cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zvārdes meži
Zvārdes meži ir dabas parks Saldus novadā. Izvietojies Saldus pauguraines austrumu daļā un aizņem lielāko daļu no kādreizējā aviobombardēšanas vingrinājumiem izmantotā Padomju Armijas Zvārdes poligona; administratīvi ietilpst Jaunauces, Rubas un Zvārdes pagastos. Ziemeļaustrumos robežojas ar Zvārdes dabas liegumu. Aizsargājamā teritorija izveidota 2004. gadā esošo dabas vērtību aizsardzības nodrošināšanai vienlaikus ar teritorijas ilgspējīgas attīstības veicināšanu. Nozīmīgākā dabas vērtība teritorijā ir apdraudētās putnu sugas, it īpaši mazais ērglis. Pateicoties teritorijas unikālajai vēsturei — gandrīz pilnīgai izslēgšanai no saimnieciskās darbības Padomju armijas poligona laikā, tajā veidojies savdabīgs biotopu komplekss. Netraucētā bebru darbība ir viens no galvenajiem iemesliem, kas veicinājis ievērojamo biotopu un sugu daudzveidību, kas šobrīd raksturīga parkam. Natura 2000 teritorija.
Jorks
Jorks var būt:
Dundagas baznīca
Dundagas baznīca var būt:
Ķempes
Ķempes ir ciems Smiltenes novada Variņu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 4,2 km no pagasta centra Variņiem, 25,9 km no novada centra Smiltenes un 147,6 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V248 (Cirgaļi–Palsmane–Ūdrupe), Palsas upes krastos.
Tumšais tornis
"Tumšais tornis" (en) ir 2017. gada vesterns, kas balstīts uz Stīvena Kinga tāda paša nosaukuma grāmatu sēriju. Filmas režisors un viens no scenārija autoriem ir Nikolajs Arsels. Galvenās lomas atveido Metjū Makonahijs, Idriss Elba, Toms Teilors, Klaudija Kima, Frens Kranzs, Ebija Lī, Ketrīna Vinnika un Džekijs Ērls Heilijs. Filmas pirmizrāde notika Ņujorkas Modernās mākslas muzejā.
Junsons
Junsons var būt:
Corona
Corona var būt:
1278. gads
1278. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Valmieras novads
Valmieras novads ir Latvijas 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas gaitā 2021. gada 1. jūlijā izveidota Latvijas pašvaldība, kurā tika apvienoti Valmiera, Beverīnas novads, Burtnieku novads, Kocēnu novads, Mazsalacas novads, Naukšēnu novads, Rūjienas novads un Strenču novads. Robežojas rietumos ar Limbažu novadu, dienvidos ar Cēsu un Smiltenes novadiem, austrumos ar Valkas novadu, kā arī ziemeļos ar Igaunijas Valgas, Viljandi un Pērnavas apriņķiem. Novada centrs atrodas Valmieras valstspilsētā.
Teritoriālais iedalījums
Bērzaines pagasts, Brenguļu pagasts, Burtnieku pagasts, Dikļu pagasts, Ēveles pagasts, Ipiķu pagasts, Jeru pagasts, Jērcēnu pagasts, Kauguru pagasts, Kocēnu pagasts, Ķoņu pagasts, Lodes pagasts, Matīšu pagasts, Mazsalacas pagasts, Mazsalacas pilsēta, Naukšēnu pagasts, Plāņu pagasts, Ramatas pagasts, Rencēnu pagasts, Rūjienas pilsēta, Sedas pilsēta, Sēļu pagasts, Skaņkalnes pagasts, Strenču pilsēta, Trikātas pagasts, Vaidavas pagasts, Valmieras pagasts, Valmieras valstspilsēta, Vecates pagasts, Vilpulkas pagasts un Zilākalna pagasts.
Daba
Novada centrālo un rietumu daļu aizņem Ziemeļvidzemes zemienes Burtnieka līdzenums, austrumos Sedas līdzenums un dienvidaustrumos Trikātas pacēlums. Galējos ziemeļaustrumos pie Igaunijas robežas atrodas Sakalas augstienes Ērģemes pauguraine, dienvidrietumos Idumejas augstienes Augstrozes paugurvalnis (Zilais kalns 127 m) un Gaujas senleja. Ap Burtnieku ezeru izplatīti drumlini, ziemeļos arī osi. Ģeoloģiski novadā dominē vidusdevona nogulumi. Derīgie izrakteņi: māls (Planči, Burtnieki, Jumaras krastos), grants un smilts (Bāle-Bērziņi, Ķoņi, Unguriņi, Oliņas), saldūdens kaļķi, kūdra (Sedas, Sapatas, Lielajā, Rūjas purvos), Valmieras minerālavoti. Augsnes — velēnu vāji un vidēji podzolētās uz smilšmāla un mālsmilts cilmiežiem, ziemeļos velēnu gleja, arī velēnu podzolētās gleja un purvu. Meži aizņem ap 40% no novada platības, purvi ap 10%.
Vidējā temperatūra: -6 °C janvārī, +16,5 °C jūlijā. Nokrišņu daudzums rietumdaļā 700—750 mm gadā, austrumdaļā 650—700 mm.
Upes
Novads atrodas Gaujas un Salacas upju baseinos. Lielākās upes:
Vēsture
Novada teritorija apdzīvota kopš 9.-2. gadu tūkstoša p.m.ē. 10.-13. gadsimtā novada teritorija bija iekļauta lībiešu un latgaļu apdzīvotajā Tālavas zemē, 13. gadsimtā teritorija tika iekļauta Livonijā. Pēc Livonijas sabrukuma 1560. gados nonāca Pārdaugavas Livonijas hercogistē, vēlāk pēc 1629. gada Zviedru Vidzemes pārvaldē. Lielā Ziemeļu kara laikā tā teritoriju iekaroja Krievijas Impērija un 1721. gadā iekļāva to Rīgas guberņā. Kopš 1918. gada ietilpst Latvijas Republikā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās
Pauls Hindemits
Pauls Hindemits (de; dzimis, miris ) bija vācu 20. gadsimta komponists, diriģents, mūzikas pedagogs, mūzikas teorētiķis, vijolnieks un altists. Pretēji daudziem tā laika komponistiem, atzina tonalitāti. Attīstīja arī t.s. pielietojamo mūziku (Gebrauchsmusik).
Mācījās Frankfurtes pie Mainas Hoha konservatorijā (Dr. Hoch’s Konservatorium). 1927. gadā kļuva par Berlīnes Augstākās mūzikas skolas profesoru. Pēc nacistu nākšanas pie varas, kad viņa mūzika netika atbalstīta, darbojās Turcijā, 1938. gadā emigrēja uz Šveici, bet 1940. gadā - uz ASV, kur pasniedza Jeila Universitātē. 1946. gadā Hindemits kļuva par ASV pilsoni, tomēr 1953. gadā atgriezās Eiropā, apmezdamies Cīrihē.
Komponista populārāko darbu vidū ir dziesmu cikls Das Marienleben (1923, 1948), operas Mathis der Maler (1938) un Die Harmonie der Welt (1957), kā arī ASV radītais Symphonic Metamorphosis of Themes by Carl Maria von Weber (1943).
Lauta (sala)
Lauta (id) ir sala Indonēzijā, Lielo Zunda salu arhipelāgā. Administratīvi ietilpst Dienvidkalimantānas provincē, ietilpst Kotabaru. Lielākā apdzīvotā vieta ir apriņķa centrs Kotabaru.
Neprātīgais vakars
"Neprātīgais vakars" (en) ir 2010. gada ASV komēdija, kuras režisors, kā arī viens no producentiem ir Šons Levijs. Galvenās lomas atveido Stīvs Karels, Tīna Feja, Marks Volbergs, Bills Burs un Gela Gedota. Filmas pirmizrāde notika Ņujorkā.
