cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pērkonkrusts
Struktūra
Pērkonkrusta struktūrā bija pārņemti daudzi vācu nacionālsociālistu un itāļu fašistu organizāciju elementi. Organizāciju vadīja Galvenais štābs, tā bija iedalīta piecos apgabalos, ko vadīja apgabalu inspektori. Biedri bija organizēti blokos, kuri savukārt apvienoti rajonos. Iestājoties organizācijā, bija jādod solījums.
Gustava Celmiņa trieciennieki
GCT grupu formēšana sākās 1934. gadā, un līdz gada beigām bija izveidotas 4 grupas — pa 9 cilvēkiem katrā. Trieciennieki deva īpašu solījumu. Uz labās rokas elkoņa daļai iededzināja ugunskrustu, un tikai viena grupa to atteicās darīt, jo tas nederot konspiratīvai darbībai. Visdrīzāk, GCT grupām nebija vispār nekādu ieroču, jo labi informētā politpārvalde tādus būtu atklājusi un arhīvu materiālos tas noteikti atspoguļotos.
Guntis Džeriņš
Guntis Džeriņš (dzimis 1985. gada 17. februārī) ir bijušais latviešu hokejists, malējais uzbrucējs. Lielāko karjeras daļu aizvadījis Latvijas čempionāta komandās, trīs sezonas aizvadot HK Rīga 2000 sastāvā. Vēlāk divas sezonas spēlējis arī Slovākijas Ekstralīgas klubā MHC Martin. Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2007. un 2009. gada Pasaules čempionātos.
Spēlētāja karjera
Karjeru Džeriņš sāka 2001.—02. gada sezonā Rīgas "Prizma" sastāvā debitējot Latvijas čempionātā. Nākamās trīs sezonas uzbrucējs aizvadīja HK Rīga 2000 rindās, tās sastāvā spēlējot arī Baltkrievijas Ekstralīgā, savukārt 2006.—07. gada sezonā spēlēja SK Rīga 20 rindās. No 2007. līdz 2009. gadam spēlēja Slovākijas Ekstralīgas klubā MHC Martin, taču pēc tam noslēdza profesionāļa karjeru.
Latvijas izlases sastāvā viņš piedalījies 2007. un 2009. gada Pasaules čempionātos. Junioru vecumā spēlējis divos Pasaules čempionātos junioriem, kā arī divos Pasaules čempionātos U-18 jauniešiem.
Helena (mitoloģija)
Helena (grc, Helénē), pazīstama arī kā Trojas Helena, sengrieķu mitoloģijā bija spartiešu valdniece, Zeva un Lēdas meita. Grieķu mītos tika uzskatīta par skaistāko sievieti pasaulē. Bija precējusies ar Menelāju, tādējādi bija Lakonijas karaliene. Viņai bija meita Hermione.
Helenu nolaupīja Trojas princis Parīds (Trojas valdnieka Priama dēls). Saskaņā ar Homēra "Iliādu" šis notikums izraisīja Trojas karu. Netālu no Spartas atradusies viņas svētnīca. Rodas salā tikusi godāta ar pavārdu "Dendrīta" ("koka").
Helenas tēls daudzreiz ticis izmantots tēlotājā mākslā, literatūrā, mūzikā.
Džensons Batons
Džensons Aleksandrs Laionss Batons (en; dzimis Frūmā, Apvienotajā Karalistē) ir angļu autosportists, pazīstams kā Formula 1 pilots,. gada čempions. Pēc. gada sezonas viņš ir beidzis F1 karjeru, bet viņa pēdējais F1 sacīkšu starts bija kā rezerves pilotam. gada, kad viņš aizstāja Fernando Alonso.
Sākums
18 gadu vecumā Batons piedalījās Lielbritānijas Formula Ford čempionātā, pārstāvot Haywood Racing komandu. Viņš uzvarēja 9 sacīkstēs un kļuva par čempionu. Togad Batons uzvarēja arī Formula Ford festivālā, pārspējot vēlāko Indy 500 uzvarētāju Denu Veldonu. Batons ieguva ikgadējo McLaren Autosport BRDC balvu un 1999. gadā ieguva iespēju braukt ar McLaren Formula 1 spēkratu.
1999. gadā Batons piedalījās Lielbritānijas F3 čempionātā un uzvarēja trijās sacīkstēs. Viņš ieguva labākā debitanta balvu. Sezonas kopvērtējumā viņš bija trešais. Sezonas prestižākajās sacīkstēs, Marlboro Masters un viņš bija, attiecīgi, piektais un otrais.
Williams (2000)
Savā debijas sacīkstē viņš varēja izcīnīt 1 punktu, tomēr dzinēja defekta dēļ bija spiests izstāties. Viņa labākais rezultāts kvalifikācijā bija, kad viņš ieguva 3. vietu startā. Sacīkstē viņš finišēja piektais. Sezonas kopvērtējumā viņš bija astotais ar 12 punktiem, viņa komandas biedrs Ralfs Šūmahers bija ieguvis divreiz vairāk.
Benetton, Renault (2001—2002)
. gadā komanda tika pārsaukta par Renault un Batons palika komandā. Lai arī otrs Renault pilots Jarno Trulli parasti bija spēcīgāks kvalifikācijā, sacīkstēs angļu pilots bija priekšā. Batons gandrīz izcīnīja savu pirmo pjedestālu, tomēr balstiekārtas defekta dēļ viņš pēdējā aplī palaida priekšā Mihaelu Šūmaheru. Sezonas kopvērtējumā Batons bija septītais. Sezonas gaitā tika paziņots, ka sākot ar. gada sezonu Trulli komandas biedrs būs Fernando Alonso. Par spīti protestiem, komandas vadītājs Flavio Briatore tolaik pateica: "Laiks rādīs, vai esmu kļūdījies". . gadā Alonso izcīnīja pasaules čempiona titulu Renault komandā, kamēr Batons vēl nebija uzvarējis nevienā sacīkstē.
BAR (2003—2005)
Batons noslēdza līgumu ar British American Racing uz. gadu un kļuva par eksčempiona Žaka Vilnēva komandas biedru, nomainot Olivjē Panī. Sezonas gaitā Batonam parasti bija labāki rezultāti kvalifikācijā un arī sacīkstēs. Sezonas labākais rezultāts Batonam bija 4. vieta. sestdienas treniņbraucienos pilots piedzīvoja smagu avāriju un nepiedalījās sacīkstē. Batons pirmoreiz karjerā bija sacīkstes vadībā un sezonas kopvērtējumā ar 17 punktiem bija 9. vietā.
. gadā BAR komanda bija stipri progresējusi. Džensons Batons pirmoreiz karjerā kāpa uz pjedestāla un to izdarīja vēl deviņas reizes sezonas gaitā. viņš izcīnīja savu un komandas pirmo pole-position. Ar 85 izcīnītiem punktiem anglis sezonu noslēdza 3. vietā kopvērtējumā, atpaliekot vienīgi no abiem Ferrari pilotiem.
