cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trīsvienība
Vēsturisks atskats
Džons Teodors Millers darbā "Kristīgā dogmatika" pamato Vecās un Jaunās Derības norādes uz Dieva Trīsvienību (167.–199. lpp.), kā arī vienkāršoti, parāda, kādā veidā un kā ietekmē vēsturiski radušās herēzes, kas oponē pret šo ideju, tai skaitā monarhiānisms, unitārisms, pastoriānisms, ariānisms u.c. Kristiešu ticības apliecība Trīsvienīgajam Dievam Tēvam, Dēlam un Svētajam Garam allaž kādam ir traucējusi – gan agrīnās baznīcas laika herētiķiem, gan 19. gadsimta liberāļiem, kuri uzskata, ka Trīsvienības ideja noteikti nevarēja ienākt prātā jūdiem, no kuru vidus nāca un starp kuriem darbojās Jēzus, toties iedziļinoties nākas konstatēt, ka šādas idejas nav svešas grieķiem, kuriem kristietības sākumposmā bija ļoti liela ietekme Tuvajos Austrumos.
Ievērojamais 20. gadsimta teologs Ādolfs fon Harnaks tam pievērsa uzmanību monumentālajā darbā Lehrbuch der Dogmengeschichte. Viņš paziņoja, ka Jēzus sludināto vēsti samaitājuši helēnisti, Jēzus reliģiju pārvēršot reliģijā par Jēzu, novedot pie kļūdaina uzskata, ka Jēzus ir Dievs. (Jāatceras, ka Ādolfa Harnaka vadītās t. s. jaunprotestantu skolas nolūks bija pārveidot senās baznīcas mācību par Trīsvienību un pielāgot to mūsdienu apstākļiem – padarīt to saprotamu mūsdienu modernā cilvēka prātam, taču, tā rīkojoties, viņi pazaudēja saistību ar mācības avotu – Svētajiem Rakstiem, kas ir Trīsvienības idejas pamatojums.) Jēzus noteikti sevi sauc par Dēlu, bet te jāatceras, ka tas ir pagodinošs termins, kas attiecas vienīgi uz īstajiem jūdiem, Dieva bērniem. Tādējādi jūdi, Dieva bērni, atšķīra sevi no nejūdiem, gojiem. To apstipirna pats Jēzus Jaunajā Derībā, kānaānietei paziņodams: "Neklājas bērniem maizi atņemt un to nomest suņiem priekšā".
Savukārt grieķu reliģiskajos priekšstatos, kā raksta Andris Rubenis grāmatā Senās Grieķijas kultūra, dievi un cilvēki vienmēr dzīvojuši kopā. Grieķi dievišķo un svēto saskatīja visapkārt un reliģija nebija norobežota no citiem sociālās prakses veidiem. Priekšstatos par dieviem grieķi ātri pārgāja uz antropomorfismu, t.i., viņi uztvēra savus dievus kā personas un iztēlojās tos cilvēku veidolā. Dzimts iekārtas sairuma posmā notika pāreja uz heorismu. Varoņi sacentās ar dieviem, un Diomēds jau pasludināja sevi par Zevu. Mīti attīstījās, un varoņi tika uzskatīti par starpniekiem starp tautu un dieviem. Daži varoņi, kā Hērakls (kura tēvs bija Zevs), bija sasnieguši nemirstību. Jauna pakāpe grieķu reliģijas vēsturē bija Dionīsa kults. Helēnisma laikmetā par galveno reliģijas iezīmi kļuva lielo cilvēku kults. Otrās paaudzes diadohiem Ptolemajam II un Antioham I tika izrādīts dievišķs gods. Tas tika izrādīts arī viņu mantiniekiem un no tiem pārnests uz romiešu imperatoriem no Augusta līdz Diokletiānam. Kaut arī Tuvos Austrumus pakļāva romiešu leģioni, tie atradās spēcīgā helēnisma ietekmē. Jo sevišķi helenizācija Palestīnā bija jūtama Antioha IV Epifāna valdīšanas laikā, tomēr viņš izraisīja spēcīgu jūdaistu pretreakciju, un varu savās rokās pārņēma Jūdejas ķēniņu Hasmoneju dinastija, taču arī viņi ar laiku sāka pakļauties helenizācijai, ko apliecina Hērods Lielais. Viņa galmā uzturējās grieķu filozofi un rakstnieki, tomēr Hērods vienlaicīgi atjaunoja arī Jeruzalemes templi.
Pirmie kristieši
Helenizācija un jo īpaši cilvēku dievišķošana nebija pieņemama aramiski runājošajiem jūdiem, no kuru vidus nāca Jēzus un Viņa apustuļi, savukārt ar Trīsvienību viņi nebija pazīstami nemaz. Evaņģēlijos, kur citēts Jēzus (un arī Bībelē vispār), šāds vārds vai uzskats nav sastopams (tāpēc to nezimantoja arī Luters sakarā ar savu sola scriptura). Diemžēl pēc Jēzus nāves viņa sekotāji sadalījās divās grupās – Jeruzalemes nācariešos un helēniskajos kristiešos. Kā raksta Z. Kosidovskis nodaļās Cīņa par kristietības koncepciju un Helēnisti un citi grāmatā Evaņģēlistu stāsti, šīm atšķirīgajām kopām bija atšķirīgi uzskati un dažkārt atklātas domstarpības. Kad 66. gadā Jeruzalemes nācariešus (kopā ar citiem jūdiem) romieši izraidīja no Jeruzalemes uz Aizjordānu, par dominējošo kristietības novirzienu kļuva helēniskais. Helēnisti uzskatīja sevi par patieso Izraēlu un tomēr vienlaicīgi noraidīja jūdaiskos kristiešus un viņu priekštatus. Savukārt ebionīti (kā sevi dēvēja jūdaiskie kristieši) noliedza helēnistu pasludināto Kristus dievišķumu un mūžīgo eksistenci. Viņi gan uzskatīja, ka Jēzus tika svaidīts un zināmā mērā dievišķojās Kristīšanas brīdī.
Apustuliskie tēvi un apoloģēti
Pirmie helēnisti, kurus dēvē par apustuliskajiem tēviem un kuri darbojās 1. gadsimta beigās un 2. gadsimta sākumā, saskaņā ar Encyclopaedia of Religion and Ethics, nebija pazīstami ar trīsvienīgo ticību. Viņi (Ignācijs, Klements, Herma u.c.) lika savu uzsvaru uz morālismu un viņu uzmanības centrā atradās jauns dzīvesveids. Par Dievu viņi raksta Pāri visam ticiet, ka Dievs ir viens, un viņš radījis visu, kas ir
Tomēr tā saucamo apustulisko tēvu darbos jau parādās Jēzus dievišķošana un pat uzskats, ka Kristus ir piedalījies radīšanā. No šī uzskata izriet, ka Kristus cilvēciskais viedols bijis tikai šķietams un ka viņa miesa bijusi garīga (dokētisma herēze). Pret to tika celtas iebildes, ka viņa miesa tomēr esot bijusi miesīga. Izveidojās situācija, ka helēnisko kristiešu priekšstati nebija pieņemami ne izglītotākajiem helēņiem, ne vienkāršajiem jūdiem. Nācās izstrādāt kaut kādu pamatojumu un palīgā tika ņemts "logoss". To, izmantojot filosofisko terminoloģiju, ieviesa 2. gadsimta kristīgie autori, kuri aizstāvējās pret grieķu un jūdu uzbrukumiem un parasti tiek dēvēti par apoloģētiem (Justīns Moceklis, Aleksandrijas Klements u.c.) Apoloģēti pielīdzināja Logosu Kristum. Ja Logoss bijis pie Dieva pasaules radīšanas laikā, tad Kristus tiek iesaistīts radīšanā. Tomēr pastāvēja uzskats, ka Kristus ir pakārtots Tēvam, bet tas nonāca pretrunā ar nākamās Trīsvienības būtību. Starp citu, Logosu savā mācībā ietvēra cits helēniskās kristietības novirziens - gnosticisms.
