cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aukstais karš
Turcijas krīze
Jau Krievijas Impērija bija vairākkārt mēģinājusi nodibināt savu kontroli pār Balkānu un Mazāzijas kristiešu zemēm, kā arī iegūt Dardaneļus un Bosforu. Sabiedroto sarunās Staļins atkārtoti pieprasīja PSRS karaflotei kuģošanas brīvību pa Turcijas kontrolētajiem jūras šaurumiem. Potsdamas konferencē briti un amerikāņi īpaši neiebilda padomju vēlmei kontrolēt jūras šaurumus.
1945. gada 7. jūnijā Molotovs noraidīja turku piedāvājumu noslēgt jaunu draudzības līgumu. PSRS pieprasīja tiesības kontrolēt jūras šaurumus, izvietot tur karabāzes, kā arī apmierināt gruzīnu un armēņu teritoriālās pretenzijas Mazāzijā. PSRS prasības atbalstīja plašā armēņu diaspora pasaulē. Londonas ārlietu ministru konferencē Molotovs jau izvirzīja prasību pēc Tripolitānijas Lībijā, kur varētu izveidot karaflotes ostu. ASV un briti šo prasību noraidīja.
Turcija, kas pirms 7. jūnija bija gatava turpināt tradicionāli labās attiecības ar PSRS, sāka meklēt palīdzību pie Rietumiem. 1945. gada beigās PSRS aizvien aktīvāk pieprasīja gruzīnu un armēņu zemes. 1945. gada 2. decembrī PSRS atļāva ārzemju armēņiem pārcelties uz Armēnijas PSR. 20. decembrī presē parādījās raksts par gruzīnu tiesībām uz turku zemēm. Šai kampaņai vajadzēja ietekmēt Sabiedroto ārlietu ministru Maskavas konferenci, kas notika 1945. gada 16.-26. decembrī, un teritoriālās prasības apsīka drīz pēc tās. 1946. gada 7. augustā PSRS atkal vērsās pie Turcijas ar piedāvājumu kopīgai jūras šaurumu kontrolei, vairs nepieminot gruzīnu un armēņu teritoriālās prasības. Turcija, ar britu un amerikāņu atbalstu, šo prasību noraidīja.
Irānas krīze
Irānu 1941. gadā okupēja padomju un britu karaspēks. Jaltas un Potsdamas konferences noteica, ka Sabiedroto karaspēks pametīs Irānu 6 mēnešus pēc kara beigām. 1944. gada septembrī PSRS irāņiem pieprasīja kontroli pār naftas ieguvi. Irāņi atbildēja, ka šādas sarunas iespējamas tikai pēc okupācijas karaspēka izvešanas un ar parlamenta atbalstu. Lai nodrošinātu savu kontroli pār irāņu Kaspijas jūras piekrastes naftas laukiem 1945. gada 6. jūlijā Staļins atļāva veicināt azerbaidžāņu nacionālismu, aizstāvot ziemeļu (Azerbaidžānas PSR) un dienvidu (Irānas Azerbaidžānas) apvienošanos, kā arī atbalstīt kurdu autonomiju. Kampaņu vadīja Azerbaidžānas kompartijas vadītājs Bagirovs un PSRS aizsardzības ministrs Bulgaņins. Šo kampaņu, kas bija plānota uz ilgāku laika posmu, negatīvi ietekmēja Japānas negaidīta ātrā kapitulācija, kas iesāka sešu mēnešu termiņu, kurā okupācijas karaspēkam bija jāpamet Irāna.
Zempera Opera
Zempera opera (de) ir operas teātris Saksijas zemes galvaspilsētā Drēzdenē, Vācijā. Teātra ēka celta laika posmā no 1838. līdz 1841. gadam pēc Gotfrīda Zempera projekta, netālu no vietas, kur no 1719. gada līdz ugunsgrēkam 1849. gadā atradās Drēzdenes pirmā operas ēka — Opernhaus am Zwinger. Zempera operas ēka atrodas Drēzdenes centrālajā daļā, netālu no Augusta tilta, starp Cvingeru un Elbas upi. Ēkas galvenā fasāde vērsta pret Teātra laukumu, kura pretējā pusē atrodas Saksijas karaļu pils un katedrāle.
Būvniecības vēsture
Zempera opera tiek uzskatīta par 19. gadsimta vācu arhitektūras šedevru un vienu no ievērojamākajiem opernamiem pasaulē. Pašreizējā operas ēka ir oriģinālās, 1841. gadā pabeigtās celtnes trešā versija, ēka divas reizes gājusi bojā un vienmēr tikusi atjaunota. Zempera opera tiek saukta tās autora, arhitekta Gotfrīda Zempera vārdā.
28 gadus pēc uzcelšanas, 1869. gadā, teātra ēka gāja bojā ugunsgrēkā. Tobrīd oprojām dzīvais arhitekts Gotfrīds Zempers šajā laikā atradās emigrācijā ārzemēs, jo bija aktīvi piedalījies bruņotās sacelšanās organizēšanā 1849. gadā. Neskatoties uz šiem apstākļiem, sabiedrības spiediena ietekmē, tieši viņam tika lūgts izstrādāt jaunu ēkas projektu. Celtniecības darbus arhitekts uzticēja savam dēlam Manfredam Zemperam, tā kā pats nevarēja atgriezties Vācijā. Operas ēka nebija pilnīga vecās celtnes kopija. Izmantojot jaunākās būvniecības tehnoloģijas, tika ievērojami palielināti ēkas gabarīti, vienlaikus teātra ēkā tika ieviesti arī daudzi tehniski uzlabojumi. Ēkas fasāžu arhitektūra un interjeri tika ieturēti itāļu renesanses stilistikā. 1878. gadā, pēc septiņu gadu ilgušās celtniecības teātra ēka tika svinīgi atklāta un nodota mākslinieku un publikas rīcībā. Ikvienu pārsteidza opernama lieliskā akustika — tāda, kāda līdz šim citās teātra ēkās nebija ierasta. Kā pirmo atjaunotajā operas ēkā uzveda Gētes "Ifigēniju Aulidā" un Riharda Štrausa "Rožu karalieni".
Aukstais karš
Austrumu bloka valstis
Pēc Otrā pasaules kara Padomju Savienība mērķtiecīgi realizēja tādu politiku, lai Padomju armijas okupētajās Eiropas valstīs nodibinātu komunistiskus režīmus. Pie Austrumu bloka Eiropā piederēja šādas valstis — Albānijas Tautas Republika (līdz 1961), Bulgārijas Tautas republika, Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika, Polijas Tautas Republika, Rumānijas Tautas Republika, Ungārijas Tautas Republika un Vācijas Demokrātiskā Republika. Lai arī Dienvidslāviju kontrolēja komunisti, viņi 1948. gadā izvēlējās ievērot no Staļina neatkarīgu kursu. Vēlāk pie Austrumu bloka tika pieskaitītas arī virkne valstu, kurās pie varas bija nākuši komunisti — Kuba, Vjetnama, Laosa, kā arī virkne sociālismam simpatizējošo Trešās pasaules valstu, kas kopā veidoja globālo Padomju impēriju.
Zempera Opera
Būvniecības vēsture
Dramatisks Zempera operai, tāpat kā visai Drēzdenes pilsētai izvērtās Otrā pasaules kara noslēgums. 1945. gada 13. februāra naktī sabiedroto (angļu un amerikāņu) bumbvedēju uzlidojuma laikā Zempera opera tika sagrauta. Tikai astoņus gadus vēlāk, 1953. gadā, ēkas drupas tika iekonservētas. Opernama rekonstrukcija sākās krietni vēlāk, tikai pēc 24 gadiem tika uzsākta faktiski jaunas, trešās operas ēkas celtniecība, par kuras projektu gan tika izmantots oriģinālais Zempera projekts. Pēc astoņu gadu ilga darba 1985. gada 13. februārī, tieši 40 gadus pēc liktenīgā uzlidojuma, šī iespaidīgā ēka bija pabeigta un pirmā izrāde, kas notika uz atjaunotā teātra ēkas skatuves bija Karla Marijas fon Vēbera "Burvju strēlnieks".
