cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stambula
Tramvajs
1992. gadā tika atklāts ātrgaitas tramvaju dzelzceļš ar moderniem zemās grīdas tramvajiem līnijā Sirkedži—Topkapi. 1994. gada martā līniju pagarināja rietumu virzienā līdz Zejtinburnu, bet 1996. gadā uz austrumiem līdz Emineni. 2005. gadā līniju pagarināja pa Galatas tiltu pāri Zelta ragam līdz Findikli. Pēdējais pagarinājums līdz Kabatašai tika atklāts 2006. gadā. Modernajā līnijā ir 24 pieturas, un tā ir 14 km gara. Sākotnēji līnijā tika ekspluatēti „ABB” 22 vieglā dzelzceļa zemās grīdas vagoni, bet pieturās bija paaugstinātas platformas (peroni). Brauciens no viena galapunkta uz otru ilgst 42 minūtes un katru dienu līniju izmanto 155 tūkstoši pasažieru. Līnijas izbūvei tika ieguldīti 110 miljoni ASV dolāru. 2006. gada septembrī līnijai pievienots atzars no Zejtinburnu uz Bagdžilaru, kur tiek ekspluatēti 14 tramvaju sastāvi un pieturās izbūvētas platformas tramvaju grīdas līmenī.
Funikulieri
Stambulā darbojas divas pazemes funikulieru līnijas, kas viena no otras atšķiras gan vecuma, gan dizaina ziņā. Vecākais ir 1875. gada 17. janvārī atklātais Tünel un tas ir otrs vecākais pilsētas pazemes pasažieru vilciens pasaulē pēc Londonas metro, jeb vecākais kontinentālajā Eiropā. Tomēr par vecāko pazemes pasažieru vilcienu ar vairākām stacijām kontinentālajā Eiropā tiek uzskatīts Budapeštas metro (1896). Tünel līnija ir 573 m gara, un augšējā pietura atrodas 60 m virs apakšējās. Šis funikulieris kalpo bez pārtraukuma kopš 1875. gada. Reizi 3,5 minūtēs divi vagoniņi apmainās līnijā, kur brauciens ilgst 1,5 minūtes. Gadā Tünel veic 64,8 tūkstošus braucienu, 37,1 tūkstošus kilometru kopā, pārvadājot 15 tūkstošus pasažieru dienā.
Otra funikuliera līnija Kabataša—Taksima tika atklāta 2006. gada 29. jūnijā. Kabatašā atrodas İDO prāmju piestātne un zemo grīdu tramvaja pietura, bet Taksimā ir metro stacija. Šī līnija ir 600 m gara un 110 sekunžu laikā pasažierus uzved 60 m augstumā. Līniju izmanto 9 tūkstoši pasažieru dienā.
Vieglais metro
Stambulā darbojas divas piepilsētas vieglo metro līnijas. Pirmā līnija „M1” tika atklāta 1989. gada 3. septembrī Aksaraja—Karaltepe. 2002. gada 20. decembrī tika atklāts līnijas pagarinājums līdz Ataturka lidostai. 2007. gadā tika atklāta jauna vieglā metro līnija „T4” Edirnekapi—Mesdžidi Selama. Līnijā ir 36 stacijas, no kurām 12 ir zem zemes, bet 3 — zem viaduktu šķērsojumiem. Līnija zem zemes ir 10,4 km gara, un tajā tiek ekspluatēti „ABB” 1988. gada LRT sastāvi.
Metro
1992. gadā tika uzsākta pirmās Stambulas metro līnijas „M2” celtniecība, un 2000. gada 16. septembrī tika atklāts pirmais posms Taksima—Leventa 4. Šis posms ir 8,5 km garš, un tajā ir sešas stacijas. 2008. gadā līnijā tika ekspluatēti astoņi Alstom četru vagonu metro sastāvi, bet 2009. gada 30. janvārī līnijā sāka ekspluatēt „Eurotem” sastāvus. „Eurotem” „M2” līnijas vajadzībām piegādās 92 jaunus vagonus. Kopš 2009. gada 30. janvāra līniju apkalpo 34 metro sastāvi, katrs ar četriem vagoniem.
2009. gada 30. janvārī tika atklāts metro līnijas pagarinājums ziemeļu virzienā no Leventa 4 līdz Maslakai. Tajā pašā dienā tika atklāts arī pagarinājums no Taksimas līdz Jenikapi pa tiltu pāri Zelta ragam un zem Stambulas vēsturiskā rajona, kā arī atklāta jauna stacija Šišhanē. Jenikapi stacijā pasažieri var pārsēsties uz vieglo metro vai piepilsētas vilcienu.
Šobrīd „M2” līnijas Eiropas daļā ir 10 staciju. Eiropas daļā tiek būvētas piecas jaunas stacijas un Āzijas daļā — 16 jaunu staciju. Brauciens no Šišhanes līdz Ataturka autoostai Maslakā ir 15,65 km garš un aizņem 21 minūti. Pēc visu staciju pabeigšanas Eiropas pusē „M2” līnijas garums būs 18,36 km, neskaitot 936 m garo Zelta raga metro tiltu, 0,6 km garo Taksima—Kabataša tuneli, 0,6 km garo Jenikapi—Aksaraja pazemes savienojumu ar vieglo metro un 13 km garo Marmarajas tuneli.
Āzijas pusē turpinās „M2” līnijas 21,66 km izbūve no Kadikejas līdz Kartalai, kur būs 16 stacijas. Jaunais Marmarajas tunelis savienos Eiropas un Āzijas metro līnijas un darbus plānots nodot 2012. gadā.
Cilvēki
Stambulā dzimuši:
Kalušas rajons
Kalušas rajons ir Ukrainas Ivanofrankivskas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Ivanofrankivskas apgabala Rohatinas, Haličas, Tismenicjas, Bohorodčanu, Rožņativas un Dolinas rajoniem, kā arī Ļvivas apgabala Židačivas rajonu.
Kalušas rajona Starijuhrinivas ciemā dzimis ukraiņu politiķis Stepans Bandera (Степан Бандера, 1909-1959).
8. Saeimas deputāti
8. Saeimā tika ievēlēti 100 deputāti, kas sāka savu darbību. Skaitot arī mandātu nolikušos deputātus, kopā 8. Saeimā ir strādājuši 132 deputāti. Šis Saeimas sasaukums darbojās līdz.
8. Saeimas deputātu saraksts
Sarakstā ir visi 132 cilvēki alfabēta kārtībā, kuri ir bijuši 8. Saeimas deputāti. Tie cilvēki, kas ir rakstīti slīprakstā, 8. Saeimas darbības noslēgumā bija uz laiku vai pavisam nolikuši mandātu.
Pasaules čempionāts futbolā bezpajumtniekiem
Pasaules čempionāts futbolā bezpajumtniekiem ir starptautisks futbola turnīrs, kurā visi komandu dalībnieki ir bezpajumtnieki. Turnīrs notiek katru gadu.
2001. gada beigās Keiptaunā Starptautiskajā ielas avīžu konferencē Mels Jongs, The Big Issue Scotland līdzdibinātājs un Haralds Šmieds, Megaphon (ielas avīze Austrijā) redaktors piedāvāja ideju izveidot Pasaules kausu futbolā bezpajumtniekiem. Viņi savu plānu realizēja 18 mēnešus vēlāk, organizējot turnīru Grācā, Austrijā. Tas izvērtās veiksmīgs un tika nolemts turpināt ikgadēju turnīru rīkošanu. 2008. gadā pirmoreiz notika arī sacensības sievietēm, no 2010. gada tās notikušas visos turpmākajos turnīros.
Spēlētāju priekšnoteikumi
Var piedalīties jebkurš, neatkarīgi no prasmēm.
Dalībnieki
Uz laukuma ne vairāk kā 4 spēlētāji:
Izspēles kārtība
Šajā gadījumā uzvarētājam pienākas 3 punkti, zaudētājam 1 punkts.
