cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības akadēmija
Vēsture
Kaut arī agrāk Rīgā darbojās Baltijas skolotāju seminārs (1870—1886) un Rīgas Skolotāju institūts (1922—1938), savus pirmsākumus RPIVA saistīja ar 1946. gadā nodibināto Rīgas Pirmsskolas darbinieku pedagoģisko skolu, kas darbojās 36. septiņgadīgās skolas telpās Avotu ielā 34, vēlāk tagadējā Stabu ielā 14 un Valdemāra ielā 32. 1957. gadā tā ieguva Rīgas Pedagoģiskās skolas nosaukumu, tai pievienoja Jelgavas Pedagoģisko skolu un Valmieras Pedagoģisko skolu. 1958. gadā Rīgas Pedagoģiskajā skolā tika atvērta fizkultūras skolotāju, praktisko darbu un rasēšanas skolotāju sagatavošanas grupa, kā arī dziedāšanas un muzikālās audzināšanas skolotāju nodaļa. 1967. gadā skolas vajadzībām tika nodotas telpas Brīvības ielā 72 un Kuģu ielā 11/13 Pārdaugavā. 1982. gadā skolā sāka darboties metodiskais kabinets un priekšmetu metodiskās komisijas matemātikā, dabaszinībās, literatūrā, pedagoģijas un mūzikas priekšmetos. 1987. gada 3. martā tika nodibināta Rīgas 2. pedagoģiskā skola, kas savu darbību uzsāka jaunuzceltā ēkā Imantas 7. līnijā Imantas mikrorajonā. 1992. gadā uz pedagoģiskās skolas bāzes tika izveidoti Rīgas un Imantas skolotāju institūti.
1994. gada 1. jūlijā ar LR MK 1994. gada 10. maija 206—r rīkojumu „Par Rīgas Skolotāju institūta un Imantas Skolotāju institūta reorganizāciju” izveidoja Rīgas Pedagoģijas augstskolu (RPA), 1995. gada 12. septembrī apstiprināja Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskolas Satversmi un Juri Stabiņu rektora amatā. Pēc Jura Stabiņa atstādināšanas no amata 2004. gadā par rektori kļuva agrākā RPIVA zinātņu prorektore filoloģijas profesore Dace Markus, bet 2015. gadā agrākā RPIVA Inovāciju un attīstības prorektore bioloģijas doktore Daina Voita. 2009. gada 3. jūlijā stājās spēkā Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības akadēmijas Satversme.
2017. gada augustā Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības akadēmiju pievienoja Latvijas Universitātei, uz laiku saglabājot esošās studiju programmas.
Klūnija
Klūnija (la) bija sena romiešu pilsēta. Tās paliekas atrodas Alto de Kastro plakankalnē (1000 metru v.j.l.), 2 km attālumā no Koruņa del Konde ciema, Burgosas provincē, Spānijā. Tā bija viena no nozīmīgākajām romiešu pilsētām Spānijas ziemeļos, bet no 1. gadsimta pr.Kr. tā kalpoja kā conventus iuridici galvaspilsēta Tarrakonas Spānijas provincē, saukta par Conventus Cluniensis. Pilsēta atradās pie ceļa, kas veda no Cēzaraugutas uz Asturiku Augustu. 3. gadsimtā Klūnijā iestājās pagrimums, un vestgotu laikā tā lielā mērā bija pamesta. Nosaukums "Klūnija" bija vietējo arevaku cilšu toponīms.
Priekšvēsture
Klūnijas pilsēta tika dibināta kalnā netālu no ķeltibēru apmetnes ar nosaukumu Kluniako vai Koloniouku, kas piederēja arevakiem, vienai no ķeltibēru ciltīm.
Klūnija tika uzcelta tukšā vietā. Atšķirībā no citām romiešu iekarotajām pilsētām, Klūnijas vietā nebija senākas pilsētas vai ciemata. Klūnija varēja lepoties ar divām publiskajām pirtīm, baziliku, forumu, daudzām tavernām un veikaliem, teātri un lielu, Jupiteram veltītu templi.
Uzplaukuma periods
No Līvija mēs zinām, ka 75. gadā pr.Kr. šo vietu aplenca Pompeja karaspēks kaujā pret Sertoriju. Pompejs bija spiests pamest Klūniju daļēji slikto laika apstākļu dēļ. 72. gadā pr.Kr. pēc Sertorija sacelšanās Pompejs pilnībā izpostīja visu, kas šeit vēl bija palicis. 56. gadā pr.Kr. Klūnija pārgāja vakkeju kontrolē, taču vēlāk romieši kontroli atguva, pakļaujot savā varā sacēlušos vakkejus un arevakus.
Pēc vairākiem gadiem imperatora Tiberija laikā pilsēta oficiāli tika dibināta ex novo, kā romiešu plāna daļa reģiona nomierināšanai pēc Kantabrijas kariem. Sākotnēji tai bija piešķirts municipija statuss, un tā kala sīknaudu, assus un dupondijus, uz kuriem bija attēloti vietējie quattuorviri, kas bija atbildīgi par naudas kalšanu.
Iespējams Galbas vai Adriāna valdīšanas laikā pilsēta ieguva kolonijas statusu un epitetu Sulpīcija pēc tam, kad Sulpicijs Galba, Spānijas gubernators, pasludināja sevi par imperatoru, un 68. gadā pret Neronu vērstās sacelšanās laikā paslēpās Klūnijā. Šajā pilsētā viņš sagaidīja vēsti par imperatora Nerona nāvi un viņa atzīšanu par imperatoru no Romas senāta puses (šī iemesla dēļ daži esejisti pilsētas nosaukumam pievienoja epitetu — Galba). Un viņš no Klūnijas devās uz Romu.
Romiešu pilsētas Klūnijas varenība pieauga 1. un 2. gadsimta laikā, līdzīgi, kā citas pilsētas šajā apgabalā (piemēram, Asturika Augusta vai Juliobriga). Ir aprēķināts, ka sava uzplaukuma maksimumā Klūnijā dzīvoja ap 30 000 iedzīvotāju.
Pagrimuma periods
3. gadsimta laikā notika pakāpeniska pilsētas depopulācija, kas bija saistīts ar 3. gadsimta krīzi un turpmāko Rietumromas impērijas pagrimumu. Acīmredzams, ka Klūnija piedzīvoja barbaru iebrukumus, un 3. gadsimta beigās barbaru ciltis pilsētu nodedzināja. Šie iebrukumi, kā arī ekonomiskā nestabilitāte, domājams, pastiprināja pastāvīgo Klūnijas pagrimumu. Tajā pat laikā, izskatās, ka nebija nekādas vardarbīgas un pilnīgas izpostīšanas. Jebkurā gadījumā tās bija romiešu kultūras iespaida beigas pilsētā un tās apkārtnē. Izrakumi atklāja izpostītos Klūnijas pilsētas rajonus, kas 3. gadsimta beigās vairs netika atjaunoti. Kaut kādi ierobežoti atjaunošanas darbi bija notikuši Diokletiāna un Konstantīna valdīšanas laikā, taču lielas pilsētas daļas 7. gadsimtā, vestgotu valdīšanas laikā, bija neapdzīvotas.
713. gadā, musulmaņiem iekarojot vestgotu Spāniju, pilsētu un tās apkārtni ieņēma berberu ģenerāļa Tarika ibn Zijada karaspēks. Vēlāk, 912. gadā, kristieši atkal sāka apdzīvot pilsētu, izvietojot savu pilsētu tur, kur atrodas mūsdienu Koruņa del Konte, un kur var sastapt daudzas romiešu Klūnijas drupas.
Arheoloģiskie izrakumi
Klūnija ir arheoloģijas piemineklis, kas pētniekiem izraisa lielu interesi dēļ pilsētas apbūves īpatnībām. Šīs pilsētas drupas ir samērā labi saglabājušās, salīdzinot ar citām Ibērijas pussalas ziemeļos esošajām romiešu pilsētām.
