cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latgale
Kultūra
Latgales kultūras mantojumu pārstāv tādi arhitektūras pieminekļi, kā katedrāles, baznīcas, sabiedriskās ēkas, pilsētu ansambļi, kā arī lauku viensētas, raksturīgās apdzīvotās vietas un kultūrainavas. Latgales kultūras tradīcijas — valoda, tautasdziesmas, dejas, amatniecība (īpaši podniecība) veido nozīmīgu Latvijas kultūras daļu, piemēram, Aglonas bazilika — viens no lielākajiem Baltijas katolicisma centriem, kas katru gadu pulcē daudzus tūkstošus svētceļnieku, un savā ziņā tā uzskatāma par Latvijas garīgo un reliģisko centru. Pateicoties stiprām reliģiskām tradīcijām, daudzas baznīcas ir labi saglabātas un uzturētas, tāpat arī daudzi mākslas objekti, pārsvarā ikonas un krucifiksi.
Vilhelms Gilberts
Dzimis zemnieka ģimenē. Mācījies ģimnāzijā Jelgavā. No 1893. līdz 1898. gadam studēja teoloģiju Tērbatas universitātē. No 1899. līdz 1901. gada - adjunkts Grobiņā. No 1901. līdz 1904. gadam - ticības mācības skolotājs prestižajā Petrišūlē Sanktpēterburgā. No 1904. līdz 1905. gadam - mācītājs Secē, vēlāk Vircavā. No 1906. gada līdz nāvei - Džūkstes un Irlavas draudzē.
Latgale
Kultūra
Latgales kultūras mantojuma sarakstā ir iekļauti vairāk nekā 600 dažādi objekti: pilis, muižu ansambļi, baznīcas, zemnieku sētas, pilsētu teritorijas. Gandrīz puse no tiem ir valsts nozīmes pieminekļi.
Vilhelms Gilberts
No 1912. gada Latviešu literārās biedrības Kurzemes direktors. Latviešu literārajā biedrībā sniedzis bibliogrāfiski  kritiskus pārskatus par 1912.–1913. gada Kurzemes latviešu grāmatniecību. 1917. gada septembrī ievēlēts Kurzemes Zemes padomē. Vēlāk devis uz Pomerāniju. 1919. gada aprīlī atgriezās Kurzemē. 1919. gada 17. novembrī nogalināts.
Latgale
Kultūra
Latgalē ir saglabājušies arī daudzi veci muižu un parku kompleksi, kas dibināti vēl 18. un 19. gadsimtā. Vēl aizvien ir skatāmi sienu gleznojumi Krāslavā, Preiļos un Kameņecā; muižu ansambļi ar kalpu mājām, zirgu staļļiem, klētīm. Daudzviet vēl saglabājušies parki un apstādījumi, dīķi ar salām un zvērudārzi. Lielākā arheoloģisko objektu daļa (pilskalni, kulta vietas un senās apbedījumu vietas) ir izvietotas Latgales augstienes centrālajā daļā un gar Daugavu. Tautas jeb kultūras nami ir nozīmīgas iedzīvotāju pulcēšanās, dažādu brīvā laika pavadīšanas un radošo aktivitāšu norises vietas, tie ir galvenie vietēju un reģionālas nozīmes kultūras pasākumu — koncertu, sarīkojumu, festivālu — ierosinātāji, koordinatori un īstenotāji.
Vēsture
Līdz 12. gadsimta beigām mūsdienu Latgalē un Vidzemes austrumu daļā bija vairāki letgaļu valstiskie veidojumi. Abās Daugavas pusēs atradās Kokneses un Jersikas ķēniņvalstis, kuru valdījumi dienvidos robežojās ar sēļu un lietuviešu zemēm. Jersikai, kas vācu hronikās dēvēta par Letiju, bija savas pavalstis (Asote, Alene, Autine, Cesvaine, Gerdene, Lepene, Mārciena, Negeste, Varka u.c.), kas ziemeļos robežojās ar letgaļu Tālavas un Atzeles zemēm. Senkrievu hronikā minētā Lotigolas zeme bija Jersikas valsts austrumu daļa, kas iestiepās arī mūsdienu Baltkrievijas un Krievijas teritorijā. 1209. gadā, izmantodams par ieganstu Jersikas ķēniņa savienību ar lietuviešiem, kas atkārtoti siroja letgaļu un igauņu zemēs, bīskaps Alberts kopā Zobenbrāļu ordeņa brāļiem sasauca lielu kristīto līvu un letgaļu karaspēku un iekaroja Jersikas pilsētu. Pats ķēniņš patvērās savā Dignājas pilī otrpus Daugavai. 1209. gada rudenī Jersikas ķēniņu Visvaldi piespieda kļūt par bīskapa Alberta vasali, par ķīlu izmantojot viņa sagūstīto sievu. Svinīgā ceremonija notika Pētera baznīcas laukumā Rīgā citu bīskapa Alberta pavalstnieku klātbūtnē. Trīs daļas no Jersikas valsts Visvaldis saņēma atpakaļ par lēni, bet jau iepriekš krustnešu pusē pārgājušās Autines un Cesvaines pavalstis palika bīskapa rīcībā.
Kopš 1561. gada Latgale ietilpa Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā esošās Pārdaugavas Livonijas hercogistes austrumu daļa, vēlāk Polijas—Lietuvas kopvalsts Inflantijas vaivadija (jeb t.s. Poļu Vidzeme). Administratīvi bija iedalīta 4 traktos: Daugavpils, Rēzeknes, Ludzas un Viļakas.
Pēc 1. Polijas dalīšanas 1772. gadā Latgali pievienoja sev Krievijas Impērija, administratīvi iekļaujot Pleskavas guberņā kā Daugavas provinci, kas tika sadalīta 3 apriņķos: Daugavpils, Rēzeknes un Ludzas (Rēzeknes apriņķis laikā no 1797. līdz 1802. gadam nepastāvēja, sadalīts starp Daugavpils un Ludzas apriņķiem). 1796. gadā Latgali iekļāva Polockas vietniecībā, bet pēc vietniecības likvidēšanas Latgali iekļāva Baltkrievijas guberņā (ko izveidoja no likvidētajām Polockas un Mogiļevas vietniecībām). No 1802. gada līdz 1917. gadam Latgale ietilpa Vitebskas guberņā. 1917. gada 14. decembrī Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķus atdalīja no Vitebskas guberņas un pievienoja Vidzemes guberņai.
1918. gadā, nodibinoties Latvijas Republikai, Latgale tika pasludināta par jaunajai valstij piederošu teritoriju un 1919.—1920. gados Latvijas Neatkarības kara laikā, padzenot lieliniekus, Latgali pievienoja pārējai Latvijai.
Līdz 1947. gada reformai
Līdz 1947. gada 16. oktobra administratīvi teritoriālajai reformai Latgali veidoja Daugavpils apriņķis, Rēzeknes apriņķis, Ludzas apriņķis un Abrenes apriņķis (līdz 1938. gadam — Jaunlatgales apriņķis; pēc Abrenes atdalīšanas, kopš 1945. gada 11. oktobra — Viļakas apriņķis), kuru ārējās robežas arī veidoja Latgales vēlēšanu apgabala robežu.
Pēc 2008. gada reformas
Pēc Latvijas Republikas Saeimā 2008. gada 18. decembrī pieņemtā „LR Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likuma” Latgales vēlēšanu apgabalā atradās 19 novadi un 2 republikas pilsētas:
Pēc 2021. gada reformas
Pēc 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas un Latviešu vēsturisko zemju likuma pieņemšanas otrajā lasījumā Latgalei kā latviešu vēsturiskajai zemei pieder:
Karogs
2023. gada 19. aprīlī Valsts prezidents Egils Levits, ņemot vērā Valsts heraldikas komisijas atzinumu, apstiprināja oficiālo Latgales karogu.
Latviešu vēsturiskās zemes Latgales karoga apraksts:
Pirms tam kā Latgales karogu neoficiāli lietoja latgaliešu karogu ar zilibaltizilajām joslām un kronētu grifu uz sarkana ģerboņa formas.
