cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ļaunuma problēma
Alvina Plantingas brīvās gribas aizstāvība
Uz jautājumu, ja Dievs ir visvarens, kādēļ viņš neradīja cilvēkus ar brīvo gribu, vienlaicīgi arī nepieļaujot ļaunumu pasaulē, jo tas taču būtu vēlamāk nekā cilvēki ar brīvo gribu un ar iespēju darīt ļaunu, Plantinga atbild, ka Dievs nevar darboties neloģiski. Lai paskaidrotu savu ideju, viņš sniedz piemērus dažādiem iespējamiem pasauļu modeļiem, kurās modelētas dažādas situācijas attiecībā uz brīvo gribu un iespēju izvēlēties arī ļaunumu, tādējādi ilustrējot, ka daži no iespējamiem modeļiem (kombinācijām) ir neloģiski. Tā, piemēram, loģikai neatbilst pasaules modelis (W3), kurā cilvēkam ir brīva griba, tomēr viņš nevar izvēlēties nepareizo un ļauno. Tātad, Dievs var piespiedu kārtā novērst ļaunumu un ciešanas tikai uz brīvas gribas atcelšanas rēķina. Tādā gadījumā gan cilvēks darbotos kā ieprogrammēts robots un viņa rīcībai nebūtu nekādu morālisku nopelnu, bet, izslēdzot morālā labuma iespēju, tiktu liegts kāds lielāks labums.
Daži autori uzskata, ka Plantinga ar apgalvojumu par to, ka Dievu ierobežo loģikas likumi, t.i., ka Viņš “nevar” darīt absurdas lietas, ierobežo Dieva visvarenību. Tomēr tas arī saskaņā ortodoksālo teismu nerada pretrunu ar Dieva visvarenību. Jo, kaut Dievs ir bezgalīgs katra veida pilnībā, jau svētais Anzelms apgalvoja — tas, ka Dievs nevar melot, mānīt, zagt, būt negodīgs un skaudīgs, kļūdīties, neeksistēt u.tml. neatklāj Dieva vājumu, bet gan viņa pārākumu un unikalitāti, jo šīs “nespējas” apvienojumā ar viszinību, apredzību un visgudrību norāda uz Viņa visvarenību. Plantinga šīs klasiskās teoloģijas Dieva “nespējas” papildina ar vēl divām:
1) Dievs nespēj nonākt pretrunā pats ar sevi,
2) Dievs nespēj radīt ievērojami brīvas radības un cēloņsakarīgi noteikt, ka tās vienmēr izvēlēsies to, kas ir pareizi, un izvairīsies no tā, kas ir nepareizs.
Brīvā griba un fiziskais ļaunums
Plantingas teorijai varētu iebilst, ka ar šo teoriju netiek skaidrots, kādēļ Dievs pieļauj ļaunumu, kas pasaulē nerodas tiešas cilvēku brīvās gribas izmantošanas rezultātā, piemēram, slimības, bads, dabas katastrofas u.tml.
Piemēram, C. S. Luiss (Clive Staples Lewis) norāda, ka brīvās gribas nepareiza izmantošana rada lielāko daļu ļaunuma. Pēc Luisa domām ~4/5 no ļaunuma rodas cilvēka darbības dēļ. Dž. Hiks (John Hick) aicina cilvēka brīvās gribas izvēļu sekas skatīt plašāk, piemēram, kādas sekas tas atstāj uz klimata pārmaiņām un apkārtējo vidi, kas, savukārt, tieši vai netieši ietekmē ļoti plašu sabiedrību.
Tātad, praktiski visu ļaunumu rada nepareizas morālās izvēles, bet atlikusī rodas dabas likumu dēļ, kas nodrošina cilvēka dzīvošanai atbilstošus apstākļus. Tādējādi atkal nonākam pie Augustīna atziņas, ka viss ļaunums ir morālais, jo fiziskais ir Dieva taisnīgais sods. Interpretējot šos vārdus ar “sodu” nebūtu jāsaprot vien indivīdam nepatīkamu reakciju apkārtējā vidē (kā to saprot biheiviorisma psiholoģijas izpratnē) — kā negatīva stimula parādīšanās vai kā pozitīva stimula zudums savstarpējās attiecībās “audzināšanas” nolūkā, bet plašāk — sods kā ļaušana piedzīvot savas rīcības sekas.
Pats Plantinga atbildot uz jautājumu par fizisko ļaunumu skaidro, ka visa veida ļaunums pasaulē radies no morālā ļaunuma, jo arī par dabisko ļaunumu un ciešanām Radīšanas grāmata māca, ka tās ir pirmgrēka sekas. Nāve, slimības, sāpes un pat nogurdinošs darbs, nāca pasaulē Ādama un Ievas grēka tiešā rezultātā. Kaut arī šis arguments var tikt saprasts un pieņemts tikai jūdaisma vai kristietības kontekstā, tomēr, kā Plantinga pats to uzsvēra, viņa uzdevums nav pārliecināt, ka viņa izvirzītā versija ir pareiza, bet gan pierādīt, ka formāli nav loģiskas pretrunas, attiecībā uz apgalvojumu, ka Dievs un ļaunums var līdzpastāvēt.
Kopumā Plantingas teorija veiksmīgi atbildēja uz XX gadsimta vidus ateologu formulēto ļaunuma loģisko problēmu, bet daudzu vilšanās par formāli korekto atbildi faktiski parādīja, ka, iespējams, pati ļaunuma loģiskā problēma nebija pietiekami pamatota.
Ļaunuma problēmas teoloģisks un terminoloģisks risinājums
Ļaunuma problēma filozofijā radusies tādēļ, ka pastāv dažādas izpratnes par šīs problēmas definīcijā izmantotajiem jēdzieniem, tādēļ šo problēmu iespējams risināt terminoloģiski. Tāpēc vispirms ir jāprecizē šie pamattermini.
Ļaunums un ļaunuma jēga teoloģijā
Ar vārdu "ļauns" parasti tiek apzīmētas divu kategoriju pazīmes: dabiskais ļaunums un morālais ļaunums. Dabiski ļauns notikums ir tāds, kas rada sāpes, ciešanas, kaitējumu, arī nelaimes un bēdas, bet nav tieši saistīts ar kāda cilvēka lēmumu vai rīcību, savukārt morālais ļaunums ir naidīga, nežēlīga, nekrietna, arī noziedzīga izturēšanās. Uz morālu ļaunumu ir spējīgs tikai cilvēks, turklāt tikai tāds cilvēks, kas pazīst morālo labumu, t.i. zina, kā rīkoties labi. Morālo ļaunumu kristīgajā teoloģijā sauc par grēku.
Dabiskais ļaunums var būt saistīts ar dabas norisēm, stihijām, un to vērtējums var būt negatīvs tikai subjektīvi, jo objektīvi šādas norises var vienlaikus būt vēlamas un pat nepieciešamas. Savukārt morālais ļaunums ir negatīvs tikai morāles likumu nolieguma, ignorēšanas dēļ. Judeokristīgajā teoloģijā morālais ļaunums jeb grēks ir Dieva baušļu pārkāpums. Tātad ļaunums kā tāds ir cilvēka subjektīvajā uztverē un morāles likumos pamatots fenomens. Lai noteiktu, vai konkrēta parādība vai rīcība ir vai nav ļauna, ir nepieciešams cilvēka intelekts.
Teoloģiski ļaunums ir labā trūkums. Dievs pieļauj ļaunumu, bet to nedz rada, nedz izdara. Viss, ko Dievs rada, ir labs, bet Dievs pieļauj ļaunuma esamību tik lielā mērā, cik to ir iespējams vērst par labu. Ļaunums būtībā ļauj pazīt labumu un palīdz virzīties uz labumu, jo negatīvais vērtējums, ko izraisa ļaunuma radītās ciešanas, sāpes, parasti liek no ļaunā novērsties.
