cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ella Lauberte
Biogrāfija
Jaunākās māsas Mildas Laubertes ietekmē sākusi piedalīties šaha turnīros. Otrā pasaules kara gados bijusi 1943. gada Latvijas dāmu meistarsacīkšu sudraba laureāte. Arī pēckara gados turpinājusi savas šahistes gaites. 1948. gadā pirmajā Rīgas sieviešu šaha čempionātā dalījusi 3.—4. vietu. 1949. gada Rīgas sieviešu šaha čempionātā izcīnījusi 2. vietu. 1950. gada Rīgas sieviešu šaha čempionātā ieņēmusi 6. vietu. Pēckara gados tāpat trīs reizes spēlējusi arī Latvijas šaha čempionāta finālos. 1950. gadu sākumā veselības stāvokļa dēļ pārstājusi piedalīties šaha turnīros.
Bērnībā pārciestā slimība poliomielīts atstāja smagas sekas uz Ellas Laubertes veselību. 1954. gadā viņa smagi saslimusi, tomēr spējusi atgriezties savā darbā bibliotēkā. Pēc pāris gadiem slimība tomēr izrādījusies liktenīga.
Klifs Robertsons
Klifs Robertsons (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu aktieris. Viņa aktiera karjera ilga vairāk nekā 50 gadus.
K. Robertsons attēloja Džonu Kenediju jaunībā 1963. gada filmā PT 100. 1968. gadā viņš saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris par lomu filmā Charly. 21. gadsimtā viņš attēloja tēvoci Benu "Zirnekļcilvēka" filmu triloģijas pirmajā daļā. Miris.
Gruzijas kara ceļš
Gruzijas kara ceļš (ka, ru, os) ir vēsturisks nosaukums militārajam ceļam pāri Lielā Kaukāza grēdai, kas kopš 19. gadsimta sākuma savienoja Vladikaukāza (Ziemeļosetija) un Tbilisi (Gruzija) pilsētas. Gruzijas kara ceļš ir viens no galvenajiem transporta ceļiem, kas savieno Krieviju ne tikai ar Gruziju, bet arī ar Armēniju, kuru Azerbaidžāna bloķē austrumu virzienā, jo Karabahas konflikts joprojām nav atrisināts. Gruzijas ceļu savienojums ar Krieviju gar Melnās jūras piekrasti (caur Adleru uz Sočiem) ir slēgts sakarā ar neatrisināto situāciju starp Gruziju un Krieviju attiecībā uz Abhāzijas republiku.
Vēsture
1910.–1914. gadā pa Gruzijas kara ceļu no Vladikaukāza līdz Tbilisi bija plānots izbūvēt 202 km garu tramvaja līniju, taču projekts netika īstenots Pirmā pasaules kara sākuma un tam sekojošā Krievijas Impērijas sabrukuma dēļ.
Kārlis Lejnieks
ATP turnīros debitēja 2008. gada Sanktpēterburgas "Open", kur nokļuva līdz otrajai kārtai. No 2006. līdz 2011. gadam viņš bija Latvijas Deivisa kausa izlases dalībnieks. Karjeras laikā uzvarēja vienā Futures dubultspēļu turnīrā un vienā vienspēļu turnīrā sasniedza finālu.
Karjeru beidzis 2011. gada jūnijā.
Šķērszarna
Šķērszarna (la) ir lokzarnas (colon) augšējais posms, kas ir resnās zarnas (intestinum crassum) daļa. Šķērszarna ir augšupejošās zarnas (colon ascendens) turpinājums, kas tālāk pāriet lejupejošajā zarnā (colon descendens).
Apraksts
Labās paribes apgabalā X ribas skrimšļa līmenī augšupejošā zarna noliecas pa kreisi un uz priekšu, pārejot šķērszarnā. Šis pārejas posms saucas par lokzarnas labo jeb aknu izliekumu. Tālāk šķērszarna iet no labās puses uz kreiso slīpi uz leju, un tad uz augšu uz kreisās paribes apgabalu. Ķermenim atrodoties vertikālā stāvoklī šķērszarna parasti nokaras lokveidīgi uz leju. Kreisajā paribē IX ribas skrimšļa līmenī, kreisajā jeb liesas izliekumā šķērszarna pāriet lejupejošajā zarnā. Šķērszarnu no visām pusēm klāj vēderplēve. Tā ar taukplēvi ir piestiprināta pie vēdera dobuma. Šķērszarnas garums ir 25 — 62 cm., bet vidēji ap 50 cm. Zarnas iekšējais diametrs ir ap 6—7 cm
Teodors Spāde
Teodors Spāde (1891—1970) bija latviešu jūrnieks, kara flotes virsnieks, Latvijas Jūras krastu aizsardzības eskadras komandieris (1931—1938), Latvijas Kara flotes komandieris, admirālis (1938—1940).
