cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viensliedes dzelzceļš
Veidi un tehniskie aspekti
Mūsdienu vienceļa sliežu ceļu pamatā ir liela vienlaidu sija, kas ir transportlīdzekļu braukšanas virsma. Pastāv vairākas konkurējošas konstrukcijas, kas iedalītas divās lielās klasēs - vienlaidu sijas un piekaramie vienlaidu sliežu ceļi. Visizplatītākais veids ir "straddle-beam", kurā vilciens brauc pa tērauda vai dzelzsbetona siju, kas ir 2 līdz 3 pēdas (0,6 līdz 0,9 m) plata. Gumijas riteņu vagons saskaras ar siju augšpusē un abās pusēs, lai nodrošinātu vilkmi un stabilizētu ritekli. Šo stilu popularizēja Vācijas uzņēmums ALWEG. Pastāv arī vēsturisks balstiekārtas vienceļa sliežu veids, ko 1880. gados izstrādāja vācu izgudrotāji Nikolauss Otto un Eižens Langens. Tā tika uzbūvēta Vupertāles (Vācija) dvīņu pilsētās Barmenē un Elberfeldē, atklāta 1901. gadā un joprojām tiek ekspluatēta. Čibas pilsētas vienlaidus dzelzceļš ir pasaulē lielākais piekaramais tīkls.
Enerģijas avots
Gandrīz visas modernās vienceļa sliedes darbina elektromotori, ko darbina no dubultām trešajām sliedēm, kontakttīkliem vai elektrificētiem kanāliem, kas piestiprināti vai iebūvēti to vadības sijās, taču pastāv arī ar dīzeļdzinējiem darbināmas vienceļa sistēmas. Vēsturiski dažās sistēmās, piemēram, Lartigue Monorail, tika izmantotas tvaika lokomotīves.
Magnētiskā levitācija
Magnētiskās levitācijas vilcienu (maglev) sistēmas, piemēram, vācu Transrapid, tika veidotas kā straddle tipa monoraiļi. Šanhajas maglev vilciens komerciālos nolūkos kursē ar 430 km/h (270 mph), un ir arī lēnāki maglev vienceļa vilcieni, kas paredzēti pilsētas transportam Japānā (Linimo), Korejā (Inčonas lidostas maglev) un Ķīnā (Pekinas metro līnija S1 un Čanšas maglev Express). Tomēr tiek apgalvots, ka maglev sliežu platuma dēļ tos nav pamatoti dēvēt par monoraiļiem.
Pārslēgšanās
Dažu agrīno vienceļa sliežu ceļu (īpaši Vupertāles (Vācijā) piekaramā vienceļa sliežu ceļa) konstrukcija apgrūtina pārslēgšanos no vienas līnijas uz citu. Dažas citas vienceļa sliedes pēc iespējas izvairās no pārslēgšanās, darbojoties nepārtrauktā cilpā vai starp divām stacionārām stacijām, piemēram, Sietlas centra vienceļa sliedes[nepieciešama atsauce].
Pašreizējie vienceļa sliežu ceļi spēj veikt efektīvāku pārslēgšanos nekā agrāk. Piekares vienkolejās pārslēgšanu var veikt, pārvietojot atlokus sijas iekšpusē, lai pārvirzītu vilcienus uz vienu vai otru līniju[nepieciešama atsauce].
Pārslēgs, kas maina braukšanas virzienu 15. līnijā Sanpaulu. Stropu siju vienceļa sliežu ceļiem pārslēgšanai ir nepieciešams, lai sijas pārvietotos, kas bija gandrīz pārmērīgi smagnēja procedūra. Tagad visizplatītākais veids, kā to panākt, ir novietot kustīgo aparātu uz stabilas platformas, kas spēj izturēt transportlīdzekļu, siju un sava mehānisma svaru. Vairākas segmentētas sijas pārvietojas uz veltņiem, lai vienmērīgi salāgotu vienu siju ar otru un nosūtītu vilcienu vēlamajā virzienā, un ALWEG sākotnēji izstrādātā konstrukcija spēj veikt pārslēgšanos 12 sekundēs. Dažas no šīm siju pārmijām ir diezgan sarežģītas, tās spēj pārslēgt vairākas sijas vai imitēt dzelzceļa dubultu pārmiju. Ritošā sastāva specifikācijas parasti nav publiski pieejamas, kā tas parasti ir sabiedrisko pakalpojumu ritošā sastāva gadījumā.
Alternatīva vijveida vai cita veida pārmiju izmantošanai ir izmantot pagrieziena galdu, kur vagons atrodas uz sliežu ceļa posma, ko var pārorientēt uz vairākiem dažādiem sliežu ceļiem. Piemēram, to var izmantot, lai pārslēgtu vagonu no glabāšanas vietas uz galveno līniju. Tagad slēgtajā Sidnejas vienceļa dzelzceļa līnijā depo bija traverseris, kas ļāva vilcienu, kas atrodas uz galvenās līnijas, nomainīt pret citu vilcienu no depo. Depo atradās aptuveni sešas līnijas, tostarp viena, kas bija paredzēta apkopei.
Gradients
Vienceļa sliežu ceļi uz gumijas balstiem parasti ir paredzēti 6 % slīpuma pakāpei. Ar gumijas balstiem aprīkotas ātrgaitas dzelzceļa vai metro līnijas var tikt galā ar līdzīgiem vai lielākiem kāpumiem, piemēram, Lozannas metro ir līdz 12 % kāpums, Monreālas metro - līdz 6,5 %, bet VAL sistēmas var tikt galā ar 7 % kāpumu.
Roberto Fiore
Roberto Fiore ir Itālijas un Eiropas neofašistu politiķis, Itālijas partijas Forza Nuova līderis un Alliance for Peace and Freedom prezidents.
Viensliedes dzelzceļš
Lauku saimniecību, kalnrūpniecības un loģistikas lietojumi
Vienu sliedes ir izmantotas ne tikai pasažieru pārvadāšanai, bet arī citiem mērķiem. Mazas piekaramās vienlaidu sliedes plaši izmanto arī rūpnīcās kā daļu no pārvietojamām montāžas līnijām.
Roberto Fiore
Kā Terza Posizione līderis, pēc 1980. gada sprādzieniem Boloņas vilciena stacijā, kuros gāja bojā 85 un tika ievainoti 200 cilvēki, Fiore kļuva par Itālijā vismeklētāko noziedznieku. Tāpēc lielāko daļu 1980. gadu viņš pavadīja trimdā Lielbritānijā, kur kļuva par labu Nika Grifina draugu. Lielbritānija atteica Itālijai Fiores ekstradīciju, bet vēlāk atzina par likumīgu viņa darbību katoliskā labdarības fondā, kurš katolisko propagandu apvienoja ar neofašistisko.
Viensliedes dzelzceļš
Vēsture
Iedvesmojoties no 1876. gadā demonstrētās Simtgades vienlaidus dzelzceļa līnijas, 1877. gadā Bredfordas un Fosteru strauta dzelzceļš sāka būvēt 5 jūdžu (8,0 km) līniju, kas savienoja Bredfordas un Fosteru pilsētiņu Makkeinas apgabalā Pensilvānijas štatā. Līnija darbojās no 1878. līdz 1879. gadam, piegādājot tehniku un naftas krājumus. Pirmā lokomotīve ar diviem katliem ātri nolietojās. To aizstāja ar viena katla lokomotīvi, kas bija pārāk smaga un trešajā braucienā izgāzās no sliedēm. Trešajai lokomotīvei atkal bija divi katli. Izmēģinājuma brauciena laikā viens no katliem izsīka un eksplodēja, nogalinot sešus cilvēkus. Dzelzceļš drīz pēc tam tika slēgts.
