cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Ekvadorā
Sarakstā iekļautie objekti
{{Legend|#D0E7FF| — Pārrobežu objekts|outline=silver}}
Osciloskops
Osciloskops, agrāk saukts par oscilogrāfu un neoficiāli zināms kā skops vai katodstaru osciloskops, ir elektronisks testa instruments, kas ļauj pastāvīgi novērot dažādu signālu spriegumu, parasti uzrādot to kā divdimensiju līkni viena vai vairāku signālu uzrādīšanai. Osciloskopi tiek izmantoti, lai novērotu elektronisko signālu maiņu konkrētā laika posmā. Novērotos rādījumus var analizēt pēc tādām īpašībām kā amplitūda, frekvence, pieauguma laiks, laika intervāls, deformācija un citām. Mūsdienu oscilogrāfi var aprēķināt un parādīt šīs īpašības precīzi.
Apraksts
Parastu osciloskopu parasti iedala četrās sadaļās: displeja, vertikālās ierobežošanas kontroles, horizontālās ierobežošanas kontroles un sprūda kontroles. Displejs parasti ir CRT vai LCD panelis, kurā ir gan vertikālais, gan horizontālais atskaišu līniju tīklojums. Papildus displejam osciloskops ir aprīkots ar trīs pamata kontroles slēdžiem: ieregulēšanas slēdzi, intensitātes slēdzi un staru kūļa meklēšanas slēdzi.
== Osciloskopu tipi un modeļi ==
Analogie un ciparu osciloskopi
Mūsdienās pārsvarā tiek izmantoti ciparu osciloskopi, jo tie var būt pat līdz 3 reizēm lētāki. Ciparu osciloskopu trūkums ir, ka pie noteiktām situācijām signāls var tikt nepietiekoši diskretizēts un neprecīzi attēlots (skat. Apzīmētājkļūme ). Nepietiekamas diskretizācijas biežākais cēlonis ir osciloskopa ieejas, gausa formas filtrs, kas laiž cauri frekvenču komponentes virs maksimālās osciloskopa frekvences. Līdz ar to tiek rekomendēts izvēlēties osciloskopu ar nolašu frekvenci 3 – 5 reizes lielāku nekā caurlaides joslu.
Izmantošana
Osciloskopus izmanto zinātnē, medicīnā, inženierzinātnēs un telekomunikāciju nozarē. Galvenā nozīme ir uzturēt precīzas elektroniskās ierīces un precīzu laboratorijas darbu. Īpaša lietojuma osciloskopus var izmantot, lai noteiktu automobiļu aizdedzes momentu vai lai parādītu sirdsdarbību kā kardiogrammu.
== Līkņu platumi ==
Oscilogrāfiskie mērījumi
Oscilogrāfu ieslēdzot, uz ekrāna parādās horizontāla un vertikāla līnija, kuras ar attiecīgajiem nobīdes rokturiem novieto ekrāna centrā. Oscilogrāfu pētāmajai ķēdei pieslēdz ar koaksiālo kabeli, kura apvalks savienots ar oscilogrāfa korpusu. Lai iegūtu asu un nekustīgu attēlu, jāatrod nepieciešamais izvērses sinhronizācijas veids. Sinhronizācijas gaitā ārējais signāls iedarbojas uz izvērses ģeneratoru, kurš sāk darboties ar frekvenci, kas vienāda vai veselu skaitļu reizes mazāka par šī signāla frekvenci. Sinhronizācija var būt:
Sinhronizācijas režīmu izvēlas atkarībā no pētāmā signāla frekvences – ja signāla frekvence ir vienāda vai veselu skaitļu reizes lielāka par tīkla frekvenci, izmanto sinhronizāciju no tīkla; ja signāla frekvence nav saistīta ar tīkla frekvenci, izmanto iekšējo sinhronizāciju.
Dažos oscilogrāfos ir kalibrēts vertikālās izvērses pastiprinātājs. Citos oscilogrāfos pastiprinātājs vispirms jākalibrē. Tālab pastiprinātāja ieejai pievada etalonsignālu, pastiprinājumu ragulē tā, lai signāla amplitūda sakristu ar vienu no mēroga tīkliņa iedaļām.
Muostāha
Muostāha (ru, sah — ‘Ragainā’) ir sala Laptevu jūrā, Krievijas Federācijas galējos ziemeļos. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Bulunas ulusā.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Laptevu jūras dienvidos Buorhajas līča rietumu daļā 25 km no kontinenta krasta. Sala ir 7,5 km gara un ap 500 m plata, izstiepta ziemeļrietumu—dienvidaustrumu virzienā. Salas dienvidu galā turpinās ap 5 km gara daļēji applūstoša smilšu strēle. Salu veido ap 25 m biezs ledājs ar iekļautiem 4—5 m diametra baidžarahiem. Salas virsu klāj ap 80 cm bieza augsnes kārta. Salas krasti pakļauti intensīvai termoabrāzijai un gada laikā tie atkāpjas par 6—15 m, ziemeļu daļā — 39 m. Tiek uzskatīts, ka sala ir kādreizējas piejūras zemienes atlieka un pēc neilga laika pilnībā izzudīs.
Salā 1935. līdz 1996. gadam darbojās Ostrovmuostahas polārstacija. Salu regulāri monitorē ģeokrioloģijas speciālisti, kuri pēta mūžīgā sasaluma procesus.
Barneo
Barneo (ru) ir sezonāla dreifējoša starptautiska ekspedīciju bāze Arktikā. Izvieto uz peldoša ledus Ziemeļu Ledus okeānā Ziemeļpola tuvumā. Bāze tiek ierīkota kopš 2000. gada un to organizē Krievu ģeogrāfiskās biedrības (Русское географическое общество) Ekspedīciju centrs sadarbībā ar citām organizācijām. Bāzi izmanto galvenokārt zinātniskajiem pētījumiem un ekstrēmajam tūrismam.
Bāze tiek ierīkota aprīļa mēnesī un darbojas mēnesi vai pusotru, kamēr nav spēcīgs vējš un nesāk kust ledus. Vieta nometnei tiek izvēlēta uz piemērota ledus gabala starp 88,5°N līdz 89,5°N un 90°E līdz 140°E. Bāze kopā ar ledus gabalu dreifē ar vidējo ātrumu ap 800 m/h. Kopīgi ar Barneo nereti tiek ierīkota arī pētniecības stacija Severnij poļus.
Pie bāzes tiek ierīkots ledus lidlauks, kas spēj uzņemt An-74 un Il-76 lidmašīnas, kā arī tur bāzējas vismaz divi Mi-8 helikopteri.
Bāzē parasti tiek ierīkoti 12 apsildāmi dzīvojamiem moduļi, 2 kopkajītes (personālam un tūristiem), vairākas tehniskās būves.
Gada laikā bāzi apmeklē ap 250 tūristu, kuriem tiek piedāvātas dažādas ekstrēmās izklaides — izpletņlēkšana, zemledus daivings, lidojumi ar gaisa balonu u.c. Barneo bieži tiek izmantota kā bāze pārgājieniem uz Ziemeļpolu, kas atkarībā no dreifa maršruta, atrodas tikai dažu desmitu kilometru attālumā.
Serious Request
Serious Request (lv) ir Nīderlandes nacionālās radio stacijas 3FM aizsākts Ziemassvētku labdarības maratons. Maratons notiek nedēļu pirms Ziemassvētkiem un tā laikā cilvēki var izvēlēties dziesmu apmaiņā ziedojot naudu labdarības mērķim. Lai piesaistītu cilvēku uzmanību, maratona laikā trīs dīdžeji dzīvo stikla studijā lielpilsētas centrā. Visu maratonu var vērot arī tiešraidē televīzijā. Katru gadu stikla studija maina gan pilsētu, gan labdarības mērķi.