Lauta (sala)
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Indonēzijas vidusdaļā. Dienvidos to apskalo Javas jūra, bet austrumos — Makasaras šaurums. Lautas šaurums rietumos to šķir no Kalimantānas krasta. Sala izstiepta ziemeļu—dienvidu virzienā 98 km garumā. Reljefs pārsvarā līdzens, ziemeļdaļā — paugurains, augstākā virsotne ir Bamegas kalns (725 m vjl) salas ziemeļos. Salā valda tropiskais klimats. Ainavā dominē lietusmeži.
Neprātīgais vakars
Precējies pāris, kura dzīvē iestājusies rutīna, vēlas sev uztaisīt krāšņu un romantisku vakaru, tomēr šis vakars izvēršas aizraujošs un bīstams.
Šeins Moslijs
Šeins Moslijs, ar iesauku Cukuriņš ir amerikāņu profesionālais bokseris, četrkārtējais pasaules čempions trijās dažādās svara kategorijās.
Dzīvesgājums
Šeins Andre Moslijs dzimis 1971. gada 7. septembrī Linvudā, Kalifornijas štatā, ASV. Nodarboties ar boksu uzsāka sava tēva vadībā. Džeks Moslijs nekad nebija bijis izcils bokseris, nebija aizvadījis nevienu cīņu profesionālajā ringā, bet ar laiku kļuva par vienu no pasaules atpazīstamākajiem treneriem. Vēlāk Šeins samainīja vairākus labākos pasaules trenerus, bet viņa tēvs, no pirmās karjeras dienas, paliek par viņa menedžeri.
Amatiera karjera
Amatieru ringā Šeins 3 reizes kļūst par ASV čempionu, izcīna sudrabu pasaules junioru čempionātā 1989. gadā un bronzu 1990. gada Labas Gribas Spēlēs Sietlā vieglajā (60 kg) svarā. Nacionālajā izlasē Šeina komandas biedri ir tādas nākotnes boksa zvaigznes, kā Oskars De La Hoija, Vernons Forests, Kriss Bērds.
Profesionālā karjera
Profesionālo cīņu bilance- 46 (39 KO)-8-1. Moslijs nekad nav bijis nokautēts vai pieveikts pirmslaicīgi, viņš ir četras reizes kļuvis par WBA, WBC un IBF versiju pasaules čempionu trijos dažādos svaros- vieglajā (61.2 kg), pusvidējā (66.6 kg) un pirmajā vidējā (69.9 kg), kuros viņš ir aizvadījis cīņas ar visiem izcilākajiem sava laika bokseriem. Kopumā Moslijs aizsargāja savas jostas 11 reizes. Šeins Moslijs tiek uzskatīts par vienu no labākajiem vieglā un pusvidējā svaru visu laiku bokseriem, viņa atšķirības zīme ir zibenīgs ātrums un viņa pretiniekiem neērtā cīņas maniere. Viņa beidzamā cīņa notika 2012. gada 5. maijā, kad pēc punktiem Šeins piekāpās jaunajai meksikāņu zvaigznei Saulam Alvarezam, par WBC jostu pirmajā vidējā svarā. Mēnesi vēlāk Moslijs paziņoja par savas karjeras nobeigšanu.
Lielā izstāde
Visu tautu rūpniecības sasniegumu lielā izstāde (en), pazīstama arī kā vienkārši Lielā izstāde (The Great Exhibition), bija starptautiska izstāde Haidparkā, Londonā, Apvienotajā Karalistē, kas notika no 1851. gada 1. maija līdz 11. oktobrim. Šī bija pirmā no starptautiskajām Pasaules izstādēm, kas kļuva populāras 19. gadsimtā. Izstādes rīkošanu uzņēmās valsts ierēdnis un izgudrotājs Henrijs Kols un Princis Alberts, tobrīdējās karalienes Viktorijas vīrs. Izstāde notika speciāli tai būvētajā Kristāla pilī. Izstādē piedalījās 28 valstis.
Baltais puisis Riks
"Baltais puisis Riks" (en) ir 2018. gada biogrāfiska krimināldrāma, kuras režisors ir Jans Demanže. Galvenās lomas atveido Metjū Makonahijs, Ričijs Merits, Bels Paulijs, Dženifere Džeisone Lī, Braiens Tairī Henrijs un Rorijs Kohreins. Filmas pirmizrāde notika Tellaridas filmu festivālā. Filma balstīta uz patiesiem notikumiem.
Stāsts par pusaudzi Ričardu Veršu jaunāko, kurš 20. gadsimta 80. gados 14 gadu vecumā kļuva par visu laiku jaunāko FBI informatoru. Pāris gadus vēlāk, kad Ričards FIB vairs nebija vajadzīgs, viņš kļuva par narkotiku dīleri, par ko tika arī notiesāts.
Filips Horns
Filips Horns (de; dzimis ) ir vācu biatlonists.
Karjera
2012. piedalījās Pasaules čempionātā jauniešiem, kas norisinājās Kontiolahti, taču panākumus neguva. Nākamajā gadā Obertilliahā ieguva sudraba medaļu stafetē. 2015.—2016. gada sezonā sāka piedalīties IBU kausā. 2018. gada Eiropas čempionātā izcīnīja bronzas medaļu 20 km individuālajā distancē.
Pasaules kausā debitēja Pokļukā, kur uzreiz tika iekļauts jauktās stafetes komandā, kas ieguva 7. vietu. Nedēļu vēlāk ieguva savus pirmos individuālos punktus PK ieskaitē, iedzīšanā finišējot 28. vietā. 2019. gada Eiropas čempionātā Raubičos izcīnīja sudraba medaļu jauktajā stafetē.
2019.—2020. gada sezonā nostiprinājās Vācijas pirmās komandas sastāvā, regulāri startējot Pasaules kausa sacensībās. Izcīnīja vairākas godalgas PK posmos stafetē. 2020. gada Pasaules čempionātā Antholcā Vācijas stafetes komandas sastāvā kopā ar Ēriku Leseru, Arndu Peiferu un Benediktu Dollu izcīnīja bronzas medaļu stafetē. Labāko rezultātu individuāli sasniedza sprintā, ieņemot 8. vietu.
Kārlsons
Kārlsons (sv — 'Kārla dēls', no personvārda Kārls (Karl); sieviešu dzimtē Kārlsone ) ir trešais izplatītākais zviedru cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Grostonas ciems
Grostonas ciems bija administratīvi teritoriāla vienība Madonas rajonā. 1945. gada 1. augustā Madonas apriņķa Grostonas pagastā izveidoja Grostonas ciema padomi. 1949. gada 31. decembrī, pēc pagasta likvidēšanas, ciemu iekļāva Madonas rajonā. Ciemu likvidēja 1951. gada 18. jūlijā, tā teritoriju pievienojot Aronas ciemam. 1973. gadā daļu no Aronas ciema teritorijas pievienoja Bērzaunes ciemam. 1977. gadā Aronas ciemam pievienoja daļu no Bērzaunes ciema, bet kādu citu daļu ciema teritorijas pievienoja Bērzaunes ciemam, tādēļ bijušā Grostonas pagasta, vēlāk Grostonas ciema teritorijas ir sadalītas starp Aronas un Bērzaunes pagastiem.
Somi (Sakstagala pagasts)
Somi ir ciems Sakstagala pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 229 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas pasts.
Somos dzimis Felikss Boļeslavs Laizāns (1871_1931), garīdznieks, latgaliešu folkloras vācējs.
