cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1947. gada Latvijas čempionāts šahā
Turnīra gaita
Turnīrs iezīmējās ar jaunu tradīciju - tā laikā tika izdoti laikraksta "Padomju Jaunatne" divi speciālie izlaidumi, kas bija veltīti Latvijas PSR šaha čempionātam.
Latvijas vīriešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! 15 !! 16 !! 17 !! 18 !! 19 !! 20 !! Punkti !! Vieta
Džeimsa Kemerona filmogrāfija
Šī ir kanādiešu režisora Džeimsa Kemerona filmogrāfija.
Filmas
I Mākslas režisors.
II Otrās vienības režisors un dizainers
III Aktieris
1. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
1. Latviešu SS-robežapsardzības pulks bija militāra latviešu vienība Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā. Kaujas gaitas beidza pēc tā personālsastāva sadalīšanas starp 15. ieroču SS grenadieru divīziju un 19. ieroču SS grenadieru divīziju 1944. gada 15. jūlijā.
Džeimsa Kemerona filmogrāfija
Filmas
IV Intervētais
1. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
Izveidošana
Saskaņā ar SS ģenerāļa Jekelna 1944. gada janvāra pavēli 1. robežapsardzības pulku Vecmīlgrāvī 1944. gada 7. februārī sāka formēt pulkvedis Alberts Liepiņš. Marta beigās no 1906.-1914. gadā dzimušajiem jauniesauktajiem bija saformēti 4 bataljoni, katrs ap 600 vīru un trīs rotu sastāvā. Virsnieku korpuss pamatā bija gadus 10 un vairāk atvaļināti vīri. Pulka struktūra un vadība bija šāda:
Jau no izveides pulka vienību apgāde bija nepietiekama un aprīkojums trūcīgs - vīriem nācās gulēt uz salmu grīdas, trūka apavu un formas tērpu. Par spīti tam pulks jau 31. martā tika nosūtīts uz fronti 44 virsnieku, 268 instruktoru un 2457 kareivju sastāvā, pēdējā brīdi tika izsniegti 12 prettanku lielgabali, taču tiem nebija mērķēšanas ierīču un munīcijas. Pulku vīri nēsāja Waffen-SS formas, taču netika izmantotas zīmotnes.
Džeimsa Kemerona filmogrāfija
Filmas
V Dalībnieks
1. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
Dienesta gaitas
Frontē pulks tika pakļauts 19. divīzijai, tā štābs novietojās Košino ciemā, Veļikajas austrumu krastā, 4. un 5. aprīlī Konošino rajonā izvietojoties pulka bataljoniem. Tika izsniegti ieroči, to gan vēl aizvien pietika tikai pusei pulka vīru, un uzsāktas apmācības, taču jau pēc pāris dienām pienāca pavēle 19. divīzijas rīcībā nosūtīt visus jaunākos virsniekus, bet 10. aprīlī - 400 kareivjus un 30 instruktorus. Līdz aprīļa beigām pulks 19. divīzijai nodeva ap 2000 vīru, likvidēja II un III bataljonus, taču mācības turpinājās, izmantojot tuvumā esošo 19. divīzijas kaujas skolu.
Džeimsa Kemerona filmogrāfija
Filmas
VI Montāža
VII Makslinieks un specefektu režisors
1. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
Dienesta gaitas
25. aprīlī pulks saņēma pavēli pārvietoties uz Kudeveras rajonu, apmēram 60 km austrumos no Opočkas - ap 100 km attālumā no Konošino, šai laikā pulkā vēl bija 700 vīri, to skaitā 20 virsnieki. Kudeveru pulks sasniedza 4. maija rītā, novietojoties Visokaja Gora sādžā ap 18 km no frontes līnijas. Atkal pienāca pieprasījumi nodot pulka vīrus 15. un 19. divīzijas vajadzībām, galvenokārt apgādes vienībām; 1944. gada 11. jūlijā pienāca pavēle atgriezties Rīgā leģiona ģenerālinspektora Bangerska rīcībā, pulkā bija palikuši vecāka gadagājuma 14 virsnieki un 40 frontei nederīgi kareivji.
Džeimsa Kemerona filmogrāfija
Filmas
VIII Dizaina konsultants
1. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
Dienesta gaitas
1944. gada 15. jūlijā pulka komandieris Rīgā oficiāli nokārtoja 1. Latviešu SS-robežapsardzības pulka izformēšanu.
Džeimsa Kemerona filmogrāfija
Filmas
IX Tēla autors
X Izpildproducents
Sūļagols
Sūļagols ir Ļodānu ciema daļa tās ziemeļrietumos, Rēzeknes novada Nagļu pagastā. Agrāk skrajciems pagasta dienvidrietumu daļā 8 km no pagasta centra Nagļiem, 49 km no novada centra Rēzeknes un 213 km no Rīgas.
Georgs Drešers
Georgs Drešers (de; dzimis, miris ) bija vācu riteņbraucējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja treka riteņbraukšanas sprinta braucienā. Šajā disciplīnā viņš startēja priekšsacīkšu kārtas braucienā, kur nebija starp trim labākajiem sportistiem, kas kvalificējās nākamajai kārtai, un turpmāko cīņu neturpināja.
Bez riteņbraukšanas Drešers startēja arī svarcelšanā, cīņas sportā un biljardā. 1888. gadā viņš izveidoja svarcelšanas klubu ASV Mainz, bet 1902. gadā airēšanas klubu — Mainzer Rudergesellschaft.
Liuve Vestra
Liuve Vestra (dzimis Mineinā, miris ) bija Nīderlandes šosejas riteņbraucējs.
Profesionālā karjera
2012. gadā viņš finišēja otrais WorldTour sacensībās Parīze—Nica, uzvarot posmā ar visgarāko kāpumu uz Mandas pilsētu. Šis posms finišēja ar Côte de la Croix-Neuve–Montée Laurent Jalabert – 3 kilometru kāpumu ar vidējo stāvumu 10,1%. Viņš uzbruka pēdējā kilometrā un vadošā grupa ar sacensību līderi Bredliju Viginsu nespēja viņu panākt. Viņš finišēja ar 6 sekunžu pārsvaru, rosinot cerības arī par kopvērtējuma līdera godu. Vestra kopvērtējumā noslēdza Parīze—Nica sacensības 8 sekundes aiz Viginsa. Augustā Vestra uzvarēja Danmark Rundt (sešu posmu sacensības Dānijā) kopvērtējumā. Viņš uzvarēja sacensību individuālajā braucienā, pārņemot līdera krekliņu, kuru viņš tā arī neatdeva. Ramūns Navardausks no  finišēja otrais ar 10 sekunžu atstarpi.
2018. gadā izdotajā autobiogrāfijā atzinies terapeitiskās lietošanas atļauju izmantošanu dopinga mērķiem, vairāku gadu garumā saņemot atļauju lietot kortizonu izdomāta ceļa savainojuma ārstēšanai.
Aiks Karapetjans
Aiks Karapetjans (hy; dzimis 1983. gada 10. jūlijā Latvijas PSR ) ir armēņu izcelsmes Latvijas režisors, kurš darbojies lielākoties kino, bet arī iestudējis operas un teātra izrādes.
Liuve Vestra
Profesionālā karjera
Miris 2023. gada 14. janvārī 40 gadu vecumā.