Lielākā daļa iesaistīto radio katru gadu izvēlas citu mērķi, kam ziedot naudu. Līdz šim nauda ir ziedota Dārfūras karā cietušajiem, bērniem Kongo Demokrātiskajā Republikā, tīram dzeramajam ūdenim trešās pasaules valstīs, kara bēgļiem, malārijas pacientiem, AIDS ārstēšanai, jaunajām māmiņām no kara plosītiem reģioniem u.c.
Ļaudonas draudzes novads
Ļaudonas draudzes novads bija viens no 16 Vidzemes guberņas Cēsu apriņķa draudzes novadiem.
Vēsture
Līdz Livonijas karam atradies Rīgas arhibīskapijas Ļaudonas pilsnovada sastāvā, 1457. gadā Ļaudonas pils minēta to piļu sarakstā, kam bija savs pilsnovads un draudze. Zviedru Vidzemes laikā apvienots ar Lubānas draudzes novadu. 1696. gadā Ļaudonā tika uzcelta krustveida luterāņu baznīca, pie tās dibināta draudzes skola zemnieku bērniem. Lielā Ziemeļu kara laikā 1703. gadā krievu karaspēks nopostīja Ļaudonas luterāņu baznīcu un muižu. 1710. gada mēra epidēmijā Lubānas un Ļaudonas draudzes novadā no 2213 iedzīvotājiem nomira 914 (41,3%).
1818.—1820. gadā tika uzcelta jauna luterāņu baznīca. 1846. gadā krievu pareizticībā pārgājušais brāļu draudzes priesteris Dāvis Balodis Ļaudonā nodibināja pirmo latviešu pareizticīgo draudzi, 1863. gadā tika iesvētīta jauna mūra pareizticīgo baznīca, kas saglabājusies līdz mūsdienām.
Muižas
Ļaudonas draudzes novadā 1826. gadā bija šādas muižas:
Džēreds Aizekmens
Biogrāfija
Džēreds Aizekmens piedzima Ņūdžersijas štata Vestfīldā, ebreju ģimenē. Viņam ir divi vecāki brāļi un māsa. Aptuveni 1993. gadā ģimene pārcēlās uz Bērnardsas pilsētas pārvaldes rajonu. 14. gadu vecumā Džēreds Aizekmens ar draugu sāka datoru labošanas biznesu. 16. gadu vecumā kāds klients uzaicināja strādāt viņa uzņēmumā. Aizekmens pameta mācības vidusskolā un pieņēma piedāvājumu. Laika gaitā viņš nokārtoja pārbaudījumus un ieguva GED sertifikātu, kas ir līdzvērtīgs vidusskolas diplomam.
1999. gadā Aizekmens Pensilvānijā nodibināja mazumtirdzniecības maksājumu uzņēmumu United Bank Card (tas vēlāk tika pārdēvēts par Harbortouch, un kopš 2020. gada ir Shift4 Payments). 2020. gadā uzņēmums apstrādāja maksājumus aptuveni 200 miljardu ASV dolāru apjomā.
2004. gadā Džēreds Aizekmens sāka apmeklēt lidmašīnas pilota nodarbības. 2009. gada aprīlī viņš vieglā reaktīvajā lidmašīnā aplidoja zemeslodi 61 stundā 51 minūtē, pārspējot pasaules rekordu, kas bija 82 stundas. 2011. gadā viņš ieguva bakalaura grādu profesionālajā aeronautikā Embri-Ridla Aeronautikas universitātē. Viņš veica daudzus lidojumus ar militārajām reaktīvajām lidmašīnām.
2012. gadā Floridā Aizekmens nodibināja uzņēmumu Draken International, kas apmāca ASV bruņoto spēku pilotus. Uzņēmums ekspluatē vienu no pasaulē lielākajām privāto iznīcinātāju flotēm.
2021. gada februārī Aizekmens paziņoja, ka lidos kosmosā ar SpaceX kosmosa kuģi Crew Dragon misijā Inspiration4, lai savāktu ziedojumus 100 miljonu ASV dolāru apmērā Sv. Jūdas bērnu pētniecības slimnīcai Memfisā bērnu vēža izpētei. Viņš pilnībā apmaksāja lidojumu. Viena no apkalpes vietām tika izlozēta loterijā starp ziedotājiem slimnīcai. Otru vietu piešķīra tam, kurš nodrošināja projekta reklāmu sociālajos tīklos. Trešā vieta tika nodrošināta kādam no slimnīcas darbiniekiem.
Džēreda Aizekmena kosmiskais lidojums sākās 2021. gada 16. septembrī, esot kosmosa kuģa Inspiration4 komandierim. Kopā ar viņu kosmosā devās Šāna Proktore, Heili Arseno un Kristofers Sembroski. Šis bija pirmais orbitālais lidojums, kurā visi kosmosa kuģa apkalpes dalībnieki bija neprofesionāli kosmonauti. Nolaižamais aparāts uz Zemes atgriezās 18. septembrī, autonomā lidojumā pavadot nepilnas trīs dienas.
Kristofers Plamers
Arturs Kristofers Orms Plamers (en; dzimis, miris ) bija kanādiešu teātra, kino un televīzijas aktieris. Plamers vislabāk ir zināms ar lomu 1965. gada filmā "Mūzikas skaņas", kur viņš spēlēja kopā ar Džūliju Endrūsu.
Biogrāfija
Plamers ir saņēmis vienu Amerikas Kinoakadēmijas balvu, divas Emmy balvas, divas Tony balvas, pa vienai Zelta globusa balvai, Ekrāna aktieru ģildes balvai un BAFTA kino balvai. 2012. gadā, 82 gadu vecumā, saņemot Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais otrā plāna aktieris (filma "Iesācēji" (Beginners, 2011)), kļuva par vecāko aktieri, kas ir saņēmis šo apbalvojumu. Vēl divas reizes bijis nominēts šai balvai — par lomām filmās The Last Station (2009) un "Visa pasaules nauda" (2017). Pēdējā nominācija bija 88 gadu vecumā, kas atkal bija rekords viņam kā vecākajam aktierim, kas ticis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai.
Plamers miris 2021. gada 5. februārī 91 gadu vecumā.
Taurijas guberņa
Taurijas guberņa bija Krievijas Impērijas Eiropas daļas guberņa, kas no 1802. līdz 1921. gadam pastāvēja Krimas pussalas, daļēji Hersonas un Zaporižjas apgabalu teritorijā Ukrainas dienvidu daļā.
Taurijas nosaukumu ieviesa pēc Krimas hanistes teritorijas iekarošanas 1783. gadā, mēģinot atdzīvināt seno grieķu lietoto Taurīdas nosaukumu un izskaust Krimas nosaukumu. Sākotnēji okupēto teritoriju iekļāva Jaunkrievijas vietniecības, 1796. gadā Jaunkrievijas guberņas sastāvā. 1802. gadā Jaunkrievijas guberņu sadalīja Nikolajevas, Jekaterinoslavas un Taurijas guberņās.
Mēs nopirkām zvērudārzu
"Mēs nopirkām zoodārzu" (en) ir 2011. gada ASV drāma, kuras režisors, kā arī viens no scenārija autoriem un producentiem ir Kamerons Krovs. Galvenās lomas atveido Mets Deimons, Skārleta Johansone, Tomass Heidens Čērčs, Patriks Fudžits, Kolins Fords un Elle Faninga. Filmas pirmizrāde notika.
Filmā atraitnis Bendžamins Mī iegādājas novecojušu zoodārzu un sāk to atjaunot, lai atkal atvērtu citiem cilvēkiem.
UniBRITE
UniBRITE jeb CanX-3A, arī NLS-8.1, ir Austrijas studentu pavadonis optiskajai astronomijai. Tas kopā ar TUGSAT-1 ir viens no diviem Austrijas pirmajiem pavadoņiem. Palaists 2013. gada februārī. Pavadoņa aparatūru izgatavoja un apkalpo studenti no Gracas tehniskās universitātes.
