cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Īsspalvainais ūdrs
Zinātniskais vārds Lutrogale nozīmē "cepurotais", kas sasaucas ar īsspalvainā ūdra velvēto, apaļo galvu, bet perspicillata nozīmē "dedzīgās acis", kas referē īsspalvainā ūdra acu izvietojumu galvā. Tās ir novietotas vairāk sejas pretskata plaknē, nevis sānos, kā citiem ūdriem. Tuvākais radinieks starp mūsdienās dzīvojošiem ūdriem ir nevis citi Āzijā dzīvojošie ūdri, bet Brazīlijas dižūdrs (Pteronura brasiliensis). Abām sugām ir līdzīga uzvedība, komunikācija un galvaskausu morfoloģija. Abām sugām ir raksturīgas spēcīgas pāru attiecības, kas kopīgi audzina mazuļus.
Izplatība
Īsspalvainais ūdrs dzīvo, sākot ar Indijas austrumiem un beidzot ar Dienvidaustrumāzijas teritorijām; Sumatrā, Javā, Borneo, Ķīnā, Nepālā, Butānā, Indijā un Pakistānā. Kādreiz Irākas purvos dzīvoja izolēta īsspalvaino ūdru populācija, kas mūsdienās ir izmirusi. Ūdrs ir sastopams purvainos mežos, saldūdens upju un ezeru krastos, kā arī uzpludinātajos rīsa laukos. Tāpat kā citi ūdri tas ir piemērojies dzīvei ūdenī, bet labi jūtas arī uz sauszemes, un pa zemi var ceļot garas distances, lai atrastu piemērotu apmešanās vietu. Īsspalvainais ūdrs migu iekārto šaurās alās klintīs un zem akmeņiem, vai koku sanesumiem upju krastos. Daži iekārtojas kaimiņos bebriem alā, kurai ieeja ir zem ūdens.
Samazinoties mitrajiem mežiem un neapdzīvotiem upju krastiem, ūdrs zaudē dzīves telpu, un tā populācija samazinās. Īsspalvainais ūdrs ir aizsargāts dzīvnieks Indijā, un kopš 1972. gada tas ir ierakstīts Sarkanajā grāmatā. Indijas un Bangladešas zvejnieki ir apmācījuši īsspalvainos ūdrus dzīt tīklos zivis.
Izskats un īpašības
Īsspalvainie ūdri ar citiem ūdriem sazinās, lietojot īpašu smaržu sekrētu, kura dziedzeri atrodas uzreiz zem astes. Smaržu zīmes tiek atstātas uz akmeņiem vai augiem, tuvu barošanās vietām. Tiem patīk lielas upes un ezeri, plaši rīsa lauki un purvi. Īsspalvainie ūdri dzīvo arī jūras krastā un peld jūrā, lai medītu zivis, bet tiem ir vajadzīgs tuvumā saldūdens, lai no kažoka nomazgātu sāli. Priekškājas ir īsākas kā pakaļkājas, kas uzlabo ūdra spēju peldēt. Peldot lēni, ūdrs izmanto visas 4 kājas, bet peldot ātri un nirstot, tas priekškājas piespiež pie ķermeņa, bet pakaļkājas un aste kā dzenskrūve stumj ūdru cauri ūdenim.
Barība
Īsspalvainie ūdri pamatā medī zivis. Šīs sugas ūdri ķer vislielākās zivis salīdzinot ar pārējām ūdru sugām, kas dzīvo Dienvidaustrumāzijā. Ja būs iespēja, medīs arī rāpuļus, kukaiņus, sliekas, vēžveidīgos, vardes, grauzējus un putnus. Zivis no visa apēstā sastāda 75—100%. Īsspalvainie ūdri bieži medī grupās, sadzenot zivis ciešā barā, lai vieglāk būtu tās nomedīt.
Vairošanās
Īsspalvainie ūdri dzimumbriedumu sasniedz 2 gadu vecumā. Tie veido ilgstošus, monogāmus pārus. Īsspalvainajiem ūdriem nav konkrēta riesta laika un tie var pāroties visu gadu. Grūsnības periods ilgst 61—65 dienas. Mazuļi dzimst alā tuvu ūdenim. Parasti piedzimst 2—5 mazuļi. Tie ir akli un bezpalīdzīgi. Pēc 30 dienām to acis atveras, bet pēc 60 dienām tie jau var peldēt. Māte tos zīda ar pienu apmēram 130 dienas. Kopā ar vecākiem mazuļi paliek apmēram 1 gadu, bet, tā kā īsspalvainie ūdri ir ļoti sociāli un veido ciešas ģimenes saites, reizēm tie paliek ilgāk. Grupas dominantais ūdrs ir galvenā mātīte. Viena īsspalvaino ūdru grupa apdzīvo 7—12 km² lielu teritoriju. Ūdri ir aktīvi gan dienā, gan naktī. Savvaļā tie dzīvo līdz 10 gadiem, nebrīvē ir bijis gadījums, ka īsspalvainais ūdrs nodzīvoja līdz 15,4 gadiem.
Sistemātika
Īsspalvainajam ūdram ir 3 pasugas:
Polgāra
Polgāra var būt:
Kuresāre
Kuresāre (et, liv) ir pilsēta Sāmsalā, Igaunijā. Tā ir Sāremā apriņķa lielākā pilsēta un apriņķa centrs. Pēc 2011. gada datiem Kuresārē dzīvoja 14 706 iedzīvotāji. Tajā atrodas labi saglabājusies viduslaikos celtā Kuresāres pils.
Vēsture
Līdz 1917. gadam latviski un vāciski pilsētu sauca par Ārensburgu (de, no senvācu: Aar — ‘ērglis’), bet kopš 1918. gada tās nosaukums bija Kuresāre (iespējams, no vārdiem kurg (ģenitīvā kure) — ‘dzērve’, un saare — ‘sala’). Igaunijas PSR laikā pilsēta pārsaukta igauņu komunistu aktīvista Viktora Kingisepa vārdā par Kingisepu. 1988. gadā tai atjaunots Kuresāres nosaukums.
Kuresāre atrodas Rīgas līča krastā, tajā ir neliela jahtu osta. Pilsētai ir arī sava lidosta, regulāri pasažieru reisi to savieno ar Tallinu un Roņu salu.
Viduslaikos šeit bija Sāmsalas-Vīkas bīskapijas bīskapa rezidence.
19. gadsimtā Kuresāre kļuva par kūrortpilsētu. 1858. gadā tika izveidota tvaikoņu līnija starp Sāmsalu un Rīgu, 1889. gadā — starp Muhu un cietzemi.
Kopš 1998. gada viena no Kuresāres sadraudzības pilsētām ir Talsi.
Ievērojamas personības
Kuresārē dzimuši vai dzīvojuši:
Elagabals
Elagabals (Elagabalus, dzimis ap 203. gadu, miris ), zināms arī kā Heliogabals (Heliogabalus) vai Marks Aurēlijs Antonins (Marcus Aurelius Antoninus), bija Romas imperators no Severanu dinastijas, kurš valdīja no 218. līdz 222. gadam.
Kļuvis par valdnieku 14 gadu vecumā un viņa samērā neilgo valdīšanu aizēnoja neskaitāmi seksa skandāli un pretrunīgi vērtētas reliģiskās prakses. Dzimis Emesas pilsētā (mūsdienu Himsā), Sīrijā dižciltīgā arābu cilmes ģimenē. Jau kopš bērnības kalpojis par vietējās dievības - saules dieva Elagabala augstāko priesteri.
Bijis imperatora Karakallas brālēns un pēc viņa nogalināšanas ar savas vecāsmātes Jūlijas Mēzas palīdzību kļuvis par valdnieku, kad ātri tika nogalināts Karakallas pēctecis Makrīns. Elagabals zināms ar necieņas izrādīšanu romiešu tradicionālajai reliģijai un seksuālās dzīves normām. Aizvietojis Romas panteona augstāko dievu Jupiteru ar savu pārstāvēto dievību Elagabalu un piespieda vadošās valsts amatpersonas to pielūgt. Īsā laika posmā apprecējās četras reizes, viena no sievām bija vestāliete, dieves Vestas priesteriene, kuru pienākums bija uzturēt mūžīgo uguni un visu mūžu saglabāt jaunavību. Tajā pašā laikā ir zināmi arī vairāki vīriešu dzimuma mīļākie.