Par spīti panākumiem pie BAR stūres, viņš paziņoja, ka ir noslēdzis divu gadu līgumu ar Williams komandu, kurā uzsāka savu karjeru. British American Racing vadītājs Deivids Ričardss cīnījās par tiesībām braucēju paturēt komandā, kamēr Frenks Viljamss apgalvoja, ka komandas maiņa bija legāla. FIA Līgumu Atzīšanas biroja sēdē tika atzīts, ka Batonam ir jāpārstāv BAR. gadā.
Sezona tika iesākta vāji. Batons bija izcīnījis savu pirmo sezonas pjedestālu, tomēr vēlāk izrādījās, ka komanda lietoja papildus degvielas bākas, kuras slēpa degvielu un ļāva formulām sacīkstes gaitā zaudēt svaru tik lielā daudzumā, lai būtu zem minimālā pieļaujamā. Komanda tika diskvalificēta no nākamajām divām sacīkstēm, tāpēc Batons komentēja sacīksti ITV Sport kanālā. Batons ieguva pirmo starta vietu, tomēr 46. aplī izstājās, būdams 3. vietā. Pēc vēl vairākām neveiksmīgām sacīkstēm pirmo pjedestālu brits izcīnīja.
Sezonas beigās Batons cīnījās par iespēju braukt BAR, lai gan spēkā bija līgums ar Williams. BAR izpirka Batona līgumu par 30 miljoniem mārciņu.
Honda, Brawn (2006—2009)
. gadā komanda tika pārsaukta par Honda un par Batona jauno komandas biedru kļuva Rubenšs Barikello. Sezonas pirmā puse komandai ne pārāk izdevās, tomēr sākot ar Batons ieguva punktus visās sacīkstēs, tostarp,, kur pilots izcīnīja savu pirmo uzvaru. Tā bija viņa 113. sacīkste. Sacīkstē viņš startēja no 14. vietas sakarā ar 10 starta vietu sodu pa dzinēja nomaiņu. Sacīkstē lija stiprs lietus un pirmajos desmit apļos Batons pacēlās uz 4. vietu. Pēc tam viņš pacēlās līdz pirmajai vietai, kad vairāki līderi izstājās.
Batona uzvara pārspēja Naidžela Mensela. gada uzvaru šajā trasē no 12. vietas. Batons kļuva par pirmo britu kopš Deivida Kulthārda. gada un pirmo angli kopš Džonija Herberta. gada, kas ir izcīnījis uzvaru.
Pēdējās sešās sezonas sacīkstēs Batons ieguva 35 punktus, visvairāk no visiem pilotiem.
. gadā Batons palika komandā. Viņš nepiedalījās starpsezonu testēšanā ribu traumas dēļ. Honda RA107 bija aerodinamiski vājš modelis, tādēļ arī sezona Batonam neizdevās. Pirmajā sezonas pusē viņš ne reizi netika starp desmit labākajiem. ar izcīnītu 8. vietu pilots izcīnīja savu un komandas pirmo punktu tosezon. Batons sezonu nosauca par "pilnīgu izgāšanos".
Pilots nemainīja komandu arī. gadā. Jaunā formula bija lēna un Batons vienīgos punktus sezonā izcīnīja. Savā mājas sacīkstē (Lielbritānijas Grand Prix) pilots izstājās, kamēr viņa komandas biedrs Barikello finišēja 3. vietā. Sezonas beigās Honda paziņoja par Formula 1 programmas beigšanu ekonomiskās krīzes dēļ.
, sezonas pirmajā sacīkstē, Batons izcīnīja pirmo starta vietu un bija sacīkstes vadībā no tās sākuma līdz beigām. Barikello finišēja otrais un Brawn kļuva par pirmo komandu kopš Mercedes (. gadā), kas savā debijā F1 izcīna dubultuzvaru. Turpmākajās sešās sacīkstēs Batons uzvarēja vēl piecas reizes un izvirzījās pārliecinošā čempionāta vadībā. viņš pirmo reizi sezonā nekāpa uz pjedestāla, bet — pirmoreiz izstājās un pirmoreiz neguva punktus. Sezonas beigas Batonam izdevās vājākas nekā sākums un pēdējās piecās sacīkstēs viņš divreiz bija labāko trijniekā. Priekšpēdējā gada sacīkstē,, pilots nodrošināja sev pirmo čempiona titulu, bet Brawn — konstruktoru kausu.
Batons aizvadīja 169 sacīkstes, pirms kļuva par čempionu. Tas viņu ierindo 2. vietā šajā rādītājā, atpaliekot vienīgi no Naidžela Mensela, kas līdz pirmā titula nodrošināšanai (. gada ) bija piedalījies 172 sacensībās.
McLaren (2010–2017)
tika paziņots, ka Džensons Batons. gadā pievienosies McLaren komandai. Viņa komandas biedrs bija cits angļu Formula 1 čempions, Luiss Hamiltons. Jau sezonas otrajā sacīkstē,, Batons guva savu pirmo uzvaru jaunajā komandā.
McLaren komandas sastāvā Batons piedalījās F1 čempionātā līdz pat savas karjeras beigām.
Formula 1 rezultāti
† - Nefinišēja, bet ieskaitīts klasifikācijā, jo paveica vismaz 90% no distances.
‡ - Iegūta puse no punktiem, jo netika veikti 75% sacīkstes.
Vatikāna eiro monētas
Vatikāna eiro monētas ir eiro monētas, kuras izdevis Vatikāns. Kopš 2002. gada eiro ir oficiālais maksāšanas līdzeklis Vatikānā, nomainot Itālijas liru. Kad liras Itālijā nomainīja eiro, Vatikāns vienojās par tiesībām kalt nelielu skaitu savu eiro monētu. Lai gan Vatikāns neietilpst Eiropas Savienībā, Vatikāna eiro monētas ir likumīgs maksāšanas līdzeklis.
Valsts puse
Apgrozībā ir četras dažādas Vatikāna eiro monētu sērijas. Uz pirmās sērijas visu nominālvērtību monētām, kas ir izlaistas no 2002. gada līdz 2005. gadam, ir attēlota 2005. gada aprīlī mirušā Viņa Svētības pāvesta Jāņa Pāvila II ģīmetne. Uz otrās sērijas jeb pārejas perioda (pirms tika iecelts amata pārņēmējs), ir attēlots kardināla Čemberlena, valsts pagaidu vadītāja, ģerbonis. Trešās sērijas eiro monētas ir izlaistas 2006. gada aprīlī, un uz tām ir attēlots pāvesta Benedikta XVI, portrets. Ceturtās sērijas eiro monētas ir izdotas 2014. gada martā, un uz tām ir attēlots jaunā pāvesta Franciska, portrets.
