cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rīze Hofa
R. Hofa ir uzvarējis 2003. gada Panamerikas spēlēs, 2006. gada Pasaules čempionātā telpās, kā arī 2007. gada Pasaules čempionātā Osakā, kas ir viņa sportista karjeras augstākais sasniegums. 2004. gada, kā arī 2008. gada Pasaules čempionātā telpās viņš izcīnīja sudraba medaļu. 2009. gada Pasaules čempionātā viņš ierindojās 4. vietā. R. Hofa izcīnīja bronzas medaļu.
Lībija
Valdība
Kopš 2011. gada septembra valsts augstākā institūcija ir Lībijas Pagaidu pārejas nacionālā padome, kuru izveidoja 2011. gada 23. martā Bengazi. Padomi veido trīsdesmit viens cilts pārstāvis. Tās priekšsēdētājs sākumā bija Mahmuds Džebrils, bet vēlāk viņu atstādināja un viņa vietā par priekšsēdētāju kļuva Mustafa Abdels Džalils, kuram ir pakļauta Pagaidu valdība.
Toties Tripolē kā valsts augstākā institūcija tika izveidota Augstākā drošības padome, kas informēja pasaules sabiedrību, ka uzskata austrumu cilšu šeihu un monarhijas piekritēju izveidoto Pagaidu pārejas nacionālo padomi nevis par nacionālās varas pārstāvjiem, bet gan tikai par Bengazi pašvaldību. Ar šo formālo prezentāciju Lībijā atkal atsākās cīņa par varu starp Tripoli un Bengazi. Vēl uz varu Lībijā pretendēja islāmisti, kuru līderis ir bijušais džihādists Abdels Fahims Belhadži un nacionālā armija, kuru vada ģenerālis Suleimans Mahmuds.
Terorisms
1973. gadā Kadāfi deva patvērumu palestīniešu bēgļiem un to organizācijām. 1970. gadu beigās Lībijā tika izveidotas aptuveni divdesmit treniņnometnes, kurās apmācības kursu izgāja vairāk nekā 7000 dažādāko valstu opozīcijas organizāciju kaujinieki. 1975. gadā Tripolē ieradās Padomju Savienības delegācija ar Alekseju Kosiginu priekšgalā, bet Lībijas līderis Kadafi trīs reizes no 1976. līdz 1985. gadam apmeklēja PSRS, kur tikās ar padomju līderiem Leonīdu Brežņevu, bet vēlāk ar Mihailu Gorbačovu. Lībija iepirka no PSRS armijas bruņojumu, transporta līdzekļus, padomju inženieri tika noalgoti augstsprieguma līniju un Lielā ūdensvada būvei, lauksaimniecības attīstīšanai. Paralēli tika uzturēta un attīstīta sadarbība arī ar Rietumu valstīm, cenšoties laipot starp abām „aukstā kara“ nometnēm un nepieslienoties nevienai no tām.
Drīz arī Lībijas slepenie dienesti paši sāka organizēt dažādus teroraktus. 1985. gada 5. aprīlī Lībijas aģenti sarīkoja sprādzienu Rietumberlīnes diskotēkā La Belle, kā rezultātā trīs cilvēki gāja bojā, bet vairāk nekā 250 cilvēki guva ievainojumus. 1989. gada 19. septembrī lībiešu atbalstītie teroristi Nigēras gaisa telpā uzspridzināja franču aviolīnijas UTA lidmašīnu ar 170 cilvēkiem. Situācija vēl vairāk saasinājās pēc aviokompānijas Pan American pasažieru lidmašīnas uzspridzināšanas 1988. gada 21. decembrī virs Lokerbijas pilsētiņas Skotijā. Par terora akta organizēšanu tika vainoti divi Lībijas drošības dienesta virsnieki, taču Tripole atteicās tos izdot ASV tiesībsargājošām iestādēm, pieprasot neitrālu trešās puses izmeklēšanu. Kā rezultātā pret Lībiju tika īstenotas virkne politisku sankciju un ekonomikas embargo. 1999. gadā Nīderlandes tiesas priekšā stājās visi apsūdzētie, kas bija saistīti ar terorismu. Pēc prāvas 2003. gada augustā Lībija oficiāli atzina savu specdienestu saistību ar šo terora aktu un attiecības ar Rietumu valstīm sāka uzlaboties.
Visi ASV pilsoņi, kas dzīvoja un strādāja Lībijā, pēc valsts departamenta rīkojuma bija spiesti pamest valsti. 1982. gadā ASV noteica embargo Lībijas naftai, bet 1986. gadā tika sarautas diplomātiskās attiecības starp abām valstīm. ASV kara lidmašīnas sāka regulāri pārkāpt Lībijas gaisa telpu, iesaistoties sadursmēs ar Lībijas kara aviāciju, līdz 1986. gada 15. aprīlī veica kaujas uzlidojumus Bengazi un Tripolei, par trieciena mērķi izvēloties galvenokārt Kadāfi rezidences. Uzlidojumā gāja bojā vairāk kā simts iedzīvotājs, kuru skaitā bija arī Kadāfi gadu vecā meita. Tā kā tas bija rupjš starptautisko tiesību pārkāpums, Lībija pasaules acīs kļuva par cietēju, ko Kadāfi labi prata izmantot, nostiprinot valsts pozīciju starptautiskajā arēnā.
2001. gada septembrī Kadāfi bija viens no pirmajiem arābu līderiem, kas izteica līdzjūtību ASV un nosodīja terora akta veicējus. Atbalstīja ASV iebrukumu Afganistānā un nodeva Lībijas specdienestu rīcībā esošo Al-Qaida dalībnieku sarakstus. Ap šo laiku Kadāfi publiski atzina Izraēlas valsts tiesības uz pastāvēšanu un nāca klajā ar aicinājumiem palestīniešu-Izraēlas konfliktu atrisināt mierīgā ceļā. 2003. gada septembrī ANO sankcijas pret Lībiju tika atceltas, ko atzīst par ievērojamu Kadāfi diplomātijas panākumu. To veicināja arī Lībijas lēmums 2004. gada janvārī ratificēt līgumu par atomieroču izmēģinājumu aizliegumu, tā vietā valsts aizsardzības stratēģiju orientējot uz spēcīgas zemessardzes izveidošanu, kas, pēc Afganistānas karu pieredzes, būtu nopietnāks ierocis pret naidīgu valstu invāziju. M. Kadāfi veica virkni diplomātisko vizīšu Eiropas Savienība valstīs, slēdzot līgumus gan par ieroču iegādi Francijā, gan par dabasgāzes piegādi Itālijai. 2004. gada martā Lielbritānijas premjerministrs Tonijs Blērs ieradās vizītē Tripolē, slēdzot virkni vienošanos par Lībijas dabasgāzes, naftas atradņu un milzīgo Lībijas saldūdens krājumu izmantošanu, kuras vērtība Ziemeļāfrikas valstīs ir augstāka par fosilo kurināmo. 2006. gada maijā ASV valsts departaments izsvītroja Lībiju no terorismu atbalstošo valstu saraksta. 2008. gada aprīlī Lībijā vizītē ieradās Krievijas prezidents Vladimirs Putins, bet septembrī ASV valsts sekretāre Kondolīza Raisa. 2008. gada oktobrī uz Lībiju devās pirmais ASV vēstnieks pēdējo trīsdesmit sešu gadu laikā.
Bruņotie spēki
Lībijai nekad nav bijusi nopietna un plaša mēroga karadarbībai paredzēta armija, jo no militārās taktikas viedokļa robežas tuksnesī ir pārāk garas, lai varētu izveidot frontes līniju, bet dienvidos plašas mazapdzīvotas teritorijas, tāpēc daudzskaitlīga armija nebija nepieciešama. Savukārt pret uzbrukumu no ziemeļiem, ko varētu īstenot tikai Rietumu valstis, masu armija būtu bezspēcīga. Lībija vienmēr ir gatavojusies partizānu karam un ārvalstu iebrukumam, veidojot visai labi apmācītu un apbruņotu cilšu zemessardzi, policijas spēkus un robežapsardzi. Armija drīzāk kalpoja kā stabilitātes svira, lai vienas cilts zemessardze neizdomā ar ieroču spēku pārņemt citas cilts teritoriju utt.