Arheoloģiskie izrakumi šeit tika sākti 1915. gadā, bet turpināti 1931. un 1958. gadā, kā rezultātā atklājās svarīgas Spānijas romiešu pilsētas pagātnes liecības. Pēc arheoloģiskajiem datiem pilsēta ar platību 1,2 km² ir viena no lielākajām romiešu Spānijas pilsētām. Izrakumu vieta ir atvērta apskatei, kur var redzēt seno teātri, namus ar mozaīku grīdām, ielas, foruma apbūves drupas un lielo kloāku (kanalizācijas sistēma). Šeit atrastās skulptūras, kā piemēram Izīdas tēlu vai Dionīsa ķermeni, var apskatīt Nacionālajā arheoloģijas muzejā, Madridē. Šeit ir atrastas arī monētas, romiešu keramika, stikla un bronzas izstrādājumi u.c.
Dabasu Durovys
Dabasu Durovys (no latgaliešu valodas — 'debesu durvis') ir 2006. gada sākumā Daugavpilī izveidota Latvijas rokgrupa. Lielākā daļa dziesmu tekstu ir latgaliešu valodā, taču atsevišķas dziesmas tiek izpildītas latviešu un angļu valodā. Dabasu Durovys ir viena no pirmajām un nedaudzajām grupām, kas sāka dziedāt rokmūziku latgaliešu valodā. Tā ir ierakstījusi pirmās zināmās blūza („Vipingys blūzs”) un diksīlenda („Vacais mašinists”) dziesmas latgaliešu valodā.
Vēsture
2008. gadā grupa izlaida savu debijas albumu „Ļepetņīks” (lv). Kā daudzas citas jaunās Latvijas grupas, Dabasu Durovys tās pirmsākumos ir piedalījusies dažādos konkursos, kā, piemēram, „Mic Rec bārs open” 2007. gadā, ČBK jauno grupu festivālā 2010, 2013, 2014 gadā, mūzikas festivālā „Bildes”.
2012. gada rudenī tika izdots grupas otrais albums ar nosaukumu „Styklu Vītā Skaņa”. Tā nosaukums norāda uz ideju, ka pasauli var redzēt ne tikai vizuāli, bet arī caur skaņu. Albums atzinīgi novērtēts, un nominēts Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvai, Grupa saņem iespēju apbalvošanas ceremonijā izpildīt albumā iekļauto dziesmu „Sajiutu Īluopi” (lv) gūstot pirmo nopietno publicitāti valsts mērogā. Albums, Dziesma „Pusnakts Triādis”, un videoklips šai dziesmā saņem arī Latgales Kultūras gada balvu „Boņuks”. Togad grupa piedalās festivālā Summer Sound Liepājā.
2013. gadā grupai pievienojas 20. gadsimta 90. populārās Latvijas progresīvā roka grupas „Elpa” basģitārists Valdis Rundzāns. 2014. gadā grupa izdod savu trešo albumu, ar nosaukumu „Bāka”. Albuma galvenais vēstījums — katram ir jāmeklē nodarbošanās vai sirdslieta, kas izdodas vislabāk — jāizvirza mērķis un neskatoties uz grūtībām, jā iet pretī savai „Bākai”. Albums nominēts Latvijas mūzikas ierakstu gada balvai „Zelta Mikrofons”. Visatpazīstamākā albuma dziesma „Sejas grāmata” veiksmīgi debitējusi Latvijas Radio 2 dziesmu aptaujā „Muzikālā banka”, 2014. gadā ieņemot 9. vietu.
2016. Gadā tiek izdots albums "Pādys Runoj" kurā grupa filozofiski apspēlē Klusuma tēmu. Albuma vāka noformējumam tiek izmantots morzes ābeces kods. Dziesma "Šūpuļdziesma" startē 2015 dziesmu aptaujā "Muzikālā Banka" iegūstot 12. Vietu.
Kauja pie Tolvajervi
Tolvajervi kauja (fi, ru) bija pirmā lielkauja Ziemas kara laikā, kurā Somijas Aizsardzības spēki pie aizsalušajiem Ziemeļkarēlijas ezeriem (Tolvajervi un Hirvasjervi) atsita uzbrūkošo Sarkano armiju un piespieda atkāpties līdz robežai.
Norise
Pēc Ziemas kara sākuma 1939. gada 30. novembrī 163. strēlnieku divīzija apmēram 20 tūkstošu vīru sastāvā iebruka Somijas teritorijā un virzījās pa vienu no nedaudzajiem ceļiem mežainajā Karēlijas apvidū uz ziemeļiem no Lādogas ezera. Tās uzdevums bija pārraut Mannerheima līnijas apgādes ceļus no ziemeļu puses. 7. decembrī divīzijas avangards pie Tolvajervi uzdūrās somu aizsardzības pozīcijām, kuras šeit bija izveidojusi apmēram 4000 vīru lielā atsevišķā kaujas grupa pulkveža Pāvo Talvelas vadībā, kas ietilpa somu 4. korpusa sastāvā.
Divīzijas komandieris Beļajevs nosūtīja 718. pulka divus bataljonus apiet somu flangu no ziemeļiem. Pēc divu dienu virzīšanās cauri mežiem pa pusmetru biezu sniegu, šie bataljoni nonāca somu aizmugurē. Sarkanarmiešu rokās krita vairākas kara lauka virtuves ar nupat uzvārītu zupu ar desiņām, un viņi pārtrauca uzbrukumu. Somu pulkvedis Āro Pajari savāca apmēram simts cilvēku lielu komandu un pēkšņā uzbrukumā naktī uz 11. decembri, kas vēlāk ieguva "desu kaujas" nosaukumu, izklīdināja skaitliski daudzkārt pārāko pretinieku.
12. decembrī sākās galvenā kauja, kurā sarkanarmiešu skaitlisko pārsvaru nivelēja viņu vājās kaujas prasmes. Padomju pulku štābi bija izvietojušies pārāk tuvu priekšējām pozīcijām, un Kotisāri salā krita 364. pulka komandieris un vairums virsnieku, savukārt 609. strēlnieku pulka štābu Tolvajervi tūristu mītnē somi ieņēma, iegūstot visu dokumentāciju. Somi naktī pa ledu atkāpās pāri ezeram un nākamajā dienā uzbruka vēlreiz. Šis uzbrukums lika 139. strēlnieku divīzijai atkāpties.
16. decembrī Beļajevu atstādināja no 139. kājnieku divīzijas komandiera amata, divīziju izformēja un pretī somiem nosūtīja 8. armijas 75. divīziju, kas arī nespēja apturēt somu pretuzbrukumu. Sakautās 139. divīzijas paniskā bēgšana turpinājās vairākas dienas un 20.–22. decembrī tā zaudēja aptuveni 2000 karavīru kaujā pie Ēgles ezera (Ägläjärvi).
24. decembrī somi pārtrauca prezubrukumu 30 kilometrus uz austrumiem no Tolvajervi un noturēja šo pozīciju pie Salonjervi (Salonjärvi) līdz kara beigām. Izformētās 139. kājnieku divīzijas karavīrus sadalīta pa 14. strēlnieku korpusa (14-й стрелковый корпус) vienībām.
2022. gada Eiropas U-16 čempionāts basketbolā
2022. gada Eiropas U-16 čempionāts basketbolā notiek Ziemeļmaķedonijas galvaspilsētā Skopjē 2022. gadā, laikā no 12. līdz 20. augustam. Par čempioniem kļuva Lietuvas izlases basketbolisti, kas finālspēlē ar 77—68 pārspēja Spānijas izlasi.
Latvijas basketbola izlase, kuras galvenais treneris bija Gatis Melderis, izcīnīja 10. vietu.
