cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atsperes svārsts
Atsperes svārsta kinētiskā, potenciālā enerģija
Atsperes svārstam periodiski mainās ne tikai ātrums un paātrinājums, bet arī kinētiskā un potenciālā enerģija. Ja zināma svārsta masa m un ātrums v, tad kinētiskā enerģija Ek = mv2 : 2. Ja ir zināma svārsta novirze no līdzsvara stāvokļa x un atsperes stinguma koeficients k, tad potenciālā enerģija Ep = kx2 : 2. Svārstību laikā ir spēkā enerģijas saglabāšanās likums, tādēļ kopējā enerģija Ekop = Ek + Ep paliek nemainīga. Kopējā enerģija ir vienāda ar maksimālo potenciālo enerģiju jeb potenciālo enerģiju stāvoklī, kad svārstam ir maksimāla novirze no līdzsvara stāvokļa Ekop = k. A2 : 2. Svārstību pilnā enerģija paliek nemainīga, bet, līdzīgi kā ar ātrumu un paātrinājumu, kinētiskā un potenciālā enerģija viena perioda laikā divas reizes
sasniedz savu minimālo un maksimālo vērtību.
Atsperes svārsta kustība notiek ap līdzsvara stāvokli. Viena pilna svārstība notiek periodā T. Maksimālā novirze no līdzsvara stāvokļa ir svārsta amplitūda A Svārsta kustības laikā mainās gan ātrums, gan paātrinājums, turklāt harmoniskām svārstībām abi šie lielumi mainās sinusoidāli. Ātrums sasniedz savu maksimālo vērtību vmax = k/mA līdzsvara stāvoklī, savukārt maksimālais paātrinājums amax = k : m. A rodas tad, ja svārstu maksimāli novirza no līdzsvara stāvokļa.
Fizikālie apzīmējumi, lielumi
Fizikālie lielumi un apzīmējumi, kurus biežāk izmanto fizikā, lai raksturotu atsperu un citu līdzīgu mehānismu svārstības.
Ārējās saites
Svārstības un viļņi
Video par atsperes svārstu
Ķermeņu svārstības
Hmeļņicki (Izvaltas pagasts)
Hmeļņicki ir ciems Izvaltas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 254 km attālumā no Rīgas.
Omoloja
Omoloja (krievu un sah) ir upe Krievijas Federācijas ziemeļos, plūst pa Sahas Republikas teritoriju. Nosaukums cēlies no upes krastā dzīvojušā jukagiru dzimtas vadoņa Omoloja vārda. .
Upe sākas Verhojanskas grēdas austrumu nogāzē Sietindenas grēdā, plūst ziemeļaustrumu virzienā pa izteiktu ieleju paralēli Kulara grēdai. Nonākot piejūras zemienē, pagriežas ziemeļrietumu virzienā un ieplūst Laptevu jūras Buorhajas līcī, veidojot nelielu deltu. Lielākās pietekas ir Argajurjaha un Kuranahjurjaha, abas kreisās. Upes krasti maz apdzīvoti, vienīgā pastāvīgi apdzīvotā vieta ir Nami upes vidustecē. Upes baseinā skalo zeltu, kas veicina upes piesārņošanos.
Jēkabpils iela (Jūrmala)
Jēkabpils iela ir iela Jūrmalā, Slokas apkaimē. Jēkabpils iela sākas krustojumā ar Dzirnavu ielu un beidzas krustojumā ar Ventspils šoseju. Kopējais ielas garums ir 525 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Jēkabpils ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Jēkabpils iela ir savienota ar šādām ielām:
Īrijas Nacionālā bibliotēka
Bibliotēkas ēka celta 19. gadsimta beigās un tās arhitekts ir Tomass Ņūenhems Dīns (Thomas Newenham Deane, 1828 – 1899). Bibliotēkas krājumos ir apmēram 8 miljoni priekšmetu.
Anna Feita
Anna Feita (de; dzimusi Fenningere (Fenninger) ) ir Austrijas kalnu slēpotāja. Viņa ir divkārtēja Pasaules kausa ieguvēja (2014. un 2015. gadā), kā arī čempione supergigantā.
Karjera
A. Feita kļuva par 2006. gada Pasaules junioru čempioni (supergigantā un kombinācijā), tikpat zelta medaļas ieguva arī 2008. gada čempionātā (kombinācijā un milzu slalomā). Kopā Pasaules junioru čempionātos ieguvusi 7 medaļas, kas padara viņu par vienu no medaļām bagātākajām sportistēm šo sacensību vēsturē.
Pasaules kausā debitējusi. 2009. gadā pirmo reizi iekļuva šo sacensību posma triju labāko skaitā (supergigantā). Pirmo uzvaru guvusi, kad savās mājās Austrijā uzvarēja milzu slalomā. Kopā uzvarējusi septiņos kausa posmos. Sportistes veiksmīgākā sezona bija 2013.—2014. gada sezona, kad kopvērtējumā tika izcīnīta uzvara. Vēl 2012.—2013. gada sezonā kopvērtējumā tika ieņemta trešā vieta, milzu slaloma ieskaitē bijusi otrā. Pasaules kausu viņa ieguva arī 2014.—2015. gada sezonā.
Piedalījusies, kur viņas augstākais sasniegums bija kombinācijā un supergigantā izcīnītā 16. vieta. Startējusi vairākos Pasaules čempionātos, kuros izcīnījusi trīs zelta (2011. gadā Garmišā-Partenkirhenē superkombinācijā, 2015. gadā Bīverkrīkā supergigantā un milzu slalomā), divas sudraba un vienu bronzas medaļu.
A. Feita izcīnīja zeltu supergiganta distancē un sudraba medaļu milzu slalomā.
Atzīta par 2013., 2014. un 2015. gada Austrijas gada labāko sportisti.
Red (Teiloras Sviftas albums)
Red ir amerikāņu dziedātājas Teiloras Sviftas ceturtais studijas albums. Tas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Big Machine Records. Albums, tāpat kā tā vadošais singls We Are Never Ever Getting Back Together, guva gan komerciālus panākumus, gan panākumus vairāku valstu topos.
Rotaļlietu stāsts (filmu sērija)
"Rotaļlietu stāsts" jeb "Rotaļlietas stāsts" (en) ir pilnmetrāžas animācijas filmu sērija. Animācijas filmu ideja pieder Pixar studijai, bet izplatītājs ir Walt Disney Pictures. Filmās stāstīts par rotaļlietām, kas patiesībā ir dzīvas un slēpj no ļaudīm savu piedzīvojumiem pilno ikdienu. Pirmo divu daļu režisors ir Džons Laseters, trešās daļas režisors ir Lī Ankričs, bet ceturtās daļas režisors ir Džošs Kūlijs. Pašreiz ir iznākuši trīs filmas turpinājumi, kā arī vairākas video spēles un mini televīzijas seriāli, tajā skaitā 2000. gada seriāls par "Rotaļlietu stāsta" filmu sērijas varoni Bazu Gaismasgadu (Buzz Lightyear of Star Command), un viņa piedzīvojumiem kā zvaigžņu iekarotājam (en).
Varoņi
Galvenie varoņi visās "Rotaļlietu stāsta" pilnmetrāžas filmās ir kovboju lupatu lellīte šerifs Vudijs un Bazs Gaismasgads - kosmosa iekarotājs, kura ekipējums ir pilns ar dažādām funkcijām un iespējām (tajā skaitā spārniem, balss atskaņošanas pogām, stikla skafandru un lāzeru). Filmās piedalās arī tādi varoņi, kā porcelāna lellīte Bo Bīpa, zaļais dinozaurs Reksis, garais suns ar atsperi Slinkijs, krājkasīte - cūciņa Hamms un Kartupeļgalvas kungs ar kundzi. Katrā "Rotaļlietu stāsta" sērijas filmā parādās arī jauni varoņi, tajā skaitā kovbojmeitene Džesija (kura paliek pie Endija un piedalās arī pēc tam sekojošos piedzīvojumos), lācis Laco, lielais mazulis un motobraucējs Djūks Kabūns.
