cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Igaunijas krievi
Igaunijas krievi ir krievu tautības iedzīvotāji Igaunijā. Viņu skaits 2017. gadā bija 330 206 jeb 25,1% no iedzīvotāju kopskaita, no kuriem lielākā daļa dzīvo Harju un Austrumviru apriņķu pilsētās. Vēl Igaunijā ir saglabājušies arī ap 300 gadus veci mazi krievu vecticībnieku ciemati Peipusa ezera krastā, tomēr krievu vairākums pašlaik ir pareizticīgie vai ateisti.
Senslāvu un senkrievu kontakti ar Igauniju
Pēc vienas no versijām, krievu igauniskie nosaukumi Vene, venelane izriet no veca ģermāņu aizguvuma veneð, kā tie sauca slāvu valodās runājošos, kuri dzīvoja Baltijas jūras dienvidu piekrastē.
Kņazs Jaroslavs no Kijevas Krievzemes 1030. gadā uzvarēja vietējos "čudus" (igauņus) un nodibināja Jurjevas cietoksni (mūsdienu Tartu), kurš noturējās līdz 1061.gadam.
Kuremē, Viruzemē, atradās viduslaiku senkrievu apmetne. Šai teritorijā viņu pareizticīgo kopiena XVI gadsimtā uzcēla baznīcu un vēlāk, 1891. gadā, uz tās bāzes tika izveidots Pihticas sieviešu klosteris. Senkrievu kultūras ietekme atstāja pēdas igauņu valodā ar vairākiem no austrumslāviem pārņemtiem vārdiem, piemēram, "turg" (tirgus) un "rist" (krusts).
1217. gadā sabiedrotās Ugaunijas un Novgorodas armijas aizstāvēja ugauņu cietoksni Otepē no vācu bruņiniekiem. Kokneses kņazs Vetseke krita 1224. gadā ar visu savu galvenokārt slāvisko karadraudzi, aizstāvot Tērbatas (Tartu) cietoksni kopā ar saviem Ugaunijas un Sakalas sabiedrotajiem pret Livonijas ordeni.
Pēc visas Livonijas katoliskās iekarošanas vairākās Livonijas pilsētās palika pareizticīgās baznīcas un mazas senkrievu tirgotāju un amatnieku kopienas, kā arī saglabājās ciešas tirdzniecības saites ar Novgorodas Republiku un Pleskavas un Polockas valdītājiem. 1481.gadā Maskavijas lielkņazs Ivans III sagrāba Fellinas pili (tagad Viljandi) un uz īsu laiku ieņēma vairākas pilsētas austrumu Livonijā, atriebjoties par iepriekšējo uzbrukumu Pleskavai. Laikā no 1558. līdz 1582. gadam Krievijas cars Ivans IV Livonijas kara laikā sagrāba lielu daļu Livonijas, bet galu galā krievus no tās izspieda Lietuvas—Polijas un Zviedrijas armijas. Krievijas cars Aleksejs I atkal sagrāba pilsētas austrumu Livonijā, tajā skaitā Tērbatu (Tartu) un Nīšlotu (Vasknarvu) starp 1656. un 1661. gadiem, bet tam nācās atdot savus iekarojumus Zviedrijai.
No XVII gadsimta līdz 1940. gadam
Nepārtrauktas krievu klātbūtnes sākums tagadējā Igaunijā aizsākās XVII gadsimta beigās, kad vairāki tūkstoši krievu vecticībnieku, bēgot no reliģiskām vajāšanām Krievijā, apmetās apvidos, kas tolaik bija daļa no Zviedrijas impērijas netālu no Peipusa ezera rietumu krasta. Šos ļaudis nereti sauca par Peipusa krieviem (Peipsivenelased) vai sīpolkrieviem (sibulavenelasteks), pateicoties viņu centībai dārzkopībā un zvejošanā Peipsi ezerā.
XVIII gadsimtā pēc Ziemeļu kara Igaunijas un Livonijas guberņās sadalītās Igaunijas teritorijas kļuva par Krievijas Impērijas daļu, bet saglabāja vietējo autonomiju, un vietējā baltvācu muižniecība to patstāvīgi pārvaldīja caur guberņu landtāgiem — savu pārstāvju sapulcēm. Tam sekoja otrais krievu pieplūduma periods. Krievijas vadībā pārvalde reģionā saglabājās galvenokārt baltvācu muižnieku rokās, bet daļu administratīvo amatu pakāpeniski pārņēma krievi, kuri apmetās Rēvelē (Tallinā) un citās lielākajās pilsētās. XIX gadsimta pirmajā pusē cara Nikolaja I valdība sāka spiedienu pret vecticībniekiem, spiežot tos pāriet pareizticībā — slēdzot to baznīcas, apkarojot prozelītismu, reizēm noliedzot draudzēm pieņemt jaunus locekļus. Šī politika tika mīkstināta pēc Nikolaja I nāves.
Straujās rūpnieciskās attīstības laikā XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā Tallinā un Narvā apmetās liels skaits etnisko krievu strādnieku, un uz gadsimtu miju krievu īpatsvars sasniedza 4%. Pēc Pirmā pasaules kara krievu īpatsvars starp neatkarīgās Igaunijas iedzīvotājiem bija 7,3%. Apmēram puse no tiem bija pamatiedzīvotāji, kas dzīvoja Narvā, Ivangorodā, Igaunijas Ingrijā un Pečoru apriņķī, kas tika pievienoti Igaunijas teritorijai saskaņā ar Tartu 1920. gada miera līgumu, bet tika atdoti (izņemot Narvu) Krievijas PFSR 1945. gadā. Citi lielā mērā pārstāvēja "balto" emigrāciju pēc Krievijas pilsoņu kara, kurš aktīvi norisinājās arī Igaunijas teritorijā.
Pēc Pirmā pasaules kara Igaunija kļuva par neatkarīgu republiku, kurā krievi saskaņā ar 1925. gada Igaunijas likumu par kultūras autonomiju izveidoja kultūras pašpārvaldi. Valsts bija iecietīga pret Krievijas Pareizticīgo baznīcu un kļuva par daudzu krievu emigrantu mājvietu pēc Krievijas oktobra revolūcijas 1917. gadā. Daļa no tiem bija kalpojuši Judeņiča Ziemeļrietumu armijā tās neveiksmīgajā uzbrukumā Petrogradai no Igaunijas teritorijas.
Otrais pasaules karš un Igaunijas PSR
Pēc PSRS veiktās Baltijas valstu okupācijas un aneksijas 1940. gadā sekoja represijas pret daudziem Igaunijas iedzīvotājiem. Daudzas krievu organizācijas tika slēgtas 1940. gadā un viņu aktīvisti tika vajāti. Valsts palika Padomju Savienības aneksēta līdz 1991. gadam, izņemot laika posmu ar nacistu okupāciju starp 1941. un 1944. gadiem. Padomju okupācijas laikā komunistu valdība sāka aizvietot vietējos igauņus ar imigrantiem no Padomju Savienības. Veicot vardarbīgu iedzīvotāju pārvietošanu, uz Krievijas iekšieni tika deportēti tūkstošiem Igaunijas pilsoņu (galvenokārt uz Sibīriju), un daudzus krieviski runājošus padomju pilsoņus mudināja apmesties uz dzīvi Igaunijā. Tagadējos Austrumviru un Harju apriņķos tādas pilsētas kā Paldiski, Sillamē un Narva tika etniski pārveidotas, un vietējie igauņi tika gandrīz pilnībā aizstāti ar krievu kolonistiem. Šīs okupācijas rezultātā krievu iedzīvotāju skaits Igaunijā pieauga no aptuveni 23 000 cilvēkiem 1945. gadā līdz 475 000 1991. gadā, un kopējais slāvu tautu iedzīvotāju skaits līdz 551 000, kas veidoja 35% no kopējā iedzīvotāju skaita.