Vienuceļus Centrālāvā izmantoja, lai transportētu kokmateriālus no Centrālāvānas mežiem, kas atrodas kalnos, uz upēm. 1908. un 1909. gadā mežzinis H. J. L. Beks (H. J. L. Beck) uzbūvēja ierobežotas, bet pietiekamas ietilpības manuāli darbināmu vienceļa sliežu dzelzceļu, kas bija paredzēts sīku kokmateriālu un malkas pārvadāšanai Surabajas ziemeļu mežu rajonā. Vēlākos gados šo ideju tālāk attīstīja L. A. van de Ven, kurš ap 1908. un 1910. gadu strādāja par mežzini Groboganas meža iecirknī. Vienlaidus ceļus būvēja plantāciju apsaimniekotāji un kokapstrādes uzņēmumi visā Centrālās Javas kalnu rajonā. Tomēr 1919/1920. gadā, mainoties meža izmantošanai, ar rokām darbināmie vienceļa sliežu ceļi pakāpeniski izzuda, un tos aizstāja šaursliežu dzelzceļi ar tvaika lokomotīvēm.
Roberto Fiore
1990. gados Fiore atgriezās Itālijā un ienāca aktīvajā politikā kā Forza Nuova līderis.
Viensliedes dzelzceļš
Vēsture
20. gadsimta 20. gados Hamburgas ostā izmantoja benzīna dzinēju, piekarināmu vienceļa sliedi, lai pārvadātu bagāžu un kravas no okeāna kuģiem uz pasažieru depo.
Roberto Fiore
2008.—2009. g. Eiropas parlamenta deputāts.
Viensliedes dzelzceļš
Vēsture
Ziemeļu Mojavas tuksnesī 1924. gadā tika uzbūvēts Epsom Salts monorails. Tā kursēja 28 jūdžu garumā no savienojuma ar Tronas dzelzceļu uz austrumiem līdz epsomīta atradnēm Owlshead kalnos. Šī Lartigue tipa vienceļa sliežu ceļa slīpums sasniedza līdz pat desmit procentiem. Tā darbojās tikai līdz 1926. gada jūnijam, kad minerālu iegulas kļuva nerentablas, un 30. gadu beigās tika demontēta metāllūžņos.
Roberto Fiore
2011. gadā vadīja demonstrācijas pret Itālijas Lampedūzas salā izsēdušos migrantu uzņemšanu.
Viensliedes dzelzceļš
Vēsture
Padomju Savienībā Liškovska vienliežu dzelzceļu Ņižņijnovgorodas apgabalā projektēja kokrūpniecības inženieris Ivans Gorodcovs. Lartiga tipa līniju aptuveni 50 km (31 jūdzi) garumā atklāja 1934. gada novembrī, lai savienotu Selskas Mazas ciemu ar Bakaldu un Jalokšas ciemiem kokmateriālu pārvadāšanai. Pēc šī parauga tika izbūvēta atsevišķa 42 km (26 jūdzes) gara kravas un pasažieru vienceļa līnija no Boras pilsētas līdz Zavražnoje ciematam, kur tika ekspluatēts mežs un kūdra. Liškovskas vienkoļš pārtrauca darboties 1949. gadā.[nepieciešama atsauce].
Lielbritānijas uzņēmums Road Machines (Drayton) Ltd. izstrādāja modulāru zemes vienceļa sliežu sistēmu ar 9 collu (230 mm) augstiem sliežu segmentiem, kas bija 4 līdz 12 pēdu (1,2 līdz 3,7 m) gari un kursēja starp atbalsta plāksnēm. Pirmo sistēmu pārdeva 1949. gadā, un to izmantoja rūpniecībā, būvniecībā un lauksaimniecībā visā pasaulē. Uzņēmums pārtrauca darbību 1967. gadā. Sistēma tika pielāgota izmantošanai Džeimsa Bonda filmā "Tu dzīvo tikai divreiz". Sistēmas paraugs atrodas Amberlijas muzejā un mantojuma centrā Lielbritānijā.
Roberto Fiore
2021. gadā tika arestēts pēc uzbrukuma kreiso arodbiedrību mītnei Romā protestu laikā pret vakcināciju pret COVID-19.
Viensliedes dzelzceļš
Jaunākie lietojumi
Ļoti mazas un vieglas sistēmas tiek plaši izmantotas saimniecībās, lai pārvadātu tādas kultūras kā banāni. Pirmo reizi izstrādātas Japānā, industriālās slīpmašīnu versijas tiek izmantotas lauksaimniecībā stāvās nogāzēs, piemēram, citrusaugļu dārzos Japānā un vīna dārzos Itālijā. Viens Eiropas ražotājs apgalvo, ka visā pasaulē ir uzstādījis 650 sistēmas.
Kalnrūpniecības nozarē tiek izmantoti piekaramie vienlaidu sliedes vagoni, jo tie spēj nolaisties un uzbraukt pa stāviem tuneļiem, izmantojot zobrata piedziņu. Tas ievērojami samazina tuneļu izmaksas un garumu - dažos gadījumos pat par 60 %, jo citādi tuneļiem jābūt ar nelielu slīpumu, lai tie būtu piemēroti autotransporta līdzekļiem vai parastajiem dzelzceļiem.
Kopš 2020. gada Čingdao ostā tiek būvēts piekaramais vienlaidu sliežu ceļš, kas spēj pārvadāt pilnībā piekrautus 20' un 40' konteinerus, un tā pirmais posms tika nodots ekspluatācijā 2021. gadā.
VIA PowerSaver
VIA PowerSaver ir VIA Technologies izstrādāta energotaupīguma tehnoloģija, kas procesora dīkstāves vai nepietiekamas noslodzes brīžos, automātiski samazina takts frekvenci, tādējādi taupot enerģiju un izdalot mazāk siltumu.
Tehnoloģijas darbības princips ir vienkāršs - nosakot, ka uz datora netiek risināti uzdevumi, kam nepieciešama maksimāla procesora jauda, VIA Power Saver, pateicoties VIA TwinTurbo tehnoloģijai vienas takts laikā spēj pārslēgt procesoru no maksimālās jaudas režīma uz minimālās jaudas režīmu, tādējādi samazinot energopatēriņu, kā arī siltumizdali. Tas savukārt ļauj pagarināt klēpjdatoru bateriju autonomās darbības laiku, pagarināt procesoru darbības mūžu un mazināt dzesēšanas ventilatoru radīto troksni.
Galddatoru un iegultajās sistēmās VIA PowerSaver pārslēdzas starp maksimālo procesora un sistēmas kopnes ātrumiem. Klēpjdatoros un interneta ierīcēs tiek izmantota VIA Enhanced PowerSaver tehnoloģija, kas ātrumu palielina vai samazina pakāpeniski. VIA Enhanced PowerSaver nosaka veiktspējas stāvokļus (angliski: P-state), un atbilstoši noslodzes atbilstībai veiktspējas stāvoklim, pārslēdz procesoru uz visenergoefektīvāko stāvokli šībrīža uzdevumu veikšanai.
VIA C-7M procesora veiktspējas stāvokļi
VIA Technologies veiktie pētījumi atklāj, ka, pateicoties VIA PowerSaver, ir iespējams ietaupīt vismaz 40% procesora patērētās enerģijas.
Novosibirska
Novosibirska (ru) ir pilsēta Krievijas Federācijas Sibīrijas daļā, Rietumsibīrijas līdzenuma dienvidaustrumos pie Obas upes. Tā ir Krievijas trešā lielākā pilsēta (aiz Maskavas un Sanktpēterburgas), lielākā pilsēta Sibīrijas federālajā apgabalā, apgabala un federālā apgabala centrs. Liels militārās rūpniecības, zinātnes un izglītības centrs. Šeit atrodas daudzas no labākajām Krievijas augstskolām un pētniecības institūtiem.
Vēsture
Novosibirska ir jauna pilsēta. 1893. gadā, būvējot Transsibīrijas maģistrāli, uzcēla tiltu pār Obas upi, un tilta tuvumā radās ciematiņš, ko 1895. gadā nosauca par Novonikolajevsku. 1903. gadā tai piešķīra pilsētas tiesības, 1917. gadā tajā bija jau 107 129 iedzīvotāji.