Ziemas sports
Ziemas sports ir sporta sacensības vai ar sacensībām nesaistītas atpūtas aktivitātes, kas tiek veiktas uz sniega vai ledus. Lielākā daļa no tām ir slēpošanas, slidošanas un braukšanas ar ragaviņām variācijas. Tradicionāli šādas nodarbes tika veiktas tikai aukstā ziemas laikā, bet mākslīgais sniegs un mākslīgais ledus ļāvis pielāgot apstākļus. Aktivitāšu nodarbību vietas un laukumus klāj sniegs vai ledus.
UniBRITE
UniBRITE ir daļa no starptautiskās BRIght-star Target Explorer (BRITE) programmas. Kosmiskā aparāta platforma izgatavota Toronto Universitātē uz Generic Nanosatellite Bus bāzes. Tas ir kuba formā ar izmēriem 200 × 200 × 200 mm ar masu 14 kg. TUGSAT-1 apgādāts ar augstas izšķirtspējas lādiņsaites matricu, ar kuru paredzēts veikt fotometriskus novērojumus zvaigznēm ar redzamo spožumu virs 4,0. UniBRITE novēro zvaigznes sarkanajā gaismas spektrā, atšķirībā no TUGSAT-1, kurš veic novērojumus zilajā spektrā.
Ziemas sports
Mākslīgo ledu var izmantot, lai maigākā klimatā sagatavotu norobežotas slidotavas slidošanai, hokejam, bendijam, kērlingam. Ātrslidošanas sportā tiek izmantota ovāla ledus trase, bet reizēm to apvieno ar ledus laukumu citiem sporta veidiem.
UniBRITE
UniBRITE palaišana notika Toronto Universitātes aerokosmisko pētījumu institūta Kosmisko lidojumu laboratorijas nanopavadoņu palaišanas projekta Nanosatellite Launch Service (NLS) ietvaros. Šis bija NLS astotais starts, un pavadonim dots apzīmējums NLS-8.1.
Ziemas sports
Individuālo sporta veidu skaitā iekļaujama distanču slēpošana, biatlons, kalnu slēpošana, snovbords, tramplīnlēkšana, ātrslidošana, šorttreks, daiļslidošana, kamaniņu sports, skeletons, bobslejs, orientēšanās ar slēpēm, skijorings un sniega motociklu sacensības.
UniBRITE
UniBRITE tika palaists 12:31 UTC ar nesējraķeti PSLV-CA no Satiša Dhavana kosmosa centra. Tas bija sekundārā kravas Indijas/Francijas Zemes tālizpētes pavadonim SARAL. Kopā ar to palaisti pavadoņi Sapphire, NEOSSat, TUGSAT-1, AAUSAT3, STRaND-1.
Ziemas sports
Nozīmīgākie komandu sporta veidi ir hokejs, kērlings un bendijs. Pēc dalībnieku skaita hokejs ir pasaulē populārākais ziemas komandu sporta veids, tam seko bendijs.
Ziemas sporta veidiem ir savi vairāku sporta veidu pasākumi, piemēram, ziemas olimpiskās spēles un Ziemas Universiāde.
Bruņurupuči nindzjas (2014. gada filma)
"Bruņurupuči nindzjas" (en) ir 2014. gada supervaroņu filma, kas balstīta uz izdomātu tāda paša nosaukuma supervaroņu komandu. Filmas režisors ir Džonatans Lībesmans. Galvenās lomas filmā atveido Megana Foksa, Vills Ārnets, Viljams Fičners, Denijs Vūdbērns, Ebija Eliota, Noels Fišers un Džeremijs Hauards. Filmas pirmizrāde notika Mehiko. 2016. gadā filmai iznāca turpinājums "Bruņurupuči nindzjas 2".
Kad ļaundaris Šrēders ar saviem padotajiem sāk apdraudēt Ņujorku, vienīgie, kas viņu var apturēt, ir mutācijai pakļautu bruņurupuču komanda.
Pilnas pārvērtības kukaiņi
Pilnas pārvērtības kukaiņi jeb pilnas pārvērtības kukaiņu virskārta (Endopterygota) ir jaunspārņu infraklases (Neoptera) kukaiņu virskārta. Visiem pilnas pārvērtības kukaiņiem ir raksturīgas trīs atšķirīgas attīstības stadijas; kāpura, kūniņas un pieauguša kukaiņa stadija. Starp kāpuru un pieaugušu kukaini īpatnim jāizdzīvo caur radikālu metamorfozi, kas notiek kūniņas stadijā. Metamorfozes laikā mainās kukaiņa izskats, anatomija un bioloģija.
Pilnas pārvērtības kukaiņu grupa ir vislabāk attīstītā un daudzveidīgākā visā kukaiņu klasē, tā apvieno apmēram 850 000 mūsdienās dzīvojošu sugu, kas tiek iedalītas 11 kārtās. Zināmākie ir bites, lapsenes, tauriņi un mušas. Atšķirībā no nepilnas pārvērtības kukaiņiem (Exopterygota), kuriem spārni attīstās ārēji un pakāpeniski, pilnas pārvērtības kukaiņiem spārni attīstās iekšēji - kūniņas stadijā. Šī atšķirība tiek atspoguļota arī virskārtu zinātniskajos nosaukumos - Exopterygota nozīmē, ka spārni attīstās ārēji, bet Endopterygota nozīmē, ka spārni attīstās iekšēji. Senākās pilnas pārvērtības kukaiņu fosilijas saglabājušās no karbona perioda.
Sistemātikas diskusijas
Sistemātiķiem joprojām nav vienprātības, kā dalīt pilnas pārvērtības kukaiņu virskārtu detalizētāk, kā arī nav vienprātības par kopējo jaunspārņu sistemātiku. Lai arī liela daļa sistemātiķu atzīst jaunspārņu iedalījumu divās lielās grupās atkarībā no to attīstības veida, autoratīvs sistemātikas informatīvais avots ITIS (Integrated Taxonomic Information System) neatzīst jaunspārņu sadalījumu nepilnas pārvērtības kukaiņu virskārtā un pilnas pārvērtības kukaiņu virskārtā, vienlaicīgi atzīmējot, ka šāda sistemātika tiek praktizēta.
Šie atklājumi zinātniekus ir mudinājuši piedāvāt pilnas pārvērtības kukaiņus sadalīt grupās atbilstoši to īpašībām. Tomēr sistemātikas izmaiņas kopumā ieviešas lēnām un nebūt nav atrisinātas uzreiz visas pretrunas.
Sistemātika
Pilnas pārvērtības kukaiņu virskārta (Endopterygota) sensu stricto (ieteikta virskārta) (ieteikta virskārta) (ieteikta virskārta) (ieteikta virskārta) Incertae sedis
Ancovas ezers
Ancovas ezers (arī Rosicas ezers, Nedolta ezers) ir ezers Latvijā, Rēzeknes novada Stoļerovas pagastā. Izvietojies pagasta austrumos uz robežas ar Ludzas novada Pureņu pagastu Latgales augstienes ziemeļu daļā, 150,3 metrus virs jūras līmeņa. Stūraini līčaina ezerdobe galamorēnas starppauguru ieplakā. Dibens dūņains, vietām smilšains, krasti slīpi, rietumos lēzeni. Ezerā viena 0,4 ha liela sala. Ietek pieci nelieli strauti, tajā skaitā strauts no Vecānu ezera austrumos, iztek Ancovas strauts uz Rēzekni.
Ziemeļu krastā Pureņu pagasta Ancovas sādža, dienvidu krastā — Stoļerovas pagasta Rosicas sādža. Ezera krastā peldvieta, atpūtas vieta. Mīt asaris, plaudis, līdaka, rauda, karūsa, līnis, zutis.
Zina Garisone
Zina Linna Garisone (en; dzimusi ) ir bijusī amerikāņu tenisiste. 1988. gada vasaras olimpisko spēļu čempione sieviešu dubultspēlēs un bronzas medaļniece sieviešu vienspēlēs. Trīskārtējā Grand Slam turnīru uzvarētāja jauktajās dubultspēlēs (1987. gada Australian Open un 1988. un 1990. gada Vimbldonas čempionāts), trīskārtēja Federācijas kausa ieguvēja ASV izlases sastāvā.
