cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tuksneša zebra
Tuksneša zebra mūsdienās
Tuksneša zebras izdzīvošana mūsdienās ir apdraudēta, daļēji tas ir tādēļ, ka tā tiek medīta. Tās āda, pateicoties blīvajam strīpojumam, pasaules tirgū tiek vērtēti kā ļoti ekskluzīva, un tā ir īpaši dārga. Zebras izspiež no to teritorijām cilvēki un mājdzīvnieki, konkurējot ar tuksneša zebrām uz ūdens rezervēm. Zinātnieki uzskata, ka savvaļā ir apmēram 1500-2000 tuksneša zebru.
Aleksejs Višņakovs
Aleksejs Višņakovs (dzimis Rīgā) ir Latvijas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Latvijas futbola izlases dalībnieks.
Klubos
Aleksejs ir Skonto FC audzēknis, šīs komandas pamatsastāvā spēlējis no 2003. līdz 2008. gadam. Višņakovs noslēdza divu gadu līgumu ar citu Latvijas komandu "FK Ventspils".
2011. gada janvārī viņš pievienojās Krievijas Premjerlīgas klubam Naļčikas "Spartak", kurā tobrīd jau spēlēja viens Latvijas futbolists — Aleksandrs Koliņko. Tomēr drīz pēc līguma noslēgšanas klubam nomainījās galvenais treneris, un Višņakovs vairs nebija klubam vajadzīgs. Februārī viņš noslēdza līgumu ar Polijas klubu Cracovia.
2012. gada augustā parakstīja viena gada līgumu ar Krievijas Nacionālās līgas klubu Kaļiņingradas "Baltika". Tajā nospēlēja 17 spēles, gūstot divus vārtus. 2013. gada jūlijā atgriezās Latvijā, pievienojoties Virslīgas komandai FK Spartaks. Virslīgā nospēlēja vien četras spēles un tā paša gada augustā panāca vienošanos ar Polijas Ekstraklasa komandu Lodzas "Widzew", kur spēlēja kopā ar brāli Eduardu.
2014. gada augustā pārgāja uz Moldovas Nacionālās divīzijas klubu Kišiņevas "Zimbru". Kluba finansiālo problēmu dēļ tajā nospēlēja tikai pussezonu un atgriezās Latvijā, pievienojoties savam pirmajam klubam Skonto. Pēc Skonto izslēgšanas no Virslīgas karjeru nolēma turpināt citā Rīgas klubā RFS.
Izlasē
Latvijas izlasē Višņakovs debitēja 2004. gada decembrī spēlē pret Omānu. Pirmos vārtus izlases sastāvā guva 2005. gada 9. februārī draudzības spēlē pret Austriju.
Personīgā dzīve
Arī viņa brālis Eduards ir profesionāls futbolists un šobrīd spēlē Polijas klubā Hožovas "Ruch". Kopā ar brāli ir spēlējis FK Ventspils un Lodzas "Widzew" klubu sastāvos. Sieva - Marina Višņakova. Divi dēli - Alans Višņakovs un Marko Višņakovs.
Podrags
Podrags ir Rīgas Kurzemes priekšpilsētas daļa Daugavas kreisajā krastā Spilves apkaimē.
Vēsture
Pirmo reizi avotos minēts 1656. gada Piņķu muižas revīzijas protokolā, runājot par pļaušanas tiesībām Spilves pļavās. Podradzieši nodarbojās arī ar zveju, kas bijis nozīmīgs seno rīdzinieku iztikas avots. Broces zīmējumos redzamas dzirnavas, kā arī sadzīves ainiņas — lašu tīklu žāvēšanu pie Podraga dambja, kas ticis uzcelts 1760. — 1770. gados, lai regulētu Daugavas kuģu ceļu, tomēr plūdos tas bieži esot ticis pārrauts. Podragā 18. gadsimtā darbojās Jānim Šteinhaueram piederoša ar vēju darbināmā kokzāģētava, kas pārstrādāja dēļos 2000 baļķu gadā un bija šai laikā otra lielākā zāģētava Rīgas apkaimē.
2018. gada 18. novembrī, atzīmējot Latvijas Republikas simtgadi, grāmatizdevējs un dzejnieks Valters Dakša kopā ar domubiedriem Podraga teritorijā īstenoja hepeningu 100 podi Latvijas simtgadei, nogādājot aptuveni 100 tualetes podus Podraga teritorijā un kopīgi atzīmējot svinīgo notikumu. Tas izsauca sašutumu sabiedrībā, un svinību laikā ieradās Rīgas pašvaldības policija, kas lika podus nogādāt citur.
Lešons Merits
Karjera
Merits ir divkārtējs olimpiskais čempions. 2008. gada Olimpiskajās spēlēs Pekinā viņš izcīnīja uzvaru gan 400 m distancē, gan 4×400 m stafetē ASV izlases sastāvā. Merits nefinišēja 400 m distancē.
Ir izcīnījis sešas zelta un divas sudraba medaļas Pasaules čempionātā. 2005. gadā Helsinkos izcīnīja zeltu ASV komandas sastāvā 4x400 m stafetē (skrēja priekšskrējienos). 2007. gadā Osakā atkārtoja sasniegumu stafetē un izcīnīja pirmo individuālo medaļu (sudrabs 400 m). 2009. gadā Berlīnē izcīnīja divus zeltus (stafete, 400 m). 2011. gadā Tegu stafetē izcīnīja zeltu, savukārt individuālajā 400 m distancē — sudrabu. 2013. gadā Maskavā otro reizi karjerā izcīnīja divas zelta medaļas. Merits ir viens no medaļām bagātākajiem sportistiem Pasaules čempionāta vēsturē.
2010. gada aprīlī viņš tika pieķerts dopinga lietošanā un sākotnēji diskvalificēts uz diviem gadiem. Pēc sportista paskaidrojumiem, ka patiesībā tikuši lietoti preparāti dzimumlocekļa pagarināšanai, diskvalifikācijas termiņš tika saīsināts uz 21 mēnesi. 2011. gadā beidzās diskvalifikācija un L. Merits atgriezās sacensību apritē.
Alesandro Volta
Alesandro Džuzepe Antonio Anastazio Volta (it, dzimis, miris ) bija itāļu fiziķis, kas kļuva slavens ar to, ka 1800. gadā izveidoja galvanisko jeb Voltas bateriju. Tā bija pirmā ierīce, ar kuru varēja iegūt pastāvīgu elektrisko strāvu. 1778. gadā Volta bija arī pirmais, kas atklāja un izolēja metāna gāzi (CH4). 1801. gadā Alesandro Volta nodemonstrēja viņa izgudroto bateriju Napoleonam Bonapartam, kuram patika izgudrojums. Par to Napoleons piešķīra Voltam Lombardijas karalistes grāfa un senatora titulu.
Volta ir dzimis Komo pilsētā, Lombardijas hercogistē. 1774. gadā viņš kļuva par Komo Karaliskās skolas fizikas profesoru, bet 1779. gadā sāka strādāt Pāvijas Universitātē. 1815. gadā Austrijas imperators iecēla Voltu par Padujas Universitātes filozofijas fakultātes vadītāju.
1881. gadā Alesandro Voltas vārdā tika nosaukta elektriskā sprieguma mērvienība volts.
Skoti
Skoti ir nācija, kas dzīvo Skotijā — Apvienotās Karalistes ziemeļdaļā un tai piegulošajās piekrastes salās.
Cēlušies no piktu un ķeltu skotu (gēlu) ciltīm, kas ap 7. gadsimtu sajaucās ar to apdzīvotajās teritorijās iebrukušajiem ģermāņiem — angļiem un sakšiem. Pakāpeniski norisinājās ienākušo ģermāņu valodas pārņemšana. 11. gadsimtā skoti izveidojas savu valsti, kas tos vēlāk konsolidēja nācijā. 17. — 18. gadsimtos, kad norisinājās Skotijas pievienošanās Anglijai, arī skoti aizvien vairāk sāka tuvināties angļiem. Skotijas dienviddaļā norisinājās faktiski abu tautu saplūšana.