Alberts Hofmanis
Alberts Hofmanis (de; dzimis, miris ) bija Šveices ķīmiķis, vislabāk zināms kā pirmais cilvēks, kas sintezēja un izmēģināja LSD, un aprakstīja tā psihodēliskos efektus. Pēc LSD atklāšanas Hofmanis lielu daļu savas karjeras veltīja citu halucinogēnu pētījumiem. Viņš bija arī pirmais cilvēks, kas no maģiskajām sēnēm ieguva to aktīvās vielas psilocibīnu un psilocīnu, dodot šīm vielām nosaukumus no kailgalvju ģints latīniskā nosaukuma Psilocybe. Hofmanis ir autors vairāk kā 100 zinātniskajiem rakstiem un vairākās grāmatām, tai skaitā LSD: My Problem Child. Viņš visu mūžu ticēja LSD ārstnieciskajām īpašībām, īsi pirms savas 100. dzimšanas dienas viņš LSD raksturoja kā "zāles dvēselei" un izteica nožēlu par vielas aizliegumu.
Andrejs Pedans
Andrejs Pedans (ru, dzimis ) ir Krievijas hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Kopš 2021. gada Pedans pārstāv KHL komandu Maskavas "Dinamo". 2011. gada NHL draftā Pedanu ar kopējo 63. numuru trešajā kārtā izvēlējās Ņujorkas "Islanders".
Iepriekš pārstāvējis AHL komandas Bridžportas "Sound Tigers", Jūtikas "Comets" un Skrentonas "Penguins", NHL komandu Vankūveras "Canucks" un KHL komandu Kazaņas "Ak Bars".
Žužanna Jakaboša
Žužanna Jakaboša (hu; dzimusi ) ir ungāru peldētāja, specializējusies kompleksā peldējuma distancēs.
Nikolajs Radvils
Nikolajs Radvils var būt:
Līdakas
Izskats un īpašības
Līdakas ir vidēji lielas un lielas zivis. Tām ir raksturīgs torpēdveidīgs ķermenis, no sāniem nedaudz saplacināts. Tām ir pīles knābim līdzīga galva ar zobainu muti. Līdakai ir viena muguras spura, kas novietota tālu uz auzmuguri, gandrīz pie astes. Tai simetriski pretī atrodas paliela anālā spura. Astei ir šķelta astes spura, kurai ir 40—50 stari. Zvīņas mazas, gludas un apaļas. Līdakām ir tipisks krāsojums pelēkzaļš vai tumši zaļš, ar dažādiem raibumiem un plankumiem, lauztām svītrām un robotiem laukumiem, kas palīdz noslēpties starp ūdensaugiem, gaidot medījumu. Lai arī raibumu stils ir atšķirīgs starp sugām, katras līdakas raksts ir individuāls un unikāls. Dažām sugām spuras ir sārtas vai oranžas, bet kopumā tās ir pelēkzaļas. Acis lielas un dzeltenas.
Garākā dzimtas suga ir maskinonga (Esox masquinongy), kuras ķermeņa garums var sasniegt 183 cm, bet svars 31,8 kg. Toties smagākā ir līdaka (Esox lucius), kuras ķermeņa garums sasniedz 150 cm, bet svars 35 kg. Visas līdakas, kas smagākas par 5 kg, visbiežāk ir mātītes. Dzimtas mazākā suga ir Amerikas mazā līdaka (Esox americanus), kas parasti ir mazāka par 30 cm un sver mazāk par 0,5 kg.
Vairošanās
Līdakas nārsto agri pavasarī. Seklā ūdenī ar vienu mātīti kopā nārsto vairāki tēviņi. Apaugļotie ikri ir lipīgi un pieķeras pie ūdensaugiem. Līdakas par ikriem nerūpējas. Ikru inkubācija ilgst 10—12 dienas. Tikko izšķīlušies līdakas kāpuri ar muti, kas atgādina snuķi, pieķeras pie ūdensaugiem. Šādā mazkustīgā veidā tie paliek pieķērušies apmēram vienu nedēļu. Kāpuri barojas ar atlikušo ikru (olas) dzeltenumu līdz ikru "soma" ir iztukšojusies un uzsūkusies. Sasniedzot apmēram 5 cm garumu, mazās līdakas sāk baroties ar ūdens bezmugurkaulniekiem. Līdakas aug ātri un drīz vien tās sāk medīt zivis. Mātītes aug ātrāk, tās izaug lielākas un dzīvo ilgāk nekā tēviņi.
Islāma revolūcija
Islāma revolūcija, arī Irānas revolūcija, bija revolūcija imperiālajā Irānas valstī, kas no 1978. gada janvāra līdz 1979. gada februārim sagrāva Pehlevī dinastijas šaha Mohammada Rezā Pehlevī režīmu. Turpmākajos mēnešos valstī izveidojās teokrātiska islāma republika, kurā šaha diktatūru aizvietoja ar garīgā līdera diktatūru. Revolucionāri nemieri un politiskās nesaskaņas valstī turpinājās vēl pāris gadus, stabilam režīmam nostiprinoties tikai Irānas-Irākas kara laikā.
Iemesli
Par pamatu revolūcijai kalpoja ilgstoši neatrisinātās sociālās, ekonomiskās, kā arī politiskās problēmas, kas izraisīja plaša mēroga neapmierinātību. Lai arī revolūcijai nav viena skaidra iemesla, naftas dolāriem pārbagātās valsts straujā ekonomiskā izaugsme un šaha plāni valsts pilnīgai vesternizācijai izraisīja iedzīvotāju lielākās daļas neapmierinātību ar šahu, kā protesta līdzekli izvēloties atgriešanos pie islāma vērtībām. Revolūcijas pirmajos mēnešos tā bija protesta kustība pret visu šaha politiku, tikai vēlāk sāka veidoties plāni un prasības par demokrātiskas islāmiskas republikas izveidošanu. Revolūcijas sākotnējā posmā vienoti pret šahu iestājās plaša spektra politiskie spēki — liberāļi, komunisti, islāmisti. Tikai pēc tam, kad šahs pameta valsti, priekšplānā izvirzījās islāmisti, kuriem īsā laikā izdevās kļūt par noteicošo spēku valstī.
Situācija pirms revolūcijas
Šaha režīma sabrukums bija negaidīts, jo ārēji viss liecināja par Irānas aizvien pieaugošo labklājību un ekonomisko izaugsmi. Pārlieka paļaušanās uz nemainīgi augstām naftas cenām radīja problēmas pēc tam, kad ASV vienojās ar Saūda Arābiju par zemāku naftas cenu. Izmantojot naftas ienākumus, šahs nacionalizēja privātās mācību iestādes, piedāvājot bezmaksas izglītību. Samazināja ienākumu nodokļus, sāka plašu veselības apdrošināšanas programmu. Jau 1972. gadā bija pieņemts plāns, kas lika lielajiem industriālistiem 49% uzņēmumu akciju pārdot darbiniekiem. Ņemot vērā straujo inflāciju un augošās nekustamo īpašumu cenas, pašvaldībām piešķīra tiesības pārņemt tukšās un neapdzīvotās ēkas, ielaižot tajās īrniekus. Cīnoties pret inflāciju, 1975. un 1976. gadā valdība arestēja un sodīja tūkstošiem tirgotāju. Šāda uzvedība izraisīja neapmierinātību mazajos un vidējos uzņēmējos.
Konservatīvo garīdzniecību tracināja šaha plāni eiropeizēt valsti, samazinot islāma lomu valstī. 1964. gadā Homeinī izraidīja no valsts pēc tam, kad viņš bija kritizējis šaha "Balto revolūciju" un izņēmuma tiesības, ko piešķīra ASV tehniskajam un militārajam personālam valstī. Trimdā Homeinī publicēja grāmatu, kurā piedāvāja gāzt monarhiju un izveidot islāmisku valsti, kurā valdītu garīdzniecība. Līdz pat revolūcijas uzvarai viņš nepaskaidroja, ka domā izveidot teokrātisku diktatūru. Trimdas drošība ļāva viņam kļūt par vienu no retajiem irāņiem, kas varēja atklāti kritizēt šahu. Homeinī sprediķu audoierakstus izplatīja Irānā, un pakāpeniski viņš kļuva par opozīcijas redzamāko vadoni.