1939. gadā krievu bija 8% iedzīvotāju; tomēr pēc aneksijas kopā ar aptuveni 2000 km² zemju, ko nodeva Krievijas PFSR pārvaldībā 1945. gada janvārī, tai skaitā Ivangorodu (tolaik Narvas austrumu priekšpilsētu) un Pečoru apriņķi, Igaunija zaudēja vairumu no saviem starpkaru laika krievu iedzīvotājiem. No aptuveni 20 000 Igaunijā palikušajiem krieviem vairākums piederēja vecticībnieku vēsturiskajai kopienai.
Saskaņā ar 1939. gada Molotova — Ribentropa paktu, Padomju Savienība okupēja Baltijas valstis 1940. gadā. Jaunās varas iestādes veica represijas ne tikai pret igauņiem, bet arī pret daudziem nozīmīgiem krievu aktīvistiem un baltemigrantiem Igaunijā. Daudzi krievi 1940. – 1941. gados tika arestēti un izsūtīti vai nošauti. Pēc tam, kad Vācija 1941. gadā uzbruka Padomju Savienībai, Baltijas valstis ātri krita vācu kontrolē. Daudzi krievi, it īpaši komunistiskās partijas biedri, kuri bija ieradušies šajā apgabalā atbalstīt padomju aneksiju, aizbēga; tie padomju aktīvisti, kas nonāca vācu rokās, tika bargi tiesāti, daudzus nogalināja.
Pēc kara Narvas iedzīvotājiem, kurus agrāk bija evakuējuši vācieši, lielākoties nebija atļauts atgriezties mājās, un viņus aizvietoja bēgļi un strādnieki, kurus administratīvi mobilizēja no Rietumkrievijā, Baltkrievijā un Ukrainā. Līdz 1989. gadam krievu tautības iedzīvotāju īpatsvars pieauga līdz 30,3% no Igaunijas iedzīvotājiem. Lielākā daļa mūsdienu krievu Igaunijā ir nesenie iebraucēji un viņu pēcnācēji, kas tur apmetās padomju okupācijas laikā no 1945. līdz 1991. gadam.
Dziesmotās revolūcijas laikā Igaunijas PSR Strādnieku starptautiskā kustība ("Interfronte") organizēja vietējo krievu pretestību neatkarības kustībai un tiecās pārstāvēt visus krievus Igaunijā.
Neatkarīgajā Igaunijā (kopš 1991. gada)
Pašlaik lielākā daļa Igaunijas krievu dzīvo Tallinā un galvenajās ziemeļaustrumu pilsētās Narvā, Kohtla-Jervē, Jehvi un Sillamē. Lauku apvidus gandrīz pilnībā apdzīvo tikai igauņi, izņemot Peipusa ezera krastu, kuram ir senu vecticībnieku kopienu vēsture.
Kontakti starp igauņu un krievu kopienām mūsdienu Igaunijā bijuši diezgan vāji, salīdzinot ar citām Baltijas valstīm, un Igaunijas valdība cenšas uzlabot saiknes starp tām. Jaunākā krievu paaudze ir vairāk vienota ar valsti, piemēram, armijas iesaukumu rezultātā, un labāk prot igauņu valodu.
Politiskajā dzīvē krievu etniskās partijas kopš 2003. gada neiekļūst parlamentā, taču lielākoties krievi balso par eiroskeptisko Centra partiju, kura iestājas par valodu un pilsonības likumu mīkstināšanu un kura 2004. gadā noslēdza sadarbības līgumu ar Krievijas valdošo partiju Vienotā Krievija. Taču pēc 2019. gada vēlēšanām Centra partija pieņēma lēmumu veidot koalīciju ar igauņu nacionālistiskajām partijām, tā stipri samulsinot savus vēlētājus.
Kopš 2004. gada, kad Igaunija iestājās ES un vienlaikus sāka pasliktināties politiskā situācija Krievijā, sāka kļūt manāma Krievijas iedzīvotāju, īpaši krievu, jauna politiskā emigrācija uz Igauniju. Tomēr daudzie imigrācijas ierobežojumi neļauj šai tendencei iet plašumā un faktiski to var atļauties tikai turīgi ļaudis.
Dzīves līmenis
Vidējais krievu turības līmenis Igaunijā principiāli neatšķiras no igauņu dzīves līmeņa un jau 2002. gadā bija salīdzināms ar dzīves līmeni Maskavā.
Pilsonība
Atjaunotā republika atzina pilsonību tikai pirmsokupācijas laika pilsoņiem vai pēcnācējiem no tādiem (ieskaitot ilgtermiņa krievu iedzīvotājus no agrākajiem pieplūdumiem, piemēram, Peipusa ezera krastā un 10 000 Pečoru apriņķī), nevis piešķirot Igaunijas pilsonību visiem Igaunijā mītošajiem padomju pilsoņiem. Pilsonības likums paredz šādas prasības naturalizācijai tiem cilvēkiem un viņu pēcnācējiem, kuri ieradušies valstī pēc 1940. gada un no kuriem lielākā daļa bija krievi: igauņu valodas un konstitūcijas zināšanas, un lojalitātes solījums Igaunijai. Valdība piedāvā bezmaksas sagatavošanas kursus Konstitūcijas un Pilsonības likuma pārbaudei un 2008. gadā lēma atmaksāt līdz 380 eiro par iztērēto valodas apguvei.
Saskaņā ar likumu iedzīvotāji bez pilsonības nevar ievēlēt Rīgikogu (valsts parlamentu) un Eiropas Parlamentu, bet ir tiesīgi balsot pašvaldību vēlēšanās.
Pēc Igaunijas amatpersonu informācijas, 1992. gadā 32% iedzīvotāju nebija nekādas valsts pilsonības. Laikā no 1992. līdz 2007. gadam aptuveni 147 000 cilvēku ieguva Igaunijas vai Krievijas pilsonību vai pameta valsti, tādējādi bezvalstnieku īpatsvars samazinājās no 32% līdz aptuveni 8%. Uz2010. gada 2. jūlijā 84,1% Igaunijas iedzīvotāju bija Igaunijas pilsoņi, 8,6% bija citu valstu pilsoņi (galvenokārt Krievijas), un 7,3% bija "personas ar nenoteiktu pilsonību".
Valodas prasības
1989. gadā mazāk par 15% Igaunijas PSR krievu prata igauņu valodu. Pēc neatkarības atgūšanas igauņu valodas prašana tika uzstādīta par pienākumu daudzās sfērās. Valodas testu izpildes grūtības kļuva par starptautisku tēmu, kad Krievijas Federācijas valdība un vairākas tai draudzīgas cilvēktiesību organizācijas izteica pret tiem iebildumus, pamatojoties uz to, ka daudziem krieviem, kuri nebija apguvuši valodu, grūti iegūt pilsonību īsā laikā. Tā rezultātā testi tika atviegloti, pateicoties kam bezvalstnieku daudzums krietni samazinājās. Tā kā Krievijas Federācija tika atzīta par Padomju Savienības tiesību pēcteci, visi bijušie PSRS pilsoņi varēja pieteikties Krievijas pilsonībai saskaņā ar likumu "Par KPFSR pilsonību" līdz 2000. gada beigām.
Informācijas telpa
Krievu valodā ir ļoti maz kvalitatīvu vietējo informācijas avotu. Tā rezultātā igauniski labi protošie krievi izvēlas lasīt un klausīties igauņu valodā, kamēr pārējie pārtiek no Krievijas avīžu un telekanālu informācijas vai nu tiešā veidā, vai caur to vietējām filiālēm.
