cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moricsalas dabas rezervāts
<mapframe text="Moricsalas dabas rezervāts" width=300 height=300 zoom=12 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q10998128" } Moricsalas dabas rezervāts ir aizsargājama dabas teritorija Kurzemē. Izvietojusies Usmas ezerā, aizņemot Moricsalu (82 ha), Lielalksnītes salu (31 ha) un Luziķērtes līča (705 ha) akvatoriju. Rezervāts dibināts un tā ir senākā aizsargājamā dabas teritorija Latvijā un otrs vecākais dabas rezervāts bijušajā Krievijas Impērijā.
Moricsalas dabas rezervātā sastopamas 409 sēklaugu un paparžaugu sugas, 157 sūnu, 82 ķērpju un 338 sēņu sugas. Gandrīz visu rezervāta sauszemes teritoriju aizņem simtgadīgs platlapju mežs (ozoli, liepas, kļavas), kur pamežā aug ap 20 krūmu sugu (lazdas, pīlādži, krūkļi, pabērzs). Mežaudzēs ir bagātīgs lakstaugu stāvs - dobais un vidējais cīrulītis un lakši (mežloki) ir aizsargājamie augi. Moricsalas rezervāta dzīvnieku pasaule ir pētīta daudz mazāk nekā augi, sastopamas stirnas, vāveres, kurmji, ciršļi, ap 40 putnu sugu un daudz dažādu kukaiņu sugas. Konstatētas 222 tauriņu sugas, dažas no tām nekur citur Latvijā un pat visā Baltijā nav sastopamas.
Vienīgā apbūve Moricsalā ir dzīvojamā māja "Kalviņas", kas celta 1950. gadu beigās uz 1905. gada mājas pamatiem, un šķūnis. Māju sezonāli izmanto zinātnieki.
1906. gada neoficiālās olimpiskās spēles
1906. gada neoficiālās olimpiskās spēles bija starptautisks sporta pasākums. Tas no 1906. gada līdz  notika Grieķijas galvaspilsētā Atēnās Panathinaiko stadionā, kur norisinājās arī 1896. gada vasaras olimpiskās spēles. Spēļu rīkošanas laikā tās tika uzskatīts par īstām olimpiskajām spēlēm un tika nosauktas par "Otrām starptautiskajām olimpiskajām spēlēm Atēnās", pašlaik tās SOK vairs neatzīst par tādām un iegūtās medaļas netiek ieskatītas oficiālajā statistikā.
Stigma (burts)
Stigma (Ϛ, ϛ) - grieķu alfabēta burtu sigma un tau ligatūra. Dažreiz tika izmantota grieķu alfabēta skaitļu pieraksta sistēmā, kā skaitlis 6. Tomēr mūsdienās skaitļa 6 un sestās kārtas apzīmēšanai biežāk lieto burtus στ (ΣΤ).
Pielietojums
Unikodā stigma ir iekodēta kā "Greek letter stigma" U+03DA (Ϛ) un "Greek small letter stigma" U+03DB (ϛ).
Oļegs un Aina
"Oļegs un Aina" ir 1973. gada Latvijas PSR televīzijas spēlfilma. Filmas režisors ir Aleksandrs Leimanis. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Ēriks Kleptons
Ēriks Patriks Kleptons (en; dzimis Riplejā, Anglijā) ir angļu ģitārists, vokālists, dziesmu autors un Crossroads dibinātājs. Ē. Kleptons ir vienīgais trīs reizes Rokenrola slavas zālē iekļuvušais mūziķis: vienu reizi kā solists, abas pārējās reizes kā grupu The Yardbirds un Cream dalībnieks. 2003. gadā žurnāls Rolling Stone atzina Ē. Kleptonu par ceturto visu laiku labāko ģitāristu pasaulē. 1994. gadā viņš tika apbalvots ar Britu Karalistes orderi par savu darbību mūzikas jomā. 2006. gadā kā grupas Cream dalībnieks viņš tika apbalvots ar Grammy mūža ieguldījuma balvu.
Ē. Kleptona veiksmīgākais soloalbums ir From the Cradle, kurš tika izdots 1994. gada 13. septembrī. Albums tika sertificēts ASV ar trīskāršo multiplatīna disku, Francijā tas tika sertificēts ar divkāršo zelta disku. Kopumā ir izdevis 20 solo studijas albumus, 37 albumus ar citām grupām. Tāpat viņš izdeva 26 solosinglus un 39 singlus, kas tika ierakstīti ar citām grupām.
Rakstu valoda
Rakstu valoda ir rakstā fiksēta valodas forma, kas ietver noteiktu grafikas, alfabēta, ortogrāfijas un interpunkcijas sistēmu. Valodas atainošanai rakstos izmanto grafisko līdzekļu sistēmu — grafēmas un citas grafiskās zīmes, kā arī konvencionālus paņēmienus, kas dod vairāk nekā tikai valodas skaniskās formas attēlu. Rakstu valoda nav runātās valodas pilnīgs ekvivalents; tā ir netiešās komunikācijas līdzeklis, kas to dara neatkarīgu no laika un telpas.
Legņica
Legņica (pl, de) ir sena pilsēta Polijas dienvidrietumos — Silēzijā, Lejassilēzijas vojevodistē.
Rakstu valoda
Rakstu valodas attīstībai un lietošanai ir bijusi dziļa ietekme uz cilvēku sabiedrību visā vēsturē, ietekmējot sociālo organizāciju, kultūras identitāti, tehnoloģijas un zināšanu izplatīšanu. Mūsdienu digitālo tehnoloģiju parādīšanās ir izraisījusi būtiskas izmaiņas rakstītās valodas lietošanas veidos, sākot no jaunu rakstveida žanru un konvenciju radīšanas līdz pašu rakstīšanas sistēmu attīstībai.
Legņica
Dibināta 7. gadsimtā, pirmoreiz rakstītos avotos pieminēta 1004. gadā, pilsētas tiesības piešķirtas 1264. gadā.
Rakstu valoda
Latviešu rakstu valodas senākie saglabājušies teksti ir no 16. gadsimta. Laika gaitā ievērojami pilnveidojušies latviešu rakstu valodas grafiskie līdzekļi un pareizrakstības likumi.
Legņica
Senie laiki
Tagadējās Legņicas apkaimē vairākus gadsimtus dzīvoja austrumģermāņu ciltis. Ap mūsu ēras 500. gadu šeit ienāca slāvu ciltis, bet ģermāņi aizgāja uz Dienvideiropu.
Rakstu valoda
Rakstu valoda salīdzinājumā ar mutvārdu un zīmju valodu
Rakstu valoda, mutvārdu valoda un zīmju valoda ir trīs atšķirīgas saziņas metodes, un katrai no tām ir savas unikālās īpašības un konvencijas.
Legņica
Senie laiki
Hronikās pilsēta pirmoreiz minēta 1004. gadā, kaut gan apmetne pastāvējusi jau 7. gadsimtā. Sākotnējais pilsētas nosaukums poļu valodā bija Lignica.
Melnais stārķis
Melnais stārķis jeb gandrs, arī goris (Ciconia nigra) ir Latvijā sastopams, aizsargājams stārķveidīgo kārtas putns, kuru var atpazīt un viegli atšķirt no baltā stārķa pēc melnā apspalvojuma. Pēdējos desmit gados to skaits Latvijā ir samazinājies vairāk kā par 30%. Melnais stārķis ligzdo Palearktikas ekozonā starp 30° un 61° ziemeļu paralēli, kā arī izolēta populācija ligzdo Dienvidāfrikā. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Legņica
Viduslaiki un jaunie laiki
Legņicas apkaimē 1241. gada 9.aprīlī notika slavenā Legņicas kauja starp vācu un poļu apvienotajiem spēkiem un Zelta Ordas karaspēku, kurā mongoļi-tatāri uzvarēja. Pati pilsēta viduslaikos, no 1163. gada līdz 1675. gadam, bija Lejassilēzijas hercogistes galvaspilsēta, pēc tam tā kļuva par Austrijas īpašumu. 1742. gadā Legņica pēc Austrijas mantojuma kara iekļāvās Vācijā. 1760. gada 15. augustā Septiņgadu kara laikā pie pilsētas notika Līgnicas kauja, kurā prūši Frīdriha Lielā vadība sakāva austriešus Laudona vadībā. 1813. gadā prūši ģenerāla Blihera vadībā Legņicas apkaimē Kacbahas kaujā sakāva Napoleona spēkus maršala Makdonalda vadībā.