NBA G Līga
Nacionālās basketbola asociācijas G Līga (en) jeb vienkārši G Līga, arī Nacionālās basketbola asociācijas Attīstības līga (en) ir oficiālā Nacionālās basketbola asociācijas sadarbības līga.
Līdz 2005. gadam tā bija pazīstama kā Nacionālā basketbola attīstības līga (National Basketball Development League, NBDL) jeb D Līga. Nosaukuma maiņa ir saistīta ar sponsora Gatorade piesaisti. Līga tika dibināta 2001. gadā, sākumā tajā startēja astoņas komandas. Kopš 2005. gada marta katra NBA Attīstības līgas komanda ir piesaistīta vienai vai vairākām NBA komandām. Pašlaik šajā līgā piedalās 28 komandas, bet plānots skaita palielinājums uz 29 2020. gadā.
Līdz 2010.—2011. gada NBA sezonas beigām 23% NBA spēlētāji bija aizvadījuši vismaz vienu spēli NBA attīstības līgā.
G Līgā ir spēlējuši trīs latviešu basketbolisti, kas pēc tam nostiprinājušies NBA komandu sastāvos: Dāvis Bertāns, Rodions Kurucs un Anžejs Pasečņiks.
Limbažu apriņķis
Limbažu apriņķis bija administratīvi teritoriāla vienība Latvijas PSR sastāvā. Izveidota 1947. gada 16.oktobrī no Valmieras apriņķa atdalot Limbažu, Ainažu un Salacgrīvas pilsētas un 24 pagastus. 1949. gada 31. decembrī Limbažu apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Alojas un Limbažu rajonos.
Samarieši
Samarieši (he Shomronim, ar as Sāmariyūn) ir etnoreliģiska grupa Izraēlā.
Tēviņi (Ozolaines pagasts)
Tēviņi (pareizāk Tievanāni) ir skrajciems Rēzeknes novada Ozolaines pagastā. Ciems atrodas pagasta ziemeļos, pie autoceļu A13 un A15 krustojuma. Caur Tēviņiem tek Medines upīte, kā arī ciemā atrodas Tēviņu kapi.
Samarieši
Atbilstoši datiem, 2007. gada 1. novembrī kopumā bija 712 samarieši, kas dzīvo galvenokārt Kirjatluzas pilsētā pie Gerizima kalna, kas atrodas Palestīnas pašpārvaldes teritorijā un Holonas pilsētā, Izraēlā.
Tēviņi (Ozolaines pagasts)
Pa Sanktpēterburgas—Varšavas dzelzceļu Tēviņi robežojas ar Ozolmuižas pagasta Tēviņiem, ar kuru kādreiz veidoja vienotu apdzīvotu vietu.
Samarieši
Samarieši esot cēlušies no senās Samārijas iedzīvotājiem, kas tur uz dzīvi apmetās Babilonas trimdas laikā. Samariešu reliģija ir samaritānisms, kas ir jūdaisma "māsas reliģija" un ko samarieši uzskata par seno izraēļu īsteno ticību, kuras saknes meklējamas laikā pirms Jeruzalemes tempļa uzcelšanas.
Liturģijā tiek izmantotas samāriešu ivrita, samariešu aramiešu un samariešu arābu valodas, visas no kurām tiek rakstītas īpašā samariešu alfabētā, kas balstīts uz seno ivrita rakstību, atšķirībā no mūsdienu ebreju alfabēta, kas balstīts uz aramiešu alfabētu.
Versijas par izcelsmi
Samarieši tradicionāli uzskata, ka tieši Gerizima kalns ir oriģinālā izraēļu svētvieta un viņi ir seno Efraima un Menašes cilšu pēcnācēji, kas pārdzīvoja 722. gada p.m.ē. deportācijas, kad asīrieši sagrāva seno Izraēlas karalisti un Sargons II deportēja 27 290 tās iedzīvotāju.
Ebreju tradīcija uzskata, ka samarieši cēlušies no asīriešu ievestajiem Mezopotāmijas iedzīvotājiem, kas apmetušies deportēto izraēļu atstātajā Samārijā un pieņēmuši vietējo iedzīvotāju reliģiju - jūdaismu.
Arheoloģiskie izrakumi uzrāda, ka samariešu templis Gerizima kalnā esot celts ap 330. gadu p.m.ē. Pēc Makabeju sacelšanās, Hasmoneju valdnieks Johanans Hirkans templi sagrāva ap 128. gadu p.m.ē.
Lielais trušbandikuts
Lielais trušbandikuts jeb vienkārši trušbandikuts (Macrotis lagotis) ir vienīgā trušbandikutu dzimtas (Thylacomyidae) mūsdienās dzīvojošā suga, kas labi pielāgojies dzīvei pustuksnešos un tuksnešos Austrālijas rietumos un centrālajā daļā. Trušbandikutam ir divas pasugas.
Izskats un īpašības
Trušbandikutam ir mīksts, zīdains, zilganpelēks kažoks. Uz muguras un sāniem reizēm ir zeltaina, smilšu brūna nokrāsa. Pavēdere gaiša, gandrīz balta. Turšbandikuta garās, smailās ausis ir gandrīz bez matojuma, bet esošie matiņi ir ļoti smalki. Lieliskā oža un dzirde atvieglo medījuma atrašanu, pat, ja kukaiņi atrodas paslēpušies zem zemes. Redze piemērota nakts apgaismojumam. Acis ir tumšas un izvalbītas. Purniņš ir garš un smalks, smailais, rozīgais deguns ir ļoti jutīgs, piemērots kukaiņu atrašanai, bet garā, lipīgā mēle ķeršanai un kukaiņu uzlasīšanai. Priekškājas īsas, smalkas, rozīgo ķepiņu tris pirkstiem ir gari, līki nagi, kas piemēroti zemes rakšanai, bet divi pirksti ir bez nagiem. Pakaļējas ir garas un slaidas, atgādinot ķenguru pakaļkākas. Tomēr lielais trušbandikuts pārvietojas ar lēkšveida lēcieniem — priekškājas trušbandikuts liek reizē, bet pakaļkājas pārmaiņus. Pēdu otrais pirksts ir daļēji saaudzis ar trešo, līdzīgi kā ķenguriem, bet ceturtais ir lielāks par pārējiem. Aste dzīvniekam pie pamatnes ir tādā pašā krāsā kā mugura un sāni. Astes vidējo daļu klāj gari, melni mati, bet pušķītis astes galā ir balts. Lēkšojot trušbandikuts to tur stīvi gaisā kā karogu.
Dzīvesveids
Trušbandikuti dzīvo sausās, tuksnešainās teritorijās, kurās ir retinātas koku audzes, krūmi vai zālāji ar irdenu, smilšainu zemi, kuru šiem mazajiem dzīvnieciņiem ir viegli rakt. Trušbandikuts ir vienpatis, lai gan reizēm dzīvo pa pāriem, parasti tās ir divas mātītes. Mazais dzīvnieciņš ir aktīvs tikai nakts laikā. Atšķirībā no citiem maziem somaiņiem, kas pa dienu guļ midzeņos uz zemes, trušbandikuti rok alas, kurās atpūšas līdz vakaram. Tādējādi viņi sevi pasargā ne tikai no dienas tveices, kas valda tuksnesīgajās teritorijās, bet arī no plēsējiem. Alas ir lieliska slēptuve arī pusauga mazuļiem, kamēr pieaugušie dodas barības meklējumus, jaunie trušbandikuti gaida alas migā. Trušbandikutu ala ir sazarota alu sistēma ar vairākām izejām (katrai ejai jeb alai ir sava izeja ), kuras var atpazīt pēc mālu kaudzītes pie ieejas. Ieeja pāriet stāvā, spirāliskā ejā, kas sniedzas 2 metru dziļumā zem zemes un 3 metru garumā. Katram īpatnim var būt vairākas alas (līdz pat 12 ), kas izkaisītas tā apdzīvotajā teritrijā. Nakts laikā trušbandikuts alā var atgriezties vairākas reizes, lai atpūstos un lai paslēptos no ienaidniekiem.