Politiski ievērojamākie veikumi bija vairāku dumpju apspiešana austrumos, kā arī ceļā uz Romu 218-219. gadā nogalināti vairāki ietekmīgi Makrīna atbalstītāji.
Ar savu nepieņemamo uzvedību pilnībā atsvešināja no sevis senātu, pretoriāņu gvardi un vienkāršos iedzīvotājus. Neapmierinātībai pieaugot, 222. gadā pretoriāņu gvarde nogalināja Elagabalu. Atentāta organizēšanā piedalījās viņa vecāmāte Jūlija Mēza, kas savulaik bija palīdzējusi viņam nokļūt tronī. Pēc viņa nāves par jauno valdnieku tika pasludināts Elagabala brālēns Sevērs Aleksandrs. Pats Elagabals kļuva par upuri Romas damnatio memoriae politikai. Viņa vārds tika izdzēsts no vēstures un vizuālie atveidojumi vai nu iznīcināti vai pārveidoti viņa pēcteča vajadzībām.
Dziesmotā revolūcija
Dziesmotā revolūcija (lt, et, ru) jeb Trešā Atmoda (Latvijā) bija laika posms Baltijas valstu (Latvija, Lietuva, Igaunija) vēsturē starp 1986. un 1991. gadu, kas beidzās ar pilnīgu valstiskās neatkarības atjaunošanu visās trijās valstīs. notika Baltijas ceļš.
Līdz Tautas frontes dibināšanai
Nacionālās Atmodas kustības sākumā 1987. gada vasarā un rudenī notika ar PSRS totalitārismu Latvijā neapmierinātās sabiedrības daļas publiski protesti, kas sakrita ar Latvijas vēsturei nozīmīgiem datumiem. 1987. gada 14. jūnijā sabiedriskā kustība “Helsinki-86” organizēja ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa Rīgā 1941. gada jūnija deportāciju upuru piemiņai. Lai izjauktu pasākumu, Rīgas pilsētas izpildkomiteja Rubika vadībā pie pieminekļa sarīkoja riteņbraucēju sacensības. 1987. gada 23. augustā pie Brīvības pieminekļa notika ar padomju režīmu neapmierināto iedzīvotāju protesta mītiņš, kura laikā padomju milicija piekāva un arestēja demonstrantus. 1987. gada 18. novembrī, lai novērstu pulcēšanos pie Brīvības pieminekļa, teritoriju ap pieminekli iežogoja un to aplenca milicija. Kaut arī oficiālajos sabiedrības saziņas līdzekļos protesta akciju ("saietu") dalībnieki tika nomelnoti, šīs akcijas rosināja sabiedrisko domu un virzīja demokratizācijas procesu.
1988. gada 23. martā Latvijas Rakstnieku savienība izveidoja staļinisma ļaundarību apzināšanas komisiju Jāņa Stradiņa vadībā. 1.—2. jūnijā notika Radošo savienību plēnums, kurā televīzijas raidījuma "Globuss" politisko notikumu komentētājs Mavriks Vulfsons kā pirmais atklāti nolasīja Molotova—Ribentropa pakta slepenos protokolus un publiskoja Latvijas okupācijas faktu. 14. jūnijā notika tautas mītiņš pie Politiskās izglītības nama un gājienu uz Brāļu kapiem, kura priekšgalā pirmo reizi pēc Otrā pasaules kara cauri Rīgai nesa sarkanbaltsarkano karogu. 10.—17. jūlijā Rīgā patriotiskā noskaņojumā notika Folkloras festivāls BALTICA. 6. oktobrī par LPSR Ministru Padomes priekšsēdētāju iecēla Vilni Edvīnu Bresi, 7. oktobrī Mežaparkā notika Tautas manifestācija Latvijas valsts simbolikas atjaunošanai.
Politisko kustību izveidošanās
1988. gada 8.—9. oktobrī Politiskās izglītības namā notika Latvijas Tautas frontes pirmais kongress, kurā par pirmo LTF vadītāju ievēlēja publicistu Daini Īvānu. 11. novembrī, atzīmējot Lāčplēša dienu, notika Tautas manifestācija Daugavmalā un Latvijas Valsts karoga pacelšana Rīgas pils Svētā Gara tornī. 10.—11. decembrī I. Kozakevičas, R. Marjašas, V. Tuherna un Ā. Kleckina vadībā notika Tautu forums par Latvijas tautību kulturāli nacionālo autonomiju.
1989. gada 7.—8. janvārī nodibinājās Latvijas PSR Internacionālā Darbaļaužu fronte kā pretstats LTF. Vienlaicīgi izveidojās Pilsoņu komitejas, veidojot Latvijas pilsoņu interešu pārstāvniecību, 8. februārī notika Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) pirmais kongress pieņēma programmu ar mērķi atjaunot Latvijas Republikas valstisko neatkarību. 26. martā notika pirmās demokrātiski organizētās PSRS Tautas deputātu vēlēšanas, kurās vairumu balstu ieguva LTF kandidāti.
Virzība uz valstiskās neatkarības atjaunošanu
1989. gada 31. maijā LTF valde aicināja sākt diskusiju par pilnīgu Latvijas valstisko neatkarību. 28. jūlijā LPSR Augstākā padome pieņēma Deklarāciju par Latvijas PSR suverenitāti, kurā Latvijas PSR likumdošana tika pasludināta pārāka pār PSRS likumdošanu. 23. augustā notika tautas akcija “Baltijas ceļš” pret Ribentropa—Molotova paktu un tā sekām. 26. augustā PSKP CK politbirojs ar paziņojumu vērsās pret Baltijas republiku neatkarības centieniem. 7.—8. oktobrī notika Latvijas Tautas frontes 2. kongress, kas deklarēja kursu uz Latvijas valsts neatkarības atjaunošanu.
Barikāžu laiks
Sakarā ar civiliedzīvotāju apšaušanu pie TV ēkas Viļņā 1991. gada 13. janvārī notika Latvijas tautas manifestācija Daugavmalā, kurā piedalījās ap 500 000 cilvēku ar Latvijas Valsts karogiem. Sākot no 13. janvārī Rīgā vairākās vietās no dzelzsbetona blokiem uzcēla barikādes, ko pastiprināja ar baļķiem piekrautas kravas automašīnas un lauksaimniecības tehnika. 14.—16. janvārī padomju milicijas specvienība OMON uzbruka barikāžu aizstāvjiem uz Vecmīlgrāvja un Brasas tiltiem un Augstākās milicijas skolas ēkai. T. s. Latvijas sabiedrības glābšanas komiteja paziņoja, ka 1990. gada 4. maija neatkarības atjaunošanas deklarācija ir spēkā neesoša, bet Latvijas streiku komiteja paziņoja, ka Latvijā nodibinājies fašistisks režīms. 20. janvārī OMON specvienība uzbruka Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas ēkai un nogalināja vairākus Latvijas valdībai lojālus miličus un civiliedzīvotājus. 22. janvārī OMON vienības atgriezās savās bāzēs. Pēc Latvijas valdības aicinājuma 24. janvārī barikāžu aizstāvji sāka atstāt savas pozīcijas. 25. janvārī izsludināja Nacionālo sēru dienu OMON uzbrukuma upuru godināšanai.
Pilnīgas neatkarības atjaunošana
1991. gada 19.—21. augustā t.s. Valsts Ārkārtējā stāvokļa komiteja pārņēma varu Maskavā. 21. augustā OMON vienības Vecrīgā uzbruka barikādēm pie Saeimas nama, Latvijas Republikas Augstākā padome pieņēma paziņojumu par Latvijas Republikas Satversmes atjaunošanu pilnā apjomā, izbeidzot 1990. gada 4. maijā postulēto pārejas stāvokli.
