cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Apvienotie Arābu Emirāti
Administratīvais iedalījums
Apvienotie Arābu Emirāti ir federāla valsts, ko veido 7 emirāti (arābu: إمارات, imarat), kas katrs ir absolūta monarhija.
Pēteris Dreimanis
Dzīvesgājums
Līdzās pedagoģiskajam darbam nodevās Latvijas vēstures pētīšanai. Publicēti viņa pētījumi par Viestartu, tautas atmodas laika saimniecību un sabiedrību un par zemnieku cīņām Vidzemē. Viņš bija rosīgs arī sabiedriskajā darbā, darbodamies Nacionālo skolotāju savienībā, rakstīja dienas presē un ilgāku laiku vadīja Latvijas radiofona informācijas un priekšlasījumu daļu.
Apvienotie Arābu Emirāti
Iedzīvotāji
Pēc 2014. gada datiem Apvienotajos Arābu Emirātos dzīvoja 9 581 000 iedzīvotāji, no kuriem tikai 13% iedzīvotāji ir AAE pilsoņi, bet pārējie ir nepilsoņi. Nepilsoņi var pretendēt uz AAE pilsonības iegūšanu pēc divdesmit valstī nodzīvotiem gadiem, ja viņiem nav kriminālu pārkāpumu un viņi prot teicami runāt arābiski. 2009. gadā 58,4% AAE iedzīvotāju bija imigranti no Indijas, Pakistānas un Bangladešas, 16,7% bija no citām Āzijas valstīm, bet 8,4% jeb apmēram 500 000 iedzīvotāju bija no Rietumvalstīm. Lielākā etniskā grupa ir indieši (25%), tad seko pakistāņi (12%), arābi (9%), bengāļi (7%) un filipīnieši (5%).
Iličs Kandovs
Iličs Kandovs (dzimis ) ir uzbeku izcelsmes Vācijas futbolists aizsargs. Bērnībā Iliča Kandova ģimene pārcēlās uz Vāciju no Uzbekistānas. Viņš pašlaik pārstāv Rīgas futbola klubu "FK Daugava".
Pēteris Dreimanis
Darbi
Pēteris Dreimanis ir autors daudzām pamatskolas mācību grāmatām, rakstījis arī ar pseidonīmu P. Tokarevs.
Gambija (nozīmju atdalīšana)
Gambija var būt:
1764. gads
1764. bija garais gads, kas sākās svētdienā.
Mšana Dolna
Mšana Dolna ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz rietumiem no Novi Sončas Rietumbeskidu kalnos.
Saiksa—Piko vienošanās
Saiksa—Piko vienošanās, arī Saiksa—Piko—Sazonova vienošanās bija slepena vienošanās, starp Lielbritāniju un Franciju par Osmaņu impērijas arābu apdzīvoto teritorijas sadalīšanu, par kuras noslēgšanas datumu uzskata 1916. gada 16. maiju, lai arī diplomātiska sarakste par teritoriju piederību turpinājās vēlāk. Sarunās 1916. gadā iesaistījās arī Krievijas Impērija, un 1917. gadā Itālijas karaliste. Slepenā vienošanās noteica šo valstu ietekmes sfēras Tuvajos Austrumos, pēc Pirmā pasaules kara rezultātā sagaidāmās Osmaņu impērijas sabrukuma. Vienošanos parakstīja franču diplomāts, bijušais Francijas ģenerālkonsuls Beirutā un Damaskā Fransuā Žoržs Piko un britu diplomātiskais padomnieks Marks Saiks. Galīgā vienošanās par Tuvo Austrumu valstu robežām pakāpeniski tika panākta 1920. gadu sākumā. Pat pēc Krievijas izstāšanās no kara, Anatolijas sadalījums vēlreiz tika apstiprināts ar Sevras līgumu, kas teritorijas piešķīra arī Grieķijas karalistei.
Osmaņu-Eiropas attiecības
Jau Osmaņu impērijas pastāvēšanas pēdējās desmitgadēs Eiropas lielvalstis veidoja savas ietekmes zonas brūkošajā impērijā. Eiropas lielvalstis izsniedza aizdevumus Osmaņu impērijai. 60% no aizdevumiem bija veikusi Francija, 21% Vācija un 14% Lielbritānija. Francija tradicionāli aizstāvēja Vidusjūras piekrastē dzīvojošos kristiešus, kas bija koncentrēti mūsdienu Libānā un Sīrijā. Lielbritānija bija sagrābusi Ēģipti un teritorijas Persijas līča piekrastē, pārvēršot to par "britu ezeru". 20. gadsimta sākumā britu karaflote pārgāja no oglēm uz naftu, kas nozīmēja, ka tā vēlējās kontrolēt ar naftu bagāto Mezopotāmiju. Nepieciešamība nodrošināt britu kontrolētā Suecas kanāla drošību noteica britu vēlmi kontrolēt Palestīnas un Transjordānijas teritorijas, kas tai dotu teritoriālu kontroli starp tās valdījumiem Ēģiptē, Persijā un britu Indijā. Krievija vēlējās kontroli pār armēņu apdzīvotājiem Anatolijas austrumiem, kā arī stratēģiski svarīgos Bosfora un Dardaneļu jūras šaurumus, un pareizticīgajiem reliģiski nozīmīgo Konstantonopoli. Tikmēr Vācijas Impērija noslēdza militāru vienošanos ar turkiem, un 1903. gadā sāka būvēt dzelzceļu no Berlīnes līdz Bagdādei, kas deva tai iespēju apdraudēt britu ietekmes sfēru.
Britu-arābu sarunas
Britu augstais pārstāvis Ēģiptē Henrijs Makmahons 1915. gada sākumā sāka saraksti ar Mekas šarifu Huseinu par sadarbību pret osmaņiem. Lai arī Huseins sākotnēji bija lojāls osmaņiem, viņa dēls, apmeklējot Sīriju, atklāja lielu vietējo arābu neapmierinātību ar impērijas pārvaldi. Pēc kara sākšanās, Žoržs Piko bija pametis Francijas ģenerālkonsulātā svarīgus dokumentus, no kuriem turki uzzināja par franču slepenajām sarunām ar vietējiem arābu vadoņiem. 1915. gada jūlijā 58 Sīrijas arābu vadoņi tika notiesāti uz nāvi un 33 to arī izpildīja. Makmahons Huseinam apsolīja, ka sacelšanās gadījumā viņš varēs kļūt par neatkarīgas arābu valsts valdnieku. Konkrētas arābu valsts robežas netika apspriestas, bet 1915. gada oktobrī Makmahons norādīja, ka Libāna un Mezopotāmija nebūs arābu valsts sastāvdaļas. Pēc vienošanās ar Lielbritāniju, 1916. gada 5. jūnijā sākās arābu sacelšanās. Huseins uzskatīja, ka ir saņēmis britu solījumu, ka pēc kara viņš varēs izveidot vienotu arābu valsti, kas stiepsies līdz pat Anatolijai. Karam beidzoties viņa dēli pāris mēnešus valdīja Sīrijas Arābu karalistē, līdz 1958. gadam Irākas karalistē un līdz mūsdienām Jordānijas karalistē.
Saiksa-Piko sarunas
1915. gada oktobrī briti informēja frančus par Makmahona-Huseina saraksti, un abas valstis vienojās organizēt sarunas par savām interesēm reģionā. Žoržs Piko un Marks Saiks tikās 1916. gada februārī un vienojās par aptuvenu ietekmes zonu sadalījumu. Vienošanās svarīgākie punkti bija par reģiona galveno ostu un dzelzceļu izmantošanas tiesībām starp abām valstīm, arābu valsts robežas atstājot otrajā plānā. Ņemot vērā Krievijas intereses reģionā, abi sarunu vedēji 1916. gada pavasarī apmeklēja Petrogradu, kur 1916. gada 26. aprīlī noslēdza formālu Krievijas Ārlietu ministra Sazonova un Francijas vēstnieka Paleologa vienošanos, par ietekmes zonu sadalījumu. Krievija saņemtu Erzurumas, Trabzonas, Vanas un Bitlisas provinces, kā arī Kurdistānas ziemeļus. Itālijas valdība uzzināja par slepeno līgumu 1917. gada sākumā, un 1917. gada 17. aprīlī piespieda Franciju un Lielbritāniju parakstīt līgumu, ar kuru Itālija saņēma plašu ietekmes zonu Anatolijas dienvidos.
