cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tērauds
Tērauds kuģu būvniecībā
Kuģu būvē tēraudu pielieto dažādu lējumu, kalumu, lokšņu un velmējumu (leņķveida, apaļdzelzs, švelleri, planšira u.c.) veidos. Tērauda loksnes lieto kuģa apšuves, klāja seguma, starpsienu u.c. izgatavošanai. Parasti lieto loksnes biezumā 6—30 mm, platumā 1,5—2,0m, garumā 6—8m.
Izšķir trīs kuģa saistu svarīguma grupas: III grupa — vissvarīgākā saistu grupa, II grupa — vidējā saistu svarīguma grupa, I grupa — mazāk svarīgie saisti.
Ja kuģa garums L<100m, lietderīgi izmantot parasto oglekļa tēraudu (BCm3).
Ja 100≤L<160m, var izmantot kā parasto oglekļa tēraudu, tā arī paaugstinātās stiprības tēraudu.
Ja 160m≤L<240m — paaugstinātas stiprības tēraudu ar (09Г2).
Ja L ≥240m — paaugstinātās stiprības tēraudu (10XCHD).
Tēraudu termiskās apstrādes tehnoloģija
Atkarībā no karsēšanas t° un atdzesēšanas apstākļiem tiek izdalīti šādi termiskās apstrādes veidi: atkvēlināšana, normalizācija, rūdīšana un atlaidināšana. Tiem ir dažāds uzdevums un tie atšķiras ar karsēšanas t°, izturēšanas ilgumu un atdzesēšanas ātrumu. Šis apstrādes veids nosaka sagatavju mehāniskās īpašības.
Tēraudu atkvēlināšana
Pilnās atkvēlināšanas gadījumā tērauds tiek sakarsēts līdz 800-950 °C, iztur tajā pašā temperatūrā 1/4 no uzkarsēšanas ilguma un lēni atdzesē kopā ar krāsni līdz 600-400 °C. Oglekļa tēraudus atdzesē ar ātrumu 100-150 °C/h, leģētos - ar ātrumu 30-50 °C/h. Rezultātā tērauds iegūst sīkgraudainu struktūru, atbrīvojas no iekšējām spriedzēm, kļūst mīksts un valkans.
Nepilnās atkvēlināšanas gadījumā tēraudu sakarsē līdz 750-950 °C, bet pēc tam lēni atdzesē. Instrumentālajiem tēraudiem nepilnā atkvēlināšana ir vienīgais atkvēlināšanas veids. Tas veicina iekšējo spriedžu noņemšanu un uzlabo apstrādi ar griešanu.
Homogenizācija (difūzijas atkvēlināšana) tiek pielietota lietņiem un lieliem atlējumiem ar mērķi izlīdzināt (difūzijas ceļā) tērauda ķīmisko sastāvu. Tērauds tiek uzkarsēts līdz 1000-1100 °C, izturēts šajā temperatūrā 10-15 stundas un pēc tam lēni atdzesēts līdz 600-550 °C. Homogenizācijai pakļautam tēraudam piemīt labākas mehāniskās īpašības; īpaši palielinās trieciena viskozitāte.
Zema atkvēlināšana tiek veikta tajos gadījumos, kas liešanas vai citas apstrādes rezultātā tērauda struktūra ir apmierinoša un nav vajadzības to izmainīt, nepieciešams tikai noņemt radušās iekšējās spriedzes. Šajā gadījumā tēraudu sakarsē līdz apmēram 650 °C temperatūrai, iztur tajā un atdzesē, parasti gaisā. Zema atkvēlināšana tēraudam piešķir lielāku plastiskumu statisku un, galvenais, dinamisku slodžu apstākļos.
Tērauda normalizācija
Par normalizāciju sauc termiskās apstrādes operāciju, kurā tēraudu sakarsē virs līnijas GSE, iztur šajā t° un tālāk atdzesē gaisā. Normalizācija no atkvēlināšanas galvenokārt atšķiras ar dzesēšanas apstākļiem — dzesēšana gaisā notiek ar lielāku ātrumu.
Tērauda rūdīšana
Par rūdīšanu sauc termiskās apstrādes operāciju, kurā tēraudu sakarsē virs līnijas GSK, iztur šajā t° un strauji atdzesē ar ātrumu, kas nav mazāks par dotā materiāla kritisko rūdīšanas ātrumu. Uzdevums. Iegūt tēraudu ar lielu cietību, stiprību, nodilumizturību. Rūdīšanas kvalitāte atkarīga no karsēšanas ātruma un t°, izturēšanas ilguma un atdzesēšanas ātruma.
Tērauda atlaidināšana
Par atlaidināšanu sauc termiskās apstrādes operāciju, kurā rūdītus tēraudus sakarsē zem līnijas PSK, iztur šajā t° un dzesē ar noteiktu ātrumu. Atlaidināšana ir termiskās apstrādes noslēdzošā operācija, kuras rezultātā tēraudi iegūst vajadzīgās mehāniskās īpašības un atbrīvojas no iekšējiem spriegumiem. Tēraudu īpašības galvenokārt nosaka atlaidināšanas t°. Atkarībā no tā izšķir 3 atlaidināšanas veidus: zemā atlaidināšana līdz (250 °C t°); vidējā atlaidināšana(350 līdz 500 °C t°); augstā atlaidināšana(600 līdz 650 °C t°).
Vecināšana
Pēc zemās atlaidināšanas daļa iekšējo spriegumu paliek materiālā. Laika gaitā tie pamazām izzūd, radot nelielas detaļu formas un izmēru izmaiņas. Iekšējo spriegumu izzušana istabas t° ir ilgstoša (vairākas diennaktis) un to sauc par dabisko vecināšanu. Lai detaļu izmēri ar laiku nemainītos, tie tiek pakļauti mākslīgajai vecināšanai. Tā būtība ir šāda: detaļas tiek sakarsēta līdz 100 — 150 °C t° un izturētas 18 — 35 stundas. Šādā to visi procesi notiek straujāk — izzūd iekšējie spriegumi un izmēri stabilizējas.
Ķīmiski termiskā apstrāde
Par ķīmiski termisko apstrādi sauc virskārtas piesātināšanu ar kādu elementu, kā rezultātā mainās tērauda ķīmiskais sastāvs un struktūra. Veicot šo apstrādi, metāls tiek sakarsēts līdz noteiktai t° vidē, kas izdala piesātināmo elementu, izturēts un atdzesēts. Ķīmiski termiskā apstrāde sastāv no trim vienlaicīgiem procesiem. 1.Veidojas aktīvi ķīmiskā elementa atomi. 2.Izstrādājuma virsma piesaista aktīvos atomus (absorbcija). 3.Piesaistītie atomi no virskārtas pārvietojas tā iekšienē (difūzija). Visizplatītākie ķīmiski termiskās apstrādes veidiem ir cementēšana, nitridēšana, cianēšana un difūzijas metalizācija.
Cementēšana
Par cementēšanu sauc procesu, kurā mazoglekļa (C = 0.15....0.25%) tērauda detaļu virskārta tiek piesātināta ar oglekli, lai pēc rūdīšanas un atlaidināšanas zemās t° detaļām būtu cieta un nodilumizturīga virsma, bet stigra vidusdaļa. Cementēšana notiek, karsējot tērauda detaļas 900 °C t° oglekli saturošā vidē.
Nitridēšana
Par nitridēšanu sauc tērauda detaļu virskārtas piesātināšanu ar slāpekli. Procesu veic hermētiski slēgtās kamerās, detaļas karsējot (500— 750 °C t°) gāzveida amonjaka (NH3) atmosfērā. Nitridēšanas procesā amonjaks sadalās slāpeklī un ūdeņradī. Aktīvie slāpekļa atomi iespiežas dzelzs virskārtā un veido ķīmiskus savienojumus — nitrīdus. Nitridēšanai parasti pakļauj leģētos tēraudus, jo oglekļa tēraudiem virsmas cietības pieaugums ir liels. Tā kā nitridēšana pati rada lielu cietību, detaļas vidusdaļas nostiprināšanai rūdīšanu un atlaidināšanu veic pirms nitridēšanas.
