cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nasdaq Financial-100
NASDAQ izstrādātais reitings Nasdaq Financial-100 ietver bankas, kā arī uzņēmumus, kas nodarbojas ar apdrošināšanu, hipotēku un vērtspapīru tirdzniecību. Tas ietver arī NASDAQ biržas akcijas.
Atlases kritēriji
Ja uzņēmumam ir vairākas akciju klases, tiek iekļautas visas klases, kas atbilst minimālajiem tirgus kapitalizācijas standartiem. Taču šobrīd visiem indeksa uzņēmumiem ir tikai vienas klases akcijas.
Atšķirībā no indeksa Nasdaq-100 prasības pret minimālo svaru nepastāv.
Tāpat kā Nasdaq-100, indeksu pārskata katru gadu, bet jūnijā. Ja indeksa komponents pēc pārrēķināšanas nokļūst pozīcijā starp 101 un 125, tam tiek dots viens gads, lai atgrieztos iepriekšējā pozīcijā; ja uzņēmums turpina neatbilst šim standartam, tā akcijas tiek izslēgtas. Jebkurš komponents, kas indeksa pārskatīšanas brīdī neiekļūst 125 labāko skaitā, tiek izslēgts. Brīvas vietas indeksā aizpilda ar uzņēmumiem, kuri nav iekļauti indeksā un kuriem ir visaugstākais reitings.
Atšķirībā no Nasdaq-100, kur par izmaiņām tiek paziņots iepriekš, izmaiņas NASDAQ Financial-100 netiek publicētas NASDAQ.
Troškas (Dricānu pagasts)
Troškas ir ciems Dricānu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 241 km attālumā no Rīgas.
Rietumberlīne
Rietumberlīne bija brīvpilsēta un politisks anklāvs, kas pastāvēja līdzās Austrumberlīnei, robežojoties ar Vācijas Demokrātiskās Republikas teritoriju, no 1949. līdz 1990. gadam.
Pēc Otrā Pasaules kara Berlīne tika sadalīta četrās okupācijas zonās. Rietumberlīni veidoja ASV, Lielbritānija s un Francija s sektori. Pilsēta bija politiski un ekonomiski saistīta ar Vācijas Federatīvo Republiku, lai arī oficiāli tā atradās okupācijas spēku pārvaldībā.
1948. gadā padomju okupācijas armija mēģināja izspiest rietumu sabiedrotos no Rietumberlīnes uzsākot zemes ceļu blokādi. Berlīnes blokāde turpinājās līdz 1949. gada maijam. Visu šo laiku rietumu sabiedrotie pa atļautajiem gaisa koridoriem veica pārtikas piegādes ar lidmašīnām.
Lai izbeigtu nepārtrauktu VDR iedzīvotāju masveida bēgšanu uz rietumiem, no 1961. gada līdz 1989. gadam Rietumberlīni apjoza Berlīnes mūris.
Anrī Rišārs
Žozefs Anrī Rišārs (fr; dzimis, miris ) bija kanādiešu hokejists, spēlēja centra uzbrucēja pozīcijā.
Visu profesionāļa karjeru (1955-1975) pārstāvēja NHL klubu Monreālas "Canadiens". Komandas sastāvā 11 reizes izcīnījis Stenlija kausu, kas ir NHL rekords. Deviņas reizes piedalījjies Visu zvaigžņu spēlē. 2017. gadā Rišārs tika iekļauts 100 ievērojamāko NHL spēlētāju sarakstā.
Arī viņa brālis Moriss Rišārs bija ievērojams hokejists, tāpat tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem hokejistiem.
Pavlo Kirilenko
Pavlo Kirilenko (ukraiņu: Павло Олександрович Кириленко; dzimis 1986. gada 5. maijā Makijivkā, Ukrainā) ir ukraiņu prokurors un politiķis. Viņš ir pašreizējais Doneckas apgabala gubernators. Kopš Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā Kirilenko vada Doneckas apgabala reģionālā militāro pārvaldi.
Biogrāfija
Pavlo Kirilenko 2008. gadā absolvēja Jaroslava Gudrā Nacionālo tiesību universitāti. 2008. gada jūlijā viņš sāka strādāt Ukrainas ģenerālprokuratūrā. No 2017. gada septembra līdz 2019. gada jūlijam Kirilenko bija Ukrainas rietumu pilsētas Užhorodas garnizona militārais prokurors.
Kirilenko ir Ukrainas ģenerālprokuratūras tieslietu pulkvežleitnants.
Ortostatiskā hipotensija
Ortostatiska hipotensija, kas pazīstama arī kā posturāla hipotensija, ir medicīnisks stāvoklis, kad cilvēka asinsspiediens pazeminās, pieceļoties vai sēžot. Asinsspiediena pazemināšanās var būt pēkšņa (vazovagāla ortostatiska hipotensija), 3 minūšu laikā (klasiska ortostatiska hipotensija) vai pakāpeniska (aizkavēta ortostatiska hipotensija). To definē kā sistoliskā asinsspiediena pazemināšanos par vismaz 20 mmHg vai diastoliskais asinsspiediens vismaz 10 mmHg, kad cilvēks ieņem stāvošu stāvokli. Tas notiek galvenokārt ar aizkavētu (vai neesošu) apakšējo ķermeņa asinsvadu sašaurināšanos, kas parasti ir nepieciešama, lai uzturētu atbilstošu asinsspiedienu, mainot stāvokli uz stāvēšanu. Tā rezultātā asinis ilgstoši uzkrājas kāju asinsvados un mazāk tiek atdotas sirdij, kā rezultātā samazinās sirdsdarbība un nepietiekama asins plūsma smadzenēs.
Ļoti viegla neregulāra ortostatiska hipotensija ir bieži sastopama parādība, un tā var parādīties īsu brīdi ikvienam, lai gan tā ir īpaši izplatīta gados vecākiem cilvēkiem un cilvēkiem ar zemu asinsspiedienu. Spēcīgs asinsspiediena pazeminājums var izraisīt ģīboni un iespējamu ievainojumu. Mērens asinsspiediena pazemināšanās var izraisīt apjukumu/neuzmanību, delīriju un ataksijas epizodes. Hroniska ortostatiska hipotensija ir saistīta ar smadzeņu hipoperfūziju, kas var paātrināt demences patofizioloģiju. Nav skaidrs, vai tas ir demences izraisītājs.
Daudzi iespējamie ortostatiskās hipotensijas cēloņi ir dažādi medikamenti (piemēram, alfa blokatori), autonomā neiropātija, samazināts asins tilpums, vairāku sistēmu atrofija un ar vecumu saistīts asinsvadu stīvums.
Papildus pamatcēloņa novēršanai ortostatisko hipotensiju var ārstēt ar ieteikumu palielināt sāls un ūdens uzņemšanu (lai palielinātu asins tilpumu), valkājot kompresijas zeķes un dažreiz medikamentus (fludrokortizonu, midodrīnu vai citus). Sāls uzņemšana ir jāuzrauga ārstam, jo būtisks sāls patēriņa pieaugums var izraisīt smagas neiroloģiskas problēmas, ja tas tiek darīts pārāk strauji.
Pazīmes un simptomi
Ortostatisku hipotensiju raksturo simptomi, kas rodas pēc piecelšanās no guļus vai sēdus stāvokļa, īpaši, ja tas notiek ātri. Daudzi ziņo par reiboni (sajūtu, ka cilvēks varētu noģībt), dažreiz smagu reiboni vai pat reālu ģīboni ar saistītu kritiena risku. Hroniskas ortostatiskas hipotensijas gadījumā stāvoklis un tā sekas var pasliktināties pat tad, ja ģībonis un daudzi citi simptomi kļūst retāki. Var rasties arī vispārējs vājums vai nogurums. Daži ziņo arī par grūtībām koncentrēties, neskaidru redzi, trīci, reiboni, trauksmi, sirdsklauvēm (sirdsdarbības jušanu), nestabilitāti, svīšanu vai mitruma sajūtu un dažreiz sliktu dūšu. Cilvēks var izskatīties bāls. Dažiem cilvēkiem var rasties smaga ortostatiska hipotensija, bet vienīgie simptomi ir apjukums vai ārkārtējs nogurums. Hroniska smaga ortostatiska hipotensija var izpausties kā izmainīta apziņa jeb delīrijs.
