cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stīvens Spīlbergs
Bērnība
vietējā kinoteātrī bija neparasta pirmizrāde – divas stundas ilga mākslas filma "Debesu ugunis", kuru Stīvens Spīlbergs bija uzņēmis kopā ar citiem skolēniem. Filmas sižetā citplanētieši nolaupa cilvēkus, lai tos izstādītu kosmiskajā zoodārzā. Filmu finansēja Stīvena vecāki: projektā tika ieguldīti apmēram 600 ASV dolāru, filmēšanas grupu bez maksas ēdināja viņa māte, maketa veidošanā palīdzēja tēvs.
Debija
Kalifornijā, uz kurieni pārcēlās Spīlbergi, Stīvens divas reizes mēģināja iestāties Dienvidkalifornijas Universitātes kinoskolā, taču abas reizes tika noraidīts ar verdiktu: "pārāk bezcerīgs". Tad viņš iestājās tehniskajā koledžā, bet vasaras brīvdienās uzņēma 20 minūšu filmu "Emblins", kura viņam kļuva par caurlaidi uz lielo kino. 1969. gadā kinokompānija Universal Pictures pēc "Emblina" noskatīšanās ar jauno režisoru noslēdza līgumu par seriāla "Nakts galerija" (1969) uzņemšanu. Pēc diviem gadiem Spīlbergs uzņēma savu pirmo pilnmetrāžas filmu "Duelis" (1971). Filma, kas bija veidota televīzijai, ieguva Grand Prix balvu tikko izveidotajā fantastisko filmu festivālā "Avoriazs", un pēc šīs veiksmes tā tika pielāgota lielajiem ekrāniem.
"Žokļi"
Nākamā filma Spīlbergam atnesa pasaules pazīstamību un slavu. 1975. gadā Spīlbergs uzņēma šausmu filmu/trilleri "Žokļi", kas filmas veidotājiem deva milzīgus ienākumus. Filma ierindojās trešajā vietā 1970. gadu kopsavilkumā, kases ieņēmumi bija 471 miljoni dolāru. Nelielas amerikāņu pilsētiņas stāsts, kuru terorizē lielā baltā haizivs-cilvēkēdāja, ir radis turpinājumu vēl trīs filmās: "Žokļi 2" (1978, režisors Žano Švarcs), "Žokļi 3" (1983, režisors Džo Alvešs) un "Žokļi: Atriebība" (1987, režisors Džozefs Sardžents).
"Trešās pakāpes tuvie kontakti"
1977. gadā Spīlbergs uzņēma zinātniskās fantastikas filmu "Trešās pakāpes tuvie kontakti", kurā stāstīts par mēģinājumu veidot kontaktus ar ārpuszemes civilizāciju. Pirms filmas veidošanas Spīlbergs cītīgi izpētīja daudzos ziņojumus un citu pieejamo informāciju par NLO, personīgi tikās ar cilvēkiem, kuri, pēc viņu sacītā, tikušies ar citplanētiešiem. 1980. gadā tika izdota šīs filmas speciāli rediģētā versija. Tā ir par trim minūtēm īsāka un ar citādu nobeigumu: zemes iedzīvotāji tomēr ieiet citplanētiešu kosmosa kuģī, kur redz spilgtu gaismu ar izplūdušu citplanētieša siluetu. Filma kļuva par vienu no ienesīgākajām sava laika filmām.
"1941"
Filma "1941", kas uzņemta 1979. gadā, ir viena no retajām Spīlberga kino neveiksmēm.
Tomēr, neskatoties uz neveiksmīgajiem kases ienākumiem, filma tika nominēta trim "Oskariem" nominācijās "Labākais operatora darbs", "Labākie vizuālie efekti" un "Labākā skaņa".
"Indiana Džonss"
Pēc četriem gadiem Spīlbergs ar filmu "Pazudušā šķirsta meklējumos" (1981) uzsāka savu slaveno sēriju par Indianu Džonsu - 1930. gadu Amerikas koledžu arheoloģijas pasniedzēju un viņa fantastiskajiem ceļojumiem uz tālākajām pasaules malām (par varoņa prototipu kļuva vācu arheologs un rakstnieks Oto Rāns). Šie trīs "komiksi" vēl vairāk palielināja režisora skatāma un ienesīga kino veidotāja reputāciju. Pārējās filmas daļas ir "Indiana Džonss un likteņa templis" (1984), "Indiana Džonss un pēdējais krustakarš" (1989) un "Indiana Džonss un kristāla galvaskausa karaļvalsts" (2008). Pēdējā daļa iznāca 2008. gadā. Uzsākot izrādīšanu, pirmajā nedēļas nogalē filma ASV nopelnīja vairāk nekā 100 miljonus dolāru. Ceturto filmas daļu uzņemt gatavojās drīz pēc "Indiana Džonss un pēdējais krustakarš" iznākšanas, tomēr pusotras desmitgades laikā darbs pie filmas netika tālāk par dažiem scenārija variantiem. 2002. gada maijā tika noslēgts līgums ar Frenku Darabonu par scenārija uzrakstīšanu, Darabona uzrakstīto scenāriju apstiprināja Harisons Fords un Stīvens Spīlbergs, bet 2004. gadā to noraidīja Džordžs Lūkass. 2005. gada scenārija rakstīšanai tika uzaicināts Džefs Natansons, ar viņa uzrakstītā scenārija pieslīpēšanu nodarbojās Deivids Keps Spīlberga un Lūkasa uzraudzībā. Filma tika uzņemta nevis ar digitālo kinokameru, bet gan uz kinolentes. Stīvens Spīlbergs atteicās no lielākās daļas datora veidoto specefektu, izmantojot klasiskos paņēmienus. Pie darba ar filmu tika uzaicināti daudzi no tiem, kas jau bija strādājuši pie tās iepriekšējām daļām. Filma ieņēma augstāko pozīciju starp 2008. gada filmām ar vislielāko kinokļūdu un nesakritību skaitu.
"Citplanētietis"
1982. gadā notika fantastiskās filmas "Citplanētietis" pirmizrāde. Filmas scenāriju Spīlbergs kopā ar Melisu Metisoni bija sācis rakstīt jau Indiana Džonsa pirmās daļas filmēšanas laikā. Šīs filmas uzņemšana ilga astoņus mēnešus.
Jaunie eksperimenti
1980. gadi Spīlbergam bija sava veida jaunu eksperimentu un pavisam citādu filmu veidošanas laiks. Vēl viņš uzsāka plašus producēšanas darbus, esot 1984. gadā paša veidotās kinokompānijas Amblin Entertainment īpašnieks, kas savukārt mūsdienu skatītājam padarīja slavenus tādus režisorus kā Džo Dante, Džons Lendiss, Toubs Hūpers, Roberts Zemekis. Ar Spīlberga līdzdalību tika izlaists vairāk nekā simt filmu — "Atpakaļ nākotnē", "Kurš iegāza trusīti Rodžeru?", "Gremlini", "Viesuļvētra", "Vīri melnā", "Katastrofa", "Zorro maska" un daudzas citas.
Mercury (kosmiskais projekts)
Mercury projekts bija pirmā ASV pilotējamā kosmisko lidojumu programma, kuru realizēja no 1959. līdz 1963. gadam. Projekta mērķis bija Zemes orbītā nogādāt cilvēku, ko paveica Mercury-Atlas 6 ar Džonu Glenu. Sākotnējo izpēti un plānošanu veica National Advisory Committee for Aeronautics, bet pēc NASA izveides projektu pārņēma tā.
Nosaukums Mercury ņemts no romiešu dieva Merkura vārda, kuru uzskatīja par ātruma simbolu. Merkurs arī ir Saules sistēmas iekšējā planēta, kura kustas ātrāk par citām.
Mercury projekta izmaksas tiek lēstas aptuveni 384 miljoni USD (2,8 miljardi 2008. gada dolāros).
Šeihs Muszafars Šukors
Šeihs Muszafars Šukors ir beidzis Kebangsaan universitāti ortopēdiskajā ķirurgijā, un strādā par ārstu ortopēdu universitātes slimnīcā Kualalumpurā.