Trušbandikutu teritorijas pārklājas, bet dzīvnieku vienīgā savstarpējā saskarsme ir, lai pārotos. Tomēr nebrīvē starp tēviņiem var novērot lineāru hierarhijas veidošanos, bet atšķirībā no bandikutiem tēviņi nav agresīvi viens pret otru.
Barība
Trušbandikuts barību meklē gan virs zemes, gan zem zemes. Tas barojas galvenokārt ar kukaiņiem (vabolēm, zirnekļiem, termītiem un skudrām) un to kāpuriem, pelēm, nelielām ķirzakām, gliemežiem, putnu olām, arī sēnēm, sēklām, saknēm, sīpoliem un augļiem. Tā kā trušbandikutiem ir mīksts kažociņš, tas nepasargā dzīvnieciņu no termītu kodieniem, tādēļ tas cenšas kukaiņus uzlasīt ar garās, lipīgās mēles palīdzību, purniņu bāžot šaurās spraugās. Tādējādi līdz ar barību trušbandikuts apēd daudz zemes. Pētījumi liecina, ka deviņas desmitdaļas trušbandikutu izkārnījumu ir zeme.
Spēcīgās priekškājas ar lieliem un līkiem nagiem ir piemērotas kukaiņu kāpuru izrakšanai no zemes. Ar savu garo un smailo degunu trušbandikuts piekļūst iedobēm zemē vai spraugām starp akmeņiem. Pēc svaigi izraktās zemes kaudzītēm var atpazīt vietas, kur dzīvo trušbandikuti. Trušbandikutiem ūdens nav nepieciešams, uzņemot šķidrumu no uzņemtās barības.
Vairošanās
Trušbandikuti vairojas visu gadu, tomēr vairākums mazuļu piedzimst no marta līdz maijam. Pārošanās notiek ciešā saistībā ar savstarpējo hierarhiju — dominants tēviņš sapārojas ar dominantu mātīti un dažām mazāk dominantām mātītēm, mazāk dominants tēviņš ar atbilstoša ranga mazāk dominantu mātīti un ar dažām vēl zemāka ranga mātītēm. Dominanta mātīte agresīvi padzīs mazāk dominantu tēviņu. Dzīvnieki viens otru pirms sapārošanās rūpīgi aposta, tādējādi nosakot partnera atbilstību. Pārošanās notiek alā zem zemes. Pēc sapārošanās tēviņš ar izdalījumiem iezīmē mātītes alu. Ja apstākļi mazuļu dzimšanai ir pārāk nepiemēroti, mātīte var atlikt embrija attīstību, līdz apstākļi kļūst pieņemami. Labos barošanās gados mātītei var būt līdz 4 metieniem sezonā. Par mazuļiem rūpējas tikai mātīte.
Grūsnības periods ir ļoti īss, apmēram 12—14 dienas. Tas ir viens no īsākajiem grūsnības periodiem no visiem zīdītājiem. Mazuļi piedzimstot ir ļoti maziņi, apmēram 0,6 cm lieli, turklāt tie ir ļoti minimāli attīstījušies, atgādinot embriju. Parasti piedzimst 1—3 mazuļi, bet labos barošanās apstākļos reizēm piedzimst 4 mazuļi. Tūlīt pēc piedzimšanas mazuļi ierāpjas somā un piestiprinās pie zīdekļa. Somu tie pamet 70—75 dienu vecumā. Šajā laikā trušbandikuti ir krietni paaugušies un sver apmēram 200 gramus. Mātītei četri zīdekļi piemēroti tikko dzimušo mazuļu zīdīšanai, bet četri paredzēti tiem mazuļiem, kas atstājuši somu. Katra zīdekļu grupa ražo atšķirīgu pienu. Kad mazuļi somu ir pametuši, tie vairs tajā neatgriežas — seko periods, kurā mazuļi paliek paslēpušies alas migā, kamēr māte dodas barības meklējumos. Tas ilgst apmēram 2—3 nedēlas, mātei turpinot zīdīt mazuļus, līdz tie kļūst patstāvīgi. Pēc tam jaunie trušbandikuti pamet mātes alu. Laikā, kad mazuļi pamet somu, mātīte parasti ir jau sapārojusies un drīz vien piedzimst nākamais metiens, mazuļiem ieņemot somu un piestiprinoties pie zīdekļiem. Tādējādi mātīte baro gan jaunos mazulīšu somā, gan vecākos ārpus somas.
Mātītes dzimumbriedumu sasniedz 5 mēnešu vecumā, tēviņš 8 mēnešos. Trušbandikuta dzīves ilgums nebrīvē ir vismaz 5 gadi, dažiem īpatņiem sasniedzot 10 gadu vecumu. Savvaļā tikai 25% jauno trušbandikutu nobriest un kļūst par dzimumnobriedušiem īpatņiem, pārējie kļūst par medījumu dažādiem plēsējiem.
Trušbandikuti un cilvēki
Līdz pat 19. gadsimtam un 20. gadsimta sākumam, kad sākās strauja pārmaiņas, šo dzīvnieku populācijas lielums bija nemainīgs. Trušbandikuti visā izplatības reģionā bija sastopami ļoti lielā skaitā. Situācija mainījās, kad Austrālijā parādījās ieceļotāji no Eiropas. Viņi, apmetoties jaunās teritorijās, pārvērta pirmatnējo ainavu. Milzīgas zālāju platības tika pārveidotas par ganībām. Turklāt jaunu sugu parādīšanās negatīvi ietekmēja trušbandikutu populāciju. Eiropiešu ieveda trušus, kas kļuva par konkurentiem barības ieguvē. Trušbandikuti bija arī viegls medījums lapsām.
Sistemātika
Trušbandikutam ir 2 pasugas:
Radniecīgās sugas
Trušbandikuts ir radniecīgs bandikutiem (Peramelidae), bet vistuvākradniecīgs tam bija otra trušbandiktu suga — izmirušais mazais trušbandikuts (Macrotis lecura).
1. trolejbusu maršruts (Rīga)
1. trolejbusu maršruts ir uz laiku slēgtais Rīgas sabiedriskā transporta trolejbusu maršruts, kas kursē no Pētersalas ielas Ziemeļu rajona Pētersalas-Andrejsalas apkaimē līdz Valmieras ielai Latgales priekšpilsētas Avotu ielas apkaimē. Tas ir senākais trolejbusu maršruts Rīgā.
1. trolejbusu maršruta kopējais garums sasniedz 8,5 km. Virziena Pētersalas iela — Valmieras iela kopējais garums ir 4,2 km, bet virziena Valmieras iela — Pētersalas iela kopējais garums ir 4,3 km.
Darbdienās 1. trolejbusu maršrutā kursē 4 trolejbusi, kuri pavisam veic 79 reisus, brīvdienās - tikai 2 trolejbusi, kuri pavisam veic 50 reisus (uz 06.2014). Maršrutu apkalpo RP SIA "Rīgas Satiksme" 1. trolejbusu parks.
Vēsture
Trolejbusu satiksme pirmajā regulārajā pasažieru pārvadāšanas līnijā Rīgā tika atklāelā ta 1947. gada 4. novembrī, pulksten 16.30, Krišjāņa Valdemāra ielas un Kalpaka bulvāra krustojumā (gada sākumā darbību uzsāka mācību trolejbusu līnija "Brasas dzelzceļa stacija — Gaisa tilts"). Trolejbusi jaunizveidotajā maršrutā kursēja no Viesturdārza (galapunkts atradās Ausekļa ielā) līdz Ģertrūdes, Satekles un Valmieras ielu krustojumam.
