cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uralīts
Atradnes
Šādi kristāli ir atrasti ASV, Čehijā (Bohēmija), Itālijā (Toskāna, Trentino-Alto Adidže), Jaunzēlandē, Krievijā (Urāli), Ķīnā, Norvēģijā (Oplande), Slovākijā (Prešovas apgabals), Spānijā (Estremadura).
Ārējās saites
Mindat - arī attēlu galerija
Mendosa
Mendosa (es) ir pilsēta Argentīnas rietumos, netālu no Andiem un to augstākās virsotnes - Akonkagvas. Mendosas provinces centrs.
Atrodas uz galvenā ceļa, kas savieno Argentīnu ar Čīli. Pilsētu bieži kā bāzi izmanto alpīnisti, lai dotos Andu kalnos.
Svarīgākā ekonomikas nozare bez tūrisma ir vīna ražošana. Liels olīveļļas ražošanas centrs.
Mendosā sākās dzelzceļa līnija pār Andiem, kurā izmanto citu dzelzceļa sliežu platumu, kā arī stāvākās vietās ierīkots zobrata dzelzceļš.
Pilsētu 1561. gadā dibinājis Pedro del Kastiljo. 1817. gadā Mendosā Hosē de Sanmartins organizēja armiju, kura vēlāk atbrīvoja no spāņu varas Čīli un Peru. 1861. gadā pilsēta cieta zemestrīcē.
Cilvēki
Mendosā dzimuši:
Sadraudzības pilsētas
Mendosas sadraudzības pilsētas ir:
Alarihs I
Alarihs I (dzimis apmēram, miris ) bija vestgotu karalis no 395. gada līdz savai nāvei 410. gadā. Pazīstams ar 410. gadā notikušo Romas izlaupīšanu, kas sekmēja Rietumromas impērijas bojāeju.
401. gadā iebrucis Itālijā, tomēr 402. gada aprīlī viņu sakāva Stilihons pie Pollencijas, ar sakāvi 403. gadā pie Veronas beidzās arī otrā iebrukšana. Sekoja Romas aplenkums pēc 408. gadā veiktā Stilihona nāvessoda. Goti atkāpās pēc milzīgas kontribūcijas saņemšanas. 410. gadā tika ieņemta Roma, tika uzsākta trīs dienas ilga Romas izlaupīšana.
Alarihs mira 410. gadā Kozencā, Dienviditālijā, pirms došanās uz Āfriku.
Ņidzica
Ņidzica (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz dienvidaustrumiem no Ostrudas pie Linas upes.
Vēsture
Līdz 1945. gadam pilsēta bija Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā un tās nosaukums bija Neidenburga (Neidenburg). Pilsēta dibināta 1355. gadā kā Vācu ordeņa apmetne. Pēc Trīspadsmitgadu kara tā palika Prūsijas hercogistes sastāvā.
Pirmā pasaules kara Tannenbergas kaujas laikā Neidenburgu smagi nopostīja Krievijas impērijas karaspēks, pilī atradās Krievijas impērijas 2. armijas štābs.
Otrā pasaules kara laikā Neidenburgā piedzīvoto Sarkanās armijas teroru pret civiliedzīvotājiem aprakstījis rakstnieks un disidents Ļevs Kopeļevs. Pēc kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Vācu vēsturnieka Ferdinanda Gregoroviusa (Ferdinand Gregorovius, 1821—1891) dzimtā pilsēta.
Literatūras kritika
Literatūras kritika jeb literatūrkritika ir praktiska humanitāra disciplīna, kas pēta, analizē, interpretē, arī vērtē literatūru, īpaši pievēršoties aktuālajai literatūrai un aktuālajiem literatūras procesiem. Var sacīt, ka literatūras kritika pēta literatūru sinhronā aspektā, diahrono aspektu atstājot literatūras vēsturei. Latvijas tradīcijā literatūras kritika tiek uzskatīta par vienu no literatūrzinātnes apakšnozarēm. Literatūras kritika ir ļoti cieši saistīta ar literatūras teoriju (angļvalodīgajā tradīcijā tās dažkārt pat netiek šķirtas).
Antīkā un viduslaiku literatūras kritika
Literatūras kritika savā ziņā pastāvējusi līdzās literatūrai jau gandrīz kopš tās pirmsākumiem. Ar 4. gadsimtu pirms mūsu ēras. datējams sengrieķu filozofa Aristoteļa darbs "Poētika", kurā aprakstītas dažādu literatūras veidu un žanru īpatnības, kā arī kritiski aplūkoti dažādi literāri darbi. "Poētikā" lietoti tādi vēlāk un vēl arī mūsdienās ļoti nozīmīgi jēdzieni kā mimēze un katarse. Šis Aristoteļa darbs uzlūkojams ne tikai par literatūras kritikas, bet arī - un, iespējams, daudz lielākā mērā - literatūras teorijas aizsākumu. Aristotelis atzinīgi vērtē literatūras kā tādas pastāvēšanu, kamēr cits ļoti nozīmīgs sengrieķu filozofs - Platons vērtē literatūru un mākslu vispār kā sociāli bīstamu nodarbi, kā īstenās realitātes atdarinājuma atdarinājumu. Saskaņā ar Platona uzskatiem literatūra ir realitātes izkropļošana, lai gan principā tās pastāvēšana ir pieļaujama, ja vien tā tiek kontrolētam cenzēta un lietota propagandas nolūkos (skat. rakstu par Platona dialogu "Valsts").
Vēlāk antīkajā laikmetā un viduslaikos literatūras pētniecība lielā mērā pievērsās reliģiskiem tekstiem, un izveidojās hermeneitika un ekseģēze. Vēlāk šī tradīcija spēcīgi ietekmēja arī laicīga rakstura tekstu pētniecību.
Antīkās tradīcijas ietekme: literatūras kritika renesanses laikmetā un klasicismā
Renesanses laikā literatūras kritikā tika attīstītas antīkās tradīcijas idejas par formas un satura vienotību. Šajā laikā ļoti lielu ietekmi ieguva dažādu antīkās literatūras tekstu jaunatklāšana, tāpat liela nozīme bija Džordžo Valas Aristoteļa "Poētikas" tulkojumam latīņu valodā. Šim Aristoteļa darbam un dažādiem tā komentāriem (piemēram, Lodoviko Kastelvetro) bija ļoti liela ietekme uz literatūras kritiku vismaz līdz 18. gadsimtā. Klasicisma laikmetā īpašs uzsvars tika likts uz normatīvismu un žanru hierarhijas ievērošanu. Lielu ietekmi ieguva romiešu dzejnieka Horācija poēma "Dzejas māksla".
TCP un UDP portu numuri
TCP un UDP ir TCP/IP modeļa transporta slāņa protokoli. Viena no protokola kontroles informācijas vienībām, ko lieto šie protokoli, ir ports. Porta numurs ļauj darbināt uz vienas IP iekārtas vienas adreses dažādus servisus.
Tāpat kā IP adreses, portu numurus piešķir un uzrauga IANA.
Portu grupas
IANA rekomendē portu numuru iedalījumu trīs grupās:
IANA nenosaka stingru portu iedalījumu šādās grupās, tas ir ietecamais sadalījums. Tāpat arī konkrētais lietojums vai protokols var lietot ne tikai IANA piešķirto, bet arī citus porta numurus.