1925. gadā pilsētu pārdēvēja par Novosibirsku un tā Toboļskas vietā kļuva par Sibīrijas novada galvaspilsētu. Novosibirskas nozīme vēl vairāk pieauga, kad 1930. gadu sākumā pabeidza Turkestānas - Sibīrijas dzelzceļa būvi.
1957. gadā PSRS varas iestādes nolēma izveidot Zinātņu Akadēmijas Sibīrijas nodaļu, un uzsāka "Akadēmiskās pilsētiņas" (Академгородок) celtniecība.
Sports
Novosibirskā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Novosibirskas "Sibirj", kas savas mājas spēles aizvada 1964. gadā atklātajā Novosibirskas Ledus pilī. Turpat spēlē arī "Sibirj" jauniešu klubs Novosibirskas "Sibirskije Snaiperi", kas spēlē Jaunatnes hokeja līgā.
Cilvēki
Novosibirskā dzimuši:
Mārtiņš Prīmanis
Mārtiņš Prīmanis (dzimis, miris ) bija ķīmiķis un sabiedriskais darbinieks, Latvijas Universitātes profesors, Ķīmijas fakultātes dekāns un LU rektors, vēlāk Ostlandes Latvijas ģenerālapgabala izglītības un kultūras ģenerāldirektors, Rīgas Universitātes rektors.
Dzīvesgājums
Mārtiņš Prīmanis ir dzimis 1878. gada 24. janvārī Rīgas apriņķa Carnikavas Sautiņos zemnieka Jēkaba Prīmaņa un viņa sievas Ievas ģimenē. 1890.-1897. gadā mācījās Rīgas Pētera I reālskolā. 1897.-1908. gadā viņš studēja Rīgas Politehniskā institūta Komercnodaļā, vēlāk studijas turpināja Ķīmijas nodaļā. Uzņemts studentu korporācijā “Talavija”. Studiju laikā strādāja par profesora Paula Valdena asistentu un stipri ietekmējās no viņa uzskatiem.
Studijas beidza 1908. gadā ar inženiera tehnologa grādu un strādāja “Rendziny” fabrikā Petrikavā Polijā (1908-1910), par rīcības inženieri un nodaļas vadītāju A.G. Rūtenberga fabrikā Rīgā (1910-1915). Pēc Pirmā Pasaules kara sākuma 1915. gadā devās uz Maskavu un Dienvidkrieviju, kur turpināja strādāt par tehnologu ķīmiskajās fabrikās.
1936. gadā M. Prīmanis ieguva ''Dr. chem. tehn.'' grādu par “Pētījumi par Kurzemes Meldzeres rajona brūnoglēm” un tika ievēlēts par profesoru pie neorganiskās ķīmijas tehnoloģijas katedras. Viņš strādāja arī LU Padomē, saimniecības padomē un vairākās komisijās, kā arī valdības iestādēs. Ar iepriekšējā LU rektora un ķīmijas tehnologa Jūlija Auškāpa lielu atbalstu 1937. gada 2. jūnijā Mārtiņš Prīmanis tika ievēlēts par Latvijas Universitātes rektoru. Viņa vadībā 1938. gada 1. jūlijā atvēra LU Romas katoļu teoloģijas fakultāti, 1938. gada 1. jūlijā nodibināja Jelgavas Lauksaimniecības akadēmiju un 1938. gada 15. novembrī nodibināja LU studiju fondu.
Pēc PSRS karaspēka ienākšanas Latvijā Mārtiņš Prīmanis tika atcelts no rektora amata, tomēr 1940. gada decembrī ar okupācijas iestāžu ieceltā jaunā rektora Jāņa Paškēvica pavēli ar 1. oktobri apstiprināts par Latvijas Valsts universitātes (LVU) profesoru.
1940. gada nogalē viņam ar savu sakaru palīdzību izdevās “repatriēties” uz Vāciju. Pēc tam, kad Vācijas karaspēks okupēja Latviju, M. Prīmanis atgriezās Rīgā un tika iecelts par Ostlandes reihskomisariāta Latvijas ģenerālkomisariāta izglītības un kultūras ģenerāldirektoru (1941-1944). Ar viņa atbalstu 1941. gada 21. novembrī tika atjaunotas studijas LU Medicīnas, Veterinārmedicīnas, Arhitektūras, Ķīmijas, Matemātikas un dabaszinātņu fakultātē, Mehānikas, Inženierzinātņu fakultātēs. 1942. gada 29. janvārī ģenerālkomisariāta nodaļas vadītājs K. Strickis atļāva universitātes darbību, tomēr tikai jau darbojošos fakultāšu ietvaros. Augstskolai tika dots nosaukums “Universitāte Rīgā” un Mārtiņš Prīmanis tika apstiprināts par tās rektoru.
1943. gada pavasarī Latvijas ģenerālkomisariāta izglītības un kultūras ģenerāldirektors, Rīgas Universitātes rektors M. Prīmanis parakstīja dokumentu, kurā norādīts, ka Latviešu SS leģionā paredzēts iesaukt 538 studentus un ka 1899 studenti jau ir nodarbināti Valsts darba dienestā, studentu līgumdarbos un Vācijas karaspēkā. Spējīgākos studentus un zinātniekus nosūtīja uz Vācijas augstskolām un iesaistīja militārajiem nolūkiem svarīgu jautājumu izpētē. LU Lielajā aulā 1943. gada 28. maijā notika akadēmisks akts, kurā tika pasludināts, ka universitātes zinātne iekļaujas nacistiskās Vācijas “totālajā karā”.
1944. gadā Mārtiņš Prīmanis devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur mira 1950. gada 11. decembrī Ratingenas pilsētā.
Laterāla domāšana
Laterāla domāšana ir termins, kuru 1967. gadā savā izdotajā grāmatā New Think: The Use of Lateral Thinking ieviesis Edvards de Bono.
Šis domāšanas stils tiek attiecināts uz nestandarta un radošu domāšanu ar mērķi atrisināt problēmu. Laterāla domāšana sākas ar iemesliem un faktoriem, kas nav acīmredzami, nevis ar tradicionāliem loģiskiem spriedumiem. Laterālā domāšana ir domāšanas veids, ar kuru iespējams rast risinājumu šķietami neatrisināmiem jautājumiem, izmantojot netradicionālas domāšanas metodes un elementus. Laterālās domāšanas apmācību programmas autors Dr. Edvards de Bono domāšanu iedala divos veidos – vienu no tiem dēvējot par vertikālo domāšanu, kas noris, iesaistot loģikas procesus (tradicionālais), bet otru par laterālo domāšanu, kurā tiek izjaukts loģiskās domāšanas process, nonākot pie risinājuma no cita skatupunkta. Laterālās domāšanas process liek smadzeņu darbības pašorganizējošajai sistēmai mainīt tradicionālo domāšanas secību.
Domāšanas tehnikas
Alternatīvas: ka izmantot jēdzienus un priekšstatus jaunu ideju radīšanai. Dažkārt mēs neredzam tālāk par acīmredzamajām pieejamajām alternatīvam. Dažkārt mēs vispār neanalizējam un neapspriežam alternatīvas. Ir jāizraugās vienu, lai radītu citas.
Fokuss: kad un kā mainīt jūsu domāšanas fokusu (mērķi). Kā definēt savu domāšanas fokusu (mērķi) un pie tā pieturēties. Domāšanas veids, ar kura palīdzību veltīt uzmanību jautājumiem, kas nav galvenās problēmas. Kā izstrādāt un lietot Radošo ideju veiksmes sarakstu (Creative Hit List).
