cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ASV kosmiskā programma
Izplatījuma praktiska apguve ASV sākās 1958.gada 31.janvārī, kad nesējraķete Juno I pacēla orbītā pirmo ASV Zemes mākslīgo pavadoni Explorer-1.
Ārējās saites
NASA mājaslapa
Karaīmi
Karaīmi ir tjurku cilmes valodā runājoša tauta, kas praktizē specifisku jūdaisma paveidu — karaīmismu. Dzīvo galvenokārt Krimā, Ukrainas pilsētās Haliča un Luckā, kā arī Lietuvas Traķu apkārtnē. Sporādiski arī Polijā, Kazahstānā un Krievijā. Kopējais skaits tiek lēsts aptuveni 2000. Sadzīvē runā galvenokārt mītnes zemes valodās, kā arī kādā no karaīmu valodas dialektiem.
Etnonīms
Karaīmu etnonīms къарай/karaj vai къарайлар/karajlar cēlies no senebreju valodas קָרָאִים‏‎ (karaim) — ‘lasošie’. Rietumu literatūrā karaīmu apzīmēšanai nereti izmanto lokalizētu reliģiskās piederības terminu «Krimas karaīti». Atšķirībā no pārējās karaītu kopienas, kas lielākoties dzīvo Izraēlā un uzskata sevi par ebrejiem, Ukrainas, Lietuvas un Polijas karaīti uzskata sevi par atsevišķu etnosu.
Vēsture
Pirmās ziņas kar karaīmu kopienu Krimā ir 13. gadsimta un tiek uzskatīts, ka tie uz Krimu pārcēlušies kopā ar krimčakiem. 14. gadsimta beigās vairākas karaīmu un tatāru ģimenes tika izmitinātas Traķu apkārtnē, no kurienes gadu gaitā karaīmi izplatījās arī Galicijā un Polijā.
Valoda
Karaīmi lielākoties ikdienā runā mītnes zemes valodā. Karaīmu valodā, kas pēc izcelsmes ir tuva vienam no Krimas tatāru valodas dialektiem, ir divas atšķirīgi dialektu grupas — Krimas dialekts un Lietuvas un Galicijas dialekti. Karaīmu valodu mūsdienās prot ap 90 cilvēku, no tiem ap 50 runā Lietuvas dialektā, Galicijas dialektā — 6 cilvēki, bet Krimas dialektā — ap 30. Rakstība kirilicā (Krimā) un latīņu alfabētā (Lietuvā), ceremoniālos tekstos un kapu plāksnēs izmanto ebreju alfabētu.
Sfragistika
Sfragistika - vēstures palīgdisciplīna, kas pēta zīmogus (piestiprināšans veidus, materiālus, ziņas par zīmogu nodevām, viltošanu utt.) un to veidošanos, saistību ar valsts un dzimtas attīstību.
Zīmogs ir zīmogošanas rezultāts, kas ir piestiprināts vai paliek uz pergamenta, papīra, bet spiedogs ir ierīce, ar ko veic zīmogošanu.
Izcelsme
Termins "sfragistika" cēlies no grieķu val. vārda sfragis - zīme (vēlāk zīmogs). Paralēli jēdzienam "sfragistika" līdz pat XX gs. lietoja arī terminu "sigilogrāfija", kas atvasināts no latīņu val. vārdiem "sigillum" (zīme, zīmogs) un "grafija" (aprakstīšana).
Zīmogs kā dokumenta īstuma apliecinājums vispirms parādijās senajos Tuvajos Austrumos (Šumerā, Ēģiptē u.c.) kā arī Indas ielejā (Harapa, Mohendžodaro). Sākotnēji spiedogiem bija cilindra forma, spiedogu ar spiedienu ripināja uz vēl mīksta māla vai vaska, savukārt antīkajai pasaulei bija raksturīgi vairoga formas spiedoggredzeni, ar kuriem zīmogoja vaskā vai cita veida materiālos, Viduslaikos Eiropā izmantoja t.s. piekārtos zīmogus (ar īpašām matricēm spieda zīmogu zeltā, sudrabā, vaskā, lakā, svinā u.c. materiālos, to auklā piekāra dokumentam). Zīmoga novietojums, auklas izvērsums katrā laika posmā bija stingri reglamentēts, kas ļauj sfragistikai datēt zīmogu un līdz ar to arī dokumentu. Aptuveni no XIV-XV gs. mijas lielāko tiesu sāka izmantot t.s. vienpusējos zīmogus - pie papīra vai pergamenta zem teksta pielipinātā vaskā vai lakā iespiestie zīmogi. Kaut arī, piemēram, Vatikānā, joprojām izmanto piekārtos zīmogus.
Attīstība
1681. gadā Žans Mabiljons (Mabillon) uzrakstīja darbu par diplomātiku "De re diplomatica libri", kurā viena atsevišķa nodaļa veltīta sfragistikai.
Sfragistika kopš XVIII gs. ir cieši saistīta ar diplomātiku un sākotnēji tā bija diplomātikas sastāvdaļa, bet XIX gs. sfragistika atdalījās no diplomātikas - arheoloģiskajos izrakumos tika atrasts ļoti daudz senu zīmogu un spiedogu, kas bija zaudējuši saikni ar dokumentu, tādejādi sfragistikā sākās jauns attīstības posms un tā kļuva par vēstures zinātnes palīgdisciplīnu, kas, pamatojoties uz zīmogu un spiedogu sniegto materiālu, deva informāciju par seno valstisko formējumu rašanās un attīstības vēsturi.
Sfragistikas zelta laiki ir XIX gs. beigas un XX gs. sākums. Šobrīd sfragistika vairāk tiek izmantota saistībā ar citām vēstures zinātnes palīgdisciplīnām un pamatā pēta zīmogu attīstību un izcelšanos viduslaikos (V-XV gs.) un jaunajos laikos. Savukārt par antīkās pasaules zīmogiem un spiedogiem vairāk interesējas arheologi.
Metroloģija
Metroloģija (no sengrieķu μέτρον [metros] — "mērs" un λόγος [logos] — "vārds, mācība") ir zinātne par mērīšanu. Metroloģija ietver mērīšanas teorētiskos un praktiskos aspektus.
Sters
Sters (no fr, kas savukārt no el (stereo) — 'kubisks, masīvs, telpisks' ) jeb kraujmetrs ir tilpuma mērvienība, ko izmanto malkas vai citu kokmateriālu mērīšanai. Viens sters atbilst vienam kubikmetram, precīzāk, tas ir viens kubikmetrs, kas aizpildīts ar gareniski sakrautu malku vai kādu citu kokmateriālu. Attiecīgi vienā kubikmetrā ietilpst arī spraugas, kas veidojas starp malkas pagalēm. Vidēji vienā sterā ir aptuveni 0,6 — 0,7 kubikmetri koksnes.
Kleopatra
Kleopatra VII Filopatora (el, dzimusi 69. gadā p.m.ē., mirusi 30. gadā p.m.ē.) bija pēdējā hellēniskās Ēģiptes valdniece no maķedoniešu Ptolemaja dinastijas (Lagidu dinastijas). Viņas tēvs bija Ptolemajs XII. Kleopatra tiek uzskatīta kā pievilcīga, gudra un izsmalcināta sieviete, kurai bijis mīlas sakars ar Jūliju Cēzaru un konsulu Marku Antoniju. Viņai patika peldēties pienā. Tas arī bija viņas ilgā skaistuma noslēpums. Viņa izdarīja pašnāvību pieliekot pie krūtīm indīgu čūsku un ļaujot, lai tā iedzeļ.
