cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kamennogorska
Kultūra
1913. gadā pie pilsētas purvā tika atrasts zvejas tīkls, kura vecums tiek lēsts ar 8300 gadiem p. m. ē., kas ir vecākais zināmais zvejas tīkls pasaulē. Mūsdienās tas glabājas Somijas Nacionālajā muzejā.
Jungheinrich
Jungheinrich Aktiengesellschaft, ar galveno mītni Hamburgā, ir biržā kotējams Vācijas uzņēmums, kas nodarbojas ar grīdas transportlīdzekļu, noliktavu aprīkojuma un noliktavu automatizācijas tehnoloģijām. Šajos segmentos kompānija ieņem trešo vietu pasaulē un ir otrajā vietā Eiropā.
Vēsture
Frīdrihs Jungheinrihs (Friedrich Jungheinrich) nodibināja uzņēmumu H. Jungheinrich & Co. Maschinenfabrik 1953. gada 7. augustā Hamburgā. Pirmā filiāle ārvalstīs tika atvērta Austrijā 1956. gadā. 1958. gadā tika atvērta uzņēmuma galvenā mītne ar rūpnīcu Hamburgā — Vandsbekā.
Latvijā Jungheinrich ir pazīstams kopš deviņdesmto gadu sākuma, kad šī uzņemuma ražoto tehniku tirgoja dažādi izplatītāji, līdz 2003. gadā Jungheinrich atvēra Rīgā savu meitas uzņēmumu.
1994. gadā Jungheinrich iegādājās Steinbock un Boss Group. Ražošanas vietas Francijā, Lielbritānijā un Spānijā tika slēgtas un ražošana pārcēlās uz Vāciju. 2002. gadā tika atcelti grupas MIC, Capricorn un Boss zīmoli, un kopš tā laika ierīces tika pārdotas tikai ar zīmolu Jungheinrich. 2004. gadā ''Dr. Ing. Dibināts Friedrich Jungheinrich fonds''. Tā finansē stipendijas studentiem, kas specializējas mašīnbūvē vai rūpnieciskajā inženierijā. 2005. gadā uzņēmums prezentēja pasaulē pirmo autokrāvēju ar pilnībā pagriežamu kabīni.
2006. gadā Qingpu, Ķīnā, netālu no Šanhajas tika atvērta montāžas rūpnīca. Šeit tiek ražoti elektriski darbināmi palešu ratiņi Āzijas tirgum, kas nodrošina Jungheinrich pārdošanas apjomu Ķīnā un Āzijas tirgū. 2006. gadā Jungheinrich atvēra arī lietoto iekrāvēju restaurācijas rūpnīcu Drēzdenē.
2009. gadā Jungheinrich sāka ražot elektriskos palešu ratiņus jaunajā rūpnīcā Landsbergā Saksijā-Anhaltē. 2013. gadā tika atvērta pasaulē modernākā iekrāvēju rūpnīca Mosburgā, Bavārijā, Kaltenkirchen (netālu no Hamburgas) darbu uzsāka jaunais centrālais rezerves daļu distribūcijas centrs, kā arī Qingpu jaunā ražotne Āzijas un Klusā okeāna reģionam. 2015. gada oktobra sākumā tika nodota jauna rezerves daļu noliktava Kuzayevo vietā netālu no Maskavas. To vada loģistikas pakalpojumu sniedzējs Kuehne + Nagel Contract Logistics, kas piegādā rezerves daļas ne tikai Jungheinrich klientiem Krievijā, bet arī kaimiņvalstīs.
Turklāt uzņēmums 2015. gada beigās pārņēma Minhenes uzņēmumu MIAS Group, kas specializējas noliktavu loģistikas mašīnbūvē. 2015. gada 1. jūlijā Jungheinrich paplašināja valdi, iekļaujot tajā loģistikas sistēmu nodaļu ar valdes locekli Klausu-Dīteru Rozenbahu priekšgalā. 2012. gada decembra beigās uzņēmums Jungheinrich nodarbināja 11 162 darbiniekus un apgrozīja 2,116 miljardus eiro. Galvenais birojs atrodas Hamburgā-Vandsbekā, kur uzņēmums 2016. gada sākumā pārcēlās uz savu jauno ēku.
Kotēšanās biržā
1990. gadā Vācijas uzņēmumi apvienojās akciju sabiedrībā, kas bija publiski pieejama ar priekšrocību akcijām un 1990. gada 30. augustā pirmo reizi tika kotēta biržā. Parastās akcijas un tādējādi arī uzņēmējdarbības kontrole paliek abu uzņēmuma dibinātāja meitu ģimenēm. Līdz 2014. gada 3. decembrim Jungheinrich akcijas bija daļa no SDAX, bet sākot ar 2014. gada 4. decembri akcijas ir iekļautas MDAX sarakstā. Kopš 2018. gada 24. septembra Jungheinrich atkal ir atgriezies SDAX.
Produkti un pakalpojumi
Produktu klāsts ir sadalīts četros pīlāros: pirmkārt, iekrāvēji, piemēram, dakšu iekrāvēji, augstplauktu krautņotāji, bīdmasta krautņotāji, vilcēji un palešu ratiņi. Rietumeiropas tirgū pazīstamākais Jungheinrich zīmols ir AMEISE (skudra). Tā ir reģistrēta Jungheinrich Profishop preču zīme un bieži tiek izmantota kā sinonīms manuāliem vai elektriskiem palešu ratiņiem. Tikmēr uzņēmums ražo arī automatizētas bezvadītāja transporta sistēmas.
Otrkārt, Jungheinrich realizē plauktu sistēmas. Tās ir sadalītas manuālās, pusautomātiskās un automātiskās uzglabāšanas sistēmās. Piemēri ir automatizētas augstplauktu noliktavas (ASRS), automātiskās sīkpreču noliktavas (AKL), palešu noliktavas un kombinētās sistēmas.
Treškārt, portfelī ir iekļauti intralogistiskie risinājumi, gan atjaunojot, gan optimizējot esošās noliktavas. Šis diapazons ir no analīzes līdz plānošanai, projektu plānošanai un ieviešanai pēcpārdošanas servisā, un tas ir pieejams visiem automatizācijas līmeņiem. Jungheinrich AG piedāvā gan manuālās noliktavas sistēmas ar noliktavu pārvaldības sistēmu (WMS), datu radio pakalpojumus un datu radio iekārtas, gan pilnībā automātiskas uzglabāšanas sistēmas ar krāvēju celtņiem.
Tirdzniecība pa pastu
Kopš 2006. gada Jungheinrich piedāvā tiešsaistes kompāniju Jungheinrich Profishop kompānijām, kas darbojas kraušanas un pacelšanas, transporta, noliktavu, rūpnīcas un biroja iekārtu, darba drošības un vides jomā. Komplektā ietilpst aptuveni 36 000 priekšmeti: no Jungheinrich produktu klāsta, tradicionālajiem zīmoliem, kā arī citu ražotāju produktiem. Kopš 2018. gada arī Latvijā ir profesionāļiem paredzēts e-veikals www.jh-profishop.lv.
Vietas
Jungheinrich ir pārstāvēts 40 koncernam piederošos tirdzniecības un apkalpošanas uzņēmumos visā pasaulē. Turklāt „Jungheinrich” ir pārstāvis ar dīleriem, it īpaši ārvalstu tirgos. Grupa darbojas aptuveni 100 valstīs.
Vācija
Mažorela dārzs
Mažorela dārzs (, (hadiqat mmajuril),  (urti majuril)) ir aptuveni hektāru liels botāniskais un mākslinieka ainavu dārzs Marrākešā, Marokā. To izveidoja franču orientālistu mākslinieks Žaks Mažorels gandrīz četrdesmit gadu laikā, sākot no 1923. gada. Tajā atrodas kubisma stila villa, kuru 1930. gados uzbūvēja franču arhitekts Pols Sinuārs. Īpašums bija mākslinieka un viņa sievas dzīvesvieta no 1923. gada līdz viņu laulības šķiršanai 1950. gados. 80. gados īpašumu iegādājās modes dizaineri Īvs Senlorāns un Pjērs Beržē kas to atjaunoja. Mūsdienās dārza un villas komplekss ir atvērts sabiedrībai. Villā atrodas Marakešas Islāma mākslas muzejs, Berberu muzejs un nesen atvērts Īva Senlorāna muzejs.
