cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas Komunistiskā partija
Izveide
Padomju Latvijas valdības veidošanu Latvijas sociāldemokrātijas (LSD) centrālkomiteja uzsāka Maskavā pēc Staļina priekšlikuma partijas Krievijas biroja ārkārtas sēdē 1918. gada 23. novembrī, jo "būs tomēr nepieciešams simulēt Latvijas patstāvību tādēļ, ka to dara mūsu pretinieki un lai viņu iespaids tādā ziņā mazinātos". Ārkārtas sēdes laikā tika izveidots Latvijas revolucionārās Pagaidu valdības sastāvs, kurā ietilpa Pēteris Stučka, Fricis Roziņš, Oto Kārkliņš, Jūlijs Daniševskis, Jānis Lencmanis, Rūdolfs Endrups, Jānis Krūmiņš (Pilāts), Roberts Bauze, Dāvids Beika, Jānis Šilfs (Jaunzems), Kārlis Krastiņš (Viktors), Kārlis Pečaks.
1919. gada 13.—15. janvārī Rīgā notika 1. Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju apvienotais kongress, kas pasludināja Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas izveidošanu, proletariāta diktatūras nodibināšanu, un ievēlēja Latvijas Centrālo izpildkomiteju (LCIK) ar 60 locekļiem un 20 kandidātiem. LCIK izraudzījās 11 Padomju Latvijas valdības jeb Komisāru padomes locekļus.
Latvijā un PSRS (1920—1940)
Latvijas Republikā 1920.—1940. gadā LKP darbojās nelegāli. Pēc evakuēšanās no Latvijas LKP CK un LSPR valdība pārcēlas uz Veļikije Lukiem, kur 1920. gada 17. janvārī izveidoja LKP CK Krievijas biroju. Par tā locekļiem kļuva Pēteris Stučka, Kārlis Kauliņš, Dāvids Beika, Jānis Krūmiņš, Kārlis Kaufmanis-Soms, par locekļu kandidātiem Kārlis Pečaks un Vladislavs Zeimals. Jau 1920. gada 25. janvārī birojs tika pārveidots par LKP CK Ārzemju biroju, kura locekļi bija P. Stučka, D. Beika, J. Krūmiņš-Pilāts, K. Kaufmanis-Soms, Jānis Lencmanis; locekļu kandidāti — Jūlijs Kārlis Daniševskis, K. Kauliņš, K. Pečaks, V. Zeimals. Par ĀB pārstāvi Maskavā nozīmēja K. Pečaku. 31. janvārī Stučku ievēlēja par ĀB priekšsēdētāju un Jāni Lencmani par viņa vietnieku. Februāra beigās Beika un Lencmanis ar daļu biroja pārcēlās uz Pleskavu. Pēc II Kominternes kongresa tika izveidots Komunistiskās Internacionāles Izpildkomitejas Latsekcijas Sekretariāts. Tas kļuva par vienīgo oficiālo LKP pārstāvi ārpus Latvijas. 1920. gada 15. oktobrī ĀB locekļu apspriedē Maskavā par Latsekcijas priekšsēdētāju ievēlēja Pēteri Stučku, par viņa vietnieku — Kārli Krastiņu (Viktoru), par sekretariāta locekļiem Kārli Pečaku, Jāni Lencmani un Dāvidu Beiku. Latsekcija bija tieši pakļauta Kominternes Izpildkomitejai un tās sekretariātam, saskaņoja ar to savus lēmumus un kadru jautājumus. 1925. gadā Kominternes vadība izveidoja Baltijas valstu komunistisko partiju sekretariātu, kuru 1926. gada aprīlī pārveidoja par Polijas—Baltijas lendersekretariātu (šis nosaukums lietots visos LKP dokumentos latviešu valodā). Minētais veidojums darbojās līdz 1935. gada oktobrim, kad Kominternes VII kongress visus lendersekretariātus likvidēja.
LKP profesionāļu kadrus KPFSR gatavoja komunistiskajās mācību iestādēs — J.Marhļevska Rietummazākumtautu komunistiskajā universitātē (1921—1936), Starptautiskajā Ļeņina skolā un 1921. gadā dibinātajā Sarkanās profesūras institūtā.
1928. gada Saeimas vēlēšanās LKP izvirzītais strādnieku un darba zemnieku deputātu kandidātu saraksts ieguva 6 deputātu vietas. Pēc šiem panākumiem LKP uz neilgu laiku legalizējās kā Latvijas Neatkarīgo sociālistu partija. 1928. gadā PSRS un Kominternes vadība uzdeva LKP sākt aktīvi gatavoties iespējamam karam, tādēļ Pēteris Stučka aicināja aktualizēt Latgales separātisma ideju un ieteica komunistiem stāties aizsargu organizācijā: «Kas būs par nelaimi, ja cīņas brīdī visur būtu mūsu ļaudis jeb mums piekrītošas personas, kas paņemtu ieročus, nokautu vadoņus utt.»
1936. gada jūlijā PSRS pašā Lielais terora sākumā likvidēja LKP CK Ārzemju biroju, kas vadīja nelegālo darbu Latvijā. 1936. gada otrā pusē likvidēja LKP vadošos orgānus un izdarīja masveida tīrīšanas partijas rindās, kas turpinājās 1937. un 1938. gadā. Tā sauktās "Latviešu operācijas" ietvaros gandrīz visi vadošie latviešu komunisti tika apcietināti, apsūdzēti par dalību "Vissavienības latviešu kontrrevolucionārajā centrā" un citās pretpadomju darbībās, nošauti un aprakti Maskavas masu kapos.
Latvijas PSR posmā (1940—1990)
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Latvijas Komunistu partija bija sadalīta septiņās apgalu organizācijās: Daugavas apgabala ar centru Jēkabpilī, Latgales apgabala ar centru Daugavpilī, Lejaskurzemes apgabala ar centru Liepājā, Malienas apgabala ar centru Madonā, Ventspils-Talsu-Tukuma apgabala ar centru Ventspilī, Vidienas apgabala ar centru Valmierā, Zemgales apgabala ar centru Jelgavā, bet 1940. gada septembrī izveidoja 19 apriņķu un 5 pilsētu komitejas 8. oktobrī LKP iekļāva VK(b)P sastāvā un līdz 1952. gadam sauca par LK(b)P. 21. decembrī par LK(b)P CK pirmo sekretāru kļuva Jānis Kalnbērziņš, par otro sekretāru Roberts Neilands, par sekretāriem Žanis Spure un Olga Auguste. LK(b)P CK bija 35 locekļi un 11 locekļu kandidāti. Latvijas Komunistiskajai partijai bija centrālā loma Latvijas PSR pārvaldes sistēmā — tās uzdevums bija kontrolēt kā republikas institūcijas īsteno PSKP CK politbiroja politiku. Visi svarīgākie tika noformēti kā LKP un LPSR Ministru Padomes kopīgi lēmumi. LPSR Augstākās Padomes sesijas varēja notikt tikai tad, ja bija pieņemts LKP CK biroja lēmums par sesijas sasaukšanas datumu, darba kārtību utt.
LKP valdošais varas orgāns bija LKP Centrālās komitejas birojs. Biroja locekļu un kandidātu skaits svārstījās ap 15 cilvēkiem. Biroja sastāvā ietilpa visi CK sekretāri, Ministru Padomes un Augstākās Padomes priekšsēdētāji, Baltijas kara apgabala pavēlnieks, kā arī svarīgāko CK nodaļu vadītāji, avīžu "Cīņa" un "Sovetskaja Latvija" redaktori, komjaunatnes CK sekretārs, arodbiedrību priekšnieks un atsevišķi ministri.