Runā skotu valodā, Skotijas angļu valodā, kā arī skotu gēlu valodā. Literārā valoda — angļu (kopš 14. — 16. gadsimta). Rakstībai lieto latīņu alfabētu.
Skotu kopējais skaits tiek lēsts no 6 līdz pat 8 miljoniem. No tiem aptuveni 4,5 miljoni dzīvo Skotijā. Emigrācijas rezultātā skoti nokļuva arī Amerikas Savienotajās Valstīs, Kanādā, Austrālijā, Argentīnā, Čīlē, Jaunzēlandē, kur lielākoties iekļāvās jaunajās nācijās.
Pēc reliģiskās pārliecības galvenokārt protestanti (prezbiterāņi).
Aizpute
Aizpute ir sena Dienvidkurzemes novada pilsēta Latvijā. Atrodas paugurainās Rietumkursas augstienes rietumu malā, Tebras krastos, 38,5 km no novada centra Grobiņas, 50 km uz ziemeļaustrumiem no Liepājas pilsētas un 174 km no Rīgas. Aizputē dzīvoja  iedzīvotāji.
Nosaukums
1231. gada pāvesta sūtņa Alnas Balduīna līgumā ar kuršiem Aizpute minēta kā Asimpute un Asenput, citos rakstos sastopamas vietvārda formas Asimpute, Asseboten, Assenputte, Hasenputten, kas vēlāk vāciskotajā variantā kļuvis par Hasenpoth. Jānis Endzelīns uzskatīja, ka vietvārda izcelsme visdrīzāk ir baltiska, tas varētu būt cēlies no lietuviešu vārda pùsti ('pamt, tūkt'), tātad 'vieta aiz augstienes'.
Vēsture
Līdz 13. gadsimta vidum pie Rīgas-Prūsijas ceļa Tebras labajā krastā atradās kuršu Bandavas zemes pils Beida, senos rakstos Asseboten, Asimpute, Asenputte. Domā, ka no tā izveidojies vēlākais pilsētas vācu nosaukums Hasenpoth un latviskais Aizpute. Šie nosaukumi varētu būt saistīti ar somugru valodu apdzīvotas vietas apzīmējumiem Ase, Ason.
Misiņkalnā, karjeru rokot, daļēji izpostītas agrā dzelzs laikmeta (2.-4. gs.) apmetne un kuršu 11.-13. gs. ugunskapi.
Pēc Kursas sadalīšanas no jūras kuģojamā Tebra kļuva par robežu starp ordeņa un bīskapa zemēm. 1248.-1249. gadā abi jaunie kungi uzcēla savas pilis - Aizputes ordeņa pili un Aizputes bīskapa pili. Aizpute bija Kurzemes bīskapijas domkapitula pilsēta (1378–1513), Piltenes apgabala galvaspilsēta (1617–1795/1819), Aizputes virspilskunga iecirkņa un Aizputes apriņķa centrs (1818–1949), Aizputes rajona centrs (1950–1962), pēc tam Liepājas rajona pilsēta. No 2009. līdz 2021. gadam tā bija Aizputes novada centrs.
Ģeogrāfija
Gar Aizputes austrumu robežu tek Tebras pieteka Laža, uz kuras uzstādināta Lažas ūdenskrātuve, pilsētas dienvidrietumos Tebras krastā slejas Misiņkalns (95,4 m vjl, relatīvais augstums ap 40 m). Tebras dziļums pilsētā ir ap 1 metru, uz tās uzstādināts Aizputes dzirnavezers.
Apskates objekti
Aizputes ordeņa pils būvniecību 1249. gadā uzsāka ordeņmestrs Dītrihs fon Grīningens. Pils vairākkārt paplašināta. Līdz 20. gadsimta 70. gadu vidum tā bija apdzīvota. Kopš 1998. gada pils ir valsts vēstures piemineklis.
Muzejs Aizputē ar pārtraukumiem pastāv kopš 1935. gada. Šajā laikā tas ir vairākkārt mainījis savu atrašanās vietu. Kopš 1999. gada muzejs atrodas Aizputes pilsmuižas kungu mājā, kas celta 18. gadsimta beigās. Muzejā skatāmas piecas pastāvīgās ekspozīcijas un tā izstāžu zālē regulāri tiek eksponētas mākslas izstādes.
Aizputes pilsētas senākais tilts ir akmens tilts pār Tebras upi. Tas būvēts 1907. gadā un ir viens no pēdējiem celtiem mūra tiltiem Latvijā. To projektējis inženieris Karro un cēlis uzņēmējs Folksdorfs. Tilta akmens margu centrālajā daļā iekalts Manteifeļu ģerbonis un uzraksts par celšanas gadu.
Ūdensdzirnavas pabeigtas 18. gadsimta beigās vai 19. gadsimta sākumā. Pie tām skatāms Tebras upes ūdenskritums. Muižas alus darītava atrodas turpat līdzās ūdensdzirnavām. Celta 19.gs. beigās, apvienojot divas vecākas Pilsmuižas saimniecības ēkas.
Baznīckalns un baznīca celta pēc 1260. gada kuršu sacelšanās apspiešanas vietā, kur pirms tam atradās Aizputes kuršu pils. Baznīca vairākkārt pārbūvēta un pašreizējo izskatu ieguvusi 1860. gadā. Aizputes baznīca ir viena senākajām baznīcām Kurzemē. Kopš 1998. gada baznīca ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Līdz 16.gs. tajā sludināja katoļticību. Vēlāk ēka pārgāja evaņģēliski luteriskās draudzes valdījumā. Šodien tā ir Aizputes Sv. Jāņa luterāņu baznīca.
Aizputes vecpilsētā koka apbūve saglabājusies no 19. gadsimta otrās puses un 20. gadsimta sākuma pārbūves laika. Vecpilsētas apbūve iekļauta Eiropas kultūras mantojuma sarakstā.
Misiņkalna dabas parks sākts veidot 1930. gados. Tas aizņem apmēram 28 ha lielu platību. Misiņkalns ir Aizputes pilsētas augstākā vieta — 95,4 m virs jūras līmeņa. Parka stādījumu atjaunošana un sakopšana uzsākta 1992. gadā. Šodien parku caurvij gājēju celiņi, tā teritorijā atrodas mototrase, kurā norisinās Latvijas mēroga sacensības motokrosā.
Represēto piemiņas aleja un piemiņas akmens ir liepu un ozolu aleja to 50 aizputnieku piemiņai, kas tika deportēti uz Sibīriju. Aleja atjaunota 1989. gadā, kad tur uzstādīja arī piemiņas akmeni.
Sinagogas ēka celta 19. gadsimta otrā pusē. Kā sinagoga tā darbojās līdz vācu okupācijai Otrā pasaules kara laikā. 1955. gadā to pārveidoja par kultūras namu.
V. Jēriņas leļļu kolekcijā kopumā atrodas 300 dažādi ietērptas lelles.
Ģerbonis
Senākais Aizputes ģerbonis atrodams 14. gadsimta zīmogā, kurā attēlots Kurzemes domkapitula mūks ar biķeri rokā. Arī 1845. gada Aizputes ģerbonī redzams mūks ar biķeri rokā uz rūtaina fona.
1850. gada ģerbonī attēlota mūra siena ar torni un vārtiem, virs kura Krievijas Impērijas karogs, virs vārtiem — Kurzemes guberņas ģerbonis, bet logu ailēs gadu skaitļi — 1378. un 1799. Pašreizējais ģerbonis ir saglabājis līdzību tieši šim variantam.
Iedzīvotāji
1998. gadā pilsētā dzīvoja 94,4% latviešu, 2,2% krievu un 1,3% lietuviešu.
