cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iespiešana
Iespiešana jeb drukāšana (no de — 'spiest (grāmatas)' ) ir tekstu un attēlu izgatavošana un pavairošana ar mehānisku vai elektroniski mehānisku iespiedmašīnu uz papīra vai cita materiāla uzklājot iespiedkrāsu. Iespiešana ļauj iegūt daudz vienādu tekstu un attēlu kopiju. Iespiešana radās kā veids, kā paātrināt grāmatu kopiju izgatavošanu. Sākumā grāmatu kopiju veidošana bija ļoti lēns process, jo notika teksta pārrakstīšana ar roku. Ar iespiedmašīnas izgudrošanu drukāšana kļuva ātrāka un vieglāka. Mūsdienās datorizēta iespiešana ar datoru ļauj radīt simtiem lappušu minūtē. Iespiešanu izmanto, lai radītu grāmatas, žurnālus, banknotes, kartes, plakātus, kartiņas un uzlīmes.
Komunisms
Anarhokomunisms
XIX gs. otrajā pusē parādījās vēl viens anarhisma novirziens, t.s. anarhokomunisms, kura teorētisko koncepciju izstrādāja kņazs Pjotrs Kropotkins. Anarhokomunistu mērķis ir ieviest bezvaras sabiedrību, kurā nepastāvētu hierarhija un piespiešana un, tāpat kā komunistu, ražošanas līdzekļu kopīpašums.
Ļeņinisms
Krievijas Impērijā 1903. gadā no KSDSP atšķēlās tās radikālais spārns Vladimira Uļjanova (Ļeņina) vadībā, izveidojot KSDSP(b) partiju. Par partijas ideoloģiju tika pieņemts Ļeņina izveidotais marksisma traktējums, t.s. ļeņinisms jeb marksisms-ļeņinisms (selektīva Marksa, Engelsa u.c. sociāldemokrātijas ideologu ideju atlase, pārveidojot to visu pēc Ļeņina domām Krievijas sabiedrībai piemērotākā veidā). Par savu mērķi uzskatot vispirms sociālisma un tad komunisma ieviešanu, partija pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas pārdēvējās par Krievijas komunistisko (boļševiku) partiju.
Iespiešana
Iespiešanas metodes
Visizplatītākā iespiešanas metode ir elektroniska drukāšana — digitālā iespiešana. Šajā metodē rakstnieks, redaktors vai maketētājs veido lappuses vai cita veida drukājamo informāciju datora ekrānā. Pēc tam ar lāzerprinteri informācija tiek izdrukāta uz papīra vai cita materiāla. Savukārt lielākais vairums no grāmatām ir izdrukātas izmantojot iespiedplates.
Komunisms
Ļeņinisms
Kā atsevišķa programma tika izstrādāta t.s. kara komunisma politika.
Iespiešana
Vēsture
Iespiešana, tāpat kā papīra ražošana, tika uzsākta Ķīnā vēl ilgi pirms tā kļuva par Eiropas ieguvumu. Taču tas nenozīmē, ka Eiropā ķīniešu izgudrojumi būtu tikuši tieši pārņemti. Iespiešanas tehnoloģijas apgūšana un ieviešana Eiropā notika lielā mērā neatkarīgi no Austrumiem. Samērā kvalitatīvu, iespiešanai piemērotu papīru Eiropā sāka izgatavot 14. gadsimtā.
Komunisms
Staļinisms
Pēc Staļina nākšanas pie varas PSRS, tika veikta ievērojama ļeņinisma koncepcijas revīzija, pārstrādājot to piemērotāku varas vajadzībām, kā rezultātā par PSKP valdošo ideoloģiju kļuva t.s. staļinisms, kas balstījās uz "PSKP vēstures īsais kurss" (ru) koncepciju.
Trockisms
Kā opozīcija staļinismam, ar pretenzijām atgriezties pie "tīrā ļeņinisma", XX gs. 20. gados parādījās t.s. trockisms, kā ideoloģiskais tēvs un koncepcijas autors bija Ļevs Trockis.
Iespiešana
Vēsture
Tāpat būtiska bija uz eļļas pamata izgatavotā iespiedkrāsas izgudrošana, kas nodrošināja iespiestā teksta lielāku noturību. Dimantu slīpētājs Johans Gūtenbergs (1398—1468) no Maincas ar saviem kolēģiem 1450. gadā šos dažādos jaunievedumus pirmo reizi salāgoja iespiedmašīnā. Eksperimenti ar iespiešanas tehnoloģiju turpinājās vēl vairākus gadus, līdz 1455. gadā parādījās pirmā grāmata (Bībele), kas bija iespiesta pilnībā tipogrāfiski.
Komunisms
Maoisms
Ķīnā pēc attiecību saraušanas ar PSRS, Ķīnas Komunistiskās partijas vadītājs Mao Dzeduns postulēja savu skatījumu uz komunismu — t.s. maoismu, — krietni revidējot iepriekš zināmās koncepcijas: klasiskais marksisms ignorējot zemniecību kā šķiru, līdz ar to Ķīnas TR kā agrārai valstij jāmeklējot savu ceļu, par mērķi izvirzot komunisma sasniegšanu.
Dienvidslāvijas komunisms jeb t.s. titoisms
Dienvidslāvijā visai drīz (1948) pēc Otrā pasaules kara tās līderis Josips Brozs Tito sarāva attiecības ar PSRS, kas pretendēja uz komunistiskās ideeoloģijas nesēja lomu pasaulē, un izstrādāja savu marksisma traktējumu, ko dažkārt dēvē par titoismu jeb Dienvidslāvijas komunismu.
Zinātniskais komunisms
XX gs. 60. gados PSRS ieviesies termins "zinātniskais komunisms", "viens no trim marksisma-ļeņinisma aspektiem, kas atklāj proletariāta šķiru cīņas, sociālistiskās revolūcijas, sociālisma un komunisma celtniecības kopējās likumsakarības, ceļus un veidus" (viens no obligātajiem mācību priekšmetiem visās augstskolās PSRS teritorijā).
Iespiešana
Vēsture
Virkne jaunievedumu tika ieviesti arī ar mērķi uzlabot teksta tehnisko kvalitāti. Florencē, balstoties uz Karolingu burtu dizainu, tika radīta jauns, daudz vienkāršāks iespiesto burtu tips.
Volgograda
Volgograda (ru) ir pilsēta Volgas lejteces labajā krastā pie federālā autoceļa R22 "Kaspija". Izveidojusies netālu no senās Zelta Ordas galvaspilsētas Sarajas. Mūsdienās liels mašīnbūves centrs.
Vēsture
Apmēram 70 km attālumā no Volgogradas Volgas kreisajā krastā atradās Zelta Ordas jaunā galvaspilsēta Saraja-Berke, kurā 14. gadsimtā dzīvoja līdz 500 000 iedzīvotāju. 15. gadsimtā tā kļuva par rezidenci Astrahaņas haniem, ko krieviski dēvēja par Astrahaņas cariem (царь астраханский).
Pēc Astrahaņas hanistes ieņemšanas no apmēram 1555. gada tagadējās pilsētas vietā Volgas kreisajā krastā atradās militāra apmetne, kas 1589. gadā pirmoreiz minēta rakstos kā Caricina (Цари́цын). 1606. gadā pilsētu ieņēma Volgas kazaki. 1774. gadā pilsētas garnizons pārgāja Stepana Razina sacelšanās dalībnieku pusē. 1880. gadā Caricinā uzcēla lielu naftas pārstrādes rūpnīcu, pilsētā attīstījās rūpniecība.