Teritoriju dalīšana
Noslēgtā vienošanās iezīmēja tikai aptuvenas ietekmes zonas, koncentrējoties uz lielāko pilsētu piederību. Abas valstis apņēmās atzīt "Arābu valsti vai arābu valstu konfederāciju". Lielbritānija vēlējās Haifas un Akras ostas, Aleksandretu pasludinot par brīvostu, un daļu Palestīnas, ar centru Jeruzalemē padarot par starptautiski kontrolētu zonu.
Lielbritānijai piešķīra aptuveni visu mūsdienu Jordānas, Irākas teritoriju. Francijai piešķīra "Lielo Sīriju" - Turcijas dienvidaustrumus, Irākas ziemeļus ar Mosulu, Sīriju un Libānu. Katra valsts saglabāja tiesības novilkt konkrētas robežas un veidot attiecība ar vietējiem arābiem.
Balfūra deklarācija
Situāciju vēl vairāk sarežģīja 1917. gada 2. novembra Balfūra deklarācija, kuru Lielbritānijas ārlietu ministrs nosūtīja vienam no Lielbritānijas ebreju vadītājiem, lordam Rotšildam vēl pirms Saiksa—Piko vienošanās publiskošanas. Ar to briti apņēmās atbalstīt ebreju "nacionālās mājas" veidošanu Palestīnā. Deklarācijas mērķis bija gūt cionistu atbalstu, gūt Vācijā un Austroungārijā dzīvojošo ebreju atbalstu, ka arī gūt ASV dzīvojošo ebreju atbalstu.
Līguma publiskošana
Krievijas Impērijas teritoriālās pretenzijas zuda pēc Oktobra revolūcijas un Krievijas izstāšanās no kara. Boļševiki izlēma vienošanos, kopā ar citiem slepenajiem cara valdības līgumiem atklāt sabiedrībai. Vienošanās tekstu boļševiki nodeva osmaņiem, kas to tālāk nodeva arābiem, cerot, ka tie atteiksies no sadarbības ar britiem. Vienošanās tika publicēta laikrakstos Izvestija (krievu: Известия) un Pravda (krievu: Правда) un to  britu laikrakstā Manchester Guardian. Līguma publiskošana izraisīja Antantes valstu problēmas ar arābiem un cionistiem, kas uztvēra to kā savu cerību nodevību. Briti arābiem paskaidroja, ka kara gaitā reģionā ir izveidojusies jauna situācija un jaunas vienošanās.
Pēckara situācija
Karam beidzoties, teritorijas dalīšana sāka radīt konfliktus. 1918. gada 2. decembrī franču un britu premjerministri tiekoties Londonā, Francija piekrita sākotnēji frančiem atvēlēto Mosulas reģionu, kā arī starptautisko Palestīnu nodot pilnā britu pārvaldē. Taču Parīzes miera konferencē britu premjers Deivids Loids Džordžs sāka uzstāt uz Vudro Vilsona sludinātajiem tautu pašnoteikšanās principiem, aizstāvot arābu tiesības veidot neatkarīgas valstis Sīrijā un Libānā, par valdnieku šeit ieceļot britu kontrolēto Feisalu.
Konfliktu Francija un Lielbritānija centās atrisināt 1920. gada aprīļa Sanremo konferencē, kurā puses vienojās, ka Lielbritānija valdīs Palestīnā un Irākā, bet Francija Libānā un Sīrijā.
Šo vienošanos apstiprināja Tautu Savienības sanāksmē (24.07.1922.), izveidojot Tautu Savienības mandātus:
Vienošanās sekas
Dr. Džeina Vikovskija (Hārvarda Universitāte) uzskata, ka "Līgumu vairāki speciālisti uzskata par rietumu un arābu attiecību pagrieziena punktu, kas ir iemesls mūsdienās esošajam naidīgumam — kurdi zem Krievijas, šiīti zem Francijas, sunnīti zem Lielbritānijas — kas pārauga plašā reģionālā karadarbībā un piespieda noslēgt Versaļas līgumu, kas izraisīja Otro pasaules karu."
Vairums uzskata, ka vienošanās bija pagrieziens rietumvalstu un arābu attiecībās. Ar to tika lauzts arābiem dotais solījums, ka Lielajā Sīrijā (mūsdienu Irāka, Izraēla, Jordānija, Libāna, Palestīna, Sīrija un Turcijas dienvidaustrumi) tiks izveidota neatkarīga arābu valsts, ja arābi karos britu pusē pret Osmaņu impērijas spēkiem. Britu un Franču veikto mākslīgo robežu novilkšanu un jaunu valstu izveidošanu arī uzskata par iemeslu arābu-izraēliešu konfliktam, un ilgstošajai politiskajai nestabilitātei reģionā, kas mūsdienās izpaužas Sīrijas pilsoņu karā, Irākas pilsoņu karā un cīņās pret Islāma valsti.
Rejs Romāno
Reimonds Alberts "Rejs" Romāno (Raymond Albert "Ray" Romano; dzimis ) ir amerikāņu aktieris, stand-up komiķis, scenārists. Viņš vislabāk pazīstams ar Reja Barona lomu CBS situāciju komēdijseriālā "Visi mīl Reimondu" (Everybody Loves Raymond), kurā filmējās no 1996. līdz 2005. gadam. Tāpat ir ieskaņojis mamutu Maniju "Ledus laikmeta" filmu sērijā. 2002. gadā par lomu seriālā "Visi mīl Reimondu" saņēmis Emmy balvu, tāpat ieguvis vairākas People's Choice balvas un ticis nominēts gan Emmy, gan Ekrāna aktieru ģildes balvai, gan Zelta globusa balvai.
Džakarta
Džakarta (id) ir Indonēzijas galvaspilsēta, valsts galvenais ekonomikas un finanšu centrs. Izvietojusies Javas ziemeļrietumu piekrastē. Administratīvi Džakarta ir speciāls provincei pielīdzināts Indonēzijas administratīvais reģions, kas sastāv no 5 municipalitātēm (Jakarta Pusat — Vidus, Jakarta Timur — Austrumu, Jakarta Utara — Ziemeļu, Jakarta Selatan — Dienvidu, Jakarta Barat — Rietumu Džakarta) un vienas Tūkstoš salu (Kepulauan Seribu) reģensijas.
Šveices sistēma
Šveices sistēma ir bieži lietots turnīru izspēles veids šahā, bridžā, skvošā un citās spēlēs, kur spēlētajiem vai komandām jāspēlē vienam pret otru. Šis turnīru veids pirmoreiz tika izmantots 1895. gada Cīrihes šaha turnīrā, no kurienes arī cēlies nosaukums.
Džakarta
Vēsture
Kaut arī oficiāli pilsēta dibināta 1527. gadā, apmetne šeit bijusi jau vismaz 5. gadsimtā. 12. gadsimtā šeit atradās hinduistu Sundas valsts galvenā osta Kalapa.
Šveices sistēma
Sadalīšana pa pāriem
Šveices turnīra sistēmas princips ir pāru veidošana pēc sasniegumiem iepriekšējās spēlēs, sadalot labākos spēlētājus pret labākajiem un sliktākos pret sliktākajiem.
Džakarta
Vēsture
Pirmie eiropieši, kuri šeit parādījās, bija portugāļi, un 16. gadsimtā Sundas karalis ļāva portugāļiem šeit izbūvēt cietoksni. 1527. gada 22. jūnijā pilsēta pēc portugāļu padzīšanas tika pārsaukta par Džajakartu (Jayakarta).
