cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Herberts Cukurs
Otrajā pasaules karā
1941. gada 30. novembrī Cukurs vadāja ap 100 Arāja komandas vīrus Rīgas geto ebreju konvojēšanas uzdevumā uz Rumbulas mežu. Cukura vadībā latviešu SD vīri palīdzēja izdzīt ebrejus no geto teritorijas, nesaudzīgi vēršoties pret tiem, kas nespēja vai nevēlējās paklausīt, tika nogalināti ap 800 cilvēku. Nav zināma precīza Cukura vai Arāja komandas vīru loma, tieša līdzdalība slepkavībās nav neapgāžami pierādīta. Zināms, ka Cukurs bijis bruņots tikai ar pistoli, kas ļauj domāt, ka viņš personiski nav veicis ebreju nonāvēšanas. Ebrejus, kas izdzīvoja pārvietošanu no geto, konvojēja uz Rumbulas mežu, šajā posmā Arāja komandas vīri dzina upurus uz šaušanas bedrēm. Pašu šaušanu veica īpaši atlasīta vācu SD vīru komanda. Pēc mirušo aizvākšanas no geto teritorijas Arāja komandas vīri apstaigāja tikko atbrīvotās telpas, meklējot vērtslietas.
1942. gada pavasarī Cukuru līdz ar pārējo Arāja komandu nosūtīja uz Krievijas teritoriju partizānu apkarošanas nolūkos, gan Veļikije Luki, gan Pleskavas apgabala Novosokoļņiku rajonā, tostarp zināma Cukura līdzdalība Nasvas ciema nodedzināšanā un iedzīvotāju likvidācijā 1942. gada 23. martā, šajā sadursmē gāja bojā Drošības policijas priekšnieks Valters Štālekers. Par gaitām partizānu apkarošanā Cukurs sūtīja publikācijas vācu laikraksta "Laikmets" vajadzībām. 1943. gada 15. maijā Cukurs rakstīja "Arī latvju tautai tagad dota iespēja, piedalīties lielajā Eiropas tautu cīņā pret žīdisko boļševismu savā jaundibinātā leģionā".
1944. gada augustā Cukuru iecēla par vācu kārtības policijas direktora Latvijā pulkveža Johana Klepša vietnieku un aizsargu komandieri Kurzemes apgabalam, taču jau drīz pēc tam viņš ar ģimeni Latviju pameta, bēgot no tuvojošās Sarkanās armijas un devās uz Vāciju.
Ebreju glābšana
Dokumentētas liecības, ka Herberts Cukurs Otrā pasaules kara laikā izglābis vismaz četrus ebrejus. Viena no tām bijusi Mirjama Kaicnere, kuru Cukurs sava kadiljaka bagāžniekā uz Lidoņiem (Cukuru ģimenes mājām) atvedis no Rīgas geto. Cukurs saviem bērniem piekodinājis, ka svešiniekiem, ja kāds ko vaicātu, jāatbild, ka tā ir viņu radiniece. Kara beigās Mirjama kopā ar Cukuru ģimeni devās uz Vāciju un Brazīliju, tur apprecējās, 1950. gadā viņa liecināja par Cukuru kā savu glābēju. 2019. gadā viņas meita Helga Estere Fiša, viesojoties Latvijā, Cukuru ģimenei izteica pateicību par viņas mātes izglābšanu.
2011. gadā Okupācijas muzejam svarīgu liecību sniedza Leonora Apine, kura kara laikā dzīvojusi netālu no Cukura Bukaišu mājām. Viņa norādījusi, ka Cukuru dārza pagrabā nejauši uzgājusi trīs vīriešus. Cukurs skaidrojis, ka tie esot no vācu varas paglābti ebreji. Arī viņa meita Doloresa atminas, kā viņas māte Milda, Herberta cukura sieva, palīdzējusi organizēt izglābto ebreju slēpšanu un tiem piederošo sadzīvi.
Pēckara dzīve
Pēc kara beigām Cukurs no Vācijas devās uz Franciju, kur 1946. gadā Brazīlijas konsulātā Marseļā pieprasīja un ieguva politisko patvērumu. 1946. gada 4. martā Cukurs ar ģimeni ieradās Riodežaneiro. Pilsētas pludmalē viņš uzcēla dēļu būdu, kur dzīvoja ar ģimeni — sievu ar trim bērniem un sievas māti, Cukurs būvēja sporta laivas un nodarbojās ar to izīrēšanu, piedāvāja arī ūdens slēpošanu un publikas vizināšanu pa gaisu, laižot darbā paša konstruētu lidmašīnu. Brazīlijā Cukurs otrreiz apprecējās, par sievu ņemot kādu Brazīlijas pilsoni. 1949. gadā Cukurs pieprasīja Brazīlijas pilsonību, taču lūgums tika noraidīts.
1950. gada žurnāls "O Kruzeiro" plaši aprakstīja uzņēmuma darbību. Neilgi pēc tam 43 Brazīlijas ebreju organizācijas uzsāka savu apsūdzības kampaņu — Cukuru vainoja holokausta īstenošanā. Tam sekoja ap 100 vandaļu iebrukums Cukura uzņēmumā un tā izpostīšana. Uzbrukumi un apvainojumi holokausta noziegumos tikai pastiprinājās. Cukurs pats publiskajā polemikā jebkādu vainu noliedza — viņš apgalvoja, ka vācu okupācijas laikā pats slēpis piecus ebrejus. Kad ažiotāža noklusa, Cukurs pārvācās uz Santosas jūrmalu ap 500 km no Riodežaneiro. 1960. gadā, kad Brazīlijas ebreju organizācijas atkal uzsāka centienus panākt Cukura tiesāšanu, viņš mēģināja vēlreiz iegūt Brazīlijas pilsonību, taču atkal saņēma atteikumu.
Nogalināšana
1965. gada 22. februārī Cukurs devās uz Montevideo, kur plānoja tikties ar potenciāliem biznesa partneriem — kādu Antonu Kincli un Heincu Tauzigu, 23. februārī viņš ieradās uz tikšanos ar šiem vīriem. Pēc tam rietumu mediji no Bonnas Rietumvācijā saņēma telegrammu, kurā teikts:
Ņemot vērā pret apsūdzēto vērstās apsūdzības smagumu, ka viņš personīgi uzraudzīja vairāk nekā 30 000 vīriešu, sieviešu un bērnu nogalināšanu, un ņemot vērā ārkārtējo nežēlību, ko apsūdzētais izrādīja, veicot savus uzdevumus, apsūdzētais Herberts Cukurs tiek notiesāts uz nāvi. Apsūdzētajam nāvessodu izpildīja tie, kas nevar aizmirst, 1965. gada 23. februārī. Viņa līķis ir atrodams Casa Cubertini Calle Colombia, Séptima Sección del Departamento de Canelones, Montevideo, Urugvajā
Montevideo policijai pārbaudot telegrammā minētos apgalvojumus, Cukurs tika atrasts nogalināts kādā neapdzīvotā vasarnīcā pilsētas pievārtē. Saskaņā ar Cukura meitas interviju, Cukurs pretojies pieciem "Mossad" aģentiem, līdz viņš ticis nosists ar āmuru. Neilgi pēc Cukura nāves, naktī uz 8. martu, pie Montevideo centra sinagogas notika sprādziens — to saistīja ar atriebību par Cukura nonāvēšanu.