Krievijas pilsoņu kara laikā pilsētā un tās pievārtē notika sīvas kaujas starp boļševiku un Deņikina karaspēkiem. 1925. gadā pilsētu pārdēvēja par Staļingradu ("Staļina pilsētu"). Tika veikta pilsētas industrializācija. Šeit tika uzbūvēta pirmā traktoru rūpnīca PSRS. Otrā pasaules kara vēsturē Volgograda iegājusi Staļingradas kaujas dēļ. 1961. gadā Hruščova iesāktās daļējās destaļinizācijas rezultātā pilsētu pārdēvēja par Volgogradu.
Ventspils Augstskola
Ventspils Augstskola (VeA) ir 1997. gadā Latvijas valsts un Ventspils pilsētas pašvaldības dibināta augstskola.
Fakultātes
VeA sastāvā ir 3 fakultātes:
Ekonomikas un pārvaldības fakultāte
Fakultātes dekāne ir Liene Resele
Ekonomikas un pārvaldības fakultātē (EPF) ir 3 bakalaura, 1 maģistra un 1 doktora studiju programma.
Bakalaura studiju programmas:
Maģistra studiju programma:
Kopēja doktorantūras programma ar Rēzeknes Tehnoloģiju akadēmiju un Vidzemes augstskolu:
Informācijas tehnoloģiju fakultāte
Fakultātes dekāns ir Vairis Caune
Informācijas teholoģiju fakultāte (ITF) dibināta 2006. gadā. Kopš 2008. gada rudens semestra fakultātes paspārnē izveidotā Elektronikas nodaļa realizē bakalaura līmeņa studiju programmu elektronikā. ITF nodrošina 1 pirmā līmeņa augstākās izglītības studiju programmu, 3 bakalaura un 2 maģistra studiju programmas.
Pirmā līmeņa augstākās izglītības studiju programma:
Bakalaura studiju programmas:
Maģistra studiju programmas:
Tulkošanas studiju fakultāte
Fakultātes dekāne ir Sandija Skudra
Tulkošanas studiju fakultāte (TSF) piedāvā 2 bakalaura, 2 maģistra un 1 doktora studiju programmu.
Bakalaura studiju programmas:
Maģistra studiju programmas:
Doktora studiju programma īstenota kopā ar Liepājas Universitāti:
TSF vēsture
Jau 1996. gada oktobrī — decembrī un 1997. gada pirmajā pusē tulkošanas studiju divu profesionālo programmu izstrādi uzņēmās Latvijas Universitātes Valodu centra direktors Jānis Sīlis (programma ar angļu valodu kā 1. svešvalodu) un šī centra Humanitāro fakultāšu svešvalodu katedras vadītāja Valda Rudziša (programma ar vācu valodu kā 1. svešvalodu). Pakāpeniski veidojās programmu izstrādes darba grupa, kuras sastāvā pamatā bija LU mācībspēki (Dzintra Lele-Rozentāle, Rasma Mozere u.c.), kā arī RTU docētāja Ārija Servuta. Darba grupa J. Sīļa vadībā strādāja līdz 1997. gada maija beigām. 1997. gada jūnijā tika apstiprināti pirmie Ventspils Augstskolas Tulkošanas studiju nodaļas (VeA TSN) pasniedzēji: Juris Baldunčiks, Maija Baltiņa, Māra Leitāne, Maruta Koha, Dace Korna, Diāna Pavlovska, Valda Rudziša un Jānis Sīlis. Par VeA TSN vadītāju tika apstiprināts J. Sīlis, kurš nodaļu vadīja līdz tās pārveidei, 2000. gadā kļūdams par Tulkošanas studiju fakultātes pirmo dekānu. J. Sīlis bija fakultātes dekāns no 2001. gada līdz otrā termiņa beigām 2011. gada 18. decembrī.
2000. gada septembrī fakultātē bija 3 katedras, kuras pastāv arī pašreiz: Anglistikas katedra (vad. G. Dreijers), Ģermānistikas katedra (vad. Dzintra Lele-Rozentāle) un Mūsdienu valodu un starpkultūru komunikācijas katedra (vad. Astra Skrābane).
Fakultātes dekāne ir Sandija Skudra. Fakultātē tiek īstenotas 5 studiju programmas, kas aptver bakalaura, maģistra un doktora līmeņus:
Divas profesionālā bakalaura studiju programmas:
- Tulkošana angļu—latviešu—krievu vai vācu valodā (1.svešvalodas statuss — angļu val.);
- Tulkošana vācu—latviešu—krievu vai angļu valodā 1.svešvalodas statuss — vācu val.).
Absolvējot šīs programmas iegūst profesionālā bakalaura grādu tulkošanā un tulka un tulkotāja profesionālo kvalifikāciju. Studiju ilgums — 4 gadi (8 semestri). Klātiene, pilna laika studijas.
Starpaugstskolu doktora studiju programma "Valodniecība (latviešu diahroniskā un sinhroniskā valodniecība, lietišķā valodniecība, salīdzināmā un sastatāmā valodniecība)". Studiju ilgums 3 gadi. Pilna laika studijas.
Orala
Orala ir lauksaimniecības un rūpniecības centrs un ir bijis nozīmīgs tirdzniecības punkts kopš dibināšanas. Gadsimtiem ilgi pa Urālas upi ir darbojusies baržu satiksme starp Kaspijas jūru un Urālu kalniem. Mūsdienās tas ir viens no ieejas punktiem dzelzceļa satiksmei no Eiropas uz Sibīriju, apkalpojot daudzos naftas laukus Kaspijas baseinā un rūpniecības pilsētas dienvidu Urālos. Pilsētā ir arī Oralas Ak Zhol lidosta.
Vēsture
Dibināta kā Žajikas cietoksnis Zelta Ordas hanu Uzbeghana un Džanibeka valdīšanas laikā 14. gadsimtā. Pēc 1440. gada nonāca Nogaju ordas sastāvā, 16. gadsimtā to ieņēma kazahi, 1584. gadā Jaikas kazaki nodibināja savu nocietinājumu (Яицкий городок). Kad tatāri to nopostīja, 1613. gadā kazaki nodibināja jaunu nocietinājumu 50 km attālumā no senākā cietokšņa. Cietoksnis Jemeļjana Pugačova sacelšanās laikā izturēja aplenkumu no 1773. gada 30. decembra līdz 1774. gada 17. aprīlim. Krievijas Impērijas armija komandiera Manzurova vadībā ieņēma pilsētu pēc tam, kad Sergejs Goļicins bija ieņēmis Orenburgu. Tā kā Jaikas kazaki bija nemiernieku pusē, ķeizariene Katrīna II 1775. gada 15. janvārī lika pārdēvēt Žajikas upi par Urālu un Žajiku par Uraļsku.
1833. gada septembrī Puškins kopā ar draugu Vladimiru Daļu apmeklēja pilsētu, veicot pētījumu savai grāmatai "Pugačova sacelšanās vēsture" un savam romānam "Kapteiņa meita".
Krievijas pilsoņu kara laikā pilsētu aplenca kazahu armija. Tās aizsardzībā piedalījās Mihails Frunze, Vasīlijs Čapajevs un Georgijs Žukovs. Uraļsku pārsauca par Oralu pēc tam, kad Kazahstāna 1991. gadā ieguva neatkarību.
Sports
Pilsētu pārstāv futbola klubs FC Akzhayik.
Kārlis Seržants
Kārlis Seržants (dzimis ) ir Latvijas žurnālists un politiķis. Pārstāv Latvijas Zaļo partiju. Bijis vairāku Saeimas sasaukumu deputāts no Zaļo un Zemnieku savienības.
Dzīvesgājums
Dzimis 1959. gadā Rīgā. Mācījās Aizupes meža tehnikumā (1975-1979), kuru pabeidza meža meistara-tehniķa specialitātē. Augstāko izglītību ieguva Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē (1982-1988). Strādāja par vēstures skolotāju (1986–1990).