Danjels Ortega
Studējis tieslietas galvaspilsētā Managvā. Pievienojies Sandīnistu nacionālās atbrīvošanas frontei (Frente Sandinista de Liberación Nacional), kas cīnījās pret Anastasio Somosas Devajles režīmu. 1967. gadā tika apcietināts uz 7 gadiem par bankas aplaupīšanu (centās nozagt naudu, lai varētu samaksāt par ieročiem). 1974. gadā ticis izlaists brīvībā ķīlnieku apmaiņā, ticis izsūtīts uz Kubu, kur izgājis partizānu apmācību. Pēc tam slepeni atgriezies Nikaragvā. Nacionālā atbrīvošanās fronte gāza Devajli 1979. gadā.
Ortega kļuva par Nacionālās atjaunošanas valdības huntas Vadošās padomes locekli, 1981. gadā kļuva par Nacionālās atdzimšanas valdības Vadošās padomes koordinatoru. 1985. gadā ticis ievēlēts par Nikaragvas prezidentu, amatu saglabājis līdz 1990. gadam. Ortegas valdība Nikaragvā pastāvēja ar Kubas un PSRS atbalstu un līdz ar šī atbalsta beigām arī vājinājās valdošās partijas pozīcijas un 1990. gada Ortega zaudēja varu. Startējis arī visās nākamajās prezidenta vēlēšanās, atkal par Nikaragvas prezidentu kļūstot pēc uzvarētajām 2006. gada vēlēšanām.
2015. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss
2015. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss bija 13. Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkurss, kas norisinājās Bulgārijā, Sofijā. Pirmo reizi Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursā piedalījās Austrālija un Īrija.
Dalībvalstis
Dalību 2015. gada Bērnu Eirovīzijas dziesmu konkursam apstiprināja 17 valstis, tai skaitā Austrālija un Īrija, kas debitēja, Albānija, kas atgriezās konkursā pēc 2 gadu pārtraukuma, kā arī Maķedonija, kas atgriezās konkursā pēc 1 gada pārtraukuma.
Salma Hajeka
Salma Valgarma Hajeka Himenesa-Pino (es; dzimusi Koacakoalkosā, Meksikā) ir meksikāņu un amerikāņu aktrise, režisore, producente. Viņa ir viena no pazīstamākajām meksikāņu izcelsmes aktrisēm Holivudā.
Biogrāfija
Aktrises karjeru Hajeka sāka 23 gadu vecumā un 1989. gadā piedalījās meksikāņu telenovelē Teresa, kas ļāva viņai kļūt par populāru aktrisi Meksikā. 1991. gadā Hajeka pārcēlās uz Holivudu. Piedalījās tādās filmās, kā Desperado (1995), "No krēslas līdz rītausmai" (1996), "Dogma" (1999), "Mežonīgie rietumi" (1999). Lielāko atzinību ieguvusi par gleznotājas Frīdas Kalo atveidošanu filmā "Frīda" (Frida, 2002). Par šo lomu kā labākā aktrise tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai, Zelta globusa balvai, BAFTA kino balvai un Kinoaktieru ģildes balvai. Tēlojusi lomas filmās "Reiz Meksikā" (Once Upon a Time in Mexico, 2003), "Pēc saulrieta" (After the Sunset, 2004), Bandidas (2006), "Vientuļās sirdis" (Lonely Hearts, 2006), Americano (2011), "Lielie" (2010), "Lielie 2" (2013), "Visu stāstu stāsts" (Tale of Tales, 2015), "Killera miesassargs" (The Hitman's Bodyguard, 2017), Like a Boss (2020), "Mūžīgie" (2021) un "Guči nams" (2021).
2005. gadā Hajeka bija Kannu kinofestivāla žūrijas locekle un tā paša gada decembrī vadīja Nobela prēmijas koncertu.
Joga
Joga (sa, yóga) ir ķermeņa, prāta un dvēseles vadīšanas un pilnveidošanas prakse un teorija, kas radusies Senajā Indijā. Joga ir viena no sešām hinduisma filozofisko tradīciju ortodoksālajām skolām. Hinduismā, budismā un džainismā pastāv plašs jogas skolu, formu un mērķu loks. Rietumu pasaulē bieži ar terminu ‘joga’ saprot hatha jogu, kur tiek uzsvērta fiziskā attīstība, izpildot dažādus vingrinājumus, sauktus par āsanām. Jogs ir cilvēks, kurš praktizē jogu un ir jogas piekritējs.
Pastāv dažādas jogas formas, tajā skaitā hatha joga, kas uzsver ķermeņa fizisko attīstību, bhakti joga, kas ir mīlestības un pielūgsmes joga, karma joga, kurā uzsvars tiek likts uz nesavtīgu kalpošanu citiem, jņāna joga (arī gņāna), ko sauc arī par zināšanu un filozofijas jogu, un rādža joga. Rādža joga ir visaptverošākā un zinātniski pamatotākā jogas forma, kuras gala mērķis ir pilnīga apziņas attīstība. Rādža jogas sistēmu radīja Pataņdžali, uzrakstot “Jogas sūtras” pirms apmēram diviem tūkstošiem gadu. Šo jogas formu sauc arī par aštanga jogu jeb astoņu pakāpju jogu, jo tā sastāv no astoņām vispārīgas attīstības fāzēm.
Jogas paņēmieni ietver dažādas prakses mokšas (atbrīves) jeb samādhi (apgaismības) sasniegšanai ar fiziskām, mentālām un garīgām aktivitātēm, individuāli fokusējoties uz realitātes patieso būtību.
Jogas aizsākumi Latvijā
Latvijā jogas kā organizētas kustības aizsākumi Latvijā saistās ar 1925. gadu, kad dibināta Latvijas Parapsiholoģijas biedrība Stabu ielā 35 Rīgā. Tās vadītāja Emma Apare no 1926. līdz 1928. gadam izdeva literāri-zinātnisku un filosofiski-reliģisku mēnešrakstu "Zvani". No biedrības 1928. gada pārskata zināms, ka E. Apare nolasījusi lekcijas "Bhakti – mīlestības joga" un piecas lekcijas par Vedantas filozofiju, bet Harijs Dīkmanis un Rūdolfs Krīgers nolasījuši lekciju par jogas mācībām. 1929. gadā biedrība pārcēlās uz jaunām telpām Krišjāņa Valdemāra ielā 65, 1933. gadā uz YMCA namu Jura Alunāna ielā 7 un pakāpeniski interese par jogu izkonkurēja pārējos biedrības darbības virzienus.
1934. gadā biedrība nolēma mainīt nosaukumu uz "Sabiedrība sevis realizācijai" jeb Yogoda Sat-Sanga, tomēr Rīgas Apgabaltiesa noraidīja jauno nosaukumu kā nesaprotamu un nelatvisku un biedrību pārreģistrēja ar nosaukumu "Jogas zinātņu centrs Latvijā". Harija Dīkmaņa vadībā biedrības valde nodibināja ciešākus sakarus ar Šrī Jogendras Jogas zinātņu institūtu Bulsarā, Indijā. 1936. gadā biedrības vajadzībām bija iegādāti 57 sējumi jogas literatūras angļu, franču, hindi un sanskrita valodā. Svami Šivanandas (1887–1963) vadītā "Dievišķās dzīves sabiedrība" (Divine Life Society) Rišikešā atļāva tulkot un izdot latviešu un citās valodās visas Svami Šivanandas grāmatas. Ap 1937. gadu Harijs Dīkmanis kopā ar Alfrēdu Biezo pārtulkojuši latviski vairākas Upanišadas. Harijs Dīkmanis uzturējis sakarus ne tikai ar Svami Šivanandu, bet arī ar Svami Joganandu ASV, Šrī Jogendru Bombejā un Šrī Ramanu Maharši. 1938. gadā biedrība viņus ievēlēja par saviem goda biedriem.