Vēlāk tika izmainīta trolejbusu kustība 1. maršrutā: galapunkts Ausekļa ielā tika pārcelts uz apgriešanās apli pie Pulkveža Brieža, Pētersalas ielas un Ganību dambja krustojuma, tur tika izveidots jaunais galapunkts "Pētersalas iela". Līdz ar izmaiņu stāšanos spēkā 1. maršruta trolejbusi vairs nebrauca pa klusā centra ielām — Elizabetes, Vīlandes, Vidus un Ausekļa ielām.
No 2019. gada 8. jūlija līdz 2020. gada 13. martam un no 2020. gada 1. septembra līdz 23. oktobrim iekāpšana 1. maršruta trolejbusos notika tikai pa priekšējām durvīm.
No 2020. gada 16. jūlija līdz 16. augustam trolejbusu maršruts tika īslaicīgi slēgts, saistībā ar Tērbatas ielas slēgšanu transporta satiksmei, ielu atvēlot gājējiem un tirgotājiem. Maršruts īslaicīgi slēgts arī iepriekš, saistībā ar Rīgas domes ielu slēgšanas eksperimentu, kura ietvaros katra mēneša pirmajā sestdienā kāda no centra ielām tika pilnībā atvēla gājēju satiksmei un ielu tirdzniecībai.
Kopš 2021. gada 16. janvāra atcelti brīvdienu reisi, saistībā ar otrā ārkārtas stāvokļa izsludināšanu valstī un COVID-19 pandēmijas izraisīto reisu samazināšanu.
No 2021. gada 16. augusta maršruts atkal ir slēgts saistībā ar remontdarbiem Ģertrūdes ielā, kopš tā laika trolejbusu vietā cilvēki maršruta vietā pārvietojas ar kājām vai ar velosipēdu.
2022. gada 19. augustā Rīgas domes Pasažieru komercpārvadājumu licencēšanas komisija skatīja jautājumu par 1. trolejbusa maršruta juridisko slēgšanu. RP SIA "Rīgas satiksme" vadība ziņoja, ka maršruta nodrošināšana rada zaudējumus uzņēmumam (425 000 euro gadā), jo ir viens no vismazāk izmantotajiem maršrutiem. Lēmums gan netika pieņemts, tas tika atlikts.
Pieturvietas
1. trolejbusu maršrutā ir 20 pieturas, katrā virzienā pa 10 pieturām.
Kampala
Kampala ir Ugandas galvaspilsēta un lielākā pilsēta, kas atrodas valsts dienvidos, netālu no Viktorijas ezera. 2011. gadā tajā dzīvoja 1,66 miljoni iedzīvotāju. Kampala ir Ugandas galvenais ekonomikas un kultūras centrs.
Pilsētā dominē ar lauksaimniecību saistīti uzņēmumi: dzīvnieku, kažokādu, kokvilnas, kafijas un cukurniedru tirdzniecība. Galvenās nozares ir milti, cukurs, kafija, tekstilizstrādājumi, cigaretes, cements, kokvilna. Aptuveni 10 km uz dienvidaustrumiem no pilsētas, netālu no Viktorijas ezera, ir Portbellas industriālais centrs, kas ir savienots ar Kampalu.
Kurš baidās no Virdžīnijas Vulfas? (filma)
Kurš baidās no Virdžīnijas Vulfas? ir 1966. gada amerikāņu kino drāma, režisora Maika Nikolsa debijas filma, Edvarda Olbī lugas melnbalta ekranizācija, kas ieguva 5 Oskara balvas.
Saturs
Darbība risinās Anglijā, kādā mazā koledžas ciematiņā. Filmas centrā ir vardarbīgās un nepastāvīgās vēstures profesora Džordža (Ričards Bērtons) un viņa trakulīgās sievas Martas (Elizabete Teilore), koledžas prezidenta meitas, attiecības. Pēc divdesmit laulībā pavadītiem gadiem viņu jūtas nomaina gan mīlestība, gan naids. Marta mīl salīdzināt vīru ar savu tēvu, zinot, ka tas Džordžu kaitina.
Laulātais pāris svētdienas naktī atgriežas no Martas tēva rīkotas sanāksmes. Marta paziņo, ka ciemos uzaicinājusi jaunlaulāto pāri - Niku (Džordžs Sīgals), jaunu, izskatīgu augstskolas pasniedzēju, un viņa biklo sievu Honiju (Sendija Denisa). Džordžs piekodina Martai nepieminēt viņu sešpadsmitgadīgo dēlu viesu klātbūtnē. Visu nakti abi pāri iedzer, dejo un spēlē "spēles". Marta koķetē ar Niku, bet Džordžs neiejaucas. Atklājas, ka Marta tomēr pastāstījusi Hanijai par noslēpumaino dēlu. Bohēmiskā vakara vidū Hanija, neizturēdama lielo alkohola daudzumu, jūtas ļoti slikti, bet Niks reibumā Džordžam izstāsta, ka Hanija ar apmānu likusi sevi aprecēt, paziņojot, ka gaida Nika bērnu. Kad viesi vēlas doties mājup, Džordžs uzstāj, ka nogādās viņus mājās. Mašīnā atkal tiek pieminēts Džordža un Martas dēls, Hanija uzstāj, ka vēlas dejot, tādēļ mašīna piestāj pie kādas kafejnīcas. Ķildas turpinas arī tur, Džordžs tiek atstāts viens stāvlaukumā, Marta un jaunlaulātais pāris aizbrauc. Nakti nomaina agrs rīts, Marta Niku ieaicina savā guļamistabā, Hanija tikmēr stiprā reibuma stāvoklī guļ mašīnā. Džordžs, atgriezies no "ieilgušās pastaigas" redz visu notiekošo un ir tuvu asarām. Sarunā ar Niku, Marta atzīst, ka vēlas būt laimīga un, ka Džordžs ir viņas mīlestība. Rītausmā abi pāri atgriežas dzīvojamā istabā, kur Džordžs paziņo, ka saņēmis telegrammu, kurā paziņots, ka dēls cietis auto avārijā un gājis bojā. Pēkšņi Niks saprot, ka Džordža un Martas dēls nekad nav eksistējis realitātē. Hanija un Niks dodas prom, atstājot laulāto pāri emocionāli sagrautu. Marta jautā vai dēla "nāve" tiešām bija nepieciešama un Džordžs viņai iejūtīgi atbild, ka bija pienācis īstais laiks.
Balvas
Filma ieguva BAFTA kino balvu kā Labākā filma.
1967 — Oskara balva
Balvas iegūtas kategorijā:
Nominācijas kategorijā:
Augšdelma kauls
Augšdelma kauls jeb pleca kauls ir augšējās brīvās ekstremitātes kauls; tas ir pāra, garais cauruļveida kauls. Tas savieno lāpstiņu ar elkoņa kaulu un tam ir 3 daļas:
Proksimālais gals
Kaula proksimālais gals (epiphysis proximalis) ir paresnināts un atrodas tuvāk ķermenim, tam ir lodveida formas augšdelma kaula galva (caput humeri), kas ir vērsta mediāli (uz iekšpusi) un piedalās pleca locītavas veidošanā. Kaula galvu norobežo anatomiskais kakliņš (collum anatomicum). Kakliņa priekšpusē ir plakans mazais pauguriņš(tuberculum minus), bet ārējā malā - lielais pauguriņš (tuberculum majus). No katra pauguriņa kaula ķermeņa virzienā atiet lielā un mazā pauguriņa šķautne (crista tuberculi minoris et majoris), bet starp pauguriem atrodas starppauguru rieva (sulcus intertubercularis), kurā iegulst nervi un asinsvadi. Pie abiem pauguriem piestiprinās muskuļi; zem pauguriem atrodas šaurākā vieta starp proksimālo galu un kaula ķermeni - ķirurģiskais kakliņš (collum chirurgicum), kur visbiežāk novērojami augšdelma kaula lūzumi.
