cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Modris Zihmanis
Dzīvesgājums
Padomju okupācijas laikā Zihmanis 1946. gadā iestājās Latvijas jaunatnes Triju Zvaigžņu organizācijā un Latvijas nacionālo partizānu apvienības Visvalža Brizgas (segvārds Kārlis Krauja) nodaļā. Modris zīmēja shēmas un rasējumus, pēc kuriem partizānu grupas vīri Īles mežā uzbūvēja 54 kvadrātmetrus lielu bunkuru ar sanitāro mezglu un produktu noliktavu.
Pēc kaujas ar VDK karaspēku viņu 1949. gada 17. martā sagūstīja un deviņus mēnešus pratināja Valsts drošības komitejas ēkā un Rīgas Centrālcietumā. Viņam piesprieda 25 gadus ilgu ieslodzījumu un deportēja uz PSRS Gulaga nometnēm. Džezkazganas akmens lauztuvēs un Stepes lēģerī viņš piedalījās politieslodzīto streiku organizēšanā, bija iesodzīts Uraļskas un Vladimiras cietumu izolatoros. 1950. gadā ieslodzījumā sāka rakstīt dzeju. 1964. gadā Zihmani atbrīvoja, viņš nelegāli atgriezās Latvijā un strādāja rūpnīcā “Liepājas Metalurgs” un nodarbojās ar puķu audzēšanu. Atmodas kustības laikā 1989. gada decembrī laikraksts "Liepājas vārds" publicēja Zihmaņa tēlojumus "Eglīte važās" un "Jaunais gads". 1994. gadā viņu uzņēma Latvijas Rakstnieku savienībā.
Miris 2021. gada 8. martā, apglabāts Liepājas Centrālajā kapsētā.
Celmu strauts
Celmu strauts (arī Bieļas strauts) ir Mazās Līkupes labā krasta pieteka Saldus novadā, bijušā Zvārdes poligona teritorijā. Tek dienvidaustrumu virzienā, mežainā apvidū.
Endrū Talanskis
Endrū Talanskis (en; dzimis ) ir ASV triatlēts, bijušais šosejas riteņbraucējs, kurš lielāko karjeras daļu pavadīja UCI ProTeam komandā . Dzimis Maiami, Floridā, Talanskis šobrīd dzīvo Bannerelkā, Ziemeļkarolīnā.
Par sportista lielāko panākumu uzskatāma uzvara 2014. gada Critérium du Dauphiné kopvērtējumā. Talanskis piedalījies arī vairākās Lielajās tūrēs, 2012. gada Vuelta a España ieņemot 7. vietu, bet 2013. gada Tour de France 10. vietu kopvērtējumā.
2017. gada septembrī paziņoja par riteņbraucēja karjeras beigšanu 28 gadu vecumā.
Makenzija grīslis
Makenzija grīslis (la) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tai Eiropas ziemeļu reģionos ir šaura areāla. Latvijā tā ir sastopama ļoti reti, tikai Rīgas līča centrālās daļas piekrastē un posmā no Kuivižiem līdz Igaunijas robežai.
Ierakstīts Latvijas Sarkanajā grāmatā 1. kategorijā.
Apraksts
Makenzija grīslis ir daudzgadīgs, 10-40 cm garš lakstaugs, kurš pieder vienādvārpu grīšļu grupai, jo tā vīrišķie ziedi atrodas vārpiņu apakšdaļā.
Augs ir dzeltenzaļš. Stublāji ir izvietoti skrajā cerā, tie ir strupi trīsšķautņaini, pastīvi. Lapas ir mīkstas, 10-30 cm garas un 0,2-0,4 cm platas, aptuveni stublāja garumā vai īsākas. Augam ir 4—6 vārpiņas, tās ir iegarenas, stublāja galotnē attālu cita no citas. Pie ziedkopas pamata ir īsa, īlenveidīga seglapa vai seglapas vispār nav. Vārpiņu garums ir 0,7-1,3 cm. Segplēksne ir aptuveni pūslīša garumā, brūna, mala gaišāka. Augļa pūslītis ir pelēkzaļš, olveidīgs, tā dzīslas ir neskaidras, galā pēkšņi sašaurināts īsā knābītī. Zied maija beigās un jūnija sākumā.
Ligērijas grīslis
Ligērijas grīslis (la) ir grīšļu dzimtas suga. Savvaļā tā ir vietumis sastopama Eiropā. Latvijā Ligērijas grīslis ir sastopams reti — Rīgas līča un Baltijas jūras tiešā tuvumā, sausās, smilšainās vietās piejūras pļavās un mežmalās, skrajos priežu mežos.
Augs ir ierakstīts Baltijas jūras reģiona Sarkanajā grāmatā un Latvijas Sarkanajā grāmatā 2. kategorijā.
Apraksts
Ligērijas grīslis ir daudzgadīgs, 10—30 cm garš lakstaugs, kurš pieder vienādvārpu grīšļu grupai.
Augam ir gari, diametrā 0,2—0,3 cm tievi sakneņi. Stublājs ir stāvs un slaids. Lapas ir zaļas, lokveidīgi stāvas, diezgan mīkstas, 0,1—0,2 cm platas, tikpat garas vai īsākas nekā stublājs. Ziedkopā ir 4—7 vārpiņas, kuras ir 3—5 cm platas. Vārpiņā sievišķie ziedi ir augšdaļā, bet vīrišķie — apakšdaļā, taču mēdz būt arī īpatņi, kuriem ir tikai sievišķie ziedi. Augļa pūslīša segplēksne ir brūna, pūslīša garumā. Pūslītis ir olveida, 0,4—0,5 cm garš ar 8—11 dzīslām, tā spārns ir šaurs, sākas apmēram no pūslīša vidus, strauji sašaurinās divzobainā knābītī. Zied maijā un jūnijā.
Joannis Frangudis
Joannis Frangudis (el; dzimis 1863. gadā, miris 1916. gada 19. oktobrī) bija grieķu armijas virsnieks. Viņš startēja 1896. gada vasaras olimpisko spēļu šaušanas sacensībās, kur izcīnīja trīs olimpiskās medaļas.
Joannis Frangudis ir arī pazīstams ar to, ka viņš bija klāt Grieķijas karaļa Georga I slepkavībā un aizturēja karaļa slepkavu Aleksandru Shinu.
Fangudis nomira negadījumā, apmeklējot Ņujorku 1916. gada 19. oktobrī.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Joannis Frangudis startēja četrās no piecām šaušanas disciplīnām. 25 metru ātršaušanā ieguva 344 punktus, ar 23 trāpījumiem, izcīnīja zelta medaļu. 30 metru šaušanā ar pistoli viņš ieguva bronzas medaļu. 25 metru šaušana ar militāro pistoli bija vienīgā disciplīna, kurā viņš neizcīnīja olimpisko medaļu; šajā disciplīnā viņš ieguva 4. vietu. Savukārt 300 metru šaušanā ar šauteni 3 pozīcijās viņš ar 1312 punktiem, 31 trāpījumu, izcīnīja sudraba medaļu. Olimpisko spēļu laikā trešās vietas ieguvējs netika apbalvots, Starptautiskā Olimpiskā komiteja viņam bronzas medaļu piešķīra vēlāk, ar atpakaļejošu datumu.