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas darbojās laikrakstos "Nedēļa Tev", "Diena" un vadīja kriminālnodaļu laikrakstā "Rīgas Balss" (1991–2000). Strādāja Latvijas Televīzijas ziņu dienestā (2000–2003). No 2003. līdz 2007. gadam ieņēma dažādus amatus (preses sekretārs, galvenais inspektors, priekšnieka palīgs) Tieslietu ministrijas Ieslodzījuma vietu pārvaldē. No 2006. līdz 2011. gadam vadīja LNT raidījumu "Degpunktā".
Politiskā darbība
2010. gada rudenī K. Seržantu ievēlēja 10. Saeimā no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta. Tāpat vēlētāju atbalstu guva arī ārkārtas Saeimas vēlēšanās, bija Aizsardzības, iekšlietu un korupcijas novēršanas komisijas sekretārs. 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās kandidēja no ZZS saraksta, taču netika ievēlēts.
Pēc kādas intervijas 2016. gada martā K. Seržantu apvainoja antisemītismā.
2018. gada rudenī nesekmīgi kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības.
2019. gada beigās K. Seržants izvirzīja savu kandidatūru uz Nacionālās elektronisko plašsaziņas līdzekļu padomes locekļa amatu, apturot darbību Latvijas Zaļajā partijā, taču Saeimas komisija viņu virzīšanu amatā neatbalstīja.
2022. gada nogalē K. Seržants kļuva par 14. Saeimas deputāta Edgara Putras palīgu.
Jānis Streičs
Jānis Streičs (dzimis Preiļu pagastā) ir latviešu kinorežisors, aktieris, rakstnieks, gleznotājs, publicists un sabiedrisks darbinieks. Trīs no Streiča režisētajām filmām ieguvušas Latvijas kinofestivāla "Lielais Kristaps" balvu kategorijā labākā pilnmetrāžas spēlfilma — filmas "Teātris" (1978), "Limuzīns Jāņu nakts krāsā" (1981), "Cilvēka bērns" (1991).
Dzīvesgājums
Dzimis Preiļu pagastā burtiski uz ceļa starp Jasmuižu un Preiļiem zemnieka Jāņa Streiča un viņa sievas Olgas, dzimušas Žihares, ģimenē. Drīz ģimene labāka atalgojuma meklējumos pārcēlās uz Rīgu, tad uz Sabiles apkārtni, kur 1938. gadā piedzima Streiča māsa Ruta un 1939. gadā — brālis Ēriks. Pēc 1940. gada Streiču ģimene atgriezās dzīvot Preiļu pusē, Gailīšu pagastā. 1942. gadā piedzima Streiča māsa Anastasija.
Vācu okupācijas laikā Streiča tēvu mobilizēja latviešu leģionā un pēc kara beigām viņš dzīvoja Anglijā. Kad Streičam palika 11 gadi, no apendicīta nomira viņa māte Olga. Kopš tā laika bērnus audzināja mātes māsa un mātes māte. Streičs mācījās turpat vietējā Gailīšu pagasta skolā, pēc tam — Rēzeknes pedagoģiskā skolā. Tad Streiču iesauca armijas obligātajā dienestā Voroņežas apgabalā. Dienesta laikā viņš organizēja karavīru pašdarbību. Pēc dienesta Jānis Streičs atgriezās Latvijā un devās uz Rīgu, lai varētu nodarboties ar kino un teātri.
1959. gadā Streičs uzsāka mācības Konservatorijas Teātra fakultātes režijas kursā, veidoja uzvedumu režijas, tēloja citu režisoru iestudējumos. Pēc studiju beigšanas 1963. gadā Streičs sāka darbu Rīgas Kinostudijā, vispirms kā režisora asistents sava pedagoga kinorežisora Aleksandra Leimaņa filmā "Cielaviņas armija" (1964), bet vēlāk kā otrais režisors Leimaņa filmā ""Tobago" maina kursu" (1965). Kā režisors Streičs debitēja 1967. gadā ar filmu "Kapteiņa Enriko pulkstenis" (kopā ar Ēriku Lāci). Pirmā patstāvīgā Jāņa Streiča kinorežija ir filma "Šauj manā vietā" (1970).
Savas karjeras laikā Streičs piedalījies vairāk nekā 30 filmu tapšanā, veicot darbu dažādās jomās — kā asistents, otrais režisors, mākslinieciskais vadītājs, pedagogs, režisors, scenārists, aktieris, diktors. Pavisam Jānis Streičs uzņēmis 22 spēlfilmas, pazīstamākās no tām ir filmas "Teātris" (1978), "Limuzīns Jāņu nakts krāsā" (1981), "Cilvēka bērns" (1991), kas ieguvušas Latvijas kinofestivāla "Lielais Kristaps" balvu kategorijā "labākā pilnmetrāžas spēlfilma". Par filmu "Rūdolfa mantojums" (2010) Streičs ticis nominēts kategorijā "Labākais spēlfilmas režisors". 2016. gadā Streičs saņēma Lielā Kristapa balvu par mūža ieguldījumu kinomākslā.
Streičs ir daudzu starptautisko filmu festivālu laureāts — saņēmis balvas kinofestivālos Maskavā, Bostonā, Čikāgā. Streiča režisētā filma "Cilvēka bērns" saņēmusi galveno balvu Sanremo autorfilmu festivālā (1992), otro godalgu Starptautiskajā bērnu filmu festivālā Čikāgā, galveno balvu Maskavas kinofestivālā "Otrā pirmizrāde" (1993). 1998. gadā Jānis Streičs apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni, viņš ir Latvijas Zinātņu akadēmijas Goda loceklis, bijis Latvijas Kinematogrāfistu savienības priekšsēdētājs un Rīgas Latviešu biedrības priekšsēdētājs.
Sieva — Vida, meita — Viktorija, dēli — Māris un Kristaps (miris).
V-2 raķete
V-2 (no de "Atmaksas ierocis"; izrunā kā "Fau-2") jeb A4 (Aggregat 4) - pirmā ballistiskā raķete. V-2 bija pirmais cilvēku radītais objekts, kas lidojis kosmosā (testa lidojumos sasniedzis 189 km augstumu). Raķeti konstruējuši vācu inženieri Vernera fon Brauna vadībā. Vācija V-2 izmantoja Otrā pasaules kara beigās, lai bombardētu Lielbritānijas un Beļģijas pilsētas. Tā kā līdz tam laikam vēl neviena valsts raķešbūvē nebija tikusi tik tālu kā Vācija, tad pēc kara V-2 kā prototipu izmantoja ASV, PSRS un citas valstis, lai attīstītu savas raķešu tehnoloģijas.
Zivju gārnis
Zivju gārnis jeb dzēse (Ardea cinerea) ir liela auguma gārņu dzimtas (Ardeidae) putns, kas pieder gārņu ģintij (Ardea). Tam ir 4 pasugas. Zivju gārnim ir plašs izplatības areāls, tas mājo Eirāzijā no Rietumeiropas līdz Mandžūrijai un Indijai, kā arī Āfrikā. Ziemeļu daļā ligzdojošie putni ir gājputni, kas ziemo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras tuksneša un Āzijas dienvidos. Daļa putnu pārziemo ligzdošanas apgabalos. Vasarā Norvēģijā to var novērot pat aiz polārā loka gar jūras krastu. Latvijā zivju gārnis ir parasts ligzdotājs un caurceļotājs, tas sastopams izkliedēti visā teritorijā. Tā tuvākais radinieks ir lielais zilais gārnis (Ardea herodias), kas dzīvo Ziemeļamerikā.