Dieva labums
Judeokristīgajā tradīcijā Dievs tiek uzskatīts par pasaules radītāju, un ir bezgalīgs, bez jebkādām nepilnībām, tātad absolūti labs.
Atšķirībā no tā, kā notikumus vērtē cilvēks, Dievam var būt citi apsvērumi, kas pamatojas uz labāku informētību (viszinību) un plašāku skatījumu uz pasaules norisēm. Tātad tas, ko cilvēks vērtē kā dabisku ļaunumu, Dievs var vērtēt kā labumu. Morālā vērtējuma gadījumā (saskaņā ar teoloģijas principiem) noteicējs par to, kas ir un kas nav ļauns, ir morāles devējs – Dievs. Tātad no teoloģijas viedokļa Dieva labums ir absolūts, bet cilvēks ne vienmēr spēj to atpazīt.
Dieva visspēcība
Dievu kā pasaules radītāju raksturo spēja radīt jebko no nekā, bet Dieva labuma princips neļauj radīt ļaunumu, kā arī rīkoties pretēji citiem labuma principiem. Piemēram, saskaņā ar kristīgo teoloģiju cilvēka brīvā griba ir Dieva radīta, lai cilvēks varētu Dievu mīlēt, un tā ir cilvēka eksistences jēga. Ja cilvēkam nebūtu brīvas gribas, nebūtu iespējama mīlestība. Tāpēc Dievs neierobežo cilvēka brīvo gribu, bet nepieciešamības gadījumā rada apstākļus, kas apgrūtina brīvās gribas īstenošanu. Piemēram, paņem atpakaļ cilvēka dzīvību, ko Dievs pats ir devis un tādēļ vienīgais var to taisnīgi izdarīt. Turklāt nāve gan var radīt ciešanas tuviniekiem, bet arī tās morālais novērtējums ir subjektīvs.
Šis princips cita starpā arī ir ilustrēts ar kalambūru – vai Dievs spēj radīt akmeni, ko pats nespēj pacelt. Viens no šādiem "akmeņiem" ir cilvēka brīvā griba, ko Dievs ir radījis, bet nevar ietekmēt augstākā labuma dēļ.
Secinājums
Dabiskais ļaunums ir subjektīvs, bet morālais ļaunums ir morālā likuma pārkāpums; ciešanas, ko ļaunums rada, ved uz augstāku labumu un ir nepieciešamas, lai cilvēks vēlētos virzīties uz morālo labumu. Tādējādi tieši dievišķais labums, gudrība un visspēcība ir tā, kas pieļauj ļaunumu un ciešanas.
Kalibrs
Kalibrs apzīmē iekšējo vai ārējo cilindra, vada vai caurules diametru. Tas nāk no itāļu valodas vārda calibro, kas savukārt nāk no arābu valodas qālib (قالب), kas nozīmē veidne, bet vissenākais nāk no grieķu valodas vārda kālápous, tas nozīmē kurpju sagatave.
Parasti "kalibrs" ir saistīts ar šaujamieročiem, šajā gadījumā tas apzīmē stobra iekšējo diametru. Šis lielums tiek mērīts collās vai milimetros.
1593. gads
1593. bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Aita
Mājas aita (Ovis aries) ir vidēja auguma aitu ģints (Ovis) savvaļas aitas (Ovis orientalis) pasuga, kas pieder pārnadžu kārtas (Ruminantia) dobradžu dzimtai (Bovidae). Cilvēks to ir pieradinājis, lai iegūtu vilnu, gaļu un pienu. Mūsdienās DNS pētījumi ir pierādījuši, ka mājas aitai tiešā radniecība ir tikai ar divām savvaļas aitu (Ovis orientalis) pasugām — Āzijas muflonu (Ovis orientalis orientalis) un Eiropas muflonu (Ovis orientalis musimon), turklāt iespējams, ka Eiropas muflons ir ne tikai viens no mājas aitas priekštečiem, bet arī pirms vairākiem tūkstošiem gadu savvaļā sākusi dzīvot mājas aita.
Aitu tēviņus sauc par teķiem, bet kastrētus tēviņus par auniem jeb aveniem, mātītes par aitām un mazuļus par jēriem. Mājas aitas ir visdaudzskaitlīgākā aitu populācija no visām aitām, to skaits nedaudz pārsniedz miljardu. Tās audzē visā pasaulē, un daudzām tautām vēsturiski tā ir bijusi viena no galvenajām nodarbēm. Mūsdienās galvenās aitkopības zemes ir Austrālija, Jaunzēlande, Dienvidamerika, Centrālamerika un Britu salas.
Sistemātikas diskusijas
Aitu sistemātika dažādos informācijas avotos var būt grūti izsekojama. Pirmkārt, savvaļas aitai, no kuras ir cēlusies mājas aita, var būt vairāki sinonīmi: Ovis aries, Ovis orientalis un Ovis gmelini. Arī mājas aitai dažādās sistemātikās ir dažādi zinātniskie nosaukumi. Ļoti bieži, atdalot to no savvaļas aitas, tā tiek saukta Ovis aries, bet savvaļas aita Ovis orientalis. Bet ir zinātnieki, kas nosaukumu Ovis aries lieto gan pieradinātajai, gan savvaļas formai, iedalot tās atbilstošās pasugās Ovis aries aries un Ovis aries orientalis. Jeb saskaņā ar "Pasaules zīdītāju sugu sarakstu" savvaļas aitām vārdu aries drīkst aizstāt ar vārdu orientalis. Līdz ar to daudzos informācijas avotos tiek izmantots sekojošs zinātnisko nosaukumu pieraksts: Ovis orientalis aries, Ovis orientalis orientalis utt. Šajā rakstā zinātniskais nosaukums atbilst visbiežāk lietotajam nosaukumam — Ovis aries.
Mājas aitas ģenētiskā izcelsme
DNS pētījumi ir ieviesuši zināmu skaidrību arī mājas aitas izcelsmē, par kuras priekštečiem gadu gaitā ir uzskatītas vairākas savvaļas aitu sugas. Par mājas aitas priekštečiem ir uzskatīti gan mufloni, gan uriāli, gan Eirāzijas kalnu aitas. Īpaši populāra kļuva hipotēze, ka dažādas savvaļas aitu sugas ir bijušas priekšteces dažādām aitu šķirnēm.
Izpētot arheoloģiskos atradumus, jau 1960. gadā tika izvirzīta hipotēze, ka mājas aitas ir cēlušās no Āzijas muflona (Ovis orientalis). Tomēr 1963. gadā izvirzījās jauna hipotēze, ka pirmās mājas aitas ir bijušas domestificēti uriāli (Ovis vignei) no Arāla—Kaspijas jūras areāla, kas pēc tam izplatījās gan Āzijas, gan Eiropas virzienā. Par otru mājas aitu līniju uzskatīja domesticētus muflonus (O. musimon vai O. orientalis), kurus ieveda Eiropā un sapāroja ar domesticētiem uriāliem. Saskaņā ar šo hipotēzi Āzijā domesticētie uriāli toties tika sajaukti ar Eirāzijas kalnu aitām (O. ammon).