1939. gadā to pārdēvēja par Jogas biedrību, kuru vadīja Harijs Dīkmanis.
Žans Perēns
Žans Batists Perēns (fr; dzimis, miris ) bija franču fiziķis un fizikālķīmiķis. 1926. gadā saņēmis Nobela prēmiju fizikā par vielas diskrētās struktūras pētījumiem un nogulsnēšanās līdzsvara parādības atklāšanu. Ir darbi molekulārajā fizikā, atomfizikā un radioaktivitātē.
Biogrāfija
1894. gadā absolvējis Parīzes Augstāko normālskolu (École Normale Supérieure). 1897. gadā ieguvis PhD grādu. 1910. gadā kļuvis par profesoru Parīzes universitātē, šo amatu saglabājis līdz 1940. gadam, kad Otrajā pasaules karā Vācija okupēja Franciju.
1895. gadā Perēns pierādīja, ka katodstari ir negatīvi lādētu daļiņu plūsma. Vēl ir pierādījis Einšteina—Smoluhovska teorijas pareizību, kā arī pierādījis to, ka eksistē molekulas. To paveicis, izdarot Brauna kustības eksperimentālus pētījumus. 1926. gadā saņēmis Nobela prēmiju fizikā par vielas diskrētās struktūras pētīšanu.
Otrā pasaules kara laikā pārbēdzis uz ASV, kur arī miris 1942. gadā. Viņa mirstīgās atliekas pēc kara tika nosūtītas atpakaļ uz dzimteni.
Ferdinands I Hābsburgs (Svētās Romas imperators)
Ferdinands I (de, cs, hu, hr; dzimis, miris ) bija Hābsburgu dinastijas Svētās Romas impērijas ķeizars no 1558. gada līdz savai nāvei, kā arī Bohēmijas, Ungārijas, Horvātijas karalis. Gandrīz visu valdīšanas laiku valdīja Hābsburgu Austrijas īpašumos, kamēr viņa brālis Kārlis V Hābsburgs — Spānijā.
ES Veselības aizsardzības portāls
Portāls "Veselība ES" (oficiālais Eiropas Savienības veselības aizsardzības portāls) ir tīmekļa portāls, kurš satur informāciju un datu klāstu par veselības jautājumiem un pasākumiem gan Eiropas, gan starptautiskā līmenī.
Ferdinands I Hābsburgs (Svētās Romas imperators)
Ferdinanda I valdīšanas laiks pagāja divu lielu notikumu ēnā — XVI gadsimta divdesmitajos gados Osmaņu impērija uzbruka no Balkāniem, bet Svētās Romas impērijā nostiprinājās protestantisms, kas izraisīja vairākus reliģiozus karus. Ferdinandam tiek piedēvēta devīze Fiat justitia et pereat mundus — "Lai valda tiesības, kaut pasaule aiziet bojā".
ES Veselības aizsardzības portāls
Šī tematiskā portāla galvenais mērķis ir Eiropas iedzīvotājiem nodrošināt viegli pieejamu un plašu informāciju par ES veselības aizsardzības iniciatīvām un programmām. Portāls ir paredzēts tamdēļ, lai palīdzētu izpildīt ES mērķus sabiedrības veselības jomā. Tas ir svarīgs līdzeklis, kā pozitīvi ietekmēt uzvedību un sekmēt nepārtrauktu sabiedrības veselības uzlabošanos visās 27 ES dalībvalstīs.
Mērķauditorijas
Eiropas Savienības veselības aizsardzības portāls ir domāts tiem, kuri vēlas būt informēti par jautājumiem, kas saistīti ar viņu veselību, un tiem, kuri pastāvīgi interesējas par politiku un lēmumiem Eiropas, valstu un starptautiskā līmenī. Portāls ir arī nozīmīgs informācijas avots mediķiem, administratīviem dienestiem, politiķiem un ieinteresētajām personām. Tas ir pieejams visiem, ieskaitot gados vecākus cilvēkus un cilvēkus ar invaliditāti, jo tajā ievēroti starptautiski apstiprināti pieejamības noteikumi. Tāpat portāls piedāvā speciālistiem iespēju izmantot sabiedrības veselības statistikas datu bāzes.
Ferdinands I Hābsburgs (Svētās Romas imperators)
Dzīvesgājums
Dzimis Spānijā, topošā Spānijas karaļa Felipes I un topošās karalienes Kastīlijas Huanas, sauktas Trakā, ģimenē. 1521. gadā Ferdinands I Hābsburgs kļuva par Austrijas lielhercogu, pārņemot titulu no sava brāļa Kārļa V, kurš turpināja būt par Spānijas karali.
ES Veselības aizsardzības portāls
Mērķi
Portāls ir ES Sabiedrības veselības aizsardzības programmas 2003-2008 iniciatīva un domāts tam, lai, sekmējot apspriešanos un līdzdalību, veselības aizsardzības nozarē aktīvāk iesaistītu privātpersonas, institūcijas, apvienības, organizācijas un struktūras. Līdz ar to uzmanība tiek pievērsta ES iedzīvotāju tiesībām uz vienkāršu, skaidri saprotamu un zinātniski pamatotu informāciju par to, kā saglabāt veselību un novērst saslimšanu. Viens no galvenajiem šī portāla mērķiem ir veicināt izpratni, ka katrs no mums ir atbildīgs par savu veselību. Mēs arī ceram, ka labāka informētība par dažādajiem ES pasākumiem un programmām veselības aizsardzības jomā uzlabos sabiedrības atbalstu un līdzdalību šajā politikā.
Kāda informācija atrodama portālā?
Interesējošā informācija ir atrodama, pateicoties vienkāršai tematu struktūrai, kas atbilst ar veselību saistītajiem aspektiem, kuri ietekmē indivīdus un viņu vidi.
Ferdinands I Hābsburgs (Svētās Romas imperators)
Dzīvesgājums
Pēc Ungārijas karaļa Ludviga II nāves 1526. gadā izšķirīgajā Mohāčas kaujā pret Suleimanu I, Ferdinands kļuva par Bohēmijas, Ungārijas un Horvātijas karali, taču par Ungārijas Karalistes karali mēnesi iepriekš bija ievēlēts arī Transilvānijas vojevoda Jānošs I Sapojai. Kritisks Ferdinandam I bija 1529. gads, kad turki aplenca Vīni. 1533. gadā tika atsists vēl viens osmaņu uzbrukums, Ferdinands I noslēdza mieru ar Osmāņu impēriju, sadalot Ungāriju divās daļās — Hābsburgu kontrolē (rietumi) un Sapojai kontrolē (austrumi).
ES Veselības aizsardzības portāls
Kāda informācija atrodama portālā?
Katrā tematā ir norādes uz saistītiem apakštematiem, piemēram, „Mans dzīves veids” ir saistīts ar apakštematu „Uzturs”, kur var atrast pilnīgu informāciju un saites attiecībā uz politiku un darbībām, ko Eiropas Savienība īsteno šajā jomā. Ar katru tematu saistītās valstu politikas aptvertas dalībvalstīm veltītajā iedaļā. Viena iedaļa ir atvēlēta arī darbībām, ko veselības jomā īsteno Eiropas nevalstiskās organizācijas un starptautiskās organizācijas. Dažos gadījumos saites norāda tieši uz to lapu, kurā aplūkots attiecīgais priekšmets.
Pateicoties iedaļām, kas veltītas jaunumiem, svarīgiem notikumiem visā Eiropā un paziņojumiem presē, var iegūt jaunāko informāciju un iesaistīties svarīgu lēmumu pieņemšanā un notikumos veselības aizsardzības jomā kā valsts, tā starptautiskā līmenī.
