cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ailenda ezers
Ailenda ezers (en — ‘salu ezers’) ir ezers Kanādā, Manitobas provinces austrumos. Ezerā ap 7500 salu ar kopējo platību 180 km². Uz vienas no salām atrodas ciematiņš Ailendleika.
Pink Floyd
1964—1968
1967. gadā grupai atnāk pirmie panākumi — Bareta sacerētās dziesmas Arnold Layne un See Emily Play izdotas singlu veidā iekaro Lielbritānijas topu desmitnieku. Tam seko arī debijas albums The Piper at the Gates of Dawn, kurā Pink Floyd parāda savu Londonas UFO klubā noslīpēto meistarību speisroka un psihodēlijas radīšanā, ar tādām kompozīcijām kā Astronomy Domine un Interstellar Overdrive.
Grupas panākumu ceļā rodas problēmas — pieaugošās popularitātes un dažādu apreibinošu vielu lietošanas iespaidā pasliktinās Sida Bareta psihiskā veselība un viņam rodas pat problēmas normāli nospēlēt koncertos. Līdz ar to grupā tiek pieņemts otrs ģitārists — kādreizējais grupas Jokers Wild dalībnieks Deivids Gilmors, kam sākotnēji bija atvēlēta koncertu mūziķa loma grupā, Baretam saglabājot galvenā dziesmu autora funkcijas. Tomēr izrādās, ka Baretam arī komponēšana sagādā problēmas, kā rezultātā viņa un grupas ceļi šķiras. 1968. gadā iznākušajā albumā A Saucerful of Secrets Barets ir autors vairs tikai vienai kompozīcijai — Jugband Blues, un pat tajā ir skaidri jaušama viņa psihes straujā mainīšanās. Bareta vokāli un ģitāras partijas parādās gan arī vairākās citās albuma dziesmās, tomēr ir skaidrs, ka grupai, kas savas pastāvēšanas pirmajos gados ir paļāvusies gandrīz pilnībā tikai uz Bareta ģēniju, ir jāmeklē jauni risinājumi izaugsmei.
1968—1983
Par jauno grupas līderi kļūst Rodžers Voterss, lai gan pāreja no Bareta vadītas grupas uz Votersa vadītu grupu ieilgst, tā rezultātā tādos albumos kā More, Ummagumma, Atom Heart Mother, Meddle, Obscured by Clouds dziesmu sacerēšanā aktīvi piedalās visi četri grupas dalībnieki, tomēr Bareta laika panākumus atkārtot neizdodas. Lielais grupas izrāviens notiek ar 1973. gada albumu Dark Side of the Moon, kurā vadību grupā jau diezgan izteikti ir pārņēmis Voterss, kas kļuvis par galveno tekstu autoru un pamazām sacer arī arvien lielāku daļu melodiju. Dark Side of the Moon izceļas ar milzīgu daudzumu dažādu izmantotu skaņas efektu, revolucionāru producēšanas rezultātu un vairākām popmūzikas auditoriju piesaistošām kompozīcijām, kas Pink Floyd padara par vienu no populārākajām grupām pasaulē.
Atkārtot Dark Side of the Moon panākumus nav viegli, tāpēc nākamā albuma ierakstīšanas process ievelkas, un arī rezultāts — albums Wish You Were Here lielākoties tiek atzīts par mazāk spožu kā tā priekšgājējs. Albums tiek veltīts kontaktu ar saviem kādreizējajiem grupas biedriem pavisam zaudējušajam Sidam Baretam, kas negaidīti parādās grupas studijā šī albuma ierakstīšanas laikā. 1977. gada Animals Voterss sacer kā variāciju par Džordža Orvela Dzīvnieku fermu.
Līdzās Dark Side of the Moon par otru grupas karjeras augstāko punktu lielākoties tiek atzīts 1979. gadā iznākušais dubultalbums The Wall, kurā Voterss jau ir tik lielā mērā pārņēmis grupu savos grožos, ka pat albuma bukletā viņa vārds tiek nošķirts no pārējiem tās dalībniekiem. Tāpat kā Dark Side of the Moon, The Wall kļūst par vienu no visu laiku pārdotākajiem mūzikas albumiem, bet to pavadošā tūre, kuras koncertos tiek veidota simboliska siena starp grupu un skatītājiem — par vienu no grandiozākajiem notikumiem rokmūzikas vēsturē.
Tomēr pēc šī albuma ierakstīšanas Voterss piespiež Ričardu Raitu grupu atstāt, apgalvojot, ka Raita līdzdalība tāpat pēdējos gados bijusi minimāla. Šo nesaskaņu dēļ nākamais grupas albums iznāk tikai četrus gadus pēc The Wall. The Final Cut kļūst par pēdējo Votersa dominēto ierakstu un tas turpina The Wall aizsākto kara tematiku. Meisona un Gilmora līdzdalība šajā ierakstā ir minimāla, Voterss ir ne tikai visu dziesmu mūzikas un teksta autors, bet arī instrumentālā loma pārējiem grupas dalībniekiem šajā albumā ir ievērojami ierobežota.
1985—1994
Pēc The Final Cut iznākšanas, 1985. gadā, tika paziņots par Pink Floyd pastāvēšanas beigām. Tomēr Gilmors vēlāk izvēlējās grupas nosaukumu saglabāt un tiesā atkaroja šo nosaukumu no Votersa (kurš gan nebija plānojis uzstāties kā Pink Floyd), zaudējot gan tiesības koncertos izmantot The Wall atribūtiku. 1987. gadā Gilmors un Meisons kā Pink Floyd izdod jaunu albumu — A Momentary Lapse of Reason, kas kļūst komerciāli veiksmīgs. Nākamo Pink Floyd albumu nākas gaidīt 7 gadus. 1994. gadā izdotais The Division Bell pagaidām ir arī pēdējais grupas albums un par spīti kopīgai Pink Floyd un Rodžera Votersa dalībai koncertā Live 8 pagaidām grupa nav paziņojusi par atkalapvienošanos.
"Hey, Hey, Rise Up!" (2022)
Deivids Gilmors un Niks Meisons atkal apvienojās 2022. gada martā, kā Pink Floyd kopā ar basģitāristu Gaju Pratu (Guy Pratt) un taustiņinstrumentālistu Nitinu Savniju (Nitin Sawhney), lai ierakstītu dziesmu "Hey, Hey, Rise Up!" Ukrainas atbalstam pēc Krievijas agresīvā iebrukuma. Tajā skan Boombox dziedātāja Andrija Hļivņuka (Андрій Хливнюк) vokāls, kas ņemts no Instagram videoklipa, kurā viņš Kijivā dzied 1914. gada ukraiņu tautasdziesmu "Ak sārtās irbenes pļavā". Deivids Gilmors to raksturoja kā "spēcīgu brīdi, kas viņā radīja vēlmi to ielikt mūzikā". Ieņēmumi no dziesmas, kas izskanēja 7. aprīlī, novirzīti humānajai palīdzībai Ukrainai. Deivids Gilmors atzina, ka karš viņu ir iedvesmojis izdot jaunu mūziku caur Pink Floyd, jo tas bija "vitāli" svarīgi, lai palielinātu izpratni par notiekošo. Pink Floyd jau bija izņēmusi mūziku no straumēšanas pakalpojumiem Krievijā un Baltkrievijā. Viņu darbs caur Waters palicis, izraisot pieņēmumus, ka Waters ir bloķējis tā noņemšanu, un Deivids Gilmors sacīja tikai, ka "Es biju vīlies... Lasiet to, ko vēlaties."
Diskogrāfija
Pamata raksts: Pink Floyd diskogrāfija
Kongo Demokrātiskās Republikas karogs
Kongo Demokrātiskās Republikas karogs ir viens no Kongo Demokrātiskās Republikas nacionālajiem simboliem.