2 eiro apgrozības piemiņas monētas
Vatikāns ir izdevis divpadsmit 2 eiro apgrozības piemiņas monētas. Pirmo monētu izdeva 2004. gadā par godu Vatikāna pilsētvalsts dibināšanas 75. gadadienai, otro izdeva 2005. gada augustā par godu 20. Pasaules jaunatnes dienām Ķelnē. 2006. gadā izdeva monētu par godu Šveices gvardes 500 gadu jubilejai. 2007. gadā izdeva monētu, kas veltīta Viņa Svētības pāvesta Benedikta XVI 80 gadu jubilejai. 2008. gadā izdeva monētu, kas veltīta Svētā Pāvila gadam. 2009. gadā Vatikāns izdeva monētu par godu Starptautiskajam astronomijas gadam. 2010. gadā par godu Priesteru gadam. 2011. gadā izdeva monētu par godu 26. Pasaules Jaunatnes dienām Madridē, bet 2012. gadā par godu VII Pasaules Ģimeņu tikšanās gadam. 2013. gadā izdeva monētu par godu 27. Pasaules Jaunatnes dienām Riodežaneiro. Pēdējo monētu izdeva 2014. gadā par godu Berlīnes mūra krišanas 25. gadadienai.
Alīda Ābola
Alīda Ābola (dzimusi Alīda Zukule, , Aglonā) ir bijusī latviešu orientieriste, šobrīd turpina piedalīties veterānu sacensībās un rogainingā. A. Ābola ir pirmā Latvijas sportiste, kas izcīnījusi medaļu Pasaules čempionātā orientēšanās sportā.
Izglītību ieguvusi Aglonas vidusskolā, Rīgas 25. vidusskolā un LVFKI.
1972. gadā sākusi nodarboties ar orientēšanās sportu. 1989. gada Pasaules čempionātā izcīnījusi bronzas medaļu garajā distancē, kas bija pirmā Latvijas sportistu izcīnītā medaļa Pasaules čempionāta vēsturē (nākamais medaļnieks ir Edgars Bertuks 2012. gadā). Vēl šajā čempionātā PSRS stafetes komandas sastāvā izcīnīja 5. vietu. 1992. gadā Ziemeļvalstu čempionātā Norvēģijā A. Ābola izcīnīja 2. vietu.
Panākumi gūti arī Pasaules čempionātā veterāniem, kur izcīnījusi medaļas dažādās vecuma grupās. Aktīvi piedalās rogaininga sacensībās, kur dažāda vecuma un dzimuma grupās piecas reizes bijusi Pasaules čempione un divreiz Eiropas čempione.
Pašlaik ir Latvijas Nacionālo Bruņoto spēku sporta kluba instruktore.
Krasimirs Balakovs
Krasimirs Genčevs Balakovs (bg; dzimis Veliko Tarnovā, Bulgārijā) ir bulgāru futbola treneris un bijušais futbolists. 1994. gadā Bulgārijas futbola izlases sastāvā ieguva 4. vietu FIFA Pasaules Kausa sacensībās. Viņš tiek uzskatīts par otru labāko bulgāru futbolistu aiz Hristo Stoičkova. Pašlaik (2021) Balakovs ir Bulgārijas kluba FC CSKA 1948 Sofia galvenais treneris.
Futbolista karjera
Futbolista karjeru sāka dzimtās pilsētas Veliko Tarnovas klubā Etar. 1991. gadā pievienojās Portugāles klubam Sporting CP. Tā sastāvā 1995. gadā izcīnīja Portugāles kausu. 1995. gadā pārgāja uz Vācijas Bundeslīgas klubu VfB Stuttgart. Tā sastāvā 1997. gadā uzvarēja Vācijas kausa izcīņā un divreiz kļuva par UEFA Intertoto kausa uzvarētāju (2000, 2002).
Trenera karjera
Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuva par treneri. Sākumā bija trenera asistents VfB Stuttgart, 2005. gadā strādāja ar klubu VFC Plauen, kura sastāvā aizvadīja arī vienu spēli kā spēlētājs. Karjeras turpinājumā strādāja Šveicē ar klubiem Grasshopper un St. Gallen. 2008. gadā atgriezās Bulgārijā kļūstot par Burgasas "Chernomorets" galveno treneri. 2011.—2012. gada sezonā vadīja Horvātijas klubu Splitas "Hajduk". 2012. gadā neilgu laiku bija Kaiserslautern galvenais treneris, taču nespēja novērst kluba izkrišanu no Bundeslīgas. Turpinājumā bija arī Bulgārijas klubu Lovečas "Litex" un Veliko Tarnovas "Etar" galvenais treneris.
2019. gada maijā tika apstiprināts par Bulgārijas izlases galveno treneri. 2019. gada oktobrī pēc skandalozās spēles ar Angliju, kura tika divreiz apturēta līdzjutēju rasistiskās uzvedības dēļ un zaudēta ar 0:6, atkāpās no amata.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2005
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2005 notika 2006. gada 10. martā Arēnā Rīga. Ceremoniju un koncertu vadīja Baiba Sipeniece un Valters Krauze. Visvairāk balvas (četras) ieguva Prāta Vētra.
Koncertā uzstājās Gunāra Kalniņa Gospeļu koris “GG choir”, Marija Naumova duetā ar Intaru Busuli un grupu Keksi, grupas Dzelzs Vilks, Klaidonis, Astro'n'out, Tumsa, bērnu rokgrupa Kids 4 Rock & Kaža, Laimas myzikanti, Prego, Device, Gustavo, Jenny May, Haralds Sīmanis, Elīna Fūrmane, Detlef, Lādezers, Putnu Balle & Remix, Dons, grupas Tribes Of The City, U.K. un Prāta Vētra.
Bruno Kalniņš
Bruno Kalniņš (īstajā vārdā Brūno Haralds Kalniņš, dzimis 1899. gada 7. maijā, miris 1990. gada 26. martā) bija politiķis, viens no vadošajiem LSDSP darbiniekiem.
Biogrāfija
Bruno Kalniņš dzimis 1899. gada 7. maijā Tukumā ievērojamo sociāldemokrātu Paula Kalniņa un Klāras Kalniņas ģimenē. Tajā pašā gadā viņa tēvu izraidīja no Baltijas guberņām, un ģimene pārcēlās uz Žagari, kas ietilpa toreizējā Kauņas guberņā. Kalniņu ģimene atgriezās Latvijā 1901. gada pavasarī un apmetās Jelgavā. 1903. gadā Kalniņa vecāki bija spiesti emigrēt, un Bruno tika atstāts pie mātes radiniekiem Jelgavas apriņķa Jēkabnieku pagasta “Vanču” mājās, bet vēlāk tika pārvests pie citiem radiniekiem Jelgavas apriņķa “Zīlēnos”. 1904. gadā Kalniņu pārveda pie vecākiem, kuri pa to laiku bija iekārtojušies Cīrihē. Pēc 1905. gada 31. oktobra Krievijas cara manifesta izdošanas Kalniņu ģimene decembrī atgriezās Latvijā, taču pēc 1905. gada revolūcijas sakāves jau 1906. gada janvārī viņi bija spiesti atkal doties uz Cīrihi. Tajā pašā gadā Kalniņš Cīrihē sāka apmeklēt pamatskolu. 1906. gada rudenī ģimene pārcēlās uz Berlīni, bet decembrī atkal atgriezās Latvijā, apmetoties Jūrmalā Majoros. Sākotnēji Kalniņš savu izglītošanos turpina mājās, bet 1909. gadā iestājās Dubultu ģimnāzijas 2. klasē. Sākoties Pirmajam pasaules karam, Kalniņa tēvu mobilizēja, un 1915. gada maijā viņš kopā ar māti pārcēlās uz Somiju, kur atradās tēva dienesta vieta. 1916. gadā Kalniņš beidza Helsingforsas Aleksandra ģimnāziju, no 1916. līdz 1917. gadam studēja tiesības St.Pēterburgas Universitātē, no 1920. gada turpināja studijas Latvijas Universitātē, 1937. gadā iegūstot mag.iur. grādu.
