cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jumurdas muiža
Vēsture
Viduslaikos Jumurdas apkārtne atradās Ērgļu pilsnovadā un piederēja Rīgas aphibīskapu vasaļiem Tīzenhauzeniem. Pirmās ziņas par Jumurdas muižu saglabājušās no 1523. gada, kad tās īpašnieks bija Reinholds Tīzenhauzens. Pēc Poļu-zviedru kara muižu kaducēja un piešķīra Janam Sapeham, kas to 1621. gadā atdāvināja Vilhelmam Tīzenhauzenam. Zviedru Vidzemes laikā Tīzenhauzeni muižu zaudēja, no 1638. gada to pārvaldīja Johans Štreifs fon Lauenšteins. Pēc Lielā Ziemeļu kara 1736. gadā muiža restituēta Tīzenhauzenu dzimtai. 1784. gadā to nopirka Rīgas namnieks Ādams Henrihs fon Grote. 1852. gadā Eduards fon Tranzē Jumurdas muižu iegādājās savam vecākajam dēlam Alvilam fon Tranzē. Viņa laikā pēc 1856. gada uzcēla tagadējo muižas kungu māju. Dzejnieks Andrejs Pumpurs neilgu laiku (1872-1874) strādāja par Jumurdas muižas pārvaldnieku un mežkungu.
1905. gada revolūcijas laikā muižas kungu ēku daļēji nodedzināja, tad atkal līdz 1907. gadam atjaunoja tās jaunais īpašnieks ārsts Reinholds Miķelis Liepiņš. 1909. gadā daļu muižas iegādājās mežkungs Liberts. Pirmā pasaules kara un brīvības cīņu laikā muižas īpašnieki ēku pameta, 1917. gadā latviešu strēlnieki pilī rīkojuši balles. 1920. gada agrārās reformas gaitā Jumurdas muižu sadalīja 70 vienībās (no tām 13 bija rentes mājas) 1145,9 ha platībā. Muižas kungu māju piešķīra Jumurdas pagastam. Muižas pilī atradās pagasta administrācija, vēlāk pirmajā stāvā ierīkoja pienotavu, bet kopš 1929. gada pilī atradās Jumurdas pamatskola.
Kopš skolas slēgšanas pilī atradās Jumurdas pagasta padome un Jumurdas attīstības fonds.
Muižas kungu māja un parks
Jumurdas muižas kungu māja ir viens no visagrīnākajiem Latvijas historisma piļu arhitektūras piemēriem, fasādēs izmantots neapmestu ķieģeļu un apmestu detaļu pretnostatījums. Ēkas ārējā plānojumā villu arhitektūras kompozīcijas principi apvienoti ar angļu neogotikai raksturīgo torni. Būvdarbus vadīja būvmeistars Mārcis Sārums.
III Padomju Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki
III Padomju Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki bija Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki, kas norisinājās Rīgā, 1972. gadā. Svētkos piedalījās 17 000 dalībnieki. Šajos svētkos dalībnieku skaits nedaudz samazinājās salīdzinājumā ar iepriekšējiem svētkiem, bet nākamajos svētkos tas atkal bija augstāks. Gatavošanās svētkiem sākās jau 1970. gada pavasarī. Šie svētki bija veltīti Padomju Savienības dibināšanas 50. gadadienai. Svētku laikā notika lietišķās mākslas un tēlotājmākslas izstāde, kas izpelnījās atzinīgu novērtējumu.
Koru virsdiriģenti
Svētku virsdiriģenti bija:
Antonijas iela (Rīga)
Vēsture
Pirmo reizi Rīgas adrešu grāmatās Antonijas iela ir atrodama 1867. gadā ar nosaukumu '''1. ganību iela''' (de), nosaukums saistīts ar netālajām pilsētas ganībām. 1885. gadā pirmo reizi minēta ar nosaukumu Antonijas iela (de, ru). Ielas apbūve veidojusies galvenokārt 1901.—1913. gadā.
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā ielu pārdēvēja rakstnieka Leona Paegles vārdā par Leona Paegles ielu, bet 1942. gadā vācbaltiešu ķirurga Ernsta Bergmaņa vārdā par Ernsta fon Bergmaņa ielu (de), no 1944. gada tā atkal bija Leona Paegles iela. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1994. gadā ielai tika atjaunots vēsturiskais nosaukums.
Pēc 2022. gada Krievijas iebrukuma Ukrainā 10. martā Rīgas dome lēma ielas sākumposmu, kur atrodas Krievijas vēstniecība Latvijā, līdz krustojumam ar Rēriha ielu pārdēvēt par Ukrainas neatkarības ielu.
Ielu savienojumi
Antonijas iela ir savienota ar šādām ielām:
Literatūra
Enciklopēdija "Rīgas ielas" 1. sējums, 2008. gads
AENEAS (pavadonis)
AENEAS (la Enejs) ir ASV studentu nanopavadonis eksperimentālu tehnoloģiju testēšanai. Tas tika palaists 2012. gada septembrī. Projektu realizēja Dienvidkalifornijas Universitātes (University of Southern Californi, USC) Informācijas zinātņu institūts un kosmiskās inženierijas pētnieciskais centrs. Misiju atbalsta Operationally Responsive Space Office un Gaisa Spēku pētnieciskā laboratorija.
AENEAS veidots pēc Nacionālā izmeklēšanas biroja (NRO) Colony I specifikācijas CubeSat 3U formas standartā (30 × 10 × 10 cm). Pavadoņa platformu piegādāja uzņēmums Pumpkin Inc., kurā ir 8051 lidojuma procesors, orientācijas kontroles sistēma un elektrosistēma ar 4 izvēršamiem saules bateriju paneļiem. Kosmiskā aparāta stāvokli telpā nodrošina trīs miniatūri žiroskopi un trīs elektromagnētiskās spoles. Pavadoņa masa ir 3,7 kg.
AENEAS tika palaists 21:39:00 UTC ar nesējraķeti Atlas V/401 (numurs AV-033; nosaukta par Rosie) no Vandenberga Gaisa spēku bāzes. Tas bija sekundārā krava militārajiem pavadoņiem USA-238 kopā ar vēl 10 nanopavadoņiem SMDC-ONE 1.2, CSSWE, CXBN, CP5, CINEMA, Re, SMDC-ONE 1.1, AEROCUBE 4.5A, AEROCUBE 4.5B, AEROCUBE 4. Šim startam speciāli tika modificētas Centaur raķešpakāpes hēlija tvertnes, lai pakāpes apakšējā daļā ievietotu iekārtu OUTsat (Operationally Unique Technologies Satellite) ar astoņām pavadoņu palaišanas ierīcēm P-POD, kurās ievietoti 11 CubeSat pavadoņi. Pēc USA-238 izlaišanas orbītā Centaur veica divus manevrus, lai samazinātu orbītu. Aptuveni trīs stundas pēc starta orbītā tika izlaisti visi 11 nanopavadoņi.
Ģimenes hiperholesterinēmija
Ģimenes hiperholesterinēmija ir autosomāli dominanta slimība, kas izraisa krasu kopējā holesterīna daudzuma, kā arī zema blīvuma lipoproteīnu paaugstināšanos. Pacienti, kas ir homozigotiski, ar šo slimību nedzīvo ilgāk par 30 gadiem.
Klasifikācija
Izšķir vairākus ģimenes hiperholesterinēmijas paveidus:
Ārstēšana
2013. gada augusta EAS (Europian Artherosclerosis Society) publicēja apgalvojumus par skrīninga veikšanu un heterozigotu ārstēšanu. Skrīningu iesaka veikt pacientiem ar pozitīvu ģimenes vēsturi, tiem sasniedzot 16 gadu vecumu. Pieaugušajam, kura plazmā vairāk par 8 mmol/L holesterīna (bērnam vairāk par 6 mmol/L), agrīnas koronārās sirds slimības vai cīpslu ksantomu veidošanās. Latvijā skrīnings šai slimībai netiek veikts.