Cianēšana
Par cianēšanu sauc tērauda detaļu virskārtas vienlaicīgu piesātināšanu ar oglekli un slāpekli. Cianētais slānis salīdzinājumā ar cementīta slāni ir ar lielāku cietību, nodilumizturību un izturības robežu.
Difūzijas metalizācija
Par difūzijas metalizāciju sauc tērauda detaļu virskārtas piesātināšanu ar alumīniju (alitēšana), hromu (hromēšana), silīciju (silicēšana), boru (borēšanu) un citiem metāliskiem elementiem. Difūzijas metalizācija tiek izdarīta, karsējot detaļas cietā vai gāzveida vidē, kas satur elementus, ar kuriem grib piesātināt tērauda virskārtu. Alitēšanu lieto detaļām, kas strādā pie augstām t°. Alitēšanas rezultātā uz izstrādājumu virsmas izveidojas blīva alumīnija oksīda Al2O3 kārtiņa, kas pat augstā t° aizsargā metālu no koroziju. Hromēšanu lieto, lai palielinātu korozijas izturību un pretošanās spēju skābju iedarbībai. Hromēta tērauda virskārta sastāv no hroma karbīdiem. Karbīda kārtiņa ir ļoti cieta — HV 1200 — 1300 ar nelielu biezumu — 0,15 — 0,2 mm. Silicēšanu veic lai panāktu lielu nodilumizturību pret skābēm. Borēšanu veic ar elektrolīzi, izkausētā borakā.
Apstrāde ar aukstumu
Šai apstrādei pakļauj detaļas, kas satur ne mazāk kā 0,6% oglekļa. Parasti šo metodi pielieto detaļām no tērauda P18, lai paaugstinātu tērauda karstumizturību un cietību. Veic tūlīt pēc rūdīto detaļu atdzišanas līdz istabas t°. Tās iegremdē vidē, kuras t° ir zem 0 °C. Līdz negatīvām t° atdzesē cietās ogļskābes maisījumā (sausais ledus ar spirtu) līdz -78 °C
Pjerluidži Martīni
Pjerluidži Martīni (it; dzimis Lugo, Itālijā) ir Itālijas sacīkšu braucējs, bijušais Formula 1 pilots, kā arī 1999. gada Lemānas sacīkšu uzvarētājs (kopā ar Janiku Dalmā un Joahimu Vinkelhoku).
Martīni piedalījās 124 sacīkstēs, debitējot. gada, kurā viņš aizvietoja Toleman komandas pilotu Airtonu Sennu. . gadā viņš debitēja Minardi, komandā, kurā viņš sasniedza gan savus, gan komandas labākos rezultātus. Pirmā sezona bija neveiksmīga un Martīni no F1 "skatuves" nācās nokāpt uz diviem gadiem. . gada viņš atgriezās F1, tajā pašā Minardi komandā, kurā palika līdz. gadam, ieskaitot. Šajā laika posmā itālis vairākkārt ieguva punktus un bija tuvu pjedestālam. Viņš pirmo reizi komandas vēsturē izcīnīja punktus, vienīgo reizi startēja no pirmās starta rindas, kā arī bija vadībā vienā sacīkstē. Viņam pieder dalīts rekords par labāko vietu komandas vēsturē - ceturtā. . gadā Martīni brauca Scuderia Italia, bet. gada atgriezās Minardi uz trim gadiem, kuru laikā dažkārt bija labāko sešiniekā. Viņš ir piedalījies prestižajā Grand Prix Masters sacīkšu sērijā, kurā startēja F1 ekspiloti, kuri ir vecāki par 45 gadiem.
Nokia 6131
Šis bija pirmais tālrunis ar tuva darbības lauka sakaru atbalstu, ļaujot pārraidīt datus starp divām ierīcēm, kas atrodas 10 cm attālumā. Modelis bija apgādāts ar Nokia jauno radiosakaru darbības mikroshēmu Base Band 5. Tajā iestrādāts jauns drošības mehānisms, kas novērš manipulācijas ar aparātprogrammatūru un sistēmas konfigurāciju.
Telefons izveidots atlokāmā formā ar ārējo un iekšējo displeju. Apgādāts ar 1,3 megapikseļu kameru.
Versijas
Ziemeļamerikas tirgum izlaista versija Nokia 6126 (paredzēta operatoriem AT&T un Fido Solutions).
Uz 6131 bāzes izveidota modifikācija Nokia 6133. Tai bija sudraba krāsas tastatūra (pretstatā melnajai), FM radiouztvērējs, nedaudz savādāks kameras objektīva un ārējā ekrāna izvietojums. Parfedzēts operatoram T-Mobile.
Dainis Kārkluvalks
Biogrāfija
Dzimis Valdemārpilī. Māte Hilda-Berta Kārkluvalka (dz. Egendorfa) un tēvs Vilis Kārkluvalks bija jauna strādnieku ģimene, kuri nesen kā atgriezušies no izsūtījuma Sibīrijā. Hilda Kārkluvalka pirmskara gados bija Valdemārpils fotogrāfe (mācījusies pie Latvijas fotogrāfijas pamatlicēja Mārtiņa Buclera). Skolas gados Dainis eksperimentē ar mātes veco plašu kameru. Vēlāk vecāki uzdāvina kameru, ar kuru tiek fotografēti skolas notikumi, ainavas, ģimene un draugi. Pēc skolas beigšanas 1975. gadā dažus mēnešus strādā par bibliotekāru Valdemārpils bibliotēkā. Drīz tajā pašā gadā tiek uzaicināts strādāt par fotoreportieri laikrakstā "Padomju Karogs" (tagad "Talsu Vēstis"), kur strādā līdz šai dienai.
1979. gadā beidz Rīgas kultūras darbinieku tehnikumu foto-kino studijas vadītāja specialitātē.
Regulāri piedalās dažādos fotokonkursos līdz 1984. gadā fotgrāfija "Zaļais paklājs" Vissavienības izstādē Maskavā iegūst laureāta diplomu. Tas ir stimuls uzsākt aktīvu izstāžu darbību. Piedalījies neskaitāmās grupu izstādēs Latvijā un Eiropā, taču personālizstādes veido tikai kopš 1996. gada.
Ir sieva Ilze Kārkluvalka, divi dēli Andris un Klāvs.
Organizācijas, kur darbojas
Talsu mākslinieku grupas "Krūmisti" biedrs.
Talsu Fotokluba biedrs.
no 1996. līdz 2007. gadam Latvijas Profesionālo fotogrāfu apvienības biedrs.
Kriptonauda
Kriptonauda jeb kriptovalūta ir maiņas līdzeklis, kas izmanto kriptogrāfiju, lai aizsargātu darījumus un kontrolētu jaunu vienību emisiju. Tās pieder pie alternatīvām valūtām un ciparnaudas. Pirmā kriptovalūta bija Bitcoin, kas tika radīta 2009. gadā. Kopš tā laika ir radītas arī daudzas citas kriptovalūtas. Tipiska kriptovalūtu īpašība ir decentralizēta kontrole, kas to atšķir no centralizētām elektroniskās naudas sistēmām, kā, piemēram, PayPal. Vēl viena īpašība ir darījumu pierakstīšana publiskā žurnālā (blokķēdē).
Populārākās kriptovalūtas
Kriptovalūtu kopējā tirgus kapitalizācija 2021. gada septembrī pārsniedza 2 triljonus ASV dolāru.
Nokia 6280
Nokia 6280 bija Somijas uzņēmuma Nokia mobilais telefons. Izlaists 2005. gadā. Tas darbojās GSM 900, 1800 un 1900 tīklā.