2011. gada vasarā cīņai pret Lībijas armiju un valdībai lojālo cilšu zemessardzi, tika izveidoti Lībijas Pagaidu nacionālās padomes spēki ar komandieri Abdelu Fatahu Junisu priekšgalā, kurš savulaik bija viena no augstākajām diktatora Muammara Kadāfi režīma amatpersonām, taču vēlāk pārbēga nemiernieku pusē, uzņemoties dumpinieku spēku komandēšanu. 2011. gada jūlijā ģenerāli nogalināja un dumpinieki šajā atentātā vainoja sabiedroto islāmistu organizāciju. Kopš 2011. gada 20. oktobra tie ir vienīgie leģitīmie valsts bruņotie spēki.
Demogrāfija
90% iedzīvotāju dzīvo piekrastes rajonos. Pamatiedzīvotāji ir berberi, arābi, tuaregi un tubu (kopā 97%), bet lielākajās minoritātes ir ēģiptieši, grieķi, maltieši un turki (2009. gadā viesstrādnieki bija aptuveni 167 000). Līdz pat mūsu dienām izteikta cilšu sabiedrība, kur katrs indivīds morāli pakļaujas savas cilts vecajo padomei un šeiham. Praktiski nav novērojams cilšu metisizācijas process — skrupulozi tiek ievērota "asins tīrība". Savukārt ciltis dalās izteiktā hierarhijā, ciltīs ar augstāku sociālo statusu, tradicionāli izglītotākas, un ciltīs ar zemu sociālo statusu — katrs lībietis jau pēc ārējā izskata un apģērba redz, pie kādas cilts, t.i. sociālās grupas pieder sarunu biedrs.
Vidējais dzīves ilgums ir 75,45 gadi (vīriešiem — 73,34 gadi, sievietēm — 77,66 gadi). Vecumā virs 15 gadiem brīvi raksta un lasa 95,4% iedzīvotāju.
97% iedzīvotāju ir musulmaņi sunnīti, 3% ir kristieši (kopti, pareizticīgie, katoļi).
Tautsaimniecība
Lībija ilgu laiku valdīja nesaskaņas cilšu starpā, tāpēc valdība uzsāka plašas programmas strādnieku slāņa veidošanai radot jaunas darba vietas iedzīvotājiem, kurās tie varētu kopā strādāt neatkarīgi no kādas cilts tie nāk. Tika būvētas gan lietderīgas, gan nevienam nevajadzīgas rūpnīcas kā, piemēram, valstij ar dažiem miljoniem iedzīvotāju nav izdevīgi būvēt ieroču rūpnīcas savām vajadzībām, jo iepirkt sanāk lētāk. Tika arī radīti labi atalgoti amati un subsidēts augstas pašizmaksas preču ražošana. Toties netika pieļauta arodbiedrību veidošana, jo uzskatīja, ka tajās dominēs vienas cilts pārstāvji.
Naftas atradņu nacionalizēšanas ievērojami palielināja valsts budžetu, tāpēc tika izvērsta plaša sociālās palīdzības politika. Rezultātā ap 2010. gadu Lībija izcēlās citu Ziemeļāfrikas valstu vidū ar to, ka tai IKP uz vienu iedzīvotāju bija 14 192 USD, par katru ģimenes locekli valsts gadā maksāja 1000 USD lielu pabalstu, par katru jaundzimušo pabalsts bija 7000 USD, bet jaunlaulātajiem tika piešķirts 64 000 USD liels pabalsts mājokļa iegādei. Bezdarbnieka pabalsts bija 730 USD mēnesī, biznesa uzsākšanai valsts deva 20 000 USD. Katram iedzīvotājam pienācās bezmaksas elektrība, izglītība, medicīna un zāles. Automašīnas iegādes gadījumā valsts sedza 50% cenas, bet zemessardzes locekļiem 65% un valsts noteiktā benzīna cena bija 0,14 USD litrā. Daudzbērnu ģimenēm bija izveidots īpašs veikalu tīkls, kurā produktus tirgoja par ievērojamu atlaidi. Izglītību un stažēšanos ārzemēs apmaksāja valsts. Varēja paņemt kredītus valsts bankā bez procentiem. Rezultātā Lībija bija arī iecienīts migrācijas mērķis viesstrādniekiem no Ēģiptes, Tunisas, Alžīras kā arī no Austrumeiropas valstīm. Lībija līdz 2011. gadam bija viena no attīstītākajām valstīm Āfrikā, ar augstāko dzīves līmeni kontinentā.
Lībijā ir attīstīta ieguves rūpniecība, kas ir saistīts ar naftas un dabasgāzes ieguve, kā arī naftas pārstrādi un ķīmijas rūpniecību. Ievērojami attīstīta minerālmēslu ražošana, bet metālapstrādē alumīnija ražošana.
Klimatisko apstākļu dēļ Lībijā ir vāji attīstīta lauksaimniecība. Lauksaimniecībā ir iesaistīti ap 17% iedzīvotāju un tā dod 4,2% no IKP. Izplatītākās dārzeņu kultūras ir kartupeļi, kāposti, tomāti, sīpoli, citroni. Lopkopībā dominē aitkopība un kamieļu audzēšana. Attīstīta arī putnkopība. Zvejniecība galvenokārt saistās tikai ar Vidusjūru, kurā tiek zvejoti tunči, sardīnes un kalmāri.
Transports
Lībijas kopējais ceļu garums ar asfalta segumu ir 47,6 tūkstoši kilometru. Valstī galvenokārt dominē autotransports, dzelzceļš ir vāji attīstīts, jo esošās nedaudzās dzelzceļa līnijas tika slēgtas 1965. gadā, karalistes laikā, bet jaunu līniju izbūve sākās tikai pēc 2000. gada.
Liela loma ir jūras transportam. Lielākā osta atrodas Tripolē, svarīga loma ir arī Bengazi, Albaidas un Tobrukas ostām. Lībijas valsts kuģniecības kompānijai pieder divdesmit seši kravas kuģi, to skaitā divpadsmit tankkuģi.
Attīstīta civilā aviācija. Valstī ir ap 50 lidlauku ar cieto segumu, kā arī trīs starptautiskas lidostas Bengazi, Tripolē un Sirtē.
Poliomielīts
Poliomielīts (grc, poliós — ‘pelēks’;, muelós — ‘kaulu smadzenes’) jeb bērnu trieka ir akūta vīrusu infekcijas slimība, kura visvairāk skar muguras smadzeņu pelēko vielu. Nereti slimošanā slimnieku skar smaga un neatgriezeniska paralīze vai pat nāve. Šo slimību izraisa poliovīrusi. Tie izplatās kontakta ceļā, piemēram, netīrām rokām, pārtikas produktiem, ūdeni, kā arī gaisa pilienu veidā. Tālāk organismā vīruss nokļūst caur gremošanas traktu un izplatās ar asinīm uz centrālo nervu sistēmu.