Individuālās balvas
Labākais spēlētājs
Simboliskā izlase
Dova-Džonsa akciju indekss
Dova-Džonsa akciju indekss (en, saīsinājums DJIA; NYSE: DJI) ir ASV vecākais pašlaik pastāvošais tirgus indekss. Indeksu 1884. gadā izveidoja laikraksta Wall Street Journal redaktors Čārlzs Dovs, lai sekotu līdzi ASV fondu tirgos pārstāvēto rūpniecības uzņēmumu attīstībai. Šobrīd neviena no sākotnēji iekļautajiem rūpniecības uzņēmumiem šajā indeksā vairs nav.
Lai gan DJIA ir viens no vecākajiem un populārākajiem akciju indeksiem, daudzi profesionāļi uzskata, ka tas neadekvāti atspoguļo ASV kopējo akciju tirgu salīdzinājumā ar plašākiem tirgus indeksiem, tādiem kā S&P 500 vai Russell 2000.
Visnopietnākais indeksa kritums notika 1987. gadā, tā sauktajā “Melnajā pirmdienā”, kad Dova-Džonsa akciju indekss zaudēja 22,6%.
Aprēķināšana un atlases kritēriji
Indekss aptver 30 lielākos ASV uzņēmumus. Vārds “industrial” (“industry” — angļu val. “rūpniecība”) ir ne vairāk kā veltījums vēsturei: mūsdienās daudzi no šiem uzņēmumiem vairs nepieder pie rūpniecības sektora.
Sākotnēji indeksu aprēķināja kā aptverto uzņēmumu akciju cenu vidējo aritmētisko. Tagad indeksa aprēķināšanai visu 30 akciju cenu summu dala ar Dova-Džonsa koeficientu. Kopš 2021. gada 4. novembra Dova-Džonsa koeficients ir vienāds ar 0,15172752595384. Koeficients mainās ikreiz, kad mātesuzņēmuma akcijas tiek sadalītas, tāpēc akciju sadalīšana neietekmē indeksa vērtību.
Investēšanas metodes
Dova-Džonsa indeksā var investēt, izmantojot indeksu fondus, kā arī atvasinātos instrumentus, piemēram, iespēju līgumus un nākotnes līgumus.
Čikāgas opciju birža izlaiž iespēju līgumus Dow akciju iegādei, izmantojot saknes simbolu DJX.
ETF (biržā tirgotos fondus), kas atkārto indeksa rādītājus, izlaiž State Street Corporation.
Marhileviči
Marhileviči, arī Marhiļeviči vai Markauski, ir ciems Aglonas novada Šķeltovas pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļu daļā 5 km no pagasta centra Šķeltovas, 8 km no novada centra Aglonas un 240 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V636.
Lazoviki
Lazoviki ir ciems Krāslavas novada Piedrujas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 8 km no pagasta centra Piedrujas, 32 km no novada centra Krāslavas un 299 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa A6, Savicas upes krastā.
Dzeltenais ķermenis
Dzeltenais ķermenis (corpus luteum) ir īslaicīga endokrīna struktūra sieviešu dzimuma zīdītājiem. Tas izdala hormonus — progesteronu, estradiolu un inhibīnu A. Tas attīstās no olnīcas folikula menstruālā cikla luteālajā fāzē. Dzelteno krāsu rada no uztura uzņemtie pigmenti karotinoīdi (tostarp luteīns). Dzeltenais ķermenis izdala estrogēnus, lai inhibētu pēc atgriezeniskās saites principa gonadotropā atbrīvotājhormona sekrēciju hipotalāmā un attiecīgi arī samazinātu luteinizējošā un folikulu stimulējošā hormona daudzumu. Dzeltenais ķermenis ir 2–5 cm liels.
Attīstība un uzbūve
Plīstot olnīcas Grāfa folikulam menstruālā cikla laikā un no tā izkļūstot sekundārajam ovocītam, folikulā veidojas asinsizplūdums un rodas trombs, veidojot corpus haemorrhagicum. Tad serdes daļā esošā tromba komponentus fagocitē makrofāgi. Tie izdala augšanas faktorus, kas veicina angioģenēzi (asinsvadu veidošanos) un fibroblastu migrāciju no olnīcas saistaudiem (stromas). Tādējādi trombu ātri aizvieto saistaudi, veidojot saistaudu sieniņas jeb septas un dzeltenā ķermeņa stromu. Plīsušais Grāfa folikuls transformējas par dzelteno ķermeni. 1—2 dienu laikā dzeltenais ķermenis diferencējas par aktīvu endokrīno dziedzeri.
Veidojas 2 šūnu tipi:
Dzeltenais ķermenis saglabājas, ja iestājas grūtniecība, un izzūd, ja apaugļošanās nenotiek. Ja grūtniecība neiestājas, tas funkcionē vēl 12—14 dienas pēc ovulācijas. Pēc tam granulozoluteocīti un tekoluteocīti iet bojā apoptozes celā un tos aizvieto saistaudu rēta — baltais ķermenis (corpus albicans). Tādā gadījumā to sauc par menstruālo dzelteno ķermeni.
Masons
Masons var būt:
Dzeltenais ķermenis
Attīstība un uzbūve
Gadījumā, ja iestājas grūtniecība, placentas horioniskais gonadotropīns u.c. signālmolekulas nomāc apoptozi un stimulē dzeltenā ķermeņa augšanu. Līdz ar to veidojas grūtniecības dzeltenais ķermenis, kas aktīvi funkcionē līdz trešajam grūtniecības mēnesim, kad tā funkcijas pārņem placenta. Grūtniecības beigās dzeltenā ķermeņa izmērs samazinās un dažu mēnešu laikā pēc dzemdībām tas deģenerējas.
Pjotrs Trohovskis
Pjotrs Arturs Trohovskis (de, dzimis ) ir bijušais Vācijas futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, bijis Vācijas futbola izlases dalībnieks.
HC Košice
HC Košice ir hokeja komanda, kas bāzēta Košicē, Slovākijā, un spēlē Slovākijas Ekstralīgā. Klubs dibināts 1962. gadā un astoņas reizes ir izcīnījis Slovākijas čempiones titulu, tāpat divas reizes izcīnījis uzvaru Čehoslovākijas hokeja līgā.
Pjotrs Trohovskis
Savu karjeru sācis Bayern Munich. 2005. gadā pievienojies Hamburger SV, kur pavadījis sešarpus sezonas, līdz 2011. gadā pievienojies La Liga komandai Sevilla. 2015. gadā atgriezies Vācijā un pievienojies FC Augsburg.
Vācijas futbola izlasi pārstāvējis no 2006. līdz 2010. gadam. Piedalījies 2008. gada Eiropas čempionātā un 2010. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Bayern Munich
Hamburger SV
Sevilla
Seņava
Seņava ir pilsēta Polijas dienvidaustrumos, Piekarpatu vojevodistē uz austrumiem no Žešovas pie Sanas upes. Vēsturiski Čartorisku augstmaņu dzimtas rezidence. Šeit ģimenes kapenēs apglabāti daži no Čartorisku dzimtas redzamākajiem pārstāvjiem - Adams Kazimežs Čartoriskis (Adam Kazimierz Czartoryski, 1734 – 1823) un Adams Ježijs Čartoriskis (Adam Jerzy Czartoryski, 1770 - 1861).
Mija Ferova
Mija Ferova (en, dzimusi ) ir aktrise, aktīviste un bijusī modele no Amerikas Savienotajām Valstīm.