Vēsture
Mažorela dārzu projektēja franču mākslinieks Žaks Mažorels (1886-1962), Nansī Art Nouveau mēbeļu izgatavotāja Luija Mažorela dēls. Žaks Mažorels kā jauns un daudzsološs gleznotājs 1917. gadā tika nosūtīts uz Maroku, lai atgūtos no slimības. Pēc īsa laika posma Kasablankā viņš devās uz Marrākešu un, tāpat kā daudzi viņa laikabiedri, iemīlēja spilgtās krāsas un ielas dzīvi, ar ko viņš tur sastapās. Pēc ceļojuma pa Ziemeļāfriku un Vidusjūru viņš nolēma pastāvīgi apmesties Marrākešā.
1923. gadā, tikai četrus gadus pēc laulības ar Andrā Longīvilu, Mažorels iegādājās četru akru platību, kas atradās uz palmu birzs robežas Marrākešā un uzcēla māju marokāņu stilā. 1931. gadā viņš arhitektam Polam Sinuāram pasūtīja villu kubisma stilā. Pakāpeniski viņš iegādājās papildu zemi, paplašinot savu saimniecību par aptuveni 10 akriem. Apkārtnē ap rezidenci Mažorels sāka stādīt krāšņu dārzu, kas kļuva pazīstams kā Jardins Majorelle (Mažorela dārzs). Dārzs kļuva par viņa dzīves darbu, un viņš veltīja sevi tā attīstībai gandrīz četrdesmit gadus.
Dārza uzturēšana izrādījās dārga un 1947. gadā Mažorels atklāja dārzu sabiedrībai ar ieejas maksu, kas paredzēta, lai segtu uzturēšanas izmaksas. Reizēm viņš pārdeva zemes gabalus, lai finansētu augošo dārzu. Pēc laulības šķiršanas 1950. gados Mažorels bija spiests pārdot māju un zemi. Pēc tam dārzs tika atstāts novārtā un iznīka. Dārzu un villu 1980. gados atklāja modes dizaineri Īvs Senlorāns un Pjērs Beržē, kas ķērās pie tā atjaunošanas un glābšanas. Savas dzīves laikā Mažorels ieguva ievērojama orientālistu gleznotāja reputāciju. Lai gan Mažorela akvareļi mūsdienās lielā mērā ir aizmirsti, dārzs paliek kā viņa radošais šedevrs. Īpašais košais kobalta zilais tonis, kuru iedvesmojuši Marrākešā un berberu ēkās izmantotās krāsainās flīzes, tika plaši izmantots dārzā un tā ēkās, un tas nosaukts viņa vārdā par bleu Majorelle — Mažorela zilo. Pirms nāves Mažorels patentēja šo krāsu ar savu vārdu.
Dārzi un komplekss
Joprojām notiek dārza kompleksa attīstība. Peļņa no dārziem tiek izmantota jaunu projektu finansēšanai. 2017. gada oktobrī publikai tika atvērts Īva Senlorāna muzejs kā cieņa dizainera mantojumam un viņa saiknei ar Marrākešu. Dārzi ir nozīmīgs tūrisma objekts Marrākešā, piesaistot vairāk nekā 700 000 apmeklētāju gadā.
Organizācija un vadība
Kopš 2010. gada īpašums pieder Pjēra Beržē un Īva Senlorāna fondam, Francijas bezpeļņas organizācijai, un kopš 2011. gada to pārvalda Mažorela dārzu fonds, bezpeļņas organizācija Marrākešā. Pjērs Beržē bija Dārza fonda direktors līdz savai nāvei 2017. gada septembrī.
Galerija
Dārzā sastopamas vairāk nekā 15 putnu sugas, kas ir endēmas Ziemeļāfrikai. Tajā ir daudz strūklaku un ievērojama kaktusu kolekcija.
Īvs Senlorāns
No 1980. līdz 2008. gadam dārzs piederēja Īvam Senlorānam un Pjēram Beržē. Kad Īvs Senlorāns nomira 2008. gadā, viņa pelni tika izkaisīti Mažorela dārzā.
Atsauces
<references group="" responsive="">
Turcija olimpiskajās spēlēs
Turcija olimpiskajās spēlēs piedalās kopš 1906. gada. Līdz 1912. gadam tā startēja kā Osmaņu impērija. No vasaras olimpiskajām spēlēm Turcija nav piedalījusies tikai 1920. gada Antvertpenes, 1932. gada Losandželosas un 1980. gada Maskavas olimpiskajās spēlēs. Ziemas olimpiskajās spēlēs tā piedalās kopš to 1936. gada. Līdz šim Turcija nav piedalījusies trijās ziemas olimpiskajās spēlēs — 1952. gada Oslo, 1972. gada Saporo un 1980. gada Leikplesidas olimpiskajās spēlēs.
Līdz šim Turcija olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 104 olimpisko medaļu, visas vasaras olimpiskajās spēlēs.
Ziemas olimpiskās spēles
• — startēja viens un tas pats sportists vairākos sporta veidos.
Karognesēji
Karognesēji, kas nesuši karogus olimpisko spēļu atklāšanas ceromonijās
PSRS ekonomikas reforma (1965)
PSRS ekonomikas reforma 1965. gadā bija Padomju Savienības mēģinājums atjaunot straujos ekonomikas izaugsmes rādītājus, ieviešot dažus tirgus ekonomikas elementus. Par galveno reformu aizstāvi kļuva PSRS Ministru padomes priekšsēdētājs Aleksejs Kosigins. 1965. gada reformai sekoja 1973. un 1979. gada reformas, kas arī nesasniedza cerētos mērķus.
Reformas pamatidejas
Jau Ņikitas Hruščova varas pēdējos gados PSRS ekonomikas straujā izaugsme sāka apsīkt. Hruščovs regulāri deva solījumus, kas balstījās cerībās par strauju ekonomisko izaugsmi. Ekonomistu vidū sākās diskusijas par to, kā reformēt staļinisko valsts plāna modeli, padarot to elastīgāku. Ņemot vērā padomju ekonomikas modeli — ražošanas nacionalizāciju un valsts plānu — jebkādas reformas bija politiski jūtīgs jautājums.
1962. gadā Harkivas ekonomists Libermans žurnālā "Ekonomikas jautājumi" publicēja rakstu, ko vēlāk pārpublicēja valsts galvenā avīze "Pravda". Rakstā ar nosaukumu "Plāns, peļņa, prēmija" Libermans ieteica mainīt uzņēmumu darbu, ļaujot tiem paturēt daļu peļņas, kas tos motivētu strādāt labāk, kā arī saistīt strādājošo atalgojumu ar uzņēmumu panākumiem. Uzņēmumiem jāpiešķir lielāka brīvība ražošanas plānu veidošanā, atzīstot, ka totālā ekonomikas plānošana traucē tālākai izaugsmei. Libermana pretinieki norādīja, ka viņa idejas grauj sociālisma pamatelementu — centrāli veikto ekonomikas plānošanu un ievieš kapitālisku peļņas motivāciju.
Pēc Hruščova gāšanas pie varas nākušie Kosigins turpināja atbalstīt ideju, ka ekonomikas izaugsmes veicināšanai nepieciešama augstāka strādājošo produktivitāte, ko varētu veicināt ar strādājošo materiālo ieinteresētību (lielākas algas, prēmijas). Galvenais reformas elements bija "saimnieciskais aprēķins" un atteikšanās no saražotās produkcijas daudzuma, kā galvenā panākumu rādītāja.