Šveices sistēma
Sadalīšana pa pāriem
Pirmo kārtu vai nu izlozē pēc nejaušības principa vai izkārto pēc kādas ranga sistēmas. Spēlētāji, kuri uzvar, saņem punktu, neizšķirta gadījumā - puspunktu, zaudējuma - 0 punktus. Nākamajā kārtā uzvarētāji spēlē pret uzvarētājiem, zaudētāji pret zaudētajiem utt. Nākamajās kārtās spēlētājs saņem pretinieku ar tādu pašu vai gandrīz tādu pašu rezultātu kā viņam. Spēlētāji nekad nespēlē pret to pašu pretinieku divreiz. Šahā parasti mēģina panākt arī to, ka spēlētājs izspēlē vienādu skaitu spēļu ar melnajiem un baltajiem kauliņiem.
Džakarta
Vēsture
1619. gadā Nīderlandiešu Austrumindijas kompānija Jana Pīterzona Kūna (Jan Pieterszoon Coen) vadībā ieņēma pilsētu un pārsauca to par Batāviju (Batavia). Batāvija kļuva par Nīderlandes Indijas galvaspilsētu. Tā kā Batāvijai faktiski bija monopols visas kolonijas ārējā tirdzniecībā, tā strauji auga.
Šveices sistēma
Sadalīšana pa pāriem
Pamatnoteikums ir tāds, ka spēlētāji ar tādu pašu rezultātu tiek sakārtoti pēc ranga. Tad augšējo pusi sapāro ar apakšējo. Piemēram, ja ir 8 spēlētāji ar vienādu rangu, pirmais spēlēs ar piekto, otrais ar sesto utt. Var tikt ieviestas modifikācijas, lai godīgi sadalītu krāsas un spēlētāji nespēlētu viens pret otru divreiz.
Džakarta
Vēsture
Otrā pasaules kara laikā pilsētu, tāpat kā visu Nīderlandes Indiju (nākamo Indonēziju) okupēja Japāna. 1942. gadā, lai gūtu vietējo spēku atbalstu, japāņi atjaunoja seno pilsētas nosaukumu.
Šveices sistēma
Sadalīšana pa pāriem
Turnīrs ilgst iepriekš noteiktu skaitu kārtas. Pēc pēdējās kārtas spēlētāji tiek sakārtoti pēc rezultāta, ja ir neizšķirts rezultāts, tad tiek izmantota kāda no uzvarētāja noteikšanas sistēmām (piemēram, visu viņu pretinieku rezultāti) vai kādas citas sistēmas.
Džakarta
Vēsture
Pēc Japānas kapitulācijas, 1945. gada 17. augustā Indonēzija deklarēja neatkarību no Nīderlandes. Nīderlandiešu armija tomēr atkal ieņēma Džakartu, un tā kļuva par nīderlandiešu centru Indonēzijas Atbrīvošanās karā. 1949. gada 27. decembrī Nīderlande atzina Indonēzijas neatkarību, un Džakarta kļuva par jaunās valsts galvaspilsētu.
Šveices sistēma
Analīze, priekšrocības un vājās puses
Skaidra uzvarētāja un zaudētāja noteikšana parasti prasa to pašu kārtu skaitu, kāds vajadzīgs izslēgšanas turnīrā - binārais logaritms no spēlētāju skaita. Tāpēc 3 kārtās var sarangot 8 spēlētājus, četrās sešpadsmit utt., taču bieži vien spēlētāju skaits ir lielāks un ja tiek izspēlēts mazāks skaits kārtu kā ideālajā gadījumā, var gadīties, ka ir vairāki spēlētāji bez zaudējumiem un savstarpējām spēlēm.
Džakarta
Ģeogrāfija
Džakarta atrodas uz Javas salas ziemeļrietumu pusē pie Čilivungas (Ciliwung) upes ietekas Džakartas līcī, kas savukārt atrodas pie Javas jūras.
Šveices sistēma
Analīze, priekšrocības un vājās puses
Salīdzinot ar izslēgšanas turnīru, Šveices sistēmā ir priekšrocība, ka neviens netiek izslēgts. Tas nozīmē, ka spēlētājs var piedalīties turnīrā, zinot, ka varēs spēlēt visās kārtās neatkarīgi no uzrādītā rezultāta. Sliktākais, kas var notikt, ir palikšana bez spēles kādā kārtā, ja ir nepāra skaits spēlētāju. Šajā gadījumā spēlētajam pienākas punkts kā par uzvaru spēlē.
Džakarta
Ģeogrāfija
Džakarta atrodas ļoti tuvu vietai, kur robežojas Birmas plātne ar Indijas plātni. aptuveni 110 kilometrus no Džakartas atradās 7,5 balles spēcīgās Javas zemestrīces epicentrs. Upuru skaits nebija liels, taču blīvi apdzīvoto Džakartu joprojām apdraud zemestrīces.
Šveices sistēma
Analīze, priekšrocības un vājās puses
Vēl viena priekšrocība attiecībā pret izslēgšanas turnīru ir iespēja uzzināt visu dalībnieku relatīvo rangu, ne tikai turnīra uzvarētāju. Piemēram, izslēgšanas turnīra fināla zaudētājs var nebūt otrs labākais dalībnieks; to varēja izslēgt uzvarētājs kādā no iepriekšējajām kārtām.
Džakarta
Ģeogrāfija
Džakarta, īpaši tās ziemeļu daļa, grimst, un daži zinātniskie modeļi paredz, ka ap 2050. gadu 95% galvaspilsētas ziemeļu daļas platības būs appludināti un iedzīvotājiem būs jāmeklē cita dzīvesvieta. 10 gadu laikā pilsētas ziemeļu daļa ir nogrimusi par 2,5 metriem un pati Džakarta grimst par vidēji 1—15 cm gadā, sekmējot to, ka liela daļa pilsētas atrodas zem jūras līmeņa. Lai pasargātu pilsētu no ūdens, ir veidoti aizsargdambji.
Pilsētas grimšanas un pārapdzīvotības dēļ, 2019. gadā tika pasludināta iecere dibināt citu galvaspilsētu Džakartas vietā. Pēcāk tika lemts par Nusantaras pilsētas izveidi, kas iegūšot savu galvaspilsētas statusu 2024. gada 17. augustā.
Šveices sistēma
Analīze, priekšrocības un vājās puses
Šveices turnīra sistēma ne vienmēr beidzas ar aizraujošu pēdējo kārtu. Reizēm spēlētājiem izdodas iekrāt pietiekamu punktu summu, lai pēdējo kārtu varētu atļauties zaudēt. Diezgan bieži šo problēmu risina ar izslēgšanas turnīru labākajiem punktu guvējiem.
Salīdzinot ar grupu turnīru, Šveices sistēma var pieļaut lielāku spēlētāju skaitu, nepieprasot nepraktisku spēļu kārtu skaitu. Ja vienlaicīgi var notikt ierobežots skaits spēļu (inventārs, spēļu laukumi), tad praktiskāks ir izslēgšanas turnīrs. Pēc Šveices sistēmas visi spēlētāji var spēlēt vienlaicīgi.
Paātrinātā pārošana
Paātrinātās pārošanas metode tiek izmantota turnīros, kur dalībnieku skaits krietni pārsniedz optimālo spēlētāju skaitu kārtu skaitam. Šī metode daudz ātrāk sapāro labākos spēlētājus, samazinot spēlētāju skaitu ar vienādu rezultātu daudz ātrāk.
Pirmajās divās kārtās spēlētājiem, kuri sāk augšējā pusē, rezultātam pievieno papildus punktu pārošanas nolūkam. Tad pirmās divas kārtas tiek pārotas normāli, ņemot vērā papildus punktu. Rezultātā pirmajā kārtā augšējā ceturtdaļa spēlē ar otro ceturtdaļu un trešā ar ceturto. Vairumam spēlētāju pirmajā un trešajā ceturtdaļā būtu jāuzvar pirmajā kārtā. Pieņemot, ka tā aptuveni ir, otrajā kārtā labākā astotdaļa spēlē ar otru labāko astotdaļu, otra ceturtdaļa spēlē ar trešo, un septītā astotdaļa spēlē ar astoto. Pēc divām kārtām vienādi rezultāti būs pusei nevis ceturtdaļai spēlētāju. Pēc otrās kārtas tiek izmantota parastā Šveices sistēma bez papildus punktiem.