Blankas
Blankas var būt:
Gothards Vilhelms fon Bergs
Gothards Vilhelms fon Bergs (de, 1682—1756) bija Vidzemes landmaršals (1727-1730). Ērgļu pilsmuižas, Pāles (Sepkull), Mišleru (Schadenhof) un Streidas (Hessenhof) muižu īpašnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1682. gada 12. jūnijā Nīderlandes armijas virsnieka Oto Reinholda fon Berga un viņa sievas Kristīnes, dzimušas fon der Pālenas, ģimenē. Lielā Ziemeļu kara laikā viņš dienēja Zviedrijas armijā (1702-1710). 1714. gadā salaulājās ar Evu Helēnu fon Helmersenu. 1722. gadā viņš nomāja no Tīzenhauzeniem Ērgļu muižu 1727. gadā viņu ievēlēja par Vidzemes landmaršalu, pēc viņš ilgstoši bija Vidzemes landrāts (1730-1747) un matrikulas komisijas (Matrikelkommission) loceklis. Kā Vidzemes bruņniecības priekšstāvis viņš piedalījās Krievijas impērijas ķeizarienes Annas kronēšanas (1730) un apbedīšanas (1740) ceremonijās Pēterburgā.
Blanka
Blanka ir ciems Valmieras novada Mazsalacas pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļdaļā Nikuces krastā pie autoceļa V164 6 km no pagasta centra Mazsalacas, 52 km no novada centra Valmieras un 155 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Blankas pusmuižas (Blanke) centru.
Irina Kuračkina
Irina Kuračkina (be; dzimusi ) ir baltkrievu brīvā stila cīkstone, 2020. gada vasaras olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvēja, Pasaules čempionātu medaļniece, 2015. gada Eiropas spēļu čempione, divkārtējā Eiropas čempione un Eiropas čempionātu medaļniece.
Biogrāfija
Ar cīņu Irina Kuračkina sāka nodarboties 2010. gadā. Viņas pirmā trenere bija Olga Bubenko. Viņa ir Bobruiskas Olimpiskās rezerves koledžas absolvente. Sacensībās viņa piedalās kā Mogiļevas Augstākās sporta meistarības pārstāve. Treneris - Artūrs Zaicevs. 2017. gadā viņa absolvēja A. Kulešova vārdā nosauktās Mogiļevas Valsts universitātes Fiziskās audzināšanas fakultāti. Viņa strādā par Baltkrievijas Republikas nacionālās komandas cīņas sporta instruktori.
Saifs
Saifs (arī Oriona k, Oriona Kapa) ir sestā spožākā zvaigzne Oriona zvaigznājā un 57. spožākā redzamā zvaigzne debesīs. Tā atrodas Oriona zvaigznāja dienvidaustrumu stūrī. Vārds Saifs cēlies no arābu frāzes, saīf al jabbār — ‘milža zobens’. Šajā vārdā senāk sauca Oriona η, jeb Oriona Ētu. Saifs ir zilganbalta B spektra klases pārmilzu zvaigzne. Zvaigzne ir ļoti karsta (26 000 K jeb ~25700 °C), viena no karstākajām Oriona zvaigznājā. Informācija par Saifa starjaudu dažādos avotos atšķiras, tā svārstās no 6 000 līdz pat 65 000 Saules starjaudām. Lai arī Saifs no Saules atrodas apmēram vienādā attālumā ar Rīgelu, mēs to redzam kā krietni blāvāku zvaigzni (redzamais spožums ~2,1m), jo lielāko daļu savas enerģijas zvaigzne izstaro mums neredzamā diapazonā, turklāt zvaigznes spožums pieaug un samazinās 0,04 zvaigžņlielumu robežās. Saifs no Saules atrodas apmēram 650 gaismas gadu attālumā, tomēr pirms apmēram 9,2 miljoniem gadu tas atradās tikai 56 gaismas gadu attālumā un bija redzams kā -3,24 zvaigžņlieluma objekts.
Felikss Ingaunis
Felikss Ingaunis (1894—1938) bija Latvijas lietuviešu izcelsmes kara lidotājs, Krievijas pilsoņu kara dalībnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1894. gada 30. maijā Liepājā lietuviešu izcelsmes strādnieka Antona Ingauņa ģimenē. Strādāja par atslēdznieku kuģu remonta uzņēmumā, mācījās amatniecības vakarskolā un Liepājas jūrskolā, kuru nepabeidza Pirmā pasaules kara dēļ. 1915. gada maijā Kurzemes ofensīvas laikā devās bēgļu gaitās uz Petrogradu, kur turpināja strādāt par atslēdznieku. 1915. gadā viņu iesauca Krievijas Impērijas armijā, kur viņš pabeidza mehāniķu kursus, tad Petrogradas aviācijas skolas kursus. 1917. gada februārī pabeidza arī Maskavas lidotāju skolu un piedalījās kaujās iznīcinātāju grupas sastāvā. 1918. gada maijā iesaistījās Krievijas pilsoņu karā Sarkanās armijas pusē, komandēja 2. kavalērijas armijas 1. kaujas aviogrupu un 1. iznīcinātāju divīziju.
Pēc pilsoņu kara beigām beidza Mihaila Frunzes militāro akadēmiju, bija Ukrainas PSR gaisa spēku priekšnieks. 1931. gadā iestājās VK(b)P. 1934. gadā viņu iecēla par Baltkrievijas PSR gaisa spēku komandiera palīgu un Kijivas kara apgabala komandiera vietnieku. 1937. gadā viņu iecēla par Tālo Austrumu Īpašās armijas kara aviācijas (ВВС Особой Краснознаменной Дальневосточной армии) priekšnieku.
NKVD "Latviešu operācijas" laikā Ingauni 1937. gada 29. novembrī Habarovskas viesnīcā arestēja. Pēc ilgām pratināšanām viņam PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija 1938. gada 28. jūlijā piesprieda nāvessodu, nošauts tajā pašā dienā Komunarkas masu kapos.
Fricis Gulbis (fiziķis)
Fricis Gulbis (1891—1956) bija latviešu fiziķis. Latvijas Universitātes, Baltijas Universitātes (1946—1948) un Makmastera universitātes profesors Hamiltonā, Kanādā. Vairāku fizikas mācību grāmatu autors latviešu valodā. Latvijas Universitātes Fizikas institūta dibinātājs un vadītājs (1919—1944). Viens no Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem (1944).
Baltijas universitātes izveidotājs un pirmais prezidents (rector magnificus). Trimdas latviešu sabiedriskais darbinieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1891. gada 19. janvārī Nodegu muižas "Ezergaļos" (tagad Priekules pagastā) zemnieka Jāņa Gulbja un viņa sievas Margrietas ģimenē. Viņa mātes pusbrālis bija publicists Ernests Rolavs. Mācījās Nodegu pagasta un Aizputes pilsētas skolās, pēc tam Liepājas reālskolā (1906—1911). Studēja fiziku Pēterburgas Valsts universitātē(1911—1916), pēc kuras beigšanas bija asistents Pēterpils Meža institūtā un Psihoneiroloģiskajā institūtā. 1917. gadā pārcēlās uz jaundibināto Permas Universitātē. Krievijas pilsoņu kara laikā viņš atgriezās Pēterpilī, kur bija Pēterpils Universitātes asistents un Optiskā institūta līdzstrādnieks.
Pēc Latvijas Augstskolas dibināšanas 1919. gadā F. Gulbis atgriezās dzimtenē un sāka strādāt par fizikas docentu, papildinājās Berlīnes Universitātē (1920). Vēlāk viņu ievēlēja par vecāko docentu (1926) un ārkārtas profesoru, F. Gulbis bija Matemātikas un dabaszinātņu fakultātes dekāns (1930—1932, 1936—1938, 1940, 1941—1943) un LU prorektors (1933—1936). Veica pētījumus rentgenstaru fizikā un metālu atomfizikā, uzrakstīja mācību grāmatu "Eksperimentālā fizika" trīs sējumos. Latvijas Fizikas un matemātikas biedrības priekšnieks (1939).