Daudzu gadu garumā, veicot nopietnus molekulāros pētījumus, savācot DNS datus no ļoti atšķirīgām šķirnēm dažādās pasaules vietās un atšķirīgām savvaļas aitu sugu un pasugu populācijām, zinātnieki secināja, ka mājas aita noteikti nav cēlusies nedz no uriāliem, nedz Eirāzijas kalnu aitām (O. ammon). Mājas aitu DNS tika salīdzināts arī ar citu savvaļas aitu sugu datiem, kā, piemēram, Kanādas aitas (Ovis canadensis) un Dalla aitas (Ovis dalli), bet arī šīs sugas nav radniecīgas mājas aitām. Vienīgās savvaļas aitu pasugas, kurām ir tiešā radniecība ar mājas aitām, ir Āzijas muflons un Eiropas muflons. Turklāt zinātnieki ir izvirzījuši jaunu hipotēzi, ka Eiropas muflons ir pirms ļoti daudziem gadiem savvaļā sākusi dzīvot mājas aita. Mājas aitām ir divas atšķirīgas līnijas, ko apstiprina arī DNS pētījumi. Abas līnijas ģenētiski kādu laiku bija vienādas, bet tad sadalījās. Zinātnieki uzskata, ka Āzijas mājas aitas ir cēlušās tikai no Āzijas muflona, bet Eiropas mājas aitas, kas iesākumā bija Āzijas muflonu pēcteces, kādā brīdī sāka pārot ar Eiropas muflonu, kas jau bija kļuvis par savvaļas dzīvnieku.
Latvijā
Zinātniski pamatotu aitkopību, selekciju un jaunu šķirņu ieviešanu mūsdienu Latvijas teritorijā uzsāka lauksaimnieku biedrība Vidzemes Vispārderīgā un ekonomiskā societāte, kas 1826. gadā no Saksijas ieveda pirmos smalkvilnas aitu ganāmpulkus. Par aitkopības attīstības stimulu kļuva lauksaimniecību krīze, kas 19. gadsimta 20. gados bija skārusi visu Eiropas lauksaimniecību. To izraisīja labības cenu krišanās, kā rezultātā bankrotēja daudzas muižas arī Vidzemē un Kurzemē. Graudkopība Latvijas reģionā vairs nebija konkurētspējīga. Radās nepieciešamība racionalizēt lauksaimniecību un vairāk pievērsties lopkopībai, kas ļāva ražot produkciju ar lielāku pievienoto vērtību. 1830. gadā tika dibināta specializētā aitkopju organizācija — Aitaudzētāju biedrība, bet 1843. gadā aitu audzētāji izveidoja pirmo aitu vilnas ražojumu pārdošanas kooperatīvu, vienojoties par kopīgu vilnas pārdošanu.
Latvijas tumšgalves šķirne tika izveidota 1938. gadā. No Zviedrijas un Anglijas iepirka Šropšīras un Oksfordšīras šķirnes aitas, kuras tika krustotas ar vietējām aitām. Par vietējo aitu izcelsmi trūkst precīzu datu, bet ir zināms, ka tās ir bijušas rupjvilnas aitas ar īsām astēm. Tās tiek salīdzinātas ar Romānovu šķirnes aitām no Krievijas.
Izskats un īpašības
Mājas aita ir vidēji liels atgremotājs. Tās matojums vienmēr cirtojas, ko pieņemts saukt par vilnu. Tā kā mājas aitas ir cilvēku selekcijas produkts, tad atkarībā kādai šķirnei aita pieder ragi var nebūt abiem dzimumiem, ragi var būt abiem dzimumiem un ragi var būt tikai tēviņiem. Turklāt ragi tām var būt tāpat kā savvaļas aitām; mātītēm nelieli, bet tēviņiem lieli un masīvi, sagriezti gredzenā, vai tām var būt vairāki pāri ragu.
Lai arī aitas un kazas ir samērā tuvas radinieces, un tās abas pieder kazu apakšdzimtai (Caprinae), tās ir atšķirīgas ģintis un hibridizācija notiek ļoti reti. Bet, ja tāda ir notikusi, pēcnācēji ir neauglīgi. Visvieglāk aitas no kazām var atšķirt pēc astes. Aitu astes ir samērā garas un karājas uz leju, bet kazas aste ir īsa un stāv pacelta vertikāli uz augšu. Āži riesta laikā izdala spēcīgu smaku, bet auniem šādas smakas nav. Turklāt kazām ir bārda, bet aitām tādas nav.
Aitu maņas
Aitām ir ļoti laba dzirde, un tās ir jūtīgas pret dažādiem trokšņiem. Acu zīlītei ir horizontāla taisnstūra forma, kas nodrošina ļoti labu periferālo redzi. Un aitas redzes leņķis ir 270°—320°. Tā spēj redzēt sev aiz muguras, nepagriežot galvu, tomēr tai ir vāja telpiskā redze. Aitām ir tendence neatrasties ēnā un tumšās vietās, tās vienmēr cenšas uzturēties labi apgaismotās vietās. Bēgot tāpat kā savvaļas aitas arī mājas aitas vienmēr cenšas skriet kalnā uz augšu.
Tām ir arī ļoti laba oža, un kā visiem aitu ģints (Ovis) dzīvniekiem tām pie acīm un uz priekškājām ir smaržas sekrētu dziedzeri. Zinātnieki līdz galam nav izpratuši sekrēta nozīmi aitu saziņā, bet tiek pieņemts, ka tā pielietojuma galvenā nozīme ir informācijas nodošana riesta laikā. Arī priekškāju sekrēta nozīmi saista ar riestu, bet pastāv vēl viena hipotēze par priekškāju smaržu sekrēta pielietojumu. Daži zinātnieki uzskata, ka aitas atstāj aiz sevis smaržu pēdas un, piemēram, tādā veidā noklīdušas aitas spēj atrast savu baru.
Aitu šķirnes
Mūsdienās ir vairāk nekā 200 aitu šķirnes, kuras var iedalīt vairākās grupās atkarībā, kādam mērķim aita tiek audzēta. Dažos informācijas avotos tiek minēts, ka aitām ir selekcionētas 1000 un vairāk šķirnes, bet tomēr profesionāli aitaudzētāji to noraida. Izšķir vilnas, gaļas, piena, ādu vai divējādu mērķu šķirņu aitas. Otrs veids, apzīmējot šķirnes, ir izmantot dažādas fiziskās pazīmes, kā galvas krāsa (melna vai balta), astes garums, ragu esamība vai neesamība. Trešais veids, kā apzīmē šķirnes, ir to piederība kādai topogrāfiskai vietai, kurā šķirne ir selekcionēta. Šis princips ir plaši izmantots Lielbritānijā, kur lielākā daļa šķirņu ir vai nu kalnu vai zemieņu aitas. Āzijā un Āfrikā ir raksturīgas taukastes aitu šķirnes, kas parasti ir divējādu nozīmju šķirnes, un tām parasti ap asti veidojas tauku uzkrājums.
Šķirnes mēdz grupēt arī pēc dzimuma rādītājiem; ir aitu šķirnes un ir aunu šķirnes. Kopumā aitu šķirnes ir izturīgas, tām ir augsti dzimstības rādītāji un aitas ir labas mātes. Šīs šķirnes izmanto, lai uzlabotu mātīšu rādītājus. Aunu šķirnes ir selekcionētas, lai iegūtu ātraudzīgas un spēcīgi veidotas aitas. Aunu šķirnes teķus krustojot ar aitu šķirnes aitām iegūst gaļas jērus. Pēc līdzīgas shēmas pāro kalnu šķirnes ar zemieņu šķirnēm. Kalnu šķirnēm ir raksturīga augstāka izturība un pieticība, salīdzinot ar lielākajām un ātraudzīgākajām zemieņu šķirnēm. Krustojot kalnu aitu ar zemieņu teķi, iegūst tā saucamos aitu mūļus, kuru aitas krusto ar gaļas tipa teķiem un iegūst augstākas kvalitātes gaļas jērus. Daudzas šķirnes, īpaši retas un primitīvas šķirnes neietilpst nevienā kategorijā.
Šķirnes tiek raksturotas arī pēc iegūstamās vilnas struktūras. Izšķir smalkvilnas aitas, kuru matojums ir smalks un šādu vilnu izmanto tekstilrūpniecībā. Lielākā daļa smalkvilnas aitu šķirnes ir attīstītas, par bāzi izmantojot merino aitas, un joprojām pasaulē labākās smalkvilnas aitas ir merino aitas. Ir selekcionētas šķirnes ar garu matojumu, šīs šķirnes parasti ir liela auguma. Rupju aitu vilnu izmanto paklāju rūpniecībā. Šajā kategorijā ir daudz šķirņu, bet labākās skaitās tās, kuru vilna ir izturīga un nelūst pie augstām mehāniskām slodzēm. Ar vidēji rupju vilnu visbiežāk ir gaļas šķirnes.