Šķērszarna
Funkcijas
Šķērszarnai nav gremošanas funkciju. Tās funkcija, tāpat, kā resnajai zarnai kopumā, ir saistīta ar ūdens un elektrolītu uzsūkšanu, lai samērā šķidrais hīms, kas nāk no tievās zarnas (intestinum tenue), pārtaptu par daudz cietākām fekālijām.
Teodors Spāde
Dzīves gājums
Dzimis 1891. gada 7. martā Ventspilī zvejnieka Jura Spādes un viņa sievas Annas ģimenē. 1909. gadā Teodors pabeidza mācības Rīgas pilsētas reālskolā, studēja Rīgas Politehniskā institūta Mehānikas nodaļā, kuru absolvēja 1914. gadā.
Pirmā pasaules kara sākumā 1914. gada jūlijā T. Spādi mobilizēja, ieskaitīja Baltijas jūras kara flotē un nosūtīja uz jūras virsnieku skolu Petrogradā. Pēc skolas beigšanas 1915. gadā viņš kā mičmanis dienēja Melnās jūras kara flotē uz līnijkuģa "Joan Zlatoust" (Иоан Златоуст), 1916. gadā bija torpēdkuteru "Svirepij" un "Stremiteļnij" komandieris, 1917. gadā — kuģu brigādes štāba virsnieks. Dienot Melnās jūras kara flotes kuģu brigādes štābā Batumi, viņš 1917. gada maijā salaulājās ar gruzīnieti Nadeždu Švelidzi-Petrovu.
1918. gada sākumā T. Spāde dienēja Ukrainas Tautas Republikas kara flotē, pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas pārgāja Gruzijas Demokrātiskās republikas dienestā, kļūdams par Aizkaukāza flotes Kuteru diviziona komandieri Batumi pilsētā. 1918. gada jūnijā T. Spāde Turcijas karaspēka uzbrukuma laikā līdz ar visu Batumi garnizonu krita turku gūstā un tika atbrīvots tikai 1918. gada oktobrī. Krievijas pilsoņu kara laikā 1919. gadā dienēja Deņikina komandēto Dienvidkrievijas bruņoto spēku kara flotē, paaugstināts par vecāko leitnantu, bija Sevastopoles komendants, Melnās un Azovas jūras ostu galvenā komandiera štāba priekšnieka palīgs. No 1920. gada marta — ģenerāļa Vrangeļa Krievijas armijas dienestā, 1920. gada novembrī evakuējās uz Konstantinopoli, kur pieņēma Latvijas pilsonību un kopā ar sievu atgriezās Latvijā.
Latvijā T. Spāde bija kuģniecības sabiedrības "Ausma" līdzdibinātājs un motorburinieka „Lina” līdzīpašnieks. 1926. gadā viņš iestājās Latvijas armijā un dienēja Jūras novērošanas dienestā, vēlāk tika nosūtīts uz mācībām Francijas Jūras kara akadēmijā, kuru pabeidza 1928. gadā. 1929. gadā kļuva par karakuģa "Virsaitis" komandieri, no 1931. gada bija Jūras krastu aizsardzības eskadras komandieris, bet no 1938. gada — Latvijas Kara flotes komandieris. 1938. gadā T. Spādem piešķīra admirāļa pakāpi.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada septembrī admirāli Spādi atbrīvoja no dienesta un viņš bija spiests strādāt Rīgas namu pārvaldē. 1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā viņu apcietināja un deportēja uz Tomskas apgabalu, vēlāk uz Steplaga soda nometnēm Ekibastuzā un Džezkazganā. Arī pēc atbrīvošanas 1953. gada decembrī padomju varas iestādes neļāva admirālim atgriezties dzimtenē, un viņš strādāja Temirtau pilsētas infekcijas slimnīcā par grāmatvedi.
