cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Funkcionālisms (arhitektūra)
Raksturojums
Funkcionālisti par arhitektūras pamatprincipu atzīst celtnes atbilstību tajā notiekošajiem darba un sadzīves procesiem ("formu nosaka funkcija"). Arhitektūrā tiek ņemtas vērā visas galvenās dzīves funkcijas — dzīvot, strādāt, atpūsties, pārvietoties. Izmantojot celtniecības tehnikas sasniegumus, tas deva jaunus dzīvojamo kompleksu plānošanas paņēmienus (standartizētas dzīvojamās mājas sekcijas un dzīvokļi, ēku izvietojums rindās ar galiem pret ielu). Praksē bieži radīja arhitektonisko formu askētismu un shematismu. Tā veidošanos sekmēja 19. gadsimta arhitektu O. Perē (Francija), V. Morisa (Anglija), Lūisa Salivana (ASV), Frenka Loida Raita (ASV) teorētiskās un praktiskās darbības. Ievērojamākie centri ir Vācijā (Bauhaus), Nīderlandē (De Stilj). Ievērojamākie pārstāvji: Valters Gropiuss, L. Mīss van der Roe, Lekorbizjē. 20. gadsimta vidū funkcionālisma nozīme mazinājās un 60. gadu beigās to nomainīja konstruktīvisms un racionālisms.
Dzērbenes pagasts
Dzērbenes pagasts ir viens no Cēsu novada pagastiem. Robežojās ar sava novada Taurenes pagastu, Vaives, Veselavas un Zosēnu pagastiem, kā arī Smiltenes novada Raunas, Drustu un Launkalnes pagastiem. Pagasta centrs atrodas Dzērbenē.
Upes
Asmeņupīte, Auļupīte, Dzērbe, Dzestrene, Gauja, Ķirkumupīte, Līčupe, Lubūžupīte, Maiļupīte, Māļupīte, Mellužupīte, Meļļupe, Mežmaļupīte, Pastupīte, Rauna, Skolasupīte, Skraustupīte, Vilkupīte.
Ezeri
Pagasta teritorijā ir vairāk par 25 ezeru un citas sīkākas ūdenskrātuves. Dzērbenēs pagastā ir daudz ainaviski bagātu, skaistu vietu ar atpūtas iespējām pie ezeriem.
Arāja ezers, Asaru ezers, Asmenis, Brenkūzis, Gulbenes ezers, Ievalču ezers, Ilzes ezers, Juveris, Kapsētas ezers, Kaupēnu Velniņi, Kaupēnu ezers, Lielais Apadu ezers, Lielais Velniņš, Mazais Apadu ezers, Mazais Velniņš, Mācītājmuižas ezers, Raunaisis, Sietaliņš, Spanderu ezers, Sūnīšu ezers, Vāržums, Šķesteru ezers.
Vēsture
Līdz 13. gadsimta sākumam kā atsevišķs novads ietilpa Tālavas latgaļu valstī. Pēc Tālavas sadalīšanas pārgāja Rīgas virsbiskapijas īpašumā, kuru pārvaldīja Rīgas biskaps Alberts. Kad tika dibināta Raunas pils, kopā ar Raunu, Smilteni un Piebalgu ierakstijās Raunas pilsnovadā. Izveidojās Dzērbenes un Drustu draudzes, kuram piederīgie Dievu lūdza Raunas pils baznīcā. Ap 1430. gadu Dzērbene un Drusti tika atdalīti kā patstāvīga draudze.
Ziemeļu kara laikā Dzērbene, Rauna, Piebalga, Cesvaine un citas Vidzemes pilsētas bija nopostītas. No 1657. gada līdz pat 18. gadsimta sākumam Dzerbenes novadu apmeklēja Sērga, Mēris, neraža, bads, epidēmijas un krievu dragūnu pulki, kuri pēc Cēsu ieņemšanas dedzināja visu, nogalinot visus, kurus nevarēja aizdzīt vergos un kuri nenoslēpās mežā.
1935. gadā pagasta platība bija 110 km² un tajā dzīvoja 1825 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Dzērbenes un Meļļu ciema padomes. 1951. gadā Dzērbenes ciemam pievienoja atpakaļ Meļļu ciemu. 1961. gadā pievienoja Raunas ciema un Taurenes ciema padomju saimniecības "Dzērbene" teritoriju, bet Raunas ciemam pievienoja kolhoza "Sarkanais oktobris" zemes. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu Cēsu rajona sastāvā. 2009. gadā pagasts iekļauts Vecpiebalgas novada sastāvā. 2021. gadā Vecpiebalgas novadu iekļāva Cēsu novadā.
Pieminekļi
Kultūrvēsturiskie pieminekļi: Dzērbenes muižas kungu māja (celta 18. gadsimta beigās kā klasicisma stila ēka). 19. gadsimta beigās pilij uzbūvēts masīvs neogotikas stila tornis. Pili ieskauj septiņu dīķu kaskāde.
Apdzīvotās vietas
Apdzīvotās vietas: Apši, Auļi, Brici, Dzērbene, Kleķeri, Kurmi, Meļļi, Šovītes.
Pleikšņi
Pleikšņi (ltg) ir ciems Rēzeknes novada Ozolaines pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļaustrumu pierobežā, Rēzeknes pilsētas un novada centra pievārtē, 7 km attālumā no pagasta centra Balbišiem un 246 km no Rīgas.
Vēsture
Apdzīvota vieta ar nosaukumu Lekši šajā apvidū (de; ru) ir sastopama vēl 19. gadsimta kartēs. Pēc neatkarībās iegūšanas Makašēnu pagasta sādžas nosaukums kartēs minēts kā Plekši, vēlāk Plekšņi.
Pēc Otrā pasaules kara Plekšņos atradās 24 saimniecības. 1945. gada 2. novembrī Plekšņu sādžu, kopplatībā 1,88 km², pievienoja Ozolaines pagastam.
Plekšņu ciema strauja attīstība sākās 1980. gados, kad tā teritorijā tika izveidoti vairāki dārzkopības kooperatīvi. Visa zeme tika sadalīta pēc iespējas vienādos gabalos, aptuveni pa 400 m² katra, un izlozes kārtā tika izdalīta Rēzeknes pilsētas rūpnīcu un kombinātu darbiniekiem, mazdārziņu ierīkošanai. Tai pat laikā ciemā tika ierīkots savdabīgs ielu tīkls, nenesot nekādu juridisko spēku, bet izmantots tikai estētiskā nozīmē.
Drīzumā uz vasarnīcu ciemu sāka kursēt divi jauni Rēzeknes sabiedriskā transporta maršruti, kas pilsētu caur ciema centru savienoja ar attālākiem dārzkopības kooperatīviem — “Dzirksteli” (dienvidaustrumos) un “Rītausmu” (dienvidrietumos).
2000. gadu sākumā Pleikšņos darbojās deviņas dārzkopību kooperatīvas sabiedrības: “Cerība”, “Daina”, “Dzintars dārzs”, “Dzirkstele”, “Rītausma”, “Rožlejas”, “Uzvara”, “Veselība” un “Zvaigzne”.
Pēc izstrādātā 2020. gada Rēzeknes novada teritorijas plānojuma Pleikšņiem tika piešķirts blīvi apdzīvotas vietas — ciema statuss, kā arī, pēc iezīmētās ciema robežas, lielciemam pievienoja vairākas blakus esošu Ritiņu un Tēviņu viensētas. Tāpat Pleikšņos iekļāva bijušā dārzkopību kooperatīva “Centība” teritoriju, 8,77 ha platībā, kas atradās Griškānu pagasta Jusos.
Ģeogrāfija
Pleikšņus no Rēzeknes atdala vārdā nenosaukta ūdenstece vai grāvis, kas pilsētas teritorijā ietek Rēzeknes upē. Vietējie iedzīvotāji mēdz to dēvēt par Pleikšņu strautu.