1944. gada martā parakstīja Latvijas Centrālās padomes memorandu par nepieciešamību atjaunot Latvijas Republikas suverenitāti un Baltijas valstu konfederācijas iespējamo veidošanu. Otrā pasaules kara beigās profesors Gulbis devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur strādāja Greifsvaldes Universitātē (1944—1945). No 1945. gadā 2. jūlija bija Latviešu Nacionālās komitejas prezidents Lībekā, kopā ar E. Dunsdorfu un E. Leimani versās pie britu okupācijas zonas varas iestādēm ar lūgumu dibināt latviešu akadēmisko skolu Ziemeļvācijā. No 1946. gada 9. janvāra līdz 1948. gada 30. septembrim viņš bija Baltijas universitātes prezidents Hamburgā un Pinebergā. Pēc laikabiedru atmiņam, izrādīja spītīgu gara varonību mijiedarbē ar britu Militārās pārvaldes ierēdņiem.
1948. gada beigās profesors Gulbis saņēma Lady Davis fonda zinātnisko stipendiju un emigrēja uz Hamiltonu Kanādā, kur strādāja par profesoru atomfizikas nozarē Makmastera universitātē. Nesekmīgi mēģināja atjaunot Baltijas universitāti Ziemeļamerikā. Ievēlēts par Kanādas Latviešu nacionālas apvienības prezidentu, lasīja lekcijas par Latviju un Baltijas valstīm. Pēc Imanta Saksa atmiņām, "Viņš stāvēja par latviešu biedrību, kori, draudzi, skolu, par nopietnām demonstrācijām 14. jūnijā, kurās pats būdams slims, soļoja ierindas priekšgalā. Mazā sabiedrībā mīlēja humoru, priecājās par mazajiem latviešu bērniem un bija sirsnīgs ģimenes tēvs. Es pazemīgi klausījos, kā profesors Gulbis ar profesoru Ķiķauku un Hamiltonas latviešu mācītājiem diskutēja grieķu filozofijas un cilvēcības pamatvērtīgumu gan senatnes, gan tagadnes nosacījumos, šīs stundas bija pacilājošas, vienreizējas."
Miris no miokarda infarkta Hamiltonā 1956. gada 14. janvārī, apglabāts Dantesa kapsētā. Viņa izvadīšanā atskaņoja Latvijas Valsts himnu. Otrā pasaules latviešu zinātnieku kongresa laikā 2001. gadā profesoram Fricim Gulbim pie bijušās LU Fizikas institūta ēkas Kronvalda bulvārī 4 atklāja piemiņas plāksni.
Pasaules vēsture
Saprātīgais cilvēks dzīvo uz planētas aptuveni 250 tūkstošus gadu. Līdz ar rakstības izveidošanos aptuveni 3000 gadus p.m.ē. beidzās aizvēsture un sākās senie laiki. Tie beidzās līdz ar Romas impērijas sabrukumu 5. gadsimtā, un sākās viduslaiki. Jaunie laiki sākās ar zinātnisko revolūciju un lielajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem. Sākot ar rūpniecisko revolūciju 19. gadsimtā sākas jaunākie laiki.
Krāpšana
Krāpšana ir noziegums, kuru raksturo svešas mantas vai tiesību uz šādas mantas iegūšanu, ļaunprātīgi izmantojot uzticēšanos, vai ar viltu.
Krāpniecības veidi
Krāpniecības veidu saraksts nav pilnīgs, tomēr tajā ir sniegts visbiežāk sastopamo gadījumu pārskats. Krāpniecības veidus ir sarežģīti klasificēt, jo tie ir mainīgi izpausmēs un bieži vien apvieno vairākus krāpniecības veidus. Šajā rakstā krāpšanas veicējs tiek saukts par "krāpnieku", bet krāpnieka uzlūkotais objekts par "mērķi" vai "upuri".
Shēmas "kā ātri kļūt bagātam"
Shēmas "kā ātri kļūt bagātam" ir ļoti dažādas, tās ietver viltus franšīzes, "drošus" nekustamā īpašuma darījumus, grāmatas ar pamatdomu "kā kļūt miljonāram vienā dienā", labklājības veidošanas seminārus, personas pašpalīdzības skolas, pārsteidzošus izgudrojumus, neizmantojamus izstrādājumus, ķēdes vēstules, pareģojumus, viltus ārstniecību, brīnumlīdzekļu ražotājus, valūtas maiņas darījumus, t.s. Nigērijas naudas glābšanas piedāvājumus un dažādu talismanu izmantošanu. Variācijās ir piramīdu shēmas, t.s. Ponci shēmas un matrices mārketings.
Krāpšana pārliecinot
Krāpšanas gadījumi pārliecinot ietver upura pārliecināšanu, lai iegūtu no viņa labumu. Šis krāpšanas veids ir ļoti sens.
Romantiskā krāpšana
Mūsdienās tradicionālā romantiskajā krāpšanā tiek plaši izmantotas iepazīšanās interneta vietnes. Krāpnieks aktīvi uztur romantiskas attiecības, bieži vien arī apliecina gatavību laulāties. Laika gaitā atklājas, ka internetā "izredzētā puse" ir apstākļu sagadīšanās pēc iestrēgusi lauku mājā vai ārzemēs bez naudas un tas ir iemesls nespējai būt kopā ar upuri. Pēc tam krāpniecība transformējas par naudas izspiešanas veidu. Iemesli iespējamajiem šķēršļiem ir naudas trūkums, bet pretēji lūgumam aizdot (aizdevuma izspiešana), krāpnieks izliekas par pietiekami situētu un garantē aizdevumu ar viņa izdotiem čekiem, kurus upuris varētu iekasēt, vienlaicīgi lūdzot pārskaitīt naudu ar neatgriežamu naudas pārvedumu, lai iegūtu līdzekļus braucienam pie upura. Parasti čeki ir viltoti vai zagti un krāpnieks nekad nedodas ceļā, bet nelaimīgais upuris ir parādos un ar salauztu sirdi. Šāda veida krāpšana ir attēlota filmā "Kabīrijas naktis".
Krāpšana pareģojot
Sen zināms krāpšanas veids ir pareģojumu izteikšana. Šajā gadījumā pareģis izmanto savas spējas nolasīt klienta satraukumu, nevis vēlēšanos izklaidēties, vai arī spēlmaņa vēlēšanos izkļūt no neveiksmju rindas. Pareģis informē upuri par to, ka upuris ir nolādēts un par naudu ir gatavs noņemt šo lāstu. Romi šādu krāpšanu sauc par bujo ("soma"): upurim tiek teikts, ka lāsts ir saistīts ar viņa naudu. Upuris ieliek naudu somā, lai noņemtu lāstu un saņem pretī somu ar papīriem. Šādas krāpšanas dēļ dažādu valstu jurisdikcijā pareģošana tiek uzskatīta par krimināli sodāmu.
Šāda veida krāpšana ir evolucionējusi ar tehnoloģiju attīstību parādoties viltus datoru vīrusiem, t.s. "hoax". Viltota antivīrusa programma brīdina lietotāju, ka datorsistēma ir inficēta ar vīrusiem un padara datoru nelietojamu līdz brīdim, kamer tiek samaksāta "izpirkuma maksa". Datalink Computer Services gadījumā upurim tika izkrāpti vairāki miljoni dolāru, jo kāda firma izvirzīja sūdzību par datoru inficēšanos ar vīrusiem un šāda inficēšanās bijusi par cēloni firmas zaudējumiem. Minētā krāpšana tika veikta periodā no 2004. gada augusta līdz 2010. gada oktobrim un upura zaudējumi tiek lēsti $6–20 miljonu apmērā. Šis gadījums tika atainots arī kādā britu komēdijas Steptoe and Son epizodē ar Patrīcijas Rūtledžas piedalīšanos pareģes lomā.
Krāpšana ar "zelta stieņiem"
Šie krāpšanas gadījumi paredz kādas preces pārdošanu par cenu, kas ir ievērojami augstāka par tās vērtību. Šāds nosaukums ir cēlies no gadījuma, kad zelta stieņu vietā upuris iegādājās apzeltītus svina gabalus.
Ponci shēma
Ponci shēmas īpatnības:
Vairākas pazīmes liecina, ka Latvijā Bankas Baltija krīze 1995.gadā atbilst Ponci shēmai - pirms krīzes sākuma noguldītājiem tika piedāvātas dividendes līdz 90% apmērā, dividendes tika izmaksātas no jaunu noguldītāju līdzekļiem un plānotā rentabilitāte tika balstīta uz pieņēmumu par Latvijas rubļa un lata valūtas devalvāciju.
Čabu grāvis (Ponakstes pieteka)
Čabu grāvis (arī Bieļas strauts) ir Ponakstes labā krasta pieteka Saldus novada ziemeļrietumos, uz ziemeļrietumiem no Verģu purva. Tek dienvidrietumu virzienā, mežainā apvidū. Ietek Ponakstē pie Krimpju mājām.
Auls Gellijs
Auls Gellijs (, dzimis apmēram 125. gadā, miris pēc 180. gada) bija Romā dzīvojošs un Atēnās izglītojies romiešu jurists un rakstnieks.
Par Aulu Gellija dzīvi zināms tikai no viņa rakstiem. Lielu daļu no dzīves pavadījis Romā. Daudz ceļojis. Bijis pretors. Pazinis sofistus Favorīnu un Hērodu Atiku, kā arī Frontonu.
Mūsdienās saglabājies viens Gellija darbs - "Atikas naktis" 20 daļās. Grāmatā bez īpašas sistēmas rakstīts par visdažādākajiem gramatikas, filozofijas, vēstures un citem jautājumiem. "Atikas naktīs" iekļauti citu autoru mūsdienās zudušu darbu fragmenti.
Galvenā izlūkošanas pārvalde
Galvenā izlūkošanas pārvalde var būt atšķirīgu valstu izlūkošanas iestāde:
Vinnika
Vinnika var būt:
Mezglu raksti
Mezglu raksti ir tradicionāls latviešu rakstības veids ar vienu vai divu dažādu krāsu dzijas pavedienu secīgu siešanu mezglos, lai galvenokārt pierakstītu tautasdziesmu vārdus. Rakstu zīmju sistēma tika veidota no mezglu, cilpu un to kombināciju veidiem, katram salikumam vai atsevišķam mezglam apzīmējot burtu. Izveidotās virknes sākums tika piesiets pie mietiņa, tādēļ, lai izlasītu saturu, kamols bija jāattin pilnībā.
Tautasdziesmas
Tautasdziesmās ne reti ir pieminēti tādi jēdzieni kā "dziesmu kamols", "vācele", "pūrs" un "mezglu raksti", tomēr to izmantošanu dziesmu rindās bieži uztver pārnestā nozīmē, kas, visticamāk, nebūt nebija tik simbolisks darbību apraksts. Man māmiņa iemācija
Dziju siet cilpiņās;
Mīļus vārdus, skaistas dziesmas
Satīt vienā kamolā. Atslēdziņa nolūzuse
Manam dziesmu pūriņam;
Lai dziesmiņas pataupās
Manim dziesmu vācelīte;
Jānīts pūta vara tauri,
Es dziesmiņu nodziedāju.
Mezglu rakstu pielietojums
Neskaitot mezglu rakstu lietojumu tautasdziesmu un dzīvesstāstu dokumentēšanai, ir liecības par rakstu izmantošanu tradicionālās medicīnas, kalendāru un citu vajadzību apmierināšanai izmantošanu sadzīvē:
Rakstu veidi
Garīdznieks un teologs Edgars Jundzis (1907–1986) ir izpētījis trīs mezglu rakstu veidus no Lietuvas pilsētā Vismanti (Vismantai) dzīvojošo latviešu atmiņām un apkopojis sekojošos trīs mezglu rakstu veidus.
Rakstu veidošanu var apzīmēt ar "!" jeb pirmā pavediena cilpas veidošanu ap otro un "¡" – otrā pavediena apvīšana ap pirmo, kā arī – Krauksta raksta gadījumā – "." jeb vienkāršu mezglu. Tie ir norādīti tabulu pirmajās satura šūnu rindās, savukārt otrajās rindās ir attēloti šo rakstu alternatīvās rakstības veids, ko varēja izmantot rakstībai grebjot vai veidojot dažādus tekstilizstrādājumus.
Burti "H" un "F" nav atrodami nevienā tabulā, tā kā tie tika ieviesti latviešu alfabētā tikai vēlāk, kopā ar svešvārdu un aizguvumu ieviešanu valodā. To vietā var izmantot burtu "P" ērtības labad, pielietojot rakstu alfabētus mūsdienās.
Debeikas rakstība
Senākajam no zināmajiem rakstiem, Debeikas rakstu veidošanai ir nepieciešami divi krāsu pavedieni. Raksts ir ieguvis savu nosaukumu pēc mākslinieka un etnogrāfa Jāņa Krauksta (1896–?) un literatūrzinātnes speciālista Līgotņu Jēkaba (1874–1942) darbības Lietuvā, kur 1920.–30. gados viņi apceļoja latviešu kopienas Lietuvā, iepazīstot – aptuveni – astoņdesmitgadīgā Burbas, septiņdesmitgadīgā Mikusa Briņķa (1863–1923) un sešdesmitgadīgā Debeikas stāstus. Visu triju īpašumā bija saglabājušies koka kubli piepildīti ar mezglu rakstu kamoliem.
Briņķa rakstība
1960. gados latviešu etnogrāfs, folklorists un novadpētnieks Jānis Briņķis (1912–1987) no Vismantiem aizsūtīja dažus rakstu kamolus uz Rīgu, kur Grāvītis tos pieņēma. Pēc 20 gadiem ģeologs un folklorists Viktors Grāvītis un Aleksandrs Milovskis apciemoja Briņķi un dokumentēja attēlā 7 m garās melnoranžās virknes ar vairākiem sānu pavedieniem atpīšanu. Tās saturs nav zināms, bet šie divi kamoli tika nodoti filoloģes Aijas Celmas aizgādībā.
Krauksta rakstība
Krauksta raksts ir vienīgais zināmais rakstu alfabēts, kas tiek izmantots mezglu rakstiem ar vienu pavedienu, izmantojot mezglus un brīvas cilpas. Šis raksts ir nosaukts par godu māksliniekam un etnogrāfam Jānim Kraukstam.
Pasaulē
Līdzīgu tehniku liecības ir atrodamas arī citviet pasaulē, kā, piemēram, Inku impērijas quipu.
Dadzu strauts
Dadzu grāvis ir Zaņas labā krasta pieteka Saldus novada dienvidrietumos, uz dienvidaustrumiem no Nīgrandes. Tek dienvidrietumu virzienā, ietek Zaņā netālu no tās ietekas Ventā.
Patriss de Makmahons
'''Maršals Patriss de Makmahons, Madžentas 1. hercogs''' (dzimis, miris ) bija franču karavīrs un Francijas prezidents no 1873. līdz 1879. gadam.
Cēlies no senas īru katoļu dzimtas, kas pārcēlās uz Franciju pēc Viljama III nākšanas pie varas Anglijā. Piedzimis kā sešpadsmitais bērns 17 bērnu ģimenē. 1827. gadā beidza Sensiras akadēmiju. Kopš 1830. gada - Alžīrijā. 1843. gadā kļuva par Ārzemju leģiona komandieri. Piedalījās Krimas karā pret Krieviju, cita starpā komandēdams divīziju, kas ieņēma Malahova kugānu pie Sevastopoles. 1856. gadā kļuva par Francijas senatoru. Otrā Itālijas neatkarības kara laikā komandēja franču Itālijas armiju, gūdams uzvaru Madžentas kaujā, par to iegūdams hercoga titulu un maršala dienesta pakāpi.
Ņujorkas metro
Ņujorkas metro (en) ir metro sistēma Ņujorkā, ASV. Ar 468 darbojošām stacijām šī ir viena no lielākajām sabiedriskā transporta sistēmām pēc staciju skaita. Tāpat šī ir viena no pasaulē vecākajām sabiedriskā transporta sistēmām. Kopējais maršrutu garums sasniedz 373 km. 2013. gadā kopumā tika veikti 1,7 miljardi braucienu, Ņujorkas metro darba dienās vidēji tika veikti 5,5 miljoni, sestdienās — 3,2 miljoni un svētdienās — 2,6 miljoni braucienu.
Pēc gadā pārvadāto cilvēku skaita Ņujorkas metro ir noslogotākā metro sistēma ASV un Amerikā, kā arī septītā noslogotākā metro sistēma pasaulē. Metro pakalpojumi tiek nodrošināti visu diennakti katru dienu. Stacijas atrodas Manhatanā, Bruklinā, Kvīnsā un Bronksā. Lai arī Steitenailendā arī ir metro, tas netiek uzskatīts par Ņujorkas metro sistēmas daļu, tāpat tas nav sasaistīts ar Ņujorkas metro līniju.
Andris Šuvajevs
Andris Šuvajevs (dzimis ) ir Latvijas antropologs, ekonomikas pētnieks un politiķis. Šobrīd ir 14. Saeimas deputāts, pārstāv partiju "Progresīvie". Kopš 2023. gada 29. aprīļa viņš ir "Progresīvie" līdzpriekšsēdētājs.
Biogrāfija
Dzimis filozofu Igora un Andželas Šuvajevu ģimenē. No mātes puses — komponista Imanta Kalniņa mazdēls.
Ieguvis sociālo zinātņu bakalaura grādu socioloģijā (ar izcilību) no Glāzgovas Universitātes, kā arī Oksfordas Universitātes maģistra grādu sociālajā antropoloģijā.
Profesionālā darbība
Kā ekonomikas antropologs ir pētījis postpadomju ekonomikas vēsturi, valsts antropoloģiju un moderno monetāro teoriju. Bijis Rīgas Stradiņa universitātes docētājs un pētnieks, rīcībpolitikas pētnieks domnīcā "Providus", kā arī darbojies finanšu žurnālistikā portālā TVNET.
Politiskā darbība
Kandidējot 14. Saeimas vēlēšanās no partijas "Progresīvie" saraksta, kā prioritāti izvirzījis iniciatīvu "par neatmaksājamu parādu dzēšanu, lai atgrieztu iedzīvotājus formālajā ekonomikā, veicinātu pieprasījuma līmeni un cilvēku sociālo aizsardzību. Pirmais solis ir visaptveroša datubāze par iedzīvotāju parādiem, atmaksas dinamiku un termiņiem." Kā citas politiskās prioritātes minējis skolotāju algu celšanu līdz vismaz vidējās algas līmenim, sabiedriskās nodarbinātības programmas ieviešanu, kā arī investīciju zinātnē pieaugums līdz 2% no IKP un doktorantu atalgojums >2000 EUR.
2022. gada 1. oktobrī ievēlēts 14. Saeimā no partijas "Progresīvie" saraksta.
Daku upe
Daku upe ir Paksītes labā krasta pieteka Saldus novada centrālajā daļā. Tek rietumu virzienā, novada Grebutnieku dīķa ūdeņus uz Paksīti. Ietek Paksītē starp Zalkšu purvu un Gāgu purvu.
Kapu kalns
Kapu kalns var būt:
Rīgas kauss
Rīgas kauss var būt:
Rebeņu senkapi
Rebeņu senkapi jeb Kapu kalns ir aizsargājams valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Alūksnes novada Alsviķu pagasta dienvidos, uz dienvidrietumiem no Nēķenes.
Iveta Lalova
Iveta Lalova-Kolio (bg; dzimusi ) ir bulgāru vieglatlēte, startē 100 m un 200 m sprinta sacensībās.
Piedalījusies divās Olimpiskajās spēlēs. 2004. gadā Atēnās ieņēma 4. vietu 100 m distancē (11,00 s) un 5. vietu uz pusi garākā distancē (22,57 s). 2008. gadā Pekinā sasniedza pusfinālu 100 metros un ceturtdaļfinālu 200 metros. 2005. gadā izcīnījusi pirmo vietu 200 m distancē Eiropas čempionātā telpās. 2012. gada Eiropas čempionātā izcīnīja zelta medaļu 100 m distancē (11,28 s).
Andris Sprūds
Andris Sprūds (dzimis Liepājā) ir Latvijas ārpolitikas pētnieks, pasniedzējs un politiķis. Viņš ir Rīgas Stradiņa universitātes profesors un 14. Saeimas deputāts.
Šobrīd Latvijas Ārpolitikas institūta Konsultatīvās padomes loceklis un ilggadējs direktors. 1997. gadā ieguvis maģistra grādu Centrāleiropas vēsturē Centrāleiropas Universitātē Budapeštā un 1998. gadā — politikas zinātnes maģistra grādu starptautiskajās attiecībās Latvijas Universitātē, bet 2005. gadā aizstāvējis zinātņu doktora grādu politikas zinātnē Jagaiļa Universitātē (Krakova, Polija), kā arī studējis un pētījis Kolumbijas, Džona Hopkinsa, Oksfordas un Upsālas universitātēs, Norvēģijas Starptautisko attiecību institūtā un Japānas Enerģijas ekonomikas institūtā dažādās ar energodrošību un politiku Baltijas jūras reģionā, pēcpadomju valstu iekšpolitiku un ārpolitiku, kā arī transatlantisko attiecību jomās.
2022. gada 1. oktobrī A. Sprūds tika ievēlēts 14. Saeimā no partijas "Progresīvie" saraksta, nebūdams tās biedrs. Saeimā strādā Ārlietu un Eiropas lietu komisijās. 2022. gada 24. novembrī ievēlēts par Saeimas Eiropas lietu komisijas priekšsēdētāju.
Hiva
Hiva (uz) ir sena Uzbekistānas pilsēta, ietilpst Horezmas vilajetā. Vēsturiski pazīstama kā Horezma (fa), viens no zīda ceļa atbalsta punktiem, Horezmas valsts un Hivas hanistes galvaspilsēta. 1991. gadā Hivā esošā Ičan-Kala tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Arī mūsdienās samērā liela pilsēta (vairāk par 50 000 iedzīvotāju). 35 km gara trolejbusa līnija Hivu savieno ar vilajeta centru Urgenču.
Vēsture
Sasanīdu impērijas laikā tās kaimiņos esošo Horezmas valsti pārvaldīja Afrigīdu dinastija (305-995). Tajā dominēja zoroastrisms līdz 712. gadam, kad to iekaroja arābi un ieviesa islāmu kā valsts reliģiju. Pēc tam Horezmā valdīja Mamunīdu dinastija (995-1017), tad Anušteginīdu dinastija (no 1097). No 1077. līdz 1231. gadam Horezma bija lielvalsts, kas ietvēra mūsdienu Uzbekistānas, Turkmenistānas, Irānas, daļēji arī Azerbaidžānas, Afganistānas un Tadžikistānas teritorijas. Šajā laikā senā Horezma kļuva par ievērojamu zinātnes un izglītības centru. Lielās Seldžuku impērijas atkarībā no 1141. gada. 1220. gadā Horezmu nopostīja Čingishans, 1388. gadā — Tamerlans. 1511. gadā sāka valdīt Šibanīdu dinastija. 1598. gadā tā kļuva par Hivas hanistes (Horezmas) galvaspilsētu, 1618. gadā tika uzcelta medrese (reliģiskā augstskola) un citas monumentālas ēkas.