Pēc puča apspiešanas Maskavā sākās sarunas par PSRS karaspēka izvešanu no Latvijas. 6. septembrī PSRS Valsts dome pieņēma lēmumu par Latvijas neatkarības atzīšanu.
Mārdu
Mārdu ir pilsēta Harju apriņķī, Igaunijā. Tā ir daļa no Tallinas aglomerācijas. Pilsēta aizņem 22.76 km² platību un tās iedzīvotāju skaits ir 16 529 (2010).
Eiropas Savienības Tiesa
Tiesas pamatsastāvā ir pa vienam tiesnesim no katras dalībvalsts (piemēram, Latviju pārstāv Ineta Ziemele) un 9 ģenerāladvokāti. Tiesnešus uz sešiem gadiem ieceļ dalībvalstis, savstarpēji vienojoties.
Tiesā ietilpst arī Vispārējā tiesa (bijusī Pirmās instances tiesa) un Civildienesta tiesa.
Darbs
Tiesa pārbauda, vai ES institūciju pieņemtie likumi atbilst ES līgumiem, un izvērtē ES nolikumu likumību, balstoties uz nacionālo tiesu lūgumiem.
Tiesas spriedumi un likumu interpretācijas veicina Eiropas likumu kopuma veidošanos, kas tiek piemērots visās dalībvalstīs. ES likumdošanas jomā Tiesas lēmumi atceļ nacionālo tiesu lēmumus.
Žoržs Pompidū
Žoržs Žans Raimonds Pompidū, dzimis , miris ) bija Francijas politiķis. No 1962. līdz 1968. gadam bija premjerministrs Šarla de Golla vadītajā valstī. Pēc de Golla negaidītās atkāpšanās no amata, uzvarēja 1969. gada prezidenta vēlēšanās un saglabāja amatu līdz savai nāvei 1974. gadā.
Laiks, kad Pompidū bija premjerministrs un prezidents, iezīmējās ar Francijas ekonomikas atveseļošanos un tehnisko modernizāciju, kā arī ar turpmāko attīstību Eiropas struktūrās. Pompidū bija arī literatūras kritiķis, pedagogs, kā arī mākslas lietpratējs. Viņa vārdā ir nosaukts modernās mākslas muzejs Parīzē — Žorža Pompidū centrs.
Tonlēsābs
Tonlēsābs jeb Tonlesaps (km, Tonlé Sap — ‘lielais svaigais ūdens’), ir lielākais ezers Kambodžas teritorijā. Apvienota ezeru un upju sistēma ar mainīgu līmeni un platību, ar ļoti lielu nozīmi Kambodžas saimnieciskajā dzīvē un vēsturē. Lielākais saldūdens ezers Dienvidaustrumu Āzijā. Karstais punkts no vides aizsardzības viedokļa, UNESCO biosfēras rezervāts kopš 1997. gada.
Lielāko daļu gada ezers ir salīdzinoši mazs, ap 2—3 metru dziļš un ar 2700 km² platību. Taču musonu perioda laikā Tonlēsābas upe, kas savieno ezeru ar Mekongu, sāk plūst atpakaļ uz ezeru, jo ūdens daudzums Mekongā palielinās aptuveni 4 reizes. Rezultātā ūdens līmenis tajā kāpj un ezers sasniedz līdz 16 000 km² platību un līdz 16 metru dziļumu, ūdens tilpums tajā pieaug ap 70 reižu. Šajā laikā applūst meži un lauki ezera piekrastē, applūdinot līdz trešdaļai no Kambodžas lauksaimniecībā izmantojamās zemes. Šī paliene ir ideāla zivju barošanās vieta. Lietus sezonas beigās Tonlēsābas upe sāk plūst uz Mekongu un ūdens kopā ar zivīm aizplūst no Tonlēsāba ezera.
Neparastais hidroloģiskais režīms apvienojumā ar mitro, silto klimatu un barības vielu plūsmu no Mekongas padara Tonlēsābu par vienu no bagātīgākajām zvejas vietām pasaulē. Tonlēsābs apgādā ar pārtiku vairāk nekā 3 miljonus cilvēku, sniedzot ap 60% no visām Kambodžā uzņemtajām olbaltumvielām.
Divkājis
Divkājis ir statīvs ar divām kājām, ko lieto kā atbalsta ierīci instrumentam vai ierocim. Tas ir līdzīgs vienkājim vai trijkājim, taču atšķiras gandrīz tikai ar savu kāju skaitu. Tas nodrošina zīmīgu stabilitāti pa divām kustību asīm (mala-mala un lejā-augšā).
Tonlēsābs
Nereti tiek apgalvots, ka ezers strauji piepildās ar nogulumiem. Tomēr pētījumi liecina, ka vidējais nogulumu daudzums pēdējo 7—7,5 tūkstošu gadu laikā ir tikai 0,1—0,16 mm gadā. Tonlēsābs kalpo arī kā plūdu drošības sistēma, kas novērš plūdus Mekongas lejtecē. Savukārt sausajā sezonā no decembra līdz aprīlim ezers dod ap 50% Mekongas lejteces ūdens.
Divkājis
Izmantošana
Divkāji parasti tiek lietoti pie snaiperšautenēm, lai samazinātu to kustību un ļautu šaut precīzāk. Pastāv dažāda veida stiprinājumi pie ieroča. Tie ir redzēti arī uz citiem gara stobra ieročiem, īpaši uz vieglajiem ložmetējiem vai policijas automātiskajiem ieročiem (SAW). Ložmetēji ir spējīgi uz ilgstošām šaušanas kārtām, bet tas panākts uz palielināta atsitiena rēķina (kas samazina precizitāti) un palielinātu svaru (ložmetēji ir smagāki, lai labāk reducētu ilgstošās pilnīgi automātiskā režīma kustības). Divkājis atļauj ieroča operatoram atbalstīt ieroci uz zemes, piezemētas sienas vai cita objekta, samazinot operatora nogurumu un ļaujot gūt lielāku precizitāti. Tas ir vienkārši lietojams un arī labi izskatās kopā ar ieroci. Bieži vien divkāji var piestiprināt dažādās ieroča vietās: piestiprinot to stobra galā, tiek gūta lielāka stabilitāte; piestiprinot to smaguma centrā, var gūt lielāku apšaudāmo lauku.
Tonlēsābs
Dažus kilometrus uz ziemeļiem no Tonlēsāba palienes atrodas seno khmeru kultūras centrs Ankorvats.
Mūsdienās ezeru apdraud pārmērīga zvejošana (tai skaitā izmantojot granātas indi, elektrību), ezera piesārņojums ar notekūdeņiem no Taizemes un Ķīnas. Aizvien lielāks drauds ir dambji, kurus būvē Mekongas augštecē un vidustecē — šie dambji ar katru gadu samazina palu ūdens pieplūdi Tonlēsābā.
Ancāns
Ancāns (sieviešu dzimtē Ancāne) ir latgaliešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Jānis Leitis
Jānis Leitis (dzimis Rīgā) ir latviešu vieglatlēts, startē tāllēkšanas un 400 m disciplīnās, retāk skrien citas sprinta distances. Latvijas rekordists 400 m distancē (45,53, uzstādīts 2018. gadā), personiskais rekords tāllēkšanā — 7,98 metri (2011). J. Leitis ir 2009. gada Eiropas čempions tāllēkšanā U-23 vecuma grupā.
Karjera
Pirmais starptautiskais panākums J. Leitim bija 2008. gadā, kad viņš ierindojās 14. vietā 400 m skrējienā Pasaules junioru čempionātā. 2009. gadā viņš kļuva par Eiropas čempionu U-23 vecuma grupā, kad sacensībās Kauņā uzvarēja ar 7,90 m tālu personisko rekordu. Atzīstami startēja 2010. gada Eiropas čempionātā pieaugušajiem, tomēr, aizlecot tuvu savam personiskajam rekordam (7,87 m), nekvalificējās finālam, paliekot 20. vietā kopvērtējumā. Divkārtējs Latvijas čempions tāllēkšanā, tāpat vienu reizi uzvarējis arī 200 m sprintā.