1913. gadā Kalniņš iestājās Latvijas Sociāldemokrātijā. Pēc partijas sašķelšanās 1918. gadā viņš kļuva par Latvijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas (LSDSP) biedru. No 1917. līdz 1934. gadam viņš bija šīs partijas Centrālās komitejas loceklis, bet laika posmā no 1918. līdz 1926. gadam ieņēma LSDSP sekretāra amatu. Kalniņš bija arī Latvijas Sociāldemokrātiskās jaunatnes savienības dibinātājs un no 1917. līdz 1921. gadam - tās Centrālās komitejas priekšsēdētājs. 1917. gada maijā Kalniņu ievēlēja par Rīgas strādnieku deputātu padomes izpildu komitejas locekli, pirms tam viņš jau strādāja par padomes izdevuma Ziņotājs redaktoru. Kalniņš bija arī Iskalostrela loceklis un darbojās tā laikraksta Brīvais Strēlnieks redakcijā. 1918. gadā Kalniņš kļuva par Tautas padomes locekli. Pēc Rīgas krišanas viņš devās uz Liepāju. 1919. gadā pēc 16. aprīļa puča Kalniņš saformēja tā saukto Liepājas apsardzības (strādnieku) rotu, un 28. maijā kopā ar vienu rotas vadu devās uz Rīgu, lai stātos pulkveža Baloža rīcībā. Ar Baloža atļauju Kalniņš uzsāka 1. un vēlāk arī 2. Rīgas apsardzības rotas formēšanu. Rīgā Kalniņš organizēja arī Tautas padomes darbības atjaunošanu. Sākoties Bermontiādei viņš no Tautas padomes locekļiem un citiem sabiedriskiem darbiniekiem nodibināja tā saukto Tautas padomes rotu, bet no 1919. gada 7. oktobra līdz 11. decembrim viņš dienēja Armijas virspavēlnieka štāba operatīvās daļas izlūkošanas nodaļā.
1919. gadā Kalniņš kļuva par Arodbiedrību centrālbiroja priekšsēdētāju un šos pienākumus pildīja līdz 1921. gadam. 1921. gadā viņš dibināja Strādnieku sporta savienību (vēlāk to pārdēvēta par Strādnieku Sports un Sargs jeb SSS), un vadīja šo organizāciju līdz 1934. gadam. Kalniņš bija Satversmes sapulces un visu četru pirmsokupācijas laika Saeimu deputāts. 1929.-1930. gadā Kalniņš kā rezerves virsnieks bija iesaukts aktīvajā dienestā un dienēja 4. Valmieras kājnieku pulka pirmajā rotā. 1929. gada 11. novembrī Kalniņam ar Valsts prezidenta Gustava Zemgala pavēli "...par nopelniem Latvijas atbrīvošanā..." tika piešķirta leitnanta pakāpe. No 1925. līdz 1940. gadam Kalniņš bija Sociālistiskās strādnieku sporta internacionāles biroja loceklis. 1934. gada naktī no 15. uz 16. maiju Kalniņš sava tēva mājās Mežaparkā tika arestēts. Aresta brīdī viņš demonstratīvi ar revolveri izšāva griestos. Šis šāviens vēlāk kļuva pazīstams kā vienīgais 15. maija apvērsuma laikā izdarītais šāviens. Ar 1935. gada 18. februāra Kara tiesas spriedumu Kalniņu, pamatojoties uz Sodu likuma 49. un 247. pantu, notiesāja uz 4 gadiem pārmācības namā, kā Brīvības cīņu dalībniekam sodu samazinot uz trīs gadiem. Piespriesto sodu viņš izcieta Rīgas Centrālcietumā. 1936. gada 2. novembrī Kalniņu, pateicoties Skandināvijas valstu sociāldemokrātu izdarītajam spiedienam, atbrīvoja pirms termiņa. Pēc atbrīvošanas viņš uzņēma sakarus ar pagrīdē esošo Latvijas Sociālistisko strādnieku-zemnieku partiju (LSSZP). 1937. gadā Kalniņš emigrēja uz Somiju, kur līdz 1939. gadam Spānijas Republikas diplomātiskajā dienestā pildīja preses atašeja pienākumus. Uzturoties Somijā viņš kļuva par LSSZP ārzemju komitejas locekli. 1938. gada 31. decembrī Politiskā pārvalde iesniedza Iekšlietu ministrijas Administratīvajam departamentam ierosinājumu atņemt viņam Latvijas pavalstniecību. Ar 1939. gada 2. novembra Ministru kabineta lēmumu, pamatojoties uz Pavalstniecības likuma 8.panta 2.punktu, Kalniņam Latvijas pavalstniecība tika atņemta.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 22. jūnijā okupācijas varas izveidotā Kirhenšteina valdība anulēja Latvijas valdības lēmumu, un 3. jūlijā viņš atgriezās Latvijā. 1940. gada 4. jūlijā sakarā ar sociāldemokrātisko organizāciju pašlikvidēšanos Kalniņš iesniedza lūgumu viņu uzņemt Latvijas Komunistiskajā partijā, taču saņēma noraidījumu. 9. jūlijā Kalniņu iecēla par tā sauktās Latvijas Tautas armijas politiskā vadītāja amata pagaidu izpildītāju (jūlija beigās - par vadītāju). Ieņemot šo amatu, viņš ieguva ģenerāļa pakāpi. Īsu laiku viņš pildīja arī armijas Kultūras un propagandas pārvaldes priekšnieka amatu. Politisko vadītāju darbība sakarā ar Latvijas armijas iekļaušanu PSRS Sarkanās armijas sastāvā 1940. gada 1. oktobrī tika izbeigta. Līdz 18. oktobrim, kad viņu no armijas atvaļināja, Kalniņš turpināja darbu Kara ministrijas sekretariātā. No 1940. gada oktobra līdz 1941. gada jūnijam Kalniņš bija Latvijas Universitātes docents starptautiskajās un PSRS konstitucionālajās tiesībā.