Višķu iela (Rīga)
Višķu iela ir Rīgas iela, Latgales priekšpilsētā, Ķengaraga apkaimē. Višķu iela sākas krustojumā ar Maskavas ielu un beidzas krustojumā ar Lokomotīves ielu. Ielas kopējais garums ir 590 metri un tā sastāv no divām braukšanas joslām. Ielā pārsvarā daudzstāvu dzīvojamo namu apbūve.
Vēsture
Iela izveidota 1968. gadā ar nosaukumu Pavlova iela (ru). 1991. gadā tā tika pārdēvēta par Višķu ielu.
Ielas raksturojums
Višķu iela ir 590 metrus gara asfaltēta iela tieši uz Ķengaraga un Rumbulas apkaimju robežas. Tā sākas krustojumā ar Maskavas ielu un virzās ziemeļaustrumu virzienā kā divu joslu iela. Višķu iela beidzas krustojumā ar Lokomotīves ielu iepretīm Rīgas—Daugavpils dzelzceļa līnijai.
Ielu savienojumi
Višķu iela ir savienota ar šādām ielām:
Olingi
Olingi, olingu ģints (Bassaricyon) ir viena no jenotu dzimtas (Procyonidae) ģintīm, kas apvieno četras sugas. Sastopamas Centrālamerikas un Dienvidamerikas tropu lietus mežos, sākot ar Nikaragvu ziemeļos un beidzot ar Peru dienvidos līdz 2000 metriem virs jūras līmeņa. Olingi ir nakts dzīvnieki un to mājvieta ir koku lapotne.
Izskats un īpašības
Ārēji olingi ir ļoti līdzīgi kinkažu, to galvenā atšķirība ir aste; kinkažu astei ir tveršanas funkcija, bet olingu astei ir tikai līdzsvara funkcija. Olingiem ir slaidāki purni un zem astes tiem ir smaržu sekrēta dziedzeri. Tie ir maza auguma dzīvnieki, to aste ir garāka par ķermeni. Galvas forma saplacināta, ausis nelielas, noapaļotas un plati novietotas. Abi dzimumi ir apmēram vienādā augumā. Kažoka krāsa visiem ir brūna vai pelēkbrūna, dažām sugām uz astes var nojaust gredzenveida krāsojumu, citām aste ir vienā krāsā ar pārējo ķermeni. Pavēdere un pakakle gaišāka kā pārējais ķermenis.
Lielākais ģintī ir ziemeļu olings, kura ķermeņa garums ir 35—47 cm, astes garums 40—52 cm, svars 1,13—1,58 kg. Mazākais ir mazais olings (Bassaricyon neblina). Tā ķermeņa garums ir apmēram 35,5 cm, astes garums 33,5—42,5 cm, svars apmēram 900 g.
Barība
Lai arī olingi ir visēdāji, pamatā tie barojas ar augļiem, nektāru un ziediem. Reizēm tie barojas arī ar kukaiņiem un citiem maziem dzīvniekiem. Zoodārzos ir novērots, ka olingi gaļu patērē daudz vairāk kā kinkažu.
Olingi un līdzīgās sugas
Pēdējo gadu ģenētiskie pētījumi liecina, ka olingu tuvākie radinieki ir degunlācīši, lai gan šobrīd katrs ir klasificēts atšķirīgā apakšdzimtā. Olingi šobrīd ir iedalīti kinkažuveidīgo (Potosinae) apakšdzimtā, bet degunlācīši jenotveidīgo (Procyoninae) apakšdzimtā. Olingus ļoti bieži jauc ar kinkažu. Tos visvieglāk var atšķirt pēc astes, jo kinkažu atšķirībā no olingien ir tvērējaste. Lielā ārējā līdzība olingiem ar kinkažu ir piemērs paralēlai evolūcijai, kad apstākļi atšķirīgām sugām rada ne tikai kopīgas īpašības, bet arī līdzīgu ķermeņa uzbūvi.
Sistemātikas izmaiņas
Apkopojot dažādus izpētes datus (anatomijas, morfometrikas, molekulāros un DNS), zinātnieki 2013. gadā nonākuši pie secinājuma, ka olingu ģintī būtu jābūt četrām sugām. Sekojošā sistemātika atspoguļo šo iedalījumu.
Gunta Baško
Gunta Baško (pazīstama arī kā Gunta Baško-Melnbārde ; dzimusi Olainē) ir latviešu basketboliste, spēlē vieglās uzbrucējas pozīcijā, ilggadēja Latvijas sieviešu basketbola izlases dalībniece. 2023. gadā G. Baško spēlē Rīgas TTT sastāvā, ar kuru 9 reizes kļuvusi par Latvijas čempioni. Līdztekus spēlēšanai G. Baško ir arī sporta organizatore. Kopš 2019. gadā viņa bija arī Latvijas sieviešu basketbola izlases ģenerālmenedžere, bet 2020. gada jūnijā iecelta par basketbola kluba TTT valdes priekšsēdētāju. Kopš 2023. gada jūlija — kluba TTT prezidente.
Karjera
Basketbolā sākusi trenēties 7 gadu vecumā, trenējusies Arkādijas sporta skolā pie Initas Kresas un Aivara Vīnberga. Karjeru uzsākusi 1995. gadā "RTU/Klondaika" sastāvā. Ar šo komandu trīs reizes kļuva par Latvijas čempioni (1996—1998). 1999. gadā uzsāka mācības ASV (Sjēnas Universitāte), kur pārstāvēja universitātes basketbola komandu NCAA turnīrā. Pēc tam vienu sezonu pārstāvēja Izraēlas klubu Ramat Hasharon. No 2004. līdz 2008. gadam G. Baško bija Francijas līgas vienību spēlētāja. 2008. gadā izcīnīja Francijas čempionāta sudraba medaļu Monpeljē "Lattes" sastāvā.
2016. gadā G. Baško atgriezās Latvijā, lai spēlētu Rīgas TTT. 2019. gada pavasarī beidza spēlētājas karjeru, 7. jūnijā aizvadot atvadu maču Latvijas izlasē pret Turcijas basketbola izlasi.
2021. gada februārī tika paziņots par G. Baško atgriešanos basketbolā un TTT sastāvā. Turpinot spēlētājas karjeru viņa saglabāja arī kluba valdes priekšsēdētājas pozīciju. 2022.—2023. gada sezonas sākumā komanda TTT kādu laiku pat nepastāvēja, tomēr tās turpinājumā izdevās izdevās izcīnīt gan Baltijas Sieviešu basketbola līgas, gan Latvijas Sieviešu basketbola līgas čempionu titulu. Pēc uzvaras Latvijas līgas finālsērijā pret RSU komandu, kurā viņa guva 15 punktus un izcīnīja 16 atlēkušās bumbas, G. Baško 42 gadu vecumā tika atzīta par finālsērijas labāko spēlētāju.
Latvijas izlase
Latvijas valstsvienībā debitējusi Huskvarnā, Zviedrijā.
Pēc starta 2011. gada Eiropas čempionātā viņa paziņoja par karjeras beigšanu izlasē. Kopumā izlases spēlēs guvusi 1463 punktus (otrs visu laiku labākais rādītājs).
2015. gadā atgriezās Latvijas izlasē, kuru pārstāvēja līdz 2019. gadam.
Privātā dzīve
Gunta Baško dzimusi Olainē. Jauniešu vecumā spēlējusi arī rokasbumbu. Arī māsa bērnībā spēlējusi basketbolu.
2011. gada augustā apprecējās ar bijušo basketbolistu Kristapu Melnbārdi. Pāris izšķīrās 2018. gada februārī.
2019. gada rudenī kļuva zināms, ka G. Baško ir sava pirmā bērna gaidībās, un gada beigās viņas un Mareka Liepiņa ģimenē piedzima bērns. 2021. gadā basketboliste atgriezās Rīgas TTT sastāvā kā spēlētāja.