Kosmiskais lidojums
2006. gada martā Šukors tika izvēlēts kopā vēl ar trijiem malaiziešiem pirmā Malaizijas kosmonauta kandidātam no 11 tūkstošiem pretendentu. Visi četri devās uz Krieviju, lai veiktu medicīniskās pārbaudes par pielaišanu lidojumam kosmosā. Medicīnas komisija atzina viņa veselību par atbilstošu. 2006. gada 9. oktobrī Šeihs sāka treniņus Kosmonautu sagatavošanas centrā netālu no Maskavas. 2007. gada jūnijā Šukors izgāja sagatavošanas kursu ASV Džonsona Kosmiskajā centrā Hjūstonā.
Malaizijas kosmonauts tika iekļauts 2007. gada oktobra SKS 13. viesekspedīcijā uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS) ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-11, ar kuru uz staciju bija paredzēts doties 16. ekspedīcijas dalībniekiem Jurijam Maļenčenko un Pegija Vitsonei.
Sojuz TMA-11 starts notika 13.10 UTC no Baikonuras kosmodroma Kazahstanā. Pēc 10 dienām, 21 stundām un 14 minūtēm viņš kopā ar 15. ekspedīcijas dalībniekiem Fjodoru Jurčihinu un Oļegu Kotovu atgriezās uz zemes kosmosa kuģī Sojuz TMA-10.
Vermlandes lēne
Vermlandes lēne (sv) ir Zviedrijas lēne, kas atrodas valsts rietumos, Svēlandes vēsturiskajā zemē. Robežojas ar Dālarnas, Vesterjētlandes un Erebrū lēnēm. Lēnes centrs ir Kārlstāde.
Rīgas vēsture
Rīgas vēsture ir vēstījums par Rīgas pilsētas attīstību no tās dibināšanas brīža līdz mūsdienām.
Uzskata, ka Rīgas vietā pirms tam ir atradusies Daugavas līvu apmetne (liv) ar ostu, kuru krustneši izmantoja kā galveno atbalsta punktu Livonijas krusta karu laikā. 1225. gadā Rīga ieguva pilsētas tiesības un kopš 1255. gada bija arhibīskapa sēdeklis un plašas baznīcas provinces centrs. 1282. gadā Rīgas pilsēta noslēdza pastāvīgās tirdzniecības partnerības līgumus ar Visbiju un Lībeku, tā liekot pamatus vēlākajai Hanzas savienībai.
Pilsētas dibināšana
Rīga kā lībiešu osta un apdzīvota vieta pastāvējusi jau pirms 1158. gada, pēc 1158. gada šeit vācu tirgotāji kā viesi nodibina savu faktoriju.
Senākajā Livonijas hronikā, t.s. Indriķa hronikā minēts (IV nodaļas 5. paragrāfā), ka 1200. gadā, kad kur Daugavas grīvas lībiešu vecākais Aso ierādīja bīskapam Albertam vietu (locum) apmetnes celšanai Daugavas labajā krastā, apmēram 15 km attālumā no upes ietekas jūrā.
1201. gada vasara: "Savas konsekrācijas trešajā gadā bīskaps, atstājis ķīlniekus Vācijā, ar krustnešiem, kurus varēja sadabūt, atgriezās Līvzemē, un tajā pašā vasarā uz plaša lauka, kuram līdzās varēja būt kuģu osta, tika celta Rīgas pilsēta."
Ierādītās vietas dienvidu un austrumu dabiskā robeža bija Daugavas pieteka — Rīgas upe (vēlāk saukta arī par Rīdzeni, tai sašaurinoties - Rīdziņu). Pie Rīgas upes ietekas Daugavā bija izdevīga vieta ostai — paplašinājums, — t.s. Rīgas ezers. Blakus atradās vietējo iedzīvotāju ciemi (Rīgas lībiešu ciemi — viens pie Rīgas ezera, otrs — pie Rīgas upes ietekas Daugavā). Hronikas V nodaļā minēts, ka 1201. gadā esot sākts celt Rīgas pilsētu plašā jeb klajā laukā (in campo spatioso), kura tuvumā bijis iespējams ierīkot ostu (V:1), 1202. gadā esot ieradies Alberta brālis Engelberts ar pirmajiem namniekiem (cives) (VI:2), bet pēc tam bīskaps pārcēlis no Ikšķiles uz Rīgu arī Livonijas bīskapijas sēdekli.
Avoti nav vienoti jautājumā par pilsētas dibinātāja personu. Vecākā Livonijas atskaņu hronika min, ka "pēc tam drīz bīskaps Bertolds sāk celt Rīgu kā jau vīrs, kas nāk, lai paliktu šeit labuprāt". Arī citi avoti: Jaunākā Livonijas atskaņu hronika, Vartberges Hermanis, Augustīns Eicedijs, Johans Renners un Baltazars Rusovs, Dionīsijs Fabricijs un Kristians Kelhs, par Rīgas pilsētas dibinātāju dēvēja bīskapu Bertoldu.
Tikai 16. gadsimta beigās sarakstītajā Bazīlija Plīnija Rīgas vēsturē dzejā atkal minēts bīskaps Alberts kā pilsētas dibinātājs. Kopš 1740. gada, kad pirmo reizi tika nodrukāta Indriķa hronika, historiogrāfijā iegājās kā vispārpieņemts pilsētas vēsturi sākt ar 1201. gadu un par tās dibinātāju pieņemt bīskapu Albertu.
13. gadsimts
Pirmie tirgotāji, kas uzsāka dzīvi jaunajā apmetnē un bīskapa ļaudis savām pirmajām būvēm apkārt uzberot zemes valni un uzceļot noasinātu koka pāļu žogu — palisādi. Pēc 1204. gada lietuviešu un līvu karagājiena uz Rīgu 1207. gadā tika uzsākta mūra celtniecība, kuru pēc kuršu uzbrukuma 1210. gadā pagarināja līdz Daugavai, un nocietinājumu siena ieslēdza arī vietējo iedzīvotāju ciemus, bet kopš 1234. gada mūris apjoza arī pilsētas ziemeļu daļu - nu 2,2 km garais mūris norobežoja no apkārtnes 28 ha lielu pilsētu (sīkāk skat. Rīgas nocietinājumi). Pie apmetnes Rīgas upē bija dabiskā osta (vismaz 50 m plats un 3–5 m dziļš akvatorijs), kuru paplašināja un nostiprināja krastus (skat. arī Rīgas kuģis). Pilsētas tiešais sizerens bija Rīgas arhibīskaps (kurš, savukārt, bija pakļauts pāvestam un Sv. Romas impērijas imperatora vasalis), bet pašpārvaldi un tiesu nodrošināja no ievērojamākajiem namniekiem ievēlēta Rīgas rāte (pirmo reizi Rīgas rāte jau kā esoša struktūra minēta dokumentā, kas datēts ar 1226. gada 18. aprīli, skat arī Rīgas rāte). 1225. gadā tika apstiprinātas Rīgas namnieku un Rīgas pilsētas tiesības - t.s. Visbijas-Rīgas jeb Gotlandes-Rīgas tiesības. Bīskapa laicīgo varu pilsētā pārstāvēja tā iecelts fogts jeb soģis (advocatus), kura uzdevums bija izšķirt biskapa vārdā visus konfliktus, kas rastos pilsētnieku starpā. Bīskapa militāro varu realizēja ar tā svētību dibinātais Zobenbrāļu ordenis (vēlāk arī paša bīskapa vasaļi bruņinieki).
