cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Francijas Likumdošanas sapulce
Kara sākums
1792. gada martā karalim nācās valdībā par ministriem uzaicināt žirondistus, kas drīz panāca kara pieteikšanu Austrijas erchercogam. Kara sākšanos atbalstīja radikāļi, kas cerēja uz revolūcijas uzvaru pārējās Eiropas zemēs; karaļa galms, kas cerēja, ka revolucionāru sakāve atjaunos karaļa varu; austrieši cerēja sakaut revolucionārus; kamēr mērenie politiķi cerēja, ka karš saliedēs valsti un izbeigs labējo un kreiso nesaskaņas.
Maijā-jūnijā karalis uzlika veto vairākiem Sapulces lēmumiem un atlaida žirondistus no valdības, piesaistot fejonu ministrus. 20. jūnijā Sankilotu pūlis iebruka Sapulces telpās un Tiljerī pilī. Karalis bija spiests publiski iedzert uz nācijas veselību, taču atteicās atjaunot amatā žirondistus, kas tagad uzsāka kursu uz monarhijas gāšanu. 28. jūnijā Sapulcē ieradās Lafajets, kurš neveiksmīgi aicināja slēgt jakobīņu klubu un apspiest radikāļus.
Revolūcijas haoss bija sagrāvis armijas kaujas spējas un iebrukums Habsburgu Nīderlandē (Beļģijā) izgāzās. Ņemot vērā kara neveiksmes, Sapulce 1792. gada 11. jūlijā pasludināja, ka "nācija ir briesmās". Pēc kara sākšanās, austriešiem pievienoja arī sabiedrotā Prūsijas Karaliste. Apvienotā prūšu-austriešu karaspēka komandieris 25. jūlijā izplatīja manifestu, draudot parīziešiem ar smagiem sodiem, ja karaļa dzīvība tiks pakļauta briesmām.
Pa ceļam uz fronti, uz Bastīlijas ieņemšanas svinībām 1792. gada 14. jūlijā Parīzē saplūda Nacionālās gvardes pulki no visas valsts. No Marseļas nākošais pulks populāru padara Marseljēzu, dziesmu, kas kļūst par Francijas himnu. Radikālie žirondisti un jakobīņi piesaista šīs bruņotās vienības, lai īstenotu karaļa gāšanu.
10. augusts. Otrā revolūcija
Kara neveiksmes un uzbrukuma draudi Parīzes iedzīvotāju vidū pastiprina radikālismu, kuru izmanto jakobīņi un kordeljeri, kas Dantona vadībā 9. augustā sagrābj varu Parīzes pašvaldībā un izveido Parīzes komūnu. 10. augusta rītā vairākus tūkstošus liels sankilotu pūlis un jakobīņiem lojālās Nacionālā gvardes vienības uzbrūk karaļa mājvietai, Tiljerī pilij, nogalinot vairākus simtus karaļa Šveices gvardu. Jau pirms uzbrukuma sākuma karaļa ģimene meklēja patvērumu netālajās Likumdošanas sapulces telpās. Cīņu laikā iet bojā vismaz tūkstotis karaļa gvardu un sankilotu.
Bailēs no dumpinieku iebrukuma arī Likumdošanas sapulces telpām, lielākā daļa labējo un Purva deputātu bēg, zālē atstājot tikai 284 deputātus, kas pakļaujoties dumpinieku spiedienam nobalso par karaļa pilnvaru apturēšanu, pagaidu valdības izveidošanu un Nacionālā konventa vēlēšanām, kas izlems par valsts pārvaldes turpmāko formu.
16. augustā prūšu armija iebruka Francijā un ātri guva uzvaras. Protestējot pret karaļa gāšanu, Lafajets mēģina bēgt uz Lielbritāniju un padodas austriešiem. Armiju papildina brīvprātīgo revolucionāru tūkstoši, kas dodas uz fronti. Parīzē varu sagrābušie revolucionārie sankilotu pūļi, bailēs no ārzemju iebrukuma Parīzē, no 2. līdz 7. septembrim sarīko Parīzes cietumnieku slaktiņu, likvidējot ieslodzītos garīdzniekus, aristokrātus, karaļa gvardus, un vienkāršos ieslodzītos.
Šajā sakaitētajā atmosfērā notika Nacionālā konventa vēlēšanas. Nacionālā konventa vēlēšanās drīkst kandidēt Likumdošanas sapulces deputāti, un vēlēšanās balsstiesības piešķir visiem 21 gada vecumu sasniegušajiem vīriešiem, tā nodrošinot radikāļu nākšanu pie varas. Savā pirmajā sapulcē, 1792. gada 21. septembrī Nacionālais konvents pasludina monarhijas pastāvēšanas beigas un Francijas republikas izveidošanu.
Leitāni
Leitāni var būt:
Andrejs Kočemasovs
Andrejs Kočemasovs (ru; dzimis ) ir krievu šahists, ICCF lielmeistars, ICCF 30. pasaules čempionāta uzvarētājs.
Šardara
Šardara ir pilsēta Kazahstānas dienvidos, Šardaras rajona centrs Tirkistanas apgabalā. Izvietojusies Sirdarjas labajā krastā Šardaras ūdenskrātuves krastā pie Šardaras HES. Apdzīvotā vieta dibināta sakarā ar ūdenskrātuves un hidroelektrostacijas būvniecību 1960. gados, kopš 1968. gada pilsētas statuss.
Nārnijas hronika: princis Kaspiāns
Filmā Pīteram, Sūzanai, Edmundam un Lūsijai jāapvienojas ar princi Kaspiānu un jāizglābj Nārnija no tirāna Miraza. Galvenās lomas filmā atveido Viljams Moslijs (Pīters), Anna Poppevela (Sūzana), Skandars Keinss (Edmunds), Džordžija Heinlija (Lūsija), Tilda Svintone (Baltā ragana), Bens Barnss (Kaspiāns), Serdžio Kastellita (Mirazs), Edijs Īzards (Rīpičīps), Vorviks Deiviss (Nikabriks), Kens Stots (āpsis) un Vinsents Grass (Korneliuss). Filmas pirmizrāde notika 2008. gada 7. maijā Ņujorkā, ASV to sāka rādīt 16. maijā, Lielbritānijā – 26. jūnijā, bet Latvijā – 11. jūlijā. Filma saņēma lielākoties pozitīvas kritiķu atsauksmes un nopelnīja 419,6 miljonus ASV dolāru pie 225 miljonu dolāru liela filmas budžeta.
Asperga
Asperga (de) ir pilsēta Ludvigsburgas rajonā, Štutgartes apgabalā, Bādenē-Virtembergā, Vācijā. Tā atrodas 15 km uz ziemeļiem no Štutgartes, un 4 km uz rietumiem no Ludvigsburgas.
Verona (dziesma)
Verona ir igauņu dziedātāju Koita Tomes un Lauras Peldveres izpildīta dziesma. Dziesma pārstāvēja Igauniju 2017. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Kijevā. Verona sarakstīja Svens Lehmuss. Dziesma tika izdota ciparu lejupielādei 2017. gada 30. janvārī. Vēlāk dziesma tika izdota itāļu valodā, jo Verona ir pilsēta Itālijā, kurā norsinājās Viljama Šekspīra darba "Romeo un Džuljeta" sižets. Lugas varoņu mīlas stāsts un pati pilsēta dziesmā tiek pieminēta vairākas reizes.
Eesti Laul 2017
2016. gada 8. novembrī tika paziņots, ka Koits un Laura piedalīsies Eesti Laul 2017 — Igaunijas nacionālajā atlasē 2017. gada Eirovīzijas dziesmu konkursam. Duets piedalījās otrajā pusfinālā 2017. gada 18. februārī, gūstot 2. vietu kopvērtējumā — 1. vietā pēc skatītāju vērtējuma un 5. pēc žūrijas balsojuma. 4. martā notikušajā finālā viņi tika tālāk uz superfinālu ar 2. vietu — 1. vietā pēc skatītāju vērtējuma un 6. pēc žūrijas balsojuma. Superfinālā viņi uzvarēja televīzijas balsojumā un ieguva tiesības izpildīt Verona 2017. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā.