Baznīctēvi
Pret gnosticismu vērsās tā saucamie baznīctēvi. Pie reizes tie uzbruka arī apoloģētiem, kuri balstījās filosofijā. Credo quia absurdum (ticu tādēļ, ka tas ir absurds) paziņoja Tertuliāns, un filosofus viņš dēvēja par herētiķu tēviem. Tomēr viņam nācās izmantot filosofiskas idejas un formulējumus, piemēram, substanci. Apoloģēti uzskatīja, ka Dēls (Logoss) radās no Tēva, kamēr baznīctēvi to noliedza. Irenejs uzskatīja, ka Dēls varbūt vispār nav dzimis, bet ir manifestējies vai kā savādāk uzradies, ko viņš nevarot izskaidrot, bet Tertuliāns piedēvēja Dievam miesiskumu un izmantoja terminu "persona", lai atšķirtu Tēvu no Dēla un reizē saglabātu vienotību. Jāpiezīmē, ka romiešiem vārds persona varēja apzīmēt arī masku. Tertuliāns tiek uzskatīts par Rietumu teoloģiskās tradīcijas dibinātāju. Viņa darbos 3. gadsimtā pirmo reizi parādās vārds trinitas. Tomēr tiek uzsvērts, ka nedrīkst izdarīt pārsteidzīgus secinājumus no šī vārda lietojuma, jo viņš šo vārdu neattiecina uz Trīsvienības teoloģiju (Ecyclopedia of the Holy Trinity). Atgriežoties pie Tertuliāna personām (maskām), jāsaka, ka no tām izrietēja nākamais herētiskais novirziens - modālisms, kurš uzskatīja, ka ja ir divas personas, tad Dēls ir viena no Dieva maskām (modiem) bet Tēvs cita. Tātad Dēls nav pakļauts Tēvam. Tomēr šāds viedoklis noraidīja mācību par Dieva personām (šī vārda grieķiskajā izpratnē), kas nav ne modi, ne maskas. Aleksandrijas skola (Origens) centās noraidīt šādu antropomorfismu, skaidrojot to kā alegoriju, jo ķermeniskums nav savienojams ar Dievu. Tomēr šādi uzskati tūlīt nonāca pretrunā ar Tertuliāna uzskatu par Dievu. Vienlaicīgi Dēls tika uzlūkots par otro dievu, kas gan nav dzimis, tomēr ir pakļauts Tēvam, tādējādi Origens savā koncepcijā ietver gan subordinacionismu, gan homoousios (no tās pašas substances) koncepciju (kas ir nesavienojami no Trīsvienības viedokļa).
Nīkaja
Pirmo ekumēnisko (Nīkajas) koncilu bija spiests sasaukt Konstantīns I un tas notika 325. gadā Nīkajā, netālu no imperatora rezidences. Koncila nepieciešamību izraisīja ariānisma straujā izplatība un nesaskaņas jautājumā par Jēzu, kas varēja novest pie baznīcas dalīšanās. Konstantīnam bija nepieciešama vienotība un tam, savukārt, bija nepieciešama vienota atbilde. Imperators izvēlējās Atanasija piedāvāto atbildi un lielākā daļa bīskapu to arī pieņēma, kaut tā viņiem nemaz nebija īsti pieņemama. Atanasijs turpināja balstīties Homoousios koncepcijā. Homo Ousion nozīmē tās pašas substances. Tomēr jau tūlīt pēc koncila nesaskaņas turpinājās un tika veikti dažādi uzlabojumi (piemēram, Homoi Ousion līdzīgas substances), kas tomēr nevienu īsti neapmierināja. Pretēji vispārpieņemtajam uzskatam par Nīkajas ticības apliecinājumu, par Trīsvienību Nīkajā vēl nebija runa, bet pašu Nīkajas ticības apliecinājumu pārskatīja un no jauna pieņēma nākamajā koncilā Konstantinopolē 381. gadā imperatora Teodosija uzraudzībā (tad ariānisms jau bija aizliegts ar Teodosija ediktu), tomēr arī tas vēl vēlāk esot ticis pilnveidots. Atanasijs savā koncepcijā neizmantoja Tertuliāna personas, pie kurām atgriezās tā saucamie trīs kapadokieši, lai rastu izeju no situācijas. Un vispār viņi nepieturējās pie Atanasija Nīkajas formulējuma, bet mēģināja veidot vidusceļu starp ariānismu un modālismu. Viņi interpretēja Atanasiju Origēna, t.i. alegoriskā stilā. Trīs personas reprezentēja trīs līmeņus vienai būtībai. Viņi izmantoja terminu hipostāze, kur katra hipostāze esot unikāla eksistēšanas forma.
Trīsvienības uzvara
Pēc tam, kad kaujā pie Adrianopoles Valents (ariānisma atbalstītājs) zaudēja gotiem un krita, par vienīgo Romas valdnieku palika Graciāns, kurš tomēr nepalika viens, bet sev par līdzvaldieku 379. gadā pieaicināja Teodosiju un nodeva tam Austrumromas impēriju un daļu no Ilīrijas prefektūras (jo viens nebūtu ticis galā ar gotiem). Teodosijs bija ļoti kaismīgs ariānisma noliedzējs un 380. gadā izdeva ediktu, ar kuru ariānisms tika aizliegts pilnīgi un galīgi. Graciāns pievienojās Teodosijam šajā jautājumā. 381. gadā Teodosijs sasauca Konstantinopoles koncilu, kurā beidzot daudz maz izdevās vienoties par Trīsvienības pamatiezīmēm. Baznīca Konstantinopolē beidzot vienojās (pirms tam no baznīcas izslēdzot ariāņus) par vienu substanci trijās personās. 381. un 383. gados tika izdoti vēl divi edikti, ar kuriem tika aizliegti visi citi kulti un reliģijas un turpmāk Teodosijam pieņemamā kristietības forma kļuva par vienīgo atļauto reliģiju impērijā.
Tomēr arī šis formulējums nebija pilnīgs un Halkēdonas koncilā 451. gadā papildināja kristoloģisko formulu: Jēzus - viena persona ar divām dabām. Tas izraisīja nākamo baznīcas šķelšanos,- atšķēlās tā saucamās monofizītu baznīcas, bet savstarpējie strīdi turpinājās.
Vēlākā vēsture
Pēc Teodosija nāves pie varas nāk divi viņa mazgadīgie dēli un Romas impērija sadalās. Par Rietumromas galvaspilsētu kļūst Ravenna. To tūlīt izmanto Romas bīskaps, lai nostiprinātu savu varu. 410. gadā Romā iebruka ariāņi vestgoti, pēc tam ariāņi vandaļi, pēc tam ariāņi ostgoti pieliek galu Rietumromas impērijai un nodibina savu valsti ar galvaspilsētu Ravennā, pēc tam nāk ariāņi langobardi ar galvenajām pilsētām Pāvijā un Milānā. Līdz ar to kā vienojošais bijušās Rietumromas neģermāņu elements kļūst tā saucamā katoļticība. To bija pieņēmuši gallijas romiešu dižciltīgie un pēc tam, kad franki 6. un 7. gadsimtā asimilējās, arī viņi bija kļuvuši katoļi. Vēlāk frankiem izdevās sekmīgi ieņemt dominējošo lomu, kas noteica turpmāko kristietības virzienu Rietumos.
