cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Garijs Kasparovs
Konflikts ar FIDE
Nākamo pretendentu Kasparovs izvēlējās bez atlases sacensībām, un par tādu kļuva Vladimirs Kramņiks (otrs reālākais kandidāts bija bijušais rīdzinieks Aleksejs Širovs). Maču sponsorēja Braingames.com, un tas notika 2000. gadā Londonā. Sacensības bija Kasparovam neveiksmīgas. Viņš nespēja uzvarēt nevienā partijā un zaudēja mačā ar rezultātu 6½:8½.
Vēlāk, 2007. gadā, savu lēmumu saraut attiecības ar FIDE Kasparovs nosauca par lielāko kļūdu savā šahista karjerā
Šahista karjeras noslēgums
Pēc čempiona titula zaudēšanas Kasparovs vairs nemēģināja to atgūt, tomēr vēl piecus gadus aktīvi piedalījās spēcīgos starptautiskos turnīros. 2005. gada pavasarī pēc uzvaras Linaresas superturnīrā Kasparovs paziņoja par aiziešanu no aktīvā šaha.
Rezultāti šaha turnīros
Informācijas avots.
Trigeris (nozīmju atdalīšana)
Trigeris var būt:
Eridāna
Eridānas zvaigznājs nosaukts Eridānas upes (mūsdienu Itālijas Po upe) vārdā. Zvaigznāja spožākā zvaigzne Ahernars izceļas ar to, ka tā ir viena no plakanākajām zvaigznēm — ekvatoriālais rādiuss ir par 50% lielāks nekā polārais rādiuss — tas izskaidrojams ar to, ka zvaigzne ļoti ātri griežas ap savu asi un tādēļ iegūst saplacinātu formu. Vēl viena zvaigzne — Eridānas Epsilons — ir populāra zinātniskās fantastikas mīļotāju vidū. Zvaigzne ir līdzīga Saulei un tā atrodas salīdzinoši tuvu Saules sistēmai un tāpēc bieži tiek izmantota fantastikas stāstos. Mūsdienās zināms, ka ap Eridānas Epsilonu riņķo viena, Jupiteram līdzīga milzu planēta.
Tristans Carā
Carā vislabāk ir zināms kā viens no dadaisma izveidotājiem un galvenajiem pārstāvjiem. Atšķirībā no Hugo Balla mērenās pieejas dadaisma mākslai, Carā darbi attēloja šī mākslas virziena nihilistisko pusi.
Galīcija
Galīcija ir vēsturisks novads Austrumeiropā, kura kādreizējās teritorijās šobrīd atrodas Ukrainas Ivanofrankivskas apgabals, Ļvivas apgabals, Ternopiļas apgabals un Polijas Piekarpatu vojevodiste, kā arī lielākā daļa Mazpolijas vojevodistes.
19. gadsimtā un 20. gadsimtā Galīcijā bija spēcīgas nacionālās kustības.
Vēsture
No 1140. līdz 1199. gadam Galīcijā pastāvēja Kijivas Krievzemē ietilpstošā Galīcijas kņazistē ar galvaspilsētu Galičā. 1199. gadā Galīcijas kņazisti apvienojot ar Volīnijas kņazisti, tika izveidota Galīcijas-Volīnijas kņaziste, kas 13. gadsimta otrajā pusē kļuva par karalisti. 1392. gadā Galīcijas-Volīnijas teritoriju savā starpā sadalīja Polijas un Lietuvas valdnieki.
Pēc Pirmās Polijas dalīšanas (1772) Galīcijas teritorija nokļuva Hābsburgu monarhijas sastāvā esošās Galīcijas un Lodomērijas karalistes, vēlāk Austrijas impērijas un Austroungārijas sastāvā. Pēc Pirmās pasaules kara Galīcija tika iekļauta Polijā. 1939. gadā, pēc Polijas okupācijas, ko veica PSRS un Trešais reihs, Galīcijā kopā ar citiem tuvējiem rajoniem tika pievienota PSRS un ietilpa Ukrainas PSR sastāvā. Kara laikā Galīcijā notika savstarpējas cīņas starp ukraiņu un poļu nacionālistiem, kas izvērtās poļu civiliedzīvotāju iznīcināšanā no ukraiņu nacionālistu puses. Pēc Otrā pasaules kara beigām notika poļu izceļošana un izvešana no Ukrainas PSR uz Poliju un ukraiņu pārvietošanās no Polijas uz Ukrainu, bet vēlāk - Polijas drošības iestāžu rīkotās operācijas "Visla" ietvaros, gandrīz visi ukraiņi no Polijas sastāvā esošās Galīcijas daļas tika izsūtīti uz citiem Polijas apgabaliem.
Mirča Eliade
Dzimis Bukarestē militārpersonas ģimenē. 1925. gadā iestājās Bukarestes Universitātē filozofijas fakultātē, kur sadraudzējās ar Emīlu Siorānu un Eiženu Jonesko. 1928. gadā devās uz Indiju, kur apguva filozofiju Kolkatas Universitātē, apceļodams valsti. 1931. gadā atgriezās Rumānijā, kur pasniedza Bukarestes Universitātē.
1937.—1938. gados atbalstīja galēji labējo Dzelzs Gvardi, tāpēc varas iestādes Eliadi apcietināja. Pēc atbrīvošanas Eliade strādāja par rumāņu kultūras atašeju vairākās Eiropas valstīs, kara gadus pavadot Lielbritānijā. Pēc kara pasniedza Sorbonnā, bet kopš 1956. gada — Čikāgā. Kopš 1966. gada — ASV pilsonis.
Latviski izdots
Grāmatas: Lugas:
2009. gada Engures novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Engures novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Engures novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 5 kandidātu saraksti, kas veidoti no 70 kandidātiem. Engures novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Engures novadā vēlēšanas notika 4 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" un "Tautas partijas" apvienotais saraksts (58,92%), bet kopā novada domē iekļuva 4 no 5 sarakstiem. Engures novada domes vēlēšanās piedalījās 3 423 vēlētāji jeb 54,58% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 3 403, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 3 342 vēlētāji.
Žanis Lipke
Žanis Lipke (īstajā vārdā Jānis Lipke; dzimis Jelgavā, miris  Rīgā) bija ebreju glābējs Otrā pasaules kara laikā.
1915. gadā kā pusaudzis tika mobilizēts darba vienībā rakt ierakumus aizsardzības pozīcijām pret uzbrūkošo vācu armiju. 1917. gadā strādāja Šķirotavas dzelzceļa stacijā. No 1919. līdz 1920. gadam dienēja Latvijas armijas Daugavpils artilērijas pulkā. Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas līdz 1939. gadam sāka strādāt Rīgas ostā par krāvēju. Pēc kara 1946. gadā — par automehāniķi un pēc tam līdz pensijai nostrādāja par šoferi. Dzīvoja Rīgā dažādās vietās, līdz 1934. gadā nopirka māju Ķīpsalā, Balasta dambī.
Nopelni
Kad Latvijā Otrā pasaules kara laikā ienāca vācu karaspēks, Lipke sāka strādāt vācu gaisa karaspēka Luftwaffe noliktavās, kas bija izvietotas Rīgas centrāltirgū, kur radās iespēja palīdzēt ebrejiem. 1941. gada novembra beigās un decembrī sāka piedāvāt geto ieslodzītajiem bēgt. Ar drauga, gaļas kombināta šofera Jāņa Brieža palīdzību izdevās izvest no geto un noslēpt patērētāju biedrības "Vienība" noliktavās Lāčplēša ielā pirmo bēgļu grupu. Vēlāk ebreji tika slēpti arī pie Lipkes paziņām Barneta Rozenberga un Andreja Graubiņa. Tā kā drīz Rozenberga darbnīcas noliktavās cilvēkus slēpt kļuva bīstami, Lipke izraka bunkuru savas mājas pagalmā Ķīpsalā, Balasta dambī. No 400 līdz 450 ebrejiem, kurus izglāba Latvijas iedzīvotāji, Lipke kopā ar sievu Johannu, draugiem un paziņām nosargāja apmēram 55 ebreju dzīvības.