2017. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss
2017. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā galvenajiem vokālistiem Koitam un Laurai pievienojās trīs fona vokālisti. Igaunija savu dziesmu izpildīja otrā pusfināla otrajā pusē ar 17. kārtas numuru. Dziesmas izpildījuma laikā notika problēma ar Lauras mikrofonu, tāpēc dziesmas pirmā rindiņa nebija dzirdama klausītājiem. Pēc 85 punktu iegūšanas un nokļūšanas 14. vietā no 18 dziesma nekvalificējās finālam. Skatītāju balsojumā dziesma guva 6. vietu, kas ir 8 vietas augstāk nekā žūriju novērtējums (14. vieta).
Teiča
Teiča var būt:
Mikitāni
Mikitāni ir ciems Nautrēnu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 276 km attālumā no Rīgas.
Vaboles ezeri
Vaboles ezeri (arī Vabales ezers, Vaboles ezers, Vabulīts) ir stipri aizaugušu ezeru grupa Varakļānu novada Murmastienes pagasta dienvidu daļā, Teiču purva austrumu daļā.
Dibens - kūdrains. Krasti - lēzeni. No ezeriem iztek Vabole. Ūdens krāsa - brūnūdens.
Ezers ietilpst Teiču dabas rezervāta teritorijā.
Jūlijs Rozentāls
Jūlijs Rozentāls (1891—1941) bija Latvijas Bruņoto spēku virsnieks, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks. Pēc Latvijas okupācijas un aneksijas apcietināts un nošauts.
Dzīvesgājums
Dzimis 1894. gada 1. maijā Kalnciema pagastā. Mācījās Jelgavas reālskolā, studēja agronomiju Rīgas Politehniskajā institūtā, ko Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā evakuēja uz Maskavu. 1916. gada aprīlī viņu iesauca Krievijas impērijas armijā un nosūtīja uz Taškentas praporščiku skolu, pēc kuras beigšanas viņš dienēja Ašhabadas kājnieku družīnā Persijas pierobežā. 1917. gada augustā viņu pārcēla uz 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulku. Pēc Oktobra revolūcijas dienēja Sarkanajā armijā, operācijas "Dūres sitiens" laikā 1918. gada februāra kaujās pie Pleskavas krita vācu gūstā, aprīlī kopā ar vecākiem atgriezās dzimtenē, dzīvoja Bēnes pagastā. Latvijas brīvības cīņu laikā Rozentāls 1919. gada 4. jūlijā iestājās Latgales papildu bataljonā, Bermontiādes laikā kā rotas komandieris leitnanta pakāpē piedalījās Liepājas aizstāvēšanā 1919. gada novembrī. Pie Liepājas karostas viņa rota atsita Rietumkrievijas armijas vācu daļu uzbrukumu pie Šķēdes tilta. Pēc brīvības cīņu beigām 1920. gada novembrī paaugstināts par 10. Aizputes kājnieku pulka sakaru komandas priekšnieku virsleitnanta pakāpē. 1923. gadā viņš beidza sakaru virsnieku kursus un paaugstināts par kapteini. 1928. gadā Rozentāls beidza kara akadēmiskos kursus un tika pārcelts uz 4. Zemgales divīzijas pārvaldi, kur bija štāba operatīvās daļas adjutants. 1932. gadā pārcelts uz karaskolu kursu priekšnieka amatā, pēc tam Armijas štāba apmācības kursu priekšnieks pulkveža leitnanta pakāpē (1933). 1934. gada aprīlī viņu iecēla par 2. Vidzemes divīzijas štāba priekšnieku. 1939. gadā pulkvedis Rozentāls bija žurnāla "Militārais Apskats" redaktors.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada septembrī viņu iecēla par Sarkanās armijas 24. Latvijas teritoriālā korpusa 181. divīzijas štāba priekšnieku. 1941. gada 20. maijā pulkvedi Rozentālu apcietināja, 1941. gada 18. jūlijā PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija (ВКВС СССР) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Mārvins Hīmeijers
Mārvins Džons Hīmeijers (dzimis Kāslvudā, Dienviddakotā, ASV, miris  Grenbijā, Kolorādo, ASV) bija autodarbnīcas īpašnieks Grenbijas pilsētiņā. Pēc ilgstoša konflikta par teritoriju ar betona ražotājiem Mountain Park Concrete un vietējām varas iestādēm apgabalā, kur atradās viņa darbnīca, viņš aprīkoja buldozeru Komatsu D355A-3 ar bruņām un sagrāva 13 administratīvas, tirdzniecības un ražošanas ēkas (ieskaitot visas ēkas, kas piederēja betona rūpnīcai, citas piederēja cilvēkiem, kurus viņš vainoja šajā situācijā), pēc kā izdarīja pašnāvību. Šis incidents plašsaziņas līdzekļos un internetā ir pazīstams arī kā "Mārvina Hīmeijera karš", bet viņa buldozers — kā KillDozer ("buldozers-slepkava", pēc fantasta Teodora Stērdžena 1944. gada stāsta Killdozer!).
Biogrāfija
Mārvina vecāki dzimuši Kāslvudas apkaimes mazpilsētās, starp tālākiem senčiem bijuši ieceļotāji no Nīderlandes. Viņiem bijuši četri bērni.
1969. gadā Hīmeijers iestājies ASV Gaisa spēkos kā noliktavas pārzinis, 1971. gadā nosūtīts uz Vjetnamu. 1975. gadā demobilizēts ar dienesta pakāpi Senior Airman (aptuveni atbilst kaprālim) un atgriezies Dienviddakotā, pa kara laiku daļēji zaudējis sakarus ar ģimenes locekļiem. Viņa nestabilo raksturu draugi un nedraugi vērtēja radikāli atšķirīgi, no labvēlības un draudzīguma līdz agresīvam egoismam. Tomēr abas puses piekrīt viņa ļaunatminībai un aizrautībai ar to, kam viņš ticējis. 1978.—1980. gadā kopā ar biznesa partneri valdīja pār nelielu veikalu tīklu, taču abi iegrima parādos un sastrīdējās. Pēc mantas sadalīšanas Mārvins saņēma vienu veikalu, kuru pārdeva un nopirka citu Bulderas pilsētiņā. Vēlāk viņš iekārtojās uz dzīvi Grandleikā, 25 km no Grenbijas.
Priekšvēsture
Augot un būvējoties netālajam ziemas kūrortam Aspenai, Hīmeijera darbnīcai blakus esošā Grenbijas betona rūpnīca, kura kā pilsētas galvenais uzņēmums bija noteicošais spēks Grenbijā, nolēma paplašināt savu teritoriju. 2001. gadā pilsētas vadība apstiprināja rūpnīcas paplašināšanu, un tā sāka uzpirkt apkārt esošos zemes gabalus. Mārvins nolēma patirgoties un galu galā pieprasīja par savu hektāru miljonu dolāru, kas bija 20 reižu vairāk, kā rūpnīca samaksāja citiem. Rūpnīca nepiekrita. Apstrīdēt rūpnīcas paplašināšanu vietējā tiesā Hīmeijeram neizdevās, pie tam rūpnīca aizliedza viņam ierīkot kanalizāciju uz darbnīcu caur savu teritoriju, bet pilsētas varas iestādes uzlika viņam sodu par kanalizācijas trūkumu. Hīmeijers nopirka norakstītu buldozeru un atjaunoja to, lai izveidotu ceļu uz darbnīcu, apejot rūpnīcas teritoriju, taču pilsētas vara to viņam aizliedza. 2004. gada 31. martā laikā, kad Hīmeijers bija prom tēva bērēs, viņa darbnīcu aizzīmogoja, atslēdzot tai elektrību un ūdeni. Vienlaicīgi vietējā bankas nodaļa, pieķeroties pie hipotēkas līguma noformējuma, piedraudēja atņemt viņam māju. Rezultātā Hīmeijers pārdeva savas darbnīcas īpašumu, dabūjis sev sešus mēnešus uz izvākšanos.
