomas filmā atveido Anna Hetaveja, Renē Ruso un Roberts De Niro. Filmas pirmizrāde notika Beļģijā.
Filma seko septiņdesmitgadīgam atraitnim, kurš kļūst par vecāko praktikantu strauji augošā apģērbu e-komercijas uzņēmumā.
Groseto province
Groseto province (it) ir viena no Itālijas provincēm valsts centrālajā daļā, Toskānas reģionā. Provinci un tai piederošās salas rietumos apskalo Tirēnu jūra. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Groseto. Provinces kopējā platība ir 4503 km², 2023. gadā tajā dzīvoja 215 778 iedzīvotāji. Groseto province sīkāk iedalās 28 komūnās.
Cīņas sports 1980. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Cīņas sports 1980. gada vasaras olimpiskajās spēlēs bija viens no olimpiādes programmā iekļautajiem sporta veidiem. Tā sacensības notika PSRS galvaspilsētā Maskavā brīvajā cīņā no  27. līdz 29. jūlijam, grieķu-romiešu cīņā no 20. līdz 22. jūlijam. Kopā cīņas sportā tika sadalīti 20 medaļu komplekti.
Poļina Žerebcova
Poļina Žerebcova (ru, dzimusi Groznijā) ir krievu rakstniece un žurnāliste.
Autore grāmatai par Krievijas—Čečenijas kariem «Poļinas Žerebcovas dienasgrāmata» (Дневник Жеребцовой Полины:1999-2002). Grāmata ir tulkota vairākās valodās.
Biogrāfija
Polina ir dzimusi daudznacionālā ģimenē Čečenijas—Ingušijas Autonomās Padomju Sociālistiskās Republikas teritorijā, Groznijā. Militārās kampaņas laikā viņa neizbrauca ārpus Čečenijas Republikas robežas. No kara sākuma 1994. gadā deviņus gadus vecā Poļina sāk rakstīt personīgo dienasgrāmatu, kurā aprakstīti vēsturiskie notikumi viņas dzimtenē. . 2013. gadā Poļina saņēma politisko patvērumu Somijā. Poļina ir iesaistīta cilvēktiesības aizstāvības darbībā. Uzstājas par Borisa Stomahina atbrīvošanu. Ziņojuma autors par kara noziegumiem Čečenijā 1994.— 2004. gados. eng. .
Keilas ūdenskritums
Keilas ūdenskritums atrodas Igaunijas ziemeļos, Harju apriņķa Rietumharju pagastā,, Igaunijā uz Keilas upes. Tas ir 6 metrus augsts un, atkarībā no sezonas, 60-70 metrus plats.
Egils Kalns
Egils Kalns (dzimis ) ir Latvijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2020) Kalns pārstāv Latvijas čempionāta klubā HK Liepāja.
Karjera
Kalns savu karjeru sāka HK Liepājas Metalurgs-2 komandā Latvijas hokeja čempionātā, vēlāk HK Liepājas Metalurgs Baltkrievijas Ekstralīgā. Vēlāk spēlējis gan Somijas līgā, gan Kazahstānas līgā. 2015. gadā pievienojās HK Liepāja komandai un izcīnija čempionu titulu. 2018. gadā Kalns noslēdza līgumu ar KHL komandu Rīgas "Dinamo", tās sastāvā nākamajā sezonā aizvadot septiņas spēles. 2019. gada vasarā pievienojās Lielbritānijas hokeja līgas vienībai Dandī "Stars", taču vien gadu vēlāk atgriezās Liepājā.
Antisovetisms
Antisovetisms ir uzskatu kopums, kas vērsts pret Padomju varu, Padomju dzīvesveidu vai visu Padomju Savienību. PSRS laikos par antisovetismu sodīja ar darbu gulaga soda nometnēs.
Komūna. Latvijas laikmets
"Komūna. Latvijas laikmets" ir 1998. gadā izdota Latvijas dokumentālā īsfilma. Filmas režisore ir Arta Biseniece.
Sižets
Filma veidota par nepilngadīgo toksikomānu resocializācijas centru, kas tiek piedāvāts pusaudžiem kā brīvās izvēles iespēja.
Skrundas rajons
Skrundas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR sastāvā no 1950. līdz 1959. gadam. Tas atradās Kurzemē un robežojās ar Kuldīgas, Saldus, Aizputes un Priekules lauku rajoniem, kā arī ar Lietuvas PSR. Rajona administratīvais, saimnieciskais un kultūras centrs bija Skrundas strādnieku ciemats. Skrundas rajonam bija savs laikraksts "Zem Ļeņina Karoga".
