cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kokle
Mūsdienas
2013. gada 12. decembrī LTV1 notika televīzijas pirmizrāde Latvijas Televīzijas uzņemtajai dokumentālajai filmai par etnomuzikoloģi un koklētāju Laimu Jansoni „Kokles pavēlniece”.
2015. gada beigās folkloras kopa Skandinieki sadarbībā ar Ikšķiles tautskolu izdeva grāmatu „Kokles dziesma dvēselei”, kurā iekļauti koklēšanas padomi un akordi, kā arī dažādas tautasdziesmas ar vārdiem un notīm, ko izdevumam pievienotā kompaktdiskā iedziedājuši paši Skandinieki. Dziesmām pievienoti arī kvadrātkodi ar mācību video, kas pieejami grāmatas YouTube kanālā.
2016. gadā „Lauska” laida klajā izdevumu „Trejdeviņi koklētāji”, kurā ietilpa kokļu skaņdarbu albums un grāmatiņa par koklēšanas tradīciju attīstību Latvijā. Izdevuma veidošanā piedalās tādi koklētāji kā Valdis Muktupāvels, Latvīte Cirse, Laima Jansone, Māris Muktupāvels, Dina Liepa, Baiba Indrēvica, Sanita Sprūža, Kristīne Ādmine, Leanne Barbo, Ansis Jansons, Jenni Venelainena un ansamblis „Cantata”, un tā atvēršana notika 2016. gada 21. maijā „Līvas ciema svētkos” Liepājā.
Tradicionālās jeb etnogrāfiskās kokles
Valdis Muktupāvels savā grāmatā „Kokles un koklēšana Latvijā” izdala trīs tradicionālo kokļu veidus ar savām vēsturiskajām uzbūves, formas, gatavošanas, rotāšanas un spēlēšanas īpatnībām — Kurzemes kokles un Latgales kokles, kā arī cītarkokles, kas radušās jaunākos laikos, koklēm sajaucoties ar cītarām. Dažkārt izdalīts arī ceturtais kokļu veids — Vidzemes kokles.
Kurzemes kokles
Kurzemes, Kursas, Rietumkursas jeb tā sauktās „mazās kokles” ir viens no trim tradicionālo kokļu veidiem. Tām raksturīgs salīdzinoši mazāks stīgu skaits, kas parasti svārstās no 5 līdz 9, un smalkāks, ieapaļš korpuss (aptuveni 50—70 cm garumā, 10 cm platumā un 4—6 cm augstumā) ar nedaudz uz augšu izliektiem galiem. Vairāk nekā puse atrasto un muzeju krājumā esošo Kurzemes kokļu ir ar 5 vai 6 stīgām, no kurām lielākā daļa nāk no Augškurzemes un Kurzemes rietumu piekrastes. Savukārt kokles ar 7, 8 vai pat 9 stīgām raksturīgas suitu apdzīvotajiem novadiem, bet vairāk nekā 9 stīgas Kurzemes koklēm sastopamas vien retumis. Vēl viens Kurzemes koklēm raksturīgs uzbūves elements ir vītnes jeb „gliemeža” formā izveidots platākā gala apakšējais stūris, kurā pēc tam dažkārt izurbts vai izgriezts caurums, lai mūzikas instrumentu varētu uzkarināt. Kurzemes kokļu skaņgaldiņš visbiežāk rotāts ar 2 sešlapu saulītēm vai retāk vilnīšu, zigzaga un trīsstūrīšu zīmju grebumiem, bet korpusa malās rotājumam iegriezts ģeometrisks raksts.
Kurzemē atrastas senākās saglabājušās kokles — tā sauktā „Durbes kokle” un „Piltenes kokle” —, kam abām bijušas pa piecām stīgām. 69 centimetrus garā un 15 centimetrus platā (resnākajā vietā) „Durbes kokle” atrasta 1895. gada ekspedīcijā Dienvidkurzemes novada Durbes „Roņos”. Par to, kad kokle izgatavota, ir dažādi minējumi, no 17. gadsimta otrās puses līdz pat 13. gadsimtam. Apakšpusē tai iegriezts gada skaitlis „1710”, kas bija lielā mēra gads, kad to savā īpašumā ieguva kurzemnieku Bokumu dzimta. Patlaban „Durbes kokle” atrodas Latvijas Nacionālajā vēstures muzejā,. Koklei gan nav saglabājies skaņgaldiņš, kas varētu būt pazudis jau pēc lielā mēra 1710. gadā, jaunās mājas bērniem to izmantojot kā ragaviņas. Arī „Piltenes kokli” Ventspils novada Piltenes „Reniķos” dalībnieki uzgājuši tajā pašā 1895. gada ekspedīcijā. Koklē iegrebti gada skaitļi „1282, 1559, 1757, 1782”, no kuriem „1559” varētu apzīmēt tās izgatavošanas gadu.
Latgales kokles
Arī stīgu skaits Latgales koklēm ir lielāks nekā Kurzemes koklēm, nereti pārsniedzot 12, bet mazāk par 9 stīgām tām ir reti. Latgales kokles apdares ziņā ir raupjākas un vienkāršākas. Vienkāršāki ir arī to skaņgaldiņa rotājumi, ko galvenokārt veido apļa, krusta vai zvaigznes formā izkārtoti dažāda izmēra ieurbti caurumiņi.
Cītarkokles
Cītarkokles (dažkārt sauktas arī par līmētajām koklēm vai vienkārši cītarām vai koklēm) ir trešais tradicionālo kokļu veids, kas izveidojies 19 gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā, Latvijas (jo īpaši Vidzemes ) koklēšanas un kokļu gatavošanas tradīcijas ietekmējot ar no Vācijas un citām Viduseiropas valstīm ienākušajām cītarām. Etnoloģe Irisa Liepiņa Vidzemes cītaru izplatības sekmēšanā izceļ arī vācu rūpnieka, nošu un mūzikas literatūras izdevēja Jūlija Heinriha Cimmermaņa mūzikas instrumentu rūpnīcu, kas 1903. gadā atvēra savu nodaļu Rīgā un kuras ražotie instrumenti ātri vien izplatījās apkārtnes kapellu mūziķu vidū.
Cītarām, salīdzinājumā ar koklēm, bija vairāk stīu, lielāks cītarveidīgs korpuss, kā arī metāla tapa un tiltiņš, kas savieno stīgas ar skaņgaldiņu. Tā kā cītarkokļu korpusam bija jāiztur daudz lielāks spriegums, to vairs negreba no vienkoča kā parastās kokles, bet līmēja no atsevišķām daļām un no iekšpuses nostiprināja ar šķērsribām. Visplašāk bijušas sastopamas vienkāršo stīgu cītarkokles, kurās katram skanējuma tonim atbildusi viena stīga, tomēr gatavotas un spēlētas arī divkāršo un trīskāršo stīgu cītarkokles. Stīgu skaits vienkāršo stīgu cītarkoklēm svārstījies no 17 līdz pat 35. Cītarkokles skaņojums lielākoties saglabājies tāds pats kā tradicionālajām koklēm — diatoniska skaņu rinda. Vēlāk cītarkoklēm parādījušies arī korpusam netālu no tapām piestiprināti slēdži, ar ko varēja ātri, lēcienveidā par pustoni vienā (vienkāršie slēdži) vai abos virzienos (dubultslēdži) mainīt stīgas augstumu.
Sākotnēji koklēm un cītarām sajaucoties, veidojušās dažādas starpformas ar viena vai otra instrumenta iezīmēm. Latvijas muzeju fondu krājumos atrodamas dažādas šo abu mūzikas instrumentu starpformas, piemēram, 17 stīgu kokle, kokle ar līmētu korpusu un metāla tapām, cītarkokle ar starveidīgi izkārtotām stīgām, kā arī cītarkokle bez tiltiņa, ļaujot pakāpeniski izsekot cītarkokles attīstību līdz patstāvīgam tradicionālo kokļu veidam.