Transports
Ielu tīkls Pleikšņu dārzkopību kooperatīvu teritorijās pārsvarā izskatās kā slikti organizēts, ar grants segumu vai bez seguma, šauru ceļu kamols, kas savienojas ar vienu no divām lielākām asfaltētām ielām: Centrālo ielu vai Dzirksteles ielu.
Galvenā iela Pleikšņos ir Centrālā iela, tā šķērso visu ciema teritoriju no ziemeļiem uz dienvidiem un savieno Saules ielu Rēzeknē ar ceļu uz Ritiņiem, kas tālāk savienojas ar autoceļu V581. Centrālās ielas kopējais garums ir 2,2 km, no kuriem tikai pirmais 1,5 km, līdz dārzkopības kooperatīva “Rītausma” sabiedriskā transporta pieturai, ir ar asfalta segumu, bet atlikušie 0,7 km ir ar grants segumu. Otra pēc nozīmīguma Pleikšņu iela ir Dzirksteles iela, tā savieno dienvidaustrumu pusē attālākos ciema dārzkopības kooperatīvus “Centība” un “Dzirkstele” ar Centrālo ielu. Dzirksteles ielas kopējais garums ir 1,5 km un tā gandrīz visā garumā ir asfaltēta, izņemot nelielu posmu, kas agrāk atradās Griškānu pagastā.
Bobs Peislijs
Roberts "Bobs" Peislijs, OBE (en; dzimis Sanderlendā, Anglijā, miris ) ir bijušais angļu futbolists un treneris. Lielāko karjeras daļu viņš pavadījis ar "Liverpool" klubu.
Ar Liverpūles komandu viņš pirmo reizi iepazinās 1939. gada maijā, kad pārcēlās no "Bishop Auckland" vienības, kur pavadīja jauniešu sezonas. Tiesa, Otrā pasaules kara dēļ debija tika pārcelta uz ilgāku laiku -. Peislijs tajā guva vārtus, lai gan bija aizsargs.
Kopsummā "Liverpool" sastāvā Peislijs aizvadīja 253 līgas mačus, kuru laikā guva 10 vārtus. Pēc spēlētāja karjeras beigām viņš pievienojās kluba personālam, kļūstot par psihoterapeitu. Vēlāk Peislijs kļuva par rezerves komandas treneri, bet 1974. gadā, pēc Bila Šenklija aiziešanas, ieņēma arī galvenās komandas trenera amatu.
Peislijs pēc 44 gadiem "Liverpool" sistēmā izlēma aiziet 1983. gadā. Viņu aizvietoja Džo Fagans. Kādu laiku viņš bija komandas direktors, taču pameta arī šo amatu pēc tam, kad viņam diagnosticēja Alcheimera slimību. Peislijs nomira 1996. gadā.
Vašingtona
Vašingtona (Washington, D.C.), formāli Kolumbijas distrikts (District of Columbia, D.C.), ir Amerikas Savienoto Valstu galvaspilsēta un federālais apgabals, dibināta. Kolumbijas distrikts atrodas ASV austrumos, pie Atlantijas okeāna. Tas robežojas ar diviem štatiem: Mērilendu un Virdžīniju. Mūsdienās Kolumbijas distrikta robeža atbilst Vašingtonas pilsētas robežām. Gan Vašingtonas pilsētu, gan Kolumbijas distriktu pārvalda viena pašvaldības iestāde, taču ASV Kongresam ir augstākas lemšanas tiesības. Līdz ar to Vašingtonas iedzīvotāju statuss nedaudz atšķiras no ASV štatu iedzīvotāju tiesībām — štatos ir lielākas pašpārvaldes tiesības.
Vašingtonā pastāvīgi dzīvo vairāk nekā 588 000 iedzīvotāji, bet darba dienās pilsētā atrodas vairāk nekā miljons cilvēku. Ja skatās visu Vašingtonas metropoli, kurā Kolumbijas apgabals ir tikai daļa no tā, tad kopējais iedzīvotāju skaits pārsniedz 5,3 miljonus (astotā lielākā metropole ASV). Pašā pilsētā visu laiku lielākais iedzīvotāju skaits bija 1950. gadā, kad tajā dzīvoja 802 178. Vašingtona ir nosaukta ASV pirmā prezidenta Džordža Vašingtona vārdā.
Vašingtonā atrodas 172 dažādu valstu vēstniecības, kā arī Pasaules bankas, Starptautiskā Valūtas fonda (IMF), Amerikas Valstu organizācijas (OAS), Panamerikas veselības organizācijas (PAHO) un citu organizāciju galvenās ēkas.
Ja Vašingtona jeb, pareizāk sakot, Kolumbijas apgabals būtu štats, nevis federālais apgabals, tad tas būtu ASV mazākais štats pēc platības un otrs mazākais pēc iedzīvotāju skaita (vēl mazāk iedzīvotāju dzīvo tikai Vaiomingas štatā).
Kontinents
Kontinents (, tulkojumā "kopā turēta zeme") ir liels sauszemes masīvs, ko no visām pusēm apskalo jūras un/vai okeāns. Pēc šīs definīcijas sanāk, ka ir tikai četri kontinenti: Afroeirāzija, Amerika, Austrālija un Antarktīda, bet zinātniskajā literatūrā bieži izšķir sešus kontinentus: Afroeirāzija tiek sadalīta Eirāzijā un Āfrikā, bet Amerika — Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā. Vēsturiski kontinentu apzīmēšanai ir ieviests arī nosaukums pasaules daļa. Galvenā atšķirība ir tā, ka pasaules daļa ir tas pats sauszemes masīvs, bet tai vēl tiek pievienotas tuvumā esošās salas, piemēram Lielbritānija neatrodas Eirāzijā, bet, toties, atrodas Eiropā. Arī pasaules daļas ir sešas: Eirāzija tiek sadalīta Eiropā un Āzijā, bet Ziemeļamerika un Dienvidamerika netiek dalītas atsevišķi (tā paliek kopā vienā pasaules daļā, tas ir, Amerikā).
Kontinenti veido tikai 29% no Zemes virsmas, pārējo daļu aizņem okeāni.
Kontinenti un pasaules daļas
Ģeogrāfijas stundās tiek mācīts, ka eksistē seši kontinenti: Eirāzija, Āfrika, Ziemeļamerika, Dienvidamerika, Austrālija un Antarktīda, bet reālajā dzīvē vairums cilvēku uzskata, ka Eiropa un Āzija ir atsevišķi kontinenti, kas nereti arī tiek pieminēts zinātniskajā literatūrā. Patiesībā Eiropa un Āzija ir pasaules daļas. Interesanti, ka par pasaules daļu dēvē arī Ameriku, kas sastāv no diviem kontinentiem, tas ir, no Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas.
Eksistē arī citi kontinentu iedalījumu modeļi, kurus var apskatīt sekojošajā tabulā:
Jolanda Keizere
Jolanda Keizere (nl; dzimusi Amsterdamā, Nīderlandē) ir nīderlandiešu vieglatlēte, startē septiņcīņas sacensībās.
Piedalījās 2008. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs, tajās ieņēma 9. vietu. 2007. gadā startēja Eiropas U-23 čempionātā, kur ar 6219 punktiem izcīnīja sudraba medaļu, tāpat piedalījās 2007. gada Pasaules čempionātā Osakā. Tajā ieņēma 14. vietu, kopā izcīnīdama 6102 punktus. Tāpat 2007. gadā kļuva par Nīderlandes čempioni. 2009. gadā piedalījās Eiropas čempionātā telpās, kur pieccīņas sacensībās ieguva sudraba medaļu. 2010. gada Eiropas čempionātā tika diskvalificēta pirmajā distancē (100 m/b).