Sagatavošana
Nav skaidrs, kad tieši Hīmeijers sāka gatavot savu "buldozera teraktu", uzreiz pēc aizlieguma izbūvēt apejas ceļu vai pēc darbnīcas aizzīmogošanas. Iedzinis savu buldozeru darbnīcā, viņš sāka to modificēt. Paštaisītās kompozīta bruņu plāksnes, kas aizsargāja kabīni, motoru un daļu kāpurķēžu, nācās pārvietot ar mazu ceļamkrānu, kopā buldozers pēc uzlabošanas svēra par 910 kg vairāk. Bruņu biezums sasniedza līdz 30 cm; tās tika veidotas no tērauda plāksnēm ar betona slāni starp tām. Darbnīcas apmeklētāji pie tam šai laikā neko īpašu nepamanīja. Kabīnes sienās tika izveidotas vairākas ambrazūras, apkaimes attēlu nodrošināja vairākas kameras ārpusē, ar gaisa pūtējiem nodrošinātas pret putekļiem un pretložu stikliem pret apšaudi, un ekrāni iekšpusē. Kabīnē Hīmeijers izvietoja pārtiku, gaisa balonu un kondicionieri, kā arī gāzmasku un vairākus šaujamieročus. Pirms aktīvas darbības uzsākšanas viņš nosūtīja savam brālim audioierakstus ar savas pozīcijas izklāstu, cita starpā ar izteikumu "Es vienmēr centos būt prātīgs cilvēks. Taču reizēm prātīgiem cilvēkiem ir pienākums darīt neprātīgas lietas." Vienlaikus viņš arī apgalvoja, ka viņam palīdzot Dievs, kura vārdā viņš nesot šo krustu, un tas jau esot gādājis par vairāku pilsētnieku nāvi. Kabīnes nocietināšana tika veidota bez iespējas no tās izkļūt.
Aktīvā fāze
Piektdienas, 2004. gada 4. jūnija rītā Mārvins Hīmeijers sāka gatavot buldozeru. Bruņuplāksnes viņš nolaida pār kabīni ar no kabīnes vadītu ceļamkrānu. Tūlīt pēc 15:00 viņš bija gatavs un izbrauca caur darbnīcas sienu. Pirmais mērķis bija blakus esošā betona rūpnīca. Dažu minūšu laikā abas ēkas un vairākas mašīnas bija iznīcinātas. Pie tam Hīmeijers raidīja ap 10 brīdinājuma šāvienus uz cilvēku, kurš mēģināja viņam traucēt ar traktora palīdzību. Pēc tam buldozers, policijas mašīnu ielenkts, devās uz pilsētu. Viena policijas mašīna tika saspiesta, taču savainoto nebija.
Šerifa palīgs Glens Treinors spēja uzrausties uz buldozera un izdarīt 37 šāvienus no pistoles, taču nespēja cauršaut bruņas un bija spiests nolēkt. Pilsētas policijai nebija līdzekļu, lai apturētu lēni kustošos un neveiklo buldozeru, nepalīdzēja arī spridzekļu pielietošana. Tāpēc policija pamatā centās evakuēt cilvēkus no buldozera ceļa, kas tai pilnībā izdevās. Helikopteri tiešraidē translēja notiekošo ziņu kanāliem. Hīmeijers savā mērķu sarakstā bija iekļāvis un sagrāvis bijušā mēra māju, avīzes redakciju, pilsētas mēriju un citas ēkas, kas piederēja viņa ienaidniekiem. Neraugoties uz lielajiem postījumiem, neviens cilvēks fiziski nopietni necieta. Lielākais risks radās, graujot mēriju, kuras pirmajā stāvā atradās bibliotēka, tomēr visi paspēja evakuēties.
Ap to laiku štata gubernators Ouenss un vadība apsprieda iespēju pielietot pret Hīmeijeru armijas spēku prettanku raķetes, taču izlēma, ka šādas izdarības pilsētā sagādās vairāk posta nekā viens buldozers. Vēl 2011. gadā gubernatora ofiss noliedza šādas iespējas apspriešanu, tomēr vēlāk štata policijas (State Patrol) darbinieki paziņoja, ka tāda bijusi.
Policija mēģināja apturēt Hīmeijeru ar parastu buldozeru, bet tas tika viegli nogrūsts no ceļa. Arī ap 200 tās raidīto šāvienu un trīs spridzekļi nespēja caursist bruņas. Pēc stundas bija sagrautas 13 mājas, bet arī "Komatsu" bija cietis, radiators tecēja, un mašīna sāka zaudēt jaudu. Pārkarsušais motors nespēja to izvilkt no sagrauta celtniecības preču veikala pagraba bedres un noslāpa. Kad specvienība ielenca buldozeru, Hīmeijers nošāvās. Ārpusē bija dzirdams šāviens, bet tā nozīme nebija acīmredzama. Policija mēģināja ar sprāgstvielām iekļūt kabīnē, taču tas neizdevās. Tai nācās patērēt 12 stundas, līdz ar acetilēna griezni izdevās izgriezt caurumu un atrast tur līķi.
Sekas
No Hīmeijera saraksta mērķiem saglabājās tikai pēdējais, kuru viņš nepaspēja sasniegt. Dažādi avoti atkarībā no to attieksmes apgalvo, ka tas bijis universālveikals vai katoļu baznīca. Viss īpašums bija apdrošināts, tāpēc faktiskie zaudējumi bija nelieli. Betona rūpnīca atjaunoja ražošanu jau pēc 10 dienām, tomēr vēlāk tika pārdota. Pilsētas ēkas tika atjaunotas ar štata valdības atbalstu.
2005. gadā buldozers tika izjaukts un tā sastāvdaļas pārstrādātas, baidoties, ka Hīmeijera akcijas atbalstītāji vai tūristi varētu tās nopirkt vai nozagt.
Novērtējums
Notikuma novērtējums ASV ir pretrunīgs. Vieni to sauc par "mazā cilvēka" sacelšanos pret lieluzņēmumu diktātu un varas iestāžu korupciju, citi norāda, ka Hīmeijeru interesējusi personiskā bagātība, nevis politiskas pārmaiņas, sasniegtais rezultāts bijis nullei līdzīgs un pat ja būtu izdevies visu iznīcināt neatjaunojami, tas tikai sagrautu pilsētas ekonomiku, kura turējās uz betona rūpnīcas. Bijušais Hīmeijera advokāts Dīce to nosauca par parastu strīdu starp zemes īpašniekiem.
Hīmeijera atbalstītāji norāda, ka fiziski cietušo trūkums pie šādiem masu postījumiem norāda uz viņa augstajiem morāles ideāliem, kamēr pretinieki apgalvo, ka par to jāsaka paldies veiksmei vai prasmīgajai policijas rīcībai. Vairākās situācijās radās nopietns risks cilvēkiem, kuri vēl atradās ēkās, tai skaitā vienā gadījumā, kad buldozers sagrāva sienu, aiz kuras slēpās divi policisti. Palikuši strīdi par to, vai Hīmeijers izdarījis tikai brīdinājuma šāvienus jeb vai centies kādam trāpīt, tāpat nav skaidrības arī, vai viņš, kā apgalvo policisti, apzināti šāvis degvielas tvertņu virzienā, pie trāpījuma kurās tās varēja uzsprāgt.