Par cītarām līdzīgo daudzstīgu kokļu spēlēšanu Jūlijs Sproģis savā 1943. gada darbā „Senie mūzikas instrumenti un darba un godu dziesmu melodijas Latvijā” raksta šādi:
1990. gadu sākumā Īrisa Liepiņa apzina tā laika Vidzemes cītaru spēlēšanas un gatavošanas tradīcijas un 1993. gadā publicē rakstu „Tautas muzikanti Vidzemē”, kurā min, ka tās joprojām sastopamas Alūksnes, Madonas, Valkas un Valmieras apriņķī. Cītaras galvenokārt spēlētas lauku kapellās, kur visizplatītākās bijušas akordcītaras jeb tā sauktās dūru kokles un cītarkokles, kas dažkārt iesauktas arī par caurspēlējamajām pusdūru koklēm. Gandrīz visi cītaru gatavotāji bijuši kokamatnieki, kas kokapstrādi īemācījās vai nu no tēva, vai kāda cita apkaimes kokamatnieka, bet cītarēšanu apguva pašmācībā vai no kāda cita apkaimes muzikanta. No cītaru meistariem īpaši izcelts Eduards Ārgailis un Aleksandrs Ķupers.
Vidzemes kokles
Valdis Muktupāvels Vidzemes kokles kā atsevišķu kokļu veidu nav minējis. To īpaši izcēlusi nav arī Īrisa Priedīte, norādot, ka Vidzemē tāpat kā Zemgalē gatavotas un spēlētas Kurzemes un Latgales kokles. Kurzemes kokles bijušas izplatītas arī Augšzemē, tomēr daudzās augšzemnieku gatavotajās koklēs esot jau parādījušās Latgales kokļu konstrukciju elementu iezīmes, piemēram, neliels spārns aiz tapu līnijas.
Modernizētās kokles
Pirmie atsevišķie kokļu modernizēšanas centieni ar nolūku standartizēt kokļu skaņojumu, paplašināt nospēlējamo skaņu diapazonu, pastiprināt to skanējumu, kā arī papildināt kokļu diatonisko skanējumu ar iespēju spēlēt arī hromatiskos toņus sākās jau 1920. un 1930. gados un turpinājās līdz 1970. gadiem. Valdis Muktupāvels savā grāmatā „Kokles un koklēšana Latvijā” izdala trīs modernizēto kokļu veidus, kas guvuši plašāku izplatību un izmantojumu: Krasnopjorova—Ķirpja diatoniskās kokles, koncertkokles un Linauta—Dravnieka—Jansona kokles.
Par kokļu modernizēšanu ir bijuši dažādi viedokļi. Leonīds Linauts 1930. gadu beigās Latvijā Artura Salaka vadīto kokļu modernizēšanu kritizēja:
Arī mūsdienās, kaut arī daudz mazākā mērogā, turpinājās kokļu gatavotāju eksperimentēšana ar to uzbūvi un formu, piemēram, kokļu meistars Rihards Valters ap 2012./2013. gadu sāka izgatavot kokles ar pilnībā izliektu ķermeņa formu jeb tā iesauktās „laivas kokles”.
Krasnopjorova—Ķirpja diatoniskās kokles
Tā sauktās Krasnopjorova—Ķirpja diatoniskās kokles izveidotas 1950. gadu beigās Latvijas PSR, kad bijušam krievu tautas mūzikas orķestra vadītājam Sergejam Krasnopjorovam 1946. gadā uzticēts veidot latviešu tautas mūzikas instrumentu orķestri. Tā vajadzībām viņš izstrādāja jauna veida kokles, kam par pamatu ņēma Pētera Korāta gatavotās kokles. Tām viņš, kā pats teica, veica „mērenu modernizāciju” — palielināja stīgu skaitu līdz 15 un mainīja to konstrukciju, ieviešot tiltiņu un palielinot skaņas caurumus, kā arī izdalot pikolo, soprāna, tenora un basa kokles, no kurām basa kokle ievērojami atšķīrās ar savu hromatisko skaņojumu. Jaunās kokles pēc Krasnopjorova zīmējumiem un norādēm orķestrim izgatavoja Arturs Ķirpis.
Jau 1947. gadā darbu sāka latviešu tautas mūzikas orķestris, kam, balstoties uz Ķirpja koklēšanu un atziņām, Krasnopjorovs 1951. gadā izdeva mācību līdzekli „Kokles skola”, kurā Ķirpis gan vairs nav pieminēts. Izdevumā iekļauti ne vien koklēšanas vingrinājumi, kuros īpaši izcelta koklēšana ar brauci, bet arī kokļu repertuārs.
Koncertkokles
Pirmo koncertkokli ar trīsarpus oktāvām un 25 stīgām latviešu mūzikas orķestra solistei Helēnai Kļavai-Burgmeisterei 1951. gadā izgatavoja Romāns Ķirpis. Iepriekš orķestrī jau izmantoja tā saucamās „mēreni modernizētās” Krasnopjorova—Ķirpja diatoniskās kokles. Koncertkoklei bija klusinātājs un pirmie tā sauktie dubultslēdži, ar ko varēja stīgu pārskaņot pustoni uz augšu vai leju, tādējādi kopā paplašinot nospēlējamo diapazonu par vēl vienu toni.
1951. gadā koncertkokles uzsāka ražot Rīgas mūzikas instrumentu fabrikā. Drīz vien fabrikas meistars Žanis Baumanis koncertkoklēm izstrādāja „Līgo” un „Gaujas” modeļus. 1959. gadā Juris Lindenbergs radīja jaunu dubultslēdžu konstrukciju, kā arī pieskrūvējamas kokļu kājas, lai koncertkokles varētu spēlēt bez vajadzības pēc īpašiem galdiņiem. Uzlabotās koncertkokles pakāpeniski ieviesās gan konservatorijā, gan arī mūzikas skolās un koklētāju ansambļos. Jau 1961. gadā mazā pieprasījuma dēļ Rīgas mūzikas instrumentu fabrikā pārtrauca ražot iepriekšējos bezslēdžu „Līgo” koncertkokles modeļus.
1992. gadā Rīgas mūzikas instrumentu fabrika, kur koncertkokļu izgatavošana bija notikusi līdz šim, tika slēgta, un līdz 1990. gadu vidum koncertkokles bija palikušas bez meistara. Pēc neskaitāmiem koncerkoklētāju lūgumiem drīz vien savā dzīvoklī koncertkokles labot un izgatavot atsāka Imants Robežnieks, kas iepriekš ar to bija nodarbojies fabrikā. 2006. gada 19. jūnijā, lai atvieglotu un paātrinātu kokļu (jo īpaši koncertkokļu) izgatavošanu, kā arī saglabātu kokļu izgatavošanas tradīciju pārmantojamību un veicinātu to dokumentēšanu, Graudu ielā 59 ar Latvijas Kultūras ministrijas un Rīgas domes atbalstu atklāts Eksperimentālais kokļu būves centrs, kurā tālākizglītības programmā koncertkokļu meistara Imanta Robežnieka vadībā uzņemti divi mācekļi  — Gatis Akmentiņš un Mārtiņš Paurnietis. Centra izveidošanas brīdī koncertkokles bija pasūtījuši jau 59 cilvēki. Tā paša gada oktobrī centrā izgatavota pirmā koncertkokle. Vēlāk mācības uzsācis Jānis Rozenbergs, kurš koncertkokļu gatavošanu apguvis pilnībā.
2008. gadā Imants Robežnieks izgatavoja pirmo elektroakustisko koncertkokli. 2015. gadā nāca klajā koklētājas Ievas Veides albums „Tīra sirds”, kas ir pirmais albums, kur koncertkokle ir soloinstruments. Albuma iekļauti gan viņas jaundarbi, gan citu komponistu skaņdarbu pielāgojumi koncertkoklēm.
Patlaban, pēc Latvijas Nacionālā mūzikas centra datiem, mūzikas izglītības iestādēs, kultūras namos un centros, kā arī vispārējās izglītības iestādēs ir vairāk nekā 70 koklētāju ansambļu, kuros kopā darbojas vairāk nekā 500 koklētāju.