Izveide
Pēc 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas Kuldīgas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Kuldīgas, Auces, Saldus un Skrundas lauku rajonos. No 1952. gada 7. aprīļa līdz 1953. gada 21. aprīlim Skrundas rajons ietilpa Liepājas apgabalā.
Likvidācija
1959. gadā Skrundas rajonu likvidēja, tā dienvidu daļu pievienojot Saldus rajonam, bet ziemeļu daļu Kuldīgas rajonam.
Alise Aizspogulijā (filma)
Sižets
Alise atrod maģisku spoguli, kas aizved viņu atpakaļ uz Brīnumzemi. Tur Alise atrod Trako Cepurnieku, kurš uzvedas dīvaināk nekā parasti un vēlas uzzināt patiesību par savu ģimeni. Alise dodas atpakaļ laikā, kur viņa dažādos dzīves posmos satiek savus draugus un ienaidniekus, kā arī cenšas izglābt Cepurnieku, pirms beidzas dotais laiks.
Nezināmais Eiropas centrs. Latvijas laikmets
"Nezināmais Eiropas centrs. Latvijas laikmets" ir 1997. gadā izdota Latvijas dokumentālā īsfilma. Filmas režisors ir Aivars Freimanis.
Sižets
Filma veidota par Slīteres dabas rezervātu un Kolkasragu. Lai arī šeit nav tādu brīnumu kā ūdenskritumi vai augsti kalni, šajā reģionā ir plašs liedags, posta neskarti meži un dzidra jūra.
Arktikugoļ
Arktikugoļ vai Valsts trests «Arktikugoļ» (ru) ir Krievijas kalnrūpniecības uzņēmums, kas savas aktivitātes veic Norvēģijai piederošajā Svalbāras arhipelāgā. Dibināts 1931. gadā, bet darbību Svalbārā uzsāka 1932. gadā, kad uzņēmums nopirka Nīderlandes kompānijai piederošo koncesiju Barencburgā. Uzņēmumam Svalbārā pieder trīs kalnraču ciemati ar raktuvēm — joprojām funkcionējošā Barencburga, iekonservētā Piramidene un pamestā Grumanta — kopā 251 km². Funkcionējošajās akmeņogļu raktuvēs Barencburg gadā iegūst ap 120 000 tonnu ogļu, kas tiek patērētas uz vietas un piegādātas patērētājiem Eiropā. Uzņēmums uztur arī Barencburgas un Piramidenes komunālo saimniecību (dzīvojamo fondu, palīgsaimniecības, elektrostaciju, slimnīcu, kultūras un sporta kompleksu, bērnudārzu u.c). Pēdējā laikā uzņēmuma darbība tiek diversificēta, attīstot arī citas nozares, sevišķi tūrismu un zinātniski pētniecisko darbību.
Auces rajons
Auces rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR sastāvā no 1950. līdz 1959. gadam. Tas atradās Zemgalē un robežojās ar Dobeles, Saldus un Elejas lauku rajoniem, kā arī ar Lietuvas PSR. Rajona administratīvais, saimnieciskais un kultūras centrs bija Auces pilsēta. Auces rajonam bija savs laikraksts "Auces komunārs".
Izveide
Pēc 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas Jelgavas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija sadalīta Auces, Dobeles, Elejas un Jelgavas rajonos. No 1952. gada 7. aprīļa līdz 1953. gada 21. aprīlim Auces rajons ietilpa Liepājas apgabalā.
Likvidācija
1959. gadā Auces rajonu likvidēja, tā austrumu daļu pievienojot Dobeles rajonam, bet rietumu daļu Saldus rajonam.
Sargs, Staļins un lidmašīnas. Latvijas laikmets
"Sargs, Staļins un lidmašīnas. Latvijas laikmets" ir 1998. gadā izdota Latvijas dokumentālā īsfilma. Filmas režisore un scenārija autore ir Aija Bley.
Sižets
Filma veidota par to, kā aviācijas entuziasti sarīkoja Ziemassvētkus Spilves vecajā lidostā.
Kazaņas haniste
Kazaņas haniste (tt, Qazan xanlığı) bija bulgāru—tatāru valsts, kas no 1438. līdz 1552. gadam pastāvēja Volgas Bulgārijas vietā. Mūsdienās tā ir daļa no Krievijas Eiropas daļas, Tatarstānā un Čuvašijā, Volgas un Kamas upju sateces vietas apkārtnē.