Priekšstats par Kleopatru
Kleopatra VII valdīja Ēģiptē 22 gadus kopā ar saviem brāļiem Ptolemaju XIII un Ptolemaju XIV (kas pēc tradīcijas skaitījas viņas likumīgie vīri), pēc tam faktiskā laulībā ar romiešu pulkvedi Marku Antoniju. Kleopatra bija pēdējā neatkarīgā Senās Ēģiptes valdniece pirms romieši iekaroja šo teritoriju un nereti maldīgi tiek uzskatīta par pēdējo Ēģiptes faraonu. Plašāk kļuva pazīstama pateicoties mīlas sakariem ar Jūliju Cēzaru un Marku Antoniju. No Cēzara Kleopatrai bija dēls, bet no Antonija divi dēli un meita.
Kleopatra kļuva par leģendāru personu; viņas traģiskā nāve vēl vairāk paspilgtināja viņas tēla romantizāciju. Romantiskais oreols, ko ir radījuši antīkie autori un mūsdienu kinoindustrija, traucē objektīvi izvērtēt Kleopatras personību.
Kleopatras dzīvi ir aprakstījuši šādi autori: Plutarhs, Svetonijs, Apiāns, Dions Kasijs, Josefs Flāvijs. Lielākoties šie apraksti bija valdniecei nelabvēlīgi, jo valda uzskats, ka tos ir ietekmējis imperators Oktaviāns Augusts, kura mērķis bija nomelnot valdnieci, attēlojot viņu kā bīstamāko Romas ienaidnieci. Kā piemēru var minēt 4. gadsimta romiešu vēsturnieka Aurēlija Viktora spriedumu par Kleopatru: "Viņa bija tik izvirtusi, ka izmantoja savu skaistumu, lai savaldzinātu vīriešus, kuri bija gatavi maksāt ar savu dzīvību, lai pavadītu ar viņu kopā vienu nakti".
Izcelsme
Kleopatra ir dzimusi 69. gadā p.m.ē. 2. novembrī, visticamāk Aleksandrijā. Viņa bija viena no valdnieka Ptolemaja XII Auleta trim meitām, iespējams no mīļākās, jo pēc antīkā autora Strabona norādes Ptolemajam XII bija tikai viena likumīga meita Berenika IV. Par viņas bērnību un jaunību nekas nav zināms, taču ir nenoliedzams fakts, ka uz Kleopatru milzīgu ietekmi atstāja sacelšanās Ēģiptē, kas norisinājās no 58. līdz 55. gadam p.m.ē., kad no troņa tika gāzts un no Ēģiptes padzīts Ptolemajs XII un par valdnieci kļuva viņas māsa Berenika IV. Ptolemajs XII mēģināja atjaunot savu varu, izmantojot represijas, slepkavības, par kuru upuri kļuva arī viņa meita Berenika. Atjaunot viņam varu, palīdzēja romiešu vietvaldis Sīrijs Gabīnijs. Līdz ar to Ptolemajs XII kļuva par marioneti, jo Ēģiptē bija jūtama romiešu klātbūtne. Tēva neveiksmīgā valdīšana bija laba mācība Kleopatrai, jo viņa iemācījās izmantot gan represijas, gan slepkavības, lai atbrivotos no saviem konkurentiem, kā, piemēram, no sava jaunākā brāļa Ptolemaja XIV un māsas Arsinojas.
Personība
Kaut gan Kleopatras tēls ir romantizēts, neapšaubāmi viņai piemita vīrišķība un bija stingrs raksturs, kas lika romiešiem būt piesardzīgiem. Nav nekādu ticamu pierādījumu, kas bez idealizēšanas attēlotu Kleopatras ārējo izskatu. Ir pieejams krūšutēls no Šeršelas pilsētas Alžīrijā, kas attēlo Kleopatru viņas pēdējos dzīves gados, taču valda uzskats, ka šis krūšutēls attēlo viņas meitu Kleopatru Selēnu. Profilu uz monētām attēlo Kleopatru kā sievieti ar viļņainiem matiem, lielām acīm un degunu ar kūkumu, taču ir arī savādāki uzskati, ka Kleopatra bija ļoti skaista ar izcilu un asu prātu. Kleopatrai bija laba izglītība, viņa prata dzimto grieķu, ēģiptiešu, etiopiešu, persiešu, latīņu un citas valodas.
Ceļš uz troni
Pēc Ptolemaja XII (nomira 51. gadā p.m.ē.) mantojuma tronis tika nodots Kleopatrai un viņas jaunākajam brālim Ptolemajam XIII, kuram tolaik bija apmēram deviņi gadi un kurš formāli arī skaitījās viņas vīrs, jo valdīja uzskats, ka sieviete viena pati nevar vadīt valsti. Tronī viņa kāpa ar oficiālu titulu Θεα Φιλοπατωρ (Tea Filapatora), kas nozīmēja "dieviete, tēvu mīlošā". Pirmie trīs valdīšanas gadi nebija viegli, jo Ēģipti piemeklēja divus gadus ilgs neražas (bada) periods.
48. gada p.m.ē. vasarā Kleopatra bēga uz Sīriju, tur viņa savāca karaspēku un kā šī karaspēka pavēlniece sagrauj ēģiptiešu karaspēka nometni netālu no Ēģiptes robežas, kur ar savu karaspēku ir apmeties arī viņas brālis Ptolemajs XIII, neļaujot viņai atgriezties Ēģiptē.
Kleopatra un Cēzars
Šajā brīdī cīņā iesaistās Roma; Pompejs, kurš bēg no Jūlija Cēzara 48. gada p.m.ē. jūnija sākumā meklē palīdzību pie ēģiptiešiem. Ptolemajs XIII, precīzāk viņa vietnieki, cerot uz lielu žēlastību no uzvarētājiem, liek nogalināt romieti. Tas arī tika izpildīts tiklīdz Pompejs spēra kāju uz ēģiptiešu zemes. Taču valdnieks kļūdījās: Cēzars, kurš sekojot Pompejam ieradās Ēģiptē divas dienas vēlāk sadusmojās par šādu visatļautību. Viņš Pompeja galvu apglabāja pie Aleksandrijas sienas, kur atradās Nemezīdas svētnīca.
Drīz vien Cēzars izsauca Kleopatru pie sevis uz Aleksandriju, taču iekļūt galvaspilsētā, kuru apsargā Ptolemaja vīri ir grūti. Viņai palīdzēja pielūdzējs sicīlietis Apolodors, kurš valdnieci aizveda zvejas laivā, pie Cēzara nogādāja lielā gultas maisā (nevis ietītu paklājā, kā to ataino filmās). Tad nometoties pie Cēzara kājām Kleopatra sāk žēloties par saviem vajātājiem un lūdz sodīt Potinu.
Lopu gārnis
Lopu gārnis (Bubulcus ibis) ir neliela auguma gārņu dzimtas (Ardeidae) putnu suga. Ģeogrāfisko variāciju nav. Tā tuvākais radinieks ir austrumu lopu gārnis (Bubulcus coromandus), kas ilgstoši tika sistematizēts kā lopu gārņa pasuga.
Izplatība
Lopu gārnis ir kosmopolītiska suga ar izteiktu klejošanas potenciālu. Tas novērots gandrīz visos kontinentos, arī Antarktīdā, kur ieradies kā maldu viesis. Lopu gārnis novērots Aļaskā, Skandināvijā, Islandē, daudzās okeānu salās. Vēsturiski dzīvojis Eiropā, Tuvajos Austrumos un Āfrikā, bet mūsdienās izplatījies arī Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā. Lopu gārnis ir viena no putnu sugām ar visstraujāko izplatību pasaulē pēdējo 150 gadu laikā. Ziemeļamerikā tas pirmo reizi novērots 1941. gadā, toties mūsdienās tas sastopams gandrīz visos ASV štatos, kā arī dažos Kanādas dienvidu reģionos. 2008. gadā pirmo reizi lopu gārnis ligzdojis Lielbritānijā.
Vēsture
Pirmo reizi lopu gārni aprakstīja Kārlis Linnejs 1758. gadā, nosaucot to par Ardea ibis. Bet 1855. gadā lopu gārnis tika izdalīts atsevišķā lopu gārņu ģintī (Bubulcus). Ģints zinātniskais nosaukums Bubulcus atspoguļo lopu gārņa saistību ar liellopiem, bet sugas nosaukums ibis raksturo tā attālo līdzību ar ibisiem.
Izskats un īpašības
Lopu gārnis salīdzinoši ar citiem gārņiem ir samērā neliela auguma putns. Tā garums 46—56 cm, spārnu plētums 88—96 cm, svars 270—512 g. Salīdzinot ar citiem gārņiem, tā kakls un knābis ir īss un spēcīgs. Pieaugušiem īpatņiem ārpus vairošanās sezonas ir balts apspalvojums, dzeltens knābis un dzeltenpelēkas kājas.
Riesta laikā rietumu lopu gārnim uz krūtīm un muguras izaug rudas spalvas, kā arī tā cekuls kļūst ruds. Bet knābis, kājas un acu zīlītes kļūst koši sarkanas. Abi dzimumi izskatās vienādi, tomēr tēviņi ir nedaudz lielāki un to riesta dekoratīvās spalvas ir garākas kā mātītēm. Jaunajiem putniem ir melns knābis un tiem nav rudo dekoratīvo spalvu.
Uzvedība
Dažas lopu gārņu populācijas ir nometnieki, bet dažas daļēji migrējošas. Ziemeļu puslodes migrējošie lopu gārņi ziemas periodā pamet vēsākos reģionus un lido uz siltākiem dienvidu reģioniem. Āfrikā migrācija sākas lietus sezonā, bet Dienvidamerikā ligzdojošie putni dodas uz dienvidiem pēc ligzdošanas. Lopu gārņi ir spēcīgi un izturīgi lidotāji, tie izplatās tālu prom no savas dzimšanas vietas. Ir datēti jauni putni, kas apmetušies uz dzīvi 5000 km attālumā no vietas, kur tie ir izšķīlušies. Lopu gārņu bari ir novēroti šķērsojam Atlantijas okeānu.
Barība
Lopu gārnis ir plēsīgs un pamatā barojas ar dažādiem kukaiņiem, īpaši iecienīti ir sienāži, circeņi, mušas, kodes, ērces un zirnekļi, kā arī tas barojas ar vardēm, posmtārpiem. Ļoti retos gadījumos var novērot, ka lopu gārnis mielojas ar gatavām vīģēm. Lopu gārņi parasti seko liellopiem un citiem lieliem zālēdājiem, medījot lielo dzīvnieku iztraucētos kukaiņus. Reizēm tie seko arī lauksaimniecības tehnikai. Tomēr lopu gārnis labprātāk izvēlas lēnākus objektus, kam sekot. Vislabprātāk tas seko dzīvniekam, kas kustas 5—15 soļus minūtē, cenšoties izvairīties no ātrākiem vai lēnākiem objektiem.
Ligzdošana
Lopu gārņi ligzdo kolonijās, kas visbiežāk, bet ne vienmēr atrodas ūdenstilpes tuvumā. Kolonijām vieta tiek izvēlēta mežmalās upju un ezeru tuvumā vai uz nelielām salām. Reizēm kolonijā ir vienota ar citiem gārņu dzimtas putniem, piemēram, gārņiem un mazajiem gārņiem, vai ibisiem un jūras kraukļiem. Tēviņi ieņem ligzdas vietu un tad ar rituāla deju aicina pie sevis mātīti. Pāris izveidojas kādu 3—4 dienu laikā. Lopu gārņi veido monogāmus pārus uz vienu sezonu. Ligzdu, kas atgādina no zariem sakrautu platformu, būvē abi vecāki. Tēviņš piegādā būvniecības materiālus, mātīte krauj ligzdu. Dējumā ir 1—5 gaišas, zilibaltas olas, bet visbiežāk ir 3—4. Tās ir 45 mm x 53 mm lielas. Inkubācijas periods ilgst apmēram 23 dienas. Perē abi vecāki.
Izšķiļoties putnēni ir daļēji klāti ar pūkām. Apspalvojums tiem izaug pēc 13—21 dienas. Jau 2 nedēļu vecumā tie sāk staigāt un pamest ligzdu, atrodoties tās tuvumā. No ligzdas tie izlido pēc 30 dienām, bet vecāki tos turpina joprojām barot vēl 15 dienas. Reizēm lopu gārņi iedēj olas citu putnu ligzdās. Parasti tiek izmantoti sniegotie gārņi vai mazie zilie gārņi, lai gan šīs olas reti izšķiļas. Reizēm mātītes iedēj olas citu lopu gārņu ligzdās. Šādas olas perējumā var būt līdz 30%.
Aistere
Aistere ir ciems Dienvidkurzemes novada Tadaiķu pagasta ziemeļu daļā pie P112 autoceļa.
Vēsture
Vairākus km uz ziemeļaustrumiem no Aisteres muižas (Aistern) atradās 1900. gadā atklātās šaursliežu Liepājas—Aizputes dzelzceļa līnijas stacija "Aistere", vēlāk pieturas punkts, kas slēgts 1964. gadā. Tagadējā apdzīvotā vieta veidojusies Latvijas PSR laikā kā kolhoza ciemats.
Kad pūcei aste ziedēs
"Kad pūcei aste ziedēs" ir 2006. gadā izdotais latviešu rokgrupas "Dzelzs Vilks" septītais albums. Albumā ir iekļautas 12 dziesmas, kas rakstītas deju izrādei "Kad pūcei aste ziedēs jeb halucinogēnās dejas". Albums ir netipisks grupai "Dzelzs Vilks", tajā visas dziesmas ir bez teksta un vokāla. Albums "Kad pūcei aste ziedēs" tika izvirzīts 2006. gada Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvai kā labākais instrumentālās, filmu vai teātra mūzikas albums.
Mājas sesks
Mājas sesks (Mustela putorius furo) jeb fretka (no pl) ir meža seska domesticēta pasuga. Tas parasti ir neliela auguma (līdz 50 cm) dzīvnieks ar garenu, lokanu ķermeni un pagaru asti. Ķermenis ir klāts ar biezu spalvu.
Uzskata, ka mājas seska jeb fretkas sencis ir meža sesks vai, iespējams, Eiropas meža seska hibrīdi ar stepes sesku (Mustela eversmanni). Par fretku dzimteni tiek uzskatīta Ēģipte. Tā kā meža sesks pamatā medī grauzējus, tad ši īpašība kļuva par noteicošo, kādēļ cilvēki pieradināja meža sesku. Senatnē to lietoja peļu, žurku, trušu un citu kaitīgo dzīvnieku izķeršanai. Pastāv uzskats, ka sesks tika pieradināts pirms 2500 gadiem.
Latvijā fretka ir samērā jauns dzīvnieks. Pilntiesīgu mājdzīvnieka vietu fretkas Latvijā sāka iekarot apmēram no 2000. gada, un to popularitāte strauji aug.
Fizioloģija
Pieaudzis mājas sesks saniedz vidēji 40—50 cm garumu. Mātītes parasti ir mazākas, vidēji 30–40 cm; savukārt tēviņi var sasniegt 70 cm. Tie var būt pat 2 reizes lielāki par mātītēm. Tēviņiem ir daudz platāks purns un masīvākas ķepas nekā mātītēm. Arī apspalvojums var būt biezāks nekā mātītēm. Fretkas vidējā masa ir 1 kg; mātītēm vidēji no 800 g līdz 1 kg, tēviņiem 1,2 kg—2,5 kg. Mājas seska apspalvojuma krāsas ir dažādas — no baltas līdz pat melnai. Populārākās krāsas ir:
Fretkas īpatnība ir tāda, ka dzīvnieks no bailēm vai no stresa mēdz izmantot anālos dziedzerus un izdalīt smaku. Tas nebūt nenozīmē, ka zvēriņš ikdienā nepatīkami smirdētu. Kā jau visiem zvēriem, tam ir tikai sava specifiskā medainā smarža. Tēviņiem smaka ir izteiktāka nekā mātītēm.
Uzvedība
Tāpat kā meža seski, arī mājas seski cenšas būt aktīvi nakts laikā. Kopumā veselīgs mājas sesks diennakts laikā noguļ 18—20 stundas. Kad sesks ir nomodā, tam jābūt aktīvam. Tas nozīmē, ka tas nedrīkst baidīties no cilvēkiem un būt agresīvs pret tiem. Agrīnajā vecuma posmā, saskaroties ar cilvēku, sesks iemācās būt labvēlīgi noskaņots, sabiedrisks un pierod izrādīt interesi par cilvēku.
Vairošanās
Mājas sesks var sākt meklēties 7—8 mēnešu vecumā, bet ir gadījumi, kad tas notiek arī ātrāk. Meklēšanās var ilgt no februāra līdz septembrim. Grūtniecība ilgst 6—7 nedēļas. Fretkai var piedzimt 1—13 mazuļi. Vidēji dzimst 5—7 mazuļi. Dzīves ilgums mājas seskam ir aptuveni 10 gadi.
Latvijas Republikas likumdošana nosaka, ka mājas (istabas) dzīvniekus (t.sk. mājas sesku) pavairot drīkst tikai personas, kuras ir apmācītas mājas (istabas) dzīvnieku labturības jomā un saņēmušas apmācību apliecinošu dokumentu vai tām ir atbilstoša izglītība veterinārmedicīnas, bioloģijas vai kinoloģijas jomā.
Aprūpēšana mājas apstākļos
Labākais vecums, kad fretkas mazuli atšķirt no mātes un pārvietot uz citu mājvietu, ir 4 mēneši, kad tas kļuvis pietiekami patstāvīgs. Tas ir pacietīgi jāpieradina pie jaunajiem apstākļiem un režīma, kāds pastāvēs pie jaunajiem saimniekiem.
Turēšana
Mājas sesku parasti tur būrī, kura izmērs ir ne mazāks (vienam dzīvniekam) kā 100 x 50 x 70 cm. Būris jānovieto tālāk no apsildīšanas ierīcēm, to pasargājot no caurvēja un tiešiem saules stariem. Būrī jābūt barības un ūdens trauciņiem, kā arī vietai gulēšanai un tualetei, kurai jābūt nostāk no citām zonām. Būris ir regulāri jātīra un reizi nedēļā jādezinficē. Vēlams, lai tajā būtu kādas spēļmantiņas, un būris būtu aprīkots ar mājiņu un tuneļiem. Fretku var arī pieradināt un turēt dzīvoklī savā vaļā, kā arī vest pastaigās ārā svaigā gaisā.
Uzturs un dzirdīšana
Vadlīnijas mājas seska uzturam:
Kopšana
Mājas seska ausis ir regulāri jātīra, bet ne biežāk kā reizi mēnesī. Fretkai ar laiku ausīs veidojas sērs, kas ir tumši brūnā krāsā. Kad sērs ir sakrājies, tas ir jāiztīra ar vates kociņa un dzīvnieku auss tīrīšanai paredzēta šķidruma palīdzību, kuru var iegādāties veterinārajās klīnikās. Austiņa ir jātīra ļoti uzmanīgi, jātīra tikai auss gliemežnīca, nevajag mēģināt iztīrīt dziļāk grūti piejamas vietas, jo tas var traumēt ausi. Dzīvniekam šāda veida procedūras var nepatikt, tāpēc labāk to veikt divatā; viens pietur fretku, bet otrs iztīra ausis. Pēc procedūras nomierināšanas nolūkā var pacienāt dzīvnieku ar kādu kārumu. Austiņas regulāri jāapskata, arī lai pārliecinātos par kādas slimības neesamību. Ja ir aizdomas par ausu ērcītēm vai kādu sēnīšu slimību, fretka nekavējoties jāved pie veterinārārsta uz apskati. Tāpat arī jāseko līdzi fretkas zobiem. Uz zobiem veidojas zobakmens un, lai no tā izvairītos, jādod pagrauzt kaut kas ciets. Ja neseko līdzi sava mājdzīvnieka zobu stāvoklim, zobi var sākt bojāties, un no mutes nākt nepatīkama smaka, kā rezultātā būs jādodas pie veterinārārsta. Lai fretka justos ērti, aptuveni reizi 2 nedēļās (pēc vajadzības) ir jāapgriež nagi. Nagi ir jāgriež uzmanīgi, lai neiegrieztu fretkas dzīvnadzī (veikalos ir pieejamas speciālas šķērītes). Lai mājdzīvnieka spalva būtu tīra un kopta, fretku var mazgāt.
Veselība
Lai nodrošinātu labu fretkas veselību un labklājību, regulāri jākonsultējas ar veterinārārstu. Jau fretkas mātītes grūtniecības laikā ir ieteicams konsultēties ar ārstu par uztura un kopšanas specifiku (ja saimnieks pats nav kompetents šajā jomā), lai mazuļi veidotos veseli un bez iedzimtiem defektiem vai kaitēm. Pēc mazuļu piedzimšanas arī ir ieteicama vizīte, lai speciālists varētu novērtēt mazuļu veselības stāvokli, un gadījumā, ja ir veselības problēmas, jau laikus censties tās novērst.
Nākamā vizīte pie veterinārārsta ir 6 nedēļu vecumā un tā ir obligāta, jo fretka tiek vakcinēta. Nākamā vakcīnas pote ir 9 nedēļu vecumā un tad 12 nedēļu vecumā. Tālākā fretkas vakcinācija notiek reizi gadā. Fretkai tiek potēta kompleksā pote, kas ir pret vairākām slimībām (piemēram, kā gaļēdāju mēris, hepatīts, paragripa, leptospiroze, trakumsērga, parvovīruss). Jāuzmanās, vai fretka nav saslimusi ar parazītiem, un profilakses nolūkos reizi pusgadā var iedot attārpošanas zāles. Kas attiecas uz saimniekiem, kas neplāno savām fretkām pēcnācēju esamību, ieteicams veikt sterilizācijas operāciju. Tas ļoti stingri attiecas uz fretku mātītēm, jo meklēšanās laikā var rasties ļoti nopietnas veselības problēmas, ja operācija nav veikta. Savukārt sterilizējot tēviņu, mazinās viņa smaka. Šāda operācija veicama aptuveni 10—12 mēnešu vecumā.
Lai mazinātu neērtības mājas seska specifiskās smakas dēļ, veterinārārsti piedāvā operāciju, kur smaku dziedzeri tiek izņemti. Šādas operācijas mēdz būt ļoti bīstamas seska veselībai, dažās valstīs tās pat ir aizliegtas. Šis lēmums ir jāpieņem saimniekam pašam, taču, veicot šādu operāciju, dzīvnieka smaka ir ievērojami mazāka. Rūpējoties par savu mājdzīvnieku gadījumā, ja rodas aizdomas par dzīvnieka saslimšanu, nekavējoties ir jādodas pie veterinārārsta.
Kategoriju vadība
Kategoriju vadības definīcija
Kategoriju vadība ir preču sortimenta pārvaldīšanas process, kurā katra preču kategorija tiek izskatīta kā neatkarīga biznesa vienība.
AC Nielsen — viena no pasaules pazīstamākajām konsultācijas kompānijām, kas nodarbojas ar tirgus datu apkopi un analīzi — speciālisti piedāvā sekojošu kategoriju vadības definīciju - kategoriju vadība ir process, kad preču kategorijas pārvalda kā uzņēmējdarbības vienības un saskaņo tās ar mērķi - apmierināt patērētāja vajadzības.
Kategoriju vadības mērķi — maksimālā pircēju apmierinātība un pārdevēju un piegādātāju sadarbības efektivitātes paaugstināšana. Viens no stratēģiskiem soļiem teorijas veidošanas procesā ir tieši pārvērst mārketinga skatu no produktu centrētas teorijas vairāk uz pircēju centrēto teoriju. Tāpēc visveiksmīgākā kategoriju vadības procesa definīcija ir sekojoša:
Kategoriju vadība ir formalizēts process, kura ietvaros kopīgi sadarbojas ražotāji un mazumtirgotāji, lai pārvaldītu biznesa kategorijas kā stratēģiskas biznesa vienības ar mērķi uzlabot biznesa rezultātus, koncentrējoties uz patērētāju vajadzību izprašanu un apmierināšanu.