1715. gads
1715. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Viesītes šaursliežu dzelzceļš
Vēsture
Dzelzceļa līnijas būvēja vācu armija un vietējie iedzīvotāji no 1915. līdz 1916. gadam, lai apgādātu gar Daugavu izvietoto fronti. 1916. gadā tika uzbūvēta 100 km gara līnija no Skapišķiem (Lietuva) caur Viesīti līdz Aldaunei (Kažiem). Vēlāk tika uzbūvēta 120 km gara līnija no Pasmalves (Lietuva) caur Eglaini līdz Siliņiem, kur tā savienojās ar līniju Skapišķi—Aldaune. Tajā pašā gadā tika uzbūvētas līnijas Rokišķi—Aknīste—Geidāni (50 km) un Ābeļi—Subate—Kaldabruņa (30 km). Abas līnijas savienojās Kaldabruņā, kur tika uzcelts dzelzceļa apgriešanās trijstūris. Ar dzelzceļu tika savienotas arī Bebrene un Dviete, kā arī Zasa un Vandāni (šīs līnijas tika demontētas 1925.—1927. gados). 1916. gada otrajā pusē tika uzbūvēta līnija Viesīte—Daudzeva, netālu no Daudzevas Ķeikānos tika uzbūvēts atzars līdz Seces ciemam.
Pēc Pirmā pasaules kara beigām dažas līnijas tika demontētas, bet līniju lielākā daļa tika iekļauta Latvijas Valsts dzelzceļu tīklā un vēlāk tika izmantota pasažieru un kravu pārvadājumiem. 1920.—1930. gados darbojās šādas līnijas: Jēkabpils—Nereta, Siliņi—Aknīste, Viesīte—Daudzeva un 31 km garš atzars no Siliņiem līdz Elkšņiem, kuru uzbūvēja 1932. gadā mežsaimniecības vajadzībām. 1936. gadā uzsāka savu darbu Viesītes arodskola, kura sagatavoja kvalificētus speciālistus. 1930. gadu vidū pa dzelzceļu kursēja kopumā 67 pasažieru vagoni, dienesta motordrezīnas, nelieli sniega tīrītāji un Ml sērijas tvaika lokomotīves.
Jēkabpils—Nereta
Līnija Jēkabpils—Nereta bija daļa no līnijas Skapišķi—Viesīte—Aldaune (Kaži), kura tika pagarināta 1920. gadā līdz Jēkabpilij. 20. gadu sākumā šajā līnijā bija 13 stacijas un pieturas punkti Latvijas pusē: Jēkabpils, Kaži, Radiņi, Siliņi, Birži, Zaķi, Jodeļi, Eķengrāve, Rimšāni, Lone, Rempi, Nereta, Altone, Suvainišķi (Lietuva).
Pasažieru pārvadājumus šajā līnijā uzsāka jau 1919. gadā starp Suveiniškiem (Suvainišķiem) un Kažiem. Kopš 1921. gada pasažieru vilcieni kursēja līdz Neretai. Sliežu ceļi starp Neretu un Suvainišķiem tika nojaukti 1952. gadā. 1961. gadā tika slēgti posmi Jēkabpils—Siliņi un Nereta—Lone, bet 1964. gadā demontēja sliežu ceļus starp Loni un Viesīti. Posms Viesīte—Siliņi tika nojaukts 1972. gadā, kad šaursliežu dzelzceļš tika pilnībā slēgts.
Siliņi—Aknīste
Līnijas Siliņi—Aknīste pamatā bija līnijas Pasmalve (Lietuva)—Eglaine—Geidāni—Siliņi un Roķiški—Aknīste—Geidāni. Pēc 1923. gada posmi no Eglaines līdz Geidāniem un no Roķiškiem līdz Aknīstei tika slēgti. Līnija Aknīste—Geidāni—Siliņi pastāvēja līdz 1964. gadam, kad tika slēgts posms Aknīste—Zasa, bet, spriežot pēc Latvijas dzelzceļa kartes, kustība posmā Geidāni—Aknīste nenotika jau 1962. gadā.
Daudzeva—Viesīte
Līnija Daudzeva—Viesīte pastāvēja līdz 1972. gadam un bija viena no vissvarīgākajām mezgla līnijām, jo Daudzevā tā savienojās ar platsliežu dzelzceļu Jelgava—Krustpils. 20. gadu sākumā šajā līnijā bija 6 stacijas un pieturas punkti: Eķengrāve, Baznīckrogs, Vilciņi, Sunākste, Andžāni, Daudzeva. 1956. gadā no izmaiņas punkta Andžāni tika uzbūvēts atzars līdz Seces stacijai cukurbiešu transportēšanai. 1966. gadā tas tika likvidēts. Pēdējais vilciens no Viesītes uz Daudzevu devās ceļā 1972. gada 31. augustā.
Viesīte
Viesīte (Āži līdz 1921. gadam un Eķengrāve līdz 1927. gadam) bija lielākā lauku dzelzceļu stacija. Pateicoties dzelzceļam, nelielais ciems pārveidojās par vienu no lielākām Sēlijas pilsētām. Dienu un nakti Viesītes stacijā notika intensīva vilcienu kustība. Stacijā tika ierīkotas 52 pārmiju pārvedas, uzcelti depo, pirtis, stacijas ēka, bufete un citas stacijas celtnes, no kurām liela daļa ir saglabājušās līdz mūsdienām.
Nereta
Vislielākais sliežu ceļu skaits Neretas stacijā bija Pirmā pasaules kara laikā — astoņi. Kara laikā Neretā bija arī depo sešām lokomotīvēm, kurš nodega. 1927. gadā Neretā tika uzbūvēta mūra stacijas ēka (arhitekte L. Grīnberga) un vēlāk 30. gados tika uzcelts neliels depo un dzīvojamā ēka. Šobrīd no Neretas stacijas saglabājusies tikai koka noliktava.
Jēkabpils
20. gadu sākumā Jēkabpils stacija bija neliela un mazsvarīga. Stacija tika paplašināta pēc Jēkabpils—Krustpils dzelzceļa atklāšanas 1937. gadā. Otrā pasaules kara laikā tika sagrauts dzelzceļa tilts pāri Daugavai un netika atjaunots, tādēļ Jēkabpils stacija vairs nebija savienota ar platsliežu dzelzceļu un, neskatoties uz to, ka stacijā bija liels sliežu ceļu izvērsums, tā zaudēja savu svarīgumu.
Siliņi
Siliņu stacija bija četrvirzienu mezgla stacija. Pirmā pasaules kara laikā te bija neliels lokomotīvju depo. 20. gadu vidū tika uzbūvēta stacija un dzīvojamā ēka. Stacijas ēka ir saglabājusies līdz mūsdienām.
Geidāni
Līdz līnijas Geidāni—Eglaine likvidēšanai (1923. gadā), Geidāni bija trīsvirzienu mezgla stacija. 1927. gadā stacija tika atkal atvērta. Otrā pasaules kara laikā stacija tika sagrauta. 1956. gadā uzcēla jaunu stacijas ēku.
Mūsdienas
Šobrīd no lielā dzelzceļa mezgla Viesītē saglabājušās dažas stacijas celtnes, vagonu depo ēka, neliels sliežu ceļu gabals, lokomotīvju remontdarbnīcu ēka, kā arī lokomotīve un daži vagoni, kuri veido muzeja „Sēlija” ekspozīciju un atrodas depo ēkā. Siliņos saglabājusies stacijas ēka, kuru izmanto kā dzīvojamo māju. Aknīstē uz bijušā dzelzceļa uzbēruma uzcelta simboliska koka lokomotīve ar vagoniem. Neretā un Lonē staciju vietā saglabājušās preču noliktavas. Daudzevas apkārtnes mežos joprojām var atrast sliežu ceļu vietas.
Lidosta "Ventspils"
Lidosta "Ventspils" (IATA: VNT, ICAO: EVVA) ir vispārējās aviācijas lidosta Ventspilī 3,5 km no Ventspils pilsētas centra un 190 km no Latvijas galvaspilsētas Rīgas. Lidostu ar Ventspils pilsētu savieno autoceļš V1308. Ventspils lidostas apsaimniekotājs ir SIA Ventspils lidosta.
