cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raiskuma pagasts
Vēsture
Raiskuma pagasta, kas tagad aizņem bijušo Raiskuma, Kūduma un Lenču pagastu teritorija, platība 1935. gadā bija 52 km². 1945. gadā pagasta teritorijā izveidoja Raiskuma ciema padomi. 1973. gadā ciemam pievienoja daļu Kūduma ciema. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā pagasts iekļauts Pārgaujas novadā. 2021. gadā Pārgaujas novadu iekļāva Cēsu novadā.
2009. gada FIFA Konfederāciju kauss
Stadioni
Kā Ellis Park stadions.
Raiskuma pagasts
Apdzīvotās vietas
Apdzīvotās vietas: Auciems, Raiskums, Kūdums, Lenči, Unguri, Vējkrogs.
2009. gada FIFA Konfederāciju kauss
Stadioni
Kā Free State stadions.
Iesākumā bija paredzēts, ka turnīrs norisināsies arī Portelizabetas Nelsona Mandelas līča stadionā. Taču 2008. gada 8. jūlijā Portelizabeta no tā atteicās, jo stadions noteiktajā termiņā 2009. gada 30. martā vēl nebija pabeigts.
Grupu turnīrs
Visi laiki pēc vietējā laika(UTC+2)
Bitoma
Bitoma ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Katovices. Ietilpst Augšsilēzijas aglomerācijā. Līdz 1945.gadam ietilpa Vācijā ar nosaukumu Beitene.
Viena no senākajām pilsētām Augšsilēzijā. No 1284. līdz 1459. gadam Bitoma bija kņazistes centrs. Viduslaikos sudraba un svina ieguves centrs, bet jaunākos laikos - akmeņogļu, cinka, alvas ieguve un smagā rūpniecība. Polijas armijas 7. divīzijas (7. Dywizja Piechoty) mājvieta.
17. gadsimta sākumā Beitenē vietējā skolā mācījās vācu dzejnieks Martīns Opics (Martin Opitz, 1597 - 1639). Silēzijas operas (Opera Śląska) mājvieta.
Cilvēki
Bitomā dzimuši:
Abats
Benediktiešu vai Augustīniešu klostera (abatijas) vadītājs abats vai vadītāja — abate. Abats nēsā mitru un gana zizli, Abate nēsā gana zizli, gredzenu un krustu. Sava ordeņa ietvaros viņiem ir bīskapiem līdzīgas administratīvās pilnvaras. Jaunākie katoļu ordeņi lieto priora jeb priekšnieka titulu.
1046. gads
1046. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Hesco bastions
HESCO barjera jeb HESCO bastions ir mūsdienu nocietinājumu veids, ko veido saliekama metāla karkass un izturīgs plastmasas maiss. Tas tiek izmantots aizsardzībai no sprādzieniem un strēlnieku ieroču uguns. Šīs barjeras tiek izmantotas gandrīz katrā ASV armijas bāzē Irākā un Afganistānā.
HESCO barjeras nosaukums ir radies no britu kompānijas, kura sāka ražot šīs barjeras 80. gadu beigās. Tās iesākumā bija paredzētas aizsardzībai pret eroziju un plūdiem, bet jau 90. gadu sākumā tās kļuva par plaši lietotu aizsardzības līdzekli.
Uzstādīšana
HESCO bastionu uzstādīšanas procesā drāšu karkasi tiek izvērsti un plastmasas maisi piepildīti ar zemi vai smiltīm. Lielākā to priekšrocība ir ātrā uzstādīšana, ko ievērojami paātrina iespēja izmantot zemes iekrāvējus to piepildīšanai. Iepriekš, piepildot smilšu maisus, viens karavīrs stundā varēja piepildīt 20 maisus. Tagad, izmantojot zemes iekrāvēju, karavīri var veikt darbu apmēram desmit reizes ātrāk.
Aizsardzība
Apmēram 60 cm bieza barjera spēj nodrošināt aizsardzību pret šauteņu uguni un lidojošām šķembām. 1.2 m plati aizžogojumi spēj aizsargāt pret mašīnām ar sprāgstvielām, kas varētu taranēt nožogojumu. 1.5 m biezu barjeru vairs nav iespējams cauršaut ar granātmetējiem.
Tekvondo
Tekvondo (ko, thegvondo, ) ir korejiešu cīņas māksla un pašaizsardzības sistēma. Cīņas mākslas nosaukums burtiskā tulkojumā nozīmē ‘spērienu un sitienu ceļš’. Tekvondo ir līdzība ar daudzām citām Āzijas cīņas mākslām. Tas radies no korejiešu pašaizsardzības (thegjon) un karatē. Tekvondo ir Dienvidkorejas nacionālais sporta veids. Tekvondo ir viens no populārākajiem cīņas mākslas veidiem pasaulē. Tas ir populārs arī tāpēc, ka ietver sevī pašaizsardzības metodes, meditāciju un filozofiju. Dienvidkorejas bruņoto spēku karavīri treniņos obligāti nodarbojas ar tekvondo.
Tekvondo olimpiskajās spēlēs
Tekvondo olimpisko spēļu programmā kā demonstrācijas sporta veids pirmo reizi tika iekļauts 1988. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kuras norisinājās Dienvidkorejas galvaspilsētā Seulā. 1992. gada olimpiskajās spēlēs tekvondo atkal bija demonstrācijas sporta veids. Kopš 2000. gada Sidnejas olimpiskajām spēlēm tekvondo ir olimpiskais sporta veids. Veiksmīgākā valsts olimpiskajās spēlēs ir tekvondo dzimtenes Dienvidkorejas pārstāvji. Nākamie ir Ķīnas sportisti.
Neviens Latvijas sportists olimpisko spēļu tekvondo sacensībās nav startējis.
Vēsture
Tekvondo ir radies Korejā pēc Otrā pasaules kara. Korejiešu armijas ģenerālis Čoi Hons Hi tiek uzskatīts par tekvondo cīņas mākslas izveidotāju. 1959. gadā dibināta Korejas tekvondo federācija, bet 1966. gadā — Starptautiskā tekvondo federācija (par šīs federācijas pirmo prezidentu kļuva Čoi Hons Hi).
norisinājās pirmais tekvondo pasaules čempionāts, kas pēc tam norisinājās ik pēc diviem gadiem. Trīs dienas vēlāk, 28. maijā, tika dibināta Pasaules tekvondo federācija. 1980. gadā Starptautiskā Olimpiskā komiteja atzina Pasaules tekvondo federāciju. 1988. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kuras norisinājās Seulā, tekvondo bija demonstrācijas sporta veids.
1990. gadā dibināta Globālā tekvondo federācija.
Kopš 2000. gada Sidnejas olimpiskajām spēlēm tekvondo ir olimpiskais sporta veids.
Lorda Hava sala
Lorda Hava sala ir Austrālijai piederoša sala Tasmana jūrā 600 km no kontinenta austrumu krasta. Kopā ar netālo Bolspiramidu veido Jaundienvidvelsas štata neinkorporētu vietējo pašvaldību. Pateicoties neatkārtojamajai bioloģiskajai daudzveidībai un unikalitātei 1982. gadā ierakstīta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Īpatnēja ar savu īpašo laika zonu, kas normāli ir UTC+10:30, bet ziemā laiks tiek nobīdīts par pusstundu līdz UTC+11.
Salu 1788. g. 17. februārī atklāja kuģis HMS Supply, kas ar ieslodzīto partiju devās uz Norfolkas salu, lai tur nodibinātu katorgas nometinājumu. Atpakaļceļā tā paša gada 13. martā sala tika izpētīta. Sala bija neapdzīvota, un pēc visa spriežot bija nezināma arī polinēziešiem. Kuģa kapteiņa Henrija Ledžbērda Bolla vārdā nosaukts kalns salā un netālā Bollspiramidas sala. Pati atklātā sala tika nosaukta admiralitātes pirmā lorda Ričarda Hava vārdā.