Red
Red var būt:
Ričards Šeldons
Ričards "Diks" Šeldons (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu vieglatlēts, olimpiskais čempions lodes grūšanā 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kā arī bronzas medaļas ieguvējs diska mešanā šajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē Šeldons startēja divās vieglatlētikas disciplīnās, kurās abās izcīnīja olimpiskās medaļas. Zelta medaļu, ar rezultātu 14.10 metri, viņš izcīnīja lodes grūšanā. Viņa uzstādītais rekords bija arī jaunais olimpiskais rekords šajā disciplīnā. Savukārt diska mešanā viņš ar rezultātu 34.60 metri izcīnīja bronzas medaļu, piekāpjoties Ungārijas sportistam Rūdolfam Baueram un Bohēmijas sportistam Františekam Jandam-Sukam.
Arī viņa brālis, Luiss Šeldons 1900. gada olimpiskajās spēlēs izcīnīja medaļas vieglatlētikā.
Buorhajas rags
Buorhajas rags (ru) ir zemesrags Krievijas ziemeļos, Laptevu jūras krastā. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Ustjanas ulusā.
Vītauta Dižā Universitātes botāniskais dārzs
Vītauta Dižā Universitātes botāniskais dārzs (lt, ) ir botāniskais dārzs Kauņā, Lietuvā, tas atrodas Ž. E. Žilibero ielā 6. Botāniskais dārzs dibināts 1923. gadā kā Lietuvas Universitātes pētniecības centrs. Par dārza ierīkošanas vietu toreiz izvēlējās bijušo Jozefa Godļevska (Józef Godlewski) muižu, kuras parks ar tajā esošajiem dīķiem bija lieliska vieta jauniem stādījumiem. Dārza veidošanu vadīja Tartu Universitātes profesors Konstantīns Regels.
Buorhajas rags
Ģeogrāfija
Zemesrags izvietojies Buorhajas pussalas ziemeļu galā un atdala Janas līci austrumos no Buorhajas līča rietumos. Austrumos no zemesraga atrodas ap 30 km gara pusapplūdusi smilšu strēle. Apvidus bīstams kuģošanai, apkārtnē daudz kuģu vraku. Pussalas un līča nosaukums cēlies no zemesraga nosaukuma, kas tulkojumā no jakutu valodas nozīmē ‘Zemes kalns’.
Vītauta Dižā Universitātes botāniskais dārzs
Mūsdienās dārzs aizņem 62,5 hektārus, tajā sastopami aptuveni 14700 augu un stādījumu. Dārzs sastāv no pieciem sektoriem - dziedniecisko augu, augu patoloģijas, dendroloģijas, pomoloģijas un puķkopības sektoriem.
Volfgangs Veils
Volfgangs Veils (de; Klosterneiburga — 1945. gads Horvātija) bija Austrijas šahists.
Biogrāfija
1930. gados bijis viens no daudzsološākajiem jaunajiem Austrijas šahistiem. Pārstāvējis Austrijas komandu neoficiālajā Pasaules šaha olimpiādē 1936. gadā un izcīnījis zelta medaļu individuālajā vērtējumā. 1937. gadā Vīnes tematiskajā šaha turnīrā izcīnījis 2. vietu aiz Paula Keresa. Pēc Austrijas anšlusa 1938. gadā piedalījies Vācijas šaha čempionātā, kurā dalījis 15.-16. vietu. 1939. gadā uzvarējis Vīnes šaha kluba Hietzinger čempionātā un bijis 3. vietā Vīnes pilsētas šaha čempionātā.
Otrā pasaules kara laikā dienējis Vērmahtā. 1945. gada ziemā Horvātijā gājis bojā no granātas šķembas ievainojuma.
Starodvorje
Starodvorje ir ciems Preiļu novada Aglonas pagastā. Izvietojies pagasta austrumu daļā 34 km no novada centra Preiļiem, 6,5 km no pagasta centra Aglonas un 240 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa P60, Bieržgaļa ezera krastā. Blakus atrodas Starodvorjes kapsēta un Starodvorjes vecticībnieku dievnams.
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Preiļu rajonā.
Hmeļņiki
Hmeļņiki ir ciems Nirzas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 294 km attālumā no Rīgas.
Jelgavas iela (Jūrmala)
Jelgavas iela ir iela Jūrmalā, Bulduru apkaimē. Jelgavas iela sākas krustojumā ar Dārzkopības ielu un beidzas krustojumā ar Vienības prospektu. Kopējais ielas garums ir 380 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Jelgavas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Jelgavas iela ir savienota ar šādām ielām:
Berijs Bondss
Berijs Lamars Bondss (en; dzimis Riversaidā, Kalifornijas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu beisbolists, spēlējis kreisā laukuma spēlētāja pozīcijā.
Karjeras laikā pārstāvējis divus MLB klubus: Pitsburgas "Pirates" un Sanfrancisko "Giants". Viņa tēvs ir bijušais MLB spēlētājs Bobijs Bondss.
"Pirates" sastāva viņš debitēja, 1993. gadā pievienojās "Giants" un aizvadīja savu pēdējo spēli MLB līgā.
Beisbolista karjeras laika gūtie panākumi ierindo viņu starp visu laiku izcilākajiem beisbolistiem. B. Bondss ir 14 reizes piedalījies Visu zvaigžņu spēlē, septiņas reizes ticis atzīts par Nacionālās līgas vērtīgāko spēlētāju. Tāpat viņam pieder vairāki līgas rekordi, tai skaitā karjerā veiktajos mājas skrējienos (762).
Viņš ir iesaistīts BALCO dopinga skandālā.
Kosmos-2505
Par kosmiskā aparāta parametriem un uzdevumiem ir maz oficiālas informācijas. Neatkarīgi eksperti secinājuši, ka Kosmos-2505 ir Kobalt-M sērijas izlūkošanas pavadonis ar optisko kameru. Tas apgādāts ar divām mazām kapsulām un vienas lielas kapsulas, kurās uz zemi var nogādāt uzņemto attēlu filmas. Pavadonis izgatavots CSKB Progress.
Šis ir pēdējais Kobalt-M eksemplārs. Turpmāk tam paredzētos uzdevumus veiks kosmiskie aparāti Persona.
Kosmiskais aparāts tika palaists 15:23:54 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1a no Pļeseckas kosmodroma. Pēc veiksmīgās palaišanas tam piešķirts nosaukums Kosmos-2505.
Galvenais nolaižamais aparāts nolaidās Orenburgas apgabalā 2015. gada 17. septembrī 22:17 UTC.
Juglas iela (Jūrmala)
Juglas iela ir iela Jūrmalā, Dubultu apkaimē. Juglas iela sākas krustojumā ar Dubultu prospektu un beidzas pie kāpu meža. Kopējais ielas garums ir 205 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Juglas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Beringa sala
Beringa sala (ru) ir sala Klusā okeāna ziemeļos, ietilpst Krievijai piederošajās Komandora salās un ir to lielākā sala. Tā ir ap 90 km gara un līdz 24 km plata. Salas un visa arhipelāga augstākais punkts ir Stellera kalns (755 m) salas dienviddaļā. Tāpat kā Aleutu salas, Beringa sala izvietojusies uz zemūdens grēdas, kas norobežo Beringa jūru no okeāna.