2006. gadā izlaista uzlabota versija Nokia 6288.
Antarktika
Antarktika ir Zemes polārais reģions, kas aptver Dienvidpolu, pretēji Arktikai, kas aptver Ziemeļpolu. Antarktika sastāv no Antarktīdas un šelfa ledājiem, ūdeņiem un salām, kas atrodas Dienvidu okeānā, uz dienvidiem no Antarktiskās konverģences. Šis reģions pārklāj 20% no Dienvidu puslodes, un Antarktīdas kontinents sastāda 5,5% (14 miljonus km2) no Dienvidu puslodes.
Universālais koordinētais laiks
Universālais koordinētais laiks, biežāk pazīstams kā UTC ir starptautisks, ļoti precīzs un stabils laika noteikšanas standarts, ko izstrādājusi ASV jūras observatorija. UTC ir plašāk zināms kā abreviatūra GMT (en).
Raivis Belohvoščiks
Raivis Belohvoščiks (dzimis ) ir latviešu riteņbraucējs, desmitkārtējs Latvijas čempions individuālajā braucienā.
Belohvoščiks trīs reizes (1999., 2001. un 2002. gadā) piedalījies Tour de France daudzdienu velobraucienā, 2001. gadā finišējot 110. vietā. Divas reizes startējis arī Giro d'Italia tūrē. 1999. gada Pasaules čempionātā Trevizo ieņēma ceturto vietu individuālajā braucienā.
Savu karjeru viņš sāka 1997. gadā Cédico-Ville de Charleroi komandā, 1998. gadā viņš brauca Mapei-Bricobi komandā, bet pēc tam četrus gadus brauca Lampre-Daikin komandā. 2006. gada oktobrī viņš parakstīja 2 gadu līgumu ar Saunier Duval. Viņš piedalījies 2000. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, individuālajā braucienā izcīnot 15. vietu, bet grupas braucienā nefinišējot. Arī 2008. gada olimpiskajās spēlēs Belohvoščiks startēja grupas braucienā, bet nefinišēja. Tagad trenē bērnus un jauniešus Rīgas Riteņbraukšanas Skolā.
Pēc karjeras beigām strādājis Rīgā par bērnu un jauniešu riteņbraukšanas treneri. Trenējis Latvijas riteņbraucēju Liju Laizāni.
Sasniegumi lielajās tūrēs
Piezīme: IZST — izstājās
Oktavs Mirbo
Oktavs Mirbo (fr, dzimis Trevjērā (Trévières), Kalvadosas departamentā, miris  Parīzē) bija franču rakstnieks, prozaiķis, dramaturgs un politiskais aktīvists.
Kopumā Oktavs Mirbo ir sarakstījis apmēram 10 romānus (Le Jardin des supplices, Le Journal d'une femme de chambre), 150 īsos stāstus (Contes cruels), deviņu lugas; Mirbo uzskatāms par vienu no izcilākajiem absurda drāmas autoriem (Farces et moralités).
Nokia 6680
Nokia 6680 bija Somijas uzņēmuma Nokia viedtālrunis. Izlaists 2005. gadā. Tas darbojās GSM 900, 1800 un 1900 tīklā.
Nokia 6680 priekštecis bija Nokia 6630. Glavenās izmaiņas: jauns "aktīvās gatavības" režīms, videozvena "seja pret seju" iespēja, kameras zibspuldze, labāks ekrāns uz uzlabots izskats. Izstrādes laikā modeļa koda nosaukums bija Milla.
2006. gadā izlaistas 6680 vienkāršotas versijas Nokia 6681 un Nokia 6682. Tiem nebija tīkla WCDMA atbalsta un bija bez priekšējās kameras, toties krāsas bija spilgtākas. 6681 bija paredzēts Eiropas tirgum, bet 6682 — Ziemeļamerikai.
Andreass Knopke
Andreass Knopke, citviet arī Knopkens, mūsdienu transkripcijā Knepkens (, arī Knopke, Knopius; dzimis ap 1468. gadu, miris 1539. gada 18. februārī), bija viens no reformācijas kustības aizsācējiem Rīgā, Livonijā.
Dzīvesgājums
Dzimis netālu no Kistrīnas (Brandenburgā, tagad Polijā) muižnieka ģimenē. No 1492. gada viņš bija draudzes mācītājs Melnē (Gross-Möllen) un Štrecā, kā arī mācītāja vietnieks (vicarius) Bublicā Kamminas bīskapijā Pomerānijā. Studēja Ingolštates universitātē, 1512. gadā imatrikulējās Frankfurtes Universitātē. No 1514. līdz 1517. gadam viņš strādāja par rakstvedi Belbukas premonstriešu klosterī Treptovā un par skolotāju Treptovas pilsētas skolā, kurā valdīja humānistu idejas.
1517. gada rudenī Andreass Knopke pārcēlās uz Rīgu, kur viņa brālis Jēkabs Knopke bija Rīgas domkapitula loceklis un Svētā Pētera baznīcas draudzes mācītāju (plebanus). Andreass kļuva par Sv. Pētera baznīcas kapelānu. 1517. gada 26. oktobrī viņu kopā ar viņa brāli Jēkabu uzņēma Rīgas nevācu Sālsnesēju brālībā un Andreass kļuva par tās rakstvedi un vikāriju pie viņu altāra Sv. Pētera baznīcā, par ko viņš saņēma arī atalgojumu (12 Rīgas markas). Tajā laikā Knopke atradās stiprā humānistu garīgajā ietekmē. Viņš sarakstījās ar Roterdamas Erasmu. Knopke ir rakstījis Erasmam vismaz trīs reizes, bet domājams, ka atbildi saņēmis tikai uz savu pēdējo vēstuli. Viena Erasma atbildes vēstule, kas datēta ar 1520. gada 31. decembri, ir saglabājusies.
No 1519. līdz 1521. gadam Knopke atkal strādāja Treptovas pilsētas skolā par skolotāju un pievērsās reformācijas idejām. Pēc Treptovā notikušajiem svētbilžu grautiņiem 1521. gada jūnijā Knopke, lai glābtos no pret reformatoriem vērstajām vajāšanām, atgriezās Rīgā. Atgriežoties Rīgā, Knopke saņēma Filipa Melahtona ieteikuma vēstuli. Rīgā viņš atsāka pildīt agrāko amatu. Līdz 1524. gadam viņš bija arī viens no sešiem Melngalvju brālības mesu priesteriem pie šīs brālības altāra Sv. Pētera baznīcā. Savos sprediķos Knopke sludināja Vitenbergas reformatoru evaņģēlisko mācību. Pamatodamies uz Melahtona Loci communes (1521) un Annotationes (1522), viņš sacerēja teoloģiskus komentārus par apustuļa Pāvila vēstuli romiešiem - In epistolam ad Rhomanos Andreae Knopken Consterinensis interpretatio, Rigae apud Livones praelecta, ubi is pastorem agit ecclesiae, kas ar Bugenshāgena 1524. gada 7. februāra priekšvārdu iznāca Vitenbergā un piedzīvoja četrus izdevumus, no kuriem viens klajā nācis arī Strasbūrā. Minētais darbs bija agrīns evaņģēliskās mācības izklāsts ne tikai Rīgas un Livonijas, bet arī visas Eiropas mērogā.