Likvidēšana
Vēlāk 6 no 108 LKP pēdējās Centrālās komitejas (CK) locekļiem pievienojās Latvijas Sociālistiskajai partijai (LSP) (tai skaitā pirmais LSP vienpersoniskais vadītājs Filips Stroganovs un Alfrēds Rubiks, pēdējais LKP un otrais LSP vadītājs). LSP tika reģistrēta 1994. gadā, tās ideoloģija ir marksisms. A. Rubiks vairākkārt pauda nodomu atjaunot LKP darbību un atgriezt tai konfiscētos īpašumus.
Personām, kas darbojās LKP pēc 1991. gada 13. janvāra, ir aizliegts kandidēt Latvijas pašvaldību un Saeimas vēlēšanās (nepilsoņiem — naturalizēties). Attiecīgās likumu normas tika neveiksmīgi pārsūdzētas Satversmes tiesā 2000. un 2006. gadā, kā arī Eiropas Cilvēktiesību tiesā.
Žagata
Žagata jeb Eiropas žagata (Pica pica) ir vidēja auguma vārnu dzimtas (Corvidae) putns. Izdala 6 pasugas. Vairākas kādreizējas pasugas mūsdienās izdala kā atsevišķas sugas (Korejas žagata (Pica serica), Magriba žagata (Pica mauritanica), Asīrijas žagata (Pica asirensis), melnmuguras žagata (Pica bottanensis)). Toties pasuga P.p.hemileucoptera pievienota Krievijā un Centrālāzijā dzīvojošajai pasugai P.p.bactriana.
Žagata ir sastopama visā Eiropā un lielā daļā Āzijas. Tā ir vienīgā Eiropā sastopamā žagatu suga (izņemot Pireneju pussalu).
Latvijā
Latvijā žagata ir parasta ligzdotāja un nometniece. Saskaņā ar 2009. gada pētījumiem ligzdojošo pāru skaits Latvijā, salīdzinot ar 2006. gadu, palielinās. Labprāt apmetas apdzīvotās vietās vai to tuvumā, arī lielās pilsētās. Ligzdai izvēlas apstādījumus, krūmainus ūdenstilpju krastus.
Izskats un īpašības
Žagatas ķermeņa garums ir 40—51 cm garš, pieaugušiem putniem no kopējā ķermeņa garuma vairāk kā 50% ir astes garums. Spārnu plētums 52—62 cm, svars 200—250 g. Tēviņi ir nedaudz lielāki par mātītēm.
Galva, kakls, mugura un krūtis ir melnas ar zaļganvioletu metālisku spīdumu. Vēdera un plecu apspalvojums ir spoži baltā krāsā. Spārni ir divās krāsās: balti ar melnu, melnajām spalvām ziliviolets metālisks spīdums. Aste melna ar vizuļojošu zaļganvioletu spīdumu. Kājas un knābis melni. Jauno putnu apspalvojuma krāsa ir līdzīga pieaugušajiem putniem, tikai to melnajām spalvām trūkst metāliskā spīduma.
Uzvedība
Žagatas ir lielas pļāpas. Katru reizi, kad tās lido viena otrai garām, tās sāk vicināt biežāk un spēcīgāk spārnus un skaļi žadzināt. Kad žagata nolaižas uz zemes, tā asti tur augstu gaisā, un tikai pēc nosēšanās tā lēnām un rūpīgi nolaiž asti. Uz zemes žagata gan staigā, gan lec ar abām kājām sāniski ar viegli paplestiem spārniem.
Žagatai ļoti patīk spīdīgi priekšmeti, kurus tā pie iespējas savāc un noslēpj. Žagatu slēptuvēs ir atrasti gan zelta gredzeni, gan ķēdītes. Žagata ir viens no retajiem dzīvniekiem un vienīgais putns, kas sevi atpazīst spogulī. Ar žagatām tika veikts eksperiments, piestirpinot pie tām sarkanu uzlīmi, kuru varēja ieraudzīt tikai spogulī. Žagatas sevi apskatot spogulī, atbrīvojās no uzlīmes.
Pilsētu žagatas ir diezgan droši putni, bet lauku apvidos dzīvojošās žagatas ir kautrīgākas un uzmanīgākas. Reizēm ir novērots, ka vairākas žagatas kooperējas, lai pakaitinātu kaķi. Ziemas periodā žagatas veido nelielus barus, kas kopīgi barojas un nakšņo.
Barība
Žagata ir visēdāja un apēdīs jebkuru pieejamu dzīvnieku izcelsmes barību. Tā izēd citiem putniem olas un putnēnus, tā barojas ar kukaiņiem, tārpiem, maitu, graudiem, sēklām, augļiem un ogām. Tās mēdz baroties arī ar mājdzīvnieku barību un rakņāties pa atkritumu tvertnēm.
Ligzdošana
Žagatas ir monogāmas un veido pārus uz mūžu. Ligzda parasti tiek iekārtota krūmos vai augstos kokos. Tā tiek sakrauta no zariem, māliem un dubļiem, un pārsegta ar skraju zaru jumtu. Ligzdu žagata oderē ar smalkām saknītēm. Žagatas ligzdo aprīlī, maijā. Dējumā ir 5—8 olas. Tās ir gaiši zaļas ar brūniem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 20 dienas, olas perē tikai mātīte. Putnēniem apspalvojums izaug pēc 26—31 dienas.
Žagatas dzīves ilgums ir 8—15 gadi.
Karagājiens uz Nalseni (1235)
Panākumu iedvesmots, 1236. gada rudenī Zobenbrāļu ordeņa mestrs Folkvīns rīkoja jaunu karagājienu uz zemgaļu un žemaišu zemēm, kas atradās uz rietumiem no Nalsenes, tomēr Saules kaujas laikā cieta iznīcinošu sagrāvi.
Nalsenes zemes lokalizācija
Atskaņu hronikas Heidelbergas kodeksā kā karagājiena mērķis minēta lietuviešu zeme Alsene, turpretī Bergmaņa kodeksā Nalsene. Latīņu valodā rakstītos dokumentos pieminēta Nalsenes zemi (terra Nalsen), kas tiek identificēta ar senkrievu hronikā minēto Nalšenas zemi (Нальшенайская земля). Pēc senāka uzskata Alsene atradusies Sēlijā vēlākās Altenes pils apkaimē vai Naujališas apkaimē (Siliņš, 1893; Klaustiņš, Saiva, 1936).
Latviešu etnologs un valodnieks Eduards Volters pirmais jau 1900. gadā izteica domu, ka Hipatija hronikā pieminētā Naļščanes zeme (земля Нальщанская) saistāma ar aukštaišu vietvārdiem (Noliškis u.c.) Utenas apriņķī.
Mūsdienu lietuviešu historiogrāfijā dominē uzskats ka Nalsenes zeme atradusies tagadējās Aukštaitijas teritorijā (Łowmiański, 1983; Benninghoven, 1965). Lietuviešu medievists E. Gudavičs savās kartēs par Lietuvas zemju konfederāciju 13.gs. 20.—50.gados Nalseni jeb Nalšu (lietuviešu Nalšia) novietoja Lietuvas ziemeļaustrumos uz dienvidiem no Daugavpils (Gudavičius, 1989). Pēc cita uzskata vismaz daļa no Nalsenes zemes atradusies arī Daugavas labajā krastā, tagadējās Latgales teritorijā, kuru lietuviešu cilmes Polockas kņazs Gerdenis 1264. gadā atdevis Livonijas ordenim.
2. tramvaju maršruts (Rīga)
2. tramvaju maršruts (pēc vecās, pirmskara numerācijas 8. maršruts) ir Rīgas sabiedriskā transporta tramvaju maršruts, kas kursē no Centrāltirgus līdz Tapešu ielai Dzirciema apkaimē, Kurzemes rajonā.
2. tramvaju maršruta kopējais garums ir 14,480 km. Virziena Centrāltirgus — Tapešu iela kopējais garums ir 7,001 km, bet virziena Tapešu iela — Centrāltirgus kopējais garums ir 7,749 km.