Četras istabas
"Četras istabas" bija dzīvesstila raidījums LTV1 kanālā 2013. un 2014. gadā.
Raidījuma mērķis un formāts
Raidījuma mērķis bija vieglā, mājīgā gaisotnē skatītājus iepazīstināt gan ar jaunākajiem notikumiem valsts politiskajā un sabiedriskajā dzīvē, gan arī veidot un rādīt cilvēkstāstus, sižetus no reģioniem, kā arī, sadarbojoties ar ārzemju latviešiem, veidot sižetus par ārvalstīs dzīvojošajiem tautiešiem.
Uz raidījuma tiešraides filmēšanu tika aicināti dažādi viesi, tuvojoties svētkiem, raidījuma tematika tika pieskaņota tiem. Raidījumam bija cieša sadarbība ar reģionālajām televīzijām.
Interesanti fakti
Interesants notikums raidījuma tiešraidē norisinājās 2014. gada 12. jūnijā, kad viens no raidījuma vadītājiem, proti, Jānis Rāzna, bildināja savu draudzeni Ievu Rubeni.
Raidījuma pēdējā epizode 2014. gada 19. jūnijā tika aizvadīta Jāņu gaisotnē. Ar 2014. gada 1. septembri par raidījuma "Četras istabas" pēcteci kļuva raidījums "4. studija".
Bisente Lizarazū
Bisente Lizarazū (eu, dzimis ) ir basku izcelsmes bijušais Francijas futbolists, spēlēja kreisās malas aizsarga pozīcijā. Lielu daļu karjeras spēlējis Bordeaux un Bayern Munich komandās.
Sasniegumi
Bordeaux
Bayern Munich
Francija
Ādolfs Valters
Ādolfs Valters (dzimis, miršanas datums nav zināms) bija Latvijas sabiedrisks darbinieks un politiķis. Bijis 2. Saeimas deputāts. Pārstāvējis Latviešu zemnieku savienību.
Biogrāfija
Ādolfs Valters piedzima Vaiņodes pagasta Simaitišķos. Apmeklējis Ezeres pagasta ministrijas skolas. Vairākkārt ievēlēts Vaiņodes pagasta, skolas un baznīcas padomēs, bija Vaiņodes pagasta tiesas priekšsēdētājs.
1941. gadā izsūtīts uz Sibīriju. Par tālāko likteni ziņu nav.
2010. gada jūnijā Simaitišķos tika uzstādīta piemiņas zīme Ādolfam Valteram un citiem izsūtītajiem.
Mīlas skurbulis
"Mīlas skurbulis" (en) ir 2002. gada ASV romantiska kinokomēdija, kuras režisors, scenārija autors un viens no producentiem ir Pols Tomass Andersons. Galvenās lomas atveido Ādams Sendlers, Emilija Votsone, Filips Sīmors Hofmans, Luiss Guzmans un Mērija Linna Rejskuba. Filmas pirmizrāde notika Kannu filmu festivālā.
Berijs Egans ir uzņēmējs ar sociālo fobiju, kurš dodas uz aklo randiņu ar māsas kolēģi Lenu. Abi iemīlas viens otrā, tomēr drīz vien Berijs ir spiests aizstāvēt sevi un Lenu no izspiedējiem.
Mīkstpienes
Mīkstpienes ir kurvjziežu dzimtas ģints. Tie ir viengadīgi, divgadīgi vai daudzgadīgi augi, gan ar sakneņiem, gan bez tiem, pārsvarā lakstaugi, bet ir daži kokveidīgi augi (Dendrosonchus apakšģints, kas ir sastopama tikai Kanāriju salās un Madeirā).
Daudzās vietās mīkstpienes tiek uzskatītas par kaitīgām nezālēm, taču tās ir lietojamas arī uzturā.
Salihs Ezdžans
Iepriekš Ezdžans ir spēlējis Vācijas komandās 1. FC Köln un Holstein Kiel.
Mīkstpienes
Sugas
Latvijā ir sastopamas šādas mīkstpieņu sugas:
Salihs Ezdžans
Savas karjeras sākumā pārstāvējis dažāda vecuma Vācijas jauniešu futbola izlases. 2022. gadā debitējis Turcijas futbola izlases rindās.
Mīkstpienes
Sugas
Citas ģintī klasificētās sugas un dabiski sastopamie hibrīdi:
Salihs Ezdžans
Sasniegumi
Vācijas U21
Jaunais (albums)
Jaunais ir latviešu repera Steps debijas studijas albums. To 2019. gada 27. septembrī izdeva New Wavy Records. Albums ir 28 minūtes garš, un tā galvenais singls ir “Paranoja". Albumā piedalās vairāki viesmākslinieki — Svēte, Teacha, PRUSAX, ilvzija, Big Mystic un xantikvariāts.
Fātiha
Fātiha (, sūrah Al-Fātiḥa — ‘Atvērējas sūra’) ir pirmā Korāna sūra, kas ir neatņemama salāha (musulmaņu lūgšanu) sastāvdaļa. Tajā ir septiņas ājas (rindiņas). Islāmā šī sūra ir tikpat svarīga kā kristietībā Tēvreize. Nakamā Korāna sūra aiz Fātihas ir Bakara.
Fātihas vārdi
Arābu valodā: بِسْمِ اللّهِ الرَّحْمـَنِ الرَّحِيم الْحَمْدُ للّهِ رَبِّ الْعَالَمِين الرَّحمـنِ الرَّحِيم مَـالِكِ يَوْمِ الدِّين إِيَّاك نَعْبُدُ وإِيَّاكَ نَسْتَعِين اهدِنَــــا الصِّرَاطَ المُستَقِيم صِرَاطَ الَّذِينَ أَنعَمتَ عَلَيهِمْ غَيرِ المَغضُوبِ عَلَيهِمْ وَلاَ الضَّالِّين
Andrejs Kampe
Andrejs Kampe (1905-1942) bija Latvijas diplomāts, Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas darbinieks (1927-1940), Līgumu departamenta direktors. Pēc Latvijas okupācijas deportēts uz PSRS, kur viņam izpildīja nāvessodu.
Fātiha
Fātihas vārdi
Transliterācija: Bismillāhi r-raḥmāni r-raḥīm Al ḥamdu lillāhi rabbi l-ʿālamīn Ar raḥmāni r-raḥīm Māliki yawmi d-dīn Iyyāka naʿbudu wa iyyāka nastaʿīn Ihdinā ṣ-ṣirāṭa al-mustaqīm Ṣirāṭa al-laḏīna anʿamta ʿalayhim ġayri l-maġḍūbi ʿalayhim walā ḍ-ḍāllīn
Andrejs Kampe
Dzīvesgājums
Dzimis Valmierā lauksaimnieka un tirgotāja Andreja Kampes (1867–1919) un viņa sievas Elzas, dzimušas Švēdes, ģimenē. Mācījās Valmieras reālskolā. 1912. gadā viņa tēvs iegādājās Jāņmuižu un bija Cēsu luterāņu baznīcas draudzes priekšnieks. Latvijas brīvības cīņu laikā lielinieki viņa tēvu 1919. gada janvārī Cēsīs apcietināja un nošāva. Pēc Bērzaines vidusskolas beigšanas 1921. gadā Andrejs Kampe saņēma stipendiju izglītības turpināšanai Francijā. 1924. gadā viņš beidza Turkulēnas liceju un studēja Parīzes universitātē un Politisko zinību institūta diplomātisko nodaļā.