Viens no slimības ārstēšanas veidiem ir statīna lietošana, uz kuru organisms reaģē, ražojot vairāk ZBL receptoru. Homozigotiskajiem slimniekiem veic arī aknu transplantāciju. Pacientiem iesaka ievērot īpašu uzturu un ar pārtiku neuzņemt vairāk holesterīna. Nākotnē iespējams lietot gēnu terapiju.
Drikaškas
Drikaškas ir ciems Nautrēnu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 258 km attālumā no Rīgas.
Johans Gotlībs Groške
Johans Gotlībs Groške (Johann Gottlieb von Groschke, 1760—1828) bija Kurzemes un Zemgales hercogistes galma ārsts. 40 gadus bija Academia Petrina, vēlāk Jelgavas akadēmiskās ģimnāzijas fizikas un dabaszinātņu profesors (1788—1828). Prorektors (1791, 1800—1801).
Dzīvesgājums
Dzimis 1760. gada 30. augustā Tukuma aptiekāra un Kurzemes hercoga galma ķirurga Johana Gotloba Groškes (1714–1777) un viņa sievas Sofijas Ģertrūdes, dzimušas Gercas (Görtz), ģimenē. 1775. gadā viņš kā viens no pirmajiem 23 audzēkņiem sāka mācības Jelgavas Pētera akadēmijā, kur viņu īpaši iespaidoja fizikas un dabaszinātņu profesors Johans Jakobs Ferbers. Studēja medicīnu un dabaszinātnes Berlīnes Collegium medico-chirurgicum (no 1778) un Getingenes universitātē (no 1780). 1784. gada 1. maijā Groške aizstāvēja disertāciju par empiēmām (de Empyemate) un ieguva medicīnas un ķirurģijas doktora grādu. Papildinājās Nīderlandē un Francijā, kur Parīzē iepazinās ar Bendžaminu Franklinu, gadu strādāja par ārstu Londonas Bartolomeja slimnīcā. 1785. gada beigās devās uz Berlīni, kur satika Kurzemes hercogu Pēteri, kas viņam 1786. gada 16. jūnijā piedāvāja darbu Jelgavas akadēmijā aizbraukušā profesora Ferbera vietā. Groške saņēma atļauju vēl divus gadus papildināties Edinburgā, kur viņš 1787. gadā kļuva par zinātņu biedrības locekli.
1810. gadā Groške licis izgatavot īpašus peldu ratus Krievijas impērijas ķeizara Aleksandra I sievai Elizabetei, kas vasaru pavadīja Plieņciema kūrortā. 1817. gadā viņu apbalvoja ar Krievijas Sv. Vladimira ordeni un 1819. gadā piešķīra ķeizariskā galma padomnieka titulu. 1819. gadā viņš nodibināja zelta medaļu, kas katru gadu bija jāpasniedz labākā par uzdoto tēmu latīņu valodā rakstītā darba autoram. 1827. gadā viņš kļuva par kolēģijas padomnieku. Miris 1828. gada 20. martā Jelgavā.
Antonio Saljēri
Antonio Saljēri (it; dzimis, miris ) bija itāļu komponists, diriģents un pedagogs.
16 gadu vecumā ticis iepazīstināts ar Jozefu II. 1774. gadā kļuvis par galma komponistu. 1778. gadā kļuvis par galma dziedāšanas kapelas vadītāju (Hofkapellmeister), amatu saglabājis 36 gadus līdz 1824. gadam. 1817. gadā Saljēri kļuva par jaundibinātās Vīnes konservatorijas direktoru. Sarakstījis ap 40 operām, tai skaitā 1787. gadā iestudēto operu "Tatars" (Tarare), kantātes, ārijas, oratorijas.
A. Saljēri bieži tiek vainots Mocarta pāragrajā nāvē, uzskatot, ka viņš aiz skaudības komponistu noindējis. Tas vēstīts arī vairākos literāros darbos, tostarp Puškina traģēdijā "Mocarts un Saljēri". Šādiem apgalvojumiem tomēr nav pierādījumu un 1997. gadā tiesas procesā Milānā tika pierādīts, ka apgalvojumiem par Saljēri vainu Mocarta slepkavībā nav pamata.
Rudzupuķe
Apraksts
Stublājs stāvs, zarains, šķautņains ar tīmekļainiem matiņiem. Sakne vārpstveidīga.
Lapas lineāras vai lancetiskas, sēdošas, stublāja apakšējās lapas var būt plūksnainas, pelēki zaļas. To garums 3—8 cm, platums 0,2—0,5 cm.
Ziedu kurvīši pa vienam zaru galā, apmēram 3 cm plati, 1,5—2 cm gari. Vīkala lapas zaļas, olveidīgas, ar zobainu, tumšu, plēvjainu piedevu galā. Kurvīša ziedu gultne ar plēkšņlapiņām. Kausmatiņi cieti, apmēram tikpat gari kā auglis, rūsgani, retumis gaiši. Ziedi zili, retumis balti, kurvīša ārmalā apmēram trīs reizes garāki nekā vidū, ar slīpu, piltuvveidīgu vainagu (piltuvziedi) un parasti neauglīgi. Kurvīša vidū violeti 15—19 divdzimumu stobrziedi.
Auglis ap 0,4 mm garš, apmatots sēklenis. Zied no jūnija līdz septembrim.
Izplatība
Sākotnēji izplatīta Eiropas dienvidrietumu daļā, no kurienes rudzupuķe plaši ieviesusies citur Eiropā, līdz pat Urāliem, arī Kaukāzā. Latvijā diezgan bieži.
Izmantošana
Iecienīts ārstniecības augs. Drogām ievāc pilnīgi izplaukušus kurvīšus, malējos zilos ziedus. Var uzglabāt vienu gadu. Lieto arī komprešu veidā.
Senāk ziedi izmantoti krāsošanai, tie satur zilu krāsvielu. Tiek audzētas piemājas dārzos kā krāšņumaugs. Labs medusaugs, no kura medusbites ievāc nektāru un putekšņus.
Fons
Fons (no la (fōnḗ) — 'balss', 'skaņa') ir mazākā valodas fonētiskā vienība. Pašam par sevi fonam nav jēdzieniskas nozīmes, taču foni var būt alofoni, t. i., varianti, kas veido kādu fonēmu — mazāko vienību fonoloģijā.
Pēc citas definīcijas, "fons ir neanalizēta kādas valodas skaņa".
Citi apzīmējumi
Latviešu literatūrā, kā sinonīms fona jēdzienam, dažkārt sastopams apzīmējums "valodas skaņa". Šādu lietojumu gan kritizē Andronovs, uzskatot, ka pareizs apzīmējums šajā gadījumā būtu "runas skaņa".
Bagdādes starptautiskā lidosta
Bagdādes starptautiskā lidosta (arābu: مطار بغداداد الدولي) ir starptautiskā lidosta Bagdādē, Irākā. Tā ir valsts lielākā lidosta.
Lidostu 1979.—1982. gadā uzcēla Francijas uzņēmumi. Pēc celtniecības pabeigšanas pašreizējais Irākas prezidents Sadams Huseins nosauca to savā vārdā — Sadama Huseina starptautiskā lidosta. 1991. gadā lidostu starptautiskiem lidojumiem slēdza ANO sankcijas sakarā ar Persijas līča kara sākumu. 2003. gadā ASV karaspēks iebruka Irākā, un Sadama Huseina starptautiskā lidosta tika pārdēvēta par Bagdādes starptautisko lidostu. Nākamo sešu gadu laikā lidosta pakāpeniski atdzima, tomēr dažādu notikumu dēļ uz kādu laiku tika slēgta.
Pirmais lidojums uz Eiropu 2009. gadā notika maršrutā Bagdāde—Stokholma—Bagdāde. 2010. gada 24. aprīlī Irākas aviokompānijas Iraqi Airways lidmašīna pirmo reizi 20 gadu laikā savienoja Irākas galvaspilsētu ar Londonu.