Izaicinājums: lauzt ierasto ierobežojošo domāšanas veidu, ar to saprotot, ka līdzšinējais domāšanas veids nav labākais no iespējamajiem. Tā ir vēlēšanas apskatīt un izvērtēt iemeslus, kādēļ mēs izmantojam līdzšinējo tradicionālo domāšanas veidu un vai tam pastāv kādas alternatīvas.
Nejaušības princips: nesaistītu elementu izmantošana domāšanas horizonta paplašināšanai.
Provokācija un kustība: provokatīvu un izaicinošu apgalvojumu radīšana un to izmantošana jaunu ideju radīšanā. Tiks apskatītas uztveres īpatnības un kā tās ietekmē un ierobežo radošumu. Provokācijas metodes veidotas, lai izvairītos no ierobežojumiem. Kustība ir jauns garīgais process, ko mēs varam izmantot kā alternatīvu dažādu priekšlaicīgu spriedumu izteikšanai. Ar šī procesa palīdzību provokatīvu ideju var pārvērst praktiski lietojama un reālā idejā.
Laterāla domātāja īpašības
Laterāls domātājs iedvesmo, rada jaunas metodes un tiecas ‘pārkāpt” likumus, uzdod jautājumus un deleģē, meklē jaunus sakarus, aktuālas sadarbības, veido komandu no radošiem indivīdiem, mērķu sasniegšanā koncentrējas uz radošumu, komunicē caur atvērtu dialogu, ir analītisks un intuitīvs, uzlūko tehnoloģijas kā iespēju darīt lietas pilnīgi citādāk.
Taukskābes
Taukskābes ir karbonskābes ar 4 līdz 30 (visbiežāk 14—24) oglekļa atomu garām molekulu virknēm. Dabā sastopamas vairāk nekā 1000 dažādu taukskābju, no kurām izplatītākās ir apmēram 20. Dabā taukskābes pastāv glicerīna esteru veidā augu eļļās un dzīvnieku taukos (atkarībā no taukskābju saišu piesātinātības), no kā tās arī lielākoties iegūst. Vēl taukskābes var iegūt, oksidējot ogļūdeņražus. Taukskābes, kas nav piesaistītas citām molekulām, sauc par brīvajām taukskābēm.
Uzbūve
Taukskābes veido gara piesātināta vai nepiesātināta ogļūdeņraža atlikuma virkne, kuras galā ir karboksilgrupa (−COOH). Ar rentgenstruktūranalīzi noskaidrots, ka ogļūdeņražu virknes ir zigzagveida uzbūves, un leņķi starp oglekļa atomu saitēm ir 110—114°.
Iedalījums
Pastāv vairāki taukskābju iedalīšanas veidi. Taukskābes var iedalīt pēc oglekļa atomu skaita virknē:
Taukskābes var arī iedalīt pēc to piesātinātības:
Argentīnas Grand Prix
Argentīnas Grand Prix bija ikgadēja Formula 1 Grand Prix izcīņa. Visas Argentīnas Grand Prix sacīkstes ir norisinājušās Oskara Galvesa autodromā. Tās šeit notika no. gada ar pārtraukumiem 1960. gados un no. gada. Argentīnas GP atgriezās F1. gadā, un pēdējoreiz notika. gadā. Visvairāk Argentīnas GP ir uzvarējis argentīnietis Huans Manuels Fanhio: četrreiz. Emersons Fitipaldi un Deimons Hills izcīnījuši pa divām uzvarām, pārējie piloti nav uzvarējuši vairāk par vienu reizi.
Herberts Velss
Herberts Džordžs Velss (, dzimis, miris ) bija angļu rakstnieks, viens no zinātniskās fantastikas literatūras pamatlicējiem. Viņa pazīstamākie darbi ir romāni "Laika mašīna" (The Time Machine: An Invention, 1895), "Doktora Moro sala" (The Island of Doctor Moreau, 1896), "Neredzamais cilvēks" (The Invisible Man: A Grotesque Romance, 1897), "Pasauļu karš" (The War of the Worlds, 1898), "Pirmie cilvēki uz Mēness" (The First Men in the Moon, 1901). Visi šie darbi tulkoti arī latviešu valodā.
Mūsdienās vispazīstamākie ir tieši Velsa agrīnie darbi, kas tapuši 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā, kurus Velss pats dēvēja par "zinātniskajiem romāniem" (scientific romances). Velss kopumā uzrakstījis aptuveni 40 romānus, kā arī vairākus desmitus īsos un garos stāstus, no kuriem vislabāk zināmais ir "Aklo zeme" (The Country of the Blind, 1911).
Uzskatu ziņā Velss bija pazīstamas kā sociālists, redzams Fabiāņu biedrības biedrs. Bieži, bet ne vienmēr, propagandēja pacifistiskus uzskatus. 1933. gadā paredzēja, ka 1940. gada janvārī sāksies pasaules karš. 1940. gadā publicēja darbu "The New World Order" (Jaunā pasaules kārtība), kurā iestājās par Pasaules valdības izveidi.
Ietekme kinomākslā
Pēc Velsa darbu motīviem ir tapušas daudzas filmas un TV seriāli, to skaits tuvojas 100. Viņa darbi izmantoti tādās pazīstamās filmās kā "Ceļojums uz Mēnesi" (Le voyage dans la lune, 1902), "Neredzamais cilvēks" (1933), "Pasauļu karš" (The War of the Worlds, 1953), "Laika mašīna" (The Time Machine, 1960), "Doktora Moro sala" (The Island of Dr. Moreau, 1996), "Pasauļu karš" (War of the Worlds, 2005), "Neredzamais cilvēks" (2020).
Žordi Kruifs
Žordi Kruifs (, dzimis ) ir Nīderlandes futbola treneris bijušais Nīderlandes futbolists, kurš ir pārstāvējis Amsterdamas "Ajax" un FC Barcelona. Kopš 2020. gada Kruifs ir Ķīnas Superlīgas kluba Shenzhen  galvenais treneris.
Žordi ir slavenā nīderlandiešu futbolista Johana Kruifa dēls. Tēvs, lai izrādītu cieņu kataloņu tautai, deva viņam tradicionālu kataloņu vārdu - Žordi.
Sasniegumi
Barcelona
Velss
Velss var būt:
Vaterlo kauja
Vaterlo kauja fr notika netālu no Vaterlo starp Napoleona Bonaparta Pirmo Francijas impēriju un Septītās koalīcijas aliansi (Lielbritānija, Prūsija, Austrija un citas valstis), kuru vadīja alianses komandieri Velingtonas hercogs un ģenerālis fon Blihers. Napoleons kaujā zaudēja un tika izsūtīts otrreiz, šoreiz uz Sv. Helēnas salu, kur arī mira.
Francijas armija
Virspavēlnieks - imperators Napoleons I.
Štābs - maršals Sults, divīzijas ģenerālis Bailī de Montions.
Piekomandēti imperatoram - divīzijas ģenerālis grāfs Bertrāns, brigādes ģenerālis grāfs Labedjērs, brigādes ģenerālis grāfs Flao.
Koalīcijas spēki
Lielbritānijas, Nīderlandes, Hannoveres, Bransvikas un Nasavas hercogistes apvienotie spēki.
Virspavēlnieks ir feldmaršals Velingtonas hercogs.
Virspavēlnieka vietnieks - ģenerālleitnants Eksbridžas grāfs.
Kavalērijas korpuss, ģenerālleitnants Eksbridžas grāfs, 11 500 vīru
Rezerve Velingtonas hercoga personīgajā vadībā, 11 570 vīru, 28 artilērijas vienības.
Bransvikas korpuss, pulkvedis Olfermans, 6000 cilvēku.