Akmens un šķembas
"Akmens un šķembas" jeb "Es visu atceros, Ričard!" ir 1966. gadā Rīgas Kinostudijā uzņemta aktierfilma. Filmas režisors ir Rolands Kalniņš.
Legņica
XX gadsimts
1910. gada tautas skaitīšanas dati liecināja, ka tad Legņicā 95,86% iedzīvotāju bija vācieši, 1,27% — poļi, 2,26% — vendi un 0,19% — čehi. Otrā pasaules kara laikā pilsētā tika ražoti vācu bumbvedēji Ju 188 un Ju 388. 1945. gadā pilsēta pēc Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem tika piešķirta Polijai. Laikaposmā no 1945. gada līdz 1947. gadam no pilsētas tika izsūtīti vai bēga praktiski visi vācieši un vietā ienāca poļi. Agrākais poļu nosaukums Lignica tika uzskatīts par arhaisku un pilsētai tika dots vārds Legņica.
Melnais stārķis
Izplatība
Kā ligzdotājs melnais stārķis ir izplatīts visā Eirāzijas mežu zonā no Beļģijas un Francijas rietumos līdz Tālajiem Austrumiem. Eiropas populācija ziemo ziemeļu un ekvatoriālajā Āfrikā, Āzijas — pārsvarā Indijā un citur Dienvidāzijā. Nelielas, ar galveno izplatības areālu nesaistītas nometnieku populācijas sastopamas Pireneju pussalā un Dienvidāfrikā.
Rakstu valoda
Rakstu valoda salīdzinājumā ar mutvārdu un zīmju valodu
Mutvārdu un zīmju valoda bieži ir dinamiskāka un elastīgāka, atspoguļojot tiešo sarunas kontekstu, runātāja emocijas un citus neverbālos signālus. Tās mēdz izmantot neformālāku valodu, kontrakcijas un sarunvalodu, un tās parasti ir strukturētas īsākos teikumos. Mutvārdu un zīmju valoda bieži ietver viltus iesākumus un pauzes. Tā kā sarunvaloda un zīmju valoda mēdz būt interaktīva, tajās ir iekļauti elementi, kas atvieglo sarunas pārņemšanu, tostarp prozodiskās iezīmes, piemēram, novirzīšanu, kā arī iestarpinājumi un iespraudumi, kas norāda, ka runātājs vēl nav pabeidzis savu runu.
Melnais stārķis
Latvijā
Latvija ir viena no Eiropas valstīm, kur melnie stārķi pagaidām vēl sastopami samērā lielā skaitā un piemērotās vecās mežaudzēs ligzdo regulāri. Tomēr to skaits pēdējās desmitgadēs ir ļoti ievērojami samazinājies. Kopējais ligzdojošo putnu skaits tiek vērtēts kā 500-700 pāru. Pavasarī atlido martā, aprīlī, rudenī aizlido uz ziemošanas vietām septembrī. Latvijas melnajiem stārķiem nozīmīga ziemošanas vieta ir Etiopija.
Rakstu valoda
Rakstu valoda salīdzinājumā ar mutvārdu un zīmju valodu
Rakstu valoda parasti ir strukturētāka un formālāka. Tā ļauj plānot, pārskatīt un rediģēt, var radīt sarežģītākus teikumus un plašāku vārdu krājumu. Rakstiskajai valodai ir arī jānodod nozīme bez balss toņa, sejas izteiksmes vai ķermeņa valodas, kā rezultātā bieži tiek iegūti skaidrāki un detalizētāki izklāsti. Rakstu valoda var ietvert tipogrāfiskus elementus, piemēram, burtveidolu, fontu izmērus un treknrakstu.
Melnais stārķis
Izskats un īpašības
Melnais stārķis ir liels putns, augumā nedaudz mazāks par balto stārķi. Ķermenis 95—100 cm augsts, spārnu plētums 185–205 cm, svars ap 3 kilogramiem. Galva, kakls, krūtis, ķermeņa virspuse ir melna ar iezaļgani sārtu, metālisku spīdumu. Vēders, zemaste un spārnu apakša balta. Garais knābis un kājas ir koši sarkanas, kā arī ādas gredzeni ap acīm ir sarkani. Abi dzimumi izskatās vienādi, vienīgi tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Jaunie putni nav tik koši, tumšais apspalvojums tiem ir tumši brūns, nevis melns. Arī knābji un kājas nav sarkani, bet olīvzaļi. Melnais stārķis ir ļoti piesardzīgs putns un vairās no cilvēku klātbūtnes. Putns kluss, knābi klabina daudz retāk kā baltais stārķis.
Rakstu valoda
Rakstu valoda salīdzinājumā ar mutvārdu un zīmju valodu
Rakstīta teksta autoru, vienkārši izlasot drukāto tekstu, bieži vien ir grūti noteikt, pat ja autors lasītājam ir zināms, un stilistiskie elementi var palīdzēt to identificēt. Runātāju parasti var labāk atpazīt pēc viņa balss. Rakstu valodā rokraksts ir līdzīgs identifikators.
Melnais stārķis
Barošanās
Barība dažāda - pārsvarā mazas zivtiņas (reti pārsniedzot 15 cm garumu) un vardes. Vēl arī dēles, sienāži, maijvaboles, ūdens kukaiņi, ļoti reti barībā mazi uz zemes ligzdojoši putni un čūskas. Barojas parasti vienatnē, taču neligzdojošie putni mēdz pulcēties nelielās grupās. Ziemošanas vietās uzturas baros.
Rakstu valoda
Rakstu valoda salīdzinājumā ar mutvārdu un zīmju valodu
Rakstu valodas parasti mainās lēnāk nekā to runātās vai zīmju valodas. Tas var radīt situācijas, kad valodas rakstītā forma saglabā arhaiskas iezīmes vai pareizrakstību, kas vairs neatspoguļo pašreizējo izrunu. Laika gaitā šādas atšķirības var izraisīt situāciju, kas pazīstama kā diglosija.
Melnais stārķis
Ligzdošana
Melnie stārķi veido monogāmus pārus, kas paliek kopā daudzus gadus. Ligzdo vecos, tumšos mežos, cilvēkiem grūti pieejamās vietās. Ligzdu vij pamatīgu — lielu, vecu lapu koku galotnēs, dažreiz noliektos zaros, 4—25 metru augstumā. Reizēm ligzda novietota uz klinšu radzēm. Ligzdošanas teritoriju savstarpējais attālums parasti ir ne mazāks par kilometru. Reizēm melnie stārķi ieņem citu lielo putnu ligzdas, piemēram, Dienvidāfrikas melnā ērgļa (Aquila verreauxi) vai āmurgalvja (Scopus umbretta) ligzdas. Melnais stārķis ligzdo tikai vietās, kur tas netiek traucēts. Ja mežā vērojama cilvēka darbība, stārķis bieži vien pamet ligzdu. Melnie stārķi ir ļoti konservatīvi un savu ligzdu izmanto daudzus gadus. Latvijā ilgākā zināmā ligzda lietota vismaz 57 gadus, bet ligzdas, kas lietotas apmēram 30 gadus, Latvijā zināmas vairākas. Iespējams, ligzda tiek mainīta, mirstot vienam no pāra putniem. Dējumā atkarībā no barības pieejamības 1—5 baltas olas ar zaļganu nokrāsu. Inkubācijas periods 30 dienas. Pēc putnēnu izšķilšanās viens no vecākiem visu laiku uzturas mazuļu tuvumā, līdz putnēni sasniedz 3—4 nedēļu vecumu. Jaunie putni pamet ligzdu pēc 65 dienām, kolīdz iemācās lidot. Vecāki putnēnus galvenokārt baro ar mazām zivtiņām (apmēram 90% no barības). Nozīmīga papildus barība Latvijā ir vardes. Savvaļā melnā stārķa mūžs var sasniegt vismaz 26 gadus.