Salai
Salai var būt:
Bernards Hermans
Bernards Hermans (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu komponists, diriģents un filmu orģinālmūzikas autors. Hermans tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem filmu mūzikas autoriem.
Saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākā oriģinālmūzika" par mūziku filmai The Devil and Daniel Webster (1941). Vislabāk pazīstams ar mūziku Alfreda Hičkoka filmām "Cilvēks, kas zināja pārāk daudz" (1956), "Vertigo" (1958), "Uz ziemeļiem caur ziemeļrietumiem" (1959), "Psiho" (1960), "Putni" (1963) un "Mārnijs" (Marnie, 1964). Bijis mūzikas autors arī slavenajai Orsona Velsa filmai "Pilsonis Keins" (1941).
Hermans radījis arī mūziku tādām filmām kā "Džeina Eira" (Jane Eyre, 1943), Anna and the King of Siam (1946), The Ghost and Mrs. Muir (1947), "Diena, kad apstājās Zeme "(The Day the Earth Stood Still, 1951), "Uz bīstamās zemes" (1951), "Baiļu rags" (1962), "451 grāds pēc Fārenheita" (Fahrenheit 451, 1966), Twisted Nerve (1968), "Līgava bija tērpta melnā" (La Mariée Était en Noir, 1968), Sisters (1972) un Obsession (1976). Pēdējā filma, kurai sarakstījis mūziku bija Mārtina Skorsēzes "Taksists" (1976).
Gribolva
Gribolva ir ciems Galēnu pagastā, Preiļu novadā. Atrodas 205 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V739.
Cirks (filma)
"Cirks" (en) ir 1928. gada ASV mēmā kinokomēdija, kuras režisors, producents, scenārija autors un galvenās lomas atveidotājs ir Čārlijs Čaplins.
Filmas veidošanas process saskārās ar daudzām problēmām. Notika daudzas kavēšanās, tostarp studijas ugunsgrēks, Čaplina mātes nāve, kā arī Čaplina šķiršanās no savas otrās sievas Litas Grejas. Kā arī ieņēmumu dienesta apgalvojumi par Čaplina nodokļu nemaksāšanu. Tas viss rezultējās ar filmēšanas apturēšanu uz astoņiem mēnešiem. "Cirks" kļuva par septīto pelnošāko mēmā kino ēras filmu, nopelnot vairāk nekā 3,8 miljonus ASV dolāru.
Georgs Filips Tēlemanis
Georgs Filips Tēlemanis (de, dzimis, miris ) bija vācu baroka komponists un multiinstrumentālists. Apguva mūziku gandrīz tikai pašmācības ceļā un nodarbojās ar to pretēji ģimenes gribai. Pēc studijām Magdeburgā, Cellerfeldē un Hildesheimā, Tēlemanis 1701. gadā sāka juridiskās studijas Leipcigas Universitātē, tomēr tās pameta un pievērsās mūzikai. Pēc darba vairākās citās pilsētās, 1721. gadā apmetās un mūža atlikušo daļu nodzīvoja Hamburgā, kur kļuva par piecu pilsētas baznīcu muzikālo vadītāju. Viens no vēsturiski visražīgākajiem mūziķiem (esot sacerējis vairāk nekā 50 operu, vairāk nekā 40 pasiju utt.). Personīgi pazina citus laikmeta komponistus - Georgu Frīdrihu Hendeli un Johanu Sebastiānu Bahu (Tēlemanis bija Baha dēla Kārļa Filipa Emanuela krusttēvs). Atšķirībā no muzikālās karjeras, neveiksmīga bija Tēlemaņa personiskā dzīve - pirmā sieva nomira dažus mēnešus pēc kāzām, bet otrā - aizbēga, atstādama parādus.
Augusts Nilsons
Augusts Nilsons (sv; dzimis, miris ) bija zviedru vieglatlēts un virves vilkšanas speciālists. 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs izcīnīja zelta medaļu virves vilkšanā.
Nilsons 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja gan vieglatlētikā, gan virves vilkšanā. Virves vilkšanā, būdams Jauktās komandas pārstāvis, izcīnīja zelta medaļu. Jaukto komandu virves vilkšanā veidoja Zviedrijas un Dānijas sportisti. Savukārt vieglatlētikā viņš startēja kārtslēkšanā un lodes grūšanā. Kārtslēkšanā viņš ar rezultātu 2,60 metri ieguva pēdējo 8. vietu, bet lodes grūšanā viņa rezultāts bija 10,86 metri, iegūstot 9. vietu.
Ādams Salai
Ādams Čaba Salai (hu, dzimis Budapeštā) ir ungāru futbolists, FC Basel un Ungārijas izlases spēlētājs. Spēlē uzbrucēja pozīcijā.
Futbolista gaitas sācis dzimtajā Budapeštā, kur spēlējis jauniešu komandās, bet jau 17 gadu vecumā pārcēlies uz Vāciju, kur divus gadus spēlējis VfB Stuttgart jauniešu komandā. 2007. gadā pārcēlies uz Spānijas klubu Real Madrid Castilla, kur spēlējis B divīzijā. 2010. gadā izīrēts Vācijas klubam 1. FSV Mainz 05, ar ko gadu vēlāk noslēgts pastāvīgs līgums. 2013. gadā parakstīts četru gadu līgums ar klubu FC Schalke 04, bet gadu vēlāk Salai pārcēlās uz TSG 1899 Hoffenheim. 2019. gadā Salai pievienojās 1. FSV Mainz 05.
Rezultatīvi spēlējis Ungārijas junioru izlasēs. 2009. gadā debitējis pieaugušo izlasē pārbaudes mačā pret Izraēlu.
Janeks Eiglane
Janeks Eiglane (et; dzimis Rakverē) ir igauņu vieglatlēts, startē desmitcīņas sacensībās.
2015. gada Eiropas U-23 čempionātā Tallinā izcīnīja bronzas medaļu. Tajā pašā gadā pirmoreiz piedalījās arī Pasaules čempionātā pieaugušajiem, kas risinājās Pekinā, un ieņēma 19. vietu. 2017. gada Pasaules čempionātā Londonā ar 8371 punktiem ieņēma 4. vietu. Pēc diviem gadiem Pasaules čempionātā Dohā ierindojās 6. vietā. 2022. gada Eiropas čempionātā Minhenē, iegūstot 8346 punktus, izcīnīja bronzas medaļu.
Viņa personiskais rekords desmitcīņā ir 8405 punkti, tas sasniegts 2022. gada aprīlī sacensībās Noksvilā, ASV.
2022. gadā atzīts par Igaunijas gada sportistu.
Poļu—ukraiņu karš
Poļu—ukraiņu karš (pl, uk), no 1918. gada novembra līdz 1919. gada jūlijam, bija konflikts starp Polijas Otro Republiku un Ukrainas spēkiem (gan Rietumukrainas Tautas Republiku, gan Ukrainas Tautas Republiku). Konflikta pamatā bija etniskās, kultūras un politiskās atšķirības starp reģionā dzīvojošajiem poļu un ukraiņu iedzīvotājiem, jo Polija un abas ukraiņu republikas bija likvidēto Krievijas un Austroungārijas Impēriju pēcteces. Karš sākās bijušās Austroungārijas teritorijā Austrumgalīcijā pēc Austroungārijas sabrukuma un pārcēlās uz agrāk Krievijas Impērijai piederošajiem Helmas zemes un Volīnijas reģioniem, uz kuriem pretendēja gan Ukrainas Valsts,kas bija Vācijas Impērijas satelītvalsts, gan Ukrainas Tautas Republika. Polija reokupēja strīdīgo teritoriju 1919. gada 18. jūlijā.