Beironas arhiabatija
Beironas arhiabatija (de, ) ir 1863. gadā dibināts benediktiešu klosteris Vācijas dienvidrietumos, Bādenes-Virtembergas zemē, Donavas ielejā.
Klosteri dibinājuši brāļi Mauruss un Placiduss Volteri. Saistībā ar realizēto Kulturkampf politiku, klosteris no 1875. līdz 1887. gadam tika slēgts, tomēr klostera brāļi tajā laikā nodibināja klosterus citur, izveidojot Beironas kongregāciju benediktiešu ordeņa ietvaros. 19. gadsimta beigās / 20. gadsimta sākumā klosterī darbojās Beironas mākslas skola. Klostera bibliotēka sastāv no vairāk nekā 400 000 grāmatām un tā ir lielākā klostera bibliotēka Vācijā.
Kaķpēdiņas
Kaķpēdiņas ir kurvjziežu dzimtas ģints. Augi ir daudzgadīgi lakstaugi, vairumam sugu dabiskais izplatības ir ziemeļu puslodē, dažas sugas (A. chilensis, A. linearifolia, A. sleumeri) ir sastopamas Dienvidamerikas mērenajā joslā.
Tivoli
Tivoli (it, ) ir pilsēta Itālijas centrālajā daļā, Lacio reģionā, Romas metropolē. 2018. gadā Tivoli dzīvoja 56,5 tūkstoši iedzīvotāju. Senās Romas laikos Tivoli bija zināma ar nosaukumu Tibura (la).
Līva un Medija
"Līva un Medija" (en) ir amerikāņu pusaudžu situāciju komēdijseriāls, kura autori ir Džons D. Beks un Rons Hārts. Seriāls ir par divām dvīņu māsām, kuras ir labākie draugi. Tas tika pārraidīts Disney Channel televīzijas kanālā, laikā no līdz. Seriālam ir četras sezonas (kopumā 80 sērijas).
Augstāk par zemi
"Augstāk par zemi" ir 2015. gadā izdota Latvijas spēlfilma. Filmas režisors ir Jānis Ābele.
Sižets
Trīs jaunieši - Jēkabs, Rihards un Linda - bauda pavasari, kas pilns ar bohēmu. Tikmēr nenovēršami tuvojas karš.
Tomātu mērce
Tomātu mērce jeb kečups (zh, kê-chiap — ‘zivju mērce’; id — ‘sojas mērce’) ir no tomātiem pagatavota mērce, ēdienu piedeva, kurai pievienotas dažādas garšvielas. Vēsturiski par kečupu dēvēja arī no citām izejvielām gatavotu mērci, piemēram, no sēnēm, no sojas, kā arī zivju pastēti, bet mūsdienās to galvenokārt lieto tomātu mērces apzīmēšanai.
Tomātu mērci kā ēdienu piedevu izmanto dažnedažādu ēdienu gatavošanā. Tā ir izplatīta piedeva dažādiem ātrās ēdināšanas produktiem, piemēram, hotdogiem, hamburgeriem un frī kartupeļiem. Klasiski tomātu mērce tiek izmantota dažādos gaļas ēdienos, tajā skaitā arī uz grila gatavotajiem.
Ilfs un Petrovs
Ilfs un Petrovs bija divu Padomju Savienības rakstnieku Iļjas Fainzilberga (IļF, ebreju vārdā Jehels-Leibs ben Arje, 1897—1937) un Jevgēņija Petrova (īstajā vārdā Jevgēņijs Katajevs, 1903—1942) pseidonīms. Dzimuši Odesā, pazīstami ar satīriskajiem romāniem "Divpadsmit krēsli" (1928) un "Zelta teļš" (1931).
Teātra izrādes
2014. gada decembrī Jaunajā Rīgas teātrī notika Alvja Hermaņa iestudējuma "Divpadsmit krēsli" pirmizrāde.
Skalbe
Skalbe var būt:
Aleksandrs Tolušs
Šahista karjera
Aleksandrs Tolušs ir četras reizes uzvarējis Ļeņingradas šaha čempionātā - 1937., 1938., 1946. un 1947. gadā. Desmit reizes viņš ir piedalījies PSRS šaha čempionātā finālos. Labākais sasniegums bija 2. vieta 1950. gada čempionātā. 1957. gadā tikai zaudējums pēdējā kārtā Mihailam Tālam liedza uzvarēt turnīrā, un Tolušam bija jāsamierinās ar dalītu 4.-5. vietu. Starptautiskajās sacensībās lielākais Toluša panākums ir uzvara 1953. gada Bukarestes šaha turnīrā, kā arī divas uzvaras Eiropas komandu šaha čempionātos PSRS izlases sastāvā (1957, 1961).
Treneris
Aleksandrs Tolušs bija pazīstams arī kā lielisks šaha treneris. Viņa sadarbība ar Borisu Spaski no 1952. gada līdz 1960. gadam ļāva Spaskim izstrādāt aktīvu un agresīvu spēles stilu. Tikai dažus mēnešus Tolušs nenodzīvoja līdz sava bijušā audzēkņa triumfam, kad Spaskis 1969. gadā kļuva par Pasaules čempionu šahā.
Sacensības Latvijā
Aleksandrs Tolušs bija biežs viesis šaha sacensībās Latvijā. 1945. gadā viņš bija otrais Baltijas republiku turnīrā Rīgā, bet 1959. gadā piedalījās Rīgas starptautiskajā šaha turnīrā, kur izcīnīja 3. vietu. Tolušs ir ārpus konkursa piedalījies arī 1962. gada Latvijas šaha čempionātā.
Dūmi
Dūmi ir gāzu un cietu un šķidru daļiņu maisījums, kas radies degšanas vai pirolīzes procesā. Parasti dūmi ir nevēlami, piemēram, iekurinot krāsni vai ugunsgrēkos. Dūmus var izmantot arī lietderīgi. Kā piemērus var minēt kaitēkļu iznīcināšanu, dūmu signālus, lai sazinātos, gaļas kūpināšanu vai dūmu aizsegus militārismā. Dūmi tiek izmantoti arī dažādos rituālos, kad tiek dedzināts vīraks, salvija vai sveķi.
Ugunsgrēkos dūmu saelpošanās ir galvenais nāves iestāšanās iemesls.
Purgalciems
Purgalciems ir ciems Latvijā, Talsu novada Lībagu pagastā.
Elles vārti
"Elles vārti" (ja) ir 1953. gada Japānas vēsturiskā drāma. Filmas režisors un scenārija autors ir Teinosuke Kinugasa. Filmā atainots samuraja, ko atveido Kadzuo Hasegava, stāsts. Samurajs palīdz aizmukt no pilsētas Matiko Kjo atveidotajai varonei, viņš vēlas to apprecēt, bet izrādās, ka viņa jau ir precējusies. "Elles vārti" ir pirmā Daiei Film studijas krāsainā filma un pirmā krāsu filma, kas izplatīta ārpus Japānas.
Sižets
Heianas periods, 12. gadsimts. 1159. gada apvērsuma laikā sjogunam uzticīgais samurajs Morito Endo palīdz no pilsētas aizmukt galma dāmai Kesai un iemīlas viņā. Pēc sacelšanās apspiešanas samurajs atlīdzībā par paveikto lūdz atļauju precēties ar šo sievieti, bet viņa izrādās jau izprecināta sjoguna padotajām Vataru. Samurajs nepadodas un lūdz sievietei pamest vīru, kas noved pie traģiska rezultāta — viņa piekrīt palīdzēt Morito nogalināt vīru izstāstot kā slepkavības plānu, bet tikai iekļuvis guļamistabā un pēc zobena cirtiena tumsā, Endo saprot, ka sieviete izvēlējās iet bojā, lai izglābtu vīra dzīvību un savu godu.
Kritika
Vietnē Rotten Tomatoes filmai pozitīvs vērtējums 8.2/10.