Fātiha
Fātihas vārdi
Tulkojums latviešu valodā: Visžēlīgākā, Žēlojošā Allāha vārdā! Visus slavinājumus pelnījis Allāhs, pasauļu Kungs, Visžēlīgākais, Žēlojošais, Atmaksas dienas Valdnieks! Tikai Tev mēs kalpojam, un tikai Tev mēs lūdzam palīdzību! Ved mūs pa Taisno ceļu – pa to [kalpu] ceļu, kurus Tu esi apdāvinājis ar labumiem, ne [pa to ceļu], pār kuriem ir [Tavas] dusmas, un ne [pa] nomaldījušos [ceļu]!
Andrejs Kampe
Dzīvesgājums
Pēc studiju beigām atgriezās dzimtenē un 1927. gada oktobrī sāka strādāt par sekretāru Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas Administratīvajā un protokola nodaļā, no 1930. gada bija atašejs Latvijas sūtniecībā Itālijā. 1932. gadā atgriezās Latvijā, vadīja Ārlietu ministrijas Administratīvo un protokola nodaļu (1934-1936), Juridisko nodaļu (1936-1938), bet no 1938. gada novembra bija Līgumu departamenta direktors.
Pēc Latvijas okupācijas un inkorporācijas PSRS 1940. gada augustā Andreju Kampi atbrīvoja no amata un viņš dzīvoja Priekuļu pagasta Vairogos.
1940. gada 18. oktobrī viņu apcietināja un ieslodzīja Rīgas 1. cietumā. Pēc ilgstošām pratināšanām 1941. gada 28. marta LPSR NKVD izmeklēšanas daļas vecākais izmeklētājs Gruševojs secināja, ka izmeklēšanā nav konstatēti fakti par Andreja Kampes "darbību pret padomju varu" un tādējādi divi no apsūdzībā sākotnēji minētajiem četriem punktiem būtu izslēdzami. Tomēr 1941. gada 5. aprīlī tika uzrādīta apsūdzība par to, ka viņš no 1928. gada bijis "kontrrevolucionārās fašistiskās partijas - Zemnieku savienības - biedrs" un no 1939. gada sastāvējis "militāri fašistiskajā aizsargu organizācijā, darbojies franču un latviešu izlūkdienestā un vervējis aģentus". Pēc tam Andreju Kampi kopā ar citiem Latvijas politieslodzītajiem pārveda uz Astrahaņas 2. cietumu, kur 1942. gada 7. februārī tā sauktā sevišķā apspriede pieņēma lēmumu: "par piedalīšanos fašistiskā organizācijā nošaut". Spriedums tika izpildīts 1942. gada 15. martā.
Hihonas "Sporting"
Real Sporting de Gijón, S.A.D., biežāk zināms kā Hihonas "Sporting", ir Spānijas futbola klubs no Hihonas Astūrijā. Klubs ir dibināts 1905. gada 1. jūlijā, pašlaik spēlē Spānijas futbola čempionāta Otrajā divīzijā. Savas mājas spēles komanda aizvada El Molinón stadionā, kas ir vecākais futbola stadions Spānijā.
Vēsture
Klubs tika dibināts 1905. gadā ar nosaukumu "Sporting Gijonés". Par kluba pirmo prezidentu kļuva Anselmo Lopess. 1912. gadā Spānijas karalis Alfonso XIII apstiprināja Kroņa patronāžu pār klubu, iekļaujot nosaukumā vārdu "Real" (Karaliskais). Līdz ar to pilns kluba nosaukums bija "Real Sporting Club Gijonés". Arī kluba emblēmā parādījās kronis. 1916. gadā kluba nosaukums tika mainīts uz pašreizējo "Real Sporting de Gijón". No 1941. līdz 1970. gadam Spānijā likums aizliedza lietot svešvalodu vārdus futbola klubu nosaukumos, tajā laikā kluba oficiālais nosaukums bija "Real Gijón".
1944. gadā klubs uzvarēja Spānijas futbola čempionāta Otrajā divīzijā un pirmoreiz tā vēsturē ieguva tiesības spēlēt Pirmajā divīzijā. Lielāko panākumu komada izcīnīja 1978.-1979. gada sezonā, kad kļuva par Spānijas vicečempioniem. 80. gados klubs divas reizes kvalificējās Spānijas Karaļa kausa finālam, taču abas reizes finālā piekāpās. Savas pastāvēšanas laikā "Sporting" ir 6 reizes kvalificējies UEFA kausam, pēdējo reizi 1991.-1992. gada sezonā.
Varlamovs
Varlamovs (ru, no personvārda Varlams (Варла́м); sieviešu dzimtē Varlamova (Варла́мова)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Solāris (filma)
"Solāris" (ru) ir krievu režisora Andreja Tarkovska 1972. gadā uzņemtā mākslas filma, kas veidota pēc poļu fantasta Staņislava Lema 1961. gadā sarakstītā tāda paša nosaukuma romāna. Šī zinātniskās fantastikas filma ir divdaļīga meditatīva, psiholoģiska drāma par cilvēces ētiskajām problēmām un kontaktu ar ārpuszemes saprātu. Galvenās lomas tajā tēloja Donats Baņonis un Natālija Bondarčuka.
1972. gadā Kannu kinofestivālā filma tika nominēta galvenajai balvai Zelta palmas zaram (Palme d'Or); ieguva speciālo žūrijas balvu Grand Prix Spécial du Jury, kā arī Starptautiskās kinokritiķu federācijas balvu Prix de la FIPRESCI. Pēc dažu aptauju rezultātiem — viena no izcilākajām fantastikas filmām kino vēsturē.
Sižets
Filmas darbība norisinās nezināmi tālā nākotnē. Solāristika — zinātne, kas pēta planētu Solāris — ir nonākusi strupceļā. Pēc gadu desmitiem ilgas pētniecības zinātniskā misija kosmosa stacijā, kas riņķo ap tālo planētu, nav devusi vērā ņemamus rezultātus. No ekipāžas tiek saņemti pretrunīgi ziņojumi. Uz Zemes uzvirmo diskusijas — vai turpināt tērēt resursus planētas pētniecībai, vai arī šo pētniecību pārtraukt. Strīdus uzkurina pilota Bertona liecības, no kurām daži izdara secinājumus, ka okeāns, kas klāj planētu Solāris, iespējams, ir apveltīts ar saprātu. Uz planētu Solāris paredzēts doties psihologam Krisam Kelvinam, lai novērtētu situāciju un izlemtu, vai misija jāturpina.
Uz Zemes
Kriss Kelvins (Donats Baņonis) pavada pēdējo dienu uz Zemes, pārdomājot savu dzīvi, pastaigājoties netālu no mājām, kurās pavadījis bērnību. Šajās mājās joprojām dzīvo viņa tēvs. Šeit Kelvinu apmeklē Anrī Bertons (Vladislavs Dvoržeckis), bijušais kosmosa pilots. Viņi skatās pirms vairākiem gadiem uzņemtos filmu kadrus, kad, meklējot divus pazudušus zinātniekus, Bertons uz Solāris okeāna virsmas redzējis četrus metrus garu bērnu. Tomēr viņa kuģa kameras ir reģistrējušas tikai mākoņus un līdzenu okeāna virsmu. Bertona ziņojums toreiz tika noraidīts kā halucinācijas.
Nespējot pārliecināt Kelvinu par sevis redzētā realitāti, Bertons dusmīgi aizbrauc. Vēlāk viņš sazinās ar Kelvinu no savas automašīnas videotelefona. Bertons paskaidro, ka ticies ar misijā bojā gājušā zinātnieka bērnu, un bērns bija kā parasta auguma tā bērna versija, kuru viņš toreiz bija redzējis uz Solāris.
Pirms došanās uz Solāris Kelvins sadedzina ugunskurā lielāko daļu savu lietu, kas saistītas ar personīgām atmiņām. Pēdējā sarunā ar savu tēvu (Nikolajs Griņko) Kelvins apzinās, ka tēvs, iespējams, būs jau miris, kad Kelvins atgriezīsies. Lai gan Kelvins labprāt piekrita piedalīties misijā, tā ir izvēle, ko viņam nebija viegli izdarīt.