Knopke savas idejas izklāstīja 24 tēzēs disputam ar franciskāņu mūkiem, kas notika 1522. gada 12. jūnijā Rīgas Sv. Pētera baznīcā. Disputā ieradušies Rīgas rātes locekļi un vasaļi pieslējās jaunajai mācībai un Knopke ieguva atbalstītājus rātē (tādus kā birģermeisters Gotke Dirkops, sekretārs Johans Lomillers, rātskungi Antons Muters, Heinrihs Ulenbroks un Pauls Dreilings). Par reformācijas gaitu J. Lomillers savās 1522. gada 20. augusta un 10. oktobra vēstulēs ziņoja Mārtiņam Luteram, pieminot, ka Rīgai esot sevišķi labs jaunās ticības mācītājs Andreass Knopke. 1522. gada 23. oktobrī Rīgas rāte ar ģilžu pārstāvju atbalstu Knopki iecēla par Pētera baznīcas arhidiakonu (šādu amata nosaukumu turpmāk vairs nelietoja). Šis lēmums bija revolucionārs, jo līdz tam iecelt Sv.Pētera baznīcas mācītāju bija tiesības tikai domkapitulam. 23. oktobris tiek uzskatīts par reformācijas sākumu Rīgā un visā Livonijā. Līdz ar Silvestru Tegetmejeru, kuru rāte iecēla par sv. Jēkaba baznīcas mācītāju, Knopke dalīja Rīgas pilsētas galvenā evaņģelizētāja godu. Knopke bija vairāk humānistiski un konservatīvi noskaņots, savukārt Tegetmejers bija radikālāks. Tas radīja starp abiem minētajiem domstarpības. 1532. gada 13.decembrī Rīgas rāte ar atsevišķu aktu noteica Knopkes amata pienākumus, kā arī nokārtoja viņa attiecības ar Tegetmejeru un citiem pilsētas mācītājiem.
Knopke kopā ar Kēnigsbergas reformatoru Dr.Johanu Brīsmanu, kuru 1527. gadā pēc arhibīskapa Lindes nāves Rīgas pilsēta bija uzaicinājusi par Doma baznīcas sprediķotāju, izstrādāja “īsu dievkalpojuma kārtību” (Kirchenordnung), kas 1533. gadā Rīgā tika iespiesta un vēlāk tika oficiāli pieņemta Rīgā, Tallinā un Tērbatā.
Knopke ir autors arī vairākām viduslejasvācu valodā sacerētām baznīcas dziesmām.
Knopke mira Rīgā 1539. gada 18. februārī un 20. februārī viņu apbedīja Rīgas Sv.Pētera baznīcā, kur arī atrodas viņa kapa plāksne.
Savā 1529. gada 31. jūlija vēstulē Luters ir novērtējis Knopki kā “veco cīņu biedru (Commilitio) un uzticīgo Kristus kalpu”.
Viktors Hasmanis
Viktors Hasmanis (* 1892. gada 18. janvārī, † 1984. gada 22. decembrī) bija Latvijas armijas pulkvežleitnants, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.
Dzīvesgājums
Tulīt pēc Pirmais pasaules kara sākuma 1914. gada jūlijā mobilizēts Krievijas Impērijas armijā un ieskaitīts 350. Vidzemes kājnieku družīnā. 1915. gadā beidza Gatčinas praporščiku skolu, dienēja Rezerves latviešu strēlnieku bataljonā. Pēc Ziemeļu frontes karaskolas beigšanas 1917. gada jūnijā pārcelts uz 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku pulku, bet septembrī - uz 1. Latviešu strēlnieku brigādes štābu, kur dienēja kā sevišķu uzdevumu virsnieks. 1917. gada oktobrī paaugstināts par podporučiku. 1918. gada janvārī ieskaitīts Daugavpils kara apriņķa rezervē, bet nedaudz vēlāk 94. sanitārajā transportā. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada februārī atvaļināts, dzīvoja Valkā, bet pēc tam atgriezās vecāku mājās Lugažu pagastā.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā brīvprātīgi iestājās Latvijas armijā un ieskaitīts Ziemeļlatvijas brigādes 1. Valmieras pulkā (daļas sarakstos no 18. februāra). Vēlāk bija Austrumu frontes rezerves bataljona komandieris, 4. Siguldas (6. Rīgas) kājnieku pulka bataljona komandieris. 1919. gada oktobrī paaugstināts par kapteini. Piedalījās cīņās pret Bermontu. No 1919. gada novembra dienēja Instruktoru bataljonā.
1920. gada janvārī iecelts par kara atašeju Igaunijā un Somijā, bet no 1923. gadā kara atašejs Vācijā. 1925. gadā iecelts par 8. Daugavpils kājnieku pulka bataljona komandiera vietas izpildītāju, vēlāk bijis pulka saimniecības priekšnieks. 1926. gadā beidzis virsnieku kursus. 1927. gadā paaugstināts par pulkvežleitnantu. 1929. gadā beidzis bataljonu komandieru kursus. No 1932. gada bataljona komandieris 5. Cēsu kājnieku pulkā, vēlāk bataljona komandieris un štāba priekšnieks 2. Ventspils kājnieku pulkā, no 1939. gada 1. novembra Liepājā izvietotā 1. Liepājas kājnieku pulka 1. bataljona komandieris.
Latvijas okupācijas laikā Viktors Hasmanis kā Lejas-Kurzemes rajona garnizona priekšnieka amata pagaidu izpildītājs 1940. gadā no 19. līdz 20. jūnijam mēģināja novērst PSRS karaspēka organizētās nekārtības Liepājā. Sakarā ar viņa patstāvīgo rīcību tā 1940. gada 4. jūlijā viņš atvaļināts no armijas, par atvaļināšanas iemeslu uzdodot Hasmaņa veselības stāvokli.
1941. gada 14. jūnijā Hasmaņa ģimeni izsūtīja uz PSRS, bet viņam pašam izdevās no deportācijas izvairīties. Vācu okupācijas laikā dzīvoja Gramzdas pagastā. 1944. gadā iecelts par 15. Liepājas aizsargu pulka komandieri.
1945. gada 20. maijā apcietināts. 1946. gadā ar LPSR kara tribunāla lēmumu notiesāts, piespriežot 20 gadus ieslodzījumā, ko izcietis Intas soda nometnē Komi APSR. No ieslodzījuma atbrīvots 1956. gadā, dzīvojis Novoselovā, Krasnojarskas apgabalā. 1963. gadā atgriezās Latvijā, dzīvoja Iecavā.
Miris 1984. gada 22. decembrī, apbedīts Iecavas pagasta Sila kapos.
Azerbaidžānas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopotas visas Azerbaidžānas pilsētas (azerbaidžāņu valodā:şəhər). Azerbaidžānā ir 79 apdzīvotas vietas ar pilsētas statusu.
Burinieks
Burinieks jeb buru kuģis ir kuģis, kurš pārvietojas ar vēja palīdzību.
Okeāna "pārgājieni" ar buru kuģi var aizņemt vairākus mēnešus. Plaši izplatītas briesmas ir nokļūt bezvējā vai tikt aizpūstam no kursa stipras vētras dēļ. Spēcīga vētra var iznīcināt kuģi un visu komandu uz tā. Buru kuģi var nest tikai noteiktu daudzumu apgādes savās tilpnēs, tāpēc tiem gari reisi jāplāno uzmanīgi, paredzot daudzas apstāšanās, lai uzņemtu provīziju un dienās pirms saldūdens iegūšanas iekārtu izgatavošanas — arī saldūdeni.
Vēsture
Vēsturiski buru kuģi bija pamata transporta līdzekļi, kurus, pirms tika izgatavota pirmā strādājošā tvaika mašīna, izmantoja, lai pārvarētu lielas distances pa ūdeni (piemēram, upēm, ezeriem, okeāniem). Tie tika izmantoti, lai pārvadātu kravu, pasažierus, pastu, piegādes utt. Mūsdienās buru kuģi ir mazāk izplatīti, bet tos vēl joprojām izmanto dažās pasaules daļās, piemēram, Indijas okeānā, kā tirdzniecības kuģus. Jaunattīstītajās valstīs mazas buru laivas vēl joprojām izmanto zvejniecībā. Ir arī daudz lielu tradicionāli tekelētu buru (tall ship) mācību kuģu, kuri nodrošina atpūtas burāšanu.