Salīdzinājumam piemērs ar turnīru 8 spēlētajiem. Pieņemam, ka augstāk rangā esošais vienmēr uzvar.
Standarta Šveices sistēma
1. kārta:
2. kārta:
Pēc divām kārtām rezultāti ir:
1 2-0 2 2-0 3 1-1 4 1-1 5 1-1 6 1-1 7 0-2 8 0-2
Paātrinātā pārošana
1 2-0 2 1-1 3 1-1 4 1-1 5 1-1 6 1-1 7 1-1 8 0-2
Arnsberga
Arnsberga ir pilsēta Ziemeļreinā-Vestfālenē, Vācijā. Pilsēta atrodas Rūras upes ielejā, pilsētas dienvidos jeb vecpilsētas rajonā upe ir līkumaina. Pilsēta atrodas no 146 līdz 448 metrus virs jūras līmeņa un tās teritorijā 2011. gada 31. decembrī dzīvoja 73 732 iedzīvotāju. Gandrīz visu pilsētu apņem meži, bet ziemeļos dabas parks. No 193.45 km2 lielās platības 63% no pilsētas platības aizņem meži, bet 18% aizņem lauksaimniecībā izmantojamās zemes.
Vēsture
Arnsberga pirmo reizi ir minēta 789. gadā kā Abatijas daļa. 11. gadsimta sākumā pilsētas teritorijā uzcēla pili, kuras drupas joprojām ir saglabājušās. Pili iznīcināja 1769. gadā Septiņgadu kara laikā. 1816. gadā pilsēta nonāca Prūsijas varā un kļuva par rajona administratīvo centru.
Otrā pasaules kara laikā pilsēta ļoti cieta un daudzi iedzīvotāji gāja bojā. 1943. gada 16. maijā pēc britu uzlidojuma, kuras laikā iznīcināja Mohnosas rezervāta dambi, lielāko daļu pilsētas iznīcināja. 1945. gada 19. martā briti saspridzināja pilsētas dzelzceļu, kura laikā bojā gāja vairāki desmiti iedzīvotāju.
Osmaņu impērijas himna
Osmaņu impērijā lietoja vairākas himnas. Tāpat kā dažās Eiropas valstīs, himna mainījās līdz ar valdnieka maiņu. Dažas no tām:
Saites
Ceddin Deden maršs MP3 formātā
Luknas ezers (Višķu pagasts)
Luknas ezers ir ezers Augšdaugavas novada Višķu pagastā. 1931. — 1939. gados regulēta no ezera iztekošā Dubna, pazeminot ezera līmeni par aptuveni 1,5 metriem. 1 sala, platība 0,7 ha. Gultne dūņaina, krasti pārsvarā zemi. Eitrofs. Konstatētas 7 zivju sugas. Savienots ar Višķu ezeru.
Ostrovā putnu vērošanas tornis. Višķu parks.
Termoelektrostacija
Termoelektrostacija ir elektrostacija, kas lieto siltuma dzinēju. Parasti šis dzinējs ir tvaika turbīna. Tvaiku iegūst vārot ūdeni, te var lietot dažādus siltuma avotus. Parasti siltumu iegūst sadedzinot kurināmo (ogles, dabasgāze, kūdra). Siltuma elektrostacijas, kur siltumu iegūst atomreaktorā, sauc par atomelektrostacijām. Tvaiku pēc turbīnas var vienkārši nokondensēt, vai arī var lietot lai sildītu ūdeni (centrālapkurei). Termoelektrostacijām, kur tvaiku lieto lai sildītu ūdeni ir augstāka no turbīnas izejošā tvaika temperatūra (sliktāka turbīnas efektivitāte), taču tvaikā esošais atlikušais siltums tiek izmantots lietderīgāk. Šādas termoelektrostacijas sauc par termoelektrocentrālēm (TEC). Lielajās termoelektrostacijās turbīna ir tieši savienota ar ģeneratoru (uz vienas vārpstas). Te parasti lieto 3 fāzu sinhronos ģeneratorus ar spriegumu 11 - 22 kV (atkarībā no jaudas). Lielākus spriegumus iegūst ar transformatoru.
Ja par kurināmo lieto dabasgāzi, par siltuma dzinēju var lietot arī gāzturbīnu. No gāzturbīnas nākošās gāzes ir pietiekoši karstas, lai tās varētu lietot ūdens sildīšanai tvaika ieguvei. To tvaiku tālāk lieto tvaika turbīnā. Šādai sistēmai ir lielāks lietderības koeficients kā sistēmai tikai ar tvaika turbīnu.
Vēsturiski pirmajām termoelektrostacijām 19. gadsimta beigās par dzinēju lietoja tvaika mašīnu, jo tajā laikā vēl nebija pieejamas tvaika turbīnas.
Siltuma dzinēju (arī tvaika turbīnu) lietderības koeficients ir atkarīgs no temperatūras starpības starp silto un auksto galu, jo šī temperatūras starpība ir lielāka, jo lielāks iespējamais lietderības koeficients. Pilnīgi visu siltumu nav iespējams pārvērst lietderīgā enerģijā. Lietderības koeficientu uzlabo, palielinot karstā gala temperatūru (tvaika temperatūru). Palielinot tvaika temperatūru, palielinās tā spiediens. Ļoti karsts tvaiks arī ir korozīvs, tas ierobežo maksimālo temperatūru.
Termoelektrostacijas bieži vien ir ar visai lielu jaudu (līdz vairākiem GW), tas nozīme, ka kondensējot tvaiku pēc turbīnām izdalās liels daudzums siltuma. Tas nonāk dzesēšanas ūdenī, kuru pēc tam vai nu iepludina kādā ūdenstilpē (tas var paaugstināt tās temperatūru), vai arī laiž uz dzesēšanas torni, kur ūdeni atdzesē ar gaisu. Sadedzinot lielu daudzumu kurināmā izdalās daudz oglekļa dioksīda. Ja kurināmais satur sēru (akmeņogles), izdalās arī sēra dioksīds. Lai arī tā daudzums ir relatīvi mazs, tas ir indīgāks par CO2. Sēra dioksīdu no dūmgāzēm atdala ar kalcija hidroksīda šķīdumu.
Lai iedarbinātu vai apturētu lielu termoelektrostaciju, var būt nepieciešamas vairākas dienas (kamēr katls utilizators uzsilst), tāpēc mainoties elektrības patēriņam termoelektrostacijas ārā neslēdz. Atomelektrostacijām šī problēma ir vēl izteiktāka. Hidroelektrostacijas šī problēma neskar, tās var iedarbināt ļoti ātri. Gāzturbīnu elektrostacijas arī var iedarbināt ļoti ātri.
Misleņices apriņķis
Misleņices apriņķis ir apriņķis Polijā, Mazpolijas vojevodistē. Apriņķis robežojas ar Mazpolijas vojevodistes Veličkas, Bohņas, Limanovas, Novi Targas, Suhas, Vadovices un Krakovas apriņķiem.
Gambijas karogs
Gambijas karogs ir viens no Gambijas nacionālajiem simboliem. Tas tika pieņemts. Tam ir trīs horizontālas joslas (sarkana, zila, zaļa), kuras savstarpēji tiek atdalītas ar šauru baltu joslu. Ideja par karoga izskatu pieder Gambijas gleznotājiem, bet tā dizains tika izstrādāts Londonas heraldikas valdē.
Kornejs Čukovskis
Dzīvesgājums
Dzimis 1889. gadā Sanktpēterburgā Emanuela Levensona un Katrīnas Kornejčukovas ārlaulības attiecībās. Bērnību un jaunību pavadīja Odesā un Nikolajevā. Bērnudārzā un skolā pazina nākamo cionisma līderi Vladimiru Žabotinski. 1901. gadā sāka rakstīt avīzei "Odesas ziņas". 1903./04. gadā kā avīzes korespondents darbojās Londonā.