Pēc kara padomju iestādes ar aizdomām skatījās uz Lipkes darbību un to noklusēja, jo nebija skaidri viņa nesavtīgās un varonīgās rīcības motīvi. Lipke vairākkārtīgi tika saukts uz VDK. Izmeklētājiem bija aizdomas, ka ebreji par viņu glābšanu bija maksājuši ar zeltu un briljantiem. Kādā pratināšanas reizē Lipke izmeklētājam teicis: "Jūs, komunisti, esat tādi pat bandīti kā fašisti, tikai viņi šāva uz cilvēkiem skatoties viņiem acīs, bet jūs šaujat slepus no muguras — vēl nekrietnāk!" Lipke domājis, ka šādu izlēcienu viņam nepiedos, bet iznāca tieši otrādi — mierīgi atlaida mājās un vairāk netraucēja.
Viens no izglābtajiem Izaks Drizins vēlāk liecināja: "Es Žanim biju pilnīgi svešs cilvēks un nevarēju saprast, kāpēc viņš to dara, kad apkārt notiek slepkavošana. Parādās cilvēks kā brīnums — ar mieru glābt nāvei nolemtos. Naudu viņš neņēma, komunists viņš nebija, un nevarēju saprast, kāpēc viņš uzņēmās tādu nastu un katru dienu sevi pakļāva nāves briesmām."
Pēc kara
Pēc kara Lipke ar sievu turpināja dzīvot mājiņā Balasta dambī. 1977. gadā viņam izdevās nokļūt Izraēlā, kur viņu sagaidīja cilvēku pūļi, kuri nesa viņu pa pilsētas ielām. Arī izdzīvojušie Latvijas ebreji tradicionāli pulcējās pie Lipkēm Ziemassvētkos un Jāņos. Sešdesmito gadu beigās pazīstamais ebreju aktīvists un mākslinieks Josifs Kuzkovskis uzgleznoja Žaņa un viņa sievas Johannas portretus, kas vēlāk tika nodoti mūžīgai glabāšanai Izraēlā.
Jeruzalemes holokausta muzejā "Jad Vašem" glabājas lielākā daļa no materiāliem, kas savākti par šo bezbailīgo, godīgo, principiālo un reti pieticīgo cilvēku. Lipkem un viņa sievai piešķirts Izraēlas valsts apbalvojums "Taisnīgais starp tautām". Viņa piemiņai iestādīts koks Jad Vašem Holokausta memoriālā.
Žanis Lipke mira pēc devītā infarkta 1987. gada 14. maijā.
Piemiņa
Lipkes vārdā nosaukta iela Rīgā. Pie mājas, kurā viņš dzīvoja, atrodas piemiņas plāksne ar uzrakstu: "Šajā namā dzīvojuši pasaules taisnie Žanis Lipke, viņa sieva Johanna, viņu dēli Zigfrīds un Alfrēds. Dievišķas gaismas apmirdzēti, viņi pasniedza glābjošu roku. 1941—1944." Atklājot piemiņas plāksni, Latvijas prezidente Vaira Vīķe-Freiberga par Lipki teica:
1995. gada 4. jūnijā Rīgā, vietā, kur atradās Rīgas Lielā geto vārti, tika atklāta memoriālā plāksne, kurā rakstīts: "Žaņa Lipkes un visu Pasaules taisnīgo Latvijas iedzīvotāju piemiņai, kas katastrofas gados, riskējot ar savu dzīvību, glāba vajātos ebrejus."
Par Žani Lipki režisors Rodrigo Rikards uzņēmis dokumentālo filmu "Žanis un citi" (2000). Lipkes piemiņai Ķīpsalā, Mazajā Balasta dambī 8, uzbūvēts memoriāls, kuru atklāja Latvijas Valsts prezidents Andris Bērziņš un Izraēlas prezidents Šimons Peress.
Mihaels Plāters-Zībergs
Grāfs Mihaels Plāters-Zībergs (1778—pēc 1865) bija Sēlijas muižnieks, Ilūkstes apriņķī viņam piederējusi Pilskalnes muiža. Augsta ranga valsts ierēdnis, Viļņas guberņas vicegubernators.
Cēlies no Plāteru-Zībergu dzimtas.
Sabiedriskā darbība
Grāfs Mihaels Plāters-Zībergs bija Kurzemes literatūras un mākslas biedrības dibinātājs, aktīvs brīvmūrnieks, Viļņas ložas „Labais gans” goda loceklis (1818). Viļņas ložas „Pilnīgā saskaņa” 4.grāda brālis (1819-21). Viļņas ložas „Sokrata skola” dibinātājs (1820).
Kas nogalina lakstīgalu...
"Kas nogalina lakstīgalu..." (en) ir Hārperas Lī sarakstīts romāns, kurš publicēts 1960. gadā, bet 1961. gadā apbalvots ar Pulicera balvu. Tas uzreiz pēc iznākšanas kļuva populārs un ir kļuvis par mūslaiku amerikāņu daiļliteratūras klasiku. Notikumi romānā risinās 1936. gadā; grāmatas autorei tad bija tikai 10 gadi. Romānā divu zinātkāru bērnu acīm skatīts kādas mazpilsētiņas rāmais dzīves plūdums un arī ļoti satraucoši notikumi Amerikā.
Latviski izdots 1966. gadā Annas Baugas tulkojumā, atkārtoti izdots 2004. gadā.
Vaidavas pagasts
Vaidavas pagasts ir viena no Valmieras novada administratīvajām teritorijām tā dienvidos Gaujas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Kocēnu pagastu un Cēsu novada Stalbes, Raiskuma un Liepas pagastiem.
Hidrogrāfija
Upes: Brīnumupīte, Danka
Ezeri: Anuļu ezers, Briežu ezers, Dzelves ezers, Lielais Bauzis, Rābuta ezers, Vaidavas ezers
Vēsture
Vaidavas pagasts izveidots 1894. gadā, apvienojot Vaidavas, Veļķu, Podzēnu un Briežu muižu pagastus. 1935. gadā pagasta platība bija 60,6 km² un tajā dzīvoja 983 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Vaidavas un Podzēnu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Vaidavas ciemam pievienoja Podzēnu ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Vaidavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kocēnu novadā. 2021. gadā Kocēnu novadu iekļāva Valmieras novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Vaidava (pagasta centrs), Podzēni, Vaidavas muiža, Gaidēni, Caiči, Buliņi, Pricēni.
Ultravioletais starojums
Ultravioletais starojums ir elektromagnētiskie viļņi ar viļņa garumu, kas ir mazāks nekā redzamajai gaismai, bet garāks nekā rentgenstariem. Pēc viļņu garuma UV starus iedala tuvajos (380—200 nm) un tālajos (200—10 nm) jeb vakuuma UV staros, jo tos absorbē gaiss. Fotomateriāli (fotofilma) un fotodiodes ir jutīgi pret UV starojumu. Ultravioleto starojumu izstaro Saule, taču lielākā daļa no tā līdz Zemes virsmai nenonāk tāpēc, ka to absorbē atmosfēra. Absorbcija atmosfērā palielinās, samazinoties viļņa garumam. Ultravioleto starojumu var iegūt arī dzīvsudraba gāzizlādes spuldzēs.