Sjerva (nozīmju atdalīšana)
Sjerva var būt:
Paceplītis
Paceplītis (Troglodytes troglodytes) ir maza auguma paceplīšu dzimtas zvirbuļveidīgo putnu suga, kurai ir 28 mūsdienās dzīvojošas pasugas un viena izmirusi pasuga. Tam ir plašs izplatības areāls, kas aptver teritorijas Eirāzijā un Ziemeļāfrikā.
Izplatība
Paceplītis ligzdo Eiropā, Ziemeļāfrikā, Tuvajos Austrumos, Kaukāzā, Centrālāzijā, Sibīrijas dienvidaustrumos un Tālajos Austrumos. Liela daļa Eiropas ligzdotāju ziemo savā ligzdošanas areālā, bet ziemeļaustrumu populācijas pārvietojas ziemot uz Centrāleiropu un Rietumeiropu.
Latvijā
Latvijā paceplītis ir parasts un izplatīts ligzdotājs. Ziemo nelielā skaitā, parasti pie neaizsalstošām upītēm un strautiem.
Sistemātikas izmaiņas
Pēdējo gadu pētījumos atklājies, ka trīs iepriekš pieminētās sugas ir visattālāk radniecīgā grupa no visām pārējām paceplīšu ģints (Troglodytes) sugām. Daži zinātnieki iesaka alternatīvu sistemātiku, izdalot šīs trīs sugas atsevišķā ģintī — Nannus. Tomēr līdz ar nepietiekamu pamatojumu izmaiņām lielākā daļa zinātnieku šo iedalījumu šobrīd nav pieņēmusi.
Etimoloģija
Sugas zinātniskais nosaukums Troglodytes troglodytes ir cēlies no sengrieķu vārda τρωγλοδύτης, kas latviski nozīmē „dzīvojošais alā”. Vārds radies, atspoguļojot paceplīša ligzdas formu — tā ir lodveida ar apaļu ieeju sānos, atgādinot alu.
Izskats
Paceplītis ir ļoti maza auguma dziedātājputns, turklāt tas ir mazākais visā paceplīšu dzimtā. Tā ķermeņa garums ir 8—12 cm, spārnu izplētums 12—16 cm, svars 6—12 g.
Paceplītim ir gandrīz apaļš ķermenis, smails, slaids knābis un ļoti mazi, noapaļoti spārni. Arī aste ir īsa un strupa. Tā parasti stāv saslieta stāvus gaisā. Paceplīša apspalvojums atkarībā no pasugas var būt dažādu toņu pelēkbrūns, kas uz zoda, krūtīm un pavēderes ir nedaudz gaišāks. Uz spārniem, astes un sāniem tam ir smalkas, tumšāk brūnas šķērssvītras. Virs acs ir smalka, gaišāk brūna svītra, kas atgādina gaišu uzaci. Paceplītim ir proporcionāli garas, tumši pelēkas kājas. Abi dzimumi izskatās vienādi, bet jaunie putni ir nedaudz tumšāki, ar mazāk izteiktām šķērssvītrām uz sāniem.
Uzvedība un barība
Paceplītis apdzīvo dažāda tipa mežus, biežāk aizaugušus ar bagātu pamežu. Tam patīk meži ar kritušiem kokiem, izgāztām saknēm, zaru kaudzēm un krūmājiem. Tas ir ļoti aktīvs putniņš ar skaļu balsi. Dzied tikai tēviņš.
Paceplītis barību parasti meklē uz zemes vai zemos augos, pārvietojoties ar īsiem, ātriem lēcieniem, nedaudz atgādinot peli. Zeme tiek pārmeklēta metodiski no vietas, centimetrs pēc centimetra, izcilājot lapiņas, saknītes un sausās zālītes. Kukaiņus paceplītis medī arī lidojumā, kas ir spurdzošs, ar nelielām, īsām distancēm, ātri sitot spārnus. Sēžot koka zarā, tas bieži izslienas un ietupstas ar visu augumu.
Paceplītis galvenokārt barojas ar dažādiem nelieliem bezmugurkaulniekiem, ieskaitot kukaiņus, kukaiņu kāpurus, zirnekļus, tūkstoškājus un pat gliemežus. Paceplītis reizēm seklos ūdeņos medī mazas zivtiņas, kurkuļus un vardītes, pabāžot galvu pilnīgi zem ūdens. Tas barojas arī ar ogām, sēklām un pat ar jūras zālēm.
Ligzdošana
Paceplītis ir izteikti teritoriāls putns, un tēviņš aktīvi sargā savu teritoriju visu gadu. Pārošanās sezona Eiropas paceplīšiem sākas martā vai aprīlī. Tēviņš parasti sapārojas ar vairākām mātītēm. Turklāt ligzdu būvē tēviņš.
Ligzda ir lodveida ar apaļu ieeju sānos, parasti iebūvēta koka dobumā, klinšu iedobē, eglītēs, kadiķos, zaru un stumbru žāklēs, zaru kaudzēs, izgāztu koku saknēs un pakrastēs. Var tikt izvēlētas arī cilvēka radītas ligzdošanas vietas, paceplītis ligzdu var iebūvēt pat veca mēteļa kabatā. Būvēšanai tiek izmantotas sūnas, papardes, sausi zāles stiebriņi, saknītes, miza un smalki egļu zariņi. Ligzdas ir vairākas (līdz 12). Mātīte izvēlas ligzdu, kura tai visvairāk patīk, dodot priekšroku tēviņam, kuram ir vairāk ligzdu. Pēc tam, kad mātīte ir izvēlējusies ligzdu, tā iekšpusi izklāj ar spalviņām un matiem. Ligzda var tikt atkārtoti izmantota vairākus gadus, turklāt ligzdas tiek izmantotas arī nakts gulēšanai. Aukstā laikā vienā ligzdā nakšņo vairāki paceplīši.
Sistemātika
Paceplītim ir 29 pasugas:
Ūzulova (Lazdulejas pagasts)
Ūzulova ir ciems Lazdulejas pagastā, Balvu novadā. Atrodas 239 km attālumā no Rīgas.
Hemes pils
Hemes pils (fi) jeb Tavastehusas pils (sv) ir 13. gadsimtā celta pils Somijas pilsētā Hemēnlinnā Vanajavesi ezera rietumu krastā (senatnē uz salas).
Pils pirmsākumi tradicionāli tiek saistīti ar Birgela Jarla Otrā zviedru krusta kara laiku 13. gadsimta vidū, tomēr nekāda materiāla apstiprinājuma tam nav. 16. gadsimta vidū pils zaudēja militāro nozīmi. Kad 1809. gadā Somija iekļāvās Krievijas Impērijas sastāvā, pils tika pārbūvēta par cietumu un kalpoja par to līdz 1953. gadam. 1979. gadā pilī tika ierīkots muzejs.
Voldemārs Šmidbergs
Voldemārs Šmidbergs (dzimis, miris 1975. gada jūnijā) bija latviešu svarcēlājs, cīkstonis, sporta tiesnesis, fotogrāfs un sporta kolekcionārs.