1941. gada 12. jūlijā pēc vācu okupācijas Kalniņu arestēja un līdz 24. decembrim viņš atradās vācu okupācijas iestāžu apcietinājumā. Pēc atbrīvošanas 1942. gada februārī viņš kopā ar dažiem bijušajiem vadošajiem sociāldemokrātiem pagrīdē atjaunoja LSDSP darbību. 1943. gada 13. augustā kā LSDSP pārstāvis Kalniņš piedalījās Latvijas Centrālās Padomes (LCP) dibināšanas sapulcē, kurā viņu ievēlēja par LCP priekšsēdētāja vietnieku. 1944. gada 12. jūlijā viņš tika arestēts. 1. septembrī viņu kopā ar LCP priekšsēdētāju Konstantīnu Čaksti un sekretāru Ludvigu Sēju pārsūtīja uz Salaspils darba nometni. No Salaspils ar tvaikoni “Celebes” viņus pārveda uz Dancigu un ieslodzīja Štuthofas koncentrācijas nometnē (ieslodzītais Nr.86188).
Pēc atbrīvošanas no koncentrācijas nometnes Kalniņš, sākot ar 1945. gadu, uzturējās Zviedrijā. 1954. gadā viņš pieņēma Zviedrijas pilsonību. No 1945. līdz 1970. gadam Kalniņš strādāja Stokholmas Universitātē, kur bija zinātniskais līdzstrādnieks, tad universitātes Slāvu institūta galvenais bibliotekārs, lasīja lekcijas par Krievijas vēsturi un PSRS valsts iekārtu. 1956. gadā viņš Stokholmas Universitātē ieguva Dr.phil. grādu, aizstāvot darbu politikas zinātnē par padomju propagandu. No 1960. līdz 1970. gadam Kalniņš bija arī lektors Zviedrijas Augstākajā karaskolā un padomju pētniecības problēmu grupas vadītājs Ārpolitikas institūtā. No 1970. līdz 1976. gadam viņš bija arī Stokholmas Baltijas institūta valdes priekšsēdētājs. 1964. gadā kā Forda fonda stipendiāts Kalniņš darbojās ASV Hārvarda Universitātes Krievijas institūtā. 1966. gadā viņš ar Zviedrijas Sabiedrisko zinātņu fonda stipendiju Helsinku Universitātes bibliotēkā pētīja latviešu izdevumus, kā arī veica pētījumus Somijas Valsts arhīvā. 1976. gadā Kalniņš ieguva Zviedrijas Rakstnieku fonda stipendiju politisku memuāru sarakstīšanai. Jau 1945. gada 14. augustā Kalniņš kopā ar 13 citiem sociāldemokrātiem nodibināja Zviedrijas latviešu sociāldemokrātu klubu, bet vēlāk viņš kļuva par LSDSP Ārzemju komitejas priekšsēdētāju un bija arī partijas žurnāla "Brīvība" redaktors. 1946. gadā pēc tam, kad LCP Zviedrijas grupas līdzšinējais priekšsēdētājs Verners Tepfers atteicās no amata, par priekšsēdētāju tika ievēlēts Kalniņš, un viņš ieņēma šo amatu līdz pat LCP Zviedrijas grupas darbības izbeigšanai 1951. gadā. No 1947. līdz 1986. gadam Kalniņš pārstāvēja Latviju Londonā rezidējošajā Austrumeiropas sociālistu ūnijā, no 1961. līdz 1986. gadam bija ūnijas priekšsēdētājs un tās pārstāvis Sociālistiskajā internacionālē. No 1983. gada viņš bija Sociālistiskās internacionāles goda priekšsēdētājs.
Kalniņš miris 1990. gada 26. martā Stokholmā.
Darbi
Kopš 1945. gada Kalniņš daudz publicējies trimdas un ārzemju presē, nolasījis ~ 700 referātu Eiropā un ASV par Latvijas problēmām, bijis vairāku grāmatu autors. Galvenie viņa darbi:
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2004
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2004 notika 2005. gada 12. februārī Dailes teātrī. Ceremoniju un koncertu vadīja Baiba Sipeniece un Valters Krauze.
Koncertā uzstājās Latvijas Mūzikas akadēmijas simfoniskais orķestris ar diriģentu Normundu Šnē, Ainars Mielavs, Raimonds Pauls, Tumsa, čellu trio Melo M, Z-Scars, Lauris Reiniks, Artūrs Skrastiņš, Putnu Balle, Dzelzs Vilks, Hospitāļu iela, Detlef, re:public, Johhny Salamander un Meldra, Odis, trio Ladybird, Anna Polanski un Jenny May, čigānu mūzikas ansamblis Ame Roma kopā ar U.K., Borowa MC, grupa Apvedceļš un Irēna Ancāne, grupa Prego un somu dziedātāja Sonja Bišopa ar Raimonda Paula dziesmu angļu valodā.
Kurzemes bīskapija
Kurzemes bīskapija saukta arī Kursas bīskapija, Piltenes bīskapija (1234—1538) bija otrā mazākā no visām Livonijas bīskapijām (aiz Rēveles bīskapijas) — ~4500 km2. Tās teritorijā ietilpa tagadējo Ventspils, Liepājas, Aizputes, Alsungas, Dundagas un Talsu novadu daļas, kā arī zviedru zemnieku apdzīvotā Roņu sala, bet garīgā diacēze aptvēra visu Kurzemi un Zemgali līdz Misas upei.
Līdz 1583. gadam bīskapijā valdīja 20 bīskapi. Kopš 1526. gada Kurzemes bīskapijā sāka izplatīties reformācija, bet katolicisms izzuda ļoti lēnām (franciskāņu klosteris vēl pastāvēja aptuveni līdz 1558. gadam). 1617. gadā Kurzemes bīskapija tika pārveidota par autonomu Piltenes apgabalu Polijas—Lietuvas kopvalsts sastāvā.
Kurzemes bīskapijas pirmsākumi (12.—13. gadsimts)
Lai gan saskaņā ar dāņu avotiem Kurzemes bīskapija ar bīskapa sēdekli Megavā, tagadējā Palangā, dibināta jau 1161. gada 24. jūnijā, tomēr drošu ziņu par bīskapijas pastāvēšanu līdz 1234. gadam nav. Tikai 1230. gadā daļa kuršu ķēniņa Lamekina vadībā noslēdza līgumu ar Rīgas domkapitulu, ordeni un Rīgas pilsētu, apņemoties pāriet kristietībā un pildīt attiecīgus pienākumus. Iecerētajā neatkarīgas Kursas valsts dibināšanā sarežģījumus radīja Zobenbrāļu ordeņa strīds ar pāvesta vicelegātu Alnas Balduīnu (Balduin von Alna, bei Thuin), kas ar 1230. gada 28. decembra un 1231. gada 17. janvāra līgumiem kuršus pakļāva tieši pāvestam, acīmredzot, nolūkā Kursu atdalīt no līdz tam iekarotās Livonijas. 1232. gada janvārī pāvests Gregorijs IX viņu iecēla par Zemgales bīskapu, bet 1232. gada 3. februārī arī par Kurzemes administratoru. Kurzemi Balduīns neieguva kā bīskaps — ar 1232. gada 3. februāra bullu Gregorijs IX Kursu nodeva Balduīnam personīgā rīcībā uz visu laiku, kamēr viņš dzīvos. Lai nevarētu apšaubīt Balduīna tiesības, pāvests 1232. gada 11. februārī apstiprināja abus minētos Balduīna slēgtos līgumus. Tomēr 1234. gada 9. februārī pāvests atcēla Balduīnu no visiem amatiem un par legātu iecēla Modenas Vilhelmu (Wilhelm von Modena).