Buru kuģus lietoja arī militārām vajadzībām, īpaši buru laikmetā. Spāņu konvojiem, kuri veda atpakaļ zeltu un sudrabu no jaunatklātās Amerikas, vajadzēja aizsardzību pret pirātiem un privātiem kuģiem, kuriem kādas valsts valdība bija devusi atļauju uzbrukt un sagrābt kravu no citas valsts kuģa (privateer). Lielas jūras kaujas tika izcīnītas starp Apvienoto Karalisti, Franciju, Spāniju un Nīderlandi.
Buru kuģi 19. gadsimtā aizvietoja tvaikonis. Savukārt tvaikoņus ar tvaika mašīnu nomainīja kuģi ar tvaika turbīnu un dīzeļdzinēju. Mūsdienu kravas kuģis ir ātrāks un uzticamāks nekā buru kuģis, jo tam nav jāpaļaujas uz burām vai vēja untumiem. Tomēr buru kuģus vēl joprojām lieto daudzās pasaules daļās gan atpūtai, gan darbam.
Latvijā
19. gadsimta sešdesmitajos gados latviešiem jau bija pieredze vienmastnieku būvniecībā, ar kuriem veda lauksaimniecības preces un darvu uz Rīgu, Pēterburgu un Rēveli. Krišjānis Valdemārs vienojās ar Krievijas valdību, ka kuģu būvei no valsts mežiem kokus varēja iegādāties par zemāku cenu. Pirmo latviešu buru kuģi uzbūvēja 1857. gadā Mangaļos.
Kurzemes piekrastē burinieku būtu straujāk sāka attīstīties ap 1880. gadu. Tos būvēja gandrīz katrā ciemā, bet visvairāk ūdenī ielaida Lielirbē. 1882. gadā Miķeļtornī ūdenī ielaida turpat būvētu 67 reģistra tonnas lielu piekrastes burinieku "Grieta". 19. gadsimta otrajā pusē un 20. gadsimta sākumā Kurzemē un Vidzemē kopsummā tika uzbūvēti apmēram 550 tālbraucieniem piemēroti burinieki. No 1900. gada līdz 1904. gadam burinieku būve bija savā augstākajā punktā, pēc kā tā sāka samazināties, jo kritās vedmaksas un bija grūti konkurēt ar tvaikoņiem.
Buru kuģu tipi
Minot buru kuģu tipus, tiek lietots ļoti daudz nosaukumu, un daudzi no tiem laika gaitā ir mainījuši savu nozīmi.
Pēteris Ugrjumovs
Pēteris Ugrjumovs, arī Pjotrs Ugrjumovs (ru, dzimis Rīgā) ir bijušais PSRS, Latvijas un Krievijas riteņbraucējs.
Karjera
Mācījies Rīgas 28. vidusskolā Sarkandaugavā (absolvējis 1978. gadā), ar riteņbraukšanu nodarbojas kopš 1975. gada.
Viņš trīs reizes (1990., 1994. un 1996. gadā) piedalījies Tour de France daudzdienu velobraucienā, 1994. gadā uzvarot divos atsevišķos posmos un kopvērtējumā izcīnot augsto 2. vietu, uzreiz aiz spāņa Migela Induraina. 1996. gada Tour de France viņš izcīnīja 7. vietu. Vairākas reizes viņš piedalījies arī Giro d'Italia daudzdienu velobraucienā. 1993. gadā viņš kopvērtējumā bija otrais, 1995. gadā trešais, bet 1996. gadā ceturtais.
1996. gadā pārstāvēja Krieviju vasaras olimpiskajās spēlēs Atlantā.
1997. gadā, beidzoties bijušās PSRS ārzemju pases derīguma termiņam, pieņēmis Krievijas Federācijas pilsonību. 2005. gadā, ar īpašu Latvijas Republikas likumu kļuvis par Latvijas pilsoni.
Profesionālo riteņbraucēja karjeru beidzis 1999. gadā. Pēc tam strādājis par "Rietumu Bankas" riteņbraukšanas komandas menedžeri ārzemēs.
Sasniegumi lielajās tūrēs
Piezīme: IZST — izstājās
Neue Slowenische Kunst
Neue Slowenische Kunst (NSK) (lv) ir mākslinieku kustība Slovēnijā, dibināta 1984. gadā Centrālslovēnijas ogļrūpniecības pilsētiņā Trbovļē. Tajā laikā Slovēnija ietilpa Dienvidslāvijā.
Kustības pamatiezīmes
1) NSK izmanto XX.gs totalitārisma režīmu formas un estētiku. Tas bieži izraisa skandālus un pārmetumus par grupas saistību ar neonacistiem. Piemēram, 1987.gadā izraisījās skandāls, jo NSK uzvarēja konkursā par Dienvidslāvu Jaunatnes dienas plakātu. NSK bija izmantojuši nacistu mākslinieka Riharda Kleina gleznojumu nomainot nacistu karogu ar Dienvidslāvijas karogu, bet nacistu ērgli ar balodi — miera simbolu.
2) Mākslinieki neparaksta savus darbus, visi darbi ir tiek uzskatīti par kolektīvi veidotiem, tā uzsverot totalitārisma antiindividuālo būtību.
NSK valsts
Kopš 1991. gada NSK deklarē sevi par valsti. Kustība izsniedz pases, izrāda savus darbus NSK vēstniecībās (NSK uztur vēstniecības Florencē, Itālijā un Umagā, Horvātijā). Izlaiž pastmarkas.
Izmira
Izmira (tr) ir pilsēta Turcijas rietumos pie Egejas jūras Izmiras līča. Trešā lielākā Turcijas pilsēta un otrā lielākā jūras osta (aiz Stambulas). Izmiras provinces centrs. Vēsturiski pazīstama arī kā grieķu pilsēta Smirna. Vēsturiski arī liels sefardu kultūras centrs. Tiek uzskatīta par vienu no liberālākajām un uzskatos brīvākajām Turcijas pilsētām. Viens no Izmiras kulinārajiem simboliem ir smalkmaizīte boyoz.
Vēsture
Smirna tiek uzskatīta par vienu no senākajām pilsētām Vidusjūras baseinā. Droši zināms, ka pilsēta pastāvēja jau 3. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. Ap XV gs p. m. ē. Smirna nokļuva Hetu impērijā. Tomēr ap XII gs p. m. ē. Hetu impērija krita. Kopš tā laika Smirna, iespējams ( no X gs noteikti ), bija pilsētvalsts.
Smirna ir viena no septiņām sengrieķu pilsētām, kura pretendēja uz Homēra dzimtās pilsētas godu. Pēc Hērodota ziņām sengrieķu Smirnu dibinājuši eolieši, tomēr drīz pēc tam pilsētu sagrāba jonieši. Sengrieķu Smirnas "zelta laiks" bija starp 650. un 545. gadu p. m. ē. līdz ar pārējām Jonijas pilsētām Milētas vadībā.
Līdieši ap 610. - 600. gadu p. m. ē. uzbruka pilsētai un daļu tās nopostīja. 545. gadā p. m. ē. Persijas valdnieks Kīrs pilnībā nopostīja pilsētu, jo Smirna atteicās sacelties pret Līdiju, kad tai uzbruka Persijas valdnieks.
Pilsētu ap 300. gadu p. m. ē. atjaunoja Maķedonijas Aleksandrs. 133. gadā p. m. ē. Smirna iekļāvās Romas impērijā un sākās otrais pilsētas uzplaukuma periods. 178. gadā Smirnu pilnīgi nopostīja zemestrīce. Romieši to atjaunoja. Pēc Romas impērijas sadalīšanās tā iekļāvās Bizantijā.
1076. gadā Izmiru ieņēma turki Čakabeja vadībā. Čakabejs izmantoja Smirnu par bāzi uzbrukumiem Bizantijai Egejas jūras baseinā. 1098. gadā Bizantija Smirnu atkaroja.