Pēc Cukura nāves klejoja dažādas versijas par iespējamo slepkavu motīviem — viena no versijām bija, ka noziegumā vainojami vācu nacionālsociālistu pagrīde, jo Cukurs apmaiņā pret 100 000 dolāriem gatavojies Izraēlas aģentiem uzrādīt nacistu kara noziedzniekus — tostarp Jozefu Mengeli. Tikai vēlāk Izraēlas izlūkdienests atzina, ka vīri, ar ko Cukurs ticies, bijuši Mossad aģenti un to mērķis bijis viņu aizvest tiesāšanai uz Izraēlu — līdzīgi kā Ādolfu Eihmani. Kad šis nolūks tapis zināms, Cukurs pretošanās laikā esot ticis nogalināts. Savukārt 2018. gadā izdotās grāmatas ''Rise and kill first. The secret history of Israel’s targeted killings'' autors Ronens Bergmans Cukura nogalināšanai minējis personiskus iemeslus, intervijā paužot: Te bija viens izņēmums – Herberts Cukurs – latviešu kara noziedznieks, kas tika nogalināts Paragvajā (te ir kļūda. Cukuru nogalināja Urugvajā. – F. G.), bet tas bija izņēmums zināmu personisku iemeslu dēļ: viņš nogalināja (Izraēlas armijas militārā izlūkdienesta vadītāja) Aharona Jariva ģimenes locekļus, un Meirs Amits (“Mossad” direktors. – F. G.) bija Jariva tuvs draugs. Viņi sēdēja kādā istabā, un kāds nolasīja meklējamo nacistisko kara noziedznieku vārdus, un tika minēts Cukura vārds un atskanēja dobjš troksnis: Jarivs noģība un nokrita uz muguras, dzirdot Cukura vārdu. Cukurs nodedzināja (burned) daudzus viņa ģimenes locekļus, un tad nu bija, ziniet, jāizdara kaut kas drauga labā.
Kriminālprocess
2019. gada septembra vidū lēmumu par kriminālprocesa izbeigšanu pret Herbertu Cukuru atcēla virsprokurors Modris Ādlers. Bijušais Cukura lietas prokurors Monvīds Zelčs nesaskata lēmuma jēgu par paša izbeigtās izmeklēšanas atjaunošanu, norādot, ka nevar iedomāties, ko vēl tajā varētu izpētīt.
Ģimene
Mazmazmeita Laura Rizzotto.
Bauskas pils
Bauskas pils ir vēlajos viduslaikos celta Livonijas ordeņa pils Bauskā, kas 16. gadsimtā paplašināta Kurzemes un Zemgales hercoga galma vajadzībām. Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis un valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Pils jaunākā daļa ir viens no izcilākajiem manierisma stila arhitektūras pieminekļiem Latvijā, rekonstruēta 2008. gadā.
Vēsture
Livonijas ordenis pēc miera līguma ar Lietuvas dižkunigaitiju 15. gadsimtā ieguva pilnīgu kontroli pār Bauskas apkaimi un sāka Mēmeles un Mūsas satecē veidot nocietinātu pārvaldes centru.
Pils celtniecība tika uzsākta laikaposmā no 1438. gada līdz 1450. gadam Livonijas ordeņa mestra Heindenreiha Finkes no Oferbergas valdīšanas laikā. Par celtniecības gadu tradicionāli uzskata 1443. gadu, kad mestra vēstulē pieminēts pils celtniecības fakts. Pils celtniecībā piedalījās arī voti - somugru tauta - kas pēc pils celtniecības apmetās uz dzīvi Mēmeles krastos un tika dēvēti par krieviņiem. Līdz 16. gadsimta vidum pili pārvaldīja Livonijas ordeņa iecelti Bauskas fogti. No 1536. līdz 1540. gadam Bauskas pilī bija ieslodzīts dzejnieks Burkards Valdiss, kas atdzejoja vācu valodā 150 psalmus un arī komponēja tiem melodijas. 1559. gadā Gothards Ketlers pili ieķīlāja Polijas karalim, 1562. gadā pils nokļuva jaunizveidotās Kurzemes un Zemgales hercogistes īpašumā. Pēc 1617. gada Kurzemes un Zemgales hercogistes satversmes (Formula regiminis — "Valdības formula") pieņemšanas pilī tiesu sprieda Bauskas pilskungs (Hauptmann).
Hercogistes laikā tika uzsākta apjomīga pils pārbūve un bijušās priekšpils vietā tika uzcelta hercoga rezidence, kurā atradās hercogistes kanceleja un uzturējās hercoga galms. Hercogs pilī apmetās jau 1587. gadā un pabeigta tā tika 1596. gadā. Līdz ar pārbūvi tika nojaukts viduslaiku ciemats līdzās pilij. Poļu-zviedru karu laikā 1625. gadā pili ieņēma zviedru karaspēks, 1628. gadā - poļu karaspēks, 1629. gadā to atguva Kurzemes hercogs. 17. gadsimta beigās pēc ilgstošiem kariem pils vairs bija tikai daļēji apdzīvota, pils viduslaiku daļā atradās noliktavas.
Lielā Ziemeļu kara laikā 1701. gadā pili ieņēma zviedru karaspēks un ap pili tika izveidoti spēcīgi zemes nocietinājumi - vieni no izteiksmīgākajiem Latvijas teritorijā. Pēc Mūrmuižas kaujas un Jelgavas kapitulācijas Krievijas cars Pēteris I nosūtīja vairākus pulkus ieņemt Bauskas pili, kurā bija palikuši tikai 250 vīri pulkvežleitnanta M. G. Štēla fon Holšteina vadībā. Pēc salīdzinoši nelielas pils apšaudes un bombardēšanas 1705. gada 12. septembrī tika noslēgts padošanās akts, kuru no Krievijas puses parakstīja ģenerālmajors Dž. Čemberss (Chambers). Pēc trim dienām, kad pilnībā tika pabeigta pils un pilsētas pārņemšana, krievi Bauskā atstāja pulkvedi Nikolaju Balku (Balck) ar kājnieku bataljonu un dragūnu pulku. Atkāpjoties 1706. gadā, krievu karaspēks daļēji uzspridzināja pili. 18. gadsimtā tā vairs netika apdzīvota un pamazām pārvērtās drupās. 1874. gadā pils drupas un apkaime kļuva par firsta Līvena ģimenes īpašumu, ap pili tika izveidots ainavu parks.
1930. gados pils viduslaiku tornī tika ierīkots skatu laukums. 1960. gadu beigās tika nolemts pils jaunākajā daļā izveidot novadpētniecības muzeju un tika uzsākta pils rekonstrukcija, kas turpinās vēl tagad. 1990. gadā rekonstruētajās pils telpās tika izvietots Bauskas pils muzejs.
Apraksts
Bauskas pils celta Mūsas un Mēmeles satekas vietā, šaurā, klinšu norobežotā pussalā. Pāri visai pussalai pils priekšā tika izrakts dziļš grāvis, pār kuru veda paceļamais tilts. Pils celtniecībā izmantots vietējais dolomīts, laukakmeņi un ķieģeļi.
Kopējais abu pils daļu izmērs ir 124 x 43 metri. Viduslaiku pils mūru biezums sasniedz 3,5 metrus. Viduslaiku pilij kopā ar priekšpili bija pieci torņi. Lielākajā tornī mūsdienās atrodas skatu laukums, tas ir 22 metrus augsts. Otra stāva līmenī šajā tornī atradās dzīvojamā telpa ar zvaigžņu velvi. Viduslaiku pils korpusi ietvēra iekšpagalmu.
Hercoga laiku pilī tika ietverti divi viduslaiku pils torņi, starp kuriem uzcēla trīs korpusus, kas veidoja jaunu iekšpagalmu. Jaunā pils daļa vairs tik lielā mērā nebija paredzēta aizsardzības nolūkiem, tai drīzāk bija reprezentācijas loma. Raksturīgs hercoga pils elements ir sgrafito stilā veidotais pils apmetums ar iluzoriem, uzzīmētiem kvadriem.