Vēsture
Ventspils lidlauks izveidots pirms Otrā pasaules kara, līdz 1939. gadam plānoja atklāt gaisa satiksmes līniju Rīga - Ventspils - Liepāja, kas tomēr netika realizēta. Pēc bāzu līguma nosacījumiem 1940. gadā to pārņēma PSRS karaspēka kontingents. 1941. gada jūnijā šeit bija stacionēti 54 padomju bumbvedēji СБ, kas bija 40. ātrā bumbvedēju aviācijas pulka (40-й скоростной бомбардировочный авиационный полк) sastāvā.
Civilā lidosta tika uzbūvēta 1975. gadā un tā piedāvāja lidojumus uz divām pilsētām (Ļeņingradu, Rīgu). Tika izbūvēts asfaltbetona seguma skrejceļš 1300 m x 35 m, kā arī lidlaukā atradās vadības dispečeru punkts. Lidlauku izmantoja gaisa kuģi AN-24, AN-2, YAK-40, MI-2. Bez regulārajiem reisiem tika veikti lidojumi dažādu resoru uzdevumā: valsts robežas aizsardzība, naftas vada uzraudzības aplidojumi, mežu patrulēšana, satiksmes uzraudzība, zivju inspekcija u.c. Lidostas darbība tika pārtraukta 1983. gadā.
1997. gadā lidostas darbība tika atsākta. 2008. gadā Ventspils lidosta nodrošināja gaisa savienojumus, un no Ventspils bija iespējams aizlidot uz Rīgu. Lidostas pakalpojumus izmantoja airBaltic un lidojumiem uz Rīgu izmantoja Fokker 50 tipa lidmašīnu, no 11. aprīla līdz 30. septembrim notika 476 lidojumi, pārvadājot 6607 pasažierus. Pēc 2008. gada regulāri lidojumi nav veikti.
Tehniskā informācija
Lidostas ICAO kods ir EVVA, bet IATA kods ir VNT. Tā atrodas 5 metrus virs jūras līmeņa. Sertificēta (2016) vizuālajiem lidojumiem diennakts gaišajā un tumšajā laikā. Lidostas teritorija aizņem 43,96 ha platību, tai ir viens 1298 m garš un 32 m plats betona/asfalta seguma skrejceļš. Lidosta aprīkota ar modernu meteoroloģijas (ATIS) un gaismas sistēmām.
Taksometrs
No Ventspils lidostas ir iespējams izsaukt taksometru.
Asīzes Francisks
Svētais Asīzes Francisks (la, it; īstā vārdā Džovanni Frančesko di Pjetro Bernardone (it); dzimis 1181. gadā vai 1182. gadā, miris ) bija katoļu mūks un mistiķis, ievērojams viduslaiku katoļu svētais, franciskāņu mūku ordeņa aizsācējs. Viņš tiek uzskatīts par vienu no nedaudzajiem svētajiem, kuru ar Kristu ir vienojusi īpaša un pārdabiska saikne. Nolēmis sekot aicinājumam kļūt par mūku, atsakoties no materiāliem labumiem, lai visu turpmāko dzīvi veltītu tikai Dievam. Cīnītājs par ticības galvenajām vērtībām — pazemību, vienkāršību, sirdsšķīstību un mīlestību pret visām Dieva radībām, viņš tiek uzskatīts par dzīvnieku aizsardzības un vides aizbildni. Asīzes Franciska mirstīgās atliekas ir apbedītas Svētā Asīzes Franciska bazilikas Apakšējās bazilikas (Lower Basilica) kapenēs.
Lidosta "Ventspils"
Lidostas autostāvvieta
Pie pašas lidostas ir pieejama bezmaksas sagaidītāju un pavadītāju automašīnu stāvvieta.
Lidostas attīstība
2014. gadā bija plānots veikt lidostas rekonstrukciju un skrejceļu paplašināšanu, taču joprojām darbi nav sākušies.
Asīzes Francisks
Bērnība un jaunība
Svētais Asīzes Francisks dzimis Itālijā Asīzes pilsētā kā Džovanni Bernardone ap 1182. gadu bagāta audumu tirgotāja septiņu bērnu ģimenē. Citi avoti par dzimšanas laiku min 1181. gada vasaru vai rudeni. Bērnam piedzimstot, tēvs Pjetro atradās darījumu braucienā Francijā un māte Pika savu dēlu nokristīja par Jāni 1182. gada septembrī, taču tēvs, atgriezdamies mājās, pārsauca viņu par Francisku, par godu mātes dzimtenei Francijai.
Mūka gaitas
Franciskam sāka pievienoties sekotāji, viņi apmetās Porciunkulā, prasot atļauju Svētā Benedito klostera abatam. Porciunkula un Eņģeļu Svētās Marijas baznīca kļuva par Ordeņa baznīcu-māti. Dzīve noritēja vienkāršībā, pazemībā un nabadzībā, sekotāji tika apzīmēti ar vārdu "mazākie brāļi" (minores). Saviem brāļiem Francisks 1209. gadā sarakstīja regulu, ko Pāvests Inocents III apstiprināja. 1211. gadā Francisks sāka misionāra darbs Ankonā. 1212. gada 18 martā Francisks kopā ar Klāru, vienu no savām pirmajām sekotājām, dibināja franciskāņu ordeņa sieviešu atzarojumu Svētās Klāras ordeni. Vēlāk viņš devās uz Romu pie pāvesta Inocenta III, lai izklāstītu Ordeņa attīstības gaitu. 1213. gada 8. maijā San Leo Montefeltro grāfs Orlando Franciskam uzdāvināja Verno kalnu.
1214. gadā turpināja misionāra darbu Spānijā un Marokā. Šajā gadā Porciunkulā Ordenī tika uzņemta liela aristokrātu grupa, kuru vidū bija Foma no Čelāno. Šajā gadā bija arī misionāra darbā Ēģiptē, lai mēģinātu sultānu pievērst kristīgai ticībai, kas neizdevās. Tomēr pateicoties šai misijai, Ordeņa brāļiem sāka uzticēties islāma pasaulē.
1215. gada novembrī Francisks devās uz Romu, kur piedalījās IV Laterāna Konsilā. 1216. gadā ar Francisku un viņa Ordeņa darbību iepazinās jaunais pāvests Honorijs III. 1217. gada 5. maijā norisinājās ģenerālais kapituls Porciunkulā, kurā nolēma nosūtīt pirmo misiju otrpus Alpiem un jūrai, uz Tunisiju, Sīriju. Pats Francisks devās uz Franciju, bet Florencē Pāvesta legāts kardināls Ugolino pārliecināja viņu palikt Itālijā. 1218. gada 11. jūnijā Pāvests Honorijs III publicēja bullu Cum dilecti, kurā, vēršoties pie bīskapiem, apstiprināja "mazāko brāļu" (minores) sprediķu pareizību. 1219. gadā norisinājās misijas darbs Vācijā, Francijā, Ungārijā, Spānijā, Marokā.
1219. gadā Francisks bija krustnešu vidū Damiātā, viņš paredzēja sakāvi, kas piepildījās. Iegūstot Pāvesta legata atļauju, Francisks devās pie sultāna Meleka El Kamela, kas viņu viesmīlīgi pieņēma. Tomēr, redzot, ka viņa vēstījums nenes augļus, devās atpakaļ uz krustnešu nometni. 1219. gada 5. novembrī krustneši ieņēma Damiātu. Francisks bija bēdu sagrauzts, redzot karaspēka pieļauto agresiju. Viņš devās uz Sīriju, vēlāk apceļoja Svētās vietas Akrā. 1220. gadā mocekļu nāvē Marokā mira pieci Ordeņa brāļi, sākas nemieri Ordenī, tāpēc Francisks, bažīdamies par situāciju Ordenī, devās pie Pāvesta, kurš nozīmēja par ordeņa protektorātu kardinālu Ugolino un ar bullu Cum secundum apstiprināja paklausību. Šajā pašā gadā Francisks pārtrauca vadīt Ordeni. 1221. gadā Pāvests apstiprināja Franciska Memoriale propositi, kas skaitījās pirmā Svētā Franciska Ordeņa paklausības regula, kura vēlāk tika pārdēvēta par "Trešo franciskāņu Ordeni". Francisks devās misijās uz centrālo un Dienviditāliju, bet 1222. gadā turpināja sludināt evaņģēliju Boloņā. 1223. gada sākumā Francisks izstrādāja jaunus, īsākus Ordeņa noteikumus, kurus Pāvests apstiprināja 29. novembrī ar bullu Solet annuere.