Aukstais karš
Austrumu bloka valstis
Šīs valstis raksturoja:
Zempera Opera
Būvniecības vēsture
Ēkas galvenajā fasādē virs ieejas izvietota tēlnieka Johanesa Šilinga (de) skulptūrālā grupa - dievs Dionīss un Arianda, portāls dekorēts ar Šillera un Gētes skulptūrām, bet laukumā iepretim operas ēkai atrodas piemineklis Saksijas karalim Johanam, kurš atveidots sēžam zirgā.
Aukstais karš
Rietumu bloka valstis
Pie Rietumu bloka Eiropā piederēja Vācijas Federatīvā Republika, Beļģija, Dānija, Francija, Islande, Itālija, Lielbritānija, Luksemburga, Nīderlande, Norvēģija, Portugāle un Turcija.
Zempera Opera
Būvniecības vēsture
Īpašas ievērības vērti ir ne vien Zempera operas ēkas monumentālie būvapjomi un greznās fasādes, bet arī skatītāju zāle. Šī, 24 metrus garā un 27 metrus platā ar izcilu akustiku apveltītā telpa, kuru veido plaša partera daļa un četri balkoni, spēj ietilpināt 1323 skatītājus, turklāt neviena no sēdvietām neatrodas tālāk par 23 metriem no skatuves. Pēc Vācijas atkalapvienošanās Zempera opera tika oficiāli pārdēvēta par Saksijas valsts operu (de).
Aukstais karš
Aukstā kara krīzes
Bloku sacensība neaprobežojās tikai ar miermīlīgām darbībām. Gan Austrumu, gan Rietumu bloka valstis arī ar ieročiem cīnījās par savas ietekmes palielināšanu, tie gan nebija atklāti militāri konflikti starp ASV un PSRS, jo norisinājās citu valstu teritorijās. Kā pirmo šādu konfliktu var minēt Korejas karu (1950—1953). Kara rezultātā izveidojās divas valstis — Ziemeļkoreja (Korejas Tautas Demokrātiskā Republika), kurā nostiprinājās komunistiskais režīms, bet Dienvidkoreja attīstījās pa kapitālisma ceļu.
Ventspils novads
Ventspils novads ir pašvaldība Kurzemes rietumos, kurā 2009. gadā apvienoja bijušā Ventspils rajona Piltenes pilsētu ar lauku teritoriju un 11 pagastus. Robežojas ar rietumos Ventspils valstspilsētu, dienvidrietumos ar Dienvidkurzemes novadu, dienvidos ar Kuldīgas novadu un austrumos ar Talsu novadu. Novada dome atrodas Skolas ielā 4 Ventspilī.
Aukstais karš
Aukstā kara krīzes
Tomēr ar to Austrumu un Rietumu konflikts nebeidzās, tas turpinājās ar karu Vjetnamā. Vjetnamas karš bija arī ASV un PSRS pastiprināts militārs konflikts, kārtējā sadursme starp kapitālismu un sociālismu. Rezultātā krasi pasliktinājās abu lielvalstu attiecības, laika posmā no 1961. līdz 1972. gadam nenotika neviena ASV un PSRS līderu tikšanās. Karš turpinājās līdz 1975. gada pavasarim, kad visā valstī nodibinājās komunistisks režīms. ASV bija cietusi ievērojamu sakāvi. Sākās atkal jauni konflikti, kad PSRS karaspēks iegāja Afganistānā un sāka Afganistānas karu. Ekonomiskās stagnācijas dēļ ievērojami pasliktinājās PSRS pozīcijas un bruņošanās sacensībā tā sāka atpalikt no ASV. 1982. gadā nomira tā laika PSRS vadītājs, beidzās Brežņeva stagnācijas gadi un Padomju Savienībā iestājās varas krīze. 1985. gadā pie varas nāca Gorbačovs, kas sāka plašas reformas, lai atjaunotu sociālismu. Būtiskas izmaiņas notika arī ārpolitikā, jo PSRS vairs nevarēja atļauties bruņošanās sacensību, tāpēc Gorbačovs sāka aicināt pārvarēt Austrumu un Rietumu pretnostatījumu. Perestroikas rezultātā 80. gadu beigās Austrumeiropas valstīs sabruka padomju sistēma, un Varšavas līgums beidza pastāvēt.
Ventspils novads
Ģeogrāfija
Ventspils novads izvietojies Piejūras un Kursas zemienēs. Pirmā stiepjas gar Baltijas jūras piekrasti un sīkāk iedalās Irves līdzenumā ziemeļos, Ventavas līdzenumā ap Ventspili un Piemares līdzenumā dienvidos, bet Kursas zemiene novadā sastāv no Rindas līdzenuma ziemeļos un Ugāles līdzenuma dienvidos. Tas ir vienīgais novads Kurzemē, kurš fizioģeogrāfiski atrodas tikai zemienēs. Pamatā novada reljefu veido Baltijas jūras seno formu abrāzijas un akumulācijas līdzenumi ar seno krastu vaļņiem. Seno lagūnu un līču vietā māla un dūņu sanesas (īpaši Ventas lejtecē). Vietām reljefa paaugstinājumi — bijušās Baltijas ledus ezera salas (Puzes, Ugāles un Popes pacēlumi attiecīgi līdz 50, 60 un 68 m vjl). Ziemeļdaļā biežas kāpu pauguraines, dienvidaustrumos Usmas smiltāji. Kvartāra nogulumu biezums līdz 30 m, pamatieži — vidusdevona smilšakmens, aleirolīti, māls, merģelis, dolomīts. Derīgie izrakteņi — grants (Pope, Ķorsīši, Užava), māls (Stilmes, Ugāle), laukakmeņi (Pope, Vēde), saldūdens kaļķi, kūdra. Augsnes — piejūras mežu joslā galvenokārt tipiski podzolētās un smilšaina vai Ventas lejtecē putekļaina smilšmāla un māla pamata, iekšzemē galvenokārt velēngleja un velēnu podzolētās augsnes uz smilšainiem, bet pacēlumos uz morēnas smilšmāla un mālsmilts cilmiežiem. Purvos (ap 5% teritorijas) purvu augsnes. Vairāk nekā 60% novada aizņem meži, divas trešdaļas no visiem kokiem mežos ir priedes.
Nokrišņu daudzums 600 — 800 mm gadā, ar maksimumu dienvidos, Ventas un Abavas satekas rajonā. Vidējā mēneša temperatūra -3 — -4 °C janvārī, +16 — +16,5 °C jūlijā.
Vēsture
Sārnates purva mītnēs apdzīvotība zināma kopš agrā neolīta 3. gadu tūkstotī p.m.ē. 9.-10. gadsimtā novada teritoriju apdzīvoja galvenokārt vendi, dienviddaļā jaukti ar kuršiem. Līdz 13. gadsimtam kurši bija iespiedušies dziļāk novadā, savukārt vendi dzīvoja galvenokārt novada ziemeļos un gar Ventu. Rietumdaļā bija izveidojusies Ventavas zeme, austrumdaļa piederēja Vanemas zemei. 13. gadsimtā krustnešu iebrukuma rezultātā mūsdienu Ventspils novada daļa ap Usmu, Ventspili un uz dienvidiem no tās nonāca Livonijas ordeņa īpašumā, bet pārējais pēc dažām īpašnieku maiņām — Kurzemes bīskapijā. Pēc Livonijas sabrukuma bijušo ordeņa īpašumu pārņēma Polijai pakļautā Kurzemes hercogiste, bet bīskapijas daļa nonāca Piltenes apgabalā. Ar 1795. gadu novads bija Krievijas Impērijas sastāvā, ar 1797. gadu — izveidotajā Kurzemes guberņā. Piltenes apgabals saglabāja tajā autonomiju līdz 1818. gadam. Pirmā pasaules kara laikā no 1915. gada vidus teritoriju bija okupējusi Vācija. 1919. gadā tā pārgāja Latvijas kontrolē.