Jelgavas lidlauks
Vēsture
Lidlauks izveidots jau pirms Otrā pasaules kara. Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara sākumā te bāzējās padomju 241. triecienaviācijas pulks (241-й штурмовой авиационный полк). 1941. gada Vērmahta iebrukuma Latvijā pirmajā dienā 22. jūnijā vācu Luftwaffe bombardēja Jelgavas lidlauku un iznīcināja lielu daļu no tajā esošajiem 27 И-15 бис tipa iznīcinātājiem. Aukstā kara laikā to izmantoja kā vienu no rezerves militārajiem lidlaukiem pie PSRS ziemeļrietumu robežas. Līdz 1990. gadu sākumam Jelgavas lidlaukā (ru) bāzējās padomju gaisa spēku 285. Speciālā Helikopteru Radioelektroniskās Kaujas Eskadriļa (285-й отдельная вертолётная эскадрилья радиоэлектронной борьбы, 285-й ОВЭ РЭБ), kas izmantoja Ми-8ППА helikopterus.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Jelgavas lidlauku izmantoja "Rīgas Aeroklubs" izpletņlēcēju nodarbībām. 1997. gadā lidlauka ēkas un būves privatizēja privātuzņēmums "SIA BaltDelAero", kas lidlaukā nekādu saimniecisko darbību neveica. Jau drīz pēc privatizācijas firma aizveda daļu betona seguma plākšņu, pat neraugoties uz Jelgavas Domes nosacījumu saglabāt lidlauku. Šis pārkāpums, iekrātie parādi un SIA BaltDelAero maksātnespējas rezultātā Jelgavas Dome nolēma lauzt privatizācijas līgumu. Tas gan nevedās, bet 2007. gadā konfliktu atrisināja ar mierizlīgumu, atļaujot BaltDelAero demontēt apmēram 5800 plākšņu kā kompensāciju par privatizācijā ieguldītajiem līdzekļiem. Pēc plākšņu aizvešanas lidlauks atkal kļuva par pašvaldības īpašumu.
Kaļiņingradas zoodārzs
Kaļiņingradas zoodārzs (ru; līdz 1945. gadam — Kēnigsbergas zoodārzs (de)) ir viens no lielākajiem un vecākajiem zoodārziem Krievijas teritorijā. Zooloģiskais dārzs tika atvērts 1896. gadā. Kaļiņingradas zoodārza platība ir 16,5 hektāri, tajā dzīvo 315 dzīvnieku sugas un 2264 īpatņi (2005. gadā).
Kaļiņingradas zoodārzā atrodas arī dendrārijs, kurā aug reti augi, piemēram, ginka koks (šī koku suga auga jau laikā, kad uz zemeslodes dzīvoja dinozauri). Bez tam zoodārzā atrodas arī dažādu dzīvnieku skulptūras: bronzas aļņa, akmens orangutana statujas un citas. Ieeju zoodārzā rotā dažādu dzīvnieku portreti. Kā arī zoodārza teritorijā atrodas dažas pirmskara ēkas un strūklaka.
Zoodārza izveide
1895. gadā tagadējā zoodārza vietā bija Ziemeļaustrumu Vācijas rūpniecības un amatniecības izstāde. Pēc izstādes beigām Hermanis Klāss piedāvāja nevis novākt izstādei paredzētos koka paviljonus, bet gan izmantot tos, kā zooloģiskā dārza aprīkojumu. Šīs ieceres realizēšanai tika izveidots uzņēmums "Tiergarten" (no vācu valodas: zvēru dārzs). Par tā priekšnieku kļuva zooloģiskā institūta Albertini (Kēnigsbergas Universitāte) vadītājs Maksimilians Brauns. Vietējā prese atbalstīja ieceri, atļaujot kēnigsbergiešiem izteikties par to, kādam ir jābūt jaunajam zoodārzam.
Zoodārzs svinīgi tika atklāts. Tajā brīdī zoodārzā bija 893 dzīvnieki, kuri pārstāvēja 262 sugas.
Tā kā zoodārzs nesaņēma valsts atbalstu, zooloģiskā dārza teritorijā tika rīkoti daudzi izklaides pasākumi, kuri deva papildus ieņēmumus. Šeit uzstājās brīvdabas orķestris (vasarā — katru dienu, zem klajas debess, bet ziemā — trešdienās un svētdienās koncertzālē, kur pietika vietas 2500 cilvēkiem). 1906. gada jūnijā zoodārza apmeklētājiem tika piedāvāta pavisam jauna izklaide. Par trīs mārkām ikviens varēja pacelties ar gaisa balonu 300 metru augstumā. Salīdzinājumam: 1910. gadā pieaugušam cilvēkam zoodārza ieejas biļete maksāja 50 feniņus, bērnam — 20 feniņus. Zoodārza vadība rīkoja arī akcijas saviem skatītājiem, katra mēneša trešajā svētdienā samazinot biļešu cenu divkārt. Zoodārzu varēja apmeklēt katru dienu, vasarā, no 7.00 līdz 23.00, ziemā, no 8.00 līdz tumsai. Nauda, kas tika iegūta no izklaides pasākumiem, tika novirzīta zooloģiskā dārza kolekcijas papildināšanai. 1910. gadā zoodārzā kopā mājoja 2161 dzīvnieks. Šāds skaits otrreiz tika sasniegts tikai 2004. gadā.
1912. gadā zoodārza teritorijā izveidoja etnogrāfijas muzeju (trīsdesmito gadu beigās tas tika pārvietots uz Heksenberga kalnu Hohenšteinas ziemeļos, tagadējā Olštinekā, Polijā). Zoodārza ziedu laiki beidzās līdz ar Pirmā pasaules kara sākumu. zoodārzs tika slēgts. Atbrīvotās telpas tika izmantotas kā militārās noliktavas.
1918. gadā zoodārzs tika atjaunots, tomēr pēc kara ilgi vairs nevarēja atjaunot iespaidīgo kolekciju, kāda tā bija pirms kara. 1921. gadā zoodārzā mājoja tikai 565 dzīvnieki.
1938. gadā zoodārzs kļuva par pilsētas īpašumu, bet uzņēmums "Tiergarten", kas to pārvaldīja līdz tam, likvidējās. Kēnigsbergas zoodārza pēdējais direktors Hanss Georgs Tinemans (slavens ornitologs) pēc kara kļuva par Duisburgas zoodārza direktoru.
Zoodārzs pēc kara
Otro pasaules karu pārdzīvoja tikai četri zoodārza dzīvnieki: dambriedis, ēzelis, āpsis un nīlzirgs. Nīlzirga stāvoklis bija īpaši bēdīgs. Pilsētas ieņemšanas laikā viņam trāpīja septiņas lodes.
Par nīlzirga atbildīgo tika iecelts zootehniķis Vladimirs Petrovičs Polonskis. Pateicoties dokumentam, kurš ir saglabājies Kaļiņingradas arhīvā un kuru dokumentēja Polonskis, ir saglabājušās liecības par nīlzirga atveseļošanos pēc sašaušanas kara laikā. Tika veikts arī detalizēts ārstēšanas apraksts.
zoodārzu atjaunoja trešo reizi. Tajā brīdī zoodārzā dzīvoja 50 dzīvnieku, tajā skaitā arī izārstētais nīlzirgs. Pateicoties valsts un zooloģiskās apvienības citu zoodārzu palīdzībai dzīvnieku skaits Kaļiņingradas zoodārzā ātri pieauga. Daudzus eksotiskos dzīvniekus atveda Kaļiņingradas jūrnieki.
1973. gadā Kaļiņingradas zoodārzā tika izveidots šefības institūts — daudzi uzņēmumi kļuva par zoodārza ēku vai dzīvnieku uzturētājiem. Pateicoties tam, zoodārzā tika uzbūvēti vairāk nekā 130 objekti, izveidots gājēju ceļš, kas tika aprīkots ar soliem utt.
1980. gadā gar parka strautu sāka būvēt sprostus kalnu dzīvniekiem.
1982. gadā zoodārza teritorijā bērniem tika izveidota "Pasaku pilsētiņa".