Kļims Šipenko
Biogrāfija
Kļims Šipenko piedzima Maskavā. Viņa tēvs ir aktieris, režisors, dramaturgs Aleksejs Šipenko.
16 gadu vecumā Kļims Šipenko pārcēlās uz Losandželosu ASV. 2002. gadā viņš iestājās Kalifornijas universitātē Nortridžā (kinoražošanas fakultātē). Diploma filmu Šipenko filmēja kā operators. Viņš mācījās aktieru studijā Sal Dano Professional Actors Workshop.
2004. gadā Šipenko atgriezās Maskavā. Viņš neilgu laiku strādāja Krievijas televīzijas "Pirmajā kanālā", bija raidījuma par automašīnām "Ceļteka" (Подорожник) režisors. 2006. gadā tika izlaista pirmā viņa filma "Nakts ekspresis" (Ночной экспресс, īsfilma, ko viņš režisēja, producēja un bija scenārija autors). 2021. gada sākumā Šipenko piedāvāja kosmosā uzņemt filmu "Izsaukums". 14. martā viņš apstiprināja, ka iziet medicīnas komisiju, lai varētu doties kosmosā. 14. maijā Šipenko tika apstiprināts kosmosa kuģa Sojuz MS-19 apkalpē kopā ar aktrisi Jūliju Peresiļdu un komandieri Antonu Škapļerovu. 2021. gada 5. oktobrī Kļims Šipenko sāka lidojumu kosmosā kosmosa kuģī Sojuz MS-19. Starptautiskajā kosmosa stacijā tika uzņemta filma. 17. oktobrī Šipenko atgriezās uz zemes kosmosa kuģī Sojuz MS-18.
Kosmisko lidojumu kopsavilkums:
Alars Kotli
Alars Kotli (et; 1904. gada 27. augusts Veike-Mārja — 1963. gada 4. oktobris Tallina) bija igauņu arhitekts un mēbeļu dizaineris.
Viens no slavenākajiem un ietekmīgākajiem igauņu arhitektiem, Kotli ir radījis vairākus nozīmīgus orientierus Tallinā. To skaitā ir Igauņu dziesmu svētku estrāde (1957—1960, kopā ar Henno Sepmanu un E. Pālmanu), Tallinas Universitātes galvenā ēka (1938—1940, ar Eriku Nevu), Mākslas fonda ēka (1949—1953) un administratīvā ēka Kadriorgas parkā (šobrīd Igaunijas Republikas prezidenta rezidence) kopā ar arhitektu Olevu Sīnmā (1937—1938).
Biogrāfija
Dzimis Veikes-Mārjas mācītāja Johana Kotli ģimenē. Laika posmā no 1915. līdz 1922. gadam viņš mācījās Rakverē, Viru apriņķa reālģimnāzijā. 1922.–1923. gadā viņš studējis tēlniecību mākslas skolā Pallas Tartu un matemātiku Tartu Universitātē. 1923.—1927. gadā viņš studēja Gdaņskas Tehniskajā universitātē Arhitektūras fakultātē, pēc tam līdz 1928. gadam strādāja tur kā asistents.
Kotli ir radījis arī daudzus eksperimentālus daudzdzīvokļu māju projektus, kas tika plaši izmantoti pēc Otrā pasaules kara, kad bija nopietna vajadzība pēc jauniem mājokļiem. Mazākas ēkas (divām ģimenēm) 20. gadsimta 50. gados tika izmantotas kā lielās balvas valsts organizētajā loterijā.
Kotli stils gadu gaitā ir mainījies. 1930. gados viņš ir projektējis daudzas funkcionālisma stila ēkas, piemēram, skolu ēkas Rakverē (1935—1938) un Tapā (1936—1939). Prezidenta pili, arī no pagājušā gadsimta 30. gadiem, var tikt klasificēta kā historisms, savukārt viņa 1950. un 1960. gadu stils ir līdzīgs brutālismam.
Apbedīts Tallins Meža kapos. Kopš 1988. gada tiek piešķirta Alara Kotli prēmija arhitektūrā.
Personīgā dzīve
Alara Kolti meitas ir arhitekte Anu Kotli un programmētāja Malle Kotli.
Kosmos-2522
Kosmos-2522 (Космос-2522) ir Krievijas GLONASS globālās navigācijas sistēmas GLONASS-M sērijas pavadonis. Tas orbītā palaists 2017. gada septembrī. GLONASS zemes vadības kompleksa numurs 752. Izvietots Glonass sistēmas otrajā orbitālajā plaknē, punktā Nr. 14.
Kosmos-2522 tika palaists 00:02 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1b/Fregat no Pļeseckas kosmodroma.
2017. gada 16. oktobrī GLONASS № 752 tika nodots ekspluatācijā.
Elsbergs
Elsbergs var būt:
Alūksnes novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Alūksnes novada pašvaldības vadītāji. Alūksnes novads tika izveidots 2009. gada 1. jūlijā, apvienojot Alsviķu, Annas, Ilzenes, Jaunalūksnes, Jaunannas, Jaunlaicenes, Kalncempju, Liepnas, Malienas, Mālupes, Mārkalnes, Pededzes, Veclaicenes, Zeltiņu, Ziemeru pagastus un Alūksnes pilsētu.
Uzskaitījums
{{legend| #EF9D48| Tautas partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #647A28| Zaļo un Zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #64C049| Jaunā Vienotība |border=1px solid #AAAAAA}}
Entitemas kauja
Lai gan Savienības armija cieta lielākus zaudējumus nekā konfederāti, kauja bija nozīmīgs pagrieziena punkts Savienības labā, kas mainīja kara gaitu.
Savienības armija
Brigādes ģenerāļa Alfrēda Plezantona kavalērijas divīzija (Čārlza Vaitinga, Džona Farnsvorta, Ričarda Raša, Endrū Makreinoldsa un Bendžamina Deivisa brigādes).
Kopā 75 000 karavīru.
Konfederācijas armija
Ziemeļvirdžīnijas armija sastāvēja no desmit kājnieku divīzijām, kas bija sakārtotas divos "spārnos" (korpusos), bija arī Džeba Stjuarta kavalērija un artilērijas rezerve ģenerāļa Viljama Pendltona vadībā. Otrais korpuss sadalīja artilēriju starp divīzijām, savukārt Pirmais korpuss to turēja korpusa kontrolē.
Dienvidu armija sastāvēja no 35 tūkstošiem līdz 52 tūkst. līdz kaujas sākumam. Dažkārt vidēji tiek lēsts 45 000.
Pats ģenerālis Lī ziņojumā rakstīja, ka armijā ir "mazāk nekā 40 000 cilvēku". Ģenerālis Džons Gordons savos memuāros rakstīja, ka ziemeļu armijā ir 60 000 vīru, bet dienvidu armijā — 35 000. Pēc vēsturnieka Džozefa Pjēro domām, Longstrīta korpusā bija 17 146 vīri, bet Džeksona korpusā 14 584. Ja pievieno rezerves artilēriju, tiek iegūts skaitlis 32 851 vīru. Šajos datos nav ņemti vērā kavalēristi, kuru skaits nav precīzi zināms, bet parasti tiek pieņemts kā 4500 cilvēku.
Pēc vēsturnieku domām, Entitemas kaujā piedalījās 24 tautību pārstāvji. Jo īpaši 12. Dienvidkarolīnas divīzijā bija noteikts skaits Katobas cilts indiāņu.
Rapla
Rapla ir pilsēta Igaunijas centrālajā daļā, Raplas apriņķa un Raplas pagasta administratīvais centrs. Tās iedzīvotāju skaits pēc 2008. gada datiem ir 5618.
Muiža dzīvniekiem
"Muiža dzīvniekiem" (Menagerie Manor) ir britu dabaspētnieka Džeralda Darela grāmata, kas izdota 1964. gadā. Tajā autors mākslinieciski izteiksmīgi ieskicē vairākus sevis izveidotā Džērsijas zoodārza iemītniekus. Grāmatu ilustrējis angļu mākslinieks Ralfs Tompsons.