V-2 raķete
Priekšvēsture
Versaļas līgums aizliedza Vācijai attīstīt ieročus, tai skaitā cietās degvielas raķetes, kuras kā ieročus izmantoja abas karojošās puses Pirmajā pasaules karā, bet šķidrās degvielas raķešu jomā ierobežojumu nebija, jo tolaik tādas praktiski vēl nebija uzbūvētas. 1920. gadu beigās entuziasti no "Kosmisko lidojumu biedrības" (de) sāka eksperimentēt ar šķidrās degvielas raķetēm. 1932. gadā Reihsvērs sāka interesēties par šiem pētījumiem potenciālai izmantošanai tālšāvējartilērijā. Pēc Vernera fon Brauna testa raķetes demonstrēšanas ģenerālis Valters Dornbergers aicināja viņu izstrādāt raķetes militārajām vajadzībām. VfR šo piedāvājumu noraidīja, bet Brauns tam piekrita, un viņam pievienojās vairums VfR locekļu.
Zivju gārnis
Latvijā ligzdo apmēram 1100—1500 pāru zivju gārņu. Pēdējos gados ligzdojošo pāru skaits pieaug. Lielākā daļa Latvijā ligzdojošo zivju gārņi ziemā dodas uz dienvidiem, bet daži īpatņi mēdz pārziemot, biežāk Kurzemē un Rīgas apkārtnē. Ziemotāju skaits ir saistīts ar laika apstākļiem ziemā (siltākās ziemās to skaits ir lielāks, bet aukstās — mazāks), tomēr kopumā pēdējos gados tas pieaug un šobrīd Latvijā regulāri ziemo no dažiem desmitiem līdz vairākiem simtiem zivju gārņu.
V-2 raķete
Priekšvēsture
1934. gada decembrī veiksmīgi tika palaista neliela A2 raķete, kuru darbināja ar etanolu un šķidro skābekli. Tika izmēģināti dažādi varianti un meklēta labākā raķešdegviela, bet militāristi mudināja lietot etanolu, jo Vācijai vienmēr ir bijušas problēmas ar degvielām no naftas. Otrā pasaules kara laikā militārās raķetes darbināja ar etanolu, kuru ieguva no kartupeļiem.
Zivju gārnis
Izskats un īpašības
Zivju gārnis ir liela auguma putns. Tā ķermeņa augstums ir 90—100 cm, spārnu izplētums 175—195 cm, svars 1—2 kg. Pamatā tā apspalvojums ir zilpelēkā krāsā. Pavēdere nedaudz gaišāka, bet spārnu gali nedaudz tumšāki. Zilpelēkā gārņa krāsa lieliski saplūst ar ūdeņiem, kuros zivju gārnis pavada lielāko dienas daļu. Pieaugušiem putniem ir balta galva ar divām platām, melnām joslām, kas sākas pie acīm. Jauniem putniem platās joslas atrodas vairāk uz galvas vidus, un tās ir tumši pelēkas. Kakla priekšpusē garens, pagarinātu spalvu rotājums; uz pakauša – pagarinātu spalvu, nokarens cekuls. Zivju gārnim ir spēcīgs un ass knābis, kas ir oranždzeltenā krāsā dzimumbriedumu sasniegušiem putniem. Tā gals smails kā šķēpam. Zivju gārnim ir lēns lidojums, lidojot kakls saliekts "S" forma kā visiem pelikānveidīgajiem putniem. Bet garās kājas izstieptas taisni uz atpakaļu. Kājas ir zaļganpelēkā krāsā, bet riesta laikā dzeltenzaļas. Abi dzimumi izskatās līdzīgi, mātītes ir tikai nedaudz mazākas.
Uzvedība un barība
Zivju gārņa galvenā barība ir zivis. Bet pie izdevības tas medī arī dažādus citus nelielus dzīvniekus, kā abiniekus, kukaiņus, kas dzīvo gan ūdenī, gan uz sauszemes, nelielus zīdītājus, pārsvarā grauzējus, putnu mazuļus un rāpuļus, kā zalkšus, ķirzakas, kā arī posmtārpus (sliekas un dēles).
V-2 raķete
Priekšvēsture
1936. gadā grupa sāka projektēt raķeti A3. Lai nodrošinātu plašāku vietu eksperimentiem un lielāku slepenību, Dornbergers pārvietoja grupu no artilērijas poligona Kumersdorfā (netālu no Berlīnes) uz nelielu ciemu Pēnemindi, kas atradās uz Uzedomas salas Baltijas jūras piekrastē. A3 projekts izrādījās problemātisks, un tas tika pārstrādāts kā A5, lai izmēģinātu tehniskos risinājumus, kas būtu nepieciešami lielākas raķetes būvei. Šī versija bija veiksmīga, un līdz 1941. gadam tika veikti 70 raķešu A5 starti.
A4 projektēšana
Vienlaikus ar A3 projektēšanu Verneram fon Braunam radās ideja radīt vēl lielāku raķeti, kuru nosauca par A4. Tā bija paredzēta lidojuma attālumam līdz 260 km un spējīgai nest 1 tonnu derīgo kravu. Dzinēja vilcei vajadzēja būt vismaz 25 t, un dzinēja izstrādāšanu veica Valters Tīls.
Zivju gārnis
Uzvedība un barība
Medījot gārnis vai nu stāv nekustīgi, kaklu ierāvis un visbiežāk uz vienas kājas, va lēnām bradā pa ūdenstilpes seklumu, turklāt dziļākas vietas tas bez grūtībām pārpeld. Gārnis gaida, kad cirtiena attālumā parādīsies kāds medījums. Ne vienmēr, stāvot ūdenī, gārnis vēro ūdens dzīvniekus, reizēm tas vēro krastu, uzmanot kādas peles alu. Pamanot medījumu, pirms tā saķeršanas gārnis novērtē attālumu līdz tam, to lēnām apskatot, pēc tam seko zibenīgs cirtiens ar aso knābi. Ja zivs ir lielāka, tā tiek nobeigta ar knābja sitieniem un norīta ar galvu pa priekšu. Reizēm gārnis lielāku medījumu aiznes uz drošāku vietu, piemēram, augstu koka zaru.
Ligzdošana
Zivju gārņi parasti ligzdo kolonijās, būvējot ligzdu augstu kokos. Tomēr reizēm tie ligzdo atsevišķi no pārējiem zivju gārņiem. Ligzdai izvēlētie koki atrodas ūdenstilpju tuvumā. Ligzda tiek būvēta platformas veidīga, tā ir augsta, liela, bet diezgan vaļīgi krauta (caurspīdīga). No apakšas ar binokļa palīdzību var saskaitīt gārņa olas. Būvniecībai tiek izmantoti nelieli zari, zāle, saknes un niedres. Ligzdu būvē pāris kopīgi, bet zivju gārņiem ir raksturīga darbu dalīšana; tēviņš sagādā būvniecības materiālus, bet mātīte vij un krauj ligzdu. Jauna ligzda tiek būvēta apmēram nedēļu. Reizēm tiek ieņemta vecā ligzda, kas tiek pieremontēta. Ligzda ir apmēram 50 cm augsta un 70—80 cm plata. Reizēm ligzda tiek būvēta uz zemes niedrāju sagāzumos vai slapjās vietās augošos krūmos, kas atrodas lielās ūdenstilpēs. Zivju gārņi labi sadzīvo ar citu sugu ligzdojošiem putniem, bet tiem patīk, ja to ligzda atrodas augstāk kā kaimiņiem.
V-2 raķete
A4 projektēšana
Raķetes izmērus noteica tas, lai to varētu viegli pārvietot uz frontes līnijas tuvumā. Tā kā transportēšanai bija jānotiek pa dzelzceļu, tad maksimālos gabarītus ierobežoja tuneļu diametrs un dzelzceļa sliežu līkumi.