Solāris stacijā
Milzīgajā, pa pusei pamestajā orbitālajā stacijā "Solāris" jau vairākus gadus dzīvo tikai trīs zinātnieki: Snauts, Sartoriuss un Gibariāns.
Nokļuvis stacijā, kur neviens viņu nesagaida, skeptiski noskaņotais Kelvins konstatē, ka tās apkalpi nomoka neizskaidrojamas parādības: pie viņiem ierodas "viesi" — apkaunojošu un sāpīgu atmiņu iemiesojums. Atbrīvoties no "viesiem" nekādā veidā nav iespējams — tie atgriežas atkal un atkal. Gibariāns neilgi pirms Kelvina ierašanās ir izdarījis pašnāvību. Abi izdzīvojušie apkalpes locekļi nevēlas ar Kelvinu sadarboties un ir izvairīgi. Snauts ir pilnīgi demoralizēts, Sartoriuss slēpjas zem auksta, ciniska pētnieka maskas. Kelvins drīz pamana stacijā vēl citus cilvēkus, kuriem tur nevajadzētu būt. Vēlāk, ieejot Gibariāna kajītē, Kelvins tur atrod viņam adresētu dīvainu Gibariāna atvadu video vēstījumu. Tajā cita starpā teikts: "Tas nav ārprāts... tas ir kaut kas, saistīts ar sirdsapziņu". Šķiet, Zemes iedzīvotāji paši ir kļuvuši par planētas saprātīgā okeāna izpētes objektu.
Kamēr Kelvins guļ, arī pie viņa ierodas "viesis". Okeāns ir materializējis viņa sievas Harejas tēlu. Pirms desmit gadiem Hareja pēc strīda ar Kelvinu bija izdarījusi pašnāvību. Harejas dubultniece nesaprot, kas ir noticis, un neapzinās, kā nokļuvusi stacijā. Kelvins ir izbijies. Viņš ievilina "viešņu" kosmosa kapsulā un palaiž to kosmosā. Steidzoties tikt no "viešņas" vaļā, Kelvins gūst apdegumus no startējošās kosmosa kapsulas dzinēja liesmām, jo nepagūst laikus pamest starta angāru. Doktors Snauts apstrādā viņa ievainojumus un paskaidro, ka "viesi" sāka parādīties pēc tam, kad zinātnieki sāka par šķietami dzīvo Solāris pastiprināti interesēties.
Tai pašā vakarā Hareja atkal parādās viņa kajītē. Šoreiz Kelvins mierīgi piekrīt viņas klātbūtnei un, apskāvis Hareju, pavada nakti. Vēlāk Kelvins izraisa viņā paniku, pēkšņi atstājot telpu un aizverot aiz sevis durvis. Histēriski raudādama, Hareja izlaužas caur metāla durvīm, sevi stipri savainojot. Pirms Kelvins pagūst sniegt viņai palīdzību, Harejas brūces sadzīst viņa acu priekšā. Galu galā Kelvins sāk pret "viesi" attiekties kā pret īstu cilvēku.
Doktors Sartoriuss (Anatolijs Soloņicins) aicina uz tikšanos, un Kelvins stāda Hareju priekšā kā savu sievu. Zinātnieki sāk saprast, ka Solāris Hareju ir izveidojis no Kelvina atmiņām par mirušo sievu. Hareja domā un jūt kā cilvēks, vienlaikus apzinoties, ka viņa tāds nav. Sartoriuss izvirza teoriju, ka "viesi" ir veidoti no "neitrīno sistēmas", un tos būtu iespējams iznīcināt, lietojot ierīci, kas pazīstama kā "anihilators". Hareja uzzina no Sartoriusa, ka īstā Hareja pirms desmit gadiem bija izdarījusi pašnāvību, un Kelvins ir spiests viņai daudz ko izstāstīt. Kelvins rāda Harejai filmas par sevi un saviem vecākiem, kad viņš bija zēns un filmas, kurās redzama viņa sieva. Kamēr Hareja ir aizmigusi, Snauts ierosina noraidīt uz Solāris okeānu ierakstītus Krisa Kelvina smadzeņu viļņus. Zinātnieki cer, ka okeāns sapratīs un apturēs satraucošo būtņu parādīšanos. Tomēr Sartoriuss ierosina radikālu uzbrukumu, apstarojot okeānu ar intensīvu radiāciju.
Harejas kopija pamazām sāk apzināties savu būtību. Kaut gan viņā ir ieprogrammēta nepieciešamība visu laiku uzturēties Kelvina tuvumā, pamazām attīstās cilvēciska spēja patstāvīgi pieņemt lēmumus. Drīz Hareja kļūst neatkarīga un spēj iztikt bez Kelvina klātbūtnes.
Sartoriuss, Kelvins un Hareja piedalās Snauta dzimšanas dienas svinībās, kas pārvēršas filozofiskās pārrunās, kuru laikā Sartoriuss asi pasaka Harejai, ka viņa nav cilvēks, bet tikai tā kopija. Satriektā Hareja mēģina izdarīt pašnāvību, iedzerot šķidro skābekli. Dažas minūtes vēlāk viņa atdzīvojas, raustoties sāpju konvulsijās. Uz Solāris okeāna virsmas ir novērojama pastiprināta viļņošanās.
Kelvins ieslīgst dziļā miegā, reizi pa reizei uzbudināti pamozdamies, viņam ir drudzis, skaidras apziņas brīžos viņš mēģina Snautam stāstīt par ciešanām un universālo mīlestību, tad aizmieg atkal. Viņš sapņo par savu māti kā par jaunu sievieti, kas rūpējas par viņu un pauž satraukumu par Kelvina emocionālo stāvokli. Kad viņš atmostas pavisam, Harejas vairs nav, un Snauts nolasa viņam Harejas atstāto atvadu vēstuli. Vēstulē teikts, ka Hareja lūgusi abus zinātniekus viņu iznīcināt. Pēc tam Sartoriuss un Snauts veic eksperimentu, nosūtot okeānam Kelvina encefalogrammu. Eksperiments ir veiksmīgs — "viesu" vizītes izbeidzas. Taču okeāns sāk izrādīt citu, nesaprotamu aktivitāti — uz tā virsmas sāk parādīties dīvainas salas.
Kelvins prāto, vai atgriezties uz Zemes, vai nolaisties uz Solāris cerībā atjaunot saikni ar visu, ko viņš ir mīlējis un zaudējis.
Nobeigums
Kelvins atkal ir pie dīķa netālu no sava tēva mājām, dīķis ir aizsalis. Kelvinu priecīgi sagaida viņa suns, un viņš laimīgs dodas uz mājām. Viņš saprot, ka kaut kas nav tā kā vajag, kad redz, ka viņa tēvs, šķiet, nepievērš uzmanību tam, ka mājas iekšpusē līst lietus. Tēvs un dēls apskaujas uz mājas sliekšņa Rembranta gleznas "Pazudušā dēla atgriešanās" pozā. Filmēšanas kamera sāk lēnām celties augšup, skats attālinās, un kļūst redzams, ka tā patiesībā nav Zeme, bet sala Solāris okeānā.
Raiņa iela (Jelgava)
Raiņa iela ir Jelgavas iela, kas sākas pie Driksas kā Jāņa Čakstes bulvāra turpinājums, ved gar Raiņa parku, beidzoties krustojumā ar Tērvetes ielu un Sarmas ielu.
Solāris (filma)
Par aktieru izvēli
Sākotnēji Tarkovskis bija iecerējis, ka Hareju varētu tēlot aktrise Irma Rauša, viņa bijusī dzīvesbiedre. (I. Rauša ir piedalījusies citā Tarkovska filmā — "Ivana bērnība".) 1970. gada jūnijā pēc tikšanās ar zviedru aktrisi Bibi Andersoni viņš nolēma, ka tā šai lomai būtu labāk piemērota. Vēloties strādāt kopā ar Tarkovski, Bibi Andersone piekrita tam, ka viņas alga tiktu izmaksāta rubļos. Galu galā Harejas loma tomēr tika piešķirta citai aktrisei — Natālijai Bondarčukai.