Trīsvienības jautājums gan atkal pacēlās viduslaikos līdz ar universitāšu parādīšanos. Nominālists Roscelins (11. gadsimts) apgalvoja, ka doma par vienoto substanci pastāv tikai cilvēku galvās, kamēr reāli pastāv trīs atsevišķas personas, līdz ar ko rodas loģisks secinājums, ka reāli ir trīs dievi, jo reālais nav vispārīgais, bet konkrētais, piemēram, reāla nav zirdzība vai cilvēcība, bet ir zirgs vai cilvēks (Roscelina viedoklis, protams, tika aizliegts ar likumu). Tomēr tieši šādu risinājumu atrada kapadokieši viena substance, trīs personas. Vai vispārīgais var pastāvēt ārpus atsevišķā, jautāja Abelārs (12. gadsimts), un atbildēja, ka nē (arī viņam radās problēmas).
Auns
Auns var būt:
Heksāns
Izomēri
Heksānam ir pieci izomēri:
1954. gada FIFA Pasaules kauss
1954. gada FIFA Pasaules kauss notika Šveicē no 16. jūnija līdz 4. jūlijam. Tas bija pēc skaita 5. Pasaules kausa finālturnīrs. Par Pasaules čempioniem kļuva VFR izlase, kas finālspēlē ar 3—2 uzvarēja laukuma Ungāriju. Vāciešu uzvara finālā tika nosaukta par "Bernes brīnumu". Šis bija visu laiku rezultatīvākais finālturnīrs, vidēji spēlē tika gūti 5,385 vārti.
Komandas
1954. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā piedalījās 16 izlases. Turnīram automātiski kvalificējās laukuma saimnieki Šveices izlase un 1950. gada Pasaules čempioni Urugvajas izlase.
Turnīra gaita
Turnīra izspēles formāts bija kardināli atšķirīgs no 1950. gada Pasaules kausa: 16 komandas tika sadalītas 4 grupās pa četrām komandām. No katras grupas ceturtdaļfinālā iekļuva divas spēcīgākās. Gadījumā, ja 2. un 3. vietai grupā ir vienāds punktu skaits, tad notiek pārspēle par iekļūšanu ceturtdaļfinālā. Katra komanda grupā aizvadīja pa 2 spēlēm.
Šis bija pirmais Pasaules kausa finālturnīrs, kuru translēja televīzijā. Grupu turnīra 1. grupā ar 3 punktiem ceturtdaļfinālā iekļuva Brazīlijas un Dienvidslāvijas izlases. 2. grupā vienkārši neapturama bija Ungārijas izlase ar Ferencu Puškāšu un Šandoru Kočišu priekšgalā. Ungāri uzvarēja abās grupas spēlēs ar vārtu starpību 17:3. Otrajā vietā grupā palika VFR, kas pārspēlē par iekļūšanu ceturtdaļfinālā sagrāva Turcijas izlasi. 3. grupā pretiniekiem nekādas cerības neatstāja Urugvaja un Austrija, savukārt no 4. grupas ceturtdaļfinālā iekļuva angļi un laukuma saimnieki šveicieši, kas pārspēlē uzvarēja Itāliju.
Pirmajā pusfinālā ungāri pagarinājumā, pateicoties Kočiša 2 gūtajiem vārtiem, ar 4-2 uzvarēja iepriekšējos Pasaules čempionus Urugvajas izlasi, savukārt kaimiņvalstu divcīņā VFR sagrāva austriešus ar 6-1. Spēlē par 3. vietu tomēr austriešiem izdevās pārspēt Urugvaju.
Jau finālspēles 8. minūtē Ungārijas izlase bija ar 2-0 izvirzījusies vadībā pret Vāciju un jau likās, ka uzvara ir pavisam tuvu, taču vācieši jau līdz 19. minūtei spēja rezultātu izlīdzināt. Spēles 84. minūtē Helmuts Rāns guva izšķirošos vārtus, panākot VFR izlasei uzvaru gan spēlē, gan visā čempionātā. Šī Otrā pasaules kara nomocītās Vācijas komandas uzvara tika nodēvēta par "Bernes brīnumu".
2. grupa
Izslēgšanas spēle
7-2
4. grupa
Izslēgšanas spēle
🇨🇭 switzerland 4-1
Izslēgšanas turnīrs
Labākie vārtu guvēji
Orsons Skots Kārds
Orsons Skots Kārds (en, * Ričlendā, Vašingtonā, ASV) ir amerikāņu zinātniskās fantastikas un fantāzijas literatūras rakstnieks.
Kārda pirmā publikācija bija īsais stāsts Gert Farm žurnāla The Ensign 1977.g. jūlija numurā (ar pseidonīmu "Bairons Vallijs"). Tā paša gada augustā žurnālā Analog Science Fiction tika publicēts viņa garais stāsts "Endera spēle" (Ender's Game), kas vēlāk tika pārstrādāts tāda paša nosaukuma romānā (1985), kas arī ir viņa pazīstamākais darbs.
"Endera spēle" un tās turpinājums Speaker for the Dead ieguva Hugo un "Nebulas" balvu.
Latviski izdota grāmata "Endera spēle" (Aranea: 2008, tulk. Dainis Leinerts.)
Helmuts Balderis
Helmuts Balderis-Sildedzis (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu hokejists, spēlējis labās malas uzbrucēja pozīcijā, ilggadējs PSRS hokeja izlases spēlētājs. 1998. gadā kā pirmais Latvijas hokejists uzņemts IIHF Slavas zālē.
Biogrāfija
Bērnībā nodarbojies ar daiļslidošanu, bet vēlāk pievērsies hokejam. Izcēlās citu hokejistu vidū ar augstu slidošanas līmeni, starta ātrumu un lielisku tehniku.
Profesionālo karjeru uzsācis Rīgas "Dinamo", kur nospēlējis no 1968. līdz 1977. gadam, pēc tam no 1977. līdz 1980. gadam spēlēja Maskavas CSKA, kur trīs reizes (1978, 1979, 1980) izcīnījis PSRS čempionu titulu. No 1980. gada līdz 1985. gadam atkal spēlējis Rīgas "Dinamo". PSRS augstākās līgas čempionātos aizvadījis 462 spēles, kurās guvis 333 vārtus. 1985. gadā pameta hokeju. No 1985. līdz 1989. gadam bija treneris Japānā.
1989. gadā, kad PSRS atļāva spēlētājiem spēlēt NHL, Balderis atgriezās profesionālajā hokejā, kļūstot par pirmo Latvijas hokejistu NHL. Tāpat Balderis kļuvis par vecāko draftēto hokejistu NHL (36 gadi) un vecāko hokejistu, kurš guvis pirmos vārtus NHL (37 gadi). NHL viņš debitēja 1989. gada 5. oktobrī. 1989.—1990. gada sezonā spēlēja NHL klubā Minesotas "North Stars", kur 26 spēlēs nopelnīti 9 (3+6) rezultativitātes punkti. Pārtrauca spēlēt NHL komandā, kad viņu pārcēla uz fārmklubu, jo tajā Balderis atteicies spēlēt.
Sportiskās karjeras noslēgumā spēlējis arī RASMS komandā, kā arī vairākās Latvijas čempionāta komandās — HK Vecmeistars, Latvijas Zelts, HK Essamika — līdz pat 45 gadu vecumam. 1992./1993. sezonā Latvijas čempionāta komandā Latvijas Zelts sasniedza joprojām LČ nepārspētu statistiku: 22 spēlēs 76 vārti un 66 rezultatīvas piespēles (142 punkti).
Trīskārtējs pasaules un Eiropas čempions (1978, 1979, 1983), Pasaules čempionāta sudraba medaļas ieguvējs (1976), Pasaules čempionāta bronzas godalgas ieguvējs (1977). Ziemas olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvējs. Piedalījies PSRS izlases sastāvā Kanādas Kausa izcīņā (1976). PSRS izlases rindās Pasaules čempionātos un Olimpiskajās spēlēs nospēlējis 54 spēles, kurās gūti 33 vārti.
Karjeras izskaņā 1992. gadā nospēlējis 2 spēles Pasaules čempionāta kvalifikācijas turnīrā Latvijas izlases sastāvā, kurās guvis 2 vārtus un atdevis 2 rezultatīvas piespēles.