2012. gada Eiropas čempionāta priekšskrējienā J. Leitis laboja savu personisko rekordu 400 m skrējienā par vairāk kā pussekundi (45,92 s), kvalificējoties pusfinālam. Viņa uzstādītais rezultāts bija otrs visu laiku labākais Latvijas vieglatlētu sasniegums 400 m distancē, tikai par 0,04 sekundēm atpaliekot no Vjačeslava Kočerjagina 1991. gadā uzstādītā Latvijas rekorda. Nākamajā dienā notikušajā pusfinālā viņš savu personisko rekordu uzlaboja līdz 45,88 sekundēm, tādējādi atkārtot V. Kočerjagina rezultātu un kvalificējoties. Eiropas čempionāta kopvērtējumā viņš ierindojās 9. vietā. Lai varētu startēt 4×100 metru stafetē, J. Leitim bija jāpiedalās tāllēkšanas kvalifikācijā (citādi viņam nebūtu atļauts startēt citās Eiropas čempionāta disciplīnās), kvalifikācijā viņam vienīgajā ieskaitītajā mēģinājumā izdevās tikai 5,88 metrus tāls lēciens (32. vieta). Čempionāta noslēgumā J. Leitis startēja 4×100 metru stafetes komandas sastāvā kopā ar Ņikitu Paņkinu, Sandi Sabajevu un Jāni Mezīti, priekšsacīkstēs ieņemot 12. vietu ar rezultātu 40,46 sekundes. viņš priekšsacīkstēs ar 46,41 s ātru skrējienu ierindojās 35. vietā, tādējādi nekvalificējoties nākamajai kārtai. 2013. gada janvārī uzstādīja Latvijas rekordu 400 m telpās.
2017. gada 25. jūnijā Eiropas komandu čempionāta otrās līgas sacensībās Telavivā J. Leitis laboja Latvijas rekordu 400 m distancē, kura līdzautors pats bija kopš 2012. gada, par 0,28 sekundēm, paceļot to līdz 45,60 s.
2018. gada Eiropas čempionātā savā 400 m priekšskrējienā uzstādīja jaunu Latvijas rekordu (45,56 s) un iekļuva pusfinālā. Pusfinālā viņš atkārtoti laboja rekordu (45,53 s), bet finālā neiekļuva, kopvērtējumā ieņemot 15. vietu.
Vaisjūns
Vaisjūns var būt:
Lembeta
Lembeta (en) ir viens no 33 Londonas administratīvajiem rajoniem Dienvidlondonā. Lembeta ir 4,8 kilometrus plata un 11 kilometrus gara. Lambetā ir pieci tilti un četrpadsmit dzelzceļa stacijas. Angļu mūziķis Deivids Bovijs ir dzimis Brikstonā (Lembetas rajons).
1995. gada NHL drafts
1995. gada NHL drafts bija 33. NHL drafts, kurš notika 1995. gada 8. jūlijā Edmontonā. Kopā tika draftēti 234 spēlētāji deviņās kārtās.
Dalainūrs
Dalainūrs vai Huluņs (, Hūlún Hú) ir liels saldūdens ezers Ķīnā, Iekšējā Mongolijā. Ezera krasti zemi, līdzeni. Bagāts ar zivīm, ap 30 sugas.
Ezeram nav noteces, tikai pie ļoti augsta ūdens līmeņa izveidojas notece pa Arguņas upi - šādā brīdī izveidojas Kerulenas - Arguņas - Amūras upju sistēma, kas ir septītā garākā upe pasaulē. Ūdens ļoti tīrs, ziemās bieži aizsalst. Kļūst par iecienītu tūrisma un rekreācijas objektu.
Brice
Brice var būt:
Kartons
Kartons (fr, no la — 'papīrs') ir papīra paveids, kam raksturīgs liels loksnes blīvums. Tas ir cietāks un biezāks par parastu papīru un tā blīvums ir lielāks par 250 g/m², kas PSRS bija noteikta par robežu starp kartonu un papīru. Vācijā šī robeža ir 150 g/m². Kartona galvenie raksturlielumi ir blīvums, biezums (parasti 0,4—3,5 mm), mitruma saturs (0,5—0,9%), kā arī izolējošā un uzsūcošā spēja. Īpašiem nolūkiem ražota kartona tehniskie rādītāji var ietvert absorbcijas un elektroizolācijas īpašības, deformācijas mitrināšanas un žūšanas laikā u. c.
Ražošana
Kartona ražošanā galvenās tehnoloģiskās darbības — malšana, liešana, presēšana un žāvēšana — būtiski neatšķiras no darbībām papīra ražošanā. Bet kā izejviela kartona ražošanai biežāk tiek izmantotas vielas ar rupjāku un cietāku šķiedru — brūno koksnes masu, puscelulozi, sulfātcelulozi un makulatūru. Kartonu ražo nepārtrauktas loksnes veidā, pēc tam sagriežot to atbilstoši vajadzībām.
Kartons var būt vienslāņa vai vairākslāņu. Vairākslāņu kartona iekšējie slāņi parasti tiek atlieti no lētākiem materiāliem, ārējie slāņi no stiprākām un dārgākām šķiedrām, kā sulfātcelulozes.
Izmantošana
Kartonu izmanto kā iesaiņojamo un apdares materiālu, elektroizolācijas un apavu rūpniecības izejvielu, poligrāfijā gadījumos, kad nepieciešama lielāka izturība nekā papīram — vizītkartēs, pastkartēs, spēļu kārtīs, katalogu un grāmatu vākos u.c.
Otrreizējā pārstrāde
Kartoni parasti ir pārstrādājami, bet jauktas struktūras kartoni — ar laminātu vai vasku pārklātie un ūdensizturīgie tam derīgi sliktāk. Lielākoties tīru kartonu atmaksājas pārstrādāt, bet guvumi no tā ir minimāli. Kartonu var, piemēram, kompostēt vai izmantot kā pakaišus dzīvnieku guļvietām.
Bagraškels
Bagraškels (ug, Baghrash Köli; Bagrax Hu) vai Bostens (zh, Bósīténg Hú) ir liels saldūdens ezers Ķīnā, lielākais ezers Siņdzjanas uiguru autonomajā reģionā.
Ezeru iedala divās daļās — Lielajā un Mazajā Bagraškelā. Ezeram smilšainas pludmales, vietām attīstās rekreācijas tūrisms. Ziemeļu piekrastē līdz 4000 m augsti kalni. Bagāts ar zivīm. Ezera gultnes austrumu daļā izplūst karstie avoti, kas jūtami paaugstina ūdens temperatūru. No novembra līdz martam aizsalst.
Bagraškela vecums ir ap 4000 gadu. Seno ķīniešu rakstītajos avotos (527. p.m.ē.) norādīts, ka Bagraškela vietā bijis purvains apvidus. Savukārt mūsu ēras 19. gadsimta sākumā ezers bijis ievērojami lielāks — 138 km garš.
Šajā sausajā Ķīnas apvidū tik lielam ezeram ir liela nozīme — tas apgādā ar ūdeni plašus apvidus. Pārmērīgas ūdens ņemšanas dēļ ezers pēdējā laikā strauji samazinās.
100 km dienvidaustrumos no Bagraškela 1960. gada 1. aprīlī sāka darboties Ķīnas kodolieroču izmēģinājumu poligons (Lobnora poligons). Laikaposmā starp 1964. un 1996. gadu šeit notika 45 kodolsprādzieni, tai skaitā līdz 1980. gadam — virs zemes. Virszemes kodolizmēģinājumi izraisīja protestus vietējo uiguru vidū, pastiprinot centienus pēc neatkarības. Vietējie iedzīvotāji ir pārliecināti, ka viņu veselības stāvoklis kodolizmēģinājumu dēļ ir jūtami pasliktinājies.
Inta (pilsēta)
Inta (krievu un ) ir pilsēta Komi republikā Krievijas Federācijā. Tajā dzīvo 20 271 iedzīvotāju. Inta atrodas Lielās Intas upes kreisajā krastā (Pečoras baseins), 608 km no Siktivkaras.