Linauta—Dravnieka—Jansona kokles
Tā saukto Linauta—Dravnieka—Jansona kokļu atšķirīgā uzbūve un koklēšanas skola sāka veidoties ASV 1970. gados, tās attīstībā galveno ieguldījumu sniedzot trim cilvēkiem — māksliniekam Leonīdam Linautam, inženierim Konstantīnam Dravniekam un komponistam Andrejam Jansonam, kaut arī bez apzināta modernizēšanas nolūka. Pirmo trīspadsmitstīgu kokli pēc Linauta padomiem un Ž. Ciba palīdzību 1961. gada augustā Sietlā izgatavoja Valdis Kārkls. To ņemot par pamatu, 1961. gada decembrī sev kokli izgatavoja Dravnieks, kurš savus kokļu zīmējumus 1965. gadā publicēja laikrakstā „Latvija Amerikā”, un tie kļuva par standartu citiem turpmākajiem trimdas kokļu gatavotājiem.
1965. gadā Amerikas latviešu apvienības Kultūras birojs ar Kultūras fonda atbalstu 1000 eksemplāros ASV izdeva Andreja Jansona 54 lappušu biezu burtnīcu „Koklēšana”. Jansonam konsultējoties ar citiem kokļu speciālistiem, koklētājiem un kokļu izgatavotājiem, izdevumā iekļautas gan vispārīgas ziņas par koklēm un koklēšanu, gan praktiskas norādes — kokļu shematiski zīmējumi ar pievienotu nošu sistēmu, roku un kokles stāvoklis koklējot, pirkstu vingrinājumi, kokles skaņošana u.c., bet pielikumā pievienotas 50 latviešu tautasdziesmu un 9 tautas deju melodiju un to apdaru notis. Izdevums trimdas latviešu vidū kļuva par koklēšanas apguves pamatlīdzekli, un tas pārizdots trīs reizes — 1968., 1971 un 1977. gadā, savukārt 1978. gadā izdots Jansona kokļu skaņdarbu repertuāra krājums „Koklēšana II”.
Kaut arī ārēji Linauta—Dravnieka—Jansona kokles tikpat kā neatšķīrās no tradicionālajām Kurzemes koklēm, Valdis Muktupāvels savā grāmatā „Kokles un koklēšana Latvijā” to izdalīšanu kā atsevišķu modernizēto kokļu veidu pamato ar Kurzemes kokļu senākajām tradīcijām neatbilstoši lielo stīgu skaitu, resnumu un nospriegotību, kā arī mazo attālumu starp stīgām, kas koklēšanu ar pirkstiem bez brauča padarīja gandrīz neiespējamu. Arī Jansona sarakstītās grāmatas koklēšanas mācība balstījās uz šīm kokļu uzbūves īpatnībām.
Folklorā un mitoloģijā
Valdis Muktupāvels kokles atzinis par sabiedriski un saimnieciski visaugstāk novērtēto latviešu mūzikas instrumentu. Par tās mītisko izcelsmi no visiem latviešu mūzikas instrumentiem latviešu folklorā un mitoloģijā arī ir visvairāk liecību. Pavisam Krišjāņa Barona apkopotajā tautasdziesmu krājumā „Latviju Dainas” un Pētera Šmita „Tautas dziesmās” kokles, koklētāji vai koklēšana minētas 274 dziesmās. Kokles sauktas par „Dieva koklēm” un „zelta koklēm”, tās, iespējams, saistot ar debesu un saules sfēru, uz ko vedina domāt arī kokļu skaņgaldiņā grebtie saulīšu rotājumi. Tautasdziesmās kā mītiskie koklētāji parasti minēti Dieva dēli — Jānis un dievišķie dvīņi — vai Saule, kas koklē Austras koka zaros, bet, saskaņā ar pasakām, līdz cilvēkiem kokles nokļuvušas, Dievam tās uzdāvinot kādam labsirdīgam jaunietim, kurš viņam grūtā brīdī palīdzējis.
Vairāk nekā piektdaļā tautasdziesmu kokles minētas saistībā ar vedībām, brāļiem-panāksniekiem dzenoties pakaļ vedēju aizvestajai māsai un pa ceļam sastopot krauklīti sēžam ozolā vai kalnā, „zelta kokles koklēdams/rociņā”, kas viņiem parāda tālāko ceļu un parasti arī pavēsta tālākos notikumus. Aptuveni 45 dainās apcerēta kokļu skaņa vai koklēšana, bet 10 tautasdziesmās kokles minētas pieguļā un tikai trijās — kā deju mūzikas instruments.
Koklēšana
Valdis Muktupāvels norāda, ka koklēšanai raksturīgie paņēmieni ir samērā atšķirīgi no citu stīgu instrumentu spēlēšanas. Arī Kurzemes kokļu spēlē, salīdzinājumā ar Latgales kokles spēli, ir zināmas īpatnības.
Valdis Muktupāvels norāda, ka Jurjāna Augšzemē minētā „kokļu sišana” nav domāts cimbolei līdzīgs spēlēšanas stils, bet gan drīzāk stīgu ieskandināšanu ar kociņu, to strauji virzot prom no sevis. Savukārt ar pēdējo teikumu domāts tas, ka apakšējā stīga skan visu laiku, pildot burdona funkciju. Ejot vai jājot, kokles uzkāra saitē pār plecu. Sproģis apraksta vēl vienu koklēšanas veidu:
Tradicionālajām koklēm
Kokļu skaņojumi bijuši dažādi, pārsvarā diatoniski. Kokļu senāko skaņojumu pamatā ir apakšējā vai augšējā burdona stīga, ko papildina pārējo stīgu dažādi tetrahordi. Daži Jurjāna un Melngaiļa pierakstīti kokļu skaņojuma paraugi:
Mūsdienās tradicionālo kokļu skaņojums ir lielākoties standartizējies, visbiežāk sastopami šādi skaņojumi:
Konertkoklēm
Koncertkokles pamatskaņojums ir standartizēts:
Latviešu mitoloģija
Latviešu mitoloģija ir latviešu kultūrai raksturīgo mītu un ticējumu kopums, kas veidojies baltu reliģijas, kristietības un jaunāko laiku tautiskās kultūras (galvenokārt Pirmās atmodas) mijiedarbībā. Latviešu mitoloģijai ir ne vien līdzība ar citu baltu tautu (lietuviešu un prūšu) mitoloģiju, bet arī ar somugriem — līviem un igauņiem — raksturīgajiem dabas kultiem. Ieskatu latviešu mitoloģijā sniedz lielākoties 18.—20. gadsimtā pierakstītās un apkopotās latviešu tautasdziesmas, kā arī kopš 12. gadsimta veiktie hroniku ieraksti, ceļojumu apraksti, baznīcu vizitāciju protokoli, vārdnīcas u.c. avoti.
Vēsture
No arheoloģiskajām liecībām secināms, ka Latvijas teritorijā dzīvojošo cilšu priekštečiem nozīmīgu vietu ieņēma fetišisms, totēmisms, uguns, Saules, Mēness un Pērkona kulti, kā arī dažādi maģijas veidi.
Senākās rakstiskās liecības par senlatviešu ticējumiem un rituāliem ir saglabājušās no 12. gadsimta rakstiem. 1199. gada 5. oktobrī Romas pāvests Inocents III izdeva bullu pret Livonijas atkritējiem no katoļu ticības, pret „barbariem, kas Dievam pienācīgo godu dod truliem kustoņiem, lapotiem kokiem, dzidriem ūdeņiem, zaļojošiem kokiem un nešķīstiem gariem”.