Verners Tepfers
Verners Tepfers ( — ) bija Latvijas Bruņoto spēku ģenerālis, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris. Latvijas Centrālās Padomes priekšsēdētājs no 1944. līdz 1946. gadam. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Biogrāfija
Dzimis Iecavas aptiekā provizora Krišjāņa Tepfera un Marijas Hermīnes (dzimušas Valteres) ģimenē. Savas pirmās skolas gaitas uzsāka Karlhofas privātskolā Jelgavā, pabeidza Jelgavas ģimnāziju. 1916. gadā absolvēja Maskavas Universitātes Juridisko fakultāti.
Pirmā pasaules kara laikā 1916. gada decembrī tika iesaukts Krievijas Impērijas armijā. Nosūtīts uz Aleksandra karaskolu, kuru pabeidza 1917. gada martā iegūstot praporščika pakāpi. Sākotnēji dienēja 95. rezerves kājnieku pulkā, bet no 18. jūlija latviešu strēlnieku rezerves kājnieku pulkā. 1918. gada februārī Tērbatā, kur bija dislocēts pulks, atvaļināts no dienesta, Vācijas okupācijas laikā līdz martam atradās vācu gūstā. Pēc atbrīvošanas atgriezās dzimtajā Iecavā, kur no maija strādāja par pagasta rakstvedi, bet no septembra bija vācu valodas skolotājs Rīgā.
1918. gada 20. decembrī kopā ar jaunāko brāli Jāni Tepferu iestājās Latviešu nacionālajos bruņotajos spēkos. Dienestā ieskaitīts kā leitnants Atsevišķajā studentu rotā. 1919. gada 13. februārī tika iecelts par Latvijas Kara tiesas sekretāru, no 15. līdz 27. februārim piedalījās cīņās pret Sarkano armiju Atsevišķās studentu rotas sastāvā, kā ierindas karavīrs.
1919. gada jūnijā tika iecelts par Kara tiesas prokurora palīgu. No 8. līdz 27. oktobrim Studentu rotas sastāvā cīnījās par Rīgu pret bermontiešiem. 10. oktobrī, kad bermontiešu bruņuvilciens centās šķērsot Jauno dzelzstiltu, zem stipras artilērijas uguns Verners Tepfers izgrieza tiltu un neļāva bruņuvilcienam tikt pāri šim tiltam. Par piedalīšanos Rīgas aizstāvēšanā Bermontiādes laikā un iepriekšminēto tilta izgriešanu vēlāk tika apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni. Decembrī kļuva par Kara tiesas prokuroru, paaugstināts par virsleitnantu. 1920. gada decembrī paaugstināts par kapteini. 1921. gadā tika iecelts par virsprokurora palīgu, bet no 1922. gada viņš bija Kara tiesu pārvaldes priekšnieks. Šo amatu viņš pildīja līdz 1933. gadam. Reizē bija kara virsprokurors (kopš 1924. gada). 1925. gadā paaugstināts par pulkvežleitnantu, bet 1927. gadā par pulkvedi.
1930. gadā apprecējās ar Jāņa Čakstes meitu Aldonu Paulu Karolīnu Čaksti. No 1934. līdz 1940. gada jūlijam bija Kara muzeja padomes priekšsēdētājs. Latvju-zviedru un Latvju-itāļu tuvināšanās biedrību priekšsēdētājs. 1937. gadā paaugstināts par ģenerāli. 1939. gadā iecelts par Kara ministrijas Tieslietu dienesta priekšnieku. Tiesnešu biedrības padomes loceklis, studentu vienības Austrums vecbiedrs.
1932. gada ziemas olimpiskās spēles
1932. gada ziemas olimpiskās spēles bija trešās ziemas olimpiskās spēles. Tās no 1932. gada līdz  notika Leikplesidā, Ņujorkas štatā, ASV. Oficiāli spēles atklāja Franklins Rūzvelts, kas tajā pašā gadā tika ievēlēts par ASV prezidentu.
Leikplesidas olimpiskajās spēlēs piedalījās 17 valstis, kuras pārstāvēja 252 sportisti. Kopumā tika sadalīti 14 medaļu komplekti 4 sporta veidos. Latvijas komanda šajās ziemas olimpiskajās spēlēs nepiedalījās.
Mahābhārata
"Mahābhārata" (sa, Mahābhāratam, ) ir viens no diviem nozīmīgākajiem sanskrita eposiem Senajā Indijā; otrs ir "Rāmājana". Šis eposs ir daļa no hindu itihāsas (vēstures) un nozīmīga daļa no hindu mitoloģijas. Eposā izklāstīta ne tikai Indijas tautu ikdienas dzīve, ticējumi un paražas, bet arī estētiskie un ētiskie uzskati. "Mahābhārata" tiek uzskatīta par garāko eposu pasaulē. "Mahābhārata" sastāv no 18 grāmatām. Tās 100 000 vārsmās ir aptuveni trīs miljoni vārdu.
Eposa atstāstījums
Eposs "Mahābhārata" stāsta par divu indiešu dzimtu līdzāspastāvēšanu. Senajā Kuru valstī par varu cīnījās divi brāļi — vecākais no viņiem bija Dhritaraštra, bet jaunākais — Pandu. Tā kā vecākais brālis bija akls, tad tronī kāpa jaunākais brālis Pandu. Abiem brāļiem bija pēcnācēji. Dhritaraštram bija 100 dēli, saukti par kauraviem, bet jaunākam Pandu — 5 dēli, kurus sauca par pandaviem. Kad valdnieks Pandu nomira, viņa dēli vēl bija nepilngadīgi, tāpēc troni centās pārņemt kauravi. Tas viņiem izdevās, bet pandavi vēlāk centās troni atgūt. Eposā aprakstīta cīņa starp šīm dzimtām. Viena no pēdējām kaujām norisinājās Kurukšretras laukā. Šī kauja ir ļoti plaši un detalizēti aprakstīta. Tā bija ļoti asiņaina. Eposā aprakstīts, ka bojā gāja miljoniem karavīru. Pēc kaujas palika dzīvi visi pieci pandavi, bet no kauraviem izdzīvoja tikai trīs no 100. Viens no pandaviem bija Ardžūna, kas kļuva par valdnieku. Eposā ir stāstīts arī par viņa līgavu Draupadu. Eposā bieži pieminēts arī dievs Krišna.
Daļu no eposa "Mahābhārata" veido poēma "Bhagavadgīta", kurā izklāstīta hinduistu reliģija un filozofija.
Grāmatas jeb parvas
Eposs "Mahābhārata" dalās 18 grāmatās jeb parvās. Tās ir šādas:
Inga Bērziņa
Inga Bērziņa (dzimusi Kuldīgā) ir latviešu politiķe. Laika posmā no līdz  bija Kuldīgas novada domes priekšsēdētāja. Pēc tam līdz bija Kuldīgas novada domes priekšsēdētāja. Pārstāv partiju "Kuldīgas novadam". Šobrīd I. Bērziņa ir 14. Saeimas deputāte, ievēlēta no "Jaunās Vienotības" saraksta.
Izglītība
1986. gadā Inga Bērziņa pabeidza Latvijas Valsts universitātes Ģeogrāfijas fakultāti, iegūstot ģeogrāfa un ģeogrāfijas pasniedzēja diplomu. 1997. gadā iegūtā izglītība tika papildināta ar Latvijas Universitātes ģeogrāfijas maģistra diplomu. Laikā no 1997. līdz 2006. gadam Inga Bērziņa ir papildinājusi savas zināšanas un spējas vairākos semināros, konferencēs un līdzīgās īslaicīgās izglītības aktivitātēs.