Bruņotā opozīcija
Pēc 1953. gada apvērsuma vairāku gadu laikā atjaunojās vairākas opozīcijas kustības, kas aicināja uz 1906. gada konstitūcijas ievērošanu, kas paredzēja konstitucionālu monarhiju ar spēcīgu parlamentu un premjerministru. Pēc 1963. gada Homeinī sekotāju protestu asiņainās apspiešanas Irānā izveidojās vairākas partizānu grupas, nozīmīgākās no kurām bija 1971. gadā izveidotā marksistu Tautas fedajīnu partizānu organizācija un 1965. gadā dibinātā musulmaņu Tautas mudžahedu organizācija, no kuras 1975. gadā atšķēlās marksistu mudžahedu frakcija. Pēc organizēšanās perioda, bruņoti uzbrukumi sākās 1971. gada februārī, koncentrējoties uz uzbrukumiem policijai un vadošo valdības darbinieku slepkavībām. 1976. gadā drošības spēkiem izdevās partizānu kustības gandrīz pilnībā iznīcināt, un to aktivitātes atsākās tikai revolūcijas laikā un vēlāk, pret islāmistiem.
Protestu sākums, 1977
Niksona prezidentūras laikā ASV izveidojās cieša militārā alianse ar Irānu. Kad 1976. gada prezidenta vēlēšanu laikā Džimijs Kārters lielu uzsvaru lika uz cilvēktiesību ievērošanu pasaulē, šahs jutās spiests atslābināt slepenpolicijas teroru, pieņemot likumus, kas nostiprināja arestēto tiesības. Opozīcijas intelektuāļi sāka publicēt atklātas vēstules šaham, aicinot atjaunot konstitucionālo monarhiju un ievērot cilvēktiesības. 1977. gada vasarā un rudenī notika opozīcijas dzejas lasījumi, kuriem policija nelika šķēršļus. Oktobrī nodibināja Irānas cilvēktiesību aizsardzības komiteju. Taču 1977. gada vasarā arestēja 25 augstus garīdzniekus, tai skaitā ajatollu Talekani, kam piesprieda 10 gadus cietumā. Šahs 1977. novembrī apmeklēja Kārteru Vašingtonā, un cilvēktiesību jautājums publiski netika apspriests. Viņš to uztvēra kā atļauju atjaunot stingro kursu, Irānā atkal pastiprinot represijas.
1977. gada 23. oktobrī negaidīti mira Homeinī vecākais dēls Mostafa un daudzās pilsētās ticīgie izgāja sēru gājienos, kas izvērsās masu demonstrācijās. Lai arī policija tās centās apspiest, 40 dienā pēc Mostafas nāves garīdzniecība noorganizēja vēl plašākas sēru demonstrācijas. Šajā dienā garīdzniecība publiskoja 14 punktu sarakstu ar prasībām šaham — ļaut Homeinī atgriezties Irānā, politieslodzīto atbrīvošanu, slēgto reliģiskās izglītības iestāžu atvēršanu, runas brīvību, pornogrāfijas aizliegumu, tiesības sievietēm nēsāt čadoru, izbeigt attiecības ar Izraēlu u.c. 20. un 21. decembrī islāmisti pārvērta reliģisko svētku dienu procesijas par politiskām demonstrācijām, kuras apspieda policija.
Irānā bija vairāk nekā 9000 mošejas, kas bija savstarpēji saistītas un spēja protesta kustībai dot atklātu organizatorisko tīklu, kāds trūka visām citām opozīcijas grupām un partijām.
Revolūcija, 1978
Vasaras mēnešos islāma radikāļi sāka uzbrukumus kinoteātriem un ārzemnieku apmeklētiem restorāniem, taču tie bija izolēti incidenti.
Jūlijā šahs paziņoja, ka 1979. veiks brīvas parlamenta vēlēšana un izteica savu atbalstu politiskajām brīvībām. Kamēr liberālā opozīcija bija gatava sadarboties ar monarhiju, Homeinī šo ideju noraidīja uzreiz, un islāmisti atsāka demonstrācijas. 21. jūlijs, kad atzīmēja Imama dzimšanas dienu, pārvērtās par protestu dienu.
1978. gada 19. augustā islāmisti aizslēdza durvis un nodedzināja kinoteātri Abadānā, kurā bojā gāja ap 400 cilvēkiem. Taču iedzīvotāji ugunsgrēku uzskatīja par drošības dienestu organizētu, dodot iemeslu jaunām protesta demonstrācijām. Mēģinot atjaunot kārtību, 11 pilsētās ieviesa karastāvokli, šahs 27. augustā iecēla jaunu premjerministru un persiešu saules kalendāra vietā atjaunoja musulmaņu mēness kalendāru. Slēdza daudzus kazino un paplašināja preses brīvību. No amatiem atbrīvoja bahāistus. Šahs arī atļāva organizēt demonstrācijas Ramadāna beigu dienā, 7. septembrī. Saprotot, ka demonstrācijas ir legālas, tām pievienojās tūkstošiem cilvēku, kas līdz šim nemieros nebija piedalījušies. 8. septembrī šahs ieviesa karastāvokli Teherānā un 11 citās pilsētās. Par spīti aizliegumam, Teherānā sākās demonstrācija, kuru armija izdzenāja ar lodēm. Lai arī oficiāli "Melnajā piektdienā" nošauto skaits nepārsniedza vairākus desmitus, valstī atkal izplatījās baumas par tūkstošiem nogalināto. Revolucionāri uz laiku pārtrauca demonstrācijas, un valstī sākās stihiska protesta streiku kustība. Līdz novembra sākumam darbu bija pārtraukuši naftas pārstrādes rūpnīcu strādnieki, žurnālisti, nacionālā aviolīnija, dzelzceļi, muita, elektrostacijas un bankas. Streika dēļ Irānas naftas eksports oktobrī samazinājās no 5 miljoniem barelu līdz 2 miljoniem barelu dienā. Homeinī sākumā nebija domājis par streikiem, taču redzot to efektivitāti, viņš aicināja turpināt ģenerālstreiku līdz monarhijas sabrukumam.
Oktobrī Homeinī izraidīja no Irākas, un viņš pārcēlās uz Parīzes pievārti. Novembra sākumā viņu apmeklēja Nacionālās frontes vadītājs, kurš piekrita Homeinī prasībai gāzt šahu un izveidot "demokrātisku un islāmisku" valdību.
Novembra sākumā Teherānā izvērsās studentu un policijas sadursmes, kuru laikā studenti nodedzināja vairākas ēkas, tai skaitā, Lielbritānijas vēstniecības ēku. Šahs reaģēja 5. novembrī atbrīvojot nesen iecelto premjerministru un par valdības vadītāju ieceļot ģenerāli Azhari, Imperiālās gvardes komandieri. Valsts pilsētās atkal izsludināja karastāvokli, ielās izveda tankus un bruņutehniku. Armija savā kontrolē pārņēma radio un televīziju, ļāva iznākt tikai oficiālajam laikrakstam. Naftas industrijas streiku sagrāva, tā līderiem draudot ar nāvi, taču pie pirmās iespējas streiki visur atsākās. TV uzrunā tautai šahs solīja atjaunot kārtību, iznīcināt korupciju, izveidot stabilu valdību un organizēt brīvas vēlēšanas. Viņš pieprasīja izbeigt streikus un atsākt darbu. Lai demonstrētu kursa maiņu, valdība arestēja 132 augsta līmeņa ierēdņus, bijušos ministrus un premjerministru Hoveidu, vienlaikus atbrīvojot ap 1000 politieslodzīto. Protesti uz neilgu laiku apsīka, taču drīz atsākās ar jaunu spēku. 9. un 10. decembrī visā valstī notika plaši protesta gājieni.