Salā pastāvīgi iedzīvotāji ieradās tikai 1834. g. Līdz 1974. g. salā nebija lidostas un tā bija sasniedzama tikai ar kuģi vai hidroplānu. Pēc lidostas atvēršanas salā intensīvi sāka attīstīties tūrisms, bet vienlaikus salā nedrīkst atrasties vairāk kā 400 tūristu.
Kaupo
Kaupo no Turaidas (latīņu: Kaupo, vidusaugšvācu: Kōpe, "Jēkabs") (? — ) bija Turaidas novada līvu valdnieks. Indriķa hronikā Kaupo minēts kā quasi rex et senior Lyvonum de Thoreida t.i., gandrīz ķēniņš un Turaidas līvu vecākais. Viņam piederēja īpašumi Gaujas labajā krastā, bet galvenā rezidence bija Turaidas pils. Kļuvis par līvu galveno karavadoni un kritis 1217. gada 22. septembrī Svētā Matīsa dienas kaujā krusta karā pret Sakalas igauņiem.
Kristīšana
Nav droši zināms, kad Kaupo pieņēmis kristīgo ticību. Tas noticis vai nu 1200. gadā, vai arī jau agrāk, 1192. gadā, kad Indriķa hronikā aprakstīta kāda ievainota Turaidas līvu karavīra izdziedināšana un kristīšana, ko veicis Turaidas priesteris Teoderihs no Turaidas. Pirmo reizi Indriķa hronikā Kaupo nosaukts vārdā 1200. gadā, kad bīskaps Alberts uzaicināja līvu vecākos uz dzīrēm. Dzīru laikā līvu vecākie tika sagūstīti. Tādā veidā Alberts panāca miera noslēgšanu ar līviem un vecākos atbrīvoja tikai pēc tam, kad tie deva ap 30 zēnu kā ķīlniekus. Pēc kristīšanās viņš ieguvis kristīgo vārdu Jēkabs.
Ceļojums uz Romu
1203. gadā vasarā Kaupo kopā ar Daugavgrīvas klostera abatu Teoderihu devās ceļojumā uz Romu pie pāvesta Inocenta III, kurš apvaicājies par Livonijas tautām un audiences laikā apdāvinājis Kaupo ar 100 zelta gabaliem. Ceļojums notika bīskapa Alberta politiskajās interesēs, kas centās kļūt neatkarīgs no Brēmenes arhibīskapa. Pēc Rietumeiropas ceļojuma, no kura Kaupo atgriezās 1204. gada rudenī, viņš kļuvis ļoti uzticīgs katolicismam un tā politikai.
Kaupo pilsnovada pakļaušana
1207. gadā līvu zemes sadalīja Livonijas bīskaps un Zobenbrāļu ordenis. Kaupo novadu (pars cauponis, Thoreyda videlicet) ar divām pilīm (castrum magnum Cauponis un castrum Cauponis, tagadējo Turaidas un Krimuldas pilsdrupu tuvumā) novērtēja kā trešo daļu no līvu zemēm, kas nokļuva bīskapa Alberta tiesā.
Piedalīšanās krusta karos
Turpmāk Kaupo piedalījās daudzās krustnešu un to sabiedroto militārajās akcijās. 1210. gadā viņš ar savu karadraudzi ieradās palīgā atbrīvot Rīgu no kuršu aplenkuma. Tajā pašā gadā Kaupo piedalījās Cēsu pili aplenkušo igauņu spēku vajāšanā un tai sekojošajā Kaujā pie Imeras upes, kur krita viņa dēls Bertolds un svainis Vane. Arī turpmāk Kaupo regulāri piedalījās militārajās operācijās pret igauņiem, kas apdraudēja viņa īpašumus. Skaidri zināma Kaupo līdzdalība karagājienā uz Sontaganu un trīs karagājienos Sakalas novadā 1211. gadā, kā arī savā pēdējā kaujā - Svētā Matīsa dienas kaujā Sakalā 1217. gadā.
1212. gada Autines sacelšanās laikā Kaupo atteicās pievienoties nemierniekiem un piedāvāja risināt konfliktu sarunu ceļā. Viņš ietilpa bīskapa Alberta sūtītajā miera delegācijā sarunām ar sacelšanās dalībniekiem Satezeles pilī. Sarunu laikā viņš aizstāvēja latviešus un līvus. Taču miera sarunas izrādījās neveiksmīgas un sacelšanās vēlāk tika apspiesta.
Kaupo miris no gūtajiem ievainojumiem pēc šķēpa dūriena nākamajā dienā pēc 1217. gada 21. septembra Vīlandes kaujas. Būdams bez mantiniekiem, viņš savas zemes novēlēja Livonijas bīskapijai. Kaupo mirstīgās atliekas tika pārvestas atpakaļ uz dzimteni, līķi pēc senas līvu—vikingu paražas sadedzināja, bet pelnus apbedīja Kubeseles baznīcā. Pastāv vairākas versijas par Kaupo atdusas vietu (Ikšķiles baznīca, senkapi pie bijušās Krimuldas mācītājmuižas), no kurām pārliecinošākā norāda, ka Kaupo apbedīts Krimuldas baznīcā.
Ģerbonis un iespējamie pēcteči
1203. gada vasarā pāvests Innocents III esot apstiprinājis Līvzemes Kaupo dižciltīgā titulu (Lyvo vai Live, no kā vēlāk von Lieven), kā arī ģerboni, kurā attēlotas trīs zelta lilijas purpursarkanā laukā. Līvenu dzimtas piederīgie Kaupo uzskata par savu ciltstēvu. Pēc lēņu grāmatām Līvenu sencis Gerardus Līvo (Lyvo) 1269. gadā un viņa dēls (filius Gerardi Lyvonis) Johannes 1292. gadā bija Rīgas arhibīskapa vasaļi.
Rīgas arhibīskapu vasalis Johans apprecējis Kaupo otro meitu un, pēc vēsturnieka Jirgena fon Ungerna-Šternberga uzskata, arī Ungernu-Šternbergu dzimta cēlusies no Kaupo pēcnācējiem. Saglabājušās ziņās par to, ka Rīgas Svētās Marijas Magdalēnas Romas katoļu baznīca nosaukta Kaupo mazmeitas Magdalēnas vārdā, kas bijusi pirmā cisterciešu sieviešu klostera priekšniece.
13. gadsimta Latvijas nominālie un faktiskie valdnieki Kaupo laikā
Mūsdienu Latvijas teritorijas baltu un somugru ciltis pārvaldīja neatkarīgi valdnieki, kuriem bija savas pilis un karadraudzes. Turaidas valdnieks Kaupo bija neatkarīgs un salīdzinoši varens valdnieks, vācu krustneši viņu saukuši par "gandrīz karali". 1203. gadā Kaupo pārgāja kristietībā un par to tika padzīts no Turaidas. Tad Kaupo sabiedrojās ar krustnešiem un kopā ar tiem 1206. gadā uzbruka pats savai pilij Turaidā; pils tika ieņemta un nodedzināta un teritorija nonāca vācu krustnešu kontrolē. Pēc Gaujas līvu zemju sadalīšanas 1207. gadā viņa pilī valdīja Livonijas bīskapa fogts (soģis).