Zoodārza rekonstrukcija
tika uzsākta zoodārza rekonstrukcija. Rekonstrukcija tika iesākta ar ventilācijas sistēmas uzstādīšanu nīlzirgu krātiņā, kas novērsa nepatīkamās smakas. 2005. gadā tika uzbūvēts baseins roņiem, kā arī tika rekonstruēti tīģeru, sniega leopardu un lauvu krātiņi.
Tajā pašā gadā tika pabeigta bijušās ziloņu ēkas restaurācija — ēka ir 1911. gada arhitektūras piemineklis. Pirms kara šajā ēkā atradās restorāns, un tikai pēc kara tur tika izveidota ziloņu mītne. Astoņdesmitajos gados ziloņu ēka bija katastrofālā stāvoklī, un ziloņus pārveda uz jaunām telpām. Ziloņu ēka nostāvēja vairāk nekā desmit gadus neizmantota. Pēc rekonstrukcijas šajā ēkā tika izvietota zoodārza administrācija.
Pirmais rekonstrukcijas posms tika pabeigts 2005. gadā, kad tika atzīmēta Kaļiņingradas-Kēningsbergas 750. gada diena. Zoodārza rekonstrukcija izmaksāja aptuveni 48 miljonus rubļus. Otrais posms tika pabeigts 2006. gadā, kad tika svinēta zoodārza sešdesmitā jubileju, atsākot darbību pēc kara. 2007. gadā tika pabeigta garkājaino putnu dīķa izveide, strūklaka un ziemas dārzs, kur atrodas pērtiķu sprosti. Nākamajos gados ir plānots pabeigt lāču krātiņa rekonstrukciju un izveidot attīrīšanas sistēmas. Zoodārza rekonstrukcijas programma turpināsies līdz 2010. gadam.
Piemineklis pirmajam zoodārza direktoram
Pēc tam, kad pirmais zoodārza direktors aizgāja pensijā, uz galvenās alejas viņam par godu tika uzstādīts Valtera Rozenberga veidotais piemineklis, kur bija attēlots zēns ar lauvēnu. Pēc Pirmā pasaules kara skulptūra pazuda, un to atrada stipri vēlāk. To uzstādīja bērnudārza teritorijā Ogareva un Kutuzova ielas krustojumā. Tikai 1990. gadā to novietoja atpakaļ zoodārzā savā agrākajā vietā.
Runājošais krauklis
20. gadsimta 90. gados zoodārzs kļuva populārs ar to, ka tajā dzīvoja runājošs krauklis, kuru sauca par Jašu (kaļiņingradieši viņu sauca par Jašku). Šis krauklis ir jau kļuvis par vietējās folkloras daļu (ir pieminēts Aleksandra Popadina grāmatā "Местное время"). Krauklis dzīvoja krātiņā, kurš bija novietots blakus putnkopēja ēkai. Kaut gan kraukļa vārdu krājums aprobežojās ar frāzi "Ну что?!" (latviski: Nu, ko?!), zoodārza apmeklētājam, kas to nebija gaidījis, tas izraisīja lielu izbrīns|izbrīnu. Laika gaitā krauklis it kā esot papildinājis vārdu krājumu, iemācoties izrunāt savu vārdu.
Kolekcija
Kaļiņingradas zoodārza dzīvnieku kolekcija regulāri tiek papildināta, un zoodārzs piedalās starptautiskās programmās reto dzīvnieku saglabāšanā. Pēdējos gados zoodārza kolekcija ir papildināta ar sniega leopardiem, zebrām un tapīriem. Vēl pavisam nesen tika atvesti pelikāni, Beneta ķengurs, baltkakla dzērves un lauvas.
Tome
Tome ir ciems Ogres novada rietumos Tomes pagastā 6 km no Ķeguma. Ciems izvietojies Daugavas pietekas Līčupes kreisajā krastā pie Rīgas — Jaunjelgavas (P85) autoceļa.
Vēsture
Tomes apkaime ir apdzīvota jau no seniem laikiem. Nariņu senkapos veiktie arheoloģiskie atradumi liecina par 11.—12. gadsimta lībiešu apmetnes pastāvēšanu. Paši senkapi aizņem 240 m garu joslu gar Daugavas kreiso krastu. Šeit bijuši arī ugunskapi. Joprojām daudziem apkaimes māju nosaukumiem ir lībiska izcelsme. Par Tomes nosaukumu nav precīzu ziņu. Tikai kāds nostāsts vēstī, ka mēra laikos visi apkaimes iedzīvotāji apmiruši un esot palicis dzīvs tikai kāds vīrs vārdā Toms. Tā arī šo vietu it kā sākuši saukt par Toma ciemu (de).
Daugavas krastā pie "Mazpantarsīļiem" atrodas Tomes skanste — 17. gadsimta nocietinājums ar vaļņiem, grāvjiem un bastionu atliekām. 3 km augšpus Tomes skanstes pie "Jaunbaušiem" atradusies arī norobežota pilskalnveida senvieta — t.s. Upurkalns (Ķeguma ūdenskrātuve to izskalojusi).
Saimnieciskā dzīve Tomes apkaimē agrāk ir bijusi daudz rosīgāka. Ievērojami apvidus uzplaucis Kurzemes hercoga Jēkaba valdīšanas laikā. Ap 1640. gadu, līdz ar manufaktūru un amatniecības rašanos, Tomē pie vēlākās Annas pusmuižas izveidojās apdzīvota vieta, kurā apmetās arī tirgotāji. Izmantojot tranzītceļu no Lietuvas caur Vecmuižu (tagadējiem Vecumniekiem) un Tomi, uz Rīgu tika transportēts liels kravu daudzums. Ļoti liela nozīme tajā laikā bijusi liellaivu ostai pie Grīvām (pie Tomes muižas) un tuvumā esošajai baznīcai. Tomē pie Daugavas bija salpetra vārītava (par ko vēl liecina Sārmuļu māju nosaukums), kaļķu cepļi, darvas cepļi, papīrdzirnavas (1650—1710). Vietu, kur bijušas pulverdzirnavas, joprojām sauc par Pulverķi. Tomē bijušas arī mucenieku darbnīcas u.c. uzņēmumi, kam lielu postu nodarīja milzīgie 1709. gada Daugavas plūdi. Pēdējie uzņēmumi tika likvidēti 18. gadsimta beigās. No jaunāko laiku objektiem minama Tomes luteriskā baznīca, kas pēc arhitekta Hermaņa Hilbiga projekta tika uzcelta 1907. gadā iepriekšējās nodegušās koka baznīcas vietā (koka baznīca bijusi celta 1730. gadā). Patlaban no vecās baznīcas saglabājies tikai apsūnojis uzkalns, taču 1999.—2003. gadā uzceltā jauna baznīcas ēka.
1930. gadā bijušā kroga vietā tika uzcelts Tomes tautas nams. 1924. gadā atjaunota Tomes skola, kas cieta Pirmajā pasaules kara 1916. gada kaujās. Tomes pamatskola slēgta pēc skolu reformas un tagad šeit ir novada muzejs un bibliotēka. Tomes zivju audzētavā atrodas arī māja, kurā savulaik atpūties Latvijas Valsts prezidents Kārlis Ulmanis — viņam patikusi klusā, paugurainā Tomes apkārtne un aukstie, dzidrie foreļavoti.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Vairākplatformu programmatūra
Vairākplatformu programmatūra ir programmatūra, kas var darboties uz vairāk nekā vienas datoru aparatūras platformas un (vai) operētājsistēmas.
Lietojumprogrammas
Piemēri:
Operētājsistēmas
Mūsdienīgas operētājsistēmas nereti ir ar vairākplatformu atbalstu. Tā, piemēram, atklātā pirmkoda operētājsistēmas NetBSD, GNU/Linux, FreeBSD, AROS var tikt darbinātas uz dažādām platformām, visbiežāk uz x86, m68k, PowerPC, Alpha, AMD64, SPARC arhitektūras. Microsoft Windows spēj strādāt uz Intel x86, kā arī uz Intel Itanium. Savukārt operētājsistēma NetBSD ir vispārnesamākā, jo ir pārnesta uz lielākās daļas pazīstamo platformu.