13. gadsimta sākumā tapušajā Indriķa hronikas tekstā atkārtoti ir norādes par senlatviešu ticējumiem. Kad pēc 1187. gada Turaidas līvi gribēja ziedot katoļu priesteri Teoderihu saviem dieviem, viņi dievu gribu esot izzinājuši, zīlējot ar „Likteņa zirga” palīdzību. Zirga mugurā pēc viņu ticības neredzams sēdēja pats Dievs. Tā kā zirgs divas reizes kāpa pār zemē nolikto šķēpu ar dzīvības lēmēju kāju, tad priesterim tika saglabāta dzīvība. 1207. gada notikumu aprakstā, lai uzzinātu savu dievu prātu, Imeras letgaļi meta lozes, vai viņiem pakļauties krievu ortodoksajai vai latīņu katoļu kristībai. Tāpat zemgaļi meta lozes, lai iztaujātu savus dievus par nākotni un izlūgtos viņu labvēlību 1208. gada karagājienā pret lietuvjiem. Bartolomejs Anglis savā pēc 1230. gada sarakstītajā enciklopēdijā „Par lietu īpašībām” (De proprietatibus rerum) rakstīja, ka „līvi pielūguši vairākus dievus un ziedojuši viņiem, lai ar zīmēm izlūgtos viņu lēmumu; savus miroņus viņi sadedzinājuši uz sārta kopā ar vergiem, kalponēm, lopiem un citām lietām, ticēdami ka jaunā laimīgākā tēvzemē tās noderēs viņu nelaiķa kungam.”
1413. gadā Žilbērs de Lanuā kuršu ticējumus aprakstīja šādi:
Viljams Makinlijs
Viljams Makinlijs (en; dzimis, miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu divdesmit piektais prezidents, no 1897. līdz 1901. gadam. Viņa prezidentūras laikā ASV uzvarēja karā ar Spāniju, iegūstot kontroli pār Puertoriko, Guamu un Filipīnām, kā arī anektēja Havajas un Samoa, paaugstināja aizsargtarifus, nācija palika pie zelta standarta.
Latviešu mitoloģija
Vēsture
1428. gadā pēc Rīgas arhibīskapa Henninga Šarpenberga ierosmes sasauktajā sinodē tika apspriests Rīgas baznīcas provinces nožēlojamais reliģiskais stāvoklis un pieminēta vietējo iedzīvotāju pagāniskā tradīcija „mielot dvēseles” (veļus). Turklāt latvieši mirušos apglabā mežainos laukos un citās neiesvētītās vietās, kur apbedīti viņu vecāki un draugi. Lai vērstos pret šīm paražām, Rīgas koncila provinces statūtos (la) ierakstīta nepieciešamība noturēt dievkalpojumus nevis latīņu, bet latviešu valodā.
Latvijas mākslas vēsture
Latvijas mākslas vēsture ir Latvijas mākslas vai latviešu izcelsmes mākslinieku mākslas vispārējā attīstības gaita, aplūkojot atsevišķus mākslas veidus, žanrus, virzienus un skolas. Par Latvijas mākslas pirmsākumiem var uzskatīt laiku, kad Latvijas teritorijā ienāca pirmie iedzīvotājiem. Sākot ar Viduslaikiem līdz pat 19. gadsimta beigām Latvijas mākslā dominēja cittautieši, mākslas tendencēm esot cieši saistītām ar mākslas centriem Eiropā. 19. gadsimta vidū parādījās pirmie latviešu izcelsmes mākslinieki, taču nacionālās mākslas tradīcijas sāka veidoties tikai 19. gadsimta beigās. 20. gadsimtā Latvijas mākslas attīstību spēcīgi ietekmēja Pirmais un Otrais pasaules karš, kā arī politisko režīmu maiņa.
Latviešu mitoloģija
Vēsture
1525. gada jezuītu ziņojumā klosterim Rīgā minēts, ka „Visi iedzīvotāji šeit ap Ludzu un Rēzekni ir šausmīgi pagāni. Tie upurē Pērkonam, Ūsiņam un citiem elkiem. Gandrīz katrā mājā ir dzīvo arī burvji, pesteļotāji un citi velna kalpi..”
Jau 1570. gada Kurzemes hercogistes baznīcas likumu krājumā minēts, ka luterāņu mācītājiem jāraugās, lai latviešu zemnieki no Miķeļiem līdz Visu svēto dienai nepiekoptu „dvēseļu mielošanu” (Dwessel Meley). Tāpat tika aizliegta vaska, sveču, vilnas, vistu, olu, sviesta u.tml. ziedošana.
Kurzemes hercogistes baznīcu inspektors Zalomons Hennings savā „Vidzemes un Kurzemes hronikā no 1554. līdz 1590. gadam...” rakstīja, ka latvieši turējuši čūskas un krupjus par dieviem, un kad kādu nosituši, tad sanākušas vecas vaimanātājas un kliegušas: Man pene Math, man pene Math (Mana Piena māte, mana Piena māte).
Poļu—zviedru karu laikā Rīgas jezuītu kolēģijas pāters Jānis Stribings (Joannis Stribingius) 1606. gadā apceļoja Rēzeknes un Ludzas apvidus un savā ziņojumā sīki aprakstīja vietējo iedzīvotāju ticējumus. Latvieši (Lothavi) stāstījuši, ka ir dievs, kas valda pār debesīm un dievs, kas valda pār zemi un kuram ir pakļauti dažādi zemākie dievi. Ir dievs, kas dod zivis, dievs, kas dod medījumu, tāpat ir labības, lauku, dārzu, zirgu, govju u.c. dievi. Ziedojumus nesa pie kokiem un svētbirzīm. Ozolu dēvēja par vīru un tam zināmā laikā ziedoja divas olas, liepu dēvēja par sievieti un tai ziedoja pienu, sviestu, sieru un taukus. Zirgu dievam, ko dēvēja par Dieviņu Ūsiņu (Dewing Uschinge), ugunī sviežot ziedoja divus naudas un divus maizes gabalus un treknas gaļas gabalu. Govju dievei Māršai (Deo Moschel) pie svētā koka ziedoja sviestu, pienu, sieru. Līdumu dieviņam Cerēliņam (Dewing Cerehlicing vai Deus Cerehling) zināmā laikā mežā ziedoja melnu vērsi, melnu vistu, melnu sivēnu un mucas alus. Pirmo kumosu pirms ēšanas svieda ugunī, tāpat pirmo alus malku lej ugunī. Ticēja, ka cilvēku dvēseles var pārvērsties par vilkiem, lāčiem vai dievībām, tās ir jāpabaro dvēseļu dienā.
Zemgales luterāņu mācītājs Pauls Einhorns 1627. gadā izdotajā „Elkdievības un māņticības atspēkojumā” (Widerlegung der Abgötterei und Aberglaubens) uzskaitījis vairākas latviešu mitoloģiskās mātes: Jūras māti, Lauka māti, Meža māti, Ceļa māti, Dārza māti. Pēc Einhorna vārdiem, šīs mātes piesaucot attiecīgo darbu darītāji vai tie, kam ar to kāda saistība. Māras dieve izmantota par juceklīgās latviešu māņticības (confusum chaos) paraugu, rādot, kā Svētā Marija sajaukusies ar pagānisku lopu dievieti un cik slikti savu darbu darījuši iepriekšējie jezuītu sludinātāji, toties klāt nāk „sieviešu dieve” Laima, kas ir Fortūna (Fortuna) jeb veiksmes dieviete, un par to zemākā Dēkla, kas tikai iešūpo un uzrauga jaundzimušos. Aprakstot latviešu svētkus, paradumus un mēnešu nosaukumus, Einhorns piemin dvēseļu mielošanu un Dieva dienas, kas „apzīmē to pašu laiku”, ko Veļu mēnesis (Wälla-Mänes). Par vārda „dievs” nozīmi un izcelsmi Einhornam komentāru nav, tas netiek minēts kā patstāvīga dievība, tikai salikumos Jūras dieve un Mežadievs. Tāpat mitoloģijā ir arī Pērkoņtēvs un Jāņa Tēvs. Daudzās vietās jēdzieni „dievs” un „tēvs” sakrīt.
Rīgas rātskungs Reinholds Lubenaus 1585. gadā apraksta kuršu Ziemassvētku izdarības:
Latviešu izcelsmes Raunas luterāņu mācītāju Jāni Reiteru 1664. gadā apsūdzēja ķecerībā par to, ka viņš Bērtuļa dienas dievkalpojumā esot novietojis uz altāra Marijas un Bērtuļa koka tēlus, dedzinājis to priekšā vaska sveces un pieņēmis no draudzes vasku kā ziedojumu. Tas tika uzskatīts par luterāņu ticībai neatbilstošu latviešu mitoloģisko ticējumu sajaukšanu ar katolismu. Disputā ar Vidzemes ģenerālsuperintendentu Johanesu Geceliusu mācītājs Reiters aizstāvēja savus reliģiskos uzskatus, tomēr tika atcelts no amata.