Detaļu noskaidrošanu apgrūtina arī meli, kurus izplatīja Hīmeijeram naidīgās pilsētas varas iestādes. Daļa televīzijas kanālu notikuma laikā no viņu vārdiem apgalvoja, ka Hīmeijeram esot automātiskais ierocis un viņš šaujot uz katru pilsētnieku. Vēlāk tika atzīts, ka tas nebija tiesa, taču Hīmeijera ieroči vēl vairākas nedēļas pēc notikuma netika parādīti publikai, kas dažos publicistos radīja šaubas par to, vai tādi vispār bijuši un vai viņa šāvieni nav bijuši policistu ložu rikošeti.
Sākotnēji tika prātots arī, ka Grenbijas — visai mazattīstītas vietas starp lieliem kūrortiem — centra iznīcināšana un pārbūve varētu dot tai impulsu pārvērsties uz labo pusi, un norādīts, ka šādās kalnu pilsētiņās bieži pulcējas ļaudis ar smagu raksturu. Ticis norādīts arī, ka 1998. gadā turpat Kolorādo kalnos līdzīgs, bet ne tik vizuāli iespaidīgs incidents noticis Elmas pilsētiņā, kur Tomass Līsks nošāva pilsētiņas mēru un ar nozagtu militāru iekrāvēju sāka graut pilsētas infrastruktūru. Tomēr, līdz šim "Mārvina Hīmeijera karš" ir galvenā atpazīstamība pilsētai, kuras iedzīvotāju skaits starp 2000. un 2019. gadu pieaudzis no ap 1500 līdz ap 2000 un dažas pilsētas amatpersonas cerēja, ka tā piemiņa varētu piesaistīt tūristus. Neraugoties uz to, šis incidents vēl mūsdienās netiek pieminēts Grenbijas oficiālajā saitā.
Hīmeijera darbības iedvesmojušas Krievijas kinorežisoru Andreju Zvjagincevu uzņemt filmu "Leviatāns" ar līdzīgu sižetu. 2020. gadā ASV tika uzņemta dokumentāla filma Tread par Grenbijas notikumiem.
Izkropļots Hīmeijera citāts formā "Es kļuvu neprātīgs" kļuvis par mīmu teroristiskajā "Būgalū" kustībā, kura sastāv no radikāliem dažādu ideoloģiju pārstāvjiem un tendēta uz pilsoņu kara izraisīšanu valstī, piedalīdamās visu veidu protestos un veicot varas pārstāvju slepkavības. Pašam Hīmeijeram ar šādām kustībām nekad nav bijis sakara.
Pils iela (Jūrmala)
Pils iela ir iela Jūrmalā, Dubultu apkaimē. Pils iela sākas krustojumā ar Zigfrīda Meierovica prospektu un beidzas krustojumā ar Baznīcas ielu. Kopējais ielas garums ir 220 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Pils ielā satiksmes kustība norit vienā joslā.
Nevainojama bilde
"Nevainojama bilde" (en) ir 1997. gada ASV kinokomēdija, kuras režisors un viens no scenārija autoriem ir Glens Gordons Kardons. Galvenās lomas atveido Džejs Mors, Dženifere Anistone, Olimpija Dukakis, Kevins Danns, Kevins Beikons un Ileana Duglasa. Filmas pirmizrāde notika.
Jaunas reklāmas aģentūras darbinieces Keitas dzīve kļūst aizvien sarežģītāka pēc tam, kad viņa izliekas, ka ir saderinājusies ar tikko satiktu vīrieti.
Pils iela (Jūrmala)
Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve. Gar Pils ielu stāv Dubultu luterāņu baznīcas ēka.
Ielu savienojumi
Pils iela ir savienota ar šādām ielām:
Mikova
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Mošņica, Nauļānu ezers.
Radiobāka
Navigācijā par radiobāku sauca ierīci zināmās ģeogrāfiskās koordinātēs, kura ļāva ar radiopeilēkļa palīdzību atrast peilējumu uz to. Radiobākas pārraidīja radio signālu, kuru uztvēra kuģu radiopeilēkļi, lai noteiktu virzienu uz bāku. Visas jūrniecībā izmantotās radiobākas mūsdienās ir izslēgtas.
Radiobākas
Radiobākas piekrastē bija tā izvietotas, lai nodrošinātu pārgājienus ne tikai atklātā jūrā, bet arī krasta tuvumā, kur daudz navigācijas ziņā bīstamu vietu, kā arī vietās, kur biežo miglu un sliktas redzamības dēļ vizuālo peilēšanu nevarēja izmantot. To darbības laiks bija tā iekārtots un to frekvences tā izvēlētas, lai viena otrai netraucētu un nepārtraukti varētu apkalpot jūrā esošos kuģus.
Visas radiobākas varēja iedalīt divās lielās grupās — cirkulārajās un virziena radiobākās.
Cirkulārās radiobākas
Šīs radiobākas raidīja signālus radiāli uz visām pusēm vienādi, un to darbības rādiuss bija atkarīgs no dotās bākas jaudas. Kuģim, kas pēc raidītiem bākas signāliem gribēja noteikt virzienu uz cirkulāro radiobāku, bija jāpielieto radiopeilēklis un jābūt šīs bākas darbības rādiusā. Šādu radiobāku darbības attālums parasti nepārsniedza 100 jūras jūdzes un frekvence bija ap 300 kHz. Katrai šādai radiobākai bija savs pazīšanās signāls pēc Morzes koda un signāls, pēc kura to peilē. Pēdējais parasti bija viena vai vairākas garas skaņu svītras ap 20 sekunžu garas, lai kuģis paspētu tās nopeilēt.
Lai nodrošinātu labāku un ātrāku peilējumu iegūšanu no vairākām radiobākām pēc kārtas, nepārstādot kuģa peilierīces uztvērēja viļņa garumu, atsevišķas cirkulārās radiobākas tika apvienotas tā saucamajās navigācijas grupās un strādāja ar vienu un to pašu viļņu garumu. Raidīto radiosignālu raksturojums grupu cirkulārām radiobākām bija apmēram vienāds. Ja radiobāku darba cikls bija viena minūte, tad tās apvienoja vienā grupā pa sešām bākām. Katra bāka pārraidīja savu, apmēram vienu minūti garo, ciklu ik pēc sešām minūtēm jeb desmit reizes stundā. Zinot grupā esošo radiobāku strādāšanas secību, stūrmanim bija ērti un ātri iespējams dabūt vēlamo bāku peilējumus. Kādas un cik no grupā esošajām bākām peilēt katrā reizē, bija atkarīgs no situācijas, kādā atradās kuģis attiecībā pret tām vai citām radiobākām, un no tā, kādu kuģa vietas noteikšanas paņēmienu vēlējās izmantot.
Virziena radiobākas
Pastāvēja vairāku veidu virziena radiobākas. Izplatītākās no tām bija sektorveida, rotējošās, seglīniju un kombinētās.