Lai nepieļautu tik svarīgā vietā izveidoties nocietinātam centram, kas kontrolētu visus reģiona tirdzniecības ceļus, uzreiz pēc Rīgas izveidošanas sākās citu vietējo cilšu uzbrukumi tai. Jau 1203. gadā Jersikas valdnieks Visvaldis kopā ar lietuviešiem tai uzbruka. Nākamajā gadā Rīgai uzbruka lietuvieši kopā Aizkraukles un Lielvārdes lībiešiem. 1205. gadā Rīgu apdraudēja Vidzemi sirojošais lietuviešu kunigaitis Svelgatis, un rīdziniekiem izdevās uzbrukumu novērst tikai ar sava sabiedrotā zemgaļu vadoņa Viestarda palīdzību. 1206. gadā Rīgu apdraudēja Polockas kņazs Vladimirs. 1210. gadā Rīgu ielenca kuršu karaspēks, ieradies kuģos pa jūru (turpmāk kuršu uzbrukuma atvairīšanas dienu - 13. jūliju, Sv.Margaritas dienu, - rīdzinieki svinēja kā svētku dienu). 1215. gadā Daugavas grīvu bloķēja, nogremdējo ar akmeņiem pildītas laivas, un pilsētu ielenca sāmsalieši. Taču ieņemt Rīgu nevienam neizdevās.
1255. gada 20. janvārī Romas pāvests Aleksandrs IV pēc Rīgas arhibīskapa Alberta lūguma apstiprināja Rīgu par metropolīta sēdekli, turklāt noteica, ka Rīgas vārdā turpmāk titulējama arī visa baznīcas province un tās arhibīskaps, neaizskarot Romas baznīcas un Vācu ordeņa tiesības. 1256. gadā bīskapam Albertam nācās atteikties no savām feodālā senjora tiesībām apstiprināt amatā pilsētas soģi, bet 1257. gada 15. maijā pāvests Aleksandrs IV atbrīvoja Rīgu no desmitās tiesas maksāšanas. 1275. gadā Vācu ordenis no Svētās Romas impērijas ķeizara Rūdolfa Hābsburga ieguva tiesu varu Rīgas pilsētā. 1287. gada karagājienā uz Rīgu zemgaļu karaspēks uzbruka pilsētas ziemeļu vārtiem un kaujā nogalināja, ievainoja vai saņēma gūstā daudzus Vācu ordeņa brāļus, bet Rīgas pilsētā neiebruka. Pēc uzvaras pār zemgaļiem 1290. gadā samilza pretstāve starp Vācu ordeni un Rīgas pilsētu, tas noveda līdz Livonijas pilsoņu karam, kas ilga vairākus gadu desmitus.
Ekonomika
Pēc sava ģeogrāfiskā novietojuma Rīga veidojās vietā, kur beidzās Daugavas upes tirdzniecības ceļš un sākās jūras ceļš, t.i. vietā, kur preces tika pārkrautas no jūras kuģiem upes laivās un otrādi. Līdz ar to tā jau pirmajās desmitgadēs sāka veidoties par nopietnu tirdzniecības centru Baltijas jūras austrumu krastā. Novietojuma izdevīguma ziņā ar Rīgu varēja sacensties un to pārspēt tikai Danciga un Kēnigsberga (vēlāk arī Pēterburga). Papildus priekšrocības Rīgai deva plašais sauszemes tirdzniecības ceļu tīkls: ceļš no Daugavas grīvas caur Kursu un Žemaitiju uz Prūsiju, ceļš uz lietuviešu zemēm (caur mūsd. Bausku), ceļš gar jūras krastu uz Pērnavu, ceļš caur Vidzemi uz Tērbatu, Pleskavu un Novgorodu, ceļš gar Daugavas labo krastu uz Vitebsku un Polocku. Līdz ar to Rīgas galvenais ienākumu avots bija kā tirdzniecības tranzītmezglam. 1282. gadā Rīgas pilsēta noslēdza pastāvīgās tirdzniecības partnerības līgumus ar Visbiju un Lībeku, tā liekot pamatus vēlākajai Hanzas savienībai.
Gadsimta vidū pilsētai jau piederēja visai plaši zemes īpašumi - t.s. Rīgas patrimoniālais apgabals, - kurus tā visbiežāk dabūja kā atlīdzību par piedalīšanos karagājienos vai atpērkot no brīvajiem zemniekiem.
Balstoties uz netiešiem avotiem (hronikas, namnieku un tirgotāju saraksti, parādu grāmatas), aptuveni noteikts, ka 13. gadsimta sākumā Rīgā dzīvoja aptuveni 1000 cilvēku, 30. gados vairāk nekā 2000.
14. gadsimts
Gadsimta sākumā Rīgas pilsēta savienībā ar arhibīskapu piedalījās pilsoņu karā pret Ordeni. Šajā laikā Rīga militāri cieši sadarbojās ar Lietuvas lielkņazisti, bet 1320. gados Lietuvas lielkņazu uzdevumā veica to ārējos maksājumus. Kara kulminācija bija 1329. gadā, kad oktobrī Ordeņa karaspēks aplenca pilsētu un pilnībā to bloķēja. 1330. gada 20. martā Rīgas rāte vienojās ar Ordeni par padošanās noteikumiem. Lai simboliski demonstrētu Rīgas sakāvi, pilsētniekiem nācās izlauzt mūrī plašu atveri, pa kuru, nevis pa vārtiem, pilsētā iejāja mestrs ar pavadoņiem. 30. martā tika apzīmogots Rīgas padošanās līgums (ko 1332. gadā apstiprināja Svētās Romas impērijas ķeizars Ludvigs IV kā pilsētas augstākais senjors), saskaņā ar kuru visas Rīgas privilēģijas zaudēja savu spēku. Rīga kļuva par vienu no ordeņa pārvaldītajām Livonijas Konfederācijas pilsētām. Tika atceltas virkne arhibīskapa tiesību pār pilsētu. Turpmākās desmitgades pagāja Ordeņa un arhibīskapu strīdos par tiesībām valdīt Rīgā, un rīdzinieku politiskajos manevros, cenšoties panākt iepriekšējo privilēģiju atjaunošanu un jaunu privilēģiju iegūšanu. 1340. gados Rīgas tirgotāji ieguva starpnieku privilēģiju, kas noteica, ka Rīgā iebraukušie citu pilsētu tirgotāji darījumus varēja slēgt tikai ar Rīgas tirgotāju starpniecību, un tas rīdziniekiem deva lielu peļņu. Gadsimta vidū sākās aktīvāka Rīgas līdzdalība Hanzas savienības politikā (līdz tam Hanzas savienība nekādi nebija Rīgai palīdzējusi, kā tikai uzstājusies kā starpnieks pamiera līgumu slēgšanā), 1380. gadā pat atsakoties dot karavīrus karam pret Tērbatas bīskapiju, jo ar Tērbatas pilsētu to saistīja savstarpējās palīdzības līgums savienības ietvaros.
14. gadsimta pirmajā pusē Rīgā dzīvoja 6-7 000 cilvēku, bet gadsimta otrajā pusē (pēc mēra epidēmijas) 4-5 000.
15. gadsimts
1406. gada Kopusas tirdzniecības līgumā ar Lietuvas pakļautībā esošo Polockas pilsētu Rīga panāca netraucētu tirdzniecību pa Daugavu un brīvu tirgošanos Polockā. Ievērojami rīdzinieku pašapziņu un pilsētas lomu pastiprināja jaunizveidotais Livonijas landtāgs, kurā drīz tika izveidota pilsētu kūrija (kaut arī Livonijā bija 15 apdzīvotu vietu ar pilsētu tiesībām, noteicošās balsis kūrijā bija Rīgai, Rēvelei un Tērbatai, kuras bieži lēma jautājumus visu pārējo pilsētu vārdā). Pilsēta bija jau tik spēcīga, ka 1423. gadā Rīgas rāte atsacījās sodīt par krāpšanos tirdzniecībā ar sāli tirgotāju Hermani Klempovu, un pat bija tā dēļ gatava sākt karu pret Ordeni, un tikai visa Landtāga lēmums lika pilsētai samierināties un maksāt sodu. 1451. gadā Rīga pat uzsāka slepenas sarunas ar Prūsijas savienību par iespējamu spēku apvienošanu pretstāvei Ordenim. Taču atklāti Ordeņa uzbrukuma draudi piespieda pilsētu piekāpties un parakstīt 1452. gada 30. novembrī Salaspils līgumu par Rīgas vienlaicīgu pakļaušanos diviem feodālajiem senjoriem - Livonijas ordenim un Rīgas arhibīskapam. Turpmākās desmitgades pagāja, Rīgas pilsētai diplomātiski lavierējot starp abiem senjoriem un cenšoties atgūt savas brīvības. 1479. gadā pilsēta atbrīvojās no viena senjora - pēc neveiksmīgas februārī sākušās karadarbības ar Ordeni, arhibīskapu Stodevešeru saņēma gūstā, kur tas 12. jūlijā mira. Turpinājās pilsētas rātes centieni samazināt Ordeņa kontroli pār pilsētu.