Aiks Karapetjans
Biogrāfija
Mācījies Rīgas 9. vidusskolā (1990—1997) un Rīgas 22. vidusskolā (1997—2000). Ieguvis bakalaura grādu mākslas zinātnē Latvijas Mākslas akadēmijā (2005). Studējis Latvijas Kultūras akadēmijā kinorežiju, iegūstot maģistra grādu (2007), kā arī Parīzes kinoskolā "ESEC" (2007-2008).
Liuve Vestra
Sasniegumi lielajās tūrēs
Piezīme: IZST — izstājās
Aiks Karapetjans
Biogrāfija
Īsfilma "Dubultdzīve" ieguvusi 2. vietu Bavārijas televīzijas Starptautiskajā kino augstskolu festivālā (Vācijā, 2007). 2007. gadā diplomdarba filma "Riebums" tika atzīta par labāko studentu filmu festivālā "Lielais Kristaps". A. Karapetjana pirmā pilnmetrāžas spēlfilmas „Cilvēki tur” pirmizrāde notika Karlovi Varu starptautiskajā kinofestivālā 2012. gadā. Filma nominēta balvai "Lielais Kristaps" 2 kategorijās. Otrā filma „M.O.Ž.” tika izrādīta Fantāzijas filmu festivālā Monreālā un "FantasticFest" Ostinā.
2017. gadā Parīzē, žanra filmu festivālā "L'Étrange" notika filmas „Pirmdzimtais” pirmizrāde. Filma nominēta balvai "Lielais Kristaps" 11 kategorijās, tai skaitā A. Karapetjans nominācijā "Labākais spēlfilmas režisors". 13. novembra ceremonijā filma ieguva balvas trīs nominācijās: "Labākais aktieris", "Labākais komponists" un "Labākais grima mākslinieks".
Latvijas Nacionālajā operā iestudējis Dž. Rosīni operu „Seviljas bārddzinis” (2011), kas saņēma Latvijas Gāzes Gada balvu kā sezonas labākais jauniestudējums, kā arī Š. Guno operu "Fausts" (2016). 2013. gadā Latvijas Nacionālajā teātrī iestudējis V. Šekspīra lugu "Venēcijas tirgotājs".
Čakši (Gaigalavas pagasts)
Čakši ir ciems Gaigalavas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 250 km attālumā no Rīgas.
Dzilonis
Dzilonis (arī Dzīlonis, Zilonis, Zilonīša ezers, Ziloņa ezers, Ziloņu ezers, Zīlonis, Zīloņu ezers) ir dzidrūdens ezers Kuldīgas novada Rendas pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļu daļā Mordangas ezeru grupā. Krasti lēzeni, slīpi, apauguši mežiem, dibens — dūņains. Ietek viens grāvis, iztek Dzirupe uz Zāļezeru. Dienvidrietumu krastā atpūtas vieta un peldvieta. Mīt rauda, asaris, līdaka, līnis, vēži.
Zāļezers
Zāļezers var būt:
Glendeila (Arizona)
Glendeila (en) ir pilsēta ASV, Arizonas štatā. 2010. gadā pilsētā dzīvoja 226 721 iedzīvotājs. Pilsēta atrodas aptuveni 14 kilometrus no Fīniksas centra. Pilsētā bāzējas NHL komanda Arizonas "Coyotes" un NFL komanda Arizonas "Cardinals".
Gmina
Gmina (poļu: gmina, no vācu: gemeinde, "kopiena") ir mazākā administratīvā vienība Polijā.
Gmina kā zemākā pašpārvaldes administratīvā vienība pastāvēja Varšavas hercogistē kopš pilsētas un lauku gminu izveides 1809. gadā. Kopumā Polijā 2019. gadā pastāv 2477 gminu.
Mūsdienu Polijā pastāv tikai trīs gminu tipi:
Kardžali apgabals
Kardžali apgabals (bg) ir apgabals Bulgārijas dienvidu daļā, nosaukts tā galvenās pilsētas — Kardžali — vārdā. Tas robežojas ar Haskovas apgabalu ziemeļaustrumos, Jambolas apgabalu ziemeļaustrumos, Grieķiju dienvidos, Smoļanas apgabalu rietumos un Plovdivas apgabalu ziemeļos.
Apgabals sadalīts septiņas pašvaldībās, bet tā kopējais iedzīvotāju skaits ir 165 621 (2016. gada aprīlis). Saskaņā ar 2001. gada tautas skaitīšanas datiem, 61,7% iedzīvotāju sevi pieskaita turkiem, bet 34,1% bulgāriem.
Vēsture
Kardžali teritoriju Bulgārija ieguva Pirmā Balkānu kara laikā 1912. gadā. 1913. gadā reģions bija apgabals, kas pakļauts Mestanli. No 1934. līdz 1949. gadam tas bija Stara Zagoras apgabala sastāvā, bet tad iekļauts jaunizveidotajā Haskovas apgabalā. 1959. gadā Kardžali kļuva par jauna apgabala centru ar līdzīgām robežām kā mūsdienu apgabalam. No 1987. līdz 1999. gadam tas atkal bija Haskovas apgabala sastāvā, bet pēc tam tika atjaunots ar nedaudz mainītām robežām.
Nīcgale
Nīcgale vēstures avotos pirmo reizi minēta 1254. gadā pāvesta Inocenta IV izdotajā dokumentā, kas apstiprināja Livonijas ordeņa tiesības uz Nīcgales pili (Nitczegale). 1773. gadā minēta Nīcgales (Nidzgal, Nitzgall) muiža.
Tagadējā apdzīvotā vieta sāka veidoties pēc dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils izbūves pie 1876. gadā atklātās Nīcgales stacijas. Izaugusi pēckara gados kā kolhoza (vēlāk — padomju saimniecības) «Nīcgale» centrālais ciemats. Ciema apbūvē dominē vairākstāvu daudzdzīvokļu mājas, ir centralizēta ūdensapgāde, kanalizācija.
Nīcgalē atrodas pagasta pārvalde, bērnudārzs, bibliotēka, tautas nams, doktorāts, dzelzceļa stacija, viens veikals.
Aptuveni pusotru kilometru uz rietumiem, Buivīšu ciemā atrodas Nīcgales katoļu baznīca.
Priekules novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Priekules novada pašvaldības vadītāji. Priekules novads tika izveidots 2009. gada 1. jūlijā, apvienojot Bunkas, Gramzdas, Kalētu, Priekules, Virgas pagastus un Priekules pilsētu.
Uzskaitījums
{{legend| #FFB90F| Tautas partija/ Tēvzemei un Brīvībai/LNNK |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #EFC800| Nacionālā apvienība "Visu Latvijai!"—"Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" |border=1px solid #AAAAAA}}
Vectēva medus
"Vectēva medus" ir 2002. gadā izdota Latvijas animācijas filma. Filmas režisors ir Vladimirs Leščovs.
Marjans Vrubels
Marjans Vrubels (pl; dzimis, miris ) bija poļu šahists un šaha problēmists.
Pēc izglītības — filologs.
Šaha kompozīcija
Vrobels dzimis Ļvivā 1905. gada 1. janvārī. Spēlēt šahu viņš iemācījās 5 gadu vecumā. Vēlāk sāka interesēties par šaha kompozīciju. Savu pirmo uzdevumu publicēja 1922. gadā. Galvenokārt viņš sastādīja divvilčus un trīsvilčus. Pavisam viņš publicēja vairāk nekā 1000 šaha uzdevumus, no tiem 430 ieguva atzinības konkursos, tai skaitā 161 godalgu, no tām 88 pirmās godalgas. No 1956. gada starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā. FIDE albumos publicēti 44 viņa uzdevumi. Par šo sniegumu pēc Polijas pieprasījuma 2015. gadā Pasaules šaha kompozīcijas federācija nolēma Vrubelam piešķirt starptautiskā meistara titulu šaha kompozīcijā.