Dinamika
Dinamika var būt:
Pervalkas bāka
Pervalkas bāka (lietuviešu: Pervalkos švyturys) atrodas Kuršu jomā uz mākslīgas salas iepretim Pervalkai. Bāka uzcelta ap 1900. gadu. Sastāv no 14 m augsta, apaļa, koniska metāla torņa sarkanā krāsā. Bākas gaisma ir balta, redzama 13 jūras jūdžu attālumā. Bāka norāda uz vietu, kur savienojas trīs kanāli, vedoši uz Klaipēdu, uz Nidu un uz Ventes ragu. Pašreizējā bāka ir jau trešā pēc kārtas šeit. 55.41969°N, 21.11528°W
Rīgas apriņķis
Rīgas apriņķis (de, ru) bija administratīva vienība Pārdaugavas hercogistes (1566—1582), Zviedru Vidzemes (1629—1721), Vidzemes guberņas (1721—1918), Baltijas hercogistes (1918), Latvijas SPR (1919), Latvijas Republikas (1918—1940), Latvijas ģenerālapgabala (1941—1944) un Latvijas PSR (1940/1944—1949) sastāvā.
Zviedru Vidzemes sastāvā
Rīgas apriņķi atjaunoja pēc Altmarkas pamiera (1629) Zviedru Vidzemes sastāvā.
Rīgas guberņas un vietniecības sastāvā
No 1726. gada Rīgas guberņas sastāvā bija piecas provinces, kuras 1775. gadā pārdēvēja par apriņķiem: Rīgas apriņķis, Cēsu apriņķis, Pērnavas apriņķis, Tērbatas apriņķis un Sāmsalas apriņķis. Pēc 1783. gada administratīvās reformas Rīgas apriņķim pievienoja Slokas novadu un Cēsu apriņķa dienvidu daļu (Aizkraukles, Jaunpils (Zaubes), Jumpravas, Kokneses, Lielvārdes, Madlienas, Nītaures draudzes novadus), bet tā ziemeļdaļā izveidoja Valmieras apriņķi.
Vidzemes guberņas sastāvā
Rīgas apriņķī ietilpa guberņas pilsēta Rīga (Riga) kā arī 25 draudzes novadi: Skultes (St. Matthäi), Allaži (Allasch), Aizkraukle (Ascheraden), Krimulda-Pēterupe (Kremon-St. Peters Capelle), Dole (Dahlen), Daugavgrīva (Dünamünde), Jumprava (Jungfernhof), Jaunpils (Jürgensburg), Koknese (Kokenhusen), Mālpils (Lemburg), Lielvārde (Lennewarden), Lēdurga-Turaida (Loddiger-Treiden), Nītaure (Nitau), Ādaži-Carnikava (Neuermühlen-Zarnikau), Ropaži (Rodenpois), Sloka (Schlok), Sigulda (Segewold), Madliena (Sissegal), Suntaži (Sunzel), Akmeņsala (Steinholm), Ikšķile-Salaspils (Uexküll-Kircholm).
Pilsēta
Pēc 1913. gada izveidoti Ķempju pagasts (atdalot no Paltmales pagasta) un Lauberes-Ozolu pagasts (1917. gadā atdalot no Lielā pagasta ).
Latvijas Republikas sastāvā
1920. gada 1. janvārī to agrākajās robežās atjaunoja Bīriņu pagastu, atdalot to no Olaines pagasta, un Viskaļu pagastu, atdalot to no Krapes pagasta. 1924. gada februārī Rīgas pilsētas administratīvajās robežās iekļāva visu Bolderājas pagastu.
1924. gada maijā izveidots Ogresgala pagasts no Ikšķiles un Lielvārdes pagastu daļām.
1924. gada jūnijā Rīgas apriņķim pievienoja Baldones pagastu, Līves-Brambergas pagastu un Tomes pagastu no Bauskas apriņķa, kā arī Lindes pagastu no Jaunjelgavas apriņķa.
1925. gadā pārdēvēti: Aderkašu pagasts par Taurupes, Bieriņu par Mārupes, Jaunpils par Zaubes, Lauberes-Ozolu par Lauberes, Lielais par Madlienas, Lindes par Birzgales, Līves-Brambergas par Daugmales, Nurmižu par Vildogas, Paltmales par Līgatnes, Piņķu par Babītes, Rikteres par Sidgundas un Stukmaņu par Pļaviņu pagastu.
Rīgas apriņķī 1927. gadā atradās 3 pilsētas un 4 miesti ar savu pašvaldību, 1 cietoksnis, vairākas vasarnīcu nometnes un 58 pagasti.
1933. gadā Ķempju pagastu pievieno Līgatnes pagastam.
Ar 1940. gada aprīli Slokas pagasts pievienots Salas pagastam.
Rīgas apriņķa platība bija 6457,2 km2 (neskaitot Rīgu) un tas teritorijas ziņā bija lielākais Latvijas apriņķis. Tas robežojās ar Valmieras, Cēsu un Madonas apriņķi Vidzemē, Tukuma, Jelgavas, Bauskas un Jēkabpils apriņķi Zemgalē un pie Pļaviņām ar Daugavpils apriņķi Latgalē.
Latvijas PSR sastāvā
1941. gada 18. martā Jēkabpils apriņķim pievienoja Pļaviņu pilsētu un Pļaviņu pagastu. 1946. gada 8. janvārī Rīgas Jūrmalas pilsētu pievienoja Rīgai. 1947. gada 16. oktobrī no Rīgas apriņķa tika atdalīts Ogres apriņķis. 1949. gada 31. decembrī Rīgas apriņķis tika likvidēts, tā teritoriju iekļaujot Baldones, Rīgas, Saulkrastu un Siguldas rajonos.
1044. gads
1044. bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
55. autobusu maršruts (Rēzekne)
55. autobusu maršruts ir Rēzeknes sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Blaumaņa ielas līdz Dzirkstelei. Šo maršrutu apkalpo SIA „Dekom” autobusu parks, kas atrodas Viļakas ielā 1b.
2011. gada 31. decembrī 55. autobusu maršruts tiks likvidēts, bet sākot ar 2012. gada 1. janvāri tā reisus pārņems jaunizveidotais 19. autobusu maršruts, kuru apkalpos SIA „Rēzeknes Satiksme”.
Maršruts
Dzirkstele — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: Ozolaines iela (Pleikšņi), Centrālā iela (Pleikšņi), Saules iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas laikā
Sakarā ar Atbrīvošanas alejas rekonstrukcijas darbiem, no 2011. gada 14. marta sabiedriskā transporta kustība tika novirzīta uz Dārzu ielu, ka rezultātā 55. autobusu maršruts arī tika mainīts.
Maršruts
Blaumaņa iela — Dzirkstele kursē pa šādām ielām: Blaumaņa iela, Maskavas iela, Atbrīvošanas aleja, Stacijas iela, Dārzu iela, Latgales iela, Atbrīvošanas aleja, Saules iela, Centrālā iela (Pleikšņi) un Ozolaines iela (Pleikšņi).
Dzirkstele — Blaumaņa iela kursē pa šādām ielām: Ozolaines iela (Pleikšņi), Centrālā iela (Pleikšņi), Saules iela, Atbrīvošanas aleja, Latgales iela, Dārzu iela, Stacijas iela, Atbrīvošanas aleja, Maskavas iela un Blaumaņa iela.
Francijas vēsture
Francijas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Francijas teritorijā.
Aizvēsture
No aptuveni 7000. līdz 4500. gadam p.m.ē. Francijas teritorijā notika Neolīta revolūcija: attīstījās zemkopība, no tā laika saglabājušies megalīti un menhiri. Aptuveni 1200.-700. gadā p.m.ē. bija Bronzas laikmets un agrais dzelzs laikmets. Aizvēstures periods beidzās ap 600. gadu p.m.ē., kad pie Marseļas izveidojās seno grieķu kolonija un tirdzniecības centrs. Grieķu luksusa preces tika mainītas pret alvu, varu, dzelzi un vergiem.
Ķeltu Gallija
6. gadsimtā p.m.ē. no Centrāleiropas mūsdienu Francijas teritorijā ienāca galli - ķeltu ciltis. Senie romieši gallus iedalīja divās grupās:Transalpu galli (tulkojumā "galli aiz Alpiem"), kas dzīvoja mūsdienu Francijas teritorijā, un Cizalpijas galli, kas apdzīvoja teritoriju Itālijā starp Po upi un Alpiem. Tā kā Cizalpijas galliem nav nozīmīgas lomas Francijas vēsturē un tos agri pakļāva romieši, tad turpmāk ar vārdu "galli" ir apzīmēti Transalpijas galli.