Ievērojamas personības
Ievērojamas personības, kas dzimušas vai augušas Aizputē:
Lādiņpārneses ierīce
Lādiņpārneses ierīce jeb lādiņsaites matrica (en, saīsināti CCD) ir starojuma uztvērējs — fotoelektrisku pusvadītāju matrica ar ļoti augstu jutību. Katrs lādiņsaites matricas elements uzkrāj elektrisko lādiņu proporcionāli uz to krītošā starojuma intensitātei. To lieto arī videokamerās un ciparkamerās.
Lādiņsaites matricu 1969. gadā izgudroja Bell Labs zinātnieki Vilards Boils un Džordžs Smits. Par to viņi 2009. gadā saņēma Nobela prēmiju.
Sporta astroloģija
Sporta Astroloģija
Horārā astroloģija ir astroloģijas atzars, kas izmanto citu pieeju un pakļaujas nedaudz savādākiem noteikumiem kā natālā (dzimšanas) astroloģija. Horārā astroloģija tiek nepastarpināti izmantota dažādu notikumu paredzēšanai, tajā skaitā sporta spēļu iznākuma paredzēšanai. Vispopulārākā sporta astroloģijas metode ir spēles rezultāta paredzēšana, izmantojot notikuma karti, proti, sastādot astroloģisko karti vietai un laikam, kurā notiks konkrētā spēle. Pēc zināmām pazīmēm var paredzēt spēles uzvarētāju. Tomēr jāņem vērā, ka sporta astroloģijā pastāv strikti noteikumi, jo daudzas spēles sākas vienlaicīgi un visās spēlēs kā zināms neuzvar tikai mājinieki vai favorīti. Līdz ar to sporta astrologi nodarbojas zināmā mērā ar mikroastroloģiju, jo pat pāris minūšu nobīde var padarīt prognozi neiespējamu. Šādu striktu noteikumu esamība padara sporta astrologa darbu grūtāku, jo ir jāatsijā daudzas kartes, lai atrastu karti, kas būtu radikāla jeb citiem vārdiem derīga prognozēšanai. Lai gan minētā metodeir populārākā sporta astrologu vidū uz šo brīdi, pastāv vesela rinda citu dažādu metožu uzvarētāja noteikšanai. Piemēram, reālā laika metode, kas ir atvasināta no notikuma kartes, proti karte tiek pētīta reālā laika režīmā spēles gaitā, mēģinot atrast spilgtus momentus, kas var apzīmēt, piemēram, vārtu gūšanu futbolā. Protams, astrologs veic šādu spēles skanēšanu pirms spēles, mūsdienu astroloģijas programmatūra ļauj veikt jebkāda veida manipulācijas ar zvaigžņu karti jebkuram laikam un vietai. Pastāv metode, kas saistīta ar atsevišķu svarīgu spēlētāju (vēl jo vairāk, ja tas nav komandas sporta veids, piemēram, bokss vai teniss) dzimšanas kartes salīdzināšana ar notikuma karti vai izmantojot spēlētāja dzimšanas kartes tranzītus, proti, planētu stāvokli salīdzinājumā ar to izvietojumu spēlētāja dzimšanas kartē. Lai gan šī astroloģijas joma ir samērā jauna un maz apgūta (tiesa, senos laikos ir bijuši mēģinājumi paredzēt uzvarētājus zirgu skriešanās sacīkstēs), sporta astrologi uzskata, ka spēj ar salīdzinoši lielu precizitāti paredzēt uzvarētāju, izmantojot savu empīrisko pieredzi.
Vargāns
Vargāns ir 45—75 mm liels tautas mūzikas instruments, ko veido 20—50 mm pakavveidīgs dzelzs vai bronzas rāmis, kam pa vidu iestiprināta plāna, elastīga tērauda mēlīte ar izliektu brīvo galu, veidojot tā saukto „ūsiņu”.
Marta Menegati
Marta Menegati (dzimusi ) ir itāliešu pludmales volejboliste. Pašlaik (2012) viņa spēlē pārī ar Grētu Kikolari. Viņa ir piedalījusies.
Menegati ir ieguvusi vairākas zelta un sudraba medaļas pasaules un Eiropas čempionātos jauniešiem un pašlaik FIVB pasaules rangā ieņem 6. vietu.
Aizsardzības mehānismi augos
Aizsardzības mehānismi augos raksturo evolūcijas ceļā attīstītas augu fizioloģiskās un ķīmiskās īpašības, kuras paaugstina iespēju augam izdzīvot un vairoties.
Aizsardzības mehānismi ir nepieciešami, jo augi nepārtraukti ir pakļauti dažādiem stresa faktoriem, kuri augus traumē vai apdraud, un augi nespēj aktīvi pārvietoties, lai no šiem faktoriem izbēgtu. Stresa faktorus var iedalīt biotiskajos, jeb dzīvo organismu, piemēram, zālēdāju un baktēriju, izraisītajos, un abiotiskajos, jeb vides radītajos faktoros.
Aktīvie aizsardzības mehānismi
Aktīvie aizsardzības mehānismi ir konkrēta aizsardzības reakcija, kas veidojas uzbrukuma vai stresa gadījumā un nav pastāvīgi sastopama auga šūnās. Par aktīvu aizsardzības mehānismu var uzskatīt šūnapvalku uzbiezināšanos, kas veidojas pastiprinoties kallozes un lignīna ražošanai.
Cits aktīvais aizsardzības mehānisms ir hipersensitīvā atbilde, kas izraisa lokalizētu šūnu bojāeju patogēna skartajā audu rajonā. Hipersensitīvā atbilde parasti tiek atpazīta pēc brūnām, mirušām šūnām infekcijas skartajos audu rajonos un, atkarībā no patogēna, to daudzums var būt no vienas šūnas līdz veseliem audu apgabaliem.
Tās aizsardzības sistēmas augos, kuras tiek iedarbinātas tikai infekcijas vai kaitēkļu bojājumu dēļ, teorētiski prasa mazākus ieguldījumus no auga resursiem nekā aizsardzības sistēmas, kas ir pastāvīgi aktīvas. Inducētās aizsardzības sistēmas ir efektīvas tikai tad, ja to aktivizēšana notiek salīdzinoši īsā laikā pēc patogēna infekcijas. Šos aizsardzības mehānismus nepieciešams attiecīgi regulēt, lai pats augs neaizietu bojā, jo aizsardzības mehānismu aktivācija var kavēt augu augšanu.
Pasīvie aizsardzības mehānismi
Pasīvie aizsardzības mehānismi nav konkrētas reakcijas, bet gan auga fizikālās vai ķīmiskās iezīmes, kuras vienmēr ir klātesošas. Fizikālie aizsardzības mehānismi izpaužas kā fiziskas aizsardzības barjeras, piemēram, auga virszemes daļas var būt klātas ar kutikulu — vaska kārtu, radot barjeru potenciālajiem kaitēkļiem. Tāpat fizikālo barjeru var veidot dzeloņi, matiņi, dziedzermatiņi un biezs mizas slānis.
Lēkts
Lēkts astronomijā ir brīdis, kad debess spīdeklis parādās uz matemātiskā horizonta. Saulei un Mēnesim lēkts ir diska augšējās malas parādīšanās uz matemātiskā horizonta.