Grāmatā Darels popularizēja savu zoodārzu, kā arī centās veicināt sabiedrības izpratni par dzīvnieku aizsardzības nepieciešamību un zoodārzu nozīmi tajā. Daiļdarba nobeigumā autors par to raksta:"...ja mēs ar saviem pūliņiem varam paglābt no iznīcības kaut sīku daļiņu apdraudēto dzīvnieku un ar savu darbu radīt cilvēkos interesi par sugu saglabāšanas nepieciešamību, tad mūsu darbs nebūs bijis veltīgs".
Latviski grāmatu 1971. gadā laida klajā izdevniecība "Liesma", un publikācija ietver divas atsevišķas Darela grāmatas. "Muiža dzīvniekiem" ir izdevuma otrā daļa, savukārt pirmā daļa ir angliski 1960. gadā izdotā "Zvērudārzs manā bagāžā". Abas grāmatas ietilpa padomju laikā populārā publikāciju sērijā "Apvārsnis".
Žozefs Fušē
Žozefs Fušē, Pirmais Otranto hercogs (fr; dzimis, miris ) bija Franču revolūcijas un Napoleona laika franču politiķis.
Drikaški
Drikaški ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 282 km attālumā no Rīgas.
Žozefs Fušē
Dzimis Lepelrēnā pie Nantes. Ieguva reliģisku izglītību, strādāja par matemātikas un filozofijas pasniedzēju. 1792. gadā tika ievēlēts par konventa locekli un pieslējās Kalnam. Balsoja par nāves spriedumu Luijam XVI. 1793. gadā konvents sūtīja Fušē uz dažādām valsts daļām cīņai pret kontrrevolūciju. Izvērsa represijas pret pretiniekiem, cita starpā aktīvi vēršoties pret baznīcu, konfiscējot īpašumus un aizliedzot veikt reliģiskas ceremonijas. Lionā ar Fušē vārdu saistās masu represijas un nāvessodi.
Drikaški
Ciema apkārtnē atrodas viesu nams.
Baltijas kara apgabals
Vēsture
Otrā pasaules kara sākumā 1939. gada rudenī pēc 1939. gada bāzu līguma nosacījumiem Sarkanā armija izvietoja trīs korpusus Baltijas valstu teritorijā. Latvijas rietumu daļā izvietoja 2. atsevišķo korpusu ar štābu Liepājas Karostā. Vēl pirms Baltijas valstu inkorporācijas Padomju Savienības sastāvā 1940. gada 11. jūlijā izveidoja Baltijas īpašo militāro apgabalu ar štābu Rīgā, kuru komandēja ģenerālpulkvedis Aleksandrs Loktionovs.
Žozefs Fušē
1794. gada 27. jūlijā Fušē pieslējās personām, kuras realizēja Termidora apvērsumu, tomēr uz laiku tika atstumts no ietekmes. 1798. gadā ar Barrasa palīdzību tika iecelts par Francijas sūtni Cisalpīnas republikā, bet 1799. gadā par Francijas policijas ministru, kļūdams par vienu no ietekmīgākajiem cilvēkiem valstī. 18. brimēra apvērsuma laikā enerģiski atbalstīja Napoleonu. Fušē bija ļoti ietekmīga persona Napoleona valdīšanas laikā. Līdz 1802. gadam un atkal no 1804. līdz 1810. gadam Fušē bija policijas ministrs, ar kuru nācās rēķināties arī Napoleonam.
Baltijas kara apgabals
Vēsture
BKA atjaunoja pēc atkārtotās Igaunijas, Lietuvas un Latvijas okupācijas 1945. gada 9. jūlijā īsi pirms Potsdamas konferences sākuma. 1946. gadā BKA pievienoja anektēto Kaļiņingradas apgabala teritoriju, bet no tā atdalīja Igaunijas teritoriju, kas līdz 1956. gadam ietilpa Ļeņingradas kara apgabala sastāvā.
Žozefs Fušē
Vēlākajā dzīves laikā pieslējās gan Burbonu restaurācijai, gan, 100 dienu laikā, atkal Napoleonam, pēc tam atkal karalim. 1815. gadā tika nozīmēts par sūtni uz Saksiju. Tomēr, tā kā Fušē bija balsojis par nāvessodu karalim, zaudēja amatu. Miris trimdā Triestē.
Baltijas kara apgabals
Vēsture
BKA likvidēja pēc PSRS sabrukuma 1991. gadā un Baltijas valstīs līdz 1994. gadam stacionētās Krievijas Federācijas militārās vienības ietilpināja Bruņoto spēku Ziemeļrietumu grupā (Северо-Западная группа войск). Kaļiņingradas apgabalā 1994. gadā izveidoja īpašo kara rajonu (Калининградский особый район), ko 2010. gadā iekļāva Rietumu kara apgabalā.
Sastāvs (1990)
Pirms PSRS sabrukuma 1990. gadā Baltijas kara apgabalā atradās aptuveni 170 000 karavīru, 1 300 tanku, 1 500 bruņumašīnu, 800 lielgabalu un 170 kaujas helikopteru.
Ikstena
Ikstena var būt:
Dēli (filma)
"Dēli" (ru) ir 1946. gadā uzņemtā PSRS spēlfilma. Filmas režisors ir Aleksandrs Ivanovs. Filma uzņemta Rīgas Mākslas filmu studijā, sadarbībā ar "Ļenfiļm". Filmas pirmizrāde notika, bet kopējais skatītāju daudzums bija ap 18,6 miljoni cilvēku.
Sižets
Kādā Vācijas okupētās Latvijas apriņķī nacisti arestē zemnieku Jāni (Oļegs Žakovs). Pirmais bēgšanas mēģinājums beidzas ar jaunu arestu. Šoreiz arestu veic jaunākais brālis Valdemārs (Nikodims Gipiuss), kurš ir kļuvis par policistu. Pēc nākamās bēgšanas viņa sieva Ilga (Lidija Smirnova) un meita nonāk koncentrācijas nometnē. Tagad Jānis ir gatavs darīt jebko, lai glābtu viņas.
Andromeda (mitoloģija)
Andromeda (grc, Androméda, vai, Andromédē) sengrieķu mitoloģijā ir etiopu valdnieka Kēfeja un Kasiopejas meita.
Andromeda tika novietota zvaigžņu vidū, pateicoties Perseja varoņdarbiem.
Osvalds Porietis
Osvalds Porietis (dzimis Rīgā, miris  Stelpes pagasta "Spudiņos") bija žurnālists 1930. gados. Pirms padomju okupācijas strādājis Latvijas Radio un bijis prezidenta Kārļa Ulmaņa preses dienesta vadītājs. Padomju karaspēkam iekarojot Latviju 1944. gadā Porieša ģimene — sieva un bērni, emigrēja uz Ameriku. Pats Porietis pēc filtrācijas nometnes nokļuva Gruzijā, kur piedalījies Kutaisi autorūpnīcas celtniecībā. 1947. gadā atgriezās Latvijā, 1951. gadā apcietināts un izsūtīts uz Vorkutu. Pēc tam dzīvojis Stelpes pagastā. Viņa dzīves stāsts atspoguļots filmā „Baiga vasara”.
Austrumbaltija
Austrumbaltija ir 20. gadsimtā izveidojies ģeogrāfisks nosaukums Baltijas jūras austrumu piekrastes zemēm Ziemeļeiropā, ko pirms tam sauca par Baltijas provincēm, papildinot ar Lietuvu un Somiju. Agrāk lietots kā sinonīms nosaukumam Baltija. Rasu teorijā bija ieviests jēdziens "Austrumbaltijas rase" ("Austrumeiropas antropoloģiskais tips"), ko padomju antropologi ietilpināja Baltās jūras-Baltijas rasē.