Galli bija kareivīgas ciltis, kas bieži karoja ar akvitāņiem, kas dzīvoja uz dienvidiem no Garonnas upes, un ģermāņiem, kas dzīvoja austrumos. 4. gadsimtā p.m.ē. galli pat iebruka Senajā Romā. 221. gadā p.m.ē. caur gallu pārvaldīto teritoriju karagājienā uz Romu devās arī slavenais kartāgiešu karavadonis Hanibāls Barka.
Romiešu Gallija
2. gadsimta p.m.ē. beigās romieši sāka Gallijas iekarošanu. 122. gadā p.m.ē. Romas Republika anektēja Provansu. No 58. līdz 51. gadam p.m.ē. Galliju pilnībā iekaroja romiešu karavadonis Jūlijs Cēzars. Gallu pretestību pret Cēzaru nesekmīgi vadīja Verkingetorikss.
Pēc Gallijas iekarošanas romieši to sadalīja četrās provincēs: Gallia Narbonensis, Gallia Lugdunensis, Gallia Aquitania un Gallia Belgica. Laika gaitā galli pieņēma romiešu kultūru; daudzi, kuri nepakļāvās romiešu likumiem, tika aizvesti verdzībā uz citām Romas provincēm. Gallu valodas sajaukšanās procesā ar vulgāro latīņu valodu un vēlāko iebrucēju franku valodu radās franču valoda.
Laikam ritot, Gallija arvien vairāk nostiprinājās kā Romas impērijas sastāvdaļa. Vairāki Romas imperatori - Klaudijs, Karakalla, Antonijs Pijs, ir dzimuši Gallijā. Trešā gadsimta krīzes laikā, Galijā pat īslaicīgi no 260. līdz 274. gadam pastāvēja Gallu impērija. Šajā laikā Gallijā iebrūk un uz dzīvi apmetas ģermāņu ciltis franki un alemaņi. 4. gadsimtā ķelti masveidā pārcēlās no Britānijas uz Bretaņu.
Merovingu dinastija (5.-8. gadsimts)
Novājinoties Romas impērijai, 5 gs. mūsdienu Francijas ziemeļos iebrūk ģermāņu cilts franki. Rodas pirmās franku valstiņas, kurām apvienojoties izveidojas vienota franku valsts kurā valda Merovingu dinastijas karaļi, kas kontrolēja gandrīz visu senās Gallijas provinces teritoriju. 486. gadā Merovingu karalis Hlodvigs I pakļāva pēdējos romiešu gallus. Hlodvigs I 496. gadā pieņēma katolisko kristietību, tādējādi franki bija vienīgie no ģermāņiem, kas pieņēma katolicismu, jo pārējās barbaru karalistēs valdošie ģermāņi sekoja ariānisma kristietībai. Franči paši sevi mēdza dēvēt par "Francijas viskristīgāko karaļvalsti". Ar savu reliģijas izvēli Hlodvigs I ieguva Romas pāvesta atbalstu karam pret cīņai pret vestgotu karalisti, kas kontrolēja Francijas dienvidus un Spāniju. 507. gadā Hlodvigs I sakāva vestgotus un pievienoja Franku karalistei Akvitāniju ar vestgotu galvaspilsētu Tulūzu. Hlodvigs par savu galvaspilsētu pasludināja Parīzi. Pēc Hlodviga I nāves viņa mantinieki karalisti sadalīja četrās daļās. Ņemot vērā franku augstmaņu paradumu savus īpašumus sadalīt starp dēliem, Merovingu valdīšanas beigu posmā vienotā franku karaliste bija sašķēlusies vairākās vājākās karalistēs. Pēc gandrīz 250 Merovingu dinastijas karaļu varas gadiem, 751. gadā Pipins Īsais sagrāba troni un kļuva par pirmo Karolingu dinastijas karali.
Karolingu dinastija (8.-10. gadsimts)
Franku valsts uzplauka, kad pie varas nāca Pipina dēls Kārlis Lielais. 771. gadā Kārlis Lielais apvienoja franku apdzīvotās teritorijas. 774. gadā viņš iekaroja langobardu karalisti Itālijā; 788. gadā viņš pievienoja savai karaļvalstij Bavāriju; 796. gadā sakāva avārus pie Donavas; 801. gadā uzbruka musulmaņu pārvaldītajai Spānijai; 804. gadā pakļāva Lejassaksiju. Ap 800. gadu franku valsts teritorija pletās no Ebro upes Spānijā līdz Rābas upei Pannonijā un no Eideras ziemeļos līdz Beneventei dienvidos. 800. gadā Romas pāvests Kārli Lielo kronēja par Svētās Romas impērijas imperatoru.
Pēc Kārļa nāves sākās fankiem tradicionālās zemju dalīšanas starp dēliem. 843. gadā noslēgtais Verdenas līgums sadalīja Kārļa impēriju trīs daļās, no kurām Rietumfranku karaliste aizņēma mūsdienu Francijas lielāko daļu. Karolingu valdīšanas laikā Franku karalistei regulāri uzbruka vikingi. 987. gadā Karolingu dinastija izmirst un franku valsts tronī nāk Kapetingu dinastija.
Kapetingu dinastija (987.-1328.)
Dinastija bija valdīja no 987. līdz 1328. gadam. Plašākā nozīmē Kapetingu dinastija turpinājās Francijā arī pēc 1328. gada, jo sekojošās Valuā, Burbonu un Orleānu dinastijas bija Kapetingu atzari. Mūsdienās dinastijas pēcnācēji ir Spānijas karalis Huans Karloss I un Luksemburgas lielhercogs Anrī.
Kultūra
Kultūras un tehnikas jomā Francijā no Itālijas sāka ienākt daudzas jaunas vēsmas, iezīmējot Renesanses sākumu. Renesanses ietvaros rodas daudzas mākslinieciskas un filozofiskas idejas, šai laikā tiek uzceltas Luāras pilis. Visslavenākie ir Čambora pils un Monsoro pils. Fransuā I valdīšanas laikā Leonardo da Vinči dzīvo Francijā un nomirst karaļa rokās. Viņš ir apglabāts pazemē Ambuāzā, Fransuā I pilī.
Ārpolitika
No 1337. gada risinājās Simtgadu karš ar angļiem. Karam bija daudzi cēloņi. Luijs X nomira neatstājot pēcnācējus. Edvards III, Anglijas karalis, bija viens no pretendentiem uz Francijas troni. Otrs cēlonis: Bordo reģions bija Edvarda III īpašums, bet reāli tajā valdīja Filips VI un Edvardam III nācās ar spēku atjaunot savu varu pār īpašumiem kontinentā. Faktiski karš sākās vēlāk - 1346. gadā - lielā mērā tāpēc, ka ne angļu, ne franču karaļnamiem nebija karošanai pietiekamu līdzekļu. Karadarbība bija visai ierobežota, vara tajās vai citās karadarbības teritorijās daudzkārt mainījās. Taču tas netraucēja daudzām vēsturiskām personām kļūt par slaveniem varoņiem. Tā, angļiem tas bija Melnais princis, bet frančiem Žanna d’Arka. Viņas vadībā tika ieņemta Orleāna un Reimsa, bet viņa cieta neveiksmi Parīzē. Pēc tam viņa tika ieslodzīta un sadedzināta uz sārta. “Vous ne m’avez pas cru, vous m’aurez cuite.” (netulkojams franču humors). Karš beidzās un Francijas teritorija saglabājās apmēram tajās pat robežās, kā pirms 116 gadiem, tikai bez Kalē.