No 1739. gada tiesas sprieduma zināms, ka notikusi slepena mirušo apbedīšana Zilā kalna nogāzēs. Tiesa nosprieda, ka apbedījumi Zilā kalnā ir likvidējami un par katru slepeni apbedīto jāsamaksā soda nauda 3—5 dālderu apmērā.
Jēkaba Lautenbaha uzskati
Tērbatas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes latviešu valodas lektors Jēkabs Lautenbahs (pseidonīms Jūsmiņš) no 1881. gada līdz 1882. gadam vadīja literāro žurnālu „Pagalms”, kurā pauda uzskatus, ka „būtu vēlams, ka arī ikkatrs, kas vien spēj, savu garu un roku cilātu, vectēvu dārgās mantas krādams un sijādams [..] Ātrāk tak nevar daiļa literatūra pilnam uzplaukt, pirms nav mitoloģija, kas tak katras tautiskas literatūras pamats, skaidri izdibināta, zināma.” Viņa rakstos bija uzsvērta mitoloģiska satura latviešu tautasdziesmu nozīme. Jau savā pirmajā dzejas krājumā „Līga” (1880) viņš popularizēja no Vecā Stendera aizgūtās senlatviešu dievības.
Savvaļas zirgs
Savvaļas zirgs (Equus ferus) ir zirgu ģints (Equus) suga, no kuras attīstījās visas mājas zirgu šķirnes.
Latviešu mitoloģija
Jēkaba Lautenbaha uzskati
1887. gadā ar rakstu „Latviešu reliģija” (de) ieguva filozofijas kandidāta grādu. Sekojot mitoloģiskā sabrukuma hipotēzei, J. Lautenbahs uzskatīja, ka senprūšiem, lietuviešiem un latviešiem bijusi vienota pirmtauta ar kopīgu mitoloģiju. 1891. gadā izdotajā eposā „Niedrīšu Vidvuds” Lautenbahs pārveidoja un paplašināja S. Grūnava stāstu par teiksmaino senprūšu ciltstēvu Vidvudu. RLB Zinību komisijas 1893. un 1894. gadā izdotajos rakstu krājumos viņš publicēja apcerējumus „Par Jupi”, „Par likteņa dievībām jeb trim Laimiņām” un citus.
Pētera Šmita uzskati par māšu kultu
Kā norāda valodnieks un etnogrāfs Pēteris Šmits, īpaša latviešu mitoloģijas iezīme ir tā sauktais māšu kults, kāds nav sastopams ne vien pārējo baltu mitoloģijā, bet arī daudzu citu indoeiropiešu tautu mitoloģijā. Viņš latviešu mitoloģijā saskaitīja vairāk nekā 40 dažādas mātes, no kurām tikai četrām — Zemes mātei, Lauka mātei, Vēja mātei un Rauga mātei — atbilst līdzīgas dievības lietuviešu mitoloģijā — Žemepatis (lt), Laukopatis jeb Laukosargs (Laukosargas), Vejopatis (Vėjopatis) un Raugopatis (no lt — 'kungs'). Savukārt igauņu mitoloģijā sastopama Vēja māte (et) Jūras māte (Mere-ema), Ūdens māte (Vee-ema) un Maura māte (Muru-ema). Mātes kults visticamāk pastāvējis arī pie galliem un ģermāņiem, kas to varētu būt aizguvuši no kādas Eiropas pirmtautas ar matriarhālu iekārtu un mātes fīlāciju, kurā tuvāko radniecību rēķināja nevis pēc tēva, bet mātes. Šāda mātes filācija visticamāk bijusi arī pie piktiem un ibēriešiem. Viens no uzskatiem ir, ka mātes kults latviešu valodā aizgūts no lībiešiem vai igauņiem vai arī no kādas daudz senākas Eiropas tautas, kas bijuši Vidzemes pirmiedzīvotāji, kam pievienojas arī Šmits, piebilstot, ka „tik tālu attīstījies matronu kults pie latviešiem nekāda ziņā nevarēja celties jaunākos laikos”.
Savvaļas zirgs
Vēsture
Zemē atrastās fosilijas liecina, ka pēdējā leduslaikmeta beigās pirms 10 000 gadiem visā Eiropā, kā arī Ziemeļāzijā un Vidusāzijā ir dzīvojuši miljoniem savvaļas zirgu. Šie dzīvnieki piederēja pie vienas sugas Equus ferus, un viņu bari pārvietojās simtiem kilometru tālu. Mainoties klimatam, pļavas nomainīja meži. Dabiskās vides izmaiņu un intensīvu medību rezultātā zirgu skaits krasi samazinājās. Apmēram pirms 4000 gadiem Eiropā bija atlicis ļoti maz savvaļas zirgu, lai gan divas savvaļas zirgu pasugas — tarpāns Equus ferus ferus Eiropā un stepes Prževaļska zirgs Equus ferus przewalskii Mongolijā bija sastopami vēl samērā nesen. Ziemeļeiropā dzīvoja lēnais un pasmagais meža tarpāns Equus ferus sylvaticus, bet Ziemeļsibīrijā primitīvais tundras zirgs. Tieši šīs pēdējās 4 pasugas ir ietekmējušas un veidojušas mūsdienu šķirnes. Apmēram pirms 4000 gadiem Austrumeiropā tika pieradināti pirmie savvaļas zirgi. Viņus drīz vien aizveda rietumu un dienvidu virzienā.
Latviešu mitoloģija
Haralda Biezā uzskati
Latvijas Universitātes privātdocents Haralds Biezais, kas Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Zviedriju, 1955. gadā Upsālas Universitātē aizstāvēja filozofijas doktora grādu ar disertāciju „Seno latviešu galvenās dievietes” (Die Hauptgöttinnen der alten Letten), vēlāk kā Upsālas Universitātes profesors 1961. gadā publicēja grāmatu „Dieva tēls latviešu tautas reliģijā” (Die Gottesgestalt der lettischen Volksreligion), bet 1972. gadā grāmatu „Seno latviešu Debesu dievu ģimene” (Die himmlische Götterfamilie der alten Letten). Haralda Biezā disertācija bija pētījums par senlatviešu reliģijas dievēm Laimu, Māru, Dēklu un Kārtu. Biezais ir aplūkojis latviešu mitoloģiju starptautiski un vēsturiski salīdzinošā kontekstā, vispusīgi izvērtējis un apzinājis iepriekš pētīto un devis būtisku ieguldījumu daudzu nozīmīgu problēmu risinājumā, veicot detalizētus un faktu materiālā balstītus pētījumus. Reliģijas pētnieki recenzijās par viņa trīs grāmatām atzīmēja, ka „agrāk nav iznācis tik monumentāls darbs par seno latviešu reliģiju salīdzināmās reliģiju zinātnes ietvaros. Triloģiju par to var sagaidīt tikai vienreiz gadsimtā”.
Latvijas mākslas vēsture
Aizvēsture (ap 10 500 g. p. m. ē. – 1200. gads)
Senākās liecības par cilvēkiem Latvijas teritorijā ir kopš paleolīta jeb senā akmens laikmeta pirms 10 500 g. p. m. ē. Mezolītā jeb vidējā akmens laikmetā (7600. – 4500. g. p. m. ē.) cilvēki dzīvoja apmetnēs lielo ezeru tuvumā un nodarbojās ar medībām, zveju un augu vākšanu. Mezolītā Latvijas teritorija iekļāvās Kundas kultūrā, kas aptvēra visu Austrumbaltijas teritoriju. Neolītā jeb jaunākajā akmens laikmetā (5400. – 1800. g. p. m. ē.) iedzīvotāji cēla apmetnes upju un ezeru tuvumā, visplašāk bija apdzīvota Lubāna ezera apkārtne. Neolītā notika pakāpeniska pāreja uz lopkopību un zemkopību. Agrajā neolītā Latvijas teritorija iekļāvās Narvas kultūras areālā, kas bija attīstījusies no Kundas kultūras. Vēlāk Latvijas teritorijā iekļāvās Ķemmes - bedrīšu keramikas kultūras areālā un Auklas keramikas kultūras areālā.