Aizsardzības mehānismi augos
Molekulārie mehānismi
Molekulārie mehānismi, kas ir aizsardzības reakciju pamatā ir ļoti sarežģīti. Viena no šīm reakcijām ir gēns pret gēnu (gene for gene) mijiedarbība. Patogēns, kuram ir konkrēts avirulences gēns izdala virulences faktorus, ko atpazīst augi, kuriem ir atbilstošais Rezistences (R) gēns. Pēc atpazīšanas strauji tiek aktivēti aizsardzības mehānismi, kas noved pie patogēna augšanas ierobežošanas. Patogēnus, ko augi atpazīst šādā ceļā sauc par avirulentiem, jo tie nespēj veiksmīgi izraisīt saslimšanu. Šādus augus sauc par rezistentiem, bet šadu patogēna-auga mijiedarbību sauc par nesavienojamu. Neesot gēns pret gēnu atpazīšanai, patogēns ir virulents, augi uzņēmīgi un mijiedarbība savienojama. R gēnu ierosināta rezistence parasti ir saistīta ar aktīvo skābekļa formu (ROS) veidošanos augā
ROS tiek uzskatītas par galvenajām programmētās šūnu bojāejas regulētājām. Šūnas infekcijas klātbūtnē sintezē ROS, reducējot molekulāro skābekli par superoksīdu O2-, ūdeņraža peroksīdu (H2O2) un hidroksilradikāli (•OH). Augos sastopamas dažādas antioksidatīvās sistēmas, kas padara nekaitīgu O2- un ierobežo potenciālos bojājumus, piemēram, superoksīda dismutāze (SOD), kura katalizē O2- pārveidošanu par ūdeņraža peroksīdu (H2O2).
R gēnu izraisītā rezistence parasti tiek saistīta arī ar salicilskābes (SA) atkarīgu signālceļu, kas noved pie noteiktu, ar patoģenēzi saistītu (PR) proteīnu ekspresijas. Tiek uzskatīts, ka PR proteīni veicina aizsardzības reakciju veidošanos. Citus augu aizsardzības mehānismus kontrolē jasmonāti (JA) un/vai etilēns (ET). Šīs aizsardzības reakcijas mēdz pārklāties ar reakcijām uz ievainojumiem, kuras arī kontrolē ET-JA ceļi. SA, JA, ET signālceļi plaši mijiedarbojas. SA un JA bieži inhibē daudzu gēnu darbību (Reymond and Farmer, 1998). Dažu gēnu ekspresijas ierosināšanai nepieciešams gan ET, gan JA, kamēr citu gēnu ekspresijai nepieciešams tikai viens no šiem signāliem. Ir arī gadījumi, kur negatīvi mijiedarbojas ET un JA signālceļi.
Ārējās saites
https://web.archive.org/web/20100722210934/http://nu-distance.unl.edu/homer/Class/29/index.html
Aknīste
Aknīste ir pilsēta Latvijā, Jēkabpils novadā. Atrodas Dienvidsusējas krastos, 135 km no Rīgas, 69 km no Daugavpils, 53 km no Jēkabpils.
Vēsture
Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1298. gadā. Lietuvas krusta karu laikā. 1388. gadā Lietuvas dižkungs Vītauts Sēlijas dienvidu daļas zemes atdeva Livonijas ordenim, to pārvaldīja Daugavpils komturi.
Vēl pirms Viļņas ūnijas noslēgšanas 1560. gadā Polijas-Lietuvas valdnieks Sigismunds II Augusts Aknīstes apkārtni uzdāvāja kņazam Jānim Krošiņskim (Kroszyńscy). Kad Otrā Ziemeļu kara laikā Krievijas caristes karaspēka uzbrukuma dēļ zviedri 1656. gadā uz ilgāku laiku nobloķēja satiksmi pa Daugavas ūdensceļu, krasi pieauga kravu apgrozījums caur hercogistes teritoriju no Jēkabpils līdz Jaunjelgavai. Pēc kara beigām un Daugavas tirdzniecības atjaunošanās 1667. - 1668. gadā hercogs Jēkabs netālu no Aknīstes lika no Vilkupes rakt Eglonas-Susējas kanālu, lai savienotu Dienvidsusēju ar Daugavas pieteku Eglonu.
No 1950. gada pilsētciemats un līdz 1956. gadam rajona centrs, 1991. gadā Aknīste ieguva pilsētas tiesības.
Aknīstes ebreji
Aknīstē no 19. gadsimta vidus dzīvoja liela ebreju kopiena - 1920. gadā tie bija 194 cilvēki jeb 75% iedzīvotāju, bet 1935. gadā - 199 jeb 42%. Nacistiskās Vācijas okupācijas sākumposmā, sākoties holokaustam, 1941. gada 18. jūlijā lielāko daļu pilsētas ebreju nošāva Ilūkstes pašaizsardzības vienības dalībnieki. padomju okupācijas laikā 1950. gados upurus pārapbedīja pie Aknīstes kapsētas. 2020. gada oktobrī nošaušanas vietā atklāts piemiņas akmens.
Ģeogrāfija
Aknīstes un tās apkārtnes sīkpauguraino reljefu veido Aknīstes pacēlums, pa kuru šeit tek Dienvidsusēja un tās pietekas Radžupe un Elsīte. Dienvidsusējas senlejas krastu augstums sasniedz 25 m virs upes līmeņa, pašas upes platums ap 10 m, dziļums ap 1 m. Augšpus pilsētas arī Radžupei ir kanjonveida ieleja.
Transports
No Aknīstes ved autoceļi P74 (Aknīste-Siliņi, faktiski Jēkabpils-Aknīste-Lietuva), P73 (Vecumnieki-Nereta-Subate), vietējie ceļi V771 uz Mežalaukiem un V709 uz Gārseni-Ausmām.
1916. gadā vācu karaspēks uzbūvēja šaursliežu dzelzceļa līniju no Rokišķiem līdz Jēkabpils pievārtei caur Aknīsti. Līdz 1960. gadu sākumam pa to kursēja pasažieru vilcieni (Aknīste-Siliņi, ar tālāku pārsēšanos), 1964. gadā līniju oficiāli slēdza.
Izglītība
Aknīstes novadā 2009. gadā darbojās četras izglītības iestādes - Aknīstes vidusskola, Gārsenes pamatskola, Asares pamatskola un Pirmsskolas izglītības iestāde bērnudārzs "Bitīte". Aknīstes vidusskolā 2009./2010. mācību gadā mācījās 237 skolēni. Aknīstes pagasta skola dibināta 1869. gadā. Bez bībeles pamatiem un garīgām dziesmām mācīja rakstīšanu un aritmētiku.
1877./78. m.g. skolā mācījās 28 skolēni, 1885./86. m.g. skolā mācījās 60 zēnu un 2 meitenes
Pēc 1. pasaules kara 1919. gadā skolu atjaunoja ar 3 klasēm. Visus priekšmetus mācīja latviešu valodā viens skolotājs — Jānis Valdmanis. No 1938./39. m.g. mācības notika jaunajā skolā - tagadējās skolas telpās. 2. pasaules kara laikā skolas telpas tika izmantotas par kara hospitāli. 1944. g. 1. septembrī mācības skolā atsākās.
No 1963. — 1970. gadam par skolas direktoru strādāja Roberts Aišpurs. Šajā laikā tika sākta arī jaunās skolas piebūve. Ekspluatācijā nodota 1968. gadā. 1971. gada janvārī tika atklāta tagadējā sporta zāle. No 1970. — 1995.g. par Aknīstes vidusskolas direktoru strādāja Oļģerts Žindigs.
Dažādlapu araukārija
Dažādlapu araukārija (latīņu: Araucaria heterophylla) ir araukāriju ģints koku suga. Tā ir endēma suga un dabā aug tikai Norfolkas salā. Dažādlapu araukārija ir Norfolkas simbols. Tā ir ļoti populārs apstādījumu koks un tiek audzēta arī citur pasaulē - Austrālijā, Jaunzēlandē, ASV un Eiropas dienvidos, it sevišķi Vidusjūras valstīs. Latvijā bieži vien tiek dēvēta par "istabas egli" un tiek audzēta kā telpaugs.
Smiltiņu kalns
Smiltiņu kalns (arī Ķīķeru kalns) ir ~153 m augsts paugurs Austrumkursas augstienes Saldus paugurainē. Izvietojies Tukuma novada Zantes pagastā, 1,5 km uz ziemeļiem no Zantes. Kalna relatīvais augstums ir ap 15—25 m, gar tā virsotni iet autoceļš P109 Saldus—Kandava, sadalot pauguru divās daļās. Smiltiņu kalnā veikta intensīva grants ieguve; lielākā daļa paugura norakta. 1983.—1987. gados rekultivēto karjeru vietā iestādīts priežu mežs, ierīkota dabas taka.