Kazaņas hanistes dibināšana
Pēc Zelta Orda s karavadoņa emīra Edigeja nāves 1419. gadā par Ordas hanu Sarajā kļuva hana Tohtamiša radinieks Ulu Muhameds, kuru 1423. gadā ar uzbeku palīdzību padzina Baraks. Pēc hana Baraka nogalināšanas 1427. gadā Sarajā no jauna par hanu kļuva Ulu Muhameds, bet viņu izaicināja Tohtamiša brālēna pēcnācējs Seids Ahmeds (1433), kuru atbalstīja Lietuvas dižkunigaitijas troņa pretendents Švitrigailis un Maskavas lielkņazs Vasilijs II. Pēc varas zaudēšanas Sarajā hans Ulu Muhameds 1438. gadā nodibināja Kazaņas hanisti un piespieda pakļauties Maskavas lielkņazu Vasīliju II. Ordas hanu pretendentu cīņu rezultātā pakāpeniski tika nodibinātas arī citas patstāvīgas hanistes — Krimas haniste (1441), Nogaju Orda (pēc 1440. gada), Kazahu haniste (1456), Astrahaņas haniste (1466), visbeidzot Tjumeņas haniste (1468), kas vēlāk tika pārdēvēta par Sibīrijas hanisti.
Atlikušajā Ordas stepju teritorijā starp Dņepras un Jaikas upēm saglabājās valstisks veidojums ar galvaspilsētu Sarajā, kas vēlāk ieguva Dižās Ordas nosaukumu. Tās hans Ahmeds valdīja 1465. — 1481. gadā un atkārtoti 1474. un 1476. gadā aicināja Maskavas lielkņazu Vasiliju III kļūt par viņa vasali. Maskavas kņazs jau līdz 1478. gadam bija pakļāvis sev gandrīz visas krievu apdzīvotas zemes un atteicās maksāt meslus. Tā vietā viņš noslēdza savienību ar Krimas hanu Mengli Geraju un Moldovas gospodaru Stefanu, savukārt Dižās Ordas hans Ahmeds noslēdza savienību ar Polijas karali un Lietuvas dižkunigaiti Kazimiru IV.
Karagājiens uz Maskaviju
1480. gada oktobrī Dižās Ordas karaspēks cauri Lietuvai pakļautajām zemēm virzījās uz Maskavu, bet tika apstādināts pie Ugras upes, tā laika Lietuvas-Maskavijas robežas (tagadējā Kalugas apgabalā). Tur tatāri vairāk kā mēnesi veltīgi gaidīja Lietuvas dižkunigaitijas karaspēka ierašanos, kas tajā laikā atvairīja Krimas karaspēka iebrukumu. Sakarā ar ziemas iestāšanos hana Ahmeda karaspēks atkāpās uz Saraju, kurai 1481. gada janvārī uzbruka Nogaju Ordas karaspēks un hanu nogalināja. Krievijas vēsture ar laiku šo "stāvēšanu uz Ugras upes" sāka uzskatīt par mongoļu-tatāru jūga beigām. Kazaņas hani šajā laikā bija Dižās Ordas hanu vasaļi.
Kazaņas hani ārvalstu atkarībā
Maskavas lielkņazs jau 1467. gadā centās atbalstīt Kasima pretenzijas uz Kazaņas hanu troni, kurš tomēr kļuva par Kasimovas hanu.
1487. gadā Maskavijas karaspēks ieņēma Kazaņu, gāza no troņa hanu Ilhamu Gali un par hanu kļuva viņa promaskaviskais brālis Muhameds Amins, kas valdīja līdz 1496. gadam. Tad viņu gāza Tjumeņas hans Mamuks, kuru nomainīja Kazaņas hana dēls Abdullatifs (1497—1502), tad atkal Muhameds Amins (1502—1518). Viņš ap 1505. gadu nolēma pārtraukt pakļautību Maskavai, tādēļ krievu karaspēks uzbruka Kazaņai, taču cieta sakāvi. Krievi 1518. gadā par Kazaņas hanu iecēla savu vasali Kasimovas hanu Šigaleju (1518—1521). Tomēr jau 1521. gadā viņu gāza no troņa un par jauno Kazaņas hanu kļuva Krimas hana Mengligireja dēls Sahibgirejs (1521—1525), kas izveidoja pret Maskaviju vērstu savienību ar Krimas hanu, Astrahaņas hanu un Nogaju Ordas beju. Viņi iebruka Maskavijas zemēs un piespieda lielkņazam Vasilijam III parakstīt padošanās līgumu.
Pēc ilgstošiem kariem Krievijas cars Ivans IV 1552. gadā pilnīgi sagrāva Kazaņas hanisti. Kazaņas pēdējo hanu Jadegaru Muhamedu aizveda gūstā uz Krieviju, kur viņu kristīja par Simeonu un iecēla par Zveņigorodas vietvaldi.