Teritoriālais iedalījums
Ventspils novadā ietilpst Piltenes pilsēta un 12 pagasti: Ances pagasts, Jūrkalnes pagasts, Piltenes pagasts, Popes pagasts, Puzes pagasts, Tārgales pagasts, Ugāles pagasts, Usmas pagasts, Užavas pagasts, Vārves pagasts, Ziru pagasts un Zlēku pagasts.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās
Bejs
Bejs arī begs, beks bija tituls, militāra un administratīva amata apzīmējums. Cēlies no tjurku valodu varda beg - cilts vadonis, karadraudzes vadītājs, viduslaikos pēc statusa līdzvērtīgs eiropiešu kņazs vai grāfs. Tjurku valstīs - kaganātos, sultanātos, bija viens no militāri administratīvās hierarhijas tituliem. Kā tas pierasts tjurku valodās, jēdzienam ir paralēles arī ģimenes dzīvē, kur bejs nozīmē: vīrs, laulātais, dzimtas galva.
Vēsture
7. gadsimtā rakstītos avotos bejus, kuri no cilts vadoņa vai provinces vietvalža bija kļuvuši jau par vairāku valstu valdniekiem, kuru tituls jau bija beglerbeg (burt. "beju bejs" - pēc ranga jau atbilstošs suverēnam monarham, sk. bejlerbejs). Vēsturē sastopami monarhi, kuri pēc statusa bija daudz augstāki, taču titulu nemainīja, vai arī iegājuši vēstures annālēs pamatā ar šo titulu - piemēram, viens no dižākajaiem valdniekiem 15. gadsimtā Centrālāzijā, Ulugbeks no Timurīdu dinastijas.
Osmaņu beji
Osmaņu impēriju dibināja osmaņu beji, un šis tituls saglabājās pirmajiem trim osmaņu valdniekiem - osmaņu teritorija bija viena no vairākām turku gazi Anatolijas bejlikiem, kuros Anatolija bija sašķēlusies pēc seldžuku Ikonionas sultanāta sabrukuma. Valsts galvaspilsēta bija Bursa un līdz 1336. gadam tā bija spējusi anektēt tikai Karasijas bejliku (rietumos pie Marmora jūras). 1383. gadā bejam Muradam I Kairas ēnu kalifs piešķīra sultāna titulu.
Beja tituls saglabājās arī turpmāk - rangu tabulā bija starp pašā un aga - tas bija bijušo galvaspilsētu Bursas un Edirnes vietvalžiem, Samas salas vietvaldim, Valahijas un Moldovas gospodariem. Province vai teritorija, kuru pārvaldīja bejs, bija bejlika.
Beja titulu lietoja tiem virsniekiem un amatpersonām, kurām pēc sociālā ranga nevarēja dot tik augstu titulu kā pašā un šis tituls līdz ar to kļuva par apzīmējumu nedaudz zemākai pakāpei par pašā, bet augstāks par "aga" un efendi. Tomēr, šie divi zemākie tituli bieži tika lietoti kopā bejs efendi, ar ko apzīmēja imperatoriskās princeses vīru (pilns apzīmējums: Damadi Šahjari (vārds) bejs efendi) un dēlu (Sultanzade (vārds) bejs efendi), bet viņu dēlus sauca par bejzade (beja dēls), kas faktiski bija apzīmējums princeses mazdēlam.
19. gadsimtā Osmaņu impērijā ar bejs apzīmēja pilsoņus, tāpat kā britu sers. Saskaņā ar turku valodas tradīcijām, apzīmējums bejs seko pēc uzvārda, tāpat kā latviešu valodā kungs. Mūsdienās Turcijā un Azerbaidžānā par beju sauc pieklājības formā jebkuru vīrieti.
Ulmanis
Ulmanis (de — 'ulmietis (cilvēks no Ulmas)'; sieviešu dzimtē Ulmane) ir ģermāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
NSRD
NSRD jeb Nebijušu sajūtu restaurēšanas darbnīca ir latviešu eksperimentālās mūzikas grupa, kuru 1982. gadā nodibināja Hardijs Lediņš kopā ar Juri Boiko. Tā aktīvi darbojās līdz 1989. gadam. Grupas sastāvs laika gaitā mainījās, tur darbojās mākslinieki, arhitekti, mūziķi, modes dizaineri, aktieri u.c. Veidojot alternatīvu 80. gadu profesionālajai mākslas ainai un paplašinot mākslas izpratnes robežas, NSRD ieviesa vairākus Latvijas videi būtiskus jauninājumus - eksperimentus dažādos medijos un mākslas nozarēs (performances, akcijas, videoinstalācijas, fotogrāfijas, videomāksla, mūzika un dziesmu teksti), kā arī ietekmēja mūzikas vides attīstību Latvijā un eksperimentālo "demo" ierakstu kultūru. Lai gan darbnīcas kodols: Hardijs Lediņš un Juris Boiko, palika nemainīgs, tur darbojās arī tādi cilvēki kā Imants Žodžiks, Aigars Sparāns, Dace Šēnberga, Inguna Černova un Mārtiņš Rutkis. NSRD mākslinieki bija vieni no pirmajiem Latvijā, kas aizsāka darboties videomākslas jomā. Spilgtākās NSRD akcijas bija ikgadējie ceļojumi-gājieni uz Bolderāju, izstāde “Vējš vītolos” Rīgā, performance “Dr. Enesera binokulāro deju kursi” Salaspils Botāniskajā dārzā, akcijas “Pavasara tecīla”, Aptuvenās mākslas izstādes, Starptautiskais telefonkoncerts, kurā mūzika tika atskaņota vienlaicīgi no 6 pasaules pilsētām, translējot koncertu no tīklā saslēgtām telefona līnijām; 24 stundu akcija bijušajā Japānas vēstniecības garāžā Rīgā. NSRD aktivitātes ir nošķirta un neordināra parādība 80. gadu mūzikā, mākslā un literatūrā. Dažas no grupas teorijām iezīmējas jau Hardija Lediņa arhitektūras analīzēs, postmodernisma interpretācijās un "laika gara" un "vietas atmosfēras" koncepcijās.
1970. gadi
NSRD dibinātāju Jura Boiko (izmēģinājis spēkus literatūrā, dzejā, zīmēšanā un gleznošanā) un Hardija Lediņa (iepriekš - arhitekts, kas nodarbojas ar dzīvojamās vides humanizāciju, kā arī diskžokejs Rīgā, Jūrmalā un laukos) pirmie radošie eksperimenti 70. gadu sākumā notiek samizdata literatūras jomā. Interese par nopietno - Vēberna, Štokhauzena, Perta, Keidža u.c. - un populāro laikmetīgo mūziku pasaulē ir impulss Hardija Lediņa organizētajām diskotēkām-lektorijiem, kas notiek no 1974. gada. Sākot ar 1976. gadu, Hardija Lediņa dibinātajā skaņu studijā Seque mākslinieki ieraksta pašu veidotu eksperimentālo mūziku, eksperimentē ar melodiju un ritma struktūrām. Seque studijas katalogā līdz septiņdesmito gadu beigām jau ir aptuveni 25 kopā ar draugiem ierakstītas magnetofona lentes. Šī produkcija plašāk gan nav pazīstama, taču diezgan daudz tālaika ideju un tēmu masās iznesuši Dzeltenie pastnieki (tādi hiti kā "Nāc ārā no ūdens" un "Kafejnīca") - pastāvīgi domubiedri un partneri ierakstos.