1931. gadā Vrubels bija Polijas problēmistu savienības organizators. Nodarbojās ar šaha žurnālistiku, no 1926. gada vairāku šaha kompozīcijas nodaļu redaktors dažādos laikrakstos un žurnālos. Viņš ir arī vairāku šaha kompozīcijas grāmatu autors.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Rīgas 33. vidusskola
'''Rīgas 33. vidusskola''' ir skola Rīgā, kurā mācības notiek no 1. līdz 12. klasei. Tā atrodas Stūrmaņu ielā 23, Bolderājā.
Izglītības programmas
2018. gadā skolā tiek īstenota pamatizglītības mazākumtautību programma (21011121), pamatizglītības mazākumtautību humanitārā un sociālā virziena izglītības programma (21012121) un vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma.
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara beigām 1945. gadā Rīgas 19. vidusskolā mācības uzsāka 1.- 4. klases ar apmācību krievu valodā. 1948. gadā tika atvērta Rīgas pilsētas 26. septiņgadīgā skola, kura atradās 19. vidusskolas telpās Miglas ielā 9. 1952. gadā Bolderājai tika piešķirts strādnieku ciemata statuss, pakļaujot to Rīgas pilsētas Ļeņina rajonam, bet 1953. gadā 26. septiņgadīgo skolu pārveidoja par Rīgas 33. vidusskolu ar krievu valodu kā apmācības valodu.
2007. gadā tika veikti skolas ēku renovācijas darbi.
Dace Bluķe
Dace Bluķe (dzimusi Liepājā) ir muzikoloģe, lektore, producente, kultūras darbiniece un politiķe. Pārstāv politisko partiju "Kustība Par!". No 2019. gada janvāra līdz 2020. gada 19. novembrim bija 13. Saeimas deputāte "Attīstībai/Par!" frakcijā. Šobrīd Liepājas domes deputāte.
Biogrāfija
Pamata izglītību ieguvusi Liepājas 5. vidusskolā, mācības turpinājusi Emiļa Melngaiļa Liepājas Mūzikas skolā, 1992. gadā absolvējot Mūzikas teorijas nodaļu. 1996. gadā absolvējusi Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijas muzikoloģijas nodaļu, 1998. gadā Latvijas Kultūras akadēmijā ieguvisi maģistra grādu Kultūras teorijas specialitātē.
Bijusi Liepājas Kultūras pārvaldes Kultūrpolitikas nodaļas vadītāja, Liepājas Simfoniskā orķestra izpilddirektore, Latvijas Komponistu savienības valdes priekšsēdētāja. Strādājusi par lektori vairākās augstskolās — Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskolā, Liepājas Universitātē, biznesa augstskolā "Turība".
No 2013. līdz 2019. gadam bija Latvijas Radošo savienību padomes valdes priekšsēdētāja.
Par īpašu veikumu un sasniegumiem Liepājas kultūras dzīvē 2012. gadā saņēmusi Liepājas kultūras balvu.
Politiskā darbība
2018. gada sākumā iesaistījās politiskā partijā "Kustība Par!", 2019. gadā ievēlēta partijas valdē, 2021. gadā pārvēlēta un kļuvusi par valdes priekšsēdētāja vietnieci.
13. Saeimas deputāte
2018. gadā D. Bluķe kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no politisko partiju apvienības "Attīstībai/Par!" saraksta Kurzemes vēlēšanu apgabalā, taču Saeimā netika ievēlēta. 2019. gada janvārī viņa kļuva par 13. Saeimas deputāti, iegūstot deputāta pilnvaras uz laiku, kamēr no viņas saraksta kandidējušais Juris Pūce ieņēma Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministra amatu Krišjāņa Kariņa valdībā. 2020. gada 19. novembrī, kad J. Pūce pēc atkāpšanās no ministra amata atjaunoja Saeimas deputāta mandātu, D. Bluķe zaudēja vietu parlamentā.
13. Saeimā D. Bluķe strādāja Valsts pārvaldes un pašvaldību, kā arī Publisko izdevumu un revīzijas komisijās. Baltijas Asamblejas (BA) Latvijas delegācijā viņa pildīja Izglītības, zinātnes un kultūras komitejas līdzpriekšsēdētājas pienākumus.
Bluķe darbojās arī vairākās deputātu grupās — Kurzemes deputātu grupā, Dzimuma līdztiesības, reproduktīvās veselības un veselīgas seksualitātes veicināšanas deputātu grupā, Deputātu grupās Okupācijas muzeja atbalstam un Brīvprātīgā darba veicināšanai.
Bluķe darbojās arī darba grupās sadarbības veicināšanai ar Lietuvas, Igaunijas, Gruzijas, Ukrainas, Zviedrijas, Somijas, Norvēģijas, Īslandes, Nīderlandes, Austrijas, Šveices, Japānas, Austrālijas, Marokas un Izraēlas parlamentiem.
Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija (VARAM)
2020. gada nogalē D. Bluķe ieņēma Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijas parlamentārās sekretāres amatu pēc tam, kad iepriekšējais sekretārs Artūrs Toms Plešs tika ievēlēts par ministru J. Pūces vietā.
Kā parlamentārā sekretāre Dace vadīja darba grupu valdībā, kas izskatīja “Mana Balss” iedzīvotāju iniciatīvu “Par aizliegumu lietot pesticīdus apdzīvoto lauku māju tuvumā”, Klimata, digitālās transformācijas un nevienlīdzības mazināšanai piedalījās Eiropas Savienības Atveseļošanās fonda Latvijas valdības darba grupās, Iestājās par digitalizācijas izaicinājumiem, iespējām un plānotām darbībām Eiropas Savienības informācijas sniedzēju forumā “Atveseļošana un noturība”, Pārstāvēja Latvijas valdības pozīciju Eiropas Parlamenta, Padomes un Eiropas Komisijas rīkotajā “Eiropas nākotnes konferencē”, Piedalījās Latvijas lauku foruma rīkotā konkursa “Viedais ciems” žūrijā.
Dace Bluķe īpašu uzmanību pievērsa VARAM sadarbībai ar pilsoniskās sabiedrības, vides aizsardzības un dažādu nozaru uzņēmēju veidotām NVO, iekļaujot to pārstāvjus ministrijas veidotajās darba grupās un tiekoties individuāli. Kopā ar NVO Bluķe veidoja plašākas diskusijas gan par vides un klimata jautājumiem, gan nevienlīdzības mazināšanu, strādājot pie Latvijas Atveseļošanās un noturības plāna, kā arī virzot VARAM likumprojektus Saeimā.
Kā parlamentārā sekretāre piedalījusies Saeimas un Saeimas komisiju debatēs par Vienreiz lietojamās plastmasas aizlieguma likumu, par biotopu aizsardzību krasta kāpu aizsargjoslās un Pašvaldību likumu.
Liepājas dome
2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās ievēlēta Liepājas domē no “Kustība Par!”, “Jaunā Vienotība” un “Progresīvie” kopējā saraksta. Liepājas domē strādā opozīcijā. Ievēlēta budžeta komisijā, Finanšu komitejā, Izglītības, kultūras un sporta komitejā.
2022. gadā D. Bluķe kandidēja 14. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Attīstībai/Par!", taču saraksts nepārvarēja 5% barjeru.