Ferdinands I Hābsburgs (Svētās Romas imperators)
Dzīvesgājums
1555. gadā tika noslēgts Augsburgas miers, kurš noteica reliģiskās tolerances principus Svētās Romas impērijā. Šo principu izstrādē piedalījās arī Ferdinands I. 1556. gadā Kārlis V atteicās no amatiem, un par faktisko Svētās Romas imperatoru kļuva Ferdinands I (Spānija, Spāņu Nīderlande, Neapole un citi īpašumi, arī Amerikā, tika Kārļa dēlam Felipem II).
1527. gadā viņš veica izmaiņas valsts iekārtā un izveidoja Austrijai līdzīgus pārvaldes orgānus Presburgā Ungārijai, Prāgā Bohēmijai un Breslavā Silēzijai. Savā darbībā Ferdinands I veicināja kontrreformāciju, atbalstīdams jezuītus.
Kali
Kali var būt:
Zibens zaglis
Zibens zaglis ir amerikāņu rakstnieka Rika Riordana grāmata, kurā darbojas sengrieķu dievi un titāni. Tās galvenais varonis ir pusdievs Persijs. Viņš dodas uz pazemi, lai uzceltu no miroņiem savu māti un atzagtu Zeva, gaisa dieva simbolu. Beigās tiek atklāts, ka to ir nozadzis kara dievs Arejs. Grāmatai ir četri turpinājumi.
Temīda
Temīda bija taisnības dieviete sengrieķu mitoloģijā. Viņas vecāki bija dievi Gaja un Urāns. Viņu attēloja ar aizsietām acīm, rokās viņai bija svari un zobens. Tiesnešus grieķu valodā sauca par themistopoloi — Temīdas kalpiem.
Kali (pilsēta)
Kali, pilnajā nosaukumā Santjago de Kali (es) ir pilsēta Kolumbijas rietumdaļā uz rietumiem no Kaukas upes un uz austrumiem no Rietumkordiljeras. Valle de Kaukas departamenta galvaspilsēta. 20. gadsimta 70. - 90. gados pilsēta bija bēdīgi slavena kā narkotirgoņu Kali karteļa centrs.
Pilsētu 1536. gadā dibināja konkistadors Sebastians de Belalkasars (Sebastián de Belalcázar). Tā bija neliela pilsētiņa, līdz 1911. gadā to izvēlējās par departamenta centru. Ja 1911. gadā pilsētas iedzīvotāju skaits bija 28 000, tad nepilnu 100 gadu laikā tas ir simtkāršojies. Pēc 2012. gada datiem pilsētā dzīvo 2 400 653 iedzīvotāji.
1956. gada 7. augustā nejaušā armijas munīcijas autotransporta eksplozijā pilsētā gāja bojā 1100 cilvēku. 1971. gadā Kali notika Panamerikas spēles.
Spraudnis (datorprogramma)
Spraudnis (en) ir datorprogramma, kas sadarbojas ar citu programmu un papildina tās funkcionalitāti. Kā piemērus var minēt spraudņus, kuri ļauj attēlot noteiktus grafiskos formātus (piemēram, SVG, ja pārlūkprogramma pati neatbalsta šo formātu), atskaņot multivides failus, šifrēt un atšifrēt nosūtītos un saņemtos e-pastus (piemēram, PGP), filtrēt attēlus grafiskajās programmās. Galvenā programma (piemēram, tīmekļa pārlūkprogramma vai e-pasta klients) nodrošina veidu, ka spraudņi var reģistrēt sevi programmā un nosaka datu apmaiņas protokolu starp spraudņiem un pamatprogrammu.
Franču revolūcija
Franču revolūcija (fr) bija revolucionāru notikumu periods Francijas vēsturē no 1789. līdz 1799. gadam, kad Francijā tika gāzta absolūtā monarhija, radikāli ierobežotas aristokrātu, Romas Katoļu baznīcas tiesības, pieņemta Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācija un nodibināta Francijas Pirmā republika. 1792. gada 20. aprīlī Francija pieteica karu Austrijas erchercogam, kas aizsāka Revolucionāro karu (1792—1799), vēlāko Napoleona karu, sākumu. Franču revolūcijas negatīvo pusi iezīmē 1793. gadā Robespjēra uzsāktais revolucionārais terors. Par Franču revolūcijas noslēgumu uzskata Napoleona veikto Direktorijas gāšanu 1799. gada novembrī un Konsulāta izveidošanu, kas noveda pie Francijas Pirmās impērijas.
Lai arī republikāniska valsts iekārta Francijā nostiprinājās tikai pēc 1871. gada, Franču revolūcija uzskatāma par vienu no svarīgākajiem notikumiem Eiropas jauno laiku vēsturē, kas iedvesmoja visas 19. un 20. gadsimta revolūcijas Eiropā un citur. Lai arī radusies vēlāk par ASV republiku, revolūcijas rezultātā nodibinātā Francijas Pirmā republika kļuva par demokrātiskas valsts un sabiedrības iekārtas modeli; tās konstitūcija paredzēja viedokļa un vārda brīvību, visu pilsoņu vienlīdzību likuma priekšā, vispārējas vēlēšanu tiesības, darba un profesijas izvēles brīvību un citas tiesības, bez kurām nav iedomājama mūsdienīga demokrātija.
Revolūcijas cēloņi
Franču revolūcijas iemesli meklējami 18. gadsimta Francijas politiskajā un ekonomiskajā situācijā. Revolūciju izraisīja virkne iemeslu, galvenie no kuriem bija Francijas buržuāzijas vēlme savu ekonomisko varu pārvērst politiskajā, un absolūtās monarhijas nespēja atrisināt valsts finanšu krīzi pastāvošās politiskās feodālās iekārtas ietvaros. Revolūciju izraisīja vairāku faktoru kombinācija:
Situācija Francijā
1720. gadā, pēc afērista Lou finanšu afēras sabrukuma, Francijas karaliste faktiski bankrotēja. Fantastisks cenu kāpums, hiperinflācija, simtiem tūkstošu individuālu bankrotu, haoss valsts pārvaldē (it sevišķi finansēs un muitā), daļēji turpinājās līdz pat revolūcijas sākumam. Tika satricināta absolūtās monarhijas autoritāte. Kritiskais noskaņojums izpaudās tā laika presē un publicistikā. Monteskjē sarakstītajās "Persiešu vēstulēs" pirmo reizi asi un aktīvi tika kritizēta esošā valsts iekārta. Voltērs, atgriezies no Lielbritānijas, publicēja "Filozofu vēstules", salīdzinot Lielbritānijas parlamentāro monarhiju ar situāciju Francijā. Varas iestāžu veiktā grāmatu konfiskācija tikai vairoja to popularitāti, un aizvien plašāki iedzīvotāju slāņi sāka interesēties par Apgaismības idejām. Monarhijas stāvokli neuzlaboja iesaistīšanās ilgstošajos karos par Austrijas mantojumu, un Septiņgadu karā, kas izvērtās par pirmajiem globālajiem konfliktiem. Pēc karu beigām pa valsti klīda demobilizētu karavīru bandas. Policija nespēja nodrošināt kārtību valstī, kas tikai pastiprināja iedzīvotāju neapmierinātību. Marķīzs Aržansons savos memuāros šo laiku raksturoja: "No Anglijas pūš šurpu filozofijas vējš un arvien biežāk dzird vārdus "brīvība un republika"." Ar esošo situāciju nemierā bija visi iedzīvotāju slāņi: izglītotie aristokrāti, pusbadā dzīvojošie demobilizētie karavīri, aristokrātu apspiestie zemnieki, katoļu garīdznieki un vienkāršā tauta, it sevišķi Parīzes un citu lielo pilsētu iedzīvotāji.