Raiņa iela (Jelgava)
Otrā Pasaules kara laikā ielas apbūve tika daļēji iznīcināta, mūsdienās to veido lielākoties Latvijas PSR laikā celtas ēkas, lai gan saglabājušās arī vairākas arhitektoniski vērtīgas pirmskara laika celtnes. 2012. gadā netālu no krustojuma ar Sakņudārza ielu tika atklāta Mazo vārtu piemiņas zīme.
Solāris (filma)
Par aktieru izvēli
Tarkovskis izvēlējās lietuviešu aktieri Donatu Baņoni Krisa Kelvina lomai, igauņu aktieri Jiri Jervetu Snauta lomai, krievu aktieri Andreju Soloņicinu Sartoriusa lomai, ukraiņu aktieri Nikolaju Griņko Kelvina tēva lomai un Olgu Barnetu Kelvina mātes lomai. Tarkovskis jau agrāk bija strādājis ar šiem aktieriem — Soloņicinam bija loma Tarkovska filmā "Andrejs Rubļovs" (1966), Nikolajs Griņko spēlēja "Andrejs Rubļovs" un "Ivana bērnība" (1962). Kad filmēšana bija gandrīz pabeigta, Tarkovskis novērtēja aktieru sniegumu šādā secībā: Bondarčuka, Jervets, Soloņicins, Baņonis, Dvoržeckis un Griņko. Savā dienasgrāmatā viņš rakstīja: "Natālija B. atstāj ēnā visus pārējos".
Raiņa iela (Jelgava)
Ielu savienojumi
Raiņa iela ir savienota ar šādām ielām:
Solāris (filma)
Filmas tapšana
1968. gadā Andrejam Tarkovskim bija divi motīvi, lai ķertos pie poļu fantasta Staņislava Lema zinātniski fantastiskā stāsta "Solāris" kinematogrāfiskas adaptācijas: pirmkārt, viņš apbrīnoja Lema talantu, otrkārt, viņam bija vajadzīgs darbs un nauda — viņa iepriekšējā filma "Andrejs Rubļovs" (1966) tolaik palika neizrādīta un viņa scenārijs filmai "Balta, balta diena" tika noraidīts. Filma pēc Padomju Savienībā populāra un kritikas atzīta poļu rakstnieka darba bija loģiska mākslinieciska un komerciāla izvēle.
Romāna "Solāris" kinematografiskās adaptācijas procesā Tarkovskis sadarbojās ar Lemu. Kopā ar Frīdrihu Gorenšteinu Tarkovskis 1969. gada vasarā uzrakstīja scenārija pirmo versiju; tajā divas trešdaļas no filmas darbības norisinājās uz Zemes. "Mosfilm" komitejai scenārijs nepatika, arī Lems bija ļoti saniknots par sava romāna sižeta nepieņemami krasajām izmaiņām. Scenārija galīgajā versijā jau bija mazāk notikumu uz Zemes, kā arī tika svītrota sižeta līnija par Kelvina laulību ar viņa otro sievu Mariju.
FK Metalac Gornji Milanovac
FK Metalac Gornji Milanovac (sr) ir Serbijas futbola klubs no Gorņi Milanovacas. Pašlaik spēlē Serbijas Superlīgā.
Solāris (filma)
Filmas tapšana
Romānā "Solāris" Staņislavs Lems apraksta zinātnes nespēju palīdzēt cilvēkiem komunicēt ar svešām dzīvības formām, jo atsevišķas dzīvības formas varētu darboties arī ārpus cilvēku pieredzes un izpratnes robežām. Filmā "Solāris" Tarkovskis koncentrē darbību ap Kelvina jūtām pret viņa sievu Hareju un kosmosa izpētes ietekmi uz cilvēku. Atšķirībā no romāna, kas sākas ar psihologa Krisa Kelvina lidojumu kosmosā, un visa darbība notiek tikai uz Solāris, filma rāda Kelvinu apciemojam vecāku mājas, pirms viņš pamet Zemi, lai lidotu uz Solāris. Filma izceļ kontrastu starp pasaulēm, kurās dzīvo Kelvins — starp dinamisko, dzīvo Zemi un sevī noslēgušos kosmosa staciju planētas Solāris orbītā, demonstrējot kosmosa izpētes ietekmi uz cilvēka psihi un uzdodot jautājumus par to.
"Solāris" scenogrāfijā iezīmējas vecmeistaru gleznojumi. Kosmosa stacijas interjeru rotā Pītera Brēgela Vecākā 1565. gada gleznu cikla Mēneši (Gadalaiki) reprodukcijas (Mednieki ziemā, Apmākusies diena, Pļauja, Pļāvēji un Lopu pārdzīšana no ganībām), fragmenti no Ainava ar Ikara krišanu un Mednieki ziemā (1565). Filmas epizode, kur Kelvins nometies ceļos tēva priekšā, un tēvs apkampis viņu, ir alūzija uz Rembranta gleznu Pazudušā dēla atgriešanās (1669). Atsauces un alūzijas ir Tarkovska centieni piešķirt pagaidām vēl jaunajai kino mākslai vēsturisko gadsimtu perspektīvu, lai izraisītu skatītājā sajūtu, ka kino ir nobriedusi māksla.
Par savu filmu Tarkovskis izteicās šādi: "'Filmas galveno jēgu... es saskatu tās tikumiskajā problemātikā. Iekļūšanai dabas noslēpumu krātuvē jābūt nesaraujami saistītai ar tikumisko progresu. Nokļūstot uz jauna izziņas pakāpiena, ar otru kāju jābalstās uz jauna tikumiskā pakāpiena. Ar savu filmu es vēlējos parādīt, ka morālā gara spēka, morālās tīrības problēma caurstrāvo pilnīgi visu mūsu eksistenci, izpaužoties pat tādās sfērās, kuras it kā nemaz nav saistītas ar morāli, piemēram, tādās kā kosmosa apgūšana, objektīvās pasaules izpēte un tā tālāk.'" Romāna "Solāris" autora Staņislava Lema viedoklis par Tarkovska darbu bija negatīvs: "'Solāris'' — grāmata, kuras dēļ mēs ar Tarkovski kārtīgi sastrīdējāmies. Es pavadīju sešas nedēļas Maskavā, kamēr mēs strīdējāmies, kā veidot filmu, pēc tam nosaucu viņu par muļķi un aizbraucu mājās ... Tarkovskis filmā vēlējās parādīt, ka kosmoss ir ļoti nejauks un nepatīkams, bet uz Zemes viss ir brīnišķīgi. Taču es rakstīju un domāju pilnīgi pretēji'." "Pret šo ekranizāciju man ir ļoti principiāli iebildumi. Pirmkārt, es gribētu redzēt planētu Solāris, bet diemžēl, režisors atņēmis man šo iespēju, jo uzņēmis kamerfilmu. Otrkārt (un to es arī teicu Tarkovskim vienā no mūsu strīdiem), viņš ir uzņēmis nevis "Solāris", bet "Noziegums un sods". Galu galā, filma ir tikai par to, ka šis pretīgais Kelvins novedis nabaga Hareju līdz pašnāvībai, pēc tam viņu šī iemesla dēļ moka sirdsapziņas pārmetumi, kas pastiprinās sakarā ar viņas parādīšanos dīvainos un neizprotamos apstākļos. Šo Harejas parādīšanās fenomenu es biju izmantojis noteiktas koncepcijas realizēšanai, kas balstās gandrīz vai uz Kanta filozofiju... Manā prozā tas bija iedzīvināts pilnīgi savādāk. Un absolūti briesmīgi bija tas, ka Tarkovskis filmā ieviesis Kelvina vecākus, pat kaut kādu viņa tanti, bet vispirmām kārtām — māti, bet "māte" šeit — tā ir "Krievija", "Dzimtene", "Zeme". Tas mani jau kārtīgi sakaitināja. Tai brīdī mēs bijām kā divi zirgi, kas velk ratus katrs uz savu pusi. Manā grāmatā ārkārtīgi svarīga nozīme bija spriestspējas, kognitīvo un epistemoloģisko jautājumu sfērai, kas cieši saistīta ar pašu solāristikas būtību, bet, par nožēlu, filma no tā bija pilnīgi iztīrīta. Stacijas iemītnieku likteņi, par kuriem mēs uzzinām tikai īsās epizodēs, kad kamera kārtējo reizi pievelk tos tuvplānā, nav nekāda eksistenciāla anekdote, bet milzu jautājums par cilvēka vietu Visumā, un tā tālāk. Man Kelvins nolemj palikt uz planētas, viņš nelolo nekādas cerības, bet Tarkovskis radījis ainu, kurā parādās kaut kāda sala, bet uz tās — mājiņa. Un, kad es dzirdu par mājiņu un salu, es baidos, ka no sašutuma kļūšu rupjš. Šī emocionālā mērce, kurā Tarkovskis apviļā manu varoni, nemaz nerunājot par to, ka viņš ir pilnībā amputējis "zinātnisko ainavu" un ieviesis daudz dīvainību, man ir pilnīgi nepieņemama".