Legņica
XX gadsimts
Aukstā kara laikā no 1945. gada līdz 1990. gadam Legņicā atradās PSRS karaspēka Ziemeļu karaspēka grupas — Polijas teritorijā izvietotā padomju karaspēka — štābs. Šajā laikā pilsēta bija iedalīta poļu un padomju zonās. Poļi no padomju zonas pēc 1945. gada tika pārcelti, padomju zona nepiederošiem bija slēgta. Pēdējās Krievijas karaspēka daļas pilsētu pameta 1993. gadā.
Rakstu valoda
Rakstu valoda salīdzinājumā ar mutvārdu un zīmju valodu
Neskatoties uz atšķirībām, runātās, rakstītās un zīmju valodas formas viena otru ietekmē, un robežas starp tām var būt mainīgas, jo īpaši neformālā rakstiskā kontekstā, piemēram, īsziņās vai sociālo mediju ziņās.
Nikotīns
Nikotīns ir piridīna grupas alkaloīds - bezkrāsains, eļļains šķidrums, kam ir raksturīga tabakas smaka. Tas ir galvenais tabakas alkaloīds. Nikotīna molekula satur piridīna un pirolidīna heterociklus.
Melnais stārķis
Aizsardzība
Pasaules mērogā melnais stārķis nav īpaši apdraudēta putnu suga. Toties Eiropā tas ir rets un aizsargājams putns un vairumā valstu tiek veikti sugas aizsardzības pasākumi. Ievērojams skaita samazinājums pēdējos gados ir novērots tieši Baltijas valstīs.
Legņica
XX gadsimts
Kopš XX gadsimta piecdesmitajiem gadiem pilsētā tiek attīstīta vara un niķeļa ieguve tuvējās atradnēs un rūdu apstrāde.
Akmens un šķembas
Sižets
Trīs draugi — Jānis, Zigis un Ričards — mobilizēti Latviešu leģionā Otrā pasaules kara laikā. Viņus nosūta uz priekšējo līniju Volhovas purvu apkaimē, uz Ļeņingradas fronti. Zigi nogalina, kad viņš mēģina pāriet Sarkanās Armijas pusē. Jānis pēc kara dzīvo Padomju Latvijā. Viņam ir ļoti svarīgi uzzināt kaut ko par Ričarda likteni, bet visi viņa meklējumi ir veltīgi, par Ričardu nekas nav zināms.
Melnais stārķis
Aizsardzība
Iekļauts Latvijas īpaši aizsargājamo sugu sarakstā un Latvijas sarkanajā grāmatā. Stārķa populāciju apdraud vecāko mežu izciršana, veco koku bojāeja, traucējums ligzdošanas sezonā. Kopš neatkarības atjaunošanas melno stārķu skaits Latvijā ir samazinājies gandrīz divas reizes. Sugas aizsardzībai tiek veidoti mikroliegumi. 2008. gadā Latvijas Ornitoloģijas biedrība melno stārķi izraudzījās par Gada putnu Latvijā.
Nikotīns
Vēsture
Nikotīna nosaukums radies no tabakas ģints latīņu nosaukuma Nicotiana (kura savukārt nosaukta Francijas sūtņa Žana Niko (Jean Nicot) vārdā - viņš 1560. gadā atsūtīja tabakas sēklas no Brazīlijas uz Parīzi un rekomendēja izmantot augu kā medikamentu).
Legņica
Saimniecība
Galvenās pilsētas rūpniecības nozares: vara ieguve un apstrāde. Pilsētas pievārtē atrodas kompānijas KGHM Polska Miedź (viens no pasaules lielākajiem vara un sudraba ieguvējiem) vara ieguves rūpnīca. Pie pilsētas ir arī viena no lielākajām brūnogļu šahtām Polijā (Kopalnia Wegla Brunatnego Legnica).
Nikotīns
Atrašanās dabā
Nikotīnu satur nakteņu dzimtas (Solanaceae) augi, galvenokārt tabaka. Nedaudz nikotīna ir arī tomātos, kartupeļos, baklažānos. Sausa tabaka var saturēt līdz 5% nikotīna. Nikotīna biosintēze notiek tabakas saknēs, bet uzkrāšanās - lapās.
Īpašības
Nikotīns ir iedarbīgs neirotoksīns ar narkotiskām īpašībām. Mazās koncentrācijās izraisa atkarību un ir viens no galvenajiem atkarības no smēķēšanas veidotājiem. Smēķētājiem, kas pieraduši pie nikotīna mikrodozām, tas izraisa atslābināšanos, nomierina, rada vieglu eiforiju un paaugstina modrību. Nikotīns viegli uzsūcas caur ādu, tādēļ nikotīna plāksterus izmanto smēķēšanas atmešanai.
Nikotīns ir vāja bāze un spēj veidot cietus, ūdenī šķīstošus sāļus ar skābēm.
Nikotīna tvaiki uzliesmo pie 95 °C, tādēļ smēķējot lielākā daļa nikotīna sadeg (cigarete satur vidēji 1 mg nikotīna), tomēr atlikums nodrošina vēlamo smēķēšanas efektu.
Nikotīns viegli oksidējas līdz nikotīnskābei, kas ir svarīgs vitamīns. Tomēr cilvēka organismā nav fermentu, kas nodrošinātu šādu nikotīna oksidēšanos, tādēļ smēķētāji var vienlaikus ciest no nikotīnskābes (PP vitamīna) trūkuma.
Nelielas devas izraisa centrālās nervu sistēmas uzbudinājumu un asinsspiediena paaugstināšanos. Lielākas devas rada nervu sistēmas paralīzi. Smēķējot tabaku, nikotīna pārdozēšana gan nav iespējama, tomēr tā ir iespējama, ja vienā laikā lieto nikotīna plāksterus, košļājamās gumijas un cigaretes. Nikotīns var izraisīt organisma saindēšanos vai pat nāvi arī pēc augstas koncentrācijas nikotīna uztecināšanas uz ādas tādēļ, ka tas spēj iesūkties organismā caur ādu.
Iegūšana
Lai arī nikotīnu var sintezēt ķīmiski, praksē to iegūst no tabakas ražošanas atkritumiem.
Izmantošana
Agrāk pielietoja kā stipras iedarbības insekticīdu, jo nikotīns ir sevišķi toksisks kukaiņiem; mūsdienās vairāk izmanto nikotīna atvasinājumus, piemēram, imidaklorpīdu.
Interesanti fakti
Lai arī teiciens "piliens nikotīna nogalina zirgu" ir kļuvis par sakāmvārdu, īstenībā tas var nogalināt pat trīs nelielus zirgus ap 200 kg svarā.
No ASV ražotajām cigaretēm Kolumbijā katru gadu nomirst vairāk cilvēku nekā ASV no Kolumbijā ražotā kokaīna.