Vēsturiskais konteksts
Konflikta pirmsākumi meklējami sarežģītajā etniskajā situācijā Galīcijā 19. un 20. gadsimta mijā. Tā kā Habsburgu dinastija bija samērā iecietīga pret mazākumtautībām, Austroungārija bija lieliska augsne gan poļu, gan ukraiņu nacionālo kustību attīstībai. Austrieši 1848. gada revolūcijas laikā, noraizējušies par poļu prasībām pēc lielākas autonomijas provincē, sniedza atbalstu nelielajai rutēņu grupai, kas bija austrumslāvu etniskā grupa, kura vēlāk pieņēma pašidentifikāciju "ukraiņi" vai "rusīni"; viņu mērķis bija tikt atzītiem par atsevišķu tautu.
Tika dibinātas skolas ar rutēņu valodas mācībām, veidojās rutēņu politiskās partijas un sākās centieni attīstīt savu nacionālo kultūru. Tas bija pārsteigums dažiem poļiem, kuri līdz revolūcijai līdz ar lielāko daļu politiski apzinīgo rutēņu uzskatīja, ka rutēņu tauta ir daļa no poļu nācijas, kas tolaik tika definēta politiski, nevis etnogrāfiski. 19. gadsimta 90. gadu beigās un nākamā gadsimta pirmajās desmitgadēs populistiski noskaņotā rutēņu inteliģence pieņēma apzīmējumu "ukraiņi", lai apzīmētu savu tautību. Viņi centās veicināt nacionālo kultūru, tostarp centās standartizēt ukraiņu valodu un dibināt un atbalstīt ukraiņu kultūras iestādes, piemēram, zinātniskās biedrības, teātri un nacionālo muzeju Ļvivā; sākot ar 20. gadsimta sākumu, plašākos rutēņu iedzīvotāju slāņos, kas galvenokārt bija lauku iedzīvotāji, attīstījās nacionālā apziņa.
No 44 Austrijas Austrumgalīcijas administratīvajām vienībām, lielākā pilsēta bija Ļviva, kas bija provinces galvaspilsēta, un bija vienīgā lielā pilsēta, kurā poļi veidoja iedzīvotāju vairākumu. Ļvivā 1910. gadā aptuveni 60% iedzīvotāju bija poļi un 17% ukraiņi. Daudzi poļi šo pilsētu ar poļu iedzīvotājiem uzskatīja par vienu no Polijas kultūras galvaspilsētām. Daudziem poļiem, tostarp Ļvivas iedzīvotājiem, bija neiedomājami, ka viņu pilsēta neatrastos Polijas kontrolē.
Reliģiskais un etniskais dalījums atbilda sabiedrības noslāņošanai. Galīcijas vadošais sociālais slānis bija poļu muižnieki vai pagātnē polonizēto rutēņu muižnieku pēcteči, bet provinces austrumos lielākā daļa zemnieku bija rutēņi (ukraiņi). Poļi un ebreji bija atbildīgi par lielāko daļu tirdzniecības un rūpniecības attīstību Galīcijā 19. gadsimta beigās.
Kopš 19. gadsimta un 20. gadsimta sākuma vietējie ukraiņi centās pārliecināt austriešus sadalīt Galīciju Rietumu (poļu) un Austrumu (ukraiņu) provincēs. Vietējie poļi, kuri baidījās zaudēt kontroli pār Ļvivu un Austrumgalīciju, šiem centieniem pretojās un tos kavēja. Galu galā austrieši principā piekrita sadalīt Galīcijas provinci. Imperators Kārlis I 1916. gada oktobrī apsolīja to darīt, tiklīdz Pirmais pasaules karš būs beidzies.
Sākotnējais posms
Kaujas starp Ukrainas un Polijas spēkiem koncentrējās ap pasludināto Rietumukrainas galvaspilsētu Ļvivu un tās pievadceļiem. Ļvivā ukraiņu spēkiem pretojās vietējās pašaizsardzības vienības, ko veidoja galvenokārt Pirmā pasaules kara veterāni, studenti un bērni. Tomēr prasmīga vadība, laba taktika un augsta morāle ļāva poļiem pretoties vāji plānotajiem ukraiņu uzbrukumiem. Turklāt poļi spēja prasmīgi iegūt laiku un sagaidīt papildspēkus, noslēdzot pamieru ar ukraiņiem. Kamēr poļi varēja rēķināties ar plašu civiliedzīvotāju atbalstu, ukraiņu puse lielā mērā bija atkarīga no palīdzības ārpus pilsētas. Citas sacelšanās pret ukraiņu varu izcēlās Drohobičā, Pšemislā, Sambirā un Jaroslavā. Pšemislā vietējie ukraiņu karavīri ātri izklīda uz savām mājām, un poļi sagrāba tiltus pār Sanas upi un dzelzceļu uz Ļvivu, ļaujot poļu spēkiem šajā pilsētā iegūt ievērojamus papildspēkus.
6. novembrī ukraiņu politiķa Omeļana Popoviča vadībā Bukovinas reģiona ziemeļu daļā tika pasludināts jauns ukraiņu valstiskais veidojums - Ukraiņu Bukovina. Jaunās valsts galvaspilsēta bija Čerņivci. Tā tika likvidēta 11. novembrī, kad Rumānijas armija okupēja Čerņivcus. Ukraiņu administrācija un to bruņotie spēki dienu iepriekš atkāpās no pilsētas.
Omārs Šarifs
Omārs Šarifs (,, dzimis , miris ), īstajā vārdā Mihels Demitris Šalobs (Michel Demitri Shalhoub, ), bija Ēģiptes aktieris. Pazīstams ar lomām Holivudas filmās, tai skaitā "Arābijas Lorenss" (Lawrence of Arabia, 1962), "Doktors Živago" (1965), "Smieklīgais skuķis" (Funny Girl, 1968).
Poļu—ukraiņu karš
Sākotnējais posms
Līdz 1918. gada novembra beigām Polijas spēki kontrolēja Ļvivu un dzelzceļu, kas caur Pšemislu savienoja Ļvivu ar Polijas vidieni, bet ukraiņi kontrolēja pārējo Austrumgalīcijas teritoriju uz austrumiem no Sanas upes, tostarp teritorijas uz dienvidiem un ziemeļiem no dzelzceļa uz Ļvivu. Tādējādi blakus poļu kontrolētajai Ļvivas pilsētai Ukrainas spēki atradās no trim pusēm.
Omārs Šarifs
Par lomu filmā "Arābijas Lorenss" Šarifs nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā". Saņēmis trīs Zelta globusa balvas (par lomām Deivida Līna filmās "Arābijas Lorenss" un "Doktors Živago"), kā arī Cēzara balvu "Labākais aktieris" par lomu filmā "Ibrāhīma kungs un Korāna ziedi" (Monsieur Ibrahim et les fleurs du Coran, 2003). 2003. gadā saņēmis Venēcijas kinofestivāla balvu "Zelta lauva-goda balva" par mūža ieguldījumu. 2005. gadā apbalvots ar UNESCO Sergeja Eizenšteina vārdā nosauktu medaļu par ieguldījumu kultūras daudzveidībā.
Poļu—ukraiņu karš
Kaujas par Volīniju
Tūlīt pēc Austroungārijas sabrukuma poļu spēki bija ieņēmuši Helmas apgabalu; drīz pēc tam austriešu komandanti Volīnijas dienvidrietumos (Volodimira un Koveļa) nodeva varu vietējām poļu nacionālajām komitejām. 1918. gada novembrī-decembrī poļi virzījās arī uz Podlahiju un Rietumpoļesji, bet Rietumvolīnijā tos apturēja ģenerāļa M. Osecka karaspēks.
Kamēr Polijas armijas vienības centās pārņemt reģiona kontroli, Ukrainas Tautas Republikas spēki Simona Petļuras vadībā centās atgūt Polijas karaspēka jau kontrolēto Helmas guberņas teritoriju.