Ziemassvētku laikā Grečo pilsētā, lai labāk izjustu Kristus Bērna piedzimšanu Betlēmē, pirmo reizi atveidoja Betlēmi, iesaistot cilvēkus un dzīvniekus. 1224. gadā pieņēma lēmumu par misiju Anglijā. 15. augustā gavēņa laikā Vernē Francisks redzēja krustā sistu mocekli Serafimu, pēc kā Franciskam parādījās stigmas. Vēlāk viņš atgriezās Porciunkulā, bet gada nogalē, sludinot apceļoja Umbriju un Markē. 1225. gadā ilgu laiku pavadīja Svētā Damiāna baznīcā acu slimības dēļ, tomēr nekādas metodes uzlabot veselību nepalīdz.
Dzīves nogale un nāve
1226. gada aprīlī Francisks atradās Siēnā, apmezdamies Čelle di Kortonas abatijā, kur ārstējas. Tur viņš diktēja darbu "Mazais Siēnas mantojums". Vēlāk jūlijā un augustā viņš apmetās Baņjārē. Tā kā viņa veselības stāvoklis pasliktinājās, augusta beigās viņš tika pārvests uz Asīzes bīskapa pili. Septembra sākumā, juzdams, ka tuvojas dzīves noslēgums, Francisks lūdza viņu pārvest uz Porciunkulu. Ceļā viņš apstājās, lai dotu svētību pilsētai. 3. oktobra vakarā, svētīdams savus brāļus, mira uz kailas zemes. Ziņas par to ātri izplatījās un daudz cilvēku ieradās, lai redzētu stigmas uz viņa ķermeņa.
1226. gada 4. oktobrī, svētdienā, Franciska ķermenis tika svinīgi pārvests no Porciunkulas uz Asīzi, pa ceļam apstājoties pie Svētā Damiāna baznīcas, un pēc tam tika apbedīts Svētā Gergija baznīcā. Par notikušo brālis Ilija apziņoja visu ordeni, nosūtīdams ziņu provinces ministram. 1228. gada 29. aprīlī Gregors IX bullā Recolentes lūdza kristiešu palīdzību bazilikas būvniecībai par godu Franciskam. 1230. gada 25. maijā Svētā Asīzes Franciska mirstīgās atliekas tika pārnestas jaunuzbūvētajā Svētā Asīzes Franciska bazilikā, Asīzē.
Kanonizācija
Pāris gadus pēc Franciska nāves, 1228. gada 16. jūlijā pāvests Gregors IX Asīzē svinīgi veica Svētā Franciska kanonizāciju un pēc 3 dienām, 19. jūlijā, tiek publicēta bulla Mira circa nos, kura skar Franciska iekļaušanu Svēto sarakstā un viņa vārda svinību dienu 4. oktobrī visā baznīcā.
Vēsturiskie avoti
Ziņas par Svētā Asīzes Franciska dzīvi sniedz:
Meksikas grizli lācis
Meksikas grizli lācis (Ursus arctos nelsoni) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām, kas mūsdienās ir izmirusi.
Šo pasugu tā nosauca dabas pētnieks Edvards Viljams Nelsons, kas šādu lāci nošāva 1899. gadā Čivavas apkārtnē. Meksikas grizli lācis dzīvoja Meksikas ziemeļu teritoriju priežu mežos kalnos un savannas ziemeļos, kā arī ASV Arizonas un Ņūmeksikas štatos.
Pirmo reizi eiropieši sastapa Meksikas grizli lāci 16. gadsimtā, kad konkistadori atklāja Ameriku. Tā kā Meksikas brūnie lāči reizēm uzbruka mājlopiem, zemnieki tos intensīvi medīja, indēja un gūstīja. Tas kļuva par lielu retumu. Pēdējie Meksikas grizli lāči dzīvoja Čivavas apkārtnē trijos dažādos reģionos kalnos. 1960. gadā bija saglabājušies tikai 30 lāči. Lai arī lāči tika aizsargāti ar likumu, to malumedniecība turpinājās, un 1964. gadā Meksikas grizli lācis tika pasludināts par izmirušu. No vietējiem iedzīvotājiem vēl 1969. gadā turpināja pienākt ziņas, ka ir redzēts lācis, tomēr amerikāņu biologam K. Kofordam tā arī neizdevās atrast nevienu lāci.
Izskats un ieradumi
Meksikas grizli lācis bija viens no lielākajiem un masīvākajiem Meksikas dzīvniekiem. Tā ķermeņa garums bija apmēram 183 cm un svars 318 kg. Tā kažoks bija sudrabaini brūns, tādēļ to sauca arī par sudraba lāci (es).
Meksikas grizli lācis galvenokārt barojās ar augiem, augļiem, kukaiņiem, un grauzējiem. Retu reizi tas nomedīja kādu mājlopu, kā arī ēda maitu. Katru trešo gadu tiem dzima 1 - 3 mazuļi.
Lacuania
Lacuania ir 1927. gada 7. decembrī Rīgā dibināta studentu korporācija. Lacuania krāsas ir zils-melns-zelts, principi — darbs, saderība un dzimtene, bet devīze — Vires unitae agunt (vienotībā spēks).
1608. gads
1608. bija garais gads, kas sākās otrdienā.
Jaguar Racing
Jaguar Racing bija Formula 1 autosacīkšu komanda, kura piederēja Ford autokoncernam. Tā tika izveidota uz Stewart Grand Prix bāzes. 2004. gadā tā tika pārdota Red Bull un pārsaukta par Red Bull Racing.
Sadarbība ar Stewart
No 1997. līdz 1999. gadam Ford bija dzinēju piegādātājs Stewart Grand Prix komandai. 1999. gadā Ford nopirka komandu, jo Džekijs Stjuarts to vēlējās pārdot sakarā ar to, ka viņa dēlam Polam tika atklāts vēzis.
Jaguar komanda
Pirmais komandas vadītājs (. gada sezonā) bija vācietis Volfgangs Reicls. Sakarā ar plānu izveidot britu F1 komandu, formulas tika krāsotas britu zaļajā sacīkšu krāsā (kuru lietoja britu komandas 1950. gados, kad katrai valstij bija savas nacionālās sacīkšu krāsas). Par pilotiem tika izvēlēti iepriekšējās sezonas vicečempions Edijs Irvains un bijušais Stewart pilots Džonijs Herberts. Vienīgā sacīkste, kurā kāds no viņiem nepiedalījās, bija. Tad Irvains bija saslimis un viņu aizvietoja brazīlietis Lučāno Burti. Komandas rezultāti bija daudz vājāki nekā Stewart pirms gada.
. gadā sākās pārmaiņas. Herberts bija beidzis savu F1 karjeru un viņa vietā nāca Lučāno Burti. Reicls atkāpās no komandas vadītāja amata un viņa vietā nāca amerikānis Bobijs Rahals. Komandai izdevās vienoties par līgumu ar Adrianu Ņūviju par tehniskā direktora vietu, tomēr pēc pārrunām ar McLaren vadītāju Ronu Denisu viņš pārdomāja. Pēc pirmajām četrām sacīkstēm Burti nomainīja spānis Pedro de la Rosa. Burti bez vietas F1 nepalika un devās uz Prost Grand Prix, kur viņš atstāja bez darba Gastonu Macakani. Irvains izcīnīja komandas pirmo goda pjedestālu. Viņš zaudēja vien abiem Ferrari pilotiem. Irvains sadūrās ar savu bijušo komandas biedru Burti. Burti zaudēja vadību pār savu formulu un piedzīvoja smagu avāriju, pēc kuras viņš izlaida atlikušo sezonas daļu. Vēlāk viņš vairs neguva iespēju atgriezties F1. Komanda sezonu pabeidza 8. vietā, par vienu vietu augstāk nekā pērn.