Šķirnēm, kas paredzētas gaļas vai vilnas ieguvei, bieži ir otrs izmantošanas veids — piena ieguve, bet ir šķirnes, kuru primārais izmantojums ir piena ieguve. Šīm šķirnēm ir lielāki piena izslaukumi un garāks laktācijas periods. Pēdējā aitu šķirņu grupa ir īsvilnas aitas, kurām vilna garumā neaug vispār. Tās līdzinās savvaļas aitām, to matojums ir īss un blīvs. Tās izmanto gaļas ieguvei un aitādu ieguvei. Gaļas šķirnes, kurām neaug vilna ir vieglāk un lētāk uzturēt, jo tām nav jācērp vilna. Kā arī īsvilnas aitas ir izturīgākas pret parazītiem un vieglāk panes karstu klimatu.
Uzvedība un inteliģence
Aitas ir dzīvnieki, kurus medī. Tām piemīt spēcīgs bēgšanas instinkts. Un, lai saprastu aitas, tās ir jāvērtē, rēķinoties ar šo instinktu. Aitu barā ir stingra hierarhija. Tās gan savvaļā, gan ganībās seko bara līderim. Tām piemīt īpašība, ganīties tuvu vienai pie otras, lai gan dažādām šķirnēm tas var būt nedaudz atšķirīgi. Zemnieki izmanto šo īpašību, lai turētu visas aitas kopā tām nebūvējot speciālus aplokus. Tās uzmana gans, un tam palīgs visbiežāk ir suns. Aitas ir ļoti orientētas uz ēšanu, un, ja tās regulāri piebaro kāds cilvēks, tad tās cilvēkam uzticas. Aitu baru ir vieglāk pārdzīt no vienas vietas uz otru, ejot pa priekšu ar kādu gardumu, nekā tās cenšoties pārdzīt ar varu. Ja aitas dzīvo vietās, kur tām nav dabīgo ienaidnieku, tās ganās izkliedētāk, ne tik cieši viena pie otras.
Tipiskās bara attiecības aitām veidojas, ja barā ir vismaz 4 vai vairāk aitas. Ja aitu ir mazāk, tām var novērot netipisku rīcību. Primārais aitu instinkts briesmu gadījumā ir bēgt, ja iespējamais ienaidnieks ir šķērsojis aitu drošības zonas robežu. Bet, ja aitai nav kur atkāpties, tā ieņem aizsardzības pozu, kas liecina par gatavību uzbrukt, turklāt brīdinot tā sit ar priekškājām pa zemi. Šādu uzvedību bieži var novērot aitu mātēm ar jēriem. Barā aitas seko un uzticas galvenajai aitai. Ļoti bieži galvenā aita neiet baram pa priekšu. Par līderiem izvirzās dominantās aitas, tās parasti ir agresīvākas kā citas aitas, un parasti pie barotavām pirmās sāk ēst. Toties starp auniem vietu hierarhijā bieži izšķir ragu lielums. Ja šķirnei ir raksturīgs svārstīgs ragu lielums, tad šī orientēšanās uz ragu lielumu ir vāji izteikti, bet, ja ragi savstarpēji ir līdzīgi, tad tas kļūst par galveno rādītāju.
Aita var ļoti sanervozēties, ja to nošķir no bara. Tā ļoti labi atpazīst sava bara aitas, kā arī cilvēkus. Viena bara ietvaros vienas ģimenes aitām veidojas tuvākas un ciešākas attiecības kā ar citām aitām. Pat dažādu šķirņu baros, bars sadalās pa šķirnēm mazākos bariņos, kas savukārt sadalās vēl mazākās ģimenes vienībās.
Ir plaši izplatīts pieņēmums, ka aitas nav inteliģenti dzīvnieki. Bet grūtības tās saprast veido fakts, ka aita vadās no tā, kā uzvedas tās bars, un tās ļoti ātri krīt panikā. Tomēr, aitām veicot zinātniskās laboratorijās IQ testus, noskaidrojās, ka to inteliģence seko uzreiz aiz cūkām, un tām ir vienāds IQ ar liellopiem. Ja ar tām mērķtiecīgi strādā, aitas var iemācīties savu vārdu, un tām var iemācīt iet pavadā kā zirgiem. Aita pēc sejas izteiksmes spēj noteikt cilvēka, ko tās ilgstoši pazīst, emocionālo stāvokli.
Barība
Aitas ir zālēdāji, tās parasti priekšroku dod zālei un citiem zemiem augiem, izvairoties no lieliem augiem un koku un krūmu atvasēm, ko atkal labprātāk ēd kazas. Aitas, zāles noplūkšanai, lieto lūpas un mēli. Tām ir piemērotas ganības ar vienveidīgu zāli, kas savukārt nav piemērots kazām. Kā visiem atgremotājiem aitām ir 4 kameru kuņģis. Aita barībai izmanto vairāk kā 520 augus, salīdzinot liellopi 460, bet zirgi 416 augus. Aitas ganībās vispirms noēd garšīgāko jeb gatavāko zāli, pārējo atstājot vēlākam laikam.
Reprodukcija
Aitu vairošanos parasti regulē cilvēks, bet daļējos savvaļas apstākļos bara dominējošais tēviņš sapārojas ar mātītēm. Aitas dzimumbriedumu sasniedz 6—8 mēnešu vecumā, bet teķi 4—6 mēnešu vecumā. Ja aita netiek aplekta, tā meklējas ik pēc 17 dienām. Riesta laikā dominējošs tēviņš ir agresīvs ne tikai pret citiem teķiem, tas var būt agresīvs arī pret cilvēku. Reizēm dominants tēviņš var nogalināt citu teķi.
Grūsnības periods ilgst 5 mēnešus. Visbiežāk piedzimst 1 vai 2 jēri, bet dažām šķirnēm var piedzimt arī 3 jēri. Apmēram pēc 1 stundas pēc piedzimšanas jēri nostājas uz savām kājām un ietur savu pirmo maltīti, zīžot mātes pienu. Pirmpiens ir ļoti veselīgs un jēriem nepieciešams. Kad jēri ir dažas nedēļas veci, tos parasti marķē, vakcinē un mazos teķīšus, kas nav paredzēti vaislai, kastrē. Daži aitkopji kastrāciju neveic vispār, jo jēri pirms sasniedz dzimumbriedumu tiek realizēti gaļā. Ir šķirnes, kurām apgriež astes.
Ilūkstes ģerbonis
Ilūkstes pilsētas ģerbonis ir viens no Ilūkstes pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts.
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairogā uz melna fona attēlots pakaļkājās saslējies sudraba zirgs. Pastāv uzskats, ka šo ģerboņa izskatu ietekmējusi Lietuvas kultūra, kurā zirgam bija liela nozīme.
1575. gads
1575. gads (MDLXXV) ir parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Kaltene
Kaltene ir ciems Kurzemē, Talsu novada Rojas pagastā. Atrodas Rīgas līča rietumu krastā, pie autoceļa P131 (Tukums—Kolka), 7 km attālumā no pagasta centra Rojas, 35,5 km no novada centra Talsiem un 119 km attālumā no Rīgas.
Ciemā atrodas lieliem laukakmeņiem klāta jūras piekraste, kas ir viena no nedaudzajām tādām Latvijā, bet nedaudz uz dienvidiem no Kaltenes piekraste ietilpst aizsargājama ģeoloģiska un ģeomorfoloģiska dabas pieminekļa Kaltenes krasta veidojumi teritorijā. Savukārt 2-3 km attālumā iekšzemē ir cits dabas piemineklis — Kaltenes kalvas — Baltijas jūras seno stadiju krasta veidojumi — laukakmeņu grēdas.