Vēsturiskais aspekts
Poliomielīts, iespējams, bija zināma slimība jau senatnē. Dažos seno ēģiptiešu attēlos var redzēt kroplus tēlus, kas atgādina poliomielīta slimniekus. 1784. gadā angļu ārsts Maikls Andervuds veica pirmo detalizēto slimības aprakstu. 1840. gadā vācu ortopēds Jākobs Heine noskaidroja, ka slimībai ir raksturīgs nervu šūnu sabrukums muguras smadzenēs. 1890. gadā zviedru ārsts Karls Oskars Medins pievērsa uzmanību slimības epidēmiskajai izplatībai. Šajā laikā slimība bija zināma kā Heines—Medina slimība. 1909. gadā austriešu ārstiem Kārlim Landšteineram un Ervīnam Poperam izdevās inficēt pērtiķus ar poliomielītu, iepilinot tiem degunā no baktērijām attīrīto gļotu filtrātu no slima cilvēka kakla. Tā tika pierādīts, ka slimība izraisa vīrusi, konkrēti, poliovīrusi. 1916. gadā smaga poliomielīta epidēmija skara Amerikas Savienotās Valstis. Turpmākajos gados bija daudzi un dažādi slimības pētījumi, kurus galvenokārt veica amerikāņu zinātnieki. Tika konstatēts, ka poliovīruss ir viens no mazākajiem vīrusiem; tā diametrs ir 30 nanometri. Tika izdalīti trīs galvenie imunoloģiskie vīrusa veidi, kas izraisa poliomielītu cilvēkam. 1950. gadā amerikāņu biomedicīnas zinātniekam Džonam Frenklinam Endersam izdevās šos vīrusus izaudzināt audu kultūrā. 1955. gadā amerikāņu virusologs Džonass Solks pabeidza darbu pie pirmās veiksmīgās poliomielīta vakcīnas.
Pjatigorska
Pjatigorska ir pilsēta Krievijas Federācijas Stavropoles novadā, Ziemeļkaukāza federālā apgabala galvaspilsēta. Atrodas Podkumokas upes kreisajā krastā 500 m virs jūras līmeņa. Pilsētas tuvumā ir arī vairāki kalni, augstākie no tiem ir Beštau (1401,2 m), Mašuks (993,7 m), Gorjačaja (557,9 m), Kazačka (633 m), Posts (556 m), Pikets (565,3 m) u.c.
Vēsture
Pēc Kučuk-Kainardžas līguma 1774. gadā Krievijas impērija ieguva kontroli pār Kabardu, 1780. gadā šeit tika uzcelts Konstantinogorskas cietoksnis, pie kura izveidojās Gorjačevodskas ("karsto avotu") pilsēta. 1803. gadā to pasludināja par kūrortu, bet 1830. gadā pārdēvēja par Pjatigorsku ("Pieckalni").
Grodziska Velkopolska
Grodziska Velkopolska ir pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz rietumiem no Poznaņas.
Rakstos pirmoreiz minēta 1257. gadā. No 1793. līdz 1920. gadam (ar pārtraukumu no 1807. līdz 1815. gadam, kad tā atradās Varšavas hercogistes sastāvā) ietilpa Prūsijā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās atjaunotajā Polijas valstī.
Kopš XVII gadsimta pilsēta bija pazīstama kā alus ražošanas centrs, diemžēl kopš 1993. gada pilsētā alu vairs neražo. Pilsētas pievārtē atrodas vilcienu sēdekļu rūpnīca Grodziska Fabryka Wyposażenia Wagonów "Growag", kuras sadarbības partneru vidū ir arī Rīgas Vagonbūves rūpnīca.
Caunas
Caunas (Martes) ir neliela auguma plēsīgi dzīvnieki, kas veido vienu no sermuļu dzimtas (Mustelidae) ģintīm. Caunu ģintī ir 8 sugas. Tās ir izteikti plēsīgas un tuvas radinieces tiņiem, ūdelēm un zebiekstēm. Dzīvo ziemeļu puslodes mežos; gan Ziemeļamerikā, gan Eiropā, gan Āzijā. Latvijā dzīvo divas caunu ģints sugas: meža cauna (Martes martes) un akmeņu cauna (Martes foina).
Izskats
Caunas ir slaidi, veikli un enerģiski dzīvnieki ar īsām kājām, galva nedaudz saplacināta, purniņš smails, ausis nelielas, trīstūrveida vai noapaļotas. Tām ir kuplas astes un lielas ķepas. Caunas spēj daļēji ievilkt nagus. Kažoku krāsa variē no dzeltenbaltas līdz tumši brūnai atkarībā kādai sugai pieder cauna. Kažoka matojums ir blīvs, gluds, mīksts un spožs. Mednieki augstu vērtē caunādu kvalitāti, un tās gadsimtiem ir medītas, lai iegūtu to kažokādu.
Visām caunu sugām tēviņi ir lielāki par mātītēm. Bet lielākā no caunām ir zivju cauna (Martes pennanti), kuras tēviņa ķermeņa garums var sasniegt 1,2 m, bet svars 5 kg. Mazākā ir Amerikas cauna (Martes americana), kuras mātītes ķermeņa garums var būt 36 cm garš, un tā var svērt tikai 280 g.
Barība
Caunas ir veikli mednieki un kā kaķi spēj rāpties kokos, lai gan pamatā medī uz zemes. Tās medī vāveres, peles, trušus, zaķus, putnus, zivis, kukaiņus, izēd no ligzdām olas un, ja ir pieejami, tad ēd augļus un riekstus.
Vairošanās
Caunas ir tipiskas vientuļnieces un tiekas tikai riesta laikā, kas iestājas vēlu pavasarī un beidzas vasarā. Nākamā gada pavasarī piedzimst līdz pieciem mazuļiem, kas ir akli, nevarīgi un bez matojuma. Caunām ir embrioniskā diapauze un tās spēj atlikt embrija attīstību, lai gan patiesais embrija attīstības laiks ir apmēram viens mēnesis. Māte tos zīda ar pienu apmēram 2 mēnešus. Sasniedzot 3—4 mēnešu vecumu jaunās caunas kļūst pastāvīgas.
943. gads
943. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Aļmetjevska
Aļmetjevska (ru) vai Elmeta (tt) ir pilsēta Tatarstānā Krievijas Federācijā. Tajā dzīvo 153 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Zajas upes kreisajā krastā (Kamas pieteka), 265 km uz austrumiem no Kazaņas, 13 km no Almetjevskas dzelzceļa stacijas.
Jormunganda
Jormunganda jeb Midgardsorma (Miðgarðsormr - 'Midgardas čūska'), saukta arī par Midgardas čūsku vai Pasaules čūsku, senskandināvu mitoloģijā ir jūras briesmone, dieva Loki un milzes Angrbodas meita. Jormunganda dzīvo pasaules okeānā (kur saskaņā ar Jaunāko Edu viņu iemetis Odins), un viņas ķermenis aptver Midgardu (Jormunganda spēj iekosties pati sev astē).
Lifts
Lifts ir transporta līdzeklis, ar kuru var pārvietoties vertikālā virzienā cilvēki, kā arī var pārvietot dažādu kravu. To parasti būvē ēkās, kurās ir vairāki stāvi, jo tas atvieglo nokļūšana vajadzīgajā stāvā. Debesskrāpji mūsdienās nav iedomājami bez liftiem.
Jormunganda
Jormungandas galvenais ienaidnieks ir Tors. Ar šo motīvu saistīti trīs mīti.
Lifts
Vēsture
Ideja par paceļamajiem krēsliem jau antīkajā pasaulē nodarbināja ļaužu prātus. Mehānismi, kas darbojās līdzīgi mūsdienu liftiem, jau tika izveidoti Senajā Grieķijā. Viņi priekšmetu pacelšanai izmantoja trīšus un vinčas. Tie tika darbināti ar roku spēku, griežot cilindru, pie kura bija piestiprināta trose.
Jormunganda
Pirmajā Tors Ūtgardloki pilī cenšas pacelt kaķi, kas patiesībā ir Jormunganda. Toram izdodas pacelt vienu tā ķepu (tas ir neticama spēka pierādījums).