2005. gada decembrī tika pieņemta jauna Kongo Demokrātiskās Republikas konstitūcija, kura stājās spēkā 2006. gada 20. februārī. Konstitūcijā bija minēts arī tas, ka tiek atjaunots valsts karogs, kas pastāvēja no 1963. līdz 1971. gadam. Vienīgās izmaiņas skāra fona krāsu, kas no tumši zilas tika izmainīta uz gaiši zilu. Gaiši zilā krāsa simbolizē mieru. Sarkanā krāsa karogā tiek asociēta ar asinīm, kas tika izlietas cīņās par valsts neatkarību, bet dzeltenā krāsa simbolizē valsts labklājību. Dzeltenā piecstaru zvaigzne simbolizē valsts gaišo nākotni.
Kongo Demokrātiskās Republikas teritorijā no laikiem, kad tā bija vēl tikai kolonija, līdz šodienai kopumā ir bijuši astoņi dažāda izskata karogi.
Kevins Lavs
Kevins Veslijs Lavs (en; dzimis Santamonikā, Kalifornijas štatā, ASV) ir amerikāņu basketbolists, spēlē spēka uzbrucēja un centra pozīcijās, ASV basketbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2022) pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Klīvlendas "Cavaliers". K. Lavs ir 2016. gada NBA čempions, kā arī olimpisko spēļu un Pasaules kausa turnīru uzvarētājs ASV izlases sastāvā.
Karjera
2008. gada NBA draftā K. Lavu izraudzījās Memfisas "Grizzlies" ar kopējo piekto kārtas numuru. Savā debijas sezonā NBA viņš tika iekļauts simboliskajā debitantu otrajā izlasē. K. Lavs kļuva par vienu no labākajiem atlēkušo bumbu savācējiem līgā. zaudējumā pret Goldensteitas "Warriors" viņš pārtrauca savu 53 spēļu ilgo double-double rekordsēriju, kas ir lielākais spēļu skaits pēc kārtas ar gūto double-double pēc ABA un NBA apvienošanās 1976. gadā. 2010.—2011. gada sezonā viņš tika atzīts par līgas progresējušāko spēlētāju, tāpat viņš bija šīs sezonas visvairāk atlēkušās bumbas vidēji spēlē savākušais spēlētājs. "Timberwolves" sastāvā kopumā aizvadījis sešas sezonas, 2014. gada augustā pievienojies Klīvlendas "Cavaliers".
Kopā ar ASV izlasi izcīnīja uzvaru 2010. gada Pasaules čempionātā un.
Jēkabs Dubelšteins
Jēkabs Dubelšteins (dzimis 1884. gada 25. oktobrī, miris 1907. gada 24. septembrī), segvārds Jēpis, bija latviešu telegrāfists un revolucionārs.
Džordžs I
Dzīvesgājums
Dzimis 1660. gadā mūsdienu Lejassaksijas teritorijā, un mantoja titulu un zemes no Braunšveigas-Līneburgas hercoga. Vairāku Eiropas karu dēļ viņa pārvaldītā teritorija Vācijā paplašinājās un 1708. gadā viņš tika atzīts par Hannoveres kūrfirstu. 54 gadu vecumā, pēc karalienes Annas nāves, viņš kāpa Lielbritānijas tronī kā Hannoveres dinastijas pirmais monarhs. Lai gan bija vairāk nekā 50 tuvāku Annas asinsradinieku, tomēr 1701. gadā pieņemtais troņa mantošanas likums aizliedza katoļiem kāpt tronī. Džordžs bija Annas tuvākais radinieks, kurš bija protestants. Uz to reaģēja jakobīņi, kuri mēģināja gāzt Džordžu un viņa vietā iecelt Annas katolisko pusbrāli, Džeimsu Frānsisu Eduardu Stjuartu, bet viņu mēģinājums cieta neveiksmi.
Jēkabs Dubelšteins
Dzīvesgājums
1905. gada revolūcijas laikā bija telegrāfa mehāniķis Liepājas Centrālajā pasta telegrāfa stacijā un Liepājas sociāldemokrātisko organizāciju apvienotās komitejas loceklis. Darbojās kā Latvijas Sociāldemokrātijas propagandists Jelgavā. Piedalījās uzbrukumos Grobiņas cietumam, Rīgas Policijas pārvaldei un Krievijas Valsts bankas nodaļai Helsinkos. Bija kaujas grupas loceklis Pēterburgā.
1907. gadā viņu apcietināja un pēc ilgstošām pratināšanām nošāva Rīgā 1907. gada 24. septembrī.
Pēc Otrā pasaules kara Liepājā Dubelšteina vārdā pārdēvēja agrāko Marijas ielu.
Retroflekss nazāls līdzskanis
Retroflekss nazāls līdzskanis ir daļā mutvārdu valodu lietots līdzskanis. Saukts arī kā retroflekss apikopostalveolārs nazāls slēdzenis. Starptautiskā fonētiskā alfabēta simbols ir, attiecīgais X-SAMPA simbols ir <tt>n`</tt>. Tāpat kā pārējiem retrofleksajiem līdzskaņiem, IPA simbols veidots attiecīgā arveolārā līdzskaņa simbolam pievienojot apakšējo pa labi vērsto "asti". Simbolu nedrīkst sajaukt ar, kas apzīmē palatālu nazālu līdzskani vai , kas apzīmē velāru nazālu līdzskani. Dažos fontos (piemēram, Linux Libertine) retrofleksam nazālam simbolam tiek lietots simbols spoguļattēlā, kas ir nepareizs simbola veidojums.
Raksturojums
Retrofleksa nazāla līdzskaņa raksturojums:
Atveidošana latviešu valodā
Latviešu valodā  atveidojams ar burtkopu "rn", kas atbilst tradicionāli iedibinātajai atveidošanai no zviedru un norvēģu valodām.
Eiropas čempionāta 2012 kvalifikācija — A grupa
2012. gada Eiropas čempionāta futbolā kvalifikācijas A grupas rezultāti.
Savstarpējās spēles
Uzvaras / Neizšķirti / Zaudējumi
Ujuni
Ujuni (Uyuni) var būt:
Ibērija
Ibērija var būt:
Karagājieni uz Ugauniju
Karagājieni uz Ugauniju var būt:
Vaindlo
Vaindlo (et, sv) ir Igaunijai piederoša sala Baltijas jūras Somu līcī, vistālāk ziemeļos novietotā Igaunijas sala. Uz nelielās salas ir 1871. gadā celtā Vaindlo bāka. Pirmo koka bāku salā uzcēla 1718. gadā. Salā atrodas arī Igaunijas robežsardzes daļa ar 50 m augstu novērošanas torni un radaru.
Lielais gavēnis
Lielais gavēnis ir gavēšanas laiks kristiešu liturģiskajā gadā pirms Lieldienām. Šajā laikā kristieši klusumā un pārdomās atceras Jēzus Kristus ciešanas un nāvi, daudz lūdzas un ziedo naudu labdarībai. Lielais gavēnis ilgst no Pelnu dienas līdz Klusajai sestdienai (aptuveni 40 dienas, kas atbilst laika periodam, ko Jēzus Kristus gavējot pavadīja tuksnesī). Pareizticīgajiem gavēņa ilgums parasti ir ilgāks.
Viduslaikos Lielā gavēņa laikā nedrīkstēja ēst gaļu, olas un lietot uzturā piena produktus. Mūsdienās dažādās konfesijās gavēšanas tradīcijas atšķiras. Katoļi parasti atturas no gaļas ēšanas, lai gan piektdienās ir atļauts ēst zivis.
Panama
Panama, oficiāli Panamas Republika (es, ), ir Centrālamerikas galējā dienvidu valsts. Tā izvietojusies Panamas zemesšaurumā uz robežas starp Ziemeļameriku un Dienvidameriku un tās austrumu apgabals Darjena ģeogrāfiski tiek pieskaitīta Dienvidamerikai. Panama ziemeļrietumos robežojas ar Kostariku, austrumos — ar Kolumbiju, ziemeļos to apskalo Karību jūra, dienvidos — Klusais okeāns. Panama ir starptautisks darījumu centrs un tranzītvalsts. Lai arī Panama ir trešā lielākā ekonomika Centrālamerikā (pēc Gvatemalas un Kostarikas), tā ir lielākā resursu patērētāja šajā reģionā. Valsts teritorijā izvietojies viens no pasaulē svarīgākajiem ūdensceļiem — Panamas kanāls.