Zivju gārnis
Ligzdošana
Pirmie pavasarī no dienvidiem atgriežas tēviņi. Tie ieņem ligzdas vietu, kas ir jānosargā no konkurentiem. Starp tēviņiem izceļas kautiņi un ķīviņi, lai nosargātu labākās ligzdu vietas. Mātītes atlido vēlāk un izvēlas tēviņu ar tā ligzdas vietu. Lai pievilinātu mātītes, tēviņi izrādās, klabinot knābjus. Zivju gārņi veido monogāmus pārus uz vienu sezonu. Arī mātītes savā starpā var saplūkties, ja nolūkojušas vienu tēviņu. Dējumā ir 3—5 gaišas, zili zaļas olas, kas ir apmēram 6 cm garas. Kamēr mātīte dēj olas, tēviņš to baro. Tiklīdz ir izdēta pirmā ola, mātīte sāk perēt. Kad dējums ir pilns, olas perēt sāk arī tēviņš, tomēr lielāko daļu laika to dara mātīte. Vecāki viens otru nomaina perējot, kamēr otrs dodas medībās. Inkubācijas periods ilgst 24—27 dienas. Tikko izšķīlušies putnēni ir bezpalīdzīgi un klāti retām, pelēkām pūciņām, bet to acis ir vaļā. Spalvas sāk augt ne ātrāk kā pēc nedēļas. Visi putnēni neizšķiļas vienlaikus, tāpēc pirmais putnēns ligzdā parasti ir visspēcīgākais un lielākais. Gārņu putnēni ir ligzdguļi, un tie pirmās divas nedēļas guļ vai tup perēkļos, pēc tam sāk celties kājās. Jaunie putni lidot sāk pēc 6—7 nedēļām. Putnēnus baro abi vecāki, turklāt pirmās 3 nedēļas viens no vecākiem visu laiku atrodas pie nevarīgajiem mazuļiem, tos apsargājot un vajadzības gadījumā no spārniem veidojot nojumi, lai aizsargātu no saules vai lietus. Barība tiek dota, to atrijot putnēnu rīklēs.
Klasifikācija
Zivju gārnim ir 4 pasugas:
V-2 raķete
A4 projektēšana
Galvenais jauninājums bija turbosūknis. Lielā raķetē problēma bija, kā nodrošināt degvielas padevi raķešdzinējam. Sūknim vajadzēja nodrošināt degvielas un sašķidrinātas gāzes sūknēšanu ar spiedienu virs 21 atmosfēras (190 l/s). Tam bija jābūt konstruktīvi vienkāršam un vieglam, tam bija jāsāk darboties ļoti īsā laika sprīdī (6 s). Šāda sūkņa risinājumu nebija atradis ne Godards, ne Oberts. Verners fon Brauns līdzīgu konstrukciju atrada kādā sūkņu rūpnīcā, kur izgatavoja ugunsdzēsības centrbēdzes sūkņus. Koncentrētai ūdeņraža pārskābei un kālija permanganāta šķīdumam savienojoties, rodas tvaiks, kas darbina sūkni. Tvaiks bija pietiekams un pastāvīgs, lai 1 minūti veiktu degvielas sūknēšanu.
Vēl viena no svarīgākajām problēmām bija raķešdzinēja izplūdes sprauslas konstrukcija. Ja dzinējs pārdega, tad tas parasti notika degkameras kakla tievākajā vietā. Tika atrasts vienkāršs risinājums - caur urbumiem kritiskajās vietās iesmidzināja spirtu, kas radīja auksta tvaika slāni starp sprauslas sienu un karstajām izplūdes gāzēm. Spirta aizdegšanos novērsa tas, ka tajās vietās netika pievadīts skābeklis.
Izmēģinājumi
Raķetes A4 izmēģinājumiem vajadzēja sākties 1942. gada pavasarī, bet 18. martā pirmais prototips uzsprāga starta laukumā. A4 pirmais lidojums notika, bet vadības sistēmas kļūmes dēļ raķete, nolidojusi tikai 1,3 km, iekrita jūrā. Otrais izmēģinājumu lidojums arī beidzās ar avāriju, raķetei sasniedzot 11 km augstumu. Trešais lidojums bija veiksmīgs, A4 nolidoja 193 km, sasniedzot 96 km augstumu. Līdz 1943. gada jūnijam tika veikti 31 starti.
Lai gan jau bija uzsakta V-2 ražošana, vēl joprojām tās bija nedrošas. Līdz 1943. gada septembrim veiksmīgo startu bija tikai 10—20 %. Raķetes eksplodēja visos trajektorijas posmos. Tikai 1944. gada martā tika noskaidrots, ka spēcīgo vibrāciju var mazināt īpaša degvielas vadu konstrukcija. Otrs iemesls bija ļoti jūtīgais impulsu detonators.
Ražošana
Raķetes A4 masveida ražošana sākās 1943. gadā Pēnemindē un Cepelīna rūpnīcā Frīdrihshafenē. Pēc Vērmahta aprēķiniem, Londonu vajadzētu apšaudīt ik pēc 20 minūtēm. Lai to nodrošinātu, katru mēnesi vajadzētu aptuveni 3000 raķešu. 900 gabalu V-2 palaišanai mēnesī vajadzēja 13000 t šķidrā skābekļa, 4000 t etilspirta, 2000 t metanola, 500 t ūdeņraža pārskābes, 1500 t sprāgstvielu un lielu daudzumu citu materiālu. 1943. gada jūlijā izgatavoja tikai 300 raķetes, kuras iztērēja testa startiem.
Sabiedroto spēki bija informēti par jauno ieroci (no poļu pretestības dalībniekiem tika saņemtas kādas nokritušas raķetes daļas, kā arī britu izlūkdienests ieguva tehnisko informāciju). 1943. gada 16.-17. augusta naktī britu spēki veica operāciju "Hidra" (Hydra) - Pēnemindes masīvu bombardēšanu. Tās laikā gāja bojā vairāki inženieri un strādnieki, to skaitā arī Valters Tīls - A4 raķešdzinēja konstruktors. Bombardēšanas rezultātā tika sagrauta lielākā daļa ražošanas un izmēģinājumu būvju.
Lai ražošanas iekārtas un produkcija nebūtu sasniedzamas aviācijai, ražošana tika pārcelta uz Mitelverkas tuneļu sistēmu zem Konštainas kalna, kas bija daļa no Mitelbauas-Doras koncentrācijas nometnes netālu no Nordhauzenas Vācijā. 1943. gada beigās Mitelverkā piespiedu darbu strādāja vairāk nekā 10 500 cilvēku, un daudzi no viņiem mira smago apstākļu (aukstuma un mitruma) dēļ.
Kaujas darbība
Pirmā vienība, kas sāka aktīvu darbību, bija 444. baterija. tā veica raķešu V-2 uzbrukumus Parīzei, kas nesen bija atbrīvota. Nākamajā dienā 485. baterija iekārtojās Hāgā, lai veiktu operācijas pret Londonu. Vairāki nākamo dienu raķešu starti beidzās ar avārijām, bet 8. septembrī abu vienību starti bija veiksmīgi.
Nākamo mēnešu laikā V-2 palaišanu skaits sasniedza 3172, kuru mērķi bija dažādi: Vairāki simti raķešu nesasniedza mērķi, nokrītot pusceļā. Daļa V-2 netrāpīja mērķī.
Anglijas pretgaisa aizsardzība izrādījās neefektīva pret raķešu uzbrukumiem. V-2 lidojums radioredzamības zonā bija tikai 1-2 minūtes, un ar tā laika tehniskajiem līdzekļiem nevarēja pienācīgi detektēt un iznīcināt šādus ātri kustošos mērķus. Vienīgā pretdarbība šim ierocim bija raķešu starta laukumu bombardēšana. No 1944. gada oktobra līdz 1945. gada martam britu Gaisa spēki veica vairāk nekā 3800 uzlidojumu Hāgas apkārtnē, nometot aptuveni 1000 t bumbu. Tas tomēr deva mazu rezultātu, jo vācu raķešu vienības bija mobilas un prata labi maskēties. No vācu puses gāja bojā 170 cilvēki un 48 raķetes V-2.