Atgriezies Krievijā, 1905. gadā Sanktpēterburgā nodibināja satīrisko žurnālu "Signāls", kuru autoru vidū bija Aleksandrs Kuprins, Fjodors Sologubs un Tefija. 1906. gadā sāka dzīvot Sanktpēterburgas piepilsētā Kuokalā, kur iepazinās ar Iļju Repinu un Vladimiru Koroļenko. 1907. gadā publicēja Volta Vitmena tulkoto dzejoļu krājumu, un Čukovskis kļuva par pazīstamu literatūras kritiķi. Publicēja apcerējumus par Aleksandru Bloku, Annu Ahmatovu, Vladimiru Majakovski, Nikolaju Ņekrasovu.
Nodarbojās ar literatūras kritiku arī pēc Krievijas revolūcijas. 1919. gadā publicēja pirmo pazīstamo bērnu pasaku dzejā "Krokodils" (Крокодил). 1923. gadā tika izdotas "Briesmīgais prusaks" (Тараканище) un "Mazgāmutis" (Мойдодыр), un Čukovskis kļuva par bērnu literatūras slavenību.
Čukovska daiļradi 1928. gadā avīzē "Pravda" nokritizēja Nadežda Krupska, un tas nelabvēlīgi ietekmēja Čukovska iespējas publicēt darbus. No 20. gadsimta trīsdesmitajiem gadiem līdz nāvei dzīvoja Maskavas piepilsētā Peredelkinā.
Višķu ezers
Višķu ezers ir ezers Augšdaugavas novada Višķu pagastā. 1931.—1939. gados regulēta no savienotā Luknas ezera iztekošā Dubna, pazeminot ūdens līmeni par 1,5 metriem. Viena maza saliņa ezera dienvidu piekrastē. Gultne smilšaina, oļaina, dūņaina. Krasti pārsvarā lēzeni, vietām stāvi. Eitrofs. Konstatētas 6 zivju sugas.
Vēl 1950. gados bija savienots ar Dotkas ezeru - tagad no tā atdala purvaina pāržmauga.
Nivlisens
Nivlisens (no) ir šelfa ledājs Princeses Astridas krastā Karalienes Modas Zemē Antarktīdā. Izvietojies starp Ļeņingradas salu austrumos un Djupranena kupolu rietumos Lazareva jūras piekrastē. Ledājs ir ap 130 km plats, iestiepjas jūrā līdz pat 85 km, pārvietojas ar ātrumu 100 m/a-1. Ledāja biezums ir no 700 m pie pamatnes līnijas un ap 150 m pie ledāja frontes. Ledājā vairāki pacēlumi (leduskupoli), lielākais no kuriem ir Kuvklakens. Ledāja fronte stipri izrobota, vairāki līči. Lielākie ir Ļeņingradas līcis austrumu malā un Ranebukta rietumu malā.
Ledāja dienvidu malā izvietojusies Širmahera oāze, pie kuras krasta ir vairāki epišelfi (ar okeānu pa ledāja apakšu savienoti) saldūdens ezeri.
Ledāja ziemeļu malā, ap 9 km no Ļeņingradas līča, no 1983. līdz 1991. gadam darbojā Indijas polārstacija Dakšingangotri.
Maitēdāji
Maitēdāji ir viens no gaļēdāju barošanās veidiem, kur plēsoņa barojas ar līķi vai maitu, kuru pats nav nogalinājis un kurš jau parasti ir sācis trūdēt. Maitēdājiem ir svarīga loma ekosistēmā, jo tie piedalās mirušo dzīvnieku palieku sadalīšanās procesā, kuru līdz galam pabeidz destruktori.
Izplatīti maitēdāji — maitu putni, jenoti, kapračvaboles, līķmušas utt. Daudzi lieli gaļēdāji, kas regulāri medī, kā hiēnas un lauvas var aizdzīt iepriekšējos medniekus un nodarboties ar maitēšanu.
Ķīmiskā viela
Ķīmiskā viela ir vielas veids ar noteiktu ķīmisko sastāvu, neatkarīgi no šīs vielas izcelsmes. Piemēram, jebkuram ūdens paraugam būs tās pašas īpašības un tā pati ūdeņraža un skābekļa attiecība, neatkarīgi no tā, vai šis ūdens paraugs ir ņemts no upes vai mākslīgi izgatavots laboratorijā. Tīru vielu mehāniskā ceļā nevar sadalīt citās vielās. Tipiskas mājas apstākļos sastopamās vielas ir ūdens, vārāmā sāls (nātrija hlorīds) un cukurs (saharoze). Parastākie vielas agregātstāvokļi ir cietviela, šķidrums vai gāze. Viela var pāriet no viena agregātstāvokļa citā, mainoties temperatūrai vai spiedienam.
Ķīmiskās vielas jēdziens izveidojās 18. gadsimta beigās pēc ķīmiķa Žozefa Prusta darba izdošanas par vairāku tīru ķīmisko savienojumu uzbūvi. Viņš secināja: "Visiem savienojuma paraugiem bija vienāds sastāvs; tātad visiem paraugiem ir tās pašas vielā sastopamo elementu masas proporcijas". Šī tēze kļuva pazīstama kā konstantā sastāva likums, kas kalpo par vienu no ķīmijas zinātnes pamatakmeņiem.
Vienkāršās vielas
Ķīmisko vielu, kuru ar parastajām ķīmiskajām reakcijām nevar sadalīt vai pārveidot citā vielā, sauc par vienkāršu vielu. Vienkārša viela sastāv no viena ķīmiskā elementa atomiem (kas var būt saistīti molekulās). Atomi savukārt sastāv no negatīvi lādētiem elektroniem, kuri grupēti ap kodolu, kas sastāv no pozitīvi lādētiem protoniem un neitrāliem neitroniem. Vienkāršas vielas paraugā visiem atomiem ir vienāds skaits protonu, kaut gan paraugā var būt pārstāvēti dažādi izotopi ar atšķirīgu neitronu skaitu.
Ķīmiskie savienojumi
Divi vai vairāki elementi, kas savienoti vienā vielā, veido ķīmisko savienojumu, kas sastāv no atomiem, kas ķīmiski saistīti molekulās, vai arī veido jonu tipa kristālrežģus. Kombinējot ap 120 zināmos elementus, iespējams iegūt milzīgu skaitu dažādu ķīmisko savienojumu. Pašlaik raksturoti un identificēti ap 30 miljoni ķīmisko savienojumu. Tās vielas, kuru galvenās sastāvdaļas ir oglekļa un ūdeņraža atomi, sauc par organiskajām vielām, savukārt tās vielas, kas sastāv no citiem elementiem, sauc par neorganiskajām vielām.
Savienojumi, kuros to atomiem ir kopīgi elektronu pāri, tiek saukti par kovalentiem savienojumiem. Savienojumus, kas sastāv no pretēji lādētiem joniem, sauc par jonu savienojumiem, jeb sāļiem.
Ķīmisko vielu nosaukumi
Katrai ķīmiskai vielai ir unikāls sistemātiskais nosaukums.
Ķīmiķi bieži apzīmē ķīmiskos savienojumus, lietojot ķīmiskās formulas, kuras satur pilnīgāku informāciju par savienojuma ķīmisko struktūru. Ir izveidotas arī datora videi draudzīgas sistēmas vielas informācijas ievadīšanai, piemēram CAS reģistra numurs un Starptautiskais ķimikālijas identifikators jeb InChI. Šādas sistēmas, jo sevišķi CAS skaitlis, ir noderīgas arī papīra formāta darbos, jo tās ērti lietojamas kā unikāli ciparu kodi specifiskas vielas apzīmēšanai.
Vielas ieguve, attīrīšana, raksturošana un identifikācija
Bieži ir nepieciešams izolēt vielu no maisījuma, piemēram, iegūstot saharozi no cukurbietēm jeb vai pēc ķīmiskās reakcijas, kuras rezultātā parasti rodas ķīmisko vielu maisījums. Tas parasti tiek paveikts ar fiziskiem procesiem, piemēram, ar destilāciju, filtrēšanu un iztvaicēšanu. Šīs pašas metodes var izmantot arī tālākai vielas attīrīšanai. Kad ir iegūta tīra viela, var pētīt tās ķīmiskās un fiziskās īpašības, lai vielu varētu raksturot. Ķīmiskā sastāva noteikšanai var lietot ķīmiskās analīzes.