Miris no ļaundabīgas slimības 1970. gada 25. jūlijā, apglabāts Temirtau pilsētas kapos. 1990. gada 29. aprīlī T. Spādes mirstīgās atliekas tika pārapbedītas Rīgas Meža kapos. Pārapbedīšanas ceremonijā piedalījās vēl dzīvie Latvijas Jūras kara flotes jūrnieki.
Bikovmisa
Meteoroloģiskā stacija «Bikovmisa» (ru) ir Krievijas polārā meteostacija Arktikā. Izvietojusies Laptevu jūras Buorhajas līča rietumu krastā Bikovskas ciemā. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Bulunas ulusā. Stacija izveidota 1965. gadā. 2007.—2008. gadā Starptautiskā ģeofizikas gada programmas ietvaros stacija modernizēta.
Silēzijas iela (Ščecina)
Silēzijas iela ir Ščecinas iela Centra apkaimē. Silēzijas iela sākas krustojumā ar Polijas armijas avēniju un beidzas krustojumā ar Lielpolijas laukumu. Ielas kopējais garums ir 858 metri.
Vēsturiskie nosaukumi
Iela izveidota 1864. gadā līdz ar pilsētas aizsargmūru nojaukšanu, tās sākotnējais nosaukums bija Karaļa Alberta iela (vācu: König-Albert-Straße). 1945. gadā tā tika pārsaukta par Silēzijas iela (poļu: ulica Śląska).
Ielas raksturojums
Silēzijas iela ir 858 metrus gara asfaltēta iela Ščecinas centrā. Tā sākas krustojumā ar Polijas armijas avēniju un iet ziemeļu virzienā. Silēzijas ielai ir savienojumi ar Edmunda Balukas un Jagaiļa ielām, Maršala Juzefa Pilsudska un Ģenerāļa Ludomila Rajska ielām, Pāvesta Jāņa Pāvila II avēniju (Grunvaldes laukums), Mazūrijas un Lielpolijas ielām.
Virgīnijs Grabliausks
Biogrāfija
Kopš 2000. gada veiksmīgi piedalās korespondencšaha turnīros. Starptautiskā Korespondencšaha federācijas rīkotajā 14. olimpiādē pie 6. galdiņa izcīnījis 2. vietu. No 2002. gada līdz 2008. gadam bijis Lietuvas Korespondencšaha federācijas atbildīgais sekretārs. No 2004. gada Lietuvas pārstāvis Starptautiskajā Korespondencšaha federācijā. 2009. gadā bijis Irānas valsts junioru izlases treneris.
Roberts Virens
Roberts Reinholds fon Virens (vācu: Robert Reinhold von Wirén, krievu: Роберт Николаевич Вирен, 1857–1917) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas Impērijas jūras kara flotes admirālis, kurš bija viens no galvenajiem Krievijas-Japānas kara komandieriem. Kaujās par Portartūras cietoksni viņš pierādīja sevi kā ļoti spējīgu, striktu un disciplinētu komandieri.
Pēc atgriešanās no japāņu gūsta kontradmirālis Virens kļuva par Melnās jūras flotes virspavēlnieku un Kronštates ostas komandantu. Vēlāk piedalījās Pirmajā pasaules karā, taču, kad sākās 1917. gada Februāra revolūcija, viņš bija viens virsniekiem, kurus nemieru laikā Kronštatē ar bajonetēm nodūra boļševiku atbalstītāji. Viņu apglabāja Kronštates luterāņu kapsētā, taču mūsdienās viņa kapavieta ir pazudusi.
Vensāns Kandela
Vensāns Filipe Antuāns Kandela (fr, dzimis ) ir bijušais Francijas futbolists, spēlējis aizsarga pozīcijā, bijis Francijas futbola izlases dalībnieks.
Savu karjeru sācis Francijas klubos Toulouse un Guingamp. Ar Guingamp komandu 1996. gadā izcīnījis UEFA Intertoto kausu. No 1997. līdz 2005. gadam spēlējis Itālijas A sērijas komandā Roma. 2001. gadā izcīnījis A sērijas čempionu titulu.