15. gadsimtā pilsētnieku skaits bija aptuveni 8 000 cilvēku, no kuriem, kā 1452. gada novembrī, Rīgas domkapitula prāvests Nagels min savā aicinājumā Livonijas ordenim, 1/3 daļa bijuši nevāci.
16. gadsimts
Zināms, ka 1510. gadā Rīgas Rātslaukumā tika izgreznota Ziemassvētku egle, šo gadaskaitli uzskata par pirmo dokumentēto šīs Ziemassvētku tradīcijas aprakstu. To par godu Kristus dzimšanai ar papīra ziediem izgreznoja Mengalvju brālības tirgotāji. Pakāpeniski šī tradīcija attīstījās un izplatījās visā kristīgajā pasaulē. Citi avoti liecina, ka pirmā Ziemassvētku egle tikusi izgreznota Igaunijas galvaspilsētā Tallinā jau 1441. gadā, tomēr šim faktam trūkst rakstisku liecību. 16. gadsimta 20. gados Rietumeiropā sākusies reformācija samērā drīz sasniedza Rīgu. Reformācijas ietekmē 1535. gadā Livonijas ordeņa mestrs piešķīra Rīgai ticības brīvību. Kopš tā laika baznīcas lietu pārvalde nonāca rātes pārziņā, tika pārņemti baznīcu un klosteru īpašumi, Rīgas Domskolu pārveidoja par luterāņu skolu, franciskāņu klosterus — par nabago patversmēm.
16. gadsimta vidū (pirms Livonijas kara) iedzīvotāju skaits sasniedza 12-16 tūkstošus. Rīga bija viena no lielākajām Baltijas jūras piekrastes pilsētām.
17. gadsimts
Poļu-zviedru kara sākumā tika pastiprināta Rīgas nocietinājumu sistēma, un 17. gadsimta sākumā zviedru mēģinājumi ieņemt pilsētu beidzās neveiksmīgi, līdz 1621. gada septembrī pēc ilgstoša aplenkuma Rīga padevās. Ilgstošais pagrimums tirdzniecībā, kā cēlonis bija karš, tika pārvarēts līdz gadsimta vidum, kad visaugstāko līmeni sasniedza linu, pelnu, meža materiālu, ādas un tauku eksports. Otrā Ziemeļu kara laikā tiem laikiem milzīgs Krievijas karaspēks vairākus mēnešus aplenca Rīgas cietoksni, bet bija spiests atkāpties. Gadsimta beigās par nozīmīgākajiem eksporta produktiem kļuva graudaugi un vasks. Visu 17. gadsimtu Rīgas pilsēta bija viens no nozīmīgākajiem Zviedrijas kreditoriem, Rīga kļuva par Zviedrijas karaļvalsts lielāko pilsētu.
Skat. arī Rīgas citadele 17. gadsimta demogrāfisko situāciju ietekmēja ilgstošs karš, bads, mēris, kā arī ekonomiskais pagrimums - gadsimta beigās Rīgas iedzīvotāju skaits samazinājās līdz 10 000.
18. gadsimts
18. gadsimts sākās ar Ziemeļu karu (1700—1721). 1701. gadā pēc uzvaras pār krieviem pie Narvas Rīgā ieradās Zviedrijas karalis
1709. gadā Pētera I karaspēks aplenca Rīgu, un pēc deviņiem mēnešiem tā bija spiesta padoties. Pilsēta stipri bija cietusi apšaudēs, un mēra epidēmijas laikā mira aptuveni puse Rīgas iedzīvotāju. Pēc kara pilsēta kļuva par Rīgas guberņas (vēlāk — Vidzemes guberņas) administratīvo centru.
18. gadsimta pirmajā pusē pilsētas iedzīvotāju skaitu negatīvi ietekmēja Ziemeļu karš un mēris. 1720. gadā Rīgā bija mazāk kā 6 tūkstoši, 1728. gadā aptuveni 10 000 iedzīvotāju. 1782. gadā Baltijas guberņās sākās pirmā t.s. iedzīvotāju revīzija. Rīgas iedzīvotāju revīziju (izņemot 10. revīziju) sarakstos ierakstīja visus civiliedzīvotājus, tādējādi ir samērā precīzi zināms faktiskais iedzīvotāju skaits pilsētā. 1709. gada amatnieku saraksti rāda, ka "vācu" amatos strādā 440 amatnieku, bet "nevācu" - 526 amatnieki (turklāt sarakstā nav uzskaitīti Pārdaugavas nevācu amati: zvejnieki, enkurnieki, pārcēlāji, loči un mucu šķirotāji).
19. gadsimts
Arī 19. gadsimts nāca ar jaunu karu. 1812. gadā Napoleons uzbruka Krievijai. Lai aizstāvētos pret iespējamo Napoleona uzbrukumu, ar pilsētas vadības ziņu tika nopostītas un nodedzinātas Rīgas priekšpilsētas. Tomēr, kā vēlāk izrādījās, šis solis bija pārsteidzīgs — Napoleons Rīgai nemaz neuzbruka.
Eiropā 18. un īpaši 19. gadsimtā palielinājās tirdzniecības apjoms, kas veicināja Krievijas eksporta pieaugumu. Rīga organiski iekļāvās šajā procesā, kļūdama par vienu no galvenajām Krievijas ostas pilsētām. Pilsētas attīstība kļuva īpaši strauja pēc tam, kad 1856. gadā Krievijas Impērijas valdība atļāva likvidēt Rīgas cietoksni, t.i. nojaukt pilsētas nocietinājumus un būvēt mūra ēkas priekšpilsētās. 1861. gadā tika uzbūvēta dzelzceļa līnija Rīga—Dinaburga, kas caur Daugavpili savienoja Rīgu ar Pēterburgu un citām pilsētām. 1866. gada likums par amatniecības un rūpniecības brīvību pilnīgi likvidēja cunfšu monopoltiesības. 19. gadsimta 2. pusē izveidojās jauna Rīgas rūpniecības seja — metālapstrāde, mašīnbūve, ķīmiskā rūpniecība, šķiedru apstrāde, vadmalas, ķemmdzijas audumu ražošana, papīra, porcelāna, fajansa, korķu ražošana, kokzāģēšana.
Līdz ar kapitālistisko attiecību rašanos pilsētas dzīvē veidojās rūpniecības proletariāts un buržuāzija. Jaunās šķiras nomainīja līdzšinējo kārtu struktūru pilsētā. Tās, īpaši strādniecība, skaitliski strauji pieauga pēc zemnieku brīvlaišanas Vidzemē (1817) un Kurzemē (1819). Rīgas strādnieku šķiras veidošanās process noslēdzās 19. gadsimta 90. gados. Nabadzīgo iedzīvotāju skaita pieaugums izraisīja sociālas problēmas. Jau 1870. gados notika pirmie streiki, bet nozīmīgākais bija 1899. gada Rīgas dumpis. Liela nozīme strādnieku kustības veicināšanā bija Jaunajai strāvai, kas radīja pamatu sociāldemokrātu darbībai.