Iekšpolitika
1539. gadā: franču valoda kļūst par oficiālo valsts valodu.
16. gadsimtā reformācijas rezultātā Francijā izplatījās kalvinisms. Francijā protestantus sauca par hugenotiem. 1559. gadā sanāca Francijas reformātu baznīcu sinode.
Politiskā spriedze Francijā brieda jau vairākus gadu desmitus, mainoties pašai sabiedrības struktūrai, ekonomikai, mentalitātei, veidojoties absolūtās monarhijas aizmetņiem. Pirmkārt jau šīs izmaiņas skāra muižniecību un pilsētniekus. Līdz tam sociālā rūgšana izšķīda Francijas īstenotajos karos Apenīnu pussalā, kur kopš 1494. gada uzvaru un sakāvju virknē sublimējās aristokrātijas ambīcijas, tika ievirzīta sociāli nestabilāko elementu enerģija. 1559. gada Kato-Kambrēzas miera līgums izbeidza karu ar Spāniju un Angliju. Pazuda faktors, kas neitralizēja sociālo neapmierinātību. Paralēli tam norisa politiskās varas maiņa — turnīrā nāvīgi tika ievainots karalis Anrī II, tronī kāpa tā vecākais dēls, slimīgais un neuzņēmīgais Francisks II. Galmā sākās aristokrātijas partiju cīņa par ietekmes sfēru pārdali un, tā kā opozīcijā esošie lielāko tiesu bija hugenoti, klasiskā cīņa par varas pīrāgu pārgāja zem ticības karoga.
1560. gadā hugenotu grupa prinča Kondē vadībā gatavojās īstenot valsts apvērsumu - t.s. Ambuāzas sazvērestība, - nolūkā iznīcināt, vai vismaz izdzīt no galma Lotringas hercoga de Gīza radiniekus un atbalstītājus, kas baudīja karaļa un karalienes mātes labvēlību. Sazvērestība tika atklāta un tajā iesaistītie sodīti. Sazvērnieku vajāšana no karaliskās rezidences pārmetās uz provinci, kur 1562. gadā Šampaņas pilsētā Vasī pēc kardināla de Gīza pavēles tika apkauta uz dievkalpojumu sapulcējušos hugenotu grupa, tam sekoja hugenotu vajāšanas Anžerā, Sansī, Oserā, Tūrā un Kagorā. Provincēs, kur dominēja un pie varas bija hugenoti, sākās katoļu medības, nogalinot politiskos līderus, Baznīcas kalpus, sagraujot dievnamus. 1567. gadā Nimas pilsētā Langdokā hugenoti nogalināja pilsētā un tās apkaimē dzīvojošos katoļu mūkus un garīdzniekeus (Miķeļa nakts). Politisko grupējumu pretstāve pieņēma ticības kara iezīmes. 1572. gada 24. augustā sākās katoļu pretreakcija: Sv. Bērtuļa naktī tika noslepkavoti līdz 3000 protestanti.
1589. gadā Navarras karalistes karalis, hugenots Anrī IV Burbons tiek kronēts par Francijas karali un pāriet katoļticībā. 1598. gada 13. aprīlī viņš izsludina Nantes ediktu, ar kuru Francijā tiek ieviesta ticības brīvība. 1620. gadā Anrī IV tiek nogalināts atentātā, un par karali kļūst viņa astoņus gadus vecais dēls Luijs XIII. Viņa nepilngadības laikā faktiskā valsts vadītāja ir viņa māte katoliete Marija Mediči un valstī pamazām atsākās hugenotu apspiešana. 1624. gadā par Francijas pirmo ministru kļūst kardināls Rišeljē, kuram turpmākos 18 gadus ir ļoti liela loma Franicijas nostiprināšanā. Uzplauka māksla un kultūra. 1631. gadā tika iespiests pirmais laikraksts — La Gazette. Aktīvi darbojas Moljērs, Dekarts, Rasins, Lafontēns un daudzi citi rakstnieki.
1682. gadā karalis Luijs XIV sāka būvēt Versaļas pili un postulēja: „valsts - tas esmu es”. Viņa valdīšanas laikā nostiprinājās absolūtisms un Francija iesaistijās Eiropas karos, lai paplašinātu savas robežas. Karš par Spānijas mantojumu beidzas ar Burbonu nostiprināšanos Spānijas tronī. 1685. gadā Luija XIV Fontenblo edikts atcēla ticības brīvību Francijā un hugenoti bija spiesti pāriet katoļticībā vai pamest Franciju. Gada laikā 210 līdz 900 tūkstoši hugenotu pameta Franciju un apmetās Anglijā, Holandē, Šveicē, Zviedrijā, Dānijā, Prūsijā un citās vācu protestantu zemēs, kā arī Dienvidāfrikā un Ziemeļamerikā.
Luija XV ilgā valdīšana - filozofu Apgaismības laikmets. Tika publicēts Denī Didro „Enciklopēdijas” pirmais sējums. 1720. gadā, mazgadīgā karaļa reģentūras laikā, līdz ar finansu afēristu Lou faktiski bankrotēja valsts. Iestājās fantastisks cenu kāpums, hiperinflācija, simtiem tūkstošu individuālu bankrotu, vispārējs haoss valsts pārvaldē (it sevišķi finansēs un muitā), kas turpinājās līdz par revolūcijai. Tas satricināja monarhijas autoritāti kā tādu, ko līdz tam neviens neapšaubīja. Kritiskais noskaņojums radīja dzīvu atbalsi presē un publicistikā. Pirmais iznāca Monteskjē darbs „Persiešu vēstules“, kurā pirmo reizi tik asi un aktīvi tiek kritizēta valsts iekārta. Voltērs, atgriezies no Lielbritānijas, publicēja „Filozofu vēstules“, kur salīdzina tās parlamentāro sabiedrību ar Franciju. Grāmatu konfiskācija tikai vairoja to popularitāti, un aizvien plašāki iedzīvotāju slāņi (trešā kārta) sāka interesēties par apgaismības idejām. Valsts stāvokli neuzlaboja ne iesaistīšanās karā par Austrijas mantojumu, ne iesaistīšanās Septiņgadu karā. Pēc karu beigām pa visu valsti klīda demobilizēto karavīru bandas, laupīdamas un slepkavodamas. Policija nespēja uzturēt kārtību valstī, kas tikai pastiprina neapmierinātību vēl lojālajā iedzīvotāju daļā. Marķīzs d'Aržansons savos memuāros raksturo šo laiku: „No Anglijas pūš šurpu filozofijas vējš un arvien biežāk dzird vārdus "brīvība un republika"." Nemierā bija visas kārtas: pusbadā dzīvojošie demobilizētie karavīri, klerikāļi, kuriem ierobežotas to privilēģijas, vienkāršā tauta apkrauta ar nodokļiem.
Pēc Luija XV nāves 1774. gadā pie varas nāca viņa mazdēls Luijs XVI (1754.-1792.). Viņš apprecējās ar Austrijas valdnieces Marijas Terēzas meitu Mariju Antuaneti, kurai uz Luiju XVI bija visai liela ietekme. 1775. gadā Francijā sākās bads. Parīzes iedzīvotāju pūlis izlaupīja miltu noliktavas un labības baržas un devās uz Versaļu. Lai dumpi apspiestu, nācās izmantot karaspēku, bet pats labības dumpja fakts liecināja par briestošajiem nemieriem.