Bijis Latvijas izlases treneris no 1992. līdz 1994. gadam, kopā izlasi vadot 34 spēles, arī ģenerālmenedžeris. Līdzdarbojies Latvijas Hokeja federācijā, kur bijis valdes loceklis. Savulaik bija "Rīgas Sporta pils" īpašnieks, direktors, arī Rīgas domes deputāts.
Ražošana
Ražošana plašā izpratnē ir process, kurā tiek radīti pārdošanai tirgū domāti produkti. Šaurākā izpratnē ražošana jeb apstrādes rūpniecība ir viena no saimniecības nozarēm.
Ražošanas process uzņēmuma līmenī ietver lēmumu pieņemšanu par ražojamo produktu izvēli, ražošanā lietojamo tehnoloģiju, izmatojamiem ražošanas faktoriem, tirgus stratēģiju utt.
Ražošanas faktori
Ražošanas faktori klasiskās ekonomikas ražošanas teorijā ir produktu ražošanai vai pakalpojumu sniegšanai nepieciešamie resursi. Izšķir šādus galvenos resursus (faktorus): zeme, kapitāls un darbaspēks. Ražošanas faktori izskaidro ekonomikas darbības un attīstības, kā arī vērtības būtību. Šīs teorijas pamatlicēji ir britu ekonomisti Ādams Smits (1723—1790), Dāvids Rikardo (1772—1823) un Džons Stjuarts Mills (1806—1873), kā arī vācu ekonomists Kārlis Markss (1818—1883).
No ražošanas faktoru jēdziena ekonomisti 20. gadsimtā atvasināja matemātisko ražošanas funkciju, ar kuras palīdzību bija iespējams skaitliski aprēķināt ražošanas rezultātu pie konkrētiem faktoru apjomiem un to kombinācijas. Mikroekonomikā tādējādi modelēja uzņēmuma, nozares vai pat rūpniecības kopumā produkcijas apjomu, bet makroekonomikā tika pētīta nacionālā ienākuma vai iekšzemes kopprodukta apjomu dinamika.
Mūsdienās pie ražošanas faktoriem mēdz pieskaitīt arī uzņēmumu vadītāju kvalifikāciju un prasmi, informāciju, ražošanas organizāciju un tehnoloģisko līmeni un citus faktorus.
Vistveidīgie
Vistveidīgo putnu kārta (Galliformes) ir viena no putnu klases (Aves) kārtām, kas apvieno 5 mūsdienās dzīvojošu putnu dzimtas. Pazīstamākie putni vistveidīgo kārtā ir tītari, rubeņi, irbes, vistas, pērļvistas, paipalas un fazāni. Visbiežāk sastopamais šīs kārtas putns pasaulē ir mājas vista (Gallus gallus domesticus). To skaits 2003. gadā bija 24 miljardi. Vistveidīgo kārtā kopumā ir vairāk kā 250 sugas.
Latvijā
Latvijas putnu sugu sarakstā ir 6 vistveidīgo sugas, no kurām 5 iekļautas Latvijas Sarkanajā grāmatā. Tās ir mežirbe (Tetrastes bonasia), mednis (Tetrao urogallus), rubenis (Lyrurus tetrix), paipala (Coturnix coturnix) un laukirbe (Perdix perdix). Visbiežāk sastopamais vistveidīgais putns Latvijā ir mežirbe, savukārt baltirbe (Lagopus lagopus) pēdējos gados Latvijā nav novērota un, iespējams, vairs nav sastopama.
Izskats un īpašības
Vistveidīgajiem putniem ir noapaļotas formas, tie ir drukni, ar spēcīgām kājām. Knābis ir īss, spēcīgs, spārni salīdzinoši īsi un plati. Vistveidīgo apspalvojums mātītēm parasti ir maskējoši brūnraibs, bet lielākajai daļai tēviņu tas ir košs un krāsains.
Vismazākās vistveidīgo kārtā ir paipalas, no kurām vismazākā ir Āzijas zilā paipala (Excalfactoria chinensis), kas sver 43 g, bet vissmagākais ir meža tītars (Meleagris gallopavo), kas var svērt 10 kg. Toties no savvaļas tītara selekcionētais mājas tītars var svērt pat 20 kg. Vistveidīgo garākais un lielākais putns, asti ieskaitot, ir zaļais pāvs (Pavo muticus), kura garums var sasniegt 3 metrus. Zaļajam pāvam ir arī platākais spārnu plētums — 1,2 m. Latvijā lielākais savvaļas vistveidīgais putns ir mednis, bet mazākais paipala.
Uzvedība
Vistveidīgie putni ir nometnieki un pamatā dzīvo uz zemes, lai gan tie spēj lidot ne pārāk garas distances. Tomēr dažas paipalu sugas veic salīdzinoši garus migrācijas ceļus, un zaļās savvaļas vistas Indonēzijā pārlido no salas uz salu. Ir sugas, kuras gandrīz nemaz nelido, piemēram, tītari. To lidošanas spēja ir tieši saistīta ar svaru. Smagie mājas tītari praktiski nespēj lidot, bet vieglākie indivīdi spēj pacelties spārnos.
Vistveidīgie putni ir sastopami visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Tie dzīvo gan mežos, gan tropos, gan tuksnešos, gan pļavās. Tiem ir attīstīta vokalizācija un komunikācija, un tie ir teritoriāli. Kopumā vistveidīgie putni dzīvo 5—8 gadus savvaļā un līdz 30 gadiem nebrīvē.
Vairākas vistveidīgie putnu sugas ir labi piemērojušās aukstam klimatam, jo tie ir pietiekami lieli, tiem ir biezs apspalvojums, zems aktivitātes līmenis, un tas viss saudzē enerģiju. Tie spēj izmainīt savu gremošanu uz atgremošanu, tādējādi tie spēj iegūt barības vielas no olbaltumvielām nabadzīgiem un šķiedrvielām bagātiem augiem, kā lapu pumpuri, zari, skujkoku skujas. Ziemeļos dzīvojošās sugas spēj arī gulēt zem sniega, tādējādi nodrošinot mikroklimatu, kas ļauj tiem miegā saglabāt ķermeņa siltumu.
Barība
Vistveidīgie putni var pārtikt tikai no augu izcelsmes barības vai tie ir visēdāji, vai gandrīz pārtiek tikai no dzīvnieku izcelsmes barības. Jaunie putni bieži barojas tikai ar kukaiņiem. Pāviem, vistām un lielākajai daļai tropu putnu barības prasības ir pilnīgi atšķirīgas kā palearktiskām putnu sugām.
Himalaju monals (Lophophorus impejanus), piemēram, pārmeklē un uzārda satrunējušos kokus līdzīgi, kā to dara dzenis. Raibais cekulfazāns (Catreus wallichi), cekulainais arguss (Rheinardia ocellata), cekulainā mežirbe (Rollulus roulroul) un cekulainā pērļvista (Guttera pucherani) barojas līdzīgi Himalaju monalam, meklējot vecos, kritušos kokos termītus, vaboles, skudras, kukaiņu kāpurus, kā arī tie barojas ar gliemjiem, vēžveidīgajiem un maziem grauzējiem.
Pāviem, lielākajai daļai pāvfazānu, baltastes fazānam (Lophura bulweri), zeltfazāniem (Chrysolophus) un irbītēm (Arborophila) ir salīdzinoši smalkāks un asāks knābis, kas nav tik labi piemērots zemes rakšanai kā kopumā tas ir vistveidīgiem putniem. Šīs sugas kukaiņus meklē lapu kompostā, smiltīs, seklos dīķos vai upītēs. Šīm sugām salīdzinoši ir arī garākas kājas un kāju pirksti, kas labāk piemērotas iešanai pa mitrām vietām. Indijas pāvs (Pavo cristatus) ir slavens ar to, ka medī čūskas, arī indīgās, kā kobras. Dimanta fazāns (Chrysolophus amherstiae), zaļais pāvs (Pavo muticus), baltastes fazāns un zeltastes fazāns (Lophura erythrophthalma) barojas ar vēžveidīgajiem, kā vēžiem un citiem maza auguma ūdens dzīvniekiem. Tie barību meklē seklās upītēs un citās ūdenstilpēs.