Tirgo reformas
Pēc Francijas karaļa Luija XV nāves 1774. gadā troni mantoja viņa 19 gadus vecais mazdēls Luijs XVI, kurš bija precējies ar Austrijas valdnieces Marijas Terēzas meitu Mariju Antuaneti, kurai bija liela ietekme uz jauno karali.
Luijs XVI bija gatavs īstenot reformas, kuras piedāvāja 1774. gada 24. augustā par finanšu ministru ieceltais Annē Žaks Tirgo, kurš pārstāvēja viedokli, ka ekonomika jāveicina, atbrīvojot lauksaimniecības preču tirdzniecību no traucējošām nodevām, un ka karalim ir tiesības uzspiest nepieciešamās reformas. Tirgo ieviesa stingru taupību valsts tēriņos. 1775. gada maijā Francijā sākās bada nemieri, kurus apspieda karaspēks, taču tas bija signāls par iedzīvotāju zemākajos slāņos pieaugošo neapmierinātību ar reformām graudu tirdzniecībā.
1776. gada janvārī karalis apstiprināja Tirgo reformas, kas izbeidza cunfšu sistēmu, atbrīvoja zemniekus no valsts klaušu darbiem, atcēla tirdzniecības monopolus, starpprovinču muitas tarifus, ieviesa brīvu tirdzniecību ar labību, samazināja ceļu un tiltu nodevas, kas ierobežoja preču kustību valstī. Tirgo reformām vajadzēja 10 gadu laikā atveseļot Francijas ekonomiku. Taču viņa ideja, ka arī aristokrātiem un garīdzniekiem jāmaksā nodokļus, izraisīja sašutuma vētru, un 1776. gada 12. maijā viņš bija spiests atkāpties no amata.
Nekēra reformas
1777. gada 29. jūnijā Luijs XVI atbildību par finansēm uzticēja Šveicē dzimušam baņķierim Žakam Nekēram, kurš 1775. gadā bija kritizējis Tirgo graudu tirgus reformu. Viņš izvairījās no jaunām reformām un nodokļu celšanas, bet turpināja Tirgo taupības kursu un veica jaunus aizņēmumus. Nekērs likvidēja daudzus nevajadzīgus ierēdņu amatus, atbalstīja rūpniecības attīstību. 1781. gadā viņš pirmo reizi publiskoja ziņas par valsts budžetu "Compte rendu au roi", netieši atklājot lielos galma izdevumus, taču neuzrādīja kara izdevumus, kas ļāva paziņot par budžeta pārpalikumu 10 miljonu livru apmērā. Tas Nekēram ļāva veikt jaunus aizņēmumus par zemākām likmēm. Pēc konflikta ar galmu un karaļa atbalsta zaudēšanas 1781. gada 19. maijā Nekērs demisionēja.
Šajā laikā karaļa galms gadā patērēja 34 miljonus livru (1/7 no valsts budžeta), tur neietilpst augstmaņu pensijas, kurām iztērēja vēl 28 miljonus livru. Francijas iesaistīšanās Amerikas Savienoto Valstu Neatkarības karā palielināja valsts parādu vēl par 600 miljoniem livru. Valsts kase bija tukša un valsts vērtspapīri bezvērtīgi.
Kalonna reformas
1783. gada 3. novembrī par finanšu ministru iecēla Šarlu-Aleksandru Kalonnu (Charles-Alexandre de Calonne), kurš centās papildināt budžetu ar jauniem aizņēmumiem, valūtas stabilizāciju un jaunu infrastruktūras objektu celtniecību. 1786. gada 20. augustā viņš karalim piedāvāja nodokļu reformu, kuras pamatā ir jauns zemes nodoklis, kuru turpmāk maksātu arī muižnieki un baznīca.
Konflikti starp Parīzes parlamentu un Kalonnu noveda pie tā, ka parlaments atsacījās apstiprināt jaunus nodokļus un sāka apšaubīt karaļa likumdevēja tiesības. Kad nākamais premjerministrs, arhibīskaps De Brienns mēģināja samazināt Parīzes parlamenta privilēģijas, tas uzstājās kā tautas gribas paudējs un pieprasīja visu kārtu pārstāvju sapulces, Ģenerālštatu sasaukšanu. Lai novērstu bankrotu, De Brienns veica jaunus aizņēmumus ar augstām procentu likmēm. 1787. gada augustā nepaklausīgo Parīzes parlamentu izraidīja uz Truā pilsētu, taču pieaugošo atbalsta demonstrāciju dēļ karalis drīz tam ļāva atgriezties Parīzē. 1788. gada maijā Parīzes parlaments paziņoja, ka tikai Ģenerālštati var apstiprināt jaunus nodokļus.
1788. gada 25. augustā Nekēru atkal iecēla par finanšu ministru un arī par premjerministru, šo amatu viņš saglabāja līdz 1790. gada 3. septembrim.
Ģenerālštati
Nekērs no karaļa panāca piekrišanu kopš 1614. gada nesasaukto Ģenerālštatu sasaukšanai un panāca trešās kārtas (pilsētu buržuāzija, inteliģence, zemnieki, strādnieki, amatnieki utt.) deputātu skaita dubultošanu, tikpat, cik abām priviliģētajām kārtām (muižniekiem un garīdzniekiem) kopā.
Ģenerālštatu vēlēšanās varēja piedalīties visi 25 gadus sasniegušie vīrieši, kam bija pastāvīga dzīvesvieta un kas bija iekļauti nodokļu maksātāju sarakstos. Vēlēšanu sistēma bija divpakāpju, atsevišķos gadījumos trīspakāpju, tas ir, Ģenerālštatu deputātus ievēlēja nevis tieši, bet par tiem balsoja ievēlētie pārstāvji.
1789. gada 5. maijā Ģenerālštati netālu no Versaļas pils atklāja savu pirmo sēdi. Šo dienu bieži uzskata par Lielās franču revolūcijas sākumu. Tajā piedalījās 270 muižniecības pārstāvji, 291 garīdzniecības pārstāvis un 578 trešās kārtas pārstāvji, kas pauda galvenokārt buržuāzijas intereses. Pirmās nedēļas pagāja strīdos par sanāksmju kārtību — tūdaļ sākās strīdi starp kārtu pārstāvjiem par mandātu reģistrēšanas kārtību, priviliģētās kārtas nepiekrita trešās kārtas prasībai rīkot visām kārtām kopīgas sanāksmes. Valdība centās ieņemt neitrālu nostāju un samierināt deputātus, pēc inerces vairāk turoties pirmo divu kārtu pārstāvju pusē.
Pirmās divas kārtas, par spīti savai varai un ietekmei, bija neorganizētas, bez savas ekonomiskās bāzes un atkarīgas no galma finansēm. Daudzi izglītotākie muižnieki un garīdznieki klaji simpatizēja Apgaismības tendencēm un apzinājās absolūtās monarhijas reformēšanas nepieciešamību. Grāfs Mirabo aktīvi pārstāvēja trešās kārtas deputātu intereses. Karaļa dinastijas pārstāvis, Orleānas hercogs padarīja sev piederošo Palais Royal kvartālu par opozīcijas pulcēšanās vietu (daudzie šī kvartāla krogi ļāva vadīt pūļa noskaņojumu — kad opozīcijas pusē vajadzēja pārvilināt garnizona kareivjus, tiem alkoholu deva par brīvu). Lai arī trešajā kārtā pastāvēja iekšējas nesaskaņas, tomēr visas šīs kārtas sociālās grupas vienoti uzstājās pret aristokrātijas privilēģijām un absolūtisma iekārtu.