Alfredfora
Alfredfora ir franču vissezonas pētniecības stacija Subantarktikā, Krozē salās. Izvietota arhipelāga lielākās Posesionas salas austrumos. Nosaukta 1969. gadā par godu stacijas pirmajam vadītājam Alfredam Foram (Alfred Faure). Stacijas darbu organizē Francijas Pola Emīla Viktora polārais institūts (IPEV; L'Institut polaire français Paul-Emile Victor).
1961. gadā Posesionas salā tika izveidota meteostacija. 1963. gadā tika izbūvēta pastāvīga pētniecības stacija, kas vairākkārt pārbūvēta un mūsdienās ēku kopējā platība ir 2500 m². Papildus galvenajai stacijai salā ierīkotas vēl trīs patversmes. Ar piestātni Poralfredas līča krastā staciju savieno 1,6 km garš ceļš. Galvenās pētniecības nozares ir seismoloģija, ģeomagnētisms, okeanogrāfija, jūras bioloģija, fizioloģija, meteoroloģija.
Beringa sala
Administratīvi sala ietilpst Kamčatkas novada Aleutu rajonā; no 750 salas iedzīvotājiem, kas mīt arhipelāga vienīgajā apdzīvotajā vietā Ņikoļskā, ap 300 ir aleuti.
Tiek uzskatīts, ka pirmie eiropieši, kas atklāja salu, bija Krievijas 2. Kamčatkas ekspedīcija komandora Vitusa Beringa vadībā, kas avarēja pie Beringa salas krastiem. Sala nosaukta bojāgājušā un salā apglabātā ekspedīcijas vadītāja Beringa vārdā. Sala bija neapdzīvota līdz 1825. gadam, kad Krievijas-Amerikas kompānija tajā nomitināja aleutus no Atkas un Atu salām.
Admirs Mehmedi
Admirs Mehmedi (sq, dzimis Gostivarā, Dienvidslāvijā) ir albāņu izcelsmes Šveices futbolists, Vācijas kluba VfL Wolfsburg un Šveices futbola izlases spēlētājs. Spēlē otrā uzbrucēja vai centra uzbrucēja pozīcijā.
Dzimis bijušajā Dienvidslāvijas republikā Maķedonijā. Divu gadu vecumā kopā ar ģimeni izceļojis uz Šveici. Futbola gaitas sācis Bellinconas un Vintertūras jauniešu komandās, bet 2006. gadā pārcēlies uz Cīrihi, kur jau 17 gadu vecumā sācis spēlēt FC Zürich pieaugušo komandā. 2012. gadā pārcēlies uz Dynamo Kyiv, bet jau nākamajā gadā — uz Vācijas Bundeslīgas klubu SC Freiburg. Kad 2015. gadā Freiburgas klubs izkrita no Bundeslīgas, Mehmedi pārcēlās uz Bayer Leverkusen.
Mehmedi spēlējis visu vecumu Šveices jauniešu un junioru izlasēs. Pieaugušo izlasē debitējis 2012. gadā kvalifikācijas mačā pret Angliju.
Katarīna Vita
Katarīna Vita (de; dzimusi ) ir bijusī vācu daiļslidotāja un modele.
Piedalījusies trijās ziemas olimpiskajās spēlēs, 1984. gadā Sarajevā un 1988. gadā Kalgari viņa izcīnīja zelta medaļu, 1994. gadā Lillehammerē ieņēmusi 7. vietu. Karjeras laikā četras reizes kļuvusi par pasaules čempioni (1984, 1985, 1987, 1988), vēl divas reizes izcīnījusi Pasaules čempionāta sudrabu (1984, 1986). Vita ir viena no divām daiļslidotājām, kas izcīnījušas sešus Eiropas čempiones titulus pēc kārtas (1983—1988), otra ir norvēģiete Sonja Henije. Viņa ir viena no panākumiem bagātākajām daiļslidotājām šī sporta veida vēsturē.
Attēlojusi galveno lomu filmā Carmen on Ice, par šo lomu viņa saņēma Primetime Emmy balvu.
Pēteris Delle
Pēteris Delle (1877—1946) bija latviešu agronoms un pārtikas rūpniecības speciālists. Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas Lauksaimniecības fakultātes dekāns (1939—1944), pēc tam Lauksaimniecības tehnoloģijas un mājturības fakultātes dekāns. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Sambo
Vēsture
Par sambo izveidotājiem tiek uzskatīti divi savstarpēji konkurējoši austrumu cīņas meistari — Vasilijs Oščepkovs (1892/1893—1937) un Viktors Spiridonovs (1882—1944). Oščepkovs dzimis Sahalīnas daļā, kas pēc Portsmutas līguma nosacījumiem 1905. gadā kļuva par Japānas īpašumu. Oščepkovs kā bārenis un Japānas pilsonis nonāca apmācībā garīgajā seminārijā Kioto, bet vēlāk tika uzņemts Kodokanas institūtā, kur 1913. gadā ieguva džudo pirmo danu.
Pēteris Delle
Dzīves gājums
Dzimis 1877.gada 3.novembrī Grostonas pagasta "Ķipjos" (tagad Bērzaunes pagastā). Mācījās Bērzaunes draudzes skolā un Jēkabpils pilsētas skolā, pēc tam Gorku zemkopības skolā Mogiļevas guberņā (1894—1899). Studēja Rīgas Politehniskā institūta Lauksaimniecības nodaļā (1899), tad Ķīmijas nodaļā (1900—1905), kur iestājās nelegālajā studentu organizācijā "Zemgalija", bet 1899. gadā kļuva par Ķeizariskās Krievijas Dārzkopības biedrības Rīgas nodaļas biedru, 1903. gadā par tās sekretāru un 1904. gadā par vīna darīšanas sekcijas vadītāju.
Sambo
Vēsture
Spiridonovs bija Krievijas Impērijas armijas kadru virsnieks, kurš 1906. gadā ieinteresējās par tajā laikā Eiropā populāro džiudžitsu, ko apguva pašmācības ceļā. Pirmā pasaules kara laikā guvis smagu kontūziju un atvaļinājies. 1918. gadā sāka nodarboties ar milicijas darbinieku apmācīšanu tuvcīņai. No 1923. gada iekšlietu darbinieku sporta biedrībā Dinamo izveidoja specifiska cīņas veida samoza ([самоз]ащита — 'pašaizsardzība') apmācību, kas bija paredzēta vienīgi specvienību kaujiniekiem.
Pēteris Delle
Dzīves gājums
Pēc 1905. gada revolūcijas apspiešanas ar svešu vārdu kā Kārlis Grēns devās uz ārzemēm, kur papildinājās Geizenheimas izmēģinājumu stacijā un Veinsbergas vīna darīšanas izmēģinājumu stacijā Vācijā. 1908.—1909. gadā P. Delle strādāja par ķīmiķi-vīndari Odesas vīna darīšanas izmēģinājumu stacijā, bet no 1910. līdz 1916. gadam vadīja raugu laboratoriju Besarābijas vīna darīšanas izmēģinājumu stacijā Kišiņevā. 1914. gadā izdota Delles grāmata "Augļu un ogu vīnu izgatavošana". Pēc atgriešanās dzimtenē 1920. gadā nodibināja Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātes Rūgšanas un lauksaimniecības tehnoloģijas katedru un bija ievēlēts par Lauksaimniecības fakultātes dekānu (1921). 1924. gadā viņu iecēla par Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātes izmēģinājumu, kontroles un tīrkultūru stacijas vadītāju.