Betija Heidlere
Betija Heidlere (de; dzimusi Berlīnē, Vācijā) ir vācu vieglatlēte, startē vesera mešanas sacensībās.
Gordejevkas rajons
Gordejevkas rajons (ru) ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala rietumos. Tas robežojas ar Krasnaja Goras rajonu rietumos, Novozibkovas un Kļincu rajoniem dienvidos, Suražas rajonu austrumos un ar Baltkrievijas Mogiļevas apgabalu ziemeļos.
Betija Heidlere
Piedalījusies divās Olimpiskajās spēlēs (2004, 2008). 2004. gadā Atēnās izcīnīja 4. vietu, taču 2008. gadā Pekinā ieņēma 9. vietu. Veiksmīgi startējusi Pasaules čempionātos, kuros izcīnījusi zelta (2007. gads) un sudraba (2009. gads) medaļas. Tāpat izcīnījusi uzvaru 2010. gada Eiropas čempionātā.
uzstādīja Pasaules rekordu — viņa veseri raidīja 79,42 m tālumā.
Aerosmith
"Aerosmith" ir amerikāņu smagā roka mūzikas grupa, bieži saukti par "sliktajiem puišiem no Bostonas" un "Amerikas lieliskāko rokenrola grupu". Viņu unikālais mūzikas stils, kas sakņojas uz blūzu balstītā smagajā rokā, bet ir ietekmējies arī no popmūzikas, smagā roka, glemroka, un R&B, ir ietekmējis neskaitāmas rokgrupas.
Vēsture
Grupa tika izveidota 1970. gadā Bostonā, Masačūsetsas štatā. Iesākumā ģitārists Džo Perijs un basģitārists Toms Hamiltons kopā spēlēja grupā "The Jam Band", bet tad satika dziedātāju Stīvenu Taileru, bundzinieku Džoiju Krāmeru un ģitāristu Reju Tabano, un izveidoja grupu "Aerosmith". 1971. gadā Tabano nomainīja Breds Vaitfords.
Gordejevkas rajons
Rajona administratīvais centrs ir Gordejevka. Galvenā upe ir Ipute.
Aerosmith
Vēsture
1972. gadā ar "Aerosmith" līgumu noslēdza ierakstu kompānija "Columbia Records" un, sākot ar savu 1973. gada grupas vārda nosaukto debijas albumu "Columbia" paspārnē izdeva vairākus miljonos kopiju pārdotus albumus. 1975. gadā "Aerosmith" jau kļuva par pasaulē pazīstamu grupu ar savu albumu "Toys in the Attic", bet 1976. gadā ar albumu "Rocks" jau kļuva par smagā roka superzvaigznēm. 1970. gadu beigās "Aerosmith" jau bija viena no pasaules populārākajām smagā roka grupām un tai izveidojās milzīgs uzticamu fanu pulks, ko bieži sauc par "Zilo armiju". Taču tad grupu pārņēma narkotiku atkarība un iekšējie konflikti, kā rezultātā grupu attiecīgi 1979. un 1981. gadā pameta Perijs un Vaitfords. Viņu vietā grupā sāka spēlēt Džimmijs Krespo un Riks Dafejs. Laika posmā no 1980. līdz 1984. gadam grupai klājās smagi, šajā laikā izdotais vienīgais albums "Rock in a Hard Place" neguva ne tuvu tik labus panākumus, kā iepriekšējie.
Gordejevkas rajons
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Gordejevkas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.—1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Aerosmith
Vēsture
Lai arī 1984. gadā grupā atgriezās Perijs un Vaitfords un grupa noslēdza jaunu līgumu ar "Geffen Records", savu agrāko 1970. gados piedzīvoto slavas un popularitātes līmeni "Aerosmith" atkal sasniedza 1987. gadā ar albumu "Permanent Vacation". 1980. gadu otrajā pusē un 1990. gados "Aerosmith" radīja vairākas pasaulē populāras dziesmas, kā arī ieguva vairākas mūzikas balvas par albumiem "Pump" (1989), "Get a Grip" (1993) un "Nine Lives" (1997). Viņu atgriešanās slavas virsotnē tiek uzskatīta par vienu no ievērojamākajām rokenrola vēsturē. Pēc gandrīz 40 gadu darbības grupa joprojām turpina koncertēt un ierakstīt jaunu mūziku.
Gordejevkas rajons
1963.—1985. gados Gordejevkas rajons bija pagaidām likvidēts (sadalīts starp Kļincu un Krasnaja Goras rajoniem).
Aerosmith
Vēsture
"Aerosmith" ir visu laiku komerciāli veiksmīgākā amerikāņu smagā roka grupa, viņu albumi ir pārdoti vairāk nekā 150 miljonos kopiju visā pasaulē, ieskaitot 66,5 miljonus ASV. Viņi arī ir rekordisti starp amerikāņu grupām par visvairāk saņemtajiem zelta un platīna statusiem par saviem albumiem. Grupa ir ar 21 dziesmu sasniegusi ASV Billboard dziesmu top 40, ieguvusi četras Grammy balvas, kā arī 10 MTV mūzikas balvas. 2001. gadā "Aerosmith" tika iekļauti Rokenrola slavas zālē, bet 2005. gadā žurnāls "Rolling Stone" savā 100 visu laiku labāko mūzikas izpildītāju sarakstā grupu ierindoja 57. vietā.
Gordejevkas rajons
Kopš Čornobiļas AES katastrofas (1986) radiācijas fons rajonā ir ievērojami palielināts.
Dižpīles
Dižpīles, dižpīļu ģints (Tadorna) ir viena no pīļu dzimtas (Anatidae) ģintīm, kas pieder dižpīļu apakšdzimtai (Tadorninae). Tuvākā radniecība dižpīlēm ir ar Āfrikas dižpīlēm, kurām mūsdienās ir tikai viena dzīvojoša suga - Nīlas zoss (Alopochen aegyptiacus). Dižpīļu ģintī ir 6 mūsdienās dzīvojošas sugas un viena izmirusi suga - cekulainā dižpīle, kura kopš 1964. gada vairs nav novērota. No sešām dižpīļu sugām 2 sugas dzīvo ziemeļu puslodē (Sāmsalas dižpīle un rudā dižpīle), pārējās ir siltumu mīlošas un mājo dienvidu puslodē.
Dižpīles Latvijā
Latvijā ir sastopamas abas ziemeļu puslodes dižpīles: samērā parasta ligzdotāja ir Sāmsalas dižpīle, bet dažas reizes novērota arī rudā dižpīle.
Izskats un īpašības
Dižpīles ir salīdzinoši lielāka auguma kā citas pīles. To ķermeņa garums ir apmēram 50 - 60 cm. Lielākajai daļai sugu dzimumu apspalvojums ir atšķirīgs, bet visām ir raksturīgs spārna spogulis, kuru var novērot lidojumā. Apspalvojums parasti ir krāšņs un krāsains.
Jau ģints zinātniskais nosaukums norāda uz pīļu košo apspalvojumu. Vārds Tadorna ir cēlies no ķeltu vārda, kas latviski nozīmē "raibā ūdens vista". Tās uzturas gan uz sauszemes, gan ūdenī, un pamatā barojas ar nelieliem ūdens dzīvniekiem un dažādiem augiem.
Gordejevkas rajons
Administratīvais iedalījums
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Gordejevkas rajonā ir 7 lauku pašvaldības:
Gorodejevka atrodas 35 kilometru attālumā no tuvākās dzelzceļa stacijas Kļincu pilsētā.
Ono
Ono var būt:
Badmintons 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — Jauktās dubultspēles
2008. gada vasaras olimpisko spēļu jaukto dubultspēļu badmintona spēļu rezultāti.
Pjotrkova Kujavska
Pjotrkuva Kujavska - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz dienvidiem no Radzejovas.