Akmens un šķembas
Sižets
Pēc divdesmit gadiem draugi netīšām satiekas. Ričards atbraucis no ārzemēm ar slepenu uzdevumu kā vienas no rietumu valsts specvienību aģents. Frontē, glābjot draugu, viņš nošāva sarkanarmieti un tagad saprot, ka visu ir zaudējis — draugus, mīlestību un dzimteni.
Lomās
Epizodēs: un citi
Statistika
Statistika ir zinātne, kas nodarbojas ar datu iegūšanu, apstrādi, analīzi un to izskaidrošanu. Statistika tiek plaši izmantota dažādās jomās, piemēram, valsts iestādēm statistiskie dati, kurus tās iegūst no tautas skaitīšanas, ir nepieciešami, lai noskaidrotu sabiedrības dzīves un tautsaimniecības kvantitatīvās likumsakarības. Būtībā tā ir arī sociālo zinātņu nozare, kurā tiek pētīti sabiedrības masveida parādību un procesu stāvokļi, pārmaiņas un savstarpējās sakarības, tiek atklātas un izzinātas ar tām saistītās likumsakarības. Statistika šaurākā nozīmē ir datu kopums par kādu parādību vai procesu. Statistiskie dati var būt gan kvantitatīvi, gan kvalitatīvi. Kvantitatīvie dati ir saistīti ar daudzumu, bet kvalitatīvie dati — ar apzīmējumiem, nosaukumiem, kategorijām un citām līdzīgām lietām.
Viens no statistikas pamatjēdzieniem ir varbūtību teorija.
Statistikas metodes
Statistikā parasti pievēršas divām datu apstrādes metodēm: aprakstošajai statistikai un secinošajai jeb induktīvajai statistikai.
Aprakstošā statistika
Aprakstošā statistika ir statistikas metode, kas izpaužas kā datu kvantitatīvs vākšanas un summēšanas process, ko izmanto, lai pārveidotu datus no liela apjoma skaitļu formas uz formu, kas ir ērta cilvēka uztverei un tālākai analīzei. Nereti tiek rēķināts aritmētiskais vidējais, mediāna, moda, standartnovirze un citi lielumi. Informācija nereti tiek pasniegta tabulā, grafikā vai diagrammā.
Secinošā statistika
Secinošā statistika tiek izmantota situācijās, kad nav pieejama informācija par visiem kādas kopas elementiem. Tad izmanto pieejamo informāciju tikai par kādu kopas daļu, lai varētu izdarīt secinājumus par visu kopu. Šo metodi izmanto, piemēram, aptaujājot noteiktu daudzumu cilvēku un tad izdarot secinājumus arī par pārējiem, kuri netika aptaujāti.
Rakstu valoda
Vēsture
Zinātnieki ar rakstu valodas atklāšanu iezīmē atšķirību starp aizvēsturi un «zināmo vēsturi». Diskusiju objekts joprojām ir brīdis, kurā piktogrammas pāriet rakstu valodā. Vienprātība ir panākta par to, ka rakstīšana ir informācijas saglabāšanas metode, kas izmanto grafēmas, kas var būt arī glifi, un tai ir jāatspoguļo arī kāds runātās valodas veids.
Rakstu valodas izcelšanās
Rakstu valodas izcelsme ir saistīta ar civilizācijas attīstību. Agrākie rakstības veidi radās no nepieciešamības reģistrēt tirdzniecības darījumus, vēsturiskus notikumus un kultūras tradīcijas.
Pirmās zināmās īstās rakstu sistēmas tika izstrādātas agrīnajā bronzas laikmetā (4. tūkstošgades beigās pirms mūsu ēras) senajā Šumerā, mūsdienu Irākas dienvidos. Šī rakstība, kas pazīstama kā ķīļraksts, sākotnēji bija kā piktogramma, bet vēlāk attīstījās par alfabētu — ķīļveida zīmju sēriju, ko izmantoja, lai fonēmiski attēlotu valodu.
Vienlaikus Senajā Ēģiptē tika izstrādāta hieroglifu rakstība, kas arī sākās kā piktogrāfiska un vēlāk iekļāva fonēmiskos elementus. Indas ielejā senā civilizācija aptuveni 2600. gadā pirms mūsu ēras izstrādāja rakstīšanas veidu, kas pazīstams kā Indas raksts, lai gan tā precīzā būtība joprojām nav atšifrēta. Ķīniešu rakstība, viena no vecākajām nepārtraukti izmantotajām rakstu sistēmām pasaulē, radās aptuveni 2. tūkstošgades beigās pirms mūsu ēras, attīstoties no pareģošanai izmantotajām orākulu zīmēm.
Zēta
Zēta (Ζ, ζ; gr) - grieķu alfabēta 6. burts. Grieķu alfabēta skaitļu pieraksta sistēmā, tam ir nozīme 7. Cēlies no feniķiešu burta — zains. No burta "zēta" cēlies latīņu alfabēta burts Z un kirilicas alfabēta З.
Rakstu valoda
Rakstu valodas izcelšanās
Rakstīšanas sistēmas attīstījās neatkarīgi dažādās pasaules daļās, tostarp Mezoamerikā, kur olmeku un maiju civilizācijas izstrādāja savas rakstības 1. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras.
Semiotika
Semiotika ir zinātne par zīmēm un zīmju sistēmām, to vispārīgajām īpašībām un funkcionēšanas likumībām. Semiotika pēta arī nozīmes rašanos un informācijas nodošanu. Viens no nozīmīgākajiem semiotikas pamatjēdzieniem ir zīme; zīme semiotikā tiek definēta kā jebkas, kas kādam kaut kādā mērā aizstāj kaut ko citu.
Semiotiķis Čārlzs Viljams Moriss savā 1938. gada darbā "Zīmju teorijas pamati" (Foundations of the Theory of Signs) semiotiku definēja kā sintakses, semantikas un pragmatikas apvienojumu. Sintakse pētī attiecības starp zīmi un zīmi, semantika — starp zīmi un objektu (pētī nozīmi), pragmātika — starp subjektu un zīmi.
Ferdinands de Sosīrs
Ferdinandu de Sosīru uzskata par modernās lingvistikas tēvu. Viņš ieteica zīmi uztvert kā priekšstata un akustiskā atveida apvienojumu. Saskaņā ar Sosīru zīme ir pilnībā arbitrāra, t.i., starp zīmi un tās nozīmi nav saistības. Šis uzskats iezīmē būtisku atšķirību starp Sosīru un Platonu un sholastiķiem, kuri uzskatīja, ka starp zīmi un to, ko tā apzīmē, jābūt kādai saistībai. Sosīrs apgalvoja, ka nevienam vārdam nepiemīt nozīme jau automātiski, tātad vārds ir tikai akustiskais atveids, kaut kā reprezentācija, kas prātā jāsaista ar priekšstatu, lai veidotos zīme. Sosīrs uzskatīja, ka zīmju izpēte ir nopietna zinātne, jo, pētot zīmes, iespējams uzzināt, kā cilvēki fiziskos stimulus sintezē vārdos un citos abstraktos konceptos.
Sosīra viedoklis, ka zīme ir arbitrāra, būtiski ietekmēja vēlākos filozofus, īpaši tādus postmodernisma teorētiķus kā Žaku Deridā, Rolānu Bartu un Žanu Bodrijāru.
Čārlzs Senderss Pīrss
Čārlzs Senderss Pīrss aizsāka filozofisko doktrīnu, ko pazīst kā pragmātismu (pats Pīrss to dēvēja par semeiotiku). Pīrss semiozi definēja kā "darbību vai ietekmi, kas ir vai ir saistīta ar sadarbību starp trim priekšmetiem, kā zīmi, tās objektu un tās interpetanti". Viņš norādīja, ka šī attiecība nav reducējama uz saistību tikai starp diviem priekšmetiem. Pīrss interpretanti uzskatīja par "tīro prātu", kas saista vārdu ar objektu.