Sambo
Vēsture
Līdztekus attīstījās sporta sambo. Oščepkovs sāka pasniegt džudo Maskavas Fiziskās kultūras institūtā. Pārvaldot arī ušu un durkļu cīņas, kā arī augstskolā no studentiem iepazinies ar dažādu PSRS tautu cīņu veidiem, Oščepkovs pakāpeniski attālinājās no klasiskā džudo kanoniem un veidoja jaunu pašaizsardzības cīņas mākslu. Vienlaicīgi tā paša institūta militārajā fakultātē Oščepkovs pasniedza jaunizveidotās cīņas mākslas kaujas stilu.
Pēteris Delle
Dzīves gājums
Pēc Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas nodibināšanas bija tās profesors un vadīja Lauksaimniecības fakultāti, Lauksaimniecības tehnoloģijas katedru un Rūgšanas un lauksaimniecības tehnoloģijas laboratoriju (1939—1944). 1944. gadā izveidoja LLA Lauksaimniecības tehnoloģijas un mājturības fakultāti, bija tās pirmais dekāns.
Sambo
Vēsture
Pakāpeniski Spiridonova un Oščepkova izveidotie cīņās stili apvienojās un PSRS Sporta komiteja 1938. gada 16. novembrī oficiāli atzina sambo. Lielā terora laikā Oščepkovu apcietināja NKVD un viņš gāja bojā Butirku cietumā.
Ujediņeņijas sala
Ujediņeņijas sala (ru) ir Krievijai piederoša neapdzīvota sala Ziemeļu Ledus okeānā. Administratīvi ietilpst Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā.
Pēteris Delle
Piemiņa
Delles vārdā (Index Delle) nosaukts vīna izturības pakāpes rādītājs (augļu un ogu sulas nebojājas, ja tajās cukura daudzums ir 78g / 100 ml vai etilspirts 13g / 100 ml). Attiecība 78 / 13 = 6 zināma kā Delles vienība. Viņa vārdā nosaukta Latvijas Lauksaimniecības universitātes Pārtikas produktu tehnoloģijas laboratorija, Pārtikas tehnoloģijas fakultātē ir iedibināta P. Delles stipendija.
Ujediņeņijas sala
Vēsture
Salu 1878. gada 26. augustā atklāja norvēģis Edvards Johansens ar kuģi Nordland un nosauca par Ensomhedeni (Ensomheden — ‘Vientulība’), neprecīzi norādot tās koordinātas. 1915. gadā salu apmeklēja ekspedīcija ar kuģi Eklips, kas meklēja pazudušo Rusanova ekspedīciju. Vēlākos gados citas ekspedīcijas vairākkārt mēģinājušas salu atrast, līdz to 1933. gadā atrada Oto Šmita ekspedīcija ar kuģi Čeļuskin 50 jūdzes uz ziemeļrietumiem no Johansena norādītās vietas.
Ieeja tukšumā
"Ieeja tukšumā" ir Gaspara Noē veidota 2009. gada Francijas filma. Uzņemta neona gaismu Tokijas pilsētvidē, filma seko līdz Oskaram, jaunam amerikāņu narkodīlerim, ko sašauj policija un kurš no ārpusķermeņa pieredzes stāvokļa turpina vērot turpmākos notikumus. Filma ir uzņemta no pirmās personas skatupunkta, kas lido virs pilsētas ielām. Ik pa laikam tajā ir epizodes, kurās Oskars skatās aiz sava pleca, kad savukārt tiek rādītas epizodes no viņa pagātnes. Viscaur filmai ir izmantota eksperimentālā kino un psihodēlisko vielu pieredzes tēlainība. Noē filmu raksturo kā "psihodēlisku melodrāmu".
"Ieeja tukšumā" tika pirmizrādīta 2009. gada 22. maijā Kannu kinofestivālā. Tā saņēma galvenokārt pozitīvus kritiķu vērtējumus, tomēr tā bija komerciāli neveiksmīga, jo tās ienākumi bija daudz mazāki par budžetu.
Vita
Vita var būt:
Charlie and the Chocolate Factory
Charlie and the Chocolate Factory var būt:
GAZ-21
GAZ-21 "Volga" ir PSRS vidējās klases vieglais automobilis, kas tika ražots Gorkijas Automobiļu rūpnīcā no 1956. gada (1957) līdz 1970. gadam. Rūpnīcas indekss iesākuma bija GAZ-M-21, vēlāk GAZ-21.
Priekšvēsture
Kopš 1946. gada GAZ ražoja vieglo automobili GAZ M-20 "Pobeda". Uz ražošanas uzsākšanas laiku "Pobeda" izcēlās ar pietiekami modernu konstrukciju un dizainu.
"Pobeda-NAMI"
Pirmais mēģinājums izveidot perspektīvu modeli esošā modeļa GAZ M-20 aizvietošanai notika jau 1948. gadā, kad NAMI speciālisti pēc Automobiļu ražošanas ministrijas pasūtījuma izstrādāja savu "Pobeda" sērijas modeļa variāciju, kas iemantoja indeksu "Pobeda-NAMI". Bija divas modeļa variācijas.
Šis projekts paredzēja izmantot sedana virsbūvi ar trim izteiktiem apjomiem (divapjomu fāstbeka vietā), kā arī izmaiņas ārējā dizainā un iekšējā salona izskatā.
Priekšējo "Pobedas" dīvānu piedāvāja aizstāt ar diviem atsevišķiem sēdekļiem, kam bija šauras kausveida muguriņas, kas palielināja lietderīgo automobiļa salona telpu. Pašam salonam bija modernāka apdare.
Automobiļa priekšas noformējums, mākslinieka V. A. Arjamova izpildījumā, sevī ietvēra "brieža galvas un ragu motīvu" — Gorkijas pilsētas tradicionālo simbolu.
Tika izveidoti daži paraugmodeļi ar dažādām ārējās apdares atšķirībām, no kuriem vienam modelim bija divkrāsu krāsojums, pastāvēja arī daudz nopietnāku modernizāciju skiču projekti.
Perspektīvai tika veidoti vairāki "hidromehāniski automātisko pārnesumu" (automātiskās pārnesumkārbas) prototipi priekš "Pobedas" (projekts NAMI-D2), kā arī M-20 dzinēja forsētais variants ar augšpusē izvietotiem ieplūdes vārstiem (izplūdes vārsti palika lejā), kas vēlāk tika izmantots uz "Pobedas" sporta variācijām.
Kopumā, ārēji modernizētais automobiļa variants atgādināja tā laika populārākos citu ražotāju auto modeļus, tādus kā amerikāņu Kaiser (1947.—1950. gadu modeļus) un analoģiskus trīsapjomu sedanus ar izteiktiem apjomiem un izteiktu pontonu.
Tomēr sakarā ar ražotnes pārveides grūtībām šis piedāvājums netika pieņemts. Vēlāk, sedans uz "Pobedas" bāzes sāka ražot Polijā ar nosaukumu "Varšava" (viena no vēlākajām modifikācijām). Tomēr šis modelis tika izstrādāts neatkarīgi no "Pobeda-NAMI", un ārējais noformējums arī atšķīrās.
"Pobedas" otrās paaudzes projekts
Kopš 1951. gada Gorkijas Automobiļu rūpnīcā tika uzsākta vidējās klases jaunas paaudzes automobiļa izstrāde ar apzīmējuma indeksu GAZ M-21 "Pobeda-II". Paraugu izveidoja no ģipša, kurš ārēji atgādināja sērijveidā ražoto GAZ М-12 "ZiM", kura dizaina autors arī bija Ļevs Jeremējevs.