Reforma lauksaimniecībā
1966. gadā laukstrādnieku ienākumi pieauga par vidēji 15%. Lauksaimniecības kopprodukcijas apjoms 8. piecgadē (1966—70) pieauga par 21%, valstij saņemot par 1/3 vairāk graudu nekā iepriekš.
Reformas neveiksme
Visus Brežņeva varas gadus ar aizvien mazāku atdevi lauksaimniecībā investēja milzīgus līdzekļus. Uzlabojumiem traucēja padomju sistēma. Sākās agrorūpniecības kompleksu un rajonu agrorūpniecības apvienību veidošana. Sākās milzīgu vistu un mājlopu fermu celtiecība. Kolhozu un sovhozu strādniekiem sāka maksāt mēnešalgas, kas mazināja to ieinteresētību strādāt. Zemnieki pievērsās savu piemājas saimniecību uzturēšanai. Ražības uzlabošana ar meliorācijas un minerālmēslu palīdzību bieži radīja ilgtermiņa negatīvas sekas. 30-40% no iegūtās ražas parasti gāja bojā novākšanas, transportēšanas un uzglabāšanas laikā. Turpinājās graudu iegāde ārzemēs.
Reforma ražošanā
Reformu sāka 1965. gada septembrī, 43 pārtikas un vieglās rūpniecības uzņēmumiem ļaujot strādāt pēc jauniem noteikumiem:
Uzņēmumiem deva ierobežotu brīvību no centrālās kontroles, ļaujot dibināt sakarus uzņēmumu līmenī. Ražošanas ēkas un iekārtas piederēja valstij, un rūpnīcām vajadzēja maksāt par tām nomu. Uzņēmumiem pašiem bija jāmaksā par izejvielām un patērēto enerģiju. Ar to bija paredzēts veicināt racionālāku attieksmi pret resursiem. Strādnieku atalgojumā parādījās gada beigu prēmija (13 alga), rūpnīcas aktīvi cēla dzīvojamās ēkas.
1966. gadā pēc reformas noteikumiem strādāja 243 uzņēmumi, 1967. gadā jau 7000. Kopā tie saražoja ar 40% PSRS rūpnieciskās produkcijas. Reformas rezultātā 8. piecgades laikā (1966—70) ražošanas izaugsme pārsniedza 8%. Uzcēla gandrīz 1900 jaunas rūpnīcas.
Reformas neveiksme
Kosigina aizstāvētā reforma izgāzās galvenokārt padomju sistēmas un ideoloģijas dēļ. Peļņa un materiālā ieinteresētība pārāk atgādināja kapitālismu. Uzņēmumi dažreiz izmantoja plānošanas un finansēšanas brīvību nevis lai celtu produktivitāti, bet lai celtu savu darbinieku algas. Arī investīcijām ražošanas iekārtās pievērsa mazāku uzmanību. Valsts kontrolētā sistēma traucēja uzņēmumiem izvēlēties izejvielu piegādātājus, realizācijas tirgus un noteikt savu produktu cenas. Darbinieku prēmiju apjoms nedrīkstēja pārsniegt 3% no mēnešalgas, tādējādi nekalpojot par patiesu motivāciju. Uzņēmumi, kam deva tiesības optimizēt strādnieku skaitu, sāka atbrīvot nevajadzīgos, tā radot bezdarba draudus. Radās bažas, ka arī centrālais pārvaldes aparāts būs jāsamazina.
Peļņas elementa ieviešana demonstrēja, ka vairākas nozares strādā ar zaudējumiem, un ir jāsubsidē no valsts budžeta. Galvenais mērķis joprojām bija plāns, nevis brīva tirgus konkurence.
Hokuss pokuss
"Hokuss pokuss" (en) ir 1993. gada šausmu komēdija, kuras režisors ir Kenijs Ortega. Galvenās lomas Bete Midlere, Sāra Džesika Pārkere, Keitija Nadžimija, Omri Kacs, Tora Birča, Vinesa Šo un Džeisons Mārsdens. Filmas pirmizrāde notika.
PSRS ekonomikas reforma (1965)
Reformas neveiksme
Sistēma nebija gatava atteikties no marksisma un pāriet uz valsts kapitālismu, kā to vēlāk izdarīja Ķīna. Partijas augstākā vadība sāka reformas dažādi ierobežot. Negatīvu lomu nospēlēja 1968. gada Prāgas pavasaris, pēc kura bruņotas apspiešanas Brežņevs vairs nevēlējās riskēt ar sistēmas reformām. Lai arī reformu oficiāli neatcēla, tika pieņemti jauni noteikumi, kas pakāpeniski likvidēja visus pozitīvos aspektus.
Hokuss pokuss
Makss Denisons nesen kopā ar ģimeni pārcēlies no Losandželosas uz Salemu. Halovīna dienā viņš nejauši atdzīvina trīs raganas, kurām 17. gadsimtā tika izpildīts nāvessods. Nu Maksam kopā ar savu simpātiju Elisonu jācenšas no raganām tikt vaļā, pirms viņas nav piepildījušas savu plānu un izsūkušas visu Salemas bērnu dvēseles.
Plevenas apgabals
Plevenas apgabals (bg) ir apgabals Bulgārijas ziemeļu daļā, nosaukts tā galvenās pilsētas — Plevenas — vārdā. Tas robežojas ar Rumāniju ziemeļos, Veliko Tarnovas apgabalu austrumos, Lovečas apgabalu dienvidos un Vracas apgabalu rietumos.
Apgabals sadalīts vienpadsmit pašvaldībās, bet tā kopējais iedzīvotāju skaits ir 281 001 (2016. gada aprīlis).
Es esmu Sems
"Es esmu Sems" (en) ir 2001. gada drāma, kuras režisore, kā arī viena no producentiem un scenārija autoriem ir Džesija Nelsone. Galvenās lomas Šons Penns, Mišela Feifere, Daiena Vesta, Dakota Faninga, Ričards Šifs, Loreta Devaina un Lora Derna. Filmas pirmizrāde notika.
Sems Dosons, kuram ir garīgi traucējumi, cīnās par aizbildniecību pār viņa septiņgadīgo meitu Lūsiju. Šajā procesā Sems iemāca savam aukstsirdīgajam advokātam mīlestības un ģimenes vērtību.
Rūdīts ugunī
"Rūdīts ugunī" (en) ir 2004. gada asa sižeta drāma, kas balstīta uz A. Dž. Kvinela tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisors un viens no producentiem ir Tonijs Skots. Galvenās lomas atveido Denzels Vašingtons, Dakota Faninga, Rada Mičela, Kristofers Volkens, Marks Entonijs, Žankarlo Džanīni, Reičela Tikotina un Mikijs Rurks. Filmas pirmizrāde notika.
Džons Krīsijs ir bijušais ASV Jūras kājnieku korpusa darbinieks, kurš nu ir kļuvis par miesassargu. Pēc tam, kad Džona apsargājamā meitene Lupita tiek nolaupīta, viņš zvēr atriebību cilvēkiem, kuri meiteni nolaupīja.
Karaliskā kobra
Izplatības reģiona tautām ir daudz dažādu mītu, leģendu un aizspriedumu par karalisko kobru. Indijā tā asociējas ar divām dievībām: Šivu un Višnu. Uz Šivas pleciem guļ aptinusies karaliskā kobra, bet Višnu ienaidniece bija milzīga, piecgalvaina kobra Kalija.
Izskats un īpašības
Karaliskā kobra ir lielākā čūska ne tikai kobru dzimtā, bet tā ir arī lielākā indīgā čūska pasaulē. Tās ķermeņa garums var sasniegt 5,85 m, bet svars 12 kg. Tomēr vidēji karaliskā kobra ir 3 - 4,5 m gara un parasti sver apmēram 6 kg. Kobras lielums un masa ir atkarīgi no tās izplatības reģiona un dažiem citiem faktoriem. Neskatoties uz savu garumu, karaliskā kobra ir ļoti izveicīga un ātra. Salīdzinoši daudzas citas īsākas čūskas, bet ar masīvāku uzbūvi nav tik veiklas kā karaliskā kobra, piemēram, austrumu dimantmuguras klaburčūska (Crotalus adamanteus) vai Gabonas odze (Bitis gabonica). Tēviņi ir lielāki un masīvāki nekā mātītes. Vidējais karaliskās kobras mūža garums savvaļā ir 20 gadi.