Pīrss izstrādāja zīmju klasifikācijas sistēmu, sadalot zīmes trijās grupās:
Stabule
Stabule ir caurulītes veida pūšamais mūzikas instruments, viens no senākajiem un izplatītākajiem Latvijas teritorijā spēlētajiem instrumentiem. Vissenākā kaula stabule Latvijā atrasta Lielā Ludzas ezera krastā un tā tiek datēta ap 3.—2. gadu tūkstoti p.m.ē. 18. un 19. gadsimta etnogrāfiskajos materiālos gan minētas vairs tikai koka, mizas un niedru stabules.
Izgatavošana
Stabules un niedru stabules izgatavošana aprakstīta Andreja Jurjāna rakstā „Latviešu tautas mūzika”:
Pleskavas guberņa
Priekšvēsture
Lielā Ziemeļu kara laikā Krievijas imperators Pēteris I 1708. gadā nodibināja Ingermanlandes guberņu, kurā iekļāva Pleskavas provinci. Ingermanlandes guberņu vēlāk pārdēvēja par Pēterburgas guberņu un 1727. gadā no tās tika izdalīta Novgorodas guberņa, kurā ietilpa Pleskavas, Novgorodas, Veļikijluku, Tveras un Belozeras provinces.
Izveide
Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts pirmās dalīšanas 1772. gadā Inflantijas vaivadija, Polockas vaivadija un Vitebskas vaivadija tika atdalītas no Polijas-Lietuvas kopvalsts un tika izveidota Pleskavas guberņa, kurā pārsvarā krievu apdzīvotajām Pleskavas un Veļikijluku provincēm tika pievienotas latviešu un baltkrievu apdzīvotās teritorijas (Daugavas province, Polockas province, Vitebskas province). Par jaunās guberņas centru tika izvēlēta Opočkas pilsēta.
Tomēr jau 1776. gada 4. septembrī no Daugavas, Polockas un Vitebskas provincēm tika izveidota jauna Polockas guberņa, kas pēc 1778. gada tika dēvēta par Polockas vietniecību. 1777. gadā tika izveidota Pleskavas vietniecība, kurā ietilpa 10 apriņķi. 1781. gadā Gdovas un Lugas apriņķus atdalīja no Pleskavas un pievienoja Pēterburgas guberņai, 1782. gadā izveidoja Pečoru apriņķi. 1796. gadā ķeizars Pāvils I vietniecību atkal pārveidoja par guberņu ar 6 apriņķiem - Pleskavas, Veļikijluku, Opočkas, Ostrovas, Porhovas un Toropecas. 1802. gadā papildus izdalīja Holmas un Novorževas apriņķus.
Likvidācija
1920. gadā daļa no guberņas rietumu zemēm tika pievientas Igaunijas Republikai un Latvijas Republikai. Savukārt 1924. gadā tai tika pievienoti Vitebskas guberņas Neveļas, Sebežas un Veļižas apriņķi. Pleskavas guberņa tika likvidēta 1927. gadā un iekļauta Ļeņingradas apgabala sastāvā.
Robežas
Vidzemes guberņa un Igaunijas guberņa rietumos, Vitebskas guberņa dienvidos, Pēterburgas guberņa un Novgorodas guberņa austrumos.
Pleskavas guberņas provinces (1772-1776)
1775. gadā Daugavas provinci sadalīja trīs apriņķos - Daugavpils, Rēzeknes un Viļakas.
Plakanie gubumākoņi
Plakanie gubumākoņi ( (Cu hum)) ir pa visām debesīm izmētāti gubumākoņi ar diezgan stingru pamatu, bet tie ir ļoti maz attīstīti vertikālā virzienā. Tie atrodas 500—1000 m augstumā virs zemes. Galvenokārt novērojami vasarā. Parasti tie rodas no rīta, savu maksimālo attīstību sasniedz pirms dienas vidus, bet ap vakaru tie izklīst, pārejot jau par gubu slāņmākoņiem. Mērenajos platumos ziemā šie mākoņi ir ļoti reti. Cu hum esamība debesīs norāda uz to, ka būs labs laiks, tāpēc tos sauc arī par "labā laika mākoņiem".
Autoritatīvā vadība
Autoritatīvā vadība bibliotēku zinātnē ir bibliotēkas katalogu un bibliogrāfiskās informācijas organizācija. Tas tiek darīts ar katrai tēmai piešķirtu konkrētu nosaukumu. Šie unikālie virsraksti tiek konsekventi izmantoti katalogā un darbojas kopā ar citiem organizatoriskajiem datiem. Katram virsrakstam ir īss apraksts par izmantošanu un darbības jomu. Šī organizācija palīdz bibliotēku darbiniekiem kataloga uzturēšanā.
Kataloģizētāji katrai vienībai (autors, grāmata, izdevniecība) piešķir unikālu teksta identifikatoru, kas tiek izmantots visu vienību aprakstā, kuros tiek izmantota šī vienība.
Naoko Jamadzaki
Pirmais un vienīgais Jamadzaki kosmiskais lidojums notika 2010. gada aprīlī misijā STS-131.
2011. gada 31. augustā Naoko Jamadzaki atstāja JAXA.
2000. gadā Naoko apprecējās ar kosmisko inženieri Taiči Jamazaki. Viņiem dzima divi bērni. 2012. gadā viņu laulība šķirta.
Dīrborna
Dīrborna (en) ir pilsēta ASV, Mičiganas štatā, Detroitas dienvidrietumos.
Pilsētā atrodas kompānijas Ford Motor Company galvenais birojs, laboratorijas un rūpnīcas, kā arī Amerikas Islāma centrs, Valsts Arābu-Amerikāņu muzejs un lielāka mošeja Ziemeļamerikā.
Dīrbornā atrodas metalurģijas rūpnīca Rouge Steel, kas pieder uzņēmumam Severstaļ.
Melturi (stacija)
Melturi ir dzelzceļa pieturas punkts Melturos, Cēsu novadā. Melturu pieturas punktā pietur dīzeļvilcieni, kas kursē maršrutā Rīga—Valmiera. No Melturiem kādreiz atzarojās mūsdienās slēgtā un nojauktā dzelzceļa līnija Ieriķi—Abrene.
No 2019. gada decembra ir samazināts to pasažieru vilcienu reisu skaits, kas pietur Melturu pieturā. Pieturas punktā biļešu kase ir slēgta, stacijas ēka ir nolaista.
Vēsture
Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā tika atvērts izmaiņas punkts Bille, netālu no tā mežā uzcēla ieroču un munīcijas noliktavas. Vēlāk pieturas punktu pārdēvēja par Melturiem, kuru pārtrauca lietot pēc kara beigām. 1985. gadā no jauna tika atvērta pieturvieta ar nosaukumu ''78. km postenis''. No 1994. gada tās nosaukums atkal ir Melturi.
Džordžs Kannings
Džordžs Kannings (en; dzimis, miris ) bija britu politiķis no toriju partijas liberālā spārna. No 1807. gada marta līdz 1809. gada oktobrim bija Lielbritānijas ārlietu ministrs Napoleona karu laikā. Viens no Svētās savienības pretiniekiem. Mūža nogalē kļuva par valsts premjerministru un mira amatā esot.
Dzimis Londonā neveiksmīga vīna tirgotāja un aktrises ģimenē. Kanninga izglītošanu uzņēmās puiša tēvocis - bagāts tirgotājs. Džordžs Kannings mācījās Ītonā un Oksfordas Universitātē, kur iepazinās ar nākamo premjerministru no toriju partijas Robertu Dženkinsonu.