Darba pieredze
Pēc augstskolas diploma iegūšanas 1986. gadā Inga Bērziņa sāka strādāt Rīgas Angļu ģimnāzijā par ģeogrāfijas skolotāju un strādāja tur līdz 1994. gadam. No 1994. gada I. Bērziņa dzīvo un strādā Kuldīgā. Pirmā darbavieta dzimtajā pilsētā bija Viļa Plūdoņa Kuldīgas 1. vidusskola, kur viņa turpināja ģeogrāfijas skolotājas darbu. Ar laiku Inga Bērziņa kļuva par skolas direktora vietnieci komercizglītībā. Viļa Plūdoņa Kuldīgas 1. vidusskolā Inga Bērziņa nostrādāja līdz 1997. gadam, kad kļuva par Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskolas ekonomikas docētāju. Bet jau drīz, 1998. gadā, Inga Bērziņa kļuva par reģionālās attīstības nodaļas vadītāju Kuldīgas rajona padomē un savus pienākumus tur pildīja līdz 2000. gadam.
Pēc tam Inga Bērziņa tika iecelta par Kuldīgas rajona statistikas nodaļas vadītāja vietnieci tautas skaitīšanas jautājumos. Sekoja vadītājas darbs Kuldīgas rajona padomes pašvaldības uzņēmumā bezpeļņas organizācijā "Kurzemes attīstības aģentūra". Par vadītāju viņa tur nostrādāja līdz 2002. gadam. 2001. gadā Inga Bērziņa sāka strādāt par Kuldīgas novada pieaugušo izglītības centra lektori. No 2001. līdz 2003. gadam I. Bērziņa paspēja darboties par Kuldīgas rajona koordinatori BO SIA "Baltijas jūras piekrastes attīstības aģentūrā". No 2003. gada līdz Inga Bērziņa bija arī Kuldīgas rajona padomes pašvaldības aģentūras "Kuldīgas attīstības aģentūra" vadītāja.
2005. gadā Inga Bērziņa tika pieaicināta strādāt par eksperti pie Nacionālā attīstības plāna izstrādes. Savukārt jau 2006. gadā Inga Bērziņa par eksperti tika aicināta strādāt "Sorosa fondā Latvijā" Moldovas—Latvijas forumā par sabiedrības līdzdalību, reģionālās attīstības grupas vadībā. Laikā no 2005. gada līdz 2006. gadam Inga Bērziņa bija koordinatore biedrībā "Kurzemes reģionālās attīstības aģentūra".
Politiskā darbība
2001. gada pašvaldību vēlēšanās I. Bērziņa tika ievēlēta Kuldīgas domē no Tautas partijas saraksta, un tika ievēlēta par domes priekšsēdētāja Edgara Zalāna vietnieci. 2005. gada pašvaldību vēlēšanās vēlreiz ievēlēta Kuldīgas domē, bet 2007. gadā viņu ievēlēja par Kuldīgas domes priekšsēdētāju E. Zalāna vietā, kurš kļuva par reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministru Aigara Kalvīša valdībā.
I. Bērziņa tika ievēlēta pašvaldībā arī 2009. gada pašvaldību vēlēšanās, saglabājot domes priekšsēdētājas amatu. 2012. gadā viņa bija starp partijas "Kuldīgas novadam" dibinātājiem un kļuva par tās valdes priekšsēdētāju. Pēc administratīvās reformas no jaunizveidotās partijas I. Bērziņu ievēlēja Kuldīgas novada domē 2013., 2017. un 2021. gada pašvaldību vēlēšanās, nemainīgi viņa saglabāja arī pašvaldības vadītāja amatu.
2022. gada rudenī I. Bērziņa tika ievēlēta 14. Saeimā no apvienības "Jaunā Vienotība", pārstāvot tajā partiju "Kuldīgas novadam".
Privātā dzīve
Inga Bērziņa ir precējusies un trīs bērnu māte. Brīvajā laikā nodarbojas ar orientēšanās sportu. I. Bērziņas dēls Kristaps Bērziņš ir vieglatlēts, gar distanču skrējējs un orientierists.
Ārējās saites
Kuldīgas, Alsungas un Skrundas novada bibliotēku kopkataloga Novadpētniecības datu bāze
Bleika Laivlija
Bleika Laivlija (en; dzimusi Losandželosā, Kalifornijas štatā, ASV) ir amerikāņu aktrise un modele. Viņa vislabāk pazīstama kā galvenās lomas izpildītāja seriālā "Intrigante". Seriālā filmējas kopš 2007. gada. Tāpat filmējusies dažādās filmās, tai skaitā "Pieņemti" (2006), "Ceļojošo bikšu māsība" (2005), "Pipas Lī privātā dzīve" (2009), "Zaļais lukturis" (2011), "Adelainas gadi" (2015). Attēlojusi lomas Bena Afleka filmā "Pilsēta" (2010) un Vudija Allena filmā "Smalkās aprindas" (2016).
Par filmēšanos dažādās filmās un seriālos bijusi nominēta dažādām balvām, kā arī vairākas no tām ir saņēmusi.
Privātā dzīve
Kopš 2012. gada 9. septembra Laivlija ir precējusies ar Raienu Reinoldsu, ar kuru pirms kāzām viņa bija attiecībās 11 mēnešus. Pārim ir četras meitas.
Barkavas pagasts
Barkavas pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā dienvidaustrumos. Robežojas ar sava novada Ošupes, Praulienas, Mētrienas un Indrānu pagastiem, Rēzeknes novada Nagļu pagastu un Dekšāres pagastu un Varakļānu novada Murmastienes un Varakļānu pagastiem.
Daba
Pagasts atrodas Austrumlatvijas zemienes Lubāna līdzenumā, rietumu daļa — Jersikas līdzenumā. Reljefs izteikti līdzens, augstākais punkts — 116,3 m austrumos no Stalīdzāniem. Pagasta teritorijā atrodas Teiču purvs un četri mazāki purvi: Saukas purvs, Salenieku purvs, Lielsalas purvs un Radžēļu purvs. Pagasta kopējā platība ir 18 791 ha. No tiem 5239,8 ha aizņem meži un 9062 ha lauksaimniecības zeme.
Ūdenstilpes
Grāna ezers, Ķeiķu ezers, Lubāns, Pieslaistes ezers, Puntes ezers.
Mežu masīvi un purvi
Dūtsolas pūrs, Radžēļu purvs, Riste, Lielā sala, Lielsalas purvs, Mindaugas purvs, Saukas purvs, Siena purvs, Šķobri, Teiču purvs, Zaļā sala, Zvirgzdājs.
Dabas aizsardzība
Barkavas novadā atrodas daļa no Teiču rezervāta, daļa no dabas lieguma Barkavas ozolu audze, daļa no dabas lieguma Lubāna mitrājs, dabas liegums Lielsalas purvs.
Vēsture
Pirmās ziņas par Barkavas pagastu kā administratīvo teritoriju atrodamas kopš 1866. gada. 1873. gadā tas tika apvienots ar Murmastienes pagastu. 1935. gadā Rēzeknes apriņķa Barkavas pagasta platība bija 277,2 km² un tajā dzīvoja 5235 iedzīvotāji.
Muižas
Pēc 1920. gada agrārās reformas toreizējā Barkavas pagasta teritorijā esošās muižas tika sadalītas jaunsaimniecībās :
Vēlāko administratīvo pārmaiņu dēļ tagadējā Barkavas pagasta teritorijā atrodas vienīgi bijušās Barkavas muižas centrs.