Badmintons 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — Jauktās dubultspēles
Izsētie sportisti
<li> Flandijs Limpele  /  Vita Marisa <li> He Haņbiņs  / Jui Jana </ol>
Bebris
Bebris (sieviešu dzimtē Bebre) ir latviešu cilmes uzvārds, kas cēlies no apvidvārda „bebris” ar nozīmi 'bebrs'. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Marku Kampuss
Marku Kampuss ( — ) bija brazīliešu autosportists. Viņš kā kartingu pilots izcīnīja Amerikas čempiona titulu 1992. un 1993. gadā. 1993. gadā tika izcīnīta uzvara arī Dienvidamerikā. 1994. gadā viņš brauca Eiropas Formula Opel un izcīnīja titulu Draco Junior komandā. Viņš tika līdz starptautiskajam Formula 3000 čempionātam 1995. gadā. To uzskatīja par pēdējo soli pirms tikšanas Formula 1 sacensībās. Vienīgo reizi punktos Marko tika Itālijas GP, Enna-Pergusas trasē.
Sezonas noslēdzošajā posmā Maņikūrā Kampuss piedzīvoja smagu avāriju pēdējā aplī. Taisnē pirms "Adelaide" līkuma viņš sadūrās ar Tomasa Bjadži vadīto formulu un pacēlās gaisā. Spēkrats apgāzās un Kampuss ar galvu aizķēra barjeru, kamēr lidoja. Viņš guva smagus kaulu bojājumus, cerebrālo traumu un bija dziļā komas stāvoklī. Nākamajā dienā viņš nomira Parīzē. Viņš ierindojās 13. vietā sezonas beigu kopvērtējumā.
Kļetņas rajons
Kļetņas rajons (ru) ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala ziemeļrietumos. Tas robežojas ar Mogiļevas apgabalu (Baltkrievija) un ar Smoļenskas apgabalu ziemeļrietumos, ar Dubrovkas rajonu ziemeļos, Žukovkas un Žirjatinas rajoniem austrumos, ar Počepas rajonu dienvidos, Mgļinas rajonu dienvidrietumos un Suražas rajonu rietumos.
Rajona administratīvais centrs ir Kļetņa. Galvenās upes ir Ipute (rajona rietumos), tās kreisā pieteka Nadva un vairākas Nadvas pietekas. Apmēram 80% no rajona platības aizņem meži.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Kļetņas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Otrā pasaules kara gados Kļetņas rajons kļuva par svarīgu partizānu centru, kur mežos rīkojušās 6 partizānu brigādes.
2009. gada Stopiņu novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Stopiņu novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Stopiņu novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 8 kandidātu saraksti, kas veidoti no 80 kandidātiem. Stopiņu novadā vēlēšanas notika 3 iecirkņos.
Kļetņas rajons
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma Kļetņas rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 5 lauku pašvaldības.
2009. gada Stopiņu novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva "LPP/LC" un "Rīgas apriņķa novadu apvienības" apvienotais saraksts (42,64%), bet kopā novada domē iekļuva 6 no 8 sarakstiem. Stopiņu novada domes vēlēšanās piedalījās 3 606 vēlētāji jeb 61,41% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 3 593, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 3 526 vēlētāji.
Aleksandrs Sjomins
Aleksandrs Sjomins (ru; dzimis Krasnojarskā, PSRS) ir krievu hokejists, spēlē kreisās malas uzbrucēja pozīcijā, Krievijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2015) pārstāv KHL klubu Magņitogorskas "Metallurg".
Spēlētāja karjera
Karjeru Sjomins uzsāka Krasnojarskas "Sokol" hokeja skolas sistēmā. 2001.—02. gada sezonā Čeļabinskas "Traktor" rindās Sjomins debitēja Krievijas Augstākajā līgā. 2002. gada NHL draftā viņu Vašingtonas "Capitals" izraudzījās ar kopējo 13. numuru. "Capitals" sastāvā sāka spēlēt 2003.—2004. gada sezonā, taču 2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā un 2005.—06. gada sezonā viņš spēlēja Krievijas Superlīgas klubu Toljati "Lada" un Maskavas apgabala "Himik" sastāvos.
2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja KHL kluba Ņižņijnovgorodas "Torpedo" un Krievijas Augstākās līgas kluba Krasnojarskas "Sokol" sastāvā, taču pēc tam atgriezās "Hurricanes" sastāvā. 2015. gada vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Monreālas "Canadiens". Decembrī hokejists atgriezās Krievijā, pievienojoties KHL klubam Magņitogorskas "Metallurg".
Krievijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs (6. vieta), Pasaules čempionātos ir izcīnījis visu kalumu medaļas: 2008. un 2012. gadā zeltu, 2010. gadā sudrabu un 2005. gadā bronzu. Tāpat, Sjomins ir izcīnījis sudraba medaļas 2002. gada Pasaules čempionātā U-18 vecuma grupā.
Nītaure
Nītaure ir ciems Cēsu novadā Nītaures pagastā, pagasta centrs. Ciems izvietojies Mergupes krastos autoceļu P3 un P32 krustojumā 41 km no novada centra Cēsīm un 80 km no Rīgas.
Nītaurē atrodas pagasta administrācija, vidusskola, bērnudārzs, mūzikas un mākslas skola, kultūras nams, bibliotēka, pasts.
Vēsture
Līdz Livonijas krusta karu sākumam tagadējā Nītaures apkārtne atradās uz robežas starp līvu Satezeles un letgaļu Autines zemēm. Pēc 1207. gada Līvzemes dalīšanas līguma un 1212. gada Autines sacelšanās to savā pārvaldībā ieguva Zobenbrāļu ordenis, vēlāk Livonijas ordenis to iekļāva Siguldas komturijā (1231-1432). 1277. gadā Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Nortekens uzcēla Nītaures pili. 1498. gadā pirmo reizi minēta Nītaures Sv. Katrīnas baznīca. Livonijas kara rezultātā Nītaure nonāca Livonijas Pārdaugavas hercogiste sastāvā, Poļu-zviedru kara laikā 1601. gadā Nītaures pili ieņēma zviedri, bet jau tajā pašā gadā Polijas-Lietuvas karaspēks pili atkaroja. 1624. gada revīzijā Nītaures pils ir raksturota kā veca un sabrukusi pils, kurai ir tikai viens apdzīvots ērbērģis. Ap 1630. gadu Mālpils draudzei bija kopīgs mācītājs ar Nītaures draudzi, jo vecā baznīca kara laikā bija nopostīta. Zviedru Vidzemes laikā 1669. gadā Nītaures muižas ķīlu īpašnieks Lamperts Jonsons uzcēla jaunu dievnamu.
Pēc Lielā Ziemeļu kara Nītaure nonāca Krievijas impērijas sastāvā. 1761. gada 15. aprīlī Krievijas ķeizariene Elīzabete par nopelniem Septiņgadu karā Nītaures muižu kopā ar Annas, Mārcienas un Mores muižām piešķīra senatoram un ģenerālgubernatoram grāfam Vilhelmam Fermoram (1702-1771). Divas nedēļas pēc sievas Elizabetes Dorotejas nāves viņš uz senās ordeņa pils pamatiem 1762. gadā lika pamatus Nītaures baznīcai, kuras celtniecībai daļēji izmantoti tās gruveši. . Baznīca tika pabeigta 1771. gadā un pats Vilhelms fon Fermors tur tika apglabāts.