Tragopāni (Tragopan), Mikado fazāni (Syrmaticus mikado) un dažas rubeņu sugas pārtiek gandrīz tikai no augu izcelsmes barības. Rubeņu apakšdzimtas putni ir īpaši labi piemērojušies pārtikt no barības, kas bagāta ar terpēniem un hinoniem, kā zilās vībotnes (Artemisia tridentata) un skujas. Daudzas sugas no mērenā klimata joslas ziemas laikā no zemes pārceļas baroties uz koku vaiņagiem.
Reprodukcija
Lielākā daļa vistveidīgo ir ražīgi putni. To dējumi daudzām sugām pārsniedz 10 olas dējumā. Vistveidīgo putnu lielākā daļa ir poligāmi, bet tie var būt arī monogāmi un veidot pārus uz mūžu. Mazie cālēni jau pēc dažām stundām pēc izšķilšanās spēj visur sekot mātei, vai vecākiem monogāmo pāru ģimenēs. Visekstrēmākie vecāki ir lielkājvistas (Megapodiidae), kas nerūpējas par cālēnu perēšanu, bet atstāj olas ieraktas trūdošu augu komposta kaudzēs, vulkāniskos pelnos vai karstās smiltīs. Pēc izšķilšanās cāļiem pašiem jāizrokas no kaudzes. Atšķirībā no citiem vistveidīgajiem cāļiem, kas izšķiļas klāti mīkstām pūkām, mazie lielkājvistu cāļi ir jau ar spalvām, un nepieciešamības gadījumā tie var lidot īsas distances.
Elmārs Bauris
Elmārs Bauris (dzimis, Alūksnē, miris ) bija latviešu hokejists, centra uzbrucējs.
Elmāra ģimene no Alūksnes pārcēlās uz Rīgu, kad viņam bija pusotrs gads. Elmāra brālis Artūrs Bauris bija desmit gadu vecāks, spēlēja hokeju Rīgas LSB sastāvā. No 1938. līdz 1940. gadam LSB sastāvā spēlēja arī Elmārs. Komandā Bauris debitēja 19 gadu vecumā, kad, spēlējot ar vienu slidu un vienu zābaku ar daiļslidošanas asmeni, guva divus vārtus. Desmit sezonas aizvadīja Rīgas "Dinamo" (vēlāk Rīgas "Daugava") komandā PSRS čempionātos. 1949.—1950. gada sezonu aizvadīja Maskavas "Spartak", taču sezonas gaitā ielūza uz dīķa ledus un vēlākās slimības dēļ daudz nespēlēja, kā rezultātā atgriezās Rīgā. No 1950. līdz 1956. gadam Elmārs Bauris bija Rīgas "Daugavas" uzbrukuma līderis. 1956. gadā beidza spēlētāja karjeru. Pēc hokejista karjeras beigām Elmārs Bauris turpināja darbu ar jauniešu hokeja komandām.
Uelē
Uelē (fr) ir franču cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Palma
Palma var būt:
Ilūkste (nozīmju atdalīšana)
Ilūkste var būt:
Pārdošana
Pārdošana ir komerciāla maiņas darbība, kas saistīta ar produkta nodošanu no pārdevēja pircējam pret samaksu pēc abu pušu vienošanās par cenu un citiem produkta piegādes nosacījumiem. Pārdošanas procedūra, tās sarežģītība un citi aspekti ir atkarīgi no konkrētā produkta specifiskajām īpašībām. Tā, ābolu vai vairuma citu plaša patēriņa preču pirkšana veikalā vai tirgū ir salīdzinoši vienkāršs, īslaicīgs komerciāls akts. Taču, piemēram, elektrostacijas pirkšana būs komplicēts process ar daudzu pušu - valdības, banku, daudzu elektrostacijas daļu un komponentu izgatavotāju, projektētāju, celtnieku utt. iesaistīšanos.
Orālais sekss
Orālais sekss (en) ir seksuāla darbība, kuras laikā tiek stimulētas seksa partnera dzimumorgāni ar muti, mēli, zobiem vai rīkli. Orālo seksu, ko sniedz sievietēm, sauc par kunilingu. Orālo seksu, ko sniedz vīriešiem, sauc par felāciju. Par anilingu sauc cilvēka anālās atveres stimulēšanu. Citas darbības, kuras tiek veiktas ar muti, mēli, zobiem vai rīkli (piemēram, skūpstīšanās) netiek uzskatīts kā orālais sekss.
Daudzreiz orālais sekss ir kā priekšspēle pirms dzimumakta vai arī kā dzimumakta sastāvdaļa. Orālā seksa laikā ir liela iespējamība iegūt kādu no seksuāli transmisīvajām slimībām.
Piskovice
Piskovice ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē Augšsilēzijas aglomerācijā uz ziemeļiem no Glivices. ASV kompānijas Pridgeon & Clay and Korejas uzņēmuma Yushin Precision kopuzņēmums YSP&C - metālapstrādes rūpnīca.
Marise Uelē
Marise Uelē (fr; dzimusi ) ir kanādiešu profesionāla cīkstone, modele, uzņēmēja.
Karjeru sākusi kā modele, 2003. gadā uzvarējusi Miss Hawaiian Tropic Canada konkursā. 2006. gadā viņu nolīga WWE pēc dalības WWE Diva Search konkursā. Tika nosūtīta uz Ohio Valley Wrestling, 2006. gada augustā parakstījusi līgumu ar WWE. 2008. gada decembrī pirmoreiz karjerā uzvarēja WWE Divas Championship, būdama čempione septiņus mēnešus. 2009. gada draftā tika izraudzīta ar 11. numuru. 2010. gada februārī otrreiz karjerā izcīnīja uzvaru WWE Divas Championship, kļūstot par pirmo cīkstoni, kas to paveikusi vairāk nekā vienu reizi. 2011. gada martā kļuva par vienu no NXT vadītājiem. 2011. gada oktobrī pārtraukusi sadarbību ar WWE.
1997. gada NHL drafts
1997. gada NHL drafts bija jau 35. NHL drafts, kurš notika 1997. gada 21. jūnijā Pitsburgā. Kopā tika draftēti 246 spēlētāji deviņās kārtās.
The Cure
The Cure ir britu rokgrupa, kas izveidota 1976. gadā Krolijā, Rietumsaseksā. Par grupas ziedu laikiem varētu uzskatīt 20. gadsimta 80. gadus. Sākot ar 1989. gadā izdoto albumu Disintegration, pēc katra jaunā albuma iznākšanas grupa paziņo par izjukšanu, kas tā arī vēl nav notikusi.
Grupa ir īpaši viegli atpazīstama pēc tās solista, Roberta Smita, vizuālā tēla — sakasītajiem matiem, bālās sejas ādas un nekārtīgi uzkrāsotās, koši sarkanās lūpu krāsas.
Kopumā The Cure ir pārdevuši vairāk kā 27 miljonus ierakstu un izdevuši 13 studijas albumus, 10 EP ierakstus un vairāk nekā 30 singlus. No The Cure ir ietekmējušās daudzas mūsdienu grupas, piemēram, Interpol, Hot Hot Heat, Blink-182, Deftones, AFI un citas.
Stanislass Vavrinka
Stanislass Vavrinka (de, dzimis Lozannā, Šveicē) ir profesionāls šveiciešu tenisists. Profesionāļa karjeru uzsāka 2002. gadā. S. Vavrinkas labākais sasniegums ATP tūres vienspēļu rangā ir sasniegtā 3. vieta, dubultspēlēs — 88. vieta.