Tā kā pats "ZiM" jau sāka novecot, "Pobedas" otrās paaudzes projekts netika pieņemts ražošanai.
Sākumperiods
Kopš 1952. gada norisinājās paralēls darbs pie diviem neatkarīgiem GAZ M-21 projektiem ar devīzēm "Zvezda" (dizaineris — Džons Viljams) un "Volga" (dizaineris — Ļevs Jeremējevs).
1953. gadā bija gatavi abu mašīnu maketi. Perspektīvāks bija Viljamsa projekts — futūristisks fāstbeks ar panorāmas stikliem un divām lielām peldspurām automobiļa aizmugurē; tomēr, Jeremējeva "Volga" bija tuvāka rūpnieciskajām iespējām un izskatījās tradicionālāk, tādēļ, darbs tika turpināts tieši pie šī modeļa.
No 1953. gada par galveno konstruktoru automobiļa izveidē tika norīkots A. Ņevzorovs, bet galvenais rūpnīcas konstruktors lielākajā automobiļa projektēšanas laikā bija N. I. Borisovs.
Salīdzinājums ar ārzemju analogiem
Izstrādes procesā tika plaši izmantota ārzemju ražotāju pieredze, kā izpētei pēc tā laika tradīcijām tika piesaistīti īsti to laiku ārzemju automobiļu modeļi: divi 1954. gada Ford Mainline ar sešu un astoņu cilindru dzinējiem (ASV), 1953 gada Chevrolet 210 (daudzos avotos minēts — Styleline DeLuxe) (ASV), 1953. gada Plymouth Savoy (ASV), 1952. gada Kaiser Henry J (ASV), 1952. gada Standard Vanguard (Lielbritānija) un Opel Kapitan (VFR). Pirmie divi tika iepirkti, lai izpētītu automātisko transmisiju. Beigās šie modeļi tika izmantoti salīdzinājuma pārbaudēs kopā ar GAZ M-21 testa modeļiem. Vairākos materiālos minēts, ka pārbaužu laikā Standard Vanguard iekļuva nopietnā ceļu satiksmes negadījumā Krimas ielās.
Īpaši jāatzīmē, ka PSRS autorūpnīcas pastāvīgi pētniecības nolūkiem iepirka savas produkcijas ārzemju analogus, kas tiek uzskatīta par normālu pasaules līmeņa praksi un ne vienmēr tam bija kāds sakars ar vietējo konstrukciju izstrādi. Dotajā gadījumā, ārzemju modeļi tika piesaistīti tieši izstrādes laikā, nevis tika pētīti pirms tās. Piemēram, Ford Mainline, kas daudz kur ir minēts bezmaz vai kā M-21 paraugs, patiesībā rūpnīcā tikai parādījās tikai 1954. gada vasarā, kad jau norisinājās "Volgu" testa braucieni.
Raksturs un tehniskais līmenis piesaistītajiem automobiļiem—analogiem bija diezgan dažāds. Gan Opel, gan Standart bija novecojuši modeļi — pirmais bija pirmskara ražojums, bet otra ražošana tika uzsākta gandrīz vienlaicīgi ar "Pobedu". Uz to brīdi abus modeļus gatavojās noņemt no ražošanas. Chevrolet bija diezgan veiksmīgs, bet arī novecojis modelis, ko ražoja līdz 40. gadu beigām, kopumā tas pēc stila un uzbūves līdzinājās padomju ZiMam, neskaitot locīto vējstiklu, dzinēju ar augšā izvietotiem vārstiem un automātisko pārnesumkārbu (divpakāpju, "Power-Glide" tipa). Ford un Plymoth bija tam laikam jauni modeļi — pirmo uzsāka ražot 1952. gadā, otru 1953. gadā, no tiem veiksmīgākais un pilnīgākais bija Ford modelis, bet 1953.—1954. gadu Plymoth tika uzskatīts par "pārejas" modeli.
Atsevišķas ārzemju analogu iezīmes parādās arī "Volgā", īpaši atsevišķās virsbūves elementu konstrukcijās (piemēram, durvju rotorveida slēdzene) un salona dizainā (piemēram, spidometra galīgais variants caurspīdīgas "pussfēras" izskatā parādījās tikai pēc Ford modeļa izpētes — agrīniem M-21 prototipiem bija vairāki dažādi pavisam cita dizaina spidometri, kas bija pilnībā iegremdēti instrumentu panelī).
Automātiskā pārnesumkārba pilnībā tika izstrādāta balstoties uz Ford korporācijas Ford-O-Matic Drive transmisijas bāzes, ko, savukārt, priekš Ford izstrādāja kompānija Borg-Warner.
Lielākā "Volgas" mehānisko mezglu daļa, tika oriģināli izstrādāta Padomju Savienībā, un lielākoties tie balstījās uz jau sērijveidā esošajiem produktiem, pārsvarā tos izveidoja no jau pārbaudītiem paraugiem, kas jau tika lietoti uz lielākas klases automobiļiem "ZiM" GAZ-М-12, un pat daļēji tie tika unificēti. Pirmām kārtām tas attiecas tieši uz transmisijas un šasijas agregātu konstrukcijām.
"Volgas" dizains tika veidots Amerikas autobūves skolas iespaidā, un no dizaina viedokļa ir tieša no Amerikas nākušā "aerostila" padomju interpretācija, kas auto izstrādes brīdī bija populārs visā pasaulē.
Angļu žurnāla "The Autocar" eksperti, 1960. gadā veica testa braucienu ar automobili GAZ-M-21K "Volga" (šīs modifikācijas āriene bija tuva 1954—55. gada prototipiem), pilnība atzina "Volgas" padomju saknes un tās dizainu aprakstīja kā "nesenās amerikāņu un eiropiešu dizaina tendences".
Dizains
"Volgas" dizains jau izveidojās agrīnajā izveides posmā. Tā autors, pieredzējis mākslinieks-konstruktors Ļevs Jeremējevs, balstoties uz tā laika pasaules automobiļu modes tendencēm — pirmkārt uz amerikāņu "stailingu", kurā tobrīd dominēja aviācijas un daļēji pat kosmisko raķešu motīvi — izveidoja ļoti izteiksmīgu, dinamisku un elegantu tā laika automobili ar diezgan sarežģītu virsbūves veidolu, nosacīti pretēju jau pierastajai "Pobedai" vai smagnējam ZiMam GAZ-12 un vieglajiem ZiSiem.
"Pirmā sērija" (no 1957. gada)
Automobiļus, ko ražoja laika posmā no 1956. gada līdz 1958. gada novembrim, vēlāk ieguva apzīmējumu "pirmā sērija" (kā arī, "pirmais laidiens", "ar zvaigzni").
Kopumā 1956. gadā tika saražoti tikai 5 šīs markas automobiļi, masveida ražošana tika uzsākta tikai nākamajā gadā
Līdz 1957. gada beigām automobiļi tika izlaisti ar forsētu "Pobedas" dzinēju, kam bija palielināts darba apjoms palielinot cilindra diametru līdz 88 milimetriem  — pavisam tika saražoti 1100 automobiļi. Šis dzinējs arī tika uzstādīts uz GAZ-69 eksporta modeļiem. Šis dzinējs tika aprīkots tikai ar mehānisko pārnesumkārbu.
1957. gada vasarā tika pabeigts darbs pie jaunā dzinēja ZMZ-21 (ru) un gada beigās automobiļus jau aprīkoja ar šiem dzinējiem.