Sektorveida radiobākas
Sektorveida radiobākas angļu valodā dēvēja par consol radiobākām un tās izmantoja pie lielām distancēm, līdz 1000 un vairāk jūras jūdzēm, kad kuģis atradās aiz cirkulāro radiobāku darbības rādiusa un nebija iespējams tās peilēt no kuģa. Sektorveida radiobāku darba frekvence bija ap 300 kHz un iegūtā peilējuma precizitāte daudz lielāka nekā peilējot no kuģa cirkulārās radiobākas. Sektorveida radiobāka sastāvēja no raidītāja un trim vertikāliem savstarpēji savienotiem mastiem, antenām, kuras novietotas uz taisnas līnijas ap 3 km cita no citas. Šo attālumu, kas atbilst apmēram trim viļņa garumiem, sauca par bāzi, bet līniju, kas perpendikulāra bāzei un gāja caur vidējo mastu, sauca par normāli. Šādai iekārtai strādājot no kopējā raidītāja radiāli ap raidierīces antenu līniju veidojās atsevišķi skaņas punktu un svītru sektori, ko dzirdēja radiouztvērējā, kas atradās bākas darbības rādiusā. Punktu un svītru sektorus atdalīja tā saucamā starpzona, līnija, kur bija dzirdama nepārtraukta, vienmērīga skaņa. Tā bija pāreja no punktiem uz svītrām un otrādi. Punktu un svītru sektori bija novietoti pārmaiņus. Tiem bija piešķirti numuri un burti: punktu sektoriem — burts A, svītras sektoriem — B, kā arī attiecīgais kārtas numurs. Katra atsevišķā sektora platums bija stingri noteikts un tas bija apmēram 10°. Tāpat katrai radiobākai bija savs, stingri noteikts, darba režīms, pēc kura notika radiosignālu padošana. Pie tam katrā radiobākas raidīšanas periodā, 30 sekundes tika pārraidīti skaņas punkti un svītras jeb tā saucamais virziena signāls.
Sektorveida radiobākas signālus varēja uztvert ne tikai ar radiopeilēkļa uztvērēju, bet arī ar jebkuru citu uztvērēju. Kuģim atrodoties jūrā, radiobākas dzirdamības rajonā, vienalga kurā A sektorā un punktā, virziena signāla sākums sākās ar skaņas punktiem, bet, atrodoties B sektoros, sākums bija ar skaņas svītrām. Sektorsignālu padošanas laikā, 30 sekundēs, tika padotas 60 zīmes (punkti un svītras).
Sektoriem griežoties norādītajā virzienā, jebkurā sektorā un jebkurā tā punktā, katru raidīšanas periodu, virziena signālu došanas laikā (30 s), bija dzirdamas 60 zīmes (punkti un strīpas). Bija jāizskaita zīmes no virzienu signāla uztveršanas sākuma līdz starpzonas, līnijas pienākšanas momentam, kad dzirdama vienmērīga nepārtraukta skaņa. Teiktais saprotams noklausoties zemāk ievietoto audio datni.
Radiobākas raidīšanas perioda pirmajā pusē, kad radiobāka strādāja ar vidējā masta antenu kā cirkulārā bāka, uztvērējā bija dzirdama gara skaņas svītra, kas domāta aptuvenai peilēšanai ar kuģa peilierīci. Otrajā perioda daļā (30 s) raidītājs vienlaicīgi strādāja ar abām malas mastu antenām un vienmērīgā tempā noraidīja vienlaicīgi 60 pārus skaņas punktu un svītru.
Datnē dzirdamais uztvērējs atradās vienā no B sektoriem (svītru sektoriem), ⅓ no šī sektora malas. Vispirms dzirdamas 40 svītras, tad starpzona, pēc tam 20 punkti.
Kā dzirdams, sektorveida diagramma pārvietojas, it kā griežas noteiktā virzienā ar noteiktu vienmērīgu ātrumu. Tās pagrieziena leņķi x, skaitot no virziena signālu padošanas sākuma līdz starpzonas pienākšanas momentam, nosaka zīmju skaits, ko vienkārši saskaita. Atrodoties punktu sektorā, saskaita punktus, bet, atrodoties svītru sektorā, svītras.
.
x° bija jāatņem no starpzonas pamatstāvokļa virziena, ja diagramma griezās pret pulksteņa rādītāju kustības virzienu. Savukārt, ja kuģis atradās pretējā pusē bāzes līnijai, kur bākas diagramma griezās pulksteņa rādītāja kustības virzienā — x° pieskaitīja starpzonas pamatstāvokļa virzienam.
Ja iepriekš nebija zināms, kurā sektorā kuģis atrodas, bija nepieciešams kuģa radiopeilēklis. Ar to peilēja izraudzīto sektorveida bāku kā cirkulāro radiobāku, tajā momentā, kad tā deva garo, nepārtraukto skaņas signālu. Atliekot iegūto peilējumu uz kartes, uz kuras uznesti sektori ar to starpzonu līnijām, varēja konstatēt, kādā burtu sektorā un numurā kuģis atradās, kā arī to, kādā virzienā diagramma griezās šajā sektorā.
Sektori, kuri tieši piekļāvās bāzes līnijai, skaitījās "nedroši", skaņa tajos bija klusāka un bija grūti atšķirt punktus no svītrām, tādēļ precizitāte mazāka.
Vislielākā precizitāte bija iegūstama, kad kuģis atradās uz normāles vai tās tuvumā. Precizitāte kuģa vietas noteikšanā pēc sektorbākām dienā sasniedza ±5 jūras jūdzes pie 600 jūras jūdžu attāluma no bākām. Tādēļ sektorveida bākas reti izmantoja pie attālumiem, kas pārsniedza 600 jūras jūdzes. Katrai bākai bija arī sava pieļaujamā minimālā distance, kura bija 25 līdz 50 jūras jūdzes. Ja distance bija mazāka, sektorveida bāku varēja izmantot kā cirkulāro radiobāku.
Diagrammai (sektoriem) griežoties un tuvojoties starpzonu līnijai, dzirdamība samazinājās un abās pusēs tai tik tikko varēja sadzirdēt skaņu zīmes — punktus un svītras. Tie saplūda kopā vienā nepārtrauktā skaņā, starpzonā, un to kopējais skaits bākas darbības periodā vairs neiznāca sešdesmit. Dažas zīmes it kā pazuda. Tāpēc, nosakot peilējumu, neskaitīja tikai punktus (atrodoties punktu sektorā) vai tikai svītras (atrodoties svītru sektorā) līdz starpzonu līnijas pienākšanai, bet skaitīja visas zīmes līdz virziena signālu cikla nobeigumam.
Ja tomēr, skaņu zīmes saskaitot, neiznāca 60, tad faktisko zīmju skaitu, pēc kura noteica peilējumu, aprēķināja pēc formulas:
,
kur N — faktiskais punktu skaits, ja virziena zīmes sākas ar punktiem, vai svītru skaits, ja sākas ar svītrām, N1 — saskaitītais punktu vai svītru skaits līdz starpzonas pienākšanai, N2 — saskaitīto punktu vai svītru skaits pēc starpzonas pienākšanas līdz perioda beigām.
Lai būtu vieglāk atrast kuģa observēto vietu, bija izgatavotas attiecīgo rajonu speciālās radionavigācijas kartes. Uz šīm kartēm, bez parastām navigācijas vajadzībām nepieciešamām ziņām, bija uznesti arī šo bāku sektori un peilējumu līnijas vienlaikus divām sektorveida bākām. Atkarībā no kartes mēroga un kuģa attāluma līdz bākai, peilējuma līnijas bija uznestas atbilstoši punktu un svītru skaitam ik pa 5 vai 10 zīmēm. Parasti uz šādām kartēm peilējumu līnijas bija parādītas vienai bākai, vienā krāsā, otrai, citā. Pielietojot šādas radionavigācijas kartes, peilējumu skaitliskās vērtības pat nebija vajadzīgas, visu izšķīra sektoru nosaukumi un zīmju (punktu un svītru) skaits.
Rotējošās radiobākas
Rāmja antenas uztveršanas un izstarošanas diagramma atgādina skaitli astoņi ar virziena uztveršanas vai izstarošanas spējām divos virzienos. Ja vienlaicīgu uztver vai raida ar rāmja un vertikālo antenu, tad kopējā diagramma veido tā saukto kardioīdu ar virziena uztveršanas vai raidīšanas spējām vienā virzienā. Pirmajai diagrammai ir divi minimumi, bet otrajai — viens.
Pirmā veida rotējošā radiobāka bija raidītājs, kas apgādāts ar parasto rāmja antenu, kura vienmērīgi griezās ap vertikālo asi ar tādu aprēķinu, lai pilns apgrieziens notiktu precīzi vienā minūtē. Visi kuģi, kuri atradās šādas rotējošas krasta radiobākas darbības rādiusā, radiouztvērējos dzirdēja divus skaņas minimumus.