Teritoriālās izmaiņas
1945. gadā pagastā izveidoja Barkavas, Borbaļu, Čeržinieku, Murmastienes un Sumenieku ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Barkavas ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947-1949) un Varakļānu (1949-1956) un Madonas (pēc 1956. gada) rajonos. Barkavas ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Čeržinieku ciema kolhoza «Arājs» teritoriju, 1954. gadā — likvidēto Sumenieku ciemu, 1977. gadā — daļu likvidētā Saikavas ciema.
1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Barkavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.
Atlas V
Atlas V jeb Atlas 5 ir ASV nesējraķešus saime Gaisa spēku programmas EELV ietvaros. Tās sākotnēji izgatavoja Lockheed Martin, bet kopš 2006. gada — Lockheed Martin un Boeing kopuzņēmums United Launch Alliance.
Atlas V centrālajā blokā uzstādīts Krievijā ražots divkameru dzinējs RD-180, kas darbojas ar petroleju un sašķidrināto skābekli. RD-180 tika izstrādāts uz četrkameru RD-170 bāzes, kuru 1980. gados radīja supernesēja Energija sānblokiem, un kuru vēl tagad izmanto Zenit pirmajā pakāpē.
Atlas V otrā pakāpe ir šķidrā ūdeņraža/skābekļa, kas izveidota uz augšējās pakāpes Centaur bāzes ar forsētu dzinēju RL-10 un pagarinātām degvielas tvertnēm. Šī modificētā Centaur SEC tika izmēģināta raķetē Atlas 3. Ir arī divu dzinēju versija Centaur DEC. Smagāku kravu nogādāšanai orbītā tiek izmantoti cietās degvielas starta paātrinātāji. Atlas V ir paredzēta Heavy versija lielu kravu nogādāšanai orbītā.
Raķete tiek samontēta, pārbaudīta vertikālās montāžas objektā, un uz starta laukumu tiek izvesta tikai 8 stundas pirms starta. Šāda starta sagatavošanas shēma samazina atkarību no laika apstākļiem un samazina nesējraķetes sagatavošanas laiku palaišanai. Salīdzinājumā — vecākiem Atlas bija jāatrodas starta laukumā 30—40 diennaktis.
Modifikācijas
Konfigurācijas atšifrējums:
Frīdrihs fon Vetbergs
Frīdrihs fon Vetbergs (von Wettberg, 1779—1825.10.VII) bija augsta ranga valsts darbinieks, Sēlpils virspilskunga iecirkņa muižniecības priekšnieks, Kurzemes muižniecības deputāts Pēterburgā, strādājis zemnieku lietu komisijā un komitejā, kam bija jāizstrādā projekts Kurzemes pilsētu stāvokļa uzlabošanai.
Sabiedriskā darbība
Frīdrihs fon Vetbergs bija aktīvs brīvmūrnieks, Jelgavas Jāņa ložas „Zu den drey Gekrönten Schwerdtern“ dibinātājs (1815) un ložas sekretārs (1816-1822), Kurzemes literatūras un mākslas biedrības dibinātājs (1815).
Zilknābju apakšdzimta
Zilknābju apakšdzimta (Oxyurinae) ir viena no pīļu dzimtas (Anatidae) apakšdzimtām. Zilknābju pīļu sugām lielākajai daļai ir garas, stīvas astu spalvas, kuras stāv izslietas augstu gaisā, kad tās atpūšas. Tām ir arī relatīvi lieli, it kā uzpampuši knābji.
Šo pīļu sistematizācija joprojām ir diskutabla. Pētījumi rāda, ka šai apakšdzimtai gulbji un zosu cilts zosis ir tuvāk radniecīgas nekā pārējās pīles. Vislielākā zilknābju sugu dažādība ir Dienvidamerikā. Baltgalvas zilknābis ir vienīgā suga, kuras dabīgais izplatības areāls aptver Eiropas dienvidus, Ziemeļāfriku un Āziju. Toties Jamaikas zilknābis ir izbēdzis savvaļā no Eiropas ūdensputnu kolekcijām un strauji ieņem Eiropas ūdenskrātuves. Tas ir īpaši bīstams reti sastopamajam Spānijas baltgalvas zilknābim, ar kuru Jamaikas zilknābis pie iespējas hibridizējas.
Zilknābji Latvijā un Eiropā
Latvijā līdz šim vienu reizi novērots baltgalvas zilknābis (Oxyura leucocephala), kas ir arī vienīgā Eiropas izcelsmes zilknābju suga. Eiropā mājo arī Jamaikas zilknābis, kas, izbēgot no dekoratīvo putnu dārziem, savairojies Eiropas savvaļā.
Uzvedība
Zilknābju ieradumi atgādina saldūdens nirējpīles, to izplatība ir cieši saistīti ar saldūdens ūdenstilpēm. To kājas anatomiski ir novietotas tālu uz aizmuguri, līdz ar to uz sauszemes tās ir ļoti lempīgas un reti izkāpj krastā. Atpūšoties to astes ir izslietas stāvus gaisā, bet peldot tām ir raksturīga dziļa iegrime.
Džons Kokrofts
Sers Džons Daglass Kokrofts (en, dzimis, miris ) - britu fiziķis. 1951. gada Nobela prēmijas fizikā laureāts par atoma kodola sašķelšanu 1932. gadā, kas radīja priekšnoteikumus atomenerģētikas un kodolieroču izstrādei.
Dzimis 1897. gadā dzirnavnieka ģimenē. No 1914. gada studēja matemātiku Mančestras Universitātē. Pirmā pasaules kara laikā dienēja artilērijā. Pēc kara studēja elektrotehniku Mančestras tehnoloģijas koledžā. 1924. gadā ieguva matemātikas grādu Kembridžas Universitātē, un sāka pētniecības darbu Ernesta Rezerforda vadibā.
1928. gadā kopā ar Ernestu Voltonu sāka pētījumus protona paātrināšanā. 1932. gadā, bombardējot litiju ar protoniem, viņiem izdevās sašķelt tā kodolus.
Sākoties 2. pasaules karam, Kokrofs strādāja pie radaru izstrādes. No 1944. gada strādāja Kanādas kodolprogrammā. 1946. gadā atgriezās Lielbritānijā un kļuva par britu atomenerģijas pētīšanas galvenā centra - Atomenerģijas pētīšanas uzņēmuma (Atomic Energy Research Establishment) direktoru.
Kreuna
Kreuna (lt) ir upe Augšdaugavas novada rietumos un Panevēžas apriņķī Lietuvā. Iztek ziemeļaustrumos no Subates un kopā ar pietekām ir vienīgā Nemunas baseina upe Latvijā. Sākas Augšzemes augstienē dziļā ielejā (subglaciālajā iegultnē), kur tek cauri diviem nelieliem ezeriņiem (Baltišku un Apsānu ezeriem). Latvijas teritorijā uzņem no labā krasta pa Dzirnavupīti Lielā Subates ezera ūdeņus, no kreisā krasta — Pļentauku upes un Prodes ūdeņus. 570 m garumā līdz Prodes ietekai ir Latvijas un Lietuvas robežupe. Lietuvas teritorijā šķērso Krauneļa ezeru; lielākās pietekas ir Kraunēnu upele (kreisā) un Bačupe (labā), kā arī uzņem Naša un Obeļu ezera ūdeņus. Ietek Sartu ezera ziemeļrietumu galā. Lielākās apdzīvotās vietas krastos ir Obeļi, Pakrauņi un Kraunas Lietuvā.