Šaha uzvedību revolūcijas laikā izskaidro dažādi. Viņš vairākkārt izteicās, ka netaisās apšaut tautu, lai noturētos pie varas. Vienlaikus 1978. gada vasaras lielāko daļu viņš atradās ārpus galvaspilsētas, slepeni ārstējoties no vēža ar zālēm, kas varēja izraisīt depresiju. Viss valsts aparāts balstījās uz šahu, un viņam nedodot konkrētas pavēles, pārējā valsts mašinērija nezināja, kā rīkoties, izraisot sistēmas paralīzi. Pret šaha varu vērsās aizvien lielākas demonstrācijas, streiki un nepakļaušanās kustība. Drošības dienesti un armija iepriekšējos gados bija apspiedusi vairāku partizānu grupu darbību, arestēja opozicionārus un brīvdomātājus, taču visas valsts masu protestu kustību tā nevarēja apturēt. Kārtera administrācija, kurai bija liela ietekme uz šaha rīcību, arī nekad neatbalstītu asinspirti Irānā. Lai arī šaha armijai un drošības dienestiem bija biedējoša reputācija, lielu daļu aizturēto protestētāju tie ātri atbrīvoja, jo cietumos tiem nebija pietiekami daudz vietas. Armija arī nespēja nodrošināt pārņemto iestāžu darbu. Piemēram, lai arī armija kontrolēja televīziju, elektrības kompānijā strādājošie katru vakaru uz vairākām stundām atslēdza elektrību, neļaujot televīzijai strādāt. Lai novērstu režīma sabrukumu, armijai un policijai būtu jāpārņem visu uzņēmumu darba veikšana, ko tā fiziski nespēja. Parastie kareivji un policisti aizvien vairāk solidarizējās ar demonstrantiem.
Revolūcija, 1979
1978. gada decembrī šahs sāka sarunas ar Nacionālo fronti, kas atteicās sadarboties. Šahs piedāvāja valdību veidot Nacionālās frontes pārstāvim Šapuram Bahtijaram, kas negribīgi piekrita ar noteikumu, ka šahs pametīs valsti. 3. janvārī medžliss apstiprināja Bahtijara valdību, un 1979. gada 16. janvārī šahs atstāja valsti, paziņojot, ka dodas atvaļinājumā uz nezināmu laiku. Bahtijara valdība atbrīvoja politieslodzītos, atcēla preses cenzūru, atviegloja karastāvokļa noteikumus, apsolīja likvidēt slepenpoliciju SAVAK un piedāvāja opozīcijai trīs mēnešu laikā sarīkot Satversmes sapulces vēlēšanas, kas izlemtu valsts nākotni. Viņš arī paziņoja par izstāšanos no CENTO, atcēla 7 miljardus ASV dolāru vērtu bruņojuma iepirkumu no ASV un pārtrauca naftas pārdošanu Izraēlai un Dienvidāfrikai. Par spīti visam, Nacionālā fronte izslēdza Bahtijaru no savām rindām, un Homeinī paziņoja, ka Bahtijara valdība ir nelikumīga. Revolūcijas notikumu spiesta, 11. februārī valdība sabruka, un aprīlī Bahtijars bēga uz Franciju.
1. februārī Homeinī no Francijas atgriezās Teherānā, kur viņu sagaidīja milzīgs pūlis. Atsakoties sadarboties ar Bahtijaru, 4. februārī viņš iecēla pats savu premjerministru Mehdi Bazarganu kas arī nāca no liberālās opozīcijas, un Irānā izveidojās divas valdības. Revolucionāro aktīvistu komitejas sāka pārņemt pašvaldību funkcijas pilsētās, kamēr valsts aparāts sabruka.
9. februāra vakarā Teherānas aviācijas bāzē sacēlās tehniskais personāls, kuru apspiest nosūtīja Imperiālo gvardi. Demonstrantu pūlis steidzās palīgā revolucionāriem, un 10. februārī Imperiālā gvarde zaudēja kontroli pār bāzi. Revolucionārie aktīvisti sagrāba ieročus, izveidoja barikādes, sākot cīņas ar Imperiālajiem gvardiem, kas divās kauju dienās pilsētā nogalināja simtiem revolucionāru. 11. februārī armija vairs nespēja īstenot operācijas pret revolucionāriem, un armijas augstākā pavēlniecība paziņoja, ka turpmāk būs neitrāla un atgriezīsies kazarmās. Šis datums iezīmēja revolūcijas pilnīgo uzvaru.
Bazargana valdība
Lai arī Homeinī sākotnēji varu uzticēja tradicionālās opozīcijas pārstāvjiem, jau dažu mēnešu laikā viņš tos atstūma no varas, īstenojot islāma teokrātijas izveidošanu. Šaha varas sistēma bija pilnībā sabrukusi, visur izveidojās revolucionārās komitejas, kuru kaujinieki kontrolēja ielas, uzņēmumus, veica arestus un izpildīja nāvessodus. Uzņēmumus pārņēma darbinieku komitejas. Jau 16. februārī ar Revolucionārā tribunāla lēmumu izpildīja nāvessodu četriem augstākajiem ģenerāliem. Turpmāk gandrīz katru dienu notika bijušo ministru, virsnieku, medžlisa deputātu un SAVAK darbinieku nāvessodi. Pēc Bazargana protestiem 14. aprīlī tribunāli pārtrauca darbu un atsāka to 5. aprīlī pēc tam, kad tiem piešķīra pilnvaras sodīt tādus pārkāpumus kā "korupcijas izplatīšanu pasaulē", "noziegumus pret cilvēkiem" un "noziegumiem pret revolūciju". Aizvien biežāk nāvessodus piesprieda arī etnisko minoritāšu un ticību pārstāvjiem.
Homeinī vienpersoniski iecēla augstākos ierēdņus un pieņēma lēmumus bez saskaņošanas ar Bazarganu. Valdības darbu kontrolēja 1979. gada janvārī izveidotā Revolucionārā padome, kam piederēja arī likumdevēja vara. Kamēr Bazargana valdība vēlējās ātri atjaunot normālu stāvokli valstī, Revolucionārā padome uzturēja revolucionāru pārmaiņu kursu. Šīs pretrunas mēģināja likvidēt jūlijā, kad abus orgānus daļēji apvienoja, to pārstāvjiem strādājot kopā, taču tas nemazināja uzskatu atšķirības.
Martā arī sākās nopietni konflikti ar mazākumtautībām — turkmēņiem, kurdiem un arābiem, kas vēlējās lielāku autonomiju un vairāk naudas no valsts naftas ienākumiem. Jūnijā un jūlijā Revolucionārā padome veica izmaiņas valsts ekonomikā, nacionalizējot bankas, apdrošināšanas uzņēmumus, lielākos uzņēmumus un turīgo ģimeņu īpašumus. Jūnijā Revolucionārā padome pieņēma jaunu preses likumu, ar kuru augustā slēdza vairāk nekā 40 laikrakstus. Revolucionārie aktīvisti sagrāba un slēdza marksistu organizāciju birojus.
1979. gada maijā Homeinī izveidoja Revolucionāri gvardu korpusu, kam bija jākalpo kā alternatīvam militārajam spēkam par neuzticamu uzskatītajai armijai un marksistu partizāniem. Homeinī atbalstītāji garīdzniecībā izveidoja Islāmisko tautas revolucionāro partiju (IRP), kas drīz kļuva par galveno politisko spēku valstī. Mērenākie garīdznieki izveidoja Islāmisko tautas republikānisko partiju (IPRP).
1979. gada 22. oktobrī smagi slimo šahu ielaida ASV ārstēties. 1. novembrī Teherānā notika pret ASV vērstas demonstrācijas. 4. novembrī radikālie irāņu studenti iebruka ASV vēstniecībā Teherānā. Homeinī, lai gan nebija devis atļauju šādai akcijai, to uzreiz atbalstīja. Lielāko daļu sieviešu un afroamerikāņu atbrīvoja pirmo mēnešu laikā, bet pārējie 52 ķīlnieki pavadīja gūstā 444 dienas un tika atbrīvoti tikai 1981. gada janvārī, Ronalda Reigana inaugurācijas dienā. Šī akcija ļāva vēl vairāk radikalizēt režīmu.