Savvaļas zirgs
Zirgu pieradināšana
Pirmās drošās ziņas par zirgu pieradināšanu nāk no Ukrainas. Jau pirms 6000 gadiem cilvēki stepēs ganīja zirgus un citus liellopus. Tajā pašā laikā Ēģiptē un Arābijā tika pieradināts pirmais Āfrikas savvaļas ēzelis. Iesākumā zirgus un ēzeļus jāšanai neizmantoja, bet gan pa diviem iejūdza parastajos vai kaujas ratos. Drīz kaujas rati kļuva par valdnieku simbolu. Valdnieki tajos brauca svinīgās parādēs un medībās.
Latvijas mākslas vēsture
Aizvēsture (ap 10 500 g. p. m. ē. – 1200. gads)
Agro metālu jeb bronzas laikmetā (1800. - 1. g. p. m. ē.) jau pilnībā bija notikusi pāreja uz patriarhālu, zemkopībā balstītu sabiedrības organizāciju. Etnisko procesu rezultātā bija izveidojušās balvu un somugru etniskās grupās. Salīdzinājumā ar iepriekšējo periodu mainījās reliģiskie un mitoloģiskie priekšstati.
Dzelzs laikmetā (1. - 12. gadsimts) izveidojās atsevišķas baltu (kurši, latgaļi, sēļi un zemgaļi) un somugru (lībieši) tautības, veidojās pirmie valstiskie veidojumi. Vidējā dzelzs laikmetā (5. - 9. gadsimts) pieauga kultūras kontakti ar Skandināviju, bet vēlajā dzelzs laikmetā (9. - 12. gadsimts) ar Krievzemi un Vācu zemēm. Dzelzs laikmetā pieaugot iedzīvotāju skaitam notika sabiedrības noslāņošanās.
Latviešu mitoloģija
Haralda Biezā uzskati
Profesors Biezais bija arī enciklopēdijas „Reliģija pagātnē un tagadnē” (Die Religion in Geschichte und Gegenwart) līdzstrādnieks, Britu Enciklopēdijas izdevumos atrodami viņa raksti par baltu reliģijām.
Savvaļas zirgs
Zirgi un poniji
Ponija tips 1 apdzīvoja Ziemeļrietumu Eiropu un bija izturīgs dzīvnieks, apmēram 120 cm augsts skaustā. Tā tuvākā mūsdienu šķirne ir angļu Eksmūras ponijs un Īslandes zirgs. Ponija tips 2 bija lielāks — apmēram 150 cm skaustā, un tas ir ciešs radinieks Āzijas savvaļas zirgiem. Tie bija pāta krāsā ar tumšu svītru pār muguru. Mūsdienās atsauces var saskatīt Hailendas ponija un norvēģu fjordu zirga izskatā.
Latvijas mākslas vēsture
Celtniecība
Pirmās ziņas par būvēm sniedz atradumi vēlā paleolīta apmetnē Salaspils Laukskolā, taču akmens laikmetā cilvēki ilgstoši nedzīvoja vienā vietā, tāpēc plašāka informācija par celtniecības tradīcijām Latvijas teritorijā ir pieejama sākot ar neolīta posmu. Vislabāk izpētītā agrā neolīta apmetne ir Užavas Sārnates apmetne, kur atklātās ēku paliekas liecina, ka mītnes veidotas no vertikāli zemē iedzītiem mietiem. Tās bijušas četrstūrainas vientelpu, retāk divtelpu būves ar pavardu vidū. Vidējā neolītā celtās ēkas bijušas no stāvkokiem celtas taisnstūras būves ar akmens krāvuma pavardu vidū. Vēlajā neolītā saglabājās līdzīgas konstrukcijas ēkas, kas salīdzinājumā ar iepriekšējo periodu kļuva lielākas izmēros un ar starpsienas palīdzību ēku sadalīja divās telpās.
Latviešu mitoloģija
Seši mītisko būtņu līmeņi
Katra zemākā līmeņa dievības ir vai nu pakļautas augstāka līmeņa dievībām, vai arī ir to izpausmes. Pēc visām pazīmēm Liktenis atbilst nāves dievam, kuram ir analogi citās baltu tautu mitoloģijās.
Savvaļas zirgs
Zirgi un poniji
Divi agrīnie zirgu tipi (trešais un ceturtais) bija tuksnešu dzīvnieki, izturīgi karstumā un spējīgi ilgstoši iztikt bez ūdens un barības. Ahalteke un turkmēņu zirgi šodien atspoguļo gan trešo tipu, gan ceturto. Toties mūsdienu zirgu ciltstēvs arābs ir uzskatāms par vērtīgāko zirgu šķirni, kas izveidojusies no abām iepriekšminētajām šķirnēm.
Latvijas mākslas vēsture
Celtniecība
Agro metālu laikmetā parādījās pirmās nocietinātās apmetnes jeb pilskalni. Šādām apmetnēm parasti izmantoja atsevišķi stāvošus paugurus, morēnu grēdu galus ar stāvām nogāzēm un upju sateces vietās izveidojušos pakalnus. Kopumā konstatēts vairāk kā 40 agro metālu laikmeta pilskalni. Senāko apmetņu aizsardzībai izmantoja vienkāršu koka sētu, bet vēlāk jau pamatīgākas stāvkoku sētas un zemes vaļņus. Seno pilskalnu platība bija neliela, apmetnē izvietojās 8 - 12 dzīvojamās un saimniecības ēkas. Pašās agro metālu laikmeta beigās Ķivutkalna pilskalnā konstatētas senākās guļbūves ēkas paliekas.
Viljams Makinlijs
Makinlijs ir pēdējais ASV prezidents, kas dienējis Amerikas pilsoņu kara laikā. Viņš ir vienīgais no ASV prezidentiem, kurš kara laikā bija ierindnieks. Kara beigās Makinlijs bija kļuvis par majoru. Pēc kara apmetās uz dzīvi Kentonā, Ohaio štatā, kur strādāja par juristu un apprecējās ar Idu Sekstoni. 1876. gadā tika ievēlēts ASV Pārstāvju palātā un kļuva par Republikāniskās partijas ekspertu aizsargtarifa jautājumos. No 1892. līdz 1896. gadam bija Ohaio štata gubernators. 1896. gadā kļuva par Republikāniskās partijas pārstāvji ASV prezidenta vēlēšanās, kurās sakāva Demokrātiskās partijas pārstāvi Viljamu Dženingsu Braianu. 1898. gadā Amerikas Savienotās Valstis anektēja Havajas, tām kļūstot par ASV teritoriju.
Savvaļas zirgs
Savvaļas zirgi mūsdienās
Bija laiks, kad uz zemes vairs nebija izdzīvojis neviens savvaļas zirgs. 20. gs. 60. gados izmira pēdējie savvaļā dzīvojošie Prževaļska zirgi. Tie bija saglabājušies vairs tikai zooloģiskajos dārzos (apmēram 1500 īpatņu kopā visā pasaulē). Mūsu dienās nebrīvē dzimušos zirgus no jauna izplata Mongolijas stepēs. 2005. gadā Mongolijas zinātniekiem sadarbojoties ar Londonas zooloģisko biedrību izdevās izveidot spēcīgu un palielu Prževaļska zirgu baru. Brīvībā tika palaisti 248 dzīvnieki. Prževaļska zirgi būtu uzskatāmi par vienīgajiem, īstajiem savvaļas zirgiem, kas šobrīd pasaulē dzīvo. Tie ir zirgi, kas nekad nav bijuši cilvēku pieradināti. Prževaļska zirgam ir ievērojama bioloģiskā atšķirība no mājas zirga; mājas zirgam ir 64 hromosomas, bet Prževaļska zirgam ir 66 hromosomas. Ja sakrusto mājas zirgu ar Prževaļska zirgu, tad viņu pēcnācējiem ir 65 hromosomas.