Roko Blaževičs
Roko Blaževičs (hr; dzimis Splitā) ir horvātu dziedātājs. Roko piedalījās 2019. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Telavivā, Izraēlā, pārstāvot Horvātiju ar dziesmu The Dream. Savā pusfinālā viņš ieguva 14. vietu, kas neļāva kvalificēties finālam.
Andžejs Sapkovskis
Andžejs Sapkovskis (pl, dzimis ) ir poļu fantāzijas literatūras rakstnieks. Vislabāk pazīstams kā grāmatu sērijas "Raganis" autors. Viņa darbi ir tulkoti vairāk nekā 20 valodās.
Dzīvesgājums
Studēja ekonomiku Lodzas Universitātē, pirms kļūšanas par rakstnieku strādāja ārējās tirdzniecības uzņēmumā par vecāko tirdzniecības pārstāvi. Literāro karjeru sāka kā zinātniskās fantastikas darbu tulkotājs. Savu pirmo stāstu "Raganis" (Wiedźmin) sarakstīja Polijas zinātniskās fantastikas žurnāla Fantastyka rīkotajam konkursam, kur ieguva 3. vietu. Šis stāsts tika publicēts 1986. gadā, to labi novērtēja gan kritiķi, gan lasītāji. Sapkovskis izveidoja stāstu ciklu, kuras pamatā ir "Ragaņa" pasaule. Tajā tika iekļauti 3 īso stāstu krājumi un 5 romāni. 1990. gados šis cikls padarīja Sapkovski par vienu no pazīstamākajiem Polijas fantāzijas žanra autoriem.
Sāgas galvenais tēls ir Rīvijas Geralts, no pašas bērnības trenēts briesmoņu mednieks, kas dzīvo morāli neviennozīmīgajā visumā, tomēr viņam izdodas uzturēt savu saskaņoto ētikas kodeksu. Pasaule, kur notiek darbība, ietekmēta no slāvu mitoloģijas. Geraltu bieži salīdzina ar Raimonda Čāndlera tēlu Filipu Mārlovu.
Darbu tulkojumi un adaptācijas
Sapkovska darbi ir tulkoti daudzās valodās, tai skaitā angļu, igauņu, krievu, lietuviešu, latviešu, ķīniešu u.c. 2007. gadā krājums "Pēdējā vēlēšanās" tika izdots angļu valodā. No 2008. gada "Ragaņa" sāgu tulko izdevniecībā Victor Gollancz Ltd. 2009. gadā Sapkovska romāna "Elfu asinis" (Blood of Elves) angļu tulkojums ieguva Deivida Gemella fantāzijas balvu.
"Ragaņa" sāgu latviešu valodā izdod Māra Salēja tulkojumā.
2001. gadā Polijā tika uzņemts seriāls Wiedźmin, kas balstīts uz Sapkovska darbiem par Geraltu. Tam sekoja televīzijas filma ar tādu pašu nosaukumu, kuru veidoja, izmantojot seriāla fragmentus. Nedz seriāls, nedz filma neieguva pozitīvus kritiķu vērtējumus un nenopelnīja daudz ienākumu.
Polijas izstrādātājs CD Projekt Red izveidoja vairākas datorspēles pēc Sapkovska darbu motīviem. Pirmā spēle ar nosaukumu The Witcher tika izdota 2007. gada oktobrī, 2011. gadā tai sekoja videospēle The Witcher 2: Assassins of Kings. 2015. gada maijā tika izdota sērijas 3. spēle – The Witcher 3: Wild Hunt.
Privātā dzīve
2017. gadā Sapkovskis atzina, ka grāmatu sēriju "Raganis" viņš sarakstījis pēc sava dēla pieprasījuma.
Intervijā Sapkovskis paziņoja, ka viņa iecienītāko rakstnieku vidū ir Ernests Hemingvejs, Mihails Bulgakovs, Raimonds Čāndlers un Umberto Eko, sakot, ka "man patīk viņu stils, bet es zinu, ka nekad nevarēšu būt līdzīgs viņiem".
Pašlaik dzīvo savā dzimtajā pilsēta Lodzā.
Apbalvojumi un atzinība
Ieguvis vairākas Polijas fandomu apbalvojumus. Saņēmis 5 Zaideļa balvas, trīs no tiem par īsprozas krājumiem Mniejsze zło (1990), Miecz przeznaczenia (1992) un W leju po bombie (1993), bet vēl divas par romāniem "Elfu asinis" (Krew elfów) un Narrenturm. Viņš arī tika apbalvots ar Spānijas Ignotus prēmiju par labāko antoloģiju The Last Wish. 2003. gadā par romānu Narrenturm tika nominēts vienai no Polijas prestižākajām literārajām balvām – Nike balvai. Viņš ieguva arī vairākas Krievijas fandomu balvas.
Apbalvojumi
2005. gadā poļu kritiķis Stanislavs Berešs veica ilgstošu interviju ar Sapkovski, kura tika publicēta grāmatā Historia i fantastyka.
Vite
Vite var būt:
Reta sindroms
Reta sindroms ir ar X hromosomu saistīta dominantā patoloģija, kas saistīta ar pelēkās vielas attīstības traucējumiem, kas skar sievietes (vīriešiem gandrīz vienmēr letāls). 95% gadījumos mutācija ir de novo MECP2 gēnā. Uzskata, ka mutācija notiek tēva spermatoģenēzē. Simptomi parādās 6.—18. mēnesī. Klīniskās pazīmes ir mazas plaukstas un pēdas, samazināts galvas augšanas ātrums (reizēm mikrocefālija) un tipiskas roku kustības, piemēram, bāž rokas mutē. Ap 80% pacientu ir lēkmes, parasti nav runas spējas un puse nevar staigāt. Var nodzīvot pat līdz 40 gadiem, lielākoties mirst no lēkmēm un sirds apstāšanās.
Krievijas Republika
Krievijas Republika bija Krievijas Pagaidu valdības 1917. gada 1. septembrī (14. septembris jaunajā stilā) pieņemtais Krievijas valsts nosaukums līdz Krievijas Satversmes sapulces nolēmumam to nosaukt par Krievijas Demokrātisko Federatīvo Republiku. Pēc boļševiku apvērsuma izveidojās Krievijas Padomju Federatīvā Sociālistiskā Republika, Ukrainas Tautas Republika, Somijas Republika, Polijas Otrā republika, Igaunijas Republika, Latvijas Republika, Lietuvas Republika, Armēnijas Pirmā republika, Azerbaidžānas Demokrātiskā Republika, Gruzijas Demokrātiskā Republika un Tālo Austrumu Republika.
Problēmas
Neņemot vērā visas politiskās un ekonomiskās problēmas, kas nomāca brūkošo impēriju, galvenais jautājums bija Krievijas dalība Pirmajā pasaules karā. Lai arī strādnieki, zemnieki un kareivji vēlējās kara beigas, Pagaidu valdība izvēlējās neveiksmīgu kursu uz kara turpināšanu, jo uzskatīja, ka Krievijai jāturpina alianse ar Lielbritāniju un Franciju.
Tā kā Pagaidu valdības īsais varas periods bija skaidri definēts, daudzus tās lēmumus ignorēja vai īstenoja tikai daļēji. Iedzīvotāji cerēja, ka Satversmes vēlēšanas notiks ne vēlāk kā pēc sešiem mēnešiem.
Petrogradas padome
Pagaidu valdības varu jau no revolūcijas pirmajām dienām apstrīdēja otrs revolucionārās varas centrs - Petrogradas Padome, un pārējās padomes, kas ātri izveidojās visā impērijā. Padomes veidoja revolucionāru strādnieku un kareivju pārstāvji, kas vēlējās drīzas kara beigas, kā arī radikālas pārmaiņas valstī. Petrogradas padomē pārstāvji bija gandrīz visām galvaspilsētas armijas vienībām un fabrikām, kopējam pārstāvju skaitam tuvojoties 3000. Padomes izpildkomiteju kontrolēja sociālistu partijas - menševiki un eseri, kas bija gatavi sadarboties ar Pagaidu valdību, taču bija sašķelti jautājumā par kara turpināšanu.