The Cure
Grupas jaunākais albums 4:13 Dream tika izdots 2008. gada 27. oktobrī.
Stanislass Vavrinka
Karjerā S. Vavrinka ir uzvarējis 16 ATP vienspēļu turnīros, savukārt Grand Slam turnīros viņam ir trīs tituli — 2014. gada Austrālijas atklātajā čempionātā, 2015. gada Francijas atklātajā čempionātā un 2016. gada ASV atklātajā čempionātā. Piedalījies 2008. gada olimpiskajās spēlēs, kurās izcīnīja zelta medaļu dubultspēlēs kopā ar Rodžeru Federeru. Tāpat startējis arī 2012. gada olimpiskajās spēlēs.
Suntribe
Suntribe ir igauņu meiteņu popgrupa, kas pārstāvēja Igauniju 2005. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā. Grupas sākotnējā sastāvā bija Mari Lēna Kaselāna, Rebeka Kontusa, Laura Peldvere un Jānika Vilipo, taču vēlāk grupai pievienojās Dāna Otsa.
Grupa uzvarēja 2005. gada Eurolaulā, kas ir Igaunijas atlase Eirovīzijas dziesmu konkursam. Sīvāko konkurenci grupai izrādīja tās dalībniece — Laura Peldvere konkursam bija iesniegusi savu solodziesmu "Moonwalk", kas ierindojās 2. vietā. Taču grupas izpildītā dziesma "Let's Get Loud" saņēma vairāk balsu nekā "Moonwalk" un kļuva par Igaunijas pārstāvi 2005. gada konkursā.
Dziesmu "Let's Get Loud" sacerēja Igaunijā pazīstamais Svens Lehmuss, kurš arī sacerēja pirmās dziesmas Igaunijas slavenākajai grupai Vanilla Ninja, kas arī piedalījās 2005. gada Eirovīzijā, tikai viņas pārstāvēja Šveici ar dziesmu "Cool Vibes". Taču Suntribe izpildītā dziesma nekvalificējās Eirovīzijas finālam.
Grupa izjuka īsi pēc dalības Eirovīzijā.
Dobrovolska
Dobrovolska (pl) ir iekonservēta un reti izmantota polārstacija Bangera oāzē Noksa krastā. Staciju ar nosaukumu Oazisa ierīkoja PSRS polārā ekspedīcija, bet 1959. gadā to nodeva Polijai, kas to pārdēvēja par Dobrovolsku.
Dobrovolska
Oazisas stacija pēc pārņemšanas tika nosaukta par godu beļģu 1897.-1899. gadu polārās ekspedīcijas dalībniekam, poļu ģeofiziķim un meteorologam Antonijam Dobrovolskim (Antoni Bolesław Dobrowolski). Stacija tika izmantota pirmās (1958-1959) un otrās (1966-1967) poļu antarktiskās ekspedīcijas laikā. 1978.-1979. gada sezonā stacija tika izmantota pēdējo reizi, kad tur tika veikti kompleksi pētījumi ģeodēzijā, ģeomorfoloģijā un meteoroloģijā. Vēlāk stacija iekonservēta un praktiski nav izmantota.
Nortambrija
Nortambrija bija anglosakšu karaliste 7.-10. gadsimtā, kura atradās mūsdienu Anglijas ziemeļos un Skotijas dienvidaustrumos.
Vēsture
Ap 556. gadu anglosakši Britānijā nodibināja septiņas karalistes. Nortambrija kļuva par ietekmīgāko. Tajā valdīja trīs spēcīgi valdnieki Edwin (616—632), Oswald (633—641) un Oswiu (641—670). 7. un 8. gs. Nortambrijā uzplauka mākslas, reliģijas un citi intelektuālie sasniegumi, no šejienes izplatījās ķeltu kristietība un šis laiks tiek dēvēts par zelta laikmetu. Eidans (600-651) nodibināja klosteri Lindisfārnā, Katberts kā eremīts dzīvoja Inerfārnā un tika uzskatīts par svēto, Beda Cienījamais (673-735) bija viens no izglītotākajiem sava laika cilvēkiem, viņš sarakstīja "Angļu cilšu baznīcas vēstruri". Tomēr 867. gadā dāņi iekaroja Nortambriju. 886. gadā tie apmetās Jorkā un Nortambrijā valdīja dāņu ieliktenis. 10. gs. sākumā Nortambrijai uzbruka citi skandināvi no rietumiem, no Īru jūras, tajā pašā laikā pastiprinājās spiediens no ziemeļim, no Skotijas. Pēc tam, kad dāņi pameta Jorku 944. gadā, nodibinājās Nortambrijas grāfiste. Kad 1066. gadā normanis Viljams Iekarotājs kļuva par Anglijas karali, viņam nācās atzīt tālās Nortambrijas nosacīto patstāvību, lai atvairītu skotu uzbrukumus. Tomēr Nortambrijā sākās sacelšanās pret normaņiem un tiem nācās sarīkot asiņainu reidu. Normaņi 1080. gadā uzcēla Ņūkāslu, lai pārvaldītu reģionu.
Mūsdienās Nortambrija ir sadalīta vairākās administratīvajās vienībās. Tajā lieto īpašu angļu valodas dialektu, kurā saglabātas senās angļu (senģermāņu) un britu vikingu valodu izpausmes. Viesiem no Skandināvijas vai Nīderlandes Nortambrijas angļu valodu ir saprotama daudz labāk, nekā citur Lielbritānijā.
Nortambrijas iepazīšana
Kailie, vientulīgie tīreļi veido dabisko robežu starp Skotiju un Angliju. Dabu šeit gandrīz nemaz nav skārusi cilvēku roka, tomēr šī zeme var lepoties ar garu vēsturi. Šejienes ceļus un takas ir minuši romiešu leģionāri, skotu un angļu karavīri, lopu dzinēji un viskija kontrabandisti.
Adriāna mūris
Mūsu ēras 120.gadā pēc imperatora Adriāna pavēles sākās darbs pie 117 km gara mūra celtniecības. Visa mūra garumā tika izvietotas armijas daļas un ik pēc 8 km tika celti lieli torņi, kas vēlāk pārtapa par cietokšņiem. Mūris tika pamests novārtā, kad 383. gadā romieši atkāpās no Britānijas. Mūris stiepjas no vienas piekrastes līdz otrai.
Reliģija
Reliģija ir uzskatu un ticības kopums, kas attiecas uz kaut ko pārdabisku, svētu vai dievišķu, kā arī morāle, paražas, rituāli un organizācijas, kas ar to saistītas.
Bieži ar vārdu "reliģija" apzīmē konkrētas reliģiskas organizācijas, kas formāli apvieno savas ticības pārstāvjus un uzskata sevi par oficiālā viedokļa paudējām un uzturētājām.
Reliģijas lielākoties risina šādus problēmjautājumus:
Dievība
Dievība ir atzīta pārdabiska un nemirstīga būtne, kuru uzskata par dievišķu un svētu. Tās tiek attēlotas dažādos veidolos, visbiežāk kā cilvēkveidīgas vai garīgas būtnes. Ja dievība ir cilvēkveidīga, tad tā tiek personificēta ar kādu noteiktu dzimumu un dzimtu. Vīriešu dzimtas dievība ir dievs, bet sieviešu — dieviete. Pat ja attiecīgā dievībā nav cilvēkveidīga, tā parasti tiek personificēta ar kādu noteiktu dzimtu.
Reliģija
Citas atšķirības
Daudzām reliģijām ir svētie raksti (piemēram, Korāns, Bībele). To nozīme reliģijās ir atšķirīga. Daudzas balstās uz paaudžu gaitā mutiski nodotām tradīcijām (mitoloģija, folklora). Bieži reliģijā nozīmīga vieta ir tās dibinātājam un/vai praviešiem, piemēram, Muhamedam islāmā, Mozum jūdaismā.