Emulācija
Ja programma nav vairākplatformu, tas ir, netiek atbalstīta iespēja to darbināt uz konkrētās platformas, bet eksistē platformas emulators, tad to arvien ir iespējams palaist emulatora vidē.
Socioloģija
Socioloģija (no la — ‘sarunu biedrs’) ir zinātniska mācība par cilvēku sociālo uzvedību, tās izcelsmi, attīstību, organizāciju un institūcijām. Tā ir sociālā zinātne, kas izmanto dažādas metodes empīriskai izpētei un kritiskai analīzei, lai radītu izpratni par cilvēku sociālajām rīcībām, sociālajām struktūrām un funkcijām. Daudzu sociologu mērķis ir veikt izpēti, kuru varētu tiešā veidā lietot sociālās politikas un labklājības veicināšanai, savukārt citi koncentrējas galvenokārt uz sociālo norišu teorētisku izpratni bez tiešas secinājumu izmantošanas praksē. Izpētes tēmas svārstās no mikrolīmeņa individuālu aģentu mijiedarbes līdz makrolīmeņa sistēmām un sabiedrības struktūrām.
Socioloģijas tradicionālās fokusu tēmas ietver sabiedrības slāņus, sabiedrības noslāņošanos, sociālo mobilitāti, reliģiju, sekularizāciju, likumus, seksualitāti un devianci. Ņemot vērā, ka pilnīgi visas cilvēka darbības jomas ir pakļautas mijiedarbei starp sociālo struktūru un individuāliem aģentiem, laika gaitā socioloģija ir paplašinājusi izpētes loku uz veselības, medicīnas, militārajām un soda institūcijām, internetu, kā arī sabiedriskās darbības lomu zinātnisku zināšanu attīstībā.
Zinātnisko metožu loks arī ir paplašinājies. Sociālie pētnieki izmanto dažādas kvalitatīvās un kvantitatīvās metodes. Valodniecības un kultūras attīstība 20. gadsimta vidū novedusi pie arvien plašākas interpretatīvās, hermeneitiskās un filozofiskās pieejas sabiedrības analīzei. Pretēji tam, pēdējās desmitgades ir pieredzējušas jaunu izaugsmi analītisku, matemātisku un datorizēti spēcīgu metožu attīstībā, piemēram, aģentu mijiedarbes modelēšanā un sociālo tīklu analīzē.
Klasifikācija
Socioloģiju nevajag jaukt ar citiem vispārinātiem sociālo zinātņu kursiem, kam ir visai netiešs sakars ar socioloģisko teoriju vai sociālo zinātņu izpētes metodoloģiju. ASV Nacionālais Zinātnes fonds klasificē socioloģiju kā ZTIM lauka pārstāvi (Zinātnes, Tehnoloģijas, Inženierzinātņu un Matemātikas izglītības koalīcija).
Izcelsme
Socioloģiskās domas pirmsākumi meklējami pirms pašas nozares rašanās. Sociālās analīzes izcelsme saistīta ar Rietumu kultūru un filozofiju. Tā izmantota jau sengrieķu filozofa Platona laikā, ja ne pat agrāk. Aptauju jeb informācijas ievākšanas no indivīdu izlases izcelsmes pēdas atrodamas 1086. gada Pastardienas grāmatā. Arī senlaiku filozofi, piemēram, Konfūcijs rakstīja par sociālo lomu nozīmīgumu. Pastāv liecības, ka agrīna socioloģijas izpausme atrodama viduslaiku islāmā. Daži 14. gadsimta arābu islāma pētnieku no Ziemeļāfrikas Ibn Haldūnu uzskata par pirmo sociologu un socioloģijas "tēvu"; viņa darbs Muqaddimah, iespējams, bija pirmais darbs, kas veicināja sociāli zinātnisku spriestspēju par sociālo saliedētību un sociālo konfliktu. Saistībā ar socioloģiju viņš aizsāka sociālā konflikta teoriju. Viņš izstrādāja vietsēdības un klejotāju dzīves divdalījumu, kā arī jēdzienu "paaudze" un nenovēršamo varas zaudēšanu, kas rodas, kad tuksneša kareivji iekaro pilsētu. Pēc mūsdienu arābu pētnieka Sati al Husri (Sati’ al-Husri) domām Muqaddimah var tikt lasīts kā socioloģisks darbs — sešas vispārīgas socioloģijas grāmatas. Temati ietvēra viņa darbību politikā, pilsētas dzīvē, ekonomikā un izglītībā. Darbs ir balstīts uz Ibn Haldūna centrālo jēdzienu ’asabiyyah, kas iztulkots kā "sabiedrības saliedētība", "grupu solidaritāte" vai "cilšu dzīve". Sociālā saliedētība rodas spontāni ciltīs un mazās ģinšu grupās; to var pastiprināt ar reliģisku ideoloģiju. Ibn Haldūna analīze apskata, kā šī saliedētība noved grupas līdz varai, vienlaikus ietverot psiholoģiskas, socioloģiskas, ekonomiskas, politiskas "sēklas", kas izraisa grupas sabrukumu, paverot ceļu jaunai saliedētākai grupai, dinastijai vai impērijai.
Vārds socioloģija ir cēlies no franču valodas vārda sociologie, kura pamatā ir latīņu valodas societas, kas nozīmē ‘kopība, apvienība’, un grieķu valodas vārds, lógos, kas nozīmē ‘mācība’. Terminu pirmo reizi izmantoja 1780. gadā franču esejists Emanuels Žozefs Sijess (Emmanuel-Joseph Sieyès) (1748—1836) nepublicētā rokrakstā. Vēlāk, 1838. gadā, neatkarīgā veidā socioloģijas definīciju radīja franču zinātnes filozofs Ogists Konts (Auguste Komte; 1798—1857). Konts izmantoja šo terminu, lai aprakstītu jaunu veidu, kā skatīties uz sabiedrību. Konts pirms tam bija izmantojis jēdzienu "sociālā fizika", taču vēlāk jauno terminu izmantoja arī citi, zīmīgākais no tiem — beļģu statistiķis Ādolfs Ketlē (Adolphe Quetelet). Konts centās apvienot vēstures, psiholoģijas un ekonomikas nozari caur zinātniskās izpratnes prizmu par sociālo sfēru. Rakstot īsi pēc franču revolūcijas, viņš piedāvāja meklēt risinājumus grūtībām sabiedrībā ar socioloģiskā pozitīvisma un epistomoloģikas pieeju, kas aprakstīta darbos "Pozitīvās filozofijas kurss" (1830—1842) un "Pozitīvās politikas sistēma" (1848). Konts ticēja, ka pozitīvistu laikmets iezīmēs pēdējo ēru pēc varbūtējā teoloģiskā un metafiziskā laikmeta cilvēku izpratnes progresā. Ievērojot cirkulāro atkarību starp teoriju un novērojumu zinātnē, un, klasificējot zinātņu nozares, Kontu var uzskatīt par pirmo zinātnes filozofu modernā šā jēdziena izpratnē.
Gan Ogists Konts, gan Kārlis Markss (1818—1883) centās izveidot zinātniski pamatotas sistēmas līdz ar Eiropas industrializācijas un sekularizācijas periodu, ņemot vērā dažādas vadošās kustības vēstures un zinātnes filozofijā. Markss noraidīja Konta pozitīvismu taču, mēģinādams izveidot sabiedrības zinātni, tik un tā kļuva pazīstams kā viens no socioloģijas pamatlicējiem, pieaugot šīs nozares atpazīstamībai. Pēc Jesejas Berlina (Isaiah Berlin) domām, ja kādam ir tiesības tikt uzskatītam par mūsdienu socioloģijas "patieso tēvu", tam jābūt Marksam.