Dzimusi kinorežisora Džona Ferova un aktrises Morīnas O'Salivanas ģimenē. Ar mazām lomām debitēja kino 1959. gadā. 1965. gadā saņēma Zelta globusa balvu "Gada jaunā zvaigzne" par tēlojumu filmā Guns at Batasi (1964). Plašu ievērību guva ar lomu Romana Polaņska filmā "Rozmarijas bērns" (1968). Kopā ar Robertu Redfordu tēlojusi Frānsisa Skota Ficdžeralda romāna ekranizācijā "Lielais Getsbijs" (1974). Tēlojusi vienu no galvenajām lomām filmā Death on the Nile (1978). Filmējusies arī televīzijas seriālos un strādājusi teātrī. 1980. gados tēlojusi lomas vairākās Vudija Allena filmās. Pazīstamākās no tām ir filmas A Midsummer Night's Sex Comedy (1982), The Purple Rose of Cairo (1985), "Hanna un viņas māsas" (Hannah and Her Sisters (1986), "Noziegumi un likumpārkāpumi" (1989).
Trīs reizes nominēta BAFTA kino balvai kā labākā aktrise, tomēr balvu nav saņēmusi — 1970. gadā par lomām filmās Secret Ceremony (1968), "Rozmarijas bērns" (1968), John and Mary (1969), 1986. gadā par The Purple Rose of Cairo (1985) un 1987. gadā par "Hanna un viņas māsas" (1986).
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (2016)
European Hit Radio Top 40 ir Latvijas nacionālās apraides radiostacijas European Hit Radio iknedēļas populārāko dziesmu saraksts, kas tiek veidots, apkopojot klausītāju balsojuma rezultātus EHR mājas lapā internetā vai e-pastā. Šajā rakstā ir apkopots to dziesmu saraksts, kas 2016. gadā Latvijas radiostacijas European Hit Radio iknedēļas populārāko 40 dziesmu sarakstā Top 40 ieguva 1. vietu.
Top 40 sastādīšanas princips
European Hit Radio Top 40 tiek sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tiek apkopoti raidījumā "European Hit Radio Top 40". Topa veidošanas procesā piedalās visas dziesmas, par kurām balsots European Hit Radio mājas lapā — sadaļās Top 9 un Top 40, Padomdevēju aptaujā un ar e-pasta starpniecību. Neatkarīgi no tā, kādā veidā par dziesmām ir balsots, visas balsis pēc noteikta algoritma tiek summētas, veidojot European Hit Radio klausītāju 40 populārāko dziesmu sarakstu, kas ēterā skan katru piektdienu plkst. 15.00, ar atkārtojumu svētdienā plkst. 16.00.
Spiegs, kurš mans tēvs
"Spiegs, kurš mans tēvs" ir 2019. gadā izdota Latvijas dokumentālā filma, kuras režisori un scenārija autori ir Gints Grūbe un Jāks Kilmi.
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (2016)
Balsošanas iespējas
Balsot par dziesmām var vairākos veidos:
Spiegs, kurš mans tēvs
Filmas pirmizrāde notika Šefīldas dokumentālo filmu festivālā. Latvijā filmas pirmizrāde norisinājās.
Novāliss
Brīvkungs Georgs Filips Frīdrihs fon Hardenbergs (de, plašāk pazīstams pēc pseidonīma Novāliss (Novalis); dzimis, miris ) bija agrīnā romantisma vācu rakstnieks, filozofs, mistiķis un filozofs 18. gadsimta beigās. Būtiski ietekmējis romantisma attīstību.
Spiegs, kurš mans tēvs
Filma nominēta 2019. gada Lielā Kristapa balvai četrās kategorijās.
Sižets
Filmas pamatā ir atdzejotājas un tulkotājas Ievas Lešinskas-Geiberes dzīvesstāsts pirms 40 gadiem. 1978. gadā, kad Ieva vēl bija studente, viņa ASV apciemoja savu tēvu Imantu, kurš tajā laikā atradās PSRS diplomātiskajā misijā ANO. Imants izlēma pārbēgt uz ASV pusi un to pašu piedāvāja arī Ievai. Lešinsku ģimenei piešķīra jaunas identitātes un piedāvāja dzīvi sākt kā pavisam citiem cilvēkiem. Nepilnus 10 gadus vēlāk, kad Imants Lešinskis publiski pastāstīja faktus par VDK darbību Latvijā, Imants mira nenoskaidrotos apstākļos.
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (2016)
Balsošanas iespējas
European Hit Radio mājas lapā, sadaļās Top 9 un Top 40, ir iespējams nobalsot par trim dziesmām, savukārt, reģistrējoties kā European Hit Radio Padomdevējam, katru nedēļu uz lietotāja norādīto e-pasta adresi tiek nosūtīts 40 dziesmu saraksts, kurā katra no dziesmām ir jānovērtē ar atzīmi no 1 līdz 7 (1 ir zemākais vērtējums, kas nozīmē, ka dziesma pavisam nepatīk, 7 — augstākais vērtējums, kas nozīmē, ka dziesma ļoti patīk). Jāatzīmē, vai dziesma ir pazīstama vai nē, kā arī jāatzīmē, vai dziesma jau ir apnikusi vai nē. Papildus šīm izvēlnēm, katrai dziesmai ir iespējams noklausies tās fragmentu, uzklikšķinot uz saites. Pēc dziesmu vērtēšanas papildus ir jāatbild uz 2 aptaujas jautājumiem par dažādām tēmām. Lai gan Padomdevēju aptaujas ir angļu valodā, tomēr atbildēt uz jautājumiem var arī latviešu valodā.
Metafora
Metafora (, metaphorá — ‘pārnešana’) ir plašākā nozīmē jebkurš tēlains, pārnestā nozīmē lietots vārds, izteiciens un izteiksmes līdzeklis. Tas ir pārnestā nozīmē izmantots tēlains vārds vai frāze, vārdu savienojums vai teiciens, kurā viena priekšmeta vai parādības iezīmes un līdzības vai pretstata pamati attiecinātas, pārnestas uz citu priekšmetu vai parādību. Piemēram, vēja elpa, jūra vaid, saulains smaids. Vēl tajā tiek izmantoti salīdzinājumi ar kopīgām iezīmēm un kas tiek lietots cita vārda vietā uz priekšstatu un nozīmju līdzības pamata.
Metafora ir viens no mākslinieciskās izteiksmes līdzekļiem. Par metaforām izmanto lietvārdus, īpašības vārdus un darbības vārdus. Metaforas bieži tiek izmantotas dzejā.
Zaļais ķauķītis
Zinātniskais nosaukums Phylloscopus trochiloides atvasināts no sengrieķu valodas un latviski nozīmē "lapu pārmeklētājs, vītīti atgādinošais": Phyllon — lapa, scopus — pārmeklētājs un trochiloides: trokhalos — vītīti, oides — atgādinošais. Vītīša zinātniskais nosaukums ir Phylloscopus trochilus.
Izplatība
Zaļais ķauķītis ir izteikts gājputns. Ligzdo Eiropas ziemeļaustrumos un tālāk uz austrumiem līdz centrālajai Sibīrijai, Pamiram un Ķīnai. Āzijā virzienā uz dienvidiem arī Afganistānā, Pakistānā, Himalajos un Indijā. Ziemo galvenokārt Indijā un Indoķīnā.
Pavasarī un rudens sākumā mēdz samērā bieži ieklejot Rietumeiropā un Centrāleiropā. Daļa putnu katru gadu paliek arī ligzdot, piemēram, Vācijā.
Latvijā
Zaļais ķauķītis Latvijā kopumā ir samērā rets ligzdotājs, taču piemērotās vietās, gar strautiem un upēm ar stāviem krastiem un lieliem platlapu kokiem var būt arī diezgan parasts. Latvijā sastopama Eiropā ligzdojošā pasuga P. t. viridanus.
Izskats
Zaļais ķauķītis ir neliels, slaids ķauķītis. Ķermeņa garums 10—11,5 cm, spārnu plētums 17—20 cm, svars 5—10,5 g.