Kokss
Kokss (no, kas savukārt no ) ir ciets, porains, pelēcīgas krāsas materiāls, ko iegūst, karsējot (koksējot) akmeņogles 1000 °C temperatūrā bez skābekļa klātbūtnes. Kokss sastāv galvenokārt no oglekļa (96—98%). Koksēšanas jeb akmeņogļu sausās pārtvaices procesā bez koksa iegūst arī citus produktus, piemēram, koksa gāzi (tā sastāv no H2, CO, CH4, H2S, NH3) un akmeņogļu darvu.
Carbone
Dimanti ir mūžīgi
Dimanti ir mūžīgi (en) ir 1971. gada britu spiegu filma un Džeimsa Bonda filmu sērijas septītā filma, kurā britu specdienesta MI6 aģenta 007 lomā atkārtoti atgriezās skotu aktieris Šons Konerijs. Filmas sižets ir balstīts uz 1956. gada Iana Fleminga romānu ar tādu pašu nosaukumu. Filmas režisors ir Gajs Hamiltons. Galvenās lomas filmā atveido Šons Konerijs, Džila Sentdžona un Čārlzs Grejs. Filma tikusi nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai nominācijā Labākā skaņa.
Kokkosteji
Kokkosteji (Coccosteus) ir bruņuzivju kokkosteīdu ģints. Ģinti pirmo reizi 1843. gadā aprakstīja šveiciešu dabaszinātnieks Luijs Agasi. Ģints tipveida suga ir Coccosteus cuspidatus Miller, 1841, kas bieži tiek saukta kā Coccosteus decipiens Agassiz, 1841. Ģints izplatīta Galvenajā devona laukā (Baltija, Ļeņingradas apgabals), Novajā Zemļā, Boļšezemeļas tundrā, Donbasā, Minusinas katlienē, Centrālajā Kazahstanā, Skotijā, Reinas apgabalā un Ziemeļamerikā vidusdevona nogulumos.
Dimanti ir mūžīgi
Pēc Džordža Leizenbija atteikšanās turpināt filmēties, Eon Productions vēlējās, lai galveno lomu atkal uzņemas Konerijs, par ko viņam tika samaksāti 1,25 miljoni dolāru.
Kokkosteji
Apraksts
Ģinti pārstāv neliela izmēra zivis no 15 līdz 70 cm garumā. Bruņas klāj zvaigžņveida vai arī ne zvaigžņveida, reizēm augsti pauguriņi. Pakauša kauls (Nu) ir trapecveidīgs, bet tā aizmugurējie sānu stūri nav izstiepti. Uz kaula ārējās puses ir redzamas šuvju virsmas savienojumam ar sānu pakauša kauliem (Pn). Galvas vairoga centrālais kauls (C) ir salīdzinoši liels, un robežojas ar sānu kaulu (M). Suborbitālā kaula (SO) zemacs izaugums ir zems, bet aizmugurējā daļa augsta un veido acu atveres aizmugurējo malu. Pineālais kauls (Pi) ir atdalīts no centrālā kaula (C) ar preorbitālā kaula (PrO) izaugumiem. Vidējais muguras kauls (MD) pakāpeniski sašaurinās, galā veidojot aizmugurējo dzelksni. Pakaļējā vēdera-sānu kaula (PVL) aizmugurējais sānu stūris ir izstiepts izaugumā bez pauguriņiem. Krūšu spuru atvere ir neliela.
Vacumi
Vacumi var būt:
Augstīkolni (Mežvidu pagasts)
Augstīkolni ir ciems Mežvidu pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 259 km attālumā no Rīgas.
Vecumi (Vecumu pagasts)
Vecumi (arī Vacumi) ir ciems Balvu novada Vecumu pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 3,2 km no pagasta centra Borisovas, 8,6 km no novada centra Viļakas un 255 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļiem V475 (Vecumi–Borisova) un V491 (Viļaka–Vecumi). uz austrumiem no ciema atrodas Badnovas purvs.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Ruta Marjaša
Ruta Šaca-Marjaša (dzimusi, mirusi ) bija Latvijas ebreju izcelsmes advokāte, rakstniece, dzejniece un politiķe. LR Augstākās Padomes, kā arī 5. un 6. Saeimas deputāte. Bijusi Latvijas Komunistiskās partijas un «Latvijas Ceļa» biedre.
Biogrāfija
Ruta Šaca piedzima Rīgā jurista un rakstnieka Makša Šaca-Aņina ģimenē.
Skolas gaitas uzsāka Rīgas Valda Zālīša 1. pamatskolā, kur iemācījās latviešu valodu. Sākoties Otrajam pasaules karam, viņa ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Krievijas PFSR, kur turpināja mācības. 1945. gadā, kad karš beidzās, ģimene atgriezās Rīgā. Šaca pabeidza Rīgas 10. vidusskolu un iestājās Latvijas Valsts universitātes Juridiskajā fakultātē.
Ruta Šaca, laulībā Marjaša, par advokāti nostrādāja 33 gadus un bija Advokātu kolēģijas locekle. 1984. gadā aizgāja pensijā.
Pēc tam, kad Marjaša aizgāja pensijā, viņa sāka apkopot sava tēva literāro mantojumu un arhīvu. 1995. gadā viņa izdeva grāmatu par savu tēvu. 2003. gadā viņa publicēja grāmatu "Manas atmiņas kaleidoskops" par savu un savas paaudzes dzīvi. Piedalās biedrības "Aspazijas mantojums" darbā. Tulkojusi vairākus Aspazijas dzejoļus krievu valodā. Ir iznākuši četri Rutas Marjašas dzejoļu krājumi.
Ruta Marjaša nomira, izvadīšana notika Rīgas krematorijā.
Sabiedriskā un politiskā darbība
Ruta Marjaša bija Latvijas Komunistiskās partijas biedre no 1951. gada līdz 1990. gadam.
1989. gadā kā LTF kandidāte ievēlēta Rīgas Kirova rajona (tagad — Centra rajons) Tautas deputātu padomē, bet 1990. gada martā — Latvijas PSR Augstākajā Padomē. Pārtulkoja krieviski deklarāciju «Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu», balsoja par šīs deklarācijas pieņemšanu. Darbojās LR AP Cilvēka tiesību un nacionālo jautājumu komisijā.
1993. gadā bija apvienības «Latvijas Ceļš» dibinātāju skaitā, no tās saraksta ievēlēta 5. Saeimā. Viņa bija Juridiskās komisijas priekšsēdētāja biedre. 1995. gadā nesekmīgi kandidēja 6. Saeimas vēlēšanās, taču nākamajā gadā kļuva par 6. Saeimas deputāti Aivara Endziņa vietā, kad viņš tika ievēlēts par Satversmes tiesas priekšsēdētāja vietas izpildītāju. Bijusi Juridiskās, kā arī Mandātu un iesniegumu komisijas priekšsēdētāja biedre.
1998. gadā nekandidēja 7. Saeimas vēlēšanās. No 1998. gada novembra līdz 1999. gada novembrim strādāja par konsultanti «Latvijas Ceļa» frakcijā 7. Saeimā. No 1995. gada rudens līdz 2005. gada vasarai darbojās kā eksperte — Latvijas pārstāve Eiropas Padomes komisijā pret ksenofobiju, rasismu, neiecietību (ECRI).
Apbalvojumi
1995. gadā apbalvota ar IV pakāpes Triju Zvaigžņu ordeni, bet 2000. gadā — ar III pakāpes.
Aleksejs Anufrijevs
Aleksejs Anufrijevs (dzimis Rīgā, miris  Kurzemes katlā) bija Latvijas basketbolists, spēlējis uzbrucēja pozīcijā, bija Latvijas basketbola izlases dalībnieks.