Ar Francijas futbola izlasi uzvarējis 1998. gada FIFA Pasaules kausā un 2000. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Guingamp
Francija
Ezernīki (Ņukšu pagasts)
Ezernīki ir ciems Ņukšu pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 277 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P49. Ciema apkārtnē atrodas Pildas ezers, viesu māja.
Pieslienamās kāpnes
Pieslienamās kāpnes, arī pieslienamās trepes vai redeļu kāpnes, ir pārvietojamas kāpnes, kuras izmanto, lai tiktu klāt augstām vai paaugstinātām vietām, kur citādi nevar piekļūt. Šādas kāpnes izmanto remonta laikā, bibliotēkā, saimniecībā, lai nokāptu un uzkāptu uz kuģiem, ugunsdzēsēju mašīnās un citur. Pieslienāmās kāpnes gatavo no metāla, koka vai virves.
Sasikirans Krišnans
Biogrāfija
Šahu sācis spēlēt desmit gadu vecumā. 1999. gadā uzvarējis Indijas šaha čempionātā. 2000. gadā uzvarējis Nāciju Sadraudzības individuālajā šaha čempionātā un piedalījies Pasaules šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 2. kārtā zaudējis Lūkam van Veli. 2001. gadā uzvarējis tradicionālajā Hastingsas (Anglija) šaha festivālā un piedalījies Pasaules šaha čempionātā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 2. kārtā zaudējis Aleksandram Morozevičam. 2003. gadā uzvarējis Indijas šaha čempionātā, Āzijas individuālajā šaha čempionātā, Kopenhāgenas starptautiskajā šaha turnīrā Politiken Cup un kopā ar Lūku Makšeinu un Alekseju Drejevu dalījis pirmo vietu Esbjergas starptautiskajā šaha turnīrā The North Sea Cup. 2004. gadā piedalījies Pasaules kausa izcīņā šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā zaudējis 1. kārtā. 2005. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Malmē. 2007. gadā piedalījies Pasaules kausa izcīņā šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā ticis līdz 4. kārtai, kurā piekāpies Ruslanam Ponomarjovam. 2008. gadā uzvarējis starptautiskajos šaha turnīros Kolkatā, Pamplonā un Migela Naidorfa memoriālā Varšavā. 2013. gadā uzvarējis Indijas šaha čempionātā un Čehijas kluba  G-Team Nový Bor sastāvā uzvarējis Eiropas šaha klubu kausa izcīņā.
2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 31. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.
Pārstāvējis Indijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Vīri melnā (filma)
"Vīri melnā" (en) ir 1997. gada ASV zinātniskās fantastikas filma, kuras režisors ir Barijs Sonerfīlds. Filma ir balstīta uz Marvel Comics tāda paša nosaukuma komiksiem. Filmai ir divi turpinājumi: 2002. gada filma "Vīri melnā II" un 2012. gadā filma "Vīri melnā 3", kā arī atsevišķa sērijas filma "Vīri melnā: Globālie draudi" (2019).
Galvenās lomas filmā atveido Vills Smits, Tomijs Lī Džonss, Linda Fiorentino un Rips Torns. Filmas pirmizrāde notika.
Filmas galvenie varoņi ir divi slepenas organizācijas "Vīri melnā" aģenti, kuru uzdevums ir apzināt citu planētu dzīvības formas, kas dzīvo uz Zemes, un paslēpt tās no parastajiem cilvēkiem.
K@2
K@2 bija Liepājas kultūras un informācijas centrs, kuru izveidoja mākslinieku grupa 2000. gadā. Tas bija balstīts Karostā. Centrs strādāja kā bezmaksas rezidence ārzemju māksliniekiem, kuri arī vadīja dažādas nodarbības Karostas bērniem. K@2 darbojās laika posmā no 2000. līdz 2008. gadam. Tas bija uz projektiem balstīta nevalstiskā organizācija.
Mērķis
Kultūras un informācijas centra K@2 mērķis bija piedāvāt vietu radošām aktivitātēm un dot iespēju Karostas iedzīvotājiem darboties radoši un izprovocēt šo radošumu ar kultūras aktivitāšu starpniecību. Centra dalībnieki arī ticēja kā paveiktais palīdzēs atrisināt arī sociālekonomiskos jautājumus, kā arī sabiedrības integrāciju. Šajā procesā visvairāk iesaistījās Karostas bērni, kuriem pašiem bija interesanti nodarboties ar kaut ko radošu. Pārsvarā tas bija bērni no sociāli nedrošiem ģimenēm. Viena no K@2 dibinātājiem Kristīne Briede uzskata, kā ir svarīgi strādāt ar jauno paaudzi, jo šī jauna paaudze ir attīstības sēklas.