Kanninga tēvocis bija no vigu partijas, tāpēc viņš iepazīstināja Džordžu Kanningu ar vigu līderiem Čārlzu Džeimsu Foksu, Edmundu Bērku un Ričardu Brinsliju Šeridanu. Tomēr, redzot Franču revolūcijas notikumus, Kannings pameta vigus un pieslējās torijiem. 1793. gada viņš ar Viljama Pita Jaunākā atbalstu tika ievēlēts parlamentā no tipiska panīkušā miesta, un ātri kļuva par vienu no toriju līderiem savas daiļrunības dēļ. Kannings bija viens no pirmajiem politiķiem, kurš izvērsa aktīvas priekšvēlēšanu kampaņas.
1795. gadā ieņēma pirmo valdības amatu - kļuva par Ārlietu ministra palīgu (Under Secretary of State for Foreign Affairs). 1809. gada septembrī, būdams ārlietu ministrs, Kannings izcīnīja divkauju ar Lielbritānijas Kara un koloniju ministru Robertu Stjuartu un tika ievainots.
Gubu pārslveidīgie mākoņi
Gubu pārslveidīgie mākoņi Altocumulus floccus (Ac fl) ir balti, pa malām saplēsti mākoņi, kuri ātri maina savu formu. Veidojas 2—6 km augstumā gaisa konvektīvās kustības dēļ. Nokrišņi var būt vienīgi kā daži pilieni vai sniegpārslas. Atšķirībā no gubu spalvmākoņiem, tiem var būt tumšs pamats, kurš parasti sastāv no ūdens pilieniem. Gubu pārslveidīgie mākoņi parasti rodas silto gaisa masu pacelšanās dēļ, kā arī pirms aukstās frontes tuvošanās, kura paceļ silto gaisu uz augšu. Tāpēc šo mākoņu esamība debesīs norāda uz to, ka drīz būs lietusgāze vai pērkona negaiss.
Āraiši (stacija)
Āraiši ir dzelzceļa stacija Āraišos, Cēsu novadā. Āraišu stacijā pietur dīzeļvilcieni, kas kursē maršrutā Rīga—Valga un Rīga—Valmiera. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Šī stacija ar nosaukumu Araiži tika atvērta 1897. gadā. 1930. gadā šeit uzbūvēja jaunu stacijas ēku, kuru Otrā pasaules kara laikā sagrāva. 1934. gadā stacijas nosaukums tika mainīts uz Āraiši. Stacijas kods bija 10212 (pēc PSRS klasifikācijas). Līdz 2000. gadu vidum stacijā bija 3 sliežu ceļi.
Mēklenburga-Priekšpomerānija
Mēklenburga-Priekšpomerānija ir federālā zeme Vācijas ziemeļaustrumos. Robežojas ar Poliju, Brandenburgas, Lejassaksijas, Šlēzvigas-Holšteinas federālajām zemēm un Baltijas jūru.
Lielākās pilsētas : Rostoka, Šverīne, Neibrandenburga, Štrālzunde, Greifsvalde, Vismāra.
Lielākās upes: Elba, Elde, Odera
Administratīvas iedalījums
Federālā zeme iedalās 2 pilsētās (kreisfreie Stadt) un 6 apriņķos (Landkreis).
Karels Marks Šišons
Karels Marks Šišons (en) ir Apvienotās Karalistes un Latvijas diriģents. Latvijas Nacionālā simfoniskā orķestra galvenais diriģents (no 2009 līdz 2012).
Dzīvesgājums
Dzimis 1971. gadā Londonā, kur viņa vecāki bija ieceļojuši no Gibraltāra. Studēja Londonas Karaliskajā Mūzikas akadēmijā pie Kolina Deivisa un Saimona Retla (1988—1993) un Vīnes Mūzikas akadēmijas Diriģentu brālības viesdiriģentu meistarklasē pie Leopolda Hāgera (1994—1996), un asistēja diriģentiem Džuzepem Sinopoli un Valērijam Gergijevam.
No 1995. līdz 1998. gadam viņš bija Krajovas valsts filharmonijas (Rumānija) orķestra galvenais diriģents un iestudēja vairāk nekā 60 skaņdarbu. 1998. gada viņu ievēlēja par Gibraltāra Filharmoniskās biedrības māksliniecisko vadītāju un vēlāk viņš vienlaikus bija Londonas European Sinfonietta un Dienvidlondonas Filharmonijas orķestra galvenais diriģents un mākslinieciskais vadītājs.
2001. gadā K. M. Šišons cita starpā bija Grīnas vasaras mūzikas festivāla oficiālais diriģents Ņujorkā, 2003. gadā Anglijas kamerorķestra (English Chamber Orchestra) viesdiriģents un 2004.—2006. gadā Vīnes Filharmonijas orķestra viesdiriģents. Grācas simfoniskā orķestra (2006—2009), Latvijas Nacionālā simfoniskā orķestra (no 2009) un Zārbrikenes un Kaizerslauternes Vācijas Radio filharmonijas orķestra (Deutsche Radio Philharmonie Saarbrücken Kaiserslautern) galvenais diriģents (no 2011). 2011. gadā viņš kļuva par Londonas Karaliskās Mūzikas akadēmijas asociēto locekli.
2020. gada 3. decembrī K. M. Šišons tika uzņemts Latvijas pilsonībā par īpašiem nopelniem Latvijas labā.
Anglijas Karaliste
<td align=center colspan=2> Galvaspilsēta Londona Platība 130 395 km² Anglijas Karaliste (en) bija valsts Lielbritānijas salas dienvidaustrumos, kas pastāvēja laikā no 927. līdz 1707. gadam (pēc tam Lielbritānijas karaliste), izņemot laiku no 1649. līdz 1660. gadam, kad Anglija bija republika.
12. gadsimts
Pēc ilgstoša pilsoņu kara 1135.-1154. gados starp Henrija I meitu t.s. imperatori Matildi un māsasdēlu Stefanu Bluā, Angliju bija pārņēmusi pēru anarhija, valsts bija izpostīta. 1154. gada 25. oktobrī karalis Stefans mira. Saskaņā ar vienošanos, Anglijas troni mantoja Henrijs Plantagenets, kurš aizsāka Plantagenetu dinastiju.
Kļūstot par karali 1154. gada decembrī, Henrijs II saņēma karalisti ar pilnīgi dezorganizētu administratīvo un finansiālo sistēmu, un, kas ir pats ļaunākais, ar baroniem un Baznīcu, kas bija pieraduši pie patvaļīgas un neatkarīgas no monarha varas dzīves. Apprecējis 1152. gadā slaveno Akvitānijas Eleonoru, Henrijis II kļuva par lielu kontinentālu valdījumu īpašnieku, kas arī noteica viņa galma un pārvaldes aparāta kosmopolītisko raksturu - viņa galmā uzturējās dažādu tautu valodās runājošie vasaļi. Tā tituls skanēja: “Henrijs, ar Dieva žēlsirdību Anglijas karalis, Normandijas un Akvitānijas hercogs, Anžū grāfs, sveic visus savus grāfus, baronus un uzticīgos, angļus un francūžus.”
Viņš piespieda Skotiju un Velsu atzīt vasaļatkarību, uzsāka Īrijas iekarošanu, veica virkni iekšpolitisku reformu (administratīvo, tiesiski-juridisko, finansiālo, militāro).