1970. gada vasarā PSRS Valsts Kinematogrāfijas komiteja (Goskino) atļāva veikt filmas "Solāris" uzņemšanu, ar garumu 4000 metri, kas ir līdzvērtīgi divu stundu divdesmit minūšu demonstrējumam. Ārskati tika filmēti Zveņigorodas tuvumā, netālu no Maskavas. Iekšskatu filmēšana notika "Mosfilm" studijā. Epizode, kurā pilots Bertons brauc caur pilsētu, tika filmēta Japānā, 1971. gada septembrī un oktobrī, Tokijā (Akasakas un Tikuras speciālajos rajonos). Sākotnējais plāns bija filmēt futūristiskās izstādes "World Expo '70" struktūras, bet brauciens aizkavējās. Filmas uzņemšana tika uzsākta 1971. gada martā, operators bija Vadims Jusovs, kurš bija veidojis arī Tarkovska iepriekšējās filmas. Šīs filmas uzņemšanas laikā Tarkovskis un Jusovs tik daudz strīdējās, ka pārtrauca sadarbību un vairs nekad nestrādāja kopā. Filmas galvenais mākslinieks Mihails Romadins kosmosa staciju neveidoja futūristisku, bet samērā necilu un vienkāršu. Dažu epizodu uzņemšanas vajadzībām viņš bija izveidojis speciālu spoguļtelpu, no kuras tajā esošais operators Jusovs veica filmēšanu, lai viņš un kamera nebūtu redzami uzņemtajā materiālā. Akira Kurosava, kas toreiz bija apmeklējis "Mosfilm" studiju, izteica apbrīnu par kosmosa stacijas dizainu.
1972. gada janvārī Valsts kinematogrāfijas komiteja pieprasīja filmā "Solāris" pirms tās laišanas klajā izdarīt redakcionālas izmaiņas. Tās ietvēra prasību filmu padarīt reālistiskāku, ar skaidrākas nākotnes tēlojumu, kā arī bez atsaucēm uz Dievu un kristietību. Tarkovskis veiksmīgi pretojās tādām būtiskām izmaiņām, un pēc pāris maznozīmīgiem labojumiem "Solāris" 1972. gada martā tika apstiprināta izrādīšanai kinoteātros.
Mūzika
Mūziku filmai komponējis Eduards Artemjevs, kurš tai laikā jau bija atzīts padomju elektroniskās mūzikas līderis, vēlāk viņš sacerējis mūziku daudzām pazīstamām filmām. Filmā izmantots Eduarda Artemjeva veiktais Johana Sebastiāna Baha Korāļu prelūdijas Fa minorā (Ich ruf zu Dir, Herr Jesu Christ, BWV 639) aranžējums. Šis skaņdarbs pazīstams kā "Bahu klausoties (Zeme)". Baha Korāļu prelūdija ir filmas galvenā muzikālā tēma. Sākotnēji Tarkovskis vēlējās, lai filma būtu bez mūzikas, un lūdza Artemjevam orķestrēt apkārtnes skaņas kā muzikālo partitūru. Artemjevs ierosināja delikāti izmantot klasisko mūziku. Kontrasts klasiskajai mūzikai kā Zemes tēmai ir elektroniskā mūzika kā planētas Solāris tēma. Mūzikas, fona skaņu un skaņu efektu radīšanai tika izmantots elektroniskais ANS sintezators.
Interesanti fakti par filmēšanu
Epizode, kurā Bertons brauc ar mašīnu pa bezgalīgiem tuneļiem un estakādēm, tika filmēta Tokijā ("Nākotnes pilsētā").
Ir vairākas epizodes, kas tika nofilmētas, taču netika iekļautas filmas galējā versijā.
Epizode ar bezsvara stāvokli tika filmēta, izmantojot divus operatoru celtņus, uz viena no tiem bija nostiprināta filmēšanas kamera, uz otra atradās aktieri.
Solāris okeāns bija radīts ar acetona, alumīnija pulvera un krāsvielu maisījuma palīdzību.
Analīze
"Solāris" pirmizrāde notika 1972. gadā Kannu kinofestivālā, kur filma ieguva speciālo žūrijas balvu un tika nominēta Zelta palmas zaram. Padomju Savienībā filmas pirmizrāde notika Maskavas kinoteātrī Mir 1973. gada 5. februārī, Tarkovskis neuzskatīja, ka Mir ir labākā filmas demonstrēšanas vieta. Neskatoties uz filmas ierobežoto demonstrēšanu (tikai piecos PSRS kinoteātros), uz filmu tomēr tika pārdoti 10,5 miljoni biļešu. Pēc tam, atšķirībā no vairuma septiņdesmitajos gados demonstrēto komerciālo un ideoloģisko filmu, "Solāris" Padomju Savienībā tika izrādīta 15 gadus bez pārtraukuma, radot tai kulta statusu. Austrumu bloka valstīs un Rietumos "Solāris" pirmizrādes notika vēlāk. Amerikas Savienotajās Valstīs "Solāris" par 30 minūtēm saīsinātu versiju demonstrēja Ņujorkas Zigfelda teātrī 1976. gada 6. oktobrī. M. Gaļina savā 1997. gada rakstā "Identifikācijas Bailes" nosaukusi šo filmu par "vienu no lielākajiem notikumiem padomju zinātniskās fantastikas kino" un vienu no nedaudzajiem darbiem, kas mūsdienās nešķiet anahronisms.
Britu žurnāla Empire apkopotajā sarakstā "100 labākās filmas pasaules kino" Tarkovska "Solāris" 2010. gadā ieņēma 68. vietu.
Līdzība starp Solāris efemerajām radībām un cilvēku radītajiem mākslas darbiem (kas filmā tiek pasniegti kā Brēgela gleznas, Milosas Veneras statujas kopija, Trīsvienības ikona, Baha mūzika, citāti no "Dona Kihota") izvirza jautājumu par cilvēku attiecībām ar viņu pašu radīto, jo īpaši kinematogrāfijā kā realitātes reproducēšanas mākslā. Filozofiskās diskusijās Tarkovska varoņi piemin Tolstoju, Dostojevski, Mārtiņu Luteru, Gētes "Faustu", mītu par Sizifu, apstrīd Frīdriha Nīčes idejas, neminot viņa vārdu (Krisa monologs "Izrādot līdzcietību, mēs tiekam iztukšoti ..."). Režisora piedāvātās atbildes ir radikālas. Atšķirībā no vairuma fantastikas filmu, kurās cilvēciskais un mehāniskais tiek stādīts priekšā kā acīmredzami nesavienojami pretstati, Tarkovskis starp tiem atrod noslēpumainu līdzību. Par to liecina jau filmas sākuma kadri: noslēpumainā ūdenszāļu šūpošanās Zemes dīķī vēsta par planētas Solāris okeāna mūžīgo plūsmu.