Biogrāfija
Voldemārs Šmidbergs dzimis un uzaudzis Āgenskalnā. Jau skolas gados aizrāvās ar sportu — ar zēniem spēlēja futbolu, brauca ar divriteni, ziemā slidoja uz Māras dīķa ledus. Vēlāk viņš pievērsās svarcelšanai un cīņas sportam. 1910. gadā iestājās sporta biedrībā "Amatieris". V. Šmidberga sporta gaitas pārtrauca Pirmais pasaules karš, tā gaita viņu aizveda Iekškrievijā, no turienes dzimtenē viņš atgriezās tikai divdesmito gadu sākumā. Pēc kara kājas ievainojuma dēļ Šmidbergs nodarboties ar sportu vairs nevarēja, taču viņš kļuva par smagatlētikas sacensību tiesnesi un organizatoru, darbojās sporta kluba "Amatieris", 2. Rīgas Atlētu kluba un Latvijas Smagatlētikas savienības valdēs. V. Šmidbergs bija viens no 1936. gadā Rīgā, Salamonska cirkā, notikušo 1. Eiropas amatieru grieķu-romiešu cīņas meistarsacīkšu organizatoriem. Sporta biedrībā „Amatieris” V. Šmidbergs iepazinās un sadraudzējās ar velo un moto sportistu, pēc profesijas gravieri Kārli Vītoliņu (1872—1953). 1938. gadā, kad Vītoliņš atzīmēja savu 50 gadu darbību sporta laukā, laikrakstā "Sporta Pasaule" V. Šmidbergs rakstīja: "Ja kādreiz Latvijas sportam radīsies sporta muzejs, tad jubilāra novēlējums ir visas viņa godalgas, balvas, vaiņagus un mākslas ratus, kuru skaits ap desmit, nodot glabāšanā minētā muzejā nākamām paaudzēm."
Augusts Skadiņš
Augusts Skadiņš (dzimis, miris ) bija lībiešu rakstnieks un folkloras zinātājs. Sarakstījis vienīgo oriģināllugu lībiešu valodā "Vecais Rānda", kura 1923. gadā iestudēta. Rakstījis par pretalkohola tematiku.
Mācījies Tērbatas skolotāju seminārā. Bija dzelzceļa strādnieks Mazirbē un Rīgā, avīzes "Jaunākās ziņas" līdzstrādnieks, strādājis arī tirdzniecībā.
Voldemārs Šmidbergs
Biogrāfija
Pēc ceturtdaļgadsimta viņš pats uzrakstīja līdzīgu testamentu, jo savu nelielo māju bija pārvērtis par privātu muzeju, kur bija savācis ap 10 000 dažādu ar Latvijas sportu saistītu eksponātu. Daudzas V. Šmidberga kolekcijas tagad nodotas Latvijas Sporta muzejam un sastāda tā pamatfondu.
Elenio Errera
Savas spēlētāja karjeras laikā spēlējis gan Marokā, gan Francijā. Karjeru beidzis 1945. gadā, kad kļuvis par treneri. Savas trenera karjeras sākumā trenējis vairākas Spānijas komandas, četras reizes aizvedot komandas līdz La Liga čempionu titulam. Divreiz to paveicis ar Atletico Madrid un divreiz ar Barcelona. Vēlāk ar Internazionale komandu trīs reizes kļuvis par Itālijas A sērijas uzvarētāju. Aizvedis arī komandu līdz panākumam divās Eiropas kausa izcīņās. Vadījis arī Spānijas futbola izlasi 1962. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī divus gadus bijis Itālijas futbola izlases treneris.
Voldemārs Šmidbergs
Biogrāfija
Voldemārs Šmidbergs vairāk nekā 40 gadus strādājis poligrāfijas nozarē. Viņa vaļasprieks bija fotografēšana. Ar to viņš bija iepazinies jau 17 gadu vecumā, strādādams par mācekli pie gaišreģa Eižena Finka.
Elenio Errera
Errera tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem futbola treneriem.
Voldemārs Šmidbergs
Biogrāfija
V. Šmidbergs miris 1975. gadā Rīgā.
Elenio Errera
Trenera karjera
Atlético Madrid
Barcelona
Internazionale
Roma
Sairuss (nozīmju atdalīšana)
Sairuss (sieviešu dzimtē Sairusa) var būt:
2002. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā
2002. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā notika šķirti: vīrieši grieķu-romiešu cīņā un sievietes brīvajā cīņā sacentās Seinejoki (Somija), vīrieši brīvajā cīņā Baku (Azerbaidžāna).
Harijs Poters un Azkabanas gūsteknis (filma)
Galvenās lomas filmā atveido Denjels Redklifs, Rūperts Grints un Emma Votsone. Filmas pirmizrāde notika. Filma tika nominēta divām Amerikas Kinoakadēmijas balvām 2005. gadā (par labāko oriģinālmūziku un labākajiem vizuālajiem efektiem). Tā bija otra ienesīgākā filma pasaulē 2004. gadā aiz "Šreks 2".
Ārējās saites
ハリー・ポッターとアズカバンの囚人
Voldemārs Alksnis (agronoms)
Voldemārs Alksnis (dzimis Rīgā, miris  Vācijā) bija latviešu agronoms, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīves gājums
Mācījies Rīgas reālskolā. Pirmajam pasaules karam sākoties, devās bēgļu gaitās, 1918. gadā beidza Aleksandra reālskolu Smoļenskā. Pēc atgriešanās Latvijā iestājās Baltijas Tehniskās augstskolas Mehānikas fakultātē.
Latvijas brīvības cīņu laikā no 1918. gada decembra karoja Kalpaka bataljona atsevišķajā studentu rotā. 1920. gada rudenī atvaļināts no armijas leitnanta pakāpē. 1920. gadā iestājās Latvijas Universitātes Mehānikas fakultātē, pēc tam pārgāja uz Lauksaimniecības fakultāti. 1932. gadā studijas pabeidza, iegūstot agronoma diplomu. 1939. gadā iecelts par agronomu Zemkopības ministrijā.
Vācu okupācijas laikā bija akciju sabiedrības "Bekona eksports" direktors. 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju.
Āfrikas zeltainais vilks
Āfrikas zeltainais vilks (Canis anthus) ir suņu dzimtas (Canidae) plēsējs, kas pieder pie suņu ģints (Canis). Āfrikas zeltainais vilks sastopams tikai Ziemeļāfrikā. Saskaņā ar ģenētiskajiem pētījumiem 2015. gadā no zeltainā šakāļa (Canis aureus) tika nodalīta jauna vilku suga - Āfrikas zeltainais vilks. Ārēji zeltainais šakālis ir ļoti līdzīgs Āfrikas zeltainajam vilkam, bet ir par to nedaudz mazāks, ar šaurāku galvaskausu un smalkākiem zobiem. DNS pētījumos atklājās, ka Āfrikas zeltainais vilks un zeltainais šakālis ir ļoti attāli radinieki, to attīstības ceļi šķīrās pirms apmēram 2 miljoniem gadu. Pētījumos tika gūts arī apstiprinājums tam, ka Āfrikas zeltainais vilks nav pelēkā vilka pasuga, neapstiprinot 2012. gadā izvirzīto hipotēzi. Pēdējo 150 gadu laikā Āfrikas zeltainais vilks ir vienīgā no jauna atklātā vilku suga suņu dzimtā.
Izplatība
Āfrikā zeltainie vilki ir plaši izplatīti kontinenta ziemeļu un ziemeļaustrumu daļās, sākot ar Senegālu rietumos, līdz pat Ēģiptei austrumos. Izplatības areāls ietver Maroku, Alžīriju, Lībiju ziemeļos, kā arī Nigēriju, Čadu un Tanzāniju dienvidos.
Izskats
Zeltainais vilks ir vidēji liels suņu dzimtas plēsējs. Tā ķermeņa garums ir 70 - 105 cm, astes garums apmēram 25 cm, augums skaustā ir 38 - 50 cm, svars 7-15 kg. Tēviņi ir lielāki par mātītēm. Zeltainajam vilkam ir īss, ass matojums. Kažoks parasti ir no dzeltenīga līdz blāvi zeltainam tonim ar brūnu akotspalvu. Apspalvojuma krāsa atkarībā no sezonas un reģiona variē. Mātītēm ir 4-8 piena dziedzeri.