Lifts
Vēsture
17. gadsimtā izgudroja tā saukto "lidojošo krēslu". Tas bija paredzēts cilvēku pacelšanai ēkas augšējos stāvos. To darbināja svaru bumba un trīšu sistēma. Šis krēsls plašu pielietojumu neguva, jo krēsls ar cēlējmehānismu atrādās ārpus ēkas un notika pietiekoši daudz nelaimes gadījumu. 19. gadsimta sākumā liftus sāka izmantot galvenokārt kravu pacelšanai, kuru pacēlāju cilindru griešanai izmantoja tvaika dzinējus. Cilvēki paši ar tiem maz pārvietojās, jo viņi baidījās par to, ka liftu turošās troses varētu pārtrūkt. Kad Ilaiša Otiss (Elisha Otis) 1850. gados izgudroja drošības līdzekļus, kas novērstu iespējamās avārijas, lifti strauji ieguva popularitāti. Ap to laiku liftu pacelšanā un nolaišanā sāka izmantot arī hidrauliskos pacēlājus ar saspiestu šķidrumu.
Jormunganda
Otrajā mītā Tors, devies zvejot kopā ar Hīmiru, mēģina Jormungandu izcelt no okeāna. No Jormungandas pil inde un asinis, un Tors ar viņu cīnās, taču, kad viņš jau to grasās nogalināt ar savu veseri, Hīmirs nobīstas un pārcērt auklu, aiz kuras Tors to noķēris.
Lifts
Vēsture
Elektrisko liftu, kuru plaši izmanto mūsdienās, 1880. gadā izgudroja vācu inženieris Verners fon Sīmenss (Werner von Siemens). °
Jormunganda
Trešoreiz Tors un Jormunganda cīnās Ragnarokā, kad Jormunganda atstāj okeānu un saindē debesis. Tors Jormungandu nogalina, pasper deviņus soļus un pats mirst no viņas indes.
Lifts
Vēsture
1990. un 2010. gados tika izstrādātas tehnoloģijas, kas ļauj ierīkot liftu bez mašīntelpas virs šahtas un bez pretsvara.
Lielākie ražotāji
Lielākie liftu ražotāji pasaulē:
Sermuļi
Sermuļi jeb zebiekstes (Mustela) ir lielākā sermuļu dzimtas (Mustelidae) ģints, kas apvieno 17 sugas.
Sermuļu ģints apvieno dažādas zebiekstu sugas, no kurām tikai vienu sauc vienkārši zebiekste (Mustela nivalis). Ģintī ir viena ūdeļu suga Eiropas ūdele (Mustela lutreola), viena sermuļa suga sermulis (Mustela erminea), viena kolonoku suga Sibīrijas kolonoks (Mustela sibirica) un trīs sesku sugas: meža sesks (Mustela putorius), melnkāju sesks (Mustela nigripes) un stepes sesks (Mustela eversmannii).
Izplatība
Sermuļu ģints dzīvnieki ir sastopami visā pasaulē, izņemot Antarktīdu, Austrāliju un kontinentiem tuvumā esošās salas. Latvijā dzīvo 3 sermuļu ģints sugas: meža sesks, sermulis un zebiekste. Kādreiz Latvijā dzīvoja vēl ceturtā suga Eiropas ūdele, kas pie mums nav redzēta kopš 1994. gada. Latvijas zīdītāju sarakstos kā piederīga sermuļu ģintij kļūdaini tiek pieminēta Amerikas ūdele (Neovison vison), kas tikai pēdējos gados ir izdalīta Amerikas ūdeļu ģintī (Neovison).
Izskats
Sermuļi un zebiekstes ir aktīvi plēsēji, to ķermeņi ir gari, slaidi ar īsām kājām, kas ļauj tiem ielīst grauzēju alās un medīt tos zem zemes.
Sermuļu sugu izmēri ir diezgan atšķirīgi. Tēviņi visām sugām ir lielāki par mātītēm. Mazākā sermuļu ģintī, kā arī visā caunu dzimtā ir zebiekste, kuras mātītes ķermeņa garums var būt 11 cm, un svars 30 g, bet viens no lielākajiem sermuļu ģintī ir meža sesks, kura ķermenis tēviņam var sasniegt 46 cm garumu, un svars 1,7 kg. Astes sermuļiem un zebiekstiem ir salīdzinoši garas, galvas forma saplacināta ar trīstūrveida purniņu.
Šīs ģints dzīvnieku kažoki visbiežāk ir brūni vai sarkanbrūni ar gaišu pavēderi. Dažām sugām ziemas laikā uzaug pilnīgi balti kažoki, piemēram, sermulim, kuram melns ziemā ir tikai pats astes gals.
Barība
Kā maziem plēsējiem sermuļiem un zebiekstēm ir gudru un atjautīgu mednieku slava. Tie medī mazus dzīvniekus: grauzējus, zaķus, trušus, putnus, no ligzdām izēd olas. Reizēm no zemnieku sētām aiznes kādu vistu vai trusi.
Steplags
Steplags jeb Stepes nometne  bija viens no Gulaga politisko ieslodzīto "specnometņu" kompleksiem Karaghandi apgabalā Kazahstānas centrālajā daļā, kur ieslodzītajiem lika strādāt vara un mangāna rūdas, kā arī akmeņogļu raktuvēs. Pārvalde atradās Kengiras nometnē, kas tagad ir Žezkazghanas pilsētas daļa. Steplaga nometnēs pirms 1954. gada nemieriem atradās 20 698 ieslodzītie, no kuriem 1074 bija latvieši.
Steplaga Ekibastuzas nometnē no 1950. līdz 1953. gadam bija ieslodzīts arī rakstnieks un padomju disidents Aleksandrs Solžeņicins.
Vēsture
Otrā pasaules kara laikā no 1940. līdz 1943. gadam šajā vietā atradās Džezkazganas "pārmācības darba nometne" (Джезказганский ИТЛ), kas tika pārveidota par karagūstekņu nometni Nr. 39 (Джезказганский лагерь военнопленных № 39). Specnometni politieslodzītajiem ierīkoja pēc kara beigām, kad radās nepieciešamība nometināt lielu skaitu drošības iestāžu apcietināto nacionālo partizānu un "dzimtenes nodevēju" no PSRS okupētajām teritorijām Ukrainas un Baltkrievijas rietumu daļās un Baltijas valstīs. Par pirmo nometnes priekšnieku 1948. gada 8. aprīlī iecēla bijušo Lietuvas PSR Iekšlietu ministra vietnieku A.Čečevu. 1954. gada 16. maijā — 26. jūnijā Steplaga 3. nodaļā Kengirā notika sacelšanās Kengiras nometnē, kuras laikā ieslodzīti ieguva varu nometnē. 40 dienu ilgā politieslodzīto sacelšanās tika apspiesta ar tanku palīdzību, kuras laikā gāja boja vairāki simti cilvēku un sacelšanās vadītāji tika nošauti. 1956. gada 24. aprīlī Steplags tika likvidēts un liela daļa ieslodzīto piespiedu veidā tika nometināti Džezkazganas apkārtnē bez tiesībām atgriezties dzimtenē.
Nometņu struktūra
Steplagā ietilpa deviņas atsevišķas nodaļas, kuru skaits vēlāk tika samazināts līdz sešām.
Kengiras sacelšanās norise
Pēc Staļina nāves ieslodzīto cerības uz drīzu atbrīvošanu nepiepildījās. Apstākļi ieslodzījuma vietās saglabājās briesmīgi un pazemojoši, Kengirā ieslodzītos spieda 12 stundas dienā strādāt raktuvēs ar niecīgu ūdens un pārtikas devu. Pēc tam, kad 18. maijā sardze apšāva ieslodzītos, kas mēģināja iekļūt nometnes sieviešu daļā, sākās streiks. Streika komiteja aicināja ieslodzītos neiet uz darbu, tika izlauzti žogi starp vīriešu un sieviešu lēģeriem. Dažādu tautību cilvēki meklēja cits citu, kavējās skaistās atmiņās, dziedāja. Vīrieši un sievietes iepazinās, iemīlējās.