Radziņa
Radziņa var būt:
Kijivas lielkņazi
Kijivas lielkņazi (uk, ru) bija Kijivas Krievzemes valdnieku oficiālais tituls no aptuveni 864. gada līdz pat 1263. gadam, kad mira lielkņazs Aleksandrs Ņevskis, jo pēc tam Kijivas valdnieki pārsvarā lietoja kņazu titulu.
1253. gadā Romas pāvests Inocents IV piešķīra pēdējam suverēnajam Kijivas lielkņazam Danielam Romanovičam Krievzemes karaļa (Rex Rusiae) titulu, ko lietoja viņa dēls Galīcijas-Volīnijas kņazs Ļevs Daņilovičs.
Pēc austrumslāvu kņazu valstu nokļūšanas Zelta Ordas atkarībā mongoļu hani par saviem vietvalžiem Krievzemē pārsvarā izvēlējās Vladimiras-Suzdaļas lielkņazus. Pēc tam, kad Lietuvas dižkunigaitija pakļāva Kijivas kņazisti, tajā valdīja lietuviešu izcelsmes Alšēnu un Aļģirda dinastijas kņazi, kaut arī līdz Aļģirda uzvarai pār Zelta Ordas haniem 1362. gada kaujā pie Siņuhas tie turpināja maksāt meslus Zelta Ordas haniem.
Izcelsme
Kijivas lielkņazu dinastija radusies no leģendārā rūsu valdnieka Rurika pēcnācējiem, kas sevi dēvēja par Rurikovičiem. Tiek uzskatīts, ka sākotnējais Kijivas valdnieku tituls ir bijis kagans (latīņu: chaganus no turku khaqan).
Lai arī rūsu valdnieki pakāpeniski saplūda ar slāvu pamatiedzīvotājiem, viņi saglabāja ciešus kontaktus ar citām vikingu valdnieku dinastijām un tika saukti vikingu vārdos. Tā, piemēram, Kijivas kņazs Jaroslavs Gudrais (vikingu: Jarisleif) apprecēja zviedru ķēniņa Olafa meitu Ingigerdu un deva patvērumu no Norvēģijas padzītajam ķēniņam Olafam II.
Subaru
Subaru ir Japānas auto kompānija, koncerna Fuji Heavy Industries meitas kompānija.
Subaru auto kompānija nodibināta 1946.g, pirmais automobilis izlaists 1954.g.
Modeļi
Orlovs
Orlovs (ru, no орёл — 'ērglis'; sieviešu dzimtē Orlova (Орло́ва)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ozolu ciems
Ozolu ciems var būt:
Kouzijs
Kouzijs var būt:
Bērzaunes pagasts
Bērzaunes pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā rietumos. Robežojas ar sava novada Aronas, Kalsnavas, Mārcienas un Vestienas pagastiem, kā arī Aizkraukles novada Vietalvas pagastu.
Daba
Pagasta teritorija atrodas Vidzemes centrālajā augstienē, izteiktā paugurainē. Pagasta ziemeļdaļā atrodas Latvijas augstākais paugurs Gaiziņkalns. Kopējā pagasta teritorija ir 11 731,1 ha, no tiem meži aizņem 5928,5 ha, lauksaimniecības zeme 4446,6 ha.
Dabas aizsardzība
Pagasta teritorija atrodas aizsargājamo ainavu apvidus Vestiena teritorijā, kurā ietilpst dabas parks Gaiziņkalns. Bērzaunes pagastā atrodas dabas piemineklis Bolēnu Veselības avots.
Vēsture
Tagadējās Bērzaunes apkārtne bijusi apdzīvota jau no agrā dzelzs laikmeta, ko apliecina daudzie arheoloģiskie atradumi un 14 pagasta teritorijā esošie senkapi un kapu kalni. Pirmās ziņas par pašreizējā Bērzaunes pagasta teritoriju datētas ar 1229. gadu, kad Rīgas arhibīskaps Bērzauni (Bersohn) izlēņoja vasaļiem fon Tīzenhauzeniem. Bērzaunes iespējamais latviskojums varētu būt "Lāča dēla" vai Lācēna pils.
Latvijā Tīzenhauzenu dzimta ir sazarojusies pēc divu sākotnējo dzimtmuižu nosaukumiem: Ērgļu (de) un Bērzaunes (de). Tīzenhauzeni mitinājās pirms 1382. gada celtajā Bērzaunes pilī, vēlāk ar nelieliem pārtraukumiem arī Bērzaunes muiža bija šīs dzimtas īpašumā.
Bērzoni par Bērzauni 19.gs. beigās pārdēvēja folklorists, publicists, žurnālists, bibliogrāfs un tautskolotājs Āronu Matīss, kurš dzimis 1858. gada 12. martā Bērzones pagasta Brencēnos. Bērzones nosaukums kā vietas apzīmējums ticis lietots līdz pat 1938. gadam, par ko liecina daudzie biedrību nosaukumi, kas tikuši pārdēvēti šajā laikā no Bērzones uz Bērzaunes („Bērzones draudzes piensaimnieku sabiedrība”, Bērzones labdarības biedrība, Bērzones draudzes lauksaimniecības biedrība, „Bērzones lopkopības pārraudzības biedrība”, u.c.). 1935. gadā Madonas apriņķa Bērzaunes pagasta platība bija 69 km² un tajā dzīvoja 1262 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Bērzaunes un Boķu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Madonas rajona Bērzaunes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidētos Boķu un Gaiziņkalna ciemus, 1968. gadā — Mārcienas ciema padomju saimniecības «Gaiziņš» teritoriju, 1973. gadā — daļu Aronas ciema. 1977. gadā Bērzaunes ciemam pievienoja vēl daļu Aronas ciema teritorijas, bet daļu Bērzaunes ciema pievienoja Aronas un Vestienas ciemiem. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Bērzaunes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.
Iedzīvotāji
Nacionālais sastāvs (2000):
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Sauleskalns (pagasta centrs), Bērzaune, Dzirnaviņas, Ozolkrogs, Muižnieki.
Transports
Cauri pagastam iet divi pirmās šķiras valsts autoceļi Bērzaune—Vestiena—Ērgļi (P81) un Pļaviņas—Madona—Gulbene (P37).
2009. gada Iecavas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Iecavas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Iecavas novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 7 kandidātu saraksti, kas veidoti no 89 kandidātiem. Iecavas novadā vēlēšanas notika 1 iecirknī.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" un "Latvijas Zemnieku savienības" apvienotais saraksts (52,68%), bet kopā novada domē iekļuva 5 no 7 sarakstiem. Dobeles novada domes vēlēšanās piedalījās 3 329 vēlētāji jeb 51,44% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 3 320, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 3 257 vēlētāji.
14. maijs
Vārda dienas
Aivita, Elfa, Elvita, Krišjānis
Hanss Arps
Hanss Arps jeb Žans Arps (de, fr; dzimis, miris ) bija vācu/franču tēlnieks, gleznotājs un dzejnieks.
Arps bija viens no dadaisma mākslas kustības radītājiem. 1920. gadā kopā ar Maksu Ernstu un sociālo aktīvistu Alfredu Grīnvaldu izveidoja Ķelnes dadaisma grupu. 1925. gadā Arps arī piedalījās pirmajā sirreālistu grupas darbu izstādē Parīzē.