Nacionālā sapulce
Trešās kārtas pārstāvji 1789. gada 17. jūnijā pārņēma iniciatīvu un radikālā solī pasludināja sevi par Nacionālo sapulci (Assemblée nationale), visas nācijas pilnvarotajiem pārstāvjiem. Tā kā parastā sēžu zāle pēc karaļa pavēles bija slēgta un to apsargāja kareivji, 20. jūnijā trešās kārtas pārstāvji sapulcējās iekštelpu tenisa spēles Jeu de paume zālē un zvērēja neizklīst, pirms nebūs izstrādājuši konstitūciju. Muižniecības pārstāvji par šādu trešās kārtas deputātu rīcību iesniedza karalim protestu. 23. jūnijā Luijs XVI paziņoja, ka atceļ trešās kārtas lēmumus, un noteica, ka Ģenerālštatos nav apspriežami feodālā un senjoriālā īpašuma jautājumi, kā arī priviliģēto kārtu tiesības un priekšrocības. Tāpat viņš pavēlēja, ka visām trim ģenerālštatos pārstāvētajām kārtām uz sapulcēm turpmāk jāsanāk atsevišķi un pavēlēja deputātiem izklīst.
Trešās kārtas deputāti nepakļāvās karaļa pavēlēm. Viņiem pievienojās daži liberālās muižniecības pārstāvji, kā arī ievērojama daļa garīdzniecības deputātu, daudzi no kuriem paši bija cēlušies no trešās kārtas un atbalstīja reformas. Karalis bija spiests to atļaut, 27. jūnijā pasludinot, ka arī priviliģēto kārtu deputātiem jāpievienojas Nacionālajai sapulcei. 9. jūlijā Nacionālā sapulce sevi pasludināja par Nacionālo Satversmes sapulci. Ģenerālštati kļuva par visu Francijas iedzīvotāju pārstāvniecības iestādi, kas pretendēja uz augstāko likumdevēja varu valstī.
Tautas sacelšanās un Bastīlijas ieņemšana
1789. gada vasaras sākumā visā Francijā izcēlās ap 450 dumpju, kas galvenokārt bija vērsti pret pārtikas trūkumu, kas atkal draudēja izvērsties badā. Sacēlušies iedzīvotāji sagrāba labības krājumus un panāca to pārdošanu iedzīvotājiem. Pieauga cīņa pret nodokļiem, iedzīvotāji atteicās kārtot maksājumus, grāva nodokļu kantorus. Laukos sākās uzbrukumi senjoru pilīm, pilsētās sākās strādnieku nemieri un sadursmes ar karaspēku. Arī karaspēkā sākaqs revolucionārā aģitācija.
Tika izdotas un plaši izplatītas dažādas politiskās brošūras, pamfleti un afišas. Šajos izdevumos, pielāgojot Apgaismības idejas tā brīža politiskajam stāvoklim, tika formulēta reformu programma — visu cilvēku vienlīdzība, tiesības uz pamatbrīvībām, absolūtās monarhijas ierobežošana, parlamenta izveidošana un nodokļu reforma.
Neapmierināts ar Nacionālās sapulces radikālismu un nemieriem Parīzē, Luijs XVI Parīzes tuvumā un Versaļā sāka pulcēt karaspēku. Nacionālajā sapulcē tas izraisīja lielu satraukumu, kas palielinājās, 11. jūlijā uzzinot, ka populārais Nekērs ir atlaists no amata un izraidīts no Francijas. 12. jūlijā Parīzē sākās mītiņi, no kuriem viens no lielākajiem notika Palais Royal pagalmā, kur radikālais advokāts Kamils Demulēns aicināja tautu sacelties. Drīz pēc tam nabadzīgie pilsētas iedzīvotāji, sankiloti izgāja ielās, cēla barikādes, izlaupīja veikalus un ieroču arsenālus. Invalīdu hospitālī viņi sagrāba lielgabalus. Ar dumpiniekiem sāka brāļoties Parīzes garnizona kareivji.
1789. gada 14. jūlijā ap 80 tūkstoši cilvēku devās uzbrukumā Bastīlijas cietoksnim, kas bija kļuvis par karaļa despotijas simbolu. Lai arī to izmantoja par cietumu, tajā neatradās politieslodzītie. Bastīlijā bija ieslodzīti septiņi kriminālnoziedznieki (naudas viltotāji, izvarotāji, un daži psihiski slimie, arī marķīzs de Sads). Dumpinieki cerēja iegūt tajā glabātos ieročus un munīcijas krājumus, galvenokārt šaujampulveri saviem lielgabaliem. Ieņemšanas laikā Bastīlijas garnizona komandants tika brutāli nogalināts, burtiski saraujot gabalos, bet ieslodzītie — atbrīvoti. Bastīliju drīz nojauca līdz pamatiem. Lai sankilotu pūlis neizpostītu visu pilsētu, un lai atvairītu gaidāmo karaļa karaspēka uzbrukumu, Parīzes buržuāzijas aprindas izveidoja Nacionālo gvardi ASV kara varoņa Lafajeta vadībā. Tieši Lafajets, iespējams, savas ASV pieredzes ietekmē, papildināja Parīzes zili-sarkano karogu ar balto krāsu, izveidojot mūsdienu Francijas karogu. Trikolora krāsas arī sasaucas ar Francijas un Navarras karalistes ģerboņa krāsām, un baltā krāsa bija Burbonu dinastijas karoga krāsa. Bastīlijas ieņemšanas laikā izveidoja jaunu Parīzes pilsētas administrāciju, ko veidoja 144 vēlēti deputāti. Turpmākās revolūcijas gaitā tā kļuva par radikāļu centru un nepakļāvās valsts centrālajai varai.
Pēc Parīzes notikumiem karalis piekrita karaspēka atsaukšanai un 19. jūlijā atjaunoja Nekēru amatā, taču viņš vairs nespēja vadīt nedz ekonomisko, nedz politisko situāciju. Naktī no 4. uz 5. augustu Sapulce pieņēma virkni reformu, kas izbeidza feodālo sistēmu Francijā. Atcēla daļu seno privilēģiju, uz kurām balstījās aristokrātijas un baznīcas vara. 20. augustā sākās darbs pie Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas teksta. 1789. gada 6. oktobrī karalis ar ģimeni pūļa spiediena rezultātā bija spiests atstāt Versaļu un pārcēlās uz Tiljerī pili blakus Luvrai, kur nonāca faktiskā mājas arestā. 9 novembrī uz turieni pārcēlās arī Nacionālā asambleja.
Parīzes sacelšanās un Nacionālās gvardes izveidošana kļuva par paraugu pārējai Francijai, un drīz vien revolūcija pārņēma visu tās teritoriju — Strasbūrā, Truā, Amjēnā, Ruānā, Šerbūrā izvērsās sadursmes, revolucionāri ieņēma rātsnamus un cietumus. Jau augusta beigās visās karalistes pilsētās bija izveidojušies jauni municipālās varas orgāni, kurus vairākumā kontrolēja trešās kārtas izglītotākā un turīgākā daļa, par savu ieroci izmantojot radikālu sankilotu pūļus. Jau šajā laikā, baidoties no sankilotu vardarbības, Luija XVI galma un aristokrātijas pārstāvji devās emigrācijā.