Biogrāfija
Spēlējis LVKA (1929—1934) un "Starts" (1935—1939) komandu sastāvos, divkārtējs Latvijas čempions (1933, 1938).
Latvijas basketbola izlases sastāvā aizvadījis 15 spēles. Pirmais Eiropas čempions 1935. gadā, tāpat izcīnījis 6. vietu 1937. gada Eiropas čempionātā, kas norisinājās Latvijā.
Pasaules čempionāts korespondencšahā
Pasaules čempionāts korespondencšahā ir korespondencšaha turnīrs, kura uzvarētājs iegūst titulu "Pasaules čempions korespondencšahā". To rīko Starptautiskā Korespondencšaha federācija (ICCF) un tas notiek četros posmos: priekšsacīkstes, pusfināli, kandidātu turnīri un fināls.
Aleksejs Anufrijevs
Biogrāfija
Otrā pasaules kara laikā 1944. gada rudenī iesaukts Sarkanajā armijā, pazudis bez vēsts 1945. gada aprīlī Kurzemes katla kauju laikā.
Pasaules čempionāts korespondencšahā
No 1965. gada ICCF rīko arī Pasaules dāmu čempionātus korespondencšahā un tie notiek divos posmos: pusfināli, fināls.
Vēsture
Ideju izveidot nosaukumu "Pasaules čempions korespondencšahā" 1936. gadā izvirzīja Aleksandrs Aļehins un to atbalstīja Starptautiskā Korespondencšaha savienība IFSB, tomēr iespēja noorganizēt sacensības radās tikai pēc Otrā pasaules kara. 1945. gadā dibinātās Starptautiskās Korespondencšaha asociācija noorganizētie 1. Pasaules čempionāta pusfināli sākās 1947.gadā, bet fināls 1950. gadā. No Latvijas šahistiem Pasaules Koresondencšaha čempionātu finālos ir spēlējuši uz Austrāliju emigrējušais Lūcijs Endzelīns (2. čempionāts—2. vieta; 3. čempionāts—7. vieta; 5. čempionāts—8. vieta) un Jānis Vitomskis (15. čempionāts - 12.-13. vieta), bet dāmu čempionātos Ingrīda Priedīte (5. čempionāts—2. vieta; 6. čempionāts—8. vieta).
Hanima Baladžajeva
Hanima Baladžajeva (az; dzimusi ) ir Azerbaidžānas starptautiskā lielmeistare šahā (2019).
Biogrāfija
Daudzkārtējā Azerbaidžānas junioru šaha čempionātu laureāte, tajā skaitā pa divām reizēm uzvarējusi meiteņu U14 (2014, 2015) un U18 (2016, 2017) vecuma grupās. 2013. gadā uzvarējusi Eiropas skolēnu šaha čempionātā meitenēm U13 vecuma grupā. 2016. gadā uzvarējusi Eiropas jauniešu ātrā šaha čempionātā meitenēm U16 vecuma grupā.
2023. gada februārī izcīnījusi 2. vietu Azerbaidžānas sieviešu šaha čempionātā.
Pārstāvējusi Azerbaidžānas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2019. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Vills Deiviss
Viljams Artūrs "Vills" Deiviss (en; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija Lielbritānijā dzimis franču riteņbraucējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja treka riteņbraukšanas sprinta braucienā. Priekšsacīkšu kārtas braucienā viņš ieguva otro vietu, kvalificējoties nākamajai kārtai. Savukārt ceturdaļfināla braucienā viņš ieguva beidzamo, 3. vietu, un turpmāko cīņu neturpināja.
FK Vilnius (sievietes)
Sieviešu komanda tika izveidota 2020. un iekļuva augstākajā līgā. Šobrīd spēlē Lietuvas sieviešu futbola A līgas čempionātā.
Sastāvs 2022
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
1962. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss
1962. gada Eirovīzijas Dziesmu konkurss bija septītais Eirovīzijas dziesmu konkurss, kas notika 1962. gada 18. martā Luviņī villā (Villa Louvigny) Luksemburgā. Konkursā trešo reizi laurus plūca Francija ar dziedātāju Izabellu Obrē, kura izpildīja dziesmu Un premier amour franču valodā. Bija četras valstis, kas ieguva 0 punktus: Austrija, Nīderlande, Spānija un Beļģija.
Dalībvalstis un rezultāti
1962. gada Eirovīzijas Dziesmu konkursā piedalījās tikpat valstu kā pagājušajā gadā, neviena valsts neizstājās vai no jauna nepievienojās konkursam.
Norises vieta
1962. gada konkurss notika Luviņī villā Luksemburgas pilsētā. Pašlaik šajā ēkā darbojas Luksemburgas Veselības ministrija.
Merihs Demirals
Merihs Demirals (tr, dzimis ) ir turku futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Turcijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2022) Demirals pārstāv Itālijas Serie A komandu Bergamo "Atalanta".
Turcijas futbola izlasi pārstāvējis 2020. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Juventus
Karavānserāls
Karavānserāls (no fa [kārvānsarā], "karavānu pils"  — atpūtas vieta un krogs pie tirdzniecības ceļa), bija liela sabiedriskā ēka vai to komplekss galvenokārt islāma izplatības zonā pie lielceļiem, pilsētās vai laukos, kas kalpoja kā pajumte un stāvvieta ceļotājiem, parasti — tirgotāju karavānām vai svētceļniekiem. Daudzi karavānserāli atradās pie Lielā Zīda ceļa, Ahemenīdu impērijas Karaliskā ceļa no Sūzām Persijā līdz Sardiem Rietumturcijā un Indijas Lielā Riteņu ceļa no Bangladešas uz Afganistānu. Karavānserālus īpaši daudz būvēja 9.-18. gadsimtā, tomēr tādi ir zināmi jau pirms mūsu ēras. Karavānserāliem kā svešinieku kontaktu vietām savā starpā un ar vietējiem iedzīvotājiem bija ne tikai tirdznieciska, bet arī kultūras un idejisko kontaktu nozīme. Biežas karavānu kustības ceļos tos centās būvēt ik pa 30-40 kilometriem, kas līdzinājās dienas pārgājienam.
Nosaukumi
Nosaukumi "karavānserāls" un tā tjurkizētais variants "karavānsarajs" galvenokārt lietoti šo celtņu izplatības areāla austrumu rajonos — Persijā, Indijā, Aizkaukāzā. Areāla vidusdaļā — Turcijā, Sīrijā, Ēģiptē, Balkānos — biežāk lietoja vārdus "hāns" un "hans". Sākotnēji "hāns", kas persiešu valodā apzīmē māju, ticis lietots pilsētās un ciemos izvietotajām nelielajām tirgotāju apmešanās vietām, bet "karavānserāls" lielākām lauku mītnēm, un tikai ap 16. gadsimtu daļa hānu tika ievērojami nocietināti un sākās šo jēdzienu jaukšana. Magribā šādas celtnes apzīmē ar vārdu "funduks", bet šis pats vārds nozīmē arī nenocietinātu ceļmalas ēdnīcu. Magribas iekarošanas laikā karavānserāli reizēm tika iekārtoti arī arābu pierobežas fortos — ribatos un tika nosaukti atbilstoši tiem. Kairā, kur galvenais karavānserāls bija izveidojies par lielu darījumu centru, tam lietots vārds "vikala" ("aģentūra").