Sacelšanās Kengirā beidzās pēc tam, kad nometni aplenca tanki, tika uzlauzti mūri un ieslodzītos sadzina barakās. Daudzus samala tanki, lielā ātrumā tie brauca virsū sievietēm, viņu mati sapinās kāpurķēdēs. Citi nemiernieki tika nošauti. Ziņas par bojāgājušajiem nav precīzas. Tiek minēts, ka upuru skaits sasniedza 500. Dzīvus palikušos ar paceltām rokām veda no barakām ārā, sadzina klajā stepē un noturēja divas diennaktis. Stiprākos aizsūtīja uz Magadanu, bet vājākos – ikdienas darbos tuvējās šahtās.
Piemiņa
Latvijas Valsts prezidentes Vaira Vīķes-Freibergas oficiālās vizītes laikā Kazahstānas prezidents Nazarbajevs viņai pasniedza 227 politiski represēto latviešu personu lietu kopijas.
2014. gada Pasaules kauss
2014. gada Pasaules kauss var būt:
Dispersija
Dispersija var būt:
Alekss Rodrigess
Viņš tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem beisbolistiem šī sporta veida vēsturē. Pirms karjeras "Yankees" viņš spēlēja Sietlas "Mariners" un Teksasas "Rangers" klubu sastāvos. A. Rodrigess ir jaunākais spēlētājs, kurš sasniedzis 500, kā arī 600 mājas skrējienu robežu. 2007. gada decembrī A. Rodrigess noslēdza līgumu uz 10 gadiem ar "Yankees" par 275 miljoniem dolāru, kas ir lielākā summa beisbola vēsturē.
2009. gadā viņš atzinās, ka laika posmā no 2001. līdz 2003. gadam lietojis steroīdus. 2011. gadā pret viņu tika vērsta apsūdzība par piedalīšanos nelegālā augstu likmju pokerā.
Lubānas pagasts
Lubānas pagasts bija viena no Madonas apriņķa (līdz 1924. gadam Cēsu apriņķa) pašvaldībām tā dienvidaustrumos, Aiviekstes abos krastos. Robežojās ar Madonas apriņķa Meirānu, Cesvaines, Dzelzavas un Jaungulbenes pagastiem, Abrenes apriņķa Rugāju un Bērzpils pagastiem, kā arī Rēzeknes apriņķa Gaigalavas un Varakļānu pagastiem. Pagasta valde atradās Lubānā.
938. gads
938. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Lubānas pagasts
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Indrānu, Lubānas, Ošupes un Zvidzienas ciema padomes. 1947. gada 16. oktobrī pagastu iekļāva jaunizveidotajā Gulbenes apriņķī. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Cesvaines rajonā. Mūsdienās Lubānas pagasta teritorija iekļauta Madonas novada Lubānas pilsētā, kā arī Indrānu un Ošupes pagastos.
Elena Makartūra
Elena Patrīcija Makartūra (en, dzimusi ) ir angļu burātāja no Votstendvelas, Dārbišīras grāfistes. Plašākai sabiedrībai viņa ir pazīstama, kā labākā garo distanču burātāja, kura 2005. gada 7. februārī uzstādīja rekordu pasaules apbraukšanas ātrumā. Pēc šī brauciena Elenai Makartūrai tika piešķirts Dāmas tituls, kas, salīdzinot ar vīriešu tituliem Anglijā, ir līdzvērtīgs Bruņinieku titulam. Tādēļ nereti viņu dēvē arī par Dāmu Elenu Patrīciju Makartūru.
Rekordi
Viņas rekordbrauciens sākās no Biskajas līča Francijas ziemeļu piekrastē 2004. gada 28. novembrī, un tās maršruts šķērsoja visus meridiānus. Lielākā māksla bija kuģot, cik vien iespējams tuvu Dienvidpolam, nesaduroties ar aisbergiem.
Šo ceļojumu Elena Makartūra veica 24 metrus garā trimarānā B&Q/Castorama, kurš bija būvēts speciāli kuģošanai sevišķi bargos laikapstākļos.
Šī jahta bija pielāgota braucienam vienatnē, kas nozīmē, ka Elena Makartūra ne reizi nedrīkstēja iemigt ilgāk par 20-30 minūtēm. Kā viņa pati atzīst, tad šis brauciens ir bijis viņai grūtākais, kāds viens ir bijis. Brauciena beigās ceļotāja nonāca pilnīgā spēku izsīkumā, kā arī viņa brauciena laikā bija guvusi nopietnas traumas, rāpjoties mastā, un applaucējusies ar verdoša ūdens tvaikiem. Turklāt pāris reižu viņas vadītais kuģis gandrīz uzskrēja virsū vaļiem.
2005. gada 7. februārī viņa atgriezās Biskajas līcī, kur viņa sāka savu braucienu, uzstādot jaunu rekordu pasaules apkuģošanas ātrumā. Nākamajā dienā, 8. februārī viņa atgriezās Anglijā, kur viņu sagaidīja kā nacionālo varoni.
19. marts
19. marts ir gada 78. diena pēc Gregora kalendāra (79. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 287 dienas.
Vārda dienas
Jāzeps
Pidžinvaloda
Pidžinvaloda jeb vienkārši pidžins (en) ir vienkāršota jaukta kontaktvaloda starp cilvēkiem, kuri savstarpēji nepārzina sava sarunbiedra valodu, bet tomēr ir nepieciešams kontaktēties. Parasti pidžinvaloda veidojas pamatā balstoties uz angļu, franču vai nīderlandiešu valodām, un tām ir Austrumu vai Āfrikas valodu vārdu piejaukumi, bet pidžinvalodu definīcija neizslēdz, ka tā var balstīties arī uz citām valodām. Vēsturiski pidžinvalodas bija plaši izplatītas tirdzniecībā starp dažādu tautību cilvēkiem. Atšķirībā no kreoliskajām valodām, kas ir noteiktu cilvēku grupu dzimtās valodas, pidžinvalodas nav neviena indivīda dzimtā valoda.
Vārkavas pagasts
Vārkavas pagasts ir viena no Preiļu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Upmalas, Preiļu, Aizkalnes un Pelēču pagastiem un Līvānu novada Sutru pagastu.
Upes
Bleideņa, Dzilna, Preiļupe, Rūbežneica.
Ezeri
Beļetnīku ezers, Bleidas ezers, Kaziņu ezers, Klaparu ezers, Zibergovas ezers.
Vēsture
1935. gadā Vārkavas pagasta platība bija 234,9 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Ančkinu, Kursīšu, Rauniešu, Vārkavas, Zaķīšu un Znotiņu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Vārkavas ciemam pievienoja Ančkinu ciemu, 1965. gadā - Kuršīšu ciemu. 1975. gadā pievienoja daļu Zaķīšu ciema, bet daļu Vārkavas ciema iekļāva jaunveidojamajā Upmalas ciemā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Vārkavas novadā. 2021. gadā Vārkavas novadu iekļāva Preiļu novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Vārkava (pagasta centrs), Piliškas, Zibergova.
Losandželosas "Clippers"
Losandželosas "Clippers" (en) ir profesionāls ASV basketbola klubs, kas ir bāzēts Losandželosā, Kalifornijas štatā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās basketbola asociācijas Rietumu konferences Klusā okeāna divīzijā. Tas tika dibināts 1970. gadā kā Bufalo "Braves" un kopš dibināšanas brīža spēlē NBA.
Savas pastāvēšanas vēsturē "Clippers" nav nevienu reizi kļuvis par NBA čempionu. Mājas spēles komanda aizvada Crypto.com Arena arēnā kur vēl mīt Los Andželosas Lakers un Los Andželosas Sparks.