Roberts Pīrijs
Dzīvesgājums
1886. gadā R. Pīrijs devās savā pirmajā Arktikas ekspedīcijā uz Grenlandi. Nākamajā desmitgadē viņš pētīja eskimosu dzīvi, un no skarbo ziemeļu iedzīvotājiem aizgūtās iemaņas viņš izmantoja savās ekspedīcijās, piemēram, telšu vietā viņš nakšņoja sniega būvēs iglu. 1895. gadā viņa ekspedīcija pētīja Grenlandes ziemeļus un R. Pīrijs pirmo reizi neveiksmīgi mēģināja sasniegt Ziemeļpolu. Grenlandes galējo ziemeļu punktu Morisa Džesepa ragu viņš sasniedza citā ekspedīcijā 1900. gadā.
R. Pīrija kuģis "Roosevelt" devās vēl vienā ekspedīcijā ar mērķi sasniegt Ziemeļpolu. Pārziemojuši pie Elsmīra salas, viņi nelielā vienībā 1909. gada pavasarī uzsāka pārgājienu uz polu. Bez paša R. Pīrija tajā ietilpa tikai afroamerikāņu polārpētnieks Metjū Hensons un 4 eskimosu pavadoņi, jo ekspedīcijas vadītājs vēlējās būt vienīgais baltais cilvēks, kas sasniedzis polu. R. Pīrija ekspedīcija uzskatīja, ka ir sasniegusi Ziemeļpolu, lai gan vēlāk tas ticis apstrīdēts un parasti tiek uzskatīts, ka ledus dreifēšanas dēļ viņi Ziemeļpolā tā arī nenonāca, paliekot 5–10 km attālumā no tā. Gan pēc atgriešanās no ekspedīcijas, gan vēlāk līdz pat mūsdienām pastāv atšķirīgi uzskati par to, vai R. Pīrijs ir pirmais, kas sasniedzis Ziemeļpolu. Pastāv uzskats, ka to pirms viņa izdarīja sāncensis Fredriks Kuks 1908. gadā (šī viedokļa asākais pretinieks bija pats R. Pīrijs). Bet ja pieņem, ka arī R. Pīrija ekspedīcija polā nemaz nenonāca, tad pirmie, kas sasniedza Ziemeļpolu pa ledu un spēja to pierādīt, bija britu ekspedīcija Vollija Herberta vadībā, kas to paveica tikai 1969. gadā, par godu R. Pīrija ekspedīcijas 60. gadadienai.
Burtnieki
Burtnieki ir apdzīvota vieta Valmieras novada Burtnieku pagastā, Burtnieka ezera dienvidu krastā. Pagasta centrs. Burtniekos atrodas pagasta administrācija, Ausekļa vidusskola, bērnudārzs, kultūras nams, viesu nams, doktorāts, aptieka.
Vēsture
Burtnieku pagasts līdz 13. gadsimtam bija letgaļu Tālavas zemes robežnovads ar Sakalas zemi. Pēc Tālavas vecākā Tālivalža nāves 1215. gadā Burtniekus pārvaldīja viņa dēls Rameka. Pēc Tālavas dalīšanas 1224. gadā Ramekas novadu līdz Burtnieku ezeram (dokumentā - Astyerwe) ieguva Zobenbrāļu ordenis un Livonijas ordeņa mestrs Villekens no Endorpes ap 1284. gadu Burtnieku ezera stāvkrastā uzcēla viduslaiku mūra pili, kas 1357. gadā minēta ar nosaukumu Burtneck; 1366. gadā — castrum Burtenik alias Astigerwe; 1434. gadā — Burtenigh. Ilgu laiku pils bija strīdus objekts starp Rīgas arhibīskapiem un Livonijas ordeni.
Livonijas kara laikā 1577. gadā Burtnieku pili ieņēma krievu karaspēks, 1582. gadā to iekļāva Pārdaugavas hercogistes sastāvā un atdeva Cēsu bīskapa valdījumā. Tagadējā apdzīvotā vieta veidojusies Zviedru Vidzemes laikā kā Burtnieku muižas (Burtneek) centrs, ko 1622. gadā Zviedrijas karalis piešķīra valsts kancleram Akselam Oksenšernam.
Bžesca Kujavska
Bžesca Kujavska jeb Kujāvijas Bresta - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz rietumiem no Vloclavekas. Viduslaikos kņazistes centrs, bet vēlāk, līdz Polijas dalīšanām, vojevodistes centrs. 1425. gadā Polijas karalis Vladislavs II piešķīra šļahtai t.s. Bžescas Kujavskas privilēģijas.
Kļincu rajons
Kļincu rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala rietumos. Tas robežojas ar Gordejevkas rajonu ziemeļrietumos, Suražas rajonu ziemeļaustrumos, Uņečas rajonu austrumos, Starodubas rajonu dienvidaustrumos, Kļimovas rajonu dienvidos un Novozibkovas rajonu dienvidrietumos.
Rajona administratīvais centrs ir Kļinci (neiekļaujoties to sastāvā). Galvenās upes ir Ipute (rajona ziemeļrietumos) un tās kreisā pieteka Uņeča. Ievērojamu daļu rajona platības aizņem meži.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Kļincu rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Kopš Čornobiļas AES katastrofas (1986) radiācijas fons rajonā ir ievērojami palielināts.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Kļincu rajonā ir 9 lauku pašvaldības.
A priori un a posteriori
Jēdzieni a priori un a posteriori tiek lietoti filozofijā, lai nošķirtu divus zināšanu veidus, taču tos izmanto arī dažādu veidu argumentu nošķiršanai. Abos gadījumos tas ir epistemoloģisks nošķīrums.
Laika gaitā šo jēdzienu definīcijas ir mainījušās. Tomēr vienkāršojot var teikt, ka a priori zināšanas ir neatkarīgas no pieredzes (piemēram, "Visi vecpuiši ir neprecējušies"), savukārt a posteriori zināšanas ir atkarīgas no pieredzes (piemēram, "Daži vecpuiši ir bārdaini"). Precīzāk izsakoties, jautājums ir par to, kāda ir izteikuma jeb apgalvojuma izcelsme un kas to pamato — vai uzskata pamatojums ir balstīts pieredzē.
Soprano ģimene
Seriāls pārraidīts HBO televīzijas kanālā no līdz, tāpat "Soprano ģimene" pārraidīta arī Latvijā. Vairākos vērtējumos seriāls nosaukts par visu laiku labāko televīzijas seriālu. Tāpat tas ieguvis vairākas balvas, tai skaitā 21 Emmy un 5 Grammy balvas. Seriālam kopumā ir 86 sērijas (sešas sezonas).
Nepālas karogs
Nepālas karogs ir viens no retajiem netaisnleņķa karogiem pasaulē (cits — Ohaio štata karogs ASV).
Karogs pārstāv divu dinastiju kombināciju. Karogs tika pieņemts 1962.gada 16.decembrī reizē ar jaunas konstitucionālas valdības izveidošanu.
Proporcijas
Ģeometriski konstruējot Nepālas valsts karogu pēc konstitūcijā aprakstītās metodes, iegūtā karoga augstuma un platuma proporcija ir iracionāls skaitlis:
Fakts, ka karoga augstuma un platuma proporcija nav triviāla, ir skaidrojams ar zilās apmales pievienošanu karogam. Ignorējot zilo apmali un apskatot karoga izmēru attiecību, ja tas sastāv tikai no sarkanajiem trijstūriem, iegūtā augstuma un platuma proporcija ir racionāla — 3:4.
Paģiras (nozīmju atdalīšana)
Paģiras var būt:
Kļimovas rajons
Kļimovas rajons (ru) ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala dienvidrietumos. Tas robežojas ar Gomeļas apgabalu (Baltkrievija) dienvidrietumos un Čerņihivas apgabalu (Ukraina) dienvidos, kā arī ar Zlinkas rajonu rietumos, Novozibkovas rajonu ziemeļrietumos, Kļincu rajonu ziemeļos un Starodubas rajonu austrumos.