Raķešu (galvenokārt - degvielas un oksidētāja) ražošanas apjomi tā arī nesasniedza plānotos, un V-2 nozīme karadarbībā bija neliela.
Pēdējās V-2 raķetes tika palaistas uz Londonu. Kopumā Londonā V-2 eksplozijās tika nogalināti 2754 un ievainoti 6523 iedzīvotāji.
Pēckara periods
Kara beigās ASV un PSRS centās pārtvert pēc iespējas vairāk V-2 raķešu un to daļu. Bez simtiem raķešu ASV ieguva arī 126 svarīgākos konstruktorus, ieskaitot Verneru fon Braunu un Valteru Dornbergeru.
1945. gada oktobrī briti veica operāciju Backfire - samontēja vairākas V-2 raķetes un trīs no tām palaida Ziemeļvācijā. Operācijā iesaistītie inženieri pēc tam devās uz ASV. Backfire atskaite kļuva par plašāko raķetes tehnisko dokumentāciju.
Operācijas Paperclip rezultātā vācu inženieri ASV tika legalizēti. ASV raķešu programma tika attīstīta no atlikušajām V-2 raķetēm, no kurām 60 tika palaistas. 1946. gadā ar V-2 pirmoreiz kosmosā pabija pirmie dzīvnieki, tad tika palaisti augļi, lai pētītu radiācijas iedarbību. Dažas V-2s bija apgādātas ar WAC raķeti kā otro pakāpi. Šīs raķetes sauca par Bumper. no poligona White Sands palaistā Bumper sasniedza līdz tam rekordaugstumu - 400 km un ātrumu 8290 km/h. Daudzas no šīm raķetēm tika izmantotas atmosfēras augšējo slāņu pētīšanai un citiem mērķiem.
PSRS arī ieguva daļu V-2 raķešu un iekārtu, sākotnēji paturot tās Vācijā, kur arī tika atjaunota ražošana. 1946. gadā raķetes tika pārvietotas uz Kapustin Jaru PSRS. No Vācijas atvesto konstruktoru grupas devumu tieši neieviesa ražošanā, bet vietējie konstruktori labākos viņu risinājumus izmantoja savos izstrādājumos. Tā veidojās PSRS raķešbūves pieredze. Vācu grupa atpakaļ uz Vāciju tika repatriēta 1950. gadu sākumā.
Pēc A4 rasējumiem, bet ar padomju materiāliem un tehnoloģijām tika izgatavota V-2 kopija, kuru nosauca par R-1. Drīz pēc R-1 sekoja R-2, kas jau bija citāda raķete.
Raķetes uzbūve
[[Attēls:V-2_rocket_diagram.svg|thumb|left|200px| 1 - kaujas galviņa
2 - automātiskā vadības sistēma
3 - radioaparatūra
4 - spirta un ūdens maisījums
5 - raķetes korpuss
6 - šķidrais skābeklis
7 - ūdeņraža peroksīda tvertne
8 - saspiestā slāpekļa baloni
9 - ūdeņraža peroksīda reakcijas kamera
10- degvielas turbosūknis
11- skābekļa - spirta iesmidzināšanas galviņas
12- atbalsta struktūra
13- dzinēja degkamera
14- stabilizators
15- spirta pieplūdes kanāli
16- reaktīvās gāzes stūre
17- aerodinamiskā stūre]]
Raķete A4 sastāvēja no četriem nodalījumiem.
Kaujas galviņa
Raķetes augšgalā atradās kaujas galviņa ar masu aptuveni 1 tonna, kas izgatavota no 6 mm bieza mīkstā tērauda un piepildīta ar amatolu. Šī sprāgstviela tika izvēlēta tādēļ, ka tā bija mazjūtīga pret karstumu un triecieniem.
Iekārtu nodalījums
Zem kaujas galviņas atradās iekārtu nodalījums, kurā bez vadības un radiosakaru aparatūras atradās arī vairāki saspiestā slāpekļa baloni, kurus izmantoja, lai palielinātu spiedienu degvielas tvertnē.
Vadības iekārta
A4 vadība notika ar žiroskopisku inerciālo navigācijas sistēmu, kura kontrolēja aerodinamiskās un gāzes stūres. LEV-3 vadības sistēma sastāvēja no diviem brīvajiem žiroskopiem sāniskai stabilizācijai un žiroskopiskā akseleratora dzinēja izslēgšanai. Vēlākās V-2s modifikācijas izmantoja radiosignālus no zemes, lai veiktu navigāciju uz mērķi, bet pirmie modeļi izmantoja vienkāršu analogo datoru, kas pieregulēja raķetes azimutu. Lidojuma attālumu kontrolēja ar dzinēja izslēgšanu (Brennschluss), ko veica no zemes ar Doplera sistēmu vai raķetē iebūvētajiem akselerometriem.
Degvielas nodalījums
Raķetes vidusdaļā atradās degvielas nodalījums, kas bija 75% no pilnībā uzpildītas raķetes masas. V-2 tika iepildīta ar 3800 kg spirtu (75-80% etanola un ūdens maisījumu) kā degvielu un 4900 kg šķidro skābekli kā oksidētāju. Spirta tvertne atradās augšdaļā, un tā bija izgatavota no alumīnija, lai samazinātu raķetes masu, bet tas bija liels slogs Vācijas ekonomikai, jo šis metāls bija rets un vērtīgs. Zem tās atradās skābekļa tvertne, caur kuru gāja degvielas caurule uz dzinējiekārtu. Tukšumi starp tvertnēm un raķetes korpusu tika aizpildīti ar stiklašķiedras siltumizolācijas materiālu.
Astesdaļa
Raķetes astesdaļā bija nostiprināti četri stabilizatori. Tajos bija iemontēti elektromotori aerodinamiskās stūres pagriešanai, kā arī gāzes stūres pagriešanas iekārtas. Pie stabilizatoriem bija piestiprinātas radiovadības iekārtu antenas.
Turbosūknis
Degvielu un oksidētāju sūknēja ar tvaika turbīnu (turbosūkni); tvaiks tika iegūts no koncentrētas ūdeņraža pārskābes ar kālija permanganāta katalizatoru.
Raķešdzinējs
Dzinēja degšanas kamera bija bumbierveida, tai bija iekšējā un ārējā čaula, starp kurām plūda aukstā degviela. Šādā veidā tika dzesēta degkamera, kā arī uzsildīta degviela. Temperatūra degšanas kamerā sasniedza 2500−2700 °C. Degvielu degkamerā iesmidzināja caur 1224 sprauslām, kas nodrošināja precīzu spirta un skābekļa maisījumu visā dzinēja darbības laikā. Daļa spirta pa caurumiem tieši tika novadīta degšanas kamerā, tā radot robežslāni, kas aizsargāja kameras sienas; sevišķi svarīgi tas bija kakla daļā, kur degkamera bija vistievākā.
Dzinēja iedarbināšana notika ar pirotehnisku ierīci. Tā horizontāli griezās degkamerā un aizdedzināja degvielas un skābekļa maisījumu. Krustveida formas pirotehniskā ierīce sadega, tiklīdz dzinējs sāka darboties.
Sagatavošana startam
Lai palaistu A4, to uzstādīja starta laukumā uz horizontāli novietota masīva tērauda gredzena, kas nostiprināts uz četriem atbalstiem. Zem gredzena atradās gāzu strūklas deflektors, kas bija izgatavots no loksnes tērauda piramīdas formā un piepildīts ar ūdeni.