Kaula ķermenis
Kaula ķermenis (corpus humeri), jeb diafīze augšējā daļā ir cilindrisks, bet apakšējā daļā tam ir trīšķautņu prizmas forma, tādēļ tai izšķir priekšēji mediālo virsmu (facies anterior medialis), priekšēji laterālo virsmu (facies anterior lateralis) un mugurējo virsmu (facies posterior), kā arī malas - mediālo malu (margo medialis) un laterālo malu (margo lateralis). Diafīzes vidū priekšēji laterālā virsmā ir deltveida muskuļa nelīdzenums (tuberositas deltoidea), bet mugurējā virsmā ir spirāliska spieķanerva rieva (sulcus nervi radialis).
Distālais gals
Kaula distālais gals (epiphysis distalis) ir paplašināts un nedaudz saplacināts priekšas-muguras virzienā un to sauc par augšdelma kaula locītavas pauguru (condylus humeri). Uz tā ir 2 pacēlumi: lodveida formas augšdelma kaula galviņa (capitulum humeri), kas atrodas laterālajā pusē un augšdelma kaula veltnis (trochlea humeri), kas atrodas mediālajā pusē. Virs augšdelma kaula galviņas, priekšpusē ir spieķkaula bedre (fossa radialais), bet virs kaula veltņa - vainagizauguma bedre (fossa coronoidea), kurā ieiet elkoņa kaula vainagveida izaugums, roku saliecot. Virs locītavas paugura, mugurpusē atrodas elkoņa kaula bedre (fossa olecrani), kurā iegulst elkoņa paugurs, roku iztaisnojot. Locītavpaugura sānos ir 2 virspauguri - laterālais virspaugurs (epicondylus lateralis) un mediālais virspaugurs (epicondylus medialis), kas ir lielāks par laterālo un tā mugurpusē ir elkoņa nerva rieva (sulcus nervi ulnaris). Pie virspauguriem piestiprinās saites un muskuļi.
Džekijs Čans
Džekijs Čans (en), īstajā vārdā Čeņs Ganšens (zh, Chén Gǎngshēng; dzimis ) ir Honkongas izcelsmes ķīniešu aktieris, horeogrāfs, kinorežisors, kinoproducents, cīņu mākslinieks, komiķis, scenārists, uzņēmējs, dziedātājs un kaskadieris. Viņa vārds Gǎngshēng tieši tulkojot nozīmē "dzimis Honkongā". Bērnībā māte Čeņu Ganšenu sauca arī par Pao Pao (Lielgabala lode) viņa liekā svara dēļ.
Džekijs Čans pasaulē ir viens no vislabāk zināmajiem vārdiem kungfu un spriedzes filmu jomā. Savās filmās viņš ievērību ir izpelnījies sava akrobātiskā cīņas stila, komisku situāciju, uz ātru roku pagatavotu ieroču lietošanas un novatorisku triku dēļ. Džekijs Čans filmējas kopš 1970. gadiem un ir piedalījies vairāk nekā 100 filmu uzņemšanā gan kā aktieris, gan arī kā režisors, producents un scenārists. Viņš daudzām savām filmām ir arī iedziedājis mūziku. Kopumā kopš 1984. gada viņš ir izdevis 20 albumus ar vairāk nekā 100 dziesmām, kas vairākās Āzijas valstīs ir kļuvušas ļoti populāras. Kā kultūras ikona Džekija Čana tēls ir parādījies arī animācijas filmās un datorspēlēs.
2003. gadā, kad Džekijs Čans vairāku nedēļu gaitā filmējās Berlīnē filmā 80 dienās apkārt pasaulei, viņš "iemīlējās" Berlīnes lāčos. Viņš fotografējās ar vairākiem simtiem Buddy lāču; tika izveidots arī plakāts.
2004. gadā viņš parūpējās par to, lai United Buddy Bears komanda atbrauktu uz filmas pirmizrādi, kurā viņš pasniedza UNICEF un divām citām bērnu organizācijām trīs čekus kopējā vērtībā 1,43 miljonu HKD. Kopš šī laika Čans katru gadu organizē visā pasaulē gleznošanas sacensības par lāčiem ne tikai bērniem un jauniešiem.
Filmas "Pusdienas ar piegādi" (1984) beigu cīņa, kur Džekija Čana varonis kaujas ar grāfa — ļaundara sulaini, kuru attēlo Benijs Urkidess, ekspertu skatījumā tika atzīta par vienu no visu laiku skaistākajām cīņām uz TV ekrāniem.
2008. gadā Džekijs Čans dziedāja Pekinas Olimpisko spēļu noslēguma ceremonijā. 2012. gada aprīlī Džekijs Čans ieradās Latvijā. Viņš filmējās vēja tunelī Jelgavā filmai "Dieva bruņas 3: Misija Zodiaks" (Chinese Zodiac).
2019. gadā Džekijs Čans saņēma BAFTA Britannia balvu par pasaules mēroga ieguldījumu kino mākslā.
Kosivas rajons
Kosivas rajons ir Ukrainas Ivanofrankivskas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Ivanofrankivskas apgabala Verhovinas, Nadvirnas, Kolomijas un Sņatinas rajoniem, kā arī Čerņivcu apgabala Vižnicjas un Putilas rajoniem.
Rajona dienvidu daļa ietilpst huculu apdzīvotības areālā. Rajona teritorijā atrodas Huculijas Nacionālais parks (Гуцульщина).
Skopje
Skopje (mk, sq) ir pilsēta Ziemeļmaķedonijas ziemeļos, Vardaras upes augštecē. Ziemeļmaķedonijas galvaspilsēta un, ar vairāk nekā pus miljonu iedzīvotāju, valsts lielākā pilsēta.
Vēsture
Seno Skupi (Skupi) dibinājuši dardāni (dardani) 3. gadsimtā p. m. ē. Kopš 148. gada tā bija romiešu varā, un bija impērijas Augšmēzijas (Moesia superior) provinces galvaspilsēta. Kopš 395. gada — Bizantijas impērijā. 483. gadā šeit piedzima viens no izcilākajiem Bizantijas imperatoriem Justiniāns I. 518. gadā seno Skopji gandrīz pilnīgi nopostīja zemestrīce.
Justiniāns lika atjaunot savu dzimto pilsētu, un to, nosaucot par Justiniana Prima, uzcēla citā vietā (lejpus pa Vardaru). Pilsētu 7. gadsimta beigās gandrīz pilnīgi nopostīja iebrukušās slāvu ciltis. Vēlākā gaitā Skopje bija cīņas arēna starp Bizantiju un Bulgārijas Pirmo valsti. 11. gadsimta beigās pilsētu atkal izpostīja zemestrīce.
13. gadsimta vidū Skopje bija bulgāru valdnieka Konstantīna I Asena galvaspilsēta. 1282. gadā Skopji ieņēma serbi. 14. gadsimta vidū Skopje bija varenākā Serbijas valdnieka Stefana Dušana impērijas galvaspilsēta. 1392. gadā, trīs gadus pēc izšķirošās Kosovas kaujas, Skopji ieņēma Osmaņu impērija, kuras īpašumā tā bija līdz 1912. gadam. Pilsētas nosaukums šajā laikā bija Iskiba (Üsküb), un tā bija Kosovas vilājeta centrs.
1555. gadā pilsētu vēlreiz izpostīja zemestrīce. 1689. gadā Skopji nopostīja austriešu ģenerāļa Pikolomīni armija. Vēlākos gados pilsēta pamazām panīka un 19. gadsimta vidū tajā bija apmēram 10 000 iedzīvotāju.