Beķermuiža
Beķermuiža jeb Bekera muiža bija muiža senajā Daugavas krastā, kuras vieta mūsdienās atrodama starp Beķera grāvi starp Daugavgrīvas šoseju Voleru un Spilves apkaimēs. Muižas ēkas līdz mūsdienām nav saglabājušās.
Vēsture
Pēc Livonijas ordeņa likvidācijas un Kurzemes un Zemgales hercogistes izveides šo apkaimi pārvaldīja hercogs Gothards. Zināms, ka 1586. gadā viņš par 3000 Rīgas mārkām to ieķīlāja Hermanim Bekeram. Viņa mantinieks bija Vilhelms Bekers. Poļu-zviedru kara laikā muižu ieņēma zviedru karaspēks, tā iekļauta Daugavgrīvas draudzes novadā. Vēlāk muižas īpašnieki mainījās, taču muižiņa saglabāja pirmo īpašnieku vārdu.
19. gadsimtā Bekera muiža saukta arī par Pālena muižu jeb Purvāja muižu, tajā apstrādāts ļoti daudz zemes — 71 ¼ mucvietu tīruma. Pie Daugavgrīvas lielceļa bijis ierīkots krogs. 1924. gadā agrākās Beķera muižas teritoriju iekļāva Rīgas pilsētas administratīvajās robežās. 20. gadsimtā izveidojusies mazdārziņu kolonija, kas mūsdienās nosaukta par Beķermuižu.Mūsdienās Saglabājies tikai neliels bruģēta ceļa posms pie Bolderājas šosejas un iespējams, ka pāris seni alejas koki. Visu teritoriju aizņem padomju okupācijas laikos izveidoti un tagad daļēji pamesti mazdārziņi.
Baložu dzimta
Baloži, baložu dzimta (Columbidae) ir vienīgā baložveidīgo putnu kārtas (Columbiformes) dzimta. Baložu dzimtas putnus sauc arī par dūjām un ūbelēm. Visbiežāk mazākos baložu dzimtas putnus sauc par ūbelēm, bet lielākos par baložiem. Baložu dzimtā ir 344 sugas, kas tiek iedalītas 49 ģintīs.
Baložu dzimta ir adaptējusies visa veida biomām. Vislielākā sugu dažādība dzīvo tropiskajos reģionos. Tropu baloži var būt gan dzīvojoši kokos, gan uz zemes, gan daļēji kokos un daļēji uz zemes. Ir sugas, kas dzīvo savannā, klajās vietās ar skraju koku audzi, tuksnešos, pustuksnešos, dažādos mežos, mangrovju audzēs un smilšainajos jūras krastos.
Izplatība
Baloži un ūbeles ir izplatītas visā pasaulē, izņemot lielo un sauso Sahāras tuksnesi, Antarktīdu un tai pieguļošās salas, kā arī ziemeļos arktiskās salas. Baloži ir kolonizējuši gandrīz visas okeānu salas, sasniedzot Polinēziju un Četema salas Klusajā okeānā, Maurīciju, Seišelu salas un Reinjonu Indijas okeānā, un Azoru salas Atlantijas okeānā.
Tomēr izplatības čempions pasaulē ir mājas balodis (Columba livia), tā dabiskā izplatība ir Eiropa, Ziemeļāfrika, Tuvie Austrumi, Centrālāzija, Indija, Himalaji, Ķīna un Mongolija, bet, pateicoties cilvēkiem, kas centās šo balodi pieradināt un kas ir aizveduši balodi sev līdzi ceļojumos, tā izplatība mūsdienās aptver gandrīz visu Ziemeļameriku, Dienvidamerikas lielās apdzīvotās vietas, Āfrikas kontinentu uz dienvidiem no Sahāras, Dienvidaustrumāziju, Japānu, Austrāliju un Jaunzēlandi.
Latvijā
Latvijā ligzdo 5 baložu dzimtas sugas: mājas balodis (Columba livia domestica), meža balodis (Columba oenas), lauku balodis (Columba palumbus), parastā ūbele (Streptopelia turtur) un gredzenūbele (Streptopelia decaocto). Vienu reizi Latvijā novērota arī austrumu ūbele (Streptopelia orientalis).
Izskats un īpašības
Baloži un ūbeles ir kompakti veidoti putni, ar mazām galvām uz salīdzinoši lieliem ķermeņiem, īsiem kakliem un kājām, un slaidiem, īsiem knābjiem, kuriem ir gaļīgas nāsis. Spārni ir lieli, ar spēcīgiem spārnu muskuļiem, kas sastāda no kopējā svara 31—44%. Baloži ir vieni no spēcīgākajiem un ātrākajiem putniem pasaulē, kā arī tie ir ļoti veikli, ar izcilām spējām manevrēt lidojuma laikā.
Baložu dzimtas putni ir ļoti dažādos izmēros. Lielākie ir vainagbaloži (Goura) no Jaungvinejas, kas gandrīz sasniedz tītara augumu un sver 2—4 kg. Mazākās ir Amerikas zemesūbeles (Columbina), kas ir apmēram vienā augumā ar mājas zvirbuli un sver 22 g. Starp kokos dzīvojošiem baložiem vislielākais ir Marķīzu imperiālbalodis (Ducula galeata), kura ķermeņa garums sasniedz 50 cm un svars apmēram 1 kg, bet vismazākais kokos dzīvojošais balodis ir mazā augļu ūbele (Ptilinopus naina), kuras garums nepārsniedz 13 cm.
Uzvedība
Baloži un ūbeles parasti būvē diezgan nekārtīgas un vaļīgas ligzdas, izmantojot dažādus zariņus un stiebrus. Ligzda var būt uzbūvēta gan kokā, uz klinšu malām un uz zemes, atkarībā kādai sugai pieder balodis. Parasti tiek izdēta viena vai divas olas, un abi vecāki rūpējas par putnēniem, kas ligzdu pamet 7—28 dienā pēc izšķilšanās.
Barība
Baloži barojas ar dažādām sēkliņām, augļiem un augiem. Kopumā baložus pēc to ēšanas ieradumiem var iedalīt divās lielās grupās: sēklu jeb graudēdāju baloži un augļēdāji. Graudēdāji barojas ar dažādām sēklām, kuras tiek atrastas uz zemes, toties augļēdāji barojas kokos. Arī morfoloģiski abas grupas viena no otras atšķiras. Graudēdājiem guzas sienas ir biezas, bet augļēdājiem plānas, kā arī to zarnu trakts ir īsāks kā graudēdāju baložiem. Augļēdāju baloži spēj rāpties no viena zara uz otru, un pat karāties koka zarā ar galvu uz leju, lai varētu sasniegt kādu augli. Graudēdāju baloži atšķirībā no citiem putniem, lai pabarotu mazuļus, ražo "graudu pienu", atrijot sašķeltus graudus un to apvalkus putriņā, kas ir uzturvielām bagāta barība mazajiem putnēniem. Abi dzimumi ražo "graudu piernu".
Bez graudiem un augļiem baloži barojas arī ar kukaiņiem un sīkiem dzīvniekiem. Zemesūbeles un paipalūbeles lielos daudzumos patērē kukaiņus un kāpurus. Atola augļu ūbele (Ptilinopus coralensis) barojas tikai ar kukaiņiem un nelieliem rāpuļiem. Baltcekula balodis (Patagioenas leucocephala), ugunsūbele (Ptilinopus victor) un sārtā zemesūbele (Columbina talpacoti) barojas ar gliemežiem, naktstauriņiem un citiem kukaiņiem.