1980. gadi
Juris Boiko kļūst par vairāku grupas "Dzeltenie pastnieki" un vēlāk arī NSRD dziesmu autoru. Mūzika ietekmē Boiko un Lediņa paplašināto izpratni par skaņu kā rituālu, kā laika dimensiju un rosina skaņdarbos rastās idejas pārnest apkārtējā realitātē - akcijās. 80. gadu sākumā Hardijs Lediņš, Imants Žodžiks, reizēm pievienojoties arī Jurim Boiko un Leonardam Laganovskim, īsteno vairākas akcijas: ikgadējās gleznošanas akcijas uz/pie transporta maģistrālēm; akcijas "Bedre 1x1x1", "Pārcelšanās" un "Līnija Kurzemē".
Agrāk aizrāvušies ar avangardu, tagad ieraksta dažas dziesmas (to skaitā vēlāk plaši pazīstamās "Labrīt, putra!" un "Ciku caku caurā tumba") Lediņa diskotēkas vajadzībām - tas ir N.S.R. Darbnīcas sākums. Turpmāk tā kļūst par savdabīgu novatorisku eksperimentu salu latviešu mākslas dzīvē. Darbnīca sastāv no šādām nodaļām: Aptuvenās mākslas studija, Doktora Enesera binokulāro deju kursi, Aptuvenā pārpratuma laboratorija, Durvis "JORD" un Atkritumu kamera. Darbnīcas muzikālā darbība lielākoties izpaužas spontānās ierakstu sesijās Dzelteno pastnieku un Seque studijās vai Boiko lauku mājās, kā arī ļoti retos koncertos. Parasti tas ir vairāk vai mazāk elitāri elektronisks produkts: sākotnēji progresīva diskotēku mūzika - new wave un disco maisījums, vēlāk dominē citādākas strāvas, parādās tīri jutekliskas, meditatīvas noskaņas, izteiktāks kļūst muzikālais minimālisms, pēdējā laikā - new age mūzikas idejas, ko nereti pavada absurds un ironijas pilns vispārinājums. Par iedvesmas avotu te noder visdažādākās dzīves situācijas, avīžu sludinājumi, vecas telefongrāmatas un ceļveži pa Luvru, Ēģipti, Bolderāju u.tml. Savukārt albuma "Kuncendorfs un Osendovskis" pamatā ir literāri dramatiska situācija, kas muzikālā noformējumā ir viens no Darbnīcas aizraujošākajiem veikumiem.
Grupas pamatkodolu ilgstoši veido Lediņš un Boiko, ierakstos pēc vajadzības pieaicinot visdažādākos izpildītājus (Dzeltenie pastnieki, Inguna Černova un Daiga Mazvērsīte, Nils Īle, Ieva Akurātere, Boriss Avramecs, Edīte Baušķeniece, Eastbam u.c. ). 1988. gadā, Boiko vairāk pievēršoties citām darbības sfērām, par otru Darbnīcas meistaru kļūst kādreizējais "pastnieks" Mārtiņš Rutkis, bet tās mūziku kopš 1989. gada izplata Lediņa dibinātā un vadītā Aptuvenās mākslas aģentūra. 1988. gadā, ilggadīgas draudzības rezutātā ar Ievu Akurāteri, top magnētiskais albums „Ieva Akurātere un NSRD”.
NSRD latviešu mūzikā ienesusi vairākas iepriekš neapgūtas, taču pasaules kultūrā aktuālas atziņas, kuras nereti tālāku izplatību guvušas Dzelteno pastnieku, 19 gadu pirms sākuma u.c. tulkojumā. Kaut intelekts un koncepcija te dominē pār dabisku muzikalitāti, NSRD ir viena no astoņdesmito gadu savrupākajām un savdabīgākajām parādībām vietējā mūzikā.
NSRD aktivitātes neaprobežojās tikai ar muzikālu darbību, bet saistījās arī ar videoierakstiem, akciju ("Pastaiga uz Itāliju" Piebalgā u.c.) un izstāžu (Aptuvenās mākslas pirmā izstāde Planetārijā 1987. gadā, "Kurmis alā" - 1988. gadā) organizēšanu.
Līdzās praksei, akcijām, mūzikai, video, utt. NSRD sniedz nozīmīgu ieguldījumu arī mākslas teorētisko aspektu skaidrošanā - "postmodernisma" virziena interpretācijā, kā arī attīsta patstāvīgu aptuvenās mākslas koncepciju, kas pirmo reizi īstenota 1987. gada Mākslas dienās notikušajā izstādē Zinību namā. 80. gadu beigās NSRD aktivitātēs iesaistās Mikijs Rēmans, Indulis Bilzēns, kā arī Latvijas tape-art kustības krusttēvs Roberts Gobziņš, u.c. 1988. un 1989. gadā NSRD piedalās izstādē "Rīga - latviešu avangards" Rietumvācijā. Drīz pēc šīs izstādes NSRD beidz savu pastāvēšanu.
1990. gadi
1991. gadā NSRD uzved performanci “Māja”, kuru 2006. gadā restaurē Raimonda Vazdika un Dzintars Krūmiņš.
Pēdējā avangarda ansambļa "19 gadi pirms sākuma" uzstāšanās notiek 1991. gada pavasarī „zaļo” rīkotajā festivālā Arkādijas parkā — Inguna un Daiga ir nesen kā izgājušas pie vīriem, privātās dzīves aktualitātes kavē muzikālo daiļradi. Rišķis deviņdesmitajos pieslēdzas blūza grupai Fortress, Slava sadarbojas ar Kasparu Rolšteinu, Inguna šad tad uzspēlē ar brāli, afroperkusionistu Nilu Īli, fragmentāri piedaloties NSRD retajos uznācienos. Pateicoties Hardija Lediņa iniciatīvai, 1992. gadā tika izdota 19 gadu kasete, kurā gan nav ietvertas ne tuvu visas radītās dziesmas. Šo robu aizpilda pilnais ierakstu albums „1988 — 1990”.
2000.—2004. gads
2002. gadā mirst viens no grupas dibinātājiem - Juris Boiko. Tā paša gada 20. decembrī ar koncertu un deju stundu klubā Depo tika atzīmēta NSRD labāko dziesmu izlases izlaišana. Izlasē apkopotas 16 dziesmas, kuras tapušas grupas 20 darbības gadu laikā. Tieši Jurim arī tiek veltīts šis albums. Albuma tapšanā piedalījušies arī daudzas citas, latviešu new wave šūpulim tuvu stāvošas personas — Ingus Baušķenieks, Inguna Černova, Roberts Gobziņš, Ufo, Uģis Vītiņš, Ilgvars Rišķis, Viesturs Slava, Kaspars Rolšteins un citi. Koncertā Depo kopā ar Hardiju Lediņu muzicē Nils Īle, Viesturs Slava un Edīte Baušķeniece. Tūlīt pēc koncerta Hardijs Lediņš visiem klātesošajiem nolemj pasniegt deju stundu, kuras laikā atmiņā tiks atsvaidzinātas 80. gadu sākumā it īpaši klubā Oktobris ļoti populārās NSRD dejas. Bez NSRD vēl šajā pasākumā dalību ņēma dīdžeji Kaspars Ozols, Pulkveža šefs Miks, kā arī radio NABA dīdžeji, kuri spēlē dažāda novirziena new wave klasiku.