Karaliskās kobras āda ir olīvzaļa vai ruda, var būt arī melna. Visā garumā pār muguru tai var būt smalkas, gaiši dzeltenas šķērsjosliņas. Kļūstot vecākai, joslas izbalē un izzūd, lai gan dažiem indivīdiem tās saglabājas visu mūžu. Vēders gaišs, krēmīgi balts vai gaiši dzeltens, bet arī tas ar laiku kļūst tumšāks. Jaunās kobras ir koši melnas ar samērā platām, dzeltenām šķērsjoslām. Tās var viegli sajaukt ar svītrainajām kraitām (Bungarus fasciatus), bet karaliskajai kobrai (arī mazulim) ir spēja izplest kapuci, kāda savukārt nav kraitai.
Pieaugušas čūskas galva ir samērā masīva un plata. Sajutusies apdraudēta karaliskā kobra uz kakla izpleš nelielu kapuci. Līdzīgi kā visas augstākās čūskas tā spēj plaši atplest muti, lai norītu savu upuri veselu. Augšžoklī pirmais pāris zobu ir asie, ne pārāk garie indes zobi. Caur tiem iet indes kanāls, pa kuru inde nokļūst upurī kodiena brīdī, kad zobi līdzīgi kā injekcijas adatas izduras cauri upura ādai. Zvīņas gludas. Uz muguras centrālās daļas karaliskajai kobrai ir 15 rindas ar zvīņām. Uz vēdera tēviņam ir 235 - 250 vēdera zvīņas, bet mātītei 239 - 265.
Uzvedība
Informāciju par apkārtējo vidi karaliskā kobra līdzīgi kā citas čūskas galvenokārt uztver ar savu šķelto mēli. Tā uztver smaržas daļiņas un informāciju novada uz Jakobsona orgānu, kas atrodas mutes dobuma dziļumā. Kad kobra uztver barības smaržu, tā sāk laizīt mēli, lai noteiktu medījuma atrašanās vietu. Šķeltā mēle ļauj noteikt virzienu, no kurienes nāk smarža. Medījot karaliskā kobra izmanto arī savu izcilo redzi. Tā spēj saskatīt kustīgu upuri gandrīz 100 metru attālumā. Pēc zemes vibrācijas kobra nosaka attālumu līdz medījumam un tā pārvietošanās trajektoriju.
Satvērusi upuri, kobra tajā uzreiz ielaiž indi, bet pēc tam sāk to veselu norīt. Kādu brīdi upuris pretojas, bet drīz vien inde iedarbojas un tā sagremošanas process ir sācies. Karaliskā kobra ir aktīva gaišajā dienas laikā, naktīs medījot to var novērot ļoti reti.
Barība
Karaliskā kobra galvenokārt medī čūskas: zalkšus, mazus pitonus un arī citu sugu indīgās čūskas, piemēram, īsto kobru (Naja) dažādās sugas un ļoti indīgās kraitas. Ja medījamo čūsku nav daudz, tad karaliskā kobra medī arī ķirzakas, putnus un grauzējus. Tā kā vielmaiņa ir ļoti lēna, pēc lielāka upura apēšanas karaliskā kobra var iztikt bez ēšanas vairākus mēnešus.
Pašaizsardzība
Kopumā karaliskā kobra izvairās no apdzīvotām vietām, uzturoties dziļi džungļos. Tā cenšas izvairīties no satikšanās ar lieliem dzīvniekiem, cilvēku ieskaitot. Tā cenšas slēpties un iespējams ātri pazust no iespējamās satikšanās vietas. Ja tomēr čūska tiek izprovocēta, tā var būt ļoti agresīva. Sajutusies apdraudēta, karaliskā kobra izslienas stāvus gaisā par apmēram ⅓ no sava garuma, vienlaicīgi izplešot kapuci un skaļi šņācot. Šņākšana ir ar zemāku frekvenci, nekā citām čūskām. Tā vairāk atgādina rūkšanu. Uzbrukumu šajā situācijā var izprovocēt ļoti viegli, pienākot pārāk tuvu vai strauji sakustoties. Karaliskā kobra, lai arī ir izcēlusies par ⅓ uz augšu, spēj joprojām pārvietoties pa zemi uz priekšu. Tādējādi cilvēki bieži nenovērtē pietiekami drošo attālumu līdz čūskai. Vienā uzbrukumā čūska spēj iekost vairākas reizes, tomēr pieaugušie indivīdi parasati iekožas vienu reizi un neatlaiž sakodienu. Pēc statistikas datiem visbiežāk tiek sakosti cilvēki, kas pēta vai fotografē čūskas.
Ir zinātnieki, kas uzskata, ka tautā populārais viedoklis, ka karaliskā kobra ir ļoti agresīva, ir pārspīlēts, jo čūska vienmēr cenšas izvairīties no tiešas satikšanās. Ir svarīgi to nevajāt un tai nesekot. Vislabākais veids, kā izvairīties no nejaušas konfrontācijas ar karalisko kobru, ir ļoti lēni novilkt kreklu vai cepuri un nomest to zemē, bet pašam tajā brīdī atkāpties drošā attālumā. Cilvēki histērijā bieži nevajadzīgi uzbrūk lielajai čūskai un visbiežāk uzvar cilvēks. Indijā kopš 1972. gada karaliskā kobra tiek aizsargāta ar likumu un personai, kas ir nogalinājusi karalisko kobru, draud cietumsods līdz 6 gadiem.
Ienaidnieki
Karaliskās kobras dabīgie ienaidnieki ir mangusti, kuriem ir neuzņēmība pret kobru neirotoksīniem. Lielā čūska no šiem dzīvniekiem cenšas ļoti laicīgi aizbēgt. Ja tas neizdodas, kobra ieņem aizsardzības pozu. Tā kā karaliskā kobra ir ļoti liela, tad mangusts bieži arī atkāpjas, jo cīņa ar šo čūsku ir daudz smagāka un bīstamāka kā ar citām mazākajām kobrām. Turklāt pieaugusi karaliskā kobra ir pārāk liels medījums mazajam dzīvnieciņam.
Vairošanās
Karaliskās kobras ir unikālas starp citām čūsku sugām, jo karalisko kobru mātītes ir gādīgas mātes. Vispirms tā ierīko ligzdu, kurā dēt olas. Mātīte sastumj lapas, dažādas meža kritalas pietiekami lielā kaudzē, kurā pēc tam iedēj olas. Atbildīgā māte uzkavējas savas ligzdas tuvumā līdz mazuļu izšķilšanās brīdim (60 - 90 dienas). Ligzda tiek agresīvi aizsargāta no iespējamiem ienaidniekiem. Mātīte izdēj 20 - 40 olas un sastumtā kaudze darbojas kā inkubācijas kamera. Tās iekšienē veidojas pastāvīga temperatūra, 28 °C. Kad mazuļi sāk šķilties, mātes instinkts liek tai pamest ligzdas apkārtni un doties medībās, lai izbadējusies nesāktu uzbrukt saviem mazuļiem. Tikko izšķīlušās karaliskās kobras ir 45 – 55 cm garas un tās ir tikpat indīgas kā pieaugušās kobras. Jaunajām kobrām ir koši dzelteni gredzeni, kas izceļas uz melnās muguras, toties vēders ir dzeltens. Jaundzimušās čūskas ir nervozas un ļoti agresīvas, ja tās iztraucē.
Koivisto
Koivisto (fi — 'bērzaine') ir somu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Sebastians Aho
Sebastians Antero Aho (fi; dzimis ) ir Somijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2018) pārstāv NHL klubu Karolīnas "Hurricanes".