Satversmes sapulces darbība
Galvenais Nacionālās Satversmes sapulces uzdevums bija konstitūcijas izstrādāšana, taču vispirms 1789. gada 26. augustā tā pieņēma "Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju", pēc kuras principiem tika veidota jaunā konstitūcija. Jau 11. jūlijā Lafajets, balstoties uz savu ASV pieredzi, piedāvāja konstitūcijā iekļaut preambulu, kas definētu pilsoņu tiesības. 27. jūlijā konstitūcijas izveidošanas komiteja atbalsta pilsoņu tiesību deklarācijas ideju. Deklarācijas pamatidejas bija ietvertas revolūcijas lozungā "Brīvība, vienlīdzība, brālība". Deklarācija formulēja franču svarīgākās tiesības un brīvības. Deklarācijas pirmajā pantā bija norādīts: "Cilvēki dzimst tiesībās vienlīdzīgi". Valstij bija jānodrošina cilvēka dabiskās un neatņemamās tiesības. Tika atzīta cilvēku vienlīdzība likuma priekšā, vārda un personas brīvība, tiesības uz īpašumu, drošību un iespēju pretoties apspiestībai. Luijs XVI sākotnēji atteicās apstiprināt šo deklarāciju, kas sankilotu vidū radīja milzīgu sašutumu, un bailēs no tautas dusmām karalis bija spiests to apstiprināt.
Izmaiņas skāra arī baznīcas un valsts attiecības. Baznīcām atņēma zemes īpašumus, atcēla garīdznieku privilēģijas un desmitās tiesas nodevu. Turpmāk valsts garīdzniekiem maksāja algu. Francijas katoļu baznīcu pasludināja par neatkarīgu no Romas pāvesta, garīdzniekiem bija jāzvēr uzticība valstij, garīdzniekus un bīskapus turpmāk ievēlēja tauta. Jaunā kārtība neapmierināja pārliecinātākos katoļu ticības pārstāvjus valsts reģionos.
Gatavojoties vēlēšanām, Satversmes sapulce pieņēma jaunu vēlēšanu cenza sistēmu. Vispārējas vēlēšanu tiesības iedzīvotājiem netika piešķirtas. Visus Francijas pilsoņus iedalīja "aktīvajos" un "pasīvajos". "Aktīvos" pilsoņus veidoja nelielā iedzīvotāju daļa, kas maksāja nodokļus. Tikai šie pilsoņi drīkstēja piedalīties vēlēšanās un arī tikt ievēlēti amatos. "Pasīvajiem" pilsoņiem vēlēšanu tiesību nebija. Arī Francijas protestantiem, hugenotiem tika piešķirtas tiesības piedalīties vēlēšanās.
Karaļa un revolucionāru attiecības vēl vairāk saasinājās pēc 1791. gada 20. jūnija, kad karalis ar ģimeni bēga no Parīzes, taču tika aizturēts un 25. jūnijā nogādāts atpakaļ Parīzē.
1791. gada konstitūcija
1791. gada 3. septembrī Satversmes sapulce beidzot pabeidza konstitūcijas izstrādi. Luijam XVI šī konstitūcija bija vai nu jāapstiprina, vai jāatsakās no troņa. 1791. gada 13. septembrī karalis parakstīja konstitūciju un tā ieguva likuma spēku. Francija kļuva par konstitucionālu monarhiju.
Atbilstoši konstitūcijai, likumdošanas vara turpmāk piederēja vēlētai vienkameras Likumdošanas sapulcei, kuras 745 deputātus ievēlēja uz diviem gadiem. Karalis turpināja vadīt izpildvaru un iecēla ministrus, taču ministri bija atbildīgi Likumdošanas sapulcei, kuru karalim nebija tiesību atlaist. Karalim bija atstātas likumu apstiprināšanas tiesības, un viņš varēja likumu neapstiprināt uz laiku līdz 4 gadiem, tādējādi novilcinot tā stāšanos spēkā. Francijas 83 departamentus turpmāk vadīja iedzīvotāju vēlētas pašpārvaldes, un tika ievēlēti arī tiesneši.
Likumdošanas sapulce
Jaunās Likumdošanas sapulces vēlēšanās, pēc Robespjēra ierosinājuma, iepriekšējās Nacionālās sapulces pārstāvji nepiedalījās, tādēļ Likumdošanas sapulcē iekļuva jauni, nepieredzējuši un radikāli deputāti no provincēm, kas nebija piedalījušies iepriekšējo gadu likumdošanas darbā un konstitūcijas izstrādē.
Likumdošanas sapulce darbu sāka 1791. gada 1. oktobrī un turpināja darboties līdz 1792. gada 20. septembrim. Konstitucionālās monarhijas aizstāvji, kurus vadīja parlamentā nepārstāvētais Lafajets, veidoja 264 deputātu lielu grupu 745 deputātu parlamentā. 136 deputāti veidoja radikālo žirondistu un jakobīņu frakciju, kas bija negatīvi noskaņoti pret baznīcu un karali. Pārējo deputātu daļu veidoja neatkarīgie deputāti, jeb "Purvs", kas nāca no buržuāzijas aprindām un parasti atbalstīja žirondistus. Tas ļāva žirondistiem izvirzīties par vadošo spēku.
Jau no paša sākuma starp parlamentu un karali izveidojās sliktas attiecības. Galvenais nesaskaņu iemesls bija Likumdošanas sapulcē pieņemtie dekrēti pret emigrantiem un "nezvērējušiem" garīdzniekiem. Valsti pametušie aristokrātu emigranti slēpti un atklāti mudināja citu valstu valdniekus uz karu pret Franciju. Bet katoļu garīdznieki, kas bija neapmierināti ar jauno baznīcas iekārtu, atsacījās zvērēt uzticību konstitūcijai. Likumdošanas sapulce 1791. gada 8. novembrī nolēma sodīt ar nāves sodu un īpašuma konfiscēšanu visus emigrantus, kas līdz noteiktam laikam neatgriezīsies Francijā. Tāpat arī "nezvērējušos" garīdzniekus 29. novembrī nolēma pakļaut smagiem sodiem. Luijs XVI neapstiprināja šos dekrētus.
Karš ar Austriju un karaļa gāšana
Revolucionārās Francijas attiecības ar citām valstīm kļuva arvien sliktākas jau kopš 1791. gada augusta beigām. Revolūcijas sākumā citu valstu valdnieki uz Francijas notikumiem bija raudzījušies vienaldzīgi, vai pat pozitīvi, cerot uz Francijas varas pavājināšanos, taču drīz viņi sāka baidīties par to, lai revolucionārā kustība neizplatītos arī viņu zemēs. Lai novērstu šo risku, valdnieki uzsāka sarunas par revolūcijas apspiešanu. Aktīvākie šajās sarunās bija Austrijas Habsburgu erchercogs un Prūsijas Karalistes karalis. Par šīm sarunām un gatavošanos karam bija zināms Francijā. Situāciju pasliktināja aizdomas par karaļa, viņa austriešu sievas un galminieku nodevīgajiem sakariem ar citām valstīm. Luijs XVI bija spiests valdībā iekļaut divus žirondistus. Pēc žirondistu ministru priekšlikuma, karalis ieradās Likumdošanas sapulcē un ierosināja pieteikt Austrijai karu. 1792. gada 20. aprīlī Francija pieteica karu Austrijai, sākās Revolucionāro karu laiks, kas turpinājās līdz pat 1815. gadam.
Saskaņā ar iepriekš noslēgtu līgumu, karā pret Franciju Austrijai pievienojās Prūsija. Francija karam nebija sagatavota un pirmajos mēnešos cieta neveiksmes. Tas izraisīja aizvien atklātākas runas par karaļa un viņa galma nodevīgajiem sakariem ar ienaidniekiem. 1792. gada 11. jūlijā Likumdošanas sapulce pasludināja, ka nācija sakāvju dēļ ir briesmās.