13. gadsimts
1199. gadā par karali kļuvušais Džons Bezzemis 1205. gadā nopietni sastrīdējās ar pāvestu par kandidatūru uz Kenterberijas arhibīskapa vietu. Strīdā zaudējis, viņš 1213. gadā spiests atzīt sevi par pāvesta vasali un sāk maksāt tam nodevas. Pa to laiku Francijas karalis Filips II Kapetings atņēma gandrīz visas Anglijas Karalistes zemes kontinentā (izņemot Bordo). Lai izrautu valsti no panīkuma, Džons ieplānoja vērienīgas valsts centralizācijas un sabiedrības modernizācijas reformas, ieceru ziņā krietni apsteidzot savu laiku (kā zinām, absolūtisms Eiropā izveidojās 17. gadsimtā). Taču karaļa militāro un finansiālo vājumu izmantoja baroni un pilsētas, kas apvienojās, lai saglabātu veco feodālo kārtību un ierobežotu karaļa varu, nepieļaut valsts iejaukšanos aristokrātijas un pilsētu maģistrātu autonomijā. Šo varas ierobežošanas meklējumu sākotnējais mērķis aprobežojās ar vēlmi atņemt karalim tiesības uzlikt jaunus nodokļus un piespiest to kompensēt baznīcas finansiālos zaudējumus (kas radušies konflikta laikā). Kad situācija bija nonākusi līdz bruņotam konfliktam, karalis nobijās no tā un parakstīja "Lielo brīvības hartu" (Magna Carta Libertatum).
Edvards I 1270.-1274. gados piedalījās VIII Krusta karā, 1276.—1277. gados iekaroja Velsu, 1290. gados nesekmīgi centās pakļaut Skotiju (tika iesaukts par "Skotu veseri" - Hammer of the Scots).
14. gadsimts
Edvards III 1337. gadā kronējās arī kā Francijas karalis, tā aizsākot t.s. Simtgadu karu.
Karalis Ričards II 1397. gadā sastrīdējās ar Herefordas hercogu Henriju Bolingbroku, kurš 1399. gada maijā atgriezās Anglijā no izsūtījuma un, izmantojot Ričarda II prombūtni Īrijā, izsludināja sacelšanos, kuras rezultātā galu galā karalis Ričards II tika gāzts no troņa. Arestēto Ričardu II parlamenta priekšā apsudzēja 33 pārkāpumos, neļaujot viņam sevi nekādi attaisnot. Parlaments atzina viņu par vainīgu un atceltu no troņa. Henrijs kronējās par karali Henriju IV, aizsākot Lankasteru dinastiju Anglijas tronī.
15. gadsimts
1471. gadā t.s. Sarkanās un Baltās rozes karā virsroku ņēma Jorkas hercogi, Henrijs VI tika sagūstīts un nogalināts. Īsi pirms tam kaujā pie Tuksberijas bija kritis viņa vienīgais dēls Velsas princis Edvards - Plantagenetu dzimtas Lankasteru atzars pārstāja pastāvēt. Tās vietā Anglijas Karalistes tronī kāpa Jorku dinastija.
1485. gadā kaujā pie Bosvortas karaļa karaspēku sakāva Ričmondas grāfa Henrija Tjudora karaspēks. Karalis Ričards III krita kaujā, savukārt Ričmondas grāfs kronējās par anglijas karali kā Henrijs VII, aizsākot Tjudoru dinastiju.
16. gadsimts
Pēc 1535.–1542. gada Velsas aktu nosacījumiem (Laws in Wales Acts) tā tika pilnīgi iekļauta Anglijas Karalistes sastāvā un sadalīta grāfistēs.
Turpmākos gadu desmitus karalisti plosīja ticību kari: ja tronī kāpa katoļticīgs monarhs, virsroku ņēma katoļu partija, savukārt tronī kāpjot monarham protestantam - protestanti. 1559. gadā karaliene Elizabete I izsludināja t.s. Iecietības aktu, kas, lai novērstu pilsoņu karu starp katoļiem un protestantiem, apturēja oficiālās katoļu vajāšanas, atļāva līdz šim vajātajiem katoļiem savās baznīcās ievērot savus rituālus, svinēt misi.
Anglijas ārpolitika pamatos orientējās uz cīņu pret Spāniju un sāncensību ar Franciju. Sākot ar 1572. gadu Anglija ar naudu un ieročiem sāka atbalstīt Nīderlandes sadumpojušās provinces pret Spāniju. Tāpat atbalstīja portugāļu centienus atjaunot valsti. Valdība turoināja atbalstīt kuģu būvi, liekot pamatus vēlākajai flotei. Atbalstīja angļu pirātu aktivitātes Spānijas Jaunās pasaules kolonijās, kuri tur laupīja t.s. Sudraba flotes kuģus, bet patvērumu rada Anglijā. Krīze sākās pēc 1587. gada, kad pēc karalienes pavēles nogalināja (sodīja ar nāvi) Skotijas karalieni Mariju, kura bija meklējusi patvērumu no dumpiniekiem Anglijā. Tik amorāla un prettiesiska monarha izrīcība sacēla sašutuma vētru visā Eiropā un Anglijas starptautisku izolāciju. 1588. gadā Spānija sūtīja savu kara floti, t.s. Neuzvaramo armādu, taču vētras to iznīcināja, un Anglija ilgstošākā karadarbībā netika iesaistīta. Agresīvā iekšpolitika Īrijā izraisīja 1593. gada īru sacelšanos, kuras apspiešanai vajadzēja lielus Anglijas spēkus.
17. gadsimts
1600. gadā tika dibināta Britu Austrumindijas tirdzniecības kompānija, un Anglija uzsāka koloniālo politiku. Šajā laikā sāka pieaugt parlamenta iespaids uz valdību. 1603. gadā par Anglijas karali kļuva Džeimss I Stjuarts, kurš uz brīdi mainīja Anglijas ārpolitikas virzienu: uzlaboja attiecības ar Spāniju, sāka apkarot angļu pirātu aktivitātes. Taču Čārlzs I, nācis tronī, nosliecās ārpolitikā par labu savienībai ar Francijas karalisti pret Spānijas impēriju. Stjuarti pastiprināti aplika kolonijas ar nodokļiem, kas neveicināja to ekonomisko attīstību. Sākās puritāņu emigrācija uz Jauno pasauli.
Parlamentārisma izveidošanās
Pirmās parlamentārisma pazīmes (politiski, nevis kā vienkārši kārtu pārstāvniecība) parādās Džeimsa I (1603—1625) laikā, kad parlaments nopietni sāk mēģināt ierobežot karaļa varu un palielināt savu varu. Konflikti starp karali un parlamentu turpinājās ar tā dēla Čārlza I (1625-1649) laikā. 1640. gadā parlaments apsūdzēja karali pārāk lielā varas uzurpācijā un piespieda parakstīt dokumentu, kurā tika definētas karaļa tiesības un pienākumi pret parlamentu: karalim nebija juridisku tiesību atlaist parlamentu bez tā piekrišanas un nenosakot jauna parlamenta vēlēšanas. Parlamenta pārziņā nonāca valsts vara, ministru darbības kontrole, tika izformēts karaļa karaspēks.
1628. gadā parlaments — (divas frakcijas: leveleri: izlīdzinātāji, independenti: neatkarīgie) — pieņēma Tiesību deklarāciju, kurā noteikts, ka karalis drīkst uzlikt nodokļus, veikt iekšējos aizņēmumus, apcietināt pilsoņus bez tiesas lēmuma un izsludināt karu tikai ar parlamenta piekrišanu. Iekšpolitiskā krīze tikai pieauga, līdz 1629. gadā karalis atlaida parlamentu. Sacelšanās Skotijā. Paralēli tam reliģiska šķelšanās protestantu nometnē - izveidojas baptisti. 1640. gadā Čārlzs I sasauca parlamentu, kurš strādāja bez pārtraukuma 13 gadus (t.s. Garais parlaments). Parlaments sāka aktīvi ierobežot karaļa varu, piemēram, izmantot valsts mežus, noteikt muitu utt. 1640. gadā Čārlzs I bija spiests parakstīt dokumentu, kurā tika definētas karaļa tiesības un pienākumi pret parlamentu: karalim nebija juridisku tiesību atlaist parlamentu bez tā piekrišanas un nenosakot jauna parlamenta vēlēšanas. Parlamenta pārziņā nonāca valsts vara, ministru darbības kontrole, tika izformēts karaļa karaspēks. Parlamentam, gūstot lielāku ietekmi, arī ārpolitikā sāka dominēt parlamenta idejas, kuras pamatā aizstāvēja trešās kārtas intereses.