Pilsētas atdzimšana sākās pēc 1873. gada, kad caur to tika ierīkota Belgradas—Saloniku dzelzceļa līnija. Pilsētas iedzīvotāju etniskais sastāvs bija raibs — šeit dzīvoja albāņi, serbi, bulgāri, turki, čigāni. Pašus maķedoniešus līdz 20. gadsimta vidum pieskaitīja vai nu pie serbiem vai bulgāriem, atkarībā no politiskās nepieciešamības.
1903. gadā Skopje bija viens no neveiksmīgās, pret turkiem vērstās Ilindenas sacelšanās centriem. 1912. gada 12. augustā turkus no Skopjes padzina albāņu spēki. Pēc dažiem mēnešiem Pirmā Balkānu kara laikā pilsētu ieņēma serbi.
Pirmā pasaules kara laikā Skopji ieņēma Bulgārijas armija, tomēr pēc kara Skopje tika iekļauta Serbu, horvātu un slovēņu karalistē (vēlākajā Dienvidslāvijā).
Puzes pilskalns
Puzes pilskalns atrodas Ventspils novada Puzes pagastā ļoti mežainā apgabalā, grūti pieejamā vietā. Pilskalns ierīkots uz zemes raga, kas iestiepjas mitrā pļavā.
Skopje
Vēsture
Arī Otrā pasaules kara laikā pilsētu ieņēma Bulgārijas karaspēks. Pēc kara tika nodibināta Maķedonijas Tautas republika, par kuras galvaspilsētu tika izraudzīta Skopje. 1963. gadā Skopjē atkal notika zemestrīce, kas pilsētu izpostīja — tika nopostīti 80% ēku.
Puzes pilskalns
Pilskalns ir 11 metru augsts ar nelielu plakumu. Rietumu pusē vēl samanāms ap 1 metru augsts zemes valnis gar kura ziemeļu malu vēl saglabājusies senā uzejas vieta. Pilskalna lēzenākā dienvidu puse mākslīgi stāvināta. Pilskalns pēc saviem izmēriem un atrašanās vietas būtu uzskatāms par nelielu, vāji vai neilgu laiku apdzīvotu nocietinājumu.
Skopje
Vēsture
1991. gada 17. septembrī Maķedonijā notika referendums par neatkarību no Dienvidslāvijas, un Skopje kļuva par neatkarīgās Maķedonijas Republikas galvaspilsētu. Maķedonija, atšķirībā no gandrīz visām citām bijušās Dienvidslāvijas republikām, neatkarību ieguva bez asiņaina kara.
Ievērojamas personības
Skopjē vai tās apkārtnē dzimuši:
Puzes pilskalns
Pēc nedaudzajiem atradumiem (galvenokārt bezripas keramikas lauskas) pilskalnu datē ar vēlo dzelzs laikmetu. Plašāki, arheoloģiski pētījumi objektā nav veikti.
1135. gads
1135. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Ildefransa
Ildefransa (, burtiski - Francijas sala) ir vēsturisks Francijas reģions, kurš atrodas Francijas vidū visapkārt Parīzei un tās priekšpilsētām. Tas nav liels un aizņem tikai 12 011 km2 lielu platību. Ildefransā dzīvo 11,5 miljoni iedzīvotāju, kas ir apmēram 1/5 no visas valsts iedzīvotāju skaita.
Šveice
Šveice (de, fr, it, rm), oficiāli Šveices Konfederācija (la, saīsinājumā CH), ir federāla valsts Rietumeiropā, kuru veido 26 kantoni. Šveicei juridiski nav galvaspilsētas, lai gan faktiski tā ir Berne, kur atrodas vairums valsts iestāžu. Šveicei nav robežas ar jūru; ziemeļos tā robežojas ar Vāciju, austrumos ar Lihtenšteinu un Austriju, dienvidos ar Itāliju, bet rietumos robežojas ar Franciju.
Šveice atrodas starp Alpu un Juras kalniem; tās kopējā platība ir 41 284 km². Šveicē dzīvo aptuveni 8 miljoni iedzīvotāju, no kuriem lielākā daļa ir apmetušies valsts centrālajā daļā. Šeit atrodas arī lielākās valsts pilsētas. No šīm pilsētām ļoti nozīmīgas ne tikai Šveicē, bet arī visā pasaulē ir Ženēva un Cīrihe. Pēc iekšzemes kopprodukta uz vienu cilvēku Šveice ir viena no bagātākajām valstīm pasaulē. Cīrihe un Ženēva attiecīgi ir novērtētas kā pilsētas ar otro un trešo augstāko dzīves kvalitāti pasaulē.
Kopš 1815. gada Šveice ir neitrāla valsts un nav iesaistījusies karos, kas norisinājušies Eiropā. Šajā valstī atrodas vairāku starptautisku organizāciju galvenās mītnes, piemēram, Sarkanā Krusta galvenā mītne. Valsts daudzējādā ziņā ir vienota un, apzinot savus nelielos resursus, radījusi plaukstošu saimniecību. Šveice ir kļuvusi par svarīgu finanšu centru.
Šveice ir daudzvalodīga valsts, tajā ir četras oficiālās valodas: vācu, franču, itāļu un retoromāņu. Par valstiskās neatkarības sākumu ir uzskatāms 1291. gads, kad Šveice izveidojās, apvienojoties vairākām zemēm un veidojot kantonus. Par Konfederāciju tā kļuva 1848. gadā, kad tika izstrādāta Šveices konstitūcija. Šveicē vidējais iedzīvotāju mūža ilgums ir 79 gadi. Valsts oficiālā naudas vienība ir Šveices franks.
Etimoloģija
Valsts nosaukums "Šveice" ir cēlies no Švīces kantona nosaukuma, kas atrodas valsts vidienē. Švīce bija viens no kantoniem, kas 1291. gadā parakstīja Federatīvo hartu, un dibināja Seno Šveices Konfederāciju. Savukārt Švīces kantona nosaukums ir datēts ar 972. gadu. Tā izcelsme tiek saistīta ar senaugšvācu vārdu Suittes, kas nozīmē "sadedzināt". Šads nosaukums visticamāk ir saistīts ar mežu izdedzināšanu, kur pēc tam cēla mājas. Visu valsti pakāpeniski par "Šveici" sāka saukt tikai pēc Švābu kara, kas norisinājās 1499. gadā.
Valsts antīkais nosaukums ir "Helvētija" (la), kas cēlies no ķeltu cilts helvētu nosaukuma, kuri dzīvoja mūsdienu Šveices teritorijā, pirms to iekaroja romieši. Rakstiskajos avotos šī cilts pirmo reizi pieminēta ap 300. gadu p.m.ē. Balstoties tieši uz šo agrīno nosaukumu, Šveices oficiālais nosaukums arī mūsdienās latīņu valodā ir Confoederatio Helvetica, un tieši tāpēc tās starptautiskais ISO kods ir latīņu nosaukuma pirmie burti CH.
Ģeogrāfija
Šveices platība ir 41 290 km², iedzīvotāju skaits ap 8,57 miljoni, apdzīvotības blīvums ir 198 cilvēki uz kvadrātkilometru. Tā kā Šveicei nav tiešas pieejas jūrai un ir salīdzinoši maz dabas resursu, tai ir bijis jāuztur labas attiecības ar savām kaimiņvalstīm un jāattīstās specifiskās saimniecības nozarēs. Šveice robežojas ar Vāciju, Lihtenšteinu, Franciju, Austriju un Itāliju.
Šveici var iedalīt trīs ģeogrāfiskos reģionos — Šveices Alpos, Šveices plakankalnē un Juras kalnos. Alpi atrodas valsts centrālajā daļā un dienvidos. Augstākā virsotne Šveicē ir Difūra smaile (4634 m v.j.l.) valsts dienvidos uz robežas ar Itāliju. Alpos ir neskaitāmi daudz ieleju ar šļūdoņiem un ūdenskritumiem. Šveice ir bagāta ar ezeriem, daudzos kalnu ieskautajos, gleznainajos ezeros sākas upes. Cauri lielākajam Šveices ezeram Ženēvas ezeram tek Rona. Citi lielākie ezeri ir Bodenezers, Neišateles ezers, Frīvaldšteterezers, Cīrihes ezers. Šveicē atrodas arī Reinas, Āres, Innas un Tičīno iztekas.