Akadēmiskās disciplīnas pamati
Formālu akadēmisko socioloģiju nostiprināja Emīls Dirkems (1858—1917), kas radīja pozitīvismu kā pamatu praktiskai sociālai izpētei. Kaut arī Dirkems noraidīja lielu daļu Konta filozofijas, viņš saglabāja un pilnveidoja tā metodi, atstājot ideju par to, ka sociālās zinātnes ir loģisks turpinājums dabaszinātnēm cilvēka pasaules izpratnē, un uzstājot uz to, ka sociālajām zinātnēm piemīt tāda pati objektivitāte, racionālisms un pieeja cēloņsakarībām. Dirkems izveidoja pirmo Eiropas socioloģiajs departamentu Bordo Universitātē 1895. gadā, publicējot viņa "Socioloģiskās Metodes likumus" (1895).
Dirkema izpratnē socioloģiju var raksturot kā "zinātni par institūcijām, to izcelsmi un funkcijām".
Dirkema ietekmīgā monogrāfija "Pašnāvība" (1897), gadījuma izpēte par pašnāvību izplatību katoļu un protestantu populācijās, nošķīra socioloģisku analīzi no psiholoģijas un filozofijas. Tā arī iezīmēja nozīmīgu devumu strukturālā funkcionālisma teorētiskajam ietvaram. Rūpīgi izpētot pašnāvību statistiku dažādos policijas iecirkņos, viņš mēģināja pierādīt, ka katoļu kopienām ir zemāks pašnāvību līmenis nekā protestantiem, tas ir kaut kas tāds, ko var piedēvēt sociāliem (pretēji individuāliem jeb psiholoģiskiem) cēloņiem. Viņš radīja uzskatu par objektīviem sui generis "sociālajiem faktiem", iezīmējot unikālu un empīrisku socioloģijas kā zinātnes izpētes objektu. Ar šādu pētījumu palīdzību viņš apgalvoja, ka socioloģija varētu noteikt, vai jebkura dotā sabiedrība ir "vesela" vai "patoloģiska" un meklētu sociālās reformas, lai neitralizētu organisko sabrukumu jeb "sociālo anomiju".
Socioloģija strauji attīstījās kā akadēmiska atbilde industrializācijai, urbanizācijai, sekularizācijai, "racionalizācijai" un citiem pieņemtajiem modernitātes izaicinājumiem. Jaunā nozare sākotnēji dominēja kontinentālajā Eiropā, bet britu antropoloģija un statistika vispārīgi sekoja pa citu pētniecības trajektoriju. Līdz ar 20. gadsimta sākumu daudzi teorētiķi bija aktīvi anglosakšu pasaulē. Daži agrīnie sociologi bija spiesti cieši pieturēties izpētes objekta, kas pārstāvēja ar ekonomikas, tiesību zinātnes, psiholoģijas un filozofijas nozares, piedēvējot teorijas dažādām disciplīnām. Kopš tās pirmsākuma socioloģijas epistomoloģijas, metodes un izpētes ietvari ir būtiski paplašinājušies un nošķīrušies.
Dirkems, Markss un vācu teorētiķis Makss Vēbers (Max Weber; 1864—1920) tiek visbiežāk dēvēti par trīs galvenajiem sociālās zinātnes arhitektiem. Herberts Sensers (Herbert Spencer), Viljams Grahams Samners (William Graham Sumner), Lesters Vords (Lester F. Ward), Vilfredo Pareto (Vilfredo Pareto), Aleksis de Tokjevils (Alexis de Tocqueville), Verners Zombarts (Werner Sombart), Torstens Veblens (Thorstein Veblen), Ferdinands Tennīss (Ferdinand Tönnies), Georgs Zimmels (Georg Simmel) un Kārlis Manheims (Karl Mannheim) arī dažviet akadēmiskajā mācībā tiek minēti kā teorētiskie dibinātāji. Katru no viņiem asociē ar konkrētu teorētisko perspektīvu un orientāciju.
Citu Notikumu attīstība
Pirmais koledžas kurss ar nosaukumu "Socioloģija" tika pasniegts Savienotajās valstīs toreizējā Jeila Koledžā, kuru 1875. g. pasniedza Viljams Grahams Samners. 1883. g. Lesters Vards, pirmais Ameriks Socioloģijas asociācijas prezidents, publicēja "Dinamiskā socioloģija — jeb lietišķā sociālā zinātne, balstīta uz statistisko socioloģiju un citām, mazāk sarežģītām zinātnēm", kurā viņš izaicināja brīvā tirgus socioloģiju, kuru piedāvāja Spensers un Samners. Varda 1200 lappušu biezā grāmata tika izmantota kā galvenais materiāls daudzos agrīnos socioloģijas kursos Amerikā. 1890. gadā aizsākto, vecāko Amerikas kursu, kas turpinās modernajā tradīcijā Kanzasas Universitātē, vadīja Frenks Blakmars (Frank W. Blackmar). Socioloģijas departamentu Čikāgas Universitātē 1892. g. dibināja Albions Smalls (Albion Woodbury Small), kurš publicēja pirmo socioloģijas mācību grāmatu: ‘’Ievads sabiedrības izpētē’’, 1894. g. Džordžs Herberts Mīds (George Herbert Mead) un Čārlzs Kūlijs (Charles Cooley), kuri iepazinās Mičiganas Universitātē 1891. g. (līdz ar Džonu Djūiju), pārcēlās uz Čikāgu 1894. g. Viņu ietekme aizsāka sociālo psiholoģiju un simbolisko interakcionismu modernajā Čikāgas skolā. Amerikas Socioloģijas žurnālu dibināja 1895. g., tam sekoja Amerikas Socioloģijas asociācija (ASA) 1905. g. Socioloģijas "klasiskajam kanonam" ar Dirkemu un Vēberu priekšgalā, daļēji jāpateicas Talkotam Parsonsam (Talcott Parsons), kuram bieži tiek piedēvēta abu eiropiešu iepazīstināšana Amerikas sabiedrībai. Parsonss konsolidēja socioloģisko tradīciju un izveidoja Amerikas socioloģijas dienas kārtību tās straujākajā izaugsmes posmā. Socioloģiju Amerikas Savienotajās Valstīs vēsturiski mazāk ietekmēja marksisms, kā tas notika Eiropā, tādēļ līdz pat šai dienai tās pieeja ir vairāk statistiska nekā tas ir Eiropā.
Pirmais socioloģijas departaments Lielbritānijā tika dibināts 1904. gadā Londonas Ekonomikas un Politikas Zinātnes augstskolā (mājvieta Britu Socioloģijas žurnālam). Leonards Hobhauss (Leonard Trelawny Hobhouse) un Edvards Vestermarks (Edvard Westermarck) kļuva par disciplīnas lektoriem Londonas Universitātē 1907. gadā. Hariete Martino (Harriet Martineau), Konta tulce uz angļu valodu, tiek citēta, kā pirmā sieviete socioloģe. 1909. gadā Deutsche Gesellschaft für Soziologie (Vācijas Socioloģijas asociāciju) dibināja Ferdinands Tennīss un Makss Vēbers kopā ar citiem līdzgaitniekiem. Vēbers dibināja pirmo departamentu Vācijā Ludviga Maksimiliāna Minhenes Universitātē 1919. gadā, prezentējot jaunu un ietekmīgu antipozitīvistu socioloģiju. 1920. gadā Florians Znaņeckis (Florian Znaniecki) izveidoja pirmo departamentu Polijā. Sociālās Izpētes institūtu Frankfurtes Universitātē, kas vēlāk kļuva par Frankfurtes skolas kritiskās teorijas mājvietu, dibināja 1923. gadā. Starptautiska sadarbība socioloģijā aizsākās 1893. gadā, kad Renē Vorms (René Worms) dibināja  Starptautisko Socioloģijas institūtu (Institut International de Sociologie), institūciju, kuru vēlāk aizēnoja daudz plašākā Starptautiskā Sociologu Asociācija (ISA), kuru savukārt dibināja 1949. gadā.