Gan darbdienās, gan brīvdienās pa 2. tramvaju maršrutu kursē tikai 2 sastāvi, kuri pavisam veic 56 reisus (11.2022).
2. tramvaju maršrutu apkalpo RP SIA "Rīgas Satiksme" 3. tramvaju depo. No maršrutā kursē tikai vienvagona tramvaji, izņemot vienu tramvaju darbdienās, pašlaik tā ir atcelta sakarā ar pandēmiju (11.2022).
2. tramvaju maršruta oficiālais galapunkts faktiski atrodas pie Zasulauka stacijas. Tapešu ielas apgriešanas lokā nav galapunkta ēkas, savukārt pie Zasulauka stacijas tā ir. Šobrīd 2. tramvajs ir visīsākais tramvaja maršruts Rīgā.
Vēsture
Šis maršruts izveidots 1947. gadā kā patstāvīgs maršruts. Sākotnēji tas kursēja no Brasas līdz Radio ielai, bet 1951. gadā pagarināts līdz Zasulaukam. 1958. gadā, kad uzcēla Brasas pārvadu, tas tika pagarināts līdz Čiekurkalnam.
1978. gadā tas kursēja no Centrāltirgus uz Tapešu ielu, bet 1979. gadā pagarināts līdz tagadējai Ropažu ielai. Tomēr 1992. gadā maršruts atkal saīsināts līdz Centrāltirgum.
No 2022. gada 6. jūnija līdz 20. jūnijam sakarā ar Prāgas ielas pārvada slēgšanu Rail Baltic būvdarbu dēļ maršruts tika novirzīts pa 13. janvāra ielu līdz galapunktam "Stacijas laukums" Radio ielā. Otrreiz šādas izmaiņas notika no 2022. gada 11. jūlija līdz 29. jūlijam, bet trešoreiz no 2023. gada 6. marta, kad maršrutu virzienā uz Stacijas laukumu abos virzienos novirzīja pa Centrāltirgus ielu, kopš 6. jūnija kursē pa 13. janvāra ielu, sakarā ar sliežu remontu.
Maršruts
Virzienā Centrāltirgus — Tapešu iela tramvaji brauc pa šādām ielām: Centrāltirgus iela, Maskavas iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Slokas iela, A. Grīna bulvāris, Bāriņu iela, Mazā Nometņu iela, Margrietas iela, Kuldīgas iela un Tapešu iela.
Virzienā Tapešu iela — Centrāltirgus tramvaji brauc pa šādām ielām: Tapešu iela, Mazā Kuldīgas iela, Margrietas iela, Mazā Nometņu iela, Bāriņu iela, A. Grīna bulvāris, Slokas iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Prāgas iela un Centrāltirgus iela.
Pieturvietas
2. tramvaju maršrutā pavisam kopā ir 33 pieturas. Virzienā Centrāltirgus — Tapešu iela ir 16 pieturas, bet virzienā Tapešu iela — Centrāltirgus ir 17 pieturas.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Centrāltirgus''' tramvaji brauc pa šādām ielām: Maskavas iela, Īsā iela, Mazā Krasta iela, Maskavas iela, 13. janvāra iela, Prāgas iela un Centrāltirgus iela.
Virzienā Centrāltirgus — '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā)''' tramvaji brauc pa šādām ielām: Centrāltirgus iela, Maskavas iela, Mazā Krasta iela, Īsā iela un Maskavas iela.
Maršruta ar mainītu virzienu pieturvietas
Virzienā '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Centrāltirgus''' ir 10 pieturas.
Bet virzienā Centrāltirgus — '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā)''' ir 9 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Valguma iela (pārdēvēta par Nacionālā bibliotēka )
Radiorūpnīca (pārdēvēta par Jaunsaules iela )
Zauriegurņa dinozauri
Zauriegurņa dinozauri ir dinozauru kārta, kurā ietilpst visi tie dinozauri, kuriem iegurnis bija līdzīgs ķirzakām. Šajā kārtā ietilpa gan augēdāji, gan gaļēdāji dinozauri. Mūsdienu putni arī mēdz tikt pieskaitīti šai kārtai.
Vitālijs Rubenis
Vitālijs Rubenis ( — ) bija padomju politiķis.
Dzīvesgājums
Dzimis ( pēc vecā stila) Maskavā. 1934. gadā pabeidzis tehnikumu, līdz 1941. gadam strādājis par agronomu. No 1947. līdz 1948. gadam bijis LK(b)P Daugavpils apriņķa komitejas otrais sekretārs. 1952. gadā tika iecelts par LPSR MP priekšsēdētāja vietnieku kolhozu lietās. 1954. gadā paaugstināts par PSRS sagādes ministra pilnvarotā Latvijas PSR vietnieku.
1961. gadā kļuvis par Latvijas PSR MP priekšsēdētāja vietnieku, bet kļuva par Latvijas PSR Ministru padomes priekšsēdētāju. šo amatu pametis, lai kļūtu par Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāju. 1974. gadā jūlijā kļuva par PSRS Augstākās padomes Tautību padomes priekšsēdētāju, amatā bijis līdz.
Kopš 1966. gada PSKP CK locekļa kandidāts. Ieguvis 3 Ļeņina ordeņus. Miris. Apglabāts Trojekurovas kapsētā Maskavā.
Jelgavas Tehnoloģiju vidusskola
Vēsture
Pēc 1940. gada okupācijas skolu pārdēvēja par Jelgavas Valsts 1. vidusskolu, 1940. gada 25. oktobrī par pretpadomju aģitāciju tika arestēti un uz Sibīriju izsūtīti 14 tās audzēkņi, nelegālās organizācijas «Brīvā Latvija» dalībnieki, kas 1940. gada oktobrī izplatīja pretpadomju uzsaukumus. nacistiskās Vācijas okupācijas laikā tika atjaunots iepriekšējais nosaukums, mācību gads ilga no 1. oktobra līdz 15. aprīlim un katram skolēnam divi vasaras mēneši bija jāpavada darba dienestā laukos, lai pildītu Ostlandes okupācijas varas ekonomisko politiku. 1944. gada jūlija kauju rezultātā ģimnāzija tika sabombardēta un pēc kara tika pārcelta uz divstāvu koka ēku, kas līdz 1960. gadu beigām atradās Pulkveža O. Kalpaka (tolaik - J.Gagarina) un Svētes (Slimnīcas) ielas stūrī. Vēlāk izmantoja ēku Skolotāju ielā 5, tad skolu pārcēla uz Sarmas ielu 2, tagadējās 2. pamatskolas ēku.
1989. gadā Jelgavas 1. vidusskolas skolnieki izveidoja grupu «Prāta vētra» un skolā notika grupas pirmie koncerti. 1991. gada 15. augustā skolai tika atjaunots ģimnāzijas statuss. 2003. gadā skolas absolvente aktrise Elza Radziņa uzdāvināja savai skolai apmēram divsimt grāmatu no personīgās bibliotēkas. 2008./2009. mācību gadā skolā mācījās 770 skolēni, no tiem 374 pamatizglītības programmā. Tajā strādāja 78 pedagogi (97% ar augstāko pedagoģisko izglītību, no tiem 40% ar maģistra grādu). Skolā bija arī psihologs un sociālais pedagogs, 34 tehniskie darbinieki. Skolas devīze ir "Mūža darbu Latvijai".
2012. gada decembrī Jelgavas domes deputāti nolēma Jelgavas 1. ģimnāziju pārveidot par Jelgavas Tehnoloģiju vidusskolu. Jaunās mācību iestādes attīstības stratēģijā kā prioritāte tika noteikta iespēja skolēniem iegūt padziļinātas zināšanas un prasmes informācijas tehnoloģiju un inženierzinātnes jomā.