Ievērojamākais kultūrvēsturiskais objekts Kaltenē ir 1567. gadā celtā Kaltenes Svētās Katrīnas luterāņu baznīca. Uz mākslīgi izbūvētas pussalas jūrā, kur savulaik atradās Kaltenes eksperimentālā lašveidīgo zivju fabrika, uzņēmējs Māris Gailis un arhitekte Zaiga Gaile ir izplānojuši un uzbūvējuši savu brīvdienu māju "Lieldienu sala", kas ir celtne ar izcilu arhitektūras vērtību un 2007. gadā izpelnījusies balvu kā gada labākā rekonstruētā ēka. Ēka izmantota arī filmas "Seržanta Lapiņa atgriešanās" filmēšanā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Pundurpele
Pundurpele (Micromys minutus) ir peļu dzimtas grauzējs, kas sastopams lielā daļā Eirāzijas, arī Latvijā. Latvijā izplatīta visā teritorijā, taču ne sevišķi bieži.
Vide
Pundurpele dzīvo mitrās vietās, kas biezi aizaugušas ar niedrēm, slapjās pļavās, ar garu zāli apaugušu strautu un upju krastos. Pundurpeles ir sastopamas arī ceļmalas krūmājos un pamestos, vecos dārzos. Ziemu pundurpele pavada zem sakritušām niedrēm vai salmu kaudzēs, bet aukstās ziemās slēpjas šķūņos, klētīs un mājās. Latvijā sastopama samērā bieži. Tēviņi aizņem apmēram 400 kvadrātmetru lielu teritoriju, mātītes mazāku.
Vairošanās
Mazuļi paliek migā vienpadsmit dienas un ļoti ātri aug. Māte šajā laikā dodas meklēt barību, bet regulāri atgriežas, lai pabarotu un notīrītu mazuļus. Viņa apēd savu pēcnācēju izkārnījumus, lai to smaka nepievilinātu nevēlamus viesus.
Jau pēc divām dienām mazuļi prot saķerties un staigāt pa ligzdu. Pēc četrām dienām viņi paši sāk rūpēties par savu higiēnu, astoņu dienu vecumā jau labi redz. Deviņu dienu vecumā pelēniem parādās zobiņi, un viņi sāk uzņemt pastāvīgu barību.
Sasniedzot desmit dienu vecumu, māte pārstāj tos zīdīt ar savu pienu un tie sāk ēst tikai pastāvīgu barību. Šajā laikā pelēni pirmo reizi var pamest ligzdu un sāk iepazīt pasauli.
Sešpadsmit dienu vecumā pelēni jau ir pilnīgi attīstīti, bet viņu māte parasti jau atkal gaida pēcnācējus.
Barība
Pundurpeles nav izvēlīgas ēdiena ziņā. Viņas ēd augu sēklas, ogas, kā arī kukaiņus, piemēram, kodes, tārpus, sienāžus un vaboles. Pundurpeles barības izvēle ir atkarīga no gadalaika, piemēram, agrā pavasarī šis dzīvnieciņš labprāt mielojas ar koku un krūmu jaunajiem pumpuriem un svaigajiem dzinumiem.
Pundurpeles nodara kaitējumu lauksaimniekiem, jo ēd zāļu sēklas un labību, taču viņas arī iznīcina dažādus kaitēkļus, piemēram, laputis. Medus rasa, kuru šie kukaiņi izdala, mazajām pelēm ir delikatese.
Tā kā pundurpelēm garšo saldumi, viņas ēd arī nektāru. Lai piekļūtu graudiem vārpās, pundurpele rāpjas augšup pa zāļu vai labības stiebriem. Mazais dzīvnieciņš atbalstās uz savas garās astes, kuru apvij ap stiebru un tādējādi notur līdzsvaru uz kustīgā stiebra.
Pundurpeles ligzda
Pundurpeles ligzda ir apbrīnojama celtne. Mātīte to ceļ 30-60 cm virs zemes un ievij zāles stiebros. Ligzda ir savīta no gareniski saplēstām zāļu lapām. Šo sarežģīto lodveida celtni dzīvnieks izklāj ar ušņu pūkām vai sasmalcinātu zāli. Ligzdas diametrs ir 8-10 cm. Pēc mazuļu piedzimšanas mātīte aizver ligzdas ieeju ar zāli un atver tikai pēc nedēļas.
Pundurpeles ligzdu gan var sajaukt ar mazā susura (Muscardinus avellanarius) ligzdiņu. Pundurpeles ligzda tomēr ir lielāka un nav tik cieši piestiprināta, tādēļ to ir viegli noņemt.
Izmēri
Pundurpeles ķermenis ir 5-7,5 cm, bet aste 5-7 cm gara. Tās sver 5-10 g.
Dzīvesveids
Parasti dzīvo vienas, vasarā aktīvas galvenokārt naktī, ziemā — dienā. Dzīves ilgums: savvaļā līdz 18 mēnešiem, nebrīvē līdz 5 gadiem.
Starptautiskā kosmosa stacija
Starptautiskā kosmosa stacija (SKS) (en) ir orbitālās stacijas starptautisks projekts, kurā piedalās piecas kosmiskās aģentūras no ASV (NASA), Kanādas (CSA), Krievijas (Roskosmos), Eiropas (ESA) un Japānas (JAXA).
SKS atrodas zemā Zemes orbītā aptuveni 400 km augstumā virs jūras līmeņa ar orbītas slīpumu pret ekvatoru ~ 51,6°, apriņķojot planētu apmēram 92 minūtēs. Stacija pastāvīgi zaudē augstumu termosfērā esošo retināto daļiņu berzes dēļ, tādēļ periodiski jāiedarbina pašas stacijas vai tai pievienoto kosmosa kuģu raķešdzinēji, lai paaugstinātu orbītu.
Stacijas pirmais elements orbītā tika palaists 1998. gadā. Pirmā pastāvīgā apkalpe stacijā ieradās. Pašlaik SKS ilglaicīgi var uzturēties sešu cilvēku apkalpes. Sākotnēji apkalpe bija trīs cilvēku sastāvā, bet sakarā ar ASV kosmoplāna Columbia katastrofu no 2003. līdz 2006. gadam apkalpes bija samazinātas līdz diviem cilvēkiem. No 2009. gada pastāvīgās apkalpes lielums ir palielināts līdz 6 cilvēkiem. Īslaicīgās ekspedīcijās staciju apmeklē pilotējamie kosmosa kuģi Sojuz-TMA un Space Shuttle (līdz 2011. gadam).
Lai apgādātu staciju ar degvielu, skābekli, ūdeni, pārtiku, dažādiem materiāliem, iekārtām un citām lietām, krievu puse izmanto transportkuģi Progress, bet amerikāņu puse — Space Shuttle (līdz 2011. gadam). Pirmais Eiropas gatavotais bezpilota transportkuģis ATV Jules Verne SKS apgādei tika palaists 2008. gadā. Japāna sava kuģa H-II Transfer Vehicle pirmo eksemplāru HTV-1 palaida 2009. gadā. 2012. gadā notika pirmais privāti būvēta transportkuģa Dragon apgādes lidojums uz staciju; ar to iespējams nogādāt kravu arī atpakaļ uz zemi.
Uzbūve
Starptautiskās kosmosa stacijas "mugurkauls" ir Integrētā kopnes struktūra, pie kuras piemontētas saules baterijas, radiatori, stacijas moduļi un citas konstrukcijas. Kopnes vienā pusē atrodas ASV segments (tajā ietilpst arī Eiropas un Japānas moduļi), bet otrā pusē — Krievijas segments. ASV segmenta moduļi, kopnes konstrukcijas elementi un citas iekārtas uz SKS tika nogādātas ar Space Shuttle kosmoplāniem. Krievijas segmenta moduļus (izņemot Rassvet) orbītā nogādāja ar krievu raķetēm, tie bija apgādāti ar dzinējiem un vadības sistēmu, kas ļāva tiem stacijai tuvoties un pieslēgties automātiskā režīmā.