Raiņa iela (Jelgava)
Vēsture
17. gadsimta Jelgavas kartēs atrodama Annas iela (Annenstraße) no Driksas līdz Pasta ielai, aiz kuras tā turpinājās kā Grēcinieku iela (de) līdz pat Jelgavas nocietinājumu Mazajiem vārtiem. 19. gadsimtā Grēcinieku ielu pārdēvēja par Zaļo ielu (Grünhöfsche Straße), jo tā veda uz hercoga ārpilsētas rezidenci Zaļajā muižā. Pēc Raiņa nāves 1929. gadā Zaļo ielu pārdēvēja par Raiņa ielu, bet Latvijas vācu okupācijas laikā 1941. gada 14. jūlijā pārdēvēja par Brīvkorpusa iela.
1950. gada 11. jūlijā Raiņa ielai pievienoja Annas ielu.
Nikte (pavadonis)
Nikte ir pundurplanētas Plutona dabiskais pavadonis. 2015. gadā Plutonu un tā pavadoņus apmeklēja starpplanētu zonde New Horizons.
Atklāšana
2005. gadā Nikti atklāja, izpētot ar Habla kosmisko teleskopu iegūtos attēlus. 2005. gada 15. un 18. maijā uzņemtos attēlus pārbaudīja jūnijā un augustā un astronomi tajos atklāja divus iepriekš nezināmus Plutona pavadoņus. Par atklājumu oficiāli tika paziņots 2005. gada 31. oktobrī un pavadoņiem tika piešķirti pagaidu apzīmējumi: S/2005 P 1 (Hidra) un S/2005 P 2 (Nikte).
Orbīta un fizikālie parametri
Niktes orbīta ap Plutonu ir apļveida. Tā atrodas vienā plaknē ar lielāko Plutona pavadoni Haronu. Nikte riņķo ap Plutonu apmēram 50 000 km no tā un apriņķo Plutonu 24,9 dienās, t.i., 4 reizes lēnāk kā Harons, bet attiecība pret Hidru periodu proporcija ir 3:2. Īsta orbitālā rezonanse starp Nikti un Haronu gan nepastāv, jo ir 2,7 % liela novirze.
Nikte ir aptuveni par 20% tumšāka par Hidru. 2015. gadā starpplanētu zondes New Horizons misijas laikā tika noskaidrots, ka Niktes izmērus raksturo trīsasu elipsoīds ar izmēriem 54 × 41 × 36 km. Nākamajā gadā publikācijā tās parametri tika vērtēti 50 × 35 × 33 km. Tātējādi Nikte ir lielākais no Plutona mazajiem pavadoņiem.
Semjons Varlamovs
Semjons Varlamovs (ru; dzimis ) ir profesionāls krievu hokejists, spēlē vārtsarga pozīcijā, Krievijas izlases dalībnieks. Pašlaik (2019) pārstāv NHL klubu Ņujorkas "Islanders".
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru sācis Jaroslavļas "Lokomotiv" komandas sastāvā 2006.—2007. gada Krievijas Superlīgas sezonā. 2006. gada NHL draftā viņu ar 23. numuru izraudzījās Vašingtonas "Capitals", tās sastāvā vēlāk spēlējot no 2008. līdz 2011. gadam. 2010. gadā Hēršijas "Bears" sastāvā izcīnīja Kaldera kausu. 2011. gada vasarā Varlamovs tika aizmainīts uz Kolorādo "Avalanche", kuras sastāvā jau nākamajā sezonā nostiprinājās kā komandas pamatvārtsargs. 2014. gadā tika iekļauts otrajā NHL simboliskajā izlasē.
Krievijas izlases sastāvā izcīnījis sudrabu 2010. gada Pasaules čempionātā un zeltu 2012. gada Pasaules čempionātā, tāpat piedalījies un.
Tirzas kauja
Tirzas kauja bija kauja Livonijas kara otrajā gadā (1559), kurā krievu karaspēks sakāva Rīgas arhibīskapijas vasaļu apvienotos spēkus.
Priekšvēsture
Sakarā ar pretenzijām uz Tērbatas bīskapijas mesliem 1558. gada 17. janvārī Ivans IV pieteica karu Livonijas konfederācijai, bet galvenā karadarbība notika Tērbatas bīskapijas un Livonijas ordeņa pārvaldītajās zemēs. Rīgas arhibīskaps Brandenburgas Vilhelms (Wilhelm von Brandenburg-Ansbach-Kulmbach) meklēja palīdzību pie sava brāļa Prūsijas hercoga Albrehta un Mēklenburgā tika vervēti karakalpi. 1558. gada jūlijā krievu karaspēks pirmo reizi uzbruka arhibīskapa robežcietoksnim Marienhauzenas pilij, nogalināja vairākus cilvēkus un nolaupīja lopus. Rīgas arhibīskapijas vasaļi sapulcēja 600 vācu jātnieku un 3000 latviešu karavīru un devās pretī iebrucējiem. Kaujā pie Gulbenes pils (Švānenburgas) viņi tika sakauti un atkāpās uz Raunas pili. 1558. gada oktobrī Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers devās pretuzbrukumā un atguva Ringenes cietoksni.
Kaujas norise
1559. gada janvārī Maskavijas karaspēks vojevodas Pjotra Serebrjanija-Oboļenska (Серебряный-Оболенский) vadībā no jauna devās uzbrukumā. Tiek minēts, ka 1559. gada ziemas iebrukumā Livonijā piedalījās līdz pat 130 000 karavīru. Rīgas arhibīskapa vasaļu karaspēks Rīgas doma dekāna Frīdriha Felkerzāma (Fölckersam) vadībā devās pretī iebrucējiem un nostiprinājās Tirzas upes rietumu krastā pie Tirzas pilsmuižas. 17. janvārī (pēc citiem datiem 18. februārī) notika kauja, kurā arhibīskapa vasaļu karaspēks cieta sakāvi. Tirzas pilsmuiža tika pilnīgi sagrauta. Kaujā krita lielākā daļa latviešu karavīru un apmēram 400 bruņinieki (arī Tīzenhauzeni, Rozeni, Pāleni un citi), ieskaitot pašu Felkerzāmu, kura līķis vēlāk tika svinīgi apbedīts Rīgas Doma baznīcā.
Ascīts
Ascīts ir stenoza šķidruma (transudāta) uzkrāšanās vēdera dobumā.
Delmērva
Delmērva (en) ir ap 274 km gara un platākajā vietā līdz 113 km plata pussala ASV austrumu piekrastē. Atdala Česapīkas līci rietumos no Delavēras līča un Atlantijas okeāna austrumos. Administratīvi ietilpst trijās pavalstīs, no kuru nosaukumiem arī veidots pussalas nosaukums: Delavēra, Mērilenda un Virdžīnija. Ziemeļos pie pussalas pamatnes to šķērso Česapīkas—Delavēras kanāls. Pussala izvietojusies Pieatlantijas zemienē, reljefs līdzens, augstākais punkts ir 24 m vjl. Krasts stipri izrobots, daudz līču un piekrastē mazas saliņas un strēles. Gar Atlantijas okeāna krastu daudz kūrortu. Lielākās pilsētas ir Solsberi un Dovera. Pussalas dienvidaustrumu piekrastē atrodas Vidusatlantijas Reģionālais kosmodroms (Mid-Atlantic Regional Spaceport).
Tallinas lidosta
Lennarta Meri Tallinas lidosta (et; IATA: TLL, ICAO: EETN), iepriekš Ilemistes lidosta, ir lielākā lidosta Igaunijā un nacionālās lidsabiedrības Estonian Air mājas bāze. Tallinas lidosta apkalpo gan vietējos, gan starptautiskos reisus. Tā atrodas aptuveni 4 km no Tallinas centra, Ilemistes ezera austrumu krastā.