Apdzīvotākā Šveices daļa ir vidiene - tā ir kalnaina, bet daudz līdzenāka par Alpiem un Juru. Tur ir daudz mežu un pļavu, šeit ir auglīgas upju ielejas, kuras izmanto augļu koku un vīnogulāju audzēšanai. Dominējošā lauksaimniecības nozare ir piena lopkopība. Siltajos mēnešos liellopi, aitas un kazas ganās augstkalnu pļavās, bet ziemā viņus nodzen zemāk ielejās. Pienu izmanto dažādu siera šķirņu ražošanai, viens no pazīstamajiem Šveices sieriem ir Ementāles siers.
Klimats
Klimats Šveicē visumā ir mērens. Vasaras parasti ir siltas un mitras, periodiski līst. Ziemas kalnos ir bagātas ar sniegu, bet ļoti saulainas. Zemāk ziemās ir mākoņains, drēgns un mikls. Vissausākais laiks parasti ir rudenī.
Administratīvais iedalījums
Šveice iedalās 26 kantonos.
Iedzīvotāji
Šveices iedzīvotāju sadalījums pēc lietotās valodas
Kultūra
Šveicieši pasaulē tiek uzskatīti par punktuāliem un likumpaklausīgiem.
Šveiciešu kulinārija plašāk pazīstama ar šokolādi un sieru.
Sports
Šveicē ir ļoti populāri ziemas sporta veidi. Ļoti daudz šveicieši nodarbojas ar slēpošanu un alpīnismu. Arī salīdzinoši daudz tūristi no visas pasaules dodas uz Šveices Alpiem nodarboties gan ar kalnu slēpošanu, gan ar alpīnismu, jo kalnus regulāri klāj sniega kārta. Valsts ir organizējusi vairākus ziemas sporta veidu pasaules čempionātus un citas pasaules mēroga sacensības. 1928. un 1948. gadā Šveices pilsētā Sanktmoricā notika ziemas olimpiskās spēles. Katru gadu nozīmīgas sacensības tramplīnlēkšanā norisinās Engelbergā.
Tāpat kā daudzās citās Eiropas valstīs, arī Šveicē iemīļots sporta veids ir futbols. Šveices futbola izlase pēdējā desmitgadē regulāri piedalās FIFA Pasaules kausa izcīņā un Eiropas čempionāta finālturnīros. Par futbolu valstī atbild Šveices Futbola asociācija. Futbols popularitāti ieguva 1920. gados, bet kulmināciju sasniedza, kad Šveicē tika organizēts 1954. gada FIFA Pasaules kauss. Pēc šī kausa sekoja vairāku gadu stagnācijas periods (Šveice nekvalificējās Pasaules kausam no 1970. līdz 1990. gadam). Pēc tam, kad Šveices futbola izlase veiksmīgi bija startējusi 1994. gada FIFA Pasaules kausā, valstī atkal pieauga šī sporta veida popularitāte. Šveice ir piedalījusies astoņos Pasaules kausa finālturnīros, un augstākais sasniegums ir bijis iekļūšana ceturtdaļfinālā. Šveice kopā ar Austriju organizēja 2008. gada Eiropas čempionātu. Eiropas čempionātu finālturnīros Šveices futbola izlase ir startējusi trīs reizes, un vēl nevienu reizi nav tikusi ārā no grupu turnīra. Valsts futbola klubu čempions tiek noskaidrots Šveices Superlīgā.
Ļoti daudz šveicieši fano arī par hokeju un ir kāda no 12 A līgas hokeju klubu atbalstītājiem. 2010. gada Pasaules čempionāts hokejā būs jau vienpadsmitais, kurā piedalās Šveices hokeja izlase.
Plašs atbalstītāju loks ir arī riteņbraukšanā. Šveicē tiek organizētas tādi daudzdienu velobraucieni kā Tour de Suisse un Tour de Romandie. Šveicē vairākkārt notikuši Pasaules čempionāti šosejas riteņbraukšanā. Starp panākumiem bagātākajiem riteņbraucējiem ir Fabians Kančellāra, Alekss Cille un Tonijs Romingers. Šveicē atrodas arī Starptautiskās riteņbraukšanas savienības galvenā mītne.
Slavenākie šveiciešu tenisisti kā Rodžers Federers un Martina Hingisa ir ieguvuši slavu ne tikai Šveicē, bet arī visā pasaulē.
Andrejs Mezins
Andrejs Mezins (be; dzimis 1974. gada 8. jūlijā Čeļabinskā) ir bijušais Baltkrievijas hokejists, vārtsargs, Baltkrievijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā spēlējis dažādos Ziemeļamerikas, Vācijas hokeja līgas un Krievijas hokeja klubos, vairāk nekā vienu sezonu aizvadot Flintas "Generals", Berlīnes "Capitals", Ufas "Salavat Julajev", Magņitogorskas "Metallurg" un Minskas "Dinamo" sastāvos. Baltkrievijas izlases rindās spēlējis trīs olimpisko spēļu turnīros, kā arī 13 Pasaules čempionātos augstākajā divīzijā.
Spēlētāja karjera
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Mezins uzsāka Ziemeļamerikā, spēlējot dažādās profesionālajās un junioru līgās. 1996.—97. gada sezonā viņš aizvadīja vairākas spēles NHL kluba Floridas "Panthers" AHL fārmklubā Ročesteras "Americans", bet pēc 1997.—98. gada sezonas atgriezās Eiropā, pievienojoties DEL līgas klubam Nirnbergas "Ice Tigers".
2009. gada vasarā hokejists pievienojās Minskas "Dinamo" rindām, spēlējot arī 2010. gada KHL Zvaigžņu spēlē. Minskā hokejists spēlēja līdz pat 2011.—12. gada sezonas izskaņai. 2012.—13. gada sezonā, spēlējot Čeļabinskas "Traktor" rindās, Mezins kopā ar komandu sasniedza Gagarina kausa finālu, tajā gan piekāpjoties Maskavas "OHK Dinamo".
2013.—14. gada sezonu Mezins aizvadīja Omskas "Avangard" sastāvā. 2015. gada februārī paziņoja par karjeras beigšanu.
Baltkrievijas izlases rindās spēlējis 13 Pasaules čempionātos, kā arī 1998., 2002. un 2010. gada olimpiskajās spēlēs.
Lielais hadronu pretkūļu paātrinātājs
Lielais hadronu (pretkūļu) paātrinātājs jeb Lielais hadronu kolaiders (en) ir Eiropas kodolpētījumu centra CERN (Conseil Européen pour la Recherche Nucléaire) lieljaudas daļiņu paātrinātājs hadronu(protonu un smago jonu) paātrināšanai. Viens no LHC projekta pamatmērķiem ir tā saucamā Higsa bozona pastāvēšanas eksperimentāla pierādīšana. Tiek plānota arī W un Z bozonu īpašību, sevišķi augstas enerģijas kodolu mijiedarbības, smago t un b kvarku rašanās un citu, tai skaitā ārpus Standartmodeļa esošu fizisku parādību izpēte. Ar šī pretkūļu paātrinātāja palīdzību zinātnieki cer pierādīt vai atspēkot supersimetrijas teoriju.
Vēsture
Lielā hadronu pretkūļu paātrinātāja projekta ideja radās 1984. gadā un oficiāli tika apstiprināta desmit gadus vēlāk. LHC būve sākās 2001. gadā, pēc Lielā elektronu-pozitronu kolaidera (LEP) darbības izbeigšanas (LEP tunelis tika izmantots LHC būvē). tika pabeigta speciālo magnētu uzstādīšana.
paātrinātāja iepriekšējo izmēģinājumu pirmā daļa sekmīgi tika pabeigta. Lādētu daļiņu kūlis pārvarēja vairāk nekā 3 kilometrus pa vienu no LHC lokiem, kas nozīmēja daļiņu priekšpaātrinātāja, tā saucamā superprotonu sinhrotrona (SPS), sinhronizācijas veiksmīgu pārbaudi.