Ēkas uzbūve
Bija divu veidu karavānserāli: atvērti un slēgti. Slēgtie galvenokārt tika veidoti pie karavānu ceļiem, lai gan tādi nereti bija sastopami arī pilsētās. Sienas deva iespēju atvairīt laupītāju bandu uzbrukumus un izturēt īsu aplenkumu. Iekšpusē atradās dzīvojamās telpas un preču noliktavas. Obligāti tur bija staļļi nastu nesējiem dzīvniekiem. Bija vienstāvu un divstāvu karavānserāli. Divstāvu ēkās otrajā stāvā atradās dzīvojamās telpas, bet pirmajā stāvā — noliktavas un staļļi.
Intelektuālās attīstības koeficients
Intelektuālais attīstības koeficients jeb IQ ir vispārējā intelekta jeb saprātīguma koeficients, ko var noteikt ar intelektuāliem testiem. Šie testi palīdz atspoguļot cilvēka garīgo spēju līmeni, kā arī prasmi izmantot akadēmiskās zināšanas. Vidēji populācijā no IQ koeficients ir līmenī no 50% līdz 100%.
Karavānserāls
Ēkas uzbūve
Tuvo Austrumu valstu karavānserālu klasiskās iezīmes bija vairākas "standarta", salīdzinoši nelielas izolētas šūnas, kas sakārtotas vienā vai divos stāvos atkarībā no konstrukcijas lieluma, tika savienotas vienā kvadrātveida vai taisnstūrveida kompleksā ar pagalmu vidū. Katra šūna parasti sastāvēja no vienas vai divām istabām. Uz parasti bruģēto pagalmu, kurā varēja izvietoties vairāki simti nesējdzīvnieku, izgāja istabu, noliktavu un staļļu durvis, tajā bija arī liela aka vai baseins. Noliktavas telpa parasti atradās dziļumā tālāk no vārtiem, bija nosegta ar kupolu, tika apgaismota tikai caur ieejas aili vai ļoti maziem logiem. Parasti bija īpaša priekšējā istaba ar nelielu aivanu — velvētu trīssienu ieejas priekštelpu, vērsta pret pagalmu. Priekšistabā atradās karavānserāla galva un galvenās iebraukušās karavānas personas. Vienīgā ieeja bija apsargāta un pietiekami plata, lai pa to varētu iziet apkrauts kamielis, un naktī to noslēdza ar vārtiem vai ķēdēm. Mazākie karavānserāli nespēja pieņemt daudzus dzīvniekus un tie bija jāatstāj ārpusē, noglabājot iekšpusē tikai preces un pašus tirgotājus.
Pilsētas karavānserāli neatšķīrās no ceļmalas celtnēm telpas organizēšanas metodēs, taču bija atvērti un daudz mazāk atgādināja aizsardzības būves. Neatkarīgi no tā, vai ceļmalas karavānserāls bija paredzēts īslaicīgai vai ilgstošai pieturai, to arhitektūra atgādināja pilis, kas varētu kalpot kā patvērums: spēcīgi mūri bez atverēm vai ar mazām ventilācijas atverēm, masīvas torņiem līdzīgas dzegas uz sienām, labi nocietināti vārti. Nocietinātās pilsētās tas nebija principiāli, jo arī šāds karavānserāls nespēja izturēt tādas armijas triecienu, kas spējīga ieņemt pilsētu, lai gan spētu atvairīt laupītāju bandu reidus. Bezūdens apgabalos karavanserāliem parasti bija savi daļēji pazemes rezervuāri: Tuvajos Austrumos tie saucās ovdani, Vidusāzijā — sardobas.
Intelektuālās attīstības koeficients
Vēsture
Francūzis Alfreds Binē bija pirmais cilvēks, kas izteica teoriju, ka cilvēku garīgās spējas var izmērīt ar speciālu testu palīdzību. 1905. gadā viņš, kopā ar francūzi Teodoru Simonu izstrādāja pirmo IQ testu. Šis tests sastāvēja no 30 uzdevumiem un tika izstrādāts bērniem, lai novērtētu viņu garīgās spējas. Lai arī bija parādījušies pirmie IQ testi, zinātniekiem nebija un joprojām nav vienota viedokļa par to, kas ir intelekts. Tai laikā pastāvēja uzskats, ka intelekts ir tas, ko mēra intelekta testi.
Vēlāk, uzkrājot plašu materiālu par testu izpildi un veicot to rezultātu analīzi, Čārlzs Spīrmens 1927. gadā izteica apgalvojumu, ka šo dažāda rakstura testu uzdevumu risināšanai ir nepieciešama vispārīga spēja, ko noteica risināmā uzdevuma īpatnības un saturs. Šo faktoru saistīja ar smadzeņu garīgo enerģiju. Jo vairāk cilvēkam piemita šī garīgā enerģija, jo labāk viņš varēja risināt dažāda rakstura problēmsituācijas.
Karavānserāls
Aprūpēšana
Lauku karavānserāli bija dažkārt grezni uzbūvēti, bet parasti bez iedzīves, kā rezultātā ceļotājiem līdzi bija jābūt paklājiem un segām, kā arī iztikai sev un dzīvniekiem. Bieži vien bija tikai ūdens, dažkārt atvests no tālienes, par lielu naudu. Lielajās pilsētās karavānserāls bija labas mūsdienu viesnīcas vai moteļa līdzinieks ar papildu pakalpojumu sniegšanu — ēdināšanu (piemēram, tējnīcā — čaihanā), pirtīm, naudas maiņas punktiem u. tml..
Vavkaviska
Vavkaviska (be) jeb Volkoviska (ru) ir pilsēta Baltkrievijas rietumos uz dienvidiem no Grodņas.
Rakstos pirmoreiz minēta 1005. gadā. 1386. gada 11. janvārī Vavkaviskā Polijas augstmaņu delegācija satikās ar Jagaili, lai vienotos par Jagaiļa kļūšanu par Polijas karali. Līdz Polijas Trešajai dalīšanai no 1569 līdz 1795. gadam Vavkaviska bija Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā, un pilsēta bija vieta, kur notika Lietuvas sejmiki. No 1795. līdz 1915. gadam pilsēta bija Krievijas Impērijā. Pēc Pirmā pasaules kara no 1921. līdz 1939. gadam Vavkaviska bija Polijas sastāvā. Pēc Otrā pasaules kara — Baltkrievijas PSR.
Džeisons Pančons
Džeisons Pančons (dzimis ) ir Anglijas futbola treneris un bijušais futbolists, pussargs. Kopš 2023. gada Pančons ir Kipras Otrās divīzijas kluba Peyia 2014 galvenais treneris.
Igaunijas Atmodas laiks
Igaunijas Atmodas laiks (et) ir periods vēsturē, kurā igauņi sāka apzināties sevi par nāciju, kurai ir tiesības uz pašpārvaldi. Tiek uzskatīts, ka šis periods sākās 1850. gados, kad tika paplašinātas zemnieku tiesības, un beidzās ar Igaunijas Republikas neatkarības deklarāciju 1918. gadā. Šis termins dažreiz tiek lietots arī par laikposmu ap 1987. un 1988. gadu.