Fricis Virsaitis
Fricis Virsaitis (zināms arī kā Fricis Eltermanis; — ) bija Latvijas armijas ģenerālis. Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.
Zīlāni
Zīlāni ir ciems Jēkabpils novadā, Kūku pagasta centrs. Zīlāni atrodas Kūku pagasta rietumos, Jēkabpils tiešā tuvumā, 3 km uz ziemeļaustrumiem no Jēkabpils centra. Jēkabpilī 1 km uz rietumiem no Zīlāniem atrodas Zīlānu vasarnīcu rajons. Cauri Zīlāniem iet autoceļš E22 (A12: Jēkabpils—Rēzekne), blakus ir dzelzceļa līnija Krustpils—Rēzekne II, bet savas dzelzceļa stacijas nav.
Fricis Virsaitis
Dzīvesgājums
Dzimis Bukaišu pagastā, laukstrādnieku Viļa Eltermaņa ģimenē. 1903. gadā brīvprātīgi iestājās Krievijas impērijas armijā. 1904. gadā mēģināja iestāties Viļņas kara skolā, bet tas neizdevās. Turpināja dienestu kā apakšvirsnieks. Piedalījās Krievijas—Japānas karā (1904.—1905.). 1906. gadā iestājās Tiflisas (tag. Tbilisi) kara skolā, kuru pabeidza 1909. gadā.
Zīlāni
Zīlānos kā pagasta centrā norisinās sabiedriskā dzīve un atrodas pagasta pārvalde. Ciemā ir pieejams feldšeru-vecmāšu punkts, iespējams apmeklēt kultūras namu, kā arī darbojas vairāki uzņēmumi, ir veikals un kafejnīca. Zīlānos ir izveidots ielu tīkls, kas ir daļēji nodrošināts ar centralizētu ūdensapgādi un kanalizāciju.
Fricis Virsaitis
Dzīvesgājums
Pirmā pasaules kara laikā dienēja 113. Starajas Rusas kājnieku pulkā. 1916. gadā nomainīja savu uzvārdu Eltermanis uz Virsaitis. Dienestu Krievijas impērijas armijā beidza kā kapteinis.
Zīlāni
Ošu ielā 6 atrodas Latvijas Vides, ģeoloģijas un meteoroloģijas centra Zīlānu novērojumu stacija. Padomju laikā Zīlānos atradās Jēkabpils pilsētas atskurbtuve.
Fricis Virsaitis
Dzīvesgājums
1918. gada decembrī mobilizēts Petrogradā, Sarkanajā armijā kā militārais speciālists. Bija Padomju Latvijas armijas 3. strēlnieku brigādes apgādes priekšnieks. Sarkanās armijas pusē piedalījies cīņās Latvijā. (Rīgā) dezertēja no Sarkanās armijas un iestājās Latvijas armijā kā kapteinis. No līdz oktobrim piedalījās 6. Rīgas kājnieku pulka formēšanā. Bermontiādes laikā No oktobra līdz novembrim komandēja bataljonu 6. Rīgas kājnieku pulkā, piedalījās Pārdaugavas atbrīvošanas kaujā pie Zolitūdes stacijas, par ko viņu vēlāk apbalvoja ar Lāčplēša kara ordeni. 1919. gada novembrī sāka komandēt Instruktoru bataljonu. 1920. gadā viņu paaugstināja par pulkvežleitnantu.
1921. gadā izteica vēlēšanos palikt Latvijas armijā. Šī gada augustā beidza Instruktoru bataljona komandēšanu, un iecelts par 5. Cēsu kājnieku pulka komandieri. 1923. gadā paaugstināts par pulkvedi. 1930. gadā pabeidza Virsnieku 8 mēnešu kursus. No līdz  iecelts par 2. Vidzemes kājnieku divīzijas komandiera vietnieku. Paaugstināts par ģenerāli. 14. novembrī kļuva par 2. Vidzemes divīzijas komandieri un Rīgas garnizona priekšnieku. Bijis latviešu studentu korporācijas Vendia biedrs.
Pēc Latvijas okupācijas, Latvijas armiju pārdēvēja par Latvijas Tautas armiju, un ar tikko ieceltā komandiera Roberta Kļaviņa pavēli par 2. Vidzemes kājnieku divīzijas komandieri iecēla pulkvedi Jāni Liepiņu. Pēc tam ar Augusta Kirhenšteina pavēli Nr. 7 Frici Virsaiti atvaļināja no dienesta (par iemeslu minot vecumu).
Virsaitis pārcēlās no Rīgas uz Smārdes pagastu, kur viņam piederēja saimniecība "Virsaiši". 1941. gada jūnijā arestēts kopā ar ģimeni, un izsūtīts uz PSRS. 1942. gada notiesāts uz 8 gadiem soda nometnēs Vjatkā (Kirovas apgabalā), kur mira.
Termostats
Termostats (no el "siltums" un στατος "stāvēt") ir ierīce pastāvīgas temperatūras uzturēšanai. Temperatūras uzturēšana notiek vai nu izolējot objektu no mainīgās ārējās vides (pasīvie termostati) vai arī izmantojot termoregulatoru (aktīvie termostati).
Galvenās aktīvā termostata sastāvdaļas ir sensori un izpildierīces. Izpildierīce ar temperatūras noteikšanas elementu var būt apvienota vienā iekārta, bet termostats var būt arī atsevišķi stāvoša vadības ierīce sildīšanas vai dzesēšanas sistēmas darbināšanai. Ja objekta temperatūra sasniedz noteikto minimumu vai maksimumu, termostats ieslēdz vai atslēdz sildīšanu vai dzesēšanu.
Termostatos izmanto dažādas sensoru un izpildmehānismu tehnoloģijas. Mūsdienās plašāk izmantotie sensoru veidi:
Ierīcēs ar elektriskajiem sildelementiem bieži izmanto termostatu ar elektriskiem sensoriem vai bimetāla slēdzi. Bimetāla slēdzis saslēdz elektrisko ķēdi, ja ir atdzisis zem noteiktas temperatūras. Kad sildītājs ir iesilis līdz vajadzīgajai temperatūrai, slēdzis atvienojas, līdz ar to pārtraucot sildīšanu. Termostats ar sensoriem dod signālu izpildiekārtai ieslēgt sildītāju, kad sasniegta minimālā vai atslēgt to, ja sasniegta maksimālā temperatūra.
Vaska kapsulu termostatus plaši izmanto automašīnu dzinējiem. Pēc iedarbināšanas motoram ir ātri jāiesilst, tāpēc dzesēšanas šķidrums sākotnēji plūst pa tā saucamo "mazo loku". Termostats atrodas "lielā loka" ieejā. Kad temperatūra sāk pārsniegt optimālo temperatūru, termostatā esošais cietais vasks izkūst un izplešas, atverot vārstu. Līdz ar to "lielajā lokā" sāk plūst karstais šķidrums, kuru atdzesē radiators. Automašīnās vēl mēdz būt termostats, kas regulē radiatora ventilatora darbību.
Dobčice
Dobčice ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz dienvidiem no Krakovas pie 1986. gadā izveidotas mākslīgās ūdenskrātuves Rabas upē. Saglabājušās 14. gadsimtā celtās pils drupas. Brīvdabas muzejs.
Larošela
Pilsētā atrodas La Rochelle Business School biznesa skola.
Brīvā izvēle tautu Eiropā
Brīvā izvēle tautu Eiropā jeb BITE bija politiska partija, kas darbojās Latvijā.