Jau 1. martā, vēl pirms Pagaidu valdības izveidošanas, Petrogradas padome izplatīja pavēli Nr.1. visiem Petrogradas apgabala armijas un flotes kareivjiem, kā arī strādnieku zināšanai, kurā informēja, ka visās armijas vienībās jāizveido kareivju komitejas, komiteju pārstāvjiem 3. martā jāierodas Valsts Domes ēkā, Domes pavēles jāizpilda tikai ja tās sakrīt ar Petrogradas padomes lēmumiem, pazemīgie kareivju sveicieni virsniekiem atcelti.
Kara turpināšana
Pagaidu valdība uzskatīja, ka Krievijai kara turpināšana ir valsts goda jautājums. Karš nebija veiksmīgs visām Antantes valstīm, un kopējas cīņas turpināšana tika uzskatīta par pašsaprotamu. Kara un miera jautājuma galīgu izlemšanu atstāja Satversmes sapulcei. Aprīlī Ārlietu ministrs Pāvels Miļukovs slepeni informēja Antantes sabiedrotos, ka Krievija piedalīsies karā līdz beigām. Šo ziņu nopludināja eseriem un presei, kas sacēla sašutuma vētru un protesta demonstrācijas Petrogradā. Miļukovs un Kara ministrs Gučkovs bija spiesti atkāpties. Par Kara ministru kļuva esers Aleksandrs Kerenskis, kas arī izlēma turpināt karu, un jau drīz sāka organizēt uzbrukumu Austroungārijai Galīcijā.
Jūlija krīze
1917. gada aprīlī, ar Vācijas palīdzību, Krievijā no Šveices trimdas atgriezās boļševiku vadonis Ļeņins ar tuvākajiem līdzgaitniekiem. Boļševiki izvērsa aģitāciju pret Pagaidu valdību un centās savā kontrolē pārņemt kareivju komitejas un Petrogradas padomi.
Pagaidu valdības neveiksmīgā kara politika un politiskais vājums 3. jūlijā izraisīja plašus strādnieku nemierus Petrogradā. 4. jūlijā nemieros iesaistījās Petrogradas kareivji un Kronštates radikālie matroži. Šķita, ka Petrogradas padome un boļševiki tūlīt gāzīs Pagaidu valdību un sagrābs visu varu, taču tās vēl nebija gatavas varas pārņemšanai. Milzīgs nemiernieku pūlis pie Petrogradas padomes ēkas, Tavrīdas pils, cerēja uz padomju varas pasludināšanu, un bija neapmierināts, kad mēreno eseru pārstāvis aicināja atbalstīt Pagaidu valdības pastāvēšanu. Arī Kšešinskas pilī bāzēto boļševiku vadonis Ļeņins uzrunā nemierniekiem bija mērens. Demonstrācijas sāka izklīst, to dalībnieki izdemolēja un izlaupīja alkohola veikalus. Nemieru apspiešanai pilsētā ieradās kareivji no frontes. Kārtības ieviešana prasīja ap 700 upuru, vairāk nekā 1000 boļševiku arestēja. Ļeņins bēga uz autonomo Somiju, kur slēpās siena kaudzē.
Jūlija beigās par valdības vadītāju iecēla Kerenski, kas turpināja boļševiku vajāšanas, publiskojot informāciju par viņu sakariem ar Vāciju.
Korņilova afēra
Pagaidu valdības stabilitāti apdraudēja arī tai vēl lojālie armijas spēki. Augusta sākumā Kerenska ieceltais armijas virspavēlnieks Korņilovs it kā centās sagrābt varu Petrogradā. Korņilovs teica, ka darbojas saskaņā ar Kerenski, kurš apgalvoja, ka Korņilovs vēlas kļūt par militāro diktatoru.
Korņilovs, kurš bija talantīgs un populārs ģenerālis, bija tradicionāls carisma piekritējs, kas plānoja galvaspilsētā ievest armiju, apspiest visus revolucionārus un atjaunot kārtību. Drīz pēc Februāra revolūcijas Korņilovs bija Petrogradas garnizona komandieris, un bija lūdzis Pagaidu valdībai atļauju pretkara demonstrācijas aprīlī apspiest ar kazaku vienībām. Kad šis lūgums netika apmierināts, Korņilovs devās uz fronti, kur 12. jūlijā no Kerenska panāca atļauju nāvessoda atjaunošanai, lai saglabātu armijas disciplīnu un novērstu dezertēšanas.
12. augustā Kerenskis un Korņilovs piedalījās sapulcē Maskavā, kur diskutēja par to, kā atjaunot valdības autoritāti un apspiest radikālos boļševikus. Vilcienā atpakaļ uz Petrogradu, Korņilovs lūdza vairāku turīgu uzņēmēju finansiālu atbalstu, sakot, ka Kerenskis atbalsta viņa plānu par armijas ievešanu Petrogradā un Petrogradas padomes likvidēšanu. Kerenskis uzzināja par šīm sarunām, pieprasīja no Korņilova lojalitātes apliecinājumu valdībai, taču neapmierināts ar saņemto atbildi pasludināja Korņilovu par atlaistu un vērsās pie Petrogradas padomes pēc militāras palīdzības. Padomes kareivjiem, daudzi no kuriem bija boļševiki, piešķīra papildus ieročus un munīciju, lai tie aizsargātu Petrogradu no iespējamā armijas uzbrukuma. Kerenskis arī piekāpās padomes politiskajām prasībām, no aresta atbrīvojot virkni boļševiku, tai skaitā Trocki. Tas, ka Kerenskim aizsardzība bija jālūdz padomei, demonstrēja, kam pieder patiesā vara galvaspilsētā. Boļševiku vajāšanu beigšana un viņu atbalstītāju apbruņošana noveda pie Oktobra revolūcijas. Glābjoties no Korņilova, Kerenskis pavēra ceļu Ļeņinam.
Direktorijas periods
1917. gada 1. septembrī (jaunai stils) sākās jauns Vācijas armijas uzbrukums Ziemeļu frontē ar mērķi ieņemt Rīgu un Monzunda arhipelāgu. Tikai latviešu strēlnieku varonība kaujā pie Mazās Juglas spēja novērst Krievijas 12. armijas nokļūšanu aplenkumā. Militārās neveiksmes veicināja armijas demoralizēšanos un lielinieku ietekmes palielināšanos. Ģenerālis Lavrs Korņilovs septembra sākumā nesekmīgi mēģināja ieņemt Petrogradu, taču viņam pakļautās karaspēka vienības tika sakautas pie Pavlovskas. 1917. gada 14. septembrī (jaunais stils) vara pārgāja piecu ministru direktorijas rokās un oficiāli tika pasludināta Krievijas Republikas izveide.
Kerenskis centās nostabilizēt savu varu, septembrī pasludinot Krieviju par republiku, un izveidojot jaunu valdību - Direktoriju piecu cilvēku sastāvā. Taču viņš joprojām aizstāvēja kara turpināšanu, kas izraisīja trīs dienas ilgu ģenerālstreiku. Armijas sabrukums turpinājās. Septembrī vācieši ieņēma Rīgu un bīstami pietuvojās Petrogradai.
Oktobra revolūcija
Boļševiku atbalstītāju skaits daudzkāršojās no 24 000 biedru 1917. gada sākumā līdz 400 000 rudenī. Viņiem izdevās iegūt vairākumu Petrogradas un Maskavas padomēs. 23. septembrī Trocki ievēlēja par Petrogradas padomes priekšsēdētāju. Petrogradas boļševiku kontrolētajā Sarkanajā gvardē bija ap 100 000 kaujinieku.