2002. gadā Rahals zaudēja savu komandas vadītāja vietu. Trīskārtējais F1 čempions Nikijs Lauda pārņēma vadību. Komandā palika gan Irvains, gan de la Rosa. Vienīgais, kurš sagādāja punktus, bija Irvains, kuram izdevās pat vienreiz kāpt uz pjedestāla. Pēc sezonas Irvains beidza karjeru, bet de la Rosa kļuva par McLaren testpilotu. Lauda ilgi nepalika amatā: 2003. gadā viņa vietā nāca Džons Hogens. Par pilotiem kļuva Marks Vebers un Antoniu Piconija. Vebers bieži guva punktus, bet Piconija nevarēja mēroties spēkiem ar savu komandas biedru, tāpēc tika nolemts atlaist Piconiju un viņa vietā ņemt Džastinu Vilsonu. Vilsons guva vienu punktu. Punktu ziņā tā bija komandas visu laiku labākā sezonā, tomēr jāņem vērā tas, ka tika lietota jauna punktu sistēma. Komanda otro gadu pēc kārtas palika 7. vietā konstruktoru kausā.
2004. gadā Vilsona vietā nāca Red Bull atbalstītais austrietis Kristians Klīns. Viņš tikai reizi finišēja labāko astotniekā (par ko piešķir punktus), tomēr tas bija komandas labākais rezultāts sezonā (6. vieta). Monako GP komanda reklamēja jauno filmu "Oušena ducis". Abu spēkratu purngali tika izrotāti ar 250 000 ASV dolāru vērtiem dimantiem, no kuriem viens pazuda pēc Klīna avārijas.
Kļaviņa
Kļaviņa (vīriešu dzimtē Kļaviņš) ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no vārda „kļava” pamazināmās formas. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Jaguar Racing
Komandas pārdošana
Sakarā ar neveiksmīgajiem rezultātiem, 2004. gadā tika paziņots par to, ka Jaguar beigs piedalīties sacīkstēs. Sākotnēji baumoja par to, ka komandu pārsauks par Ford, tomēr vēlāk Red Bull to nopirka un pārsauca par Red Bull Racing. Gadu vēlāk Red Bull nopirka arī Minardi, kuru pārsauca par Scuderia Toro Rosso. Komandas pirmais modelis, Red Bull RB1 bija jaunajiem noteikumiem pielāgots Jaguar R5 (pēdējais Jaguar modelis). Jaguar komandā bija braukuši astoņi piloti, no kuriem visvairāk sacīkšu aizvadīja Edijs Irvains (50), bet vismazāk - Lučāno Burti un Džastins Vilsons (pa 5).
Debra Vingere
Pazīstamas filmas ar aktrises piedalīšanos:
Hasekura Cunenaga
Hasekura Cunenaga (, dzimis 1571. gadā, miris 1622. gadā) bija japāņu samurajs. No 1613. gada līdz 1620. gadam Cunenaga bija vadītājs diplomātiskai misijai, kas devās no Japānas uz Vatikānu Romā. Viņš devās uz Romu caur Jauno Spāniju, ierodoties Akapulko un tālāk turpinot ceļu no Verakrusas.
Florences province
Florences province ir bijusī Itālijas province valsts ziemeļdaļā, Toskānas reģionā. Provinces lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Florence. Pārējās lielākās pilsētas ir Skandiči, Sesto Fjorentīno, Empoli un Kampi Bizencio. 2011. gada decembrī provincē dzīvoja apmēram 1 miljons cilvēku. Province administratīvi sīkāk dalās 42 komūnās. 2014. gada decembrī province reorganizēta par Florences metropoli.
Tapešu iela
Tapešu iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajona Zasulauka un Dzirciema apkaimēs. Tapešu iela sākas pie Kalnciema ielas pārvada un beidzas pie krustojuma ar Slokas ielu. Tapešu ielā atrodas 2. tramvaju maršruta galapunkts "Tapešu iela". Gar Tapešu ielu iet arī dzelzceļa līnija Zasulauks—Bolderāja. Tapešu ielas kopējais garums ir 1868 metri.
Anglijas Baznīca
Anglijas Baznīca ir vadošā kristīgā baznīca Anglijā. Baznīcas formālais valdnieks ir Apvienotās Karalistes monarhs, pašlaik — karalis Čārlzs III Vindzors. Tās arhibīskaps ir Kenterberijas arhibīskaps, pašlaik — Rovans Viljamss. Anglijas Baznīcas pakļautībā atrodas anglikāņu baznīca.
Anglijas Baznīcu 1534. gadā izveidoja Anglijas karalis Henrijs VIII Tjudors. Viņš bija precējies ar Aragonas Katrīnu, bet Romas pāvestam prasīja šo laulību anulēt. Pāvests to nedarīja, un Henrijs VIII nostājās pret viņu, izveidojot Anglijas Baznīcu.
Naomi Votsa
Naomi Votsa (en; dzimusi ) ir angļu aktrise. Spēlējusi lomas vairākās plaši pazīstamās filmās: "Malholanda ceļš" (2001), "Aplis" (The Ring; 2002), "21 grams" (2003), "Austrumu solījumi" (2007), "Starptautiskie darījumi" (The International; 2007). Saņēmusi Amerikas Kinoakadēmijas balvas nomināciju.
Sibīrijas brūnais lācis
Sibīrijas brūnais lācis (Ursus arctos collaris) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām. Tas dzīvo lielākajā daļā Sibīrijas, Mongolijas ziemeļos un Kazahstānas austrumos.
Izskats
Sibīrijas brūnais lācis pēc lieluma ierindojas starp Eirāzijas brūno lāci un Kamčatkas brūno lāci. Tas ir masīvāks par Eirāzijas brūno lāci, lielāku galvaskausu, bet mazāks par Kamčatkas brūno lāci. Ķermeņa garums 120 — 210 cm, svars 135 — 250 kg, lielākie sver līdz 360 kg. Tie ir apmēram grizli lāču augumā. To kažoks ir viskrāšņākais no visiem brūnajiem lāčiem. Matojums ir garš un mīksts. Krāsa variē no tumši brūnas līdz gaiši pelēkbrūnai. Kājas parasti ir tumšākas kā pārējais kažoks. Daži īpatņi ir dzeltenbrūni vai kanēļkrāsā, vai melni. Nagi ir tumši brūni vai melni, līki un gari, apmēram 85 mm.
Ieradumi
Sibīrjas brūnais lācis ir labs peldētājs un skrējējs. Tie ir agresīvi, gan tēviņi, gan mātītes, un to raksturs ir līdzīgs Amerikas grizlilāčiem. Sibīrijas brūnie lāči ir ļoti spēcīgi, un pat, ja tas ir vieglāks par Sibīrijas tīģeri, tas cīņā nepaliek zaudētājos.
Watts
Watts var būt:
Persiks
Parastais persiks (Prunus persica), sarunvalodā vienkārši persiks, agrāk arī firziķis (no de), ir plūmju ģints augļkoks. Tiek uzskatīts, ka persiku izcelsmes vieta ir Ķīna, bet pēc tam tie izplatījās tālāk visā Āzijā, Vidusjūras reģionā un visbeidzot arī lielā daļā no Eiropas. Spāņu jūrasbraucēji tos ieviesa arī Jaunajā Pasaulē. Mūsdienās persikus audzē gan Ziemeļu, gan Dienvidu puslodē līdz mērenajai joslai. Persiku koku augstums ir no 4 līdz 10 metriem. Persikiem tuvu radnieciskas ir mandeles. Mazāk pazīstama parastā persika varietāte, nektarīns (Prunus persica var. nucipersica)
Neskatoties uz to, ka persiku koki aug salīdzinoši īsu laiku, tie Senajā Ķīnā bija nemirstības simboli.