Pēc gandrīz katra elementa uzstādīšanas kosmonautiem bija nepieciešams veikt iziešanas kosmosā. Līdz 2009. gada 27. novembrim tika veiktas 136 iziešanas kosmosā ar kopējo ilgumu 849 stundas.
Montāžas gaita
Pirmais modulis Zarja tika palaists ar nesējraķeti Proton-K. Pēc nedēļas startēja Space Shuttle misija STS-88, kuras laikā pie Zarja tika pievienots mezgla modulis Unity. Tā kā nākamais Krievijas modulis netika laikus sagatavots, stacija palika neapdzīvota pusotru gadu. 2000. gada jūlijā tika palaists modulis Zvezda, kas ļāva stacijā nepārtraukti uzturēties trīs cilvēku apkalpei. 2000. gada decembrī ar kosmosa kuģi Sojuz TM-31 ar pirmo pastāvīgo ekspedīciju.
Nākamo divu gadu laikā Space Shuttle stacijā nogādāja Integrētās kopnes elementus, Destiny laboratoriju, Quest slūžu kameru, manipulatoru Canadarm2 un citus elementus. Ar Sojuz-U raķeti startēja Pirs slūžu kamera.
Stacijas montāža tika pārtraukta 2003. gadā, kad katastrofā gāja bojā kosmoplāns Columbia (STS-107) ar visu tā apkalpi. Tikai 2005. gadā ar Discovery (STS-114) startu atsākās lidojumi uz SKS. 2006. un 2007. gadā četros lidojumos tika samontēta liela daļa no Integrētās kopnes un saules baterijām. Rezultātā stacijas energoapgāde bija paplašināta, un bija iespējams pievienot jaunus hermētiskos moduļus. 2007. gadā SKS tika nogādāts otrais mezgla modulis Harmony. 2008. gadā startēja Eiropas laboratorija Columbus. 2008. un 2009. gadā trīs lidojumos tika nogādātas Japānas Kibo moduļa sastāvdaļas. 2009. gadā tika pabeigta Integrētās kopnes montāža; Krievija ar nesējraķeti Sojuz-U stacijā nogādāja moduli Poisk.
2010. gadā misijā STS-130 uz SKS tika nogādāts trešais mezgla modulis Tranquility, kā arī Cupola. Vienīgais Krievijas segmenta modulis, kuru uz staciju neveda ar Krievijas raķeti, bija Rassvet, kuru pacēla Space Shuttle misijā STS-132. Ar STS-133 stacijā tika nogādāts Permanent Multipurpose Module (Leonardo kravas modulis). 2011. gadā notika pēdējie trīs ASV kosmoplānu lidojumi, kuros uz staciju nogādāja zinātnisko instrumentu Alpha Magnetic Spectrometer, kā arī dažādas rezerves daļas un krājumus, un pēc tam Space Shuttle programma tika izbeigta.
Hermētiskie moduļi
SKS sastāv no sešpadsmit hermētiskiem moduļiem ar kopējo tilpumu aptuveni 932 m³. Šie moduļi ietver laboratorijas, slūžu kameras, mezglus, saslēgšanās nodalījumus, dzīvojamās un citas telpas.
Atceltie komponenti
Vairāki komponenti bija sākotnēji plānoti stacijas konfigurācijā, bet vēlāk atcelti finanšu ierobežojuma dēļ, tādēļ, ka tie vairs nebija vajadzīgi vai pēc stacijas pārkonfigurēšanas pēc Columbia katastrofas. Atceltie komponenti bija:
Nehermētiskie elementi
Bez hermētiskajiem moduļiem SKS satur arī lielu daudzumu ārējo komponentu. Lielākais elements ir Integrētā kopnes struktūra (ITS) 108,5 m garumā, pie kura ir piemontētas saules baterijas un dzesēšanas sistēmas radiatori. ITS orbītā nogādāja pa atsevišķiem segmentiem.
Alpha Magnetic Spectrometer ("Alfa magnētiskais spektrometrs", AMS) ir daļiņu fizikas eksperimentu iekārta, kas tika uzstādīta pie ITS 2011. gadā misijas STS-134 laikā. AMS mēra kosmiskos starus, kā arī meklē pierādījumus tumšajai matērijai un antimatērijai.
ITS kalpo par bāzi stacijas attālinātajai manipulatora sistēmai Mobile Servicing System (MSS). Tā sastāv no mobilās platformas Mobile Base System (MBS), manipulatoriem Canadarm2 un Special Purpose Dexterous Manipulator. MBS var pārvietoties pa ITS sliedītēm, kas ļauj sasniegt jebkuru ASV segmenta daļu. Manipulatora sniegšanas attālumu var paplašināt ar Orbiter Boom Sensor System, kuru stacijā atstās pēc misijas STS-135.
Stacijas ārpusē ir izvietotas dažādas platformas rezerves daļu un citu kravu izvietošanai. Trīs External Stowage Platform (ESP) tika palaistas ar STS-102, STS-114 un STS-118 un uz tām atrodas rezerves daļas stacijas elementu nomaiņai sabojāšanās gadījumā. Četri ExPRESS Logistics Carrier (ELC) paredzēti eksperimentu iekārtu izvietošanai atklātā kosmosā. Divi no tiem tika nogādāti ar STS-129, un vēl divus palaida ar STS-133 un STS-134.
Elektroapgāde
Krievu segmentā tiek izmantots 28 V līdzstrāvas spriegums, tāpat kā vairumā lidmašīnu. Elektroenerģiju daļēji nodrošina četri saules bateriju paneļi, kas piemontēti pie Zarja un Zvezda moduļa. Sākotnēji krievu pusei bija paredzēts izgatavot Zinātniski enerģētisko platformu ar astoņiem saules bateriju paneļiem, bet tas tika atcelts. Tagad trūkstošo enerģiju piegādā no ASV segmenta caur sprieguma pārveidotāju.
SKS tiek izmantoti uzlādējami niķeļa-ūdeņraža akumulatori, lai nodrošinātu nepārtrauktu elektroenerģiju tajās 35 minūtēs, kad stacija atrodas Zemes ēnā. Baterijas uzlādējas no saules baterijām. Akumulatori paredzēti 6,5 gadu ekspluatācijai (37 000 uzlādes/izlādes cikliem) un tos nepieciešams regulāri nomainīt stacijas 20 gadu paredzētajā mūžā.
Orbītas kontrole
Stacija tiek uzturēta gandrīz apļveida orbītā ar minimālo vidējo augstumu aptuveni 278 km un maksimālo 460 km. Tā pārvietojas ar vidējo ātrumu 27 724 km/h un veic 15,7 apriņķojumus dienā. Tā kā SKS pastāvīgi zaudē augstumu nelielas berzes dēļ pret atmosfēras augšējo slāņu daļiņām, tad to vairākas reizes gadā nepiecieņāms pacelt augstākā orbītā. Šīs operācijas veic vai nu ar stacijas Zvezda moduļa diviem galvenajiem dzinējiem vai ar pievienotiem Space Shuttle, Progress vai ATV transportkuģiem.
2008. gada decembrī NASA vienojās ar Ad Astra Rocket Company par VASIMR plazmas dzinēja izstrādi, kuru varētu izmēģināt SKS. Šī tehnoloģija ļautu stacijas orbītu uzturēt daudz ekonomiskāk nekā pašreiz.