Tapšana (1234.—1253.)
1234. gada septembrī Modenas Vilhelms iecēla dominikāņu mūku Engelbertu (Engelbert, Hengelbert) par pirmo Kurzemes bīskapu. Līdz ar to 1234. gads uzskatāms par Kurzemes bīskapijas dibināšanas gadu. 1236. vai 1237. gadā bīskaps Engelberts tika nogalināts kuršu sacelšanās laikā, kas sekoja pēc Saules kaujas, kurā Zobenbrāļu ordenis tika pilnīgi sagrauts. 1237. gada septembra vidū pāvesta legāts Modenas Vilhelms izdarīja diacēžu limitāciju, t.i., noteica robežas Livonijas, Kurzemes un Zemgales diecēzēm. Livonijas bīskapijai jeb Rīgas diecēzei tika pievienotas jaunas zemes — jaunā robeža sākās pie bīskapa Kokneses pils, gāja taisnā līnijā uz Abavas izteku, t.i., uz Jaunpili, pa Abavu līdz Ventai un pa Ventu līdz jūrai, iekļaujot Rīgas diecēzē visas līvu, kuršu un zemgaļu zemes starp šo līniju un Rīgas līci. Kursas diecēzē tika iekļautas visas kuršu apdzīvotās zemes starp Nemunu un Ventu (mūsdienu Lietuvas rietumdaļa), kā arī tās zemes, kas atradās starp Abavu, Ventu un Zemgales robežu.
Tikai pēc zaudējuma Novgorodas valstij ("Ledus kauja") 1242. gadā Vācu ordenis sāka sistemātisku Zemgales un Kurzemes iekarošanu. 1245. gada 5. februārī pāvests ar Modenas Vilhelma starpniecību Livonijas ordenim piešķīra 2/3 no Kursas zemēm, bet Kurzemes bīskapijai tikai 1/3. Rezultātā bīskapijas teritorija tika sašķelta trīs daļās, starp kurām stiepās Livonijas ordeņa valsts Kursas novadi. Ziemeļos bīskapija aizņēma Ventspils apriņķa ziemeļu un vidus daļu un Talsu apriņķa ziemeļrietumus, Rietumos — Aizputes apriņķa rietumu piekrasti un ieloku līdz Durbei, un dienvidos — Aizputes apriņķa dienvidu galu (ar Ventu kā robežu) un Liepājas apriņķa dienvidaustrumu stūri. 1246. gadā pāvests apstiprināja Kurzemes domkapitula dibināšanu. Bet tikai 1251. gadā, kad Zemgales bīskapija bija likvidēta un tās bīskaps Licelburgas Heinrihs (Heinrich von Lützelburg) tika pārcelts uz Kurzemes bīskapiju (tikai tagad viņš beidzot arī ieradās Livonijā), parādās diecēzes garīgā vadība. 1252. gada 18. oktobrī Kurzemes bīskaps un ordeņa virsmestra vietnieks vienojas par 11 katoļu baznīcu celtniecību iekarotajā Kursā. 1253. gada aprīlī Kuldīgā Heinrihs noslēdz līgumus ar Vācu ordeni par Kurzemes sadalīšanu: 4. aprīlī — par Ziemeļkursas, bet 5. aprīlī — par Dienvidkursas sadalīšanu, kuros, starp citu, arī nodrošināja kuršu īpašuma tiesības un noteica viņu militāros pienākumus un uzlika nodokli sardzes nodrošināšanai.
Kuršu, prūšu un zemgaļu sacelšanās (1260.—1290.)
Pēc Livonijas ordeņa sakāves Durbes kaujā pret žemaišiem (1260. gada 13. jūlijā) kurši atkal sacēlās. Bīskaps Heinrihs 1263. gada 5. martā atstāja Kurzemes bīskapa amatu un pāvests viņu pārcēla uz Kīmzē (Chiemsee) bīskapiju, bet Kurzemes domkapituls pārtrauca savu darbību. Pēc 8 gadus ilga kara ordenis uzvarēja, un 1267. gada augustā noslēdza jaunu līgumu ar kuršiem, kura 15 pantos noteica viņu nodokļus un klaušas, mantojuma un īpašuma tiesības utml. Starplaikā Romas kūrija, kas pretrunā ar Rīgas metropolīta tiesībām, pastāvīgi iejaucās Kurzemes bīskapijas garīgās vadības iecelšanā, 1263. gada 5. martā bija iecēlusi jaunu bīskapu — Vācu ordeņa brāli Verdas Edmundu (Edmund von Werde, 1263.—1299.). Bet tikai kopš 1290. gada, t.i. pēc prūšu un zemgaļu sacelšanās pilnīgas apspiešanas, Kurzemes bīskapam radās iespēja pastāvīgi uzturēties savā diecēzē.
1290. gadā bīskapam Edmundam ar Rīgas arhibīskapa atļauju izdevās nodibināt arī jaunu Sv. Marijas katedrāles domkapitulu, kas sastāvēja no Vācu ordeņa brāļiem, kas šim nolūkam tikuši nominēti jau Livonijas ordeņa mestra Villekina (Willekin von Endorp, 1281.—1287.) laikā. Ar Kurzemes domkapitula dibināšanas aktu bīskaps Edmunds noteica, ka 1/3 no bīskapijas ienākumiem patur domkapituls, bet 2/3 bīskaps. Šos noteikumus par jaunu 1300. gada 10. aprīlī apstiprināja bīskaps Burhards (Burchard).
Dānijas īpašumā (1560.—1585.)
Polijas karalis un Lietuvas dižkungs Sigismunds II Augusts 1561. gada 28. novembrī Viļņā noslēgtajā padošanās līgumā Viļņas ūnijā (Pacta subjectionis, jeb, kā kurzemnieki to biežāk dēvēja Provisio Ducalis), ar kuru pēdējais Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers padevās Lietuvas virskundzībai, kā hercogs saņemot lēnī ordeņa zemes uz rietumiem un dienvidiem no Daugavas, t.i., Kurzemē un Zemgalē, apsolīja apvienot Kurzemes bīskapiju ar Kurzemes un Zemgales hercogvalsti.
Tomēr jau pirms tam Dānijas karalis Frīdrihs II no Kurzemes un Sāmsalas bīskapa Johana IV fon Minhauzena (Johannes von Münchhausen) 1559. gadā bija nopircis viņa tiesības uz Sāmsalu, bet pēc tam 1560. gada maijā no koadjutora Ulriha Bēra, kuram saskaņā ar kanoniskajām tiesībām pēc bīskapa nāves vai atteikšanās būtu jākļūst par jauno Kurzemes bīskapu, atpirka arī Kurzemes bīskapa tiesības par labu savam jaunākajam brālim Magnusam (Magnus Herzog von Holstein).