No 18. gadsimta beigām līdz 19. gadsimta pirmajai pusei (1782-1812) Rīgas civiliedzīvotāju skaits palielinājās par vairāk kā 40 tūkstošiem, kas ir 2,7 reizes. Samērā strauji Rīgas iedzīvotāju skaits palielinājās 19. gadsimta sākumā, stipri samazinājās 1812. gada kara laikā un nākamajā gadu desmitā, turpretim strauji palielinājās 19. gadsimta 20. gadu otrajā pusē un it īpaši pēc 60. gadiem, galvenokārt sakarā ar to, ka Rīgā ieplūda daudz ieceļotāju no laukiem. Sākot ar 1867. gadu, Rīgā sāka organizēt tautas skaitīšanas, tāpēc demogrāfiskās ziņas jau ir daudz precīzākas. 19. gadsimta otrajā pusē ievērojami mainījās Rīgas pilsētas iedzīvotāju etniskais sastāvs. Latviski runājošo rīdzinieku īpatsvars no 23,6% 1867. gadā pieauga līdz 29,5% 1881. gadā un 39,6% 1897. gadā. Vācbaltieši no 42,9% 1867. gadā saruka līdz 16,7% 1913. gadā. Krievu īpatsvars Rīgā no 25,1% 1867. gadā samazinājās līdz 21,2% 1913. gadā.
Tieši 19. gadsimta pēdējā trešdaļā un 20. gadsimta sākumā notika ļoti strauja Rīgas iedzīvotāju skaita palielināšanās, ko veicināja feodālisma laikmetam raksturīgo ierobežojumu atcelšana, zemnieku atbrīvošana no dzimtbūšanas, strauja rūpniecības attīstība. 1881. gadā Rīgā dzīvoja 169 000 cilvēku. 19. un 20. gadsimta mijā — gandrīz 300 000.
20. gadsimts
1900. - 1901. gadā Krievijas Impērijas saimnieciskās krīzes dēļ Rīgas ekonomikas attīstība apstājās, stāvokli vēl pasliktināja Krievijas—Japānas karš. 1904. gadā tika nodibināta Latvijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija, Rīga bija viens no galvenajiem 1905. gada revolūcijas centriem. Līdz 1908. gadam Rīgā pastāvēja karastāvoklis, bet līdz 1912. gadam — "pastiprinātas apsardzības stāvoklis". Neraugoties uz to, pilsētā kopš 1910. gada atjaunojās strauja saimnieciskā izaugsme, Rīga kļuva par vienu no lielākajiem Ziemeļeiropas ekonomiskajiem centriem. 1914. gada vidū Rīgā darbojās 372 fabrikas ar 87 000 strādnieku. Ražojumu vērtības ziņā pirmo vietu ieņēma gumijas rūpniecība, kurai sekoja mašīnbūve, ķīmiskā rūpniecība, tekstilrūpniecība, pārtikas un baudvielu rupniecība, kokrūpniecība, metālapstrāde, izrakteņu apstrāde, papīrrūpniecība, ādu un apģērbu rūpniecība. Rīgā darbojās Argentīnas, ASV, Austroungārijas, Beļģijas, Brazīlijas, Dānijas, Francijas, Itālijas, Lielbritānijas, Meksikas, Nīderlandes, Norvēģijas, Persijas, Portugāles, Spānijas, Šveices, Vācijas un Zviedrijas konsulāti un vicekonsulāti.
Pirmā pasaules kara sākumā, tuvojoties frontei, 1915. gadā sākās Rīgas uzņēmumu evakuācija. Uz Krievijas Impērijas iekšējiem rajoniem kopā ar rūpnīcu, fabriku, darbnīcu u.c. uzņēmumu iekārtām tika izvesti apmēram 200 000 kvalificētu strādnieku un viņu ģimenes locekļu. Rīga kļuva par kara nometni, sabiedriskās vietās aizliedza lietot vācu valodu, par Rīgas pilsētas galvu pirmoreiz tika iecelts latvietis — Andrejs Krastkalns. Visu Pirmā pasaules kara laiku Rīgas tuvumā atradās frontes līnija, bet Rīgas operācijas rezultatā pilsētu 1917. gada 3. septembrī ieņēma Vācijas Impērijas 8. armija. 1917. gada beigās latviešu partijas Rīgā nodibināja Demokrātiskais bloku, kurā ietilpa sociāldemokrāti, Latviešu Zemnieku savienība, kā arī dažas citas partijas. Vācija un Krievija noslēdza Brestļitovskas miera līgumu. 1918. gada 12. aprīlī Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotā Zemes padome nolēma izveidot Baltijas hercogisti un lūgt Vācijas ķeizaram ņemt to savā protektorātā. 1918. gada 27. augustā Berlīnē tika parakstīta Vācijas—Krievijas vienošanās par Krievijas atteikšanos no Igaunijas un Vidzemes provincēm, bet 22. septembrī Vācijas ķeizars atzina Baltijas hercogistes suverenitāti. 1918. gada 23. septembrī Rīgas Demokrātiskā bloka pārstāvji Oberosta pārvaldei iesniedza prasību atjaunot pirms okupācijas ievēlētās Rīgas domes darbību, kā arī aizrādīja, ka "latvju tauta, kā agrāk, tā arī pašreizējos apstākļos, aizstāv viedokli par Latvijas nedalāmību, tautu pašnoteikšanos un pašpārvaldību".
1918. gada 19. oktobrī Rīgas Demokrātiskais bloks atklāti paziņoja, ka tā mērķis ir "Latvija kā neatkarīga, demokrātiska republika Tautu Savienībā", tomēr 1918. gada 5. novembrī Rīgā tika proklamēta Apvienotā Baltijas hercogiste. Savukārt 1918. gada 18. novembrī Rīgas Otrajā Pilsētas (tag. Nacionālajā) teātrī Latvijas Tautas padome proklamēja neatkarīgu Latvijas valsti un izveidoja Latvijas Pagaidu valdību ar Kārli Ulmani priekšgalā. Par Rīgas pilsētas pagaidu domes vadītāju tika ievēlēts Gustavs Zemgals (amatā līdz 1920. gadam).
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 3. janvārī Rīgu ieņēma Sarkanā armija, 13.—15. janvārī Rīgā notika Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju I kongress. Kongress ievēlēja Centrālo izpildkomiteju, kas izveidoja Padomju Latvijas Komisāru padomi Pētera Stučkas vadībā. Tomēr jau 1919. gada 22. maijā Rīgu ieņēma vācu landesvērs un dzelzsdivīzija. Dienu vēlāk Rīgā ienāca arī latviešu nacionālā karaspēka vienības. 6. jūlijā pēc uzvaras Cēsu kaujās Rīgā ienāca Ziemeļlatvijas brigādes karaspēka vienības. 8. jūlijā pilsētā ieradās arī Kārļa Ulmaņa Latvijas Pagaidu valdība, ko atbalstīja Antantes valstis. 1919. gada 8. oktobrī sākās sīvas cīņas starp Latvijas karaspēku un Pāvela Bermonta — Avalova komandēto Rietumkrievijas Brīvprātīgo armiju. 11. novembrī Bermonta karaspēks no Rīgas pievārtes tika padzīts.
Pēc Pirmā pasaules kara izpostītā Rīga bija kļuvusi par faktisko Latvijas galvaspilsētu, tomēr oficiāls galvaspilsētas statuss tika piešķirts tikai 1931. gadā.
Pirmā pasaules kara laikā Rīga bija smagi cietusi. Tā kā rūpnīcas bija izpostītas un mašīnas evakuētas, Rīgas rūpniecība un lielā mērā arī amatniecība bija iznīcināti, arī iedzīvotāju skaits bija samazinājies vairāk kā par pusi. Tā, ja 1913. gadā Rīgā bija 517 522 iedzīvotāji, tad 1917. gadā - 212 797.
1940. gada 17. jūnijā Rīgā ienāca PSRS karaspēks, bet jau 1941. gada jūlijā to nomainīja nacistiskās Vācijas armija. Nodega Pētera baznīcas tornis, kas līdz tam bija augstākais koka tornis pasaulē. Kara laikā Rīgā attīstīja tikai tās nozares, kas ražoja kara apstākļiem nepieciešamo (metālrūpniecība, ādu apstrāde, kokapstrāde). Atkāpjoties vācieši uzpridzināja stratēģiski svarīgus objektus pilsētā — tiltus, elektrostacijas, noliktavas, ūdensvadu. Mainoties varām, tika sagrauts arī Melngalvju nams un Rātsnams.