Gribēdams ar reformu palīdzību uzlabot valsts ekonomiku, karalis par Francijas finansu ģenerālkontrolieri uzaicina Annē Robēru Žaku Tirgo, kura vadībā tika veiktas dažādas reformas: amatu un tirdzniecības monopolu, starpprovinču muitas atcelšana, brīva labības tirdzniecība, zemnieku brīvlaišana, priviliģēto kārtu aplikšana ar nodokļiem, kā arī pašvaldības iestāžu atjaunošana. Tirgo 1774. gadā samazināja arī ceļu un tiltu nodevas. 1776. gadā atcēla cunfšu sistēmu un atbrīvo zemniekus no valsts klaušām. Tirgo uzsāk veiksmīgas ekonomiskās reformas, kurām teorētiski vajadzēja kādu 10 gadu laikā izvest valsti no ekonomiskā sabrukuma. Taču viņa ideja, ka arī pirmajai un otrajai kārtai jāmaksā nodokļus, sabiedrībā izraisīja sašutuma vētru, it sevišķi Parīzes parlamentā un Tirgo tika atlaists.
1777. gadā Luijs XVI finansu ministra amatā uzaicināja Žaku Nekeru. Nekers neieviesa jaunas reformas, bet centās ievērot taupības politiku. Viņš likvidēja daudz nevajadzīgu amatu, atbalstīja rūpniecību. Izceļoties karam ar Lielbritāniju, Nekers mēģināja iegūt līdzekļus aizņēmumu ceļā. 1781. gadā viņš publiskoja ziņas par valsts budžetu darbā "Compte rendu au roi", tādējādi tapa atklāti lielie galma izdevumi. (Galms patērēja gadā 34 miljonus livru - 1/7 no valsts budžeta; tur neietilpa augstmaņu pensijas, kurām iztērēja vēl 28 miljonus. ASV Neatkarības kara atbalsts bija palielinājis valsts parādu par 600 miljoniem.) Strauji pieauga korupcija un galma izšķērdība, kā rezultātā valsts kase bija tukša, valsts vērtspapīri bezvērtīgi. Pastāvīgi konflikti starp Parīzes parlamentu un finansu ministriju - parlaments atteicās apstiprināt jaunus nodokļus un sāka publiski apšaubīt karaļa likumdevēja tiesības. Krīzi padziļināja 1788. gada neraža, kuras sekas bija bads gandrīz visā Francijā. Lai novērstu valsts bankrotu, valdība atkārtoti ierosināja ar nodokļiem aplikt arī priviliģētās kārtas. Tomēr 1787. gada aristokrātu sapulcē šo priekšlikumu noraidīja.
1787. gadā provincēs ieviesa Nekera izstrādāto pašpārvaldes sistēmu (provinci pārvalda nevis karaļa intendants, bet gan visu kārtu pārstāvju vienlīdzīga padome), jo tā teorētiski varētu dod valstij lielākus ieņēmumus. Padomēs piedalās vēlēti apriņķu un komūnu pārstāvji (pie tam pirmās un otrās kārtas pārstāvju skaits sastāda pusi; arī balsošana notiek nevis pa kārtām, bet kopīgi). Trešās kārtas pārstāvji pirmo reizi sāk piedalīties pārvaldes darbā, stiprina savu pašapziņu. Reforma izgāzās: kārtu pārstāvji ķildojās savā starpā, līdzās padomēm vēl joprojām darbojas karaļa intendanti, kas kopā radīja lielu jucekli.
1788. gadā Luijs XVI aicināja valdībā atgriezties Nekeru. Tas 1789. gadā panāca plašu sabiedrības aprindu pieprasīto ģenerālštatu sasaukšanu, piešķirot trešajai kārtai (buržuāzijai, zemniekiem, strādniekiem, amatniekiem utt.) tikpat daudz deputātu (600), cik abām priviliģētajām kārtām (muižniekiem un garīdzniekiem) kopā. Ģenerālštati atklāja savas sēdes 1789. gada 5. maijā Versaļā. Šo dienu bieži uzskata par Lielās franču revolūcijas sākumu.
Ārpolitika
Francija sāka kolonizēt Ameriku un Indijas okeāna teritorijas, taču zaudēja virkni koloniju globālajā Septiņgadu karā. Lai atriebtos Lielbritānijai par zaudējumu, marķīzs de Lafajets vadīja Francijas spēkus ASV Neatkarības karā pret Apvienoto Karalisti.
Franču revolūcija (1789.- 1799.)
Lai arī republikāniska valsts iekārta Francijā nostiprinājās tikai pēc 1870. gada, Franču revolūcija uzskatāma par vienu no svarīgākajiem notikumiem Eiropas jauno laiku vēsturē, kas iedvesmoja visas 19. un 20. gadsimta revolūcijas Eiropā un citur. Lai arī radusies vēlāk par ASV republiku, revolūcijas rezultātā nodibinātā Francijas Pirmā republika kļuva par demokrātiskas valsts un sabiedrības iekārtas modeli; tās konstitūcija paredzēja viedokļa un vārda brīvību, visu pilsoņu vienlīdzību likuma priekšā, vispārējas vēlēšanu tiesības, darba un profesijas izvēles brīvību un citas tiesības, bez kurām nav iedomājama mūsdienīga demokrātija.
Pirmā republika (1792.-1804.)
Francijas Pirmā republika bija republikānisko režīmu varas posms (Nacionālais konvents, Direktorija, Konsulāts), kas pastāvēja revolucionārajā Francijā starp 1792. gada 21. septembri un 1804. gada maiju, kad tika pasludināta Pirmās Franču impērijas izveidošana. Republikas politisko sistēmu raksturo pāreja no parlamentāras pūļa varas uz Napoleona vadītu militāro diktatūru.
Francijas impērija (1804.-1814.)
Francijas Pirmā impērija Napoleona vadībā pastāvēja no 1804. gada 8. maija līdz 1814. gada 11. aprīlim, kā arī t.s. Simts dienu laikā 1815. gadā. Tā bija dominējošā valsts Eiropā XIX gadsimta sākumā. Radās 1804. gada 18. maijā, kad Francijas senāts piešķira Napoleonam imperatora titulu. Impērija Napoleona karu rezultātā būtiski paplašināja teritoriju un ietekmi Eiropā. Savas ietekmes kulminācijā 1812. gadā Francijā bija 130 departamenti, tās iedzīvotāju skaits bija 44 miljoni, tai bija vairākas satelītvalstis, bet Prūsijas Karaliste un Austrijas Impērija bija tās nomināli sabiedrotie. Vairāku vasaļvalstu vadībā Napoleons iecēla savus radiniekus vai domubiedrus.
Sestās koalīcijas kara rezultātā no 1812. līdz 1814. gadam Napoleons tika sakauts, 1814. gada 11. aprīlī viņš atteicās no troņa, un tika izsūtīts uz Elbas salu. Impērija tika atjaunota Simts dienu laikā 1815. gadā, tomēr pēc Vaterlo kaujas Francijā tika atjaunota Burbonu vara.
Burbonu restaurācija (1814.-1830.)
Pēc Napoleona I gāšanas 1814. gada pavasarī, uzvarētājvalstis Francijā atjaunoja Burbonu dinastijas varu. Tronī kāpa Luijs XVIII, kurš valdīja līdz 1824. gadam. Luijs XVIII jūnijā izsludināja konstitūciju ("1814. gada hartu"), saskaņā ar kuru likumdošanas vara Francijā piederēja karalim kopā ar divpalātu parlamentu (pēru un deputātu palātām). Pēru palātas locekļus iecēla karalis, bet deputātus ievēlēja. Vēlēšanu tiesības noteica mantas cenzs (visā Francijā vēlēšanu tiesības bija apmēram 80 000 pilsoņu).