Vēsture
2003. g. 28. augustā virkne bijušo Latvijas Sociālistiskās partijas (Nikolajs Kabanovs, Sergejs Solovjovs, Jānis Lapinskis u.c.) un Tautas Saskaņas partijas (Jakovs Pliners, Tatjana Feigmane, Valērijs Buhvalovs u.c.) biedru, kas nepiekrita savu partiju lēmumiem par izstāšanos no PCTVL, kā arī virkne "līdztiesībnieku" dibināja partiju BITE.
13. oktobrī partija tika reģistrēta. Tā nekavējoties iestājās kā otrā dalībniece apvienībā PCTVL.
Partijas BITE un "Līdztiesība" kopš 2003. g. rudens sāka darboties kā vienota organizācija. Lielākā daļa PCTVL biedru bija abu partiju biedri (statūti neaizliedza dalību citās partijās).
2007. g. partijas IV kongress taisīja lēmumu par apvienošanos ar "Līdztiesību", oktobrī to apstiprināja Uzņēmumu reģistrs.
Vadība
Kopš dibināšanas partijas valdes priekšsēdētājs nemainīgi ir bijis Jakovs Pliners, politiskais sekretārs — Nikolajs Kabanovs.
Leonardo Di Kaprio
Leonardo Vilhelms Di Kaprio (Leonardo Wilhelm DiCaprio, ; dzimis Losandželosā, Kalifornijas štatā, ASV) ir amerikāņu aktieris un filmu producents.
Leonardo ir vācu izcelsmes māte un itāļu—amerikāņu izcelsmes tēvs. Viņa vecāki izšķīrās, kad Di Kaprio bija tikai gads. 1990. gadā, tikai 16 gados, viņš ieguva savu pirmo TV aktiera darbu.
Pirmie TV seriāli, kuros aktieris filmējies bija "Santa Barbara" un Growing Pains. Kino debitējis ar lomu 1991. gada filmā "Kriteri 3", taču kļuva pazīstams pēc lomas filmā "Šī puiša dzīve" (1993). Atzinību Di Kaprio vēlāk guvis pēc otrā plāna lomu atveidošanas filmās "Kas nomoka Gilbertu Greipu" (1993) un "Mārvina istaba" (1996), kā arī galveno lomu atveidošanas filmās "Basketbola dienasgrāmatas" (1995) un "Romeo un Džuljeta" (1996). Starptautisku slavu guvis pēc dalības Džeimsa Kemerona režisētajā filmā "Titāniks".
Kopš 2000. gadiem aktieris ticis nominēts dažādām balvām par lomām filmās "Noķer mani, ja vari" (2002), "Ņujorkas bandas" (2002), "Aviators" (2004), "Asiņainais dimants" (2006), "Atkritēji" (2006), "Revolūcijas ceļš" (2008). Filmas ar viņa dalību "Slēgtā sala" (2010), "Pirmsākums" (2010), "Volstrītas vilks" (2013) ir guvušas ievērojamus komerciālos panākumus.
Di Kaprio par lomām filmās "Aviators" un "Volstrītas vilks" ir saņēmis Zelta globusa balvu kā labākais aktieris. Tāpat ir vairākkārt ticis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai, BAFTA kino balvai un Ekrāna aktieru ģildes balvai. Pirmoreiz Amerikas Kinoakadēmijas balvu un BAFTA kino balvu saņēmis 2016. gadā par Hjū Glāsa lomu filmā "Cilvēks, kurš izdzīvoja".
Amerikas Kinoakadēmijas balva
!scope="row"| 1993 !scope="row"| 2005 !scope="row"| 2007 !scope="row" rowspan=2 | 2014 !scope="row"| 2016
BAFTA kino balva
!scope="row"| 2005 !scope="row"| 2007 !scope="row"| 2014 !scope="row"| 2016
Zelta globusa balva
!scope="row"| 1994 !scope="row"| 1998 !scope="row"| 2003 !scope="row"| 2005 !scope="row" rowspan="2" | 2007 !scope="row"| 2009 !scope="row"| 2012 !scope="row"| 2013 !scope="row"| 2014 !scope="row"| 2016
Vitrūvijs
Marks Vitrūvijs Pollions (la), biežāk pazīstams kā vienkārši Vitrūvijs (la; dzimis no 80. līdz 70. gadam pirms mūsu ēras, miris pēc 15. gada pēc mūsu ēras) bija romiešu arhitekts, militārais inženieris un slavenā 10 sējumu apcerējuma De architectura (Par arhitektūru), kurā apkopoja romiešu zināšanas par celtniecību. Tā kā De architectura ir vienīgais pilnībā saglabājies arhitektūras traktāts no antīkajiem laikiem, tas tika uzskatīts par arhitektūras kanonu gan renesansē, gan klasicismā. Par Vitrūvija dzīvi zināms gandrīz tikai tas, kas noprotams no viņa rakstiem.
Gambijas ģerbonis
Gambijas ģerbonis ir viens no Gambijas simboliem. Tas tika pieņemts. Uz ģerboņa ir attēlotas divas lauvas, kuras tur cirvi un kapli un atbalsta vairogu, uz kura arī ir attēlots cirvis un kaplis. Cirvis un kaplis simbolizē gan Gambijas lauksaimniecību, gan divas galvenās tautas — fulus un mandinkus. Virs vairoga novietota ar palmu zaru pušķi rotāta bruņucepure, bet ģerboņa apakšā ir valsts devīze Progress, Peace, Prosperity (lv).
For The Gambia Our Homeland
"For The Gambia Our Homeland" ir Gambijas valsts himna. Tā tika pieņemta 1965. gadā pēc valsts neatkarības iegūšanas. Himnas vārdu autore ir Virdžīnija Džūlija Hova (Virginia Julie Howe), bet mūzikas autors - Džeremijs Frederiks Hovs (Jeremy Frederick Howe).
Kārlis Heinrihs fon Heikings
Kārlis Armands Heinrihs fon Heikings (de, pl, 1752—1809) bija vācbaltiešu valstsvīrs un jurists, Kurzemes muižnieks, Kurzemes bruņniecības pārstāvis Varšavas galmā (1782). Krievijas senators (1796), galma slepenpadomnieks, Vidzemes, Igaunijas un Somijas lietu justīckolēģijas prezidents. Cēlies no Heikingu dzimtas.
Dzīvesgājums
Kārlis Heinrihs fon Heikings dzimis 1752. gada 22. jūnijā Oktes muižā Piltenes apgabalā (tagad — Talsu novada Laucienes pagastā). Mācījās Jelgavā, pēc hercoga Kārļa Kristiana Jozefa padzīšanas viņš 1763. gadā pārcēlās uz Varšavu, pēc karaļa Augusta III nāves uz Saksiju. Sākotnēji piedalījās diplomātiskās misijās, vēlāk kļuva par Lietuvas armijas, bet no 1777. gada par Krievijas armijas virsnieku, uzturējies Pēterburgā, Viļņā un Varšavā.
Misleņice
Misleņice ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz dienvidiem no Krakovas Makovas Beskidu kalnos.
Kārlis Heinrihs fon Heikings
Dzīvesgājums
Pēc imperatora Pāvila I nākšanas pie varas Heikings no 1796. gada dzīvoja Pēterburgā, kur tika iecelts par Krievijas senatoru, galma slepenpadomnieku un Vidzemes, Igaunijas un Somijas lietu justīckolēģijas prezidentu. 1798. gadā tika atvaļināts un pārcēlās atpakaļ uz Jelgavu. 1806. gadā atkal aicināts piedalīties Senāta darbā, 1809. gadā iecelts par īsteno slepenpadomnieku. Miris Pēterburgā 1809. gada 18. oktobrī.