Kopējie zaudējumi
Franči kaujā pie Vaterlo zaudēja 240 lielgabalus, 2 karogus, visus pārtikasu citu materiālu vezumus, no 25 000 līdz 27 000 nogalināto un ievainoto un no 6 000 līdz 8 000 gūstekņu. Pretinieki zaudēja mazāk: Velingtona armija zaudēja 17 000 cilvēku (3500 nogalināti, 10 200 ievainoti, 3300 pazuduši ), fon Blihers - 7000 (1200 nogalināti, 4400 ievainoti un 1400 pazudušie ), no kuriem 810 cilvēkus zaudēja tikai 18. pulks. 15. brigādē. Precīzus skaitļus ir grūti noskaidrot, jo Prūsijas arhīvi tika iznīcināti Otrā pasaules kara laikā.
Kopumā kaujas laukā tika nogalināti 15 750 cilvēki. Tarle arī raksta par 22 000 sabiedroto zaudējumiem.
Summators
Izšķir paralēlos un seriālos summatorus. Mūsdienu datoros summatori ir iekļauti aritmētiski loģiskajā ierīcē (ALU), kur tiek veiktas arī citas operācijas, ne tikai summēšana. Eksistē summatori priekš skaitļiem bināri decimālajā pierakstā (BCD), XS3 jeb neizsvērtajā BCD kodā, kā arī citiem kodiem un sistēmām, taču visbiežāk summators ir paredzēts binārajā skaitīšanas sistēmā dotiem skaitļiem. Lai varētu operēt ar citu kodu vai sistēmas skaitļiem, ir nepieciešams izveidot sarežģītākus summatorus.
Siltums
Siltums fizikā ir termiskās enerģijas pāreja starp diviem ķermeņiem, kas ir dažādās temperatūrās. SI vienība siltuma daudzuma mērīšanai ir džouls. Ķermeņi sastāv no atomiem un molekulām. Siltums ir šo vielas daļiņu haotiskās kustības rezultāts. Ķermeņa sasilšana nozīmē, ka daļiņu ātrums ir palielinājies. Saka, ka lielāka ir kļuvusi ķermeņa iekšējā enerģija. Par ķermeņu iekšējo enerģiju sauc to veidojošo daļiņu kinētiskās (kustības) un potenciālās (mijiedarbības) enerģijas summu.
Summators
Summatoru veidi
Viena bita summatorus iedala divās kategorijās:
Siltums
Visiem ķermeņiem (matērijai) ir zināms daudzums iekšējās enerģijas, kas ir saistīts ar to atomu vai molekulu haotisko kustību. Ja divi ķermeņi ar dažādām temperatūrām ir termiskā saskarsmē, tie apmainīsies ar iekšējo enerģiju, līdz temperatūras izlīdzināsies. Enerģijas daudzums, kas tiks nodots, arī ir siltums.
Summators
Pussummators
Pussummators ir loģiskā shēma, kura veic summēšanas operācijas ar diviem binārajiem cipariem. Pussummators veido summu un pārneses vērtību, kuri abi arī ir binārie cipari.
Zemāk ir dota pussummatora patiesuma tabula.
Pilnais summators
Pilnais summators ir loģiskā shēma, kura veic summēšanas operācijas ar trim binārajiem cipariem. Pilnais summators veido summu un pārnese vērtību, kuri arī ir binārie cipari. To var kombinēt ar citiem pilnajiem summatoriem, tā veidojot sarežģītākas shēmas ar sarežģītāku funkcionalitāti. Vienas kārtas pilnais summators saskaita divu skaitļu attiecīgās kārtas, pieskaita pārnesi no jaunākās kārtas un formē pārneses signālu uz nākamo — vecāko kārtu.
Izvada funkcijas ir šādas:
Patiesuma tabula pilnajam summatoram ir šāda:
Erasure
Erasure ir britu popmūzikas duets, kas radās 1985. gadā Londonā. Tā sastāvā ir dziedātājs un komponists Endijs Bels un taustiņinstrumentālists un komponists Vinss Klārks. 1985. gadā tika izdots debijas singls Who Needs Love Like That. Pēc ceturtā singla Sometimes izdošanas dueta singli sāka atkārtoti iekļūt Lielbritānijas singlu topos un kļuva par vienu no veiksmīgākajiem Lielbritānijas māksliniekiem no 1980. gadu nogales līdz 1990. gadu vidum.
Summators
Pilnais summators
Pēdējais OR elements pirms pārneses izvada var būt aizvietots arī ar XOR shēmu, tā neizmainot rezultātu. Tas ir tādēļ, ka vienīgā atšķirība starp OR un XOR shēmām ir gadījumā, kad abas izejas ir 1, bet šajā summatorā tas nekad nav iespējams. Lietojot divus elementus, ir ērtāk, ja pēc tam shēma tiek īstenota, izmantojot integrālās mikroshēmas.
Erasure
Starp 1986. un 2007. gadu Erasure pēc kārtas ieguva 24 Top 40 singlus Lielbritānijā, kā arī trīs Top 20 hitus ASV Billboard Hot 100: A Little Respect, Chains of Love un Always. 1989. gadā duets saņēma BRIT balvu "labākā britu grupa".
Erasure guva vislielāko popularitāti Lielbritānijā, kontinentālajā Eiropā (it īpaši Vācijā, Dānijā un Zviedrijā) un Dienvidamerikā (it īpaši Argentīnā, Čīlē, Perū). Erasure ir pārdevuši vairāk nekā 25 miljonus albumu visā pasaulē. Grupa ir populāra LGBT sabiedrībā, kuriem grupas dziedātājs Endijs Bels ir kļuvis par elku.
Summators
Summators ar virknes pārnesi
Ir iespējams izveidot loģisko shēmu, izmantojot vairākas pilnā summatora shēmas, lai varētu sasummēt n bitu skaitļus. Tādas shēmas sauc par summatoru ar virknes pārnesi. Katra pilnā summatora Cin ir vienlaicīgi iepriekšējā summatora Cout. Šajā gadījumā pirmo (un tikai pirmo) pilno summatoru var aizstāt ar pussummatoru.
Izkārtojums summatoram ar virknes pārnesi ir vienkāršs, līdz ar to tiek ieekonomēts laiks projektēšanā, taču šis summators ir samērā lēns, jo katram pilnajam summatoram ir jāgaida pārneses bits, kurš tiek aprēķināts iepriekšējā summatorā. Aizkavi var viegli aprēķināt, apskatoties viena pilnā summatora ķēdes ātrumu, un pēc tam izrēķinot aizkavi, ņemot vērā iepriekšējo summatoru darbības laiku.
Summatori ar paredzētu pārnesi
Lai samazinātu aprēķina laiku, inženieri izgudroja ātrāku veidu, kā sasummēt divus binārus skaitļus, lietojot summatorus ar paredzētu pārnesi. Tie strādā, radot divus signālus (P un G) katram bitu stāvoklim. Vairumā gadījumu, P ir vienkāršs pussummatora summas izvads un G ir pārneses izvads tajā pašā summatorā. Kā piemēru, var minēt tādus summatorus, kā Manchester pārneses ķēde un Brenta-Kunga summators.
Citos vairākbitu summatoru arhitektūru veidos, summatori tiek saglabāti blokos. Ir iespējams mainīt bloku lielumus, pamatojoties uz aizkaves samazināšanu ķēdē.
Vēl ir iespējami dažādi vairākbitu summatoru arhitektūras veidi. Piemēram, citi veidi iekļauj ķēdēs nosacītās summas summatorus, summatorus ar pārlēciena pārnesi un summatorus ar pilnīgo pārnesi.
Ierīce ar paredzētu pārnesi
Apvienojot vairākus iepriekšējos summatorus, var izveidot vēl lielāku summatoru. To var izmantot dažādos līmeņos, lai varētu veidot vēl lielākus un sarežģītākus summatorus. Piemēram, nākamajā zīmējumā ir 64 bitu summators, kurš lieto 16 bitu CLA ar diviem līmeņiem LCU.