Arp (nozīmju atdalīšana)
Arp var būt:
Glikoze
Glikoze ( — ‘salds’; 1960. gados neilgu laiku glikozi oficiāli dēvēja par glukozi; vīnogu cukurs, C6H12O6) ir nozīmīgs ogļhidrāts. Glikoze ir aldoheksoze (satur aldehīda grupu un 6 oglekļa atomus). Šķīdumā glikoze veido 5 tautomērās formas - aciklisko, α-glikofuranozi, β-glikofuranozi, α-glikopiranozi un β-glikofuranozi, no kurām dominē formas ar piranozes heterociklu, kas ir stabilākās heksožu formas. Cikliskā forma šķīdumā ir līdzsvarā ar aciklisko (lineāro) formu, pie pH=7 acikliskās formas īpatsvars ir 0,0026%. Glikozei ir divi spoguļizomēri L-glikoze un D-glikoze; dzīvajos organismos ir sastopama tikai D-glikoze.
Glikoze rodas fotosintēzes procesa rezultātā no ūdens un oglekļa dioksīda, izmantojot saules enerģiju. Glikoze ir nozīmīgs dzīvo organismu enerģijas avots. Glikoze ir vienkāršs cukurs, balta, kristāliska viela, kristalizējas ātri, to viegli izmanto cilvēka organisms.
Dabā glikoze brīvā veidā ir sastopama dažādos augļos. Disaharīds maltoze sastāv no divām glikozes molekulām. Disaharīds saharoze sastāv no glikozes un fruktozes un ir sastopams cukurbietēs un cukurniedrēs. Polisaharīds celuloze ir glikozes polimērs un ir sastopams visās augu šķiedrās. Citi svarīgi glikozes polimēri ir ciete (galvenokārt augos) un glikogēns (dzīvnieku organismos). Hidrolīzes ceļā no visiem glikozes polimēriem var iegūt glikozi.
Rūpnieciski glikozi galvenokārt iegūst, fermentējot cieti, kā arī hidrolizējot celulozi.
Osmaņu impērijas otrās konstitūcijas laikmets
Otrā parlamenta periods (osmaņu turku valodā: ايکنجى مشروطيت دورى, turku valodā: İkinci Meşrûtiyyet Devri) Osmaņu impērijā sākās 1908. gadā līdz ar Jaunturku revolūciju, kad sultāns Abdulhamids II bija spiests atjaunot konstitucionālas monarhijas iekārtu. Šādā valsts iekārtā valdnieka dinastija ievērojami zaudēja varu un tika sarīkotas vairākas vēlēšanas, kurās arvien lielāku varu ieguva Savienības un progresa komiteja.
Revolūcija un konstitūcijas pieņemšana
1908. gada 3. jūlijā Balkānos sākās Jaunturku revolūcija, kuras idejas ātri izplatījās visā impērijā un tā rezultātā sultāns bija spiests atjaunot 1876. gada konstitūciju un atjaunot parlamenta darbību. Nemierus izraisīja sultāna ieviestie stingrie ierobežojumi un politika. Revolūcijas organizatori un viņu atbalstītāji vēlējās, lai Osmaņu impērija paliktu nemainīga un tādēļ viņus nevar saukt par īsteniem revolucionāriem. Nemierniekus visvairāk uztrauca ikdienišķas un personiskas dabas problēmas, nevis valsts nākotne. Jaunā valsts iekārta bija izveidojusi jauna veida armijas vadību, kur virsnieku izcelsme nebija tik svarīga un viņus vairāk interesēja jaunas idejas, kas nāca no rietumu valstīm. Jaunie virsnieki, pretēji galmam tuvu stāvošajiem virsniekiem, vairs neatbildēja arī par valsts pārvaldes jautājumiem un tādēļ radās jauni amati, kas nodarbojās tikai ar valsts pārvaldi.
Pirmais sasaukums (1908)
1908. gada vēlēšanās lielu pārsvaru guva Savienības un progresa komiteja, atstājot otrā plānā Liberālo savienību, kuras priekšgalā bija princis Sabahaddins. Liberāļi bija daudz brīvāki savos uzskatos, viņi bija tuvāki galmam un viņiem simpatizēja britu politika. Jaunajā parlamentā tika ievēlēti 142 turki, 60 arābi, 25 albāņi, 23 grieķi, 12 armēņi, divi hunčaki, pieci ebreji, četri bulgāri, trīs serbi un viens vlahs. Savienības un progresa komiteja ieguva 60 balsis.
Jaunie turki, nokļuvuši pie varas, sāka ieviest jaunus noteikumus, lai veicinātu Osmaņu impērijas modernizāciju. Tika sekmēta rūpniecības attīstība un dažādas valsts pārvaldes reformas, bet pašvaldību reformas sāka arvien vairāk centralizēt valsts varu. Šī grupa vēlējās izveidot centralizētu un spēcīgu valsts pārvaldes aparātu un mazināt jebkādu jaunu ideju pārņemšanu no ārvalstīm. Toties prinča Sabahaddina grupējums centās decentralizēt varu un arvien vairāk sekmēja dažādu rietumu ideju ieviešanu.
Savienības un progresa komitejai izdevās panākt tiesību sistēmas sekularizāciju un uzsākt sieviešu izglītības finansēšanu. Viņi panāca arī nelielas izmaiņas valsts pamatskolās, bet viņiem neveicās ārpolitikā.
Jaunie turki centās atrast risinājumus impērijas sakaru un transporta modernizācijai bez nokļūšanas kāda Eiropas grupējuma vai ne-musulmaņu pakļautībā. Eiropiešiem jau piederēja daļa no Osmaņu dzelzceļa (1914. gadā: 5’991 km) un jau kopš 1881. gada valsts ārējo parādu administrēja eiropieši. Faktiski impērija bija kļuvusi par ekonomisku koloniju.
Pretapvērsums un 31. marta sadursme
1909. gada 13. aprīlī (13. martā, pēc Osmaņu kalendāra) notika sacelšanās pret revolucionāriem, jo jauno sistēmu nevarēja pieņemt lielais fundamentālistu grupējums.
Otrais sasaukums (1912)
1912. gadā Savienības un progresa komiteja jau bija ceturto gadu pie varas un 1911. gada beigās bija izveidojusies un nostiprinājusies opozīcija ar Brīvības un Antantes partija. Neskatoties uz to, Savienības un progresa savienība atkal guva virsroku, bet drīz (1912. gada 5. augustā) parlamenta darbu pārtrauca Balkānu karš pret Osmaņu impēriju, jo valstī atkal tika ieviests ārkārtas stāvoklis.
Pēc Balkānu kariem, Osmaņu impērijā faktiski palika tikai divas galvenās tautības: turki un arābi. Tika sarīkotas jaunas parlamenta vēlēšanas un tajās vislielāko daļu vietu ieguva musulmaņi, turpretī armēņu skaits gandrīz nemainījās. Savienības un progresa komitejas vietu skaits bija gandrīz divkāršojies, bet tās iekšienē radās jaunas nesaskaņas, kas to vājināja, jo tagad minoritātes bija palikušas vēl nemanāmākas. No Balkāniem pārceltie musulmaņi tika izvietoti Anatolijas rietumos un tas radīja jaunas nesaskaņas, jo armēņi kopš 1453. gada baudīja īpašu valsts aizsardzību.
1913. gadā galvenais politiskais jautājums bija armēņu un arābu musulmaņu attiecības un prasības. Osmaņu impērijas 19. gadsimta politikā galvenais jautājums bija Balkānu tautu prasības par lielāku varas decentralizāciju. 1913. gadā šādas pašas prasības sāka izvirzīt arī impērijas austrumu provinces. Līdz ar lielākās daļas kristiešu atšķelšanās pēc Balkānu kariem, Osmaņu politikā tika meklēti jauni virzieni, kur islāms bija centrālais dzinējspēks. Tā kā „ārējie spēki” šajā politikā bija vairumā kristieši, tika uzsākta politika „viņi un mēs”. Savienības un progresa komiteja 1913. gadā arvien biežāk izmantoja šādu populistisku politiku, lai paliktu pie varas. Impērijā sāka veidoties jauni komitejas atbalsta klubi un komiteja ar savu islāma propagandu un antiimperiālistisko retoriku arvien vairāk apdraudēja tradicionālo valsts pārvaldi, kas vēlāk izrādījās par galveno iemeslu tās sagrāvei.