Brīvmūrnieciskā darbība
Pēc 1772. gada uzņemts Drēzdenes brīvmūrnieku ložā "Pie trim zobeniem" pēc no Jelgavas padzītā hercoga Kārļa ieteikuma. Viļņas ložas „Svētā Kārļa bruņinieki“ (fr) dibinātājs (1776) un Viļņas provinciālās ložas „Pilnīgā saskaņa“ dibinātājs (1780). Bija Prūsijas lielložas „Royal York zur Freundschaft“ pārstāvis Polijas ložās, dibināja Varšavas ložu "Katrīna pie Ziemeļzvaigznes” (Catherine á l'Ètoile du Nord). Kopumā viņš 1780. gadā nodibināja trīs ložas Varšavā, trīs Viļņā, vienu Poznaņā, vienu Dubno un kļuva Polijas provinciālložas lielmeistara vietnieku (1781—1783). Iepazinās ar Alesandro Kaliostro (1782) un bija Jelgavas adopcijas ložas "Labdarība" (La Bienfaisance) brālis. Piedalījās Polijas un Lietuvas lielložas „Grand Orient de Royaume de Pologne et du Grand Duché de Lithuanie” dibināšanā 1784. gada 4. martā.
Sulkovice
Sulkovice ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz dienvidiem no Krakovas.
Saukas ezers
Saukas ezers ir ezers Jēkabpils novada Saukas pagastā. Lielākais ezers Sēlijā.
Banānaugi
Banānaugi (Musa) ir daudzgadīgi banānu dzimtas zālaugi ar spēcīgu sakņu sistēmu, īsu stublāju un no 6 līdz 20 lapām. Banānaugu dzimtene ir Dienvidaustrumāzija, it īpaši Malajas arhipelāgs. Augu augstums svārstās no 2 līdz 9 metriem vai vairāk. Par visaugstāko banānu ģints augu tiek uzskatīts Musa itineraks, šīs sugas augstums var sasniegt pat 12 metrus. Ap galveno stublāju veidojas daudz sānu dzinumu, kur katrs dzinums aizstāj iepriekšējo un tā notiek banānaugu reproducēšanās. Banānaugu sakne ir bārkšveida, auglīga vidē tā var izplatīties 4,9 metru platumā un 1,5 metru dziļumā. Lapas ir lielas, mīkstas, gludas, iegarenas vai ovālas, ar paralēlu dzīslojumu, izkārtotas spirālē. Stumbra galā veidojas viena ziedkopa, bet no tās auglis — banānu ķekars, kas īstenībā ir viena liela oga. Tajā ir 200—300 banānu. Kad auglis nogatavojas, auga virszemes daļa iet bojā, bet no saknes attīstās jauni dzinumi.
Saukas ezers
Iekļauts Saukas dabas parkā. 1931.—1934. gados regulēta no ezera iztekošā Dūņupe kā rezultātā ezerā pazeminājās ūdens līmenis. Ietekas: Klauce, Bruģupīte. Ezera gultne līdzena, smilšaina un dūņaina, vietām sapropelis, slāņa biezums līdz 2 m. Krasti lēzeni, vietām stāvi. Eitrofs, gar krastu niedru josla. Konstatētas 8 zivju sugas.
Raksturojums
Saukas ezers atrodas Sēlijas paugurvaļņa dienvidu daļā 78,5 metrus virs jūras līmeņa. Ezers ir piecpadsmitais lielākais Latvijas ezers. Ezeram ir noapaļota taisnstūra forma un mazrobota krasta līnija. Ezeram pieguļošajās teritorijās pārsvarā ir ganības, pļavas, dārzi, un meži. Krasti ir stingri, smilšaini lēzeni vai stāvi. Vietām tie ir krauji, mēreni apauguši ar kokiem un krūmiem. Ezera ziemeļaustrumu galā ietek Klauce, tā dienvidu galā — vairāki grāvji un strauti. No ezera tā rietumu galā iztek Dienvidsusējas pieteka — Dūņupe.
Banānaugi
No banānaugiem iegūst to augļus — banānus, kas tiek bieži lietoti uzturā. Banānu dzimtai ir vairāk nekā 40 sugu, kuras galvenokārt izplatītas jūru un Klusā okeāna salās. Visbiežāk sastopamā ziemeļu suga ir Japānas banāni (Musa basjoo), un tā atrodas vienā no japāņu salām — Rjukju. Šī suga ir augusi kā dekoratīvais augs, to var sastapt Kaukāzā, Melnās jūras krastā un Krimā. Kultivētu banānu lapas var sasniegt 250 cm garumu un 60 cm platumu, tās var būt zaļas vai zaļas ar sarkaniem plankumiem. Kad banāns ir gatavs ziedēšanai, tā stublājā izdīgst zieds, kurš caur stublāju un lapām iznāk ārpusē. Ziedēšana notiek pēc 8—10 mēnešiem kopš zieda izdīgšanas brīža.
Saukas ezers
Raksturojums
Saukas ezers ir ierindojams vidēji lielo (platība 10,0 līdz 1,0 km2) un vidēji dziļo (dziļums no 9 līdz 5 m) ezeru grupā. Pēc ezera morfometriskajiem rādītājiem ezers ir morfometriski eitrofs ezers. Šādiem ezeriem ezerdobes morfometrija nodrošina vienmērīgu ūdens sasilšanu un sajaukšanos visā ezera dziļumā, kā arī pozitīvu skābekļa bilanci veģetācijas sezonā. Ja organisko vielu produkcija ir liela un netiek pilnībā patērēta, tad nemineralizētās organiskās vielas ezerdobē veido dūņu nogulumus, kā rezultātā samazinās ezera dziļums. Sateces baseina ietekme šādiem ezeriem nodrošina augstu produktivitāti. Tas nozīmē, ka barības vielu ieskalošanās ezerā veicina aļģu un ūdensaugu savairošanos. Tam notiekot masveidā, ezera kvalitāte pasliktinās. Eitrofikācija morfometriski eitrofajos ezeros norit ne tikai to piekrastes seklūdens daļā, bet visā to platībā. Saukas ezeram ir labi izteikta litorāla jeb seklūdens zona.
Par ezera reakciju uz bagātināšanos ar barības vielām, kam par iemeslu ir biogēno elementu — slāpekļa un fosfora savienojumu, citu organisko vielu, ieskalošanās no sateces baseina, liecina arī tādi ezerus raksturojošie rādītāji, kā ezera platības attiecība pret sateces baseina platību un nosacītās ūdens apmaiņas ātrums. Saukas ezera baseina platības un ezera virsmas platības attiecības rādītāji, kā arī krasta līnijas garums un tās veids liecina par zināmu ezera stabilitāti attiecībā pret barības vielu ieskalošanos no sateces baseina. Tomēr tāds ezera noturību un eitrofikācijas tendenču raksturojošs rādītājs kā vidējais dziļums, rāda ezera jūtību un pastiprinoties saimnieciskajai darbībai ezeram pieguļošajās sauszemes teritorijās un/vai palielinoties novadīto notekūdeņu slodzei, sagaidāma eitrofikācijas procesu intensificēšanās un ezera kvalitātes pasliktināšanās.
Ezera gultne ir līdzena. Gultne pārsvarā ir smilšaina un tikai vietām to klāj neliels dūņu slānis. Vietām, galvenokārt ezera centrālajā daļā, gultni klāj 2 metrus biezs sapropeļa slānis. Šobrīd ezera eitrofikācijas pakāpe ir zema. Tas nozīmē, ka tajā nav novērojama aļģu masveida savairošanās — aļģu ziedēšana. Tāpat arī ūdensaugiem klātās ezera daļas procentuāli ir nelielas. Tikai 20% no ezera kopējās platības ir klāti ar augstākajiem ūdensaugiem. Ezera piekrastes seklūdens daļā aizaugumu veido niedres (Phragmites australis), ezermeldri (Schoenoplectus lacustris), kalmes (Acorus calamus), abinieku sūrenes (Polygonum amphibium) un kosas (Equisetum palustre). Ezera dziļūdens zonā sastopamas galvenokārt glīvenes (Potamogeton sp.).
Beja (nozīmju atdalīšana)
Beja var būt:
Vladislavs I
Vladislavs I var būt:
Viesturs Bērziņš
Piedalījies divās Olimpiskajās spēlēs. 1996. gadā Atlantā V. Bērziņš hītā ieņēma 11. vietu, savukārt 2000. gadā Sidnejā hītā ierindojās 10. vietā un komandu sprintā (kopā ar Aināru Ķiksi un Ivo Lakuču) — 8. vietā.