1640.—1642. gados parlaments uzsāka valsts politiskās sistēmas maiņu un 1642. gadā sākās pilsoņu karš starp karaļa atbalstītājiem un parlamenta puritānisko vairākumu, līdz karalis bija spiests bēgt uz Skotiju. 1648. gadā parlamentā pārsvaru guva radikāļi.
1640. gada sasaukuma parlamenta ārpolitikā izvirzīja 3 prioritātes: Spānija, Francija, Nīderlande. Parlaments veidoja jaunu koloniju pārvaldes un kontroles aparātu. Akcents bija Rietumindijas virziens (Karību jūra, Ziemeļamerikas piekraste) un Austrumindijas virziens (Indijas okeāns). Karaļa ierēdņi kolonijās tika atstumti no varas. Līdzīgi, kā iekšpolitikā, arī koloniālpolitikā parlaments ņēma virsroku pār monarha viedokli.
1642. gadā — karš ar Franciju, kura izmantoja Anglijas vājumu, lai iejauktos tās lietās.
Anglijas republika (1649—1660)
Pēc Čārlza I nogalināšanas 1649. gadā Anglijā tika pasludināta republika, atlaista parlamenta augšpalāta. Par augstāko valsts likumdevēja institutu kļuva vienpalātas parlaments, bet izpildvaras funkcijas bija Valsts padomei (kas pamatā sastāvēja no parlamenta deputātiem). Parlamentā divas frakcijas, jeb spārni - toriji un vigi (Whigs, Tories) - kas, attiecīgi, vēlāk trasformējās par konservatīvo un liberālo partiju. Tās abas nebūtu korekti apzīmēt par politiskām partijām mūsdienu izpratnē, drīzāk par politiskiem virzieniem. Tā, vigi aizstāvēja konstitucionālo monarhiju, kā Lielbritānijas valstiskuma formu. Savukārt toriji iestājās par konsekventu absolūto monarhiju. No reliģiskās piederības viedokļa vigi kā puritāņu tirgotāju un pilsētas buržuā partija pārsvarā bija konsekventi protestantisma piekritēji. Toriji kā aristokrātu partija bija ciešāk saistīti ar anglikāņu baznīcu, kura apvienoja gan protestantu, gan arī katoļu baznīcas tradīcijas.
Laikā no 1655.—1660. gadam Olivers Kromvels atlaida parlamentu un ieviesa diktatūru. Kareivji izdzenāja parlamentu un iecēla Kromvelu par lordu protektoru. Spēcīga iekšpolitiska centralizācija: Īrija un Skotija tika iekļautas Anglijas sastāvā (Kromvelam nācās 1652. gadā asiņaini apspiest iedzīvotāju sacelšanos Īrijā un Skotijā). Valsts tika sadalīta 10 apgabalos, kurus pārvaldīja valsts iecelti gubernatori. 1653. gadā iekšpolitiskā krīze: Kromvels atlaida parlamentu (anulē 100 mandātus), taču pēc tam slēdza kompromisu, lai saņemtu naudu valsts vajadzībām. 1658. gadā Kromvels mira, kas izraisīja iekšpolitisko krīzi un ārpolitisko aktivitāšu samazināšanos. Ģenerālis Munks atlaida parlamentu un sasauca jaunu.
Republikas un Kromvela ārpolitika
Kad tūlīt pēc republikas proklamēšanas Londonas sūtņi pirmo reizi devās uz Eiropas valstīm, starptautiskā sabiedrība no tiem izvairījās kā no likumīgā karaļa slepkavu nelikumīgā režīma pārstāvjiem. 1649. gadā pat divus sūtņus nogalināja... Taču, redzot, ka šis režīms ir dzīvotspējīgs un ilgstošs, attieksme mainījās. 1653. gadā, kad Kromvels kļuva par lordu protektoru, vairākums Eiropas valstu jau vēlējās uzturēt labas attiecības ar republiku un iegūt to par sabiedroto.
1651. gada 9. oktobrī angļu tirdzniecības flotes interesēs tika pieņemts t.s. Navigācijas akts, kas noteica, ka preces Anglijā un tās valdījumos var ievest tikai ar angļu vai pašu eksportētājvalstu kuģiem. Akts bija vērsts pret Savienoto Provinču Republiku (Nīderlandi), kuras tirdzniecības flote dominēja Ziemeļeiropas reģionā. Tam sekoja Angļu-nīderlandiešu karš (1652—1654). Tā sākumposmā virsroku ņēma Nīderlande, 1652. gada 30. novembrī Dangenesas kaujā smagi sagraujot angļu kara floti. Taču jau 1653. gada februārī un martā angļu flote revanšējās ar vairākām spožām uzvarām. Liela daļa parlamenta un Valsts padomes pieprasīja kara turpināšanu līdz pilnīgai Nīderlandes sagrāvei, taču Kromvels pretojās šādai nostādnei. 1653. gada vasarā un rudenī viņš vienpersoniski uzsāka daudz aktīvākas sarunas ar nīderlandiešiem, nekā to darīja parlaments un Valsts padome, uzstājoties kā starpnieks. Kromvels, pamatojoties uz to, ka abām valstīm ir līdzīgas intereses (cīņa pret katolicismu, mierīga tirdzniecība), piedāvāja slēgt miera līgumu un izveidot abu protestantisko valstu koalīciju. Beigu beigās ar Valsts padomes akceptu karadarbība tika izbeigta un 1654. gada 5. aprīlī tika noslēgts Vestminsteras miera līgums (principā Nīderlande tikai atzina Navigācijas aktu).
Anglija bija īpaši ieinteresēta, lai netiktu atjaunotas Savienoto Provinču Republikas labās attiecības ar Stjuartiem radniecīgo Orānijas dinastiju, kas varētu mudināt Nīderlandi atbalstīt rojālistu iebrukumu Anglijā. Nīderlande pat piekrita līgumā iekļautam slepenajam punktam, ka apņemas nekad nepieļaut Orānijas dinastijas pārstāvim kļūt par Savienoto Provinču Republikas štathalteru. Bez tam, gan Kromvels, gan Valsts padome bija informēti, ka Nīderlande gatavojas slēgt koalīciju ar Dāniju. Miers ar Nīderlandi būtībā atvēra Baltijas jūru angļu flotei. Drīz pēc tam Republikas sūtņi panāca komerclīgumu ar Dāniju, kas deva angļu kuģiem tādas pašas tiesības izejai caur Zundu Baltijas jūrā kā nīderlandiešu kuģiem.
1654. gada aprīlī/jūlijā Valsts padomē ritēja karstas debates par to, vai Anglijai saglabāt neitralitāti Francijas un Spānijas ieilgušajā konfliktā par dominanti Eiropā. Kromvels ieņēma antispānisku nostāju, un 1654. gada augustā tika pieņemts lēmums (kas bija svarīgs ne tikai politikā) sūtīt jūras kara ekspedīciju uz Spānijas kolonijām Karību jūrā (t.s. Rietumu projekts). Daļa Valsts padomes (aktīvākais oponents bija Džons Lamberts) iebilda pret Rietumu projektu - Īrijas un Skotijas pakļaušana bija izraisījusi ievērojamas finansiālas grūtības, un līdzekļu trūkuma dēļ tika pareģota Rietumindijas kampaņas izgāšanās. Savukārt projekta aizstāvji uzskatīja, ka spāņu sudraba flotes kuģu kaperēšana (piratēšana) segs karadarbības izdevumus, bet tālākā nākotnē tirdzniecība ar medikamentiem, krāsvielām un cukuru Karību jūrā pat dos ienākumus.