Uzvedība un barība
Zeltainais vilks ir visēdājs un barojas ar visu, ko var atrast. Tā diēta sastāv no apmēram 54% gaļas un 46% dažāda rakstura veģetārās barības. Zeltainais vilks medī nelielus dzīvniekus: trušus, grauzējus, putnus, kukaiņus, zivis un mērkaķus. Šim plēsējam ir ļoti laba dzirde, ko tas lieto medījot, saklausot mazo dzīvnieku pārvietošanos zālē. Reizēm tas nomedī dzīvniekus, kas ir 4—5 reizes smagāki par pašu vilku. Tie parasti ir lielo zālēdāju mazuļi, kā, piemēram, gazeles, antilopes un citi. Zeltainais vilks parasti medī viens, bet reizēm tiek veidotas medību grupas.
Ja zeltainajam vilkam būs iespēja, tas nozags medījumu lielajiem plēsējiem, kā lauvām un tīģeriem, sagaidot brīdi, kad lielie plēsēji ir paēduši. Zeltainais vilks neapēsto barību norok un paslēpj no citiem plēsējiem, lai vēlāk atgrieztos pie krājuma.
Reprodukcija
Zeltainais vilks ir izteikti monogāms. Lielākajā daļā vilka ģimenēs bez galvenā pāra mēdz būt vēl viens vai divi pieauguši īpatņi, kas palīdz audzināt bērnus. Tie parasti ir jau pieaugušie bērni, kas nav izveidojuši vēl savas ģimenes. Ģimenei ir sava teritorija, kas tiek rūpīgi sargāta no citiem zvēriem, visi ģimenes locekļi, gan tēviņi, gan mātītes teritoriju iezīmē ar urīnu.
Pirms mazuļu dzimšanas vecāki izrok ģimenes alu. Grūsnības periods ilgst 63 dienas, parasti piedzimst 2—4 kucēni, kurus māte baro ar pienu 50-90 dienas. Mazuļi piedzimst 250 g smagi. Piedzimstot tie ir akli un kurli, acis atveras pēc 10 dienām. Dzimumbriedumu zeltaino vilku mātītes sasniedz 11 mēnešu vecumā, tēviņi 2 gadu vecumā.
Sistemātika
Āfrikas zeltainajam vilkam ir 6 pasugas:
Āfrikas zeltainais vilks kultūrā
Seno ēģiptiešu dievs Anubiss ir cilvēkveidīga būtne ar šakāļa galvu. Tas ir nāves dievs, un šakālis (mūsdienās zeltainais vilks) ir nāves un iznīcības simbols. Anubiss vienmēr ir attēlots kā melns šakālis vai suns, lai arī šakāļi dabā ir zeltainā krāsā. Ēģiptiešiem melnā krāsa nozīmēja atdzimšanu, nāvi un nakti. Tā bija arī krāsa, kādā kļuva cilvēki, tos mumificējot. Anubiss ieguva šakāļa galvu, jo ēģiptieši bija novērojuši, ka šakāļi bieži medī uz tuksnešu robežām un īpaši tuvu kapsētām. Ir uzskats, ka tieši tādēļ ēģiptieši ir sākuši veidot kapenes, lai mirušos aizsargātu pret šakāļiem.
Marks Rite
Marks Rite (nl; dzimis ) ir nīderlandiešu politiķis. Kopš 2010. gada viņš ir Nīderlandes premjerministrs. Rite pārstāv Tautas partiju brīvībai un demokrātijai. (nīderlandiešu: Volkspartij voor Vrijheid en Democratie)
Marks Rite izglītību ieguvis Leidenes Universitātē un Starptautiskajā menedžmenta attīstības institūtā. No 2002. līdz 2004. gadam viņš bija sociālo lietu un nodarbinātības valsts sekretārs. Pēc tam līdz 2006. gadam viņš pildīja izglītības, kultūras un zinātnes valsts sekretāra amata pienākumus. Kopš 2006. gada maija Rite ir Tautas partijas brīvībai un demokrātijai līderis.
2010. gadā Marku Riti ievēlēja par Nīderlandes premjerministru. Reaģējot uz bērnu labklājības krāpšanas skandālu, 2021. gada 15. janvārī Marka Rites vadītā Nīderlandes Ministru Padome kolektīvi atkāpās. Lielākā daļa no Ministru Padomes paliks amatā līdz 2021. gada marta vispārējām vēlēšanām, pēc kurām tiks veidota jauna koalīcija.
Endre Šteiners
Endre Šteiners (hu; Budapešta -  Budapešta) bija ebreju izcelsmes Ungārijas šahists.
Biogrāfija
Otrā pasaules kara laikā kopā ar tēvu gājis bojā koncentrācijas nometnē.
Arī Endres Šteinera jaunākais brālis Lajošs (1903-1975) ir bijis pazīstams šahists, kas uzvarējis Ungārijas un Austrālijas šaha čempionātos.
Zentenes muiža
Zentenes muižas kungu māja (de) ir klasicisma stilā celta ēka, kas atrodas Zentenes ciemā, Tukuma novadā, Latvijā.
Fehérvár FC
Fehérvár FC ir Ungārijas futbola klubs no Sēkešfehērvāras, kas pašlaik spēlē Ungārijas futbola čempionāta augstākajā līgā — Nacionālajā čempionātā. Mājas spēles klubs aizvada Sóstói stadionā. Agrāk bija pazīstams ar nosaukumu Videoton.
Zentenes muiža
Vēsture
1540. gadā Livonijas ordeņa mestrs izlēņoja muižu Lamiņu kungam Hermanim Butlaram. Vēlāk muiža atradusies gan Brigenu, gan Ostenzakenu īpašumā, bet kopš 1804. gada tā bija Līvenu dzimtas īpašumā. Tagadējā Zentenes muižas kungu māja celta ap 1850. gadu Berlīnes skolas vēlīnā klasicisma stilā ar firstu Līvenu ģerboni dārza fasādes portika frontonā. Pirmā pasaules kara laikā 1917. gada martā Zentenes muižā it kā uzturējies Vācijas ķeizariskās ģimenes loceklis princis Joahims. Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanas plānošanas laikā 1917. gada rudenī pēc firstu Līvenu ielūguma muižas pilī ciemojās Oberosta virspavēlniecības nozīmētais eksperts Marburgas Universitātes profesors Johans Breds (Johann Victor Bredt, 1879—1940), kas vēlāk rakstīja: "Vēl varēja saprast, ko agrākos laikos nozīmēja vācu dižciltīgā ģimene ar lauku īpašumu Kurzemē. Tā bija lieliskākā kungu dzīve pasaulē. Mēs braukājām pa skaistu mežu, dejojām vakaros un runājāmies par karu." Muižu pēc 1920. gada zemes reformas atsavināja īpašniekiem un 1923. gadā tās zemi sadalīja, Līvenu īpašumā atstāja Ķeņģu mājas un dažas pils telpas. 1939. gadā, pārdevusi atlikušo īpašumu, pēdējā pils īpašniece Konstance fon Līvena ar meitu Zigrīdu izceļoja uz Vāciju.
Kopš 1938. gada ēkā atradās Zentenes pamatskola. 1988.—1991. gados pilī notika remonta un restaurēšanas darbi, kuru laikā atjaunoja centrālo zāli. Skolēnu skaita samazināšanās dēļ 2009. gada 1. septembrī skolu slēdza. 2011. gadā Zentenes muižas pils tika izsolīta par 131 tūkstošiem latu. Par Zentenes pils jauno īpašnieku kļuva Krievijas miljonārs Sergejs Bestuževs, pirkuma līgumā bija noteikts, ka "īpašnieks trīs gadu laikā no īpašuma iegādes dienas veic ieguldījumus īpašuma tehniskā stāvokļa uzlabošanā un atjaunošanā par kopējo ieguldījumu summu, kas nav mazāka par diviem miljoniem eiro (1,4 miljoniem latu), ievērojot Valsts Kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcijas prasības", tomēr tas netika izdarīts.