Eiropas kurmis
Eiropas kurmis jeb vienkārši kurmis (Talpa europaea) ir kurmju dzimtas (Talpidae) dzīvnieks, kurš lielāko dzīves daļu pavada pazemē, pašraktā alu labirintā. Tā klātbūtni galvenokārt var noteikt pēc rakumiem. Šo dzīvnieku ieraudzīt izdodas reti, kaut arī tas ir viens no izplatītākajiem Eirāzijas zīdītājiem. Latvijā kurmis ir vienīgā kurmju dzimtas suga un ir plaši izplatīts visā valsts teritorijā.
Izplatība
Eiropas kurmis izplatīts plašā areālā Eiropas un Āzijas rietumu mērenajā joslā: no Zviedrijas dienvidiem līdz Vidusjūrai un no Atlantijas okeāna krasta, Lielbritānijas un Spānijas ziemeļiem līdz Rietumsibīrijai austrumos. Eiropā tas nav sastopams Islandē, Īrijā, Norvēģijā, Skandināvijas ziemeļos un daļā Dienvideiropas (Pireneju un Apenīnu pussalu dienviddaļās). Kurmis mājo pļavās un ganībās, tā ir suga, kas dzīvo gan zemienēs jūras līmenī, gan augstu kalnos. Kurmim piemēroti dažādi augsnes tipi.
Izskats
Kurmis ir neliela auguma, cilindriskas formas zīdītājs, kura organisms īpaši pielāgots dzīvei pazemē. Kompaktā ķermeņa garums ir 10—16 cm, astes garums 2—4,4 cm, svars 60—120 g. Tēviņi ir smagāki un lielāki par mātītēm. Acis ļoti mazas, paslēptas starp kažoka spalviņām un daļēji pārklātas ar ādu, arī ausis ir tikai nelieli izciļņi ādā. Kurmja priekšzobi ir mazi, bet asi. Žoklī ir 44 zobi. Dzerokļi ir dažāda lieluma. Kurmja priekšķepām ir pieci spēcīgi nagi un platas, stipras plaukstas, kas vērstas prom no ķermeņa un ir piemērotas alu rakšanai.
Kurmja ķermeni vienmērīgi klāj ļoti īss, blīvs, samtaini mīksts apmatojums. Tas ir vienveidīgs — bez pavilnas un akotmatiem. Ziemā kažoks ir biezāks un garāks (10—12 mm) nekā vasarā (5—7 mm). Spalviņas aug vertikāli uz augšu, liecoties uz visām pusēm, kas pazemes eju sistēmā atvieglo kustības visos virzienos, gan horizontāli un vertikāli, gan uz priekšu un atpakaļ. Matojums sedz gandrīz visu ķermeni, izņemot racējplaukstas, asti un purna galu. Neapmatotās ķermeņa daļas ir miesas krāsā, lai gan jauniem dzīvniekiem plaukstu iekšpuse ir zilgana. Kažoks ir pietiekami biezs, lai spētu pasargāt kurmi no augsnes daļiņām. Tas sargā dzīvnieku arī no mitruma. Kažokam pazemē, nepārtraukti beržoties gar alas sienām, jāiztur liela mehāniskā slodze, tādēļ tas ar laiku nodilst. Apmatojums mainās 3—4 reizes gadā. Aste klāta ar īpašiem matiņiem, kas pilda taustes funkciju. Apmatojuma krāsa siltajā gada periodā – melna, tumši pelēka vai brūni pelēka. Apakšpuse nedaudz gaišāka. Jauniem kurmjiem matojums blāvāks. Pēc rudens apmatojuma maiņas kažoks ir ogļu melns, klāts ar viegli sudrabainu mirdzumu. Abi dzimumi izskatās vienādi.
Kurmja maņas
Kurmim ir 2 muskusa dziedzeri, kas izdala asu, specifisku smaku. Tēviņiem dziedzeri ir lielāki nekā mātītēm. Vairošanās periodā abiem dzimumiem dziedzeru izmēri pieaug. Muskusa smaka tiek izmantota kā sazināšanās līdzeklis. Tā kalpo arī, lai pievilinātu sliekas, kurām šī smaka patīk. Kurmja vislabāk attīstītās maņas ir oža un tauste, arī dzirde tam ir ļoti laba. Toties redze vāja un dzīvnieks spēj konstatēt tikai gaismas spilgtuma izmaiņas. Tā acis ir ļoti sīciņas un ir tikai 1 mm diametrā. Turklāt acis ir ieslēptas dziļi matojumā. Taustes sensori atrodas uz purna, ķepām un astes. Purns ir ļoti kustīgs un īpaši jutīgs.
Paradumi
Kurmis ir vienpatis un vienkopus uzturas tikai mātītes ar saviem nepieaugušajiem pēcnācējiem. Pieaugušie dzīvnieki ir nometnieki, izteikti teritoriāli, nesaticīgi un agresīvi pret saviem sugasbrāļiem. Aktīvi visu gadu. Lielāko daļu savas dzīves pavada zem zemes. Tomēr pavasarī vai vasaras sākumā, kad jaunie kurmji pamet mātes alu sistēmu, tie dodas virszemes ceļojumā, lai atrastu jaunu teritoriju, kurā ierīkot savu alu labirintu, vai arī jaunie kurmji reizēm ieņem tukšu, pamestu esošu sistēmu.
Kurmis izvairās no pārāk sausas vai pārāk mitras un skābas augsnes, no pārāk smilšainas vai akmeņainas. Toties bieži apmetas drenāžas sistēmu vai nelielu upīšu tuvumā, kur ir mīksta, valga zeme. Pavasara plūdu laikā kurmis var būt spiests pamest applūdušu teritoriju un pārvākties uz sausāku vietu. Bieži mājo lapu koku un jauktu koku mežos un birztalās. Labprāt izvēlas kultivētās teritorijas: pļavas, ganības, tīrumu malas, sakņu un augļu dārzus, parkus. Reti sastopams aramzemēs, kurās tiek veikta dziļā aršana. Kopumā augsnes tips maz iespaido kurmja dzīves vietas izvēli un dzīvnieciņš ir samērā ekoloģiski plastisks. Galvenais faktors vietas izvēlei ir slieku daudzums. Visaktīvākais kurmis ir vasaras laikā un, tā kā tas dzīvo zem zemes, var būt aktīvs gan dienā, gan naktī, tomēr virszemē tas iznāk tikai tumsas aizsegā. Kurmis nenogurdināmi rok ejas un nepārtraukti paplašina savu alu sistēmu. Tuneļi mēdz būt 100—200 metrus gari, vienā dienā kurmis pārrok līdz 20 metriem. Ejas, kas kalpo ēšanai, atrodas tuvu augsnes virskārtai (2—5 cm dziļumā). Pārvietošanās ejas tiek raktas dziļāk, apmēram 5—60 cm (visbiežāk 20 cm) dziļumā, bet ja nepieciešams, tā var būt arī metra dziļumā. Virs seklajām barošanās ejām parasti redzami ieplaisājuši, valnīšveida pacēlumi. Augsne no dziļajiem tuneļiem tiek izstumta zemes virspusē, tādējādi veidojoties koniskiem kurmju rakumiem. Pēc šīm kaudzēm var noteikt, uz kurieni ved dzīvnieka ceļš pazemē. Kurmja rakuma atveri konusa virsotnē nereti tiek aizdarīta ar augsnes korķi. Tomēr vecās kurmju alu sistēmās tikpat kā vairs nav svaigu kurmju rakumu, jo visa liekā zeme jau ir izstumta.
Kurmis gulēšanas migu veido 30—50 centimetru dziļumā. Apmēram četras stundas viņš pārvietojas pa ejām un pēc tam tikpat ilgi atpūšas. Kurmju iecirkņi reizēm pārklājas, tā kā tēviņš mēdz paplašināt savu alu sistēmu, lai pārošanās laikā atrastu mātīti. Abi dzimumi ir agresīvi un aizsargā savu teritoriju. Ja atsevišķi īpatņi tomēr satiekas, sākas nikna cīņa, kas bieži beidzas ar nāvi. Iespējams, ka kurmji iezīmē savu teritoriju ar smirddziedzeru sekrētu.