Spēlētāja karjera
Aho savu karjeru sāka Somijas hokeja līga līgas klubā Oulu "Kärpät".
2015. gada NHL draftā Aho 2. kārtā izvēlējās Karolīnas "Hurricanes". 2016. gada jūnijā Aho parakstīja trīs gadu līgumu ar Hurricanes.
Somijas hokeja izlases sastāvā piedalījies divos pasaules čempionāts hokejā.
Kornvolas rekss
Kornvolas rekss ir kaķu šķirne ar sprogainu pavilnu, bez segapspalvojuma, kas selekcionēta Anglijā 1950. gadu laikā. Tam ir slaids ķermenis, garas kājas un lielas ausis. Apgalvojumi par to, ka šis kaķis neizraisa alerģiskas reakcijas, nav pamatoti, jo alergēns atrodas ne tikai spalvā, bet arī dzīvnieka siekalās, urīnā un ādas blaugznās. Teorija, ka reksa ķermeņa temperatūra ir augstāka nekā citiem kaķiem, arī balstās tikai uz iespaidiem. Ja tā pārsniedz 38,8—39 °C, tad kaķis ir slims.
Izcelsme
Par pirmo Kornvolas reksu tiek uzskatīts runcis, vārdā Kallibunkers, kurš piedzima 1950. gada 21 jūlijā vienā no Bodmin Moor fermām Kornvolā, Anglijā. Tas bija vienīgais kaķēns ar īpašu, cirtainu kažoku piecu kaķēnu metienā. Runcis bija balti rudā krāsā un augot izcēlās ar slaidām ķermeņa formām un garām kājām. Fermas īpašniece Ennismore kundze bija dzirdējusi, ka šādi kaķi mēdzot būt, turklāt viņa bija reksa šķirnes trušu audzētāja. Nolēmusi, ka jāatrod iespēja, šo īpašību ģenētiski nostiprināt, viņa konsultējās ar ģenētikas speciālistu Dr. Juda.
Kallibunkers tika krustots ar savu māti, bruņurupučkrāsas kaķeni. Šajā metienā diviem no trim kaķēniem bija tēva kažoks. Nākamais metiens radīja vēl vairāk reksu. Kallibunkers drīz pēc tam aizgāja bojā, bet vaislas darbs turpinājās, izmantojot vienu no viņa dēliem, Poldhu, kuru 1958. gadā bija nopircis Stirling-Webb kungs. Daudzi no Poldhu pēcnācējiem bija izteikti vārgi un to mirstība augsta. Tomēr viena kaķene ar zilu nokrāsu, Lamorna Cove, kas tika krustota ar savu tēvu Poldhu, deva veselīgus cirtainos kaķēnus. Vēlāk Lamorna Cove un viņas pusbrālis Pendennis Castle tika pārdoti uz Ameriku, kur, iespējams, lika pamatus amerikāņu Kornvolas reksa līnijai. Poldhu neveiksmīgas operācijas laikā tika nejauši sterilizēts, bet Stirling-Webb kungam izdevās atrast krēmbaltu runci Champagne Chas no iepriekšējiem Kallibunkera metieniem. Viņš tika krustots ar Burmas un Britānijas īsspalvainās šķirnes kaķenēm un viena ceturtdaļa kaķēnu pārmantoja cirtainos kažokus. Tomēr šī reksu paaudze jauno asiņu pieplūduma rezultātā bija zaudējusi savu slaido ķermeņa formu. Viens no tiem bija Žannas Džefrejas (Miss Jeanne Jeffrey of Calgary) kundzes audzētavā dzimušais zilais runcis Riovista Kismet, ko Alisonas Ašfordas (Alison Ashford) kundze aizveda uz Kanādu
Sākotnēji Devonas rekss tika pielīdzināts Kornvolas reksam, jo abām šķirnēm ir sprogots apmatojums, kura viļņaino struktūru nosaka recesīvais gēns. Tomēr Devonas un Kornvolas reksu apmatojuma sprogošanos nosaka atšķirīgi gēni un, krustojot Devonas un Kornvolas reksus, iegūst kaķēnus ar taisnu apmatojumu.
Izskats un raksturs
Kornvolas reksam ir slaids, elegants ķermenis, bez asām līnijām. Kājas garas. Tā ķīļveida galva neliela, ar garu un smailu purnu, un lielām ausīm. Ūsas īsas, sprogainas, izskatās kā aplauztas. Apmatojums īss, viļņains, samtains, bez segapspalvojuma. Apmatojuma nepietiekamība uz galvas, kājām, vēdera un astes izstādēs nopietni samazina kaķa vērtējumu. Pat pieaugušajā vecumā Kornvolas rekss saglabā kaķēna temperamentu un tieksmi spēlēties, lēkt un kāpelēt. Tas ir ziņkārīgs, sabiedrisks dzīvnieks, draudzīgi noskaņots pret cilvēkiem. Mīl bērnus. Nereti draudzējas ar mājas suņiem. Nepanes vientulību. Starp ģimenes locekļiem nereti izvēlas vienu personu, kurai sekos ik uz soļa.
Kopšana
Kopt Kornvolas reksa kažoku ir ļoti viegli. To nesukā, bet ar roku vai samta audumu tikai nogludina. Ir audzētāji, kas iesaka kaķus regulāri mazgāt, bet šo nepieciešamību izjūt saimnieks, nevis kaķis, kurš spēj šajā jomā par sevi parūpēties tikpat labi kā jebkurš cits kaķis. Dažiem indivīdiem piemīt īpaša smaka, ko šampūns nomaskē uz laiku, bet pie tās var arī pierast. Katrā gadījumā pie mazgāšanas rituāla kaķēns jāradina agrā bērnībā, citādi vēlāk viņš tam vairs nepakļausies, mazgāšanai jālieto ādai piemērota pH šampūns.
Kornvolas reksam ļoti patīk sauļoties. Vasaras laikā viņa āda iedeg līdzīgi cilvēka ādai. Tā ir īpaši jūtīga baltiem dzīvniekiem, kuriem atkārtotu apdegumu rezultātā var attīstīties ādas vēzis (melanoma). Tāpēc jācenšas to pasargāt ar krēmu, kuram ir spēcīgs UV aizsargfiltrs, turklāt cenšoties pēc iespējas ierobežot sauļošanās ilgumu viskarstākajās dienas stundās.
Kornvolas reksiem ir ļoti laba apetīte, jo viņi patērē daudz enerģijas ķermeņa sildīšanai. Ja kaķis ir sterilizēts, profilaktiskajos nolūkos viņam jādod taukus nesaturoša barība, jo, kad liekais svars jau ir sasniegts, to dabūt nost ir ļoti grūti.
Kornvolas rekss ir ziņkārīgs un sabiedrisks kaķis, kas bieži par savu saimnieku izvēlas vienu cilvēku un tam veltī visu savu uzmanību. Viņš nespēj samierināties ar vientulību. Atstāts viens pats caurām dienām, viņš var iekrist depresijā, atteikties no ēdiena, ņaudēt stundām ilgi, kļūt netīrīgs. Ideāla izvēle būtu iegādāties divus dzīvniekus, jo saimnieka prombūšanas laikā vislabākā kompānija Kornvolas reksam ir otrs Kornvolas rekss.
Zefirīns
Pāvests Zefirīns (, dzimšanas datums nezināms, miris ) bija Romas bīskaps un līdz ar to katolisma tradīcijā tiek uzskatīts par vienu no Romas pāvestiem. Šajā amatā viņš bija aptuveni no 199. līdz 217. gadam. Viņš ir dzimis Romā. Teologa Ipolita darbā Philosophymena ir minēts, ka Zefirīns bija vīrs bez izglītības un vājš pāvests.