Venno
Venno jeb Vinno (latīņu: Vinnenus, Wenno, Wynno; vidusaugšvācu: Winne, miris 1209) bija pirmais Zobenbrāļu ordeņa mestrs (1202 - 1209). Viņu kopā ar ordeņa priesteri Johanu 1209. gada vasarā Rīgā ar cirvi nogalināja ordeņa brālis Vikberts no Zēstes (Soest), ar kuru bija radušās domstarpības ordeņa iekšējās disciplīnas jautājumos. Viņa laikā tika ierīkotas pirmās ordeņa pilis Latvijā - Rīgā, Siguldā un Cēsīs.
Pauls Keress
Pauls Keress (dzimis Narvā, miris  Helsinkos) bija Igaunijas un PSRS šahists, starptautiskais lielmeistars (1950), šaha problēmists, starptautiskais tiesnesis šahā (1974) un šaha kompozīcijā (1957), PSRS Nopelniem bagātais sporta meistars (1948). 20. gadsimta vidū bija viens no spēcīgākajiem pasaules šahistiem, pretendents uz pasaules čempiona titulu.
Bērnība un skolas gadi
Pauls Keress dzimis 1916. gada 7. janvārī Narvā drēbnieka Pētera Keresa un šuvējas Marijas Keresas ģimenē. Pirmā pasaules kara viņa vecāki bija no Pērnavas pārcēlušies uz Narvu. Pirmo reizi Pauls parādīja savas šaha spējas 4 gadu vecumā. Viņš bieži skatījās kā viņa tēva spēlē ar kādu igauni, un vienreiz viņam šķita, ka tēvs var izdarīt spēcīgu gājienu ar zirdziņu. Pauls, saķēris tēvu pie rokas, teica: "Tēti, neej tā, ej ar zirdziņu!" Tomēr tēva pretiniekam tas ļoti nepatika, viņš nogrūda kauliņus no galdiņa, bet Pauls tika padzīts no istabas.
Kad Keress sāka mācīties Pērnavas ģimnāzijā, viņa aizraušanās šahu atjaunojās. Šai laikā galvenais viņa pretinieks bija viņa vecākais brālis — Haralds Keress. Brāļi no kāda žurnāla iemācījās pierakstīt šaha partijas un pārrakstīja visu, ko vien varēja dabūt. Ar laiku vecākam brālim radās citas intereses un 13-gadīgam Paulam skolā nebija līdzvērtīgu pretinieku. Tāpēc viņš gribēja spēlēt vietējā ātrspēles turnīrā. Acīmredzot, viņa āriene nemodināja uzticību un viņu negribēja pieņemt. Viņam piedāvāja ar vienu no labākiem spēlētājiem izspēlēt divas partijas. Pirmo viņš zaudēja, bet otro uzvarēja, un turnīrā tika pieņemts. Visiem par pārsteigumu jaunais šahists turnīru uzvarēja, pieveicot visus savus pretiniekus. Pateicoties šim rezultātam viņš tika iekļauts Pērnavas izlasē.
Drīz pēc tam Pērnavas komanda tikās ar Viljandi komandu. Keresa pretinieks bija Ilmars Rauds. Pirmā partija beidzās neizšķirti, otrajā viņš zaudēja, nepamanot matu vienā gājienā. Notikušo viņš ilgi pārdzīvoja, nomierināja tikai mēnesi vēlāk uzvarētais ātrspēles turnīrs. 1929. gada beigās Pērnavā simultanspēles seansu sniedza šaha meistars Vlads Mikens. Starp viņa pretiniekiem bija arī Keress. Viņš ne tikai pārspēja meistaru, bet arī palīdzēja savam klasesbiedram.
Drīzumā laikraksti informēja par jauna Igaunijas skolēnu turnīra sākšanu. Uz to Keress ieradās kopā ar savu vecāko brāli. Visus pārsteidza mazā zēna kombinācijām bagātā spēle. Sēdēdams uz krēsla, viņš nesniedza ar kājām grīdu, bet ieguva 8 no 9 punktiem un kļuva par čempionu.
1930. gadā Pērnava Keress vairs nevarēja atrast sev cienīgu pretinieku un viņš sāka risināt un sastādīt šaha uzdevumus, kā arī spēlēt korespondencšahu. Žurnāla "Deutsche Schachzeitung" risināšanas konkursā viņš ieguva 11. vietu un kā balvu saņēma Hansa Kmoha grāmatu "Aizsardzības māksla".
1931. gada septembrī Pauls pieteicās korespondencšaha turnīrā un 1932. gada decembrī, iegūstot 9 punktus no 10, kļuva par tā uzvarētāju. Spēle sarakstoties Keresam iepatikās un viņš vienlaikus spēlēja pat 150 partijas. Starp Keresa pretiniekiem bija arī Drustu šahists Jānis Viļķins. Pēc Pērnavas šahista Vilemsona nāves Keress organizēja viņa piemiņas turnīru. Pēc viņa iniciatīvas notika mačs Igaunija—Zviedrija. Igauņu komanda uzvarēja ar 8½ : 3½ un Keress, kas spēlēja pie pirmā galdiņa, uzvarēja abas partijas.
Šaha karjeras sākums
Jau 1931. gadā no Igaunijas uz dzīvi savu senču dzimtenē Lietuvā pārcēlās līdzšinējais čempions Vlads Mikens, tāpēc jauna čempiona noskaidrošanai tika organizēts otrais Igaunijas čempionāts, kuru uzvarēja Laurine. Čempionāta dalībnieki izveidoja pirmo līgu, kurā iekļūt varēja tas, kas uzvarēja otrajā līgā.
1933. gadā vecākais brālis Haralds Keress iestājās Tartu Universitātē un vēlāk kļuva par fiziķi, bet Pauls gatavojās sasniegt jaunu šaha spēles līmeni.
1934. gada pavasarī Keress pabeidza Pērnavas zēnu ģimnāziju un nodarbojās ar okarīnu un mazu māla flautu izgatavošanu. Šī gada otrās līgas turnīrā Keress bija otrais, tomēr šaha savienība nolēma viņu iekļaut pirmajā līgā. Pirmās līgas turnīrs sākās 1934. gada 26. decembrī. Turnīra favorīts Šmits nevarēja piedalīties turnīrā slimības dēļ. Pirms pēdējās kārtas Keress kopā ar Frīdemani ieņēma pirmo vietu, bet pēdējā kārtā savstarpēji nospēlēja neizšķirti. Uzvarētāja noskaidrošanai tika sarīkots trīs partiju mačs. Pirmo partiju, kas tika izspēlēta Keresa dzimšanas dienā — 7. janvārī, viņš zaudēja, taču nākamajās divas uzvarēja un kļuva par Igaunijas čempionu. 1935. gada pavasarī Tallinas šaha draugu biedrībai (vācbaltiešu biedrība) apritēja 50 gadi. Par godu jubilejai tika sarīkots turnīrs, uz kuru bija uzaicināti vācu šahists Zēmišs, Somijas čempions Bēks, zviedrs Dānielsons, rīdzenieki Bergs un Vitte. Turnīrā pirmo vietu ieņēma Šmits, bet Keress bija otrais.
Minhenes olimpiādes gads
1936. gada martā Keress kļuva par jaunā šaha žurnāla Eesti Male (Igauņu šahs) atbildīgo redaktoru. Lai gan viņš bija ideāls redaktors, par šo darbu viņam maksāja maz, bet viņš saņēma 1000 kronu pabalstu.