Senatne un koloniālais periods
Pirmās eiropiešu rakstītās liecības par tagadējās Panamas teritoriju vēsta, ka to ir apdzīvojušas vairāk kā 60 indiāņu ciltis. Lielākās ciltis bija kuni un gvaimi, kas pieder čibču cilšu saimei, kā arī čoko, kas pieder karībiem. Pēc nodarbošanās viņi bija zemkopji, mednieki un zvejnieki. Līdz Panamas teritorijas kolonizācijai šeit dzīvojošās ciltis lielākoties bija saglabājušas pirmatnējās kopienas attiecības.
Panamas pirmatklājējs ir spānis Rodrigo de Bastidass, kurš 1501. gadā pirmais piestāja Panamas zemesšauruma krastā. 1510. gadā Vasko Nunjess de Balboa šeit izveidoja pirmo kolonistu pastāvīgo apmetni, 1513. gadā viņš šķērsoja Panamas zemesšaurumu, sasniedzot Klusā okeāna ūdeņus. Vēlākā valsts galvaspilsēta — Panama tika nodibināta 1519. gadā. Panama kā province ietilpa Spānijas impērijā vairāk kā 300 gadus. Kolonizatoru atnestās slimības un vardarbīgās akcijas iznīcināja lielāko daļu vietējo iedzīvotāju. Lai arī Panama nekļuva par nozīmīgu kolonizācijas punktu, tomēr tās ģeogrāfiskais novietojums to padarīja par būtisku spāņu tirdzniecības un loģistikas centru.
Pēckoloniālais periods
Neatkarības kara spāņu kolonijās rezultātā 1821. gadā Panama ieguva neatkarību, iekļaujoties Lielajā Kolumbijā. 1830. gadā Panama kļuva par federatīvās Jaunās Granadas (no 1886. gada Kolumbija) departamentu. Šis periods panamiešiem bija nemierīgs — separātisku mērķu vadīti, viņi vairākkārt sacēlās pret kolumbiešiem. Panama bija galvenais tranzīta punkts zelta drudža laikā, kā rezultātā 1855. gadā tika uzbūvēts dzelzceļš, kas šķērsoja Panamas zemesšaurumu un savienoja Amerikas kontinenta abas daļas, dodot pienesumu reģiona ekonomikai.
Pirmajās Panamas patstāvības desmitgadēs ASV tieši iejaucās tās iekšējā un ārējā politikā. Vairākas prezidenta vēlēšanas notikās amerikāņu uzraudzībā. Tāpat ASV īslaicīgi okupēja Panamas reģionus kārtības uzturēšanai, kā arī ar tās atbalstu tika izbeigti teritoriālie konflikti ar Panamas kaimiņvalstīm. 1940. gadā par valsts prezidentu tika ievēlēts antiamerikāniski noskaņotais nacionālists Arnulfo Arjass, kurš neslēpa savas simpātijas pret Ass valstīm. 1941. gadā viņš zaudēja amatu Nacionālās gvardes organizētā apvērsumā. Sekojot ASV piemēram, Panama 1942. gadā formāli pieteica karu Ass valstīm. Tajā pašā gadā Panamu iznomāja ASV 15 tūkstošus hektārus zemes 134 armijas bāžu un militāro objektu izbūvei.
Militārā hunta
Pēc kara par noteicošo spēku Panamā kļuva militāristi no Nacionālās gvardes, kas aizvien aktīvāk iejaucās valsts politiskajā dzīvē — vairāki Panamas prezidenti, neskatoties uz strīdīgiem vēlēšanu rezultātiem, ar tās atbalstu ieguva amatu. Tāpat vairākkārt gvarde veica apvērsumus, gāžot tautas ievēlētos prezidentus. 1968. gadā pēc apvērsuma par de facto valsts līderi kļuva Nacionālās gvardes komandieris Omārs Torihoss. Lai arī ASV spiediena rezultātā 1978. gadā režīms tika liberalizēts, tomēr kā gvardes komandieris Torihoss saglabāja savu ietekmi valstī līdz 1981. gadam. 1958., 1959. un 1964. gadā notika ievērojamas panamiešu sadursmes ar amerikāņu kontingentu Panamas kanāla zonā. Minētais 1960. gados noveda pie jaunām sarunām par kanāla statusu. 1977. gadā starp ASV un Panamu tika parakstīti Torihosa—Kārtera līgumi par Panamas kanālu, atbilstoši kuram 1979. gada 1. oktobrī tika likvidēta Panamas kanāla zona, ASV vienlaikus atzina panamiešu suverēnās tiesības uz Panamas kanāla zonu.
Pēc Torihosa nāves par Nacionālās gvardes vadītāju 1983. gadā kļuva Manuels Norjega, kurš de facto vadīja Panamu līdz pat 1989. gadam. Norjega atteicās no priekšteču realizētās proamerikāniskās politikas. Viņš aktīvi atbalstīja prosociālistisko Nikaragvu, kā arī izveidoja diplomātiskas attiecības ar Sociālistiskā bloka valstīm. ASV, atbildot uz minēto, no 1987. gada pakāpeniski sāka vērst pret Panamu ekonomisko spiedienu. Panamas iekšpolitiskās situācijas eskalācija 1989. gadā noveda pie militāristu mēģinājuma gāzt Norjegu, kam sekoja represijas pret apvērsuma dalībniekiem. 1989. gada 20. decembrī ASV karaspēks iebruka Panamas teritorijā, gāžot Norjegas režīmu. Norjega padevās amerikāņiem 1990. gada 3. janvārī, savukārt pati militārā operācija beidzās 12. janvārī.
Modernā vēsture
Pēc ASV iebrukuma Panamas prezidenta amatā stājās Giljermo Endara, kurš bija uzvarējis 1989. gada vēlēšanās. Ekonomikā tika realizētas reformas, tomēr sākotnēji tām bija neliela atdeve iepriekšējā režīma realizētās politikas dēļ. 1994. gadā valstī notika pirmās brīvās vēlēšanas, kurās tika ievēlēts Ernesto Peress. 1999. gadā par prezidenti tika ievēlēta Mireja Moskoso, kļūstot par pirmo sievieti šajā amatā. Saskaņā ar Torihosa—Kārtera līgumos noteikto 1999. gada 31. decembrī ASV militārais kontingents pameta Panamas kanāla zonu, nākamajā dienā kanāla zona pilnībā pārgāja panamiešu kontrolē. Izvirzot par savu mērķi cīņu pret korupciju, 2004. gada prezidenta vēlēšanās par valsts galvu tika izvēlēts Martins Torrihoss. Viņu amatā 2009. gadā nomainīja uzņēmējs Rikardo Martinelli.
Pēdējās desmitgadēs Panamai ir bijuši stabili ekonomiskās izaugsmes rādītāji. Vienlaikus, neskatoties uz vienu no augstākajiem iekšzemes kopprodukta ienākumu uz dvēseli Latīņamerikā, ap 40% panamiešu dzīvo zem nabadzības robežšķirtnes.
Losandželosas "Lakers"
Losandželosas "Lakers" (en) ir profesionāls ASV basketbola klubs, kas ir bāzēts Losandželosā, Kalifornijas štatā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) Rietumu konferences Klusā okeāna divīzijā. Tas tika dibināts 1946. gadā kā Detroitas "Gems" un kopš 1948. gada spēlē NBA. 2010. gada jūnijā basketbola analītiķis un apskatnieks Džons Hollingers nosauca "Lakers" par visu laiku labāko NBA klubu.