Priekšvēsture
Lai arī igauņu nacionālā apziņa plaši izplatījās tikai 19. gadsimtā, izglītotajā vidusšķirā jau pirms tam bija sastopama etniskā izpratne. Līdz 18. gadsimtam igauņu pašnosaukums (eestlane) līdztekus senākajam maarahvas ("zemes ļaudis") izplatījās starp igauņiem toreizējās Krievijas Impērijas guberņās Igaunijā (Estlandē) un Livonijā. Bībele igauniski tika iztulkota 1739. gadā, un igauņu valodā izdodamo grāmatu un brošūru skaits trīskāršojās no 1750. līdz 1790. gadiem. Ap 18. gadsimta beigām vairāk nekā puse pieaugušo zemnieku bija lasītspējīgi. Pirmie universitātē izglītotie ļaudis, kas sevi identificēja kā igauņus, parādījās 1820. gados, tostarp Frīdrihs Roberts Fēlmans (1798—1850), Kristiāns Jāks Petersons (1801—1822) un Frīdrihs Reinholds Kreicvalds (1803—1882). Vēl kopš 13. gadsimta sākuma iekarošanas valdošā elite līdz tam pamatā bija palikusi vāciska valodā un kultūrā. Garlībs Merķelis (1769—1850), vācbaltu baltofils, bija pirmais autors, kurš izturējās pret igauņiem kā vienlīdzīgiem ar citām tautām; viņš kļuva par iedvesmas avotu igauņu nacionālajai kustībai, kas sākotnēji — pirms 19. gadsimta vidus — bija veidota pēc vācbaltiešu kultūras vides parauga.
Attīstības periods
19. gadsimta vidū igauņi tādu līderu vadībā kā Karls Roberts Jākobsons (1841—1882), Jakobs Hurts (1839—1907) un Johans Voldemārs Jannsens (1819—1890) kļuva ambiciozāki savās politiskajās prasībās un sāka orientēties uz somiem kā veiksmīgu nacionālās kustības modeli un zināmā mērā arī uz savu dienvidu kaimiņu Jaunlatviešu nacionālo kustību. Nozīmīgs sasniegums bija nacionālā eposa “Kalevipoegs” publicēšana 1862. gadā un pirmo nacionālo dziesmu svētku organizēšana 1869. gadā. 1860. gadu beigās igauņi jau vairs nebija noskaņoti piekrist vācu kulturālajai un politiskajai hegemonijai. Toties līdz pat rusifikācijas mēģinājumiem 1880.—1890. gados viņu skatījums uz Krievijas impēriju, tāpat kā jaunlatviešiem, palika pozitīvs.
1881. gadā septiņpadsmit igauņu biedrības Karla Roberta Jākobsona iedvesmotā memorandā aicināja Krievijas imperatoru Aleksandru III ieviest Igaunijā ievēlamu vietēju pašvaldību (zemstvo) institūtu (kāds tolaik jau pastāvēja impērijas lielā daļā) ar vienādu pārstāvību igauņiem un vācbaltiešiem un igauņu etnisko apgabalu administratīvo apvienošanu. Saskaņā ar 1897. gada tautas skaitīšanu starp igauņiem bija otrs augstākais lasītprasmes līmenis Krievijas Impērijā pēc somiem Somijas lielhercogistē (96,1% no igauņu valodā runājošajiem Baltijas provinču iedzīvotājiem, kas vecāki par 10 gadiem, aptuveni vienādi abiem dzimumiem). Pilsētas ātri kļuva igauniskas, un 1897. gadā igauņi veidoja divas trešdaļas no visiem Igaunijas pilsētu iedzīvotājiem.
Politiskais periods
Reaģējot uz Krievijas Impērijas aizsākto rusifikācijas politiku 1880. gados, igauņu nacionālisms kļuva vairāk politizēts, intelektuāļi aicināja uz lielāku autonomiju. Kad 1905. gada Krievijas revolūcija plūda cauri Igaunijai, igauņi prasīja preses un pulcēšanās brīvību, vispārējas vēlēšanu tiesības un nacionālo autonomiju. Igauņu ieguvumi pēc tās sagrāves bija minimāli, taču nospriegotā stabilitāte, kas valdīja no 1906. līdz 1917. gadam, ļāva igauņiem virzīt uz priekšu nacionālā valstiskuma centienus. Pēc 1917. gada februāra demokrātiskās revolūcijas Krievijā igauņu zemes pirmo reizi tika apvienotas vienā administratīvā vienībā — Igaunijas autonomajā guberņā. Pēc lielinieku varas pārņemšanas Krievijā 1917. gada oktobra revolūcijā un vācu uzvarām pret krievu armiju, vācu armijai neatvairāmi tuvojoties Tallinai, Igaunija 1918. gada 24. februārī pasludināja sevi par neatkarīgu republiku.
Baltā Krievzeme
Baltā Krievzeme (la, be, pl) ir vēsturisks apzīmējums tagadējās Baltkrievijas teritorijas.
Vēlajos viduslaikos un agrajos jaunajos laikos ar nosaukumu "Baltā Krievzeme" apzīmēja vairākus dažādus reģionus tagadējās Baltkrievijas, Krievijas un Ukrainas teritorijā. Kopš 16. gadsimta beigām Polijas-Lietuvas kopvalstī nosaukumu Ruś Biała lietoja, lai apzīmētu mūsdienu Baltkrievijas teritoriju, jo īpaši Polockas zemi. Krievijas caristē 17. gadsimta pirmajā pusē par Balto Krievzemi dēvēja visas Polijas-Lietuvas kopvalsts austrumslāvu zemes. Baltās Krievzemes iedzīvotāju pašnosaukums arī turpmāk bija etnonīms "rusīni" vai politonīms "litvīni".
19. gadsimtā, kad Baltkrievijas teritorijas bija Krievijas Impērijas sastāvā, līdz ar krievu valodas izglītības sistēmas attīstību vietējo iedzīvotāju vidū izplatījās arī etnonīms "baltkrievi". No 19. gadsimta 90. gadiem nosaukums Белоруссия (vēlāk Беларусь) kļuva vispārpieņemts visām teritorijām, kas bija blīvi apdzīvotas ar baltkrievu tautu.
1917. gada 25.-27. martā ar mērķi izveidot pirmo reālo valsts autonomiju ar nosaukumu "Беларусь" Pirmā pasaules kara apstākļos notika Baltkrievijas nacionālo organizāciju kongress. Petrogradā tika nosūtīta baltkrievu delegācija kas izteica vēlmi panākt Baltkrievijas autonomiju Krievijas sastāvā, baltkrievu valodas un Baltkrievijas vēstures ieviešanu skolās, demokrātiskas pašvaldību vēlēšanas, kompensāciju iedzīvotājiem par kara radītajiem zaudējumiem u.c.
Knīpas un Knauķi
"Knīpas un Knauķi" ir 1971. gadā Jura Alunāna ielā 7 dibināta bērnu vokālā studija. Tās dibinātāja ir mūzikas skolotāja Irēne Veinberga.
1994—2008
1994. gada rudenī ar "Knīpām un Knauķiem" sāka strādāt dziesmu mammas Vita Siliņa (1961.g.29. decembris — 2008.g. 30. marts) un Edīte Putniņa (1967.g.26. aprīlis). Dažas iedibinātās dziesmu mācīšanas tradīcijas tika turpinātas, dažas radoši izveidojās no jauna. Apsveikuma dziesmu No Knīpu-Knauķu saimes daudz laimes, daudz laimes, lai priekā rit dienas, nav bēdas nevienas! nodevusi skolotāja Silvija Ērgle, tā stabili folklorizējusies "Knīpu un Knauķu" ģimenē.