2003. gadā tiek izdots Kaspara Rolšteina un Hardija Lediņa jeb apvienības Ideal Standart albums „Genādijs klauvē pie durvīm” (Radošā Laboratorija), kas ir viens no retajiem eksperimentālās mūzikas precedentiem Latvijas mūzikas dzīvē. Ideal Standart „Genādijs klauvē pie durvīm” ir dziesmu cikls, kura galvenais varonis ir santehniķis Genādijs — cilvēks ar zelta rokām, tā aizmetņi meklējami jau dažās 1997. gada idejās, kad tapa garadarbs „Rolstein On The Beach”. Kopumā ieraksts sasaucas ar Hardija Lediņa radošo darbību leģendārajā Latvijas elektronikas pionieru grupā NSRD, protams, skaņas tehniskā kvalitāte ir atbilstoša mūsdienām, ko varētu teikt arī par kompaktdiska vizuālo noformējumu. Plate tiek iesaiņota digi pack formātā. Paši autori, smejoties, šo darbu dēvē par „popmūziku inteliģentam cilvēkam”. Spilgts piemērs tam, ka albums ir saistīts ar NSRD, ir albuma otrais skaņdarbs „Sūdi”, kuram cauri vijas dīvainas skaņas, kas brīžiem atgādina veca modinātājpulksteņa atsperes tirkšķēšanu, bet brīžiem asociējas ar ko nedaudz rupjāku. Papildus ļoti jaukajam un jautrajam dziesmas tekstam (“Viss iekrita sūdos. Tad pienāca klāt Genādijs un teica: “Labdien, kungs. Ņebespokoitjes, ja viskrebu”), iespējams vilkt paralēles ar NSRD pērli — dziesmu „Fridrihsons (dziesma)” no albuma „Medicīna un māksla”. Arī to caurvija lielākoties neartikulētas skaņas un kakofonija, kas radās, čīgājot kādā pamestā Kristapa ielas dzīvoklī atrastu čellu un vienlaicīgi mēģinot dziedāt. Vairāk nekā stundu ilgajā albumā, kas tapis Kaspara Rolšteina mājas ierakstu studijā laika posmā no 2001. līdz 2003. gadam Rolšteins un Lediņš klausītājam vēstī par santehniķa Genādija dzīvi un tās raibumiem („Laimīgais Genādijs”, „Genādijs klonē ceturto sievu” utml.). Skaņas materiālam iedvesmu vīri ir smēluši grupas King Crimson ģitārista Roberta Fripa un ambientās mūzikas vectētiņa Braiena Īno daiļradē.
2004. gada 15. maijā Rātslaukuma pazemē NSRD ieskandēja arhitektu karnevālu „Kājām gaisā”. Vieglā dūmakā pāris metrus zem Rolanda statujas starp skaņām, krāšņām gaismas izrādēm slīdēja nebijušu sajūtu baudītāji — tika izveidoti sanākušo dalībnieku tēli un maskas: vīreļi un sieveles kājām gaisā, velns draudzīgā eņģeļa apskāvienā, tukla balerīna ar botēm kājās un citi maskās tērpušies. Hardija Lediņa paraugdemonstrējumiem roku, kāju un kakla staipīšanā sekoja gandrīz visi. Pasākumā piedalījās arī citas grupas: Dzelzs Vilks, Anastacia Sound Factory, Keksi ar basģitāristu Aleksandru Sircovu un Regīna (grupa). Pasākuma organizētāji ir apvienība AF2000, arhitektūras studenti, kas mācības profesijā sāka 2000. gadā.
2004. gadā mirst otrs grupas dibinātājs - Hardijs Ledinš.
2005.—2009. gads
2005. gada februārī Latviešu avangarda mākslas grāmatā un izstāžu zālē „Arsenāls” gaismā tiek celtas latviešu 80. gadu avangarda mākslas parādības - izstāde "Robežpārkāpēji: Laikmetīgā māksla 80 gadi". Nozīmīga vieta tajā ir mākslas un mūzikas grupas NSRD veikumam. Savukārt grāmatas veidolu tikko ieguvis šīs grupas pārstāvju Jura Boiko (1954-2002) un Hardija Lediņa (1955-2004) avangarda romāns "Zun". Romāns "Zun" sarakstīts septiņdesmito gadu beigās, un par romānu to var dēvēt visai nosacīti - drīzāk tas ir mēģinājums sacerēt radikālu, plašai auditorijai neakceptējamu tekstu, kurā 20. gadsimta modernismam raksturīgā absurda un sirrealitātes izjūta tiktu papildināta ar sadzīvisku padomju absurdu. Lai gan grāmatas pēcvārdā Pēteris Bankovskis NSRD poētiku skata tikai sociālā kontekstā kā alkatīgu vēlmi absorbēt mākslas parādības, kurām aiz padomju "dzelzs priekškara" ienākt nebija ļauts, tīši juceklīgais, fragmentārais un pareizrakstību ignorējošais romāns ir interesanta liecība par laiku, kad veidojās Jura Boiko un Hardija Lediņa savdabīgā humora izjūta, literārais un muzikālais talants. Vairāki tajā klejojošie tēli un pateicieni vēlāk kļuva par viņu dziesmu vai akciju sastāvdaļu. Turklāt Boiko vēlāk izdeva dzejoļu krājumu un divas atdzejojumu grāmatas.
Divus gadus pēc mākslinieka un mūziķa Hardija Lediņa nāves, klajā tika laists kompaktdisks „Dziesmas neuzrakstītai lugai”, ko mākslinieks kopā ar NSRD pārstāvjiem un draugiem sāka veidot 2003. gadā. Platē dzirdamas jaunas Hardija Lediņa un viņa sadarbības partnera un drauga Ojāra Apiņa komponētās dziesmas ar dzejnieces Liānas Langas vārdiem. Dziesmas iedziedājuši: Edīte Baušķeniece, Roberts Gobziņš un aktrise Gundega Ozolīte. Dziesmu ieraksti tapuši Eksperimentālās mūzikas laboratorijas studijā, ko vada Ojārs Apinis.
„Šeit vienlaikus sastopamas gan agrīnajiem NSRD ierakstiem raksturīgas notis („Baklažāna kungs” nez kāpēc prātā atsauc „Resnos putnus”, savukārt „Devītā dziesma” — Kuncendorfa piedzīvojumus Ķīnā un karstvīna receptes), gan arī svaigāku veikumu atblāzmas. Tā, piemēram, „Biju Inde, Biju Klons” tīri labi iederas „Genādija” eksperimentālajā skaņu plūsmā, savukārt instrumentālais 'S' atgādina „Rolstein On The Beach” un „Lambs In City Landscape”. (Andrejs Veitners)
Papildus platē ietverti trīs unikāli, līdz šim nedzirdēti Hardija Lediņa iedziedāto dziesmu ieraksti, no kuriem viens ir 1962. gadā tapušais „Zviedru Tautasdziesma”. Plates vāku rotā Lilijas Dineres zīmējums. Izdevuma bukletā lasāms muzikoloģes Daigas Mazvērsītes ievadraksts, kurā vērtēts jaunais ieraksts un Hardija Lediņa radošā darbība kopumā. Disku izdeva projektu un sabiedrisko attiecību birojs Idea Media sadarbībā ar VKKF. Informatīvo atbalstu projektam sniedza Radio Naba, un albumu varēja iegādāties mūzikas ierakstu veikalos „Upe”.
2007. gada septembrī projektā "Mobilais Muzejs" Laikmetīgās mākslas centrs DVD formātā izdeva Hardija Lediņa un Kaspara Rolšteina operas "Rolstein On The Beach" (1997) ierakstu. Izstāde "Mobilais Muzejs" tika atvērta Andrejsalā, Korpusu cehā, un izstādē piedalījās latviešu un ārvalstu mākslinieki, savukārt projektu telpā "Ēdnīca" bija apskatāma būtiska izstādes sastāvdaļa — Sorosa Mūsdienu mākslas centra-Rīga (SMMC-Rīga) materiālu retrospektīva, kas ir arī viens no Sorosa fonda Latvija 15 gadu jubilejas notikumiem. 90. gados SMMC-Rīga bija nozīmīgākā institūcija, kas nodrošināja pilnvērtīgu laikmetīgās mākslas pastāvēšanu un procesu fiksēšanu. Albuma izdevējs ir Laikmetīgās mākslas centrs (sadarbībā ar "DV Studiju") un vāciņa dizainu veidojis Indulis Gailāns.
Raglapju dzimta
Raglapju dzimtā (Ceratophyllaceae) ir tikai viena ģints -, kas izplatīta visā pasaulē, no polārā loka līdz tropiem. Raglapes vienmēr ir pilnīgi iegremdētas ūdenī un nekad neaug uz sauszemes - tām nav sakņu. Barības un minerālvielas uzsūc ar visu auga virsmu.Lapas ir sakārtotas mieturos. Viendzimuma, vienmājas ziedi ir neuzkrītoši un izvietojas lapu žāklēs. Auglis — riekstiņš. Latvijā ir konstatētas 2 sugas.