Rīgas rūpniecība pēc Otrais pasaules kara atjaunojās strauji — tika izmantotas lielo rūpnīcu ēkas, kas bija saglabājušās Rīgā no Krievijas Impērijas laikiem. Līdz ar rūpniecības attīstību strauji pieauga Rīgas iedzīvotāju skaits, galvenokārt uz iebraucēju no PSRS rēķina. Padomju varas gados Rīga nostiprinājās kā Latvijas centrs, 1980. gadu beigās tās iedzīvotāju skaits tuvojās miljonam, bet latvieši atkal bija mazākumā.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Rīga atkal kļuva par Latvijas Republikas galvaspilsētu. Tomēr pārejas process uz tirgus ekonomiku bija smags — jaunajos apstākļos konkurenci nespēja izturēt lielākā daļa Rīgas lielo rūpniecības uzņēmumu, kas radīja nopietnu ekonomisko krīzi. Rūpnieciskā ražošana 1990. gados Rīgā samazinājās vairāk nekā par pusi. 1998. gadā Latvijas un, protams, arī uz Rīgas ekonomiku satricināja banku krīze.
1913. gadā Rīgā dzīvoja 482 000 (kopā ar patrimoniālo apgabalu 517 000) un tā bija viena no lielākajām pilsētām Krievijā. 19. gadsimtā Rīgas iedzīvotāju skaits palielinājās 10 reižu, bet laika posmā no 1867. līdz Pirmā pasaules kara sākumam (Rīgas teritorija šajā laika posmā divkāršojās) — gandrīz 5 reizes. Visstraujāk iedzīvotāju skaits pieauga 1867-1881., 1895-1899. un 1911-1913. (par vairāk kā 3% gadā).
Astoņdesmito gadu vidū tika prognozēts, ka līdz 2000. gadam rīdzinieku skaits pārsniegs 1 miljonu, bet šis scenārijs nepiepildījās. Rīga iedzīvotāju skaita maksimumu sasniedza 1990. gadā — 909 135 cilvēki. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas, dēļ Krievijas pilsoņu un karaspēka atgriešanās Krievijā, kā arī dēļ ekonomiskās situācijas krasas pasliktināšanās, iedzīvotāju skaits Rīgā sāka strauji samazināties. 1990. gadā iedzīvotāju skaits samazinājās par 8680, 1991. gadā par 10 714 bet 1992. gadā pat par 26 084 cilvēkiem un 1993. gada sākumā Rīgā bija jau vairs 863 657 iedzīvotāju. Turpmāk skaita samazināšanās tempi palēninājās. 1996. gada otrajā pusē Rīgas iedzīvotāju skaits noslīdēja zem 800 000.
21. gadsimts
Latvijas pievienošanās Eiropas Savienībai veicināja strauju Rīgas ekonomisko izaugsmi un celtniecības pieaugumu. 2003. gadā Rīgā notika Eirovīzijas dziesmu konkurss, 2006. gada maijā Pasaules čempionāts hokejā, bet tā paša gada novembrī 19. NATO samits. Sakarā ar globālo finanšu krīzi 2008. gadā Rīgas ekonomiskā attīstība apstājās. 2009. gada 13. janvārī Rīgā notika pret valdību vērsta protesta akcija un nemieri. Kaut arī krīzes dēļ daudzi celtniecības un attīstības projekti tika ierobežoti vai apturēti, tomēr 2008. gadā tika atklāts Dienvidu tilts un uzsākta Latvijas Nacionālā bibliotēkas ēkas — "Gaismas pils" celtniecība. 2010.-2011. gadā Rīgas ekonomiskā izaugsme atjaunojās. Rīga bija viena no 2014. gada Eiropas kultūras galvaspilsētām. 2015. gada pirmajā pusē Rīgā notika Latvijas prezidentūras Eiropas Savienības Padomē oficiālie pasākumi.
Pēc 2022. gada Krievijas iebrukuma Ukrainā ielu, uz kuras atrodas Krievijas Federācijas vēstniecība, pārdēvēja par Ukrainas neatkarības ielu. Saeima 12. maijā nobalsoja par Latvijas un Krievijas līguma daļas par memoriālo būvju saglabāšanu darbības apturēšanu, un nākamajā dienā Rīgas dome nobalsoja par 1985. gadā uzslietā pieminekļa Padomju Latvijas un Rīgas atbrīvotājiem no vācu fašistu iebrucējiem nojaukšanu. 2022. gada 22. augustā tika sākta pieminekļa nojaukšana, un 2022. gada 25. augustā tā obelisks tika nogāzts.
2000. gada 1. janvārī Rīgā dzīvoja 0,764 miljoni cilvēku un ikgadējais samazinājums noslīdēja zem 10 000 iedzīvotāju gadā. Kopš 2000. gada latvieši atkal kļuva par lielāko etnisko grupu Rīgā. Tomēr darbaspēka pārvietošanās brīvība, lielā algu starpība dažādās Eiropas Savienības valstīs un 2008. gada globālā finanšu krīze veicināja Rīgas iedzīvotāju skaita samazināšanos. Tomēr arī pēc ekonomiskās situācijas uzlabošanās vēlākos gados, Rīgas iedzīvotāju skaits turpināja sarukt teju ik gadu. 2021. gada 1. janvārī Rīgā (pirms teritoriālās reformas) bija 0,614 miljoni iedzīvotāju, kopš 2008. gada skaitam krītot par vēl12%.
Iedzīvotāju migrācijas un naturalizācijas dēļ Rīgā palielinājās Latvijas pilsoņu un citu valstu pilsoņu skaits, bet samazinājās nepilsoņu īpatsvars. Ja 2007. gadā Rīgā bija piereģistrēti 503 573 Latvijas pilsoņi (69,6%), 197 752 Latvijas nepilsoņi (27,3%), 111 bezvalstnieki, kā arī 22 495 citu valstu pilsoņi (3,1%). Turpretī 2017. gadā Rīgā bija piereģistrēti 527 942 Latvijas pilsoņi (75,4%), 122 821 Latvijas nepilsoņi (17,5%), 98 bezvalstnieki, 111 alternatīvie, 74 bēgļi, kā arī 49 472 citu valstu pilsoņi (7,1%).
Lidoņu iela (Rīga)
Lidoņu iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Iļģuciemā. Tā sākas krustojumā ar Daugavgrīvas ielu un beidzas krustojumā ar Garo ielu, pēc kura tā pilsētas centra virzienā turpinās kā Dzirciema iela. Posmā no Daugavgrīvas ielas līdz Baltās un Spilves ielu krustojumam Lidoņu iela sastāv no divām braukšanas joslām, pārējā posmā — no četrām. Visā garumā iela klāta ar asfaltbetona segumu, tās kopējais garums ir 1300 metri.
Vēsture
Lidoņu iela pirmoreiz Rīgas ielu sarakstos minēta 1935. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kuru tā saglabājusi līdz pat mūsdienām. Nosaukuma izcelsme saistīta ar līdzās esošo Spilves lidostu.
Ielas raksturojums
Lidoņu iela ir aptuveni 1,3 km gara iela Iļģuciema apkaimes ziemeļaustrumos. Tā sākas krustojumā ar Daugavgrīvas ielu un iet ziemeļrietumu virzienā. Ielas pāra numuru pusē atrodas Rīgas—Iļģuciema dzelzceļa atzars, bet nepāra numuru pusē — dzīvojamā apbūve. Pēc 300 metriem, Iļģuciema Kravas stacijas tuvumā, iela pagriežas austrumu virzienā. Turpmākajā posmā pāra numuru pusē ir vērojamas industriālās apbūves iezīmes, savukārt nepāra numuru pusē saglabājas daudzstāvu dzīvojamo ēku apbūve un seko krustojums ar Stūres ielu. Pie 9. un 25. maršruta trolejbusu galapunkta iela nepāra numuru pusē krustojas ar Balto ielu, bet pāra numuru pusē — ar Spilves ielu. Aiz šī krustojuma Lidoņu iela pakāpeniski griežas dienvidrietumu virzienā. Dzīvojamā apbūve atlikušajā ielas daļā izvietota abās pusēs. Pirms Iļģuciema kultūras centra iela nepāra numuru pusē ir savienota ar Cementa ielu. Lidoņu iela beidzas aiz kultūras centra pāra numuru pusē esošajā krustojumā ar Garo ielu, pēc kura tā pilsētas centra virzienā turpinās kā Dzirciema iela.