Reliģiju izplatība
Pēc piekritēju skaita lielākās reliģijas ir (skaitļi - aptuveni) (2012. gada):
Dievība
Būdams plašs jēdziens, teisms tiek parasti iedalīts divos sīkākos jēdzienos: monoteisms un politeisms.
Reliģija
Reliģijas nozīme civilizācijas attīstībā
Reliģijas pirmsākumos, jau pirmo ebreju praviešu sludinājumos, meklējamas daudzas mūsdienu sabiedrības normas, sociālie un politiskie principi. Tieši šie pravieši uzbruka sociālajai nevienlīdzībai, asi kritizējot valdniekus par netaisnīgu un nežēlīgu varas izmantošanu. Viņu izstrādātais morāles kodekss bija civilizācijas aksioma — neatkarīga no atsevišķu cilvēku varas, autoritātes vai vēlmēm. Zīmīgi, ka pat tās varas jau jaunajos laikos, kas demonstratīvi, neiecietīgi noliedza reliģiju, piemēram, komunistu ideoloģija, pēc būtības sludināja to pašu ebreju patriarhu morāles kodeksa principus.
Ebreju praviešu radītos kristietības pamatus, kā arī daudzus vēlākos reliģiskās mācības papildinājumus un pilnveidojumus pilnīgi noteikti var uzskatīt par tā laika inovatīvas domāšanas rezultātu un paraugu tādā nozīmē, ka tika izveidota zināma sabiedrības uzskatu sistēma par apkārtējo pasauli un pašu sabiedrību. Iepriekšējie ticējumi, dažādie dievi, arī baltu pagānu laiku dievības un gari, atspoguļoja fragmentārus cilvēku priekšstatus par tām vai citām parādībām, par kurām nekādas citas informācijas nebija. Reliģija izdarīja apvērsumu cilvēku domāšanā, izskaidrojot un sakārtojot dabas un sabiedrības notikumus, parādības un procesus vienotā, daudz plašākā, vairāk vai mazāk integrētā sistēmā. Bez šīs uzskatu sistēmas tālākais civilizācijas progress nebūtu iespējams. Līdz ar to vēlāko laiku strīdiem par Dieva esamību ir tāds pat pamats, kā, piemēram, seno astrologu un astronomu diskusijām par to, vai Saule riņķo ap Zemi, vai otrādi — Zeme riņķo ap Sauli un vēl griežas ap savu asi. Ēģiptiešu un citu Tuvo Austrumu seno tautu dzīvē un saimniecībā, piemēram, Nīlas vai Divupes ieleju irigācijas sistēmas attīstībai un regulēšanai tam nebija nekādas nozīmes. Toreiz bija svarīgi, ka šie procesi notiek ar zināmu regularitāti un iepriekš prognozējamu cikliskumu, kas bija pietiekams „zinātnisks” pamatojums nozīmīgu saimniecisku lēmumu pieņemšanai.
Dievība
Dievība monoteismā
Tā kā monoteiskās reliģijas tiek pielūgts tikai pats Dievs, jebkādu fizisku radību vai objektu pielūgšana ir uzskatāma par elkdievību. Pat Dieva attēlošana mākslā parasti tiek uzskatīta par elkdievību, taču nozīmīgs izņēmums ir kristiešu māksla, kur nav aizliegta Dieva svētbilžu veidošana, pamatojoties uz Jēzu Kristu kā Dieva iemiesojumu virs zemes. Visizplatītākās monoteiskās reliģijas ir kristietība, islāms un jūdaisms. Šajās reliģijās visi Dieva tituli, vietniekvārdi un pats vārds "Dievs" tiek rakstīts ar lielo sākumburtu.
Reliģija
Reliģijas nozīme civilizācijas attīstībā
Protams, vēlākajos gadsimtos reliģija nospēlēja krasi negatīvu lomu, apkarojot racionālās zinātnes attīstību. Kopernika un Galileja piemēri bija tikai spilgtākie no tūkstošiem citu, kas kā ķeceri tika nomocīti vai tika nosodīti un izolēti no sabiedrības, ja iedrošinājās apšaubīt reliģijas dogmas, vai pat meklēt to pamatojumus vai pierādījumus ārpus svēto rakstu postulātiem.
Dievība
Dievība monoteismā
Kristietība, atšķirībā no citām monoteiskam reliģijām, izprot Dieva būtību īpašā veidā, tas ir, ka ir viena dievība trijās savstarpēji atsevišķās, bet būtībā vienotās, personās - Tēvs, Dēls un Svētais Gars. Šo mācību sauc par Trīsvienību.
Reliģija
Reliģijas nozīme civilizācijas attīstībā
Pateicoties savām sākotnējām galvenajām funkcijām — vienota pasaules izpratnes veidošana, sabiedrisko attiecību ētisko un morāles kritēriju uzstādīšana, u.c., reliģija, sākot no tās rašanās līdz pat mūsdienām joprojām spēlē nozīmīgu lomu sabiedrības un valsts veidošanā un stabilitātē. Īstenībā reliģija ir viena no sabiedrības organiskām sastāvdaļām, neskatoties uz daudzām savām iekšējām neatbilstībām, kā arī pretrunām ar racionālo jeb zinātnisko pasaules uztveri.
Pretrunas ar zinātni
Daudzi cilvēki uzskata, ka reliģija ir pretrunā ar zinātni. To sauc par evolucionisma un kreacionisma pretrunu. Tiek pretnostatīts zinātniski aprēķinātais Zemes vecums apmēram 4,54 miljardi gadu, apgalvojot, ka saskaņā ar Bībeli tas ir apmēram 6000 gadu. Šie skaitļi atšķiras apmēram 700 000 reižu! Liels strīdus objekts ir arī evolūcijas teorija — dažas kristīgās sektas to noliedz, uzskatot, ka evolūcija nenotiek, savukārt zinātnieki turpina pētījumus šajā jomā. Tomēr Romas Katoliskās Baznīcas pieeja, kura tika izklāstīta Jāņa Pāvila II enciklikā "Fides et ratio", skaidro, ka reliģija un zinātne nav pretrunā, jo zinātnes uzdevums ir noskaidrot, kā noris dabā esošie procesi, savukārt reliģija risina jēgas un morāles problemātiku.
Dievība
Dievība monoteismā
Īpašs gadījums ir arī hinduisms, jo tas dažkārt tiek izprasts kā monoteisks, bet citreiz — kā politeisks. Monoteiskā hinduismā izprot visus dievus kā viena Dieva (Brahmana) manifestācijas.
Dievības politeismā
Politeisms ir ticība, ka pastāv vairākas dievības, un katrai no tām ir attiecīgi sava funkcija un nozīme. Atšķirībā no monoteisma, šīs dievības nav neradītas, un bieži ir fiziskas, nevis garīgas. Šīs dievības ir kā ģimenes, un attiecīgi jauni dievi un dievietes tiek radīti piedzimstot no kādas mātes dievības. Politeiskās dievības var iedalīt konkrētās kategorijās.
Pirmkārt, ir radītāju dievības, kuras uzskata, ka ir radījušas Zemi, debesis, pasauli. Tālāk ir dievības kas personificē vispārīgus konceptus: laiku, likteni, labumu, ļaunumu, gaismu, tumsu, mīlestību, gudrību, nāvi un citus. Tad ir kosmisko ķermeņu dievības, kuras personificē zvaigznes un planētas. Visbeidzot ir dabas parādību dievības, piemēram, pērkona, ūdens un uguns dievības. Ir vēl arī dievības, kas ir saistītas ar zemkopību, kuģošanu, karošanu un citām cilvēku nodarbībām.
Lai arī ir vairākās dievības, parasti ir viena dievība vai konkrēta grupa dievību, kas ir uzskatāmi galvenā un svarīgākā starp pārējām.
Politeismā vārdi "dievs" un "dieviete" tiek rakstīti ar mazo sākumburtu, taču katrai dievībai ir savs personvārds, kas ļauj katru atšķirt vienu no otra.