2018. gada Amstel Gold Race
2018. gada Amstel Gold Race bija šosejas riteņbraukšanas viendienas sacensības, kas notika 15. aprīlī. Tā bija 53. reize, kad notika Amstel Gold Race sacensības un tās bija 16. sacensības 2018. gada UCI Pasaules tūres kalendārā.
Komandas
Tā kā Amstel Gold Race bija UCI Pasaules tūres sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Papildus tika uzaicinātas septiņas UCI profesionālās kontinentālās komandas, veidojot 25 komandu pelotonu.
Marks Eduārs Vlašičs
Marks Eduārs Vlašičs (dzimis ) ir horvātu izcelsmes Kanādas hokejists, aizsargs. Pašlaik (2017) spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Sanhosē "Sharks" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Pēc trim QMJHL kluba Kvebekas "Remparts" sastāvā aizvadītām sezonām, profesionāļa karjeru Vlašičs sāka 2006.—07. gada sezonā, kuru aizvadīja NHL vienības Sanhosē "Sharks" rindās. Kluba sastāvā hokejistam izdevās nostiprināties jau pirmajā sezonā, vienīgo AHL spēli tās fārmklubā Vorčestras "Sharks" aizvadot 2007.—08. gada sezonā.
2008. gada augustā hokejists pagarināja līgumu ar "Sharks" uz nākamajām četrām sezonām, savukārt 2012. gada vasarā noslēdza piecu gadu līgumu par 21 miljonu ASV dolāriem.
Kanādas hokeja izlases rindās kļuvis par 2014. gada olimpisko čempionu, spēlējis arī 2009., 2012. un 2017. gada Pasaules čempionātos, 2009. gadā kopā ar izlasi izcīnot sudraba medaļas.
Manaslu
Manaslu (ne, Manāslu) ir astotā augstākā virsotne uz Zemes. Tās augstums virs jūras līmeņa ir 8163 metri. Atrodas Himalajos, Nepālas centrālajā daļā, netālu no robežas ar Ķīnu. pirmie, kas sasniedza kalna virsotni, bija Japānas ekspedīcija. Burtiski kalna nosaukums tulkojams kā ‘garu kalns’.
Ēģiptiešu hieroglifi
Ēģiptiešu hieroglifi ( — ‘dieva vārdi’) ir formālā rakstība, kas tika izmantota Senajā Ēģiptē. Tajā ir gan logogrāfiski, gan alfabētiski elementi. Tā bija viena no rakstībām, kas tika izmantota ēģiptiešu valodas pierakstīšanai sākot ar 4. tūkstošgadi p.m.ē. līdz Senā Romas valdīšanas laikam Ēģiptē.
CN tornis
CN tornis (en, fr) ir 553,33 metrus augsts tornis Toronto, Kanādā. Tornis tika pabeigts 1976. gadā, kļūstot par pasaulē augstāko būvi. Tas saglabāja šo titulu 34 gadus līdz Halīfa un Kantona torņa pabeigšanai 2010. gadā. CN tornis joprojām ir Rietumu puslodes augstākā brīvi stāvošā struktūra.
Irēna Fatare
'''Dr.biol. Irēna Fatare''' (1937) ir latviešu bioloģe, botāniķe specializējusies pļavu ekoloģijā, ģeobotānikā, augu ģeogrāfijā un floroģenēzē, taksonomijā un dabas aizsardzībā. Pētījusi Daugavas ielejas floru un veģetāciju, aktīvi piedalījusies īpaši aizsargājamo teritoriju veidošanā Daugavas ielejā, lai saglabātu tās dabas vērtības.
CN tornis
Katru gadu to apmeklē vairāk nekā 2 miljoni tūristu. Burti "CN" torņa nosaukumā nozīmē Kanādas nacionālais (en), kas ir dzelzceļa uzņēmums, kurš uzbūvēja torni.
Irēna Fatare
Dzīvesgājums
Irēna Fatare dzimusi 1937. gada 25. augustā Brunavas pagastā Jāņa un Maigas Fatares (dzim. Pavēnes) ģimenē. Mācījusies Mežgaļu 7-gadīgajā skolā, 1955. gadā beigusi Bauskas 1. vidusskolu. 1960. gadā absolvējusi Latvijas Valsts Universitātes Bioloģijas fakultāti. Vienu gadu strādājusi Mežgaļu skolā, no 1961. līdz 1993. gadam — LPSR ZA Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijā.
Botānikas laboratorijā I.Fatare strādāja zinātņu doktores LPSR ZA korespondētājlocekles Gali Sabardinas vadībā Latvijas dabīgo pļavu un ganību veģetācijas, fitocenoloģijas un ekoloģijas izpētē. 1968. gadā I.Fatare ieguvusi Bioloģijas zinātņu kandidāta grādu, aizstāvot disertāciju par vara (Cu) nozīmi Latvijas dabīgo pļavu fitocenozēs. 1993. gadā nostrificēta Latvijas Universitātē. Papildinājusies Sankt Pēterburgā V. L. Komarova Botānikas institūta, Maskavas Valsts Universitātes, Tartu Universitātes bibliotēkās un herbārijos.
1970. gados Laimas Tabakas vadībā I.Fatare iesaistījās Botānikas laboratorijas pētījumos par Latvijas floru, augu sistemātiku un ģeogrāfiju, līdz 1984. gadam vadīja laboratorijas lauku darbu ekspedīcijas. No 1980. gada līdz 1992. gadam — vecākā zinātniskā līdzstrādniece, Bioloģijas Institūta Zinātniskās Padomes Dabas resursu sekcijas locekle.
Irēna Fatare pētījusi Daugavas ielejas floru, ielejas nozīmi Latvijas floroģenēzē, piedalījusies zinātniskā pamatojuma sagatavošanā, kas novērsa Daugavpils HES celtniecību un sekmēja dabas liegumu “Daugavas loki” un "Daugavas ieleja" izveidošanu. Viņa pētījusi Latvijas floras fitoģeogrāfisko elementu sastāvu un izplatību, vairāku sistemātisko grupu taksonomiju (nozīmīgākās — krustziežu, naktssveču un čemurziežu dzimtas), strādājusi pie zinātniskā pamatojuma augu sugu aizsardzībai. Fatare gatavoja materiālus par sugu izplatību Latvijā Eiropas Floras atlantam, kura izdošanu vada Helsinku Universitāte (Somijā). I. Fatare piedalījās un organizēja Baltijas botāniķu ekspedīcijas — konferences, Latvijas Botāniķu biedrības biedrene kopš 1968. gada.
1997. un 2003. gados Fatare strādāja Latvijas ģeotelpiskās aģentūras izveidotā Latvijas veģetācijas kartēšanas grupā, kas sagatavoja Latvijas digitālo karti Eiropas Savienības Vides informācijas koordinācijas programmai CORINE Land Cover.
1970. gados I. Fatare piedalījās dr. biol. Dailoņa Pakalna organizētajās Vissavienības Ārstniecības augu zinātniski pētnieciskā institūta ekspedīcijās Kaukāzā un Krimā. No 1998. līdz 2020. gadam strādāja AS “Rīgas Farmaceitiskā fabrika”.
I. Fatares savāktais ziedaugu un paparžaugu herbārijs glabājas LU Bioloģijas institūta Botānikas laboratorijas herbārijā (herbārija starptautiskais kods — LATV).
Darbi
Izdevuma “Хорология Флоры Латвийской ССР” zinātniskā redaktore, rakstījusi arī Ģimenes Enciklopēdijai, Latvijas Sarkanajai grāmatai (2003), Atlas Florae Europae, Baltijas floras konspektam (Flora of the Baltic countries), “Dabas un Vēstures kalendāram”, žurnālam “Zinātne un Tehnika”.
Topāzs
Topāzs ir silikātu minerāls, kas satur alumīniju un fluoru. Tā ķīmiskā formula ir Al2SiO4(F,OH)2. Bez piejaukumiem topāzs ir bezkrāsains un caurspīdīgs. Tomēr tas bieži ir sastopams krāsains, jo ir dažādi piejaukumi, piemēram, dzelzs, titāns, hroms un vanādijs. Šādu topāzu izplatītākās krāsas ir zilā, brūnā, oranžā, dzeltenā, zaļā un rozā krāsa. Skaistuma dēļ topāzs ir dārgakmens.