Ielu savienojumi
Lidoņu iela ir savienota ar šādām ielām:
Daina Taimiņa
Daina Taimiņa (dzimusi Rīgā, Latvijā) ir latviešu matemātiķe, matemātikas vēsturniece un māksliniece, kas strādā Kornela Universitātē un ir slavena ar saviem tamborētajiem hiperboliskās plaknes modeļiem.
Dzīvesgājums
Mācījās Rīgas 1. vidusskolā, 1977. gadā viņa ar izcilību absolvēja Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultāti un ieguva maģistra grādu. 1990. gadā viņa ieguva zinātņu kandidāta grādu Baltkrievijas Nacionālajā Zinātņu akadēmijā, izstrādājot disertāciju ar nosaukumu "Dažāda veida automātu un Tjūringa mašīnu uzvedība bezgalīgiem vārdiem" ("Behavior of Different Types of Automata and Turing Machines on Infinite Words"). 1992. gadā Daina Taimiņa Latvijas Universitātē ieguva doktora grādu matemātikā profesora Rūsiņa Mārtiņa Freivalda vadībā. Kopš 1996. gada viņa strādā Kornela Universitātē.
Ārējās saites
Video Audio
Dens Gērnijs
Denjels Sekstons Gērnijs ( — ) bija ASV autosportists, sacīkšu automašīnu konstruktors un komandas īpašnieks. Viņš ir uzvarējis Formula 1, ASV Champ Car, NASCAR, Can-Am un Trans-Am čempionātu sacīkstēs.
Gērnijs ir pirmais braucējs, kurš ir uzvarējis vismaz vienu sacīksti Formula 1 (1962), NASCAR (1963) un ASV Champ Car sacīkstēs (1967). Kopš viņa to ir izdarījuši Mario Andreti un Huans Pablo Montoija. 1967. gadā, pēc uzvaras Lemānas 24 stundu sacīkstēs kopā ar E. Dž. Foitu, viņš spontāni izšļakstīja šampanieti. Šādu svinību veidu vēlāk pārņēma citi autosportisti.
Dzīves sākums
Dens Gērnijs piedzima Džona R. Gērnija un Romas Sekstones ģimenē Portdžefersonas ciematā Ņujorkas štatā. Džons Gērnijs bija Hārvarda Biznesa skolas absolvents un līdz 1947. gadam bija Ņujorkas Metropolitan Opera vadošais bass. Tiklīdz Dens pabeidza vidusskolu, Gērniju ģimene pārcēlās uz Riversaidas pilsētu Kalifornijas štatā. Viņa hobijs bija automašīnu komplektēšana. 19 gadu vecumā viņš pašbūvētā mašīnā sasniedza 222 km/h lielu ātrumu. Korejas kara laikā viņš divus gadus dienēja ASV armijā.
Formula 1
1957. gada rudenī Gērnijs pirmajā Riversaidas Grand Prix finišēja otrajā vietā, apsteidzot vairākus panākumiem bagātus braucējus. To redzējis, Ferrari automašīnu importētājs Ziemeļamerikā, Luidži Kineti, panāca, ka Gērnijs 1958. gadā piedalīsies Lemānas 24 stundu sacīkstēs kā viens no Ferrari pārstāvjiem. Braucot kopā ar Brūsu Kesleru, Gērnija ekipāža bija 5. vietā, līdz Keslers piedzīvoja avāriju. Labā snieguma dēļ Gērnijam tika piedāvāts 1959. gadā piedalīties Formula 1 pasaules čempionātā. Viņš piedalījās četros čempionāta posmos, divos no tiem kāpjot uz goda pjedestāla.
1960. gadā Gērnijs mainīja komandu un pievienojās British Racing Motors (BRM). bremžu sistēmas defekta dēļ viņš piedzīvoja smagu avāriju, kuras rezultātā gāja bojā skatītājs. Gērnijs negadījumā salauza roku. 1961. gadā viņš kopā ar Jo Bonnīru pārstāvēja Porsche komandu. Viņš trīs no astoņiem posmiem pabeidza otrajā vietā, un kopvērtējumā ierindojās ceturtajā vietā. Gērnijs bija tuvu savai pirmajai uzvarai Formula 1 pasaules čempionātā, taču nolēma pēdējā aplī nebloķēt savu konkurentu Džankarlo Bageti, jo uzskatīja tādu rīcību par nesportisku.
Gērnija pirmā uzvara tika izcīnīta gadu vēlāk — 1962. gada Francijas Grand Prix. Tā ir Porsche vienīgā uzvara Formula 1 pasaules čempionātā kā konstruktoram. Gada beigās Porsche pameta čempionātu. Šajā periodā Gērnijs iepazinās ar Porsche sabiedrisko attiecību menedžeri Eviju Bucu (Evi Butz), ar kuru viņš vēlāk apprecējās.
1963. gadā Gērnijs kļuva par pirmo braucēju, kuru vairākkārtējais pasaules čempions Džeks Brebems nolīga savai Brabham Formula 1 komandai, pēc tam, kad Brebems pats bija aizvadījis sezonu kā komandas vienīgais braucējs. 1964. gada Francijas Grand Prix Gērnijs atkal kļuva par pirmo pilotu, kurš savai komandai ir izcīnījis uzvaru pasaules čempionāta posmā. Viņš Brabham komandu turpināja pārstāvēt līdz 1965. gada beigām, šajā laikā izcīnot vēl vienu uzvaru (1964. gada ).
1966. gadā Gērnijs pārstāvēja pats savu komandu — Anglo American Racers. Komanda pastāvēja trīs gadus un šajā periodā Gērnijs reti finišēja sacīkstēs, jo viņu bieži piemeklēja tehniskas problēmas. 1967. gada Gērnijs izcīnīja savu pēdējo un komandas vienīgo uzvaru Formula 1 pasaules čempionātā. Pēc Anglo American Racers darbības beigām Gērnijs piedalījās vēl tikai trijos pasaules čempionāta posmos 1970. gadā, pārstāvot McLaren komandu.
Citi čempionāti
Paralēli dalībai Formula 1 pasaules čempionātā, Gērnijs no 1962. līdz 1970. gadam ik gadu piedalījās Indianapolis 500 sacensībās. No 1968. līdz 1970. gadam viņš trīs reizes sacīksti pabeidza labāko trijniekā: attiecīgi, 2., 2. un 3. vietā. 1969. gadā viņš nepiedalījās Formula 1 pasaules čempionātā, tā vietā aizvadot sezonu ASV Champ Car sacīkstēs un Can-Am čempionātā. Viņš kopā aizvadīja 28 Champ Car sacīkstes, 18 no tām sacīksti pabeidzot labāko desmitniekā, un septiņās no tām izcīnot uzvaru.
Gērnijs vairākkārt piedalījās Lemānas 24 stundu sacīkstēs. Savus lielākos komandus viņš sasniedza, pārstāvot Kerrolla Šelbija komandu. 1967. gadā, viņš, braucot ar Ford GT40 vienā ekipāžā ar E. Dž. Foitu, izcīnīja uzvaru sacīkstē. Apbalvošanas ceremonijā viņš spontāni izšļakstīja šampanieti — tas vēlāk kļuva par populāru veidu, kā autosportā nosvinēt finišu labāko trijniekā.