Ar rotējošo radiobāku noteica peilējumus no bākas uz kuģi. Šim nolūkam momentā, kad klusuma josla (minimālā skaņa), rāmja antenai griežoties, gāja caur virzienu uz ģeogrāfisko ziemeļpolu, bāka deva speciālu signālu, tā saucamo Nord signālu. Tas atšķīrās no normālās nepārtrauktās skaņas, ko bāka deva visu antenas rotēšanas laiku. Nord signālu dzirdēja uztvērējā neatkarīgi no kuģa izvietojuma attiecībā pret radiobāku. Peilējuma iegūšanai momentā, kad dzirdēja Nord signālu, stūrmanis palaida sekundmēru un, kad nepārtrauktā skaņa izbeidzās un skaļrunī bija klusums, sekundmēru apturēja un nolasīja sekunžu skaitu. Tā kā 60 sekundēs antena izdarīja pilnu apgriezienu, tad vienā sekundē tā pagriezās par sešiem grādiem.
Tā kā pilna antenas apgrieziena laikā bija divi skaņas minimumi, tad otrā minimuma laikā rāmja antena bija pagriezusies vēl par 180°. Tādā veidā peilējumus varēja noteikt ik pēc pusminūtes, ko arī darīja, lai iegūtu lielāku precizitāti. Nosakot peilējumu pēc diviem minimumiem, starpība bija 180°, bet uz vajadzīgo peilējumu tas būtībā iespaidu neatstāja, viens no tiem bija peilējums, otrs — pretpeilējums.
Tā kā kuģim atrodoties uz rotējošās radiobākas meridiāna uz ziemeļu vai dienvidu pusi, Nord signāls nebija dzirdams, tad bez Nord signāla deva arī tā saucamo Ost signālu momentā, kad minimums gāja caur ģeogrāfisko austrumu virzienu, skatoties no rotējošās radiobākas.
Otrā veida rotējošā radiobāka darbojās pēc tāda paša principa. Kardioīdas veida diagramma vienmērīgi griezās vai nu uz austrumu vai rietumu pusi. Sākuma momentu skaitīja, kad kardioīdas minimums sakrita ar kādu raksturīgu virzienu, parasti vai nu ar ģeogrāfisko austrumu vai rietumu virzienu. Šajā momentā bāka deva attiecīgi Ost vai West signālu, piemēram, skaņas svītras veidā, un tālāk punktus. Tie aizvietoja sekundmēru, jo katrs punkts tika padots pēc iepriekš noteikta kardioīdas pagrieziena leņķa. Saskaitot punktus no bākas darbības sākuma līdz klusuma momentam, aprēķināja peilējumu no radiobākas uz kuģi.
Seglīniju radiobākas
Seglīniju radiobākas galvenā sastāvdaļa bija antena, kas ļāva noraidīt signālus noteiktā virzienā. Tā sastāvēja no diviem nekustīgi zem zināma leņķa savstarpēji krusteniski novietotiem antenas rāmjiem. Īpašs ieslēdzējs, komutators, ļāva pēc vajadzības automātiski pieslēgt raidītāju vienam vai otram antenas rāmim. Ar katru rāmi pakāpeniski, pārmaiņus noraidīja savu signālu. Šie signāli mēdza būt kombinācija no diviem Morzes zīmju burtiem, parasti, A un N (· ― un ― ·), B un V (― · · · un · · · ―), vai arī E un T (· un ―).
Krusteniskais antenas rāmju novietojums, bākai strādājot, radīja starp atsevišķo rāmju astoņnieka diagrammām šauru sektoru. Šajā sektorā abu diagrammu malas nedaudz pārsedzās un parastā kuģa uztvērējā bija dzirdama nepārtraukta skaņa, abi Morzes burtu signāli, piemēram, A un N saplūda nepārtrauktā skaņā. Kuģim atrodoties vienā vai otrā pusē attiecībā pret nepārtrauktās skaņas asi, tā sauktajā divburtu sektorā, uztvērējā attiecīgi bija dzirdamas vai nu pārsvarā A, vai N zīmju skaņas, bet, novirzoties vēl tālāk, kuģis nonāca vienburtu sektorā, kur uztvērējā bija dzirdama tikai viena burta Morzes zīmes.
Peters Budajs
Peters Budajs (dzimis ) ir bijušais slovāku hokejists, vārtsargs, bijis Slovākijas hokeja izlases dalībnieks. Budajs ir spēlējis Nacionālās hokeja līgas kluba Tampabejas "Lightning" sastāvā.
Radiobāka
Seglīniju radiobākas
Seglīniju radiobākas, tāpat kā cirkulārās un rotējošās radiobākas, parasti uzstādīja tajā pašā vietā, kur vizuālās, nereti tajā pašā būvē vai tiešā tās tuvumā. Radiobāku un parasto bāku atrašanās vietas uznestas uz pārgājiena kartēm, un, nosakot kuģa vietu, bija izdevīgi, ja radio un vizuālos peilējumus iespējams atlikt no viena un tā paša kartes punkta. Tāpat bija svarīgi, lai vizuālā seglīnija sakristu ar radiobākas seglīniju.
Peters Budajs
Spēlētāja karjera
Pēc trim Ontārio hokeja līgā aizvadītām sezonām profesionāļa karjeru Budajs sāka 2002.—03. gada sezonā Amerikas hokeja līgas vienības Hēršijas "Bears" rindās. "Bears" rindās viņš aizvadīja nākamās trīs sezonas, līdz 2005.—06. gada sezonā kļuva par NHL kluba Kolorādo "Avalanche" otro vārtsargu aiz Dāvida Ebišera, komandas rindās laukumā dodoties 34 spēlēs.
Radiobāka
Kombinētās radiobākas
Izšķīra šāda tipa kombinētās radiobākas: Ar kombinēto radiobāku palīdzību varēja noteikt peilējumu no kuģa uz šo bāku un tajā pašā laikā iegūt attālumu līdz tai, tādējādi nosakot kuģa atrašanās vietu pēc attāluma un peilējuma.
Peters Budajs
Spēlētāja karjera
2008.—09. gada sezonā Budajs bija "Avalanche" pamatvārtsargs, taču jau nākamajā sezonā komandai pievienojās Kreigs Andersons, 2009.—10. un 2010.—11. gada sezonās atgriežoties pie komandas otrā vārtsarga lomas. 2011. gada vasarā Budajs noslēdza divu gadu līgumu ar Monreālas "Canadiens". Turpmākajās sezonās Budajs bija "Canadiens" otrais vārtsargs aiz Kerija Praisa.
Radiobāka
Kombinētās radiobākas
Peilējumu ieguva ar kuģa radiopeilēkli vai arī vizuāli, ja bāka bija redzamības rādiusā. Lai iegūtu attālumu, bāka vienlaicīgi noraidīja noteiktus radio un virsūdens vai zemūdens skaņu signālus. Tā kā skaņas izplatīšanās ātrums gaisā un zem ūdens ir daudz mazāks par elektromagnētisko viļņu izplatīšanās ātrumu, tad tā pienāca uz kuģa ar nokavēšanos. Tas arī ļāva noteikt attālumu līdz kombinētajai radiobākai.
Praktiski pieņēma, ka radiobākas dotos radiosignālus uz kuģa uztvēra to padošanas momentā, jo elektromagnētisko viļņu izplatīšanās ātrums ļoti liels. Skaņas izplatīšanās ātrums gaisā vidēji pieņemts 340 m/s, bet ūdenī — 1470 m/s. Skaņa pienāca uz kuģa vēlāk, ko bija viegli konstatēt ar sekundmēru, palaižot to radiosignāla uztveršanas momentā un apturot momentā, kad uz kuģa pienāca skaņa pa gaisu vai ūdeni.