3:2 Kompresori
Pilno summatoru var apskatīt arī kā 3:2 kompresoru. Tas summē trīs viena bita ievadus un atgriež rezultātu, kurš sastāv no viena divu bita skaitļa. Piemēram, ja pirmajā ievadā ir 1, otrajā ievadā ir 0 un trešajā ievadā ir 1, tad izvadā būs 1 + 0 + 1 = 10 (2 biti). Pārneses bits ir viens no rezultātiem, kamēr summas bits ir 0. Līdzīgi varam rīkoties ar pussummatoru, bet tad tiks iegūts 2:2 kompresors.
3:2 kompresoru var izmantot, lai paātrinātu trīs un vairāku saskaitāmo summēšanu. Ja saskaitāmie ir tieši trīs, tad shēma ir tieši tāda kā summatoram ar saglabāto pārnesi. Ja saskaitāmie ir četri vai vairāk, tad ir nepieciešami vairāk kā viens kompresors un tie var būt vairākos iespējamos veidos. Visbiežāk izmantotie ir Dadda un Wallace koki. Šāda veida shēmās, galvenokārt, lieto multipleksorus, tādēļ arī šīs shēmas tiek sauktas par Dadda un Wallace multipleksoriem.
Parīzes baznīcas
Parīzes baznīcas raksturo atšķirīgi arhitektūras stili. Dienā lielākā daļa baznīcu ir atvērtas, un daudzās no tām notiek dievkalpojumi.
Parīzes baznīcu vēsture
Baznīcas ir vienas no skaistākajām Parīzes celtnēm. Lielākā daļa baznīcu ir būvētas viduslaikos, bet pilsētā saglabājušies arī citu laikposmu sakrālās arhitektūras paraugi. Lielās franču revolūcijas laikā baznīcas pārtapa noliktavās, bet vēlāk atguva agrāko krāšņumu. Daudzās baznīcās ir skaisti interjeri, gleznas un skulptūras.
Viduslaiki
Smailloka arka un rozetes logs pirmoreiz parādījās Parīzes priekšpilsētā Sendenī bazilikā, kur ir apglabāti daudzi Francijas karaļi un karalienes. Tas bija pirmais gotiskais dievnams, kas kļuva par paraugu nākamajām šī stila celtnēm. Skaistākā gotiskā baznīca ir Parīzes Dievmātes katedrāle (Notre Dame de Paris), augstākā un iespaidīgākā no visām Francijas katedrālēm. Tās celtniecību 1163. gadā aizsāka bīskaps Moriss de Silī un 13.gs. pabeidza arhitekti Žans de Šels un Pjērs de Monreijs, kurš transeptus papildināja ar skaistajiem, caurspīdīgajiem rozetes logiem. Monreija šedevrs ir Luija IX viduslaiku pils kapela Svēta kapela (Sainte—Chapelle) ar divpakāpju uzbūvi. Šajā kapelā bija paredzēts glabāt relikviju — Kristus ērkšķu kroni. Citi šī perioda dievnami ir Senžermēndeprē (St-Germain-des-Pres) — senākā abatijas baznīca Parīzē (1050), nelielā, laucinieciskā romānikas stila Sv. Žiljēna Aprūpētāja baznīca (St-Julien-le-Pauvre) un trīs liesmojošās gotikas stila baznīcas — Sv. Severīna baznīca (St-Severin), Sv. Žermēnas Okzeruā baznīca (St-Germain l’Auxerrois) un Senmerī baznīca (St-Merry).
Renesanse
Parīze itāļu renesanses kultūru iepazina 16. gadsimtā, tās ietekmē radās unikālais "franču renesanses" stils, kas sevī apvienoja klasiskās arhitektūras skaistās detaļas un gotikas apjomīgās proporcijas. Šī stila izcilākais paraugs Parīzē ir Kalna Sv. Etjēna baznīca (St-Etienne-du-Mont), kur valda plašas un gaišas bazilikas gaisotne. Citi šī stila paraugi ir apjomīgā Sv. Eistahija baznīca (St-Eustache) Lezalles rajonā un baznīcas Sv. Žervē un Sv. Protē baznīca (St-Gervais-St-Protais) joms ar vitrāžām un kokgriezumiem rotātie kora soli.
Baroks un klasicisms
Luija XIII un viņa dēla Luija IV valdīšanas laikā 17. gadsimtā Parīze paplašinājās un tika būvētas arvien jaunas baznīcas un klosteri. Itāļu baroka stilu parīzieši pirmoreiz ieraudzīja Sv. Žervē un Sv. Portē baznīcas (St-Gervais-St-Protais) majestātiskajā fasādē, ko 1616. gadā uzcēla pēc Salomona de Brosa projekta. Atbilstoši franču gaumei un apgaismības laikmeta racionālajai noskaņai baroka celtnes Francijā bija mazāk krāšņas nekā citviet. Šajā laikā veidojās harmoniskās un monumentālās klasicisma stila ēkas ar kolonnām un kupoliem, piemēram, Sorbonas baznīca (Chapelle Ste Ursule de la Sorbonne), ko 1642. gadā kardināla Rišeljē uzcēla pēc Žaka Lemersjē (Jacques Lemercier) projekta. Lepnāku un krāšņāku baznīcu ar gleznotu kupolu Valdegrasas (Val-de-Grace) klosterī uzcēla Fransuā Mansārs par godu Saules karaļa dzimšanai. Šī perioda arhitektūras pērle ir Žila Arduēna — Mansāra būvētā Doma baznīca ar milzīgo, apzeltīto kupolu. Jezuītiski ekstravaganci apliecina Sv. Pāvija un Sv. Luija baznīca (St-Paul-St.Louis), kas celta Romas Il Gesu baznīcas stilā. Turpretī Liberala Briāna projektētajām Salpeetrjēras (Salpetriere) un Sv. Luijs Invalīdu nama kapelām (St-Luis-des-Invalides) rakstīgas vienkāršas ģeometriskas līnijas un askētiska pieticība. Citi skaisti klasicisma stila dievnami ir Sv. Žozefa baznīca (St-Joseph-des-Carmes) un 18. gadsimta finansistu iecienīta Sv. Rokas baznīca (St-Roch) ar barokālo Sv. Marijas kapelu.
Neoklasicisms
Interese par seno grieķu un romiešu kultūru, kas modās 18. gadsimta vidū Francijā, neatslāba arī 19. gadsimtā. Izrakumi Pompejos (1738) un itāļu arhitekta Andrea Palladio radītās celtnes mudināja jaunos arhitektus pievērsties kolonnu, ģeometrisko formu un inženiertehnisko iespēju izpētei. Šī stila dievnamu izcilākais paraugs Parīzē ir Žaka Žermēna Suflo būvētā Sv. Ženevjevas baznīca, ko tagad dēvē par Panteonu. Tās celtniecība sākās 1773. gadā un tās kolonnu balstītā kupola uzbūvē ir jaušama Kristofera Rena projektētās Londonas Sv. Pāvila baznīcas ietekme. Kupolu balsts 4 platas arkas; pīlārus projektēja Gijoms Rondelē. Pirmo fasādi ar kolonādi radīja Džovanni Nikolo Servandoni. Tā rotāja Sv. Sulpīcija baznīcu (St-Sulpice), kuras celtniecība sākās 1733. gadā. Fasādi veidoja divstāvu portiks, ko vainagoja trijstūrveida frontons. Madlēnas baznīca (La Madeleine) tika būvēta pēc antīkā tempļa parauga par godu Napoleona armijas uzvarām.
Otrās impērijas periods un mūsdienas
Sv. Klotildes baznīca, ko 19.gs 40. gados uzbūvēja pēc Franca Kristiana Gausa projekta, ir pirmais un izcilākais neogotikas jeb style religieux paraugs Parīzē. Otrās impērijas periodā krāšņas baznīcas tiks celtas Parīzes jaunajos rajonos, ko izveidoja barons Osmāns. Viena no jaunākajām šī perioda celtnēm ir Viktora Baltāra radītā Sv. Augustīna baznīca Boulevard de Malesherbes un Boulevard de la Madeleine krustojuma. 19. gadsimta beigu izcilā Svētās Sirds bazilika tika celta kā reliģiskas nepakļāvības apliecinājums. Anatola de Bodo projektētā Sv. Jāņā Evaņģēlista baznīca (St-Jean l’Evangeliste) ir moderna baznīca, kurā Art Nouveu stila elementus papildina islāma arhitektūrai raksturīgās arkas. Skaistā Parīzes Mošeja (Mosquee de Paris) — mūsdienu islāma arhitektūras meistardarbs — ir celta 20. gadsimta un 20. gadsimta spāņu — mauru stilā. Tai ir plašs iekšpagalms, kas veidots pēc Alambras pils parauga, ciedra un eikalipta kokgriezumi un strūklaka.
Pāvels Popovičs
Pāvels Popovičs (uk, ru, dzimis, miris ) bija PSRS kosmonauts, pirmais ukrainis, kas lidojis kosmosā 1962. gada 12. augustā.
Dzīvesgājums
Dzimis Kijivas apgabala Uzinas rajona Uzinas ciemā (tagad Bilacerkvas rajonā). No 1947. gada dzīvoja Magņitogorskā. 1951. gadā pabeidza Magņitogorskas darba rezervju industriālo tehnikumu un aeroklubu.
1960. gadā ieskaitīts pirmajā kosmonautu sagatavošanas grupā. 1960. gada 11. oktobrī ieskaitīts kosmonautu grupā, kas gatavojās pirmajam kosmiskajam lidojumam. 1961. gadā no maija līdz augustam grupas sastāvā gatavojās lidojumam ar kosmosa kuģi Vostok-2. 1961. gadā no 30. septembra līdz 2. novembrim gatavojās lidojumam ar kosmosa kuģi Vostok-3 trīs diennakšu misijai; šī programma tika atcelta. No 1961. gada novembra līdz 1962. gada maijam gatavojās divu kosmosa kuģu grupveida lidojumam kā Vostok-4 pilots.
Vostok-4 starts ar Pāvelu Popoviču notika. Dienu iepriekš pacēlās kuģis Vostok-3, kurā atradās Andrijans Nikolajevs. Abi kosmiskie aparāti lidoja nelielā attālumā (līdz 6,5 km) viens no otra. Popoviča lidojums ilga 2 dienas 22 stundas 57 minūtes.
Pēc sava pirmā kosmiskā lidojuma P. Popovičs turpināja darbību kosmonautu grupā. Gatavojās Mēness programmas lidojumiem; pēc tās atcelšanas gatavojās lidojumiem ar kosmosa kuģiem Sojuz uz militāro orbitālo staciju Almaz. 1968. gadā pabeidza N. Žukovska vārdā nosaukto Kara aviācijas inženieru akadēmiju.
No 1974. gada 3. līdz 19. jūlijam Pāvels Popovičs kā kosmosa kuģa Sojuz-14 komandieris kopā ar Juriju Artjuhinu veica lidojumu uz orbitālo staciju Saljut-3. Lidojuma ilgums — 15 dienas 17 stundas 30 minūtes.
No 1978. līdz 1989. gadam Popovičs bija Kosmonautu sagatavošanas centra priekšnieka vietnieks zinātnisko izmēģinājumu un pētniecības darbā. 1982. gadā atskaitīts no aktīvo kosmonautu grupas. Kopš 1989. gada viņš bija zinātniski pētnieciskā centra AIUS-agroresurs (tagad Krievijas zemes un ekosistēmu monitoringa institūts) direktors.
No 1964. līdz 1988. gadam Pāvels Popovičs bijis Ukrainas PSR Augstākās Padomes deputāts. Viņš ir bijis PSRS, vēlāk — Krievijas rakstnieku savienības biedrs. Kopš 1992. gada bija NVS Ufoloģijas asociācijas prezidents. 1992. gadā ievēlēts par Energoinformatīvo zinātņu akadēmijas prezidentu. No 1992. gada bija Krievijas Boksa federācijas priekšsēdētājs. Bijis Krievijas Kosmonautikas muzeju asociācijas prezidents.
Miris Gurzufā, Krimā no insulta. Apbedīts Maskavā.
Āfrikas lamantīns
Āfrikas lamantīns (Trichechus senegalensis) ir gan saldūdenī, gan sālsūdenī dzīvojošs sirēnu kārtas (Sirenia) zīdītājs, kas pieder lamantīnu dzimtai (Trichechidae). Āfrikas lamantīns ir maz pētīts, bet pastāv uzskats, ka tas savā uzvedībā un īpašībās ir līdzīgs Floridas lamantīnam.
Retu reizi lamantīnus nomedī krokodili vai haizivis, vislielākās briesmas tiem draud no cilvēkiem. Joprojām tos medī malumednieki, izplešoties saimnieciskai darbībai, samazinās lamantīnu dzīves telpa un ūdeņus piesārņo cilvēku atkritumi.
Izskats un īpašības
Āfrikas lamntīna ķermeņa garums ir 3—4 m, lielākie var sasniegt 4,5 metrus garumu, svars 360—500 kg, Mātītes ir nedaudz lielākas par tēviņiem. Lamantīnu ķermenim, kā visām sirēnām, ir vārpstveida forma, bet tā aste atšķirībā no jūrasgovs delfīnam līdzīgās astes ir airim līdzīga. Arī tā snuķis ir īsāks kā jūrasgovij.
Lamantīniem ir liela, kustīga augšlūpa, kas kalpo kā īss snuķis. Lamantīni ar augšlūpu plūc jūraszāles, kā arī to izmanto savstarpējai socializācijai. Tiem ir mazas, plaši novietotas acis. Zobi aug tikai sānos, lamantīna dzerokļi ir plakani un labi piemēroti cietas barības sakošļāšanai. Zobi, ja tie izkrīt, lamantīniem ataug atkal un atkal. Tie izaug žokļa dziļumā un lēnām bīdās uz žokļa priekšpusi. Priekšējie zobi no rindas izkrīt un nomainās ar nākamajiem zobiem.
Lamantīna priekškājas ir pārveidojušās par airkājām, bet katrai airkājai ir 3—4 nagi. Pakaļkājas nav redzamas, jo tās slēpjas dziļi muskuļu slānī. Pakaļkājas ir nelieli, mazattīstīti kauli, kas nav savienoti ar mugurkaulu.
Āfrikas lamantīni ir pelēki vai pelēkbrūni, tiem ir nedaudz sakrunkota āda, uz kuras šur un tur aug bezkrāsaini matiņi.
Uzvedība
Par Āfrikas lamantīnu sociālo satruktūru ir maz zināms. Zinātnieki kādreiz uzskatīja, ka tie veido monogāmus pārus un dzīvo ģimeņu grupās, tomēr šobrīd pastāv uzskats, ka ciešas saites ir tikai starp māti un tās bērniem. Riesta laikā lamantīni veido lielus barus, kas turas kopā apmēram vienu mēnesi. Šī mēneša laikā mātīte pārojas 1 vai 2 dienas, tad starp tēviņiem izceļas kautiņi un grūstīšanās par tiesībām pāroties. Seklā lagūnā vai ezerā piedzimst 1 mazulis. Tas ir apmēram 1 metru garš. Mazulis turas cieši blakus mātei un nepamet to pirmos 2 gadus.
Barība
Āfrikas lamantīni ir veģetārieši, tie barojas ne tikai ar ūdensaugiem, bet arī ar krasta augiem, kas liecas ūenī. Dažos apvidos krasta augi ir galvenā lamantīnu barība, īpaši sausajā sezonā. Krītoties ūdens līmenim, lamantīns ir spiests meklēt bagātīgākas barošanās vietas. Dienas laikā tas var pārmeklēt 30—40 kilometrus ūdenstilpes. Barojoties tas izmanto savu īso snuķi un elastīgās airkājas, ar kurām lamantīns augus iebīda mutē. Gada laikā tas apēd apmēram 8000 kg veģetācijas.
Biznesa modelis
Termins biznesa modelis  apraksta plašu neformālu un formālu modeļu loku, ko var lietot uzņēmumos, lai attēlotu dažādus biznesa aspektus, kā piemēram operacionālie procesi, organizācijas struktūras un finanšu prognozes. Lai arī termins ir lietots jau 1950. gados, tas ieguva plašu pielietojumu tikai 1990. gados. Daudzas neformālas termina definīcijas ir atrodamas populārajā biznesa literatūrā.
Pludmales futbols
Pludmales futbols ir sporta veids, kas izveidots uz tradicionālā futbola spēles likumiem. Spēle norisinās smilšainās pludmalēs, turklāt īpaša nozīme ir bumbas pārvaldīšanas tehnikai. Pirmie mēģinājumi vienveidot noteikumus tika uzsākti 1992. gadā ar Vispasaules Pludmales Futbola Organizācijas dibinātājiem.
Mīkstās un staignās smiltis liek spēlētājiem daudz improvizēt, izmantot skaistus tehniskus paņēmienus (piemēram, sitieni kritienā caur sevi - "šķērītēs"). Kompaktie spēles laukuma izmēri (28 x 37 metri) ļauj spēlētājiem gūt vārtus praktiski no jebkāda stāvokļa, pat ar taisnu sitienu no saviem vārtiem. Attiecīgi, spēles laikā var redzēt 60 sitienus pa sāncenšu vārtiem (salīdzinājumam, lielajā futbolā var par visu spēli kopā redzēt 20 sitienus pa vārtiem un tas ir pieklājīgs rādītājs). Vidēji vārti tiek gūti 3-4 minūšu laikā, bet vidējs mača rezultāts ir aptuveni 11 iesistas bumbas spēles laikā (tradicionālajā futbolā pēdējos gados norma ir 2,5 vārti).
Vēsture
Pludmales futbols radās Brazīlijā un izauga līdz starptautiska sporta veida nozīmes līmenim. Zināmu sportistu piedalīšanās sacensībās no liela futbola, tādi, kā francūzis Ēriks Kantonā, spāņi Mičels un Hulio Saninass un brazīļi Romario, Žuniors un Ziko sekmēja televīzijas translāciju paplašinājumu - pludmales futbolu sāka rādīt 170 pasaules valstīs. Tas padarīja pludmales futbolu par vienu no pašiem dinamiskāk attīstošajiem sporta veidiem pasaulē un piesaistīja lielu daudzumu reklāmu un sponsoru.
Starptautiskie turnīri
Līdz 2005. gadam tika veikti tā saucamie neoficiālie pasaules kausi. Nospiedošs pārsvars tajos bija Brazīlijas izlasei, kura uzvarēja 9 turnīros. Tikai vienu reizi tās hegemoniju pārkāpa Portugāle. No 2005. gada uz Kopakabanas pludmales Riodežaneiro sākās oficiālie kausi. Par pirmo čempionu kļuva Francijas izlase. 2006. gadā čempionātu uzvarēja brazīlieši.
Zumberga rags
Zumberga rags ir klinšains zemesrags Ronnes šelfa ledāja rietumu piekrastē Antarktīdā. Atdala Orvila krastu ziemeļos no Zumberga krasta dienvidos. Zumberga nunataka nosaukums tika piešķirts klinšu atsegumam ap 30 jūdzēm uz ziemeļiem no ASV Starptautiskā ģeofizikas gada Elsvērtas stacijas vistālāk rietumos izvietotās traversa stacijas. Nosaukts par godu amerikāņu ģeologam un glaciologam Džeimsam Zumbergam (James H. Zumberge).
Grand Theft Auto: Vice City Stories
Grand Theft Auto: Vice City Stories ir daļa no Grand Theft Auto spēļu sērijas. To izstrādāja Rockstar Leeds sadarbībā ar Rockstar North. To publicēja Rockstar Games, un tā tika izdota priekš PlayStation Portable un pēc tam vēlāk uz PlayStation 2. Spēle notiek 1984. gada "Vice City". Divus gadus pirms notikumiem spēlē Grand Theft Auto: Vice City. Spēle ir pēctecis spēlei Grand Theft Auto: Liberty City Stories. Spēlei ir arī daudzspēlētāju režīms kas ir tikai pieejams PSP versijai, bet PS2 versijā nav. Lai gan PS2 versija tiek uzskatīt par labāku nekā PSP jo tai ir uzlabota grafika un efekti, GameSpot tai iedeva sliktāku vērtējumu nekā PSP versijai (7.2 no 10). Līdz 2008. gada martam ir pārdotas 4.5 miljonu spēles kopijas.
Čiraganas pils
Čiraganas pils (tr) agrāk bija Osmaņu sultāna pils Bosfora jūras šauruma Eiropas krastā Stambulā. Tagad pilī ierīkota pieczvaigžņu viesnīca.
Pili būvēt pavēlēja sultāns Abdulazizs un to projektēja armēņu arhitekts Nigogajos Baljans, bet būvniecību uzraudzīja viņa dēli Hagops Baljans un Sarkis Baljans. Pils tika celta no 1863. līdz 1867. gadam un šis laiks atšķiras ar to, ka sultāni būvē sev jaunas pilis, lai nebūtu jālieto vecās priekšgājēju pilis. Pēdējais jauno piļu būvniecības laikmeta darbs ir Čiraganas pils. Pils iekšējās sienas un pārsegumi bija no koka, bet ārsienas no krāsaina marmora. Skaists marmora tilts savieno šo pili ar Jildizas pili, kas atrodas uz paugura pils aizmugurē. Pili no ārpasaules norobežoja ļoti augsta dārza siena.
Pēdējie darbi un interjera dekorēšana tika pabeigta 1872. gadā. Kad pils bija gatava, sultāns Abdulazizs vairs nevarēja dzīvot šajā burvīgajā vietā. 1876. gada 30. maijā viņu atrada mirušu pilī uzreiz pēc tam, kad viņš bija gāzts no troņa. Viņa pēctecis, brāļadēls sultāns Murads V ienāca Čiraganas pilī, bet paspēja būt tronī tikai 93 dienas. Viņu no troņa gāza viņa brālis sultāns Abdulhamids II un, tā kā viņam bija konstatēta garīga slimība, viņš šajā pilī nodzīvoja mājas arestā līdz savai nāvei 1904. gada 29. augustā.
Otrās konstitūcijas laikā sultāns Mehmeds V Rešads atļāva šajā pilī pulcēties parlamentam. Tikai divus mēnešus vēlāk, 1910. gada 19. janvārī pili nopostīja milzīgs ugunsgrēks.
1991. gadā pili restaurēja un blakus pilij tika uzbūvēts moderns viesnīcas komplekss. Pilī tagad atrodas dārgākie luksusa numuri un divi viesnīcas restorāni.
Pils atjaunošana tika uzskatīta par farsu, jo liela daļa uzskatīja, ka valdībai nevajadzēja atdot Turcijai piederošu kultūrvēsturisku pieminekli privātās rokās par mazu cenu, ignorējot pils vēsturisko nozīmību.
LARES
LARES (akronīms no Laser Relativity Satellite) ir Itālijas kosmosa aģentūras pavadonis, kas palaists nesējraķetes Vega pirmajā lidojumā 2012. gada 13. februārī.
LARES ir 36,4 cm diametra lode, kas veidota no volframa sakausējuma un kuras virsmā izvietoti 92 atstarotāji. Atstarotāji paredzēti, lai atstarotu no Zemes sūtītos lāzera signālus. To izmantos starptautiskās Pavadoņu lāzerlokācijas (Satellite laser ranging) tīkla stacijas, ar augstu precizitāti izmērot attālumu līdz pavadonim.