Pozitīvisms
Tomēr šis jēdziens jau sen ir zaudējis minēto jēgu: pastāv ne mazāk kā divpadsmit atšķirīgas epistemoloģijas, kuras tiek dēvētas par pozitīvismu. Daudzas no šīm pieejām sevi neidentificē kā "pozitīvisma" pārstāves, daļēji tāpēc, ka dažas no tām radās tiešā pretnostatījumā vecākām pozitīvisma izpausmēm, vēl citas pieejas izvairās sevi tā dēvēt, jo laika gaitā jēdziens ieguvis negatīvu pieskaņu pēc tam, kad tas kļūdaini ticis jaukts ar teorētisko empīrismu. Antipozitīvistu kritikas apjoms radījis nošķīrumu, daudziem noraidot zinātnisko metodi, kamēr citi tiecas labot to, piemērojot 20. gadsimta notikumiem filozofijas zinātnē. Tomēr pozitīvisms (plašāk saprasts kā zinātniska pieeja sabiedrības izpētei) joprojām dominē modernajā socioloģijā, jo sevišķi Savienotajās valstīs.
Loiks Vakvants (Loïc Wacquant) nošķir trīs vadošos pozitīvisma virzienus: Dirkema, Loģikas un Instrumentālo. Neviens no tiem neatbilst tam, ko savulaik ieteica Konts, kurš bija izteikts aizstāvis striktam (un, iespējams, optimistiskam) dalījumam. Kamēr Emīls Dirkems noraidīja lielu daļu no Konta filozofijas, viņš paturēja un pilnveidoja viņa metodi. Dirkems saglabāju domu par to, ka sociālās zinātnes ir loģisks turpinājums dabas zinātnēm cilvēku darbības izpratnē, un uzstāja uz to, lai tās saglabā to pašu objektivitāti, racionālismu un pieeju cēloņsakarībām. Viņš radīja uzskatu par objektīviem sui generis " sociālajiem faktiem", iezīmējot unikālu un empīrisku socioloģijas kā zinātnes izpētes objektu.
Pozitīvisma dažādība, kas saglabājusies mūsdienās, tiek dēvēta par ‘’instrumentālo’’ pozitīvismu. Šī pieeja izvairās no epistomoloģiskām un metafiziskām pieejām (tādām, kā sociālo faktu daba), par labu vienkārši saprotamai metodoloģijai, atkārtojamībai, uzticamībai un validitātei. Pozitīvisms vairāk vai mazāk ir sinonīms kvantitatīvai izpētei, tādējādi līdzinoties vecākai pozitīvisma pieejai praksē. Šāda tipa moderno socioloģiju bieži piedēvē Paulam Lācersfledam (Paul Lazarsfeld), kurš aizsāka plaša mēroga aptauju pētījumus un radīja statistiskās metodes to analīzei. Šo pieeju var piedēvēt tam, ko Roberts Mērtons (Robert K. Merton) dēvēja par vidusposma teoriju: teorētiskos apgalvojumus jāvispārina no atsevišķām hipotēzēm un empīriskām regularitātēm nevis otrādi — no abstraktām idejām par sociālo kopumu.
Antipozitīvisms
Pretreakcija sociālajam empīrismam sākās, kad vācu filozofs Hēgelis izteica iebildumus gan pret empīrismu, kuram viņš pārmeta kriticisma trūkumu, gan determinismu, kuru viņš uzskatīja par pārāk mehānisku. Kārlis Markss aizņēmās metodoloģiju no Hēgeļa dialektikas, kā arī noraidīja pozitīvismu par labu kritiskai analīzei, meklējot papildinājumu empīriskai "faktu" vākšanai un ilūziju sagraušanai. Viņš saglabāja uzskatu, ka parādības ir jāpakļauj kritikai nevis vienkāršai dokumentācijai. Agrīnie hermeneitikas pārstāvji, piemēram, Vilhelms Diltejs (Wilhelm Dilthey) aizsāka atšķirību uzsvēršanu starp dabas zinātnēm un sociālajām zinātnēm (Geisteswissenschaft). Dažādi neokantisma filozofi, fenomenoloģijas un humanitāro zinātņu pārstāvji turpināja tālāk teoretizēt par to, kā sociālās pasaules analīze atšķiras no dabas zinātņu analīzes, ņemot vērā nesamazināmi komplekso sabiedrības dabu, kultūru un esību.
20. gadsimta mijā pirmā vācu sociologu paaudze formāli ieviesa metodoloģisko antipozitīvismu, ierosinot domu par to, ka izpētei jākoncentrējas uz cilvēku kultūras normām, vērtībām, simboliem un sociālajiem procesiem, apņēmīgi raugoties uz tiem no subjektīvas perspektīvas. Makss Vēbers uzstāja uz to, ka socioloģiju var brīvi raksturot kā zinātni, jo tā spēj identificēt cēloņsakarības cilvēku "sociālajā rīcībā"— it īpaši starp "ideālajiem tipiem", jeb sarežģītu sociālu fenomenu hipotētiskiem vienkāršojumiem. Kā ne-pozitīvists, Vēbers tomēr tiecās meklēt sakarības, kas nav "vēsturiskas, nemainīgas vai vispārināmas", pēc kurām tiecas dabas zinātnieki. Vācu sociologs, Ferdinands Tennīss, teoretizēja par diviem svarīgiem un abstraktiem jēdzieniem savā darbā "Gemeinschaft and Gesellschaft" (burtiski kopiena un sabiedrība). Tennīss iezīmēja stingru nodalījumu starp jēdzienu pasauli un sociālo rīcību realitāti: pret pirmo jāizturas aksiomātiski un deduktīvā veidā ("tīrā socioloģija"), kamēr pret otru empīriski un induktīvi ("lietišķā socioloģija").
Abi, Vēbers un Georgs Zimmels aizsāka "Verstehen" (jeb 'interpretatīvo') metodoloģiju sociālajās zinātnēs; sistemātisku procesu, kurā novērotājs mēģina iejusties konkrētā kultūras grupā jeb starp vietējiem iedzīvotājiem, piekrītot viņu nosacījumiem un ieņemot viņu skatpunktu. Tieši ar Zimmela darbiem socioloģija ieguva raksturīpašības, kas to padarīja par kaut ko vairāk kā tikai pozitīvistu datu ieguvi vai plašu, strukturālu likumu determinējošu sistēmu. Būdams samērā nošķirts no akadēmiskās socioloģijas savas dzīves laikā, Zimmels piedāvāja īpatnējas modernitātes analīzes, kas vairāk atgādināja fenomenoloģijas un eksistenciālisma rakstniekus nekā Kontu vai Dirkemu, īpašu uzmanību pievērošot sociālās individualitātes formām un iespējām. Viņa socioloģija iesaistījās neokantisma izpētē par uztveres robežām, uzdodot jautājumu: "Kas ir sabiedrība?", tieši atsaucoties uz Kanta jautājumu: "Kas ir daba?"
Teorētiskie ietvari
Mūsdienu socioloģijas nozarei teorētiski ir daudz paradigmas. Modernās socioloģiskās teorijas saknes meklējamas funkcionālisma (Dirkems) un konfliktā centrētu (Markss) sociālo struktūru skaidrojumu vēsturiskajos pamatos, ka arī mikro līmeņa struktūru (Zimmels) un pragmatisma (Mīds) sociālās mijiedarbes teorijās. Mūsdienu socioloģija saglabā šīs pieejas.