Apspalvojums mugurpusē pelēkzaļš vai olīvzaļš, apakšpusē pelēkbalts, reizēm ar vieglu smilšu brūnu toni. Rudenī apspalvojums uz muguras ir košāks un zaļāks nekā vasarā, īpaši muguras lejasdaļā. Spārni pelēkzaļi ar vienu gaišu, īsu šķērsjoslu. Sejā izceļas garas, gaiši dzeltenas uzacis, pāri acīm tumšas svītras. Kājas pelēkas, knābis brūns, bet apakšējā daļa gaiši dzeltenbrūna. Abi dzimumi izskatās līdzīgi. Jaunie putni pirmajā apspalvojumā ir līdzīgi pieaugušajiem īpatņiem, bet to mugurpuse ir nedaudz brūnāka. Toties rudenī jauno putnu mugurpuses ir zaļākas un apakšpuses dzeltenīgākas.
Uzvedība
Zaļais ķauķītis mājo zemieņu un kalnu mežos: galvenokārt skujkoku (egļu, lapegļu, priežu, kadiķu) un jauktu koku mežos, arī bērzu un ozolu birzīs un platlapu koku (skābaržu, kļavu un liepu) audzēs, kas jauktas ar bērziem un priedēm. Uzturas arī parkos, dārzos, upju krastu krūmos un mitru vietu vītolu un apšu audzēs. Sastopams līdz 3000 m virs jūras līmeņa. Migrācijas laikā uzturas arī niedrājos, krūmos un lielos, augstos lakstaugos.
Barošanās
Zaļais ķauķītis galvenokārt barojas ar nelieliem bezmugurkaulniekiem, nelielā daudzumā arī ar augļiem (piemēram, ar plūškoku ogām)un sēklām. Barību meklē gan uz zemes, gan koku vaiņagos, uzlasa no lakstaugiem un ķer kukaiņus lidojumā. Zaļais ķauķītis ir ļoti kustīgs un izveicīgs, lietojot lēcienus, īsus pārlidojumus (arī uz zemes), reizēm paķer kukaini no zara vai lapas lidojumā, neapstājoties.
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona ilgst no maija līdz augusta vidum. Veido monogāmus pārus, katram pārim ir sava ligzdošanas teritorija, ligzdām atrodoties apmēram 35—100 m attālumā vienai no otras. Ligzdai lodveida forma ar ieeju sānos. Novietota uz zemes, paslēpta starp vai zem akmeņiem, zem izgāztiem kokiem vai koku saknēm, biezā augu cerā, zem sausu mizu vai zaru kaudzes, var būt arī zemā krūmā, klints vai mūra spraugā. To būvē tikai mātīte, no sausas zāles, sūnām, lapām un saknītēm. No iekšpuses izklāta ar vilnu, matiem, dūnām un spalvām.
Sistemātika
Zaļajam ķauķītim ir 4 pasugas:
Madsen
Madsen var būt:
110/220
"110/220" ir 1997. gadā izdota Latvijas dokumentālā filma. Filmas režisors ir Juris Poškus.
Sižets
Filmā tiek apskatītas divas lielpilsētas Losandželosa un Maskava, kā arī to blīvi apdzīvotie rajoni.
Smiekli
Smiekli ir cilvēku ķermeņa reakcija, kas parasti izpaužas kā refleksīvu, ritmisku, bieži vien dzirdamu balss skaņu kopums. Smieklus izraisa, piemēram, prieks, laipnība, labsajūta, kutināšana, humoristiski stāsti vai domas, arī mulsums, apjukums, arī noraidoša, nicinoša attieksme pret kādu parādību.
Smiekli ir daļa no cilvēka uzvedības, tos kontrolē smadzenes, palīdzot cilvēku komunikācijā radīt papildus kontekstu par saviem nodomiem. Zinātni par smiekliem sauc gelotoloģija.
Lielvirbu muiža
Lielvirbu muiža (de) bija Kurzemes muiža, kas atradās mūsdienu Talsu novada Lielvirbu ciemā.
Vēsture
Vistraujāk muiža attīstījās 19. gadsimta otrajā pusē, kad to 1854. gadā iegādājās Nurmuižas Firksi. Tajā bijušas vismaz 28 ēkas, ap kungu māju 19. gadsimta beigās tika ierīkots angļu stila parks ar daudziem svešzemju koku stādījumiem Žuburupītes senlejas nogāzē. 1875. gadā kungu māja pārbūvēja pēc arhitekta Teodora Zeilera projekta.
Pēc Agrārās reformas muižu sadalīja jaunsaimniecībās. Latvijas PSR laikā muižas kungu mājā atradās skola, bibliotēka un vairāki dzīvokļi. 1970. gadā skolu slēdza.
1992. gadā muižas ēku pameta un izdemolēja, vēlāk ēku kompleksu privatizēja. 2015. gadā pabeidza muižas centra ēku — pils, veļas mazgātavas, klēts, kalpu mājas rekonstrukciju un ēkas nodeva ekspluatācijā.
Engures novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Engures novada pašvaldības vadītāji. Engures novads tika izveidots 2009. gada 1. jūlijā, apvienojot Engures, Lapmežciema un Smārdes pagastus.
Uzskaitījums
{{legend| #EFC800| Nacionālā apvienība "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" |border=1px solid #AAAAAA}}
Pēteris Gabrānovs
Pēteris Gabrānovs (dzimis, miris ) bija latviešu lauksaimnieks, uzņēmējs un politiķis, bijušais Latvijas Augstākās Padomes deputāts.
Dzīvesgājums
Dzimis Abrenes apriņķa Krišjāņu pagastā zemnieku ģimenē. 1959. gadā beidza Malnavas lauksaimniecības tehnikumu un studēja Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Zootehnikas fakultātē. Studijas beidza 1964. gadā un sāka strādāt Jēkabpils rajona Lauksaimniecības pārvaldē. Vēlāk strādāja par padomju saimniecības “Stāmeriena” galveno zootehniķi (1965—1967), kolhoza “Agrumi” priekšsēdētāju (1967—1970), kolhoza ”Rainis” priekšsēdētāju (1970-1980, 1982-1990), bija arī Gulbenes Lauksaimniecības pārvaldes priekšnieks (1980—1982).
Atmodas kustības laikā 1989. gadā iesaistījies Latvijas Tautas frontē un izstājies no PSKP. 1990. gadā P. Gabrānovu ievēlēja par Latvijas Augstākās Padomes deputātu no 125. Daukstu vēlēšanu apgabala, 1990. gada 4. maijā viņš nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. Darbojās Rūpniecības komisijā.
Iestājās Latvijas Nacionālās neatkarības kustībā, vēlāk darbojās partijā "Tēvzemei un Brīvībai". 1995. gadā nesekmīgi kandidēja 6. Saeimas vēlēšanās no LNNK un Latvijas Zaļās partijas saraksta.
Beidzoties deputāta pilnvarām, P. Gabrānovs vadīja Gulbenes SIA "Rainis".
Miris 2007. gada 28. jūnijā.
Apbalvojumi
2000. gadā P. Gabrānovu apbalvoja ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Septiņi jaunie dabas brīnumi
Septiņi jaunie dabas brīnumi ir projekts, kas norisinājās no 2007 līdz 2011. gadam, kura laikā tika notiekti septiņi jaunie dabas brīnumi, izmantojot globālo aptauju. Tika nolemts par septiņu jauno dabas brīnumu saraksta izveidošanu, pēc Septiņu jauno pasaules brīnumu lielās popularitātes. Lai noteiktu uzvarētājus, tika rīkota balsošana internetā, kurā piedalījās vairāk kā 500 miljoni cilvēku no visas pasaules. Projekts tika sadalīts trīs kārtās. Pirmajā notika atbilstošu objektu pieteikšana. Otrajā kārtā ar balsošanu tika izvēlēts 28 pusfinālists, un beigās paziņoti septiņi uzvarētāji. Šo konkursu vadīja Šveices kanādietis Bernards Vēbers un New7Wonders fonds. Balsojums beidzās 2011. gada 11. septembrī.