Afrodīzijas
Afrodīzijas (grc, la) bija sengrieķu hellēniska pilsēta Karijas vēsturiskajā apgabalā, Anatolijas rietumos (Turcijā). Pilsēta atrodas netālu no mūsdienu ciemata Geires, apmēram 100 km uz austrumiem no Egejas jūras piekrastes un ap 230 km uz dienvidaustrumiem no Izmiras. 2017. gadā Afrodīzijas tika iekļautas UNESCO pasaules mantojuma objektu sarakstā.
Vēsture
Apdzīvota apmetne pie pilsētas atradās no vēlā neolīta laikmeta (6. gadu tūkstoša pr.Kr. sākumā) un turpināja veidot "tepe" (Pekméz Tépé), t.i. antropogēnas izcelsmes pauguru, ceļot jaunas apbūves līmeni uz iepriekšējās apbūves pamatiem. Pilsētas akropolē tika konstatētas septiņu apmetnes apbūves līmeņu paliekas, sākot no bronzas laikmeta.
Saskaņā ar Sudu, bizantiešu enciklopēdisku rakstu krājumu, pirms tam, kad ap 3. gadsimtu pr.Kr. pilsēta tika nosaukta par Afrodīzijām, tai iepriekš bija vēl trīs nosaukumi: Lelegonpole (Λελέγων πόλις, "lelegu pilsēta"), Megalepole (Μεγάλη Πόλις, "lielā pilsēta") un Ninoe (Νινόη). Bizantiešu vēsturnieks Bizantijas Stefans piemin pilsētas iepriekšējo nosaukumu "Ninoe", ka tas nāk no leģendārā Babilonas ķēniņa Nino (Semiramīdas vīra), vai arī no akadiešu dievietes Ninas, kas vēlāk tika attiecināta jau uz Astarti. Jau no seniem laikiem šeit, domājams, bija Anatolijas Lielās Mātes pielūgsmes vieta. Nosaukums, Afrodīzijas, kas tika lietots hellēnisma un romiešu laikā, ir cēlies no mīlas dievietes Afrodītes, ar kuru senie grieķi identificēja dievieti Astarti.
Pilsoņu karu laikā pēc Jūlija Cēzara nāves pilsēta spēja saglabāt labas attiecības ar Romas valdniekiem, jo izvēlējās atbalstīt pareizo karojošo pusi. Pēc tam, kad Kvinta Labiena spēki vardarbīgi ieņēma pilsētu 40. vai 39. gadā pr.Kr., trīs triumviri Marks Antonijs, Oktaviāns un Lepids pēc savas uzvaras 39. gadā pr.Kr. pateicības rīkojumā rakstiski dāvāja tai privilēģijas: brīvību no romiešu provinciālās administrācijas, imunitāti no romiešu nodokļiem un patvēruma tiesības, un šo rīkojumu apstiprināja senāts un tauta. Šīs privilēģijas pastāvīgi apstrīdēja citas pilsētas un vietējā administrācija, spiežot pilsētu organizēt dārgas sūtniecības un vērsties pie imperatora statusa apstiprināšanai, un kuru vēlāk apstiprināja Tibērijs un citi Romas imperatori. Pēdējo reizi tās apstiprināja imperators Gordians III 243. gadā.
Šajā laikā pilsētā tika uzceltas nozīmīgas sabiedriskās celtnes. Visas Romas impērijas periodā tā turpināja palikt par svarīgu centru kā Afrodītes svētnīcas dēļ, tā arī kā mākslas centrs, kas bija saistīts ar blakus esošajām marmora raktuvēm (Afrodīziju skola). Balto un zilganpelēko Karijas marmoru plaši ieguva blakus esošajās nogāzēs hellēnisma un romiešu periodā ēku fasādēm un skulptūrām. Afrodīziju marmora skulptūras un tēlnieki bija slaveni visā Romas impērijā. Daudzi skulptūru paraugi tika atrasti Afrodīzijās, bet Afrodīziju Afrodītes tēli bija saglabājušies dažādās impērijas vietās līdz pat Paksjūlijai Luzitānijā.
Pilsētā bija pazīstamas gan skulptoru skolas, gan arī filozofijas skolas. Šeit bija dzimuši tēlnieks Aristejs un filozofs Afrodīziju Aleksandrs. No Afrodīzijām nāk arī sengrieķu rakstnieks, Afrodīziju Haritons. Afrodīzijas bija slavenas arī ar saviem smalkajiem tekstilizstrādājumiem (vilna un kokvilna). 3. gadsimta beigās Afrodīzijas kļuva par jaunizveidotās Karijas provinces galvaspilsētu. Zemestrīces rezultātā 4. gadsimta vidū, kas izmainīja ūdeņu režīmu, daļa pilsētas tika pakļauta periodiskiem plūdiem, par ko liecina atrastās pagaidu caurules, kas bija uzstādītas šīs problēmas novēršanai.
Līdz 5. gadsimta beigām pilsēta turpināja palikt kā pagāniskās kultūras centrs. Kristietības uzvaras rezultātā Afrodītes kults tika pasludināts par nelikumīgu. Pilsēta kļuva par Karijas arhibīskapa rezidenci, bet senā Afrodītes svētnīca tika pārveidota par katedrāli. Pilsēta tika pārdēvēta par Stavropoli ("Krusta pilsētu"). Bizantijas laikā tā tika pārsaukta par Kariju, paņemot nosaukumu no administratīvā reģiona (diocēzes), kura galvaspilsēta tā bija.
640. gadā, bizantiešu imperatora Hēraklija valdīšanas laikā, pilsēta piedzīvoja vēl vienu postošu zemestrīci, un līdz ar to lielā mērā zaudēja savu nozīmību un tā arī nespēja atjaunot iepriekšējo stāvokli, pārtopot nelielā nocietinātā apmetnē senā teātra rajonā. 1188. gadā pilsētu izlaupīja dumpinieks Teodors Mankafass, bet pēc tam 1197. gadā turki seldžuki. 13. gadsimta beigās tā pilnībā nokļuva turku kontrolē, bet 14. gadsimtā tika pamesta. 15. gadsimtā pilsētas vietā uz senajām drupām tika izveidots turku ciemats, kas saglabāja seno bizantiešu pilsētas nosaukumu, pārdēvējot to no "Karijas" par "Geiri".
Apbūve
Pakāpeniskas attīstības dēļ pilsētai nebija regulāra plānojuma un svarīgākās celtnes pakāpeniski radās tur, kur izveidojās iespēja un apstākļu sakritība tās uzcelt.
Afrodītes templis
Tempļa fasādē bija 8 kolonnas (oktastils) un pa 13 kolonnām ar jonisko orderi gar abām garajām malām. Uz dažām kolonnām līdz mūsdienām ir saglabājušies ziedotāju uzrakstītie vārdi, kas bija ziedojuši savu naudu to uzstādīšanā ēkas celtniecības laikā.
Tempļa kulta statuja tiek identificēta ar statuju, kas tika atrasta netālu no izrakumu sākuma vietas, kur Afrodīte ir attēlota ļoti līdzīga Artemīdai no Efesas Artemīdas tempļa.
5. gadsimta sākumā, pārbūvējot templi par katedrāli, lai palielinātu telpu, tika nojauktas cellas sienas un pārnestas peristasa kolonnas (cellu aptverošā kolonāde). Jaunas sienas tika uzbūvētas arī tempļa īsajās malās, izveidojot apsīdu un baznīcas fasādi. Vēlāk tika piebūvēts vestibils. Apsīdā ir saglabājušās 11. un 12. gadsimta freskas.