6. oktobrī Bazargana valdība atkāpās un Revolucionārā padome pārņēma valdības funkcijas līdz prezidenta vēlēšanām 1980. gada janvārī, kurās 75% saņēma Homeinī atbalstītājs Abolhasans Bani Sadrs.
Islāma republikas izveidošana
1979. gada 30. un 31. martā norisinājās referendums, kurā irāņi nobalsoja par islāma republikas izveidi, kuru Homeinī pasludināja 1. aprīlī. 18. jūnijā Bazargana valdība publiskoja jaunās konstitūcijas projektu, kas lielā mērā balstījās 1906. gada konstitūcijā un nepiešķīra īpašas privilēģijas garīdzniecībai. 18. augustā sanāca IRP kontrolēta Ekspertu asambleja, kas līdz 15. novembrim, neņemot vērā iebildumus, pārveidoja konstitūcijas projektu, izveidojot islāmisku republiku ar Homeinī kā augstāko varas avotu. 2. un 3. decembrī referendums apstiprināja šo konstitūciju. Daļa garīdzniecības no IPRP sarīkoja ielu protestus, taču jau drīz paziņoja par savas pastāvēšanas beigām.
Bani Sadra prezidentūra
Prezidenta vēlēšanās Bani Sadrs piedāvāja programmu, kas samazinātu revolucionāro aktīvistu varu, atjaunotu tradicionālo tiesu sistēmu un atjaunotu ekonomikas izaugsmi. Homenī sākotnēji viņam sniedza plašu atbalstu, ieceļot par Revolucionārās padomes priekšsēdētāju un bruņoto spēku virspavēlnieku. Šķita, ka valstī atjaunosies stabilitāte. Bani Sadrs nespēja īstenot savas programmas galvenos punktus, jo Homeinī ar garīdzniecību atteicās samazināt revolucionāro aktīvistu un garīdzniecības varu. Martā un maijā notika jaunā medžlisa vēlēšanas, kuras bija pilnas ar pārkāpumiem, kā rezultātā IRP ieguva 130 no 241 vietām. Bani Sadrs bija spiests pieņemt IRP izvirzīto premjerministru un valdības ministrus. Maijā atkal atsākās revolucionāro nāvessodu izpilde. Jūnijā atsākās valsts un armijas tīrīšanas, vairākiem tūkstošiem ierēdņu un virsnieku zaudējot amatus. Armijā regulāri atklāja dažādas sazvērestības.
1980. gada septembrī Irāna sāka slepenas sarunas ar ASV. Pēc ķīlnieku atbrīvošanas ASV Irānai atdeva 11 miljardus ASV dolāru, kamēr Irāna apņēmās atmaksāt 5,1 miljardus ASV dolāru vērtos parādus un aizdevumus.
1980. gada 22. septembrī Irāka uzbruka Irānai, saasinot iekšpolitiskos konfliktus Irānā. IRP valdība priekšroku deva Revolucionārajiem gvardiem, kamēr Bani Sadrs aizstāvēja armiju. Abas puses apvainoja otru vēlmē sagrābt valsts varu. 1980. gada beigās Homeinī noraidīja Bani Sadra lūgumu atlaist valdību, medžlisu, revolucionārās tiesas un piešķirt viņam ārkārtas pilnvaras. 1980. gada beigās un 1981. gada sākumā notika vairāki protesti un demonstrācijas pret IRP valdību un opozīcijas apspiešanu. 1981. gada maijā medžliss piešķīra premjerministram tiesības iecelt ministrus, Centrālās bankas vadītāju un atcēla prezidenta veto tiesības. 10. jūnijā Homeinī atcēla Bani Sadru no armijas virspavēlnieka amata un 12. jūnijā 1120 medžlisa deputāti ierosināja atbrīvot Bani Sadru no prezidenta amata. Baidoties par savu dzīvību, viņš nogāja pagrīdē, un 21. jūnijā viņu atcēla no amata.
Sirds vadītājsistēma
Sirds vadītājsistēma ir īpašu miokarda šūnu kopums, kas ģenerē ritmiskus impulsus un novada tos uz muskuļšūnām. Sirds vadītājsistēmas šūnas (pārveidotas miokarda šūnas) nodrošina sirds saraušanās ritmiskumu. Šīs šūnas ir specializējušās nervu impulsu ģenerēšanā, tām piemīt pašuzbudināšanās spēja — automātija. Šīs šūnas veido sinusatriālo (SA) mezglu jeb Kīsa—Fleka mezglu, atrioventrikulāro (AV) mezglu jeb Ašofa—Tavara mezglu, atrioventrikulāro kūlīti jeb Hisa kūlīti, tā divas kājiņas. Vadītājsistēma atrodas zem endokarda.
Uzbudinājums vispirms rodas SA mezglā (sirds ritma noteicējšūnās), kas atrodas labajā priekškambarī. No mezgla uzbudinājums pa Bekmena (Bachmann) kūlīti nonāk kreisajā priekškambarī, AV mezglā. Šeit uzbudinājums izplatās vislēnāk (0,05—0,1 m/s), tādēļ to sauc par atrioventrikulāro aizturi. Atrioventrikulārās aiztures dēļ priekškambaru un kambaru sistoles ir atdalītas. Elektrokardiogrammā atrioventrikulārā aizture parādās kā PQ segments. Tālāk uzbudinājums pa atrioventrikulāro kūlīti nonāk labajā un kreisajā kambarī. Hisa kūlītī uzbudinājums izplatās visātrāk — ap 4 m/s. Uzbudinājumam seko kontrakcija (muskuļu saraušanās).
Visos vadītājsistēmas veidojumos nav vienādi izteikta pašuzbudināšanās spēja, pastāv automātijas gradients:
Gadījumā, ja sinusatriālais mezgls ir bojāts, par galveno ritma avotu var kļūt atrioventrikulārais mezgls vai pat Purkiņe šķiedras, nodrošinot pietiekamu, kaut arī palēninātu sirdsdarbību.
Personal Jesus
Personal Jesus (lv) ir angļu elektroniskās mūzikas grupas Depeche Mode dziesma. Šis ir grupas 23. singls; tika izdots 1989. gada 29. augustā. Albuma Violator pirmais singls. Dziesmas mūzikas un teksta autors ir Mārtins Gors.
Amansio Amaro
Amansio Amaro Varela (es, dzimis, miris ) bija Spānijas futbolists un futbola treneris, spēlēja uzbrucēja pozīcijā, bijis Spānijas futbola izlases dalībnieks.
Savu karjeru sācis dzimtās pilsētas Akoruņas klubā Deportivo. 1962. gadā pievienojies Real Madrid komandai, kur kopumā aizvadījis vairāk nekā 400 oficiālās spēles. Ar Real Madrid komandu deviņas reizes uzvarējis La Liga turnīrā, kā arī uzvarējis 1965–66. gada Eiropas kausa sezonā.
Spānijas futbola izlasi pārstāvējis no 1962. līdz 1974. gadam, kopumā aizvadot 42 mačus un gūstot 11 vārtus. Ar izlasi uzvarējis 1964. gada Eiropas čempionātā. Piedalījies arī 1966. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Real Madrid
Spānija
Nikolajs Mollīns
Nikolajs Mollīns (la, nl; ap 1550./1555. — 1625.) bija Rīgas grāmatu iespiedējs (1588-1625) reformācijas laikmetā, kurš iespieda grāmatas arī latviešu valodā.
Viņa lielākie darbi bija 1612. gada "Rīgas panorāma" un 1621. gada "Rīgas aplenkums".