Barība
Kurmis ir izteikts gaļēdājs, tā pamatbarība ir sliekas. Labās dzīves vietās tās sastāda pat līdz 90% no apēstās barības, bet šie dzīvnieki ēd arī kukaiņus, to kāpurus, simtkājus, gliemjus, izņēmuma gadījumos arī abiniekus, peles un ciršļus. Kurmis meklē barību, pārskatot savas pazemes ejas, kurās sakrīt dažādi bezmugurkaulnieki. Katru dienu kurmis apēd gandrīz tikpat, cik pats sver. Kurmja siekalas ir toksiskas, ar kurām tas paralizē sliekas, tām aizkožot priekšgalu.
Ar zāles stiebriem un lapām izklāta ziemas miga atrodas barības noliktavas tuvumā. Noliktavas dibenā ir daudz slieku, reizēm pat vairāki simti. Vairākas reizes iekožot sliekām ķermeņa priekšpusē, kurmis padara tās nekustīgas - tās ir dzīvas, taču nespēj aiziet. Pateicoties labajai ožai un dzirdei, tas atrod barību un ūdeni pat lielā attālumā.
Vairošanās
Kurmji vairojas pavasarī. Pārošanās periods ir ļoti īss un vienu reizi gadā. Atkarībā no izplatības reģiona tas var būt dažādos pavasara mēnešos, bet Latvijā tas ir no aprīļa līdz maijam. Tēviņš atrod mātīti viņas pazemes alu sistēmā, kur arī notiek pārošanās. Pēc tam viņš partneri pamet un par mazuļiem vēlāk rūpējas tikai mātīte. Grūsnības periods ilgst 35—40 dienas. Piedzimst 2—9 mazuļi, visbiežāk 4—6. Mazuļiem tiek izrakta īpaša miga — bērnistaba, kas atrodas zem kāda celma, koka vai krūma saknēm. Turklāt miga atrodas ļoti dziļi, apmēram 1—2 metru dziļumā. Mazuļu ala tiek izklāta ar sausu zāli un lapām. Kurmēni piedzimst kaili, taču ātri attīstās, māte tos zīda ar pienu 4—5 nedēļas. Jau drīz pēc piedzimšanas kurmēni sāk rāpot apkārt un rakt zemi. Kažociņš viņiem izaug pēc 24 dienām, bet 1—1,5 mēnešu vecumā viņi pamet dzimto mātes migu. Kurmju dzīves ilgums ir 4—5 gadi.
Ienaidnieki
Nopietnākie dabiskie ienaidnieki kurmim ir visi sermuļi plēsēji, eži, lapsas, kuras kurmi nokož, bet parasti neapēd, un lielie putni, piemēram, baltie stārķi, vārnveidīgie, piekūni, vanagi un pūces. Visbīstamākais periods kurmja dzīvē ir brīdis, kad tas pamet mātes alu, jo tā kā jaunais kurmis pārvietojas pa zemes virspusi, tas ir viegls mērķis dažādiem plēsējiem. Kurmju populācijai kopumā tomēr vairāk kaitē aukstas ziemas, kad dziļi sasalst zeme, un pavasara pali, kad ūdens strauji ieplūst pazemē. Arī ilgstošs sausums var nodarīt ievērojamu ļaunumu kurmju populācijai.
Aizsardzība
Lauksaimniecības teritorijās kurmis parasti tiek uzskatīts par kaitnieku, lai gan, veidojot alu labirintus, kurmji uzirdina augsni un veicina gaisa, mitruma apriti tajā. Turklāt kurmja klātbūtne samazina strupastes izplatību dārzos, tā kā tos var uzskatīt par derīgiem dzīvniekiem dārza aizsardzībā. Ejas kalpo arī par patvērumu daudziem citiem dzīvniekiem. Tomēr cilvēki, neizprotot kurmju dabu, tos parasti nemīl un vietās, kur tas aktīvi rokas, tiek nīdēts.
Redžeps Tajips Erdogans
Redžeps Tajips Erdogans (tr,, dzimis ) ir Turcijas politiķis, kopš 2014. gada ir Turcijas prezidents. No līdz  bija Turcijas premjers. Viņš ir Taisnības un attīstības partijas priekšsēdētājs.
Jao Mins
Jao Mins (, ; dzimis Šanhajā, Ķīnā) ir bijušais ķīniešu basketbolists, spēlējis centra pozīcijā, bijis Ķīnas basketbola izlases dalībnieks. 2002. gada NBA draftā viņu izraudzījās Hjūstonas "Rockets" ar kopējo pirmo numuru. Ar augumu 2,29 m J. Mins 2010.—2011. gada sezonas beigās bija garākais spēlētājs NBA. Pēdējās profesionāļa karjeras sezonās viņš traumu dēļ spēlēja maz un 2011. gada jūlija sākumā beidza karjeru.
Redžeps Tajips Erdogans
Bērnība un jaunība
Erdogans dzimis Ginejsū, Rizes ilā. Viņa ģimenes priekšteči ir gruzīnu imigranti, kas no Batumi pārcēlās uz Rize. Vēlāk pārcēlies uz nabadzīgu apkārtni Stambulā. Bērnību Erdogans pavadīja Rizē un 13 gadu vecumā atgriezās Stambulā. Izglītību ieguvis Imama Hatipa skolā un Marmaras universitātes Ekonomikas un administratīvo zinātņu fakultātē. Erdogans 16 gadus spēlēja futbolu gandrīz profesionālā līmenī.
Jao Mins
Biogrāfija
Dzimis Šanhajā. Abi vecāki arī bijuši basketbolisti (tēva augums — 2,02 m, mātes — 1,90 m). Jao Mins strauji izauga jau bērnībā — 10 gadu vecumā viņa augums bija 1,65 m. Pusaudžu gados viņš spēlēja Ķīnas basketbola asociācijas komandā Šanhajas "Sharks". 2002. gadā viņš pameta Ķīnu un pievienojās NBA klubam Hjūstonas "Rockets", kas viņu bija draftējuši ar kopējo pirmo numuru, kļūdams par trešo ķīniešu basketbolistu NBA vēsturē.
Jau pirmajā sezonā viņš tika iekļauts NBA Visu zvaigžņu spēles sastāvā un līdzjutēju atzinību izpelnījās arī nākamajās sezonās (izņemot 2009.—2010. gada sezonu, kad nespēlēja vispār), lai gan "Rockets" nebija pieskaitāma līgas vadošajām komandām, bet pats basketbolists bieži cinījās ar traumām. Viņš tika iekļauts arī 2011. gada Zvaigžņu spēles sākumsastāvā (astoto reizi), lai gan šai sezonā bija aizvadījis vien nedaudz spēļu un Visu zvaigžņu spēles nedēļas nogales pasākumos traumas dēļ nepiedalījās pat kā skatītājs, kas ir ierasti skatītāju iebalsotajiem, bet traumētajiem spēlētājiem.
Redžeps Tajips Erdogans
Ienākšana politikā
1970. gadu beigās Erdogans strādāja Stambulas pašvaldības transporta uzņēmumā (tr) un sāka savu politisko darbību Nacionālajā glābšanas partijā, kuru vadīja Nedžmettins Erbakans.
1970. gadu beigās Turcija piedzīvoja politiskus satricinājumus, kas izpaudās bruņotos konfliktos starp labējiem un kreisajiem spēkiem, izraisot 1980. gada valsts apvērsumu. Valsts apvērsuma laikā vairākas partijas tika likvidētas, tai skaitā arī Nacionālā glābšanas partija. Nedžmettinu Erbakanu tiesāja kara tiesa un pēc apvērsuma beigām Erdogans aizgāja no darba Stambulas transporta uzņēmumā un strādāja privātā biznesā. 1982. gadā viņš pildīja obligāto militāro dienestu.