Pēc raķetes uzstādīšanas notika degvielas (spirta) uzpildīšana. Šķidro skābekli uzpildīja īsi pirms paša starta, jo tas ātri iztvaiko (2 kg minūtē). Pieļaujamā aizkavēšanās bija 20 minūtes (līdz 40 kg oksidētāja zudumiem). Ja starts notika vēlāk, tad šķidrais skābeklis bija jāpapildina.
Starts
Raķetes iedarbināšana notika vairākos posmos. Sākumā tika aizdedzināta pirotehniskā ierīce. Kad tā sadega, atvērās vārsti. Sākotnēji spirts un skābeklis plūda smaguma spēka iedarbībā. Tā tika novērtēts, vai dzinējs darbojas normāli.
Pēc tam ieslēdzās tvaika gāzu ģenerators un sāka darboties turbosūknis, kas radīja nepieciešamo spiedienu degvielas pieplūdei degkamerā. Trīs sekunžu laikā spiediens pieauga līdz nepieciešamajam līmenim, dzinēja vilcei pieaugot no 7 līdz 27 tonnām, un raķete atrāvās no zemes.
Lidojums
Sākumā raķetes gaita bija lēna, un šajā posmā tā bija ļoti nestabila, tāpēc stabilizāciju nodrošināja gāzes stūres. Kad ātrums pieauga, gāzes stūrēm palīdzēja aerodinamiskie stabilizatori. Raķetei uzlidojot augstumā, kur gaiss bija ļoti retināts, stabilizāciju atkal veica gāzes stūres. Startējot vertikāli, gāzes stūrēm raķeti bija tikai jānotur vertikālā virzienā, bet palaižot uz mērķi, tām raķeti vajadzēja novirzīt nepieciešamajā virzienā. Pēdējā gadījumā raķete palika vertikālā stāvoklī tikai pirmās četras sekundes, pēc kā tā sasvērās uz vajadzīgo pusi. Skaņas barjeru V-2 pārsniedza 25 sekundes pēc starta. 54. sekundē beidzās raķetes darbības aktīvais posms, pēc kura 8-10 s raķete pēc inerces turpināja uzņemt augstumu. Pēc apogeja sasniegšanas raķete sāka krist lejup.
Izmantotie avoti
[http://www.kapyar.ru/index.php?pg=210 ФАУ-2 (V-2, А-4). Оружие возмездия. История создания.]
"Крылья Родины" 1998 №5 Тайны ракеты Фау-2
Džordans Eberle
Džordans Leslijs Eberle (en; dzimis Redžeinā, Kanādā) ir profesionāls kanādiešu hokejists, spēlē labās malas uzbrucēja pozīcijā, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv NHL klubu Sietlas "Kraken".
Spēlētāja karjera
2008. gada NHL draftā viņu ar kopējo 22. kārtas numuru izvēlējās NHL klubs Edmontonas "Oilers". Pirms karjeras NHL viņš pārstāvēja WHL līgas klubu Reidžinas "Pats". "Pats" sastāvā aizvadīja šetras sezonas, 2010. gadā ieguva Kanādas hokeja līgas gada spēlētāja titulu.
"Oilers" sastāvā Eberle debitēja 2010.—11. gada sezonā, to noslēdzot kā komandas rezultatīvākais spēlētājs. 2011.—12. gada sezonu noslēdza ar 76 punktiem, kas joprojām ir Eberles rezultatīvākā sezona viņa NHL karjerā. Arī turpmākajās sezonās bija viens no "Oilers" uzbrukuma līderiem.
2021. gada NHL paplašināšanās draftā Eberle kļuva par Sietlas "Kraken" spēlētāju.
Kanādas hokeja izlases rindās kļuvis par 2015. gada Pasaules čempionu. Kopumā piedalījies piecos pasaules čempionātos. Kanādas jaunatnes izlašu sastāvā piedalījies divos Pasaules čempionātos junioriem, abos turnīros izcīnot medaļas: 2009. gadā zeltu un 2010. gadā sudrabu. 2010. gada turnīrā viņš tika atzīts par vērtīgāko spēlētāju un kļuva par Kanādas visu laiku rezultatīvāko spēlētāju U-20 čempionātos.
NBA čempioni
Šajā lapā ir uzskaitīti visi NBA čempioni un finālisti. Pašlaik NBA čempioni iegūst Lerija O'Braiena čempionu balvu, taču līdz 1977. gadam tika pasiegta Valtera A. Brauna balva.
Sidgunda
Sidgunda (agrāk Riktere) ir ciems Siguldas novada Mālpils pagastā. Izvietojies pie Sudas un Mergupes satekas Lielajā Juglā pie autoceļa P8 7 km no pagasta centra Mālpils, 27 km no novada centra Siguldas un 60 km no Rīgas.
Sidgundā atrodas Veckalns (Sidgundas pilskalns) — sena lībiešu apdzīvota vieta Lielās Juglas sākumā. Mūsdienu apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Rikteres (Sidgundas; Siggund) muižas centra (muiža nodedzināta 1905. gada revolūcijā un nav atjaunota). Līdz 1949. gadam Riktere bija Sidgundas pagasta centrs, līdz 1963. gadam — Sidgundas ciema centrs. Sidgundā ir bibliotēka un atradās pamatskola (1,5 km uz ziemeļiem no ciema), kura 2013. gadā tika pievienota Mālpils vidusskolai kā filiāle un pēc diviem gadiem likvidēta skolēnu trūkuma dēļ.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Prezidents
Prezidents ir daudzu organizāciju, uzņēmumu, universitāšu un valstu līdera tituls. Vārds ir cēlies no latīņu valodas vārdiem Prae (priekš) un Sedere (sēdēt), tātad latviski to varētu tulkot kā Priekšsēdētāju. Cita starpā, "prezidents" ir republiku valdnieks, ko parasti ievēl tauta vai izvēlas parlaments vai elektorātu kolēģija, lai gan šādu titulu mēdz izmantot arī diktatori.
Groupama–FDJ
Groupama–FDJ (UCI komandas kods: GFC) ir profesionāla Francijas šosejas riteņbraukšanas komanda. Komandas nosaukumā ir ietverts tās galvenais sponsors Francijas nacionālā loterija. Komandas sponsorēšanu tā uzsāka 1997. gadā. 2003. un 2004. gadā komandas nosaukums bija FDJeux.com, pēc tam pārsaukts par Française des Jeux, līdz pat 2010. gada jūlijam, kad to vienkāršoja līdz iniciāļiem. Pirms 2012. gada sezonas sponsoriem pievienojās Francija nekustamo īpašumu kompānija BigMat, piesaistot 2 miljonus eiro.
Komandas vadītājs ir Marks Madio, bijušais šosejas riteņbraucējs un Parīze-Rubē sacensību uzvarētājs. Komandas sastāvā lielākā daļa sportistu ir Francijas pārstāvji. 2003. gada Tour de France Austrālijas individuālā brauciena speciālists Bredlijs Makdžī uzvarēja prologa posmā un vairākas dienas valkāja dzelteno krekliņu. Savukārt sprinta speciālists Badens Kuks ieguva zaļo krekliņu labāko sprinteru konkurencē.
Altaja Republika
Altaja Republika (ru, alt) ir Krievijas Federācijas subjekts Sibīrijas federālajā apgabalā. Robežojas ar Altaja novadu rietumos un ziemeļrietumos, Kemerovas apgabalu ziemeļos, Hakasijas Republiku ziemeļaustrumos, Tivas Republiku austrumos, kā arī Mongoliju dienvidaustrumos, Ķīnu dienvidos un Kazahstānu dienvidrietumos.
Ģeogrāfija
Republika izvietojusies Altaja kalnos, raksturīgas augstas kalnu grēdas, kuras sadala šauras un dziļas upju ielejas. Augstākā virsotne ir Beluha (4506 m vjl), kas ir arī augstākā virsotne Sibīrijā. Klimats kontinentāls, ar īsām, karstām vasarām un garām, ekstremāli aukstām ziemām.