Jakobīņu šķelšanās
Jakobīņu savstarpējā šķelšanās aizsākās jau 1792. gada sākumā, diskutējot par revolucionāro karu pret austriešiem. Grupa, kuru vēlāk nosauca par žirondistiem, aizstāvēja revolucionāro karu, kamēr Robespjērs ar piekritējiem bija pret karu. Vēl lielākas pretrunas abu grupu starpā radās 1792. gada beigās, apspriežot jautājumu par gāztā karaļa tiesu un nāvi. Žirondisti sākotnēji nebija gatavi karali sodīt ar nāvi, kamēr radikālais Sen-Žusts noraidīja tiesas nepieciešamu un aizstāvēja nāvessoda nepieciešamību. Radikālos jakobīņus sāka saukt par "kalniešiem", jo Konventa sapulču telpā tie sēdēja visaugstākajās vietās.
Nacionālais konvents, Francijas republikas proklamēšana
1792. gada 20. septembrī Parīzē atklāja Nacionālā konventa sēdes. Konventu varēja vēlēt visi 21 gada vecumu sasniegušie vīrieši, taču vēlētāju aktivitāte nesasniedza pat 12%. Šajā laikā Francijā nebija politisko partiju, bet bija virkne politisko klubu, kuru dalībnieki veidoja politiskās frakcijas. Konventā kopumā tika ievēlēti 745 deputāti — žirondistiem, kuru lielu daļu ievēlēja no reģioniem, piederēja aptuveni 160 mandāti. Jakobīņiem bija ap 200 deputātu, un tie dalījās vairākās frakcijās, kuru redzamākie vadoņi bija Dantons, Marats, Robespjērs, Kamils u.c. Lielākā deputātu daļa bija salīdzinoši mērena un atbalstīja vienu vai otru frakciju,atkarībā no politiskās situācijas un pūļa spiediena.
Konvents iesāka darbu ar oficiālu monarhijas likvidēšanu. 21. septembri pasludināja par jaunas ēras sākumu Francijas dzīvē — brīvības ceturto un republikas pirmo gadadienu. Francijā ar likumu tika izveidota republikāniska iekārta. Konventa darbības aizsākumi veicināja to, ka 20. septembrī kaujā pie Valmī franču spēki pirmo reizi apturēja interventu virzīšanos uz priekšu. Nākamajās nedēļās revolucionārā armija pārgāja uzbrukumā — iegāja Austriešu Nīderlandē (Beļģijā un Luksemburgā), sakāva prūšu-austriešu karaspēku, ieņēma zemes līdz Reinas upei.
Terora periods, 1793-94
300 000 vīriešu iesaukuma izsludināšana 1793. gada februārī izraisīja pretestību visā valstī, sākās provinču nemieri un pilsoņu karš. Lai cīnītos ar revolūcijas pretiniekiem, 10. martā Nacionālais konvents izveidoja Revolucionāro tribunālu, kam piešķīra plašas tiesības izlemt nacionālās drošības graušanā apsūdzēto likteņus. Par lielāko daļu pārkāpumu sods bija viens — giljotinēšana. Dumpjus laukos un pilsētās nežēlīgi apspieda, nogalinot tūkstošiem civiliedzīvotāju un bijušo priviliģēto kārtu pārstāvjus.
Valstī pastiprinājjās politiskās represijas un ekonomikas kontrole, kuru atbalstīja aizvien lielāku ietekmi Konventā gūstošie "kalniešu" radikāļi. 21. martā revolucionārās kārtības nodrošināšanai pašvaldībās izveidoja revolucionārās komitejas. Uz krīzi Konvents reaģēja izveidojot jaunas izpildvaras struktūras, no kurām vadošā bija 6. aprīlī izveidotā Sabiedriskās glābšanas komiteja.
Pasliktinājās valsts saimnieciskais stāvoklis; žirondistu valdība sāka izlaist daudz naudaszīmju, naudas vērtība kritās, cēlās cenas un jau atkal draudēja bads. Radikālākais jakobīņu spārns "kalnieši" sākotnēji vairāk uzmanības veltīja ekonomiskajām, nevis sociālajām reformām. Tomēr reaģējot uz sankilotu prasībām, viņi drīz sāka izteikties par cenu maksimuma ieviešanu pārtikas precēm. 1793. gada 4. maijā, neskatoties uz žirondistu pretestību, Konvents ieviesa graudu cenu kontroli.
Radikālo jakobīņu diktatūra
Konventa darba gaitu regulāri ietekmēja un traucēja Parīzes sankiloti, kas atradās "kalniešu" kontrolē. 1793. gada aprīlī žirondisti centās mazināt Parīzes radikāļu varu, arestējot vairāku Parīzes rajonu vadītājus un žurnālistus, tai skaitā Maratu, kurš savās publikācijās nepārtraukti aicināja uz revolucionāro teroru, nodevēju slepkavībām un diktatūras izveidošanu, taču Revolucionārais tribunāls Maratu attaisnoja. Žirondisti mēģināja jaunu metodi — viņi izveido Divpadsmitu komisiju, kas izmeklēja radikāļu nekārtības Parīzē. Sankilotu ietekmes mazināšanai žirondisti arī ierosināja pārcelt Konventu uz kādu mierīgāku Francijas pilsētu. Žirondisti aizstāvēja valsts varas decentralizāciju, dodot provincēm nelielu autonomiju, kamēr radikāļi aizstāvēja centralizētas valsts modeli.
Neapmierinātība ar žirondistiem 1793. gada maija beigās izraisīja sankilotu dumpi. 31. maijā viņi ielauzās Konventa ēkā, pieprasot, lai no tā izslēdz galvenos žirondistu vadoņus. Pēc atkārtota uzbrukuma un ilgām diskusijām 2. jūnijā Konvents bija spiests padoties, un 29 žirondistu deputātus izslēdza no Konventa.
Pēc Robespjēra vadīto "kalniešu" nākšanas pie varas 2. jūnijā, jau 10. jūnijā Robespjērs paziņoja, ka ir gatavs jaunas konstitūcijas projekts, kuru apstiprināja 24. jūnijā. Lai nostiprinātu savu varu, jakobīņi ātri apmierināja svarīgās zemnieku un strādnieku prasības, atceļot vēl atlikušās klaušas un nosakot galveno produktu cenu maksimumu. 5. septembrī Konvents oficiāli pasludināja revolucionārā terora sākumu. Saudzēti netika ne monarhisti, ne mērenie republikāņi, ne cilvēki no tautas. 16. oktobrī giljotinēja gāzto Francijas karalieni Mariju Antuaneti.
Lai kontrolētu revolucionāro anarhiju Parīzē un provincēs, sākās varas centralizēšana. 1793. gada 4. decembrī Konvents apstiprina revolucionārās varas modeli. Revolucionārie aģenti turpmāk bija pakļauti Sabiedriskās glābšanas komitejai, kas tagad kontrolēja ministrus, rekomendēja armijas ģenerāļu iecelšanu, valsts ārpolitiku un reģionu pašvaldības. Vietējās pašvaldības pakļāva centra varai, uz tām nosūtot komitejas pārstāvjus ar neierobežotām pilnvarām. Šāds Sabiedriskās glābšanas komitejas pilnvaru pieaugums izraisīja problēmas ar jau kopš 1792. gada pastāvošo Vispārējās drošības komiteju, kuras pilnvaras bija līdzīgas. Lai arī abu komiteju biedri bieži noturēja kopsapulces, turpināja pastāvēt neskaidrības par pilnvaru dalījumu un ietekmi.