Kā cilvēku pārtika
Dažas baložu un ūbeļu sugas tiek lietotas cilvēku pārtikā, iespējams, ka ēdamas ir visas baložu sugas. Muskuļotās baložu krūtis ir izcila un garšīga delikatese. Eiropā visbiežāk medīti tiek lauku baloži (Columba palumbus), bet mājas apstākļos gaļas ieguvei tiek audzēti mājas baloži. Mājas baložiem ir selekcionētas daudzas šķirnes, cenšoties izaudzēt labus gaļas baložus. Viens no iemesliem, kādēļ izmira ceļotājbaloži (Ectopistes), bija to medīšana un lietošana pārtikā.
Saskaņā ar jūdaisma tradīcijām baložiem ir košergaļa, un tie ir vienīgie putni, kurus var upurēt dievam.
Militārām vajadzībām
Baloži militārām vajadzībām tika izmantoti gan Pirmajā pasaules karā, gan 2. pasaules karā. Tos lietoja Francijas, Vācijas, ASV un Lielbritānijas militārie spēki. Pavisam nesen Lielbritānija atsākusi lietot baložus militārajos konfliktos. Kā ziņo Baložu policijas vadītājs Lī Rainers, tad baložus var iemācīt lidot uz ikvienu objektu kā savu māju, tādējādi baloži spēj pārnēsāt baktērijas un sprāgstvielas.
Kā mājdzīvnieks
Mājas baloži (Columba livia domestica) iegūti, pieradinot klinšu baložus (Columba livia). Tie ir dzīvojuši kopā ar cilvēkiem jau tūkstošiem gadu un laika gaitā selekcionētas daudzas šķirnes, kuras audzē baložu mīļotāji visā pasaulē. Kopumā ir zināmas vairāk nekā 800 baložu šķirnes, kas nosacīti iedalāmas divās lielās grupās — gaļas un lidotājbaložos. Pasta balodis jeb sporta balodis ir slavens ar savu ātrumu un spēju atgriezties mājās no jebkuras vietas pasaulē. Vēl populāras šķirnes ir Birmingemas rollers, kas ir slavens ar savu spēju lidojuma laikā mest kūleņus atmuguriski, kā arī dažādās dekoratīvās šķirnes ar krāšņām astēm un kāju spalvām. Baloži tiek izmantoti dažādām ceremonijām, izrādēm un tie piedalās cirka trikos.
Baloži reliģijā
Baloži simbolizē mieru un mīlestību, kas atspoguļojas daudzās reliģijās. Tas bijis mīlestības dieviešu — semītu Astartes un grieķu Afrodītes — svētais putns.
Senebreju bībelē (Hebrew) ir teikts, ka drīkst upurēt jaunus baložus, ja cilvēkam trūkst līdzekļu lielāka upurdzīvnieka nopirkšanai. Vecajā derībā Noass, ceļojot ar šķirstu pēc lielajiem plūdiem, izlaiž balodi, lai pārbaudītu, vai kaut kur tuvumā nav zeme. Kā arī balodis kā mīlestības simbols tiek pieminēts Zālamana augstajā dziesmā.
Arī islāmā balodis ir svēts putns, jo palīdzējis Muhamedam cīņā ar ienaidniekiem.
Baložu aizsardzība
Apmēram 59 baložu un ūbeļu sugas ir apdraudētas, un tām draud izmiršana, tie ir apmēram 19% no visiem baložiem. Lielākā daļa apdraudēto sugu dzīvo tropiskajos mežos un okeānu salās. Baložus apdraud dzīves telpas zaudēšana, medības un jaunu plēsēju uzrašanās to apdzīvotajās vietās, piemēram, kaķi, kas kādreiz nedzīvoja okeānu salās. Par daudzām sugām jau vairākus gadu desmitus nav datu un dabas pētnieki nezina, vai šīs sugas joprojām eksistē vai ir jau izmirušas. Lai aizsargātu baložus, tiek ieviesti liegumi un likumi, kas aizliedz tos medīt, kā arī tiek izveidotas baložu nebrīves populācijas zoodārzos.
Evolūcija
Baložu dzimta ir īpaša ar to, ka tai nav radniecīgu saišu ne ar vienu citu putnu dzimtu. Kādreiz par radniecīgo dzimtu tika atzīta didīnu dzimta (Raphinae), kurai pieder dodo un Rodrigesas solitāri, bet mūsdienās ir zinātniski pierādīts, ka didīni pieder baložu dzimtai, un tie tiek izdalīti kā viena no baložu apakšdzimtām. Ierobežotie fosilie atradumi neļauj zinātniekiem atklāt patieso baložu saikni ar citiem putniem. Ir zinātnieki, kas uzskata, ka baloži varētu būt radniecīgi ar smilširbju un papagaiļu dzimtām, no vienas puses saskatot līdzību papagaiļiem ar zobknābja baložiem un no otras puses dažas kopīgas iezīmes ar smilširbēm. Tomēr lielākā daļa zinātnieku uzskata, ka līdzība ir veidojusies evolūcijas ceļā, lietojot līdzīgu barību, nevis starp putniem ir ģenētiska radniecība.
Parasti baložu dzimtu iedala 5 apakšdzimtās, tomēr iespējams, ka apakšdzimtu skaits nav korekts. Klasifikācija, kas izmantota šajā rakstā, seko 1997. gada Baptista sistematizācijai, kas atjaunota un papildināta 2000., 2001. un 2002. gadā. Reizēm ģintīm nav zināma apakšdzimta, tām ir provizorisks vai nezināms iedalījums. Darbs pie baložu klasifikācijas joprojām tiek turpināts, izmantojot jaunākās ģenētisko pētījumu metodes. Šobrīd zinātnieki uzskata, ka pirmie baloži ir radušies Austrālijas reģionā, un vieni no senākajiem baložiem ir Treroninae apakšdzimtas baloži un tiem līdzīgie kā vainagbaloži un fazānbaloži.
Baložu dzimtas putniem nav atrastas labi saglabājušās fosilijas. Viena no Francijā atrastajām miocēna fosilijām saukta Gerandia pēdējā laikā tiek uzskatīta par smilširbes fosiliju nevis par baloža fosiliju. Fragmentāri agrā miocēna fosilie kauli ir atrasti Jaunzēlandē, kuri tiek dēvēti par Rupephaps baložiem, un Floridā Arenicolumba baloži. Mūsdienās šādu baložu nav, un tās visas ir izmirušas formas.
Klasifikācija
Baložveidīgo kārta (Columbiformes)
Kristaps Grebis
Kristaps Grebis (dzimis ) ir Latvijas futbolists, uzbrucējs. Kopš 2019. gada Grebis pārstāv Latvijas 1. līgas komandu Grobiņas SC.
Savu futbolista karjeru Grebis sāka FHK Liepājas Metalurgs sastāvā 2000. gadā. Nākamajā sezonā viņš tika izīrēts FK Rīga komandai, savukārt 2002. gadā atgriezās Liepājā. 2007. gada janvārī Grebis noslēdza līgumu ar Anglijas 5. līgas komandu Oxford United, taču marta vidū to atstāja. Aprīlī Kristaps Grebis pievienojās Ventspils komandai, bet 2008. gadā atkal atgriezās Liepājas komandā. 2009. gada sezonā viņš kļuva par rezultatīvāko Virslīgas spēlētāju ar 30 gūtiem vārtiem.
2011. gada janvārī viņš pievienojās Kipras klubam Limasolas AEL. Tomēr dažas dienas vēlāk kluba vadība lauza līgumu ar Grebi, kā iemeslu minot medicīniskās pārbaudes rezultātus. Drīz pēc tam viņš pievienojās Azerbaidžānas klubam FK Gence, vēlāk nomainot to uz citu Azerbaidžānas klubu Zakatalas "Simurq".
Grebis debitēja Latvijas izlasē, izejot laukumā uz maiņu 2010. gada Pasaules kausa izcīņas kvalifikācijas turnīra spēlē pret Grieķiju. Pirmos vārtus izlasē viņš guva pārbaudes spēlē pret Igauniju.
16. decembris
16. decembris ir gada 350. diena pēc Gregora kalendāra (351. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 15 dienas.