Laukveida bombardēšana
Laukveida bombardēšana (arī “blīvā” vai “paklājveida” bombardēšana) ir aviācijas uzlidojumā pilsētai vai apdzīvotai vietai izmantota bombardēšanas taktika, kurā netiek izdalīti atsevišķi militāri objekti, bet mērķis ir visa apdzīvota vieta kā tāda: blīva, vienlaidus bombardēšana.
Druva (nozīmju atdalīšana)
Druva var būt:
Laukveida bombardēšana
Juridiskais vērtējums
Laukveida bombardēšana par noziedzīgu atzīta 1977. gada ''Ženēvas konvenciju 1. Papildprotokolā'' - aizliedzot bombardēt pilsētas, ciemus u.c. apdzīvotas vietas, kurās atrodas liels daudzums civiliedzīvotāju. Uzbrukums, kurā kā viens kopīgs mērķis izvēlēts vairāki savrupi un nesaistīti militāri objekti apdzīvotā vietā, tiek uzskatīts par nemērķtiecīgu un noziedzīgu. Šāda uzbrukuma īstenošana, apzinoties, ka tā rezultātā būs pārlieku lieli civilo objektu un civiliedzīvotāju upuri, tiek traktēts kā nopietns pārkāpums (grave breach).
Savukārt tikai militāru objektu (piemēram, armijas pozīciju vai karabāzes) kopuma laukveida bombardēšana ir likumīga.
Vēsture
Daudzos uzlidojumos 2. Pasaules kara laikā bombardēja nevis atsevišķus militārus objektus pilsētu robežās, bet gan pašas pilsētas. Šādus gadījumus mēdza attaisnot gan ar tiesiskiem, gan militāriem argumentiem, tai skaitā ar nepieciešamību iznīcināt pretinieka rūpniecību, demoralizēt iedzīvotājus, piespiežot tos pārstāt atbalstīt savu valdību, vai vienkārši kā pretinieka “sodīšanu” par kādu tā nodarījumu. Roterdama, Drēzdene, Hirosima — zināmākie no piemēriem. Nirnbergas procesā laukveida bombardēšanas likumība netika apspriesta. Kaut gan laukveida bombardēšana bija klajā pretrunā ar 1949. gada ''4. Ženēvas Konvencijas'' prasībām par civiliedzīvotāju aizsardzību, tā turpinājās arī t.s. aukstā kara laikā. Par spilgtākajiem šādas bombardēšanas piemēriem daudzi starptautisko tiesību speciālisti uzskata 1972. gadā ASV kara aviācijas īstenotos t.s. “Ziemassvētku uzlidojumus” Ziemeļvjetnamas pilsētām Hanojai un Haifonai, ko šobrīd atzīst par kara noziegumu. Arī 1991. gadā bumbvedēji B-52 savos uzlidojumos izmantojuši t.s. laukveida bombardēšanas taktiku. Taču, tā kā uzbrukuma mērķis bijis tikai un vienīgi Irākas republikas gvardes pozīcijas un līdzekļi, ASV aviācijas rīcība šajā gadījumā tiek uzskatīta par likumīgu.
Pēdējo gadu konflikti liecina, ka karojošās puses, pat ja nav pievienojušās ''1. Papildprotokolam, respektē laukveida bombardēšanas'' aizliegumu. Piemēram, sabiedroto alianse Līča kara laikā informēja, ka dodot triecienus objektiem Irākā, tas darīts, ievērojot ''1. Papildprotokola'' normas.
Lincoln
Lincoln var būt:
IAU
IAU var būt saīsinājums no:
Teniss 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — vienspēles sievietēm
Sieviešu vienspēles bija viena no '''2008. gada vasaras olimpisko spēļu tenisa''' programmas disciplīnām. Spēles norisinājās no 10. līdz 17. augustam uz cietā seguma.
Par olimpisko čempioni kļuva ar 5. numuru izliktā Jeļena Dementjeva, kas finālā 3 setu cīņā pārspēja tautieti Dinaru Safinu. Bronzas medaļu izcīnīja arī Krievijas tenisiste Vera Zvonarjova.
Simboliskā antropoloģija
Simboliskā antropoloģija ir antropoloģijas veids un teorētiskā nostādne, kurā sabiedrības labākai izprašanai tiek pievērsta uzmanība kultūra simboliem un tam, kā šos simbolus interpretēt. Simboliskā antropoloģija bieži tiek pretnostatīta kulturālajam materiālismam. Uzsvars tiek likts uz cilvēku neapzināto rīcību, kultūras zīmju sistēmām, ne pašiem cilvēkiem vai viņu tiešiem skaidrojumiem. Simboliskā antropoloģija ir veidojusies un ietekmējusies no hermeneutikas, fenomenoloģijas, semiotikas un strukturālisma.
Pazīstamākie simboliskās antropoloģijas pārstāvji ir Klifords Gīrcs, Deivids Šneiders, Viktors Tērners un Mērija Daglasa.
Emmastes bāka
Emmastes bāka (et) atrodas Igaunijā, Hījumā salas dienviddaļā. Tā ir Emmastes vadlīnijas priekšējā vaduguns.
Raksturojums
Bākas augstums ir 11 m. Bāku veido apaļš betona tornis ar laternu un galeriju. Tornis ir baltā krāsā. Gaismas elements atrodas 11 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (0,5 s deg, 0,5 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 9 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu, diennakts tumšajā laikā.
933. gads
933. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Volštinas apriņķis
Volštinas apriņķis ir apriņķis Polijā, Lielpolijas vojevodistes rietumos. Robežojas ar Lielpolijas vojevodistes Novi Tomislas, Grodziskas, Koscjanas un Lešno apriņķiem, kā arī Lubušas vojevodistes Vshovas, Nova Solas un Zelona Guras apriņķiem.
935. gads
935. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Siksts
Siksts var būt:
Bolderāja
Bolderāja ir Rīgas pilsētas Kurzemes rajona apkaime Pārdaugavā. Tā atrodas pilsētas ziemeļrietumu daļā starp Buļļupes labo krastu un Hapaka grāvi un robežojas ar Daugavgrīvas, Vecmīlgrāvja (nav sauszemes savienojuma), Voleru, Spilves un Kleistu apkaimēm. Bolderājas apkaimes robežas ir Daugava, Loču kanāls, Buļļupe, Kleistu iela, Apakšgrāvja iela, dzelzceļš, Daugavgrīvas šoseja, Hapaka grāvis.
Bolderājas apkaimes kopējā platība ir 8,329 km², kas ir ievērojami vairāk nekā Rīgas apkaimju vidējās platības rādītājs. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 14 863 metri. Galvenās Bolderājas ielas ir Lielupes, Lielā, Gobas, Stūrmaņu un Silikātu ielas.
Nosaukums
Vietvārds "Bolderāja", visticamāk, cēlies no Lielupes lejteces nosaukuma, jo kādreiz šajā vietā nav vēl bijusi plašāka apdzīvojuma teritorija. Livonijas ordeņa mestrs 1495. gadā izlēņojis Lielupes lejteci Johanam Bulderingam, no kura vārda atvasināts Buldurupes vārds (Aa lejasvācu dialektā — upe, no tā veidojies Bulderaa). Vēlāk Lielupes lejteci sāka dēvēt par Buļļupi. Kā skaidrojis Broce — Bolderāja savu nosaukumu ieguvusi no Lielupes, kas lejtecē, sākot ar Buļļu muižu saukta vāciski Bolderaa.