Panama
Ģeogrāfija
Panama izvietojusies Centrālamerikas dienvidaustrumos starp Karību jūru ziemeļos un Kluso okeānu dienvidos. Robežojas ar Kostariku rietumos un Kolumbiju austrumos.
Losandželosas "Lakers"
Pastāvēšanas vēsturē "Lakers" ir 17 reizes uzvarējis NBA čempionātā, 31 reizi ir kļuvis par konferences uzvarētāju un 32 reizes — divīzijas čempionu. Mājas spēles komanda aizvada Crypto.com Arena arēnā. Vēl šajā arēnā spēles aizvada NBA klubs Losandželosas "Clippers" un WNBA klubs Losandželosas "Sparks".
Pašlaik kluba prezidente un īpašniece ar noteicošo ietekmi ir Dženija Basa, ģenerālmenedžeris ir Robs Pelinka un galvenais treneris — Dārvins Hems. Komandu ir trenējuši četri cilvēki, kas ir iekļauti Basketbola slavas zālē: Džons Kundla, Bils Šērmans, Pats Reilijs un Fils Džeksons. Kopumā 15 spēlētāji no "Lakers" ir uzņemti slavas zālē. Komandas oficiālās krāsas ir zelta, purpura un balta.
Panama
Ģeogrāfija
Reljefs kalnains, valsts rietumu daļā dominē Ziemeļamerikas Kordiljeru turpinājums Centrālamerikā Talamankas Kordiljera un Kostarikas robežas un Tavasaras kalni vai Centrālā Kordiljera, kas stiepjas paralēli ziemeļu krastam. Augstākais punkts ir Baru vulkāns (3474 m). Valsts austrumos uz robežas ar Kolumbiju un tās pierobežā Darjenā paceļas Baudo grēda, kas pieder pie Andu kalnu sistēmas. Valsts centrālo daļu aizņem zemiene ar Panamas zemesšaurumu, kura šaurākajā daļā (48 km) izbūvēts Panamas kanāls.
Gan ziemeļu, gan dienvidu krasta līnija stipri izrobota, daudz līču. Karību jūras piekrastē lielākie ir Miskito līcis, Almirantes līcis un Čiriki lagūna rietumos, kā arī Darjenas līcis austrumos. Piekrastē daudz nelielu saliņu: Bokasas del Toro arhipelāgs rietumu daļā un Sanblasas salas ziemeļaustrumu daļā. Klusā okeāna piekrastē valsts dienvidaustrumos plešas Panamas līcis, rietumos — Čiriki līcis. Lielākās salas ir Koiva un Sevako, kā arī Pērļu arhipelāgs Panamas līcī. Piekrastes vidusdaļā okeānā iestiepjas līdz 100 km garā un 70—100 km platā Asuero pussala, kuras dienvidu gals Marjato rags tiek uzskatīts par kontinentālās Ziemeļamerikas galējo dienvidu punktu.
Losandželosas "Lakers"
Vēsture
Klubs tika dibināts 1946. gadā Detroitā, pēc tam tas pārcēlās un Mineapolisu, kur tas ieguva komandas nosaukumu no Minesotas štata iesaukas: "10 000 ezeru zeme" (en). Pirms pārcelšanās uz Losandželosu 1960.—1961. gada sezonā klubs izcīnīja 5 NBA čempiontitulus. Kluba popularitāte pieauga 1980. gadu laikā, kad klubs ieguva 5 NBA čempiontitulus ar Basketbola slavas zālē iekļautajiem Maģisko Džonsonu, Karīmu Abduldžabāru, Džeimsu Vortiju un treneri Patu Reiliju. Laika posmā no 2000. līdz 2002. gadam "Lakers" izcīnīja trīs titulus pēc kārtas ar Šakilu O'Nīlu un Kobi Braiantu sastāvā un treneri Filu Džeksonu. Pēc zaudējumiem 2004. un 2008. gada finālsērijās Losandželosas klubs ieguva vēl 2 titulus 2009. gadā, kad finālsērijā uzvarēja Orlando "Magic", un 2010. gadā, kad uzvarēja Bostonas "Celtics".
Panama
Valsts vara
Izpildvara un likumdevējvara tiek ievēlēta vispārējās vēlēšanās ik pēc pieciem gadiem, vēlēšanās var piedalīties personas, kuras ir sasniegušas 18 gadu vecumu. Nacionālā asambleja ir vienpalātas parlaments ar 71 deputātu. Tās deputāti no pilsētām tiek ievēlēti pēc proporcionālās sistēmas, savukārt deputāti no lauku provincēm saskaņā ar mažoritāro sistēmu. Prezidentu ievēl uz vienu termiņu, atkārtota ievēlēšana ir iespējama tikai pēc diviem nākamajiem termiņiem, proti, 10 gadiem.
Losandželosas "Lakers"
Vēsture
2018. gada vasarā komandai pievienojās Lebrons Džeimss un 2019. gada vasarā — Entonijs Deiviss, ļaujot atkal izveidot vieno no spēcīgākajiem sasatāvie starp NBA komandām un nostiprinoties līgas līderpozīcijās 2019.—2020. gada NBA sezonas pirmajā pusē, kas noveda līdz čempiontitula iegūšanai 2020. gada finālsērijā.
Iemūžinātie numuri
Losandželosas "Lakers" savu leģendāro personību piemiņai ir iemūžinājuši septiņu spēlētāju numurus, kā arī spēļu komentētāja Čika Hīrna mikrofonu:
Panama
Administratīvais iedalījums
Atbilstoši Panamas konstitūcijai valsts teritorija administratīvi ir sadalīta 13 teritoriālajās vienībās — desmit provincēs un trīs komarkās, kas ir autonomas provinces ar vēlētu indiāņu cilšu pašpārvaldi. Provinces un komarkas tiek sīkāk iedalītas 75 apgabalos. Savukārt apgbali ir sadalīti vēl sīkāk 657 subadministratīvajās vienībās (corregimientos), no kurām divām — Madugandi un Vargandí ir noteikts komarkas — autonoms statuss konkrēto provinču ietvaros.
Provinces:
Komarkas:
Tautsaimniecība
Saskaņā ar CIA World Factbook datiem 2012. gadā Panamas bezdarba līmenis bija 2,7%. 2008. gada augustā tika reģistrēts pārtikas pārpalikums. Pēc Tautas attīstības indeksa Panama ierindojās 65. vietā (2013. gads).
Pēdējos gados Panamas ekonomika ir piedzīvojusi strauju izaugsmi, laika posmā no 2006. līdz 2008. gadam IKP pieaugot par 10,4%. Latin Business Chronicle paredzēja, ka periodā no 2010. līdz 2014. gadam Panamas ekonomika būs straujāk augošā Latīņamerikā, sasniedzot Brazīlijas 10% rādītāju.
Turpmāku ekonomisko izaugsmi nodrošina noslēgtais brīvās tirdzniecības līgums ar ASV un plānotā Panamas kanāla paplašināšana.
Lai arī Panamas IKP rādītājs to ierindo valstu ar augstu ienākumu līmeni skaitā, tajā joprojām sastopami lieli kontrasti. Tos izraisa lielas atšķirības izglītības līmenī. 2013. gadā 25% Panamas iedzīvotāju tika uzskatīti par nabadzīgiem, un saskaņā ar Pasaules Bankas datiem 3% no iedzīvotājiem ir galēji nabadzīgi.
Ekonomiskie sektori
Panamas ekonomika tās atrašanās vietas dēļ ir pamatā balstīta uz labi attīstītu pakalpojumu sektoru, galvenokārt banku darbību, komerciju, tūrismu un tirdzniecību. No ASV pārņemtais Panamas kanāls un militārie objekti ļāvuši attīstīt lielus būvniecības projektus.