Vairums politeisko reliģiju ir seno tautu mitoloģijas, piemēram, senās Ēģiptes, senās Grieķijas, senās Romas un citas.
Dievi latviešu mitoloģijā
Baltu tautās galvenās dievības personvārds ir 'Dievs' (lietuviešu: Dievas, senprūšu: Deiws), un etimoloģiski tas nozīmē "debesis". Bez tam eksistē arī citas dievības, piemēram: auglības dieviete Māra, ražīguma dievs Jumis, kosmiskās dievības Saule, Mēness un Auseklis, kā arī trīs likteņdievietes: Laima, Dēkla un Kārta, kā arī vēl ļaunie dievi kā Velns un citi. Dainās Dievs rūpējas par labu ražu, ir ētiskās kārtības noteicējs, soda ļaunos. Kopā ar Laimu Dievs ir arī likumdevējs, spēka un gudrības avots ("Tev, Dieviņ, spēks, varīte,/ Tev gudrais padomiņš."). Atsevišķās dainās teikts, ka Dievam nav ne tēva, ne mātes, ne sievas, ne bērnu, taču parasti viņš darbojas kopā ar Laimu, bet dažkārt to aizvieto Māra, Dēkla vai Saule. Dainās attēlotas Dieva un Saules ķildas saistībā ar Dieva dēlu un Saules meitu precībām.
Dievi sengrieķu mitoloģijā
Vēstures avotos visi grieķu dievi aprakstīti kā izskatā līdzīgi cilvēkiem. Retās himēriskās būtnes, piemēram, sfinksa, pēc izcelsmes ir no Tuvajiem Austrumiem vai Anatolijas. Par grieķu dieviem ir dzimšanas mīti, taču tie nenoveco. Dievus ir gandrīz neiespējami ievainot, un tie ir imūni pret slimībām, spējīgi kļūt neredzami, vienā mirklī pārvarēt milzīgus attālumus, kā arī runāt caur cilvēkiem ar vai bez viņu ziņas. Katram dievam ir atšķirīgs izskats, ģenealoģija, intereses, personība un pārraudzības joma, taču tie visi sakņojas atsevišķos lokālos mītu variantos, kas dažkārt ir pretrunīgi.
rieķu dievi pieder pie lielas daudzu paaudžu ģimenes, kuras vecākie locekļi radīja pasauli. Divpadsmit vispazīstamākie (Olimpa) dievi ir tie, kuri (pēc episkām poēmām) grieķiem parādījušies personiski "varoņu laikmetā". Šie dievi veica brīnumus, iemācīja grieķiem atsevišķas noderīgas prasmes, parādīja, kā dievi pielūdzami, stājās auglīgās dzimumattiecībās ar cilvēkiem utt.
Grieķiem bija vesels dievu panteons, un katrs dievs tika saistīts ar noteiktiem dzīves aspektiem — piemēram, Afrodīte bija mīlestības dieviete. Daži dievi bija lokāli vai tika pielūgti tikai atsevišķu svētku laikā (piemēram, Adonīss). Lielas rituālu vietas un lielākie tempļi bija veltīti tikai nelielam dievu lokam — pamatā Olimpa dieviem. Daudzos reģionos vai ciematos pastāvēja specifiski kulti, kuru centrā bija nimfas, mazāk svarīgas dievības vai citur mazpazīstami varoņi.
Jumprava (stacija)
Jumprava ir pieturas punkts dzelzceļa līnijā Rīga—Daugavpils, kas atrodas Latvijā Vidzemes apdzīvotā vietā Jumpravā, kas ir Ogres novada Jumpravas pagasta centrs. Tā atrodas starp pieturas vietām Skrīveri un Kaibala. Jumpravas pieturā apstājas elektrovilcieni, kas kursē maršrutā Rīga— Aizkraukle, kā arī daļa Krustpils, Daugavpils, Zilupes un Madonas virziena dīzeļvilcienu. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Stacija tika uzbūvēta 1918. gadā un tai deva nosaukumu Lomaņi. Kopš 1921. gada stacija saucas Jumprava. 1926. gadā šeit tika uzbūvēta pirmā stacijas ēka. Taču Otrā pasaules kara laikā stacija gāja bojā, tāpēc tās vietā tika izbūvēta jauna stacijas ēka 1950. gadā bijušās vietā. Šī stacijas ēka ir saglabājusies līdz mūsdienām. Līdz 1991. gadam šeit bija stacija, jo posmā Jumprava—Dendrārijs (856. km) bija vienceļa posms.
Dievība
Dievi sengrieķu mitoloģijā
Savukārt paši pirmie starp grieķu diviem tiek uzskatīti Gaja, Erots, Nikte un Erebs. Saskāņa ar sengrieķu mitoloģiju šos pirmatnējos dievus ir radījis Haoss. Haoss netiek uzskatīts par dievību, bet gan par bezformas vai tukšuma stāvokli, kas bija pirms Visuma radīšanas.
Dievi romiešu mitoloģijā
Lielākā daļa romiešu mītu par dieviem tika aizgūti no grieķiem, taču romiešiem bija augsti attīstīta rituālu sistēma un daudz vēsturisku mītu par Romas dibināšanu, kuros figurēja kā cilvēki, tā dievi. Agrīnā romiešu mitoloģija sastāvēja no dievu savstarpējo attiecību un grupu aprakstiem; stāsti par dieviem parādījās vēlīnajā Republikas laikā, kad romiešu dzejnieki sāka nopietni ietekmēties no grieķu piemēra.
Dievi senskandināvu mitoloģijā
Senskandināvu mitoloģijā galvenā dievu grupa ir āsi. Šajā grupā ietilpst daudzi svarīgākie dievi, piemēram, Odins (galvenais dievs, kara un gudrības dievs), Friga (auglības un galvenā dieviete), Tors (pērkona un kaujas dievs), Baldrs (nevainības un skaistuma dievs) un Tīrs (kauju un varonības dievs). Skandināvu mītos minēta arī otra dievu grupa — vāni. Njords (kuģošanas dievs) un viņa bērni, Freirs (auglības, vasaras un mīlas dievs) un Freija (mīlas un iekāres dieviete) ir nozīmīgākie vāni, kas kā ķīlnieki pievienojas āsiem pēc kara starp āsiem un vāniem. Vāni pamatā saistīti ar auglību un zemkopību, savukārt āsi — ar varu un karu.
Āsi un vāni ir neparasts senskandināvu mitoloģijas aspekts, jo citās mitoloģijās parādās "vecākā" un "jaunākā" dievu paaudze, savukārt āsi un vāni ir vienas paaudzes dievi, kas karo, slēdz līgumus u.tml. Pastāv uzskats, ka vāni ir senākas izcelsmes, tāpēc šo dievu panteonu karš varētu būt reliģisku nesaskaņu atainojums. Ievērojamais reliģiju vēsturnieks Mirča Eliade piedāvāja teoriju, ka šīs dievu panteonu attiecības varētu būt vecāka indoeiropiešu mīta par konfliktiem starp debesu un zemes dievībām variants.
Āsi saglabāja mūžīgu jaunību, ēdot nevīstošās jaunības un nemirstības dievietes Idunas ābolus, taču viņus varēja nokaut. Tika paredzēts, ka gandrīz visi dievi mirs Ragnarokā (pēdējā kaujā).
Golems: Kā viņš nāca pasaulē
"Golems: Kā viņš nāca pasaulē" (de) ir 1920. gada mēmā šausmu filma, kuras režisors ir Pauls Vegeners (viņš arī filmā tēlo golemu). Filmai raksturīga spēcīga ekspresionisma estētika (dekorācijās, grimā u.tml.); to uzskata par spožu vācu ekspresionisma kino paraugu. Vegeners kopumā radījis trīs filmas par golemu (iepriekšējās divas ir 1915. gada "Golems" un 1917. gada "Golems un dejotāja").