Jao Mins
Biogrāfija
Jao Mins ir Ķīnas basketbola izlases spēlētājs kopš 2000. gada Olimpiskajām spēlēm Sidnejā. 2004. gada Olimpiskajās spēlēs Atēnā viņš bija Ķīnas delegācijas karognesējs atklāšanas parādē. Viņš bija komandas līderis arī 2006. gada Pasaules čempionātā, tomēr nevienā no turnīriem Ķīnas izlase neguva panākumus.
Redžeps Tajips Erdogans
Ienākšana politikā
1983. gadā, kad tika atjaunota iepriekšējā valsts iekārta, apvērsuma rīkotāji aizliedza Nedžmettinam Erbakanam piedalīties politiskajā dzīvē, bet bijušie Nacionālās glābšanas partijas locekļi nodibināja Labklājības partiju un tās sastāvā Erdogans atgriezās politiskajā dzīvē.
1985. gada pašvaldību vēlēšanās Erdogans kļuva par Stambulas ila vadītāju un kandidēja Stambulas mēra vēlēšanās no Bejolu rajona. Pašvaldības vēlēšanās viņš neguva uzvaru un partija sadalījās, lai atsevišķi piedalītos Turcijas Lielās nacionālās asamblejas (parlamenta) vēlēšanās. Bet līdz 1991. gadam Erdoganam neizdevās savākt pietiekami ievērojamu balsu skaitu un tikai 1991. gadā viņa partija spēja pārvarēt 10% balsu barjeru, lai varētu iegūt vietas parlamentā.
Jao Mins
Biogrāfija
Jao Mins ir precējies ar basketbolisti Je Li, kura tāpat ir spēlējusi Ķīnas izlasē. Viņš ir viens no Ķīnas pazīstamākajiem un bagātākajiem cilvēkiem. 2009. gada viņš nopirka basketbola komandu Šanhajas "Sharks".
Pēc neoficiālas informācijas par karjeras beigšanu traumu dēļ,   2011. gada 20. jūnijā J. Mins oficiāli preses konferencē paziņoja par karjeras beigām.
Redžeps Tajips Erdogans
Ienākšana politikā
Par parlamenta deputātu Erdoganu ievēlēja Stambulas ils, bet vēlēšanu rezultātus anulēja Augstākā vēlēšanu komiteja.
Stambulas mērs (1994)
1994. gada 27. martā Erdoganu par kandidātu pašvaldību vēlēšanās izraudzīja Erbakans, jo viņam bija laba oratora spējas un viņš kļuva par mēru. Labklājības partija kļuva par lielāko partiju Turcijā un Erdogans bija kļuvis par Stambulas mēru, kā arī par Stambulas lielpilsētas (turku: İstanbul Büyükşehir Belediyesi) padomes priekšsēdētāju.
Būdams Stambulas mērs, viņš kļuva par populāru un efektīvu administratoru. Kā apdzīvotākās pilsētas mērs, viņš kļuva par Turcijas populārāko politiķi un tāpat, kā viņa priekšteči, strādāja pie Stambulas infrastruktūras un transporta tīkla attīstības projektiem.
Šajā laikā Turcijas islāmistu politikā valdīja haoss. Erdogans paātrināja šķelšanos, jo 1995. gadā Jaunā gada svinībās viņš paziņoja, ka šī tradīcija ir sekulāristu izdomājums un tādēļ tas nav viņam leģitīms pamats, lai tos uztvertu par īstiem svētkiem. Vēlāk viņš paziņoja, spiežot roku kādai sievietei, ka atteikšanās sarokoties tikai viņu sarūgtinātu un kaitētu dialogam. Tomēr, pēc šādas sarokošanās ar pretējā dzimuma pārstāvi, viņš lūdzot Dievu, lai viņam to piedod.
1998. gada apcietinājums
Ar savu proislāmisko rīcību Erdogans 1998. gadā izpelnījās notiesājošu spriedumu. Esot Stambulas mēra krēslā, Erdogans Turcijā stāvēja pāri visiem citiem 200 mēriem un valsts amatpersonām, jo viņš bija visas valsts mēroga politiķis un kā patrons daudziem miljoniem islāmiski orientētajiem vēlētājiem.
1997. gadā Labklājības partiju pasludināja par pretkonstitucionālu un slēdza tādēļ, ka tā apdraudēja valsts sekulāros pamatus. 1998. gadā Erdogans bija aizliegtās partijas aktīvistu runas vīrs. Turcijā sekulārisms ir ārkārtēji nopietns jautājums, kas sakņojas valsts pamatā esošajā Kemalistu ideoloģijā. Turcijas konstitūcija nosaka, ka Turcijas valsts pamata iezīmes ir laicisms (franču: laïcité), sociālā vienlīdzība un tiesiskā vienlīdzība. Kemalistu ideoloģijā ir pieņemts „publiskā saprāta” princips, kas nosaka, ka jebkādi jautājumi, kas nav personiski, ir sekulāri un šajos jautājumos neviena reliģija nav tiesīga gūt virsroku. Kādas reliģijas popularizēšana tiek uztverta kā reliģiskās neiecietības veicināšana un šis termins jau kopš republikas dibināšanas ir iestrādāts konstitūcijā. Šo terminu no konstitūcijas izmanto, lai apturētu jebkādu politisko darbību, kas aicina atjaunot kalifātu, atjaunojot atceltā Osmaņu kalifāta darbību.
Erdogans sevi pieskaita pie reliģiskajiem konservatīvajiem un 1997. gada 12. decembrī publiskā sapulcē Siirtā viņam tika uzdots jautājums par valsts iekārtas pamatiem (sekulārismu). Savā atbildes runā Erdogans raksturoja valsts sabiedrību kā divas fundamentāli atšķirīgas nometnes — vieni ir tie, kas akli seko Ataturka idejām (sekulāristi) un otra ir ticīgie (musulmaņi), kas uzskata, ka islāms nav atdalāms no šariata. Pēc šī paziņojuma viņš publiski nolasīja labi zināmu musulmaņu dzejoli, ar nelieliem grozījumiem:
Erdogans visu dzejoli paturēja tādu, kā oriģinālā, tikai izņēma vietu, kur tiek slavēta Osmaņu impērijas armija.
Taisnības un attīstības partijas dibināšana (2001)
Aizliegtā Labklājības partija pārtapa uz laiku par citu organizāciju ar nosaukumu Tikumības partija, kuru 1999. gadā arī atzina par pretkonstitucionālu.
Erdogans pēc laika kļuva par vadītāju politiķu grupai no vecās Labklājības partijas un 2001. gada 14. augustā nodibināja jauno Taisnības un attīstības partiju. Dibinot partiju, Erdogans paziņoja, ka tā nav partija ar reliģisku asi.
Ievēlēšana par premjeru
Taisnības un attīstības partija 2002. gada 3. novembra vēlēšanās ieguva 34,3% balsu. Šādiem panākumiem pamatā bija veco partiju nespēja tikt galā ar ekonomiskajiem jautājumiem, ko vēl pasliktināja 1999. gada zemestrīce. Saskaņā ar Turcijā esošo vietu sadales kārtību parlamentā, Taisnības un attīstības partija ieguva vairākumu. Tomēr Erdoganam neļāva kļūt par premjeru vēl ilgu laiku, jo viņš bija citējis musulmaņu tekstu publiskā vietā. Erdogana vietā partija par premjeru ievēlēja Erdogana atbalstītāju Abdullahu Gilu, kurš parūpējās, lai tiktu grozīta konstitūcija un Erdogans varēja ieņemt vietu parlamentā un vēlāk, 9. martā, kļūt par premjeru.