Centra uzbūve
Padomju laikā Karosta bija slēgta teritorija, kas nebija pieejama pat Liepājas civiliedzīvotājiem. Pēdējie padomju armijas karavīri Liepāju atstāja tikai 1994. gadā, atstājot vecākus ģimenes locekļus un armiju apkalpojošo personālu, kam nebija izpratnes vai ieinteresētības jaunās Latvijas valsts procesos un likumdošanā.
Zviedru kino režisors Karls (Kalle) Bjoršmarks, dokumentālists, kas 20. gs. deviņdesmitajos un gados un 21. gs. sākumā mita un darbojās Latvijā, 1997. gadā Zviedru institūta rīkotās kino dokumentālistu tikšanās dalībniekus aizveda ekskursijā uz Karostu, kas ārzemniekiem šķita gan iespaidiem, gan iespējām bagāta vide — nesen brīvību atguvušajā valstī vēl nedarbojās stingri drošības nosacījumi un datu aizsardzības regulas, kas radošā darba organizāciju padarīja vienkāršāku. Māksliniekiem vēl nesen slēgtās un slepenās militārās teritorijas un tehnoloģijas pēkšņi izrādījās atvērtas un nevienam nevajadzīgas — kā, piemēram, Irbenes radiolokators, kura darbinieki labprāt sadarbojās ar interesentiem, tā arī Karostas plašās ēkas.
Divu admirāļu nams
Divu admirāļu nams ir bijusī K@2 galvenā ēka, kurā atradās mediju laboratorija, mākslinieku rezidences, jauniešu hostelis ar 40 guļvietām, kafejnīca "Pie apaļā galda", "Sarkanais stūris" un bērnu istaba.
Subjektīvs/Objektīvs
2000. gada vasarā trīs mēnešu garumā norisinājās projekts "Subjektīvs/Objektīvs", kurā ārvalstu mākslinieki vadīja radošās darbnīcas vietējiem bērniem un jauniešiem. Darbnīcās bērnus iepazīstināja ar dažādām mākslas un mediju tehnoloģijām — foto, video, skaņas (un vides) mākslu, animāciju, zīmēšanu, veidošanu un dziedāšanu. Radošajās darbnīcās vadīja tādi mākslinieki Filipa Arrias, Jespers Nordāls, Havjers Garsija, Ivars Grāvlejs, Andrejs Grants, Elziabete Melbārde, Vasilijs Borjajevs u.c. Projekts "Subjektīvs/Objektīvs" beidzās ar izstādi, kurā bija eksponētas fotogrāfijas, objekti, video un skaņas instalācijas, un kas bija iekārtota neapdzīvotā piecstāvu ēkā Ģenerāļa Baloža ielā 1. Viena tās siena (300 m²) tika noklāta ar kombinātā “Lauma” austu un Karostas iedzīvotāju sašūtu ekrāna audumu, uz kura vienlaikus ar vairākiem antīkiem projektoriem tika rādītas iepriekš Karostā uzņemtās filmas, kurās mākslinieki un Karostas iedzīvotāji pauda savu skatījumu uz vietējo realitāti.
K.Māksla?
2002. gadā 1. septembrī ar izstādi "K.Orupcija" tiek atklāta laicīgās mākslas galerija "K.Māksla?". Izstāde tapa Saeimas priekšvēlēšanu diskusiju kontekstā. Izstādē "K.Orupcija" piedalījās 16 autoru — gan vietējie, gan ārvalstu viesmākslinieki, kā arī Karostas iedzīvotāji. K.Mākslas? izstāžu dalībnieki bieži nāca no dažādiem sociālajiem slāņiem, valstīm un etniskajām grupām, atklājot daudzveidīgu viedokļu ainu.