Vēsture
Sākotnēji Lielupei nebija savas tiešas ietekas jūrā, sākot no Slokas, upe pagriezās uz austrumiem un plūda gar kāpu valni līdz Daugavai, kur abas upes pie Vecāķiem ietecēja līcī. Kādreiz, tālāk no krastmalas, bija smilšu pauguri, sanesu smiltis, kāpas, dažviet arī pļavas. Bolderājas apkaime izvietojusies pie Pārdaugavā lielākās kāpu grēdas (mūsdienās saukta par Bolderājas—Priedaines kāpu grēdu, senāk dēvētas par Buļļu kāpām tuvējās Buļļupes dēļ), kas stiepjas 10 km garumā no Bolderājas līdz Priedainei starp Buļļupi un Spilves pļavām (Babītes lagūnas līdzenumu). Senāk kāpas bija apaugušas ar priežu mežu. Kāpu apaugums zudis pirms daudziem gadu simtiem, kam par iemeslu, iespējams, bijusi cilvēku darbība (koku izciršana) vai arī mežu ugunsgrēki. Rezultātā kāpu smiltis bez apauguma bija pakļautas vēja darbībai. Latvijā valdošie austrumu vēji kāpu smiltis pārvietoja uz zemes iekšieni, kā rezultātā pamazām tika pārklātas Spilves pļavas, aizbērdamas gan purvus, gan upju attekas, aprakdamas ēkas. Šāds liktenis piemeklēja arī Lofelda muižiņu, kas bija izvietojusies pie Hapaka grāvja uz D no Daugavgrīvas. Muižas iemītnieki bija spiesti atstāt ēkas, kas dažu gadu laikā pazudušas smiltīs. Pēc 19. gadsimta pētījumiem, Buļļu kāpas vietām ievirzījušās iekšzemē aptuveni 3 m gadā. 1932. gadā tika uzsākta ceļojošo kāpu nostiprināšana, tās apmežojot. Pēc Otrā pasaules kara Bolderājas apkaimē 2 km garā posmā aptuveni 20 ha platībā apmežotās kāpas tika noraktas (Bolderājas—Buļļupes smilts atradne, izveidota silikātķieģeļu ražošanai) un šī teritorija daļēji apbūvēta.
Muitnīca pie senās Lielupes ietekas Daugavā (no 17. gadsimta)
Bolderājas miestiņš izveidojās lielākoties iekārtotās muitnīcas dēļ (Kurzemes jeb Bolderājas muita). 1603. gadā pie ūdens kapteiņa kantora un loču apmetnes uz kāpas tā laika Lielupes (vēlākās Buļļupes) labajā krastā tika ierīkota muitnīca, balstoties uz Rīgas rātes rīkojumu.
Zviedru Vidzemes laikos Daugavgrīvas cietokšņa un Bolderājas atrašanās izdevīgā ģeogrāfiskā novietojumā pie Daugavas ietekas Baltijas jūrā noteica teritorijas izveidošanos par nozīmīgu un ietekmīgu faktoru Rīgas tirdzniecībā, kur gadsimtiem ilgi tika kontrolēta garāmbraucošā kuģu satiksme. Līdz ar to Bolderājas muitnīcai (kas darbojās līdz 20. gadsimtam) vēsturiski bija liela nozīme. Tā sagādāja ievērojamus zaudējumus Kurzemes hercogistei, tādēļ hercogs Jēkabs pat mēģināja izrakt Lielupes izeju jūrā pie Slokas, lai nebūtu jābrauc garām Bolderājas muitai un Daugavgrīvas cietoksnim. 1679. gada palos Lielupe pārrāva kāpu joslu Daugavgrīvas (Buļļu) salas vidū — izveidojot jaunu gultni (Ziemeļupi), pa kuru tā ieplūda Rīgas līcī (tomēr jaunā grīva aizsērēja). 1755. gadā kārtējos pavasara palos tā pārrāva kāpu joslu pie Vārnu kroga, kur izveidojās mūsdienu Lielupes ieteka jūrā. Rezultātā upes vecā lejtece aptuveni 10 km garumā sākot no Vārnu kroga līdz Daugavgrīvai ieguva Buļļupes jeb Buldurupes nosaukumu.
Bolderājai vēsturiski bijusi cieša saistība ar Daugavgrīvas cietoksni, jo tā tikusi uzskatīta par minētā cietokšņa priekšposteni, kas izveidojies ap muitnieku un loču apmešanās vietu. Sākotnēji Bolderājas miestiņš izveidojās šaurā joslā gar Daugavas un Buļļupes krastmalu. Gar Buļļupes krastu bija zvejnieku mājas, pie Buļļupes ietekas Daugavā — ostas kapteiņa māja, loču tornis, gar Daugavu — divas muitas uzraugu mājas un vairākas zvejnieku mājas. Bolderāja bija galvenā pastāvīgā loču dzīvesvieta.
Bolderājas muižiņa (no 18. gadsimta)
Bolderāja ir daļa bijušās Daugavgrīvas draudzes novada teritorijas, kas kā apdzīvota vieta sākusi veidoties 18. gadsimtā uz kādreizējās Bolderājas muižas (Aahacken, Bolderaa, Bergshof) zemes. Muižiņa atradusies pie Buļļupes ietekas Daugavā, mūsdienās par muižiņu ir saglabājušās tikai vēsturiskas liecības. Šajā vietā muižiņa minēta jau 16. gadsimta beigās, tās īpašnieks bijis Kaspars Bergs, kas bijis arī jaundibinātās Bolderājas muitas pirmais priekšnieks. Muiža toreiz dēvēta Aabacken mit Bolderaa oder Bergshof — zemes pie upes ar Bolderāju jeb Berga muižu. Muižiņai laika gaitā mainījušies tās īpašnieki un tā nav tikusi pakļauta muižu redukcijai. 1823. gadā muižas redukcijas komisija atzinusi Bolderājas muižiņu par mantojamu un alodiālu īpašumu. 20. gadsimta sākuma adrešu grāmatās atzīmēta tā laika muižiņas īpašniece baronese Sofija fon Bukshevdena (Buxhoevden). Tomēr reālais muižas pārvaldītājs no 1889. gada bija nomnieks Johans Unifers (Johann Univer).
Rīgas priekšosta un fabrikas miests (no 19. gadsimta)
Ap 1800. gadu pār Buļļupi tiek izbūvēts tilts no Daugavgrīvas cietokšņa uz Bolderāju. 1830. — 1840. gados Bolderājā tika veikta kuģu būve. 1852. gadā tika atklāta Rīgas—Bolderājas telegrāfa līnija, kas bija pirmā civilā telegrāfu sakaru līnija toreizējā Krievijas Impērijā.
Bolderājas miests straujāk sāka attīstīties 19. gadsimtā, kad 1873. gadā tika izbūvēta dzelzceļa līnija Rīga—Bolderāja (Ostasdambis). Līdz ar to 19. gadsimtā Bolderāja izveidojās par Rīgas priekšostu un fabrikas miestu. Bolderājā dziļas iegrimes okeāna kuģi atstāja daļu kravas vai arī papildināja to, kur krava uz Rīgu nosūtīta ar liellaivām (1851. gadā Krievijas valdība atļāva izbūvēt ziemas ostu Daugavgrīvā, kur tika piešķirta arī zemes gabals izkrauto preču uzglabāšanai).
1866. gadā tika dibināta Bolderājas mašīnbūves fabrika, kas veica arī kuģu remontu, šajā pat gadā sāka darboties Kārļa Šmita Rīgas cementa rūpnīcas filiāle. 1884. gadā darbu sāka džutas un linu vērpšanas un aušanas fabrika (tā bija pirmā fabrika Rīgā, kurā ierīkota elektriskā apgaismošana). Darbojās arī A. Langes trāna fabrika, M. Kūdes un F. Šapiro kokzāģētavas. Bolderājas apbūve tika veikta uz Bolderājas muižas privātzemes, kur 1909. gadā Bolderājā bija 280 koka un 20 mūra ēkas.
20. gadsimta sākumā Buļļupes ieteka Daugavā sazarojās divās daļās. Jaunā pieteka, kas atradās tuvāk Bolderājai, tika paplašināta un padziļināta, izveidojot 1 km garu Loču kanālu. Starp abiem Buļļupes zariem atrodas Mīlestības saliņa.