Kategorijas definīcija
Kategoriju vadības procesā par kategoriju tiek saukta skaidri noteicama un vadāma preču grupa, kuru iespējams noteikt un vadīt. Šo preču grupu patērētājs uztver, kā saistītu un/vai aizvietojamu preču kopumu, kas apmierina viņa vajadzības. Bieži par kategoriju uzskata preces kuras tādā paša veidā izvieto veikalā. Tomēr svarīgi ņemt vērā, ka galveno lomu kategoriju noteikšanā nosaka pats patērētājs. Piemēram, nav pareizi ievietot sausas zupas garšvielu preču kategorijā tāpēc, ka mazumtirgotājs uzskata to par nepieciešamu. Ir nepieciešams noskaidrot patērētāja viedokli, vai viņš uzskata sausas zupas un buljona kubiciņus par produktu līdzīgu garšvielām. Tomēr, ja patērētājs izmanto sausas zupas un buljonus zupas pagatavošanai, bet garšvielas - kā ēdienu piedevu, tiem ir jābūt atšķirīgās preču kategorijās.
8 soļu process
Sākotnēji izveidots 8 soļu process. Tomēr ar laiku process modificējas atbilstoši katra konkrēta mazumtirdzniecības uzņēmuma vajadzībām un kompetencei. Daži uzņēmumi sāka pielietot teoriju savām vajadzībām, kā arī vadoties pēc savas pieredzes. Līdz ar to šodien daži izmanto tradicionālo 8 soļu modeli, bet daži to pārveido par 6 vai pat 4 soļu modeli. Praksē uzņēmumi parasti uzsāk izmantot klasisko procesu, bet vēlāk pārveido to atbilstoši savām vajadzībām — izņem darbības, kuras nav tieši aktuālas veikt katru reizi un maina secību atbilstoši uzņēmumā pieņemtiem darbības principiem, stratēģijai un kultūrai.
Sadarbības process
Būtiska kategoriju vadības pieejas izmantošanas atšķirība no tradicionāla biznesa procesa ir tieši sadarbība. Kategoriju vadības procesā sadarbojas visi tirgus dalībnieki: mazumtirgotāji, vairumtirgotāji un ražotāji ar vienu vienīgu mērķi — sasniegt patērētāja apmierinātību. Sadarbības procesā ir nepieciešams sasniegt rezultātu, kad visi tirgus dalībnieki apmainās ar informāciju, kopīgi izstrādā stratēģiju un darbības plānu un pieņem kopīgus lēmumus par stratēģijas sasniegšanas metodēm.
Patērētāju loma kategoriju vadības procesā
Jau pašos mārketinga stratēģijas pamatos bija runa par patērētāja vajadzību apmierinātību, tomēr bija nepieciešams laiks, lai uzņēmumi atzītu patērētāja galveno lomu marketinga stratēģijas plānošanā. Neskatoties uz to, ka korporācija General Electric (ASV) tiek dēvēta par pirmo kompāniju, kas skaidri noformulēja savu mārketinga koncepciju, GE kritiķi sauca šo kompāniju par uzņēmumu „kas pagriezās ar seju pret savu prezidentu un ar muguru pret patērētāju”.
Pastors Maldonado
Pastors Maldonado (es; dzimis Marakajā, Venecuēlā) ir venecuēliešu autosportists. Viņš ir 2010. gada GP2 čempions. . gadā viņš debitēja F1 sacīkstēs Williams komandas sastāvā.
Karjera
Karjeru sācis 2003. gadā Itālijā, kur piedalījies Formula Renault sacīkstēs. Jau 2004. gadā Maldonado izcīnīja kopvērtējuma uzvaru Itālijas Formula Renault čempionātā. 2004. gada novembrī Maldonādo iemēģināja Minardi F1 formulu. Pēc sasniegumiem Formula Renault čempionātā pārgāja uz citām sacīkstēm, taču nespēja pabeigt sezonu. 2007. gadā sāka startēt GP2 čempionātā. 2009. gadā startēja kopā ar Niko Hilkenbergu, kurš izcīnīja kopvērtējumā uzvaru.
F1 karjera
Maldonado bija paredzēts startēt jau 2010. gada sezonā Campos Meta komandas sastāvā, taču tad komanda finansiālu problēmu dēļ dalību atsauca. Maldonado neizdevās noslēgt līgumus ar kādu citu F1 komandu un viņš 2010. gadā nestartēja. Sezonas beigās Williams komandas sastāvā Maldonado startēja jauno braucēju izmēģinājuma braucienos Abu Dabī un 1. decembrī Williams apstiprināja Maldonado pilota vietu 2011. gada sezonā. Maldonado dalība Williams komandā arī nodrošina Venecuēlas naftas pārstrādes koncerna finansējumu.
. gada sezonā, startējot kā otrais pilots aiz Rubensa Baričello, Maldonado sezonas laikā izcīnīja vienu punktu, ieņemot 10. vietu. Pilotu kopvērtējumā Maldonado ieņēma 19. vietu. Salīdzinājumam — viņa komandas biedrs Baričello sezonas laikā divas reizes izcīnīja 9. vietu, sezonas kopvērtējumā izcīnot četrus punktus un kopvērtējumā ierindojoties 17. vietā.
. gada sezonā Maldonado palika Williams komandā, startējot kopā ar Bruno Sennu. 2012. gada Maldonado izcīnīja karjeras pirmo pole position pēc tam, kad Luisa Hamiltona sasniegtais ātrākais kvalifikācijas laiks tika anulēts, un nākamajā dienā sacīkstēs arī guva pirmo karjeras uzvaru.
Formula 1 rezultāti
* - Pašreizējā sezona.
† - Nefinišēja, bet ieskaitīts klasifikācijā, jo paveica vismaz 90% no distances.
Antena
Antena ( — ‘buras kāts, rāja’) jeb radioantena ir ierīce (vadītāju sistēma) radioviļņu izstarošanai un uztveršanai. Izstarojošā antena raidītāja ģenerētās augstfrekvences strāvas enerģiju pārveido radioviļņu enerģijā, bet uztverošā — radioviļņu enerģiju elektriskās strāvas enerģijā, kuru pēc tam pastiprina un pārveido radiouztvērējs. Radioantenu darbība ir apgriežama, t.i., raidantena var darboties kā uztverošā antena un otrādi. Praksē tomēr raidītāju antenām mēdz būt konstruktīvas atšķirības no uztvērēju antenām atšķirīgo pārvadāmo jaudu dēļ. Jaudīgu raidītāju antenas mēdz būt grandiozu izmēru celtnes — garākiem viļņiem pašas antenas ir milzīga izmēra, bet īsāku viļņu antenas novieto augstos torņos, daži no kuriem pieder pie planētas augstākajām celtnēm. Ļoti lieli izmēri var būt centimetru diapazona antenu paraboliskajiem spoguļiem, piemēram, radioteleskopiem.
Pārnēsājamās radiostacijās parasti uztveršanai un raidīšanai izmanto vienu un to pašu antenu. Pati vienkāršākā antena var būt parasts metāla vada gabals vai teleskopisks stienītis, tomēr šādai antenai būs mazs pastiprinājums un nebūs virziendarbības (mazu pastiprinājumu var kompensēt uztvērēja jutība, tomēr attiecību signāls/troksnis vislabāk uzlabo tieši kvalitatīva antena).
Vēsture
Par pirmo antenu var uzskatīt 1888. gadā Heinriha Herca izveidoto Herca vibratoru.