Pēc zaudētās cīņas par varu Livonijā 1578. gadā Magnuss apmetās Piltenes pilī kā pēdējais luterticīgais Kurzemes bīskaps un 1579. gadā padevās Polijas karaļa Stefana Batorija virskundzībai. 1583. gada 18. martā, neatstādams mantiniekus, Magnuss mira Piltenē. Līdz ar to Kurzemes bīskapijas pastāvēšanu uzskata par izbeigušos. 1585. gadā pamatojoties uz Kroneborgas miera līgumu pēc tā sauktā Piltenes mantojuma kara Dānija pilnībā atteicās no bijušās Kurzemes bīskapijas teritorijas par labu Polijai—Lietuvai. Neskatoties uz Kurzemes hercogu centieniem šo teritoriju pievienot hercogistei, 1617. gadā tā tika pārvērsta par autonomu Piltenes apgabalu Polijas—Lietuvas kopvalsts sastāvā.
Ģeogrāfija
Saskaņā ar Kurzemes bīskapa 1503. gada sniegtajām ziņām bīskapijā ietilpa zemes no agrākajām kuršu valstīm (Bandava, Ceklis, Duvzare, Miera Kursa un Piemare), kas tika sadalītas starp Livonijas ordeni un Kurzemes bīskapu proporcijā 2:1. Tādējādi bīskapijas teritorija ar 1253. gada 4. aprīļa līgumu bija sadalīta trijās daļās, kas bija iedalītas šādos draudžu novados (Amt):
Draudžu novadi savukārt sastāvēja no vaku ciemiem. Laicīgās pārvaldes un tiesas priekšgalā bija bīskapa iecelts soģis (Stiftsvogt). Lauku iedzīvotāji (25 000—30 000) bija kurši un lībieši. Piejūras novados viņi nodarbojās galvenokārt ar zvejniecību. Pilsētas bija mazattīstītas. Bija tikai divas mazpilsētas — Aizpute, kurai 1378. gadā piešķīra Rīgas tiesības un kur atradās domkapitula sēdeklis ar 6 domkungiem, sv. Marijas (Māras) baznīca un franciskāņu klosteris, un Piltene ar bīskapa pili. Arī Piltenei 1557. gada 20. jūnijā piešķīra Rīgas tiesības. Abās mazpilsētās 16. gadsimta beigās dzīvoja ~80 vācu un pārvācotu vietējo izcelsmes namnieki. Bīskapijas vasaļu skaits nav skaidri zināms, bet kāds 16. gadsimta sākuma munsturrullis (Roßdienstliste oder Musterrolle) min 77 vasaļus (no tiem 20 Embūtē un 2 Dundagā) ar 85 bruņotiem jātniekiem un 22 strēlniekiem. Viņu lēņa tiesības bija tādas pašas kā ordeņa valstī, t.i., bez vasaļu paplašinātām mantošanas tiesībām un tiesas varas. Politikā līdz 16. gadsimtam viņiem nav bijusi nekāda loma. Arī Livonijas landtāgos viņi ieradās tikai sākot no 16. gadsimta.
Kurzemes bīskapijas iekārta
Tikai ar 1290. gadu beidzās bīskapijas tapšanas periods, un varēja sākties normāls garīgais darbs. Kopš šī brīža Kurzemes domkapituls — līdz ar bīskapu — bija inkorporēti Vācu ordenī, un visi vēlākie domkungi un bīskapi nāca tikai no Vācu ordeņa brāļu vidus. Ordenis varēja rīkoties ar Kurzemes kara iesaukumu, bīskapa amatu (ciktāl ar ordeni nekonkurēja pāvesta provīzijas tiesības) un ar 6 domkungu vietām (prāvests, dekāns, mantzinis, ekonoms un 2 kanoniķi). Tāpat arī visa lēņu iekārta un parasti arī Kurzemes bīskapu politika atradās ordeņa ietekmē. Īstenībā tas nozīmēja, ka Kurzemes bīskapija bija tapusi par Vācu ordeņa filiāli. Domkungiem bija jādzīvo pēc Vācu ordeņa statūtiem, un viņi baudīja tās pašas tiesības kā citu domkapitulu locekļi. Lai gan, tāpat kā Rīgas arhibīskapijā, tā arī Kurzemes bīskapijā tās laicīgais un garīgais valdnieks bija Kurzemes bīskaps (episcopus Curoniensis, bischop to Curlande), kas vismaz nomināli bija arhibīskapa sufragāns un kam bija jādod uzticības zvērests savam metropolītam, tomēr Rīgas arhibīskapam nebija nekādas ietekmes uz Kurzemes bīskapa izraudzīšanu, jo, līdz ar domkapitula inkorporāciju Vācu ordenī, virsmestrs uzskatīja par savu privilēģiju iecelt Kurzemes domkungus un nominēt bīskapu no ordeņa brāļu vidus. Bīskapu vai nu vēlēja Kurzemes domkapituls no savu domkungu vidus un amatā investēja pāvests, vai iecēla pāvests pēc Vācu ordeņa virsmestra ieteikuma.
Ap 15. gadsimta beigām bija izveidojusies paraža, ka katram domkapitula izraudzītajam kandidātam vispirms bija jāiegūst Livonijas mestra apstiprinājums, un tikai pēc tā saņemšanas Vācu ordeņa virsmestrs viņu proponēja pāvestam iecelšanai. Kurzemes bīskapu pāvesta galmā pārstāvēja Vācu ordeņa prokurators, un bīskapam bija jāpiedalās viņa izdevumu segšanā. Savā zemē bīskapam bija soģis, kam par soģa dienesta pildīšanu bīskaps piešķīra lēņos zemi. Kurzemes bīskapam bez soģa vēl bija rakstvedis, notārs un dažādi kalpotāji (familiares). Embūtes novadā bīskapam bija amatvīrs, saukts burggrāfs. Atsevišķas fragmentāras ziņas liecina, ka Kurzemes bīskapam un domkapitulam dažkārt izraisījušas ķildas ar Livonijas ordeni atsevišķu pilsnovadu robežu dēļ, tomēr līdz militārai sadursmei šīs ķildas nekad nenonāca.
Nauda
Pēc Kurzemes bīskapijas pievienošanas Dānijai piederošajai Sāmsalas-Vīkas bīskapijai, tajā sāka lietot sudraba naudu, ko kala Hāpsalā, pēc tam Ārensburgā. Apliecošais uzraksts uz monētām bija "Magnuss, no Dieva žēlastības Sāmsalas, Kurzemes un Rēveles bīskaps": MAG(NUS) D(EI) G(RATIA) E(PISCOPUS) O(SILIENSIS) C(VRONIENSIS) E(T) R(EVALIENSIS)
Latvijas valsts atzīšana de facto
Latvijas atzīšana de facto bija sākotnējā Latvijas valsts vai tās Pagaidu valdības kā juridiska fakta atzīšana 1918.—1921. gadā.