Jindržihs Frics
Jindržihs Frics (, dzimis, miris ) bija čehu šaha problēmists, lielmeistars (1975) un starptautiskais tiesnesis (1956) šaha kompozīcijā. Sastādījis galvenokārt šaha etīdes.
Frica pamatprofesija bija jurists.
Šaha kompozīcija
Kopš 1930. gada publicējis vairāk nekā 500 šaha kompozīcijas, tai skaitā apmēram 400 etīdes. Bez etīdēm sastādījis arī uzdevumus: divvilčus, trīsvilčus un pašmatus. Sastādīšanas konkursos 60 etīdes ir ieguvušas godalgas, tai skaitā 26 pirmās. Frics uzvarējis trīs Čehoslovākijas čempionātos (1951-1952, 1953-1954 и 1963-1965) etīžu grupā.
Etīde
Etīdes risinājums:
Heterotremata
Heterotremata ir viena no divām krabju eibrahiuru sekcijas (Eubrachyura) apakšsekcijām, kas apvieno apmēram 68 dzimtas un kas tiek iedalītas 28 virsdzimtās.
Kopīgās īpašības
Galvenā iezīme, kas atšķir šīs grupas krabjus no pārējiem desmitkājvēžiem ir tā, ka Heterotremata krabju tēviņiem dzimumorgānu atvērums atrodas uz kājām, bet mātītei uz krūšu kaula. Otras apakšsekcijas Thoracotremata krabjiem dzimumorgānu atvērumi abiem dzimumiem atrodas uz krūšu kaula, bet visiem pārējiem desmitkājvēžiem atvērumi vienmēr atrodas uz kājām.
Smukupīte
Smukupīte (lejtecē - Sniķerupīte) ir Bērzes kreisā krasta pieteka Saldus un Dobeles novados.
Iztece pie Blīdenes pagasta Zīļu mājām uz dienvidrietumiem no Blīdenes. Augštecē tek dienvidrietumu virzienā, pie lielākās pietekas Stūrupītes ietekas pagriežas uz rietumiem-ziemeļrietumiem. Ietek Bērzē lejpus Zebrenes, iepretim Tīku mājām. Upi šķērso valsts autoceļš V1157 (Blīdene – Stūri).
Norodoms Seihanūks
Norodoms Seihanūks (km; Norodom Sihanouk; dzimis, miris ) bija Kambodžas karalis, politiķis.
Pirmais karaļa valdīšanas posms
Seihanūks bija vienīgais Norodoma Suramarita un Sisovatas Kosamakas bērns. Viņš sākotnējo izglītību ieguva Francois Baudoin un Nuon Moniram skolā. Vēlāk mācījās Saigonā Lycée Chasseloup Laubat licejā.
Kad 1941. gada 23. aprīlī nomira viņa vectēvs karalis Sisovats Monivongs, nākamajā dienā Karaliskā padome princi Seihanūku izvēlējās par Kambodžas karali. Oficiālā kronēšanas ceremonija notika 3. maijā. Tajā laikā Kambodža ietilpa Franču Indoķīnā. Pēc tam, kad 1941. gada augustā Japāna okupēja Kambodžu, Seihanūks lielāko laiku pavadīja, sportojot, filmējot un ceļojot. 1945. gada maijā Japānas militārā vadība atlaida nominālo Francijas koloniālo administrāciju. Japānas spiediena rezultātā Seihanūks pasludināja Kambodžas neatkarību un sevi iecēla jaunizveidotajā premjerministra amatā.
Pēc Japānas kapitulācijas 1945. gada augustā Son Ngoc Thanh lojālie nacionālie spēki veica valsts apvērsumu un Thanhu nominēja par premjerministru. Kad 1945. gada oktobrī Francijas administrācija atgriezās Kambodžā, Thanhs premjerministra amatā tika nomainīts ar Seihanūka tēvoci Sisovatu Moniretu. Monirets vēlējās, lai Kambodžai būtu lielāka autonomija un savas ārlietas. 1946. gada janvārī tika noslēgts Modus Vivendi, kurā Kambodžai bija piešķirta pilna autonomija Franču Savienības sastāvā. Kopēja Francijas un Kambodžas komisija uzrakstīja jaunu konstitūciju. 1946. gada aprīlī Seihanūks ierosināja izveidot vēlētu parlamentu. Pirmo valsts konstitūciju Seihanūks apstiprināja 1947. gada maijā. 1946. un 1948. gadā Seihanūks Francijā Bruņotās kavalērijas treniņu skolā apguva militāro apmācību, kuru beidzot, viņam tika piešķirta Francijas armijas rezerves kapteiņa pakāpe.
1949. gada sākumā Seihanūks kopā ar vecākiem devās uz Parīzi, lai prasītu lielāku autonomiju Kambodžai. Tas noslēdzās ar Franču—khmeru līgumu, kas atcēla 1946. gadā noslēgto Modus Vivendi. 1949. gada septembrī Seihanūks atlaida Nacionālo asambleju un valdīja līdz 1951. gada septembrim, kad demokrātiskās partijas spiediena rezultātā piekrita rīkot parlamenta vēlēšanas. 1953. gada februārī Seihanūks devās uz Franciju, kur tikās ar Francijas prezidentu Vinsentu Oriolu, prasot nodot visu atlikušo Kambodžas varu pašu rokās, pamatojot to ar valstī valdošo noskaņojumu pret Franciju. Oriols atbildēja, nosūtot Francijas pārjūru teritoriju komisāru Žanu Leturno tikties ar Seihanūku, bet tas noraidīja Seihanūka priekšlikumus. Pēc tam Seihanūks devās uz Kanādu un ASV.
1953. gada jūnijā Seihanūks atgriezās Kambodžā un apmetās Siem Reap rezidencē. Viņš sāka organizēt bruņotos spēkus, kas spētu stāties pretī neatkarības pretiniekiem, izveidojot 100 000 vīru lielu zemessardzi. 1953. gada augustā Francija piekrita nodot Kambodžas kontrolē tieslietu un iekšlietu ministriju. 1953. gada oktobrī tika panākta vienošanās par aizsardzības jomu. Oktobra beigās Seihanūks atgriezās Pnompeņā, un 9. novembrī Kambodža oficiāli pasludināja neatkarību no Francijas.
1954. gada maijā Seihanūks nosūtīja Nhieku Tioulongu un Tepu Phanu piedalīties Ženēvas konferencē. Konferencē pieņemtās vienošanās apstiprināja Kambodžas neatkarību un ļāva tai lūgt militāru palīdzību no citām valstīm. Šajā laikā Norodomam traucēja opozicionārā Demokrātiskā partija, kas bija neapmierināta ar karaļa jaukšanos politikā un tā spēku vairākumu parlamentā. 1955. gada februārī notika referendums, kurā ar 99,8 % balsīm "par" tika atbalstītas Seihanūka iniciatīvas Ženēvas konferencē.
Premjerministrs (1955—1960)
1955. gada 2. martā Norodoms Seihanūks Pnompeņas radio paziņoja par atteikšanos no troņa. Par jauno karali kļuva Seihanūka tēvs Suramarits. Seihanūks saglabāja prinča titulu. Aprīlī Seihanūks paziņoja par politiskas organizācijas Sangkum veidošanu ar mērķi vienot nāciju. Kustībā pievienojās labā spārna partijas, kuras vadīja Lons Nols, Sams Sarī, Ums Čhengs Suns un Daps Čhuons. Parlamenta vēlēšanās 1955. gada septembrī Sangkum saņēma 83 % vēlētāju balsis un ieguva visas (91) vietas Nacionālajā Asamblejā. 3. oktobrī Seihanūks kļuva par premjerministru.