Posmu kampaņas
Septiņu jauno dabas brīnumu kampaņa sākās 2007. gadā, uzreiz pēc kampaņas tika paziņoti 7 jaunie dabas brīnumi. Šajā kampaņā piedalījās vairāk nekā 100 miljoni lietotāju. No vairāk nekā 440 pretendentiem 220 pasaules valstīs tika izveidots Top77, nu kuriem ar ekspertu ieteikumiem no profesora Federiko Majora tika izvēlēti 28 objekti turpmākai dalībai. Balsošana notika līdz 2011. gada novembrim un tās gaitā New7Wonders pasaules tūrē tika apsekots un apmeklēts katrs no finālistiem, lai varētu ar šiem objektiem iepazīstināt visu pasauli.
Kritika
Indonēzijas tūrisma viceministrs atzina, ka New7Wonders fonds izmanto negodīgu taktiku, draudot no saraksta izņemt Komodo nacionālo parku, jo Indonēzija atteicās uzņemt deklarācijas ceremoniju par 35 miljoniem dolāru. Kaut arī New7Wonders ir Šveices bezpeļņas organizācija, kas saskaņā ar Šveices likumiem nav absolūti nekādu pārskatu un citas darbības, kas saistītas ar balsošanu un citu loģistikas pienākumu administrēšanu, to vada bezpeļņas organizācija — New Open World Corporation.
Berijs Trocs
Berijs Trocs (en, dzimis ) ir Kanādas hokeja treneris un bijušais hokejists. Pašlaik (2021) Trocs ir NHL kluba Ņujorkas "Islanders" galvenais treneris.
Trenera karjeras sākumā Trocs bija Amerikas hokeja līgas komandu Baltimoras "Skipjacks" un Portlendas "Pirates" treneris. Ar Portlendas komandu Trocs 1994. gadā uzvarēja Kaldera kausa izcīņā. No 1998. gada līdz 2014. gadam Trocs bija Našvilas "Predators" galvenais treneris. 2013. gadā viņš kļuva par visilgāk ar vienu komandu strādājošo treneri NHL. 2014. gadā viņš kļuva par Vašingtonas "Capitals" galveno treneri. 2017—18. gada sezonā Trocs ar Vašingtonas komandu izcīnīja savu pirmo Stenlija kausu. Kopš 2018.gada Trocs bija Ņujorkas "Islanders" galvenais treneris, bet 2022. gadā pēc regulārā čempionāta beigām tika atbrīvots no galvenā trenera pienākumiem.
Trīs reizes bijis Kanādas hokeja izlases trenera asistents. 2003. gada Pasaules čempionātā ieguva zelta medaļas.
Andrāšs II
Andrāšs II (hu, ; dzimis ap 1177. gadu, miris ) bija Ungārijas karalis no 1205. gada līdz savai nāvei 1235. gadā. Bija arī Haličas kņazs no 1188. līdz 1189/90. gadam un no 1208./09. līdz 1210. gadam.
Andrāšs II bija karaļa Bēlas III jaunākais dēls. Pēc Haličas kņazistes iekarošanas 1188. gadā tika iecelts par tās kņazu, tomēr Andrāša II vara bija nepopulāra un viņš tika padzīts. Pēc atgriešanās Ungārijā 1197. gadā piespieda savu brāli, karali Imri piešķirt valdīšanā Horvātiju un Dalmāciju. Mirstošais Imre iecēla Andrāšu par sava dēla Lāslo III aizbildni, bet pēc Lāslo nāves Vīnē 1205. gadā Andrāšs tika kronēts par Ungārijas karali.
No 1217. līdz 1218. gadam Andrāšs II piedalījās neveiksmīgajā Piektajā krusta karā. Valdīšanas laikā pastiprinājās valsts sadrumstalošanās un vietējo feodāļu nostiprināšanās. 1222. gadā karalis Andrāšs izdeva Zelta bullu, kas apstiprināja feodāļu tiesības. 1224. gadā tika izdots Diploma Andreanum, kas atzina Transilvānijas vācu iedzīvotāju autonomiju. 1225. gadā no Transilvānijas tika padzīts Teitoņu ordenis, un tas pievērsās Baltijas iekarošanai.
Neprāts caur telefona kameru
"Neprāts caur telefona kameru" (en) ir 2018. gada psiholoģiska šausmu filma, kuras režisors ir Stīvens Soderbergs. Galvenās lomas atveido Klēra Foja, Džošua Leonards, Džejs Faroa, Džūno Templa, Eimija Malinsa un Eimija Īrvinga. Filmas pirmizrāde notika Berlīnes starptautiskajā kinofestivālā. Filma ir īpaša ar to, ka tā pilnībā tika nofilmēta ar iPhone 7 Plus.
Jauna sieviete Sojera piespiedu kārtā tiek ievietota psihiatriskajā slimnīcā, kura viņai jāsaskaras ar savām vislielākajām bailēm.
Fronte tēva pagalmā
"Fronte tēva pagalmā" ir 1984. gadā Latvijas PSR uzņemta mākslas filma. Filmas režisors ir Ēriks Lācis. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc Bruno Saulīša romāna "Ošu gatve" motīviem.
Sižets
1944. gads padomju atkarotajā Latvijas daļā. No frontes dzimtajā pusē atgriezies Antons Paipala un kļūst par pirmo pagasta partorgu. Turpinās cīņas ar mežabrāļiem un padomju kārtības iedibināšana. Kad tiek arestēts Antona brālis, zemnieks Kārlis Paipala, Antons nespēj viņam palīdzēt.
Pedvāles muiža
Pedvāles muiža var būt:
387. kilometrs
387. kilometrs ir ceļa postenis Daugavpilī, līnijā Krustpils—Daugavpils. Tas atrodas Ezermalas rajonā pie Motoru ielas pārbrauktuves. Ceļa postenis paredzēts, lai apkalpotu savienojošās līnijas uz Daugavpils Šķirošanas parku pieslēguma vietu Krustpils—Daugavpils līnijai. Ceļa posteņa ēka mūsdienās ir nojaukta.
Jānis Baiks
Jānis Baiks (dzimis ) ir Latvijas politiķis. Kopš 2014. gada ir Valmieras domes priekšsēdētājs, pārstāv partiju «Valmierai un Vidzemei».
1996. gadā pabeidza Latvijas Universitāti, iegūstot bakalaura grādu biznesa vadībā.
2013. gadā ievēlēts Valmieras domē no partijas «Valmierai un Vidzemei» saraksta. Baiks tika ievēlēts par domes priekšsēdētāja vietnieku. ievēlēts Valmieras domes priekšsēdētāja amatā, nomainot Inesi Boķi, kas kļuva par 12. Saeimas deputātu.
Blusova
Blusova ir ciems Ķepovas pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 292 km attālumā no Rīgas.
Berjozki
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V628, Garā ezera rietumu krastā.
Miera iela (Parīze)
Miera iela ​(fr, [ʁy də la pɛ]) ir iela Parīzes centrā, 1. un 2. Parīzes apriņķī, Vandomas laukuma un Gajonas kvartālā. Sākas no Vandomas laukuma, turpinās līdz Operas laukumam.
Vēsture
Miera iela Parīzē ar Napoleona rīkojumu tika atklāta 1806. gadā bijušā kapucīnu sieviešu klostera vietā (klosteris tika nojaukts). Šis klosteris pārstāja pildīt savas funkcijas Franču revolūcijas laikā (1789—1799). To nojaucot, tika atsegtas cilvēku, kas bijuši apglabāti klostera baznīcā, mirstīgās atliekas, kuras pārveda uz Parīzes katakombām.