Dzīvesgājums
Dzimis flāmu kokgriezēja un tipogrāfa Jana Mollīna ģimenē Hābsburgu Nīderlandē apmēram 1550.-1555. gadā. No 1573. līdz 1575. gadam viņš strādāja K. Plantena firmā, 1575. gadā tika uzņemts Antverpenes Sv. Lūkas ģildē. 1576. gadā pēc tēva nāves uzsāka patstāvīgu darbību, no 1579. gada vadīja savu grāmatu spiestuvi. Pēc Antverpenes krišanas Astoņdesmit gadu kara laikā Mollīns 1587. gadā mēģināja atsākt grāmatu iespiešanu Dordrehtā. 1580. gadā viņš laida klajā Jozefa Flāvija apjomīgo darbu par ebreju tautas vēsturi.
No 1602. līdz 1622. gadam Mollīna tipogrāfijā par gravieri sāka strādāt Heinrihs Tūms. Mollīns sadarbojās arī ar grāmatsējējiem, kuri tieši nestrādāja viņa tipogrāfijā. Pēc Rīgas ieņemšanas 1621. gadā Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs apstiprināja Mollīna spiestuves privilēģiju. Šajā laikā viņa tipogrāfijā tika bieži iespiesti Hermaņa Samsona darbi (kopumā 15 grāmatas).
Nikolajs Mollīns miris 1625. gadā, viņa atraitni apprecēja G. Šrēders, kas mantoja arī grāmatu spiestuvi. Pie Šrēdera sāka strādāt adoptētais Nikolausa dēls Johans.
Iespieddarbi
Mollīns iespiedis apmēram 180 darbu latīņu, vācu un latviešu valodā — baznīcas grāmatas un sprediķus, kalendārus, politiskus traktātus, humānistu literatūru, Rīgas Domskolas mācīblīdzekļus, daudz svinību sacerējumu Rīgas pilsētas vadības un iedzīvotāju vajadzībām.
Latviski iespiestās grāmatas:
Somugols
Somugols ir ciems Nīcgales pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 200 km attālumā no Rīgas.
Pirātu partijas
2014. gadā pirātu partijas bija ievēlētas valsts vai ES likumdevējos orgānos Vācijā, Čehijā, Luksemburgā un Islandē.
Lāčplēša iela (Daugavpils)
Lāčplēša iela ir iela Daugavpilī, pilsētas centrā. Lāčplēša iela sākas krustojumā ar Muzeja ielu un beidzas krustojumā ar Stacijas ielu.
Ielu savienojumi
Lāčplēša iela ir savienota ar šādām ielām:
Ezerpilis
Ezerpilis jeb ezermītnes bija uz koka klāstiem būvētas apmetnes Latvijas ezeros, kas galvenokārt celtas 7. – 11. gadsimtā latgaļu apdzīvotajās zemēs. Līdzīgas ezermītņu paliekas atrastas arī Valgezerā (et:Koorküla Valgjärve järveasula) pie Latvijas-Igaunijas robežas un Obeļu ezerā Lietuvā, kā arī Vācijā un Īrijā.
Daglā čakstīte
Daglā čakstīte (Oenanthe pleschanka) ir maza auguma mušķērāju dzimtas (Muscicapidae) dziedātājputns, kas sastopama Eiropā, Āzijas rietumu un centrālajā daļā un Āfrikā. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Ezerpilis
Teikas par ezeriem, kas lidojuši pa gaisu un uzkrituši virsū kādam ciemam, ēkai vai baznīcai, ar piebildi, ka “skaidrā laikā” tos ezerā joprojām var redzēt, raksturīgas tikai Latvijai.
Daglā čakstīte
Izplatība
Daglā čakstīte ir gājputns, ligzdo Eiropas dienvidaustrumos (sākot ar Rumāniju, Bulgāriju un Ukrainu), areālam austrumu virzienā turpinoties līdz Urālu dienvidiem, Aizbaikālam un Mongolijai. Dienvidu virzienā areāls sasniedz Turciju, Irāku, Irānu, Afganistānas centrālo daļu, Pakistānas ziemeļus, Himalaju ziemeļrietumus un Ķīnas ziemeļus. Ziemo Āfrikas ziemeļaustrumos un Arābijas pussalas dienvidrietumu daļā. Sastopama līdz 2000 m virs jūras līmeņa Altajā un līdz 3000 m Tjanšanā.
Ezerpilis
Vēsture
1876. gada jūnijā Kārlis Georgs fon Zīverss Āraišu ezera salas arheoloģiskajos izrakumos atrada vairākas kārtas horizontāli gulošus kokus, mālus, pelnus, augu paliekas, māla trauku lauskas un dažas senlietas. Berlīnes profesors Rūdolfs Virhovs savos izrakumos ieguva arī dažas dzelzs un bronzas senlietas un uzskatīja, ka salā ir saglabājušās nevis akmens laikmeta pāļu būves, bet dzelzs laikmeta klāstu celtnes paliekas. Savukārt latviešu folkloras materiālu vācēji publicēja ziņas par vairākos Vidzemes ezeros novērotajām seno koka celtņu paliekām un ar tām saistītās teikas. Aprakstu par šādu sakritību, kas novērota Dzelzavas Bakānu ezerā (toreiz Sniķeru ezers jeb Kornaizis), 1887. gadā presē publicēja P. Abuls (pseidonīms: Tālivaldis). 1914. gadā novadpētnieks Z. Lancmanis presē publicēja ziņas par Lisas ezerā atrastajām celtņu paliekām, kas varētu būt līdzīgas Āraišu ezera atradumiem. Pieminekļu valdes arhīvā krājās arheoloģisko pieminekļu apzināšanas laikā iegūtās, novadpētnieku iesūtītās un publicētās ziņas par Beļavas Lisas, Madonas Salu u.c. ezeros novērotajām celtņu paliekām. Līdztekus tam 1932. gadā ūdenslīdējs V. Pāvuls ierosināja uzsākt sistemātisku Latvijas ezeru pārmeklēšanu nolūkā iegūt tur nogrimušos priekšmetus kā arī pētīt ezeru augu un dzīvnieku valsti. 1933. gadā Latvijas ūdenslīdēju biedrība „Dzelme” sāka organizēt Latgales ezeru un upju apsekošanu, kuras pirmais mēģinājums notika 1934. gadā Rītupē.
San Mames (2013)
San Mames ir futbola stadions Bilbao, Basku Zemē, Spānijā. Tajā kopš 2013. gada savas mājas spēles aizvada klubs Bilbao "Athletic". Tā ietilpība ir 53 289 vietas.
Ezerpilis
Vēsture
1959.-1967. gadā LZA Vēstures institūta Arheoloģijas un antropoloģijas daļas organizētā hidroarheoloģisko pieminekļu apzināšanas ekspedīcija Jāņa Apala vadībā apmeklēja 103 ezerus, 15 purvus un 4 vietas upēs, galveno vērību pievēršot seno dzīvesvietu meklējumiem. Apzināšanas rezultātā apstiprinājās dažkārt apstrīdētā senās dzīvesvietas esamība Āraišu ezerā, kā arī tika atrastas līdzīgu mītņu paliekas Auļukalna, Bricu un Dūķu, Lisas un Ušura, Bakanu, Iža, Liezeres un Salu ezeros. Kļuva skaidrs, ka atklāta jauna Latvijas arheoloģisko pieminekļu kategorija. Auļukalna, Bakanu, Bricu, Dūķu, Iža, Liezeres un Ušura ezeros šos pieminekļus atklāja, vadoties tikai no folkloras materiāliem − teikām par ezeros nogrimušām mājām kā arī vietējo iedzīvotāju novērojumiem par ezeros atrastām senu celtņu paliekām. Septiņas ezeru mītnes atrodas pilnīgi zem ūdens, dziļumā no 0,5 līdz 3 m. Tikai trijās − Āraišu, Bricu un Ušuru ezeros − pieminekļu virsma par 20-30 cm sausās vasarās paceļas virs ezera līmeņa, bet pārējā, aptuveni 1-2 m biezā kultūrslāņa daļa atrodas pilnīgi zem ūdens. Tādēļ pirmajiem pārbaudes izrakumiem izvēlējās Ušuru (1964.-1965.) un Āraišu (1965.) ezeru mītnes. Izrakumi notika nelielās platībās, atsūknējot izrakumu laukumos ieplūstošo ezera ūdeni ar motorsūkņiem.