Stacijas stāvokli (orientāciju) nosaka neatkarīgi ar Saules, zvaigžņu un horizonta sensoriem uz Zvezda moduļa un ar GPS, kura antenas izvietotas uz S0 sekcijas un uztvērēja procesors ir ASV laboratorijas modulī. Kompleksa stāvokļa kontroli veic ar diviem mehānismiem. Pamatrežīmā stacijas orientāciju uztur četru žiroskopu sistēma Control moment gyroscope (CMG), kas atrodas Z1 segmentā. Šādā stāvoklī Destiny ir Unity priekšā, P ferma ir kreisajā pusē un Rassvet ir uz Zemi vērstajā pusē. Kad žiroskopi kļūst piesātināti — CMG sasniedz to darbības robežu vai nespēj reaģēt uz strauju kustību sēriju — tie zaudē spēju kontrolēt stacijas stāvokli. Šajos gadījumos paredzēta Krievijas stāvokļa kontroles sistēma, kas automātiski ar raķešdzinēju iedarbināšanu nodrošina žiroskopu pārstartēšanu. Šāds gadījums ir noticis vienreiz, 10. ekspedīcijas laikā. Kad Space Shuttle bija pievienoti stacijai, tos arī izmantoja stacijas stāvokļa uzturēšanai.
Sakari
thumb|380px|SKS izmantotās sakaru sistēmas [[Radio|Radio sakari nodrošina telemetrijas un zinātnisko datu pārsūtīšanu starp staciju un lidojuma vadības centriem. Radio kanāli tiek izmantoti arī tuvošanās un saslēgšanās procedūrās. Tāpat radio sakarus apkalpes locekļi lieto, lai audio vai video režīmā sazinātos ar lidojuma vadītājiem un ģimenēm. Tādējādi SKS ir apgādāta ar iekšējām un ārējām sakaru sistēmām.
Krievijas segments sakarus nodrošina tieši ar zemi, lietojot Lira antenu, kas atrodas Zvezda moduļa ārpusē. Lira spēj izmantot arī Luč translācijas pavadoņu sistēmu. Šī sistēma, kura jau tikusi izmantota sakariem ar Mir staciju, izjuka 1990. gadu vidū, jo netika papildināta ar jauniem pavadoņiem, tādēļ pašreiz to nevar izmantot, lai gan 2011. gadā paredzēts palaist divus jaunus Luč pavadoņus. Vēl Krievijas segmentā tiek izmantota sistēma Voshod-M, kas nodrošina iekšējos telefona sakarus starp moduļiem un ASV segmentu, kā arī UĪV radio kanālu ar zemes sakaru centriem caur antenām Zvezda ārpusē.
ASV segmentā tiek izmantoti divi atsevišķi radio kanāli, kas atrodas Z1 struktūrā: S joslas (audio sakariem) un Ku joslas (audio, video un datu pārraidīšanai) sistēmas. Abas sistēmas izmanto NASA TDRSS retranslācijas pavadoņu sistēmu, kas nodrošina gandrīz nepārtrauktus reāllaika sakarus ar NASA Misiju kontroles centru Hjūstonā. Datu kanāli Kanādas Canadarm2, Eiropas Columbus laboratorijai un Japānas Kibō moduļiem tiek maršrutēti caur S un Ku joslas sistēmām, lai gan, kad tiks izvērstas Eiropas un Japānas datu translācijas pavadoņu sistēmas, tās varēs izmantot šīm vajadzībām kopā ar TDRSS. Sakari starp moduļiem tiek nodrošināti ar iekšēju ciparu bezvadu tīklu.
Konstantīns Karulis
Biogrāfija
Dzimis Rīgā ielu dzelzceļa kalpotāja Anša Karuļa ģimenē. Izglītību ieguvis Rīgas 36. pamatskolā (1923—1928), Rīgas 1. pilsētas ģimnāzijā (1928—1930) un Rīgas 4. ģimnāzijā (1930—1932). No 1932. līdz 1942. gadam studējis Latvijas Universitātes Tautsaimniecības un tiesību zinātņu fakultātes Tiesību zinātņu nodaļā.
Starptautiskā kosmosa stacija
Sakari
Kosmonautiem veicot iziešanu kosmosā, sakariem tiek izmantoti decimetru viļņi. Tāpat decimetru viļņus izmanto kosmosa kuģi, saslēdzoties ar staciju: Sojuz, Progress, HTV-II, ATV un Space Shuttle (kosmoplāni izmanto arī S un Ku joslas sistēmas caur TDRSS), lai saņemtu komandas no Lidojuma vadības un SKS apkalpes. ATV izmanto arī lāzeru un optiskas iekārtas Zvezda ārpusē, lai precīzi saslēgtos ar staciju.
Konstantīns Karulis
Biogrāfija
20. gadsimta 30. gados darbojies žurnālistikā. 1931. gadā sācis strādāt žurnālā "Latvijas Jaunatne", viņa pirmā publikācija tajā bija "Trīsdesmit septiņas dienas dzimtenes ārēs". 1934. gadā tikusi izdota viņa pirmā grāmata "Lidmašīna" sērijas ""Latvijas Jaunatnes" bibliotēka" ietvaros. Publicējies dažādos laikrakstos, tai skaitā "Jaunākajās Ziņās". No 1934. līdz 1940. gadam bijis laikraksta "Brīvā Zeme" redakcijas loceklis, 1940. gadā bija izdevuma "Latvijas Vilnis" redaktors.
Starptautiskā kosmosa stacija
Dzīvības nodrošināšana
SKS Vides kontroles un dzīvības nodrošināšanas sistēma (VKDzNS) nodrošina vai kontrolē atmosfēras spiedienu, uguns atklāšanu un apslāpēšanu, skābekļa līmeni, atkritumu apstrādi un ūdens apgādi. Galvenā VKDzNS prioritāte ir stacijas telpu atmosfēra, bet sistēma arī savāc, apstrādā un uzglabā atkritumus un ūdeni, kuru rada un izmanto apkalpe: process, kurā atkārtoti tiek izmantots šķidrums no izlietnes, tualetes un gaisa kondensācijas.
Konstantīns Karulis
Biogrāfija
Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1943. gadam strādājis Lauberes pamatskolā par skolotāju, pēc tam līdz 1944. gadam bijis skolas pārzinis Birzgales pamatskolā. 1944. gadā ticis mobilizēts Latviešu leģionā, no 1944. līdz 1945. gadam bijis redakcijas loceklis frontes avīzē "Latvijas Kareivis" Kurzemē. No 1945. līdz 1947. gadam atradies izsūtījumā Tālajos Austrumos. 1947. gadā pabeidzis Latvijas Valsts Universitātes Juridisko fakultāti pēc atgriešanās Latvijā.
Starptautiskā kosmosa stacija
Dzīvības nodrošināšana
Krievijas segmenta Zvezda modulī esošā Elektron un līdzīga sistēma ASV segmenta Destiny modulī ražo skābekli. Apkalpei ir rezerves iespēja skābekli iegūt no ķīmiskiem skābekļa ģeneratoriem, tā saucamajām skābekļa svecēm. Oglekļa dioksīds no gaisa tiek izņemts ar Vozduh sistēmu Zvezda modulī. Citus cilvēka vielmaiņas blakusproduktus, tādus kā metānu no gremošanas sistēmas vai amonjaku no sviedriem, neitralizē aktīvās ogles filtri.
Konstantīns Karulis
Biogrāfija
No 1947. līdz 1950. gadam Karulis strādājis Latvijas Zinātņu akadēmijā par juriskonsultantu un stenogrāfu. No 1950. līdz 1957. gadam mācījies dažādos stenogrāfijas kursos.
Starptautiskā kosmosa stacija
Dzīvības nodrošināšana
Atmosfēra SKS telpās tiek uzturēta līdzīga gaisam uz Zemes virsmas. Normāls gaisa spiediens stacijā ir 101,3 kPa, tāds pats kā jūras līmenī uz Zemes. Zemei līdzīga atmosfēra tika izvēlēta, jo tā ir daudz drošāka par tīra skābekļa atmosfēru ugunsgrēka riska dēļ.