Peters Budajs
Spēlētāja karjera
Slovākijas hokeja izlases rindās Budajs spēlējis 2006., 2010. un 2014. gada olimpisko spēļu turnīros, kā arī 2008. un 2010. gada Pasaules čempionātos.
Radiobāka
Kombinētās radiobākas
,
kur D — attālums no kuģa līdz zemūdens skaņas avotam (jūras jūdzēs), t — laika sprīdis starp radio un zemūdens skaņu signālu uztveršanas momentiem uz kuģa (sekundēs). Lai atvieglotu D izskaitļošanu un nebūtu jāpielieto sekundmērs, radiosignālu padošana notika tā, ka pēc abu veidu signālu vienlaicīgas padošanas cirkulārā radiobāka vēl zināmu laiku turpināja dot īsus impulsus ar tādu laika intervālu starp atsevišķiem impulsiem, lai zemūdens skaņa paspētu noiet 1 vai 0,5 jūras jūdzes.
Skaņas izplatīšanās ātrums ūdenī un bākas darbības rādiuss nebija pastāvīgi lielumi. Tie atkarīgi no skaņas avota stipruma, ūdens sāļuma, temperatūras, jūras stāvokļa, atmosfēras spiediena, gadalaika u.c., tādēļ izmantojot zemūdens skaņas signālus, stūrmanim bija jābūt uzmanīgam, bija nepieciešama saskaņota rīcība pie radio un skaņas uztveršanas ierīcēm. Iegūtā attāluma precizitāte ar šo paņēmienu bija ap ±10%.
Nosakot attālumu līdz zemūdens skaņas avotam, nebija nepieciešams, lai skaņas avota un radiobākas vietas kā pēc virziena, tā attāluma sakristu. Bija svarīgi precīzi zināt skaņas avota atrašanās vietu, tai bija jābūt uznestai uz pārgājiena kartes.
Pēc gaisa skaņu signāliem attālumu līdz skaņas avotam noteica pielietojot formulu:
kur D — attālums no kuģa līdz skaņas avotam (jūras jūdzēs), t — laika sprīdis starp radio un skaņas signālu uztveršanas momentiem uz kuģa (sekundēs).
Lai vienkāršotu aprēķinu un nebūtu jāpielieto sekundmērs, kura palaišanas un apturēšanas momentos var rasties kļūdas, radiobāka pēc kopējā signāla padošanas turpināja dot īsus impulsus. Tos deva automātiski ar tādu aprēķinu, lai katrs impulss kopā ar pārtraukumu atbilstu laika sprīdim, kādā skaņa noiet vienu jūras jūdzi — 1852 m.
Tādā veidā, saskaitot uz kuģa uztverto radioimpulsu skaitu līdz skaņas pienākšanas momentam, dabūja attālumu līdz skaņas avotam. Attālums, kādā vispār varēja noteikt kuģa vietu pēc šī paņēmiena, bija atkarīgs no skaņas avota stipruma. Praktiski tas nepārsniedza 5 līdz 6 jūras jūdzes.
Pielietojot šo kuģa vietas noteikšanas paņēmienu, bija jāņem vērā, ka atkarībā no meteoroloģiskajiem apstākļiem skaņas dzirdamības attālums varēja būt ļoti dažāds. Kuģis varēja atrasties pavisam tuvu skaņas avotam, bet skaņa nebija dzirdama un, otrādi, skaņa bija dzirdama ļoti tālu. Gadījās, ka migla slāņveidīgi klāja bākas apkārtni un skaņa gāja te caur miglu, te rajonā bez miglas, tādēļ notika vairāk vai mazāk spēcīga skaņas atstarošanās un tā, atbalss iespaidā, bija dzirdama pat dubultoti. Šādos gadījumos samazināja kuģa gaitu, mērīja dziļumu un izmantoja jūras radaru. Atrodot izmērīto dziļumu uz radiopeilējuma līnijas, kas bija novilkta uz kartes no radiobākas, varēja pietiekoši precīzi orientēties pat tad, kad vispār skaņas signāls nebija uztverts.
Parasti kombinētās radiobākas ar gaisa skaņu padošanas ierīci iekārtoja vietās, kur biežas miglas, ostu pieejās, krastā, kura tuvumā daudz navigācijas ziņā bīstamu vietu, un uz ugunskuģiem.
Zilrīklīte
Zilrīklīte (Luscinia svecica) ir mušķērāju dzimtas (Muscicapidae) Latvijā sastopama dziedātājputnu suga, kas pieder pie čakstīšu apakšdzimtas (Saxicolinae). Tai ir 10 pasugas. Sastopama Eiropā, Āzijā (līdz Himalajiem dienvidos) un nelielā skaitā Ziemeļamerikā (Aļaskas rietumos). Galvenās ligzdojošās populācijas mājo Skandināvijā, Somijā, Austrumeiropā, Krievijā, Sibīriju ieskaitot, un Kaukāzā. Nelielā skaitā sastopama Rietumeiropā un Centrāleiropā. Ziemas periodā zilrīklīte migrē uz Āfriku, Eiropas dienvidiem, galvenokārt Portugāli, un uz Arābijas pussalu, un Āzijas dienvidiem.
Latvijā
Zilrīklīte Latvijā ligzdo ļoti reti, galvenokārt Latgales pusē: Lubāna ezera krastā, pie Daugavpils. Biežāk zilrīklīte novērojama caurceļojot, un migrācijas laikā ir novērojama samērā bieži. Latvijā līdz šim novērotas divas pasugas: dienvidu zilrīklīte (Luscinia svecica cyanecula) un ziemeļu zilrīklīte (Luscinia svecica svecica). Ligzdojošie putni izvēlas ar krūmiem aizaugušu upju, ezeru un dīķu malas. Rakstos minēts, ka 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā Daugavgrīvas apkārtnes salās šī suga bijusi parasta, kā arī regulāri novērota Jelgavas tuvumā.
Zilrīklīte ir aizsargājama putnu suga gan Latvijā, gan Eiropas Savienībā. Tā ir iekļauta Latvijas Sarkanās grāmatas 4. kategorijā — īpaši aizsargājamo sugu sarakstā.
Izskats
Zilrīklīte ir neliels, smalki veidots putniņš. Tā ķermeņa garums ir 13—15 cm, spārnu plētums 20—23 cm, svars 12—25 g.
Zilrīklīšu apspalvojumam raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņi ir ļoti krāšņi ar koši zilu zodu un zili rudām krūtīm, ar melnu joslu vidusdaļā. Nelielais laukumiņš zilās pazodes centrā atkarībā no pasugas var būt ruds vai balts, vai vienkrāsains, kā arī gar melno joslu apakšā var būt šaura balta josla. Mugura tēviņam ir pelēkbrūna, pavēdere gandrīz balta, virs acs gaiša uzacs.
Mātītes pamatā ir pelēkbrūnas ar baltām uzacīm, gaiši pelēku, gandrīz baltu pazodi, kuru ierobežo tumši pelēka josla. Reizēm šajā tumšajā joslā saskatāmi zilgani un rudi toņi, kas atgādina tēviņa krūšu krāsas. Pavēdere gaišāka nekā mugura. Abiem dzimumiem pie astes ārējo spalvu pamatnes ir rudi plankumi, kas redzami putnam lidojumā vai sēžot uz zara ar paceltu asti. Jaunie putni ir raibumoti tumši brūni.
Barība
Zilrīklīte, ložņājot pa aizaugušām vietām, uz augu lapām un zariem vai uz zemes meklē dažādus kukaiņus (mušas, skudras, vaboles), zirnekļus, sliekas, vēžveidīgos, nelielus gliemežus un vardītes. Retos gadījumos tā medī lidojumā. Ziemas periodā zilrīklīte barojas arī ar augu sēklām un augļiem.