Lidostā ir viens 3070 metrus garš un 45 metrus plats asfaltbetona seguma skrejceļš (pietiekami liels tādām platām lidmašīnām kā Boeing 747), pieci piebraucamie ceļi un četrpadsmit terminālu izejas.
Lidosta ir izmantota arī militāriem mērķiem. Tā iepriekš darbojās kā pārtvērējlidmašīnu bāze 384. pārtvērēju pulkam (384 IAP), kas izmantoja MiG-23P lidmašīnas.
Kopš 2009. gada 29. marta lidostu oficiāli sauc par Lennarta Meri Tallinas lidostu, par godu Igaunijas neatkarības kustības vadītājam un otrajam Igaunijas prezidentam Lennartam Meri.
Trušeliški
Trušeliški ir ciems Skaistas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 290 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Plaudeņš, Iļdžs.
Roberto Inglēze
Roberto Inglēze (it; dzimis ) ir Itālijas futbolists, uzbrucējs. Kopš 2018. gada spēlē A sērijas kluba Parma sastāvā, kas viņu īrē no SSC Napoli.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Ziemeļmaķedonijā
Sarakstā apkopotas tās vietas Ziemeļmaķedonijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Ziemeļmaķedonijas ir iekļauta 1 vieta (jaukts objekts), savukārt 3 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Ziemeļmaķedonija Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1997. gada 30. aprīlī.
Thaicom 6
Pavadoni izgatavoja ASV uzņēmums Orbital Sciences Corporation (OSC) uz platformas Star-2.3 bāzes. Līgums ar OSC par pavadoņa būvi un ar SpaceX par tā palaišanu noslēgts 2011. gada 31. maijā par summu 160 miljoni USD. Thaicom 6 ir 18 C joslas un 9 Ku joslas raidītāji. Elektroenerģiju nodrošina divi saules bateriju paneļi ar jaudu 3,7 kW.
Thaicom 6 tika palaists 22:06 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 v1.1 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-40. Tas tika ievadīts supersinhronā pārejas orbītā. Ģeostacionāro orbītu pavadonis sasniedza ar saviem dzinējiem.
Thaicom 6 izvietots ģeostacionārajā orbītā punktā 78,5° austrumu garuma, kur atrodas kopā ar pavadoni Thaicom 5, kurš tika palaists 2006. gadā. 1. februārī pabeigta orbitālās testēšanas fāze un pavadonis nodots Taizemes Informācijas un sakaru tehnoloģiju ministrijai.
Deivids Stratērns
Kļuvis pazīstams 80. un 90. gados, piedaloties filmās Return of the Secaucus 7 (1980), The Brother from Another Planet (1984), Matewan (1987), Eight Men Out (1988), "Firma" (1991), City of Hope (1991), "Losandželosa konfidenciāli" (1997), "Saimons Birčs" (1998) un Eight Men Out (1999). Ticis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris" par filmu "Arlabunakti un visu labu" (2005). Spēlējis nozīmīgas lomas arī filmās "Borna ultimāts" (2007) un "Borna mantojums" (2012), kā arī Stīvena Spīlberga filmā "Linkolns" (2012).
Ticis nominēts Zelta globusa balvai par televīzijas filmu Temple Grandin (2010) un Satellite Award balvai par filmu "Klejotāju zeme" (2020).
Satekles iela
Satekles iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētas Avotu apkaimē. Satekles iela sākas pie Marijas un Merķeļa ielas krustojuma un beidzas pie Valmieras un Ģertrūdes ielas krustojuma. Ielas garums ir 1313 metri.
Vēsture
Satekles iela Rīgas ielu sarakstā atrodama kopš 19. gadsimta vidus ar nosaukumu Mazā Kalēju iela (de). Iela veda no Kārļa (tagadējās Lāčplēša) ielas pa labi Smilšu kalnu (tagadējās Valmieras ielas apkaime) virzienā. 1885. gadā iela pārdēvēta par Polockas ielu, kas vēlāk pagarināta pretējā virzienā no Kārļa ielas gar dzelzceļu līdz Popova (tagadējai Visvalža) ielai. 1920. un 1930. gados iela bija tikai posmā no Lāčplēša ielas līdz Ģertrūdes ielai. 1938. gadā iela pārdēvēta par Satekles ielu. 1950. gadu beigās izveidots ielas turpinājums caur Dzirnavu un Elizabetes ielu gruntsgabaliem līdz Stacijas laukumam.
No 1922. gada Satekles ielā 11 dzīvoja tēlnieks Kārlis Zāle. 1988. gadā Kārļa Zāles vecās mājas pagrabā atrada vairākus tēlnieka veidotos ģipša atlējumus, starp tiem arī Brīvības pieminekļa tēlu modeļus un formu fragmentus.
Rīgas elektromašīnbūves rūpnīca
AS Rīgas elektromašīnbūves rūpnīca (RER) ir Latvijā reģistrēts uzņēmums, kas nodarbojas ar elektroiekārtu ražošanu transportlīdzekļiem. Rūpnīca dibināta 1946. gadā. 1993. gadā tā reorganizēta kā valsts akciju sabiedrība. 1999. gadā Rīgas elektromašīnbūves rūpnīca tika privatizēta. Kopš 2021. gada RER pieder Krievijas uzņēmumam ООО «Холдинг Транспортные Компоненты».
Uzņēmums ražo un remontē elektroiekārtas (tai skaitā elektrodzinējus, ģeneratorus un transformatorus) elektrovilcieniem, tramvaju un metro vagoniem, elektroiekrāvējiem. Tiek veikti dažādi metālapstrādes un liešanas darbi. Produkcija tiek piegādāta Krievijas un citu NVS valstu, kā arī Baltijas un dažu citu Eiropas valstu vagonbūves uzņēmumiem un dzelzceļiem.
RER ir meitas uzņēmums AS LATVO (98,46 %), kas projektē un ražo elektroiekārtas, lai nodrošinātu elektrifikāciju lokomotīvju vilces vagoniem.
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara beigām Rīgā bijušā Provodnik (dibināts 1888. gadā un Pirmā pasaules kara laikā tika evakuēts uz Krievijas vidieni) rūpnīcas korpusos tika nolemts izveidot pasažieru elektrovilcienu elektroiekārtu ražotni. Tā dibināta 1946. gada 8. februārī kā "Rīgas elektromašīnbūves rūpnīca" (, РЭЗ). Līdz 1949. gadam vienlaicīgi notika sagrauto ēku atjaunošana un elektroiekārtu ražošana. Sākotnēji tika ražotas rezerves daļas tramvaju un elektrovilcienu dzinējiem, ģeneratoriem un apgaismes sadales skapjiem.
1950. gadā RER pirmā Padomju Savienībā sāka ražot sadzīves veļas mašīnas. No 1950. līdz 1980. gadiem rūpnīca paplašinājās un tika pieaicināti speciālisti un strādnieki no visas Padomju Savienības. Tika izveidoti konstruktoru biroji ar izmēģinājuma ražošanu, kuros izstrādāja jaunus produktus elektrovilcieniem. RER pirmā PSRS sāka ražot tādus izstrādājumus kā pusvadītāju taisngrieži (vilcienam ER9), enerģijas rekuperācija atpakaļ tīklā (ER22), ātrgaitas elektrovilciena ER200 elektroiekārtas, nodilumizturīgus magnētiskos palaidējus.
1981. gadā uz RER bāzes tika izveidota ražošanas apvienība, kurā iekļāva rūpnīcu RER, Rīgas elektrosadzīves mašīnu rūpnīcu un jaunuzceltās rūpnīcas: Eksperimentālā pulverametalurģijas izstrādājumu rūpnīcu un Rēzeknes grīdas bezsliežu transportlīdzekļu elektroiekārtu rūpnīcu, kā arī palīgsaimniecību.
Nozīmīgākie rūpnīcas vadītāji bija M. Fesenko (1957—1972) un O. Anfimovs (1981—1983).