1914. gadā Bolderājā bija 10,5 tūkstoši iedzīvotāju, galvenokārt strādnieki, zvejnieki, arī loči, štaueri un jūrnieki. Bolderājas apbūve (1909. gadā bija aptuveni 300 ēku) tika veikta uz privātmuižas zemes. Tā kā šī bija Bolderājas muižas zeme, tad tā laika īpašniece Sofija Bukshēvdena sadalīja zemi gruntsgabalos un iznomāja tikai uz 60 gadiem māju īpašniekiem, ar ko ir skaidrojams, kāpēc miestiņā netika celtas ievērojamākas celtnes, kas kavēja arī konkrētās teritorijas attīstību. Pirmā pasaules kara laikā Bolderāja stipri cieta no kara notikumiem, jo tā atrodas tiešā Daugavgrīvas cietokšņa tuvumā. Karš atsaucās arī uz rūpniecību, jo daudzu uzņēmumu iekārtas tika evakuētas uz Krievijas Impērijas iekšzemes guberņām, savukārt fabriku un rūpnīcu ēkas tika izpostītas.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada vasarā Daugavgrīvas cietoksnī un Bolderājā no Kurzemes ienāca Latvijas Bruņoto spēku daļas. Bermontiādes laikā pie Daugavgrīvas norisinājās kaujas ar Rietumkrievijas Brīvprātīgo armiju. Pēc bermontiešu padzīšanas Daugavgrīvas cietoksnis un Bolderāja kļuva par Latvijas armijas garnizona daļu novietni.
Iekļaušana Rīgas pilsētā (20. gadsimts)
Ar Saeimas pieņemto likumu par Rīgas pilsētas administratīvajām robežām, Rīgas pilsētas administratīvajā teritorijā tika iekļauta arī Bolderāja līdz ar citām Pārdaugavas teritorijām (Daugavgrīvu, Kleistiem, Buļļu un Solitūdes muižām, Lielo un Mazo Dammes muižu, Anniņmuižu un Šampēteri).
Latvijas pirmajos neatkarības gados saimnieciskās dzīves atjaunošanās noris lēni, jo liela daļa rūpnīcu iekārtu bija aizvestas uz Krieviju un pašas rūpnīcas ēkas iznīcinātas, turklāt bija krasi samazinājies iedzīvotāju skaits Bolderājā. Karš bija nesis postu arī zvejniekiem, kas bija zaudējuši lielu daļu laivu un zvejas inventāru. Neatkarības gadu sākumā vēl bijis vecais koka tilts pār Buļļupi, lai gan sliktā stāvoklī un ar stipriem bojājumiem. 1930. gados izmantojams bija vairs tikai dzelzs tilts.
Līdz ar Bolderājas iekļaušanu Rīgas administratīvajās robežās 1924. gadā, lielai daļai Bolderājas ielu bija jāmaina to nosaukumi, lai tie nedublētos ar Rīgā jau pastāvošajiem nosaukumiem. Līdz valsts neatkarības iegūšanai oficiālie bija krieviskie nosaukumi, bet kartogrāfiskajā materiālā un plānos — vāciskie. Mainot nosaukumus, daļa citvalodu nosaukumu bija tikai latviskoti. Pēc Bolderājas pievienošanās Rīgai vienīgā no jauna nospraustā iela ir Gobas (kādreiz — Jaunā) iela, kas tika izveidota 1930. gados jaunās šosejas (Daugavgrīvas šoseja) būves dēļ. Jaunās ielas trase vilkta daļēji pār neapbūvētajām muižas zemēm, kā arī dažiem izīrētiem un apbūvētiem gruntsgabaliem starp Bungas un Miglas ielām. Bolderājas ielu tīklu līdz Latvijas okupācijai 1940. gadā veidoja 32 ielas. Pirmajā Latvijas neatkarības laikā daļēji tiek atjaunota iepriekšējā rūpniecība, kā arī dibināti jauni rūpniecības uzņēmumi.
1940. gadā Rīga tika sadalīta sešos administratīvi teritoriālos rajonos, Daugavas kreisajā krastā izveidojot Ļeņina un Sarkanarmijas rajonu. Vācu okupācijas vara minēto dalījumu atcēla, bet pēc Sarkanās armijas ienākšanas 1944. gadā ar nelielām izmaiņām iepriekšējais administratīvi teritoriālais iedalījums tika atjaunots — Daugavas kreisajā krastā Sarkanarmijas rajons tika pievienots Ļeņina rajonam. 1962. gadā apvienotie rajoni tika sadalīti. 1969. gadā no Ļeņina rajona atdalītajā daļā izveidoja Ļeņingradas rajonu, kurā atradās Bolderāja.
Pēc Otrā pasaules kara Daugavgrīvas un daļai Bolderājas iedzīvotāju bija jāatstāj savas mājas, jo teritorija tika atsavināta padomju kara flotes bāzes celtniecībai. Tā, 1945. gadā tika pieņemts lēmums par iedzīvotāju pārcelšanu no Bolderājas.
Bolderājai tika piešķirts strādnieku ciemata (pilsētciemata) statuss, pakļaujot to Rīgas pilsētas Ļeņina rajonam. ciemats likvidēts, teritoriju pievienojot Ļeņina rajonam. Sākot ar 1958. gadu tika pārtraukta pasažieru vilcienu kustība uz Bolderāju, paralēli arī kuģīšu satiksme uz šo apkaimi palēnām apsīka, līdz ar to satiksmei ar Rīgas centru bija iespējams tikai autobuss. Tikmēr rūpnīcas palielināja produkcijas izlaidi. Tika uzcelta silikātķieģeļu rūpnīca, kas izejvielai izmantoja vietējās smiltis. Pēc Otrā pasaules kara tika ierīkotas jaunas ielas Bolderājas rietumu pusē gar Lielo ielu un 1950., 1960. gados celtajā strādnieku dzīvojamā rajonā ap Silikātu ielu.
1994. gada FIFA Pasaules kauss
1994. gada FIFA Pasaules kauss notika ASV no 18. jūnija līdz 17. jūlijam. Tas bija pēc skaita 15. Pasaules kausa finālturnīrs. Šis turnīrs kļuva par visu laiku visapmeklētāko Pasaules kausa finālturnīru. Finālspēlē pirmoreiz uzvarētāju nācās noskaidrot pēcspēlēs 11 m sitienu sērijā, kur pēc neizšķirta 0-0 pamatlaikā, Brazīlija uzvarēja Itāliju ar 3-2.
Militārie formējumi
Militārie un paramilitārie formējumi ir legālas militarizētas vienības, kuras neietilpst regulārās armijas sastāvā.
Bolderāja
Iekļaušana Rīgas pilsētā (20. gadsimts)
1950. gadu sākumā tika izbūvēta Bolderājas silikātķieģeļu rūpnīcas strādnieku ciemats (arhitekts Pāvels Seļeckis) ar tipveida dzīvokļiem un sabiedriskajām ēkām. Bolderājas silikātķieģeļu rūpnīcas strādnieku ciemā tika uzceltas vairākas divstāvu dzīvojamās mājas ar divām sekcijām. Tika izbūvēts bērnudārzs, ēdnīca, veikali. Dzīvojamo namu būvei šajā periodā Rīgas nomalēs pie lielajiem rūpniecības uzņēmumiem bija principiāla nozīme, kas saistāma ne tikai ar tipveida projektu ieviešanu, bet arī pieredzes uzkrāšanu kompleksai mikrorajonu projektēšanai un celtniecībai tuvākajā nākotnē.
1994. gada FIFA Pasaules kauss
Komandas
Tālāk minētās 24 izlases piedalījās 1994. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā. Turnīram automātiski kvalificējās laukuma saimnieki ASV izlase un 1990. gada Pasaules čempioni Vācijas izlase.