Topāzs ir Amerikas Savienoto Valstu štata Jūtas simbols.
Adrians Mutu
Adrians Mutu (ro; dzimis ) ir rumāņu futbola treneris un bijušais futbolists, spēlējis uzbrūkošā pussarga un uzbrucēja pozīcijā, bijis Rumānijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada Mutu ir Rumānijas U-21 izlases galvenais treneris.
Lielāko spēlētāja karjeras daļu aizvadījis Itālijas klubos, no 2006. līdz 2011. gadam spēlējis ACF Fiorentina. Turīnas "Juventus" sastāvā divas reizes izcīnīja čempiontitulu (2005, 2006), taču šie tituli tika atņemti Itālijas futbola skandāla dēļ. Klubu karjeru noslēdza dzimtajā Rumānijā.
Rumānijas izlases sastāvā divas reizes spēlējis Eiropas čempionāta finālturnīrā. 77 spēlēs guvis 35 vārtus, kas ir dalīts izlases rekords ar Georgi Hadži. Četras reizes atzīts par Rumānijas gada futbolistu.
Primorska (Ļeņingradas apgabals)
Primorska ir pilsēta Krievijā, Ļeņingradas apgabalā Somu līča krastā. Līdz 1948. gadam pilsētas nosaukums bija Koivisto. Ievērojama naftas produktu osta.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1268. gadā senkrievu hronikā kā Berezovska (Берёзовское). 1293. gadā apvidu iekaroja zviedri. Ziemeļu kara rezultātā iekļāvās Krievijas sastāvā. Pēc Somijas pievienošanas Krievijai 1809. gadā iekļāvās Somijas lielhercogistē, vēlāk jaunajā Somijas valstī. Ziemas kara rezultātā tika iekļauta PSRS. Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam to atkal ieņēma somu spēki. Pēc kara pilsētas somu iedzīvotāju pārcēlās vai tika pārcelti uz Somiju. 1948. gadā, pārkrievojot apgabala vietvārdus, pilsētu nosauca par Primorsku. 2001. gadā Primorskā atklāja naftas terminālu.
Cilvēki
Primorska (Koivisto) ir somu tramplīnlēcēja Eino Kirjonena (Eino Kirjonen, 1933-1988) dzimtā pilsēta.
1557. gadā netālu no pilsētas mira somu reformācijas darbinieks Mikaels Agrikola (Mikael Agricola, 1510-1557).
Zandarts
Izplatība
Zandarts izplatīts Eiropā un Āzijā: Baltijas, Kaspijas, Melnās un Arāla jūras baseinos, kā arī Elbā, kas ietek Ziemeļjūrā, un Maricā, kas ietek Egejas jūrā. Vistālāk uz ziemeļiem sastopams līdz 65° paralēlei Somijā. Zandarts ir introducēts ļoti daudzās vietās pasaulē. Daudzas valstis pēc tam ziņojušas par nelabvēlīgu zandarta ietekmi uz vietējo ekosistēmu.
Latvijā
Zandarts Latvijā sastopams Baltijas jūras piekrastē un līčos, kā arī ar tiem saistītajos saldūdeņos. No 1904. līdz 1996. gadam ielaists vai mākslīgi pavairots vairāk nekā 94 (apmēram 12%) ezeros, kā arī Rīgas, Ķeguma, Pļaviņu un citās ūdenskrātuvēs un dzirnavezeros. Vairākos ezeros izveidojušās populācijas. Zandarts mēdz migrēt no vienas ūdenstilpes uz otru, tāpēc sastopams arī tajās, kur nav ielaists.
Izskats
Zandarts asaru dzimtas lielākā zivs. Tā ķermeņa garums var sasniegt 130 cm, Latvijā 100 cm, svars 20 kg, Latvijā 10,3 kg. Parasti zandarts ir apmēram 50 cm garš. Ķermenis zandartam slaids, no sāniem nedaudz saplacināts. Uz muguras divas muguras spuras: pirmā spura ar 13—20 asiem stariem, otrā ar 18—24 mīkstiem stariem. Anālā spura ar 2—3 asiem stariem un 10—14 mīkstiem stariem. Mute ar lieliem zobiem, vērsta uz priekšu. Zandartam ir arī ilkņi, 1—2 katrā no žokļiem (augšžoklī un apakšžoklī). Uz sānu līnijas 80—97 zvīņas.
Mugura zilganzaļa vai zilganpelēka, sāni un vēders tumši sudrabains. Uz sāniem 8—14 tumšas šķērssvītras. Krūšu spuras, vēdera spuras un anālā spura dzeltenīga. Astes spuras un abas muguras spuras ar tumšiem plankumiem.
Īpašības
Pieaudzis zandarts priekšroku dod lielām, duļķainām upēm un ar barības vielām bagātiem ezeriem, mazsāļiem piejūras ezeriem, upju grīvām un jūras līčiem. Zandarts pārsvarā ir vientuļnieks un uzturas pa vienam, lai gan mazuļi uzturas baros. Novērota līdz 300 km tāla migrācija, pārvietošanās ātrums sasniedz 24 km diennaktī.
Barība
Zandarts ir plēsīgs un barojas ar zivīm, galvenokārt uzbrūkot baros dzīvojošām zivīm.
One World Trade Center
One World Trade Center uzcelts bijušā Pasaules tirdzniecības centra sestās ēkas vietā. Ēkas būvniecība tika uzsākta. tika pabeigta ēkas antena. Tobrīd tas bija ceturtais augstākais debesskrāpis pasaulē. Antenas smaile sasniedz 1776 pēdu (541 metra) augstumu, kas ir arī ASV Neatkarības deklarācijas parakstīšanas gads. Kopš šī ir augstākā ēka Ņujorkā, kad tika pārspēts Empire State Building augstums. Tiek paredzēts, ka One World Trade Center tiks atvērts 2014. gadā.
2012. gada aprīlī ēkas kopējās izmaksas tika aprēķinātas 3,9 miljardu ASV dolāru vērtībā, tādējādi tobrīd tā bija pasaulē dārgākā atsevišķā ēka.
Zandarts
Vairošanās
Dzimumgatavība zandartam iestājas 2—10 gadu vecumā (visbiežāk 4 gados), sasniedzot 17—57 cm garumu. Nārsto no marta līdz jūlijam, Latvijā ­ maijā, kad ūdens temperatūra ir 8—26 °C, 15 cm līdz 32 m dziļumā. Zandarti, kas mājo Latvijas jūras piekrastēs, uz nārstu ienāk piejūras saldūdeņos. Zandarta nārsts jūrā novērots tikai Rīgas līča ziemeļdaļā. Zandartiem raksturīgs vienlaicīgs nārsts, kas ilgst 3—43 dienas.
Nārsto tekošā ūdenī pa pāriem attīrītos, grantainos laukumos — ligzdās, nakts vai krēslas stundās. Tēviņš nārsta laikā kļūst teritoriāls un grantī vai smiltīs veido ligzdu — seklu iedobi, kas ir apmēram 50 cm plata un 5—10 cm dziļa. Reizēm ligzda tiek veidota starp ūdensaugu saknēm. Ikrus un spermu pāris izlaiž vienlaicīgi pēc īsas riesta dejas. Mātītes auglība no 5000—2,5 milj. ikru, visi ikri tiek izlaisti vienā reizē. Pēc nēršanas mātīte atstāj ligzdu, bet tēviņš paliek un to apsargā, ar spurām apvēdinot ligzdu un pievadot ar skābekli bagātinātu ūdeni. Ikri pielīp pie grants vai substrāta. To attīstība, atkarībā no ūdens siltuma, ilgst 2—32 dienas. Tēviņš ikrus apsargā. Zandarts var sasniegt 24 gadu vecumu, Latvijā 13 gadus.