Pirmajos Seihanūka administrācijas gados tika pieņemti vairāki konstitūcijas grozījumi, piemēram, sieviešu vēlēšanu tiesību paplašināšana, khmeru valodas pasludināšana par vienīgo oficiālo valodu valstī un Kambodžas pārveidošana par konstitucionālu monarhiju, kurā izpildvara no karaļa pārgāja premjerministram. Līdz 1960. gadam Seihanūks vairākkārt atkāpās no premjerministra amata, katru reizi par iemeslu minot pārpūlēšanos. Parlaments tad par premjerministru iecēla Norodomam uzticamu politiķi. Parasti pēc vairākiem mēnešiem Seihanūks atgriezās premjerministra amatā.
1956. gadā Seihanūks viesojās Filipīnās un Ķīnā. Viņš uzslavēja Ķīnu par tās politiku, Aukstajā karā laikā esot neatkarīgai no PSRS un ASV. Ar Ķīnu tika noslēgts draudzības līgums un saņemta 40 miljonu dolāru ekonomiskā palīdzība. Kad Seihanūks atgriezās mājās, Taizemes un Dienvidvjetnamas valdības, kuras simpatizēja ASV, Kambodžu sāka pieskaitīt komunistiskajai aliansei.
1958. gada decembrī Dienvidvjetnamas prezidenta brālis Ngo Dinhs Nhu savervēja amerikāņiem simpatizējošo Kambodžas iekšlietu ministru Dapu Čhuonu valsts apvērsuma vadīšanai pret Seihanūku. Čhuons no Dienvidvjetnamas, Taizemes un CIP saņēma finansiālu un militāru palīdzību. Viņš piesaistīja antikomunistiskos un antimonarhistiskos Serei khmerus. 1959. gada janvārī Seihanūks uzzināja par apvērsuma plāniem. Februārī viņš pret Čhuonu sūtīja armijas bataljonu. Čhuonam sākotnēji izdevās izvairīties, bet vēlāk viņš tika noķerts un mira.
1959. gada 31. augustā karaliskajā namā tika nogādāta neliela dāvana, kurā bija sprāgstviela. Protokola vadītājs Norodoms Vakrivans atvēra dāvanu un sprādzienā tika nogalināts. Seihanūka vecāki Suramarits un Kosamaka necieta, jo atradās citā telpā. Izmeklēšanā tika noskaidrots, ka bumba bija sūtīta no ASV militārās bāzes Saigonā, un Seihanūks apsūdzēja Ngo Dinhu Nhu par atentāta mēģinājumu pret sevi.
Valsts vadītājs (1960—1970)
1960. gada 3. aprīlī mira karalis Suramarits. Nākamajā dienā Sisovats Monirets tika iecelts par Kambodžas reģentu. Seihanūks ierosināja konstitūcijas grozījumus, lai izveidotu jaunu amatu "Kambodžas valsts vadītājs", kuram būtu karalim līdzīga ceremoniāla vara. 1960. gada 5. jūnijā referendumā tika atbalstīts šis priekšlikums, un 14. jūnijā Norodoms Seihanūks formāli tika apstiprināts kā valsts vadītājs. Viņš turpināja aktīvi piedalīties politikā, vadot Sangkum kustību.
1962. gadā pasliktinājās Seihanūka attiecības ar rietumu pasaules valstu vadītājiem. Norodomam bija aizdomas, ka CIP turpina atbalstīt Serei khmerus, lai gāztu viņu. 1963. gada novembrī Seihanūks paziņoja, ka Kambodža noraida jebkādu ekonomisko palīdzību no ASV, kā arī ostu, banku un alkohola nozares tiks nacionalizētas.
1964. gadā tika noslēgta slepena vienošanās ar Ziemeļvjetnamu un Dienvidvjetnamas Nacionālo atbrīvošanas fronti, kas ļāva Ķīnas militāro palīdzību nogādāt Dienvidvjetnamas nemierniekiem caur Kambodžas ostu. Vienošanās ļāva Kambodžas armijai paturēt 10 % caur tās teritoriju pārvietotā militārā aprīkojuma, kā arī saņemt samaksu par pārtikas transportēšanu. Seihanūks arī ļāva Dienvidvjetnamas nemierniekiem ierīkot takas Kambodžas austrumos, pa kurām tie varētu saņemt krājumus no Ziemeļvjetnamas. Kad ASV uzzināja par Vjetkongu darbību Austrumkambodžā, sākās šī reģiona bombardēšana. 1965. gada maijā Seihanūks sarāva diplomātiskās saites ar ASV. Komunistiskā bloka valstis (Ķīna, PSRS un Čehoslovākija) Kambodžai nodrošināja militāru palīdzību.
1966. gada septembrī notika parlamenta vēlēšanas, kurās atkal visas vietas ieguva Sangkum. Par premjerministru kļuva Lons Nols, kuram bija konservatīvi un labēji uzskati. Tas nepatika Seihanūkam, un, lai radītu pretsvaru labējo ietekmei, viņš oktobrī izveidoja ēnu valdību, kurā tika pieaicināti Sangkum kreisi noskaņotie biedri. Mēneša beigās Lons Nols iesniedza atlūgumu, bet Seihanūks to noraidīja.
1967. gada aprīlī Batambangas provincē izvēlās bruņotas sadursmes starp valdības spēkiem un vietējiem zemniekiem. Sacelšanās tika ātri apspiesta, bet Seihanūkam drīz radās aizdomas, ka trīs kreisā spārna likumdevēji — Khieu Samphans, Hou Juons un Hu Nims — ir sacelšanās iniciatori (realitātē tā nebija). Kad Seihanūks sāka tiem draudēt ar militāro tribunālu, viņi aizbēga mežos un pievienojās sarkanajiem khmeriem.
1967. gada maijā atkāpās premjerministrs Lons Nols un viņa vietā Seihanūks iecēla Sonu Sanu. Šajā laikā Norodoms bija nomainījis konservatīvos ministrus ar tehnokrātiem un kreisi noskaņotiem politiķiem. maija vidū Seihanūks apsūdzēja Ķīnu, ka tā iesaistījusi Kambodžas ķīniešus kontrabandā un musinošās aktivitātēs. Ķīnas vēstniecība bija sākusi izplatīt komunistisko propagandu Kambodžas iedzīvotāju vidū. Septembrī Seihanūks pārtrauca Kambodžas un Ķīnas draudzības līgumu.
Vienlaicīgi Seihanūks mēģināja atjaunot attiecības ar ASV. 1967. gada oktobrī viņš pieņēma Žaklīnas Kenedijas privāto vizīti Kambodžā. 1968. gada janvārī viņš tikās as ASV vēstnieku Indijā. Diplomātiskas attiecības ar ASV tika atjaunotas 1968. gada beigās. Kad 1969. gadā Henrijs Kisindžers paziņoja par plāniem bombardēt Kambodžas austrumu pierobežas rajonus, Seihanūks atturējās no protestēšanas. Šajā laikā Kambodža piedzīvoja lauksaimniecības ražības kritumu saistībā ar oranžā aģenta piesārņojuma ieplūdi no Dienvidvjetnamas un plaši izplatīto korupciju. Augustā Seihanūks Lonu Nolu iecēla par premjerministru un Sisovatu Siriku Mataku par tā vietnieku. Kad Lons Nols oktobrī devās uz ārzemēm ārstēties, Siriks Mataks panāca izmaiņas, kas bija pretējas Seihanūka vēlmēm. Viņš atjaunoja Kambodžas karaspēka klātbūtni ziemeļaustrumu apgabalos, kur bāzējās Dzienvidvjetnamas komunistiskie karotāji. Sisovats arī mīkstināja valsts kontroli pār ostu darbību. 1969. gada septembrī Lons Nols un Siriks Mataks slepeni sazinājās ar Sonu Ngoku Thanu, lai apspriestu iespēju gāzt Seihanūku.