Latvijas futbola izlase 1932. gadā
Spēles
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Ādolfs Sīmanis, Voldemārs Roze, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Jānis Škincs, Voldemārs Žins (Alfrēds Verners 30'), Arkādijs Pavlovs.
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Rūdolfs Kronlaks, Jānis Lidmanis, Ēriks Bēze (Arnolds Tauriņš 13'), Ēriks Pētersons, Jānis Škincs (Aleksandrs Priede 46'), Alberts Šeibelis, Arkādijs Pavlovs.
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Aleksandrs Priede (Alfrēds Verners 46'), Alberts Šeibelis, Ēriks Pētersons, Ludvigs Dudaņecs.
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Voldemārs Bērziņš, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Ludvigs Dudaņecs (Arvīds Bradiņš 46').
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Aleksandrs Stankus, Rūdolfs Kronlaks, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Aleksandrs Priede (Voldemārs Bērziņš 46'), Ēriks Pētersons, Alberts Šeibelis, Hermanis Jēnihs.
🇱🇻 latvia: Jānis Kļaviņš; Rūdolfs Kundrāts, Rūdolfs Slavišens, Voldemārs Bērziņš, Rūdolfs Kronlaks, Jānis Lidmanis, Arnolds Tauriņš, Hermanis Jēnihs, Alberts Šeibelis, Ēriks Pētersons, Arkādijs Pavlovs.
Krievvalodīgie
Krievvalodīgais (ru) — sarunvalodā lietots apzīmējums krievu valodas lietotājam, kuram tā ir dzimtā valoda vai kurš tai dod priekšroku ikdienā un ģimenē, neatkarīgi no viņa tautības vai valstiskās piederības.
Cilvēku, kam krievu ir dzimtā valoda, ir apmēram 145 miljoni. Pēc šī rādītāja tā ir 8. lielākā valoda pasaulē (skatīt Lielākās dzimtās valodas). Kopā ar tiem, kuriem krievu valoda ir pirmā vai otrā svešvaloda, krievu valodas pratēju skaits visā pasaulē ir 255—280 miljoni.
Lielākais krievvalodīgo skaits ir Krievijā, kā arī Krievijas kaimiņzemēs — Baltkrievijā, Ukrainā, Kazahstānā, Moldovā, Latvijā, Igaunijā. Liela krievvalodīgo kopiena ir arī Izraēlā.
Krievvalodība Latvijā
No 19. gs. vidus līdz 1917. gadam krievu valodai Latvijas teritorijā bija valsts valodas loma, un no 1944. gada līdz 1991. gadam starptautību saziņas valodas loma, kas krievvalodīgajiem sadzīvē deva virkni priekšrocību, salīdzinot ar latviešiem (virknē jomu priekšrocības bija latviešvalodīgajiem), bet pēc 1989. gada tā savu statusu zaudēja.
Pēc 2000. gada tautas skaitīšanas datiem krievu valodu Latvijā pārvalda 81,2% iedzīvotāju un krievu valoda ir dzimtā 37,5% iedzīvotāju. Krievu valoda Latvijā ir plaši lietota kā saziņas valoda starp dažādu tautību pārstāvjiem, un tās pratēju kopumu daudzi neuzskata par skaidri izdalāmu mazākumgrupu.
NBC
National Broadcasting Company (NBC) ir ASV komerciālais televīzijas kanāls, kas darbību uzsāka kā radio stacija. Kanāla vadība atrodas Ņujorkā, ASV.
To 1926. gadā izveidoja Radio Corporation of America, NBC ir pirmais lielais pārraides kanāls ASV. 1986. gadā kontroli pār to pārņēma General Electric. Pašlaik NBC ietilpst NBCUniversal sastāvā. Pirmā radio pārraide bija, savukārt televīzijas —.
Hofa
Hofa var būt:
Rēzekne (nozīmju atdalīšana)
Rēzekne var būt:
1758. gads
1758. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Zemgale
Zemgale ir viena no latviešu vēsturiskajām zemēm, kas agrāk bija cieši saistīta ar Kurzemes un Sēlijas zemēm, tādēļ to robežas ir izplūdušas. Lielākā daļa Zemgales teritorijas ir līdzenums, atšķirībā no pārējām latviešu vēsturiskajām zemēm, kurās ir arī augstienes.
Vēsture
Pirmo reizi rakstu avotos Zemgale (Simkala) ir pieminēta rūnu rakstos uz Mervalas rūnu akmens pēc 1000. gada m.ē. Vikingu sāgā par Ingvaru Tālbraucēju (Yngvars saga víðförla) apdziedātajos notikumos vēstīts, ka zviedru karalis Olavs (Olof Skötkonung, ap 980—1022) sūtījis savu dēlu Ānundu (Anund Jakob, karalis 1022—1050) un Ingvaru Tālbraucēju ar trim kuģiem pie zemgaļiem (Seimgaler) pēc mesliem. Nonākuši Zemgalē viņi sasauca sapulci, kurā pārliecināja virsaišus un zemgaļu ķēniņu maksāt meslus, taču trīs virsaiši tam nav piekrituši un pulcējuši karaspēku. Zemgaļu ķēniņš deva vikingiem savu karaspēku, kas uzvarēja zviedru pretiniekus un samaksāja meslus ar zeltu, sudrabu un citām mantām.
Pēc senkrievu hronikām zināms, ka 1107. gadā zemgaļi pie Daugmales sakāva iebrukušo Polockas kņazistes karaspēku, kas vēlējās tiem uzspiest meslu atkarību, radot tam 9000 vīru lielus zaudējumus.
Zobenbrāļu ordeņa, kristīto līvu, letgaļu un Pleskavas karaspēks 1236. gadā iebruka zemgaļu Saules zemes teritorijā, tagadējā Šauļu apriņķī. Apvienotais zemgaļu un žemaišu karaspēks Saules kaujā sakāva krusta karotājus. Krita ordeņa mestrs Folkvins un gandrīz visi ordeņa brāļi, tādēļ Zobenbrāļu ordeni likvidēja un izveidoja Livonijas ordeni kā Vācu ordeņa daļu. Ar Romas pāvesta rīkojumu par Zemgales bīskapijas dāvināšanu un dalīšanu Rīgas arhibīskaps, Rīgas domkapituls un Vācu ordeņa virsmestra vietnieks 1254. gada aprīlī pēc izlozes sadalīja Zemgali trīs daļās. Rīgas arhibīskapam tika Silene un Žagare (vēlāk tika atdotas Lietuvai), Rīgas virsbīskapijas domkapitulam Dobene un Spārnene (vēlāk tika atdotas Livonijas ordenim), bet Vācu ordenim Tērvete un Dobele. Livonijas ordeņa mestrs Konrāds no Feihtvangenas 1281. gadā ar 14 000 karavīriem aplenca Tērvetes pili un zemgaļi piekrita maksāt nodevas. Tomēr karadarbība atjaunojās un 1286.—1290. gadā krustneši pilnīgi izpostīja Zemgales ziemeļu daļu un tās iedzīvotāji kopā ar zemgaļu karaspēku pārcēlās uz nepakļautajām zemgaļu un žemaišu zemēm tagadējās Lietuvas teritorijā, kur turpināja cīņas Lietuvas dižkunigaitijas karaspēka sastāvā.
Teritorija
Pēc 1819. gada reformas Zemgalē ietilpa Kurzemes guberņas galvaspilsēta Jelgava un Bauskas, Dobeles (pēc 1920. gada 31. maija — Jelgavas apriņķis) un Tukuma apriņķi.
Pēc 1949. gada reformas
Pēc apriņķu likvidēšanas 1949. gada 31. decembrī Zemgalē izveidoja Auces, Bauskas, Dobeles, Elejas, Jelgavas un Tukuma lauku rajonus. 1956. gada 7. decembrī likvidēja Elejas rajonu, tā teritoriju iekļaujot Auces, Bauskas un Jelgavas rajonos.