Vārda dienas
Alvīne
Indols
Indols (2,3-benzpirols, C8H7N) ir heterociklisks slāpekli saturošs organiskais savienojums, kura molekula sastāv no kondensētiem benzola un pirola gredzeniem (indols pieder pie "aromātiskajiem" savienojumiem ar delokalizētu π elektronu sistēmu). Šķīst karstā ūdenī un kristalizējas no ūdens bezkrāsainu plāksnīšu veidā. Neattīrītam indolam piemīt ļoti nepatīkams aromāts, bet rūpīgi attīrīta indola smarža mazās koncentrācijās atgādina ziedu smaržu.
Kupols
Kupols (no it — ‘kupols’, ‘velve’, kas no la, deminutīvs no cupa — ‘kauss’) ir celtnes jumta daļas konstrukcija, kas veidota pussfēras formā. Tas ļauj pārsegt lielas platības ēku bez iekšējiem atbalstiem, jo kupola veidojošie elementi turas ar blakus esošo elementu svara radītā spiediena palīdzību.
Indols
Vēsture
Pirmo reizi ieguvis vācu ķīmiķis Ādolfs fon Beiers no indigo 1866. gadā. No tā cēlies vielas nosaukums ( - indigo + ol(eum) - eļļa). Indols rodas no indigo oksidēšanās produkta - izatīna (kā starpprodukts veidojas oksindols).
Kupols
Kupolveida ēkas bija zināmas jau Senajos Vidējos Austrumos. Pirmo tehniski attīstītu kupolu būves sākās Romas arhitektūras revolūcijas laikā, lai tempļos izveidotu plašas iekšējās telpas, piemēram Panteonu. Šī tradīcija turpinājās arī tad, kad kristietību pieņēma Bizantijā un kuliminēja ar burveida kupolu 6. gadsimta Svētās Sofijas baznīcu. Līdz ar trompu izgudrošanu, ticamākais senajā Persijā, kupolus varēja būvēt virs kvadrātveida ēkām. Sasanidu impērijas laikā sāka būvēt liela apjoma kupolus Persijā. Pēc Sasanidu impērijas sakaušanas Persijas arhitektūras stils ļoti ietekmēja musulmaņu kultūru.
Indols
Atrašanās dabā
Indols ietilpst dažu ēterisko eļlu (piemēram, jasmīna un apelsīnu eļļu) sastāvā. β-Metilindolu jeb skatolu satur daži augi un civetkaķu smarždziedzeru sekrēts. Skatols kopā ar indolu lielākos daudzumos atrodams fekālijās un piešķir tām raksturīgo nepatīkamo smaku. Indolu satur arī akmeņogļu darva.
Indola kondensēto gredzenu struktūra plaši sastopama dažādās dabiskās vielās, piemēram, aminoskābes triptofāna molekulas sastāvā. Indol-3-etiķskābe jeb heteroauksīns ir augu augšanas stimulators. Liela nozīme ir dažādiem indola aminoatvasinājumiem - triptamīniem, kas ir svarīgi hormoni, neiromediatori, neirotransmiteri un psihoaktīvas vielas (piemēram, serotonīns, melatonīns, psilocibīns).
Iegūšana
Iegūst, karsējot fenilglicīn-o-karbonskābi kopā ar sārmu. Veidojas indoksils, kurš viegli reducējas līdz indolam, destilējot sārmainā vidē kopā ar cinka putekļiem.
Praktiski visās indola sintēzēs lieto aromātiskos savienojumus ar benzola gredzenu, bet slāpekli saturošo pirola pieclocekļu struktūru iegūst ciklizācijas ceļā. Piemēram, indols veidojas, iekšmolekulāri atšķeļot ūdeni no o-aminofenilacetaldehīda.
Rūpnieciski indolu iegūst no akmeņogļu darvas.
Īpašības
Tā kā slāpekļa atoma brīvais elektronu pāris piedalās aromātiskās sistēmas veidošanā, indolam, tāpat kā pirolam, tikpat kā nepiemīt bāziskas īpašības un tas nedod amīniem raksturīgās reakcijas. Indols gan veido pikrātu (sarkanu vielu, kas ļoti labi kristalizējas), bet dod arī nātrija un kālija sāļus (indolnātriju un indolkāliju). Indols ir mazāk jutīgs pret neorganiskām skābēm nekā pirols un sasveķojas tikai, karsējot kopā ar tām.
Izmantošana
Indolu lieto heteroauksīna un triptofāna sintēzēm, kā arī parfimērijā un farmaceitiskajā rūpniecībā.
Bēres
Bēres jeb bedības ir ceremonija, kura tiek noturēta pēc kāda cilvēka nāves. Katrā kultūrā un reliģijā ir savi bēru rituāli un tradīcijas.
Latvijā dažādas bēru tradīcijas jau izsenis ir kļuvušas par svarīgu tautas kultūras sastāvdaļu. Tiek arī vēlāk veikti rituāli, lai atcerētos un godinātu mūžībā aizgājušos tuviniekus, piemēram, sena tradīcija ir kapu svētki.
Apbedīšana
Apbedīšana var tikt izpildīta ar ķermeņa (mirstīgo atlieku) ievietošanu zemē (apglabāšana kapā, kapličā), vai ugunī (kremēšana ar sekojošu urnas ar pelniem apglabāšanu zemē vai sienā — kolumbārijā, vai pelnu izkaisīšanu speciālā vietā kapos, jūrā, mežos u.c.), vai ūdenī (nogremdēšana jūrā vai citās ūdenstilpēs), u.c. veidos.
Inhumācija (līķa novietojums)
Inhumācija — zinātnisks termins, ko lieto arheoloģijā, lai apzīmētu zemē vai virs tās apbedamā ķermeņa stāvokli.
Apbedīšana mēdz būt "izstiepta" un "saliekta". Pirmajā gadījumā nelaiķis novietots dabiskā stāvoklī uz muguras, saliektā — viņam salieca kājas.
Tradīcijas
Dažādās pasaules valstīs apbedīšanas tradīcijas ir ievērojami atšķirīgas. Ļoti populāra ir mūžībā aizgājušā izvadīšana pēdējā gaitā. Tā ir pieņemta bēru tradīcija arī Latvijā, kam seko zārka nolaišana kapā, tā aizrakšana, kapa kopiņas izveidošana un tās noklāšana ar skuju zariem. Pēc tam pieņemts ieturēt bēru mielastu.
Unikāla tradīcija Latvijā ir kapu svētki.
Ņemot vērā bēru nozīmi Latvijas kultūrā, apbedīšanai tiek pievērsta liela un rūpīga uzmanība. Lai tiktu ievērotas visas tradīcijas un ceremonijas varētu noritēt veiksmīgi, tiek izmantoti apbedīšanas biroju piedāvātie pakalpojumi. Tādā veidā tiek nodrošināts tas, ka pret aizgājēju tiek izrādīta liela cieņa.
Apbedīšanas piederumi
Ievērojot dažādas tautas tradīcijas, apbedīšanas ceremonijas noturēšanas laikā tiek izmantoti dažādi piederumi. Atkarībā no apbedīšanas veida tiek izmantots zārks vai urna (kremācijas gadījumā), krusti, pārklāji, ziedi un vainagi. Mūžībā aizgājusī persona tiek ietērpta speciālās drēbēs. Visu nepieciešamo piederumu sagādāšana visbiežāk tiek uzticēta apbedīšanas birojiem.