Šīs ielas atklāšana bija daļa no Napoleona laika projekta, kura gaitā Labā krasta Parīze tika savienota ar mazāk attīstītajām priekšpilsētām. Sākotnēji tā tika nodēvēta par Napoleona ielu, tagadējo nosaukumu tai piešķīra par godu Parīzes miera līgumam, kuru noslēdza Luijs XVIII kā Francijas karalis no vienas puses un Sestās koalīcijas valstis no otras puses.
Iela tika pabeigta Luija Filipa laikā. 1829. gadā iela tika uzstādīts gāzes apgaismojums.
19. gadsimta 60. gados Miera iela kļuva par izsmalcinātu izstrādājumu tirdzniecības vietu.
Parīzes Komūnas laikā Miera ielā notika pret Komūnu vērsta demonstrācija. 1871. gada 22. martā Nacionālās gvardes kareivji Žila Beržerē vadībā pēc tam, kad tika apšaudīti, sāka šaut pa neapbruņotajiem demonstrantiem. Gāja bojā 12 demonstranti un viens kareivis.
Iela masu kultūrā
Galda spēles "Monopols" franču versijā Miera iela ir visdārgākais īpašums.
Miera ielā uzņemtas filmas "Smieklīgā seja", "Paraksts: Arsēns Lipēns", "Kliente".
Holmogori
Holmogori (ru) ir bijusī pilsēta Krievijā, Ziemeļdvinas kreisajā krastā, tagad Arhangeļskas apgabala ciems aptuveni 75 km uz dienvidaustrumiem no apgabala galvaspilsētas Arhangeļskas. Sādžā pie Holmogoriem dzimis krievu zinātnieks Mihails Lomonosovs.
Vēsture
Rakstos pieminēta 1137. gadā, no 14. līdz 15. gadsimtam bija Novgorodas republikas sastāvā, 15. gadsimtā to pakļāva Maskavas lielkņaziste. No 15. līdz 17. gadsimtam Holmogori bija liela tirdzniecības osta un cietoksnis. No 1744. līdz 1756. gadam Holmogori bija gāztā Krievijas ķeizara Ivana VI (1740–1764) ģimenes trimdas vieta, šeit mira viņa māte bijusī reģente Anna Leopoldovna (1718–1746) un viņa tēvs Braunšveigas-Volfenbiteles hercogs Antons Ulrihs (1714–1774). Tikai 1780. gadā ķeizariene Katrīna II atļāva viņu bērniem ar kuģi doties uz Dāniju.
1784. gadā Holmogori ieguva pilsētas tiesības. Pēc Arhangelogorodas dibināšanas zaudēja savu starptautiskās tirdzniecības pilsētas nozīmi, bet 1923. gadā zaudēja pilsētas tiesības.
Ogzīļu ozols
Ogzīļu ozols ir daudzgadīga dižskābaržu dzimtas suga.
Andrejs Žagars
Andrejs Žagars (dzimis Černogorskā, miris  ) bija latviešu aktieris, režisors, politiķis un uzņēmējs. No 1996. līdz 2013. gadam bija Latvijas Nacionālās operas direktors. 2017. gada jūnijā ievēlēts par Rīgas domes deputātu no partijas "Latvijas attīstībai".
Viņa brālis Juris Žagars arī ir aktieris un uzņēmējs.
Biogrāfija
Dzimis 1958. gadā Krasnojarskas novada Černogorskā uz Sibīriju izsūtītās Vijas Žagares ģimenē. Pēc atgriešanās Latvijā viņa ģimene dzīvoja Cēsīs. Māte pielika lielas pūles, lai izaudzinātu abus dēlus, un tiem nācās arī pašiem vasarā sākt strādāt ātrāk, kā to pieļāva likums.
Aktiera karjeras sākums
1982. gadā A. Žagars beidza Dailes teātra 7. studiju un Latvijas Valsts konservatorijas Teātra fakultāti dramatiskā un kino aktiera specialitātē. Tajā pat gadā Žagars sāka strādāt Dailes teātrī, kur darbojās līdz pat 1994. gadam. Vienlaikus arī filmējās vairākās Rīgas Kinostudijas un Krievijas spēlfilmās, tai skaitā filmās "Ilgais ceļš kāpās" (1981), "Akmeņainais ceļš" (1983), "Spēle notiks tik un tā" (1985), "Dubultnieks" (1986).
Uzņēmējdarbība
1991. gada puča laikā viņš bija Holivudā, kur bijis gatavs sākt jaunu dzīves posmu ASV. Tomēr 1993. gadā Andrejs Žagars nolēma atgriezties Latvijā un uzsāka uzņēmējdarbību, atvēra Rīgā vairākas kafejnīcas, to skaitā Osiris un Deco bārs. Viņš uzskatīja, ka jaunajā Eiropas daļā attīstības process būs interesantāks kā tās tradicionālajā, pārlieku stabilajā daļā.
Latvijas Nacionālās operas direktora amatā
Andra Šķēles valdības laikā 1996. gadā Žagaru iecēla par Latvijas Nacionālās operas direktoru. 2002. gadā viņš debitēja Dalhallas operas festivālā kā operas režisors ar Riharda Vāgnera operu "Klīstošais holandietis", bet 2003. gadā šo pašu operu iestudēja Latvijas Nacionālajā operā. Pēc tam iestudēja operas gan Latvijā, gan ārvalstīs, ar operu iestudējumiem piedalījās dažādos festivālos. Kopumā iestudējis vairāk nekā divdesmit piecas operas izrādes Latvijā un pasaulē, kā arī vairākas dramatiskā teātra izrādes.
Andreja Žagara režijai raksturīgie paņēmieni bija postmodernismam raksturīgā darbības laika un telpas transformācija, darbs ar solistiem kā aktieriem pēc Staņislavska reālpsiholoģiskā teātra metodes, atsevišķu simbolu lietošana, video un gaismu partitūras izveide 21. gadsimta Latvijas un pasaules operas režijas tendenču kontekstā. Žagars spēja ne tikai ietekmēt Latvijas kultūrvidi, bet arī radīja Latvijas Nacionālajai operai starptautisku slavu. Viņa vadībā 2010. gadā Latvijas Nacionālā opera pievienojās Eiropas Operu akadēmiju tīklam. Žagars atbalstīja jaunu, talantīgu latviešu operdziedātāju un diriģentu izvirzīšanos pasaules apritē, starp tiem Elīna Garanča, Kristīne Opolais, Andris Nelsons, Marina Rebeka, Maija Kovaļevska, Aleksandrs Antoņenko, Egils Siliņš u.c.
Dzīves pēdējais posms
2015. gadā atsāka darbu Dailes teātrī kā režisors.
2016. gadā nodibināja Andreja Žagara kultūras atbalsta un attīstības fondu ar mērķi veicināt un attīstīt kultūras projektus, īpaši mūzikas un mākslas nozarēs. Darbojās kā mākslinieciskais vadītājs fondā "Baltijas muzikālās sezonas", kas uzsāka darbību 2017. gadā.
Politiskā darbība
Pēc atbrīvošanas no operas direktora amata pievērsās politikai un darbojās Jura Pūces vadītajā partijā "Latvijas attīstībai". 2017. gada 22. jūnijā ievēlēts par deputātu Rīgas domē un darbojās partijas "Latvijas attīstībai" Rīgas domes deputātu frakcijā.
Marija Mamašuka
Marija Mamašuka (be; dzimusi ) ir baltkrievu cīkstone, startē brīvajā cīņā. 2016. gada vasaras olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvēja.
Karjera
2013. gada martā Tbilisi Marija Mamašuka piedalījās pirmo reizi Eiropas pieaugušo čempionātā. Bet zaudējums jau pirmajā cīņā pret Innu Tražukovu no Krievijas viņai liedza tālāku dalību turnīrā. Pasaules čempionātā 2013. gada septembrī viņa pirmās divas cīņas uzvarēja, bet trešajā cieta sakāvi pret olimpiskās bronzas medaļas ieguvēju kolumbieti Žaklīnu Kastillo, iegūstot 9. vietu.