Konstantīns Karulis
Biogrāfija
Valodniecībai pievērsies 20. gadsimta 50. gados, galvenokārt darbojies leksikogrāfijas, valodas vēstures un etimoloģijas jomā. No 1957. līdz 1964. gadam bijis zinātniskais līdzstrādnieks Valodas un literatūras institūtā, pēc tam līdz 1975. gadam bijis vecākais zinātniskais līdzstrādnieks Latvijas Zinātņu akadēmijas Fundamentālajā bibliotēkā. 1959. gadā aizstāvējis filoloģijas zinātņu kandidāta disertāciju "Lingvistiskie elementi latviešu valodas stenogrāfijā". No 1957. līdz 1964. gadam, kamēr strādāja Valodas un literatūras institūtā, strādājis pie "Latviešu literārās valodas vārdnīcas" un "Latviešu valodas vārdnīcas" (1987), bijis viens no pamatprincipu izstrādātājiem. Kopā ar K. Egli un A. Apīni dibinājis Grāmatniecības vēstures komisiju, kas darbojās no 20. gadsimta 60. gadiem līdz 1990. gadam.
Regulāri publicējis dažādus rakstus un recenzijas "Latviešu valodas kultūras jautājumos", kur bija viens no aktīvākajiem autoriem. Publikācijas tajā parasti bija par latviešu valodas leksiku, semantiku un stilistiku.
Karuļa nozīmīgākais un plašākais darbs ir divos sējumos iznākusī "Latviešu etimoloģijas vārdnīca" (1992). Par tās izstrādi 1994. gadā saņēmis Jāņa Endzelīna prēmiju par izcilāko pētījumu latviešu valodniecībā un baltoloģijā. 1993. gadā viņš aizstāvēja habilitētā filoloģijas doktora disertāciju "Dažu latviešu valodas vēstures problēmu risinājums". Kopā ar dzīvesbiedri Irēnu Karuli (dzimusi Roze) veidojis fundamentālu pētījumu "Latviešu grāmatniecība. 1918—1940", kas palicis nepabeigts (stenogrāfiskā, neatšifrētā rakstā).
Ir vairāku monogrāfiju (par dažādu personību dzīvi un darbību) autors. Viņam ir darbi arī valodniecības un grāmatniecības vēsturē, rakstījis par stenogrāfijas jautājumiem. Bijis arī sastādītājs, komentētājs, bibliogrāfs. Raksti tikuši publicēti arī ārzemēs, piemēram, Stokholmā, Bukarestē.
1995. gadā kļuvis par Latvijas Zinātņu akadēmijas Goda locekli. 1996. gadā saņēmis ceturtās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Starptautiskā kosmosa stacija
Kosmiskie lūžņi un meteoroīdi
Zemā Zemes orbītā, kurā riņķo Starptautiskā kosmosa stacija, atrodas daudz dažādu kosmisko atkritumu: izlietotas raķešpakāpes, darbību beiguši pavadoņi, kā arī eksplozijas fragmenti, degviela, dzesēšanas šķidrums un citi objekti. Šie objekti kopā ar mikrometeoroīdiem rada nopietnus draudus. Lieli objekti var iznīcināt staciju, bet to drauds nav tik liels, jo to orbītas var paredzēt. Objektus, mazākus par 1 cm, nevar novērot ar optiskiem vai radara instrumentiem. Lai gan tie ir mazi, daži no tiem var būt bīstami sakarā ar to kinētisko enerģiju un virzienu attiecībā pret staciju.
Laika posmā starp 2006. un 2008. gadu SKS apdraudošo orbitālo objektu daudzums ir trīskāršojies. Kopš 2007. gada aptuveni 48 procenti no visiem stacijai pietuvojušamies kosmiskajiem atkritumiem bija Ķīnas 2007. gada janvārī veiktā pavadoņa iznīcināšanas izmēģinājumā radušās atlūzas, 2008. gadā izjukušā Krievijas pavadoņa Kosmos-2421 fragmenti un Iridium 33 un Kosmos-2251 sadursmē radušās atlūzas.
Aizsardzība pret mikrometeoroīdiem Krievijas un ASV segmentos ir izveidota atšķirīgi. ASV segmenta moduļos alumīnija vairogs izvietots atstatus no korpusa. Objekts vispirms ietriecas ārējā vairogā un tiek sasists mākonī, tāpēc korpusu sasniegušo objektu enerģija ir izkliedēta. Krievijas segmenta moduļu ārpusē ir izvietoti vairogi, kas sastāv no oglekļa plastmasas, alumīnija, siltumizolācijas un stikla pārklājuma slāņiem.
Kosmisko atkritumu orbītas pastāvīgi novēro zemes dienesti un nepieciešamības gadījumā tiek brīdināta stacijas apkalpe. Lai izvairītos no objektiem, kuru orbīta šķērso SKS trajektoriju, tiek veikts izvairīšanās manevrs. To realizē ar Krievijas segmenta dzinēju iedarbināšanu, mainot stacijas orbītu. Parasti šajos manevros stacijas orbīta tiek paaugstināta par vienu līdz diviem kilometriem, bet dažreiz nepieciešams orbītu pazemināt, piemēram,. No 1998. gada, kad tika sākta SKS montāža, līdz 2012. gadam izvairīšanās manevri ir veikti 14 reizes, turklāt puse no tiem veikti kopš 2008. gada augusta. Gadījumā, ja draudi no orbitāla objekta ir noteikti par vēlu un nevar paspēt veikt manevru, apkalpe aizver visas lūkas un patveras drošības kapsulās — kosmosa kuģos Sojuz, lai nepieciešamības gadījumā varētu ātri atgriezties uz Zemes. Šāda daļēja stacijas evakuācija ir notikusi, un.
1574. gads
1574. gads (MDLXXIV) ir parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Muskares
Muskares (la) — asparāgu dzimtas ģints. Sīpoli nelieli, daudzgadīgi. Ziedi zili, blīvos ķekaros uz stingriem ziednešiem. Ķekara apakšējie ziedi ir auglīgi, augšējie — sterili. No Vidusjūras apgabala līdz Kaukāzam. Aptuveni 50 sugas. Latvijā kā krāšņumaugus audzē Armēnijas muskari (Muscari armeniacum) un tās šķirnes, ķekaru muskari (Muscari racemosum), mazo muskari (muscari botryoides) u.c. sugas. Pavairo ar sīpoliem un sēklām.
Bejlerbeji pils
Bejlerbeji pils (turku valodā: Beylerbeyi Sarayı) atrodas Turcijā, Stambulas Bejlerbeji mikrorajonā Bosfora jūras šauruma Āzijas pusē uz ziemeļiem no Bosfora tilta.
Bejlerbeji pili projektēja Sarkis Baljans un tās interjers, salīdzinājumā ar Dolmabahčes pili vai Kučuksu pili ir daudz atturīgāks. Pils būvēta vēlīnā Osmaņu baroka stilā pēc sultāna Abdulaziza pasūtījuma, tās celtniecība ilga no 1860. līdz 1865. gadam. Pils bija sultāna vasaras rezidence un apmešanās vieta īpašiem sultāna viesiem. 1869. gadā pa ceļam uz Suecas kanāla atklāšanu šajā pilī viesojās Francijas imperatore Eiženija, kura, ienākot pilī saņēma pliķi pa seju no sultāna mātes, jo ieradās, turēdamās pie sultāna Abdulaziza rokas. Pilī viesojās arī tādi monarhi kā Vindzoras hercogs Edvards VIII ar hercogieni Vollisu.
Visiespaidīgākais skats uz pili paveras no Bosfora jūras šauruma. Pašā ūdens malā ierīkoti divi peldēšanās paviljoni: viens paredzēts tikai sievietēm, otrs vīriešiem.