"Otrā sērija" (no 1959. gada)
Automobiļi, kas ražoti 1958. gada beigās un 1959. gada pašā sākumā, tiek saukti par pārejas modeļiem, bet no 1959. līdz 1962. gadam par "otro sēriju".
1958. gada beigās automobilis tika modernizēts. Modernizācija pārsvarā skāra auto ārieni. Tika izmainīta priekšējo spārnu forma, palielinot riteņu arkas, auto priekšas noformējums līdzinājās vienam no 1955. gada prototipiem (tā sauktā "haizivs mute", radiatora reste ar 16 ribām).
Pavisam tika saražotas apmēram 140 tūkstoši šādas modifikācijas automobiļu.
"Trešā sērija" (no 1962. gada)
1962. gadā automobilis piedzīvoja kārtējo modernizāciju — "trešā sērija".
Dzinējs kļuva mazliet jaudīgāks (75 Zs), sviru amortizatorus nomainīja teleskopiskie, no ražošanas tika izņemta versija ar automātisko pārnesumkārbu. Salons tika mazliet modernizēts — izmainīts noformējums.
Šis modelis tika ražots līdz 1970. gada 15. jūlijam (no 1968. gada, paralēli jau ražoja jauno "Volgu" GAZ-24).
Kopsummā tika saražoti apmēram 470 tūkstoši "trešās sērijas" automobiļu.
Pamata modifikācijas
Uz "trešās sērijas" GAZ-21 automobiļa bāzes tika izlaisti atsevišķi modeļi:
Horošova (Nirzas pagasts)
Horošova ir ciems Nirzas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 285 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa A12.
Apes dolomīta atsegums
Apes dolomīta atsegums ir kopš 1977. gada aizsargājams ģeoloģisks objekts Smiltenes novada Apes pagastā. Izvietojies Apes pilsētas dienvidu pierobežā starp Uskaniem un Apes muižu. Atsedzas tikai šajā apvidū sastopamais rupjkristāliskais augšdevona Pļaviņu svītas dolomīts. Uz dolomīta virsmas zem segkārtas vērojamas ledāja ierautas skrambas un slīpējums.
Īrijas Nacionālā galerija
Muzeja kolekcijā ir tādu autoru kā Hendriks Averkamps, Jans Brēgels Jaunākais, Domeniko Girlandajo, Franss Halss, Viljams Hogārts, Karavadžo, Lūkass Krānahs Vecākais, Andrea Mantenja, Nikolā Pusēns, Rembrants, Jakobs van Reisdāls, Pīters Pauls Rubenss, Ticiāns, Djego Velaskess, Jans Vermērs darbi.
Asinsblakšveidīgo infrakārta
Asinsblakšveidīgo infrakārta (Cimicomorpha) ir lielākā blakšu apakškārtas (Heteroptera) infrakārta, kas apvieno 19 mūsdienās dzīvojošu blakšu dzimtas. Vairākas dzimtas ir atklātas salīdzinoši nesenā pagātnē, piemēram, 2007. gadā sistemātikai tika pievienota jauna ASV austrumos dzīvojoša blakts suga - Curalium cronini, kura ir vienīgā suga savā dzimtā Curaliidae. Par vairākām dzimtām sistemātiķiem nav vienprātības. Piemēram, apvienotajā taksonomijas informācijas sistēmā (ITIS - Integrated Taxonomic Information System) tīklblakšu dzimta (Tingidae) tiek izdalīta tīklblakšu virsdzimtā (Tingoidea), bet palmu blakšu dzimta (Thaumastocoridae) palmu blakšu virsdzimtā (Thaumastocoroidea), bet citās sistemātikās abas dzimtas tiek sistematizētas mīkstblakšu virsdzimtā (Miroidea).
Māra Cielēna
Māra Cielēna (dzimusi Rīgā) ir latviešu rakstniece.
1972. gadā beigusi mācības Rīgas 49. vidusskolā, 1977. gadā absolvējusi Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultāti.
2000. gadā tikusi iekļauta Starptautiskajā bērnu un jauniešu grāmatu valdes Andersena balvas goda sarakstā. Kopš 2001. gada ir Latvijas Rakstnieku savienības biedre.
Torstens Linss
Torstens Linss (de; dzimis ) ir vācu matemātiķis, Hāgenes tālmācības universitātes profesors un šaha problēmists.
1998. gadā Īrijas Nacionālā universitātē Korkā aizstāvējis disertāciju filozofijas doktora grāda iegūšanai. T. Linss ir daudzu zinātnisku darbu autors.
Šaha kompozīcija
Kopš 1983. gada sastādījis vairāk nekā 1200 dažādu žanru šaha kompozīcijas. Pēdējos gados pievērsies garu pašmata daudzvilču sastādīšanai. No 2004. gada starptautiskais meistars šaha kompozīcijā. 5. pasaules čempionātā (WCCI 2010—2012) ieguvis sudraba medaļu pašmatu žanrā.
1987. gadā Torstens Linss nodibinājis šaha kompozīcijas žurnālu harmonie-aktiv un bijis tā pirmais redaktors. No 1996. līdz 2012. gadam žurnāla redaktora amatu ieņēmis Franks Rihters, bet 2013. gadā atkal šai amatā atgriezies T. Linss.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Jozefs Masopusts
Jozefs Masopusts (dzimis Strimices ciemā, netālu no Mostas pilsētas; miris  Prāgā) bija Čehoslovākijas futbola spēlētājs un treneris. 1962. gadā viņš tika atzīts par Eiropas gada futbolistu. 2003. gada novembrī par godu UEFA jubilejai, viņu Čehijas Futbola asociācija izvēlēja par Čehijas futbola pēdējo 50 gadu labāko spēlētāju, iekļaujot viņu UEFA jubilejas apbalvojumu izlasē. Savas karjeras laikā viņš spēlēja pussarga pozīcijā un bija viens no Čehoslovākijas futbola izlases līderiem. Izlasē viņš aizvadīja 63 spēles, gūstot 10 vārtus.
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
1962. gadā Masopusts bija Čehoslovākijas komandas līderis, kad tā sasniedza 1962. gada Pasaules kausa finālu, kur zaudēja Brazīlijai. Finālā viņš guva pirmos vārtus, izvirzot savu komandu vadībā, tomēr Brazīlija atspēlējās un uzvarēja ar 3-1. Par sniegumu Pasaules kausa finālturnīrā viņš 1962. gadā tika atzīts par Eiropas gada futbolistu. Kopumā izlases rindās viņš aizvadīja 63 spēles, gūstot desmit vārtus. Viņš piedalījās arī 1958. gada Pasaules kausā. 1960. gada Eiropas čempionātā viņš ar komandu ierindojās trešajā vietā.
Masopusta pirmais klubs bija ZSJ Uhlomost Most, bet 19 gadu vecumā līgumu ar viņu noslēdza ZSJ Technomat Teplice (1951. gadā pārsaukts par ZSJ Vodotechna Teplice) un viņš debitēja augstākajā līgā. 1952. gadā viņš pievienojās Čehoslovākijas bruņoto spēku komandai ATK Praha (1953. gadā pārsaukts par ÚDA Praha, bet 1956. gada ziemā par Prāgas "Dukla"). Kopā ar komandu viņš astoņas reizes uzvarēja vietējā čempionātā.
1968. gadā viņš nonāca savā pirmajā ārzemju klubā, kā spēlējošais treneris palīdzot Crossing Molenbeek kvalificēties Beļģijas augstākajai līgai. Viņa trenera karjera turpinājās Dukla komandā, tomēr par lielāko trenera karjeras sasniegumu kļuva uzvara Čehoslovākijas līgā ar Zbrojovka Brno 1978. gadā. Vēlāk, 1984.-88. gadā, viņš vadīja Čehoslovākijas izlasi, bet pēc tam arī Indonēzijas jauniešu izlasi 1988.-91. gadā.