Kad 1204. gadā Konstantinopoli ieņēma krustneši, Smirnu iekaroja Hospitāliešu ordenis. XIV gadsimtā pilsēta piederēja templiešiem, dažādiem turku klaniem, dženoviešiem līdz 1389. gadā to iekaroja osmaņu sultāns Bajezids I. Kaut arī pēc osmaņu sakāves cīņā pret Timuru, pilsētu atguva vietējais klans, 1425. gadā osmaņu valdnieks Murads II atkal pievienoja to impērijai.
XV gs. sākumā - XVI gs. beigās pilsētā ieradās no Spānijas padzītie sefardi. Līdz ar Konstantinopoli un Salonikiem pilsēta kļuva par vienu no svarīgākajiem sefardu kultūras centriem. Impērijas laikā Smirna bija viena no svarīgākajām valsts jūras ostām. Tās iedzīvotāju virsslānis bija grieķi, armēņi, sefardi. 1866. gadā no Izmiras uz Ajdinu atklāja pirmo dzelzceļa līniju Osmaņu impērijā.
Izmiras okupācija
1919. gada 15. maijā Grieķijas armija ieņēma pilsētu. Šis notikums bija sākums Grieķu-turku karam. 1922. gada 9. septembrī pilsētu atkaroja turku nacionālisti Ataturka vadībā. Abas puses viena otrai arī mūsdienās pārmet noziegumus, kuri izdarīti pret pretējās puses kareivjiem un civiliedzīvotājiem. Kad pilsētu ieņēma turki, izcēlās ugunsgrēks, kurš gandrīz pilnībā nopostīja pilsētu. Arī par šī ugunsgrēka izcelsmi ir visai atšķirīgi viedokļi. 1923. gadā noslēgtais Lozannas miera līgums paredzēja turku un grieķu iedzīvotāju apmaiņu starp valstīm, kas vairāk vai mazāk civilizētā formā arī notika. Līdz ar to Izmira kļuva par tīri turcisku pilsētu (līdz mūsdienām pilsētas vēsturiskajā kvartālā dzīvo apmēram 2500 ebreju). 1923. gadā sākās Izmiras atjaunošana.
Cilvēki
Izmirā vai tās apkaimē dzimuši:
Bīskaps Alberts
Bīskaps Alberts var būt:
Džordžs Orvels
Eriks Arturs Blērs (en; dzimis, miris ), pazīstams kā Džordžs Orvels (George Orwell), bija angļu rakstnieks, žurnālists un kritiķis.
Alberts
Alberts var būt:
Džordžs Orvels
Savu pseidonīmu viņš ir aizguvis no upes nosaukuma. Viņa ievērojamākie darbi ir antiutopiskais romāns “1984” un politiskā alegorija “Dzīvnieku ferma”.
Biogrāfija
Orvels piedzima Indijā, kas tobrīd bija britu kolonija. 1904. gadā viņš kopā ar māti un māsu pārcēlās uz Angliju, kur apmeklēja Ītonas koledžu. Savus pirmos darbus Orvels publicēja koledžas avīzēs. Šajā laikā Orvelam radās antipātijas pret Anglijas šķiru sistēmu.
Orvels neieguva stipendiju studijām universitātē, tāpēc 1922. gadā devās uz Birmu, kur sāka strādāt policijā. Pēc pieciem gadiem viņš uzrakstīja atlūgumu, jo viņā bija radies riebums pret impērijas sistēmu. Par policijā nostrādāto laiku Orvels uzrakstīja eseju krājumu “Ziloņa nošaušana” (“Shooting an Elephant”, 1950).
Atgriezies Eiropā, Orvels dzīvoja kā ubags un strādāja slikti apmaksātus darbus Anglijā un Francijā. Reiz viņš centās tikt arestēts par dzeršanu, lai iegūtu zināšanas par dzīvi cietumā. Pēc 48 stundām viņu atbrīvoja. 1928. gadā viņš nolēma kļūt par rakstnieku, taču viņa pirmie mēģinājumi bija visai neveiksmīgi — kāds viņa draugs dzejnieks viņu nosauca par “govi ar musketi”. Orvela pieredze, dzīvojot nabadzībā, deva materiālu viņa darbam “Posts Parīzē un Londonā” (Down and Out in Paris and London, 1933). Viņš gan nebija bezpajumtnieks visu laiku; dažkārt viņš apmetās pie ģimenes un zemākos sabiedrības slāņus tikai pētīja. Viņš rakstīja: “Parīzes padibenes ir vieta, kur savācas ekscentriķi — cilvēki, kuri iegrimuši vientulīgā, pa pusei ārprātīgā dzīvesveidā un vairs necenšas būt normāli vai kārtīgi. Nabadzība viņus atbrīvo no ierastajām uzvedības normām, gluži tāpat kā nauda atbrīvo cilvēkus no darba.”
1933. gadā Orvels pieņēma pseidonīmu, ar kuru parakstīja savas publikācijas — “Orvela” ir nelielas Austrumanglijas upītes vārds, savukārt “Džordžs” ir gluži vienkārši britu kristāmvārds.
Nespēdams sevi uzturēt ar rakstīšanu, Orvels kļuva par skolotāju kādā privātskolā, kur pabeidza savu pirmo romānu — “Birmas dienas” (Burmese Days, 1934). 1936. gadā Orvels apprecēja Eilīnu O’Šonesiju, ārsta meitu. Nākamos četrus gadus viņš turēja veikalu Velingtonā, Hertfordšīrā.
Trīsdesmitajos gados Orvels bija pieņēmis sociālistiskus uzskatus. Tāpat kā daudzi citi rakstnieki viņš pilsoņu kara laikā devās uz Spāniju, lai aprakstītu karu. Viņš cīnījās kopā ar Apvienoto strādnieku marksistu partiju, un kāda Franko atbalstītāja snaipera lode viņam trāpīja kaklā. Kad viņu pašu pusē esošie staļinisti sāka medīt anarhistus un viņa draugi tika iemesti cietumā, Orvelam un viņa sievai izdevās izbēgt. Karš viņu padarīja par pārliecinātu komunisma pretinieku un angļu sociālisma piekritēju.
Orvels bija nosodījis karu ar Vāciju, paziņodams, ka Britu impērija ir ļaunāka par Hitleru, taču II pasaules kara laikā Orvels bija seržants gvardē un strādāja kā žurnālists BBC, Observer un Tribune, kā literārais redaktors viņš bija no 1943. līdz 1945. gadam. Darbojoties BBC, Orvels apzinājās, ka būtībā nodarbojas ar propagandu (lai iegūtu Indijas un Austrumāzijas atbalstu Lielbritānijas karadarbībai), un rakstīja, ka jūtoties kā "apelsīns, kam uzmīts ar ļoti netīru zābaku". Tribune viņam bija sleja ar nosaukumu "Kā man tīk". Tuvojoties kara beigām, viņš uzrakstīja "Dzīvnieku fermu" (Animal Farm, 1944). Skarbā satīra par komunistu ideoloģiju šajā darbā beidzot viņu padarīja pārtikušu. Pēc kara Orvels devās uz Vāciju kā reportieris un sūtīja atskaites The Observer un The Manchester Evening News, taču nepieminēja Aušvices koncentrācijas nometnes.
Kopā ar sievu viņš adoptēja dēlu Ričardu Horāciju Blēru. Viņa sieva nomira 1945. gadā, un 1949. gadā Orvels apprecējās vēlreiz, taču viņa otrā laulība ilga tikai trijus mēnešus. 1950. gada 21. janvārī, neilgi pēc "1984" publicēšanas, Orvels mira no tuberkulozes Londonas Universitātes slimnīcā 46 gadu vecumā.