Šobrīd socioloģiskām teorijām nav vienojoša pamata, un pastāv tikai neliela vienprātība par to, kādam šim vienojošajam ietvaram vajadzētu būt. Tomēr vairākas plašas paradigmas nosedz lielāko daļu socioloģiskās teoretizēšanas. Disciplīnas humanitārajos virzienos, šīs paradigmas tiek dēvētas par sociālo teoriju un tās bieži ir kopīgas ar humanitārajām zinātnēm. Savukārt, disciplīnas galvenajās, zinātniski orientētajās pieejās, kas, galvenokārt, koncentrējas uz dažādu teorētisko perspektīvu kopumu, paradigmas tiek dēvētas par socioloģisko teoriju. Tās ietver socioloģiskā lauka teoriju, jauno institucionālismu, sociālos tīklus, sociālo identitāti, sociālo un kultūras kapitālu, kultūras kognatīvās teorijas un resursu mobilizēšanu. Analītiskā socioloģija ir nepārtraukts mēģinājums sistematizēt daudzas no šīm vidusposma teorijām.
Funkcionālisms
Funkcionālisms, plaša vēsturiska paradigma socioloģijā un antropoloģijā, koncentrējas uz sociālo struktūru kā kopumu un tam nepieciešamo elementu funkcijām. Plaši izplatīta analoģija (kuru popularizēja Herberts Spensers (Herbert Spencer)) ir attiekties pret (sociālām) normām un institūcijām kā orgāniem", kas darbojas, lai uzturētu veselu sabiedrības "organismu". Šī perspektīva bija netieši iekļauta Konta socioloģiskajā pozitīvismā, taču to teorētiski izkopa Dirkems, atsaucoties uz novērojamiem strukturālajiem likumiem. Funkcionālismam ir arī antropoloģisks pamats, atrodams teorētiķu Marsela Mosa (Marcel Mauss), Broņislava Maļinovska (Bronisław Malinowski) un Redklifa-Brauna (Radcliffe-Brown) darbos. Tieši Redklifa-Brauna darbos radās priedēklis "strukturāls". Klasisko funkcionālisma teoriju vispārīgi vieno tās tendence izmantot bioloģijas analoģijas un sociālās evolūcijas ideju. Kā raksta Entonijs Gidenss (Anthony Giddens): "Funkcionālistu doma, sākot ar Kontu, ir īpaši raudzījusies bioloģijas zinātnes virzienā, kā vistuvāko un atbilstošāko modeli sociālajai zinātnei. Bioloģija ir tikusi izmantota kā vadlīnija sociālo struktūru un funkciju konceptualizēšanā, un evolūcijas procesu analīzē, izmantojot adaptāciju… funkcionālisms liek spēcīgu uzsvaru uz sociālās pasaules pirm-svarīgumu pār individuālām sastāvdaļām (proti, iekļautajiem aktoriem, cilvēku subjektiem)."
Konflikta teorija
Funkcionālisms koncentrējas tikai uz vispārinātu perspektīvu, kurā veikt sociālo zinātni. Metodoloģiski, tā principi visbiežāk kontrastē tām pieejām, kas uzsvaru liek uz "mikro" līmeni, piemēram, interpretīvisms vai simboliskais interakcionisms. Funkcionālisma uzsvars tiek likts uz "saskaņotām sistēmām", tomēr šai pieejai ir savi politiskie ierobežojumi. Tādēļ funkcionālistu teorijas bieži pretnostatītas "konflikta teorijām", kuras kritizē visaptverošo sociālpolitisko sistēmu vai liek uzsvaru uz konkrētu grupu nevienlīdzību. Dirkema un Marksa darbi vislabāk raksturo politiskās, kā arī teorētiskās, atšķirības starp funkcionālistu un konflikta pieejām:
20. gadsimta sociālā teorija
Funkcionālistu kustība savus ziedu laikus sasniedza 1940. un 1950. gados, un sasniedzot 1960. tā piedzīvoja strauju norietu. Iestājoties 1980. gadiem, funkcionālismu Eiropā aizstāja konfliktorientētas pieejas. Kaut arī dažas no kritiskajām pieejām guva popularitāti arī Savienotajās valstīs, vairākums disciplīnas pārstāvju pievērsās uz dažādām empīriski orientētām vidusposma teorijām bez vienas visaptverošas teorētiskās orientācijas. Daudzi disciplīnas pārstāvji, funkcionālismu šodien uzskata par "tikpat mirušu kā dodo".
1960. gados, zūdot funkcionālisma un marksisma ietekmei, valodnieciskie un kultūra pagriezieni noveda pie jaunu sociālo zinātņu kustību pārbagātības: "Saskaņā ar Gidensu, ortodoksālo konsensusu, kuru likvidēja 1960. un 1970. gados kā kopīgu pamatu (disciplīnām), un kuru dalīja citādi konkurējošas perspektīvas, aizstāja grūti aptverama konkurējošu perspektīvu dažādība. Šī sociālo teoriju 3. "paaudze" iekļauj fenomenoloģijas iedvesmotas pieejas, kritisko teoriju, etnogrāfisko metodoloģiju, simbolisko interakcionismu, strukturālismu, post-strukturālismu, un teorijas, kuras rakstītas hermeneitikas tradīcijās un vienkāršās valodas filozofijā."
Strukturālisma kustība aizsākās no Ferdināna Sosīra (Ferdinand de Saussure) lingvistiskās teorijas un to vēlāk paplašināja tādi sociālie zinātnieki kā Klods Levī-Stross (Claude Lévi-Strauss). Šajā kontekstā, "struktūra" nozīmē nevis "sociālo struktūru", bet gan semiotisko izpratni par cilvēku kultūru kā zīmju sistēmu. Var ieskicēt četrus centrālos strukturālisma principus: Pirmkārt — struktūras ir tas, kas nosaka kopuma struktūru. Otrkārt, strukturālisti tic, ka katrai sistēmai ir struktūra. Treškārt, strukturālisti ir ieinteresēti "strukturālos" likumos, kas skaidro līdzās pastāvēšanu nevis pārmaiņas. Visbeidzot, struktūras ir "reālas lietas" zem virsmas jeb jēgas ārienes.
Post-strukturālistu pieeja tiecās noraidīt "humanitāros" pieņēmumus sociālās teorijas izpētē. Mišels Fuko sniedz spēcīgu kritiku  cilvēkzinātņu arheoloģijā, tiesa gan Hābermāss (Habermass) un Ričards Rortijs abi norādījuši, ka Fuko tikai nomaina vienu pieejas sistēmu pret citu. Šo intelektuāļu diskusija iezīmē pēdējo gadu tendenci pārsegties dažādām socioloģijas un filozofijas skolām. Antihumanitārā pozīcija tiek asociēta ar "postmodernismu" jēdzienu izmantotu konkrētos kontekstos, lai aprakstītu ēru vai fenomenu, kuru dažreiz izprot arī kā  metodi .
Struktūra un aģenti
Socioloģijā notiek nepārtrauktas ontoloģiskas debates par struktūru un aģentu (agency) lomu: "Kas nosaka indivīda uzvedību — sociālā struktūra vai cilvēku pašnostāja?" Šajā kontekstā "pašnostāja" nozīmē indivīda spēju rīkoties neatkarīgi un pieņemt brīvas izvēles, kamēr 'struktūra' saistīta ar faktoriem, kuri ierobežo vai ietekmē indivīdu rīcību (piemēram, sabiedrības šķira, reliģija, dzimte, tautība u.c.). Diskusijas par struktūru un aģentu lomu saistītas ar centrālo socioloģijas epistemoloģiju ("No kā ir veidota sociālā pasaule?", "Kas ir cēlonis sociālajā pasaulē, kas ir sekas?"). Skepse pret struktūrām un aģentiem ir attīstīta daudzdimensiju teorijās, visspilgtākās no tām ir Talkota Parsonsa rīcības teorija un Entonija Gidensa struktūru teorija.
Izpētes metodoloģija
Socioloģiskās izpētes metodes var iedalīt divās plašās kategorijās: