cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tukss
Vēsture
1996. gada sākumā Linux kodola vēstkopā vairāki cilvēki sprieda par piemērotu Linux logo/talismanu. Tika piedāvāti dažādi varianti, sākot ar citu operētājsistēmu logo parodijām un beidzot ar haizivīm vai lāčiem. Tad vienā brīdī Linux kodola tēvs Līnuss Tūrvaldss ieminējās, ka viņam tīri labi patīkot pingvīni.
Tālākās diskusijas gaitā, pēc vairākām neveiksmīgām pingvīna versjām, Līnuss ieteica uzzīmēt vienkāršu, omulīgu un ar dzīvi apmierinātu pingvīnu. Vēlāk vienu šādu pingvīnu ar GIMP grafikas programmas palīdzību uzzīmēja Larijs Evings un deva visai pasaulei tiesības to tālāk brīvi izmantot un modificēt, vajadzības gadījumā norādot atsauci uz viņu kā sākotnējo autoru un GIMP kā izstrādes vidi.
Kāpēc tieši pingvīns?
Patiesībā nav nekāda īpaša iemesla, kāpēc tieši pingvīns. Kā teica Līnuss, tad logo nav obligāti jānozīmē kaut kas konkrēts, svarīgas ir tā radītās asociācijas. Pingvīns kā logo/talismans sniedz lielāku radošo brīvību cilvēkiem, kas darbojas ar dažādām linuksīgām lietām. Var veidot dažādas pingvīnu bildes modifikācijas, bet cilvēki tāpat atpazīs to kā Linux. Abstrakti logo, kas neko neizsaka, nedod šādu brīvību.
Ir tāda leģenda, ka kāda zoodārza apmeklējuma laikā Līnusu esot sakodis kāds negants pingvīns. Kopš tā laika Līnuss slimojot ar “pingvinītu”. “Pingvinīts” ir tāda maz zināma slimība, kuras slimnieki pa naktīm nevar gulēt, jo viņiem visu laiku ir jādomā par pingvīniem un jāciena tie. “Pingvinīts”, bez šaubām, ir izdomāts, bet Līnusu patiešām reiz sakoda kāds aptuveni 15 cm liels pingvīniņš.
Pīrss Sellerss
Pīrss Džons Sellerss (en; dzimis, miris ) bija NASA astronauts, meteoroloģijas zinātnieks. Viņš ir dzimis Apvienotajā Karalistē, bet 1991. gadā ieguvis ASV pilsonību.
Otro lidojumu viņš veica 2006. gada jūlijā misijā STS-121 uz SKS, trīs reizes izejot atklātā kosmosā.
Trešais Sellersa kosmiskais lidojums notika 2010. gada maijā misijā STS-132.
Pīrss Sellerss mira no aizkuņģa dziedzera vēža.
Visente Fokss
Visente Fokss (Vicente Fox Quesada, dzimis Mehiko) ir konservatīvs Meksikas politiķis. Meksikas prezidents no 2000. līdz 2006. gadam.
Dzimis turīgā ģimenē. Mācījies jezuītu Universidad Iberoamericana Mehiko. Pirms kļuva pa prezidentu, pārzināja The Coca-Cola Company darbību Latīņamerikā.
2000. gadā uzvarēja Meksikas prezidenta vēlēšanās pozicionējot sevi nevis par politiķi, bet efektīvu menedžeri, kurš cīnīsies pret korupciju un valsts zemo efektivitāti.
Žmigroda
Žmigroda (pl, vēsturiski arī Trahenberga ) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Tšebņicas.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, kad, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Toms Henkss
Tomass Džefrijs "Toms" Henkss (en; dzimis Konkordā, Kalifornijas štatā, ASV) ir amerikāņu kinoaktieris, producents, rakstnieks un kinorežisors.
Filmējies tādās filmās kā "Apollo 13" (1995), "Lielais" (1988), That Thing You Do! (1996), "Zaļā jūdze" (1999), "Glābjot ierindnieku Raienu" (1998), "Tev pienācis pasts" (1998), "Bezmiegs Sietlā" (1993), "Čārlija Vilsona karš" (2007), "Noķer mani, ja vari" (2002), "Forests Gamps" (1994), "Pamestais" (2000), "Savējo līga" (1992), "Da Vinči kods" (2006), "Eņģeļi un dēmoni" (2009) un "Inferno" (2016). Tāpat aktieris ierunājis tēlus "Rotaļlietu stāsta" filmās, kā arī filmās "Polārais ekspresis" (2004) un "Simpsonu filma" (2007).
Aktiera karjeras laikā ir saņēmis vairākas balvas, tāpat vēl vairākām ticis nominēts. Par lomu filmā "Filadelfija" (1993) Henkss ir saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu, Zelta globusa balvu, par lomu filmā "Forests Gamps" — Amerikas Kinoakadēmijas balvu, Zelta globusa balvu, Ekrāna aktieru ģildes balvu.
Saskaņā ar 2014. gada datiem, filmu ar Henksa piedalīšanos kases ieņēmumi ASV ir sasnieguši 4,2 miljardus ASV dolāru (pasaulē — 8,4 miljardus), tādējādi viņš ir viens no aktieriem, kuru piedalīšanās filmās ienesusi visu laiku lielākos kases ieņēmumus.
Toms Henkss ir pareizticīgs. Viņam ir četri bērni. Vecākais dēls Kolins arī ir aktieris.
Olivjē Panī
Olivjē Panī (dzimis, Lionā, Francijā) ir Formula 1 ekspilots. Kā lielākā daļa pilotu, Panī uzsāka savu sacīkšu karjeru kartingu sacensībās. Vēlāk viņš dažus gadus piedalījās "junioru" sacensībās, pirms sāka piedalīties Francijas F3. 1991. gadā viņš izcīnīja čempiona titulu. Vēlāk Panī piedalījās Formula 3000, kur izcīnīja titulu 1993. gadā.
27 gadus vecais francūzis savu karjeru F1 uzsāka. gadā, Ligier komandā. Jau savā pirmajā sezonā pilots vienu reizi kāpa uz goda pjedestāla. Šo sasniegumu viņš atkārtoja arī nākamajā sezonā, bet. gada, startējot no 14. vietas, Panī izcīnīja savu pirmo un pēdējo uzvaru. Pēc gada francūzis piedzīvoja smagu avāriju Kanādā, pēc kuras tika vaļēji lauztas abas viņa kājas, un viņš izlaida pusi sezonas. Tiek uzskatīts, ka kopš tā brīža viņš nekad nav braucis tik ātri, un tam ir arī zināms pamats -. gadā pirms avārijas viņš divkārt kāpa uz pjedestāla, taču pēc tās viņa labākais sasniegums bija 4. vieta. Pēc. gada sezonas viņš zaudēja darbu Prost komandā un kļuva par McLaren testpilotu. Mika Hekinens uzskatīja viņu par labu braucēju un bija apbēdināts, kad Panī aizgāja no šī amata 2000. gada beigās pēc vienas pavadītas sezonas, lai atgrieztos sacīkstēs ar BAR formulu. Olivjē savu pēdējo sacīksti aizvadīja 2004. gadā, bet karjeru beidza 2006. gadā, aizvadot pēdējo testbraucienu ar Toyota. Vēlāk viņš kļuva par Francijas A1 Grand Prix komandas menedžeri.
Limnoglaciālās reljefa formas
Limnoglaciālās reljefa formas ir galvenokārt akumulatīvi reljefa veidojumi, kas rodas ledāju kušanas ūdeņu baseinos, tur veidojoties nogulumiem no smilšu, aleirīta un māla sanešiem.
Izplatītākais limnoglaciālo formu veids ir limnoglaciālie līdzenumi. Tie ir līdzenumi, kas ir plakani vai lēzeni viļņoti, mēdz būt eolos procesos pārveidoti un saposmoti ar ielejām, dažās vietās pat pārpurvoti. Smilšu, aleirītu un mālu biezums limnoglaciālajos līdzenumos var būt līdz pat 20 metriem. Latvijā limnoglaciālie līdzenumi visvairāk ir izplatīti Zemgales līdzenumā starp Daudzevu un Lielupi. Tāpat limnoglaciālie līdzenumi ir izplatīti arī citur, piemēram, Lielauces ezera, Lubāna un Neretas baseinos.
NNTP
NNTP jeb Tīkla jaunumu pārsūtīšanas protokols ir protokols, kuru izmanto, lai pārsūtītu tīkla USENET ziņu rakstus starp ziņu serveriem un gala lietotāja lietojumprogrammu.
USENET ziņu raksti pēc savas struktūras ir līdzīgi e-pasta vēstulēm. NNTP protokols ir līdzīgs SMTP, bet to lieto ne tikai lai aizsūtītu jaunu ziņojumu uz serveri (un lai serveri varētu apmainīties ar lietotāju ziņojumiem), bet arī lai ielādētu ziņojumus no servera. NNTP datus pārsūta caur TCP, parasti lieto 119. portu. Ja lieto TLS, tad 563. portu.
Kristiņkas
Kristiņkas (arī Kristiņki) ir skrajciems Rēzeknes novada Nautrēnu pagasta ziemeļu daļā. Tajā ir 12 viensētas un 26 iedzīvotāji. Atrodas pagasta rietumos 9,8 km no pagasta centra Rogovkas.
Dzeltenpieres jakāns
Dzeltenpieres jakāns (Jacana spinosa) ir viena no jakānu dzimtas (Jacanidae) bridējputnu sugām, kas pieder pie jakānu ģints (Jacana). Šajā ģintī ir vēl viena jakānu suga - sarkanpieres jakāns (Jacana jacana).
Izskats un ieradumi
Dzeltenpieres jakānam kā visiem jakāniem ir garas kājas ar gariem pirkstiem un nagiem, kas ļauj tam pārvietoties pa peldošu ūdensaugu lapām. Mātītes ievērojami lielākas par tēviņiem. Ķermenis vidēji liels; apmēram 17—23 cm, svars mātītēm apmēram 145 g, tēviņiem 87 g. Dzeltenpieres jakānam uz pieres ir koši dzeltena sekste, kas vizuāli pagarina knābja pamatni. Knābis ir ass, vidēji garš, dzeltens. Jakāna apspalvojums ir kastaņbrūns, kakls, pleci, vēders melns. Spārnu lidspalvas ir zaļgandzeltenā krāsā, bet to var redzēt tikai lidojumā, kad spārni ir izplesti. Kājas pelēkdzeltenā krāsā.
Panamā dzīvo gan sarkanpieres jakāns, gan dzeltenpieres jakāns. Abus var atšķirt tikai pēc pieres sekstes krāsas. Sarkanpieres jakānam tā ir koši sarkana, dzeltenpieres jakānam dzeltena. Abu sugu jaunie putni izskatās vienādi, jo sekstes tiem vēl nav attīstījušās.
Jakāns barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, sīkām zivtiņām un ūdensaugu sēklām, jebko, ko var atrast uz un ap ūdensaugiem. Tas ne tikai uzlasa visu, kas atrodams uz lapām, tās mēdz lapas apgriezt riņķī un pārmeklēt arī no otras puses. Jakāns ir lielisks peldētājs un nirējs. Sausās sezonas laikā jakāni uzturas mitru vietu tuvumā, brienot un pārmeklējot dubļus un dūņas.
Dienvidaustrumu divīzija (NBA)
Dienvidaustrumu divīzija (en) ir viena no Nacionālās basketbola asociācijas Austrumu konferences divīzijām. Pašreizējais divīzijas sastāvs ir kopš 2004.—2005. gada NBA sezonas, kad tā arī tika izveidota līgas paplašināšanās rezultātā. Pašreizējie divīzijas čempioni ir Maiami "Heat".
Karalienes Šarlotes melnais lācis
Karalienes Šarlotes melnais lācis ir lāču dzimtas (Ursidae) Amerikas malnā lāča (Ursus americanus) pasuga. Šī pasuga ir endēmiska Karalienes Šarlotes salām Kanādā.
Karalienes Šarlotes melnais lācis atšķirībā no citiem Amerikas melnajiem lāčiem ir lielāka auguma, tam ir masīvs galvaskauss un lieli dzerokļi. Zinātnieki ir pārliecināti, ka Karalienes Šarlotes salu melnie lāči ir primitīvāki un līdzīgāki saviem ledus laikmeta senčiem kā citi mūsdienu melnie lāči, jo atradušies ilgstošā izolācijā uz salām.
Alfonso Kuarons
Biogrāfija
Alfonso Kuarons ir dzimis Mehiko, un ir dēls Alfredo Kuaronam, kodolfiziķim kas strādāja ANO Starptautiskajā Atomenerģijas aģentūrā daudzus gadus. Viņam ir divi brāļi, Karlos, arī režisors, un Alfredo, biologs.
Kuarons ir studējis filozofiju Nacionālajā Meksikas Autonomā universitātē un kino pie CUEC (Centro Universitário de Estudios Cinematográficos). Tur viņš satika režisoru Karlosu Marcoviču un operatoru Emanuelu Lubezki. Kopā viņi uzņēma savu pirmo īsfilmu Vengeance Is Mine.
Viņš sāka strādāt televīzijā Meksikā, vispirms kā tehniķis, un pēc tam kā režisors. Viņa televīzijas darba rezultātā, vinu iecēla par režisora asistentu vairāku Latīņamerikas filmām, ieskaitot Gaby: A True Story un Romero. 1991. gadā, viņš uzņēma savu pirmo lielā ekrāna režisora darbu. 2014. gada 12. janvārī, Alfonso akceptēja Zelta globusa balvu kategorijā labākais režisors filmai "Gravitācija". Viņš arī ieguva divas Amerikāņu Kinoakadēmijas balvas.
Alfonso dzīvo Londonā kopš 2000. gada. Viņš bija precējies ar itāļu aktrisi un ārštata žurnālisti Analisu Bugliani no 2001. līdz 2008. gadam. Viņiem ir divi bērni: meita Tesa Bu Kuarona (dzimusi 2003. gadā) un dēls Olmo Teodoro Kuarons (dzimis 2005. gadā).
Auzu pārslas
Auzu pārslas ir auzu izstrādājums. Auzu pārslās ir salīdzinoši liels šķiedrvielu un ogļhidrātu saturs, tāpēc tās iesaka lietot cilvēkiem, kas pastiprināti nodarbojas ar fiziskajām aktivitātēm, piemēram, sporto vai veic smagu darbu. Auzu pārslas tiek izmantotas arī kā līdzeklis holesterīna līmeņa samazināšanai asinīs.
Lakross
Lakross (fr) ir komandu sporta veids, kurā piedalās divas komandas.
Katras komandas sastāvā uz laukuma vienlaicīgi atrodas 10 spēlētāji. Spēles mērķis ir ar nūjām, kuru galos ir trijstūrveida tīkliņi, iedabūt bumbiņu pretinieku vārtos, piespēlējot to komandas biedriem pa gaisu. Lielākā daļa spēlētāju izmanto "īsu nūju", kas ir 1—1,1 m gara, četriem spēlētājiem var būt "garā nūja", kas ir 1,3—1,8 m gara (to parasti izmanto aizsargi un pussargi). Laukums ir 100×55 m liels, vārti — 1,8×1,8 m lieli. Šis ir viens no populārākajiem sporta veidiem Kanādā, kur tas oficiāli ir atzīts par nacionālo vasaras sporta veidu (nacionālais ziemas sports ir hokejs).
Pasaules čempionāts lakrosā vīriešiem notiek kopš 1967. gada, sievietēm (Pasaules kauss) — 1982. gada. Latvijas vīriešu izlases augstākais panākums ir 2006. gadā izcīnītā 14. vieta.
Lakross ir divas reizes bijis iekļauts vasaras olimpiskajās spēlēs, vēl trīs reizes  bija iekļauts kā demonstrējumu sporta veids.
Santakrusa
Santakrusa (Santa Cruz) var būt:
Pšemkova
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Pilsētas pievārtē līdz PSRS sabrukumam atradās padomju armijas kara bāze.
Santakrūza
Santakrūza (en) ir pilsēta Kalifornijā, ASV. Santakrūzas apgabala administratīvais centrs un lielākā pilsēta. 2013. gadā iedzīvotāju skaits tika novērtēts ar 62,8 tūkstošiem.
Atrodas pie Monterejas līča, apmēram 51 km uz dienvidiem no Sanhosē un 120 km uz dienvidiem no Sanfrancisko. Santakrūza ir pazīstama ar tās mēreno klimatu, krasta līnijas skaistumu. Te atrodas Kalifornijas Universitāte Santakrūzā (University of California, Santa Cruz), kas pēc 2011. gada datiem bija lielākais darba devējs pilsētā.
Džordžo Pantano
Džordžo Pantano (it; dzimis, Padujā, Itālijā) ir GP2 pilots un Formula 1 ekspilots. Pantano ir viens no kartinga rekordistiem, kur viņš sāka braukt deviņu gadu vecumā. Jau savā pirmajā sezonā viņš izcīnīja uzvaras Itālijas un Eiropas čempionātos.
Siļķu karalis
Siļķu karalis, milzu airzivs jeb zivs-josta (la) ir airzivju dzimtas zivs. Tās ir izplatītas visos pasaules okeānos, galvenokārt 300—1000 metru dziļumā. Siļķu karalis var sasniegt 11 metru garumu un svērt līdz pat 300 kg, kas padara to par garāko pasaules kaulzivi.
2010. gada maijā pie Zviedrijas krastiem tika atrasta beigta 3 m gara šī zivs-josta, kas ir retums, jo pēdējo reizi Zviedrijas ūdeņos tā tika redzēta vien 1879. gadā.
2011. gadā meksikāņu zvejniekiem noķēra 8 m garu siļķu karali. Pēdējo 100 gadu laikā krastā šo zivi cilvēki redzējuši tikai četras reizes. Šī lielā un garā zivs sastopama siļķu baros, ar kurām, domājams, arī barojas. Iespaidīgie izmēri, sudrabotais jostveidīgais ķermenis, kurš vertikāli turas ūdenī, spilgti sarkanās spuras un pagarinātie muguras spuras stari, kas veido virs galvas kaut ko līdzīgu kronim, devuši zvejniekiem iemeslu nosaukt to par siļķu karali. Tās gaļa gan nav ēdama, un no tās atsakās pat izbadējušies dzīvnieki.
Džudo
Džudo (ja, jūdō,  — 'mīkstais, lokanais ceļš') ir japāņu bezieroču cīņas veids, ko uz džiudžitsa ("maigās mākas") pamatiem 19. gadsimta beigās izveidoja džiudžitsa meistars Džigoro Kano (1860—1938), kurš arī noformulēja tā pamatnoteikumus un treniņu principus. Tas ir viens no budo — mūsdienu Japānas kaujas /cīņas/ mākslām (džudo, karatē, iaido, kendo, kjudo, dzjodo, aikido, sjorindzi kempo). Katrā pasaules valstī ir sava džudo federācija. Pastāv arī Starptautiskā džudo federācija (IJF) Budapeštā, kas apvieno visu valstu džudo federācijas. Tāpat pastāv Kodokan institūts Tokijā, kura pieeja džudo attīstībā, saglabājot tā tradīcījas, bieži atšķiras no SDžF.
Vēsture
Džudo sākums ir Džigoro Kano 1882. gadā izveidotā džudo skola. Tās dibinātājs kopš bērnības nodarbojies ar džiudžitsu. Sava veida cēlonis jaunas sistēmas meklējumiem bija 19. gadsimta 2. pusē notikušā Meidzi restaurācija, kuras dēļ sākās Japānas politiskā un sabiedriskā modernizācija. Kano uzskatīja, ka džiudžitsa pirmšķirīgais mērķis ir vardarbība, turpretim viņa izveidotā džudo pamatuzdevums ir personības pilnveidošana.
Pirmajā desmitgadē džudo tika popularizēts policijas organizētajās sacensībās, džudistiem cīnoties ar džiudžitsa pārstāvjiem. 1888. gadā apmācība džudo sākās Kara flotes skolā. 1900. gadā izstrādāti cīņu tiesāšanas noteikumi. 1907. gadā džudo tika iekļauts vispārizglītojošo vidusskolu programmās. 1909. gadā Kano tika ievēlēts par Starptautiskās Olimpiskās komitejas locekli, 1911. gadā par Japānas sporta asociācijas prezidentu, bet 1922. gadā viņu ievēlēja par Japānas parlamenta Augšējās palātas (Pēru jeb Padomnieku palāta) locekli. 1926. gadā sākās džudo nodarbības sievietēm. Kano turpināja savu darbu līdz nāvei 1938. gadā. Otrajam pasaules karam beidzoties, Sabiedroto karaspēks okupēja Japānu no 1945. līdz 1948. gada valstī pastāvēja aizliegums nodarboties ar kaujas mākslām, ieskaitot džudo.
Ārpus Japānas pirmie džudo klubi tika atklāti 20. gadsimta sākumā ASV, Francijā, Lielbritānijā. Kopš 1903. gada džudo pasniedz ASV Kara flotes akadēmijā, paņēmienu demonstrējumi notiek Baltajā namā. Uz Ameriku nosūtītais Micujo Maeda, kura uzdevums bija izplatīt jauno sporta veidu, pēc kāda laika apmetās Brazīlijā un izveidoja brazīliešu džiudžitsu. Pirmās starptautiskās džudo sacensības norisinājās 1929. gadā Vācijā starp vācu un angļu klubiem. 1948. gada 26. jūlijā Lielbritānija, Itālija, Nīderlande un Šveice nodibināja Eiropas džudo savienību,— šādas organizācijas izveide tika ierosināta jau 1930. gados, taču to aizkavēja Otrais pasaules karš. 1951. gadā dibināta Starptautiskā džudo federācija. Pirmais džudo pasaules čempionāts norisēja 1952. gadā Tokijā, tajā vēl nebija svara kategoriju. Pirmo reizi iedalījums svara kategorijās tika izmantots 3. pasaules čempionātā 1961. gadā Parīzē. Pirmo reizi Olimpiskajās spēlēs šis sporta veids iekļauts 1964. gadā Tokijā. 1980. gadā notika pirmais džudo pasaules čempionāts sievietēm. Paraolimpiskajās spēlēs iekļauts 1988. gadā Seulā. Sievietes piedalās olimpiskajās sacensībās kopš 1992. gada spēlēm Barselonā, bet 2004. gadā Atēnās sievietes pirmo reizi piedalījās Paraolimpiskajās spēlēs. Visvairāk šā sporta veida olimpisko medaļu ir ieguvusi Japāna.
Starptautiskā džudo federācija apvieno kontinentālās organizācijas: Eiropas džudo savienību, Āzijas džudo savienību, Āfrikas džudo savienību, Panamerikas džudo konfederāciju un Okeānijas džudo savienību. 2020. gadā pasaulē pastāv 204 nacionālās džudo federācijas.
Džudo Latvijā
1964. gadā Tokijā bronzas medaļu izcīnīja Latvijas PSR pārstāvis Ārons Bogoļubovs, 1980. gadā Maskavā tādus pašus panākumus guva Aleksandrs Jackēvičs. 2000. gadā Sidnejā bronzas medaļu izcīnīja Latvijas pārstāvis Vsevolods Zeļonijs.
1973. gadā Latvijā tika nodibināta džudo federācija. Pirmie sportisti bija Iekšlietu ministrijas kluba "Dinamo" sambisti.
Par ievērojamākajiem Latvijas džudo treneriem (pēc audzēkņu rezultātiem un darbības ilguma) uzskatāmi Nikolajs Fiļimonovs, Vladimirs Tokmakovs, Vjačeslavs Bondarenko, Oļegs Baskins.
Mūsdienās dažādās Latvijas pilsētās pastāv apmēram 35 džudo klubi.
Kvalifikāciju sistēma, tērps
Sākumā džudo nepastāvēja daudzo pakāpju, bija tikai baltas un melnas krāsas josta (obi). Pārējās krāsa tika ieviestas pakāpeniski. Mūsdienās pastāv mācekļa un meistara kvalifikācijas. Mācekļa pakāpes sastāv no 6 kju, kur 6. kju ir zemākais līmenis, kuram atbilst baltā josta. 5. kju ir dzeltenā josta, 4. — oranžā, 3. — zaļā, 2. — zilā, 1. — brūnā. Meistara pakāpes sastāv no 10 daniem, kur 10. dans ir augstākais līmenis. 1.—5. danam atbilst melnā josta, 6.—8. danam atbilst sarkanbaltā josta, 9. un 10. — sarkanā.
Elektroniskā deju mūzika
Elektroniskā deju mūzika (en jeb EDM) ir elektroniskās mūzikas žanrs, visbiežāk ar šo jēdzienu saprot tāda veida mūziku, kura ir radīta dejošanai un/vai atskaņošanai deju klubos.
Džudo
Kvalifikāciju sistēma, tērps
Džudo tērpu ierasts saukt par kimono, taču atbilstošāks nosaukums ir džudogi (kopīgais Austrumu sporta veidu tērpu nosaukums ir keikogi). Mūsdienās ir baltas un zilas krāsas džudogi, taču tradicionāla ir tikai baltā krāsa. Balta kimono vēsture saistīta ar samurajiem, kuri, dodamies kaujā un būdami gatavi mirt, zem bruņām vilka baltu veļu (baltā krāsa Japānā tradicionāli ir sēru krāsa). Zilie džudogi ieviesti pēc krāsainās televīzijas masveida izplatīšanās, katram no abiem cīkstoņiem velkot savas krāsas džudogi, turklāt tie vizuāli atvieglo tiesneša darbu sacensībās. Nacionālajās vai starptautiskajās sacensībās izmantojamo tērpu īpašības, kā garums, blīvums, ir Starptautiskās džudo federācijas noteiktas. Katra džudista pienākums ir piedalīties sacensībās un treniņos tikai tīrā tērpā, treniņos un sacensībās atpūtas brīžos tērps tiek atgriezts sākotnējā kārtībā, zem tā valkā vienīgi apakšveļu, sievietēm pieļaujams nēsāt kreklu, kas pieskaņots pēc krāsas.
Elektroniskā deju mūzika
Elektroniskās deju mūzikas aizsākumi meklējami 1977. gadā, kad tika izdots Džordžo Morodera (Giorgio Moroder) albums "From Here to Eternity". Mūsdienās pastāv ļoti daudz elektroniskās deju mūzikas apakšžanri, piemēram, tehno (techno), transs (trance), hausmūzika (house music), jungle, drum'n'bass, elektro (electro) un daudzi citi apakkšžanri.
Džudo
Kodokan
Japāniski 講道館 — 'ceļa izziņas nams'. Tā ir džudo vadošā iestāde līdzās Starptautiskajai džudo federācijai. Kodokan institūts ir Džigoro Kano radīts 1882. gadā un mūsdienās tas atšķirībā no SDžF, kuras darbība aprobežojas ar sacensību džudo attīstīšanu, Kodokanā džudisti nodarbojas ar šādu džudo sadaļu izzināšanu: cīņas paņēmieni (vaza) un to formalizētais demonstrējums (kata), ārstēšana (kapo), mācību cīņas (randori), sacensības (siaj), filozofija.
Atšķirīga ir arī institūta atzītā kvalifikāciju sistēma (tā atšķiras no iepriekšējā sadaļā minētās), tāpēc ka 6.—4. kju atbilst baltā josta, brūnā atbilst 3.—1. kju, 1.—5. dans ir melnā josta, 6.—8. danam atbilst sarkanbaltā josta, 9. un 10. — sarkanā. Teorētiski džudo kvalifikācija nav ierobežojama 10 danos, tomēr neviena cilvēka pieredze vēl nav bijusi novērtēta augstāk. Starp 15 džudistiem, kam Kodokan piešķīris 10. danu, visi ir japāņi, taču Starptautiskā džudo federācija to piešķīrusi nīderlandietim Antonam Gesinkam un anglim Čārlzam Palmeram.
Elektroniskā deju mūzika
Hausmūzika
Hausmūzika pieder pie elektronikas stila. Tā saknes ir meklējamas Čikāgā (ASV) 1980. gadu vidū.
House plaši izplatījies ASV dienvidos.
Džudo
Kodokan
Deviņstāvīgā institūta ēka atrodas Tokijā, tajā iziet uz tatami drīkst vienīgi baltā kimono.
Elektroniskā deju mūzika
Elektro
Elektro (zināms arī kā Elektro-Funk vai Elektro Funk) ir elektronikas stils, kura saknes ir rodamas hiphopa kultūras kustībā. Šī stila skaņdarbu aptuvenais ātrums ir no 100 līdz 130 sitieniem minūtē.
Džudo
Dodzjo
Tāpat kā visās Austrumu kaujas mākslās, džudo nodarbības un sacensības norisinās dodzjo. Sākotnēji ar šo nosaukumu apzīmēja vietu, kur tika īstenotas budisma vai sintoisma prakses. Jau tradicionāli dodzjo atrodas tās personas attēls, kura ir svarīga konkrētajai skolai. Tā mūsdienās arī Rietumpasaules valstu sporta zālēs, kurās tiek vadītas džudo nodarbības, parasti tiek izkārts atrašanās valsts karogs un Japānas karogs, kā arī Džigoro Kano portrets. Ieejot dodzjo un izejot no tā, paklanās. Nodarbības un sacensības notiek uz tatami — paklāja, kas sastāv no taisnstūra gabaliem un kurš Japānā tradicionāli atrodas katrās mājās. Tatami ir diezgan blīvs, taču agrāk pēc cilvēciskām sajūtām tas nebija daudz mīkstāks par koka grīdu. Tas nodrošina zemu traumēšanās riska līmeni un pārvietošanās (skriešanas, kūleņu, metienu, spēka vingrinājumu) ērtību.
Elektroniskā deju mūzika
Elektro
Par pirmajiem šī žanra pārstāvjiem jāmin Kraftwerk, Jazz-Funk un Funk records. Elektro bija ļoti populārs Ņujorkā 1970. un 1980. gados. Atkārtotu popularitāti tas piedzīvoja 1990. gadu sākumā.
Džudo
Dodzjo
Treneris tiek saukts par senseju.
Tehnika
Metieni iedalāmi no stājas veicamajos (tači vaza) un metienos, pēc kuru veikšanas arī to veicējs nokļūst parterī (sutemi vaza). Cīņas sporta veidos par parteri (no franču par terre) dēvē stāvokli, kad kāds no cīkstoņiem atrodas uz muguras, vēdera, sāniem, ceļiem. Tači vaza izšķir pēc ķermeņa daļām, ar kurām metiens veicams: ar rokām (te vaza), ar gurniem un jostasvietu (koši vaza), ar kājām (aši vaza). Sutemi vaza izšķir pēc metēja nonākšanas uz muguras (ma sutemi vaza) vai sāniem (joko sutemi vaza).
Noturēšana ir pretinieka guļus stāvokļa (uz muguras) saglabāšana pēc metiena.
Starp žņaugšanas paņēmieniem ir tādi, kuru iedarbība vērsta uz elpceļiem, un tādi, ar kuriem iedarbojas uz miega artērijām.
Sitienus iedala pēc tā, ar ko tos veic: roku (ude ate), kāju (asi ate), galvas sitieni (atama ate).
Nopietns metienu un žņaugšanas tehnikas trūkums ir tas, ka tās pamatā ir tvērieni aiz apģērba atšķirībā no tādiem cīņas veidiem kā Klasiskajā vai Brīvajā cīņā. Tādēļ mūsdienu pasaulē izmantojamo metienu klāsts džudista pašaizsardzībai ir nepilnīgs. Džudo tehnika sākumā bija paredzēta un bija pilnībā pielietojama pirmskara Japānā, tā kā jebkur ikdienas dzīvē cilvēki bija ģērbušies drēbēs, kuru uzbūve ir tuva džudogi un kurās bieži ietilpa josta.
Džudo, tāpat kā visās Austrumu kaujas mākslās, ir kata — galēji formalizēts kustību kopums, ar kura palīdzību izpilda tehniski pareizus paņēmienus. (Līdzīga pieeja tiek izmantota arī Rietumu sporta veidos, piemēram, boksā, kur to dēvē par cīņu ar ēnu.)
Džudo olimpiskajās spēlēs
Visvairāk olimpisko medaļu džudo ir ieguvusi Japāna. Japānai ir 84 medaļas džudo (39 zelta, 19 sudraba un 26 bronzas medaļas). Nākamās ir Francija (49 medaļas) un Dienvidkoreja (43 medaļas). Latvija ir ieguvusi vienu (bronzas) medaļu. To 2000. gadā Sidnejā ieguva Vsevolods Zeļonijs.
Piezīmes
<references group="lower-alpha"/>
Hirosimas un Nagasaki bombardēšana
Japānas pilsētu Hirosimas un Nagasaki bombardēšana notika 1945. gada 6. un 9. augustā Otrā pasaules kara beigu posmā. Abu pilsētu bombardēšana ir pašlaik vienīgais gadījums, kad karā tikuši izmantoti kodolieroči.
virs Hirosimas pulkveža Pola Tibetsa un kapteiņa Roberta A. Luisa vadībā tika nomesta un uzspridzināta atombumba "Mazais zēns". Tā eksplodēja ar 16 TNT kilotonnu lielu enerģiju. Pēc divām dienām PSRS pieteica karu Japānai un jau nākamajā dienā uzsāka karadarbību. Tajā pašā dienā,, virs Nagasaki majora Čārlza Svīnija un admirāļa Frederika Ešvorta vadībā tika nomesta un uzspridzināta atombumba "Resnais vīrs". Tā eksplodēja ar 21 TNT kilotonnu lielu enerģiju. Tuvāko divu — četru mēnešu laikā pēc bombardēšanas Hirosimā gāja bojā 90 000—166 000 cilvēku, savukārt pēc Nagasaki bombardēšanas — 60 000—80 000 cilvēku. Aptuveni puse no katrā pilsētā bojā gājušiem mira bombardēšanas dienā.
10. augustā Japāna oficiāli paziņoja par gatavību apstiprināt "Potsdamas deklarācijas" nosacījumus un kapitulēt. , sešas dienas pēc Nagasaki bombardēšanas, Japāna paziņoja par padošanos Sabiedrotajiem. tā parakstīja kapitulācijas aktu uz ASV kuģa Missouri, tādējādi beidzot Otro pasaules karu.
Krozjē rags
Krozjē rags ir Rosa salas galējais austrumu punkts. Atklāja britu polārpētnieka Džeimsa Rosa ekspedīcija 1841. gadā un nosauca ekspedīcijas otrā kuģa "Terror" kapteiņa Frensisa Krozjē (Francis Crozier) vārdā. Krozjē rags ir aptuvenā robeža starp Rosa šelfa ledāja rietumu malu un Rosa jūru.
Krozjē ragā pirmo reizi krastā izkāpa Roberta Skota ekspedīcija 1902. gada 22. jūnijā.
Ragā atrodas liela Adeles pingvīnu (~150 000 pāru) un neliela imperatorpingvīnu (~600 pāru) kolonija un tā teritorijai ir piešķirts speciālas zinātniskas intereses teritorijas statuss.
Lielais Barjerrifs
Lielais Barjerrifs ir pasaules lielākā koraļļu rifu sistēma. Tas ir iekļauts ANO izglītības, kultūras un zinātnes organizācijas UNESCO pasaules mantojuma sarakstā. Lielais Barjerrifs sastāv aptuveni no 3000 rifiem un 900 salām, tas ir mājvieta vairāk nekā 2000 zivju kopienām. Tas ir 2000 km garš, atrodas Koraļļu jūrā un stiepjas gar Austrālijas piekrasti. To var redzēt no kosmosa. Lielais Barjerrifs aizņem 349 000 km2.
Lielo Barjerrifu veido sīki organismi — koraļļu polipi. Koraļļu rifi pieder pie pasaules daudzveidīgākajām ekosistēmām un Lielais Barjerrifs nav izņēmums. Mūsdienās tiek lietots nosaukums „Lielais koraļļu rifs”, taču tas nav tikai viens rifs. Vesels tā komplekss aizņem vairāk nekā 2000 kilometru lielu teritoriju gar Austrālijas ziemeļu krastiem, no lēdijas Eliotas salas Kvīnslendas dienvidu piekrastē līdz Papua-Jaungvinejas līcim. Lielais Barjerrifs sastāv no mazākiem rifiem, no kuriem tikai 44 ir pacēlušies virs ūdens. Tos klāj bieza zemes un smilšu kārta un uz tiem aug koki, veidojot nelielas salas ar skaistām pludmalēm.
Lielais Barjerrifs ir arī daļa no Austrālijas un Toresa šauruma aborigēnu kultūras.
Lielā koraļļu barjerrifa attīstība sākās apmēram pirms 18 miljoniem gadu. Pašreizējā attīstības fāzē, kas ilgst apmēram astoņus tūkstošus gadu, uz „vecajiem pamatiem” tiek veidotas jaunas „kārtas”.
Lielo Barjerrifu katru gadu ierodas apskatīt apmēram 1,5 miljoni tūristu no visas pasaules.
Ģeogrāfiskais stāvoklis
Lielais Barjerrifs izmēru ziņā līdzinās pusei no ASV. Viss tā komplekss aizņem vairāk nekā 2000 kilometru lielu teritoriju gar Austrālijas ziemeļu krastiem, no lēdijas Eliotas salas līdz Kvīnslendas dienvidu piekrastei un Papua-Jaungvinejai.
Ekoloģija
Lielajā koraļļu rifā vienuviet ir vairāk kā 400 dažādas koraļļu sugas. Šeit sastopamas arī apmēram 1500 zivju sugas, vairāk nekā 200 putnu sugas un 20 reptiļu sugas ieskaitot 6 jūras bruņurupuču sugas un milzu kalmārus. Šeit sastopamas arī 30 vaļu, delfīnu un cūkdelfīnu sugas, kas ir regulāri rifa viesi.
Tajā ir arī vairāk nekā 125 haizivju, dzeloņraju un himeru sugas, 17 jūras čūsku sugas, 5000 molusku sugas, 9 jūras zirdziņu sugas, vismaz 7 varžu sugas, 330 ascīdiju sugas, 500 jūras zāļu sugas u.c.
Izmaiņas Lielajā Barjerrifā
Lielais Barjerrifs atrodas nemitīgā izmaiņu fāzē. Austrālijas Jūras zinātņu institūta un Vollononas Universitātes zinātnieku veiktais pētījums apliecina, ka 27 gadu laikā kopš 1985. gada ir izzudusi vairāk nekā puse koraļļu. To izzušana notikusi vētru, plēsoņu un klimata izmaiņu dēļ. Zinātnieki lēš, ka 48% no izzudušajiem koraļļiem gājuši bojā intensīvo tropisko ciklonu dēļ, 42% dēļ zivīm, kuras ēd koraļļu polipus, neļaujot tiem attīstīties, bet aptuveni 10% no klimata izmaiņām.
Tūrisms
Lielais Barjerrifs ir ļoti populārs tūristu galamērķis. To katru gadu ierodas apskatīt apmēram 1,5 miljoni tūristu. Tūrisms reģionam ir svarīga ekonomikas aktivitāte, tas sagādā pāri 3 miljardiem dolāru gadā.
Kamaniņu braukšana
Kamaniņu braukšana ir ziemas sporta veids, kurā sportists ar speciālām kamaniņām brauc pa īpašu dabiskā vai mākslīgā ledus trasi. Sacensības notiek gan ar vienvietīgajām, gan ar divvietīgajām kamaniņām. Sievietes un vīrieši sacenšas ar abu veidu kamanām, jauktie pāri tikai ar divvietīgajām.
Kamaniņas ir apmēram 15 cm augstas, to garums ir 120—150 cm. Vienvietīgo kamanu masa nedrīkst pārsniegt 22 kg, divvietīgo — 24 kg. Trases parasti ir 800—1200 m garas un 140—160 cm platas, tajās jābūt vismaz piecām virāžām. Viena no trasēm atrodas arī Siguldā.
Sacensībās vietu sadalījumu nosaka pēc noteikta braucienu kopskaita laika summas. Pasaules kausa sacensībās katrā posmā tiek aizvadīti divi braucienu, Pasaules čempionātā un Olimpiskajās spēlēs vieninieki aizvada četrus braucienus, divnieki — divus. Pastāv arī komandu stafete, kurā piedalās pa vienam vieniniekam no katra dzimuma un viens divnieks. Šajā stafetē komanda startē kopā, katram sportistam uzsākot braucienu uzreiz pēc iepriekšējā komandas dalībnieka finišēšanas.
Vēsture
Kamaniņu braukšana ir radusies 19. gadsimta beigās Šveicē. 1883. gadā Davosā notika pirmās starptautiskās sacensības. Pēc sešiem gadiem Vācijā ir tikušas izgatavotas pirmās specializētās kamaniņas.
Sākotnēji kamaniņu braukšanas sekcija bijusi iekļauta FIBT, 1957. gadā tika dibināta Starptautiskā Kamaniņu sporta federācija (FIL), kuras sastāvā 2004. gadā bija 47 valstu federācijas. 1993. gadā tika dibināta Latvijas Kamaniņu sporta federācija, kas 1992. gadā tika uzņemta gan FIBT, gan FIL.
Kopš 1914. gada notiek Eiropas čempionāts, 1955. gada — Pasaules čempionāts, 1981. gada — Pasaules kausa sacensības. programmā tika iekļauta kamaniņu braukšana.
Ar kamaniņu braukšanu Latvijā regulāri sāka nodarboties 20. gadsimta 60. gados, pirmie tai pievērsās Rolands Upatnieks un Valdis Tiliks. Latvijas sportisti gan PSRS, gan neatkarīgās Latvijas sastāvā ir izcīnījuši vairākas medaļas gan Olimpiskajās spēlēs, gan Pasaules čempionātā. Par pirmo latvieti, kas izcīnījusi ziemas olimpisko spēļu zelta medaļu, kļuva kamaniņu braucēja Vera Zozuļa. Mārtiņš Rubenis. gadā kļuva par pirmo neatkarīgās Latvijas sportistu, kas izcīnījis medaļu ziemas olimpiskajās spēlēs.
Assassin's Creed
Assassin's Creed ir trešās personas piedzīvojumu datorspēle, kuru izstrādāja Ubisoft Montreal un izdeva Ubisoft. 2007. gada novembrī to izlaida PlayStation 3 un Xbox 360 konsolēm, un 2008. gada aprīlī Windows operētājsistēmai, kā arī 2009. gada otrajā ceturtdaļā pārnesto versiju iPhone/iPod Touch ierīcēm.
Spēle notiek 2012. gada septembrī, sekojot Desmondam Mailzam, bārmenim, kuru nolaupa, lai veiktu ģenētiskās atmiņas pētījumus. To laikā Mailzs atceras, savu priekšteci Altairs Ibns la-Ahgūts.("Neviena dēls"), tāpēc profesors viņu izmanto lai izzinātu pagātni. 1191. gadā dzīvojošais slepkavu klana biedrs, kura uzdevums ir iegūt artefaktu ar nosaukumu Piece of Eden, kas spēj radīt ilūzijas no Templiešu ordeņa. Altaira pavēlnieks Al Mualims viņam iedod sarakstu ar 9 templiešiem, kuri Altairam ir jānogalina, lai atgūtu savu godu. Stāstam attīstoties tiek uzzināts, ka laboratorijas vadība ir Templiešu ordeņa modernā versija, un, ka viņi zināja par Mailza pagātni. Beigās spēlētājs atklāj, ka viņu īstais mērķis bija uzzināt, kur atrodas Piece of Eden. Viņuprāt, tā atrašanās vieta ir noslēpta Mailza atmiņās.
Vidzemes Pagaidu Zemes padome
Vidzemes Zemes padome vai Vidzemes Pagaidu zemes padome bija 1917. gada 26. (13. martā pēc VS) martā ievēlēta Vidzemes guberņas pašpārvaldes institūcija, kas sākotnēji atbalstīja Latvijas apvienošanās un pašnoteikšanās idejas, bet vēlāk nokļuva lielinieku ietekmē un 1918. gada 2. janvārī nodeva savas funkcijas Iskolatam.
Padomju dibināšanas laiks
Pēc Krievijas Februāra revolūcijas Krievijas Pagaidu valdība par Vidzemes guberņas komisāru iecēla Rīgas pilsētas galvu Andreju Krastkalnu, ko vēlāk nomainīja ar sociāldemokrātu Andreju Priedkalnu. Par komisāra vietnieku kļuva vēlākais Latviešu zemnieku savienības līderis Kārlis Ulmanis. Rīgā reālo varu ieguva 20. (7.) martā izveidotā Rīgas strādnieku deputātu padome.
Vidzemes Zemes sapulci (VZS) sasauca 1917. gada 25. - 26. martā (12. - 13. martā pēc VS) Valmieras Saviesīgās biedrības namā. Tajā piedalījās ap 500 dalībnieku, bet lēmējtiesības bija vienīgi pilvarotiem pārstāvjiem. VZS pieņēma 17 rezolūcijas, no kurām svarīgākā bija rezolūcija Latvijas autonomijas un pašnoteikšanās tiesību jautājumā, kā arī lēmums apvienot visas latviešu zemes daļas, ieskaitot Latgali, administratīvā vienībā ar Latvijas (tolaik Latwijas) nosaukumu. Ievēlēja Vidzemes Pagaidu Zemes padomi (Vidzemes Pašvaldības padomi) ar 48 locekļiem un prasīja tūlītēju Vidzemes landtāga un guberņas zemnieku lietu komisiju likvidēšanu. Nozīmīgs lēmums bija par skolas, baznīcas un tiesas latviskošanu. Krievijas Pagaidu valdība 30. martā (12. aprīlī) atļāva Vidzemes guberņas igauņu pagastiem pievienoties Igaunijas guberņai, tādējādi izveidojot apvienoto Igaunijas guberņu.
Lai izkonkurētu liberālo Vidzemes Zemes padomi, lielinieki Valmierā no 1917. gada 29. aprīļa līdz 1. maijam (16.-18. aprīlī pēc VS) sasauca Vidzemes bezzemnieku 1. kongresu, kas ievēlēja Vidzemes Bezzemnieku padomi 45 locekļu sastāvā. Vidzemes pagaidu zemes padomes loceklis Zigfrīds Anna Meierovics sarunu ceļā panāca Bezzemnieku padomes pievienošanos Vidzemes pagaidu zemes padomei un 23. aprīlī tika izveidota jauna Vidzemes Zemes padomes valde, kurā dominējošās pozīcijas ieņēma lielinieki. Par jauno Vidzemes Pagaidu zemes padomes valdes priekšsēdētāju tika ievēlēts Baltijas latviešu bēgļu apgādāšanas komitejas valdes priekšsēdētājs Viļums Skubiņš. Z.A. Meierovics vadīja padomes finansu nodaļu un kā Vidzemes pārstāvis piedalījās apspriedēs ar Krievijas pagaidu valdību.
Konference autonomijas jautājumā
Pēc Autonomās Igaunijas guberņas Igaunijas Pagaidu zemes padomes izveides 1917. gada 12. augustā (30. jūlijā pēc VS) Vidzemes pagaidu zemes padomes valde sasauca Latvijas autonomijas apspriešanai konferenci, kurā piedalījās 50 delegāti no desmit ievērojamākajām sabiedriskajām organizācijām, ieskaitot Latvijas Sociāldemokrātiju (LSD). Konference pieņēma rezolūciju, kas prasīja Latvijas teritoriālo vienotību. Rezolūcijā bija tekts, ka Latvijas tautai, tāpat kā visām citām tautām, ir tiesība uz pilnīgu pašnoteikšanos, pieminot, ka Latvijai jābūt politiski autonomai vienībai uz demokrātijas principiem dibinātā Krievijas republikā; visai vietējai varai jāatrodas Latvijas tautas un viņas Saeimas rokās, kura jāievēl demokrātiskā ceļā.
Pēc Vidzemes Zemes padomes vēlēšanām 1917. gada augustā tās sastāvā nodibināja arī autonomijas komisiju; oktobrī tajā bija 19 locekļi. Komisija izstrādāja dokumentu ar nosaukumu "Latvijas autonomijas principi", kas tika publicēts arī avīzē "Latvju Strēlnieks" (Nr. 46). Latvijas neatkarības ideja tika galīgi noformulēta tikai pēc Latviešu Pagaidu Nacionālās padomes izveides 1917. gada nogalē.
Vidzemes Zemes padomes izveide
Vidzemes Zemes padome savu darbību beidza 1918. gada 2. janvārī, kad reālā vara pārgāja Iskolata rokās.
Ritmblūzs
Ritmblūzs, arī ritmendblūzs (en) vai R&B, pazīstams arī kā R'n'B vai RnB, ir populārās mūzikas žanrs, kas apvieno džeza, gospeļa, blūza, hiphopa elementus. Tā pamatā ir mainīgs ritms un interesanta melodija. Tēmas mēdz atkārtoties, ar tām variē.
Ievērojamākie mūsdienu ritmblūza mūziķi un grupas
Prinss (Prince); Maikls Džeksons; Čaka Hāna; Luters Vendross (Luther Vandross); Laionels Ričijs; Vitnija Hjūstone; Bobijs Brauns (Bobby Brown); Dženeta Džeksone (Janet Jackson); Natālija Koula (Natalie Cole); Terenss Trents D’Ārbijs (Terence Trent D’Arby); Šadē (Sade); Babyface; Anita Beikere (Anita Baker); Soul II Soul; Boyz II Men; En Vogue; Līza Stensfīlda; Ālija (Aaliyah); R. Kelly; TLC; Šagijs (Shaggy); Dr. Dre; Eraika Badu (Erykah Badu); D’Andželo (D’Angelo); Usher; Mērija Blaidža; Bejonse Noulza; OutKast; Ne-Yo; Rianna; Džons Ledžends; Frenks Oušens (Frank Ocean); Džastins Timberleiks; Farels Viljamss; Kriss Brauns; Tinashe; Bruno Mars; The Weeknd; Kendriks Lamārs; Adele; Laura Mvula (Laura Mvula), Eimija Vainhausa un citi.
Prans Ļatuks
Prans Ļatuks (lt, — ) bija lietuviešu militārais un sabiedriskais darbinieks, ģenerālleitnants.
Dzīvesgājums
Dzimis Tauraģes apriņķī. Mācījies proģimnāzijā Palangā un vēlāk ģimnāzijā Rīgā.
1902. gadā Ļatuks iestājās cariskās Krievijas armijā. 1905. gadā absolvējis Viļņas karaskolu. Piedalījies Pirmajā pasaules karā, 1917. gadā ieguvis pulkveža dienesta pakāpi.
1918. gadā atgriezies dzimtajā Lietuvā un iestājies tās armijā. No 1918. gada 24. decembra līdz 1919. gada 4. martam armijas štāba priekšnieks. Pēc tam uzņēmies 2. kājnieka pulka komandēšanu, bet vēlāk Ļatuks komandēja 1. kājnieku brigādi. Frontē karojis pret lielinieku spēkiem un pret bermontiešiem pie Kuršēniem. 1919. gadā paaugstināts par ģenerālleitnantu. 1920. gada oktobra sākumā viņu iecēla par Lietuvas armijas virspavēlnieku. Paralēli tam viņš no 1919. gada 10. oktobra līdz 1920. gada 23. februārim vadīja Aizsardzības ministriju. Virspavēlnieka amatu ieņēmis līdz 1920. gada 23. februārim, kad pēc paša vēlēšanās atvaļinājies no dienesta.
No 1920. līdz 1924. gadam strādājis Lietuvas Valsts kasē, Lietuvas bankā. Pēc no 1924. līdz 1926. gadam bija Šaķu apriņķa vadītājs.
1945. gada 30. janvārī Ļatuku apcietināja NKVD, uzskatot, ka viņš pieder lietuviešu pagrīdes pretošanās kustībai. Nomiris Viļņā no spīdzināšanas sekām. Ģenerāļa kapa vieta nav zināma.
Eritreja
Vēsture
Eritreja līdz 16. gadsimtam ietilpa Etiopijas impērijas sastāvā, bet pēc tam to iekaroja osmaņi. 1882. gadā reģionā ienāca itāļi, kas vispirms iekaroja Asebas pilsētu, bet pāris gadus vēlāk visu pārējo apgabalu, 1890. gadā nodibinot Eritrejas koloniju.
Kad 1936. gadā Itālija iekaroja Etiopiju, abas valstis tika apvienotas vienā Itālijas kontrolētā zemē. 1941. gadā Etiopija ar Eritreju sastāvā nokļuva britu kontrolē.
1952. gadā ar ANO rezolūciju Eritreja tika apvienota ar Etiopiju. Lai arī vairākus gadu desmitus eritrieši cīnījās par neatkarību, to viņiem izdevās panākt tikai pēc referenduma 1993. gadā. Mūsdienās Eritreja ir prezidentāli pārvaldīta valsts.
Ģeogrāfija
Valsts atrodas Āfrikas ziemeļaustrumos un tās krastus apskalo Sarkanā jūra. Valsti divās daļās sadala otra garākā kalnu grēda pasaulē, rietumu daļā atrodas auglīgas zemes, bet austrumos — pustuksnesis.
Valsts dienvidos atrodas nelieli kalni. Augstākais valsts punkts ir Soiras kalns, kas ir 3018 metrus augsts un atrodas Eritrejas vidusdaļā. Garākā upe valstī ir Baraka.
Lielākās Eritrejas pilsētas ir galvaspilsēta Asmera, kā arī ostas pilsēta Aseba un austrumu pilsēta Masava.
Klimats
Kalnos valda mērenais klimats, bet zemienēs ir karstais klimats. Laiks pārsvarā ir karsts un sauss, izņemot lietus sezonu, kas ilgst no februāra līdz aprīlim.
Administratīvais iedalījums
Eritreja ir sadalīta sešos reģionos — Dienvidu, Centrālajā, Gašas—Barkas, Ansebas, Ziemeļu Sarkanās jūras un Dienvidu Sarkanās jūras reģionos. Lielākais ir Dienvidu reģions ar 1 476 765 iedzīvotājiem, bet mazākais ir Dienvidu Sarkanās jūras reģions, kuru apdzīvo 398 073 iedzīvotāji.