Literārā darbība
"Dzīvnieku ferma" ir satīriska alegorija par Krievijas revolūciju, un īpaši autors tajā vēršas pret Staļina politiku. Šajā darbā mistera Džonsa fermas dzīvnieki sarīko revolūciju, kuras rezultātā iegūst brīvību, taču jaunais režīms drīz kļūst par vienpersonisku tirāniju. No šī darba nāk slavenākais Orvela citāts: “Visi dzīvnieki ir vienlīdzīgi, taču daži dzīvnieki ir vienlīdzīgāki kā citi.” “Dzīvnieku ferma” piedāvā ieskatu daudzās politikas idejās (nepieciešamība pēc ārējā ienaidnieka etc.). Sākotnēji grāmatu publicēšanai noraidīja.
"1984" ir visslavenākā antiutopija literatūrā (blakus paša Orvela "Dzīvnieku fermai", Oldesa Hakslija "Brīnišķīgajai jaunajai pasaulei" un Reja Bredberija "451 grādam pēc Fārenheita"). Tajā aprakstītajā pasaulē nepastāv vārda un domas brīvība; ir tikai trīs valstis, no kurām viena vienmēr ir sabiedrotais, bet otra — ienaidnieks, un kuras vienmēr atrodas karadarbībā; Okeānijas vadītājs ir Lielais Brālis un Partija. Vēsture tiek pārrakstīta tā, lai izrādītos, ka Lielajam Brālim vienmēr bijusi taisnība. Oficiālā valoda ir jaunruna, un eksistē trīs pamatsaukļi: "Karš ir miers. Brīvība ir verdzība. Nezināšana ir spēks." Galvenais varonis Vinstons Smits ir ierēdnis Patiesības ministrijā; viņš nodarbojas ar vēstures pārrakstīšanu. Cilvēkus kontrolē Domu policija.
Orvels daudz rakstījis par valodas nozīmi politikā. Savā esejā “Politika un angļu valoda” viņš nosoda klišeju, birokrātisko eifēmismu un akadēmiskā žargona ietekmi uz literatūras stiliem un galu galā arī uz domu kā tādu. Orvela raizes par valodas spēju ietekmēt realitāti izpaužas arī kā jaunrunas ieviešana romānā “1984” — jaunruna ir Okeānijas oficiālā valoda, un tās ieviešanas mērķis ir padarīt neiespējamu paust domas, kas nav saskaņā ar oficiālajiem paziņojumiem — tādējādi darot arī neiespējamu šādas konfliktējošas idejas pat iedomāties (skat. Sapīra-Vorfa hipotēze). Daudzi no Orvela aprakstītajiem jēdzieniem ir tik spilgti, ka ieviesušies valodā — “Lielais Brālis”, “Domu policija”, “jaunruna” utt. Jāpiezīmē, ka tieši Orvels ir jēdziena “aukstais karš” autors. Esejā “Tu un atombumba” viņš rakstīja: “Varbūt mēs nevirzāmies uz vispārēju sabrukumu, bet gan uz laikmetu, kas būs tikpat baisi noturīgs kā antīkās pasaules vergu impērijas. Par Džeimsa Bērnhema teoriju ir daudz diskutēts, taču tikai retais ir iedomājies par tās ideoloģisko nozīmi — tas ir, tādu pasaules uzskatu, tādu pārliecību un sociālo struktūru, kas dominētu valstī, kura reiz bijusi neiekarojama un ilgstošā “aukstā kara” stāvoklī ar kaimiņvalstīm.”
Orvels netieši norādījis, ka uz viņa literāro darbību lielu iespaidu atstājis Jevgeņija Zamjatina romāns “Mēs” — arī antiutopisks darbs. Lai arī Orvels vislabāk pazīstams kā romānists, par izcilām tiek uzskatītas viņa esejas. Viņš arī nopietni darbojies publicistikā. Bijis nesaudzīgi kritisks — Jītsu apvainojis fašismā, Velss esot ar galvu mākoņos, Dalī — dekadents. Darbos “Kāpēc rakstīt?” un “Politika un angļu valoda” Orvels norādīja, ka rakstnieku pienākums esot cīnīties pret sociālo netaisnību, apspiešanu un totalitāru režīmu spēku.
Iztvaikošana
Iztvaikošana ir fizikāls process, kad šķidruma molekulas, haotiski kustoties, iegūst tik lielu kinētisko enerģiju, ka tās atstāj šķidrumu, pārvarot pārējo molekulu pievilkšanās spēkus. Tātad šķidruma daudzums vaļējā traukā nemitīgi samazinās. Lai šķidrums iztvaikotu, tam nav obligāti jāsasniedz vārīšanās temperatūra. Vārīšanās ir iztvaikošanas process apstākļos, kad apkārtējais spiediens ir vienāds ar tvaika parciālspiedienu attiecīgajā temperatūrā. Vārīšanās laikā iztvaikošana notiek visā šķidruma tilpumā, nevis tikai no virsmas.
Iztvaikošana var notikt arī no cieta agregātstāvokļa — to sauc par sublimāciju.
Iztvaikošana un kondensācija
Pretējais process iztvaikošanai ir kondensācija — vielas atgriešanās no gāzveida stāvokļa šķidrā stāvoklī. Gan iztvaikošana, gan kondensācija var norisināties vienlaikus. Ja trauks ir vaļējs, tad šķidrumu atstājušās molekulas var arī neatgriezties šķidrumā. Šajā gadījumā iztvaikošana un kondensācija nekompensējas un šķidruma daudzums samazinās. Ja gaisa plūsma virs trauka aiznes radušos tvaiku, šķidrums iztvaiko ātrāk, jo tvaika molekulām samazinās iespēja atkal atgriezties šķidrumā.
Vroclava
Vroclava (pl), agrāk Breslava (de), ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistes centrs Odras upes krastos. Vroclava ir Silēzijas vēsturiskā galvaspilsēta, sens tirdzniecības centrs, bijusī Hanzas pilsēta. Līdz Otrajam pasaules karam ievērojams vācu kultūras un zinātnes centrs. Otrā pasaules kara laikā stipri nopostīta, jo 1945. gadā pilsētā notika sīvas kaujas.
No 14. gadsimta līdz 1945. gadam vairākums Vroclavas iedzīvotāju bija vācieši, kas pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem, tika padzīti no pilsētas. Pēc kara vecpilsēta daļēji atjaunota. Vroclavā atrodas Bombardier Transportation dzelzceļa sastāvu rūpnīca.
Mūsdienās ar vairāk nekā 600 tūkstošiem iedzīvotāju Vroclava ir Polijas ceturtā lielākā pilsēta.
Vēsture
Pilsētu nodibinājis Bohēmijas karalis Vratislavs I, nosaukums (Vratislavia) rakstos pirmoreiz minēts 10. gadsimtā. 990. gados pilsētu sagrāba Polijas karalis Meško I. Kopš 1138. gada tā bija Silēzijas galvaspilsēta. 1241. gadā pilsētai uzbruka mongoļi, iedzīvotāji evakuējās, bet pils izturēja aplenkumu.
1262. gadā Breslavai piešķīra Magdeburgas tiesības. No 1335. gada tā ietilpa Bohēmijā, bet no 1526. gada Hābsburgu impērijā. 1702. gadā imperators Leopolds I Breslavā nodibināja universitāti.