1962. gadā Gērnijs pirmoreiz karjerā piedalījās NASCAR sacīkstē. Savus lielākos panākumus viņš guva Riverside 500 sacīkstē — tajā viņš izcīnīja visas piecas savas NASCAR uzvaras (1963., 1964., 1965., 1966. un 1968. gadā). 1970. gadā viņš aizvadīja savu atvadu sacīksti Riverside 500, kur izcīnīja 5. vietu. 1980. gadā viņš pēc desmit gadu pārtraukuma atgriezās, lai vēlreiz piedalītos šajā sacīkstē. Tās laikā viņš brauca 2. vietā, taču vēlāk bija spiests izstāties transmisijas defekta dēļ.
Komandas īpašnieks
Doma par komandas vadīšanu Gērnijam radās 1962. gadā, kad viņš kopā ar Kerrollu Šelbiju apsprieda amerikāņu sacīkšu komandas izveidi, ar mērķi sacensties ar Eiropas komandām. Šelbijs pārliecināja projektā iesaistīties riepu ražotāju Goodyear, jo līdz tam laikam ASV autosportā lielākos panākumus guva viņu konkurenti Firestone. 1965. gadā tika izveidota All American Racers komanda — nosaukumu ieteica Goodyear prezidents Viktors Holts.
Komanda vispirms piedalījās Indianapolis 500 sacensībās ar mērķi pārspēt Firestone komandas. Paralēli tam, sadarbībā ar Lielbritānijas dzinēju ražotāju Weslake, tika izveidota Anglo American Racers komanda, kura piedalījās Formula 1 pasaules čempionātā no 1966. līdz 1968. gadam. All American Racers turpināja piedalīties ASV Champ Car sacīkstēs līdz 1986. gadam. Komanda vēlāk atgriezās CART (agrākajā Champ Car), kur piedalījās no 1997. līdz 1999. gadam. Komanda ir vairākus gadus piedalījusies arī IMSA GT čempionātā un īslaicīgi Trans-Am.
Nāve
Dens Gērnijs nomira no pneimonijas Ņūportbīčas pilsētā Kalifornijā.
Biznesa plāns
Biznesa plāns ir tirgzinību paņēmiens, lai noteiktu jauna pasākuma mērķus un izvēlētos labākos ceļus, kā šos mērķus sasniegt.
Juris Binde
Juris Binde (dzimis 1955. gada 28. maijā Rīgā) ir latviešu uzņēmējs, zinātnieks, inženieris, konstruktors, ekonomikas doktors, SIA “Latvijas Mobilais Telefons” (LMT) prezidents un valdes priekšsēdētājs, kā arī Vidzemes Augstskolas profesors. Sniedzis nozīmīgu ieguldījumu telekomunikāciju nozares attīstībā Latvijā, nostiprinot LMT kā tehnoloģiju inovāciju un biznesa līderi.
Darba pieredze
No 1978. līdz 1984. gadam bijis Valsts elektrotehniskās fabrikas (VEF) sadzīves radioelektroniskās aparatūras inženieris-konstruktors, galvenā konstruktora vietnieks un projektu galvenais konstruktors. No 1984. līdz 1987. gadam pildījis VEF Zinātniski pētnieciskā institūta (ZPI) Zinātniski tehniskās informācijas un starptautiskās sadarbības nodaļas vadītāja vietnieka pienākumus, kā arī bijis Sistēmanalīzes grupas vadītājs. Pēc tam līdz 1992. gadam ieņēmis VEF ZPI galvenā tehnologa amatu un bijis Tehnoloģiskās nodaļas vadītājs. 1992. gadā kļuva par LMT pirmo prezidentu un kopš 2004. gada pilda arī valdes priekšsēdētāja amatu. Paralēli darbam uzņēmumā no 2001. gada ir profesors Vidzemes Augstskolā.
Izglītība
Vidējo izglītību ieguvis Rīgas 2. vidusskolā, ko absolvējis 1973. gadā. No 1973. līdz 1978. gadam studējis Rīgas Politehniskā institūta Radiotehnikas un sakaru fakultātē, iegūstot radioaparatūras inženiera konstruktora tehnologa specialitāti (Mg. sc. ing., Dipl. ing.). Zināšanas papildinājis Vācijā (1990), Zviedrijas Menedžmenta institūtā IFL (1995), ASV Kolumbijas Universitātes Augstākajā biznesa skolā (2000). No 2005. līdz 2007. gadam studējis doktorantūrā Latvijas Universitātes (LU) Ekonomikas un vadības fakultātē, iegūstot ekonomikas doktora grādu (Dr. oec.) uzņēmējdarbības vadībā. Paralēli doktorantūras studijām LU apguvis programmu “Augstskolu mācībspēku pedagoģiskās izglītības pamati/augstskolu didaktika” (2006).
Zinātniskā darbība
Eksperta darbības jomas – vadībzinātne un uzņēmējdarbības vadība (atslēgas vārdi: konkurētspēja, projektu vadīšana, emocionālā inteliģence, sabiedrisko pakalpojumu regulēšana, vadības procesu modelēšana); informācijas tehnoloģijas (atslēgas vārdi: mobilā datu pārraide, platjoslas internets, satura pakalpojumi, datu apstrāde, lietu internets). Piedalījies daudzās starptautiskās zinātniskās un zinātniski praktiskajās konferencēs, ir vairāk nekā 40 zinātnisko publikāciju un trīs rūpniecisko paraugu autors.
Divsējumu monogrāfijas par Valsts elektrotehniskās fabrikas VEF vēsturi “Nezūdošās vērtības” zinātniskais redaktors. No 2013. līdz 2016. gadam pētnieka statusā līdzdarbojies Eiropas Savienības programmas TEMPUS projektā FKTBUM (Fostering Knowledge Triangle in Belarus, Ukraine and Moldova).
Vaļasprieki
14 gadu vecumā sācis nodarboties ar automodelismu, tostarp piedalījies arī sacensībās. Lielākie sasniegumi – vairākkārtējs Latvijas čempions automodelismā un kuģu modelismā, startējis vairākās PSRS Tautu spartakiādēs tehniskajos sporta veidos, piedalījies IRSI ledusrallija čempionātā. Kopš 2000. gada aizraujas ar golfu, spēlējis gandrīz simts pasaules golfa laukumos, tostarp arī kolekcionē golfa bumbiņas.
Velēnu karbonātu augsne
Reljefa pazeminājumos un līdzenumos, kur ir slikti noteces apstākļi, izveidojušās purvainās (velēnu gleja un glejotās, podzolētās gleja un glejotās) un purvu augsnes, kuru virskārtā krājas trūdvielas vai kūdra, bet dziļākie horizonti glejoti.
Latvijā vienlaidu platībās velēnu karbonātu augsnes visvairāk sastopamas Dobeles (37% novada kopplatības) un Bauskas (28%) rajonā.
Kadzuki Nakadžima
Kadzuki Nakadžima (dzimis, Aiči, Japānā) ir Japānas autosportists, Formula 1 pilots. Viņa tēvs Satoru arī savulaik ir piedalījies F1. 2007. gadā Kadzuki piedalījās GP2 sacīkstēs. Tur viņš izcīnīja piekto vietu kopvērtējumā.
Aleksandrs Vurcs no Williams komandas beidza savu karjeru, lai varētu pavadīt vairāk laika ar savu pirms divām nedēļām dzimušo dēlu, tāpēc Nakadžimam pavērās iespēja braukt F1 jau 2007. gadā, kuru viņš izmantoja. tika paziņots, ka viņš paliks Williams arī 2008. gadā. Pirmajā sezonas sacīkstē japānis finišēja 7. vietā un palīdzēja komandai izvirzīties 2. vietā konstruktoru kausā. Kopš tā laika Williams ir noslīdējuši kopvērtējumā uz leju, tomēr Nakadžima ik pa laikam izcīna punktus.
Vilis Janums
Vilis Janums ( — ) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks. Daugavas Vanagu dibinātājs un pirmais priekšnieks.
Biogrāfija
Vilis Janums dzimis Bauskas apriņķa Codes pagastā Ilziņkrogā. Viņa tēvs bija mūrnieks un amatnieks. Savas skolas gaitas uzsāka Bauskas pilsētas skolā, kuru pabeidza pirms Pirmā pasaules kara sākuma.