Darbības princips
Augstfrekvences elektriskā maiņstrāva, ko antenai pievada no raidītāja, plūstot caur antenas metāliskajiem elementiem, saskaņā ar Ampēra likumu rada ap tiem mainīgu magnētisko lauku. Magnētiskais lauks savukārt rada mainīgu elektrisko lauku, kurš ap sevi atkal rada magnētisko lauku — veidojas elektromagnētiskais vilnis, kas ar gaismas ātrumu izplatās projām no antenas telpā. Tādējādi elektriskās strāvas avota enerģija pārveidojas elektromagnētiskā viļņa enerģijā. Uztveršanas režīmā uz antenu krītošais elektromagnētiskais vilnis inducē metāliskajos vadītājos augstfrekvences strāvu, ko pievada uztvērējam.
Parasts slēgts svārstību kontūrs radioviļņus praktiski neizstaro, jo kontūra ģeometriskie izmēri ir ļoti mazi salīdzinājumā ar viļņa garumu, turklāt kontūra cilpā strāva plūst pretējos virzienos, un abu kontūra pušu radītie radioviļņi savstarpēji dzēšas. Tomēr slēgtu kontūru ir iespējams pārvērst vaļējā kontūrā, respektīvi, antenā, atvirzot kondensatora klājumus un pārveidojot tos par vadiem. Šādu vienkāršu antenu sauc par simetrisku vibratoru jeb dipolu. Simetriskās dipola antenas plaši izmanto īsviļņu un ultraīsviļņu diapazonos. Garajos un vidējos viļņos parasti vienu dipola pusi paceļ pēc iespējas augstāk virs zemes, bet otru pusi vai nu izvelk tuvu zemei (tā saucamais pretsvars), vai pašu zemi izmanto kā dipola elementu. Šādas antenas sauc par nesimetriskām antenām.
Antenu veidi
Radioantenu tipi un konstrukcijas mēdz būt ļoti dažādas. Galvenokārt antenas veidu nosaka izmantojamo radioviļņu garums. Antenas var būt dažāda diametra vadi vai vadu sistēmas, metāla stieņi, spoles, metāliski rupori, viļņvadi ar spraugām tajos, sinfāzi antenu režģi. Antenu konstrukcijā var tikt izmantoti reflektori (radioviļņu atstarotāji), kas garākos viļņos ir aiz antenas izvietoti metāla stieņi vai režģi, bet centimetru vai milimetru diapazonā — metāliski paraboliski spoguļi. Parasti antenas izgatavo no metāliskiem materiāliem, bet pastāv arī dielektriskās antenas, kā arī antenas, kas izgatavotas no pusvadītājiem vai metamateriāliem.
Antenas atšķiras arī pēc radioviļņu polarizācijas — var būt vertikāli, horizontāli, kā arī cirkulāri polarizētas antenas.
Garos un vidējos viļņos izmanto nesimetriskas L-veida vai T-veida āra antenas no metāla vadiem; var izmantot arī istabas antenas vai surogātantenas (piemēram, pieslēgšanos elektriskajam tīklam caur kondensatoru), bet tās ir daudz mazefektīvākas. Lieto arī rāmja antenas, kas pēc būtības ir liela izmēra spoles (tās sauc arī par magnētiskajām antenām, jo šādas antenas pārsvarā uztver radioviļņu magnētisko komponenti). Šādu antenu izmēri ir samērā mazi, salīdzinot ar uztveramo viļņu garumu, bet tās nav piemērotas raidīšanai. Vēl mazāki izmēri ir magnētiskajām antenām, kuras sastāv no nelielas daudzvijumu spoles, kas novietota uz serdes — ferīta stienīša. Šādām antenām ir liela virziendarbība, tādēļ tās lieto pelengatoros vai radiouztveršanai lielu traucējumu apstākļos. Magnētiskās antenas ar ferīta serdi plaši lieto portatīvos uztvērējos to mazo izmēru dēļ.
Īsākos viļņos lieto pusviļņa dipolu antenas, kuras lielākai virziendarbībai un labākam pastiprinājumam var saslēgt antenu režģos. Ja ceturtdaļviļņa attālumā paralēli antenas dipolam novieto otru tādu pašu nedaudz pagarinātu dipolu, tas darbojas kā reflektors un palielina antenas pastiprinājumu no antenas dipola puses, attiecīgi izmainot antenas virziendarbību. Parasti lieto tā saucamos pasīvos reflektorus, kas nav ne ar ko savienoti. Lai vēl vairāk palielinātu pastiprinājumu, priekšā antenas dipolam novieto vienu vai vairākus nedaudz īsākus dipolus, ko sauc par direktoriem (tie it kā virza starojumu uz sevi). Šādas vairāku dipolu sistēmas sauc par Jagi antenām, kas ir visparastākās virszemes televīzijas uztveršanas antenas. Jagi antenai līdzīga ir logoperiodiskā antena, kam ir lielāks frekvenču diapazons. Vēl viens antenas veids ir Pistolkorsa vibrators jeb cilpas vibrators vai cilpveida antena. Šāda antena pēc būtības ir divi viens otram tuvu novietoti un galos savienoti pusviļņa dipoli; tāda antena ir divreiz efektīvāka par vienkāršu dipolu, bet obligāti prasa salāgošanas ierīci ar fīderu. Ar cilpas vibratoru var aizvietot uztverošo dipolu Jagi antenā.
Portatīvām ierīcēm īsviļņu un metru diapazonos lieto stieņu antenas, kas ir it kā puse no dipola (kā otra puse jeb pretsvars kalpo iekārtas metāla korpuss). Parasti šādas antenas ir teleskopiskas (sabīdāmas).
Decimetru un centimetru viļņos iespējams izmantot paraboliskus reflektorus, kas ļoti uzlabo virziendarbību un koncentrē elektromagnētisko viļņu enerģiju uz antenu, kas ir vai nu neliela izmēra dipols, vai — sevišķi īsiem viļņiem — viļņvada atvērums. Centimetru viļņos lieto arī rupora antenas, kas ir koniski paplašināti viļņvadu gali, un spraugas antenas jeb difrakcijas antenas, kas ir vienkāršas noteikta izmēra spraugas viļņvada sieniņā. Lielākai virziendarbībai parasti vienlaicīgi lieto vairākas spraugas. Spraugas antenas sevišķi parocīgas izmantošanai lidaparātos, jo tām nav izvirzītu daļu.
Fīderi
Svarīga lielgabarīta antenu iekārtas daļa, neskaitot pašu antenu, ir fīders jeb fīderu līnija, kas pārvada augstfrekvences strāvu no antenas uz uztvērēju vai no raidītāja uz antenu. Fīderam jānodrošina šī pārvadīšana ar pēc iespējas mazākiem zudumiem, bet pašas fīderu līnijas nedrīkst uztvert vai izstarot radioviļņus (tām nedrīkst būt vērā ņemama antenas efekta). Garo, vidējo un īso viļņu diapazonos kā fīderus lieto noteikta, no frekvences atkarīga, izmēra elektriskos vadus, metru un decimetru diapazonā — koaksiālos kabeļus, bet centimetru diapazonā — viļņvadus. Starp fīderu un antenu var būt papildu ierīces viļņu pretestības salāgošanai un simetrizēšanai. Portatīvām ierīcēm antena ir šīs ierīces sastāvdaļa un īpaši fīderi nav vajadzīgi.
Interesanti fakti
Radioantenas "nepievelk" zibeni, kā tautā mēdz uzskatīt. Zibens sper nevis pašā augstākajā priekšmetā, bet gan izplatās pa mazākās elektriskās pretestības ceļu, kas parasti ir visai līkumains. Tas atkarīgs no gaisa stāvokļa, kuru grūti paredzēt. Tieši antenās zibens iesper relatīvi reti. Pareizi konstruēta antena vienlaicīgi var darboties kā zibensnovadītājs, līdz ar to zibens nodara mazāku postu, nekā tad, ja antenas vispār nav. Liela izmēra antenām jāparedz iespēja tās sazemēt, lai antenā uzkrājies statiskais lādiņš nesabojātu uztvērēju vai neizraisītu ugunsgrēku.