Napoleona otrreizējā atgriešanās, militārā sakāve un sabiedroto uzliktie jaunie miera noteikumi, ne tikai prasīja no franču tautas jaunus upurus, bet deva iemeslu reakcionārām partijām izrēķināties ar liberāli noskaņotiem pilsoņiem. Tika sasaukta jauna deputātu palāta, kas bija stipri reakcionāra. Reakcijas galvenais vadonis bija karaļa brālis, grāfs d’Artuā, vēlākais karalis Šarls X. Francijā plosījās t.s. „baltais terors”, kura laikā nogalina vairākus simtus Napoleona atbalstītājus. No amatiem atlaida daudzus Napoleona piekritējus — virsniekus un augstākus ierēdņus no armijas un civilā dienesta. Vairāki desmiti valstī zināmi pilsoņi tika sodīti ar nāves sodu, starp tiem arī maršals Mišels Nejs, ko dedzīgi aizstāvēja visa sabiedrība un juristi, kuri aizrādīja, ka cilvēku, kam ir vairāk kā divdesmit gadus ilgs militāras slavas mūžs, nedrīkst iznīcināt par vienas dienas nepārdomātiem soļiem. Neju tomēr notiesāja ar nāvi un nošāva Observatorijas parkā.
Drīz reakcija kļuva nepanesama lielai iedzīvotāju daļai. „Baltais terors” pieņēma tik plašus apmērus, ka radīja tautā lielu uztraukumu. Bija iemesls baidīties no jaunas revolūcijas, tāpat Luijs jutās spiests atlaist „nepārspējamo” palātu un noteica jaunas vēlēšanas, lai palātā būtu mērenāks sastāvs. Pēc dažiem gadiem deputātu palātā bija stipri pieaudzis valdībai naidīgais liberāļu virziens. Tas modināja karalī un viņa tuviniekos jaunas bažas, kuras vēl vairāk palielinājās, kad teroristu veiktā atentātā tika nogalināts karaļa brāļadēls Berijas hercogs, kuram bija izredzes kādreiz mantot Francijas troni. Valdību pārstāvēja reakcionāri, kas uzsāka liberāļu vajāšanu, sašaurināja vēlēšanu tiesības un ierobežoja pilsoņu brīvības.
Lai apspiestu Spānijas liberālo revolūciju, 1823. gadā Francija saņem Eiropas lielvaru atļauju veikt savu pirmo militāro operāciju - Francijas intervenci Spānijā, kas vainagojas panākumiem.
Reakcija vēl vairāk pastiprinājās pēc Luija XVIII nāves 1824. gadā, kad par karali kļuva viņa brālis Artuā hercogs Šarls X. Jau līdz tam viņš skaitījās galējo reakcionāru vadonis. Tagad, būdams karalis, Šarls X visiem spēkiem centās atjaunot muižnieku un garīdznieku senās tiesības un stāvokli. Viņš izdeva palātā likumu, ka muižnieki emigranti saņem veselu miljardu franku atlīdzības par saviem revolūcijas laikā zaudētajiem zemes īpašumiem. Šarls X paplašināja garīdznieku tiesības, piešķirot viņiem pārraudzību pār skolām. Šajā laikā arvien vairāk ierobežoja preses brīvību. Šarla politika kļuva sevišķi reakcionāra, kad valdības priekšgalā nāca viens no galvenajiem reakcijas vadoņiem — Žils Polinjaks. Šāda politika beidzot noveda Franciju līdz Jūlija revolūcijai.
Jūlija monarhija (1830.-1848.)
Jūlija revolūcijas rezultātā izveidojās konstitucionālā monarhija, kurā valdīja Šarla X attāls brālēns Luijs Filips I. 1848. gada februāra revolūcija gāza Luiju Filipu I no troņa un tika pasludināta republikas izveidošana.
Otrā republika (1848.-1852.)
Pēc 1848. gada revolūcijas uzvaras tika sarīkotas Nacionalās asamblejas vēlēšanas un pieņemta jauna konstitūcija. Decembrī tika sarīkotas prezidenta vēlēšanas, kurās ar 74,44% balsu uzvarēja Šarls Luijs Napoleons Bonaparts. Tika atjaunotas vispārējās vēlēšanu tiesības vīriešiem un atcelta verdzība. 1849. gada vēlēšanās vairākumu (50.2%) ieguva konservatīvā un monarhistiskā Kārtības partija. Jūnijā tika sarīkotas pret valdību vērstas demonstrācijas, kuras tika apspiestas un to rīkotāji apcietināti. Tika aizliegti arī vairāki demokrātu un sociālistu preses izdevumi.
Otrā impērija (1850.-1870.)
1851. gada decembrī republikas prezidents Luijs Napoleons Bonaparts veica valsts apvērsumu un 1852. gada 2. decembrī tika kronēts par Franču imperatoru, izveidojot Francijas Otro impēriju.
Ritms
Ritms ir cits citam kādam sekojoša elementa (piemēram, skaņu, zilbju, kustību) periodiska vai vienmērīga atkārtošanās noteiktā secībā un kas viegli uztverama mūzikā un literatūrā, kur ritmu veido pantmērs. Ritms mūzikā ir sastopams notīs, bet literatūrā ir sastopams tautasdziesmās un dzejā. Vēl ritms ir sastopams dziesmās, dejās un darbā. Ritmam ir vienmērīgums jeb skaņu ilgumu attiecības.
Francijas vēsture
Ārpolitika
Napoleons III īstenoja aktīvu ārpolitiku, lai atjaunotu Francijas ietekmi Eiropā un pasaulē. Kopā ar Lielbritāniju Francija 1853. gadā uzsāka Krimas karu pret Krievijas Impēriju. 1859. gadā Francija kopā ar Sardīnijas Karalisti piedalījās Otrajā Itālijas neatkarības karā pret Austrijas Impēriju. Kara rezultātā Sardīnijas Karaliste anektēja Itālijas ziemeļus (liekot pamatus vienotajai Itālijai), bet Francija kā atlīdzību ieguva itāļu Savoju un Nicu. Tālajos Austrumos Napoleons III lika pamatus Kohinkinas (Vjetnamas dienvidi) un Jaunkaledonijas kolonijām. Ķīnā Francija iesaistījās Taipinu sacelšanās apspiešanā un Otrajā Opija karā. 1862. gadā Francija uzsāka intervenci Meksikā, tomēr 1867. gadā franči bija spiesti no Meksikas aiziet.
Britu impērija
Britu Impērija (en), latviešu vēstures literatūrā dēvēta arī par Lielbritānijas Impēriju (en), bija koloniāla lielvara, kas ietvēra Lielbritānijas un Īrijas Apvienoto Karalisti un tās domīnijas, kolonijas un atkarīgās teritorijas. Līdz Pirmajam pasaules karam tā bija lielākā politiskā vienība pasaulē ar aptuveni 40 miljoniem km2 lielu teritoriju un vairāk kā 500 miljoniem iedzīvotāju. Mēdza teikt, ka "Britu Impērijā nekad nenoriet saule un nebeidzas vasara". Pēc Indijas subkontinenta pilnīgas pakļaušanas 1876. gadā karaliene Viktorija I ieguva Indijas imperatores titulu. Mūsdienās kā atliekas no britu koloniālās lielvaras saglabājušās vienīgi nelielas Britu aizjūras teritorijas.
Francijas vēsture
Iekšpolitika
Iekšpolitiski Francijā notika strauja industrializācija, lauksaimniecības atbalstīšana (plaši meliorācijas darbi, jūras krastu nostiprināšana utt.). Valsts ienākumi strauji auga, taču auga arī korupcija. Tika modernizēta un pārbūvēta Parīze, kura ieguva mūsdienu vaibstus.
Britu impērija
Reformas
1832. gadā notika pirmā parlamenta reforma, bet 1867. gadā otrā parlamenta reforma. 1867. gadā liberāļi ierosināja parlamenta reformu, taču tā arī to nespēja realizēt. To īstenoja konservatīvie lorda Dizraeli (Benjamin Disraeli) vadībā. Saglabājās mantas cenzs, taču ievērojami paplašinājās vēlētāju loks — no 33 000 000 Apvienotās Karalistes iedzīvotājiem vēlēt varēja 5 000 000.