Miris pēc ilgstošas slimības, 84 gadu vecumā.
Ērberģes muiža
Ērberģes muiža (de), saukta arī par Taubes muižu, bija muiža Ērberģē, tagadējā Aizkraukles novada Mazzalves pagasta teritorijā. Pirms 1920. gada agrārās reformas Ērberģes muiža 1862 ha platībā piederēja fon Hānu dzimtai. Reformas gaitā muižas zemes sadalīja 159 jaunsaimniekiem un zemes piegriezumos citām saimniecībām, bet kungu mājā ierīkoja pastu.
No 1930. gada bijušajā Ērberģes muižas kungu mājā darbojas Mazzalves pamatskola.
Vēsture
Muiža no 1465. gada līdz Livonijas kara beigām piederēja Heinriham Zellem (Selle) un viņa pēcnācējiem. 1582. gadā to mantojuma ceļā ieguva Lidinghauzenu-Volfu (v. Lüdinghausen-Wolff) dzimta. 1686. gadā muižu nopirka Gothards Vilhelms von Fītinghofs, kura meita apprecējās ar brīvkungu Aleksandru fon Taubi. Līdz Kurzemes hercogistes aneksijai 1795. gadā muiža piederēja viņu mantiniekiem. Pirms 1806. gada Ērberģes muižu kopā ar Salas pusmuižu (Holmhof) iegādājās fon Hānu dzimta, kas 1868. gadā uzcēla muižas kungu māju klasicisma stilā. Pēc muižas atsavināšanas barona fon Hāna ģimene pārcēlās dzīvot uz Ērberģes dzirnavām, bet bijušajā muižas mājā no 1922. līdz 1927. gadam bija Latvijas pasta nodaļa un no 1930. gada pamatskola.
Otrā pasaules kara beigās skolas ēkā 1944. gadā bija iekārtots Sarkanās armijas kara hospitālis. 1962. gadā skolai pievilka elektrību, 1983. gadā ierīkoja centrālapkuri, ūdensvadu, un jaunu elektrības instalāciju.
Muižas ēku komplekss
Līdz mūsdienām ir saglabājusies Ērberģes muižas kungu māja (1868), kurā atrodas Mazzalves pamatskola, klēts, veļas mazgātava (1875), kalve, ūdensputnu kūtiņa (1823) un divi pagrabi (ap 1876). Agrāk muižas centrā bija arī spirta brūzis, rija, muižas kalpu māja, cūku kūts un zirgu stallis ar dzīvokļiem, govju kūts ar siena šķūni.
7,8 ha lielajā muižas parkā tagad ir izveidota "Zilās Dāmas taka".
Muižas kungu māja
Kungu māja ir divstāvu ēka ar izbūvētu mansardstāvu abos sānu spārnos, ēkas trīsstāvīgā centrālā daļa parādes fasādē papildināta ar rizalītveida ieejas izbūvi divu stāvu apjomā, kas balstās uz noapaļotas formas arkādes, kas rotāta vienkāršotām profilu joslām. Centrālās daļas apjoma karnīzes greznotas ar zobiņveida profilu frīzi. Ēkas parka puses fasādē 19.gs.2.p. izbūvēta plaša Šveices stila veranda, no kuras uz upi ved dārza kāpnes.
Inženiergrafika
Inženiergrafika ir simbolu un pieņēmumu sistēma, kuru izmanto rasējumos. Inženiergrafikas teorētiskos pamatus nosaka tēlotāja ģeometrija.
Inženiergrafikas uzdevums ir ātri un kvalitatīvi izgatavot konstruktoru dokumentāciju, kuru iespējams ātri un pareizi nolasīt. Tādējādi inženiergrafika nodrošina korektu informācijas nodošanu no inženierizstrādājuma idejas autora (konstruktora, projektētāja, izgudrotāja) līdz šī izstrādājuma ražotājam.
Latvijā ir spēkā Starptautiskās standartizācijas organizācijas (STO vai ISO), Eiropas standarti (EN) un Ekonomikas ministrijas SIA "Latvijas standarts" (LVS) standarti. Praksē var būt sastopami arī PSRS Vissavienības valsts standarti (VVST vai GOST).
Projicēšanas veidi
Telpiskus objektus attēlo, izmantojot vairākas metodes. Inženiergrafikā attēlošanas metožu pamatā ir projekcijas. Izšķir divus projicēšanas veidus: centrālajā projicēšanā punkta projekciju iegūst, velkot projicējošo staru no projekcijas centra caur projicējamo punktu uz projekciju plakni; paralēlajā projicēšanā projekcijas centrs atrodas bezgalīgi tālu un projicējošie stari ir savstarpēji paralēli, punkta projekciju iegūst, velkot projicējošo staru caur projicējamo punktu uz projekciju plakni. Savukārt, paralēlās projekcijas iedala vēl divos veidos: taisnleņķa jeb ortogonālās, ja projicējošie stari ir perpendikulāri projekciju plaknei; slīpleņķa jeb klinogonālās, ja projicējošie stari nav perpendikulāri projekciju plaknei. Rasējumos izmanto taisnleņķa projicēšanu. Tādējādi projicēšanā izšķir šādus elementus: telpisku objektu, projekciju plakni \Pi, projekcijas centru S (centrālās projicēšanas gadījumā), projicēšanas virzienu v (paralēlajā projicēšanā, sakrīt ar projicējošo staru virzienu).
Ģeometrisko objektu projicēšana
Par ģeometrisko primitīvu jeb atsevišķu ģeometrisko objektu projicēšanu, kā arī par attēlu transformācijām skatīt Tēlotāja ģeometrija.
Attēlojuma veidi
Rasējumam, telpiska objekta tehniskās dokumentācijas grafiskajam dokumentam, būtu jābūt uzskatāmam un viegli izmērojamam, taču neviens no projicēšanas veidiem nenodrošina abus nosacījumus vienlīdz kvalitatīvi. Centrālo projicēšanas metodi izmanto arhitektūrā perspektīvas konstruēšanai, šiem attēliem piemīt laba uzskatāmība, taču tie ir grūti konstruējami un mērāmi. Paralēlās projekcijas ir vieglāk konstruēt un mērīt, taču šādi iegūti attēli ir slikti uzskatāmi, jo ļoti atšķiras no īstenībā redzamā. Viena projekcija pilnībā neraksturo telpiskus objektus, tāpēc projekcijas jāveido vairākās plaknēs vai jāpievieno papildu informācija.
Kompleksais rasējums
Kompleksais rasējums sastāv no objekta projekcijām trīs vai vairāk projekciju plaknēs. Komplekso rasējumu veic trīsplakņu kaktā, kurš sastāv no trim savstarpēji perpendikulārām plaknēm, kuras sadala telpu astoņās daļās (kaktos), kuras sauc par oktantiem. Pēc ISO, objekts tiek attēlots pirmajā oktantā (Eiropas sistēma). (Ziemeļamerikā objektus pieņemts attēlot trešajā oktantā. Apvienotajā Karalistē sastopamas abas sistēmas.) Horizontālo projekciju plakni pieņemts apzīmēt ar \Pi_1, frontālo — ar \Pi_2, profilo — ar \Pi_3. Šīs trīs plaknes šķeļas pa savstarpēji perpendikulārām taisnēm x, y, z, kuras krustojas punktā O. Šīs taisnes sauc par projekciju jeb koordinātu asīm, punktu O — par koordinātu sistēmas sākumpunktu.