Omārs Šarifs
Agrīnie gadi
Šarifs piedzima 1932. gadā Aleksandrijā, Ēģiptē. Viņa tēvs, cēlkoka tirgotājs Joseph Chalhoub, uz turieni bija pārcēlies no Libānas. Šarifa dzimtais vārds bija Mihels Demitris Šalobs (Michel Demitri Shalhoub). Viņš tika audzināts kā grieķu katolis. Islāmam pievērsās, lai apprecētos ar ēģiptiešu musulmaņu aktrisi Fatenu Hamamu (Faten Hamama) (ar ko bija precējies no 1955. līdz 1974. gadam, dēls Tareks Šarifs dzimis 1957. gadā). Tad arī pieņēma vārdu Omārs Šarifs (Omar al-Sharif).
Poļu—ukraiņu karš
Kaujas par Volīniju
Pēc divus mēnešus ilgušām smagām kaujām konfliktu 1919. gada martā atrisināja svaigas un labi apgādātas poļu vienības ģenerāļa Edvarda Ridza-Smiglija vadībā.
Omārs Šarifs
Agrīnie gadi
Britu Viktorijas koledžā Aleksandrijā mācījās matemātiku un fiziku, kā arī franču valodu un piecas citas valodas. Pabeidza Kairas Universitāti ar grādu matemātikā un fizikā. Piecus gadus nostrādāja tēva cēlkoka biznesa uzņēmumā. Pēc tam mācījās Karaliskajā Teātra mākslas akadēmijā Londonā.
Aktiera karjera
Šarifs uzsāka filmēties 1953. gadā. Pirmā nozīmīgā loma viņam bija ēģiptiešu filmā Sira` Fi al-Wadi (1954). Šarifs ātri kļuva populārs, viņš piedalījās vairāk nekā 20 ēģiptiešu filmās, dažās no tām filmējās kopā ar savu sievu Fatenu Hamamu, kas jau bija pazīstama aktrise.
Poļu—ukraiņu karš
Stāvoklis Austrumgalīcijā
Pateicoties ātrai un efektīvai mobilizācijai 1918. gada decembrī, ukraiņiem līdz 1919. gada februārim bija liels skaitliskais pārsvars, un viņi iespieda poļus aizsardzības pozīcijās. Saskaņā ar amerikāņu ziņojumu par laika posmu no 1919. gada 13. janvāra līdz 1. februārim ukraiņiem beidzot izdevās ielenkt Ļvivu no trim pusēm. Pilsētas iedzīvotājiem bija liegta ūdensapgāde un elektrība. Ukraiņu armija turēja arī ciemus abpus dzelzceļam, kas veda uz Pšemislu.
Omārs Šarifs
Aktiera karjera
1962. gadā Šarifs pirmo reizi filmējās angļu filmā "Arābijas Lorenss" (Lawrence of Arabia) pie režisora Deivida Līna. Šarifs tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai "Labākais aktieris otrā plāna lomā". Viņš saņēma divas Zelta globusa balvas - kā labākais aktieris otrā plāna lomā un kā daudzsološs jaunpienācējs aktieris. Ar šo lomu Šarifs kļuva starptautiski pazīstams. Otrreiz pie režisora Deivida Līna Šarifs filmējās galvenajā lomā filmā "Doktors Živago" (Doctor Zhivago, 1965), kas tika uzņemta pēc Borisa Pasternaka romāna. Par doktora Živago lomu Šarifs saņēma Zelta globusa balvu kā labākais aktieris drāmā.
Pēc tam Šarifs piedalījies tādās pazīstamās filmās, kā The Night of the Generals (1967), More Than a Miracle (1967), "Smieklīgais skuķis" (Funny Girl, 1968), "Maierlinga" (Mayerling, 1968), "Makenas zelts" (Mackenna's Gold, 1969), The Last Valley (1971), The Horsemen (1971).
Pēc nozīmīgiem sasniegumiem 60. un 70. gados, vēlākajā laika posmā Šarifs piedalījās bieži vien neveiksmīgās filmās. Viņš nebija apmierināts ar savām lomām, un bija pārtraucis filmēties jau vairākus gadus, kad franču režisors Fransuā Dipērons (François Dupeyron) viņu uzaicināja filmēties galvenajā lomā filmā "Ibrāhīma kungs un Korāna ziedi" (2003. gada filmā pēc Ērika Emanuēla Šmita romāna "Ibrāhīma kungs un Korāna ziedi"). Šī loma Šarifam bija ļoti veiksmīga. Viņš tika apbalvots ar Cēzara balvu "Labākais aktieris", kā arī saņēma Skatītāju balvu Venēcijas kinofestivālā. Šarifs šajā festivālā tika apbalvots arī ar balvu "Zelta lauva - goda balva" par mūža ieguldījumu.
Poļu—ukraiņu karš
Stāvoklis Austrumgalīcijā
Ukrainas spēki turpināja kontrolēt lielāko daļu Galīcijas austrumu daļas un līdz 1919. gada maijam apdraudēja Ļvivu. Saskaņā ar itāļu un poļu ziņojumiem šajā laikā ukraiņu spēkiem bija augsta morāle, kamēr daudzi poļu karavīri, īpaši no bijušās Kongresa Polijas, vēlējās atgriezties mājās, jo neredzēja iemeslu cīnīties pret rutēņiem par rutēņu zemēm; poļu spēki bija skaitliski pārāki divi pret vienu un tiem trūka munīcijas. Neraugoties uz to, ka sākotnēji poļi bija mazākumā, viņiem bija zināmas priekšrocības. Viņu spēkos bija daudz vairāk un labāk apmācītu virsnieku, kas nodrošināja labāku disciplīnu un lielāku mobilitāti; poļiem bija arī lieliska izlūkošana un, pateicoties tam, ka viņi kontrolēja dzelzceļu aiz savām līnijām, viņi varēja diezgan ātri pārvietot savus karavīrus. Rezultātā, lai gan poļiem kopumā bija mazāk karavīru nekā ukraiņiem, īpaši svarīgās kaujās viņi varēja iesaistīt tikpat daudz karavīru kā ukraiņi.
Omārs Šarifs
Aktiera karjera
Šarifs turpināja filmēties, attēlojot lomas tādās filmās kā Hidalgo (2004), Imperium: Saint Peter (TV filma, 2005), Fire at My Heart (2006), Hassan wa Morcus (2008), I Forgot to Tell You (2009), Rock the Casbah (2013).
Poļu—ukraiņu karš
Stāvoklis Austrumgalīcijā
1918. gada 9. decembrī ukraiņu spēki pārrāva Pšemislas ārējo aizsardzību, cerot ieņemt pilsētu un tādējādi atgriezt poļu kontrolēto Ļvivu no Polijas centrālās daļas. Tomēr poļi spēja ātri nosūtīt palīdzības karaspēku, un līdz 17. decembrim ukraiņi bija spiesti atkāpties. 27. decembrī, pastiprināti ar zemnieku karaspēku, kas tika nosūtīts uz Galīciju no Austrumukrainas, cerot, ka rietumukraiņi spēs no viņiem izveidot disciplinētus spēkus, sākās vispārēja ukraiņu ofensīva pret Ļvivu. Ļvivas aizsardzība izturēja, un Austrumukrainas karaspēks sacēlās.
Omārs Šarifs
Aktiera karjera
2015. gada sākumā Šarifam tika diagnosticēta Alcheimera slimība. 10. jūlijā viņš mira no sirdstriekas Kairas slimnīcā Ēģiptē.
Poļu—ukraiņu karš
Stāvoklis Austrumgalīcijā
No 1919. gada 6. līdz 11. janvārim pie Rava-Ruskas, uz ziemeļiem no Ļvivas, Rietumukrainas spēki atvairīja poļu uzbrukumu, ko veica 5000 no bijušās Kongresa Polijas nesen savervēto karavīru, kurus komandēja Jans Romers. Tikai neliels skaits karavīru kopā ar Romeru, cietuši smagus zaudējumus, spēja izlauzties uz Ļvivu. No 11. līdz 13. janvārim Polijas spēki mēģināja izspiest Ukrainas karaspēku, kas aplenca Ļvivu no dienvidiem, kamēr tajā pašā laikā Ukrainas karaspēks mēģināja veikt vēl vienu vispārēju uzbrukumu Ļvivai. Abi centieni cieta neveiksmi. 1919. gada februārī poļu karaspēks, mēģinot ieņemt Sambiru, ar lieliem zaudējumiem sakāva ukraiņu aizstāvjus, lai gan ukraiņu karaspēka sliktā mobilitāte neļāva viņiem izmantot šo uzvaru.