Flauta
Flauta (it, fr) ir koka pūšaminstruments. Flauta ir ļoti sens mūzikas instruments, 2009. gadā Vācijā arheoloģiskajos izrakumos tika atrasta 35 000 gadus veca kaula flauta, kas ir senākais vispāratzītais mūzikas instrumenta atradums pasaulē. Flautas priekšteči ir dažādas mēlīšu stabules, svilpes. Flautas tipa instrumenti vispirms bija pazīstami Āzijā. Senākais flautas paraugs bija garenflauta (blokflauta) jeb slīpflauta. Pazīstama Eiropā jau X—XI gs. Spēlējot to turēja vertikāli noliektu uz leju kā oboju un klarneti. No mūzikas prakses tā izzuda sava bālā un vienveidīgā skanējuma dēļ, taču mūsdienās atgriežas senās mūzikas repertuārā. Šķērsflauta sākotnēji bija klejojošu mūziķu instruments. Instrumenta pirmos paraugus izgatavoja no koka, tādēļ arī mūsdienu flautu, kas tiek gatavota no metāla vai plastmasas, pēc tradīcijas sauc par koka pūšaminstrumentu. XVII gs. beigās flautām parādījās pirmie vārsti. Tad arī instrumentu pirmoreiz iekļāva operas orķestrī. (Dž. Lulli operā "Izīda"). Mūsdienās flautu tur horizontāli, uz labo pusi. Bet nedaudz agrāk šī pati horizontālā flauta spēlēta otrādāk — uz kreiso pusi. Izšķir vairākus šķērsflautas paveidus — pikolo flautu, alta flautu, basa flautu u.c.
2015. gada Eiropas čempionāts basketbolā
2015. gada Eiropas čempionāts basketbolā (EuroBasket 2015) bija 39. kontinenta čempionāts. Tajā piedalījās 24 Eiropas basketbola valstsvienības.
Sākotnēji (2011. gada decembrī) par finālturnīra rīkotāju tika apstiprināta Ukraina, 2014. gada martā tika paziņots, ka turnīrs Ukrainā nenotiks politiskās un finanšu situācijas dēļ. tika apstiprināts, ka turnīrs notiks kādā citā valstī. tika paziņots, ka turnīrs notiks Latvijā, Francijā, Vācijā un Horvātijā. Šī bija otrā reize Eiropas čempionāta vēsturē, kad vismaz daļa no finālturnīra tika aizvadīta Latvijā (1937. gada čempionāts notika Rīgā).
Apakšgrupu turnīri notika Rīgā (Latvija), Zagrebā (Horvātija), Monpeljē (Francija) un Berlīnē (Vācija), savukārt izslēgšanas spēles notiek Francijā: Lilles piepilsētā Vilnēvā d'Askā.
Šis bija kvalifikācijas turnīrs 2016. gada vasaras olimpiskajām spēlēm Riodežaneiro. Olimpisko spēļu turnīram tieši kvalificējās Eiropas čempionātā 1. un 2. vietu ieguvušās izlases, 3.—7. vietu ieņēmušās izlases piedalījās olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīrā. Latvijas basketbola izlase ieguva astoto vietu.
Turnīra formāts
Izslēgšanas spēlēs bija četras kārtas: astotdaļfināli, ceturtdaļfināli, pusfināli un fināli. Astotdaļfinālu zaudētāji beidza dalību turnīrā. Ceturtdaļfinālu zaudētāju savā starpā noskaidroja 5.—8. vietas sadalījumu (5.—7. vieta kvalificējas olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīram), savukārt ceturtdaļfinālu uzvarētāji turpināja cīņu par čempiontitulu.
Latvijas izlase
Latvijas izlase finālturnīram kvalificējās, uzvarot kvalifikācijas otrās kārtas F grupā. Tika gūta uzvara visās sešās kvalifikācijas turnīra spēlēs. Finālturnīrā Latvija ir viena no grupu turnīra rīkotājām. Grupu turnīrā ar trim uzvarām piecās spēlēs tika ieņemta 2. vieta grupā, tādējādi izlase kvalificējās izslēgšanas spēlēm Vilnēvā d'Askā, Francijā. Uzvarot Slovēnijas izlasi astotdaļfinālā un sasniedzot ceturtdaļfinālu, Latvijas izlase otro reizi pēc neatkarības atgūšanas iekļuva Eiropas čempionāta labāko 8 komandu skaitā.
Grupu izloze
Grupu izloze notika Parīzē, Francijā.
Grupu turnīrs
Norādīts vietējais laiks
A grupa
Norises vieta: Monpeljē, Francija
B grupa
Norises vieta: Berlīne, Vācija
C grupa
Norises vieta: Zagreba, Horvātija
D grupa
Norises vieta: Rīga, Latvija
Olimpiskā kvalifikācija
5.—8. vietas pusfinālu uzvarētāji kvalificējas olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīram. Spēlē par 7. vietu abu pusfinālu zaudētāji noskaidro pēdējo izlasi, kas kvalificējas olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīram.
Rīkle
Rīkle ir muskuļains orgāns mutes dobuma aizmugurē, rīkles dobuma daļa. Tajā savstarpēji krustojas gremošanas orgānu un elpošanas orgānu sistēmu ceļi. Caur rīkli pārtika no mutes dobuma nonāk barības vadā, un ieelpotais gaiss no deguna dobuma — balsenē. Nosacīti rīkli iedala trīs daļās: mutes daļā, deguna daļā un balsenes daļā.
Giberelīni
Giberelīni ir augu hormoni, kas regulē augšanu un ietekmē dažādus bioloģiskos attīstības procesus, tai skaitā stumbra un lapu augšanu garumā, dīgtspēju, pārtrauc sēklu, pumpuru, sīpolu un bumbuļu miera periodu, veicina ziedēšanu, ietekmē gēnu ekspresiju un enzīmu sintēzi, lapu un augļu novecošanu.
1926. gadā pētot bakane jeb „trako dzinumu slimību” rīsos, japāņu zinātnieks E. Kurosava atklāja giberelīnu. Pirmo reizi to kristāliskā veidā izdalīja T. Jabuta 1935. gadā.
Pēc Otrā pasaules kara sākās interese par giberelīnu plašākā mērogā. Pirmos pētījumus ārpus Japānas, izmantojot pupiņu Vicia faba dēstus, veica C. Dietriks Amerikas Savienoto Valstu Mērilendas štatā. Anglijā jauna tipa giberelīnu izolēšanu veica kompānija Imperial Chemical Industries. Interese par giberelīniem izplatījās pa visu pasauli, jo kļuva skaidrs tā potenciālā pielietojuma veids dažādiem komerciāli svarīgiem augiem. Piemēram, pētījumu rezultātā, kas sākās 1950. gadu vidū Kalifornijas universitātē, no 1962. gada visā Kalifornijā komerciālos nolūkos sāka audzēt bezsēklu vīnogu šķirni ‘Thompson’, ar giberelīnu palīdzību palielina ogu izmēru. Giberelīnu antagonists ir paklobutrazols, tā darbības pamatā ir giberelīna biosintēzes kavēšana.
Ķīmija
Līdz 2003. gadam augos, sēnēs un baktērijās tika atklāti 126 giberelīnu.
Giberelīni ir tetracikliskas diterpenoīdskābes. Tās tiek iedalītas divās grupās, attiecīgi ar 19 oglekļa atomiem vai 20 oglekļa aromiem. Giberlini kuriem ir 19 oglekļa atomi ir bioloģiski aktīvi. Bioloģiski visaktīvākie ir dihidroksilēti giberelīni, kuriem hidroksilgrupa ir gan pie 3, gan arī pie 13 oglekļa atoma. Giberelīnskābe ir dihidroksilēts giberelīns.
Giberelīna ražošana augā palielinās, samazinoties temperatūrai. Tie stimulē šūnu pagarināšanos, sēklu dīgšanu, pārtrauc sēklu miera periodu, ietekmē gēnu ekspresiju un enzīmu (α-amilāze) sintēzi. Tie darbojas kā ķīmisks signāls sēklu miera perioda pārtraukšanai.
Labākais oriģinālscenārijs (Amerikas Kinoakadēmijas balva)
Kinoakadēmijas balva "Labākais oriģinālscenārijs" jeb "Oskara" balva par labāko oriģinālscenāriju tiek pasniegta katru gadu. Balvu pasniedz scenārijam, kas nav balstīts uz iepriekšpublicētu materiālu.