2006. gada 17. oktobrī Erdogans izraisīja uztraukumu, jo tika ievietots slimnīcā hipoglikēmijas dēļ. Slimību bija izraisījusi gavēšana Ramazāna laikā. Erdogana šoferis, pirms aizvest viņu uz slimnīcu, nejauši atstāja mašīnā atslēgas un aizcirta durvis. Premjera bruņumašīna automātiski aizslēdzās un bezsamaņā esošais premjers gulēja, kamēr no tuvējā būvlaukuma tika atnests liels āmurs, ar kuru izdauzīja bruņustiklus, lai dabūtu no auto slimo premjeru.
NOAA 19
Kosmisko aparātu izgatavojis ASV uzņēmums Lockheed Martin uz platformas TIROS-N bāzes.
Lockheed Martin Space Systems rūpnīcā Sanniveila kosmiskais aparāts tika nopietni bojāts. Tehniķi bija atskrūvējuši pavadoni turošās skrūves, bet to nebija dokumentējuši. Kad kosmiskais aparāts tika pagriezts, tas nogāzās uz grīdas. Pavadoņa remonts izmaksāja vairāk nekā 217 miljonu USD.
Lidojuma gaita
NOAA N Prim tika palaists 10:22:00 UTC ar nesējraķeti Delta 7320-10C no Vandenberga Gaisa spēku bāzes. Pēc veiksmīgā starta tam piešķirts nosaukums NOAA 19.
Kliments Didorovs
Kliments Didorovs (ru; — ) bija Krievijas Impērijas armijas virsnieks, Pirmā pasaules kara, Latvijas brīvības cīņu un Krievijas pilsoņu kara dalībnieks.
Biogrāfija
Cēlies no Kostromas guberņas zemniekiem, Sanktpēterburgas rūpnīcas strādnieka dēls. Pirmo izglītību ieguvis Imperatora tehniskajā skolā. Neilgu laiku strādājis manufaktūras ķīmijas laboratorijā. 1905. gadā iestājies Sanktpēterburgas junkuru skolā (vēlākā Vladimira kara skola), kuru pabeidza 1908. gadā, iegūstot podporučika pakāpi. Pēc junkuru skolas pabeigšanas dienējis 117. Izborskas kājnieku pulkā, kas tobrīd bija dislocēts Rīgā. Pulka sastāvā devies uz fronti 1914. gadā, kad sākās Pirmais pasaules karš. 1916. gadā komandēts uz kursiem Ģenerālštāba akadēmijā, pēc kuriem iecelts par 187. kājnieku divīzijas adjutantu. Pēc Februāra revolūcijas Didorovs tika iecelts par 18. kājnieku divīzijas štāba priekšnieka vietas izpildītāju.
Pēc Oktobra revolūcijas 1918. gada jūnijā Didorovs ieradās tagadējās Latvijas teritorijā, kur ķērās pie pirmo vienību radīšanas cīņai pret boļševikiem Latvijas teritorijā vēl pirms Latvijas Republikas proklamēšanas. Didirova 1918. gada 15. novembrī izveidotā un komandētā krievu rota Baltijas landesvēra sastāvā 1918. gada decembrī piedalījās kaujās pret boļševikiem pie Ogres un Ropažiem, pēc tam Inčukalna kaujā. Pēc tam kopā ar pārējiem spēkiem viņa rota atkāpās līdz pat Liepājai. No 1919. gada sākuma viņa rota ņēma dalību kaujās pulkveža Kalpaka kaujas iecirknī. Kalpaka vadībā Didirova rota piedalījās Skrundas atbrīvošanā. 1919. gada 8. martā Didirova rotu iekļāva kņaza Anatola Līvena nodaļā. No aprīļa Didorovs bija šīs nodaļas komandiera palīgs. Nodaļas sastāvā piedalījies Jelgavas aizstāvēšanas kaujās un Rīgas ieņemšanā.
1919. gada 23. jūnijā Līvenu smagi ievainoja un Didorovs uzņēmās Līvena nodaļas komandēšanu. Jūnija sākumā, kad parādījās pirmās konflikta pazīmes starp latviešiem un vāciešiem, kas vēlāk noveda pie Cēsu kaujām, Līvens, vēl slimnīcā būdams, strikti aizliedza krievu nodaļu izmantot pret latviešu vienībām Vidzemē. Didorovs sekoja Līvena norādēm un krievu nodaļa neņēma dalību Cēsu kaujās. Pēc Cēsu kaujām Līvena nodaļa devās uz Igauniju, kur tobrīd Nikolajs Judeņičs Narvas frontē gatavojās uzbrukumam Petrogradai. 1919. gada 10. augustā Didirovu paaugstināja par pulkvedi. Līvena nodaļa tika apvienota ar citām vienībām, kā rezultātā tika izveidota 5. (Līvena) divīzija, kuras komandēšana tika uzticēta Didorovam. No 1919. gada 16. oktobra Didirova vadībā divīzija veiksmīgi uzbruka no Lugas upes līdz pat Petrogradai, tomēr citām divīzijām virzībā uz priekšu tik labi neveicās. Jau novembra sākumā Judeņičs izdeva atkāpšanās pavēli. Ar lielām grūtībām Didirovam kopā ar divīziju izdevās atkāpties līdz pat Narvai.
1920. gada beigās kopā ar ģimeni apmeties uz dzīvi Rēzeknē, kur izveidoja nelielu elektrotehnikas tirdzniecības veikalu. 1927. gadā atvaļināts no dienesta. Aktīvi darbojies sabiedriskajā dzīvē, būdams Aleksandra Puškina labdarības un izglītības biedrības valdes loceklis, kā arī biedrs baltās kustības veterānu organizācijās. 1932. gadā par viņa darbībām nelegālajā monarhistiskajā organizācijā "Krievu Taisnības brālība" sāka interesēties Politpārvalde, kas noveda pie tā, ka tā paša gada oktobrī viņam tika pieprasīts pamest Latviju par valsts iekšējai un ārējai drošībai kaitīgu darbību. Tā kā viņš neizpildīja šo nosacīju, viņu 1933. gada janvārī arestēja. Janvāra beigās Didorovs tika atbrīvots pret solījumu vairs neiesaistīties monarhistiskajās organizācijās. Miris 1938. gada 10. martā 53 gadu vecumā. Apglabāts Rīgas Pokrova kapos.
Ziemupes pagasts
Ziemupes pagasts bija viena no Liepājas apriņķa (līdz 1926. gadam Aizputes apriņķa) pašvaldībām tā ziemeļos, Baltijas jūras krastā. Robežojās ar Liepājas apriņķa Medzes un Vērgaļu pagastiem, kā arī Aizputes apriņķa Sakas pagastu. Pagasta valde atradās Ziemupē.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 8. oktobrī pagastā izveidoja Ziemupes ciemu, ko gan 1947. gada 18. novembrī likvidēja, bet 1949. gada 31. decembrī, līdz ar pagasta likvidēšanu, atjaunoja, ciemu iekļaujot Liepājas rajonā. Mūsdienās Ziemupes pagasta teritorija iekļauta Dienvidkurzemes novada Vērgales pagastā.
Parīzes "Saint-Germain"
Parīzes "Saint-Germain" ir Francijas futbola klubs, kas bāzēts Parīzē. Tas ir desmit reizes izcīnījis Francijas čempionu titulu, kā arī 14 reizes ieguvis Francijas kausu.
2009. gadā par futbola kluba īpašnieku kļuva amerikāņu kompānija "Colony Capital", bet 2011. gadā tā pārdeva 70% akciju Kataras investīciju kompānijai.
Komandas sastāvs
Atjaunināts .
9. marts
9. marts ir gada 68. diena pēc Gregora kalendāra (69. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 297 dienas.
Vārda dienas
Ēvalds
Krasta Ministru kabinets
Guntara Krasta vadībā Latvijas Republikas Ministru kabinets darbojās laika posmā no līdz.