Tetrapilons
No divām galvenajām pusēm abi fasādes kolonnu pāri dekorēti ar spirāliskiem reljefiem un vainagoti ar lauztiem frontoniem, bet iekšējās rindas centrālās kolonnas savienotas ar pusapaļiem, reljefainiem frontoniem. Zemestrīcē sagrautais tetrapilons tika no jauna sastādīts no fragmentiem, kas tika atrasti 1990. gada izrakumu laikā.
Buleitērijs
Uz dienvidiem no Afrodītes tempļa atrodas buleitērijs vai odeons. To veido pusapaļa zāle, kuras priekšā atrodas sekla, ap 46 m plata skēniskā konstrukcija. Skatītāju zāles jeb kavejas apakšējā daļa ir labi saglabājusies, un to veido deviņas marmora sēdvietu rindas, kas ar radiāli iebūvētām kāpnēm sadalītas piecos sektoros jeb kunejās. Kavejas augšdaļas sēdvietas (12 rindas) ir nogruvušas kopā ar nesošajām velvēm. Odeona plāns ir ļoti atvērts ar daudzām ieejām pirmā stāva līmenī un vairākām kāpnēm, kas ļauj brīvi piekļūt augšējo rindu sēdvietām. Masīvu, paralēlu kontraforsu sistēma norāda uz ēkas velvētu uzbūvi. Kaveja tika apgaismota ar virkni augstu, arkveida logu izliektajā ārējā sienā. Sēdvietu ietilpība tiek lēsta apmēram uz 1750 cilvēkiem.
Esošās ziņas norāda uz celtniecības laiku Antonīna vai Severa valdīšanas agrīno periodu (2. gadsimta beigas vai 3. gadsimta sākums). Skēna, neapšaubāmi, bija izveidota šajā laikā, uz ko norāda kā skulptūru, tā arī arhitektūras dekora stils. Uz statuju postamentiem, kas nobeidza kavejas balsta sienas, bija rakstīti divu brāļu vārdi, kas bija senatori Severa agrīnajā valdīšanas laikā. Bet uz citiem diviem postamentiem, kas bija izvietoti simetriski pret ārējo fasādi, stāvēja Afrodīziju mecenātu, Klaudijas Antonijas Tatjanas un viņas onkuļa Lūcija Antonija Dometina statujas, kas bija aktīvi 2. gadsimta beigās. Nav zināms, kas šeit atradās pirms 2. gadsimta, bet ir iespējams, ka esošā ēka nomainīja mazāku ēku, kas bija celta vienlaicīgi ar agoru 1. gadsimta pr.Kr. beigās.
Blakus buleitērijam atrodas dzīvojamais komplekss ar reprezentatīvām telpām un peristilu, kuras, domājams, Bizantijas laikā tika izmantotas kā bīskapa rezidence.
Ziemeļu agora
Agora, kas izvietota starp Akropoli un Afrodītes templi, vēl pilnībā nav atrakta. Tā bija pirmā sabiedriskā celtne jaunajā pilsētas tīklā. Agora bija galvenais pilsētas laukums un viens no pirmajiem objektiem vēlā hellēnisma laika plānotās pilsētas, kas celta marmora arhitektūras stilā. To veido plašs, slēgts taisnstūra laukums (ap 202 x 72 m), kuru no visām pusēm ieskauj joniskā ordera portiki. Fragmentārs uzraksts uz dubultās ziemeļu kolonādes arhitrāva liecina par tā ziedotāju K. Jūliju Zoilosu, kas bija nozīmīga persona 30. un 20. gados pr.Kr. Agoras dienvidu kolonāde tika piebūvēta vēlāk, imperatora Tibērija valdīšanas laikā, kuram tā bija veltīta. Šī dubultā kolonāde tika uzbūvēta vienotā komplektā sāns pie sāna ar Dienvidu agoras ziemeļu puses jonisko kolonādi. Jauni agoras arheoloģiskie pētījumi 1994. gadā atsedza laukuma rietumu malu un kolonādes izvietojumu, norādot uz to, ka buleitērijs bija izvietots uz agoras centrālās ass. Agoras ziemeļu portika daļa pie bīskapa rezidences 5. gadsimtā tika rekonstruēta.
Dienvidu agora
Dienvidu agora bija otrs pilsētas laukums, kas ar savu ziemeļu malu robežojās ar Ziemeļu agoras dienvidu malu. To veido garš laukums (215 х 70 m), kuru ietver kolonāde. Agoras senāko daļu veido ziemeļu stoja, kuru vietējais aristokrāts Diogens veltīja imperatoram Tibērijam. Uz šīs kolonādes frīzes bija izkalts augļu virtenes atkārtojošs motīvs, kuras balsta dažāda izskata maskas.
Agoras dienvidu mala tās austrumu daļā tika noteikta pēc teātra ārējās ap 20 m augstās sienas. Sākotnēji teātra paugurs, domājams, izpletās līdz agoras laukuma vidum, taču, veidojot agoru, to samazināja. Rietumu galā agoras dienvidu malu norobežoja Pilsoniskās bazilikas fasāde, bet daudz vēlāk portiks pirms tās. Īso agoras rietumu malu norobežoja kolonāde, kas tika uzcelta 2. gadsimta sākumā kā pāreja uz Adriana termām. Un visbeidzot austrumu mala tika norobežota 2. gadsimta vidū ar milzīgu kolonētu fasādi, sauktu par Agoras Vārtiem. Saglabājusies joniskā stoja dienvidu malā bija piebūvēta kompleksa kapitālā remonta laikā 6. gadsimtā.
1980. gadu izrakumi laukuma vidū atklāja neparasti monumentālu baseinu (170 х 30 m) ar sarežģītu ūdens cirkulācijas sistēmu tā korpusa dubultajā sienā. Hipotēze par to, ka tā nemaz nebija agora, bet "palmu vieta", par kuru bija minēts 6. gadsimta uzrakstā uz agoras vārtiem, tika apstiprināta 2012. gada izrakumos. Baseinu, šķiet, ielenca palmas, un viss komplekss pēc būtības bija sava veida pilsētas parks, kādi ir zināmi pēc analoģiskiem kompleksiem Romā agrīnās impērijas laikā.
Adriāna termas
Dienvidu agoras rietumu galā atradās Adriāna termas, kas robežojās tieši ar agoras rietumu kolonādi un aizņēma divus pilnus pilsētas kvartālus. Šīs termas bija lielākās publiskās pirtis Afrodīzijās. Tās tika uzceltas 2. gadsimta sākumā un veltītas imperatoram Adriānam. Termas sastāvēja no divām atsevišķām daļām: no peldētavu rindas ar mucveida velvēm un no liela pagalma ar kolonādi un izcilu marmora arhitektūru. Velvētās kameras bija celtas no masīviem kaļķakmens blokiem un apšūtas ar marmora plāksnēm. Arī grīdas un baseini bija klāti ar marmoru. Karsto telpu grīdas balstījās uz zemgrīdas balstiem (hipokaustiem).
Termas bija nozīmīgs sabiedriskās dzīves centrs, un bija paredzētas kulturālai atpūtai. Visā pastāvēšanas laikā tās uzturēja labā stāvoklī un tās kā pirtis turpināja darboties arī vēl 6. gadsimtā, kad tika piesaistīti bagāti sponsori to rekonstrukcijai un remontam. Priekšpagalma arhitektoniskais dekors izceļas ar lielu vērienu un augstu kvalitāti. Tieši šeit tika atrasts neiedomājami daudz kvalitatīvu skulptūru, nozīmīgu personu bistes, kā arī mitoloģiskās skulptūru grupas, kā piemēram Ahillejs un Pentesileja. Termu komplekss bija vienlaicīgi gan peldētava, gan marmora statuju muzejs.