1959. gadā Tukuma rajonam pievienoja Kandavas rajonu, Dobeles rajonam Auces rajona austrumdaļu, bet Bauskas rajonam Baldones rajona dienviddaļu.
Pēc 2008. gada reformas
Pēc Latvijas Republikas Saeimā 2008. gada 18. decembrī pieņemtā "LR Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likuma" Zemgalē atradās 11 novadi un 1 republikas pilsēta:
Pēc 2021. gada reformas
Pēc 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas un Latviešu vēsturisko zemju likuma pieņemšanas otrajā lasījumā Zemgalei kā latviešu vēsturiskajai zemei pieder:
Antoņenko
Antoņenko (uk, no personvārda Antons (Анто́н)) ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Pitoni (nozīmju atdalīšana)
Pitoni var būt:
Čūskas
Citas nozīmes
Jurijs Andropovs
Jurijs Andropovs (ru; dzimis, miris ) bija padomju politiķis, Padomju Savienības komunistiskās partijas CK ģenerālsekretārs no līdz viņa nāvei 15 mēnešus vēlāk. PSRS Valsts drošības komitejas priekšsēdētājs (1967-1982), kas Brežņeva vadības laikā pakāpeniski palielināja VDK kontroli pār Padomju Savienības iekšpolitiku un ārpolitiku.
Dzīvesgājums
Dzimis īsi pirms Pirmā pasaules kara sākuma 1914. gadā Stavropoles guberņas Nagutskas stacijā. Viņa izcelsme vēl arvien ir neskaidra, pēc paša rakstītās autobiogrāfijas datiem viņa tēvs bijis dzelzceļa telegrāfists Vladimirs Andropovs, bet māte Jevgēņija Flekenšteine (Евгения Карловна Флекенштейн), kas esot cēlusies no bagātu Somijas ebreju juvelieru ģimenes (viņa partijas iesauka vēlāk bijusi "juvelieris"). Tomēr Maskavas adrešu grāmatas liecina, ka viņa māte 1914. un 1915. gadā ir strādājusi par Minsbaha sieviešu ģimnāzijas mūzikas skolotāju Maskavā. Lai slēptu ārlaulības grūtniecību, viņa salaulājusies ar telegrāfistu Andropovu. Neilgi pēc dēla piedzimšanas māte pametusi viņa tēvu un aizbraukusi uz Tveras guberņu. Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām viņa 1921. gadā atgriezās Ziemeļkaukāzā, apprecējās ar dzelzceļnieku Viktoru Fjodorovu un apmetās uz dzīvi Mozdokas pilsētā tagadējās Ziemeļosetijas-Alānijas teritorijā, mirusi 1927. gadā.
1930. gadā Andropovs sāka strādāt par telegrāfistu Mozdokā, 1932. gadā iestājās Ribinskas jūrskolā, kur sāka savu komjauniešu funkcionāra karjeru. 1937. gadā kļuva par VK(b)P kandidātu, tomēr vairākus gadus tika pētītas viņa vecāku biogrāfijas, tādēļ Andropovam nācās attaisnoties un veikli falsificēt datus par savu izcelsmi. Viņš pārcēlās uz Jaroslavļas pilsētu, kur 1938. gadā izvirzījās par komjaunatnes komitejas pirmo sekretāru un 1939. gadā tika beidzot uzņemts komunistiskajā partijā.
Pēc Ziemas kara 1940. gadā pārcēlās uz jaundibinātās Karēļu-somu PSR galvaspilsētu Petrozavodsku, kur darbojās kā Republikas komjaunatnes komitejas pirmais sekretārs. Pēc Otrā pasaules kara beigām 1947. gadā kļuva par Karēļu-Somu PSR VK(b)P CK otro sekretāru, 1951. gadā neklātienes studiju ceļā pabeidza Petrozavodskas Valsts Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultāti. Studēja arī Maskavas partijas augstskolā, bet nespēja iegūt diplomu līdz pat 1967. gadam, kad kļuva par VDK priekšsēdētāju.
Pēc Staļina nāves 1954. gadā viņu iecēla par PSRS vēstnieku Ungārijā, organizēja Ungārijas revolūcijas militāru apspiešanu 1956. gadā. 1957. gadā viņu iecēla par atbildīgo par sakariem ar Austrumu bloka valstu komunistiskajām partijām pie PSKP CK, 1961. gadā ievēlēja par PSKP CK locekli. Neilgi pēc Hruščova atstādināšanas no amata Andropovu 1967. gadā iecēla par VDK priekšsēdētāju un PSKP CK Politbiroja locekļa kandidātu, viņš spēlēja izšķirošo lomu lēmuma pieņemšanā par Prāgas pavasara militāro apspiešanu 1968. gadā. 1973. gadā viņš kļuva par PSKP CK Politbiroja locekli. 1979. gadā iniciēja valdības gāšanu Kabulā, kas izraisīja Afganistānas kara sākšanos. Veicināja karastāvokļa ieviešanu Polijas arodbiedrību kustības apspiešanai 1981. gadā, tomēr šoreiz neatbalstīja Padomju armijas invāziju.
Andropova reformas
1982. gada 22. novembrī Andropovs sasauca Centrālkomitejas plēnumu, kurā signalizēja neapmierinātību ar jauno tehnoloģiju ieviešanas problēmām un pasludināja ekonomikas "paātrinājuma" saukli. Viņš signalizēja kadru izmaiņas un kritizēja transporta, metalurģijas un celtniecības ministrijas.
1982. gada decembrī izvērsās ārpus darbavietām esošo cilvēku tvarstīšana. Milicija sāka tvarstīt cilvēkus uz ielām, kinoteātros un veikalos, lai noskaidrotu, kāpēc viņi neatrodas darbā. Ražošanā ieviesa reformas, kas atgādināja 1965. gada Kosigina reformas, uzņēmumiem ļāva paturēt daļu peļņas un būs neatkarīgākiem no centrālās plānošanas norādījumiem. Pārtikas veikalu plauktos parādījās lētāks degvīns un liels daudzums Austrumeiropā ražotu plaša patēriņa preču.
Sākās korumpēto amatpersonu aresti un veiktas tīrīšanas augstākajos varas ešelonos. 1983. gadā sākas cīņa pret sistēmisko korupciju Uzbekijas PSR.
Andropovs sāka augstāko partijas un valdības darbinieku maiņu, kas turpinājās Čerņenko varas laikā. Ilgstoši amatus ieņēmušos ar godu nosūtīja pensijā, vai aizrotēja uz prestiža amatiem. Kopumā Centrālkomitejā un PSRS valdībā nomainīja 30% darbinieku, bet republiku un reģionu vadībā 20%. No 10 PSKP sekretāriem nomainīja 3, no 23 PSKP Centrālkomitejas departamentu vadītājiem nomainīja 8, no 153 apgabalu vadītājiem nomainīja 35. No 64 valdības ministriem nomainīja 12, no 24 valsts komiteju vadītājiem nomainīja 12. No aptuveni 300 Centrālkomitejas locekļiem 8 nomira, 18 devās pensijā, 42 pārcēla citos amatos un 2 atbrīvoja no amata. Jaunieceltie darbinieki vidēji bija 10 - 15 gadus jaunāki par iepriekšējiem. Novecojošos pensionārus aizvietojot ar pusmūža vadītājiem. Daudzi no jaunieceltajiem Gorbačova varas laikā ieņēma augstākos amatus, kā nākamais PSRS Ministru padomes priekšsēdētājs Nikolajs Rižkovs un Gorbačova padomnieks Jegors Ļigačovs.
Andropovs par savu politisko pēcnācēju vēlējās redzēt Mihailu Gorbačovu, kurš bija jaunākais Politbirojā. Patiesie viņa plānoto reformu apjomi un mērķi nav zināmi, jo Andropovs drīz mira, taču PSRS pastāvēšanas aizstāvji uzskata, ka viņam būtu mēģinājis valsti attīstīt līdzīgi Ķīnai – vienlaicīgi liberalizēt ekonomiku un saglabāt partijas diktatūru.
1757. gads
1757. bija parastais gads, kas sākās sestdienā.
Pitonu dzimta
Pitonu dzimta ir čūsku apakškārtas dzimta. Šīs čūskas nav indīgas un tās var sastapt Āfrikā, Āzijā un Austrālijā. Daži pārstāvji no šīs dzimtas ir starp lielākajām čūskām uz pasaules. Šajā dzimtā ietilpst astoņas ģintis un 26 sugas.
Sistemātika
ietilpst 8 ģintis:
Personālūnija
Personālūnija ir divu vai vairāku monarhisku valstu savienība viena valdnieka virsvadībā. Personālūnijā atšķirībā no citām savienībām abu (vai vairāku) valstu savienība realizējas tikai caur valdnieka personu, piemēram, abu valstu monarhiem stājoties savstarpējā savienībā vai vienas valsts monarham tajā pašā laikā esot arī otras valsts monarham. Atsevišķajām valstīm saglabājas sava iekšējā valsts struktūra, likumdošana, paražas utt.
Mūsdienās
Kopš 1931. gada kā personālūnija formāli pastāv bijušo Britu impērijas koloniju Karaļvalstu Sadraudzība. Lai arī dalībvalstis formāli atzīst Apvienotās Karalistes monarhu Čārlzu III par savas valsts galvu, lielākā daļai dalībvalstu ir savi valsts vadītāji. Bez Apvienotās Karalistes tajā ietilpst arī Kanāda (kopš 1931), Austrālija (kopš 1939), Jaunzēlande (kopš 1947) Kuka Salas un Niue, Jamaika (kopš 1962), Bahamu Salas (kopš 1973), Grenāda (kopš 1974), Papua-Jaungvineja (kopš 1975), Tuvalu (kopš 1978), Zālamana salas (kopš 1978), Sentvinsenta un Grenadīnas (kopš 1979), Sentlūsija (kopš 1979), Antigva un Barbuda (kopš 1981), Beliza (kopš 1981), Sentkitsa un Nevisa (kopš 1983).
1755. gads
1755. bija parastais gads, kas sākās trešdienā.
Stone Sour
Stone Sour ir trīskārt Grammy balvai nominēta ASV smagā roka grupa no Des Moinas, Aiovas. Grupas dibinātāji ir Korijs Teilors, Slipknot solists un bijušais bundzinieks Džoels Ekmans.
Sākums
Teilora draugs, Šons Ekonomaki, pievienojās pēc neilga laika, ieņemot basģitārista vietu. Grupa spēlēja klubos un bāros ar dažādiem ģitāristiem, nereti ar jaunu ģitāristu katru uzstāšanās reizi. Pa to laiku grupa ierakstīja 2 demo kasetes, 1992. gadā un 1994. gadā. Neilgi pēc tam, 1995. gadā, grupai pievienojās Džims Rūts, kas vēlāk darbojās grupā Slipknot. Grupa bija izveidota un 1996. gadā viņi izdeva vēl vienu demo kaseti. Dziesmas viņi vēlāk izmantoja 2002. gadā savā pirmajā albumā Stone Sour. Grupas nosaukums radies no alkoholiska dzēriena, ko gatavo no viskija un apelsīnu sulas.
Skijorings
Skijorings (no no — ‘slēpju braukšana’) ir sporta veids, kurā sacensības notiek ziemā pa sniegu vai ledu slēpotāju velkot ar motociklu, motorkamanām, auto, zirgu vai suņiem. Latvijā attīstīts ir motosporta paveids, kad ar "solo" motociklu tiek vilkts slēpotājs uz slaloma slēpēm, kurš turas aiz motocikla piestiprinātā auklā, attīstot ātrumu līdz pat 120 km/h.
Motoskijorings
Motoskijorings ir ziemas sacensības, kurās piedalās ekipāžas - sportisti ar motocikliem un slēpotāji. Tās notiek brīvā dabā, uz sniega seguma trasē, izmantojot mērenu reljefu vai ūdenskrātuves vai izveidojot mākslīgi no dabīgā vai mākslīgā sniega.
Igaunijas Aizsardzības spēki
Igaunijas Aizsardzības spēki (et) ir vienots Igaunijas bruņoto spēku, kuros ietilpst armija (Kaitsevägi), flote, gaisa spēki (ohuvägi), kā arī zemessardze (kaitseliit), nosaukums. To uzdevums ir aizsargāt savas valsts teritoriju, tās suverenitāti un citi uzdevumi.
Bruņojums
Igaunija 2016. gada 6. janvārī ar Norvēģiju parakstīja līgumu par 35 lietotu, Zviedrijā ražotu kaujas mašīnu CV 90 iegādi. Šo vieglo tanku piegāde sākta 2016.gadā un tie piedalījās Igaunijas armijas parādē 2017. gada 24. februārī, Igaunijas neatkarības 99. gadadienā.
Cukurs C-6 Trīs Zvaigznes
Cukurs C-6 Trīs Zvaigznes bija vieglā tāllidojuma lidmašīna, ar kuru Herberts Cukurs no 1936. gada 20. oktobra līdz 1937. gada 16. jūlijam veica lidojumu no Rīgas līdz Austrumāzijai un atpakaļ, pārlidojot pāri 22 valstīm Eiropā un Āzijā, izņemot PSRS. Ceļojuma laikā Cukurs sūtīja fotogrāfijas un ceļojuma aprakstus žurnālam "Atpūta" no Serbijas, Indijas, Kambodžas, Borneo, Filipīnām, Malaizijas. Lidmašīna gaisā bijusi kopsummā 277 stundas un nolidojusi 40 045 km.
Lidmašīnas raksturojums
Herberts Cukurs lidmašīnu uzbūvējis 1935. gadā pēc atgriešanās no sava Gambijas lidojuma. Pēc saviem lidojuma radītajiem līdzinājās ar rietumu tā laika iznīcinātajiem. Būves izmaksas sasniedza 24 000 latu, daļu izdevumu sedza Kara ministrs Jānis Balodis — nauda tika izlietota apšuves izgatavošanai, Horda laku rūpnīca veica lidmašīnas nokrāsošanu, VEFs deva radiostaciju, 3-diapazonu, telegrāfa režīmā sazinājās — 600 km attālumā, telefona režīmā -150 km, un elektroaprīkojumu.
Ziepniekkalns
Ziepniekkalns ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Zemgales priekšpilsētā, kurā ietilpst arī Rīgas pilsētas daļas Šosciems un Ozolciems. Ziepniekkalna apkaimes robežas ir pilsētas robeža (Jelgavas šoseja, Tīraines iela, Vienības gatve), Ziepniekkalna iela, Bauskas iela, Doles iela, Bieķengrāvis, Salu tilts, Kārļa Ulmaņa gatve, Vienības gatve, pilsētas robeža.
Ziepniekkalna apkaimes kopējā platība ir 10,917 km², kas ir nedaudz vairāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Šīs apkaimes robežas lielā mērā ir skaidri identificējamas pa galveno ielu trasēm, kā arī kontekstā ar plānoto, bet vēl nerealizēto, Dienvidu tilta trešās kārtas izbūves trasi apkaimes D daļā. Apkaimē iezīmējas vismaz 2 daudzfunkcionālie centri — ap Tadaiķu un Valdeķu ielas krustojumu "vecajā" Ziepniekkalnā un ap trolejbusu galapunktu Ziepniekkalna mikrorajonā jeb "jaunajā" Ziepniekkalnā. Apkaimes A un DA daļa ir funkcionāli vāji saistīta ar pārējo apkaimes teritoriju, tāpēc pašreiz Ziepniekkalna apkārtne ir grūti uzskatāma kā telpiska un funkcionāli vienota teritorija. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 16 300 metri.