Sloboda (nozīmju atdalīšana)
Sloboda:
Duelis (filma)
"Duelis" (en) ir 1971. gada amerikāņu televīzijas filma ar Denisu Vīveru galvenajā lomā. Vēlāk filma tika pārmontēta, pievienojot piefilmētos skatus, izrādīšanai Eiropas, Austrālijas un dažos ASV kinoteātros. Šī ir pirmā Stīvena Spīlberga pilnmetrāžas filma un filmas panākumi ļāva Spīlbergam uzsākt profesionāla kinorežisora karjeru.
Filmā izklāstīts par komivojažieri, kuram ar savu vieglo automobili jāiesaistās cīņā pret noslēpumainu 40 tonnas smagu kravas mašīnu Kalifornijas tuksneša vidū. Pēc scenārista Ričarda Metisona atzinuma, stāsts ir balstīts uz patiesu notikumu, kas atgadījies pašam.
Universitāte
Latvijā
Saskaņā ar 2021. gadā pieņemtajiem Latvijas Augstskolu likuma grozījumiem, Latvijā ir četru tipu universitātes, proti, zinātnes universitātes, mākslu un kultūras universitātes, lietišķo zinātņu universitātes un lietišķo zinātņu augstskolas. Valsts dibinātai augstskolai Latvijas Ministru kabinets nosaka stratēģiskās specializācijas jomas, pamatojoties uz politikas plānošanas dokumentos noteiktajām politikas plānošanas cikla prioritātēm tautsaimniecības un sabiedrības attīstībai, ņemot vērā augstskolas darbības rezultātu progresa izvērtējumu par iepriekšējo plānošanas periodu un attīstības potenciālu. Augstskolas var dibināt valsts, citas juridiskās, kā arī fiziskās personas, tajā skaitā ārvalstu juridiskās un fiziskās personas.
Duelis (filma)
Filmas tapšana
Filma tika uzņemta speciāli rādīšanai televīzijā. Filmēšana aizņēma 13 darba dienas (no 1971. gada 13. septembra līdz 4. oktobrim), kaut arī pēc plāna bija paredzētas tikai 10 dienas, un iztērēti tika tikai 375 tūkstoši dolāru. Scenārijā bija tikai 50 rindiņas ar dialogiem - iesākumā Stīvens Spīlbergs plānoja uzņemt filmu vispār bez dialogiem, bet tam nepiekrita producents. Filmēšanas vieta bija Kalifornijas dienvidos. Filmas pirmizrāde notika ASV kanālā ABC kā "Nedēļas filma".
Universitāte
Pirmsākumi un attīstība
1583. gadā nodibināja jezuītu ordeņa Rīgas Sv. Trīsvienības kolēģiju, kuri ordeņa Polijas provinciāls Džovanni Paolo Kampana piedāvāja pārveidot par universitāti, taču Rīgas rātes sindiks Vēlings to noraidīja. 1632. gadā Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs lika dibināt Baltijas provinču augstskolu jeb Gustava akadēmiju Tērbatā. 1775. gadā Kurzemes un Zemgales hercogs Pēteris nodibināja Jelgavas akadēmisko ģimnāziju jeb Pētera akadēmiju, kas bija hercogvalsts augstākā mācību iestāde. Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes aneksijas Baltijas provinču universitāti Krievijas Impērijas ķeizars Pāvils lika izveidot uz Jelgavas akadēmijas bāzes, taču pēc viņa nāves ķeizars Aleksandrs I 1802. gadā tomēr lika dibināt Ķeizarisko Universitāti Tērbatā (Kaiserliche Universität zu Dorpat).
Duelis (filma)
Filmas tapšana
Pēc filmas panākumiem televīzijā, filmu pārtaisīja demonstrācijām kinoteātros. Klāt pie sākotnēji 74 minūtes ilgās filmas, piefilmēja vēl 15 minūtes ar dažādiem skatiem (ar skolas autobusu, zvanu sievai, dzelzceļa pārbrauktuvi un citus), vēl galvenās lomas izpildītājs Deniss Vīvers ieskaņoja aizkadra komentārus. Ekrāna malu platuma attiecība no televīzijas 4:3 (1.33:1) tika pārveidoti uz platekrāna 16:9 (1.85:1). Filmas kases ienākumi sastādīja 7 miljonus dolāru.
Universitāte
Pirmsākumi un attīstība
Rīgas Politehniskā augstskola dibināta 1862. gadā, 1918. gadā to pārdēvēja par Baltijas Tehnisko augstskolu. No tās 1919. gadā izveidojās Latvijas Augstskola, vēlāk Latvijas Universitāte, no kuras pakāpeniski atdalījās Jelgavas Lauksaimniecības Akadēmija, Rīgas Politehniskais institūts un Rīgas Medicīnas Institūts. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas no šīm augstskolām izveidojās vēl trīs universitātes: Latvijas Lauksaimniecības universitāte (1990), Rīgas Tehniskā universitāte (1990) un Rīgas Stradiņa universitāte (1998). Uz Daugavpils Pedagoģiskā institūta bāzes izveidojās Daugavpils Universitāte (2001), bet uz Liepājas Pedagoģiskais institūta bāzes izveidojās Liepājas Universitāte (2008).
Duelis (filma)
Filmas tapšana
Filmas videoversija, tāpat kā kino versija, ilgst 89 minūtes, bet atšķīrās no tās. Lielākoties Vīvera aizkadra komentāri tika izņemti un atstāti tikai viņa sākotnējā dialogu daļa, ar datoru palīdzību tika novērstas daudzas nepilnības, piemēram, kinokameru ēnas, ekrānu malu attiecību maiņas radītie kropļojumi un citas nepilnības.
Atsauksmes
Filma ieguva plašu kritiķu atbalstu, iegūstot vairākas balvas un apbalvojumus visā pasaulē, bet ASV filmai ir piešķirts "kulta" filmas statuss. Tas viss izraisīja slavenu kinoproducentu uzmanības pievēršanu Stīvenam Spīlbergam, un drīzumā viņam piedāvāja uzņemt pilnvērtīgu "lielā ekrāna" mākslas filmu, par kuru kļuva "Šugarlendas ekspresis".
Balvas un nominācijas
Zelta globusa balva — 1972 Emmy balva — 1972 Avoriazes fantastikas filmu festivāls — 1974 Saturna balva — 2005
Barkavas ozolu audze
Barkavas ozolu audze ir dabas liegums Madonas un Varakļānu novados. Izvietojies Lisiņas krastos 4,5 km garā posmā, veidojas no četriem nogabaliem 62 ha (pēc citiem avotiem 51,3 ha) platībā, no kuriem lielākā daļa atrodas Murmastienes pagasta, bet mazākā — Barkavas pagasta teritorijā. Liegums izveidots 1957. gadā, lai aizsargātu Latvijā un Eiropā retu biotopu  — jauktu ozolu, gobu, ošu mežu upju palienēs un daudzās teritorijā sastopamās dzīvnieku (bērzu briežvabole, divkrāsainais sikspārnis, apodziņš, baltmugurdzenis, mazais ērglis, melnais stārķis u.c.) un augu (Šultesa madara, Jumstiņu gladiola, mānīgā knīdija u.c.) sugas. Dabas lieguma ozolu audze pārsvarā ir veidojusies dabiski, tomēr daļa ozolu pirms 100—150 gadiem ir stādīti.
Jurijs Rubenis
Jurijs Rubenis (dzimis, miris ) bija latviešu inženieris un padomju partijas darbinieks.
Biogrāfija
J. Rubenis dzimis Mogiļevā, Padomju Savienībā. Lielajā Tēvijas karā karojis Sarkanajā armijā. 1951. gadā pabeidzis Latvijas Valsts universitāti, kļuvis par inženieri-mehāniķi. 1953. gadā iestājies PSKP. 1960. gadā pabeidzis Augstāko partijas skolu.