2006. gada 22. oktobrī ar pārliecinošu pārsvaru (tiesa, ar zemu aktivitāti) referendumā tika apstiprināta Panamas kanāla papildināšana ar trešo slūžu grupu. Oficiālie aprēķini šo pārbūvi novērtēja ar 5,25 miljardiem ASV dolāru. Kanālam ir liela ekonomiskā nozīme, jo tas ekonomikā nodrošina miljoniem dolāru no tā izmantošanas maksas un nodrošina lielu skaitu ar darbavietām. 85 gadus kanāla monopoltiesības piederēja ASV, bet 1977. gadā parakstītais Torrihosa—Kārtera līgums uzsāka kanāla nodošanas proces Panamas valdībai līdz 1999. gadam.
Ārvalstu investori veic vara un zelta atradņu attīstību, pret ko iestājas vairākas dabas aizsardzības grupas, jo visi projekti atrodas aizsargātās zonās.
Iedzīvotāji
Lielākā daļa (70%) Panamas iedzīvotāju ir jauktas indiāņu un eiropiešu izcelsmes (metisi). 14% ir melnādaino un mulatu, 10% balto un 6% indiāņu. Panamas indiāņi pārstāv septiņas etniskās grupas: gvaimi, bokoti, kuni (guni), emberi, vounaani, nazo (teribe) un bribri. 93% iedzīvotāju dzimtā valoda ir spāņu. Lielākā no indiāņu valodām ir gvaimu valoda, kura ir dzimtā 170 000 cilvēku. Kunu valodā runā 60 000 cilvēku. Vairāk nekā puse valsts iedzīvotāju dzīvo Panamas aglomerācijā.
Reliģija
Panamas valdība neapkopo statistiku par iedzīvotāju reliģisko pārliecību, bet dažādi avoti vērtē, ka 75 līdz 85% no iedzīvotājiem sevi identificē kā Romas katoļus un 15—25% kā evaņģēliskus kristiešus. 2% (aptuveni 60 000 iedzīvotāju) sevi pieskaita bahāistiem, ieskaitot ap 10% no gvaimiem. Bahāisti Panamā uztur vienu no pasaulē esošajiem septiņiem bahāistu lūgšanu namiem. Pēdējo dienu svēto Jēzus Kristus baznīca apgalvo, ka Panamā tai ir vairāk kā 40 000 biedru. No mazākām reliģiskām grupām ir pārstāvēti Septītās dienas adventisti, Jehovas liecinieki, episkopālisti ar 7000 līdz 10 000 biedriem un citi kristieši. Ebreju un musulmaņu kopienās ir ap 10 000 biedru katrā. Ir nelielas hinduistu un budistu kopienas. Pamatiedzīvotāju vidū izplatītas tradicionālās reliģijas ibeorgun (starp kuniem) un mamatata (starp gvaimiem). Pastāv arī neliela rastafari kopiena.
Izglītība
Vispārējā izglītība, kuras iegūšana Panamā ir obligāta bērniem 6 — 18 gados, sastāv no pamatizglītības — septiņām klasēm pamatskolā un vidējās izglītības — trīs klasēm vidusskolā. Valstī kopumā ir 88 augstākās izglītības iestādes, no kurām lielākās ir Panamas Universitāte un Panamas Tehniskā universitāte. Lasītprasmes līmenis — vairāk kā 90%.
Kultūra
Panamas kultūra ir atvasināta no Eiropas mūzikas, mākslas un tradīcijām, kuras ieviesa spāņu ieceļotāji. Tā ir saplūdusi ar afrikāņu un Amerikas pamatiedzīvotāju kultūru, veidojot dažādas hibrīdformas. Piemēram, tamborito ir spāņu deja, kura ir sajaukusies ar Āfrikas ritmiem, tematiku un deju kustībām. Deja ir Panamas kultūru dažādības simbols. Vietējo folkloru var sajust dažādos svētkos, dejās un tradīcijās, kuras nodotas no paaudzes paaudzē. Pilsētās bieži notiek reggae en español, reggaeton, haitiano (compas), džeza, blūza, salsas, regeja un rokmūziķu uzstāšanās.
Tradicionālā virtuve
Tradicionāla panamiešu Ziemasvētku maltīte parasti satur vistas tamale, arroz con pollo (vista ar rīsiem), puerca asada, pernil, pavo (tītars) un relleno (pildīti paipari). Blakus citiem ēdieniem tiek novietoti augļi un augļu kūkas. Kopā ar šiem ēdieniem un desertu tiek pasniegts tradicionāls dzēriens Ron Ponche (olu kokteilis), kurš sastāv no divām bundžām kondensēta piena, trīs bundžām tvaicēta piena, sešām olām un puspudeles ruma un muskatriekstiem papildus garšai.
Sports
Sportā izpaužas ASV ietekme. Nacionālais sporta veids ir beisbols. Profesionālā līmenī beisbolu ASV ir spēlējuši vismaz 140 Panamas pārstāvji, kas ir labākais kādas Centrālamerikas valsts rādītājs. Pazīstamākie spēlētāji ir Brūss Čens, Rods Kerjū, Mariano Rivera, Karloss Lī, Menijs Sangvillens un Karloss Ruiss.
No Panamas nāk arī daudzi atzīti bokseri, četri Panamas pārstāvji ir iekļauti Starptautiskajā boksa Slavas zālē: Roberto Durans, Eusebio Pedrosa, Ismaels Laguna un Panama Al Brauns.
Panamā populārs ir arī basketbols, kur ir sava līga ar reģionālām komandām un nacionālā izlase. Populārākie basketbola pārstāvji ir Rolando Blekmens (četrkārtējs NBA Visu zvaigžņu spēles dalībnieks) un Hārlemas "Globetrotters" zvaigzne Kevins Deilijs.
2008. gadā pirmo Panamas olimpisko zelta medaļu izcīnīja vieglatlēts Irvings Saladino tāllēkšanā.
Panamas futbola izlase kvalificējās 2018. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīram Krievijā, kur trijās spēlēs piedzīvoja trīs zaudējumus. Izlase regulāri spēlējusi CONCACAF čempionātā un Zelta kausā, kur 2005. un 2013. gadā iegūta otrā vieta.
Tāpat Panamā populārs ir volejbols, tekvondo, golfs un teniss. Šobrīd tiek iekārtota tūrisma taka Transpanama visā valsts garumā no Kolumbijas uz Kostariku.
Ēdoles pagasts
Ēdoles pagasts ir viena no Kuldīgas novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļrietumos. Robežojas ar sava novada Alsungas, Īvandes un Padures pagastiem, kā arī Ventspils novada Zlēku un Ziru pagastiem.
Daba
Ēdoles pagastā pie Piņķu ezers ir dabas parks Pinku ezers.
Hidrogrāfija
Upes: Andrejvalks, Dižandrejupīte, Gaiļvalks, Lejasgaļu valks, Taurvalks, Tērande (lejtecē), Vanka (lejtecē).
Ezeri: Balgāļezers, Bezdibenis, Brīdagas dzirnavezers, Ceļarājezers, Ēdoles dzirnavezers, Kaķenezers, Kuikatezers, Mācītājezers, Piņķezers (Piņķu ezers), Plačezers, Stulbezers, Tulnikezers, Veprezers.
Vēsture
Mūsdienu Ēdoles pagasta teritorijā vēsturiski atradās Ēdoles muiža (Gut Edwahlen, Ēdole), Postmuiža (Gut Possenhofen).
1935. gadā Ventspils apriņķa Ēdoles pagasta platība bija 162,5 km² un tajā dzīvoja 2191 iedzīvotājs. 1945. gadā pagastā izveidoja Ēdoles, Kāpu un Tērandes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ēdoles ciems ietilpis Alsungas (1949-1956) un Kuldīgas (pēc 1956. g.) rajonos. Ēdoles ciemam 1951. gadā pievienoja likvidēto Kāpu ciemu un Tērandes ciema Mičurina kolhoza teritoriju, 1977. gadā - likvidēto Īvandes ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1992. gadā no Ēdoles pagasta atdalījās Īvandes pagasts. 2009. gadā Ēdoles pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kuldīgas novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Ēdole (pagasta centrs), Mātras.