LabiChampi
2007. gadā 5. martā tiek atklāta arhitektu un mākslinieku grupas EXYZT un studentu radošās darbnīcas rezultātu izstāde, eksponējot maisos, celmos un burkās iedēstītas sēņu sporas, aizsākot projektu "LabiChampi". No 1. līdz 3. jūnijam tika jau rīkots festivāls "LabiChampi", kura galvena tēma bija sēņu kultūra. Festivāla ietvaros bija realizēti dažādi pasākumi — radošās darbnīcas, multimediālas instalācijas, sēņu audzēšana un citi pasākumi, kuru mērķis bija meklēt saikni starp urbāno arhitektūru, mūsdienu tehnoloģijām, dizainu un dzīvo dabu.
Campus Karosta
Campus Karosta bija iecere, kas netika realizēta. Tā paredzēja izveidot studiju centru Karostā, kas varētu uzņemt un izmitināt 100+ studentus, kā arī lielu izstāžu zāli.
Stuborova
Stuborova, arī Stuberova, agrāk Stuburova, ir ciems Alūksnes novada Pededzes pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 6 km no pagasta centra Pededzes, 28 km no novada centra Alūksnes un 230 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V394, netālu no Latvijas—Krievijas robežas. Netālu atrodas valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis — Stuborovas senkapi (Krāsmata).
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Heopss
Heopss bija senās Ēģiptes faraons, kas valdīja 4. dinastijas laikā no 2589. līdz 2566. gadam p.m.ē.
Arī viņa dēls Hefrens bija faraons.
Hokejs 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs vīriešiem
2014. gada Soču ziemas olimpisko spēļu sacensības hokejā vīriešiem norisinājās no līdz  Bolshoy Ice Dome un Shayba Arena hallēs Sočos. Zelta medaļas izcīnījs Kanādas hokeja izlase, kas tādējādi aizstāvēja pirms četriem gadiem izcīnīto titulu, finālā ar 3—0 pārspējot Zviedrijas hokejistus. Trešo vietu izcīnīja Somijas hokeja izlase, tās 43 gadus vecajam kapteinim Tēmu Selennem iegūstot arī turnīra vērtīgākā spēlētāja titulu — viņš bronzas medaļas spēlē atzīmējās ar diviem vārtu guvumiem. Ar pieciem vārtiem un trim rezultatīvām piespēlēm par turnīra rezultatīvāko spēlētāju kļuva ASV izlases uzbrucējs Fils Kesels.
Latvijas hokeja izlasei šis bija veiksmīgākais Olimpiskais turnīrs tās pastāvēšanas vēsturē. Lai gan apakšgrupu spēlēs komanda piedzīvoja trīs zaudējumus, kvalifikācijas spēlē izlase ar 3—1 pārspēja Šveices valstvienību, savukārt ceturtdaļfinālā saspringtā cīņā ar 1—2 piekāpās turnīra uzvarētājai Kanādai, tādējādi izcīnot 8. vietu. Par rezultatīvāko Latvijas izlases spēlētāju kļuva Lauris Dārziņš, kurš piecās spēlēs atzīmējās ar četriem vārtiem un vienu rezultatīvu piespēli, savukārt plašu uzmanību izpelnījās arī abi izlases vārtsargi Edgars Masaļskis un Kristers Gudļevskis, Masaļskim turnīru noslēdzot ar vidēji 94,6 procentiem atvairītu metienu, savukārt Gudļevskim ceturtdaļfināla spēlē atvairot 55 no 57 pretinieku metieniem.
Kvalifikācija
Kanāda, Čehija, Somija, Norvēģija, Krievija, Slovākija, Zviedrija, Šveice un ASV turnīram kvalificējās kā deviņas IIHF reitingā augstāk ierindotās izlases, savukārt kvalifikācijas turnīra ceļā Olimpiskajām spēlēm kvalificējās arī Austrija, Latvija un Slovēnija.
Vietu sadalījums un statistika
{| style="float:right;"
Rezultatīvākie spēlētāji
Sarakstā iekļauti 10 rezultatīvākie spēlētāji pēc gūtajiem punktiem, tad pēc vārtiem.
Labākie vārtsargi
Sarakstā iekļauti 5 labākie vārtsargi pēc atvairīto metienu procenta, kuri ir aizvadījuši vismaz 40% no visa komandas spēlētā laika.
Elanu
Elanu Blumers (pt, dzimis ) ir Brazīlijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, bijis Brazīlijas futbola izlases dalībnieks.