Somijā bēguļojošais Ļeņins nepārtraukti mudināja Petrogradā palikušos boļševiku vadoņus gāzt Pagaidu valdību. Viņš biedēja, ka Kerenskis var īstenot Korņilova scenāriju un ieviest ārkārtas stāvokli, vai arī vācieši var ieņemt Petrogradu. Ļevs Kameņevs un Grigorijs Zinovjevs šos argumentus noraidīja, un aizstāvēja viedokli, ka boļševikiem jāatbalsta Satversmes sapulces sasaukšana, kurā tie politiski dominētu. Boļševiku vadība izlēma gaidīt 2. Padomju kongresu oktobra beigās. Tikmēr Trockis izveidoja Militāri revolucionāro komiteju, kas kontrolēja Sarkano gvardi.
25. oktobrī Petrogradā atgriezās Ļeņins, lai beidzot piespiestu savus līdzgaitniekus sagrābt varu. Tikmēr Kerenskis pameta galvaspilsētu un devās uz netālo fronti, lai pierunātu armijas vienības ierasties galvaspilsētā Pagaidu valdības aizstāvībai.
25. oktobra laikā boļševiku Sarkanā gvarde pakāpeniski ieņēma visas svarīgās galvaspilsētas ēkas un daudzos tiltus.
25. oktobra vakarā viņu bruņotās vienības ielauzās Ziemas pilī, kuru aizstāvēja ap 3000 demoralizētu kareivju. Pagaidu valdības ministrus arestēja, vai arī tie bēga.
Vienlaikus, Smoļnijā sākās 2. Padomju kongress, no kura 670 delegātiem boļševikiem bija ap 300 un kreisajiem eseriem vēl 80, kas šai radikāļu koalīcijai deva minimālu pārsvaru. Kongress sākās ar menševiku un mēreno eseru runām, kas nosodīja boļševiku varas sagrābšanu, kas apdraud valsts un Satversmes sapulces nākotni. Pēc asām diskusijām menševiki un mērenie deputāti pameta kongresu, tādējādi atstājot to boļševiku kontrolē.
Tajā pašā naktī kongress pieņēma Ļeņina sagatavotu deklarāciju, par to, ka padomju valdība ierosina noslēgt tūlītēju pamieru ar visām karojošajām pusēm, nodrošinās zemes nodošanu zemnieku komitejām, ieviesīs pilnīgu demokrātiju armijā, nodibinās strādnieku kontroli pār ražošanu, nodrošinās Krievijas Satversmes sapulces sasaukšanu, garantēs Krievijas tautām pašnoteikšanās tiesības.
Pagaidu valdības izmaiņas
Pirmās Pagaidu valdības pilnvaru laiku dēvē arī par Divvaldības periodu, jo līdztekus Pagaidu valdībai vietējā vara atradās strādnieku un zaldātu deputātu padomju rokās, kuras vadīja Petrogradas padome (Петросовет). Ukrainas teritorijā varu pārņēma Centrālā Rada. Pirmais Ministru Padomes priekšsēdētājs bija Georgijs Ļvovs.
Pēc jūlija nemieru apspiešanas notika arvien lielāka varas koncentrācija premjerministra, kara ministra un flotes ministra (министр-председатель) Kerenska rokās un izveidojās otrā Pagaidu valdība.
Pēc ģenerāļa Korņilova dumpja apspiešanas 1917. gada 14. septembrī Otra pagaidu valdība atkāpās un tika nodibināts direktorāts (Директория) ar pieciem ministriem Kerenska vadībā.
Notikumi Latvijā
Tūlīt pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 25.-26. martā (pēc vecā stila 12.-13. martā) Valmierā tika sasaukta Vidzemes Zemes sapulce, kas 13. martā ievēlēja Vidzemes Zemes padomi. Rīgā reālo varu ieguva Rīgas strādnieku deputātu padome. Krievijas pagaidu valdība 12. aprīlī (30. martā) atļāva Vidzemes guberņas igauņu pagastiem pievienoties Igaunijas guberņai. Krievijas Pagaidu valdība par Vidzemes komisāru iecēla Rīgas pilsētas galvas biedru Andreju Krastkalnu, ko 3. aprīlī nomainīja ar sociāldemokrātu Andreju Priedkalnu. Par komisāra vietnieku kļuva vēlākais Latviešu zemnieku savienības līderis Kārlis Ulmanis. Savukārt lielinieki 1917. gada aprīlī sasauca Vidzemes bezzemnieku 1. kongresu, kas ievēlēja Vidzemes bezzemnieku padomi. Vidzemes pagaidu zemes padomes loceklis Zigfrīds Anna Meierovics sarunu ceļā panāca Bezzemnieku padomes pievienošanos Vidzemes pagaidu zemes padomei un 23. aprīlī tika izveidota jauna Vidzemes Zemes padomes valde, kurā dominējošās pozīcijas ieņēma lielinieki.
Dušans Vlahovičs
Dušans Vlahovičs (sr, dzimis ) ir serbu futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Serbijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Vlahovičs pārstāv Itālijas Serie A komandu Juventus.
Krievijas Republika
Notikumi Latvijā
1917. gada 10. maijā (27. aprīlī) Tērbatā sapulcējās Kurzemes un Zemgales bēgļu ievelētie Kurzemes Zemes sapulces delegāti, kas ievēlēja Kurzemes Pagaidu zemes padomi. Par Kurzemes komisāru Pagaidu valdība iecēla Jāni Čaksti, kas pārņēma Kurzemes gubernatora pilnvaras Tērbatā, uz kurieni bija evakuēta Kurzemes gubernatora kanceleja un tai pakļautās iestādes. Savukārt lielinieki 1917. gada 11. jūlijā (28. jūnijā) Maskavā sasauca Kurzemes evakuēto iedzīvotāju kongresu, kas ievēlēja Kurzemes Evakuēto iedzīvotāju padomi.
Dušans Vlahovičs
Savu karjeru sācis Serbijas klubā Partizan, kur viņš atradās jau kopš 14 gadu vecuma. Debitējis 2016. gadā. 2017. gadā izcīnījis Serbijas Superlīgas čempionu titulu, divas reizes ticis pie Serbijas kausa. 2018. gadā pievienojies Itālijas klubam Fiorentina. 2020–21. gada sezonā Vlahovičs guva 21 vārtus un saņēma Serie A labākā jaunā spēlētāja balvu. Vlahovičs par 70 miljoniem eiro pievienojās Juventus.
Krievijas Republika
Notikumi Latvijā
1917. gada 27. aprīlī Rēzeknē sanāca Pirmais Latgales latviešu kongress, kas ievēlēja Latgales Pagaidu zemes padomi ar Franci Trasunu priekšgalā. Padomes administratīvās un saimniecības lietas Rēzeknē vadīja valdes sekretāre Valērija Seile (Seilis). Latgales Zemes padome iesniedza Kerenska pagaidu valdībai memorandu par Latgales atšķiršanu no Vitebskas guberņas un pievienošanu Vidzemes guberņai, vēlāk prasību izveidot atsevišķu Latgales vēlēšanu iecirkni Krievijas Satversmes sapulces vēlēšanās, taču Krievijas Pagaidu valdība to neatbalstīja.
Dušans Vlahovičs
Serbijas futbola izlases sastāvā debitējis UEFA Nāciju līgas mačā pret Ungāriju.
Krievijas Republika
Notikumi Latvijā
Rīgā sanāca latviešu sabiedrisko organizāciju konference, kurā piedalījās 50 delegāti no desmit ievērojamākajām sabiedriskajām organizācijām. Konferencē pieņēma rezolūciju par to, ka „Latvijas tautai, tāpat kā visām citām tautām, ir tiesība uz pilnīgu pašnoteikšanos.” Krievijas Pagaidu valdība pret šīm prasībām izturējās nelabvēlīgi. 1917. gada 20. augustā notika jaunas Vidzemes Zemes padomes vēlēšanas, kurās Latvijas Socialdemokrātija ieguva 24 vietas, Latviešu zemnieku savienība 15 un eseri 1 vietu.