2014. gada aprīlī Eiropas sieviešu čempionāta Somijas pilsētā Vantā viņa parādīja ievēroja progresu pieaugušo sacensībās, uzvarēja Mariju Dianu, (Itālija), Hennu Johansoni (Zviedrija) un Džananu Manolovu (Bulgārija) un zaudēja tikai fināla cīņā pret Anastasiju Grigorjevu no Latvijas, izcīnot sudraba medaļu.
2015. gadā Marija Mamašuka kļuva par Eiropas U23 čempioni, ieguva bronzas medaļu Eiropas spēlēs Baku, uzvarēja Polijas atklātajā čempionātā, bija trešā Vācijas Grand Prix turnīrā, bet pasaules čempionātā ieņēma tikai 10. vietu.
Veiksmīgs Marijai bija 2016. gads, tā sākumā viņa uzvarēja piecos turnīros pēc kārtas. Svarīgākie no tiem bija Eiropas čempionāts, kurā viņa pirmoreiz startē svara kategorijā līdz 69 kg un olimpiskās atlases sacensības. Olimpisko spēļu brīvās cīņas turnīra finālā viņa zaudēja japānietei Risako Kavai un ieguva sudraba medaļu.
2017. gadā viņa ieguva vēl divas sudraba medaļām: Eiropas čempionātā un Polijas atklātajā čempionātā.
Nāves eņģeļi
"Nāves eņģeļi" ir 1998. gadā izdota Latvijas dokumentālā īsfilma. Filmas režisors ir Juris Poškus.
Sižets
Filmā tiek apskatītas ikdienas situācijas, kā arī lokomotīves vadītāju stāsti par dzelzceļnieku vidi, māņticību, sapņiem un tieksmēm.
MicroPython
MicroPython ir minimizēts Python 3 programmēšanas valodas paveids mikrokontrolleru programmēšanai. To radīja Austrālijas programmētājs un fiziķis Demiens Džordžs (Damien George), veiksmīgi novadot Kickstarter atbalstītu pūļa finansējuma kampaņu 2013. gadā. Kaut gan sākotnējās Kickstarter kampaņas ietvaros MicroPython tika pielāgots konkrētam, speciāli šim nolūkam radītajam mikrokontrollerim PyBoard, šobrīd MicroPython atbalsta dažādas procesoru arhitektūras uz ARM bāzes. Piemēram, MicroPython ir darbināts uz Arduino, ESP8266, ESP32 un "Lietu interneta"  aparatūras. 2016. gadā tika radīts MicroPython paveids BBC mikrokontrollerim Micro Bit, Python programmatūras nodibinājumam sadarbojoties ar BBC. Sākotnējais MicroPython pirmkods tika uzrakstīts C valodā. Pašlaik tas tiek rakstīts gan C, gan "lielajā" Python valodā. MicroPython autoru kolektīvs deklarē, ka viņu mērķis ir panākt MicroPython valodas piemērotību mikrontrolleriem ar visai trūcīgiem resursiem - sākot jau no 8 KB RAM un 128 KB  lasāmatmiņas.
Projekta pirmkods ir atrodams GitHub.
Koda piemērs
Sekojošā programma "main.py" ar pussekundes ritmu mirkšķina gaismas diodi, kura ir pieslēgta mikrokontrollera plates digitālai izejai D13, pēc mikrokontrollera ieslēgšanas vai pārstartēšanas.
ZIS-150
ZIS-150 (ru) ir PSRS daudztonnu kravas automašīna, ko ražoja ZIS rūpnīcā laika posmā no 1947. gada līdz 1957. gadam. 1957. gadā modelis tika aizstāts ar ZIL-164, kas faktiski ir uzlabots ZIS-150.
Vēsture
Kravas automašīnai ZIS-150 vajadzēja aizstāt ZIS-5 jau 1930. gadu beigās. 1938. gadā ZIS rūpnīcā tika izveidoti kravas mašīnas izmēģinājumu modeļi ar kodu ZIS-15. Šis modelis atšķīrās ar trīsvietīgu metāla kabīni, uzlabotu 82 ZS dzinēju un jaunu rāmi. Tomēr Otrais pasaules karš atlika automašīnas sērijveida ražošanas uzsākšanu. Tikai 1944. gadā ZIS rūpnīcā tika izveidoti jaunas paaudzes kravas automašīnas modeļi, kas saņēma indeksu ZIS-150 un tie ārēji ļoti līdzinājās ASV ražotajiem International Harvester K-7.
Tā kā jau pirmskara automašīnu izmēģinājumi parādīja, ka dzinējam ir nepietiekama jauda, tad uz sērijveidā ražotajām kravas automašīnām dzinēja jaudu palielināja līdz 95 ZS pie 2800 apgr/min. ZIS-150 konstrukcijā pirmo reizi Padomju Savienības autobūves vēsturē tika uzstādīta piecpakāpju pārnesumkārba ar pastāvīgās sazobes zobratiem un pneimatiskais bremžu pievads. Kravnesība palielināta no trim uz četrām tonnām. Kravas automašīna ieguva jaunu kabīni (valstī bija plāno tērauda lokšņu deficīts, tādēļ tika uzstādītas koka durvis) ar efektīvu apsildes sistēmu un nolaižamiem durvju logiem. No 1949. gada decembra automašīnas vējstikls sastāvēja no divām daļām, no kurām kreisā bija paceļama un fiksējama.
Rūpnīca pilnībā uz jaunā modeļa ražošanu pārgāja, līdz tam laikam, kamēr montēja jauno konveijeru, turpinājās ZIS-5 modeļa ražošana. 1949. gada maijā automašīnas sāka aprīkot ar pilnībā no metāla izgatavotām kabīnēm. 1950. gadā modelis tika uzlabots: tika nomainīts karburators, ieplūdes kolektors un buferis. No 1955. gada automašīna tika aprīkota ar pagriezienu rādītājiem.
uzlabotā modeļa ražošana tika uzsākta arī Kutaisi automobiļu rūpnīcā ar indeksu KAZ-150 (КАЗ-150). ZIS-150 konstrukcijā Gruzijas rūpnīcā tika ieviestas apmēram 80 izmaiņas, tostarp, uzstādīts autobusa ZIS-155 aizmugurējais tilts ar lielāku pārnesuma skaitli, kas uzlaboja kravas automašīnas vilkmi, jo bija paredzēts ekspluatācijai lielākoties kalnainos reģionos. Ārēji KAZ-150 no ZIS-150 atšķīrās ar dekoratīvajām radiatora restēm.
1956. gadā ZIS-150 dzinēju čuguna galvas tika aizstātas ar alumīnija, kas ļāva palielināt automašīnas jaudu līdz 96 ZS. Starp citiem uzlabojumiem bija jauns karburators, ieplūdes kolektors, gaisa filtrs, pastiprināts rāmis, priekšējo lokšņu atsperu gumijas atsitēji, hidrauliskie amortizatori. Šī modifikācija saņēma indeksu ZIS-150V (ЗИС-150В). Ārēji no ZIS-150 šis modelis atšķīrās ar dekoratīvajām radiatora restēm.
1956. gada jūnijā, pēc XX PSKP kongresa, Staļina rūpnīca jeb ZIS (Завод имени Сталина, ЗИС) tika pārdēvēta par Ļihačova rūpnīcu jeb ZIL (Завод имени Лихачёва, ЗИЛ). Arī automašīnu marka tika mainīta uz ZIL, tādējādi daļai no pēdējiem ZIS-150V modeļiem dzinēja pārsegā tika iespiests ЗИЛ iepriekšējā ЗИС vietā.