1936. gada sākumā Tallinā notika Tallina Post čempionāts. Nespēlējot Keresam, šo turnīru uzvarēja Šmits un izsauca Keresu uz maču par Igaunijas čempiona titulu. Keress piekrita un uzvarēja pirmajā mača partijā, taču otrajā uzvarēja Šmits un trešā beidzās neizšķirti. Ceturto un piekto Pauls Šmits atkal uzvarēja. Keress paņēma pārtraukumu uz vienu dienu. Vērotāji sprieda, ka Keresam vairs nav izredzes glābt maču, bet neskaties uz šiem minējumiem, Keress uzvarēja atlikušās trīs partijas un kļuva par pirmo Igaunijas čempionu, kuram izdevies nosargāt savu titulu.
Jau nākamajā dienā pēc mača ar Šmitu, Keress devās uz Vāciju, jo bija ielūgts uz turnīru kūrortpilsētā Bādnauheimā. Šeit viņš nezaudēja nevienu partiju, uzvarēja četras partijas, to skaitā pēdējā kārtā pret Gideonu Štālbergu, ieguva 6,5 punktus no 9 un dalīja pirmo-otro vietu ar Aļehinu.
Pēc Bādnauheimas ar savu jauno draugu Štālbergu divas nedēļas atpūtās Ostendē, bet pēc tam devās uz turnīru Drēzdenē, kur ieguva tikai 3,5 punkti no 9. Tomēr pēc uzvaras Bādnauheimā šī neveiksme viņu sevišķi nesarūgtināja.
Botviņņika vietā, kas atteica dalību, vasaras otrajā pusē Keress spēlēja spēcīgajā Zandvortas turnīrā. Pirmajā kārtā viņš uzvarēja austrieti Bekeru, otrajā — zaudēja pasaules čempionam Maksam Eivem, ceturtajā — Fainam. Pēc tam sekoja uzvaras pār Landausu, Boboļubovu un Prinsu. Vēl vienu "nulli" Keresam sagādāja veterāns Maroci. Tomēr turnīru Keress pabeidza visumā sekmīgi, dalot trešo vietu ar Tartakoveru.
1936. gada vasaras otrajā pusē notika Minhenes olimpiāde. Vācijā pieņemto antisemītisko likumu dēļ, FIDE neatzina to par oficiālu olimpiādi un par dalību tajā varēja lemt nacionālās federācijas. Daudzu valstu vadošie šahisti atteicās piedalīties. Pirmo vietu ieguva Ungārija, Igaunija bija desmitā. Individuāli Keress bija labākais pie 1. galdiņa iegūstot 15,5 no 20.
Četri turnīri, četras uzvaras
Mārgeitā par favorītiem uzskatīja Aļehinu, Fainu un Keresu. Pēc 7. kārtas ar 6,5 punktiem līderis bija Keress (7. kārtā viņš guva uzvaru pār Aļehinu), Fains atpalika par puspunktu. Keresa neizšķirts 8. (priekšpēdējā) kārtā deva iespēju Fainam viņu panākt. Pēdējā kārtā uzvarētāju noskaidrot neizdevās, jo abi uzvaras pretendenti tikās savā starpā un viņu cīņa beidzās neizšķirti.
Pēc tam abi uzvarētāji devās uz Ostendi. Lai gan pirmajā kārtā Keress uzvarēja Fainu, pārsvaru noturēt neizdevās un šoreiz pirmo vietu Keres dalīja ar Fainu un Grobu.
No Ostendes Keress steidzās uz Prāgu. Šeit no lielmeistariem spēlēja tikai Eliskazess. Keress uzvarēja astoņas partijas pēc kārtas un prese viņu nosauca par "ziemeļu brīnumu".
Nākamais turnīrs Vīnē bija tematisks. Katrā partijā obligāti bija pirmie divi gājieni: 1. d4 Zf6 2. Zf3 Ze4. Turnīrā spēleja četri dalībnieki divos riņķos. Neskatoties uz to, ka Keress vienu partiju zaudēja, viņš kļuva par turnīra uzvarētāju.
Ķemeri
1937. gada 15. jūnija līdz 10. jūlijam notika Latvijas Šaha savienības organizētais 1. Ķemeru šaha turnīrs. Pēc izlozes Keress ieguva 13. numuru un turnīrā startēja vāji, viņam pēc 5. kārtas bija tikai 2 punkti. Turpinājumā viņš spēlēja veiksmīgāk un pirms pēdējās kārtas turnīra tabulas augšgalā bija izveidojies sasprindzināts stāvoklis: Reševskis — 12 punkti, Flors un Petrovs — 11,5, Aļehins un Keress — 11. Pēdēja kārtā Reševskis riskantā veidā centās pieveikt Bēku un zaudēja. Flora un Petrova savstarpējā partija beidzās neizšķirti. Keresam radās iespēja pievienoties turnīra uzvarētājiem, bet viņš, pat spēlējot ar baltajiem, nespēja pieveikt Feiginu. Rezultātā pirmo—trešo vietu dalīja Reševskis, Flors un Petrovs, bet Keress un Aļehins — ceturto—piekto vietu.
Zemmeringa
1937. gada jūlijā vajadzēja notikt pasaules astoņnieka turnīram Zemmeringā, tomēr Aļehins un Eive atteicās piedalīties priekšā stāvošā revanša mača, bet Botviņņiks PSRS čempionāta dēļ. Atlika seši spēlētāji, kuriem pievienojās Austrijas Erihs Eliskazess un Vladimirs Petrovs. Turnīru, kas bija atlikts uz augustu, vēlreiz pārnesa par divām nedēļām. Četriem turnīra favorītiem noteica honorāru: Kapablankam — 500 dolāri, Reševskim — 300 bet Floram un Fainam — katram 200. Ar rezultātu 9 punkti no 14 (+6−2=6) turnīrā uzvarēja Keress. Pēc šī panākuma viņš kļuva par oficiālu pasaules čempiona nosaukuma kandidātu.
AVRO-turnīrs
1938. gadu ievadīja tradicionālais Hastingsas turnīrs, kurā Keress dalīja otro-trešo vietu ar Aleksanderu. Pirmo vietu ieguva Reševskis. Tomēr gada nozīmīgākās šaha sacensības bija AVRO-turnīrs, kas sākās 1938. gada 4. novembrī Nīderlandē.Tajā piedalījās astoņi šaha pasaules līderi - pasaules čempions Aleksandrs Aļehins, eksčempioni Kapablanka un Eive, potenciālie čempiona titula pretendenti Botviņņiks, Keress, Fains, Reševskis un Flors. Turnīru spēlēja pēc apļa sistēmas divos riņķos. Keress nezaudēja nevienu partiju un ieguva 8,5 punktus. Tikpat daudz punktu bija arī Fainam, bet Keress bija uzvarējis savstarpējo maču 1,5 : 0,5 un tika pasludināts par uzvarētāju.
Tika paziņots, ka Keresam ir tiesības izsaukt Aļehinu uz maču par pasaules čempiona titulu. Tika uzsāktas sarunas, bet sākās karš un mačs nenotika.
Bez atpūtas, tūlīt pēc superturnīra Nīderlandē, Keress, Reševskis un Flors 1939. gadā sākumā spēlēja tā sauktajā "treniņa turnīra" Padomju Savienībā, kurā faktiski piedalījās visi vadošie padomju šahisti, iekaitot Botviņņiku. Septiņpadsmit partiju maratons beidzās ar fiasko — Keress ieņēma tikai 12.—13. vietu. Šī zemā vieta palika sliktākais rezultāts visā viņa šaha karjerā.
1939. gada augustā Buenosairesā sākās 8. šaha olimpiāde. Tā vēl nebija beigusies, kad Eiropā sākās Otrais pasaules karš. Keress uzrādīja otro (pēc Aļehina) labāko rezultātu pie pirmā galdiņa, iegūstot 76,3% punktu. Veiksmīga komandas biedra Frīdemaņa spēle deva iespēju Igaunijai ieņemt trešo vietu. Kaut arī olimpiskās sacensības beidzās septembrī, kara dēļ, divi komandas locekļi atgriezās Igaunijā novembrī, bet Keress, kas vēl piedalījās nelielā turnīrā Buenosairesā, tikai decembrī. Igaunijas komandas dalībnieks Ilmars Rauds palika Argentīnā.