Daglā čakstīte
Izskats
Daglā čakstīte ir neliela auguma dziedātājputns. Salīdzinot ar akmeņčakstīti, tas ir ar smalkāku ķermeņa uzbūvi, īsāku knābi, spārniem un kājām, toties ar garāku asti. Ķermeņa garums 14—16 cm, spārnu plētums 25—27 cm, svars 16—22 g.
Ligzdošanas sezonas laikā sugai raksturīgs dzimumu dimorfisms. Pavasarī tēviņa apspalvojums kļūst koši melnbalts: baltas (vai bāli dzeltenpelēkas) krūtis un vēders, balta galvas virsa un kakla aizmugure, kas virzienā uz muguru kļūst sudarabaini pelēka, melna seja, pakakle, kakla sāni, mugura un spārni. Aste balta ar melnām centrālajām spalvām un melniem spalvu galiem malējām spalvām. Mātīte ir pelēkbrūna ar bālām krūtīm.
Uzvedība
Uzturas atklātās, sausās un akmeņainās vai klinšainās vietās ar nabadzīgu veģetāciju, pustuksnešos un stepēs. Bieži smilšainos vai akmeņainos upju krastos. Reizēm ieklejo zaļākos, zāļainākos, ar veģetāciju bagātākos reģionos, dārzus ieskaitot. Ziemas periodā uzturas krūmainākās vietās, kā arī mežmalās, ne tik atklātās ainavās kā vasaras periodā.
Barošanās
Daglā čakstīte barojas ar nelieliem bezmugurkaulniekiem, galvenokārt ar kukaiņiem. Īpaši iecienītas ir skudras un vaboles. Rudens periodā nelielā daudzumā barojas arī ar augļiem un ogām. Barību daglā čakstīte parasti uzlasa no zemes, to uzmanīgi noskatot no kāda paaugstinājuma, apmēram 1,5 m augstumā. Retumis zemes virskārta tiek pārskatīta un pārmeklēta, lecot pa zemi vai noķerot zemu, garām lidojošu kukaini, palecoties uz augšu no novērošanas posteņa.
Miktacejvēži
Miktacejvēži (lat. Mictacea) ir augstāko vēžu perakarīdu virskārtas kārta. Šo kārtu pārstāv sešas sugas, kas dzīvo jūras dzelmē un alās, kas ir savienotas ar jūru vai okeānu.
Apraksts
Tie ir sīki vēzīši 2,5 līdz 3 mm garumā. Atšķirībā no citu perakarīdu kārtu pārstāvjiem tiem nav karapaksa, taču ir labi attīstīts galvas vairogs, kurš ir saaudzis ar pirmo krūšu segmentu un no sāniem sedz mutes daļu. Tiem ir divzarainu antenulu pāris, bet otrā antena ir ar vienu zaru, kā arī viens žokļkāju pāris. Šīs kārtas pārstāvjiem ir arī marsūpijs un ir acu kātiņi, taču nav funkcionējošu redzes elementu.
Ekoloģija
Miktacejvēži tika atklāti 1000 m dziļumā Gajānas līcī (Hirsutia bathyalis), kā arī jūras alās (Mictocaris halope) Bermudu salās. Vēl divas sugas tika aprakstītas Bahamu salās un pie Austrālijas. No šīm sugām pazīstamākais ir M. halope. Tā ir pelaģiska suga, kas peld alās ar krūškāju eksopodītiem.
Jūnija ofensīva
Jūnija ofensīva, arī Jūlija ofensīva vai Kerenska ofensīva, bija Krievijas Pagaidu valdības organizēts uzbrukums Pirmajā pasaules karā 1917. gada jūnijā Galīcijā, kas beidzās ar smagu Krievijas sakāvi. Galvenais ofensīvas organizētājs bija Krievijas kara ministrs Aleksandrs Kerenskis, kurš personīgi apmeklēja plānotā uzbrukuma reģionu, lai ar savām runām celtu karaspēka morāli. Nelielus atbalstošos uzbrukumus veica arī citos frontes posmos, taču tie pilnībā izgāzās, karaspēka sabrukušās morāles dēļ. Militāru līdzdalību Krievijas uzbrukumā veica arī Rumānijas Karaliste, kuras teritorijas lielāko daļu bija ieņēmušas Centrālās valstis.
Miktacejvēži
Vēsture
Miktacejvēžiem līdzīgu organismu eksistenci vēl 1980. gados paredzēja Frederiks Šrams. Šos dzīvniekus neatkarīgi viens no otra 1985. gadā atklāja divas zinātnieku grupas. Tiklīdz tie uzzināja par līdzīgiem atklājumiem, tad vienojās darboties kopīgi un kopā aprakstīja jauno kārtu.
Mantikeiras grēda
Mantikeiras grēda (pt) ir kalnu grēda Brazīlijas dienvidaustrumos, kas stiepjas apmēram 320 kilometru garumā gar Atlantijas okeāna krastu pa Minasžeraisas un Riodežaneiro štatu robežu. Savulaik kalnus klāja biezi meži, kas mūsdienās daudzviet izcirsti. Kalnu grēdai ir liela nozīme Brazīlijas rūpniecisko rajonu ūdensapgādē. Grēdas augstākā virsotne ir 2798 metrus augstā Pedra de Mina.
Miktacejvēži
Sistemātika
Kārta iekļauj sevī 2 dzimtas, 4 ģintis un 6 sugas:
Jūnija ofensīva
Uzbrukuma plānošana
Pēc Februāra revolūcijas, kas noveda pie carisma krišanas, Pagaidu valdība Antantes sabiedrotajiem apliecināja Krievijas apņemšanos turpināt dalību Pirmajā pasaules karā. Politiķi kara nogurdinātajiem iedzīvotājiem solīja, ka karš turpinās tikai valsts aizstāvības dēļ, ne jaunu iekarojumu un teritoriālo aneksiju dēļ. Kerenskis cerēja, ka ievērojama militārā uzvara nostiprinās Pagaidu valdības prestižu, stiprinās armijas morāli un novedīs pie miera noslēgšanas Eiropā.
Cara valdība lielu stratēģisko uzbrukumu Ļvivas virzienā bija plānojusi sākt aprīļa beigās, taču Februāra revolūcija šos plānus izjauca. 22. maijā jaunais Pagaidu valdības kara ministrs Kerenskis panāca virspavēlnieka ģenerāļa Aleksejeva atcelšanu no amata. Par Krievijas armijas virspavēlnieku iecēla ģenerāli Alekseju Brusilovu, kurš jau iepriekš bija vadījis veiksmīgo Brusilova pārrāvumu.
Ofensīvas gaita
Uzbrukumā piedalījās Krievijas 11., 7. un 8. armijas, kurām pretī stāvēja Vācijas Impērijas Dienvidu armijas daļas un Austroungārijas 7. un 3. armija.
1917. gada 16. jūnijā krievu artilērija sāka pretinieka apšaudi un 18. jūnijā (1. jūlijs jaunajā stilā) sākās 7. un 11. armijas uzbrukums vāciešu pozīcijām. Galvenais uzbrukuma mērķis bija Ļviva.
Par spīti vājajai morālei, Krievijas armija beidzot bija labi apbruņota. Tā saņēma lielkalibra artilēriju, kuras uguns sagrāva austriešu 3. armijas pretestību. Taču vācieši izrādīja daudz sīvāku pretestību, un krievu armijas uzbrukums apstājās.