Ligzdošana
Zilrīklīte ligzdo no aprīļa līdz jūlijam. Ligzdu biezi auzaugušā vietā, uz mitras zemes būvē galvenokārt mātīte. Ligzdai ir dziļa, kausveida forma, tā savīta no lapām, sīkiem zariņiem, saknītēm, zāļu stiebriņiem, augu pūkām un sūnām. No iekšpuses ligzda izklāta ar dzīvnieku spalvām. Dējumā ir 4—7 olas, inkubācijas periods ilgst apmēram 13 dienas. Izšķīlušies mazuļi ir ligzdguļi un ligzdā paliek līdz 13—14 dienu vecumam. Mazuļus galvenokārt baro ar vabolītēm, zirnekļiem un kukaiņu kāpuriem.
Krivošeji
Krivošeji var būt:
Sidnijs Merlins
Dzīve līdz olimpiskajām spēlēm
Merlina ģimene jau kopš 18. gadsimta 30. gadiem dzīvoja Grieķijā, kur viņa tēvs Čārlzs Viljams Merlins bija Lielbritānijas konsuls Pirejā. Viņa māte Izabella (dzimusi Grīna) bija nozīmīga figūra Atēnu britu kopienā. Merlins ir dzimis Grieķijas pilsētā Pirejā un apprecējies ar premjerministra Georgija Teotokisa meitu Zairu Teotoki. Vēlāk gan viņš no viņas izšķīrās un apprecījās ar Katju, grieķieti no aristokrātiskas ģimenes, kura pirms revolūcijas bija dzīvojusi Krievijas Impērijā. Sidnijam un Katjai bija viens bērns, Edvīns, kurš Otrā pasaules kara laikā dienēja Anglijas Karaliskajos gaisa spēkos. Merlini bija lieli zemes īpašnieki Korfu, Krētā, Lamijā un Atikā.
Astoņkāju dzimta
Astoņkāju dzimta (Octopodidae) ir astoņkāju kārtas (Octopoda) dzimta, kas pieder bezspuru astoņkāju apakškārtai (Incirrina). Šajā dzimtā ir lielākā daļa zināmās astoņkāju sugas, vairāk kā 200 sugas. Lielākā daļa no tām ir bentiskie organismi. Šīs dzimtas sugas ir dabas pētniekiem vislabāk zināmās astoņkāju sugas.
Zinātniskais nosaukums octopus grieķu valodā nozīmē astoņas kājas.
Sidnijs Merlins
Olimpiskās spēles
Sidnijs Merlins startējis divās vasaras olimpiskajās spēlēs — 1896. gada Atēnu un 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs, kā arī 1906. gada neoficiālajās olimpiskajās spēlēs, kur izcīnīja zelta un bronzas medaļas šaušanā pa trapu.
1896. un 1900. gada vasaras olimpiskās spēles
1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās viņš startēja piecās šaušanas disciplīnās. Labāko rezultātu viņš ieguva 200 metru šaušanā ar militāro šauteni, kur ar 1156 punktiem ieguva 10. vietu. Pārējās disciplīnās viņa rezultāts nav zināms.
Astoņkāju dzimta
Izskats un īpašības
Astoņkāju dzimtas galvkājiem nav nedz iekšējā, nedz ārējā skeleta, līdz ar to ķermeņi ir mīksti un ļoti plastiski. Tie ir spējīgi ielīst un noslēpties visneiedomājamākās vietās. Kad slēptuvei garām peld kāds krabis vai molusks, astoņkājis izbāž taustekli un to saķer. Slēptuvi var atpazīt pēc krabju čaulām, kas parasti mētājas turpat netālu. Lai arī astoņkāji elpo ar žaunām, tie spēj īsu brīdi atrasties uz sauszemes.
Sidnijs Merlins
Neoficiālās olimpiskās spēles
1906. gada neoficiālajās olimpiskajās spēlēs Merlins startēja 11 šaušanas disciplīnās. Labāko rezultātu viņš izcīnīja šaušanā pa trapu ar diviem šāvieniem. Šajā disciplīnā viņš ieguva 15 punktus, izcīnot zelta medaļu. Savukārt bronzas medaļu Merlins izcīnīja šaušanā pa trapu ar vienu šāvienu, kur ieguva 23 punktus. Šajā disciplīnā viņš piekāpās britam, savam onkulim, Džeraldam Merlinam (zelta medaļas ieguvējs) un grieķim Joannim Peridim (sudraba medaļas ieguvējs).
Astoņkāju dzimta
Izskats un īpašības
Mazākais dzimtas astoņkājis ir pundurastoņkājis (Octopus wolfi), kas sver mazāk nekā 1 grams un kura garums ir 1,5 cm. Tas ir arī pasaules mazākais astoņkājis visā astoņkāju kārtā (Octopoda). Lielākais ir Dofleina milzu astoņkājis (Enteroctopus dofleini). Lielākie indivīdi spēj sasniegt 150 kg masu, un to taustekļu izplētums ir 5 metri. Visi astoņkāji ir muskuļoti un spēcīgi dzīvnieki. Uz to taustekļiem ir 2 rindas ar piesūcekņiem. To ķermeņa proporcijas ir dažādas. Ir sugas, kuru taustekļi ir 2 reizes garāki nekā mantija, piemēram, zilo gredzenu astoņkājis (Hapalochlaena lunulata), un sugas, kuru taustekļi ir 10 reizes garāki nekā mantija, piemēram, joslotais garkāju astoņkājis (Ameloctopus litoralis).
Sidnijs Merlins
Dzīve pēc Olimpiskajām spēlēm
Kad vācieši Otrā pasaules kara laikā tuvojās Atēnām, Sidnijs Merlins un viņa sieva Katja pārcējās uz muižu Krētas salā, kura zināma jau kopš venēciešu laikiem salā. Muiža bija pazīstama ar nosaukumu Bella Capina. Vēlāk muižā uzturējās arī Grieķijas karalis un premjerminists. Kad vācieši iebruka arī Krētas salā, Sidnijs un Katja turpināja uzturēt muižu kārtībā tā, it kā karalis tur vēl joprojām uzturētos, kaut karalis dažas dienas pirms iebrukuma bija pametis salu. Brīdī, kad vācieši bija pietuvojušies viņu muižai, Sidnijs un Katja neliela skaita citu mājsaimniecības locekļu pavadībā aizbēja uz Sfakijas ciemu salas dienvidos. No šīs vietas viņi ar britu kuģu palīdzību tika aizvesti uz Ēģiptes pilsētu Aleksandriju.
Astoņkāju dzimta
Vairošanās
Astoņkāju dzimtas dzīvnieki pārojas, tēviņam izmantojot īpaši tam piemēroto trešo kāju jeb hektokotilus, pa kuru sperma tiek ievadīta mātītes olvadā. Sperma atrodas spermas paciņās - spermatoforās, kuras slīd pa hektokotila vaļējo rievu līdz karotes formas taustekļa galam - lingulai. Mātīte spēj uzglabāt tēviņa spermu līdz 10 mēnešiem. Daudzu sugu mātītes sapārojas un glabā tēviņa spermu līdz dzimumbriedumam. Apaugļošanās notiek brīdī, kad olas slīd cauri olvadam.
Olu izmēri atkarībā no sugas var būt ļoti dažādi. Lielākās olas ir 30 mm garas, bet mazākās 1,5 mm. Astoņkājiem, kuru olas ir lielas, olu skaits ir salīdzinoši mazs, apmēram 50, bet mazo olu astoņkājiem var būt 600 000 olu. Kad no lielajām olām izšķiļas astoņkāji, tie ir labi attīstījušies un uzreiz piemēroti dzīvei uz jūras dibena. Mazo olu astoņkāji pēc izšķilšanās ir daļa no zooplanktona. Tiem ir īsas kājas ar dažiem piesūcekņiem.