Tomēr savvaļā dzīvo arī citi zirgi (Equus caballus), kas kādreiz bija mājas zirgi. Mūsdienās Eiropā tiek ieguldīts liels darbs, lai dabā atgrieztu tarpānu. Tarpāni gan vairs nebija izdzīvojuši līdz laikam, kad cilvēki sāka uztraukties par to, ka mūsu daba ir zaudējusi savvaļas zirgus. Pēdējais tarpāns nomira 1876. gadā Ukrainā. Starp šodienas primitīvajām zirgu šķirnēm tika sameklēts tarpāna līdzinieks. Pētījumu rezultātā ir noskaidrots, ka vistuvākais tarpāna radinieks ir poļu koniks, kas veiksmīgi ir iedzīvojies kā savvaļas zirgs daudzviet Eiropā un arī vairākās vietās Latvijā. Veicot rūpīgu selekciju tarpāna virzienā, katra nākamā zirgu paaudze kļūst arvien raksturīgāka un līdzīgāka izmirušajam tarpānam. Vācijā un ASV ir izveidotas jaunas šķirnes, kas līdzinās tarpānam — Heka zirgs un Hegarda zirgs.
Ir vairākas šķirnes, kuras pašas ir atgriezušās vai arī cilvēki tās ir palaiduši atpakaļ dabā. Pie tādām var pieskaitīt soraiju, kas dzīvo Portugāles teritorijā, Ņūforistas poniju, kas apdzīvo Anglijas dienviddaļas mežus, Dartmūras poniju, kas ganās Devonas tīreļos. Lielbritānijas dienvidrietumu viršu tīreļos dzīvo Eksmūras poniji. Tieši pateicoties savvaļas ponijiem Lielbritānijas tīreļi ir saglabājuši savu unikālo augu segu un nav aizauguši ar kokiem. 20 gs. sākumā arī Īrijas salā tika palaists brīvībā rūpīgi atlasīts Konmāras poniju bars. Citāda rakstura atgriešanās brīvībā ir Austrālijas brambijiem. Brambiji, cilvēku aizmirsti un nepieskatīti, paši ieņēma Austrālijas zāļu laukus. Mūsdienās brambiju skaits ir tik ļoti pieaudzis, ka tie tiek ierobežoti, rīkojot medības. Kamargas Nacionālajā parkā dzīvo Kamargas zirgs. Tie ir piejūras purvu zirgi un tiek uzskatīts, ka tie ir tiešie pēcteči izmirušajam savvaļas solutre zirgam Francijā. Pie Amerikas kontinenta krastiem Asatīgas un Činkotīgas salās dzīvo Činkotīgas poniji, kas savā laikā ir izbēguši no spāņu galerām, kad tās vairākus gadsimtus atpakaļ ieradās, lai pakļautu Amerikas pirmiedzīvotājus. Tomēr vispazīstamākie bēgļi pasaulē ir mustangi, kas apdzīvo Amerikas prērijas. Mustangs ir kļuvis par Ziemeļamerikas zemju apgūšanas vēstures simbolu. Šobrīd Amerikā savvaļā dzīvo apmēram 41 000 mustangu.
Viljams Makinlijs
1900. gada ASV prezidenta vēlēšanās Makinlijs atkārtoti pieveica savu oponentu Braianu. Pusgadu pēc otrās prezidentūras sākuma, pret viņu tika izdarīts atentāts — anarhists Leons Franks Čolgošs sašāva viņu. Makinlijs nomira astoņas dienas vēlāk.
Latvijas mākslas vēsture
Celtniecība
Agrajā dzelzs laikmetā samazinājās nocietināto apmetņu īpatsvars, taču daļa no tiem turpināja pastāvēt. Raksturīga agrā dzelzs laikmeta apmetne ir Zvirgzdenes Kivtu apmetne, kur konstatētas guļbūves tehnikā celtas dūmistabas tipa ēkas. Vidējā dzelzs laikmetā atkal pieauga nocietināto apmetņu skaits. Pilskalnu tuvumā parasti atradās kas līdzīgs nelieliem ciemiem. Parādījās arī jauns apmetņu veids - ezerpilis. Šajā laika celtās ēkas bija guļbūves, kuru apsildīšanai būvēja akmens krāvumu krāsnis. Vēlajā dzelzs laikmetā pilskalnus papildus nocietināja - būvēja apjomīgus vaļņus, pastāvināja kalnu nogāzes, veidoja terases. Raksturīgs mājokļu tips vēlajā dzelzs laikmetā bija ar ēkas vidū novietotu dzīvojamo telpu, kur vienā gaļa pievienots slēgts priekšnams, bet otrā daļēji vai pilnīgi slēgta saimniecības papildtelpa.
Tēlotājmāksla
Senākie tēlotājmākslas paraugi ir tematiski zīmējumi uz kaula un raga priekšmetiem. Tie sastopami galvenokārt Kundas kultūras laikā. Latvijas teritorijā atrasti divi šai kategorijai pieskaitāmi darbi – viens ir dzīvnieka attēla gravējums uz kaula dunča, kas atrasts Užavas upē, bet otrs – cilvēka figūras gravējums uz kaula plāksnītes, kas atrasta Lubānas Zvidzes apmetnē. Kā mezolītam, tā neolītam raksturīga kaula un raga priekšmetu ornamentēšana ar svītriņām, skujiņām, krustojumiem, līkločiem, robojumiem un citu. Senākais saglabājušais kokgriezums ir no neolīta. Užavas Sārnates apmetnē iegūtais cilvēka tēls bija iecirsts koka stumbrā. Neolītā visizplatītākie mākslas darinājumi bija griezumi no kaula un raga. Visbiežāk atveidoja ūdensputnus un zivis, retāk – alnis, lācis, cauna, kā arī citi dzīvnieki un rāpuļi. Retāk sastopamas cilvēku plakanskulptūras un apaļskulptūras. Izcilākās no tām ir Sēļu Zvejnieku kapulaukā atklātā sievietes plakanskulptūra un Lubānas Aboras I apmetnē vīrieša apaļskulptūra. Vidējam neolītam raksturīga māla sīkplastika. Mālā veidotās cilvēku figūras bija ļoti vienkāršotas. Uzskata, ka šīs māla figūriņas saistītas ar mājas pavarda kultu. Zināmas arī māla dzīvnieku skulptūras – pīles, mežacūkas. Par vienu no interesantākajiem Latvijas akmens laikmeta mākslas paraugiem uzskata cilvēku un dzīvnieku dzintara figūras. Vienīgais no izņēmumiem ir Užavas Sārnates apmetnē iegūtais aļņa galvas atveidojums.
Turpmāk agro metālu un dzelzs laikmetā plastiskie darinājumi nav atrasti. Dzelzs laikmetā, mainoties cilvēku reliģiskajiem ticējumiem, mainījās arī ornamenta formas un to lietojums. Rotaslietas izdaiļoja ar saules un mēness simboliem. Iecienītas rotas vija lunulu un trīsstūra veida piekariņi. Kopš 6. gadsimta p. m. ē. Latvijas teritorijā novērojama Skandināvijas zvēru stila ietekme. Vidējā dzelzs laikmetā populāra rota bija stopsakta, bieži dekorēta ar stilizētām zvēru galvām. Vēlā dzelzs laikmeta dekoratīvo mākslu raksturo kuršu, lībiešu, latgaļu, sēļu un zemgaļu rotas - kaklariņķi, aproces, gredzeni, saktas, rotadatas, piekariņi un cits. Tās darināja no bronzas, alvas un svina sakausējuma, retāk no sudraba. Gan rotaslietas, gan praktiskie lietojamo dzelzi, koka, māla un akmens izstrādājumus dekorēja ar ģeometrisko ornamentu, kas raksturīgs Latvijā teritorijā dzīvojošajām tautām - svītrām, taisno un slīpo krustu, apli jeb saulīti, trīsstūri, rombu, viļņainu līniju.
Viduslaiki (ap 1200. – 1561./1562. gads)
13. gadsimtā krusta kara rezultātā Latvijas teritorija nonāca Romas pāvesta un Svētās Romas impērijas pakļautībā. Latvijas un Igaunijas teritorijā izveidoja valstisko veidojumu - Livoniju. Turpmākajos gadsimtos vēstures attīstība noritēja zemes un varas sadalē starp Rīgas arhibīskapu un Zobenbrāļu, vēlāk Livonijas ordeni. 16. gadsimtā no Svētās Romas impērijas Latvijas teritorijā ienāca reformācijas idejas.