Svetogorska
Svetogorska ir pilsēta Krievijā, Ļeņingradas apgabalā pie Vuoksas upes. Līdz 1949. gadam pilsētas nosaukums bija Enso.
Dinišs I
Dinišs I (pt; dzimis, miris ), saukts Zemkopis (o Lavrador), bija Portugāles karalis no 1279. gada līdz nāvei 1325. gadā, Burgundijas dinastijas pārstāvis, karaļa Afonsu III un viņa dzīvesbiedres Kastīlijas Beatrises dēls.
Svetogorska
Vēsture
Pilsēta dibināta Somijas lielhercogistē 1887. gadā, kad šeit tika nodibināta papīrrūpnīca. Vēlāk tā iekļāvās Somijas valstī, un Enso atradās kompānijas Enso-Gutzeit Oy (mūsdienās Stora Enso) lielākā rūpnīca. Ziemas kara rezultātā tika iekļauta PSRS. Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam to atkal ieņēma somu spēki. Pēc kara pilsētas somu iedzīvotāji pārcēlās vai tika pārcelti uz Somiju. 1949. gadā, pārkrievojot apgabala vietvārdus, pilsētu nosauca par Svetogorsku. 1972. gadā, sadarbībā ar Somiju, tika uzsākta lielas papīrrūpnīcas celtniecība.
Dinišs I
Biogrāfija
Afonsu III no Boloņas, viņa tēvs, bieži piesaistīja princi Dinišu kā troņmantnieku dalīt ar viņu atbildību valsts pārvaldē. Viņa kronēšanas brīdī Portugāles karaliste atkal tika ierauta diplomātiskā konfliktā ar Katolisko baznīcu. Dinišs kopā ar pāvestu parakstīja baznīcai labvēlīgu līgumu, apņemdamies sargāt baznīcas intereses Portugālē. Šajā sakarā viņš deva patvērumu Templiešu ordeņa bruņiniekiem, kuri tika Francijā vajāti, un izveidoja Kristus ordeni, kas bija aicināts turpināt Templiešu ordeņa tradīcijas.
Svetogorska
Ekonomika
Svetogorskā atrodas liela ASV kompānijas International Paper celulozes rūpnīca, kā arī kompānijas SCA papīra izstrādājumu rūpnīca. Kilometru no pilsētas - robežpunkts ar Somiju.
Dinišs I
Biogrāfija
Tā kā rekonkista bija beigusies, un Portugāle bija brīva no mauru valdīšanas, Dinišs valdīja kā karalis-administrators, nevis kā karalis-karavīrs. Karu periods bija pārgājis apgaismības periodā. Tomēr no īslaicīga kara ar Kastīlijas-Leonas karalisti Portugālei neizdevās izvairīties, un strīda objekti bija Serpas un Moras pilsētas. Pēc šī konflikta beigām karadarbība vairs nenotika. Dinišs bija īpaši miermīlīgs monarhs uz šī nemierīgā Eiropas vēstures perioda fona. Portugāle beidzot no visām apkārtējām varām tika atzīta par neatkarīgu valsti, un Dinišs 1297. gadā parakstīja paktu par robežām ar Kastīlijas Ferdinandu IV, kas ir spēkā līdz mūsu dienām. Diniša valdīšanas beigās 1325. gadā Portugāle atradās vienādās tiesībās ar visām pārējām Pireneju pussalas karalistēm.
Diniša valdīšanas beidzamās dienas aptumšoja iekšējie konflikti. Konfliktējošie bija Diniša abi dēli: Afonsu, likumīgais troņmantnieks un Afonsu Sanšess, viņa blakus dēls, kas pastāvīgi strīdējās par karaliskās uzmanības piesaistīšanu.
Valdīšana
Diniša galvenā prioritāte bija valsts organizatoriskās reformas. Viņš turpināja sava tēva politiku likumdošanas jomā un varas centralizācijā. Viņš izdeva civilkodeksa un kriminālkodeksa pamatlikumus, kas aizstāvēja zemākās šķiras no apspiešanas un izspiešanas. Kā karalis viņš pastāvīgi ceļoja pa valsti, risinot dažādas problēmas un izskaužot netaisnību. Pēc viņa pavēles tika uzcelti daudzi cietokšņi, dibinātas jaunas pilsētas, kā arī piešķirtas pilsētu tiesības jau esošajām apmetnēm. Ar savu sievu, Aragonas Izabellu, Dinišs daudz pūlējās, lai uzlabotu nabadzīgo stāvokli un dibināja vairākus sociālos institūtus.
Pastāvīgi rūpējoties par valsts infrastruktūru, Dinišs pavēlēja izpētīt akmeņogļu, sudraba, alvas un dzelzs atradnes, pārpalikumus eksportējot citām Eiropas valstīm. 1308. gadā tika parakstīts pirmais Portugāles tirdzniecības līgums ar Angliju.
Dinišs nodibināja portugāļu floti, uzticot to dženoviešu admirālim, kā arī pavēlēja uzcelt vairākus dokus. Viņa galvenais panākums bija lauksaimnieciskās infrastruktūras stimulēšana un attīstība, kas arī bija par iemeslu viņa iesaukai — Zemkopis. Dinišs pārdalīja zemes, atbalstot lauksaimniecību, noorganizēja zemes īpašnieku biedrības un personīgi interesējās eksporta sakārtošanā. Viņš iedibināja vairākās pilsētās regulārus gadatirgus un sekoja to darbībai. Viens no galvenajiem viņa sasniegumiem bija lauksaimniecības zemju aizsargāšana Leirijā no ceļojošām kāpām, iestādot priežu audzi. Šis mežs vēl joprojām ir saglabājies kā viens no lielākajiem, saukts Pinhal de Leiria.
Daiļrade
Dons Dinišs deva ieguldījumu Portugāles kultūras attīstībā. Viņš ir viens no lielākajiem un ražīgākajiem portugāļu viduslaiku dzejniekiem, kļūdams slavens kā "karalis-dzejnieks" (Rei-Poeta), "karalis-trubadūrs" (Rei-Trovador). Dinišs, tāpat kā viņa vectēvs, Kastīlijas karalis Alfonso X Gudrais, rakstīja grāmatas. Neapšaubāmi viņš ir 137 vienbalsīgu dziesmu autors, no kurām 73 ir par mīlestību, 51 kantiga par draudzību, 10 satīriskas kantigas un 3 pastorāles. No tām melodijas pierakstītas septiņām kantigām par mīlestību, kas tika atrastas 1990. gadā (Šarrera pergaments).
Volhovas rajons
Volhovas rajons (ru) ir Krievijas Ļeņingradas apgabala administratīvais rajons. Rajons robežojas ar Ļeņingradas apgabala Lodeinoje Poļes, Tihvinas, Kirišu un Kirovskas rajoniem, kā arī Lādogas ezeru.
Rajona teritorijā atrodas viena no senākajām rakstos minētājām apdzīvotajām vietām Krievijā — Staraja Ladoga.
Artjoms Zubs
Spēlētāja karjera
2020. gada maijā Zubs noslēdza viena gada līgumu ar NHL klubu Otavas "Senators".
Krievijas hokeja izlasē spēlējis 2017. gada Pasaules čempionātā un 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Albins Tahiri
Albins Tahiri (sq; dzimis ) ir Slovēnijā dzimis Kosovas kalnu slēpotājs.
Tēvs — Kosovas albānis, māte — slovēniete. Pēc profesijas dentists, trenējas Slovēnijā, Itālijā un Austrijā.
Pārstāvēja Kosovu valstij pirmajās — 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Phjončhjanā, kur bija delegācijas karognesējs olimpiādes atklāšanas ceremonijā. Albina Tahiri iegūtā 37. vieta kombinācijā un 39. vieta slalomā bija augstākais sasniegums Kosovai 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. A. Tahiri bija Kosovas karognesējs arī 2022. gada ziemas olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.