Santomes un Prinsipi karogs
Santomes un Prinsipi karogs ir viens no Santome un Prinsipi valsts simboliem.
Karogs tika pieņemts 1975. gada 5. novembrī. Sarkanais trijstūris karoga kreisajā malā simbolizē cīņu par valsts neatkarību, divas melnās zvaigznes simbolizē divas lielākās valsts salas, kas sastāda lielāko daļu no valsts teritorijas, kā arī valsts piederību Āfrikas kontinentam. Dzeltenās strīpas tiek saistītas ar ekvatoru, uz kura atrodas valsts. Divas zaļās svītras simbolizē Gvinejas līča ūdeņus un valsts dabas resursus. Zaļā, dzeltenā un melnā krāsa ir panāfrikas krāsas.
Šī brīža Santomes un Prinsipi karogs jau pirms Santomes un Prinsipi izveidošanās bija karogs, ko izmantoja kustība, kas cīnījās par valsts šīs salu valsts neatkarību. 1974. gada 12. decembrī, kad tika izveidota autonomā Santome un Prinsipi Republika, iepriekšminētās kustības karogs kļuva par autonomās republikas karogu, kā arī par Santomes un Prinsipi karogu, kad valsts pilnībā ieguva neatkarību no Portugāles 1975. gadā.
Madagaskaras karogs
Karogs tika pieņemts 1958. gada 14. oktobrī, kad notikās gatavošanās referendumam par valsts statusu attiecībā Francijas sastāvā un divus gadus pirms valsts pilnībā ieguva neatkarību. Madagaskaras karogā ir atspoguļota šīs valsts vēsture.
Sarkanā un baltā krāsa ir nākusi no pēdējās karaliskās dinastijas karoga. Šī dinastijas valdīja Madagaskarā līdz 1896. gadam, kad salu iekaroja Francija un tā kļuva par tās koloniju. Sarkano un balto krāsu saista arī ar Indonēzijas karogu, kas sastāv no sarkanas un baltas krāsas svītrām, respektīvi, tiek uzskatīts, ka salas pirmiedzīvotāji nāca no Indonēzijas reģiona.
Huņņi
Huņņi bija Āzijas klejotāju tauta, kuras izcelsme nav īsti skaidra. Iespējams, ka to sastāvā bija ietvertas vairākas radniecīgas tjurku, tatāru vai somugru izcelsmes ciltis.
Vēsture
Huņņi 1. gadu tūkstotī p.m.ē. apdzīvoja Ķīnas ziemeļu daļu, Mongoliju un Baikāla reģionu. Apmēram 3.—2. gadsimtā p.m.ē. huņņi izveidoja savu valsti. Ķīniešu avotos huņņu valdnieks dēvēts par šaņjui. Galvenā loma huņņu saimniecībā bija klaiņojošajai lopkopībai. Mūsu ēras 1. gadsimtā huņņi sadalījās divās daļās — dienvidu un ziemeļu huņņos. Taču vēlāk arī ziemeļu huņņi sašķēlās.
Savas valsts izveide
Viena huņņu daļa 5. gadsimtā izveidoja valsti, kas aptvēra Vidusāziju līdz pat Indijai, bet otra apdzīvoja Volgas baseinu un Urāla kalnu apvidus. Šī huņņu daļa sākotnēji nostiprinājās Kaspijas stepēs, bet 4. gadsimta otrajā pusē iebruka citas stepju klejotāju tautas — alānu — teritorijā. Neskatoties uz to, ka alāni bija militāri spēcīga cilts, kas apdzīvoja reģionu starp Volgas un Donas upēm, huņņi alānus sakāva un aizņēma viņu teritoriju. Pēc šīs veiksmes huņņi turpināja izplešanos un uzbruka austrumgotiem, kurus tie izdzina no viņu teritorijas Dņestras vidus un lejastecē. Goti patvērumu meklēja, dodoties rietumu virzienā augšup pa Donavu un uz rietumiem pāri Karpatiem. Līdz ar šo huņņu izplešanos aizsākās Lielā tautu staigāšana.
Drīz pēc tam huņņi sagrāva arī rietumgotus, kuri bija spiesti lūgt patvērumu Romas impērijas teritorijā. Tieši ar huņņu iebrukumu Centrāleiropā saistās tālākās tautu staigāšanas agrīnajos viduslaikos.
Taču uz Romas piešķirtajām teritorijām pārcēlās tikai daļa rietumgotu, bet daļa palika savās iepriekšējās vietās, tāpat kā vairākas citas mazākas ģermāņu ciltis — langobardi, gepidi, suevi, heruli u.c. Tās pakļāvās huņņu varai, taču saglabāja savu saimniecību, etnisko piederību, dzīvesveidu un tradīcijas. Par to liecina arheoloģiskie izrakumi daudzos kapos, kuri attiecināmi uz huņņu periodu, plašā Centrālās un Austrumeiropas teritorijā, it īpaši Donavas vidustecē. Daļa šajos kapos atrasto priekšmetu nepārprotami liecina par piederību huņņu, daļa ģermāņu kultūrai. Turklāt abos gadījumos pietiekošā skaitā sastopami greznuma priekšmeti, dārglietas un ieroči, kas liecina par to, ka gan huņņi, gan ģermāņi bija sasnieguši tiem laikiem atbilstošu augstu dzīves līmeni.
Iebrukums Romas impērijā
Huņņu impērija ap 440.—450. gadā bija sasniegusi visā Eiropā vērā ņemamu varenību. 4.—5. gadsimtā huņņi vairākkārtīgi iebruka Romas impērijas teritorijā. Viena no pazīstamāko huņņu karavadoņa Atilas vadībā tiem gandrīz izdevās pilnībā sagraut Romas impēriju. Nonākuši Eiropā, huņņi asimilēja vairākas mazākas Eiropas tautas un, lai gan pakāpeniski sāka zaudēt savu aziātisko raksturu (huņņi sākotnēji izcēlās ar savu agresīvo raksturu un nežēlību), tie joprojām bija bīstams ienaidnieks, jo bija lieliski karotāji, kas maksimāli prata izmantot savos uzbrukumos zirgus.
Huņņi Atilas vadībā 450. gadā nolēma doties uzbrukumā pret saviem senajiem ienaidniekiem — rietumgotiem, kas bija apmetušies dienvidrietumu Gallijā. Huņņi neslēpa savus nodomus pārņemt savā kontrolē vismaz pusi no Rietumromas teritorijas. Tās bija reālas briesmas, kas saliedēja kādreizējos pretiniekus — romiešus un gotus, kuriem pievienojās arī franki. Viņu apvienotā armija 451. gadā Šampaņā smagi sakāva huņņus. Pēc šīs sakāves huņņu spēks bija salauzts, lai gan nākamajā gadā, daļēji atjaunojuši savus spēkus, huņņi iebruka Ziemeļitālijā un to pilnīgi izpostīja.
Pēc Atilas nāves
Atstājuši Itāliju, huņņi pārstāja Eiropā spēlēt ievērojamu lomu, it sevišķi pēc viņu ķēniņa Atilas nāves 453. gadā. Viena huņņu daļa sāka kalpot savam kādreizējam ienaidniekam — Romas impērijas armijai. Cita pievienojās un saplūda ar citiem, vēlākiem iebrucējiem no austrumiem, kas turpināja tiranizēt Eiropu. Pēc Atilas nāves visai ātri izplēnēja huņņu vara arī to impērijas centrālajā daļā — Donavas vidustecē. Šeit joprojām mita daudzas ģermāņu ciltis, kuras huņņu varai gluži vienkārši pārstāja pakļauties.