Antenas elektriskie parametri nemainās, ja uztveramo viļņu garumu un antenas ģeometriskos izmērus izmaina vienādu skaitu reižu.
Tā saucamo sintezētās apertūras antenu (antenu kompleksu, kas sastāv no daudzām atsevišķām antenām) izmēri var sasniegt desmitus un simtus kilometru.
Ig Nobela prēmija
Ig Nobela prēmija ir Nobela prēmijas parodija, kuru sāka pasniegt 1991. gadā par pētījumiem, kurus nevar un arī nevajadzētu atkārtot. Tagad tā tiek piešķirta par pētījumiem, kas liek cilvēkiem smieties un tikai pēc tam domāt.
Nosaukums
Šīs balvas nosaukums radies no vārdu spēles, kurā iesaistīts vārds „ignoble” (no angļu val. „nekrietns, zemisks”) un paša Alfrēda Nobela vārds. Vārda oficiālā izruna balvu pasniegšanas ceremonijas laikā ir /ˌɪɡnoʊˈbɛl/ ("ig no-BELL"), nevis kā angļu vārda „ignoble” izruna /ɪɡˈnoʊbəl/, "ig-NOH-buhl".
Ceremonija
Ig Nobela prēmiju pasniegšanas ceremonija notiek katru gadu oktobra sākumā Hārvardas Universitātes Sandersa Teātrī (agrāk tā notika Masačūsetsas Tehnoloģiju Institūtā), un balvas pasniedz īsto Nobela prēmiju laureāti. Dažas dienas pēc ceremonijas notiek Ig neformālas lekcijas, kurās šo prēmiju laureātiem tiek dota iespēja prezentēt savus sasniegumus. Ja šīs lekcijas kļūst pārāk izplūdušas un garlaicīgas, tās tiek pārtrauktas ar mazas meitenes (Miss Sweety Poo vai Sweety-Poo) raudāšanu un šņukstiem „Lūdzu, pārtrauciet! Man ir garlaicīgi.”. Balvu pasniegšanas ceremonija parasti tiek slēgta ar frāzi „Tiem, kuri neieguva balvu, un īpaši tiem, kuri to ieguva, - veiksmi nākamgad!”. Sena Ig Nobela prēmijas ceremonijas tradīcija bija papīra lidmašīnu mešana uz skatuves, kura tika aizliegta 2006. gadā drošības apsvērumu dēļ. Visus iepriekšējos gadus fizikas profesors Rojs Glaubers kā oficiālais „Slotas īpašnieks” slaucījis no skatuves tur samestās papīra lidmašīnas.
Apbalvojumi
Visi pētījumi ir atzīti par īstiem un ticamiem, izņemot trīs, par kuriem balvas tika pasniegtas 1991. gadā par apšaubāmiem pētījumiem un vienu, kuru apbalvoja 1994. gadā, kas izrādījās pamatots tikai uz kļūdainu preses ziņojumu.
2007. gada Ig Nobela prēmijas laureāti
MIERA BALVA — ASV gaisa spēku pētniecības laboratorijas kolektīvs Deitonā, Ohaio štatā — ieteikums radīt ķīmisko ieroci „geju bumbu”, kas liktu karavīriem kļūt homoseksuāliem un vienam otru iekārot.
MEDICĪNA — medicīnas doktori Braiens Vitkombs (Anglija) un Dans Maijers (ASV) — pētījums par zobenu rīšanu un tā izraisītajiem blakusefektiem.
FIZIKA — Indijas zinātnieks Lakšminarajana Mahadevana un argentīniešu doktors Enriko Serda Villablanka — pētījums par papīra lokšņu saburzīšanu „Elastīgas plātnes krokošanās zem spiediena”.
BIOLOĢIJA — Johanna E.M.H. van Bronsvijka, Nīderlandes profesore — visu ikdienā cilvēka gultā esošo kukaiņu, baktēriju, aļģu un sēnīšu apkopojums.
ĶĪMIJA — japāņu zinātnieks Maiju Jamamoto — tehnoloģija, kā iegūt vaniļas garšu no govs mēsliem.
VALODNIECĪBA — Huans Toro, Jozefs B. Trobalons un Nuria Sebastiana-Gilesa (Barselona) — darbs ar nosaukumu „Valodas izrunas ietekme uz žurkām” — atklājums, ka reizēm žurkas nespēj atšķirt japāņu valodu, kurā vārdi izrunāti no otras puses, no holandiešu valodas vārdiem, kas arī izrunāti no otras puses.
LITERATŪRA — Glenda Brauna no Austrālijas — pētījums par angļu valodas artikula „the” lietošanas problemātiku.
EKONOMIKA — Kuo Čengs Hsiehs no Taivānas — patents iekārtai, kas aiztur zagļus bankās, uzmetot tiem virsū tīklu.
AVIĀCIJA — argentīnieši Patrīcija V. Agustino, Santjago A. Plano and Diego A. Golombeks — atklājums, ka vīriešiem domātās erekcijas disfunkciju koriģējošās zāles "Viagra" palīdz kāmjiem pārvarēt organisma diennakts ritma izjaukšanu pēc vairāku laika joslu šķērsošanas ar reaktīvo lidmašīnu.
Žilija Pajeta
Žilija Pajeta (Julie Payette, dzimusi ) ir Kanādas inženiere, zinātniece, uzņēmēja, bijusī Kanādas kosmiskās aģentūras kosmonaute. No 2017. līdz 2021. gadam viņa bija Kanādas ģenerālgubernatore.
Pajetas pirmais kosmiskais lidojums notika 1999. gadā SKS apgādes misijā STS-96. Otrreiz kosmosā viņa devās 2009. gada jūlijā misijā STS-127 kā misijas speciāliste.
Jānis Šipkēvics
Jānis Šipkēvics var būt:
Juris Štāls
Karjera
Spēlētāja karjeru J. Štāls uzsāka 1999. gadā, pievienojoties Raumas "Lukko" junioru komandai, un aizvadot tajā divas sezonas. 2001. gada NHL draftā viņu izvēlējās Ņujorkas "Rangers" ar kopējo 269. kārtas numuru, tādēļ J. Štāls devās uz Ziemeļameriku un 2001.—2002. gada sezonā spēlēja OHL klubā Stingas "Sarnia". Lielāko daļu 2002.—2003. gada sezonas viņš aizvadīja citā OHL klubā — Ovensaundas "Attack" —, bet spēlēja arī Somijas otrās spēcīgākās hokeja līgas Mestis kluba Vāsas "Sport" rindās, kā arī aizvadīja divas spēles AHL kluba Hārtfordas "Wolf Pack" sastāvā. 2003.—2004. gada sezonu J. Štāls aizvadīja "Wolf Pack" rindās, bet 2004.—2005., kā arī 2005.—2006. gada sezonu viņš aizvadīja ECHL klubā Šarlotas "Checkers".
2006. gadā J. Štāls atgriezās Eiropā, pievienojoties tolaik Krievijas Augstākās līgas klubam Ņižņijnovgorodas "Torpedo". Vēlāk viņš pārstāvēja Čehijas Ekstralīgas klubu Triņecas "Ocelari", Baltkrievijas Ekstralīgas klubu Grodņas "Neman", kā arī Latvijas hokeja līgas klubu HK Rīga 2000.
No 2009. līdz 2012. gadam Štāls ar nelieliem pārtraukumiem spēlēja KHL kluba Rīgas "Dinamo" sistēmā, "Dinamo" rindās aizvadot 59 spēles. 2012.—2013. gada sezonu viņš uzsāka Ukrainas hokeja līgas kluba Kijivas "Kompanion" sastāvā, tomēr sezonu pabeidza Slovākijas līga klubā HK Poprad.
2015. gadā beidzis profesionāla hokejista karjeru un pievērsies hokeja menedžera darbam, vienlaikus spēlējot Latvijas čempionāta komandā HK Kurbads.