Lielbritānijas nostāja un Balfūra nota (1918)
1918. gada 12. jūlijā Latviešu Pagaidu Nacionālā Padome (LPNP) tās ārlietu nodaļas priekšsēdētāja Jāņa Goldmaņa un sekretāra Jāņa Seska personā caur Stokholmu uz Londonu nosūtīja savu pilnvaroto pārstāvi Zigfrīdu Meierovicu. Viņam izsniegtajā pilnvarā bija norādīts, ka “pārstāvis visur aprādīs suverēnas un nedalītas Latvijas vajadzību”.
1918. gada 23. oktobrī Lielbritānijas ārlietu ministrs Arturs Balfūrs Z. Meierovicam paziņoja, ka Apvienotās Karalistes valdība ir nolēmusi provizoriski atzīt Latviešu Nacionālo padomi par Latvijas valdību, līdz miera konference galīgi izšķirs Latvijas statusu. LPNP Balfūra paziņojumu uztvēra kā Latvijas de facto atzīšanu. 1918. gada 30. oktobrī Z. Meierovics nosūtīja Balfūram vēstuli, kurā lūdza sniegt rakstisku deklarāciju par Latvijas neatkarības atzīšanu. Atbildot uz šo vēstuli, A. Dž. Balfūrs 11. novembrī oficiālā rakstā Meierovicam paziņoja, ka Lielbritānijas valdība “labprāt no jauna apliecina savu gatavību dot pagaidu atzīšanu Latviešu Nacionālai Padomei kā de facto neatkarīgai iestādei”.
Vācijas nostāja un Vinniga nota (1918)
Kamēr LPNP orientējās uz atzīšanas panākšanu no Antantes valstīm, Demokrātiskajā blokā apvienotie politiķi centās iegūt arī Vācijas atbalstu. 1918. gada 19. oktobrī Demokrātiskā bloka pārstāvji Miķelis Valters un Edvards Traubergs nodeva Vācijas kancleram Bādenes princim Maksimiliānam iesniegumu, kurā bija uzsvērts, ka latviešu tauta ir stigri apņēmusies panākt “Latvijas teritorijā starptautiski atzītu valsts neatkarību”. 25. oktobrī princim Maksimiliānam tika nosūtīta vēl viena vēstule Latviešu Nacionālās padomes valdes vārdā, kurā bija paziņots, ka LPNP un Demokrātiskais bloks, pieaicinot Kurzemes pārstāvjus, apvienojušies Latviešu Nacionālajā padomē. Vēstulē Nacionālās padomes valde protestēja pret vācu militārās pārvaldes atbalstītās Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās zemes padomes lēmumiem, kas paredzēja izveidot no Vācijas atkarīgu Baltijas hercogisti. Noraidot šīs padomes, kā arī Kurzemes padomes tiesības pārstāvēt Latviju, Nacionālā padome paziņoja, ka līdz pagaidu valdības izveidošanai tā pretendē uz Latvijas pārvaldes pārņemšanu un nacionālā karaspēka formēšanu.
Vācijas impērijas kanclers nepaspēja sniegt atbildi uz minētajiem iesniegumiem, jo 3. novembrī Vācijā sākās Novembra revolūcija. 10. novembrī sociāldemokrātu sastādītā jaunā Vācijas pagaidu valdība — Tautas pilnvaroto padome — savā 15. novembra sēdē Latvijas Demokrātiskā bloka iesnieguma sakarā nolēma iecelt līdzšinējo Vācijas valsts komisāru Baltijas provincēs Augustu Vinnigu par Vācijas ģenerālpilnvaroto Baltijas zemēs. Viņam tika uzdots “vest sarunas ar latviešiem un igauņiem”, ievērojot viņu prasības dibināt neatkarīgas valstis.
Pēc Tautas padomes izveidošanās 1918. gada 17. novembrī un Latvijas valsts pasludināšanas 18. novembrī Kārļa Ulmaņa sastādītā Latvijas Pagaidu valdība īpašu uzmanību pievērsa attiecību noregulēšanai ar Vāciju, kurai piederēja faktiskā vara Latvijas teritorijā. Jau 18. novembra vakarā Vācijas ģenerālpilnvarotais A. Vinnigs tika informēts par Latvijas valsts nodibināšanos. Vācijas kabineta sēdē, kas notika dažas dienas pēc Latvijas valsts proklamēšanas, tika nolemts atzīt K. Ulmaņa valdību kā provizorisku varu “latviešu etnogrāfiskajā teritorijā” un Tautas padomi kā “kontrolējošo instanci”. 25. novembrī K. Ulmanis saņēma no A. Vinniga šāda satura rakstu: “Pagodinos prezidenta kungam paziņot, ka vācu valdība ir ar mieru provizoriski atzīt Latvijas tautas padomi par patstāvīgu varu un pagaidu valdību par tās izpildu komisiju (Vollzugausschuss) līdz tam laikam, kamēr miera konference izšķirsies par Latvijas nākotni saskaņā ar tautu pašnoteikšanās tiesībām.”
26. novembrī A. Vinnigs nosūtīja Pagaidu valdībai vēl vienu paziņojumu (Vinniga notu), kuru Latvijas puse arī uztvēra kā Latvijas atzīšanas rakstu: "Rīgā, 1918. g. 26. novembrī. 1. Augstāko valdības varu latviešu etnogrāfiskajā apgabalā izpilda Latvijas Pagaidu valdība kā galvenais pārvaldes orgāns, kas atbildīgs Latvijas Tautas Padomes priekšā. 2. Vācu civilā pārvalde nodod pārvaldi Pagaidu valdības orgāniem, ko izdara saskaņā ar noteikumiem, kuri vēl izstrādājami vienošanās ceļā."
Šis dokuments saturēja divus būtiskus atzinumus:
Citu valstu nostāja
1918. gada 10. decembrī ASV Senāts pieņēma rezolūciju, kurā pasludināja, ka Lietuvai, Latvijai un Igaunijai ir jādod tiesības uz neatkarību, atdaloties no Krievijas.
Sākotnējie panākumi Latvijas atzīšanā viesa cerības, ka Antantes lielvalstis drīzumā varētu atzīt Latviju de iure, taču Sabiedroto pārstāvji, kuri padomju varu Krievijā uztvēra kā pagaidu parādību, nebija gatavi ignorēt Baltijas valstu agrāko piederību Krievijas Impērijai un gribēja Baltijas valstu nākotnes noteikšanu atstāt izlemšanai nākamajai Krievijas Satversmes sapulcei. Visas Parīzes Miera konferences laikā Latvijas delegācijai tā arī neizdevās panākt savas valsts neatkarības de iure atzīšanu. Taču 1919. gada 28. jūlijā Versaļā parakstītais miera līgums saturēja arī Baltijas valstu neatkarību netieši garantējošus nosacījumus, un Latvija uzskatīja, ka visas 32 valstis, kas parakstījušas Versaļas līgumu, ir de facto atzinušas neatkarīgas Latvijas valsts pastāvēšanu.