Kazaņas hanu valdījumus pilnīgi inkorporēja Krievijas caristes sastāvā, bet Krievijas cars piesavinājās Kazaņas cara titulu.
Kazaņas cariste un Kazaņas guberņa
16. — 17. gadsimtā pastāvēja Kazaņas cariste, kuras teritorijā bija iekļautas arī Astrahaņas hanistes zemes. Tās nominālais valdnieks bija Krievijas cars. Pēc Pētera I 1708. gada administratīvās reformas to pārdēvēja par Kazaņas guberņu, kurā vēlāk izveidoja Astrahaņas guberņu (1717), Ņižņijnovgorodas guberņu (1718) un Simbirskas guberņu (1780). 1725. gadā Kazaņas guberņu sadalīja 6 provincēs: Kazaņas, Svijažas, Penzas, Ufas, Vjatskas un Soļikamskas.
Kazaņas hani
Kazaņas hani, vēlāk Kazaņas cari, bija Lielās Ordas valdnieku dinastijai piederīgi tatāru hani. Pēc tam, kad Krievijas cars Ivans IV sagrāva Kazaņas hanu (caru) valsti, viņš savam titulam pievienoja arī "Kazaņas cara" (царь Казанскiй) nosaukumu, bet Kazaņas caru ģerboni iekļāva Krievijas Impērijas ģerbonī.
Varang Nord
Varang Nord ir 2014. gadā Daugavpilī izveidota folkmetāla grupa. Līdz šim grupa izdevusi trīs pilna izmēra studijas albumus un divus mazalbumus.
Vēsture
Grupas pirmsākumi meklējami 2004. gadā izveidotajā grupā Balaguri (Балагуры), kas pastāvēja līdz 2009. gadam, kad grupas dalībnieki paņēma pārtraukumu. Savā pastāvēšanas laikā tā paguva ierakstīt divus albumus — Великая Русь (2007) un Зимнее солнце (2008), no kuriem pēdējais gan palika neizdots.
2014. gadā ar nedaudz mainītu sastāvu grupa atsāka darbību, pieņemot nosaukumu Varang Nord, un izdeva albumu Fire of the North, kas tika ierakstīts grupas drauga studijā. Neskatoties uz albumu nosaukumu, visas tajā iekļautās dziesmas ir krievu valodā, bet līdztekus dziesmu krieviskajiem nosaukumiem norādīti arī to tulkojumi angliski. 2016. gada 4. augustā grupa izdeva videoklipu albuma dziesmai Blood Surf (Кровавый прибой) par vikingu sirojumiem Centrāleiropā no 8. gadsimta beigām līdz 11. gadsimtam.
2016. gada 14. augustā klubā „Melnā Piektdiena” Varang Nord iesildīja fēriešu folkmetāla grupu Týr. Tā paša gada septembrī Varang Nord devās albuma Fire of the North atbalsta koncertturnejā pa Krieviju. 2016. gada beigās grupa izdeva mazalbumu Call of Battle, kura atvēršanas svētki notika nākamā gada 25. februārī klubā „Melnā Piektdiena”. Albumā iekļautas trīs dziesmas, no kurām viena — „Ziemeļvīri” — ierakstīta latviski, piedaloties Skyforger un Green Novice ģitāristam un vokālistam Alvim Bernānam.
2019. gada 17. aprīlī grupa izdeva dziesmu „Stuojīs” latgaliešu valodā. Dziesmas videoklipu Varang Nord uzņēma 19. jūlijā Lielvārdes novadā. Dziesmu valodas maiņu grupas dalībnieki kādā intervijā skaidroja šādi:
Pat Latvijā smagās mūzikas izpildītāju vidū nav daudz, kas dziedātu latgaliski, un par pasaule nemaz nerunājot. Dziedot latgaliski, mēs izceļam sevi un nesam Latvijas un Latgales vārdu pasaulē.
2019. gada 1. jūnijā Varang Nord uzvarēja smagās mūzikas grupu atlases finālā Wacken Metal Battle, iegūstot tiesības pārstāvēt Latviju augustā Vācijā notiekošajā festivāla Wacken Open Air grupu konkursā. Tajā Varang Nord 30 dalībvalstu konkurencē ieguva pirmo vietu, iegūstot 5000 eiro lielu naudas balvu, mūziķu aprīkojumu, iespēju bez maksas ierakstīt videoklipu Bulgārijā, piedalīties Full Metal Holiday festivālā Maļorkā un ierakstīt albumu ārzemju studijā.