Savu spēlētāja karjeru sācis Santos komandā. 2005. gadā pārcēlies uz Eiropu, kur sešus gadus pavadījis Ukrainas Premjerlīgas komandā Shakhtar Donetsk, Anglijas Premjerlīgas komandā Manchester City un Turcijas Superlīgas komandā Galatasaray. 2011. gadā atgriezies Santos. Spēlējis arī Flamengo un Indijas komandā Chennaiyin.
Brazīlijas futbola izlases sastāvā uzvarējis 2007. gada Copa América. Spēlējis arī 2010. gada FIFA Pasaules kausā.
Spēlētāja karjera
Santos
Shakhtar Donetsk
Flamengo
Chennaiyin
Brazīlija
Franciska Preisa
Franciska Preisa (de; dzimusi ) ir vācu biatloniste, 2015. gada pasaules čempione stafetē, vairākkārtēja pasaules čempionātu medaļniece, bronzas medaļas ieguvēja stafetē.
Karjera
Ar biatlonu sākusi nodarboties 15 gadu vecumā. 2012. gada ziemas jaunatnes olimpiskajās spēles izcīnīja trīs zelta un vienu sudraba medaļu. Sekmīgi startējusi arī 2013. gada Pasaules čempionātā biatlonā junioriem, kur izcīnīja zelta medaļu stafetē un ieguva divas bronzas medaļas — iedzīšanā un individuālajā distancē.
Pasaules kausa sacensībās debitēja Estešundā. Jau savā otrajā sacīkstē ieņēma 26. vietu sprintā, izcīnot pirmos PK ieskaites punktus. Tā paša gada decembrī PK posmā Ansī kļuva par uzvarētāju stafetē. Piedalījās Sočos.
PK posmā Rūpoldingā pirmo reizi individuāli ieguva vietu uz goda pjedestāja, finišējot 2. vietā distancē ar kopēju startu. 2015. gada Pasaules čempionātā Kontiolahti kļuva par pasaules čempioni stafetē un izcīnīja sudraba medaļu masu startā. 2014.—2015. gada sezonā ieguva Mazo kristāla globusu par uzvaru masu starta disciplīnas kopvērtējumā. 2016. gada Pasaules čempionātā ieguva divas medaļas — sudrabu jauktajā stafetē un bronzu sieviešu stafetē.
Savās otrajās olimiskajās spēlēs 2018. gadā Phjončhanā labāko rezultātu sasniedza 15 km individuālajā distancē, ieņemot 4. vietu. Stafetē Vācijas komandas sastāvā sasniedza 8. vietu.
Rūpoldingā distancē ar masu startu guva savu pirmo individuālo uzvaru PK posmos. 2020. gada Pasaules čempionātā Antholcā izcīnīja divas sudraba medaļas — jauktajā pāru (1+1) stafetē kopā ar Ēriku Leseru un stafetē sievietēm. 2021. gadā Pokļukā iekļuva astotniekā visās Pasaules čempionāta disciplīnās, izcīnot sudraba medaļu stafetē.
izcīnīja bronzas medaļu sieviešu stafetē.
Josefs Porats
Josefs Porats (he, de; dzimis, miris ) bija Vācijas un Izraēlas starptautiskais meistars šahā (1952).
Biogrāfija
Piedzimis Vācijai tolaik piederošā Silēzijas pilsētā Breslavā (tagad Vroclava Polijā) kā Heincs Josefs Ferders. Šahu iemācījies spēlēt deviņu gadu vecumā. 1927. gadā kļuvis par Vācijas meistaru, un tajā laikā bijis jaunākais šahists, kas izpelnījies šādu nosaukumu. 1934. gadā pēc nacistu nākšanas pie varas kopā ar ģimeni izceļojis uz Palestīnu. Divas reizes uzvarējis Palestīnas šaha čempionātos (1937, 1940). 1951. gadā mainījis savu vārdu un turpmāk bijis pazīstams kā Josefs Porats. Četras reizes uzvarējis Izraēlas šaha čempionātos (1953, 1957, 1959, 1963).
Pārstāvējis Vācijas, Palestīnas un Izraēlas komandas Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 12 reizes (1928, 1935, 1939, 1952-1968). 1939. gadā izcīnījis individuālo zelta medaļu.