No Vitas Siliņas "Knīpas un Knauķi" un visi bērni Latvijā saņēmuši nesaskaitāmi daudz dziesmu un muzikālu izrāžu! Vitas dziesmas bērniem apkopotas nošu krājumos Kas tie tādi dziedātāji (Musica Baltica) un Knīpiņas un Knauķīši (Pētergailis). Arī Vitas dēls Jānis Ķirsis kļuvis par vokālās studijas komponistu. Šajā laikā "Knīpas un Knauķi" uzstājušies uz Dailes teātra un Nacionālā teātra skatuvēm, un apdzīvojusi Rīgas Bērnu un jauniešu muzikālā teātri RīBēJa MuTe skatuvi sešu sezonu garumā. Knīpām un Knauķiem bija tā laime piedzīvot daudzas siltas draudzības ar komponistiem, viņu vidū Jānis Lūsēns, Juris Kulakovs, Niks Matvejevs, dzejnieks Normunds Beļskis, režisore Dace Micāne-Zālīte, māksliniece Kristīne Jurjāne un daudzas citas radošās personības. "Knīpas un Knauķi" šajā laikā ieguva arī mīlošas skolotājas: Radošās drāmas krustmātes — Dace Micāne-Zālīte un Ginta Rukmane, Nošu zinību krustmāte Nora Priedīte un citas dziedāšanas krustmātes — Annija Putniņa, Valda Tračuma. Knīpu un Knauķu sirsnīgās dziesmas skanējušas Rīgā, Liepājā, Ventspilī, Talsos, Cēsīs, Lietuvā, Somijā, Ungārijā un Vācijā.
2008—2021
2008. gada pavasarī "Knīpām un Knauķiem" bija pienācis lielu pārmaiņu laiks, no septembra ar Edīti Putniņu kopā studiju sāka vadīt mūzikas skolotājas Jonita Štoma un Sanita Sējāne. Nākamais — trīs mammu laiks “Knīpās un Knauķos” turpināja iesākto un atklāja arvien daudzas jaunas un nebijušas iespējas, ir tapušas muzikālas sadarbības un par Knīpu un Knauķu domubiedriem kļuvuši komponisti Andris Sējāns, Jānis Ķirsis, Atvars Sirmais, Renārs Kaupers, Ēriks Ešenvalds, Andris Kontauts. 2021. gada programmā Emociju pētnieki Inga Cipe dzejoļus komponēja Andris Sējāns, Līga Celma-Kursiete, Ģirts Bišs, Laura Jēkabsone, Jānis Šipkēvics, Jānis Ķirsis, Anita Rezevska, Jonita Štoma, Edīte Putniņa, Andris Kontauts, Ēriks Ešenvalds, Sanita Sējāne.
Rūpēs par "Knīpu un Knauķu" ģimeni iesaistījušās gan nošu zinību krustmāte Signe Belicka, gan radošās drāmas krustmātes Ginta Rukmane un Laila Kirmuška, gan deju krustmātes Lilija Lipora un Sanita Sējāne, gan solo dziedāšanas krustmātes Annija Putniņa, Inese Romancāne, Ilze Latkovska, Ance Purmale, Laura Štoma, Margarita Dudčaka. "Knīpas un Knauķi" šajā periodā ar dziesmām un koncertuzvedumiem Kāpiet tik iekšā, Knīpas un Knauķi būs priekšā, Mūsu mammai un tētim, Ģimenes albums, Dziedu vakaros un rītos, Vilkam tāda dvēselīt’ ciemojušies Rīgā, Liepājā, Ventspilī, Cēsīs, Valmierā, Ropažos, Jaunolainē, Dikļos, Rēzeknē, Līvānos, Aizkrauklē, Kuldīgā, Jelgavā, Krustpilī, Vīnē, Perpiņanā, Pekinā, Briselē, Tilburgā, Minsterē!
Čakši (Nautrēnu pagasts)
Čakši ir ciems Nautrēnu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 261 km attālumā no Rīgas.
Pauls Hopfs
Pauls Hopfs ( — ) bija Rīgas pilsētas priekšnieks laikā no 1917. līdz 1918. gadam.
2. Latviešu SS-robežapsardzības pulks
2. Latviešu SS-robežapsardzības pulks bija militāra latviešu vienība Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā. Kaujas gaitas beidza ar pārformēšanu 106. ieroču grenadieru pulkā 1944. gada oktobra vidū.
Izveidošana
Saskaņā ar SS ģenerāļa Jekelna 1944. gada janvāra pavēli 2. robežapsardzības pulku 1944. gada februārī Rīgā sāka formēt pulkvežleitnants Rūdolfs Ciemiņš. 10. martā no 1906.-1914. gadā dzimušajiem jauniesauktajiem bija saformēti 4 bataljoni, kopskaitā pulkā ietilpa 46 virsnieki, 39 virsniekvietnieki, 258 instruktori, 2477 kareivji un 3 ārsti. Pulka struktūra un vadība bija šāda:
1944. gada marta beigās pulks 15. divīzijas papildināšanai nosūtīja 2000 kareivjus bez latviešu virsniekiem un instruktoriem, tie palika Rīgā jauna personālsastāva izveidei. Vācu virsnieku pavadībā sūtot pulka vīrus uz fronti radās konfliktsituācijas, latviešu vīri, kas bija mobilizēti robežas apsardzībai, nevēlējās pāriet Latvijas robežu; daudzi dezertēja.
Aprīlī un maijā izformēja pulka IV bataljonu un no jauna saformēja prettanku lielgabalu rotu virsleitnanta Pīmaņa vadībā un sapieru bataljonu kapteiņa Grosberga vadībā, vēlāk no 5. robežapsardzības pulka vīriem saformēja arī otru sapieru bataljonu. 18. maijā pulka komandieri pulkvežleitnantu Ciemiņu atvaļināja un vadību pārņēma pulkvežleitnants Jansons.
Dienesta gaitas
1944. gada augustā pulks atgriezās Rīgā, kur tika pakļauts 16. armijas vadībai, iekļauts Krukenberga kaujas grupā un pārformēts trīs bataljonu sastāvā, pa trīs rotām katrā, tajā iekļaujot arī 6. robežapsardzības pulka kaujasspējīgos vīrus. 15./16. septembra naktī, ienaidnieka spēkiem virzoties uz Bausku, pulku steidzami nosūtīja no Rīgas uz Iecavas rajonu un nekavējoties ievadīja aizstāvēšanās kaujās, šeit pulka vīri izcēlās ar varonību un cīņassparu - tika iznīcināti 20 ienaidnieka tanki, tostarp viens pulka kareivis ar magnētiskajām mīnām iznīcinājis piecus, pulkam zaudējot 200 kritušus un ievainotus.
1944. gada oktobrī pulku pārcēla uz Džūkstes apkaimi, kur tas piedalījās 1. Kurzemes lielkaujā. Novērtējot pulka vīru varonību un kaujasspējas oktobra vidū, pretēji lielākajai daļai robežapsardzības pulku, kas tika izformēti un sadalīti pa citām vienībām, 2. pulku, pievienojot vīrus no 5. pulka, pārformēja par 106. ieroču grenadieru pulku. Neliela daļa kaujai nederīgo vīru tika iekļauti Kapteiņa Kļaviņa būvbataljonā.
Banka Baltija
"Banka Baltija" bija banka Latvijā (1993—1995), tiesa atzina banku par maksātnespējīgu. Saistības ar noguldījumu turētājiem un kreditoriem netika dzēstas. "Banka Baltija" lietā tika uzsākta krimināllieta, tiesas procesu vadīja prokurors Jānis Skrastiņš. 2007. gadā Latvijas Augstākā tiesa piesprieda bijušajiem "Banka Baltija" padomes priekšsēdētājam Aleksandram Laventam un bankas prezidentam Tālim Freimanim cietumsodu.