14. februārī Ukrainas spēki sāka vēl vienu uzbrukumu Ļvivai. Līdz 20. februārim viņiem izdevās veiksmīgi pārraut dzelzceļa satiksmi starp Ļvivu un Pšemislu, tādējādi Ļviva tika ielenkta, un Ukrainas spēkiem bija labas iespējas ieņemt pilsētu. Tomēr 22. februārī Ukrainas štābā ieradās Francijas vadīta Antantes misija un pieprasīja, lai ukraiņi pārtrauc karadarbību, draudot pārtraukt visus diplomātiskos sakarus starp Antantes un Ukrainas valdību. Ukrainas bruņotie spēki 25. februārī pārtrauca ofensīvu. Bartelemī misija ierosināja demarkācijas līniju (28. februārī), kas gandrīz 70% Austrumgalīcijas teritorijas atstāja ukraiņiem, bet Ļvivu ar naftas atradnēm - Polijai. Ukraiņiem tiktu piegādāta puse no naftas ieguves. Poļi šo priekšlikumu pieņēma. Tomēr sabiedroto prasības, kas paredzēja zaudēt ievērojamu daļu ukraiņu kontrolētās un apdzīvotās teritorijas, ukraiņi uzskatīja par pārāk labvēlīgām poļiem, un 4. martā atsāka ofensīvu. 5. martā ukraiņu artilērija uzspridzināja poļu spēku munīcijas noliktavu Ļvivā; notikušais sprādziens izraisīja paniku poļu spēkos. Tomēr ukraiņi to neizmantoja. Pamiera pārtraukšanas laikā poļiem bija izdevies organizēt 8000-10 000 karavīru lielu atbalsta spēku, kas līdz 12. martam sasniedza Pšemislu un līdz 18. martam izspieda ukraiņu spēkus no Ļvivas-Pšemislas dzelzceļa līnijas, neatgriezeniski nodrošinot Ļvivu.
1919. gada 6.-11. janvārī neliela daļa no Ukrainas Galīcijas armijas iebruka Aizkarpatijā, lai izplatītu proukraiņu noskaņojumu iedzīvotāju vidū (reģionu bija okupējuši ungāri un čehoslovāki). Ukraiņu karaspēks cīnījās ar čehoslovāku un ungāru vietējo policiju. Viņiem izdevās ieņemt dažas ungāru kontrolētās ukraiņu apmetnes. Pēc dažām sadursmēm ar čehoslovākiem ukraiņi atkāpās, jo Čehoslovākija, nevis Ukrainas Tautas Republika, bija vienīgā valsts, kas tirgojās ar Rietumukrainas Tautas Republiku un politiski to atbalstīja. Turpmāks konflikts ar Čehoslovākijas iestādēm būtu novedis pie Rietumukrainas Tautas Republikas pilnīgas ekonomiskās un politiskās izolācijas.
Ukraiņu sabrukums
1919. gada 14. maijā visā Volīnijā un Austrumgalīcijā sākās poļu vispārēja ofensīva. To īstenoja Polijas armijas vienības, kurām palīdzēja nesen ieradusies ģenerāļa Juzefa Hallera Zilā armija. Šī armija, kas sastāvēja no poļu karaspēka, kurš Rietumu frontē bija cīnījies Antantes pusē, un kurā bija 60 000 karavīru, bija labi apgādāta ar Rietumu sabiedroto ekipējumu un daļēji papildināta ar pieredzējušiem franču virsniekiem, kas bija īpaši paredzēti cīņai pret boļševikiem, nevis Rietumukrainas Tautas Republikas spēkiem. Neraugoties uz to, poļi nosūtīja Hallera armiju pret ukraiņiem, lai pārtrauktu militāro strupceļu Galīcijas austrumos. Sabiedrotie nosūtīja vairākas telegrammas ar rīkojumu poļiem apturēt ofensīvu, jo franču bruņotās armijas izmantošana pret ukraiņiem bija pretrunā ar Francijas palīdzības nosacījumiem, taču tās tika ignorētas, poļu pusei argumentējot, ka ukraiņi ir boļševiku simpatizētāji. Tajā pašā laikā 23. maijā Rumānija atklāja otru fronti pret ukraiņu spēkiem, pieprasot to atkāpšanos no Austrumgalīcijas dienvidu daļas, ieskaitot pagaidu galvaspilsētu Staņislavivu. Tā rezultātā tika zaudēta teritorija, munīcija un turpinājās izolācija no ārpasaules.
Ukraiņu aizsardzības līnijas tika pārrautas, lielākoties tāpēc, ka atkāpās elitārie Sičas strēlnieki. 27. maijā poļu spēki sasniedza līniju Zolota Lipa–Berežani-Ozerna-Radiviļiva. Poļu virzīšanos uz priekšu pavadīja liels pret ebrejiem vērstas vardarbības un laupīšanas vilnis, ko, līdzīgi kā Ļvivā 1918. gadā, īstenoja neorganizēta poļu mafija, kā arī poļu militārās vienības, kas darbojās pretēji savu virsnieku pavēlēm, jo īpaši Poznaņas pulku un Hallera armijas vienības. Pēc Antantes prasībām Polijas ofensīva tika apturēta, un Hallera karaspēks ieņēma aizsardzības pozīcijas.
Čortkivas ofensīva un galīgā Polijas uzvara
1919. gada 8. jūnijā ukraiņu spēki bijušā Krievijas armijas ģenerāļa Oleksandra Hrekova vadībā uzsāka pretuzbrukumu un pēc trim nedēļām virzījās uz Hnila Lipu un Strijas upes augšteci, sagraujot piecas poļu divīzijas. Lai gan poļu spēki bija spiesti atkāpties, viņi spēja novērst savu spēku sabrukumu un izvairījās no aplenkšanas un sagūstīšanas. Tādējādi, neraugoties uz uzvarām, Ukrainas spēki nespēja iegūt ievērojamu daudzumu ieroču un munīcijas. Līdz 27. jūnijam Ukrainas spēki bija pavirzījušies uz priekšu 120 km gar Dņestras upi, bet vēl vienu dienu tie bija pavirzījušies uz priekšu 150 km garumā gar Brodiem. Tās nonāca divu dienu gājiena attālumā no Ļvivas.
Veiksmīgā Čortkivas ofensīva apstājās galvenokārt ieroču trūkuma dēļ - katram ukraiņu karavīram bija tikai 5-10 lodes. Rietumukrainas valdība kontrolēja Drohobičas naftas atradnes, no kurām tā plānoja iegādāties ieročus cīņai, taču politisku un diplomātisku iemeslu dēļ ieročus un munīciju uz Ukrainu varēja nosūtīt tikai caur Čehoslovākiju. Lai gan ukraiņu spēkiem izdevās poļus atbīdīt par aptuveni 120-150 kilometriem, viņiem neizdevās nodrošināt ceļu uz Čehoslovākiju. Tas nozīmēja, ka viņi nevarēja papildināt ieroču un munīcijas krājumus, un tādēļ Hrekovs bija spiests pārtraukt kampaņu.
27. jūnijā poļu karaspēka vadību pārņēma Juzefs Pilsudskis un uzsāka vēl vienu ofensīvu, kam palīdzēja divas jaunas poļu divīzijas. 28. jūnijā sākās poļu ofensīva. Trūkstot munīcijai un saskaroties ar divreiz lielāku ienaidnieku, Ukrainas Galīcijas armija un Rietumukrainas TR vadība 16.-18. jūlijā tika atbīdīta atpakaļ līdz Zbručas upes līnijai, pēc kā Rietumukrainas TR okupēja Polija. Lai gan Ukrainas kājniekiem bija beigusies munīcija, tās artilērijai tā nebija. Tas nodrošināja Ukrainas spēkiem aizsegu organizētai atkāpšanai. Aptuveni 100 000 civiliedzīvotāju bēgļu un 60 000 karavīru, no kuriem 20 000 bija kaujas gatavībā, varēja aizbēgt pāri Zbručas upei uz Centrālukrainu.