Angļu pacients (filma)
"Angļu pacients" (en) ir 1996. gada romantiska kara drāma, kas balstīta uz Maikla Ondtatjes tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisors un producents ir Entonijs Mingella. Galvenās lomas atveido Reifs Fainss, Žiljeta Binoša, Vilems Defo, Kristīna Skota Tomasa, Navīns Endrjūss, Kolins Fērts, Džuliāns Vedhems un Jirgens Prohnovs. Filmas pirmizrāde notika.
Otrā pasaules kara beigās jauna medmāsa Hana sāk aprūpēt lidmašīnas avārijā cietušo Almasu.
Filma tika nominēta divpadsmit Amerikas Kinoakadēmijas balvām, no kurām ieguva deviņas: savukārt nominācijās "Labākais aktieris galvenajā lomā", "Labākā aktrise galvenajā lomā" un "Labākais adaptētais scenārijs" filma zaudēja attiecīgi "Mirdzums", "Fārgo" un Some Folks Call It a Sling Blade.
Šliselburga
Šliselburga ir pilsēta pie Ņevas upes iztekas no Lādogas ezera Ļeņingradas apgabalā Krievijā. Atrodas pie federālā autoceļa R21 "Kola".
Pilsētas centrs un pie pilsētas atrodošais Orešekas cietoksnis ietilpst UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Pie pilsētas atrodas 18. gadsimtā celtā Vecā Lādogas kanāla galapunkts un slūžas.
Vēsture
1323. gadā Novgorodas kņazs Jurijs Daņilovičs uz Orešekas salas nodibināja koka cietoksni, kuru salas vārdā dēvēja par Orešeku. No 1613. līdz 1702. gadam, kad pilsēta piederēja Zviedrijai, tās nosaukums bija Nēteburga (Nöteborg). Atkarojis to no zviedriem, Pēteris I pilsētu nosauca par Šliselburgu (no vācu: "Atslēgas pilsēta"), jo tā bija stratēģiska vieta visa reģiona ieņemšanai.
Cietoksnis ilgi kalpojis kā cietums, bet 1920./1930. gados kā bakterioloģisko ieroču izstrādes vieta.
Pati pilsēta veidojusies kā apmetne pie cietokšņa. Pētera I laikā tika izrakts Lādogas kanāls, kura galapunkts atrodas pie Šliselburgas. Pilsētas tiesības no 1780. gada. Otra pasaules kara laikā Šliselburgu ieņēma vācu karaspēks, tomēr cietoksnis palika Sarkanas armijas rokās. 1943. gada janvārī, Sarkanajai armijai ieņemot Šliselburgu, tika pārrauta Ļeņingradas blokāde. No 1944. pilsētas nosaukums bija Petrokreposta. 1992. gadā tika atgūts vēsturiskais nosaukums.
Ekonomika
Pilsētā atrodas 1913. gadā dibinātā "Ņevas kuģu būves un remonta rūpnīca" (Невский судостроительно-судоремонтный завод).
Cilvēki
Šliselburgas cietoksnī dažādos laikos bijušas ieslodzītas daudzas pazīstamas personas, to starpā Mihails Bakuņins, Ernsts Johans Bīrons, Vera Fignere (Вера Фигнер), Ivans VI (šeit nogalināts), Vilhelms Kihelbekers (Вильгельм Кюхельбекер), Jevdokija Lopuhina, šeihs Mansūrs (Шейх Мансур), Nikolajs Novikovs, Sergo Ordžonikidze, Aleksandrs Uļjanovs (Ļeņina brālis, šeit sodīts ar nāvi).
Dubļukolns
Dubļukolns (arī Dubļukalns) ir ciems Rugāju novada Rugāju pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumu daļā 8,1 km no pagasta un novada centra Rugājiem un 231,7 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļu P47 (Balvi–Kapūne) un P48 (Kārsava–Tilža–Dubļukalns) krustojuma, Vārnienes upes krastā.
Dievmātes katedrāles zvaniķis (1996. gada filma)
"Dievmātes katedrāles zvaniķis" (en) ir 1996. gadā uzņemta ASV animācijas filma. Filmas režisori ir Gērijs Truzdeils un Kērks Vaizs. Filmas sižets balstīts uz Viktora Igo romāna "Parīzes Dievmātes katedrāle" motīviem.
Oriģinālvalodā lomas ieskaņojuši: Toms Halss, Demija Mora, Tonijs Džejs, Kevins Klainss un Džeisons Aleksandrs. 2002. gadā filmai iznāca turpinājums "Dievmātes katedrāles zvaniķis 2".