LHC galvenā paātrinātāja pirmais izmēģinājums — protonu cirkulācijas pārbaude galvenajā tunelī —, notika. Protonu kūlis ar inžekcijas enerģiju 450 GeV tika palaists gan pulksteņrādītāja kustības virzienā, gan arī pretēji tam.
Naktī no 19. uz 20. septembri paātrinātājs neplānoti tika apturēts magnētu pārkaršanas un hēlija noplūdes dēļ.
Pirmās protonu sadursmes, kam vēl nebūs pilna iespējamā enerģija, plānots veikt, tomēr 20. septembrī tiek ziņots, ka avārijas dēļ paātrinātājs tiks iedarbināts ne ātrāk kā pēc diviem mēnešiem.
CERN informēja, ka paātrinātājs sāks darboties oktobrī, taču sakarā ar papildu remontdarbiem tas varētu notikt novembrī.
23. un 25. oktobrī notika protonu un svina kodolu izmēģinājuma injekcijas dažos LHC sektoros. Tā bija pirmā nopietnā iekārtas pārbaude kopš 2008. gada septembra avārijas.
30. novembrī paātrinātājā tika sasniegta 1,18 TeV liela enerģija, kas ir pasaules rekords (iepriekšējais rekords bija 0,98 TeV Tevatronā pirms 8 gadiem).
tika realizētas stabilu protonu kūļu sadursmes ar 3,5 TeV enerģiju katram kūlim.
Naktī uz 22. aprīli sasniegts jauns protonu kūļa intensitātes rekords — iegūts kūlis ar "spožumu" 4,67·1032 cm−2s−1, kas jūtami pārsniedz 2010. gadā Tevatronā iegūto rezultātu 4,024·1032 cm−2s−1.
CERN paziņoja, ka Higsa bozons ir atklāts. ATLAS un CMS detektoru dati norāda uz līdz šim nezināmas daļiņas eksistenci masu diapazonā 125—126 GeV. Iegūto mērījumu ticamība sasniedz 5 sigmas, kas ir ļoti ticams rezultāts.
CERN paziņoja par eksotisku elementārdaļiņu — pentakvarku — eksperimentālu novērošanu.
Tehniskie dati
LHC pēc tā iedarbināšanas kļūs par vislielāko augstas enerģijas elementārdaļiņu paātrinātāju pasaulē. Enerģija gandrīz par kārtu pārsniegs ASV Fermi laboratorijas protonu-antiprotonu kolaiderā Tevatron jeb Tevatronā un ASV Brukheivenas laboratorijas smago jonu relatīvistiskajā kolaiderā RHIC iegūstamo. Pretkūļu paātrinātāja sistēmas masu centrā tiks radītas protonu sadursmes ar summāro enerģiju 14 TeV (14 teraelektronvolti jeb 14·1012 elektronvoltu). Varēs realizēt arī svina atomu kodolu sadursmes ar enerģiju 5,5 GeV (gigaelektronvoltu) uz katru sadurošos nuklonu pāri.
LHC galvenā tuneļa garums ir 26,7 km un tas izbūvēts apmēram 100 m dziļumā Francijas un Šveices teritorijā. Lādēto daļiņu kūļu noturēšanai un korekcijai izmantoti 1624 supravadoši magnēti ar kopējo garumu vairāk kā 22 km.
Zinātniskās problēmas, ko paredzēts atrisināt ar LHC palīdzību
20. gadsimta sākumā fizikā tika radītas divas fundamentālas teorijas – Einšteina vispārīgā relativitātes teorija (apraksta Visumu makrolīmenī) un kvantu lauka teorija, kas Visumu apraksta mikrolīmenī. Šīs teorijas nav savietojamas viena ar otru. Piemēram, lai adekvāti aprakstītu melnos caurumus, nepieciešams pielietot abas teorijas, taču tās dažviet ir pretrunīgas. Pat ja netiek apskatīti tādi ekstrēmi gadījumi, mūsdienu fiziķiem šāda situācija nav pieņemama. Jau Alberts Einšteins sava mūža pēdējos gados mēģināja izstrādāt vienotā lauka teoriju, taču tolaik nebija pieejams pietiekams faktu materiāla daudzums. Tomēr 20. gadsimta otrajā trešdaļā fiziķiem izdevās izveidot tā saucamo Standartmodeli, kas apvienoja trīs no četrām fundamentālajām mijiedarbībām – stipro, vājo un elektromagnētisko.
20. gadsimta beigās sāka izstrādāt teoriju, kas spētu apvienot visas četras mijiedarbības, ietverot arī gravitāciju. Tomēr pievienot Standartmodelim gravitāciju izrādījās pārlieku sarežģīti. Tādējādi šobrīd (21. gadsimta sākumā) fundamentālās sadarbes apraksta divas vispārpieņemtas teorijas – vispārējā relativitātes teorija un Standartmodelis. Tās nav izdevies apvienot kvantu gravitācijas teorijas izveidošanas grūtību dēļ. Šīs grūtības fiziķi cenšas pārvarēt ar dažādām metodēm, kam joprojām nav eksperimentāla pamatojuma – stīgu teoriju, brānu teoriju, M-teoriju. Atbilstošu eksperimentu veikšanai nepieciešamas gigantiskas enerģijas, ko nevar sasniegt pašreizējos daļiņu paātrinātājos, un cerības tiek liktas uz Lielo hadronu pretkūļu paātrinātāju.
Virsotnes kvarku izpēte
Virsotnes kvarks jeb t kvarks ir pats smagākais no kvarkiem (tas uzskatāms arī par pašu smagāko no visām pašlaik atklātajām elementārdaļiņām). Milzīgās masas (ap 170 GeV) dēļ šo kvarku izdevies novērot tikai vienā paātrinātājā – Tevatronā, jo citos paātrinātājos iegūstamā enerģija ir nepietiekama. Virsotnes kvarki sevišķi interesē zinātniekus, jo kopā ar virsotnes kvarka un antikvarka pāri teorētiski var rasties Higsa bozons. Lai varētu šādu notikumu atdalīt no "fona" notikumiem, virsotnes kvarku īpašības ir rūpīgi jāizpēta.
Higsa mehānisma izpēte
Viens no LHC projekta pamatmērķiem bija Standartmodeļa paredzētās daļiņas – Higsa bozona – pastāvēšanas eksperimentāla pierādīšana, kas arī tika veikta 2012. gadā. Fiziķus interesē mazāk pats Higsa bozons, nekā elektrovājās simetrijas neievērošanas (laušanas) Higsa mehānisms, kura izpēte var novest pie dziļākas mūsu pasaules teorijas izveides salīdzinājumā ar esošo Standartmodeli.
Kvarku-gluonu plazmas izpēte
Paredzēts, ka apmēram vienu mēnesi gadā paātrinātājs tiks darbināts kodolu sadursmju režīmā – tajā tiks satriektas kopā nevis protonu, bet svina atomu kodolu plūsmas. Saduroties diviem ultrarelatīvistiskiem (gandrīz ar gaismas ātrumu lidojošiem) kodoliem, īsā mirklī rodas un sabrūk ārkārtīgi karsts un blīvs kodolvielas sakopojums, kurā vairs nav atsevišķu nuklonu un kuru dēvē par kvarku-gluonu plazmu. Kvarku-gluonu plazmā notiekošo procesu izpētei ir ļoti liela nozīme stiprās mijiedarbības teorijas pilnveidošanā. Šai teorijai ir būtiska nozīme kā kodolfizikā, tā arī astrofizikā.