Soda nometne
No 1941. līdz 1948. gadam Intā atradās Intas Gulaga nometne jeb Intalags, kurā ieslodzītie bija spiesti strādāt ogļu raktuvēs. 1948. gada 28. februārī to pārveidoja par Minlagu (Минлаг, Минеральный лагерь — "Minerālā nometne") jeb 1. Īpašo nometni (Особый лагерь № 1) politieslodzītajiem ārzemniekiem. Pēc Staļina nāves 1954. gadā to pārdēvēja par "Minerālo labošanas darbu nometni" (Минеральный ИТЛ).
Piemineklis "Dzimtene"
1956. gadā represētais latviešu tēlnieks Eduards Sidrabs Intas Austrumu kapsētā izveidoja pieminekli "Dzimtenei". Piemineklī atveidotais sievietes tēls latviešu tautas tērpā bija pret latviešu tautu vērsto represijas upuru piemiņas simbols.
2008. gadā Latvijas un Krievijas Federācijas valdības noslēdza starpvalstu vienošanos par abu pušu kara un represiju upuru piemiņas saglabāšanu un piemiņas vietu iekārtošanu abās valstīs.
2012. gada augustā pieminekli restaurēja, taču 2020. gadā to apgānīja ar kāškrustu simboliem.
Atis Vaisjūns
Atis Vaisjūns (dzimis Rīgā) ir latviešu vieglatlēts, startē desmitcīņas sacensībās.
Piedalījās 2009. gada Pasaules čempionātā, kur ar iegūtajiem 7507 punktiem ierindojās 34. vietā, un 2010. gada Eiropas čempionātā.
Volgodonska
Volgodonska (ru) ir pilsēta Krievijā, Rostovas apgabalā. Pilsētā dzīvo 172 tūkstoši iedzīvotāju. Volgodonska atrodas Rostovas apgabala austrumu daļā starp Rostovu pie Donas un Volgogradu pie Donas upes (izbūvēts Cimļanskas HES). Klimats kontinentāls, ar mēreni vēsu ziemu un ļoti siltu un saulainu vasaru. Gada vidējā temperatūra ir +8,2 °C.
65. Kinoakadēmijas balva
65. Kinoakadēmijas balvas tika pasniegtas "Dorothy Chandler Pavilion", Losandželosā, ASV. Balvu pasniegšanu vadīja aktieris Billijs Kristals.
Visvairāk balvu (četras) saņēma filma "Nepiedots".
Žans Batists Kamils Koro
Žans Batists Kamils Koro (Jean-Baptiste Camille Corot; dzimis 1796. gada 17. vai 26. jūlijā Parīzē, miris 1875. gada 22. februārī Parīzē) bija franču ainavists, kurš pamatā gleznoja reālisma stilā. Koro ir viens no būtiskākajiem impresionisma ietekmes avotiem. Kopā ar Žanu Fransuā Milē un Teodoru Ruso Koro bija viens no nozīmīgākajiem Barbizonas skolas pārstāvjiem. Koro darbu skaits ir milzīgs, taču vēlīnajos gados viņš bija tik populārs, ka ārkārtīgi liels ir arī viltojumu skaits.
Judīte Polgāra
Judīte Polgāra (hu; dzimusi Budapeštā) ir ebreju tautības Ungārijas šahiste, lielmeistare. Viņa ir pašreizējā (2012) FIDE reitinga līdere starp sievietēm un tiek uzskatīta par visu laiku spēcīgāko šahisti starp sievietēm.
Žans Batists Kamils Koro
Dzīve
Koro dzimis 1796. gadā Parīzē vidusšķiras ģimenē. Izglītību Koro ieguva Ruānā un pēc tam kļuva par mākcekli pie manufaktūras preču tirgotāja, līdz 26 gadu vecumā tēvs viņam atļāva pievērsties mākslai un piešķīra ar finansiālu atbalstu. 1825. gadā Koro devās uz Romu, kur pavadīja trīs gadus, šajā laikā gleznodams Kampaņu un Romas lauku skatus. Apceļojis arī Neapoli un Venēciju, viņš atgriezās Francijā. 1833. gadā Parīzes salonā tika izstādīta Koro glezna, kurā attēlots Fontenblo mežs; tai piešķīra 2. pakāpes medaļu, kas deva Koro tiesības izstādīt darbus bez iepriekšēja žūrijas vērtējuma. 1834. gadā Koro vēlreiz devās uz Itāliju, kur skicēja Florences, Pizas, Dženovas un Venēcijas ainavas. Pēdējo reizi Koro uz Itāliju devās 1843. gadā. 1836. gadā Koro apmeklēja Aviņonu, 1842. gadā — Šveici, 1854. gadā — Nīderlandi un 1862. gadā — Londonu.
Judīte Polgāra
1991. gadā, būdama 15 gadus un 4 mēnešus veca, J. Polgāra ieguva lielmeistares titulu, tobrīd kļūstot par visu laiku jaunāko šahisti, kas ieguvusi šo titulu. 2012. gada jūlijā viņa FIDE reitingā ieņēma 36. vietu, viņa bija vienīgā sieviete ranga pirmajā simtniekā. J. Polgāra ir svinējusi uzvaru vairākos turnīros. Tāpat viņa karjeras laikā ir uzvarējusi deviņus pašreizējos vai bijušos pasaules čempionus šahā.
J. Polgāras tēvs Lāslo Polgārs arī bija šahists, tāpat par šahistēm viņš izaudzināja visas trīs meitas. Arī Judītes vecākās māsas Žuža (pārstāv ASV) un Sofija (dzīvo Izraēlā) ir spēcīgas šahistes.
Žans Batists Kamils Koro
Dzīve
1830. gados Koro darbi bieži tika izstādīti Parīzes salonā; lai arī tie guva atsaucību, viņa gleznas tomēr pirka reti. 1840. gadā Francija iegādājās gleznu "Mazais gans", un 1846. gadā Koro tika piešķirts Goda Leģiona ordenis. Aptuveni šajā laikā Koro kļuva finansiāli neatkarīgs, jo viņa darbi tika ļoti augsti novērtēti un tos labprāt iegādājās. 1855. gadā Koro Parīzes Vispasaules izstādē ieguva pirmās pakāpes medaļu. Kādu Koro gleznu iegādājās imperators Napoleons III.
Hermanis Štaudingers
Hermanis Štaudingers (de, dzimis 1881. gada 23. martā Vormsā; miris 1965. gada 8. septembrī Freiburgā) bija vācu ķīmiķis. 1922. gadā izskaidroja makromolekulu esamību, ko aprakstīja kā no daudziem vienādiem posmiem veidotas polimēru ķēdes. Par šo atklājumu 1953. gadā saņēma Nobela prēmiju. Atklājis ketēnus un tā saucamo Štaudingera reakciju.
Žans Batists Kamils Koro
Dzīve
Koro bija pazīstams arī ar labdarību. 1871. gadā Koro ziedoja naudu nabadzīgajiem Parīzes iedzīvotājiem; 1872. gadā viņš uzdāvināja māju talantīgajam karikatūristam Onorē Domjē, kurš šajā laikā bija akls un bez iztikas līdzekļiem. 1875. gadā mākslinieks ziedoja 10 000 franku Milē atraitnei.
Hermanis Štaudingers
Dzimis Vormsā. 1903. gadā beidza Halles Universitāti. Strādājis Strasbūras Universitātē, Karlsrūes Universitātē un ETH Cīrihē. Nobela prēmijas laureāts Lavoslavs Ružička bija Štaudingera skolnieks.
Žans Batists Kamils Koro
Dzīve
Koro nomira 1875. gada 22. februārī un tika apglabāts Perlašēza kapsētā.
Hermanis Štaudingers
1927. gadā apprecējās ar Latvijas sūtņa Vācijā Oskara Voita meitu bioloģi Magdu Voitu. Viņa dzīvesbiedre palīdzējusi Štaudingeram zinātniskajā darbā un devusi lielu ieguldījumu viņa teoriju apstiprināšanā. 1997. gadā Ropažu kapsētā uzstādīta piemiņas zīme Štaudingeriem.