Rajona administratīvais centrs ir Kļimova. Galvenā upe ir Snova (pie robežas ar Ukrainu).
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Kļimovas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
1944.—1956. gados no Kļimovas rajona bija atdalīts patstāvīgs Čuroviču rajons.
Kopš Čornobiļas AES katastrofas (1986) radiācijas fons rajonā ir ievērojami palielināts.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Kļimovas rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 14 lauku pašvaldības.
Johans IV fon Minhauzens
Johans IV fon Minhauzens vai Jānis Minhauzens (Johannes von Münchhausen; miris 1572. gadā) kļūdaini Jānis Meninghauzens, bija Kurzemes bīskaps (kā Johans IV (Johann IV), 1540.-1560.) un Sāmsalas-Vīkas bīskaps (kā Johans V (Johann V), 1542.-1560.).
1559. gadā Dānijas karalis Frederiks II no Kurzemes un Sāmsalas bīskapa Johana IV nopirka viņa tiesības uz Sāmsalu un tagadējo Lēnes apriņķi, bet pēc tam 1560. gada maijā no koadjutora Ulriha Bēra, kuram saskaņā ar kanoniskajām tiesībām pēc bīskapa nāves vai atteikšanās būtu jākļūst par jauno Kurzemes bīskapu, atpirka arī Kurzemes bīskapa tiesības par labu savam jaunākajam brālim Magnusam (Magnus Herzog von Holstein).
Dzīvesgājums
Dzimis Hadenhauzenas (Haddenhausen, tagad Mindenes daļa) pilskunga Johana Minhauzena ģimenē. 1525. gadā viņš bija Brēmenes domkungs, Reformācijas laikā 1530. gadā protestanti nodedzināja viņa tēva pili. 1540. gadā Johanu Minhauzenu ievēlēja par Kurzemes bīskapu, bet 1542. gadā par Sāmsalas-Vīkas bīskapu. Viņa valdīšanas laikā Kurzemē sāka ieceļot ebreji. 1557. gadā viņš iecēla savu brāli Kristapu Minhauzenu par Sāmsalas-Vīkas fogtu. Pēc Livonijas kara sākuma 1558. gadā viņš nolēma pārdot savas bīskapijas Dānijas karalim. 1559. gada septembrī Kristaps Minhauzens noslēdza vienošanos ar dāņu karali Frederiku II par viņa brāļa Johana atteikšanos bīskapa amata par labu Dānijai.
1562. gadā Johans Minhauzens uzturējās Kopenhāgenā, 1563. gadā atgriezās Mindenes bīskapijā, kur pārgāja luterticībā un apprecējās. Miris 1572. gadā, apglabāts Ferdenas doma baznīcā (Dom zu Verden).
Hronikas liecības
Rusova hronika par bīskapu Johanu raksta:
Kūns
Kūns (de; sieviešu dzimtē Kūna) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Vecais Sikspārnis
„Vecais Sikspārnis” bija no 1929. līdz 1940. gadam Latvijā izdots humoristiski satīrisks nedēļas žurnāls. Par savu priekšteci uzskatīja no 1922. līdz 1926. gadam iznākušo laikrakstu „Sikspārnis”. Redaktori — Alfrēds Veinbergs (pseidonīms Klenders; 1884—1962), Voldemārs Dragūns (pseidonīms — Navaha; 1902—?), Arnolds Ruberts (pseidonīms — Ačuks; 1893—1960) un M. Gailis (pseidonīms — L. Šanteklērs). Vienīgais latviešu satīriskais izdevums, kas darbojās Ulmaņa diktatūras laikā (1934—1940). Pēdējais laikraksta numurs iznāca 1940. gada 12. jūlijā, kad to slēdza Latviju okupējušais padomju režīms.
Buhāra
Buhāra ir pilsēta Uzbekistānā, Buhāras vilajeta administratīvais centrs pie Zarafšonas upes. Pilsētas vēsturiskais centrs ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Pēc iedzīvotāju skaita (aptuveni 263 tūkstoši) Buhāra ir piektā lielāka pilsēta Uzbekistānā. Vairums no iedzīvotājiem ir uzbeki, bet nozīmīgas minoritātes ir arī tadžiki un krievi. Buhāra ir viena no Zīda ceļa pilsētām.
Bolīds
Bolīds (grieķu βολίς, βολίδος — metamais šķēps) ir ļoti spožs meteors, kura spožums lielāks par −4 (Veneras vidējo zvaigžņlielumu). Spoži bolīdi redzami arī dienā; naktī redzams bolīda apvalks un aste. Bolīdu bieži pavada dzirksteļošana, uzliesmojumi, sprādzieni, pērkonam līdzīgi dārdi, meteorītu krišana.
Autoceļš P25
P25 autoceļš Smiltene—Strenči ir reģionālais Latvijas autoceļš, kas savieno Smilteni ar autoceļu A3 Strenčos. Autoceļa kopgarums ir 29,5 km un tas visā garumā klāts ar asfaltbetona segumu. Autoceļš šķērso Valmieras un Smiltenes novadus.
Kuibiševa
Kuibiševa var būt:
Pavadoņtelefons
Pavadoņtelefons ir mobilais telefons, kas sakaru nodrošināšanai tieši izmanto sakaru pavadoņus. Pavadoņtelefonus izmanto vietās, kur nav nodrošināts zemes mobilo tālruņu pārklājums.
Pavadoņtelefonu aparāti ir atkarīgi no pavadoņsistēmas, kuru tie izmanto. Var būt tā saucamie termināļi, kas sastāv no antenas un iekārtu bloka; tie var būt pārvietojami (mobili) vai fiksēti (piemēram, uz kuģa). Mūsdienās plašāk izmanto rokas ierīces. Kopā ar pavadoņtelefonu tajā var būt iebūvētas citas funkcijas, piemēram, GSM telefons, GPS iekārta.
Vloclavekas apriņķis
Vloclavekas apriņķis ir apriņķis Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistes dienvidaustrumos. Robežojas ar Kujāvijas-Pomožes vojevodistes Radzejovas, Aleksandrovas un Lipno apriņķiem, Mazovijas vojevodistes Plockas un Gostiņinas apriņķiem, Lodzas vojevodistes Kutno apriņķi, kā arī Lielpolijas vojevodistes Kolo apriņķi.
2009. gads sportā
Šeit ir apkopoti 2009. gada sporta notikumi.
Sjū Bērda
Suzzana Bridžita (Sjū) Bērda (en, dzimusi Ņujorkā, ASV) ir amerikāņu basketboliste, spēlē saspēles vadītājas pozīcijā, ASV sieviešu basketbola valstsvienības dalībniece. 2009. gada vasarā spēlēja WNBA komandā Sietlas "Storm". Kopā ar ASV izlasi ir izcīnījusi 2004., 2008. un 2012 gada Olimpisko spēļu zelta medaļas basketbola turnīrā.
Komariču rajons
Komariču rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala dienvidaustrumos. Tas robežojas ar Orlas un Kurskas apgabaliem austrumos, ar Brasovas rajonu ziemeļos, Suzemkas rajonu rietumos un Sevskas rajonu dienvidos.
Rajona administratīvais centrs ir Komariči. Galvenās upes ir Nerusa (rajona ziemeļu robežā) un tās kreisa pieteka Usoža.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Komariču rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Otrā pasaules kara gados, vācu okupācijas laikā, rajons bija Lokotas pašvaldības apvidus sastāvā.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Komariču rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 7 lauku pašvaldības.
2009. gada Strenču novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva saraksts "Nākotnes vārdā jau šodien!" (34,88%), bet kopā novada domē iekļuva 5 no 6 sarakstiem. Strenču novada domes vēlēšanās piedalījās 1 529 vēlētāji jeb 55,74% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 1 528, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 1 508 vēlētāji.