Kādu punktu ievieto trīsplakņu kakta pirmajā (I) oktānā un ortogonāli projicē uz katru no trim plaknēm. Projicējošā stara un projekciju plaknes krustpunktā atrodas punkta projekcija ar tādu pašu nosaukumu (lielo burtu vai ciparu) kā projicējamajam punktam, bet ar indeksu, kurš ir tāds pats kā atbilstošās projekciju plaknes indekss ( 1, 2 , 3 ). Plaknē \Pi_1 atrodas punkta horizontālā projekcija jeb virsskats, \Pi_2 atrodas frontālā projekcija jeb pretskats, \Pi_3 — profilā projekcija jeb kreisais sānskats. Punkta stāvokli telpā nosaka trīs koordinātas (x, y, z).
Trīsplakņu kakta modeli ar visām projekcijām izklājot vienā plaknē, iegūst plakanu rasējumu. Taisnes, kuras savieno punkta projekcijas, sauc par kārtotājām taisnēm (kompleksajā rasējumā tās vienmēr ir perpendikulāras projekciju asīm). Komplekso rasējumu var attēlot, nerādot projekciju asis, to sauc par bezasu rasējumu.
Aksonometrija
Aksonometrijā objekts tiek attēlots vienā projekciju plaknē. Šis attēlojuma veids atšķiras no kompleksā rasējuma ar labu uzskatāmību. Taču aksonometriskais attēls ir grūtāk konstruējams, tas attēlo objektu tikai vienā rakursā. Aksonometrijā visi mērījumi jāveic tikai triju koordinātu asu virzienos.
Kāds punkts, kas atrodas koordinātu sistēmā, tiek projicēts uz projekciju plaknes kopā ar koordinātu sistēmu, iegūstot punkta projekciju (primārā projekcija) un koordinātu sistēmas projekciju (aksonometrisko koordinātu sistēmu). Aksonometrijā nepieciešama arī punkta horizontālās projekcijas projekcija projekciju plaknē (sekundārā projekcija).
,, ,
kur k_x, k_y, k_z ir sagrozījuma koeficienti attiecīgi x ass, y ass, z ass virzienā; x, y, z ir attālums no koordinātu sākumpunkta līdz koordinātai uz attiecīgi x, y, z ass īstajā koordinātu sistēmā; x', y', z' ir attālums no koordinātu sākumpunkta līdz koordinātai uz attiecīgi x, y, z ass aksonometriskajā koordinātu sistēmā. Ja visi trīs sagrozījuma koefiecienti ir vienādi, pastāv izometrija. Ja divu asu sagrozījuma koeficienti ir vienādi, pastāv dimetrija. Ja visi trīs sagrozījuma koeficienti ir atšķirīgi, pastāv trimetrija.
Aksonometrijas pamatteorēma (Polkes teorēma) nosaka, ka aksonometrisko asu virzienus un sagrozījuma koeficientus var izvēlēties brīvi. Taču praksē nepieciešams veidot uzskatāmu attēlu, pareizi izvēloties attēla plaknes novietojumu un projicējošo staru leņķi pret to. Parasti izmanto kādu no standarta aksonometrijas veidiem: ortogonālo izometriju, ortogonālo dimetriju, frontālo izometriju, frontālo dimetriju, horizontālo izometriju (pirmie divi veidi ir ortogonālā jeb taisnleņķa aksonometrija, pēdējie trīs — klinogonālā jeb slīpleņķa). Aksonometrijas veidu izvēlas, ņemot vērā attēla uzskatāmību un konstruēšanas parocību.
Ortogonālajā izometrijā īstās koordinātu asis un objekts novietots slīpi pret projekciju plakni, savukārt, projicēšanas virziens ir perpendikulārs šai plaknei. Visas trīs koordinātu plaknes veido ar projekciju plakni 120° leņķi, sagrozījuma koeficienti visu trīs asu virzienos ir 0,82. Praksē izmanto reducēto sagrozījuma koeficientu, kura vērtība ir 1, rezultātā attēls ir 1,22 reizes lielāks. Šajā izometrijā riņķa līnijas attēlojas par elipsēm, tomēr praksē tās aizstāj ar ovāliem — cirkuļlīknēm ar četriem centriem un diviem rādiusiem.
Skati
Skats ir pret skatītāju vērstās priekšmeta virsmas taisnleņķa projekcija. Priekšmetu attēlošanai tiek izmantoti pamatskati, kuri izvietoti projekciju pamatplaknēs. Pēc skata virziena izšķir šādus pamatskatus: pretskats (parasti tas ir galvenais skats), virsskats, kreisais sānskats, labais sānskats, apakšskats, mugurskats. Rasējumos var tikt izmantoti visi pamatskati vai tikai daļa, visbiežāk trīs: pretskats (frontālais), virsskats (horizontālais), kreisais sānskats (profilais). Skatu skaitam jābūt minimālam, bet pietiekamam, lai sniegtu priekšstatu par attēlotā objekta izmēriem un formām. Parasti rasējumos skatus izvieto, vadoties pēc galvenā skata novietojuma, un skatu nosaukumus vai apzīmējumus neuzrāda. Ja skati ir nobīdīti attiecībā pret galveno skatu vai izvietoti vairākās rasējuma lapās, tiek norādīts, kurš skats tas ir.
Vietējie skati ir skati, kuros redzama tikai kāda skata daļa. Tos izmanto, lai precizētu atsevišķu elementu formu un izmēru. Izmantojot vietēju skatu, iespējams samazināt pamatskatu skaitu. Vietēju skatu norobežo ar šauru viļņotu līniju vai simetrijas asi (ja attēlota puse no simetriska objekta). Ja vietējs skats nav rasēts tiešā projekciju sakarībā ar pamatskatiem, norāda skata virziena bultiņu un apzīmējumu (burtu).
Papildskati ir skati, kuri atrodas projekciju papildplaknēs. Tos izmanto, kad ķermeņa atsevišķas virsmas ir novietotas slīpi pret projekciju plaknēm un tādēļ pamatskatos attēlojas sagrozīti. Papildskatu iegūst, projicējot objektu vai tā daļu uz plakni, kas nav paralēla nevienai no projekciju pamatplaknēm. Papilskatu norobežo ar šauru viļņotu līniju. Ja papildskats ir nobīdīts no projekciju sakarības, ar bultiņu un lielo burtu norāda skatiena virzienu un virs papildskata novieto to pašu burtu, tikai mazo. Ja papildskats ir pagriezts līdz pamatplaknes stāvoklim, apzīmejuma burtam pievieno pagrieziena bultiņu un norāda pagrieziena leņķi. Ar papildskatiem var aizstāt atsevišķas pamatskatu daļas.
Iznestie elementi
Rasējumā izmantotajā mērogā mēdz būt neiespējams attēlot mazus, sarežģītus elementus, tādos gadījumos lieto iznestos elementus, kurus izpilda palielinātā veidā un orientē pēc pamatskata. Iznestos elementus pamatskatā apzīmē ar šauru nepārtrauktu riņķa līniju vai ovālu, pierakstot apzīmējumu — lielo burtu. Iznestā elementa palielināto attēlu novieto apzīmētās vietas tuvumā, pievienojot atbilstošo apzīmējumu un palielinājuma mērogu (vienas detaļas dažādiem iznestiem elementiem mērogs var būt atšķirīgs), to norobežo ar šauru viļņotu līniju. Iznestā elementa attēls var atšķirties no pamatattēla satura, piemēram, pamatattēls var būt skats, bet iznestais elements — griezums.