Sākoties viduslaikiem Latvijas teritorija iekļāvās Rietumeiropas mākslas apritē. Livonijā dominēja vācu kultūras reģionu un kristietības ietekme. Stilistiski noteicošie bija romānikas un gotikas iespaidi. Vēsturisko stilu nesēji bija ieceļotāji, un viduslaiku mākslas tendences ienāca gan ar mūku ordeņu palīdzību, gan pa Hanzas savienības ceļiem.Ģeogrāfiski ciešākie sakari bija ar Vācu zemēm un Skandināviju. Māksla viduslaikos pārsvarā tapa kolektīvi un bija anonīmi. Mākslinieks pēc sabiedriskā statusa bija amatnieks, kas pārsvarā strādāja pēc paraugiem.
Glezniecība
Glezniecība Latvijā viduslaiku posmā bija ļoti vāji attīstīta, un lielākoties tajā dominēja reliģiskā tematika. Pašas senākās ir monumentālās glezniecības liecības pilīs un baznīcās. Rīgas Doma ziemeļu portālā atklāti gotiskais gleznojums ar Marijas kronēšanas ainu (14. gadsimts). Ventspils pilī atklāti 15. - 16. gadsimta sienu gleznojumi. Cēsu ordeņa pilī fragmentāri saglabājusies bībeliskā ainā, kur attēlota čūska, Ādams un stilizēta ābele (15. gadsimta beigas). 15. gadsimtā stājglezniecības sākumi saistāmi ar ievestajiem apgleznotajiem virotņu altāriem.
Tēlniecība
Viduslaiku tēlniecības zināmo darbu skaits ir neliels, ko noteikuši vēsturiskie apstākļi, kad vēlākajos gadsimtos daudzi no šiem darbiem gājuši bojā. Tēlniecības darbus veidoja akmenī un pārsvarā tie bija saistīti ar sakrālo būvplastiku. Saglabājies arī neliels skaits koka skulptūru. Rīgas Domā saglabājies lielākais skaits būvplastikas - 300 kapiteļu rotājumu. Izcils viduslaiku mākslas paraugs ir Rīgas Doma baznīcas ziemeļu perspektīvais portāls, kas bagātīgi rotāts ar reljefu joslām kolonnu kapiteļos. Nozīmīgi šī laika laicīgās akmens tēlniecības pieminekļi ir divi reljefi: ordeņa aizbildnes Sv. Jaunavas Marijas atveids "Madonna ar bērnu" un "Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs", kas atrodas pie Rīgas pils ziemeļu ieejas. Divi reljefi kādreiz rotājuši arī Melngalvju nama ieeju.
Viduslaikos baznīcu altārus rotāja skulptūras, kanceļu rotājumi un citi dekoratīvi darbi, ko darināja no koka, krāsoja un zeltīja. Rakstītie avoti vēsta, ka koktēlniecības darbi bijuši arī rātsnamos un pilīs. Senākās viduslaiku koka skulptūras gan Latvijā, gan visā Austrumbaltijas reģionā ir trīs koka tēli no Roņu salas: "Marija ar bērnu", "Dievmāte" un "Bīskaps" (ap 1320). Viens no iespaidīgākajām viduslaiku skulptūrām ir krucifikss "Triumfa krusts" no Svētās Jēkaba baznīcas.
Arhitektūra
Arhitektūrā par būtiskāko jauninājumu kļuva mūra celtniecība. No akmens un ķieģeļiem galvenokārt būvēja nocietinātas pilis un nozīmīgākās baznīcas, taču vairumu ēku joprojām cēla no koka. Viduslaikos Latvijas teritorijā uzbūvēja vairāk nekā 100 mūra piļu. Vecākās no tām ir Ikšķiles pils (1185 - 1186) un Salaspils Mārtiņsalas pils (1186 - 1195), kas būvētas kā kastelas tipa cietokšņi. Otrs cietokšņu tips pēc kā cēlas pilis Latvijā bija donžons. Iespaidīgākais no tiem ir Turaidas pils (13. gadsimts). Vissarežģītākais no cietokšņu tipiem bija konvents kā stilistiski vistīrākais piemērs ir Rīgas pils (1330 - 1354).
Līdz ar Latvijas iedzīvotāju pievēršanu kristīgajai ticībai Latvijas teritorijā sāka būvēt baznīcas, un līdz 16. gadsimtam uzceltas apmēra 80 baznīcas, no kā divas trešdaļas bija koka ēkas. Pats senākais mūra dievnams ir līdzās Ikšķiles pilij celtā baznīca, kas bija tipiska romānikas celtne. Romānikas stilu pārstāv arī Rīgā uzceltā Svētā Jura baznīca. Izcilākais viduslaiku sakrālās arhitektūras piemineklis ir Rīgas Doms, kam saskatāmas gan romānikas, gan gotikas iezīmes. Savukārt gotikas stila uzplaukuma piemērs ir Svētā Pētera baznīca.
Latvijas arhitektūras vēsturē pieņemts viduslaiku posmu dalīt vairākos īsākos. Pirmajā posmā (12. gadsimta beigas - 13. gadsimta pirmā trešdaļa) Latvijas teritorijā ienāca Rietumeiropas būvtipi un radās pirmās mūra celtnes. Ēkās pieticīgā veidā izpaudās vēlās romānikas stils. Otrajam posmam (13. gadsimta otrā trešdaļa - 14. gadsimta sākums) raksturīga jau plaši izvērsta mūra celtniecība. Ēkās parādās gotikas stila elementi - smailloka arkas, arkatūras, ribu velves u.c. Iezīmējās arī pirmās vietējās mūra arhitektūras īpatnības. Trešais posms (14. gadsimta vidus - 16. gadsimta vidus) bija gotikas stila uzplaukums, kurā ēkās plaši lietotas gotiskas konstrukcijas un dekoratīvās formas.
Renesanse un manierisms (ap 1561./1562. – 1680. gads)
1561. gadā Livonijas kara rezultātā beidza pastāvēt Livonija. Latvijas teritorija nonāca Polijas sastāvā, un tika sadalīta divās daļās - Pārdaugavas hercogistē un Kurzemes - Zemgales hercogistē. 1600. gadā sākās Poļu - zviedru karš (1600 - 1629) kā rezultātā Vidzemes teritoriju pievienoja Zviedrijas karalistei. Nemitīgie kari bija nelabvēlīgi kultūras, tajā skaitā mākslas attīstībai. Šo vēsturisko apstākļu dēļ renesanse ļoti vāji izpaudās Latvijas mākslā. Savukārt spilgtāk Latvijas mākslā izpaudās manierisms. Plaši pielietoja manierismam raksturīgos ornamentus.
Glezniecība
Renesanses un manierisma posmā Latvijas teritorijā gleznotāji pārsvarā ieceļoja no citām vietām Eiropā, atnesot līdzi to skolu tradīcijas, kuru ietekmē viņi bija veidojušies. Tādējādi glezniecības tradīcijas šajā laikā bija visai nevienmērīgas. 1638. gadā Rīgā apstiprināja krāsotāju cunfti, kurā tika reģistrēti ar gleznotāji, galvenokārt iebraucēji no Vācijas pilsētām. Paralēli Latvijā strādāja ar cunfti nesaistīti mākslinieki un amatnieki.
Glezniecībā dominēja altārgleznas un portreti, ieviesās eļļas tehnika. Nozīmīgākā altārgleznas ir "Pasā maltīte" (16. gadsimta beigas) Bauskas Svētā Gara baznīcā un "Golgāta" (1614) Tērvetes (Kalnamuižas) baznīcā. Izcilākais manierisma paraugs portretu glezniecībā ir "Kurzemes hercoga Vilhelma portrets" (1615). 17. gadsimtā aizsākās arī birģeru portretu tradīcijas, ko spēcīgi ietekmēja holandiešu reālisms.