Latvijas izlase
Latvijas hokeja izlases sastāvā J. Štāls ir spēlējis 1999. gada Eiropas čempionātā junioriem, 2001. gada Pasaules čempionātā junioriem, 2005. gada olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīrā uz 2006. gada olimpiskajām spēlēm, kā arī 2006., 2008. un 2010. gada Pasaules čempionātos.
Bens Kingslijs
Bens Kingslijs (en; dzimis Krišna Pandits Bandži (Krishna Pandit Bhanji) ) ir angļu aktieris.
Bena Kingslija tēvs bija Kenijā dzimis indietis. Aktiera karjeru sācis 1966. gadā ar lomu televīzijas seriālā. Kino debitējis 1972. gadā ar lomu filmā Fear Is the Key. Par Mahātmas Gandija lomu 1982. gada filmā "Gandijs" (Gandhi) saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris. Tāpat filmējies tādās filmās kā "Šindlera saraksts" (1993), "Nezvērs" (2000), "Slevina laimīgais skaitlis" (2006), "Slēgtā sala" (2010), "Persijas princis: laika smiltis" (Prince of Persia: The Sands of Time, 2010), "Hugo" (2011), "Endera spēle" (2013) un "Dzelzs vīrs 3" (2013). Aktiera karjeras laikā saņēmis arī Grammy balvu, divas Zelta globusa un Ekrāna aktieru ģildes balvas. 2010. gadā saņēmis zvaigzni Holivudas Slavas alejā.
Zinātniskās fantastikas autoru saraksts
Šajā sarakstā alfabētiskā kārtībā ir uzskaitīti Zinātniskās fantastikas autori.
Islande
Islande (islandiešu valodā: Ísland) ir salu valsts Atlantijas okeāna ziemeļos starp Grenlandi, Norvēģiju un Britu salām, mazliet uz dienvidiem no polārā loka. Islandē dzīvo apmēram 350 tūkstoši iedzīvotāju un tās kopējā platība ir 103 000 km2. Galvaspilsētā Reikjavikā un tās apkaimē dzīvo apmēram puse no valsts iedzīvotājiem. Islande atrodas uz Vidusatlantijas grēdas, kas ir robeža starp Ziemeļamerikas un Eirāzijas tektoniskajām plātnēm, tāpēc tai raksturīga augsta vulkāniskā un ģeoloģiskā aktivitāte. Pateicoties Golfa straumei, Islandes klimats ir pietiekoši mērens, lai vide būtu piemērota cilvēku dzīvei, neskatoties uz tuvumu polārajam lokam.
Daži pazīstamākie Islandes pārstāvji ir dziedātāja Bjorka, viduslaiku dzejnieks un vēsturnieks Snorri Sturlusons, kā arī šahists Bobijs Fišers, kuram 2005. gada 21. martā Islande piešķīra pilsonību.
Islande bija pirmā pasaules valsts, kura 1991. gada 23. augustā atzina Latvijas neatkarības atjaunošanu.
Ģeogrāfija
Pēc teritorijas Islande ir pasaules 18. lielākā sala un otrā lielākā sala Eiropā (pēc Lielbritānijas). Galvenās salas teritorija ir 101,826 km2, kamēr kopējā valsts teritorija ir 103,000 km2. 62,7% teritorijas ir neauglīga zeme (tundra, lava, akmeņi un smiltis), 11,6% teritorijas aizņem ledāji, 2,7% — ezeri un tikai 23,1% no teritorijas ir auglīga zeme. Lielākie ezeri ir Tourisvahdns (Þórisvatn) (ūdenskrātuve) — 83–88 km2 un Tingvadlavahdns (Þingvallavatn) — 82 km2. Visdziļākais ezers ir Ēskjuvahdns (Öskjuvatn) — tā dziļums sasniedz 220 m. Augstākais Islandes punkts ir Kvadnadalshnjugira (Hvannadalshnúkur) smaile (2109,6 m), kas ir Ēraifajēkitla (Öræfajökull) vulkāna ziemeļrietumu mala.
Lai arī politiski Islande pieder pie Eiropas, ģeoloģiski tā nepieder nevienam kontinentam, bet gan ir Vidusatlantijas grēdas daļa, okeāna garozas pacēluma daļa virs jūras līmeņa.
4 970 km garo krasta līniju izrobo daudzie fjordi. Gar krastu izvietojas vairums apdzīvoto vietu, jo salas iekšzemi (Islandes augstieni) klāj smiltis un kalni, kas nav piemēroti dzīvei arī aukstuma dēļ. Galvenās pilsētas ir galvaspilsēta Reikjavika (119 547 iedzīvotāji uz 2009. gada 1. janvāri), Koubavogira (29 976 iedzīvotāji), Habnarfjerdira (25 850 iedzīvotāji) un Agireiri (17 522 iedzīvotāji).
Islandē ir trīs nacionālie parki: Vatnajökull nacionālais parks, Snæfellsjökull nacionālais parks un Þingvellir nacionālais parks.
Ģeoloģija
Islande atrodas uz Vidusatlantijas grēdas, daļēji uz Ziemeļamerikas plātnes un daļēji uz Eirāzijas plātnes. Robeža starp plātnēm iet no salas dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem. Plātnes attālinās viena no otras ar ātrumu apmēram 2 cm gadā. Taču mantijas straume zem salas ar vulkānisma palīdzību gādā par jaunu izkusušu akmens materiālu piegādi salas vidienē.
Pašlaik uz salas ir ap 130 aktīvu vulkānu. Pēdējā gadsimta laikā vulkānu izvirdumi notiek vidēji reizi 4—5 gados. Tāpat ik gadus notiek tūkstošiem ar mērinstrumentiem piefiksējamu zemestrīču, lielākoties ar stiprumu 1-4 balles pēc Rihtera skalas, taču ik simts gados notiek dažas zemestrīces, kuru stiprums sasniedz 6—7 balles. Islandē ir arī daudz geizeru, ieskaitot Geizeru, kas devis nosaukumu šai dabas parādībai daudzās valodās, kā arī slaveno Strokuru, kurš izšaujas katras 4—8 minūtes.
Pateicoties ģeotermālajai enerģijai, kā arī tāpēc, ka daudzas upes un ūdenskritumi tiek izmantoti hidroenerģijas ražošanai, vairākumam iedzīvotāju ir iespēja lēti iegūt karsto ūdeni un apsildi. Pati sala sastāv galvenokārt no bazalta, zema satura silīcija dioksīda lavas.
Islandei pieder Surtsijas sala, kas ir jaunākā sala pasaulē. Tā pacēlās virs jūras līmeņa vulkāna izvirduma rezultātā. Laika posmā no 1963. gada līdz 1967. gadam vulkāna izvirdumu rezultātā sala pacēlās 150 m virs jūras līmeņa un veido gandrīz 3 km2 lielu teritoriju. Salu drīkst apmeklēt tikai zinātnieki, kas pēta, kā flora un fauna attīstās uz šīs jaunās cietzemes.
Klimats
Islandes krastos ir subpolārs jūras klimats. Siltā Golfa straume nodrošina salīdzinoši siltākas vidējās temperatūras nekā vairumā citu vietu, kas atrodas līdzīgos platuma grādos. Salas krasti neaizsalst visu ziemu.
Klimats atšķiras dažādās salas zonās. Vispārīgi runājot, dienvidu krasts ir siltāks, mitrāks un vējaināks nekā ziemeļu krasts, bet sniegs vairāk izkrīt ziemeļu krastā. Centrālās augstienes ir visaukstākā vieta valstī. Globālās sasilšanas dēļ vērojams neliels pieaugums vidējās temperatūrās, kā dēļ manāmi sarūk atsevišķi ledāji. Vissiltākais laiks Islandē ir no jūnija vidus līdz augusta beigām. Vidējās dienas temperatūras svārstās starp 0 un 3°C ziemā un starp 12 un 15 °C vasarā.