Žans Batists Kamils Koro
Mākslinieciskā darbība
Īpaša Koro mākslas īpatnība ir viņa prasmīgi veidotās skices, kuras viņas dzīves laikā tika uzskatītas par mazvērtīgām (priekšroka tika dota pabeigtām gleznām), taču tagad tiek uzlūkotas kā nozīmīga viņa daiļrades sastāvdaļa.
Formaldehīds
Formaldehīds (metanāls, HCHO) ir gāze ar izteiktu, asu smaku. Tas ir vienkāršākais aldehīds. Formaldehīds veidojas kurināmā nepilnīgas sadegšanas procesos. Formaldehīds ir izplatīts iekštelpu gaisa piesārņotājs (klasificēts kā GOS). Telpās formaldehīda izgarojumu galvenie avoti ir finieris, skaidu plāksnes, audumi, daži putu izolācijas materiāli, stiklšķiedra, tepiķi un to līme, dažas krāsas un grīdas apdares materiāli. Formaldehīds ir arī automašīnu izplūdes gāzu sastāvā. Formaldehīds ir kancerogēns, indīgs, alerģisks un kodīgs. Formaldehīds labi šķīst ūdenī, un tādu šķīdumu sauc par formalīnu. Lai šķīdumā formaldehīds mazāk polimerizētos, formalīnam liek klāt arī metanolu.
Izmantošana
Formaldehīdu bieži lieto dažādu plaša patēriņa preču ražošanā, piemēram, tekstilrūpniecībā kā pretburzīšanās līdzekli, celtniecības materiālos, piemēram, ķīmiski apstrādātos kokmateriālos, kā arī dažādu plastmasu un citu ķīmisko vielu ražošanā. Formaldehīds ir plaši sastopams līmēs un apdares materiālos. Dažas nagu lakas un stiprinātāji arī satur formaldehīdu.
Augusts Neidharts fon Gneizenavs
Augusts Vilhelms Antonijs grāfs Neidharts fon Gneizenavs (dzimis, miris ) bija Saksijā dzimis prūšu ģenerālfelsmaršals, Napoleona karu varonis.
Izcēlās kā viens no Kolbergas aplenkuma aizstāvju līderiem 1807. gadā. Vēlākos gados bija fon Blihera štāba priekšnieks, dodams būtisku ieguldījumu uzvarā Vaterlo kaujā.
Prinča Čārlza kalni
Kalnus pirmoreiz novēroja operācijas Highjump lidotāji 1946./1947. gadā. Detālāku izpēti veica Austrālijas antarktiskās ekspedīcijas 1954.-1961. gadā. Nosaukta 1956. gadā par godu Apvienotās Karalistes troņmantniekam Princim Čārlzam.
Kalnu austrumu pakājē pie Bīvera ezera kopš 1982. gada darbojas Krievijas vasaras polārstacija Sojuza, kā arī vairākas Austrālija vasaras stacijas un lauka nometnes (Doversa, Bīverleika, Montkresvela).
Kriptodepresija
Kriptodepresija ir:
Inguna Jansone
Inguna Jansone (dzimusi, mirusi ) bija latviešu dzejniece un tulkotāja.
Kriptodepresija
Kriptodepresijas veidojas ledāju darbības zonās un lūzumu zonās, vulkānu krāteros, taču ir iespējami arī citi kriptodepresiju izcelsmes veidi.
Inguna Jansone
Biogrāfija
Inguna Jansone publicējās galvenokārt 20. gs. 90. gados.
Kriptodepresija
Pasaulē dziļākā kriptodepresija ir Baikāls, kura dziļākais punkts atrodas 1 285 metrus zem jūras līmeņa. Citas pazīstamas kriptodepresijas ir Kaspijas jūra, Nāves jūra, Tangaņikas ezers.
Inguna Jansone
Biogrāfija
Dzejot I. Jansone sākusi 17 gadu vecumā. Dzīves laikā viņai iznāca divi dzejoļu krājumi — "Sikspārņa sindroms" (1993) un "Šampūns ar balzamu" (1998). Pēc tiem viņa galvenokārt pievērsās tulkošanai, jaunu dzejoļu publikāciju nebija līdz pat viņas nāvei.
Kriptodepresija
Latvijā pie izteiktākajām kriptodepresijām pieder Lielupes gultne pie Jūrmalas pilsētas. Piemēram, lejpus Slokai, pie Valteriem upes dziļums sasniedz 17 metrus, kamēr upes ūdens līmenis šeit ir tikai ap 0,1—0,2 metrus virs jūras līmeņa. Lielai daļai piejūras ezeru gultne atrodas nedaudz zemāk par jūras līmeni, arī no jūras attālāki ezeri (Usmas ezers) var būt kriptodepresijas.
Inguna Jansone
Biogrāfija
2007. gadā dzejniecei progresēja vēzis, ar kuru viņa nodzīvoja gandrīz gadu. Pēc ilgas pretošanās, 2008. gada rudenī viņa tika aizvesta pie ārsta, kur tika konstatēta ielaista plakanšūna, ļaundabīgs audzējs, kas visbiežāk saistās ar ādas saslimšanu, bet I. Jansonei skāra galvu.
Dzejniece rakstīja par sevi un citiem sap.lv, ar iesauku Garāmskrienošais Susurs, kā arī deva padomus citiem. Kopš vēzis skāra acis un Inguna Jansone zaudēja redzi, viņas vietā sāka rakstīt viņas vīrs Andris Akmentiņš.
Viņa bija Latvijas Rakstnieku savienības biedre. 1998. gadā saņēmusi Annas Dagdas prēmiju par krājuma "Šampūns ar balzamu" manuskriptu. 2003. gadā Jura Kronberga atdzejojumā iznāca viņas dzejas izlase zviedru valodā.
Inguna Jansone mira 2009. gada 20. jūnija rītā savās mājās. Viņa tika apbedīta 27. jūnijā.
Osmaņu impērija
Osmaņu impērija (osmaņu turku: دولت عليه عثمانيه — Devlet-i Âliye-yi Osmâniyye, Diženā Osmaņu valsts; turku: Osmanlı Devleti, Osmaņu valsts un Osmanlı İmparatorluğu, Osmaņu impērija), citur pazīstama arī kā Turku impērija, bija impērija, kas pastāvēja no 1299. līdz 1922. gadam. Impērija bija daudznacionāla un vairāku reliģiju turku pārvaldīta monarhija, kas tās varas augstumos (16.—17. gadsimts) aptvēra gandrīz visus Eiropas dienvidaustrumus, Tuvos Austrumus un Ziemeļāfriku, stiepjoties no Gibraltāra šauruma (1553. gadā pat no Ziemeļāfrikas Atlantijas piekrastes aiz Gibraltāra) rietumos līdz Kaspijas jūrai un Persijas jūras līcim austrumos; no Austrijas pierobežas, Slovākijas un Ukrainas iekšējiem rajoniem ziemeļos līdz Sudānai un Jemenai dienvidos. Impērija bija starptautisko attiecību centrā starp austrumu un rietumu pasaulēm vairāk kā sešus gadsimtus (skat. Osmaņu impērijas pārvaldīto teritoriju saraksts).
Impērija sešus gadsimtus bija Austrumu un Rietumu savstarpējo attiecību centrā. Tās varas virsotnēs, Osmaņu impērija aptvēra 29 provinces (vilājetus) un vasaļvalstis: Krimu, Moldāviju, Transilvāniju un Valāhiju. Iekarojot Konstantinopoli 1453. gadā, Osmaņu impērija kļuva par islāma pēcteci iepriekšējām Vidusjūras reģiona lielvarām — Romas un Bizantijas impērijām. To ņemot vērā, Osmaņi uzskatīja sevi par romiešu un islāma tradīciju turpinātājiem un, līdz ar to par "universālās impērijas" valdniekiem, kas "apvienoja kultūras".