Kara iznākums
Šajā karā gāja bojā aptuveni 10 000 poļu un 15 000 ukraiņu, galvenokārt karavīru. Ukraiņu karagūstekņi tika turēti bijušajās Austroungārijas karagūstekņu nometnēs Krakovā, Laņcutā, Pikulicē, Stžalkuvā (Strzałków, Świętokrzyskie) un Vadovicē.
Abas puses veica masveida civiliedzīvotāju arestus. Līdz 1919. gada jūlijam 25 000 poļu nonāca Ukrainas internēšanas nometnēs - Žovkvas, Zoločivas, Mikulincu, Strusivas, Jazlovecas, Kolomijas un Kosivas nometnēs. Internētie poļu civiliedzīvotāji, karavīri un katoļu priesteri ziemas mēnešos tika turēti neapkurinātās barakās vai dzelzceļa vagonos, viņiem deva maz pārtikas, daudzi vēlāk nomira no aukstuma, bada un tīfa.
Pēc kara, 1920.–1921. gadā, Polijas valdība vairāk nekā simts tūkstošus cilvēku ievietoja nometnēs (bieži tās dēvēja par internēšanas nometnēm vai dažkārt par koncentrācijas nometnēm). Daudzos gadījumos ieslodzītajiem tika liegta pārtika un medicīniskā palīdzība, un daži no viņiem nomira badā, nomira no slimībām vai izdarīja pašnāvību. Starp upuriem bija ne tikai ukraiņu karavīri un virsnieki, bet arī priesteri, juristi un ārsti, kuri atbalstīja ukraiņus. Aprēķināja, ka šajās nometnēs no slimībām gāja bojā no 20 000 līdz 30 000 cilvēku.
Pēc kara, Francija, kas bija atbalstījusi Poliju diplomātiski un militāri, ieguva kontroli pār Austrumgalīcijas naftas atradnēm ar Polijai ļoti nelabvēlīgiem nosacījumiem.
Otrā pasaules kara sākumā šo teritoriju anektēja Padomju Savienība un pievienoja Ukrainai, kas tolaik bija Padomju Savienības republika. Saskaņā ar Jaltas konferences lēmumiem Austrumgalīcijas poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju, kuras robežas tika pārceltas uz rietumiem, bet pats reģions pēc kara palika Padomju Ukrainas sastāvā un pašlaik veido tagadējās neatkarīgās Ukrainas rietumu daļu.
Šefpavārs uz riteņiem
"Šefpavārs uz riteņiem" (en) ir 2014. gada ASV drāma, kuras režisors, scenārija autors, kā arī viens no producentiem un galvenās lomas atveidotājiem ir Džons Favro. Citas lomas atveido Sofija Vergara, Džons Legizamo, Skārleta Johansone, Dastins Hofmans un Olivers Plets. Filmas pirmizrāde notika Ostinā.
Galvenais šefpavārs pamet darbu restorānā un nopērk pārtikas kravas mašīnu, kurā darbojas ar savu dēlu.
Interlingve
Interlingve (interlingue), sākotnēji zināma ar nosaukumu okcidentāls (occidental, ), ir starptautiska palīgvaloda (IAL), kuru 1922. gadā izveidoja Igaunijā dzīvojošais vācbaltu valodnieks Edgars de Vāls.
Literatūra
Galvenie literārie teksti interlingve parādījās Cosmoglotta. Bija arī daži darbi, gan oriģinālie, gan tulkoti, publicēti interlingve valodā.
Dažas grāmatas interlingve valodā ir:
Estadio Azteca
Estadio Azteca ir futbola stadions Mehiko, Meksikā. Tajā ir sēdvietas 87 tūkstošiem cilvēku, tas ir lielākais futbola stadions Meksikā un Latīņamerikā, kā arī 8. lielākais futbola stadions pasaulē.
Atvērts 1966. gadā. Futbola kluba Club América un Meksikas futbola izlases mājas spēļu stadions. Tiek uzskatīts par vienu no pasaulē slavenākajiem un ikoniskākajiem futbola stadioniem. Tas ir pirmais stadions, kurā divas reizes noticis FIFA Pasaules kausa fināls (1970, 1986). 1986. gadā stadionā tika aizvadīta spēle starp Argentīnu un Angliju, kurā Djego Maradona guva gan "Dieva rokas vārtus", gan "gadsimta vārtus". 1970. gada turnīrā stadionā tika aizvadīta "gadsimta spēle" starp Itāliju un Vāciju. Estadio Azteca bija galvenais futbola stadions.
Somā nacionālais parks
<mapframe text="Somā nacionālais parks" width=290 height=290 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q736682" } Somā nacionālais parks (et) ir pēc platības otrs lielākais nacionālais parks Igaunijā; dibināts 1993. gadā. Nacionālais parks atrodas Viljandi apriņķī, 50 km no Pērnavas.
Par parku
Igauņu valodas vārds “soomaa” nozīmē purvu zeme. Somā nacionālais parks ticis izveidots, lai aizsargātu tajā esošos kūdras purvus, mitros mežus, pļavas, biotopus un tajā dzīvojošās sugas. Nacionālajā parkā izveidotās koka laipu takas palīdz izzināt purvus, mitros mežus un mitrāju pļavas, kuras ir mājas daudzām reti sastopamām un apdraudētām sugām Eiropā. Nacionālajā parkā sastopami vilki, stirnas, brūnie lāči, lūši, aļņi, bebri, mežacūkas, aug virši, dzērvenes, purva vaivariņi u.c.
Somā nacionālais parks piedāvā pārgājienus purvos ar speciālām purva kurpēm, izbraucienus ar laivām un gidu pakalpojumus. Nacionālajā parkā ir pieejams informācijas centrs. Parka teritorijā ir izvietotas kempingu vietas, skatu torņi un iekārtotas peldvietas. Somā nacionālajā parkā kopā ir 11 dabas takas — Rīsas purva taka, Meiekozes taka, Ignaci taka, Lemmjē taka, Kūranīdu mācību taka, Oksa taka, Hipasāres taka, Kopraradas bebru taka, Tiramā taka, Pauna taka un Īrdi taka.
Vēsture
Lai aizsargātu purvus Igaunijā, Tartu Universitātē tika veikti pētījumi, kurus vadīja akadēmiķis Viktors Mazings (Viktor Masing). 1981. gadā tika izveidoti trīsdesmit purvu liegumi, no kuriem četri pieder pašreizējam Somā nacionālajam parkam. Somā nacionālais parks tika izveidots 1993. gada 8. decembrī ar Igaunijas valdības lēmumu. Somā nacionālais parks kā svarīga dabas teritorija Eiropā 1997. gadā kļūst par CORINE biotopu teritoriju. Kopš 1997. gada 17. jūnija Somā nacionālais parks ticis iekļauts arī Rāmsaras konvencijas starptautiski aizsargāto mitrāju sarakstā.
Piektais gadalaiks
"Piektais gadalaiks" Somā nacionālajā parkā ir palu laiks pavasarī, kad daudzviet parka teritorijā applūšanas rezultātā pārvietoties var tikai ar laivām. Parasti šīs sezonas laikā cilvēki pārvietojas ar kanoe laivām, kajakiem vai vienkoka laivām. Plūdu laiks ir pateicīgs arī dabas un dzīvnieku mīļotājiem, jo tas paver iespēju sastapt dzīvniekus, kuri parasti ir paslēpušies mežos vai upju krastos.
Aleksandrs Aleksandrovičs
Aleksandrs Aleksandrovičs (, miršanas gads nezināms) bija Latvijas politiķis un sabiedrisks darbinieks. Bijis Daugavpils pilsētas domnieks un Tautas Saeimas (1940) deputāts.