18. gadsimtā Austrijas mantojuma kara rezultātā Breslavu anektēja Prūsija. 1744. gadā karalis Frīdrihs Lielais ierobežoja ebreju skaitu pilsētā, ieviesdams "aizsargāto" ebreju jēdzienu. Septiņgadu kara laikā 1757. gadā pie pilsētas notika Breslavas kauja. Breslavu var uzskatīt par Dzelzs Krusta ordeņa rašanās vietu, jo 1813. gada 10. martā šeit notika pirmā apbalvošana. Kopš 1871. gada pilsēta ietilpa Vācijas impērijā. 19. gadsimta beigās kļuva par lielu tekstilrūpniecības centru. 1927. gadā Breslavā nodibināja Kosmisko lidojumu biedrību. Otrā pasaules kara laikā jau 1944. gada 25. jūlijā nacistiskās Vācijas valdība pilsētu pasludināja par cietoksni. Tuvojoties Sarkanajai armijai, daļu iedzīvotāju evakuēja. Kauja par Breslavu (Breslavas aplenkums) ilga gandrīz trīs mēnešus no 1945. gada 13. februāra līdz 6. maijam. Pilsēta padevās tikai pēc Berlīnes ieņemšanas. Vērmahts kaujās par Breslavu zaudēja ap 7000 karavīru, Sarkanā armija ap 9000 karavīru. Bombardēšanas rezultātā, īpaši Lieldienās, sagrāva vairāk kā 60% no pilsētas namiem, bojā gājušo civiliedzīvotāju skaits nav zināms, pēc dažādiem aprēķiniem to vērtē no 20 000 līdz pat 170 000.
No 1946. gada atlikušos vācu iedzīvotājus deportēja uz Vāciju, bet pilsētā izmitināja iedzīvotājus no Polijas austrumu apgabaliem, kurus bija anektējusi PSRS.
Vroclavā ir notikušas 1963. un 2009. gada Eiropas čempionāta basketbolā spēles, 2012. gada Eiropas čempionāta futbolā spēles, 2009. gada Eiropas čempionāts volejbolā sievietēm. 2014. gadā šeit notika Eiropas čempionāts volejbolā vīriešiem, savukārt 2017. gadā tajā rīkoja Pasaules spēles. Vroclava 2016. gadā bija viena no divām Eiropas kultūras galvaspilsētām.
1936. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
'''Latvijas futbola Virslīgas 1936. gada sezona''' bija 10. Virslīgas sezona. Par čempioniem kļuva Liepājas Olimpija.
Čempioni — Olimpija 1936
Harijs Lazdiņš, Fricis Laumanis, Kārlis Tīls, Voldemārs Ziņģis, Aleksandrs Stankus, Rūdolfs Kronlaks, Voldemārs Dzērvēns, Ludvigs Dudaņecs, Voldemārs Žins, Alfrēds Ķikuts, Nikolajs Voskoboiņikovs, Jānis Dobelis, Fricis Kaņeps, Pēteris Jurčenko
Šarlote (Luksemburgas lielhercogiene)
Šarlote Adelgonde Elizabete Marija Vilhelmīne, Luksemburgas lielhercogiene (lb; dzimusi, mirusi ) bija Luksemburgas lielhercogiene. Šarlote piederēja pie Nasavas-Veilburgas dinastijas, bija Luksemburgas lielhercogiene no (kad no varas atteicās viņas māsa lielhercogiene Marija-Adelaide) līdz. Pēc 45 gadus ilga valdīšanas perioda Šarlote atteicās no varas par labu savam dēlam Žanam.
Agrīnie gadi
Šarlote piedzima 1896. gada 23. janvārī Bergas pilī, Luksemburgā. Viņa bija Luksemburgas lielhercoga Gijoma IV un Portugāles princeses Infantas Marijas Annas otrā meita. Pēc tēva nāves 1912. gada 25. februārī par lielhercogieni kļuva viņas vecākā māsa Marija-Adelaide, kas valdīja gandrīz septiņus gadus. Šajā laikā bija norisinājušies Pirmā pasaules kara notikumi, kas izraisīja lielas pārmaiņas. Marija-Adelaide ar savu Vāciju atbalstošo nostāju kļuva nepopulāra tautas acīs, līdz ar to kaitējot monarhijas tēlam. Marija-Adelaide bija spiesta atteikties no varas, un 1919. gada 14. janvārī par jauno valdnieci kļuva viņas māsa Šarlote, kas ātri iemantoja tautas uzticību. Astoņus mēnešus pēc nākšanas pie varas Šarlote sarīkoja referendumu par jaunu konstitūciju, kas noteica monarhijas turpināšanos, bet monarha vara tika stingri ierobežota. Referendumā konstitūciju atbalstīja 77,8% balsotāju. Tādējādi Šarlote ieguva pārliecinošu tautas atbalstu.
1919. gada novembrī Šarlote apprecējās ar princi Feliksu Burbonu no Parmas. 1921. gadā piedzima pirmais dēls (nākamais Luksemburgas lielhercogs Žans), pēc tam vēl četras meitas un dēls.
Otrā pasaules kara periods
Izvēršoties Otrā pasaules kara notikumiem, Luksemburga tika okupēta. 1940. gada 10. maijā galvaspilsētā ienāca nacistiskās Vācijas karaspēks. Lielhercogienes ģimene un valdība tika evakuēta uz Franciju, bet jau pēc mēneša, kad vācu karaspēks iegāja Francijā, tās valdība vairs nevarēja nodrošināt lielhercogienes aizsardzību. Šarlote kopā ar ģimeni un valdības ministriem devās uz Portugāli. Vācija gan piedāvāja atjaunot Šarlotes pilnvaras Luksemburgā, bet viņa atteicās, jo negribēja atkārtot savas māsas kļūdu, kas palika vāciešu okupētajā Luksemburgā Pirmā pasaules kara laikā.
1940. gada augustā Šarlote ieradās Londonā. Tur viņa ar BBC radio palīdzību teica uzrunas savai tautai Luksemburgā, uzturot valsts neatkarības idejas.
Šarlote apmeklēja Kanādu, kur apmetās uz dzīvi kopā ar ģimeni, un ASV, kur viņa tikās ar prezidentu Franklinu Rūzveltu. Viņa devās kampaņas braucienā pa valsti, cenšoties pievērst amerikāņu uzmanību nepieciešamībai nostāties pret nacistisko Vāciju. Tajā laikā ASV sabiedrībā vēl bija noskaņojums neiejaukties Eiropas karā.
1943. gadā Šarlote kopā ar Luksemburgas valdību apmetās Londonā. No turienes viņa atsāka regulāras uzrunas BBC radio, atbalstot pretošanās kustību. Viņa veicināja tautas patriotismu, sakot runas luksemburgiešu valodā. Šarlote kļuva par brīvības simbolu savai tautai.
1944. gada 10. septembrī Luksemburgu atbrīvoja ASV karaspēks. 1945. gada 14. aprīlī Šarlote atgriezās dzimtenē, kur tika sagaidīta ar lielu entuziasmu.
Pēckara periods
Šarlote deva lielu ieguldījumu valsts pēckara atjaunošanā, atbalstīja Eiropas valstu apvienošanos pēc Otrā pasaules kara (Eiropas Ogļu un tērauda kopiena, Romas līgums). Luksemburga viņas vadībā izveidojās par valsti ar ļoti augstu dzīves līmeni. Šarlotes aktivitātes veicināja valsts starptautisko nozīmīgumu. Pastāv viedoklis, ka Šarlote Luksemburgai nozīmes ziņā salīdzināma ar Šarla de Golla nozīmi Francijā. Pēc 45 gadiem lielhercogienes amatā 1964. gada 12. novembrī Šarlote atteicās no varas par labu savam dēlam Žanam.
89 gadu vecumā, 1985. gada 9. jūlijā Fišbahas pilī Šarlote nomira no vēža. Viņa ir apglabāta hercogu kapenēs Luksemburgas Dievmātes katedrālē.
Konkordija Valdemārija
Akadēmiskā biedrība konkordija "Valdemārija" (latīņu valodā: Concordia Valdemaria) ir brīvprātīga akadēmiska organizācija, kurā darbojas kā akadēmiski izglītotu cilvēku un studentu slēgta tipa apvienība uz mūžu ar latvisku interno dzīvi un tradīcijām. Valdemārija ir viena no sešām 20. gadsimta 20. gados Latvijā darbību uzsākušajām studentu akadēmiskajām mūža organizācijām — konkordijām (tulkojumā no latīņu valodas ‘concordia’ — vienotība, vienprātība, harmonija, saskaņa).