Vēsture
Osmaņu impērijas vēsture aptver vairāk kā sešus gadsimtus ilgu laiku posmu, un visi oriģinālie avoti par impērijas attiecībām ar citām varām atrodami Osmaņu arhīvā, kur apkopota 39 nāciju vēsture. Agrāk impērijas vēsturi galvenokārt atspoguļoja ar Osmaņu armijas uzvarām vai zaudējumiem kaujās. Vēlāk pētījumi aptvēra vairākas tēmas, kur ietvertas tādas nozares kā iedzīvotāju skaita izaugsme vai kritums, impērijas ekonomiskās darbības analīze un tās ietekme uz impērijas stagnāciju un vēlāko sabrukumu.
Šajā apskatā ietverta Osmaņu impērijas vēstures analīze no politiskā un militārā skatu punkta; atsevišķos rakstos ietverta sociāli ekonomisko rādītāju analīze, kas iedalīta divos periodos: paplašināšanās periods un modernizācijas periods.
Izcelsme
Osmaņu impērija tās pamatos cēlusies no Oguzu turku Kai cilts, kas 10. gadsimtā tjurku tautu migrācijas laikā pārcēlās rietumu virzienā no centrālās Āzijas. Šajā periodā Persijā apmetās turki seldžuki. Jau 11. gadsimta sākumā Anatolijas rietumos sāka iespiesties Seldžuku dinastija. Turku seldžuku virzība uz rietumiem izraisīja konfliktus ar Bizantijas impēriju.
Pirmais turku seldžuku valstiskais veidojums Anatolijā tika nosaukts par Anatolijas Seldžuku sultanātu, kuru dibināja 1071. gadā pēc vēsturiskās uzvaras pār Bizantijas impēriju Manzikertas kaujā. Zem Anatolijas Seldžuku sultanāta sizerēnās varas, Osmana I tēvs Ertugruls (turku valodā: Ertuğrul [ertu:rul]) ieguva rietumu nomali pēc seldžuku atbalstīšanas neveiksmīgā sadursmē uz robežas. Seldžuku sistēma deva Bejlika aizsardzību no ārpuses un atļāva viņam ieviest savu pārvaldes sistēmu. Ertugrula atrašanās vieta Seldžuku valsts rietumu nomalē deva viņam lielisku iespēju izveidot militāru spēku sadarbībā ar citām tautām, kas dzīvoja Anatolijā un no kuriem liela daļa bija kristieši.
Osmaņu Bejliks (turku valodā: Osmanoğlu [osmanɔ:lu]) attīstījās tālāk un līdz ar Anatolijas Seldžuku sultanāta sabrukumu tika saukts par Anatolijas Turku Bejliku. 13. gadsimtā pēc mongoļu iebrukuma Anatolijā sultanāts bija sadalīts vairākās turku valstīs, ko sauca par bejlikiem. Bejliki kļuva par Mongoļu Hanāta vasaļvalstīm. Vārds „Osmaņi” cēlies no Osmana I, kas bija Ertugrula dēls un 1299. gadā kļuva par pirmo beju (turku valodā: bey [bej]) pēc „Osmaņu valsts” neatkarības pasludināšanas.
No 1299. līdz 1922. gadam pastāvējusī Osmaņu impērija, kuru vadījusi viena un tā pati dinastija, uzskatāma par vienu no ilgāk pastāvējušajām impērijām vēsturē.
Uzplaukums (1299—1453)
Līdz ar Rūmas seldžuku sultanāta norietu (ap 1300), turku Anatolija sadrumstalojās vairākās neatkarīgās valstīs — gāzī emirātos.
1300. gados novājinātās Bizantijas Anatolijas teritorijas jau bija nonākušas desmit gāzī emirātu pakļautībā un vienu no šiem emirātiem Eskišehiras apkaimē Anatolijas rietumos vadīja Osmans gāzī, Ertūrula dēls. Ertūruls ar aptuveni četrsimt jātniekiem saskaņā ar senu tradīciju devās sirojumā pa Anatoliju un iekļuva kaujā starp diviem karaspēkiem. Viņš nolēma iesaistīties un pievienojās vājākajiem, kas rezultātā uzvarēja. Vēlāk izrādījās, ka puse, kurai Ertūruls pievienojās bija Seldžuku sultāna armija un sultāns Ertūrulam pateicās, piešķirot zemi Eskišehirā. Pēc Ertūrula nāves viņa dēls Osmans kļuva par beju un pasludināja sevi kā neatkarīgu valdnieku.
Šajā periodā notika arī oficiālās Osmaņu valdības izveidošana, kuras institucionālā iekārta palika nemainīga vairāk nekā četrus gadsimtus. Pretēji vairākām modernajām valstīm Osmaņu birokrātija centās izvairīties no militāras pārvaldes. Valsts pārvalde balstījās uz savdabīgu tiesību sistēmu, kas sastāvēja no milletiem. Tie bija noteiktu reliģisko un etnisko grupu formējumi ar tiesībām paši noteikt savus iekārtas un darbības noteikumus.
Nākamajā gadsimtā pēc Osmana I nāves Osmaņu vara izplatījās Vidusjūras austrumu piekrastē un Balkānu pussalā. Pēc turku uzvaras Kosovas kaujā beidzās serbu varas laiki šajā reģionā un pavēra Osmaņu impērijai vārtus tālākai ienākšanai Eiropā. Osmaņiem bija nepieciešami gandrīz 100 gadi, lai pilnībā sakautu Serbiju, kas krita 1459. gadā. Turkiem ienākot Balkānos, par galveno turpmāko uzbrukumu mērķi kļuva Konstantinopole. Galu galā pilsētu ieņēma Mehmeda II valdīšanas laikā, un viņš bija tikai 12 gadus vecs, kad kļuva par sultānu. Mehmeds II reorganizēja valsts un karaspēka iekārtu un to pierādīja ar Konstantinapoles ieņemšanu. Šis notikums arī bija pēdējais punkts Bizantijas impērijas vēsturē, un pilsēta kļuva par Osmaņu impērijas galvaspilsētu.
Izaugsme (1453—1683)
Skatīt arī: Osmaņu impērijas izaugsme.
Šo Osmaņu impērijas posmu var vēl iedalīt divos galvenajos posmos: teritoriālās, ekonomiskās un kulturālās izaugsmes zelta posmā un politiskās stagnācijas posmā.
Pēc Konstantinapoles ieņemšanas Osmaņu impērija ilgu laiku pavadīja izplešoties un iekarojot jaunas teritorijas. Impērija uzplauka vairāku spēcīgu un veiksmīgu sultānu vadībā un sasniedza savu attīstības kulmināciju Suleimana I Lieliskā (Süleyman I). Teritorijas paplašināšanā palīdzēja turku armijas modernizācija un disciplīna. Jūras spēki nodrošināja Osmaņu impērijas nostiprināšanos starptautiskajā tirdzniecībā par nozīmīgu partneri. Impērijas ekonomisko izaugsmi sekmēja turku pārvaldītie tirdzniecības ceļi starp Eiropu un Āziju.
Tomēr Suleimana I nāve 1566. gadā iezīmēja sākumu teritoriālo zaudējumu posmam. Eiropas valstu attīstība un jaunu tirdzniecības ceļu veidošanās no Eiropas uz Āziju iedragāja Osmaņu impērijas saimniecību. Efektīvo militāro un birokrātisko struktūru arvien biežāk nelietderīgi izmantoja vāju sultānu nemākulīgā valdīšana. Neskatoties uz šīm grūtībām, impērija joprojām strauji izpletās līdz pat 1683. gadam, kad Vīnes kaujā lielā impērija cieta pirmo sakāvi Eiropas kontinentā.