Blumfelds
Blumfelds var būt:
Viļņas ūnija
Viļņas ūnija ir 1561. gada 28. novembrī Livonijas kara laikā Viļņā noslēgta vienošanās starp Lietuvas lielkņazistes un Polijas karalistes valdnieka Sigismundu II Augustu un Livonijas ordeņa pēdējo Livonijas ordeņa mestru Gothardu Ketleru par personālūnijas izveidi, kas pēc 1566. gada Grodņas ūnijas noslēgšanas kļuva par Livonijas un Lietuvas reālūniju. Ar Viļņas ūniju, kas uztverams par padošanās paktu, Sigismunds II Augusts kļuva par Livonijas senioru, bet Gothards Ketlers par Livonijas vietvaldi un gubernatoru. Pakta pamatā bija senais Pax Romana princips, ko romieši bija ieviesuši, padarot pakļautās valstis par impērijas provincēm.
Ūnijas līgums ietvēra Padošanās līgumu (la) par Ordeņa padošanās noteikumiem un Sigismunda Augusta privilēģiju (la), kas garantēja pakļautajai Livonijas hercogistei evaņģēliski-luteriskās baznīcas, vācu valodas un pašpārvaldes tiesības.
Vēstures hronoloģija
Livonijas Konfederācijas sekularizācija un pāriešana Polijas-Lietuvas aizsardzībā (kā to 1525. gadā izdarīja Vācu ordeņa Prūsijas atzars, izveidojot Prūsijas hercogisti) ilga apmēram četrus gadus:
Sigismunda Augusta papildinātais tituls
Pēc Viļņas ūnijas parakstīšanas Sigismunda II Augusta tituls latīniski tika rakstīts šādi: "'Sigismundus Augustus Dei gratia rex Poloniae, magnus dux Lithuaniae, nec non terrarum Cracoviae, Sandomiriae, Siradiae, Lanciciae, Cuiaviae, Kijoviae, Russiae, Woliniae, Prussiae, Masoviae, Podlachiae, Culmensis, Elbingensis, Pomeraniae, Samogitiae, Livoniae etc. dominus et haeres'."
Semerenko
Semerenko (uk) ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Zelta Orda
Tās mongoļu iedzīvotāji savu valsti dēvēja par "ulusu" (mongoļu valodā "valsts") vai tās pirmā valdnieka Džuči dzimtas vārdā par "Džuči ulusu" (mn) vai arī par "Ulug ulusu". Lielākās pilsētas bija Saraja jeb "Batija Saraja" (pie Astrahaņas), Jaunā Saraja jeb Berkes Saraja (pie Volgogradas), Bolgāra, Novgoroda, Kazaņa un Azova.
Krievu hronikās Ordas hani šajā laikā tika dēvēti par cariem. Uzvarētie krievu kņazi kļuva par mongoļu hana vasaļiem, kam bija jāpiedalās mongoļu iekarošanas karagājienos un regulāri jāmaksā mesli. Meslu ievākšanu pārraudzīja Vladimiras baskaki (pārvaldnieki), viņi piedalījās krievu kņazu karagājienu organizēšanā pret Livoniju un Lietuvu, piemēram, Novgorodas hronikas vēstījumā minēts, ka baskaks Amragans 1269. gadā finansēja karagājiena rīkošanu uz Kolivaņu. Nodokļu uzskaitei tika rīkotas iedzīvotāju skaitīšanas, kas liecina, ka līdz 1274.-1275. gadam mongoļi bija pakļāvuši visus krievu kņazus. Lai kādu kņazu apstiprinātu amatā, viņam bija pienākums doties lejup pa Volgu uz Saraju pie Ordas hana.
Lai apspiestu nepaklausīgo kņazu pretošanos un ar varu ievāktu meslus, Zelta Ordas hani regulāri rīkoja karagājienus pret viņiem (1259., 1281., 1293., 1317., 1327., 1382., 1408. gados u.c.) 1325. gadā hans Uzbeks lielkņaza jarliku piešķīra Maskavas kņazam Ivanam I, kas savu meslu ievākšanas spēju dēļ tika iesaukts par Kaļitu ("naudas maku"). 1480. gadā Maskavas lielkņazs Ivans III atbrīvojās no pakļautības Lielās Ordas hanam Ahmedam.
No 16. līdz 19. gadsimta beigām Krievijas cariste, vēlākā Krievijas Impērija, pakļāva visas bijušās Zelta Ordas zemes.
Nosaukums
Uzskata, ka nosaukums "Zelta Orda" pirmo reizi rakstos parādījies jau pēc lielvalsts sabrukuma 1565. gadā izdotajā "Kazaņas vēsturē" kā apzīmējums valdnieka jurtai valsts galvaspilsētā Sarajā. Pirms tam krieviski lietoja apzīmējumu Orda (turku orta - "jurta"). Persiešu rakstos tā saukta par vai "Kipčaku stepi", savukārt latīņu valodā šīs valsts apzīmēšanai lietoja nosaukumu "Kumānu zeme" vai "Tatāru zeme".
Hana Batu valdīšana (1227-1255)
Mongoļu impērijas izveidotājs hans Čingiss neilgi pirms nāves sadalīja lielvalsti saviem četriem dēliem lielhana jeb kagana (turku: Qaghan) virsvadībā. Tomēr Džuči nomira vēl pirms tēva un viņa daļu ("Džuči ulusu") pārvaldīja viņa dēls Batu, Eiropā saukts par Batiju (valdīja 1227—1255).
Lai paplašinātu savus valdījumus, 1235. gadā hans Batu devās lielā karagājienā uz rietumiem un 1236. gadā iekaroja Volgas Bulgāriju, 1237. gadā padzina kumānus no tagadējās Ukrainas stepēm un Krimas pussalas. No turienes hans Batu no 1238. līdz 1240. gadam devās uz ziemeļiem karagājienos pret krievu kņazu valstīm. Vladimiras-Suzdaļas kņazu Aleksandru Ņevski viņš iecēla par lielkņazu, kuram piešķīra varas pilnvarojumu ("jarliku").
1241. gadā Batu hana karaspēks iebruka Polijā, kur kaujā pie Ļegnicas sakāva apvienoto poļu kņazu un Vācu ordeņa karaspēku. Pēc tam mongoļi uzbruka Vīnes cietoksnim, kas netika ieņemts, jo Batu hans saņēma vēstījumu, kas viņam steidzami jāatgriežas Mongolijā sakarā ar cīņu par varu pēc lielhana Ugedeja nāves. Pa ceļam mājup mongoļu karaspēks izpostīja Ungāriju un 1242. gadā Batu hans Volgas lejtecē bijušās hazāru galvaspilsētas Itiļas tuvumā nodibināja savu jauno galvaspilsētu Saraju.
1246. gadā mongoļu dzimtu pārstāvju sapulce (kurultajs) par lielhanu ievēlēja Gujuku (Güyük). Viņš pieprasīja hanam Batu ierasties pie viņa, tā vietā Batu 1247. gadā uz Karakorumu aizsūtīja krievu kņazu Andreju Jaroslaviču, kuru apstiprināja par Vladimiras-Suzdaļas lielkņazu, un viņa brāli kņazu Aleksandru Jaroslaviču, kuru iecēla par Kijivas lielkņazu. 1248. gadā hans Gujuks mira un par lielhanu 1251. gadā ievēlēja hanu Munke. Jaunais mongoļu valdnieks pavēlēja uzsākt vispārēju tautas skaitīšanu un nodokļu ievākšanu, kas 1252. gadā izraisīja sacelšanos krievu kņazistēs.
Kad Hans Batu nosūtīja karavadoni Nevruju apspiest nemierus, Vladimiras lielkņazs Andrejs aizbēga uz Pleskavu, kur lūdza palīdzību Livonijas ordenim. Tādēļ par Vladimiras lielņazu 1252. gadā iecēla Aleksandru, kas palīdzēja apspiest sacelšanos.
1253. gadā Romas pāvests Inocents IV izsludināja jaunu krusta karu pret mongoļu valdnieku Batuhanu, aicinot tajā piedalīties kristītos Livonijas, Bohēmijas, Morāvijas, Serbijas, Pomerānijas un Lietuvas iedzīvotājus.
Uzvarētais lielkņazs Andrejs Jaroslavičs 1256. gadā devās pie mongoļu hana uz Saraju, kur viņam tika piedots. Tajā pašā gadā hans Batu nomira un par viņa pēcteci tika iecelts hans Sartaks, kas drīz pēc tam nomira.
Nemieru laiks (1257-1304)
1257. gadā par Ordas hanu iecēla Batu jaunāko brāli Berki ( Berke, valdīja 1257—1266), kas bija pārgājis islāma ticībā. Galīcijas-Volīnijas kņazs Daniels, ko Romas pāvests bija kronējis par Krievzemes karali, 1257. gadā sacēlās pret mongoļu virsvaru un iekaroja Kijivu. 1258. gadā Lietuvas un Polockas karaspēks uzbruka Smoļenskai un Toržokai. Tā paša gada ziemā Zelta Ordas karaspēks sakāva lietuviešus un ieņēma visu Lietuvas zemi.
1259. gadā mongoļu karaspēks karavadoņa Boroldaja vadībā iebruka Galīcijā un piespieda Danielu padoties. Lielkņazs Aleksandrs Ņevskis 1259. gadā apspieda pret mongoļiem vērsto Novgorodas sacelšanos un krievu kņazu zemēs beidzās vispārējā tautas skaitīšana.
1259. gadā hans Berke organizēja jaunu karagājienu uz rietumiem un mongoļu sūtītais krievu kņazu karaspēks iebruka Lietuvas un Polijas karaļu zemēs un kopā ar žemaišiem cīnījās pret Vācu ordeni. Hans Berke esot pat pieprasījis Ungārijas un Francijas karaļu atcelšanu.
Pēc lielhana Munke nāves 1259. gadā no jauna atsākas cīņa par varu un par jauno mongoļu valdnieku kļuva lielhans Hubilajs (Kublai Khan), kas impērijas galvaspilsētu pārcēla uz Pekinu. 1262. gadā sākās Džuči ulusa karš ar mūsdienu Irānas teritorijā izveidoto Hulegu ulusu par ietekmi Vidusāzijā un Ziemeļkaukāzā. Tajā laikā Suzdaļā sakās sacelšanās, kurā nogalināja mongoļu nodokļu vācējus, bet lielkņazs Aleksandrs pierunāja hanu Berke nesūtīt soda ekspedīciju pret krieviem.
Pēc tam, kad Lietuvas karalis Mindaugs 1262. gadā noslēdza savienību ar Vladimiras lielkņazu Aleksandru Ņevski un lietuvieši kopā ar krieviem uzbruka Livonijas ordenim, Romas pāvesta kūriju sasniedza ziņas, ka Lietuvas karalis arī ir kļuvis par Ordas vasali.
1264. gadā ordas karavadonis Nogajs kopā ar bulgāru vasaļiem iebruka Bizantijas impērijā un piespieda ķeizaram Mihaelam VIII Palaiologam noslēgt miera līgumu. Tai pašā gadā hans Berke mira karagājienā pāri Kaukāza kalniem, par viņa pēcteci lielhans Hubilajs 1266. gadā iecēla hana Batu mazdēlu Munketimuru (Mengu-Timur, valdīja 1266-1282), kas bija labvēlīgs pret kristiešiem un 1267. gadā atļāva krievu pareizticīgās baznīcas priesteriem nemaksāt nodokļus un itāļu (Dženovas un Venēcijas) tirgoņiem piešķīra īpašas tiesības Azovas un Kafas ostās.
Saziņā ar hanu Munketimuru Vladimiras lielkņazs Jaroslavs 1268. gadā organizēja lielu karagājienu Dāņu Igaunijas pakļaušanai. Rakveres kaujā Livonijas Konfederācijas karaspēkam izdevās apturēt iebrukumu un piespiest atgriezties savas zemēs. 1269. gadā Livonijas karaspēks aplenca Pleskavu un tika parakstīts tirdzniecības līgums, kurā vācu tirgoņiem atļāva brīvi pārvietoties krievu kņazu zemēs.
Saglabājusies šāda lielkņaza Jaroslava "grāmata", kas pamatojās uz hana Munketimura "jarliku": "Munke-Timura vārds kņazam Jaroslavam: dod vācu tirgoņiem ceļu savās zemēs. No kņaza Jaroslava Rīgas ļaudīm, lieliem un maziem un visiem: jūsu ceļš ir brīvs caur manām zemēm, kas nāks karot, ar tiem es darīšu, ko zināšu, bet tirgoņiem ceļš ir brīvs."
1282. gadā par Ordas hanu kļuva islāmticīgais Tuda-Mengu (Töde Möngke, valdīja 1282—1287), kas atzina savu pakļaušanos Pekinas lielhanam Hubilajam. Viņš bija vājš valdnieks un šajā laikā pieauga karavadoņa Nogaja (Nogai) ietekme, kas autonomi valdīja Ordas rietumu daļā un pakļāva savai kontrolei Bulgārijas (1284) un Serbijas (1287) valdniekus, kā arī kopā ar krievu kņaziem iebruka Ungārijā (1285) un Polijā (1287). Nogajs 1285. gadā atbalstīja krievu kņazu Dmitriju viņa cīņā par varu Vladimirā pret viņa brāli Andreju, kuru atbalstīja hans Tuda-Mengu. 1287. gadā hans Tuda-Mengu tika atcelts un pie varas nokļuva hans Tulabuga (Talabuga, valdīja 1287—1291). Karavadonis Nogajs 1291. gadā arī viņam atņēma varu un par Ordas hanu kļuva Tohtogu (Toqta, valdīja 1291—1312), kas 1293. gadā sūtīja karagājienā savu brāli atcelt no varas Vladimiras lielkņazu Dmitriju. 1299. gadā hans Tohtogu devās karagājienā pret nepakļāvīgo karavadoni Nogaju un nogalināja viņu. Pēdīgi 1304. gadā hans Tohtogu atzina Pekinas lielhana Temura (Temür Öljeytü) virsvadību un lika atjaunot pārtrauktos pasta sakarus ar citam mongoļu impērijas daļām. 1308. gadā viņš piespieda Dženovas tirgotājiem atstāt Kafas pilsētu.
Carry Out
Carry Out ir trešais singls no Timbaland trešā solo studijas albuma Timbaland Presents Shock Value II. Dziesma sarakstīja Timbaland kopā ar Džastinu Timberleiku, un tajā piedalās arī pats Timberleiks. Timbaland ir teicis ka Carry Out ir viņa mīļākā dziesma no albuma.
Zelta Orda
Hana Uzbeka un viņa pēcteču valdīšana (1312—1359)
1313. gadā par Ordas hanu kļuva Munketimura mazdēls Muhameds Uzbeks (Öz-Beg, valdīja 1313-1342), kas atjaunoja savienību ar Kairas Mameluku sultanātu, aizliedza savā valstī piekopt budismu un šamanismu, padarot islāmu par valsts reliģiju.
Carry Out
Mūzikas video
Mūzikas video singlam "Carry Out" tika uzfilmēts 2009. gada decembrī, un tiks izdots 2010. gada janvārī.