Francijas vēsture
Iekšpolitika
1870. gadā Prūsijas Karalistes kanclers Oto fon Bismarks izprovocēja Franciju uz Francijas-Prūsijas karu, kurā franču armija cieta sakāvi un imperators padevās prūšiem. Uzzinot par notikušo, 1870. gada 4. septembrī Parīzē tiek pasludinātas impērijas beigas un republikas izveidošana.
Britu impērija
Reformas
1884. gadā liberāļi Gledsona vadībā ieviesa vispārējās vēlēšanu tiesības visiem, kas maksāja īri un kam bija legāli ienākumi (arī laukstrādniekiem).
Francijas vēsture
Trešā republika (1870.-1940.)
Pēc impērijas gāšanas 4. septembrī, Parīzē izveidojas jauna valdība, kurā dominēja monarhisti. Tās pirmais uzdevums bija aizstāvēties pret uzbrūkošajiem vāciešiem, kas 18. septembrī sasniedza Parīzi un sāka tās aplenkšanu. Pilsētā regulāri izcēlās pret valdību vērsti nemieri, pēc kuru apspiešanas, valdība 1871. gada 28. janvārī parakstīja pamieru ar 18. janvārī Versaļas pilī pasludināto Vācijas Impēriju. Kara rezultātā Francija zaudēja Elzasu un daļu Lotringas provinces, (zemes, kas senāk bija Svētās Romas impērijas daļa), apņēmās 5 gadu laikā samaksāt 5 miljardu zelta franku lielu kontribūciju un atļaut vācu uzvaras parādi Parīzē.
Britu impērija
Reformas
Paralēli tika realizēta arī izglītības sistēmas reforma: provinču mācību iestādes sāka daļēji dotēt arī centrālā valdība (līdz tam tas bija uz vietējās pašvaldības pleciem).
Ritms
Ritms mūzikā
Ritms var būt:
Francijas vēsture
Trešā republika (1870.-1940.)
Parīzes komūnas apspiešana 1871. gadā izbeidza radikālo republikāņu ietekmi un nostiprināja monarhistu kontrolētā parlamenta varu valstī. Monarhistu pretrunas apdraudēja nestabilo Tjēra valdību, kurš 1872. gadā publiski paziņoja, ka republikāniskā sistēma vienīgā var nodrošināt stabilitāti. Republikāņi bija gatavi pieņemt Tjēra vadīto Orleānistu veidoto konservatīvo republiku, lai novērstu monarhijas atjaunošanu. 1875. gada 30. janvārī ar vienas balss pārsvaru parlaments pieņēma Francijas konstitūciju, kas izveidoja republikānisku valsts iekārtu ar divkameru parlamentu, kas ievēlēja valsts prezidentu un noturēja sēdes Versaļā.
Britu impērija
Reformas
Tika piešķirtas lielākas tiesības arodbiedrībām (tredjūnijām). Tika ieviesta aizklātā balsošana. Taču nebija nekāda progresa sociālajā nodrošināšanā, kas mazināja liberāļu popularitāti. Šo liberāļu uzsākto iekšpolitiku turpināja arī konservatīvie.
Francijas vēsture
Trešā republika (1870.-1940.)
Turpmākajos gados sākās aktīva republikas cīņa pret baznīcas ietekmi, tās izspiešanu no dažādām dzīves jomām, slimnīcām, skolām utt. Skolās likvidēja ticības mācību, aizliedza jezuītu ordeni. Premjerministrs Leons Gambeta panāca reālu parlamenta varu. Premjerministrs Žils Ferī ieviesa obligāto vispārējo pamatizglītību. Notika nemitīgi politiski un korupcijas skandāli - Panamas kanāla skandāls, valsts apbalvojumu skandāls, amatu skandāls, Dreifusa lieta. 1900. gadā sociālisti ieguva pirmos pārstāvjus parlamentā. 1905. gadā tika pieņemts likums, ar kuru Baznīca oficiāli tika atdalīta no valsts un tai turpmāk bija jāuztur pašai sevi, taču ēkas piederēja valstij. Reliģisko ordeņu piederīgie nedrīkstēja strādāt izglītības sistēmā.
Britu impērija
Īrija
Lielākā Britu Impērijas iekšpolitiskā problēma bija Īrija. 1801. gadā tika likvidēta tās autonomija (parlaments un pašpārvalde). Īrija tika pilnībā iekļauta Lielbritānijas sastāvā kā province un Īrijas pārstāvji (tāpat kā pārējo grāfistu pārstāvji) piedalījās parlamenta darbā kā deputāti. Īru deputātu grupu šajā laikā vadīja O'Konels.
Ritms
Ritms mūzikā
Vienmērīgam ritmam raksturīgi vienādi nošu ilgumi, piemēram.
Vienmērīgi ritmi rada mierīgus, gaišus, nosvērtus tēlus. Tomēr, ja skaņdarbs ilgstoši skan tādā ritmā, tas sāk garlaikot. Vienmērīgs ritms saprotams tautasdziesmās, piemēram t. dz. "Velc, pelīte, saldu miegu".
Britu impērija
Īrija
1846. gadā Īriju piemeklēja bads (bada nāvē mira vairāki simti tūkstošu īru), īru aristokrātija un izglītotākā tautas daļa masveidā emigrēja uz ASV.
Francijas vēsture
Trešā republika (1870.-1940.)
Kad 1914. gada 28. jūlijā Austroungārija pieteica karu Serbijas karalistei, 3. augustā Vācija pieteica karu Francijai un iebruka tajā caur neitrālās Beļģijas teritoriju. Pirmā pasaules kara sākotnējie vācu panākumi pārvērtās ilgstošā pozīciju karā. Pēc Vācijas revolūcijas 1918. gada novembrī un ķeizara atkāpšanās tika parakstīts pamiers starp Franciju un Vāciju. Saskaņā ar Versaļas līgumu Francija atguva Elzasu un Lotringu, kā arī paplašināja savas kolonijas.
Britu impērija
Īrija
1869. gadā Īrijā šķīra Baznīcu no valsts un 1870. gadā mēģināja īstenot agrāro reformu. 1872. gadā īru deputāti atkal izvirzīja Īrijas autonomijas ideju, kad to noraidīja, tie Parmela vadībā sāka traucēt parlamenta darbu (izmantojot parlamenta kārtības ruļļa nepilnības, piemēram, tolaik nebija reglamentēts deputāta uzstāšanās ilgums). Pašā Īrijā aktīvi izvērsās teroristisku atbrīvošanās organizāciju darbība, kas vietējā līmenī bija ietekmīgākas nekā valsts institūcijas. Piemēram, pēc to aicnājuma īri pārstāja pirkt rūpnieka Boikota preces, tā iedzenot to bankrotā.
Temps
Temps ir kādas norises ātrums. Mūzikā temps ir atskaņošanas ātrums. Dziesmas, spēles, izrādes temps, izpildīšanas ātrums. rūpniecības attīstības tempi. Uzņemt strauju tempu. Skrējiena temps palēninās. Veikt (kaut ko) trieciena tempā — iespējami ātri.
Francijas vēsture
Trešā republika (1870.-1940.)
1920.—1930. gados, lai atvairītu potenciālu Vācijas uzbrukumu, gar Francijas austrumu robežu tika izbūvēta nocietinātā Mažino līnija. 1936. gada jūnija vēlēšanās uzvarēja sociālistu un komunistu veidotā Tautas fronte un par Francijas premjerministru kļuva sociālists Leons Blūms.
Britu impērija
Īrija
1886. gadā premjers Gladstons ierosināja piešķirt Īrijai autonomiju un parlamentu, ko Apvienotās Karalistes parlaments noraidīja. 1912. gadā Askrits atkal iesniedza šo likumprojektu, ko pēc trešā piegājiena 1914. gadā apstiprināja, bet Pirmā pasaules kara dēļ neīstenoja pilnībā. Olstera, kurā dominēja protestantiskie kolonisti no Skotijas, pieprasīja atdalīšanos no pārējās Īrijas.