Seihanūka gāšana un sarkano khmeru periods
1970. gada janvārī Seihanūks devās ārstēties uz Franciju. Februārī Lons Nols izņēma no apgrozības 500 rielu banknotes, lai Dienvidvjetnamas nemierniekiem liegtu iespēju iepirkt rīsus un citus krājumus. Lons un Sisovats arī organizēja demonstrācijas pie Ziemeļvjetnamas vēstniecības ar protestu pret Dienvidvjetnamas kaujinieku esamību Kambodžā. Martā saistībā ar apsūdzībām korupcijā uz Nacionālo Asambleju tika izsaukts Seihanūka sievas Monikas pusbrālis Ums Mannorine. Nākamajā naktī Ums sūtīja karaspēku arestēt Lonu Nolu un Siriku Mataku, bet Sisovata spēki viņu pašu saņēma un uzlika mājas arestu. 18. martā armijas vienības tika izvietotas lidostā un pie parlamenta ēkas. Nacionālā Asambleja apstiprināja militāro valdību ar Lonu Nolu priekšgalā, un tai piešķīra ārkārtas pilnvaras. Slepenā balsojumā parlaments atbalstīja Norodoma Seihanūka gāšanu.
Seihanūks atstādināšanas laikā atradās Maskavā. Norodoms devās uz Pekinu, kur tikās ar Džou Eņlaju, kā arī ar Vjetnamas premjerministru Famu Vanu Dongu. 1970. gada 23. martā Seihanūks radiouzrunā aicināja Kambodžas iedzīvotājus sākt pretošanos jaunajam režīmam un paziņoja par pretošanās kustības Kampučijas Nacionālā vienotā fronte (FUNK) izveidi. Kambodžā sākās protesta demonstrācijas un sadursmes ar valdības spēkiem. Armija tās nežēlīgi apspieda. 5. maijā Seihanūks izveidoja valdību trimdā, kas pazīstama ar nosaukumu GRUNK, un aicināja Ķīnu, Ziemeļvjetnamu un Ziemeļkoreju saraut attiecības ar Lona Nola režīmu. 5. jūlijā militārā tiesa Pnompeņā Seihanūkam aizmuguriski piesprieda nāves sodu.
Norodoms Seihanūks līdz 1975. gadam palika dzīvot Ķīnā, speciāli viņam uzbūvētā rezidencē. 1973. gada februārī Seihanūks devās uz Hanoju. Viņam pievienojās Khieu Samphans un citi sarkano khmeru vadītāji, lai pa Ho Ši Mina ceļu dotos uz Kambodžu. Pēc mēneša viņi Kambodžā sasniedza sarkano khmeru kontrolētās teritorijas, kur grupa apmeklēja vairākas provinces. Seihanūks pastāvīgi sastapās ar amerikāņu veikto bombardēšanu.
1976. līdz 1979. gadam Seihanūks atradās mājas arestā. Visus viņa lūgumus doties ārpus valsts Angkara noraidīja. Sarkano khmeru valdīšanas laikā tika iznīcināti vai mira no bada, slimībām un pārpūles viens līdz trīs miljoni Kambodžas iedzīvotāju (pirms tam valstī dzīvoja septiņi miljoni). Bojā gāja arī daudzi Seihanūka radinieki.
Vjetnamas okupācijas periods
1979. gada 6. janvārī Seihanūkam izdevās atstāt Kambodžu, un viņš devās uz Pekinu. Nākamajā dienā Vjetnamas spēki ieņēma Pnompeņu. Seihanūks devās uz Ņujorku, apmeklējot ANO Drošības padomi, kur nosodīja sarkano khmeru vadīto Kambodžas genocīdu, kā arī Vjetnamas veikto Kambodžas okupāciju. Pēc tam, kad viņam atteica patvērumu ASV un Francijā, to viņš atrada Ķīnā.
Pēc tam, kad ar Vjetnamas bruņotu palīdzību tika gāzta Demokrātiskā Kampučija, tika nodibināta Kampučijas Tautas Republika (KTR). Dena Sjaopina vadītā Ķīnas valdība bija neapmierināta ar Vjetnamas ietekmi KTR, jo savukārt Vjetnamu atbalstīja PSRS. Dens Seihanūkam piedāvāja sadarboties ar sarkanajiem khmeriem, bet to Norodoms noraidīja.
1981. gada martā Seihanūks izveidoja pretošanās valdību FUNCINPEC. Lai piešķirtu līdzekļus FUNCINPEC, Ķīna prasīja sadarbību ar sarkanajiem khmeriem, tādēļ Seihanūks sāka trīspusējas sarunas starp FUNCINPEC, sarkanajiem khmeriem un Sona Sana vadīto Khmeru Tautas nacionālo atbrīvošanas fronti (KPNLF). Pēc vairākām trīspusējo sarunu kārtām, 1982. gada jūnijā Seihanūka vadībā tika dibināta trimdas valdība Demokrātiskās Kampučijas koalīcijas valdība. Ķīnā notika vēl vairākas trīspusējo sarunu kārtas starp 1982. un 1987. gadu, bet tās nedeva lielu diplomātisko progresu, lai pārtrauktu Vjetnamas veikto Kambodžas okupāciju.
1990. gada septembrī ar ANO atbalstu tika izveidota Kambodžas Augstākā Nacionālā Padome — administratīva institūcija, kas bija atbildīga par Kambodžas pārvaldes lietām pārejas periodā līdz brīdim, kad tiks veiktas ANO uzraudzītas vēlēšanas. 1991. gada jūlijā Seihanūks izstājās no FUNCINPEC un tika ievēlēts par Augstākās Nacionālās Padomes priekšsēdētāju.
UNTAC periods
1991. gada 23. oktobrī noslēgta Parīzes miera vienošanās, kas formāli atzina Kambodžas Augstāko Nacionālo Padomi un paredzēja Apvienoto Nāciju pārejas administrācijas Kambodžā (UNTAC) izveidi. UNTAC pilnvaroja miera uzturēšanas spēkus Kambodžā uzraudzīt četru karojošo pušu atbruņošanos un brīvas un godīgas vēlēšanas. Seihanūks Pnompeņā atgriezās 1991. gada 14. novembrī. UNTAC administrācija tika izveidota 1992. gada februārī, bet, sākot realizēt miera uzturēšanas operācijas, drīz saskārās ar pretestību no sarkano khmeru puses. Seihanūks uz to atbildēja, izslēdzot sarkanos khmerus no miera procesa 1992. gada jūlijā un septembrī.
1992. gada novembrī Seihanūks devās uz Pekinu, kur palika sešus mēnešus līdz 1993. gada maijā paredzētajām vēlēšanām. Kādu laiku Seihanūks ANO ģenerālsekretāram Butrosam Butrosam-Gali piedāvāja Kambodžā ieviest prezidentālu sistēmu, bet to atmeta, kad šai idejai nepiekrita sarkanie khmeri. 1993. gada maijā notika satversmes sapulces vēlēšanas, kurās Seihanūka dēla Norodoma Ranaridha vadītā FUNCINPEC ieguva 46 %, bet Huna Sena vadītā Kambodžas tautas partija — 38 % balsu. Tautas partijas līderi bija neapmierināti ar vēlēšanu rezultātiem, un 3. jūnijā Seihanūku aicināja pārņemt visu varu valstī. Seihanūks tam piekrita, un paziņoja par Pagaidu nacionālās valdības veidošanu, kuru vadītu viņš un Huns Sens ar Ranaridhu kā viņu vietnieku. Ranaridhs par šo plānu nebija informēts, un kopā ar Apvienoto Karalisti, ASV, Austrāliju un Ķīnu protestēja pret to. Nākamajā dienā radiopārraidē Seihanūks atsauca Pagaidu nacionālās valdības plānu.