Politika
Eritreja ir vienas partijas valsts, kurā valdošā partija ir Tautas demokrātijas un taisnīguma fronte. Kopš 1993. gada 24. maija valsts prezidents ir bijis Jesaja Afeverks. Eritrejas prezidents ir gan valsts galva, gan valdības vadītājs. Nacionālā asembleja sastāv no 150 vietām — 75 dalībniekus ievēl iedzīvotāji, bet pārējās 75 vietas aizņem dalībnieki no valdošās partijas. Asembleja tika izveidota 1993. gadā neilgi pēc neatkarības iegūšanas. Tā kopš 2002. gada nav rīkojusi nevienu sanāksmi. Valstī kopš 1993. gada nav notikušas vēlēšanas. Valsts konstitūcija tika ratificēta 1997. gadā, taču nav tikusi ieviesta.
Iedzīvotāji
Eritrejā 2012. gadā dzīvoja 6 233 682 iedzīvotāji, padarot to par 107. lielāko valsti pasaulē pēc iedzīvotāju skaita. Eritrejas populācija sastāv lielākoties no 9 etniskajām grupām, no kurām trigini un tigri kopumā veido lielāko daļu no iedzīvotāju skaita jeb 85% no visa iedzīvotāju skaita. No tiem trigini veido 55%, bet tigri 30% no kopējā skaita.
Reliģija
Pēc 2012. gada datiem, lielākā daļa no Eritrejas iedzīvotājiem jeb 62,9% pieder pie kristietības, 36,2% pie islāma, bet 0,9% pie citas reliģijas, kā afrikāņu tradicionālās reliģijas un animisma. Ar katru gadu pieaug kristietības sekotāju skaits, piemēram, 2011. gadā 50% piederēja pie kristietības, 48% pie islāma, bet 2% pie citas reliģijas.
Lubavka
Lubavka (pl, vēsturiski arī Lībava ) - pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidiem no Kamenna Guras, Sudetos, netālu no Čehijas robežas pie Bobras upes.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Vācu ekspresionisma gleznotāja Oto Millera (Otto Mueller, 1874 - 1930) dzimtā pilsēta.
Kandavas fogteja
Kandavas fogteja bija Livonijas ordeņa Kandavas fogtu pārvaldīta Kurzemes daļa laikā no 1312. līdz 1560. gadam.
Draudžu novadi
Kandavas fogtejā ietilpa
Kandavas fogtu saraksts
No 1383. līdz Livonijas ordeņa likvidācijai 1560. gadā ir zināmi šādi fogtu vārdi:
Madagaskaras jakāns
Madagaskaras jakāns (Actophilornis albinucha) ir viena no jakānu dzimtas (Jacanidae) bridējputnu sugām, kas pieder pie Āfrikas jakānu ģints (Actophilornis). Tas dzīvo tikai Madagaskarā. Āfrikas jakānu ģintī ir vēl viena jakānu suga — Āfrikas jakāns (Actophilornis africana).
Madagaskaras jakāns mājo stāvošu ūdeņu saldūdens ezeros vai purvos, un dīķos ar atbilstošu veģetāciju (augi ar peldošām lapām). Tas sastopams gandrīz visā salā, izņemot kalnos un tuksnesī.
Izskats un ieradumi
Madagaskaras jakāna ķermenis ir kastaņbrūnā krāsā ar melniem spārnu galiem. Tās kakls un galva apakšdaļā ir melnā krāsā, bet to virspuse baltā. Kājas gaiši brūnas. Knābis ass, vidēji garš, gaiši zilā krāsā.
Madagaskaras jakānam ir garas kājas un kakls. Mātītes ir lielākas par tēviņiem. Kā visiem jakaniem arī Madagaskaras jakānam ir ļoti gari kāju pirksti, kas ļauj jakānam staigāt pa peldošo ūdensaugu lapām. Madagaskaras jakāns pamatā pārvietojas, tikai soļojot pa lapām, ļoti reti paceļoties gaisā. Tas ir arī labs peldētājs un nirējs. Jakāns var pārpeldēt brīvus ūdens klajumus no vienas lapu "salas" līdz nākamai. Madagaskaras jakāns pārtiek no kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, kā arī ūdensaugu sēklām. Tas, pārvietojoties pa ūdensaugu lapām, uzlasa kukaiņus gan no augiem, gan ūdens virsmas.
Reprodukcija
Mātītēm ir savas teritorijas un riesta laikā tās cenšas sapāroties ar pēc iespējas vairākiem tēviņiem. Tēviņš uz ūdens iekārto peldošu ligzdu, kurā mātīte iedēj 4 melni iesvītrotas, brūnas olas. Katras olas izskats ir nedaudz atšķirīgs. Pērēšanas rūpes uzņemas tēviņš, kā arī viņš aizsargā ligzdu no ienaidniekiem. Ja ligzda sāk grimt un olām draud briesmas, tēviņš tās paņem zem spārniem un pārnes uz jaunu, drošāku vietu. Kamēr tēviņš perē olas, mātīte dodas pie nākamā tēviņa. Rūpes par cāļu audzināšanu mātītes neuzņemas.
Drīz pēc izšķilšanās jakānu cāļi var sākt skriet. Tēvs tos audzina un apmāca, kā atrast kukaiņus, gliemjus, tārpus, mazus krabīšus un zivis, kā arī augu sēklas. Cāļi paliek kopā ar tēvu 40—70 dienas. Ja mazajiem draud briesmas, tēvs tos paslēpj zem saviem spārniem.
Ziemeļrietumu divīzija (NBA)
Ziemeļrietumu divīzija (en) ir viena no Nacionālās basketbola asociācijas Rietumu konferences divīzijām. Pašreizējais divīzijas sastāvs ir kopš 2008.—2009. gada NBA sezonas. Pašreizējie divīzijas čempioni ir Jūtas "Jazz".
1490. gads
1490. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Kārlis Eberhards fon Zīverss
Kārlis Eberhards fon Zīverss (1745—1821) bija vācbaltiešu cilmes Krievijas impērijas armijas virsnieks, Vidzemes guberņas muižnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1745. gada 21. jūnijā Bauņu muižā Joahima Johana fon Zīversa (1699–1770) un Annas Magdalēnas fon Zīversas (1710–1762)  ģimenē. No trīspadsmit laulībā dzimušajiem bērniem pilngadību sasniedza seši: Jakobs Johans (1731–1808), Joahims Johans (1740–1815), Kārlis Eberhards (1745–1821), Anna Magdalēna (1746–1790), Marija Helēne (1751–1782), Pēteris Kristiāns (1754–1827).
K. E. fon Zīverss studēja Ķīles universitātē. 1763. gadā uzsāka militāro dienestu un sāka strādāt par tulku ģenerālfeldmaršala grāfa Rumjanceva (Румянцев-Задунайский, Пётр Александрович, 1725–1796) štābā. Pakāpeniski virzoties pa karjeras kāpnēm augšup, 1770. gada 1. janvārī kļuva par Trešā grenadieru pulka kapteini, devās uz fronti un Krievijas armijas sastāvā piedalījās sīvajās kaujās pret turkiem. Pirmā Krievu–turku kara laikā (1768–1774) K. E. fon Zīverss nonāca armijas virspavēlnieka (kopš 1770. gada) grāfa Rumjanceva tiešā pakļautībā. 1771. gada maijā viņam tika piešķirta majora pakāpe, taču sliktā veselības stāvokļa dēļ militāro dienestu vajadzēja atstāt.
Mantojumā no tēva K. E. fon Zīverss 1770. gadā ieguva Vecates muižu un 1777. gadā iegādājās Cēsu pilsmuižu kopā ar pusmuižām - Kārļumuižu un Jāņmuižu. Kopš 1783. gada K. E. fon Zīverss bija Cēsu apriņķa hauptmanis, galma padomnieks. Rīgas ložas „Zum Schwerdt“ loceklis (1790).
Misa
Misa var būt:
Kārlis Eberhards fon Zīverss
Dzīvesgājums
Miris 1821. gada 21. maijā Cēsīs.