cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pilskalnes pagasts
Pilskalnes pagasts var būt:
Phoenix
Phoenix var būt:
Igors Kravčuks
Igors Kravčuks (dzimis ) ir bijušais krievu hokejists, aizsargs. Karjeras laikā kļuvis par divkārtēju Olimpisko čempionu un tikai vienu no astoņiem hokejistiem, kas izcīnījuši četras Olimpiskās medaļas. Karjeras pirmo pusi Kravčuks aizvadīja PSRS hokeja čempionātā, taču tad pārcēlās uz NHL, kopumā 12 sezonās aizvadot 699 spēles un atzīmējoties ar 274 rezultativitātes punktiem.
Pašlaik (2014) Kravčuks ir KHL kluba Čerepovecas "Severstal" galvenā trenera palīgs.
Spēlētāja karjera
Hokejista karjeru pieaugušo komandā Kravčuks sāka 1982.—83. gada sezonā, kad debitēja PSRS hokeja čempionāta vienībā Ufas "Salavat Julajev". Dzimtajā Ufā aizsargs spēlēja līdz 1986.—87. gada sezonai, taču tad pievienojās Maskavas CSKA. CSKA sastāvā Kravčuks spēlēja līdz pat 1991.—92. gada sezonas vidum, kad pārcēlās uz Ziemeļameriku.
1991.—92. gada sezonā Kravčuks debitēja NHL vienības Čikāgas "Blackhawks" sastāvā. Aizsargam izdevās nostiprināties NHL, lai gan jau nākamajā sezonā Kravčuks tika aizmainīts uz Edmontonas "Oilers" vienību. 1993.—94. gada sezona bija pirmā pilnā sezona, ko Kravčuks aizvadīja NHL. "Oilers" rindās viņš spēlēja līdz pat 1995.—96. gada sezonas vidum, kad nonāca Sentluisas "Blues" rindās.
Siltā fronte
Siltā fronte ir siltās gaisa masas lēna ienākšana kādā teritorijā. Parasti tas notiek, siltajam gaisam lēni, divu — triju dienu laikā slīdot pa aukstā gaisa masu virzienā uz augšu. Lielā augstumā veidojas spalvmākoņi, kas ar laiku pārvēršas par slāņmākoņiem un tad par lietus slāņmākoņiem, no kuriem ilgstoši līst vai smidzina smalks lietus. Spalvmākoņi izveidojas divas dienas pirms lietus un 700—800 km pirms pašas frontes līnijas, parasti 7—10 km augstumā virs Zemes. Spalvmākoņi izskatās plāni, tie bieži pēc izskata atgādina spalvas, tie var izskatīties arī āķveidīgi. Tie neveido ēnu uz Zemes virsmu, bet gan laiž cauri Saules gaismu. Šo mākoņu kustība ir praktiski nepamanāma un šķiet, ka tie vispār nekustas uz priekšu. Nokrišņi no šiem mākoņiem neizkrīt. Tomēr tikai pati spalvmākoņu parādīšanās vien nenozīmē, ka tuvojas siltā fronte, bet tā tuvojas tad, ja spalvmākoņus pamazām nomaina jau biezāki slāņmākoņi, kas vienmērīgā slānī noklāj visas debesis, bet pēc tam parādās arī lietus slāņmākoņi, kas atnes ilgstošu, parasti smalku lietu. Pēc šī lietus, kas var ilgt visu dienu, ienāk siltais gaiss un gaisa temperatūra paaugstinās.
Diezgan bieži par siltās frontes tuvošanos liecina arī atmosfēras spiediena krišanās.
Frontes laikā dažreiz mēdz būt arī vējš. Parasti ir tā, ka jo lielāka ir gaisa temperatūras atšķirība starp silto un auksto gaisa masu, jo lielāks arī būs vējš.
Silto fronti sinoptiskajās kartēs apzīmē ar sarkanu līniju un apaļiem pusapļiem, kuri vērsti frontes kustības virzienā
Siltā fronte kustas aukstā gaisa virzienā. Tuvojoties siltajai frontei, sāk krist atmosfēras spiediens, mākoņi kļūst blīvāki, sāk izkrist nokrišņi. Ziemā frontes laikā novērojami zemie slāņmākoņi. Gaisa temperatūra un mitrums lēnām palielinās. Pastiprinās vējš. Kad fronte jau ir pārgājusi, vēja virziens mainās un tas pagriežas pulksteņrādītāja kustības virzienā, spiediena krišanās palēninās un pat sākas tā pieaugums, mākoņi izzūd, nokrišņi izbeidzas.
Siltais gaiss, pārvietojoties aukstā gaisa virzienā, satiekas ar auksto gaisu un sāk celties uz augšu gar šo auksto gaisu un pamazām atdziest. Pienāk brīdis, kad gaiss jau satur pārāk daudz mitruma un sāk veidoties mākoņi. Mākoņi nomainās no spalvu slāņmākoņiem uz augstajiem slāņmākoņiem un tad tie pārvēršas par lietus slāņmākoņiem.
Sergejs Zinovjevs
Sergejs Zinovjevs (, dzimis 1980. gada 4. martā, Prokopjevskā, PSRS) ir bijušais krievu hokejists, centra uzbrucējs, Krievijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 10 spēles NHL kluba Bostonas "Bruins" rindās, taču karjeras lielāko daļu pavadījis dažādos Krievijas klubos. Divreiz kļuvis par Krievijas čempionu. Izlases sastāvā kļuvis par divkārtēju Pasaules čempionu.
Spēlētāja karjera
2000. gadā Zinovjevs tika draftēts NHL, 2003—04 sezonā aizvadot 10 spēles NHL kluba Bostonas "Bruins" rindās, bet pēc tām atgriezās "Ak Bars" rindās. 2006. gadā Zinovjevs kļuva par Krievijas čempionu, bet 2007. gadā viņš, kopā ar komandu, uzvarēja Eiropas čempionu kausa izcīņā. 2008. gada Kontinentālā kausa superfinālā viņš bija visvairāk vārtus guvušais spēlētājs, tādējādi palīdzot savai komandai tajā uzvarēt. 2008-09 sezonu noslēdza Maskavas "Dinamo" rindās, lai gan sezonu iesāka "Ak Bars", kuras sastāvā spēlēja jau kopš 2002. gada. Uz "Dinamo" viņš pārcēlās pēc ilgstoša konflikta ar "Ak Bars" komandas treneri. 2010.—11. sezonā, spēlējot Ufas "Salavat Julajev" rindās, Zinovjevs izcīnīja Gagarina kausu. Pēc 2013.—14. gada sezonas noslēdza karjeru.
Krievijas hokeja izlases sastāvā Sergejs spēlējis 2010. gada Olimpisko spēļu turnīrā, kā arī sešos Pasaules čempionātos, kā arī 2000. gada Pasaules čempionātā junioriem. Viņš bija izlases sastāvā arī pirms 2004. gada Pasaules čempionāts, bet tika atsaukts, jo dopinga tests norādīja uz marihuānas lietošanu.
Pjaui
Pjaui vai Pjauī (pt-br) ir Brazīlijas štats tās Ziemeļaustrumu reģionā. Robežojas rietumos ar Maraņaunas un Tokantinsas štatiem, dienvidos ar Baijas un austrumos ar Searas un Pernambuku štatiem. Ziemeļos štats robežojas ar Atlantijas okeānu. Administratīvais centrs un lielākā pilsēta — Terezina.
Etimoloģija
Nosaukums "Pjaui" nāk no tupu valodas vārda "Piava", kā šajā valodā sauc vietējo starspurzivju klases zivi Leporinus obtusidens, un upei raksturīgās galotnes í.
Vēsture
Pjaui štatā ir ne mazums indiāņu senvietu. Tā, nacionālajā parkā Serra da Kapivara, kas iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, atrastas ap 400 arheoloģiskas vietas un lielākā klinšu zīmējumu kolekcija pasaulē. Tomēr tā rakstītā vēsture sākas XVII gadsimtā, kad šeit sāka apmesties kolonisti. Tie bija lopkopji, jezuītu misionāri un paputējuši aristokrāti, kuri atveda sev līdzi vergus no Āfrikas vai padarīja par tādiem vietējos indiāņus. Lielās lopkopju saimniecības sāka iespiesties arī no attīstītākajām kaimiņu teritorijām. Par sākumu uzskata 1674. gadu, kad lopkopis Domingušs Afonsu Mafrense no Portugāles apmetās vietā, kur tagad ir pilsēta Oeiraša. Pēc nāves viņš visus savus 30 rančo novēlēja jezuītiem, tā stiprinot viņu pozīcijas reģionā. Līdz XVIII gadsimta vidum jezuīti bija kļuvuši par galveno lopkopības un līdz ar to visas saimniecības virzītājspēku, taču 1759. gadā tie tika izraidīti no Portugāles un tās kolonijām pēc konflikta ar faktisko Portugāles vadītāju marķīzu Pombālu, bet jezuītu lielsaimniecības sagrāba karaļa vara. XVIII gadsimta sākumā no Maraņaunas provinces tika izdalīta Pjaui kapitānija, kopš 1759. gada to vadīja gubernators. 1821. gadā Pjaui ieguva provinces statusu. 1822. gada septembrī Brazīlija pēc varas maiņas Lisabonā ieguva neatkarību no Portugāles, taču vairākas ziemeļaustrumu provinces, ieskaitot Pjaui, palika Portugāles spēku kontrolē. Radās pretrunas starp portugāļu kontrolēto provinces galvaspilsētu Oeirašu un brazīliešus atbalstošo bagātāko Pjaui provinces daļu Parnaibu. 1823. gada martā Pjaui teritorijā pie Ženipapu upes notika kauja, kurā neapmācītie un slikti bruņotie brazīliešu kaujinieki smagi zaudēja — ap ceturtdaļu to nonāca gūstā,— toties bēgot viņiem izdevās sagrābt pretinieku apgādes vezumus, un portugāļiem nācās atgriezties Oeirašā. Pēc dažiem mēnešiem politiskā situācija izmainījās, un portugāļi bija spiesti atstāt visu Brazīlijas teritoriju. Republikāņu un zemnieku nemieri, kas tālākajos gadu desmitos notika reģionā, maz skāra Pjaui. Toties notika strīdi par galvaspilsētas izvietojumu, jo Oeiraša lai arī atradās provinces centrā, bet neauglīgā apkaimē bez ūdensceļiem. Bija vairāki pretendenti, taču tika nolemts uzbūvēt jaunu galvaspilsētu Parnaibas upes krastos. Šī kopš 1852. gada celtā pilsēta tika nosaukta par Terezinu un bija pirmā pilsēta Brazīlijā, kas tika celta pēc vienota plāna. Ielas tika apstādītas ar mango kokiem, pateicoties kam to vēl tagad sauc par "zaļo pilsētu", un tā kļuva par vienīgo provinces galvaspilsētu ziemeļaustrumos, kas neatrodas pie jūras. Pašu izeju pie jūras Pjaui ieguva tikai 1880. gadā, apmainoties teritorijām ar Searu. 1888. gadā visā Brazīlijā tika pilnībā aizliegta verdzība, kas vājināja Pjaui saimniecību, salīdzinot ar attīstītākajiem reģioniem. 1889. gadā Brazīlijas provinces tika pārveidotas par štatiem.
Hidrogrāfija
Parnaibas upes baseins nosaka dzīves režīmu lielākajā daļā šī lauksaimnieciskā štata gan ar savu ekoloģisko ietekmi, gan kā transporta ceļš, neraugoties uz ūdenskritumiem augštecē virs Terezinas. Tomēr, no jūnija līdz oktobrim tajā ir zems ūdens režīms, kas skaidrojams gan ar sauso sezonu, gan mežu izciršanu, kas izjaukusi ūdens balansu reģionā un padarījusi neiespējamu kādreizējo lielu kuģu navigāciju. Upi stipri piesārņo rūpniecība. Augštecē Gvadalupes pilsētā uzbūvēts HES dambis. Lejtecē Parnaibas delta ir dabas aizsardzības un tūrisma objekts. Upe veido dabisku robežu ar Maraņaunas štatu.
Augājs
Pjaui izplatīti 5 augāju veidi:
Iedzīvotāji
Ieradušies kolonisti verdzības posmā tikpat kā iznīcināja pirmiedzīvotājus — indiāņus, to vietā ievedot vergus no Āfrikas. Nelabvēlīgais klimats un ģeogrāfiskais novietojums iekšzemē pirmajos gadsimtos neveicināja masveidīgu teritorijas kolonizēšanu, un arī vēl pašlaik iedzīvotāju blīvums štatā ir līdzīgs Saūda Arābijai (13 cilv./km²) un vairāk kā divkārt atpaliek no Latvijas. Pēdējos 25 gados iedzīvotāju skaits Pjaui pieaug apmēram par 1% gadā. Divas trešdaļas iedzīvotāju dzīvo pilsētās, gandrīz puse pilsētnieku — galvaspilsētā Terezinā.
Etniskais iedalījums
Brazīlijas Ģeogrāfijas un statistikas institūts (IBGE) ievāc informāciju pa rasēm un šķiro tās pēc krāsas. Pēc 2015. gada datiem, 68% štata iedzīvotāju pārstāvēja "brūno" rasi — jauktus dažādu rasu kreolus, kuri ir lielākā grupa arī visā valstī. 21,6% bija "baltie", 10,3% "melnie", un mazāk kā 0,1% "dzelteno" un indiāņu. Vairums iedzīvotāju ir portugāļu un portugāļu Āfrikas koloniju izcelsmes, tomēr ir izņēmumi — tā, Florianu pilsētu lielā mērā veidojuši emigranti no mūsdienu Sīrijas un Libānas.
Reliģija
Pēc IBGE 2016. gada datiem, 85% Pjaui iedzīvotāju atzina sevi par piederīgiem Romas katoļu baznīcai. 10% pārstāvēja protestantu baznīcas, 3% bija nereliģiozi, 2% piederēja citām reliģijām. Katoļu pārsvars pār protestantiem Pjaui ir vislielākais valstī.
Dzīvesveids
Pjaui uz pārējās Brazīlijas fona izceļas ar neparasti lielu mājas kaķu daudzumu — 32,4% mājsaimniecību tur reģistrētus kaķus, kas gandrīz divkārt pārsniedz vidējo valsts rādītāju.
Politika un administrācija
Štata izpildvaru vada gubernators, ko ievēl uz četriem gadiem vispārējās vēlēšanās. 2018. gadā par gubernatoru ceturto reizi (ar pārtraukumu) tika ievēlēts Žozē Velingtons Barosu de Araužu Diašs (Velingtons Diašs) no mēreni kreisās Strādnieku partijas. Štata likumdošanas sapulce ir vienpalātas, tā arī tiek ievēlēta uz četriem gadiem. No 30 tās deputātiem 2019.-2022. gados lielākā frakcija ar 6 deputātiem ir centriskajai Brazīliešu Demokrātiskajai kustībai (MDB), pa 4 deputātiem ir Strādnieku partijai (PT), uz centrismu pārgājušajiem Progresistiem (PP) un uz centrismu pārgājušajai Brazīliešu Strādnieku partijai (PTB). Trīs deputāti pārstāv uzskatos daudzveidīgo Republikas partiju, un 8 partijām ir pa vienam deputātam. Federālajā līmenī Pjaui pārstāv trīs senatori un 10 deputāti.
Administratīvais iedalījums
Štats līdz 2017. gadam sastāvēja no 4 viduslīmeņa reģioniem (Mesorregião) — ziemeļu, vidusziemeļu, dienvidaustrumu un dienvidrietumu, kuri bija sīkāķ iedalīti 15 mikroreģionos. Pēc jaunā iedalījuma, štats sastāv no 6 vidējā līmeņa reģioniem, kas nosaukti pēc to centriem (Bon Žezusa, Florianu, Parnaiba, Pikusa, Sanraimundunonatu, Terezina), kuri ietver 19 tuvā līmeņa reģionus. Reforma tika veikta, lai reģionālie centri būtu vieglāk pieejami.
Teritoriālais strīds
1880. gadā, sakārtojot robežu ar Searas štatu, palika strīds par Ibiapapas kalnu grēdas daļu ap 3000 km2 platībā, kuru kontrolē Seara. 1920. gada arbitrāža nepalīdzēja. 2008. gadā Pjaui griezās pie Searas ar aicinājumu uz pārrunām. Tas tika pieņemts, bet trīs gadu ilgās sarunas neko nedeva. 2010. gada tautas skaitīšanā abi štati pieskaitīja sev 29 tūkstošus cilvēku, kas dzīvoja apstrīdamajā teritorijā. Pjaui argumentē savas prasības ar to, ka šī teritorija ir labāk saistīta ceļiem ar to nekā ar Searu, tāpēc iedzīvotājiem būtu izdevīgāk piederēt pie Pjaui. Seara no savas puses norāda, ka visa sistēma ir ieprogrammēta uz to, ka šie ļaudis dzīvo viņu štatā.
Saimniecība
Pjaui ir lauksaimniecisks štats un viens no nabadzīgākajiem valstī, liela lomu saimniecībā ir federālās dotācijām. Štata izvedums 2012. gadā par 64% sastāvēja no sojas un 21% — vaska. Valsts subsidēta sojas ražošana tiek strauji kāpināta gan šajā, gan apkārtējos štatos — Matopibā (Maraņauna+Tokantinsa+Pjaui+Baija). Attīstīta ganību lopkopība, sausajos reģionos valsts atbalstīja kazu audzēšanu, tradicionāli audzē liellopus, arī aitas un cūkas. Tiek audzēta manioka, rīss, cukurniedres, kukurūza, kokvilna. No augļiem biežākie ir apelsīni, kešju rieksti un mango. No derīgajiem izrakteņiem Pjaui atrasti lieli niķeļa un dzelzs krājumi, notikuši veiksmīgi dabas gāzes un dārgakmeņu (opāls, dimanti) meklējumi. Ir cerības šajā maz pētītajā teritorijā atrast arī citus izrakteņus. Atrasti arī ievērojami pazemes ūdens uzkrājumi. Rūpniecība sastāv no pārtikas, tekstila un cementa ražotnēm. Pjaui pats sevi apgādā ar atjaunojamo elektroenerģiju, pateicoties HES Boaesperansa uz Parnaibas ar 237 MW jaudu, saules elektrostacijai Novaolindā ar 292 MW jaudu un vairākiem vēja parkiem ar kopējo jaudu 1443 MW. Rūpniecības un tirdzniecības ministrija orientē Pjaui ārējo tirdzniecību uz Āfriku caur Parnaibas brīvās tirdzniecības zonu, aicinot šai reģionā ražot soju, augļus, medu, vasku, audzēt zivis un attīstīt citas biotehnoloģijas. Valdība ir vairākkārt subsidējusi šādus projektus, piemēram, biodīzeļa ražošanā, taču tie bieži nav izdevušies un sastapuši pretestību. Posmā no 2002. līdz 2016. gadam Pjaui IKP pieauga vidēji par 4%, neraugoties uz to, ka pēdējā šā perioda gadā tas kritās par 6,3% (visā valstī — par 3,3%). Pjaui 2016. gadā deva 0,7% no visas valsts kopprodukta, 2002. gadā — 0,5%.
Tūrisms
Pjaui apmeklē apmēram miljons tūristu gadā, kas ir daudz šādam nomaļam reģionam. Galveno interesi izsauc dabas vērtības — nacionālie parki Serra da Kapivara, Setesidades, Serra das Konfusjones, ekoloģiskais parks Kašueira du Urubu un Parnaibas deltas aizsargājamā zona. Tūrismam nozīmīgi ir arī daudzie arheoloģiskie un paleontoloģiskie atradumi, pasaules lielākais ikgadējais izrotātu mašīnu festivāls Terezinā, humora festivāls Piripiri, kaitsērfingam piemērotā vējainā okeāna pludmale.
Transports
Lai gan visumā transporta tīkls Pjaui ir nepietiekami attīstīts, visi galvenie transporta veidi vismaz galvaspilsētā ir pieejami.
Dzelzceļš
Vienīgais funkcionējošais štata dzelzceļš ir līnija Sanluisa (Maraņaunā) — Fortaleza (Searā). Līnija iet caur Terezinu, Altusu un Kampumajoru. Līdz Terezinai pār Parnaibas upi tā tika uzbūvēta 1938. gadā un pēc tam lēni virzīta tālāk uz austrumiem. Virzienā uz Sanluisu tā tiek izmantota tikai kravas — pārsvarā degvielas — pārvadājumiem, pasažieru pārvadājumi tajā beidzās 1991. gadā līnijas sliktā stāvokļa dēļ. Arī virzienā uz Fortalezu līnija tiek lietota tikai kravas pārvadājumiem. Agrāk pastāvēja arī līnija Terezina—Altusa—Parnaiba, taču pēc 1979. gada tā praktiski pārstāja darboties un daļā posmu sliedes vairs nav saglabājušās. Ir plāni šo pēdējo līniju atjaunot.
Autoceļi
Autoceļi Pjaui ir galvenais transporta veids. Galvenie federālie autoceļi ved caur visu štatu, tiesa gan, ne vienmēr tie ir izbraucami un ne visos posmos jau uzbūvēti, kā trase BR-020 Brazilja—Fortaleza, kura ved caur Pjaui austrumdaļu un tieši šai štatā ir vissliktākajā stāvoklī. Neraugoties uz biežām šādām problēmām, jebkurš štata nostūris ir sasniedzams ar auto pa kādu no ceļiem. Pastāv arī autobusu līnijas, lai gan tās neaptver visu štata teritoriju.
Metro
Viena līnija darbdienās pastāvīgi funkcionē Terezinā ar 11 stacijām 13,5 km garumā, tiek plānots pagarinājums un līnijas modernizācija. 1974. gada Ungārijā ražotos vagonus, ko savulaik Brazīlija iemainīja pret kafiju, 2018. gadā sāka mainīt pret jauniem. Vidējais kustības ātrums 30 km/st, dienā vidēji tiek pārvadāts 15 tūkstošu pasažieru. Pārmērīgi augušo celtniecības izdevumu un neveiksmīgā staciju izvietojuma dēļ metro sistēma vēl nav sasniegusi tos līnijas garuma un pārvadāto cilvēku skaita rādītājus, kas bija ieplānoti būves sākumā 1988. gadā. Salīdzinājumam, pilsētas ap 90 autobusu līnijas pārvadā dienā vairāk kā 200 tūkstošu pasažieru. Taupības nolūkos daļa no metro līnijas ir apvienota ar Fortalezas—Sanluisas dzelzceļu.
Sports
Lai gan galvenais sporta veids Pjaui ir futbols, pamanāmi ir arī regbija un basketbola klubi. Parasti visas sporta komandu spēles notiek štata ietvaros, retāk ar izbraukumiem uz citiem ziemeļaustrumu štatiem.
Margarīnskābe
Margarīnskābe (n-heptadekānskābe, daturīnskābe, С16Н33СООН) pieder pie piesātinātajām taukskābēm. Margarīnskābe ir balta, vaskaina, kristāliska viela (adatveida kristāli). Margarīnskābes sāļus un esterus sauc par heptadekanoātiem.
Vēsture
Nosaukumu "margarīnskābe" ( — 'pērle') pirmais sāka lietot franču ķīmiķis Mišels Ežēns Ševrels 1813. gadā. Pārziepojot cūkas speķi, Ševrels ieguva taukskābi, kuras pilieniņi mirdzēja kā pērles un nosauca to par margarīnskābi. Tā kā Ševrels bija pazīstams ķīmiķis, profesors ar lielu autoritāti, viņa darbu ilgu laiku neviens neapšaubīja. Taču 1857. gadā vācu ķīmiķis Haincs taukskābi ar 17 oglekļa atomiem ieguva mākslīgi sarežģītas daudzu ciklu sintēzes ceļā. Katrs cikls pagarināja oglekļa atomu ķēdi par vienu vienību un sastāvēja no 5 stadijām, kur galvenā bija reakcija R–I + KCN → R–CN + KI (R — ogļūdeņraža radikālis). Iztērējis lielu daudzumu laika un ciānkālija, Haincs no etanola (2 oglekļa atomi) pēc 15 cikliem ieguva karbonskābi ar 17 oglekļa atomiem. Pēc diviem gadiem šo pašu skābi sintezēja cits vācu ķīmiķis — Krafts, vienkāršā četru stadiju sintēzē saīsinot par vienu atomu stearīnskābes molekulu. Haincs un Krafts konstatēja, ka mākslīgi iegūtā heptadekānskābe atšķiras no Ševrela margarīnskābes, kura, kā izrādījās, bija palmitīnskābes un stearīnskābes maisījums ar vidējo formulu C17H34O2, un termins "margarīnskābe" uz laiku vispār pazuda no ķīmiskās literatūras. 19. gadsimta beigās 17 atomu piesātināto karbonskābi tomēr it kā atklāja dabiskā avotā — velnābola (Datura stramonium) sēklu eļļā — un nosauca par daturīnskābi. Rūpīgāki pētījumi tomēr liecināja, ka "daturas eļļā" šādas skābes nav. Ilgu laiku tika uzskatīts, ka nepāra taukskābes dabā nav sastopamas. 1947. gadā grupa amerikāņu ķīmiķu savāca frizētavās 45 kg matu un ieguva no tiem 5 g margarīnskābes estera. 1957. gadā margarīnskābe tika izolēta no sviesta taukiem.
Atrašanās dabā
Līdzīgi citām taukskābēm ar nepāra oglekļa atomu skaitu molekulā, dabā sastopama daudz retāk, nekā karbonskābes ar pāra oglekļa atomu skaitu molekulā. Ar mūsdienu hromatogrāfiskās analīzes metodēm margarīnskābe nelielos daudzumos (līdz 2%) atklāta daudzos dabas produktos — liellopu taukos, sinepju eļļā, sviestā un citur.
Keitija Perija
Biogrāfija
Dzimusi Kalifornijā mācītāja ģimenē. Uzaugusi, klausoties evaņģēlisko mūziku, gospeļus un dziedāšanu baznīcā.
Umberto I
Umberto I (it), pilnā vārdā Umberto Ranjeri Karlo Emanuele Džovanni Marija Ferdinando Eidženio di Savoja (it; dzimis, miris ), bija Itālijas karalis no 1878. gada 9. janvāra līdz savai nāvei atentātā 1900. gadā.
Dzimis Turīnā, toreiz Sardīnijas Karalistes galvaspilsētā. Pirmā apvienotās Itālijas karaļa Viktora Emanuela II vecākais dēls. Umberto I skolotāju vidū citu starpā bija Masimo Tarapelli. Dienēja Sardīnijas armijā un piedalījās Solferino kaujā 1859. gadā. 1868. gadā apprecējies ar savu māsīcu Savojas Margaritu. 1869. gadā viņiem piedzima dēls — nākamais Itālijas karalis Viktors Emanuels III.
Umberto I valdīšana Itālijā bija sociālo nemieru laiks. Relatīvi nesen karalistei bija pievienota Abu Sicīliju karaliste, Itālija ar mainīgu veiksmi centās iegūt kolonijas Āfrikā. Valstī izplatījās sociālistiskas un anarhistiskas idejas un attīstījās strādnieku kustība.
Umberto I šajos apstākļos ieņēma ļoti konservatīvu nostāju, demonstrācijas bieži izdzenājot ar bruņotu spēki, kas mazināja karaļa popularitāti. 1898. gada 7. maijā demonstrāciju novēršanai Milānā Umberto I ģenerālis izmantoja artilēriju, nogalinot vismaz 100 cilvēkus.
1900. gada 29. jūlijā Moncā anarhists Gaetano Breši ar revolveri nogalināja karali. Tiesā viņš liecināja, ka atriebies par iepriekšējā gada Milānas slaktiņu. Breši tika piespriests mūža ieslodzījums.
26 (skaitlis)
26 (divdesmit seši) ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 25 un 27.
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
Kazdangas pagasts
Kazdangas pagasts ir viena no Dienvidkurzemes novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Aizputes pilsētu un Lažas, Aizputes un Kalvenes pagastiem un Kuldīgas novada Turlavas, Laidu un Rudbāržu pagastiem. Pagasta centrs atrodas Kazdangā.
Upes
Akmeņvalks, Alokste, Bērzu valks, Piņķupīte, Pūņupīte, Skalda, Vaipa.
Ezeri
Lempis
Vēsture
Mūsdienu Kazdangas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Bojas muiža (Gut Bojen, Bojas), Cildu muiža (Gut Zilden, Cildi), Kazdangas muiža (Gut Katzdangen), Kureles muiža (Gut Korallen), Pūņu muiža (Gut Puhnen), Rokaižu muiža (Gut Rokaischen, Rokaiži).
1935. gadā pagasta platība bija 100,4 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Kazdangas, Alokstes un Cildu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Kazdangas ciemam pievienoja Alokstes ciemu, 1954. gadā - Bojas ciemu. 1958. gadā Kazdangas ciema kolhoza "Tebra" teritorija pievienota Kalvenes ciemam. 1962. gadā ciemam pievienota Klosteres ciema kolhoza "Līdums" teritorija. 1975. gadā pievienota daļa Lažas ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Aizputes novadā. 2021. gadā Aizputes novadu iekļāva Dienvidkurzemes novadā.
27 (skaitlis)
27 (divdesmit septiņi)ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 26 un 28.
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
28 (skaitlis)
28 (divdesmit astoņi) ir kārtas skaitlis, kurš atrodas starp 27 un 29.
Pieraksts citās skaitīšanas sistēmās
Fīniksa
Fīniksa (en) ir pilsēta ASV, Arizonas štatā uz ziemeļiem no Sonoras tuksneša. Štata lielākā pilsēta un galvaspilsēta. Pilsētas klimats ir karsts un sauss - gadā vidēji 300 dienas ir saulainas un 89 dienas gadā vidējā dienakts temperatūra pārsniedz +38oC, bet 1990. gada 26. jūlijā gaisa temparatūra sasniedza +50oC.
Ap 700. gadu p. m. ē. Fīniksas apkārtnē uzplauka Hohokamu civilizācija. Tika ierīkoti sarežģīti apūdeņošanas kanāli, kas nodrošināja zemkopību. Neskaidru iemeslu dēļ XIV, XV gadsimtā civilizācija panīka. Kad apvidū ieradās eiropieši, šeit dzīvoja paimu (pima) indiāņi. 1868. gadā amerikānis Džeks Svilings Fīniksas teritorijā ierīkoja plantācijas, atjaunojot senās civilizācijas kanālus, tāpēc vēlāk pilsēta tika nosaukta fēniksa vārdā. Strauja pilsētas izaugsme sākās XX gadsimta četrdesmitajos gados, kad šeit strauji attīstījās militārā rūpniecība.
Pazīstamākā kompānija, kuras galvenā mītne ir Fīniksā, ir vara ieguves kompānija "Phelps Dodge". Finanšu kompānija "American Express" Fīniksā izvietojusi savu apstrādes centru. Pilsētas apkārtnē ir militārās bāzes.
Sporta pasaulē Fīniksas vārds saistās ar amerikāņu futbola komandu Arizonas "Cardinals", basketbola komandu Fīniksas "Suns", beisbola komandu Arizonas "Diamondbacks" un hokeja komandu Fīniksas "Coyotes", kaut arī amerikāņu futbola un hokeja komanda faktiski bāzējas Fīniksas priekšpilsētā Glendeilā.
Cilvēki
Fīniksā dzimuši:
Tautas kustība "Latvijai"
Tautas kustība "Latvijai" bija Latvijas partija, kuru vadīja Joahims Zīgerists un Odisejs Kostanda. 1995. gada 6. Saeimas vēlēšanās tā ieguva 16 vietas. 1996. gadā partija sašķēlās (no tās atdalījās frakcija "Tautai un taisnībai") un 7. Saeimā neiekļuva.
Literatūra
Mednis I. Partiju laiki Latvijā (1988-2002). — R.: Drukātava, 2007. ISBN 978-9984-798-20-2 — 400.—404. lpp.
Sanhosē (Kalifornija)
Dibināta 1777. gadā kā El Pueblo de Sanhosē de Gvedelupe (El Pueblo de San José de Guadalupe) — pirmā Spānijas kolonijas Augškalifornijas (Alta California) pilsēta. Nodibinoties Kalifornijas štatam 1850. gadā, Sanhosē kalpoja kā štata pirmā galvaspilsēta. XX gadsimta otrajā pusē, attīstoties Silīcija ielejas uzņēmumiem, pillsēta strauji auga un astoņdesmito gadu beigās pēc iedzīvotāju skaita pārspēja Sanfrancisko.
Pilsētā atrodas Sanhosē Universitāte, bet pilsētas pievārtē, netālu no Paloalto — Stenforda Universitāte.
Pilsētas saimniecība balstās uz augstajām tehnoloģijām. Pazīstamākās kompānijas, kuru galvenās mītnes atrodas Sanhosē — Adobe Systems, BEA Systems, Cisco Systems, eBay.
Sportā pazīstama kā NHL hokeja līgas komandas Sanhosē "Sharks" mājvieta.
Cilvēki
Sanhosē dzimuši:
Džeimss Džonss
Džeimss Endrū Džonss (en; dzimis Maiami, Floridas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu basketbolists, spēlēja vieglā uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2022) ir NBA kluba Fīniksas "Suns" ģenerālmenedžeris.
2003. gada NBA draftā viņu Indiānas "Pacers" izraudzījās ar kopējo 49. kārtas numuru otrajā kārtā.
Jere Lehtinens
Jere Lehtinens (dzimis ) ir bijušais somu hokejists, labās malas uzbrucējs, ilggadējs Somijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā kļuvis par vienu no tikai astoņiem hokejistiem, kas izcīnījuši četras olimpisko spēļu medaļas. 1995. gadā izcīnījis Pasaules čempionāta zelta medaļas, savukārt 1999. gadā kopā ar Dalasas "Stars" ieguvis Stenlija kausu. Kopumā NHL aizvadījis 14 sezonas, 875 spēlēs atzīmējoties ar 514 rezultativitātes punktiem.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Lehtinens uzsāka 1990.—91. gada sezonā, kad debitēja Somijas 1. divīzijas (otrās spēcīgākās) līgas kluba Espo "Blues" rindās. 1991.—92. gada sezonā komanda nodrošināja tiesības nākamo sezonu aizvadīt SM līgā, taču 1993. gada vasarā uzbrucējs noslēdza līgumu ar Turku TPS. 1994.—95. gada sezonā TPS rindās Lehtinens kļuva par Somijas čempionu.
1995.—96. gada sezonā uzbrucējs pievienojās NHL vienībai Dalasas "Stars", jau pirmajā sezonā tās sastāvā aizvadot 57 spēles. Jau 1998. gadā Lehtinens pirmo reizi ieguva Frenka Selkes balvu, to vēlreiz iegūstot arī 1999. un 2003. gadā. 1998.—99. gada sezonā Lehtinens kopā ar "Stars" izcīnīja Stenlija kausu.
"Stars" rindās hokejists spēlēja līdz pat 2009.—10. gada sezonas noslēgumam. Par profesionālās karjeras beigšanu uzbrucējs paziņoja vien 2010. gada decembrī.
Tocantins
Tocantins var būt:
Kālija hidroksīds
Kālija hidroksīds (KOH) ir balta kristāliska viela, kas labi šķīst ūdenī. Tas ir stiprs sārms. Kālija hidroksīdu parasti iegūst, elektrolizējot kālija hlorīda šķīdumu, vai arī metāliskā kālija reakcijā ar ūdeni. Kālija hidroksīds ir stiprāka bāze nekā nātrija hidroksīds, tas arī ir dārgāks. Kālija hidroksīdu ir iespējams lietot gandrīz visur, kur lieto nātrija hidroksīdu. Kālija hidroksīdu lieto šķidro ziepju ražošanai.
Gustavs Klimts
Gustavs Klimts (de; dzimis, miris ) bija austriešu jūgendstila (Austroungārijā saukts par Sezessionsstil) gleznotājs.
Dzīves norise
Astoņus gadus Klimts mācījās vietējā skolā (Volks und Burgerschule). Kad viņam palika 14 gadu, viņu pieņēma Vīnes Mākslas un Rokdarbu skolā (Kunstgewerbeuchule), kur viņš mācījās septiņus gadus. Mākslas skolā viņš mācījās par dekoratoru. Skolā gāja kopā ar brāli Ernstu. Abus brāļus un viņu draugu Franci Maču norīkoja vairākiem uzdevumiem. Klimts savu darbu kā mākslinieks uzsāka, apgleznojot sienas ēkām. Šajā laikā Klimts bija attīstījis vieglu baroka stila virtuozitāti.
Jau kopš 1880. gada abi brāļi un Mačs saņem vairākus pasūtījumus, viņi apgleznoja sienas muzejiem un mājām. Pa starpu Klimts pēc fotogrāfijām gleznoja pasūtījuma portretus. Fotogrāfiski precīzie cilvēku attēlojumi nākotnē kļuva par vienu no viņa spilgtākajām iezīmēm un iegūst atzinību. Kopā ar dekoratīvajiem rāmjiem, tie kļūst par gleznas daļu un komentāru, kā arī izceļ centrā nostādīto varoni.
1886. gadā trijotne pašķīrās, jo Klimtu vairs neinteresēja akadēmisms, kurš bija izteikts trijotnes darbos. Viņa gleznas iecienīja imperators Francis Jozefs I, kurš 1888. gadā Klimtu apbalvoja ar Zelta Ordeni par Vīnes Pilsētas teātra sienas gleznojumiem.
1899. gada glezna "Šūberts pie klavierēm" (Schubert am Klavier) spilgti parāda bēgšanu no akadēmisma - vieglais triepiens, gaismas un ēnas spēles atgādina impresionismu. Klimta darbi kļuva aizvien izaicinošāki un daļa sabiedrības pret tiem aizvien kritiskāka. Finansiālo stabilitāti Klimts ieguva no saviem sponsoriem, galvenokārt, Vīnes turīgajām ebreju ģimenēm, piemēram, metāla tirgotājiem Knipsiem. Viņš tiem gleznoja portretus, un tajos ieturēja īpašu stilu un vieglu manieri. Sieviešu skatieni gleznās bija vērsti pret pasauli ar tādu kā melanholisku un atsvešinātu toni. Šajos darbos Klimts meistarīgi gleznoja plūstošas un maigas līnijas, sejās saglabājot daļu no praktizētās fotogrāfijas precizitātes. 1892. gadā no infarkta nomira Klimta tēvs un brālis.
1894. gadā Klimtam uzdeva uzgleznot trīs gleznas Vīnes Universitātei. Tās izraisīja skandālu to satura dēļ. Šos darbus sauca "Filozofija", "Medicīna" un "Jurisprudence". "Medicīnā" Klimts parāda medicīnas un likteņa pretnostatījumu. Gleznas priekšplānā stāv veselības dieviete, kas ir viena no daudzajām Klimta liktenīgajām sievietēm jeb femme fatale. "Filozofijā" viņš rādīja cilvēka nav kontroles pār savu dzīvi un nākotni robežas, savukārt "Jurisprudencē" gleznas priekšplānā bija važās piekalts vīrietis. Viņš stāv Patiesības, Taisnīguma un Likuma tiesas priekšā.
Šīs gleznas izraisīja skandālu, jo visi bija cerējuši uz darbiem, kuri slavinātu šīs trīs zinātnes, taču saņēma darbus, kuri pēc dažu domām gandrīz vai izsmej un nomelno šīs trīs jomas. Klimtu apsūdzēja pornogrāfijā un perversijā. Vēlāk Klimts atpērka šos darbus no Universitātes. 1945. gadā darbi tika iznīcināti, no tiem palikušas tikai fotogrāfijas. 19. gadsimta deviņdesmitajos gados Klimts satika Emīliju Flēgi, kura kļuva par viņa dzīvesbiedri. Viņa piecieta daudzos Klimta mīlas sakarus un paralēlās, bet nenozīmīgās attiecības, no kurām Klimtam bija vairāki bērni.
1897. gadā tika nodibināta Wiener Sezession jeb Vīnes Atdalīšanās apvienība ar Klimtu kā tās prezidentu un iedvesmotāju. Tās biedri vairs nevēlējās piederēt akadēmismam, viņi vēlējās izbeigt Vīnes kulturālo izolāciju, paaicinot māksliniekus arī no ārzemēm. Tā kļuva par jūgendstila visspēcīgāko attīstītāju. Pēc gada Wiener Sezession jau bija noorganizējusi pirmo izstādi. Tai Klimts bija sagatavojis darbu "Tēsejs un Minotaurs". Glezna bija simboliska - Tēsejs atrodas gaismas pusē, viņa kailums simbolizē cīņu par ko jaunu, kamēr Minotaurs, sadurts ar Tēseja zobenu, pazūd ēnās, simbolizējot zūdošu spēku. Uz tiem, simbolizējot dievišķo gudrību, noskatās Atēna. Katru pavasari iznāca Wiener Sezession žurnāls Ver Sacrum jeb "Svētais Pavasaris".
Tajā pašā gadā Klimts kopā ar savu partneri Emīliju Flēgi sāk pavadīt vasaras ārpus Vīnes, Aterezera rajonā. Šajā laikā tapa viņa pirmās ainavas. Klimta ainavas ir kaut kas starp impresionismu un jūgendstilu, izzūdošās krūmu malas un dažviet maigās līnijas atspoguļo impresionisma pieskārienu, savukārt lapu noteiktās formas un orientālie raksti norāda uz jūgendstilu, visu darbu veidojot kopā kā mozaīku no sīkām drumslām. Klimtu, atšķirībā no impresionistiem, ļoti maz interesēja gaismas un ēnas spēles, un laika apstākļi. Savās ainavās viņš savieno shematismu ar dabiskumu, gandrīz visur viņš spēlējās ar horizontālajām un vertikālajām līnijām.
1901. gadā tapa viens no viņa viss slavenākajiem darbiem Judith I jeb “Judīte I” (astoņus gadus vēlāk tapa “Judith II” jeb “Judīte II”). 1902. gadā notika 14. Wiener Sezession izstāde, tā bija veltīta Bēthovenam. Tajā laikā komponists bija kulta persona, par viņa dzīvi rakstīja grāmatas. Klimts un viņa biedri pamanīja šī ģēnija atdzimšanu, tādēļ arī izveidoja šo izstādi. Izstādes telpas vidū atradās viņu nesen mirušā biedra Makša Klingera Bēthovena skulptūra. Klimts šai izstādei uzgleznoja Beethoven Frieze. Klimts bija iecerējis to tieši uz šo izstādi, tādēļ gleznoja uzreiz uz sienām, lietojot materiālus, kurus viegli pēc tam noņemt. Par laimi gleznas ir saglabājušās līdz mūsdienām.
Klimts savu darbu bija iecerējis kā simbolisku Bēthovena 9. simfonijas attēlojumu. Glezna aizņēma trīs sienas un sastāvēja no trīs daļām: "Ilgas pēc laimes", "Naidīgie spēki" un "Oda Priekam". Lai gan šai sienas gleznai franču skulptors Ogists Rodēns izteica savu apbrīnu un simpātijas, daļai sabiedrības bija ļoti kritiska nostāja. Finansiāli izstāde izgāzās. No 1903. gada sākas Klimta "zelta periods", kurā viņš ļoti daudz izmanto zeltu un sudrabu. Šajā laikā Klimta darbus beidzot pieņēma un atzina, šajā periodā tapušie darbi ir ieguvuši īpašu popularitāti arī mūsdienās. Tajā pašā gadā Wiener Sezession mājā notika Klimta darbu retrospektīva.
1905. gadā Klimts ar draugiem pamet Wiener Sezession. Divus gadus vēlāk Klimts iepazīstas ar Egonu Šīli. Šīle ļoti iespaidojās no Klimta un kļūst par viņa mācekli. Šīles darbos var manīt lielu Klimta ietekmi. Tajā pašā laikā top arī Klimta pasaulslavenie darbi "Adele Bloch-Bauer" un "Skūpsts" (Der Kuss).
1911. gadā glezna "Nāve un Dzīve" ieguva pirmo vietu Pasaules Mākslas izstādē Romā. Šī gada laikā Klimts daudz ceļoja. Četrus gadus pēc tam nomira Klimta māte, viņa darbi kļuva drūmāki un tumšāki.
1917. gadā Klimts kopā ar Egonu Šīli, Oskaru Kokošku un Antonu Faistaueru izveidoja Kunsthalle jeb "Mākslas gaiteni", cenšoties aizkavēt vietējos māksliniekus no Vīnes pamešanas. Tajā pašā laikā sākas darbs pie "Ādama un Ievas" un "Līgavas", ko viņš nepabeidz (no šīs gleznas atklājās, ka Klimts sievietes no sākuma gleznoja kailas un tikai pēc tam apģērba).
1918. gada 6. februārī Klimts mira no insulta Spāņu gripas slimošanas rezultātā. Viņa pēdējie vārdi bija "Pasauciet Emīliju!", par to radītas dažādas leģendas. Tajā pašā gadā nomira arī Egons Šīle, Oto Vāgners un Ferdinands Hodlers.
Der Kuss jeb "Skūpsts"
"Skūpsts" iespējams ir Klimta visslavenākais darbs. Klimts to gleznoja sava "zelta perioda" laikā. Mīlētāji stāv uz klints, viņi saplūst kopā. Ap viņiem abiem ir zelta aura, kas viņus nošķir no apkārtējās pasaules. Ap viņiem ir debesis, viņi paši šķiet kā daļa no dabas un visuma. Atšķirībā no citām Klimta gleznām, šajā vīrietis ir dominējošais, vīrieša tērpu veido "stingrākas" un noteiktākas formas: kvadrāti, taisnstūri. Savukārt sievietes tērps ir veidots no "maigākām" figūrām - krāsainiem apļiem, ziediem. Sieviete notupusies uz zemes simbolizē viņas pakļaušanos un uzticību savam vīrietim.
Die Hoffnung I jeb "Cerība I" un Die Hoffnung II jeb "Cerība II"
1903 un 1907-1908
"Cerība I" tapa apstākļos, kad viena no Klimta modelēm, zināma pēc vārda Herma, palika stāvoklī. Klimts lika viņai nākt uz studiju, lai gan viņa iesākumā atsacījās grūtniecības laikā kalpot par modeli viņa gleznām. Tomēr Klimtam maksājot atlīdzību, modele tomēr ļāva sevi gleznot. "Cerībā I" var redzēt, ka fonā ir galvaskausi un apkārt virmo tumsība un nakts, bet grūtā sieviete spīd tam visam cauri kā cerības stars, jaunas dzīvības nesēja. "Cerībā II" grūtās sievietes ķermenis plaukst un zied, vēstot par jaunas dzīvības drīzu ierašanos.
Bildnis Adele Bloch-Bauer I jeb "Adeles Blokas-Baueres portets"
1907
Šis Klimta portrets tapis arī viņa tā saucamajā "zelta periodā". Adeli rotā Klimta ļoti iemīļotās divdimensionālas ēģiptiešu acis un milzīgs daudzums zelta. Šis portrets nesen tika nopirkts par 135 miljoniem dolāru, kas pašlaik ir rekordliela summa. Par nevienu mākslas darbu publiskā izsolē nekad nav samaksāts tik daudz. To nopirka Ņujorkas "Neue Galerie".
Judith I jeb "Judīte I"
1901
"Judīte I" ir viena no Klimta visslavenākajām femme fatale. Judīte šajā gleznā īsti nav ne Bībeles, ne arī vēsturiska vai mitoloģiska varone, bet gan tipiska Vīnes sieviete. Klimts radīja femme fatale paraugu - lepnu, skaistu, viegli pavedināmu,bet tajā pašā laikā noslēpumainu, neatklātu. "Judītes I" rāmi izveidoja Klimta brālis Georgs, gravētājs. Gandrīz fotogrāfiski precīzā Judīte un ornamenti kopā veido gleznu, kas atgādina kolāžu vai fotomontāžu.
Gleznošanas stils
Klimta agrīnajos darbos redzamas baroka pazīmes un pilnīga akadēmiska precizitāte. Vēlāk viņa gleznās var atrast arī impresionisma iezīmes, piemēram, gleznā "Šūberts pie klavierēm". Savas daiļrades uzplaukuma laikā viņš kombinē ļoti dažādus stilus, liekot kopā ēģiptiešu, grieķu un bizantīniešu tekstūras, bet sejas vēl joprojām zīmējot ar fotogrāfisku precizitāti. Gandrīz visām viņa gleznām ir kāda simboliska nozīme.
Sociālā iekļaušana
Sociālā iekļaušana ir process, kura mērķis ir nabadzības un sociālās atstumtības riskam pakļautajām personām nodrošināt iespējas, pakalpojumus un resursus, kuri nepieciešami, lai pilnvērtīgi piedalītos sabiedrības ekonomiskā, sociālā un kultūras dzīvē, uzlabojot dzīves līmeni un labklājību, kā arī lielākas līdzdalības iespējas lēmumu pieņemšanā un pieejamību personas pamattiesībām.
Lai novērtētu un salīdzinātu situāciju sociālās iekļaušanas jomā ES dalībvalstīs, tiek pielietoti t.s. Lākenas indikatori, kurus aprēķina Latvijas Centrālā Statistikas pārvalde (CSP).
Vilhelms Steinics
Vilhelms Steinics (, ; dzimis Prāgā, miris  Ņujorkā) bija Austroungārijas / ASV šahists, pirmais oficiālais pasaules čempions šahā (1886 - 1894). Viens no šaha teorijas pamatlicējiem. Šaha spēlē galveno vērību pievērsa pozicionālai cīņai.
Dzimis Prāgā (toreiz Austrijas impērijā, tagad Čehijā). 1866. gadā pēc uzvaras pār Ādolfu Andersenu tika pasludināts par pasaules labāko šahistu, bet pēc uzvaras pār Johannesu Cukertortu - par pasaules čempionu.
1894. gadā Steinicu pieveica jaunais pasaules čempions Emanuels Laskers. Līdz zaudējumam Laskeram Steinics aizstāvēja pasaules čempiona nosaukumu pret Cukertortu (četri mači), Mihailu Čigorinu (divi mači) un Izidoru Gunsbergu.
1888. gadā Steinics kļuva par ASV pilsoni un apmetās Ņujorkā. Pēc zaudējuma Laskeram Steinicam sākās garīgās veselības problēmas. Miris Ņujorkā psihiatriskajā klīnikā lielā nabadzībā.
Sociālā atstumtība
Sociālā atstumtība ir plašāks jēdziens nekā nabadzība. Tā ir indivīdu vai cilvēku grupu nespēja iekļauties sabiedrībā nabadzības, nepietiekamas izglītības, bezdarba, diskriminācijas vai citu apstākļu dēļ. Tātad sociāli atstumts cilvēks nespēj piekļūt pakalpojumiem un precēm, nespēj īstenot savas tiesības un izmantot iespējas, jo pastāv šķēršļi, kas to liedz, piemēram, vides nepieejamība, sabiedrības aizspriedumi, emocionālā un fiziskā vardarbība u. c.
Sociālās atstumtības riskam pakļautās iedzīvotāju grupas ir iedzīvotāju grupas, kurām ir liegtas vai apgrūtinātas iespējas iegūt pietiekamus ienākumus, saņemt dažādus pakalpojumus un preces, kuras ir būtiski nepieciešamas pilnvērtīgai funkcionēšanai sabiedrībā.
Latvijas likumdošanā nav definēta nabadzība, tāpēc tiek pielietotas Eiropas Komisijas definīcijas, runājot par nabadzību, sociālo atstumtību un sociālo iekļaušanu. LR Centrālā statistikas pārvalde rēķina nabadzības un sociālās atstumtības monetāros indikatorus (Lākenas indikatorus).
Mikroprocesors
Mikroprocesors ir augstas pakāpes integrālā shēma, kas vienā modulī apvieno lielāko daļu no centrālā procesora funkcijām. Pirmos mikroprocesorus 1971. gadā izgatavoja Amerikas Savienoto Valstu uzņēmums Texas Instruments. Mikroprocesori ir atrodamas teju vai visās ciparerīcēs — televizoros, CD atskaņotājos, pulksteņos, personālajos datoros un tā tālāk.
Mikroprocesoru galvenie elementi ir augstas frekvences takts ģenerators, programmas skaitītājs un datu apstrādes mezgli. Tie noteikti ir arī brīvpiekļuves atmiņas (RAM) elementi.
Zvaigžņu kari (nozīmju atdalīšana)
Zvaigžņu kari var būt:
Kosmiskais lifts
Konstrukcija
Lielākā daļa no piedāvātajiem kosmiskā lifta konstrukcijas variantiem sastāv no bāzes stacijas uz Zemes, troses, pacēlāja un atsvara.
Džons Glenns
Dzīvesgājums
Džons Glenns piedalījās Otrajā pasaules karā kā ASV Jūras kājnieku lidotājs. Sākumā vadīja transporta lidmašīnas, tad iznīcinātājus Klusā okeāna karadarbības zonā. Pēc kara beigām viņš veica patrulēšanas lidojumus Ziemeļķīnā. Vēlāk Glenns bija pilotu instruktors Teksasā. Glenns piedalījās arī Korejas karā, veicot kaujas misijas ar iznīcinātāju F9F Panther, vēlāk ar F86 Sabre. Pēc kara viņš izgāja izmēģinātājpilotu skolu un veica lielgabalu un ložmetēju izmēģinājumus augstos lidojumos. Dž. Glenns veica pirmo virsskaņas transkontinentālo lidojumu ar Vought F8U-1 Crusader.
1959. gadā Glenns pieteicās pirmajai pilotējamo kosmisko lidojumu programmai. Lai gan viņam nebija nepieciešamās koledžas izglītības, viņš iekļuva septiņu Mercury astronautu grupā.
Kosmiskais lifts
Konstrukcija
No Zemes virsmas līdz ģeostacionārajai orbītai (35 786 km augstumā) un tālāk jānovelk trose. Troses apakšējās daļas gravitācijas spēks tiek kompensēts ar augšējās daļas, kurā atrodas atsvars, centrtieces paātrinājuma radītu spēku. Tā rezultātā trose pati sevi nostiepj un nekrīt atpakaļ uz zemes. Būtībā visa troses sistēma atrodas ģeostacionārajā orbītā (tur ir masas centrs), bet apakšējais gals piestiprināts Zemes virsmai. Īpaši nozīmīga konstrukcijas daļa ir trose, kurai vajadzētu būt ļoti garai, tāpēc to vajadzētu izgatavot no salīdzinoši lēta, lielos daudzumos saražojama, izturīga un ļoti viegla materiāla. Mūsdienās šāds materiāls vēl nav pieejams, tomēr attīstoties nanotehnoloģijām, šāds materiāls varētu parādīties.
Džons Glenns
Dzīvesgājums
Džons Glenns ar kosmosa kuģi Liberty Bell 7 misijā Mercury-Atlas 6 veica gandrīz piecu stundu lidojumu, kura laikā trīs reizes apriņķoja zemeslodi. Pēc nolaišanās viņš tika slavināts kā nacionālais varonis.
Glenns NASA atstāja 1964. gadā un atgriezās Ohaio. No Jūras kājniekiem viņš atvaļinājās 1965. gadā pulkveža pakāpē. Viņš kļuva par dzērienu ražošanas kompānijas Royal Crown Cola administratoru.
Kosmiskais lifts
Konstrukcija
Kravas pārvietošanai pa liftu līdz masas centram būtu jāpatērē papildu enerģija, bet tālāk aiz ģeostacionārās orbītas tā pārvietotos centrtieces paātrinājuma dēļ. Ja 100 000 km garās troses galā kravu palaistu brīvā lidojumā, tā sasniegtu ātrumu 11 km/s, kas ir pietiekams, lai veiktu ceļojumu uz citām planētām bez papildu impulsa piešķiršanas.
Džons Glenns
Dzīvesgājums
Pēc aiziešanas no NASA Glenns iesaistījās politikā. 1974. gadā kā Demokrātiskās partijas pārstāvis tika ievēlēts ASV senātā, kur darbojās līdz 1999. gadam.
1998. gadā Džons Glenns veica otro kosmisko lidojumu Space Shuttle STS-95, lai pētītu kosmiskā lidojuma ietekmi uz veca cilvēka organismu. Ar 77 gadiem viņš kļuva par vecāko cilvēku, kas lidojis kosmosā. Miris 2016. gadā 95 gadu vecumā.
Kosmiskais lifts
Bāzes stacija
Piedāvāti risinājumi gan ar mobilām, gan stacionārām bāzes stacijām. Stacionārās stacijas atrastos kalnos vai būtu augsti torņi. Mobilās stacijas visbiežāk piedāvāts iekārtot okeānā uz peldošām platformām vai kuģos, lai gan daži projekti paredz arī gaisa kuģus. Mobilo staciju priekšrocība ir spēja manevrēt, lai izvairītos no spēcīga vēja un kosmiskajiem atkritumiem. Stacionāro staciju priekšrocības pār mobilajām savukārt būtu lētāki un pieejamāki enerģijas resursi, kā arī varētu nedaudz saīsināt troses garumu un ievērojami samazināt troses diametru.
Trose
Trosi vajadzētu izgatavot no materiāla, kuram ir ļoti augsta blīvuma attiecība pret stiepes izturību - apmēram ~2,09—2,23 g/cm³ pret ~65—120 GPa, šāda attiecība piemīt tikai dažiem oglekļa alotropiem - dimantam un dažādām nanostruktūrām. Vairums projektu iesaka lietot viensienas oglekļa nanocaurulītes - lai gan daudzsienu oglekļa nanocaurulītes ir izturīgākas, to masa būtu daudz lielāka. Oglekļa nanocaurulītes un līdzīgus materiālus sāka pētīt tikai ap 1990. gadu, un šobrīd vēl nav izveidota tehnoloģija to masveida ražošanai, turklāt, lai gan tiek uzskatīts, ka tā stiepes izturība teorētiski varētu būt pat augstāka par 120 GPa, pašlaik augstākā izturība, kādu izdevies iegūt praktiski, ir tikai 52 GPa. Lai izveidotu pietiekami garu trosi, vajadzētu 15 000 tonnu oglekļa nanocaurulīšu, kas savukārt mūsdienās izmaksātu miljardus, tomēr oglekļa nanostruktūras tiek ļoti plaši pētītas, jo tām varētu būt ļoti plašs pielietojums, tāpēc cena ar laiku varētu kristies.
Hošimina
Hošimina (vi — ‘Ho Ši Mina pilsēta’), līdz 1975. gadam Saigona (Sài Gòn), ir pilsēta Vjetnamas dienvidos, netālu no Mekongas grīvas pie Saigonas upes ap 60 km no Dienvidķīnas jūras. Vjetnamas lielākā pilsēta, atsevišķas municipalitātes centrs. Nosaukta Ho Ši Mina vārdā. Pilsētā dzīvo ievērojama ķīniešu mazākumtautība. Galvenais valsts saimniecības centrs (rada 20% no Vjetnamas IKP).
Kosmiskais lifts
Trose
Trosei būtu jāspēj noturēt gan savu masu, pacēlāju un tā kravu, kā arī jānodrošina centrtieces spēka ietekmi uz atsvaru un pašu trosi. Nepieciešamā izturība dažādās troses vietās ir dažāda, un tās diametram virzienā no Zemes vajadzētu palielināties, sasniedzot vislielāko diametru ģeostacionārajā orbītā, bet tālāk, ja kabelis sniegtos vēl aiz ģeostacionārās orbītas, atkal samazināties. Tādējādi, ja trosi izgatavotu, piemēram, no tērauda un tā diametrs pie Zemes virsmas būtu 1 cm, tad ģeostacionārajā orbītā tās diametram būtu jābūt vairākiem simtiem kilometru, tas ir viens no iemesliem, kāpēc no mūsdienās plaši pieejamajiem materiāliem trosi nevar izgatavot. Panākt pieņemamu troses diametru būtu iespējams četros veidos:
Pacēlājs
Sakarā ar to, ka trose būs ar atšķirīgu diametru dažādās tā vietās, pacēlājs nevarētu līdzināties parastam liftam, kuru darbina kustīga trose. Vairums projektu piedāvā pacēlāju, kas pats "rāptos" pa trosi uz augšu.
Atsvars
Atsvars nepieciešams, lai nodrošinātu troses nostiepšanos. Projekti piedāvā kā atsvaru izmantot smagu objektu, piemēram, asteroīdu, kosmosa staciju vai arī pagarināt pašu kabeli tā, ka tas sniegtos kosmosā daudz tālāk par ģeosinhrono orbītu. Doma par troses izmantošanu par atsvaru pēdējā laikā iemantojusi popularitāti kā relatīvi viegls atsvara izgatavošanas veids, turklāt pa tik garu kabeli pacēlājs pārvietotos tik ātri, ka kravu būtu iespējams palaist starpplanētu telpā.
Hošimina
Vēsture
1954. gadā Vjetmina karaspēks sakāva frančus Denbenfu kaujā un tie bija spiesti pamest Vjetnamu. Tomēr franči neatzina komunistiskā Vjetmina varu, to vietā atbalstot Vjetnamas imperatoru Bao Dai, kurš jau 1950. gadā bija izvēlējies Saigonu par savu galvaspilsētu.
Kosmiskais lifts
Celtniecība
Ne vien pati lifta konstrukcija, bet arī tā celtniecība būtu ļoti dārga un sarežģīta. Vairākus tūkstošus tonnu smago trosi varētu nogādāt ģeosinhronajā orbītā, un tur vienu no troses galiem virzīt uz Zemi ar gravitācijas un centrbēdzes spēka palīdzību, bet otru - atklātā kosmosā. Tādā veidā kabelis nolīdzsvarotos ģeostacionārajā orbītā un nostieptos rietumu-austrumu virzienā. Lai to varētu paveikt, būtu nepieciešams izmantot daudzas nesējraķetes, kas ievērojami sadārdzinātu šo procesu. Cita iespēja būtu vispirms palaist orbītā spolē uztītu ap 20 tonnu smagu lenti, kuru nolaistu līdz zemei, un pa to pārvietotu atlikušos būvmateriālus.
Hošimina
Vēsture
Kad 1954. gadā oficiāli tika izveidota Dienvidvjetnama, Saigona kļuva par tās galvaspilsētu. 1975. gada 30. aprīlī, beidzoties Vjetnamas karam, Saigonu ieņēma Ziemeļvjetnamas karaspēks.