Pilsoniskā bazilika
Dienvidu agoras dienvidrietumu stūrī atradās Pilsoniskā bazilika, kuru veidoja gara sabiedriskā zāle ar trim ejām (ap 145 х 30 m). Tās arhitektoniskais dekors un saglabājusies veltījuma daļa liek domāt, ka tā tika pabeigta un iesvētīta 1. gadsimta beigās un veltīta imperatoram vai imperatoriem Flāvijiem, tā laika jaunajai Romas imperatoru dinastijai. Ēkas ieeja atradās šaurajā malā, kas robežojās ar Dienvidu agoru. Ieejas pusi veidoja rūpīgi pārdomāta kolonnēta fasāde, kas apšūta ar marmora plāksnēm. Tieši uz vienas šādas plāksnes vēlāk 301. gadā latīņu valodā tika uzrakstīts slavenais Diokletiāna edikts par maksimālajām cenām un viņa Valūtas edikts.
Iekštelpas ar divstāvu kolonādēm (joniskais un korintiskais orderis) bija sadalītas divās sānu ejās un lielākajā centrālajā jomā. Interjerā domimnēja lielā dienvidu zāle (ap 20 х 30 m un virs 10 m augstumā), līdzīgi, kā Aspendosas bazilikā. Šīs zāles iekšējās sienas bija posmotas ar sarežģītu kolonnētu arhitektūru. Jomu kolonāžu augšējie stāvi bija rotāti ar skulpturāliem reljefiem, veidojot balustrādi. Uz šiem reljefiem bija attēloti dažādi dekoratīvi motīvi, kā arī ainas no vietējās mitoloģijas, ieskaitot Ninosu, Afrodīziju leģendāro dibinātāju.
Teātris
Akropoles austrumu pusē, Dienvidu agoras dienvidrietumu stūrī atrodas teātra celtne, kuras celtniecība bija pabeigta 27. gadā pr.Kr. Afrodīziju teātrim ir saglabājušās visas 27 sēdvietu rindas līdz diazomai un dažas rindas virs tās, ka arī liela daļa no skēnas arhitektoniskā veidola. Sākotnēji tam bija ap 7000 sēdvietām.
Kaveja tika izveidota hellēniskā perioda beigās, bet Zoiloss 28. gadā pr.Kr. izveidoja teātrim sarežģītu trīsstāvīgu marmora skēnu. Šīs jaunās fasādes arhitektūru raksturo viegls, rotaļīgi edikulārs dizains, kā arī tā augstvērtīgais un ļoti daudzveidīgais ornamentējums. Skēnas veltījumā, uzrakstītā uz tās otrā stāva doriskā arhitrāva, ir teikts, ka šīs skēnas celtni, kā arī proskēniju un visus rotājumus uz tā ir apmaksājis Gajs Jūlijs Zoiloss, kurš zināms kā pirmā romiešu imperatora Augusta atbrīvotais vergs. Izrakumu laikā tika atrastas daudzas lielas statujas, kas bija nokritušas uz skēnes un orhestrā. Atrastais Apollons, divas mūzas, vairākas bistes un dažas Uzvaras dievietes bija daļa no skēnes dekorējuma.
1. gadsimtā kavejas sēdvietu skaits tika palielināts, paplašinot teātra augšējo daļu, kā arī tās tika pārklātas ar marmoru. Ziemeļu pusē, kur teātris robežojās ar Dienvidu agoru, viedojot tās dienvidu sienu, kaveja bija daudz zemāka. No agoras stojas apakšā pa velvētām kāpnēm pāri balstošajai sienai varēja nokļūt teātra kavejā. 2. gadsimtā orhestras līmenis tika pazemināts, lai varētu izveidot drošu arēnu gladiatoru un plēsīgo zvēru cīņām. Un visbeidzot, 7. gadsimtā gar teātra celtnes aizmugurējo malu no otreiz izmantotā materiāla tika uzbūvēta masīva siena, bloķējot ieejas teātrī. Šī siena turpinājās apkārt visam teātra pauguram pārvēršot to labi nocietinātā agrā Bizantijas perioda nocietinājumā.
Teātra tetrastojons un termas
Teātra priekšā (austrumu pusē) atrodas ar marmora plāksnēm bruģēts četrstūra laukums ar kolonādēm gar tā malām, saukts par tetrastojonu ("četras stojas"; no grc (četri) + στοά (stoja)), kurš bija izveidots 1. vai 2. gadsimtā. Taču savu pašreizējo izskatu tas ieguva 360. gados, kad provinces pārvaldnieks Antonijs Titians veica tā rekonstrukciju. Tajā laikā laukuma austrumu puse kļuva par goda vietu, kur novietoja imperatoru un vietējo pārvaldnieku bistes. Dažas no tām tika izgatavotas vēlāk, 4. un 5. gadsimtā. Divas no tām ir saglabājušās līdz mūsdienām, viena veltīta Teodosijam I vai II un otra pārvaldniekam Flāvijam Palmusam.
Tieši uz dienvidiem no tetrastojona un dienvidaustrumos no teātra atrodas lielas publiskās termas, mūsdienās sauktas par teātra pirtīm. Arheoloģiskajos izrakumos atsegtajā daļā atrodas (no rietumiem uz austrumiem): kvadrātveida kaldārijs (karstā istaba) ar kupolveida jumtu, liela velvēta zāle, domājams, frigidārijs (aukstā istaba) un universālā bazilikas zāle. Bazilikas zāles arhitektoniskais dekorējums iekļauj sevī divus bagātīgi dekorētus balstus, kur ir attēloti akantu ieskauti eņģelīši un savvaļas zvēri. Šie dekorētie balsti ir tipiski 2. gadsimta vidus marmora bareljefu šedevri.
Sebastejons
Uz ziemeļiem no tetrastojona un austrumos no Ziemeļu stojas atrodas kulta celtne saukta par Sebastejonu vai arī no latīņu valodas par Augusteumu, un, kā vēsta 1. gasimta uzraksts uz tā propilona, šī svētnīca ir veltīta "Afrodītei, dievišķajam Augustam un Tautai". Sebastejona komplekss orientēts caurmērā rietumu-austrumu virzienā. To veido divi paralēli 80 m gari portiki, kas ir vērsti viens pret otru, un tos šķir 14 m plata bruģēta iela. Portikus veido 12 m augstas fasādes, kas sadalītas 3 stāvos uzstādītām cita uz citu puskolonnām. Portiku fasādes atgādina teātru skēnu kopskatu. Katrā stāvā izvietotas sava veida puskolonnas: pirmajā stāvā puskolonnas ir garas un ar dorisko orderi, otrajā stāvā tās ir īsākas ar jonisko orderi, bet trešā stāvā vēl īsākas un ar korintisko orderi. Apakšējais portiku līmenis sastāv vienīgi no durvīm. Divi augšējie stāvi veidoti no marmora paneļiem un bareljefiem starp puskolonnām. Sākotnēji to bija 190. Arheoloģiskajos izrakumos tika atrasti 80 bareljefi.
Sebastejona templis izvietots austrumos, paralēlo portiku galā un dominē pāri visam kompleksam. Tā ir korintiskā ordera prostila celtne, uzslieta uz augsta podiuma, un atbilst romiešu imperatoru kulta tempļu tipam. Tiešām cellā atradās Afrodītes, Augusta, Tibērija un Līvijas lielās kulta statujas. Plašā platforma tempļa priekšā, domājams, tika izmantota upurēšanas ceremonijai. Kāpnes pie tempļa tika piebūvētas jau vēlāk, Bizantijas periodā.
Sebastejona rietumu galā atradās propilons (monumentāli vārti). Tas savienoja abus portikus un veidoja izeju uz ielu, kas veda uz agoru. Propilonam bija ažūra un bagātīgi dekorēta fasāde. Tam bija divi stāvi un nišas ar imperatoru statujām, bet centrā atradās Eneja un Afrodītes statujas. Propilonam bija vairākas ejas.