Vienīgā vieta, kur nomadi spēja kādu laiku saglabāt savas militārās priekšrocības Eiropā, bija plašais un auglīgais Panonijas līdzenums. Klejotāji pilnībā varēja izmantot sev raksturīgo cīņas taktiku, īsā laikā pārvarot lielus attālumus un pēkšņi parādoties visnegaidītākajās vietās, pie nosacījuma, ka katra klejotāju karotāja (jātnieka) rīcībā bija ap 10 labi koptu zirgu. Tā nebija problēma plašajās Āzijas stepēs, kur viegli varēja uzturēt lielus šo dzīvnieku pulkus. Taču šādas iespējas bija stipri ierobežotas Panonijas līdzenumā, nemaz nerunājot par citiem reģioniem Eiropā. Tādēļ, ja nomadiem neizdevās īsos, ātros triecienos iegūt pilnīgu uzvaru pār ienaidnieku Eiropas apvidos, viņi drīz bija spiesti samazināt jājamzirgu skaitu, rezultātā strauji zaudējot kustīgumu un līdz ar to arī pārsteiguma efektu.
Līdzīgā situācijā nonāca arī citi iebrucēji Eiropā no Āzijas stepēm, kā, piemēram, avāri, protobulgāri un maģāri, kuri, sekojot huņņiem, 9.—10. gadsimtā arī iebruka Austrumeiropā. Līdz ar to Karpati iekarotājiem no Āzijas stepēm izrādījās par sava veida lēnām lamatām. Pārvarot šo it kā ne pārāk grūto šķērsli, stepju ordas pakāpeniski zaudēja galvenās savas militārās priekšrocības, kuras tās baudīja plašajos Āzijas klajumos. Tā, pati daba palīdzēja eiropiešiem daudzu gadsimtu laikā ievērojami mazināt vienas no lielākajām tos apdraudošajām briesmām — Āzijas klejotājus.
Višvanatans Anands
Višvanatans Anands (ta; dzimis Madrasā, Indijā) ir indiešu šahists, pasaules čempions (2007—2013). Šķelšanas laikā bijis pasaules čempions FIDE versijā (2000—2002). Pēc šaha čempionātu apvienošanās kļuvis par piecpadsmito pasaules čempionu, uzvarot Vladimiru Kramņiku (2007).
Biogrāfija
Pēdējo reizi čempiona titulu aizstāvēja 2012. gada maijā (Skolkovā, Maskavas apgabalā), kad mačā ar Izraēlas šahistu Borisu Gelfandu bija nepieciešamas četras papildpartijas uzvarētāja noskaidrošanai. 2013. gadā zaudēja titulu, piekāpjoties mačā pret Mangnusu Kārlsenu ar 3½:6½. 2014. gada martā uzvarējis pretendentu turnīrā Hantimansijskā un izcīnījis tiesības atkārtoti cīnīties Pasaules šaha čempiona titula mačā. 2014. gadā Sočos atkārtoti zaudējis mačā par Pasaules šaha čempiona titulu Mangnusam Kārlsenam ar 4½:6½.
2015. gadā ierindojies 2. vietā aiz Veselina Topalova spēcīgā starptautiskā turnīrā Stavengerē (Norvēģija), apsteidzot Kārlsenu. 2019. gada augustā Sentluisā dalījis 3.-4. vietu starptautiskajā šaha lielmeistaru turnīrā 7th Sinquefield Cup.
Septiņi nāves grēki
Vēsture
Grēku uzskaitījums ir veidots un pārveidots laika gaitā. Pašreizējo galveno grēku sarakstu (septem principalibus vitiis) pamatā izveidoja pāvests Gregorijs I 590. gadā,  pārstrādājot senāko sarakstu ar 8 grēkiem.
Nāves grēku jēdziens ieviesies, pamatojoties uz Jāņa 1. vēstules tekstu 5:16-17 par pie nāves novedošu un nenovedošu grēku. Pastāv versija, ka apzīmējums "Septiņi nāves grēki" pirmo reizi parādījies Hieronīma Bosa gleznas nosaukuma tulkojumā vairākās valodās. Holandiešu mākslinieks Hieronīms Boss savu gleznu nosauca "Zeven Hoofdzonden", kas burtiski nozīmē "Septiņi galvenie grēki", un tā šo grēku kategoriju dēvē arī visi Romas Katoļu baznīcas dokumenti (piemēram, RKB katehisms). Taču vēlāk vairākās valodās, tostarp latviešu, angļu un krievu valodā, šie grēki nosaukti par nāves grēkiem. Vārdu savienojums "Septiņi nāves grēki" tehniski ir nepareizs, jo jebkurš no šiem septiņiem grēkiem reliģijā var būt gan ikdienišķs jeb piedodams, gan nāvīgs.
Grēku saraksti viduslaikos bija populāri, jo grēksūdze bieži vien tika izmantota, lai izraisītu vainas sajūtu un lai garīgā kārta, kas bija cieši saistīta ar valdošo šķiru, iegūtu dāsnākus gandarīšanas nolūkā samaksātos ziedojumus. Par to Baznīca tika daudz kritizēta, un lielā mērā tas bija arī iegansts Reformācijas uzsākšanai. Kritiski raksti pret pāvestu tiek vērsti joprojām.
Mūsdienu teoloģijā
Teoloģiskajai domai attīstoties, uzsvars arvien vairāk tiek likts uz penitenta jeb grēku sūdzētāja sirdsapziņas nostāju, nevis uz ārēji redzamajām darbībām vai izturēšanos.
Šo pašu grēku sarakstu atzīst arī galvenās protestantu konfesijas.
Uzbrukums Krievijas Valsts bankai Helsinkos
Uzbrukums Krievijas Valsts bankai Helsinkos bija LSDSP kaujinieku grupas operācija Helsinkos, lai nolaupītu naudu partijas nelegālās darbības finansēšanai.
Priekšvēsture
Pēc 1906. gada 17. janvāra uzbrukumā Rīgas Policijas pārvaldei atbrīvotais Jānis Luters (segvārds "Bobis") un latviešu kaujinieki Jēkabs Dubelšteins (segvārds Jēpis), Ansis Buševics (segvārds Zvejnieks), Jānis Žāklis (segvārds Mērnieks), Jānis Lencmanis (segvārds Ķencis), Jānis Čoke (segvārds "Brašais") kopā ar saviem brāļiem Gustavu un Kārli, Jānis Masters (pieņemtais vārds Jānis Straujāns, segvārds "Andrejs"), Kārlis Jansons (segvārds "Kapteinis"), Kristiāns Treimanis, Pēteris Saliņš, Emma Gailīte, kopā 20 cilvēki, no LSDSP vadības saņēma rīkojumu doties uz Helsingforsu (Helsinkiem). Viņu rīcībā bija revolveri un sprāgstvielas. Grupā bija arī kaujinieki Treitmanis un Ratseps, kas bijuši Pēterburgas slepenpolicijas ("ohranas") aģenti-provokatori. Treitmaņa uzdevums jucekļa brīdī bija nemanīti nospiest trauksmes pogu.
Aplaupīšana
Vācu un krievu valodā runājošie vīrieši iegāja Krievijas Valsts bankas ēkā pie Helsinku Esplanādes un vēlējās samainīt naudu. Kāds gaidīja pie durvīm, cits vēlējās piezvanīt pa telefonu. Kad zālē jau bija ienākuši kādi desmit latvieši, piepeši jaunie vīrieši izrāva revolverus un Jānis Luters iesaucās: Krievijas revolucionārās komitejas vārdā — rokas augšā! Citos pētījumos teikts, ka sauciens skanējis: ''Rokas augšā! Revolūcijas vārdā uzlieku kasei arestu!'' Trauksmes vadi jau bija pārgriezti. Treitmanis nošāva bankas sargu, kurš centās piekļūt durvīm, lai paņemtu savu zobenu, un ievainoja bankas kontrolieri. Viena bankas darbiniece aizbēga caur logu, pārējos darbiniekus un vienu klienti ieslēdza citā istabā. Viņi iztukšoja kasi un bankai atstāja kvīti par «ekspropriāciju» un solīja vēlāk publicēt savā avīzē precīzu konfiscētās naudas summu. Šī summa bija 175 463 rubļi un 68 kapeikas, kā arī 459 000 marku.
Bēgšana
Četri laupītāji devās ar vilcienu uz Keravu, kur pēc pakaļdzīšanās un apšaudes policisti apcietināja vienu somu un brāļus Kārli un Gustavu Čokes. Jānis Čoke pēc bankas aplaupīšanas kopā ar Ratsepu un Treitmani devās uz Helsinku vīna restorānu, kur esot dzēruši ļoti daudz šampanieša un izšķērdīgi maksājuši oficiantei. Čokem radās aizdomas par biedru uzvedību un viņš izlēca pa tualetes logu un aizbēga. Čoke, Saliņš un Emma Gailīte aizkļuva līdz Tamperei un naudu noslēpa vietējā sociāldemokrātu laikraksta redakcijā. Nākamajā dienā Tamperes stacijā Jāni Čoki apcietināja un aizveda uz policijas iecirkni. Tur viņš nogalināja divus policistus, bet trešo ievainoja. Pēc vairāk nekā trīs stundu apšaudes Čoki saņēma gūstā. Turku apgabala tiesa notiesāja viņu par laupīšanu un tīšu slepkavošanu. Arī Saliņš tika apcietināts, bet Emma Gailīte pati pieteicās policijā.
Kārlis Jansons cauri Zviedrijai aizbēga uz Vāciju. Jānim Luteram maskēšanās nolūkos tika nokrāsoti mati un viņš slēpās Tamperē, kur atdeva naudu krievu māksliniekam un revolucionāram Nikolajam Bureņinam un pēc tam aizbēga uz Vāciju. Arī Jānis Straujāns aizbēga uz Zviedriju, kur 1907. gadā viņu apcietināja un piesprieda cietumsodu. Vēlāk viņš kļuva par rakstnieku, žurnālistu, padomju diplomātu un Kominternes aģentu, nogalināts NKVD "Latviešu operācijā".
Nolaupītā nauda
Publicists Juka Rislaki raksta, ka bankas aplaupīšanas iniciators un vadītājs bijis Helsinkos dzīvojošais Nikolajs Bureņins, kuram J.Luters koncerta laikā Tamperē nodeva lielāko daļu no naudas. Iespējams, ka nolaupīto naudu tālāk esot saņēmis M.Vallahs (Maksims Ļitvinovs), Karēlijā nodevis Ļ. Bronšteinam (Trockim). Ir zināms, ka par šo naudu vēlāk ārzemēs iepirka ieročus.
Krievs (nozīmju atdalīšana)
Krievs var būt:
Omāna
Omāna (, ʻUmān), oficiāli Omānas Sultanāts (سلطنة عُمان, Salṭanat ʻUmān), ir vidēji attīstīta valsts Āzijā, Arābijas pussalas austrumos. Robežojas ar Jemenu dienvidrietumos, Saūda Arābiju - rietumos un Apvienotajiem Arābu Emirātiem - ziemeļrietumos. No austrumiem to apskalo Indijas okeāna Arābijas jūra.
Omāna ir Apvienoto Nāciju Organizācijas, Arābu līgas, Persijas līča sadarbības padomes, Nepievienošanās kustības un Islāma sadarbības organizācijas dalībvalsts. Pēc 2016. gada datiem naftas rezervju apjoma ziņā Omāna bija 21. vietā pasaulē. 2010. gadā ANO Attīstības programma, salīdzinot 135 valstis, Omānu ierindoja pirmajā vietā pēc attīstības tempa pēdējo 40 gadu laikā. Daļa tās ekonomikas ir saistīta ar tūrismu un zivju, dateļu un citu lauksaimniecības produktu tirdzniecību. Omāna ir klasificēta kā ekonomika ar augstu ienākumu līmeni. Pēc 2021. gada datiem Omāna ir 37. mierīgākā valsts pasaulē saskaņā ar Globālo miera indeksu.
Vēsture
No 1507. līdz 1650. gadam Maskata bija Portugāles lielvalsts cietoksnis pie jūras ceļa gar Austrumāfrikas krastu uz Indiju. 1690. gados Omānas sultāns uzveica portugāļus un līdz 19. gadsimtam Omānas sultanāts bija viena no Indijas okeāna rietumu daļas lielvarām, kuras bagātības pamatā bija vergu tirdzniecība. No 1820. līdz 1970. gadam pastāvēja Maskatas and Omānas sultanāts, kas apvienoja relatīvi neatkarīgas valsts daļas - Maskatas sultanātu piekrastē un Omānas imamātu iekšzemē. Sultāns Sajjids Saids bin Sultans al-Busaids 1840. gadā pārcēla savu galvaspilsētu no Maskatas Omānā uz Zanzibāras Akmens pilsētu. Tomēr 1861. gadā viņa dēli sadalīja lielvalsti, Sajjids Madžids bin Saida al-Busaids kļuva par Zanzibāras sultānu, bet viņa brālis Sajjids Thuvaini bin Saids al-Saids par Omānas sultānu.
19. gadsimta beigās Omāna pakāpeniski nokļuva Britu impērijas ietekmes zonā, tomēr formāli saglabāja neatkarību. 1970. gadā sultāns Kābūss ibn Saīds al Saīds ar britu militaro atbalstu gāza no troņa savu tēvu sultānu Saīdu ibn Teimūru, konsolidēja valsti un modernizēja to.
Ģeogrāfija un klimats
Atrodas Arābijas pussalas dienvidaustrumu daļas izvirzījumā, ko agrāk dēvēja par Omānas pussalu. Ģeoloģiski to veido dienvidu Persijas kroku kalnāju turpinājums otrpus Persijas līča. Omānas kalnāja jeb Hadžara lielākie augstumi pārsniedz 3000 m virs jūras līmeņa. Augstākā Omānas virsotne ir 3018 metrus augstais Šamss.
Omāna atrodas tropu joslas malā uz Vēža tropa. Ne ziemā, ne vasarā nokrišņu nepietiek sulīgākai, kuplākai veģetācijai, tāpēc Omānas lielākai daļai tuksnešains raksturs, atskaitot daļās izdevīgi apslacītas kalnu nogāzes, apūdeņojamas oāzes pie kalnu pamatnes un jūrmalu. Jūras malā paisuma-bēguma joslā dažviet ir mangroves, uz pietiekoši mitriem jūrmalas smiltājiem vietām aug kokospalmas. Pie kalnāja pamatnes, kur izvird avoti un sasniedzami gruntsūdeņi, ir apūdeņojamas oāzes ar banānkokiem, opuncijām, dateļpalmām un citiem augļu kokiem. Auglīgākais piekrastes gabals ir Batineh krasts ziemeļrietumos no Maskatas, arī Dhofaras krasts līdz Jemenas robežai. Iekšzemi līdz Saūda Arābijas robežai aizņem tuksnesis.
Iedzīvotāji
Pēc 2010. gada tautskaites datiem Omānā dzīvoja 2 773 479 iedzīvotāji, no tiem 1 957 336 bija Omānas pilsoņi. Nepilsoņu skaits 2010. gadā sasniedza 816 000 (29,4% no kopējā iedzīvotāju skaita) un pēc tam turpināja palielināties.
2010. gadā lielākā daļa imigrantu bija no Indijas (465 660), Bangladešas (107 125), Pakistānas (84 658), Ēģiptes (29 877), Indonēzijas (25 300), Filipīnām (15 651), Šrilankas (10 178). Omānā dzīvoja arī 8 541 imigranti no Eiropas valstīm un 1 540 no ASV.
C4H8O
Summārajai formulai C4H8O atbilst vairāki savienojumi:
Arara
Arara ir pašvaldība Paraibas štatā Brazīlijā. Arara atrodas 142 km uz rietumiem no štata galvaspilsētas Žuaunpesoas. 2007. gadā Ararā dzīvoja 12 356 cilvēku. Pašvaldības platība ir 88,858 km². Pilsētas svētki norisinās katru gadu 19. decembrī.