Apvērsums (1913)
Viens no Jauno turku vadītājiem Envers pašā kopā ar citiem līdzzinātājiem no Lielās portas, 1913. gada 23. janvārī iebruka valdības sēdes laikā un Jakups Džemils nošāva kara ministru Nazimu pašā un ar varu gāza Mehmeda Kamila pašā valdību.
Viens no galvenajiem apvērsuma iemesliem bija Osmaņu impērijas graujošā sakāve Balkānu karos. Tika izveidota jauna valdība, ko vadīja Savienības un progresa komiteja ar Mahmudu Ševketu pašā priekšgalā, bet viņu nogalināja 1913. gada 11. jūnija atentātā. Viņa vietā par valdības vadītāju iecēla Saidu Halimu pašā.
Trešais sasaukums (1914)
1914. gadā tika sarīkotas jaunas, vienas partijas vēlēšanas un Savienības un progresa komiteja ieguva visas deputātu vietas. Faktiski visa vara bija nokļuvusi iekšlietu ministra Mehmeda Talata pašā, kara ministra Envera pašā un jūrniecības ministra Džemala pašā rokās. 1917. gadā Talats pašā kļuva par lielvezīru.
Pirmais pasaules karš
Sevišķas slepenības apstākļos notika sarunas, kuru rezultātā Savienības un progresa komitejas darba grupa vienojās par Osmaņu impērijas savienību ar Vācijas Impēriju Pirmajā pasaules karā. Līdz ar to impērija kļuva par Centrālo lielvalstu savienības locekli un iesaistījās karadarbībā. Osmaņu impērija palika izolēta līdz ar Bulgārijas sabrukumu un Vācijas kapitulāciju.
Savienības un progresa komitejas beigas
1918. gada 13. oktobrī Talats pašā un Savienības un progresa komitejas valdība atkāpās un mēneša beigās uz Lielbritānijas kuģa Egejas jūrā tika noslēgts Mudrosas pamiera līgums. 2. novembrī Envers pašā kopā ar Talatu pašā un Džemalu pašā aizbēga trimdā no Konstantinopoles.
Ceturtais sasaukums (1919)
Skatīt arī rakstu: Konstantinopoles okupācija
Konstantinopoles okupācijas laikā Sabiedroto vadībā notika pēdējās Osmaņu parlamenta vēlēšanas.
Okupācija (1920. gada janvāris)
1919. gada decembrī notika pēdējās Osmaņu impērijas parlamenta vēlēšanas. Jaunais 140 deputātu lielais parlaments sastāvēja vairākumā no Anatolijas un Rumēlijas tiesību aizstāvības savienības (turku valodā: Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti) locekļiem ar Mustafa Kemalu pašā priekšgalā. Viņš 1920. gada 12. janvārī Ankarā atklāja ceturto un pēdējo parlamenta sesiju.
Likvidēšana (1920. gada marts)
Līdz ar 18. marta sēdi uzskatāms, ka tika izbeigtas ierastās parlamentārisma tradīcijas Osmaņu impērijā un sultāns, kas bija palicis vienīgais impērijas vadītājs, tika pakļauts sabiedroto ietekmei. 11. aprīlī sultāns Mehmeds VI izdeva paziņojumu par parlamenta atlaišanu un apmēram simt politiķi tika nosūtīti trimdā uz Maltu.
Vairāk kā simts citu parlamentāriešu devās uz Ankaru un sastādīja jaunizveidotās Turcijas Lielās nacionālās asamblejas kodolu. 5. aprīlī
Lielais ķīris
Lielais ķīris (Chroicocephalus ridibundus) ir neliels kaiju dzimtas (Laridae) jūrasputns. Ģeogrāfisko variāciju nav. Vēl nesenā pagātnē lielais ķīris tika klasificēts kaiju ģintī (Larus), bet, 21. gadsimtā attīstoties ģenētiskajiem pētījumiem, tas līdz ar vairākām citām kaiju sugām izdalīts ķīru ģintī (Chroicocephalus). Zinātniskais nosaukums Larus ridibundus oficiāli mainīts uz Chroicocephalus ridibundus 2013. gada oktobrī.
Izplatība
Lielais ķīris sastopams lielākajā daļā Eiropas un Āzijas, no Rietumeiropas līdz Usūrijai un Kamčatkai. Nelielas populācijas mājo arī Grenlandē un Ziemeļamerikā, Kanādas un ASV ziemeļaustrumu piekrastē. Lielākā daļa populācijas ir gājputni, kas ziemot dodas uz dienvidiem, bet Eiropas un Āzijas maigāka klimata reģiona populācijas ir nometnieki. Eiropas populācijas ziemo Vidusjūras reģionā Rietumeiropā un Āfrikā, arī gar Atlantijas okeāna piekrasti Eiropā un Āfrikā, vietām iekšzemē. Āzijas populācijas ziemo Arābijas pussalas un Indijas subkontinenta Indijas okeāna piekrstēs, kā arī Austrumāzijas un Dienvidaustrumāzijas Klusā okeāna piekrastē.
Latvijā
Lielais ķīris Latvijā piemērotās vietās ir parasts ligzdotājs. Vairums ligzdojošo koloniju var novērot ezeros ar peldošas veģetācijas ceriem vai zivju dīķos. Dažu pēdējo gadu laikā lielo ķīru ligzdojošo pāru skaits strauji samazinājies. Jau vairākus gadus pēc kārtas tas kopā ar zīriņiem kā ligzdošanas vietu ir iecienījuši Preses nama jumtu Rīgā, Daugavas kreisajā krastā. Lielais ķīris ir arī ļoti parasts ceļošanas laikā, nelielā skaitā regulāri ziemo gar visu Latvijas piekrasti. Tomēr ziemojošo putnu skaits ir lielāks dienvidrietumos un gar Rīgas līča piekrasti, nereti arī Daugavas lejtecē un Rīgas apkārtnē.
Izskats
Neskatoties uz savu nosaukumu latviešu valodā, lielais ķīris (Latvijā mājo arī mazais ķīris) ir neliela auguma kaija, kuras ķermeņa garums ir 37—44 cm, spārnu plētums 94—110 cm, svars 220—350 g. Pieaugušas kaijas apspalvojums lielajam ķīrim izaug divu gadu vecumā. Vasarā tam ir šokolādes brūna galva, kas no attāluma var izskatīties melna. Tam ir gaiši pelēka mugura un spārni, kuriem lidojumā var redzēt balto spārna priekšējo malu (kontūru), kas sākas pie pleca, un melnos spārnu lidspalvu galiņus. Kakls, krūtis, vēders un aste ir balti, bet knābis un kājas sarkanas. Ap tumši brūnajām acīm tam ir sarkani, neapspalvotas ādas gredzeni. Ziemas laikā lielais ķīris zaudē brūno galvas apspalvojumu — galva kļūst balta un par brūno apspalvojumu vairs liecina tikai divi nelieli, tumši raibumi, kas atgādina "austiņas".
Uzvedība un barība
Kā lielākā daļa kaiju, lielais ķīris ziemas laikā kļūst draudzīgs un sabiedrisks. Bars kopīgi barojas un nakšņo. Lielais ķīris pamatā uzturas piekrastēs un parasti nelido tālu atklātā jūrā, kur to var novērot ļoti reti.