Izplešanās un kulminācija (1453—1566)
Osmaņu armijas ienākšana Konstantinopolē nodrošināja impērijas ietekmi dienvidaustrumu Eiropā un Vidusjūras piekrastes austrumos. Nākamajā gadsimtā impērija paplašināja savu ietekmi arābu zemēs un kļuva par dominējošo varu dienvidaustrumu Eiropā. Sultāns Selims I (1512—1520) ievērojami pavirzīja impērijas austrumu un dienvidu robežas, Čaldiranas kaujā sakaujot Persijas jauno Safavidu dinastijas šahu Ismailu I. Selims I, sakaujot Mameluku sultanātu, nodibināja Osmaņu pārvaldi Ēģiptē un Sīrijā un nodrošināja flotes kontroli pār Sarkano jūru. Selima I mantinieks, Suleimans I Lieliskais (1520—1566), turpināja izplešanos vēl tālāk par Selima iekarojumiem. Pēc Belgradas ieņemšanas 1521. gadā Suleimans I ieņēma Ungārijas Karalisti (turku valodā: Macaristan [madʒaristan]) un nodibināja Osmaņu pārvaldi Ungārijā un citās centrālās Eiropas teritorijās. Pēc uzvaras Mohakas kaujā 1526. gadā viņš 1529. gadā aplenca Vīni, bet nespēja uzsākt uzbrukumu bargās ziemas dēļ, kas lika viņam atkāpties. Suleimana I valdīšanas laikā Osmaņu impērijas pakļautībā nokļuva Transilvānija, Valahija un Moldāvija. Austrumos Osmaņu impērija iekaroja Bagdādi un Persijai atstāja tikai Mezopotāmiju, kā arī pieeju Persijas jūras līcim.
Selima un Suleimana vadībā impērija kļuva par dominējošo jūras karaspēku, kas kontrolēja lielāko daļu Vidusjūras. Osmaņu admirāļa Barbarossas Khaira ad Din Pašā (turku valodā: Barbarossa Hayreddin Paşa) vadībā turku jūras spēki guva ievērojamus panākumus. Par tādiem uzskatāmi: Tunisijas un Alžīrijas atņemšana Spānijai; musulmaņu un jūdu evakuācija no Spānijas, lai paglābtu tos no inkvizīcijas un nogādātu Osmaņu impērijā (galvenokārt uz Salonikiem, Kipru un Konstantinopoli) un Nicas atņemšana Svētajai Romas Impērijai 1543. gadā. Šis iekarojums tika izdarīts sadarbībā ar Francijas karaļa Fransuā I spēkiem. Osmaņu impērija ar Franciju vienojās kopējā opozīcijā pret Hābsburgiem dienvidu un centrālajā Eiropā un bija stipri sabiedrotie visu šo laiku. Šī savienība bija ne tikai militāra, bet arī ekonomiska, jo sultāni Francijai garantēja tiesības tirdzniecībai visā impērijā bez nodokļu maksāšanas. Šajā laikā Osmaņu impērija tiešām bija ļoti ietekmīgs spēks, un tā spēlēja ievērojamu lomu Eiropas politikā, noslēdzot militāru savienību ar Franciju, Angliju, Holandi pret Hābsburgiem, Itāliju un Austroungāriju.
Turpinoties 16. gadsimtam, Osmaņu jūras spēku varenību apdraudēja augošās Eiropas valstu flotes, īpaši Portugāle Persijas jūras līcī. Osmaņiem bloķējot jūras ceļus uz austrumiem un dienvidiem, Eiropas varas arvien centīgāk meklēja citus ceļus, kā piekļūt senajiem zīda un garšvielu ceļiem, kas bija pilnīgā Osmaņu impērijas kontrolē. Sauszemē Osmaņu impērija bija aizņemta ar militāriem konfliktiem ar Austroungāriju un Persiju. Šīs kaujas ievērojami patērēja impērijas tirdzniecības un sakaru resursus, tos atņemot flotes attīstībai. Neskatoties uz Osmaņu izcilo stratēģisko plānošanu, resursu ietilpīgā aizsardzība rietumu un austrumu pierobežā padarīja jebkādu kauju uzsākšanu citur gandrīz neiespējamu. Suleimana valdīšanas laikā impērijas iedzīvotāju skaits jau sasniedza 15 miljonus.
Dumpji un atmoda (1566—1683)
16. gadsimta beigās jau ievērojamāka kļuva Eiropas valstu tieksme pārņemt savā kontrolē Osmaņu tirdzniecības ceļus. Vairākas Eiropas valstis nodibināja savus ceļus un tā apgāja Osmaņu impēriju. Dienvidu Eiropā vairāku valstis nodibināja savienību, kuras uzdevums bija vājināt Osmaņu ietekmi jūrā, īpaši Vidusjūrā. Viņu uzvara pār Osmaņu floti 1571. gadā Lepanto kaujā iezīmēja lielās impērijas ietekmes sagrāves sākumu, un vairāki vēsturnieki uzskata, ka šī kauja bija izšķirošā impērijas vēlākajam liktenim.
16. gadsimta beigās bija beidzies uzvarām pilnais izaugsmes un izplešanās laiks. Hābsburgu robežas tomēr līdz pat 19. gadsimtam palika nemainīgas, uz tām notika tikai maznozīmīgas cīņas, kurās tika iekaroti vai atkaroti tikai atsevišķi cietokšņi. Robežu attālums no galvaspilsētas bija tik liels, cik Osmaņu armija varēja aizsoļot vienā sezonā — līdz Vīnei, nepienākot ziemai. Impērijai regulāri savas robežas bija jāaizstāv divās pusēs: pret Austriju un pret Persijas islāma nemiernieku Safavidu valsti.
Apbruņojuma ziņā Osmaņu armija arvien atpalika no Eiropas valstīm, jo, pieaugot impērijas reliģiskajam un intelektuālajam konservatīvismam, bija apgrūtināta jebkādu jaunievedumu realizācija. Mainoties Eiropas armiju taktikai, agrāk bailes iedvesušie sipahi kļuva par bezjēdzīgu armijas daļu. Bruņotajos spēkos arvien problemātiskāka kļuva sadarbība vienību starpā un disciplīna, jo tika atvieglota iesaukšanas sistēma un uz citu attīstības rēķina Janičāru korpuss kļuva arvien stiprāks.
Lielais spāņu sudraba imports no jaunatklātajām zemēm arvien vairāk devalvēja Osmaņu naudu un izraisīja augošu inflāciju. Tas negatīvi ietekmēja visus Osmaņu impērijas iedzīvotāju slāņus. Periods iezīmējās ar tiesiskā nihilisma izplatību un pretestību valsts varai Anatolijā 16. gadsimta beigās un 17. gadsimta sākumā (Dželali sacelšanās), kā arī janičāru sacelšanās pret vairākām valdībām.
17. gadsimtā Osmaņu impērijai nebija tikai stagnācijas un pagrimuma ēra, bet arī laiks, kad valdība tika pakļauta jaunam spiedienam no iekšpuses un ārpuses. Drosmīgais sultāns Murads IV (1612—1640) 1635. gadā atkal atguva Erevānu un 1639. gadā — Bagdādi no Safavidiem un ir vienīgais piemērs šajā gadsimtā sultānam, kas būtu ieviesis stingru politisku un militāru varu impērijā. Murads IV bija pēdējais sultāns, kurš gāja kaujā savas armijas priekšgalā. Mūslaiku vēsturnieki uzsver, ka nosacīti mazā sultānu efektivitāte noveda pie varas sadales starp zemākajiem valdības līmeņiem. Sākotnēji vara nokļuva harēma ietekmīgāko personu rokās, tad lielvezīra rokās. Šajā laikā bija radušies vairāki nozīmīgi vadītāji, tai skaitā ātri reaģējošo lielvezīru Mehmedu Kēprulu (turku valodā: Mehmed Köprülü) (1656—1661) un viņa nedaudz mērenākais dēls Fazils Ahmeds Kēprulu (turku valodā: Fazıl Ahmed Koprülü) (1661—1676) Viņu vadībā valsts atguva jaunus spēkus. Neskatoties uz vairākiem iekšējiem konfliktiem Osmaņu birokrātijā un starp birokrātiju un armiju, 17. gadsimtā tika piedzīvota impērijas izplešanās līdz tās tālākajām robežām, ieviešot Kēprulu (Köprülü) pārvaldi Krētā, Ukrainas dienvidos un Podolijā.