Hidrogrāfiskais tīkls ietver vairāk nekā 20 000 ūdensteču ar kopējo garumu vairāk nekā 60 000 km un aptuveni 7000 ezeru ar kopējo platību vairāk nekā 600 km2. Lielākās upes ir Katuņa un Bija, kas satekot veido Obas upi. Lielākais ezers — Teļecas ezers (Altinkels) — 230,8 km2, dziļums — 325 m.
Premjerministrs
Premjerministrs var vienlaicīgi ieņemt arī citus ministru posteņus, piemēram, Otrā pasaules kara laikā Vinstons Čērčils bija arī Lielbritānijas Aizsardzības ministrs.
Dažādās valstīs valdības vadītājiem ir dažādi oficiālie tituli, piemēram, Latvijā premjerministru sauc par Ministru prezidentu.
Turība
Turība var būt:
Ņesterova
Ņesterova (, līdz 1938. gadam - Štallupēnene, no 1938. līdz 1946. gadam Ēbenrode ) ir pilsēta un rajona centrs Kaļiņingradas apgabala dienvidaustrumos, netālu no Lietuvas robežas. Dzelzceļa robežpunkts ar Lietuvu.
Līdz 1945. gadam Ņesterovas (Štallupēnenes) vēsture ir Austrumprūsijas (Vācijas) vēstures sastāvdaļa. Rakstos pirmoreiz minēta 1539. gadā. 1914. gada 17. augustā pie pilsētas notika Štallupēnenes kauja - pirmā pasaules kara kauja Austrumu frontē. Starp pasaules kariem pilsētā dzīvoja ievērojama lietuviešu minoritāte. Nacistu valdīšanas laikā pilsētas nosaukums tika "vāciskots", nosaucot to par Ēbenrodi. Pēc Austrumprūsijas piešķiršanas PSRS, 1946. gadā Ēbenrode tika pārdēvēta kāda kaujās par pilsētu kritušā padomju pulkveža Stepana Ņesterova vārdā.
Ņesterova (Štallupēnene) ir vācu karavīra Fēliksa Šteinera (Felix Steiner, 1896-1966) dzimtā pilsēta.
Robērs Piress
Robērs Emanuels Piress (dzimis Reimsā) ir bijušais Francijas futbolists. Vislabāk viņš pazīstams pēc savak karjeras posma Arsenal rindās, ar ko viņš ieguva trīs FA kausus un divus Premjerlīgas titulus, ieskaitot 2003./2004. gada bezzaudējumu sezonu. No 1996. līdz 2004. gadam spēlējis arī Francijas izlasē, aizvadot 79 spēles, kā arī kopā ar komandu uzvarot 1998. gada Pasaules kausā un 2000. gada Eiropas čempionātā.
2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Piress lielāko karjeras daļu ir spēlējis kreisā pussarga pozīcijā, bet var spēlēt visās pussargu pozīcijās, kā arī kā uzbrūkošais pussargs.
Sasniegumi
Metz
Francija
Individuālie sasniegumi
Eduards Hiļs
Eduards Hiļs (dzimis, miris ) bija krievu estrādes baritons un Krievijas PFSR Tautas mākslinieks.
Pēc dziedātāja karjeras beigām Hiļs plašākā sabiedrībā neparādījās. 2010. gadā par interneta fenomenu "Trololo" kļuva YouTube video ar 1976. gada vokalīzes ierakstu dziesmai "Esmu priecīgs beidzot doties mājup" (Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой).
Nīdermuiža
Nīdermuiža (arī Nīdreica, Nīdrumuiža, Nīderi, Niedrumuiža ) ir ciems Preiļu novada Pelēču pagastā. Izvietojies pagasta dienviddaļā Jāšas kreisajā krastā pie autoceļa P58 3 km no pagasta centra Pelēčiem, 21 km no novada centra Preiļiem un 225 km no Rīgas. Nīdermuižas katoļu baznīcas altāris, ērģeles un ērģeļu prospekts ir valsts nozīmes mākslas pieminekļi.
Vanšu tilts (Rīga)
Vanšu tilts ir slīpsaišu tilts pār Daugavu Rīgā, tā garums ir 312 metri. Tilts atklāts 1981. gada 17. jūlijā, pēc citas informācijas 21. jūlijā, kā Gorkija tilts. Tas ir viena pilona slīpsaišu tilts ar vienā plaknē izvietotām vantīm ar garāko laidumu pasaulē. Tilts ir vistālāk uz ziemeļiem esošais Daugavas šķērsojums.
2011. gadā tika uzsākta tilta pabeigšanas stadija, sākot būvēt kreisā krasta brauktuvju un ietvju gultnes, ieguldot jaunas apakšzemes komunikācijas, estakāžu balstu būvi. Paplašināta Daugavgrīvas iela, plānota arī jauna tilta celšana pār Zunda kanālu, kas kalpos kā jauns pieslēgums Daugavgrīvas ielai pie Ķīpsalas virzienā no Raņķa dambja uz Kr.Valdemāra ielu.
Falaši
Falaši (no amharu: svešinieki, trimdinieki;) ir Etiopijas izcelsmes ebreji.
Gandrīz 85% no falašiem (~ 130 000 cilvēku) ir emigrējuši uz Izraēlu. Etiopijas pilsoņu kara un bada gados Izraēlas valdība īstenoja speciālas glābšanas operācijas "Mozus" (1984. gadā) un "Zālamans" (1991. gadā) 30 000 falašu pārvietošanai no Etiopijas uz Izraēlu. Mūsdienās 81 tūkstotis no Izraēlā dzīvojošajiem falašiem ir dzimuši Etiopijā, bet 32% jau ir dzimuši Izraēlā.
Mehiko (štats)
Mehiko štats ir štats Meksikas centrālajā daļā. Rietumos no tā atrodas Mičoakana de Okampo, ziemeļrietumos Keretaro de Arteaga, ziemeļos Idalgo, austrumos Tlaskala un Puebla, dienvidaustrumos Morelosa, bet dienvidos robežojas ar Gerrero štatu. Štata vidū atrodas Meksikas galvaspilsēta Mehiko, kas ir atsevišķs federālais distrikts.
Kļinci
Vecticība
Kļincus dibināja vecticībnieki ap 1707. gadu un tie slaveni kā viena no nozīmīgākajām vecticībnieku pilsētām Krievijā. Līdz 2004. gadam Kļincos atradās popiešu (belokrinickā) novirziena vecticībnieku bīskapija, bet tagad tā ir pārvietota uz Pēterburgas bīskapiju.
Kļincu audumi
19. gadsimta sākumā Kļincos parādījās vairākas audumu fabrikas, un drīz to produkcija bija apbalvota Viskrievijas un Vispasaules izstādēs. Pirms Otrā pasaules kara Kļincu fabrikas ražoja 20% vadmalas no visas PSRS ražošanas.
Līdz 1921. gadam Kļinci bija Suražas apriņķa sastāvā, lai gan Kļinci bija vismaz divreiz lielāki nekā Suraža. 1921. gadā nodibināja Kļincu apriņķi; no 1929. gada Kļinci ir rajona centrs.
Aigars Grauba
Aigars Grauba (dzimis ) ir latviešu mūziķis, kinorežisors, producents.
Dzīvesgājums
Dzimis 1965. gadā Rīgā. Mācījās Kurta Bartela Rīgas 39. vidusskolā, Padomju armijas dienesta laikā spēlēja karavīru ansamblī "Zvaigznīte", kas 1984. gadā viņa vadībā iestudēja latviešu strēlnieku dziesmu programmu. No 1986. līdz 1989. gadam grupas "Jumprava" vokālists, taustiņinstrumentālists un dziesmu autors. 1990. gadā bija filmas "Rokenrols Baltijā" scenārija autors un līdzproducents.