1964. gadā uzvarējis Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla Āzijas zonas turnīrā Ulanbatorā. Tajā pašā gadā Amsterdamā starpzonu turnīrā palicis 21. vietā.
Par panākumiem turnīros FIDE 1952. gadā Poratam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu.
Stacijas iela (Jūrmala)
Stacijas iela ir iela Jūrmalā, Asaru apkaimē. Stacijas iela sākas krustojumā ar Kāpu ielu un beidzas krustojumā ar Dzelzceļa ielu. Kopējais ielas garums ir 460 metri, tā ir klāta ar asfalta. Stacijas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā un tai ir divi vienvirziena posmi, pirmais no Asaru prospekta līdz Kāpu ielai un otrs no Asaru prospekta līdz Dzelzceļa ielai. Ielā ir savrupmāju apbūve.
Luiss Markoss Bronšteins
Luiss Markoss Bronšteins (es; Kordova —  Buenosairesa) bija Argentīnas starptautiskais meistars šahā (1978).
Biogrāfija
1970. un 1980. gados bijis viens no vadošajiem Argentīnas šahistiem. No 1966. līdz 2003. gadam regulāri piedalījies Argentīnas šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvis 1982. gadā, kad dalījis 1.-5. vietu, taču papildu turnīrā palicis 4. vietā.
Piedalījies Pasaules šaha čempionāta izcīņas cikla starpzonu turnīrā 1979. gadā Riodežaneiro, kurā ierindojies 16. vietā.
Pārstāvējis Argentīnas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 3 reizes (1976-1978, 1982). 1976. gadā izcīnījis individuālo bronzas medaļu.
Irānas 1953. gada apvērsums
'''Irānas 1953. gada apvērsums, Irānā pazīstams kā 28. mordāda apvērsums''' (fa), bija valsts apvērsums pret demokrātiski ievēlēto Irānas premjerministru Mohammadu Mosadeku par labu šaha Mohammada Rezā Pehlevī varas palielināšanai. Apvērsums notika 1953. gada 19. augustā un to plānoja un vadīja Amerikas Savienotās Valstis (ar nosaukumu Operācija Ajax un Projekts TPAJAX) un Apvienotā Karaliste (ar nosaukumu Operācija Boot).
Trakā, dullā mīlestība
"Trakā, dullā mīlestība" (en) ir 2011. gada ASV romantiska komēdija, kuras režisori ir Džons Rekva un Glens Fikara. Galvenās lomas atveido Emma Stouna, Stīvs Karels, Raiens Goslings, Marisa Tomeja, Kevins Beikons un Džūliana Mora. Filmas pirmizrāde notika Ņujorkā.
Pusmūža vecuma vīrieša Kela dzīve mainās pēc tam, kad sieva vēlas no viņa šķirties. Kels vēlas no jauna atrast savu vīrišķību ar sava jaunā drauga Džeikoba palīdzību, kurš viņam māca iepazīties ar meitenēm bāros.
Kick-Ass 2: Jaunie supervaroņi 2
"Kick-Ass 2: Jaunie supervaroņi 2" (en) ir 2013. gada amerikāņu supervaroņu filma, kuras režisors ir Džefs Vadlovs. Filma ir balstīta uz Marvel Comics tāda paša nosaukuma tēlu.
Pēc notikumiem pirmajā filmā, arī citi cilvēki vēlas kļūt par maskētiem varoņiem. Tomēr pastāv arī ļaundaru grupa, kura vēlas atriebties un nogalināt Deivu Lizevski.
К
К (к) ir kirilicas burts. Tas visbiežāk reprezentē nebalsīgu velāru eksplozīvu slēdzeni /k/, līdzīgi kā latviešu valodā izrunā burtu K. Atsevišķos gadījumos to izrunā kā /kʲ/, piemēram, krievu vārdā короткий ir abas šīs skaņas. Arī vizuāli kirilicas burts un latīņu K ir līdzīgi. Tas ir radies no grieķu burta kapas (Κ κ).
Ķeguma ūdenskrātuve
Ķeguma ūdenskrātuve vai Ķeguma HES ūdenskrātuve ir mākslīga ūdenstilpe Daugavas vidustecē 70 km no upes grīvas. Izbūvēta 1930. gados Ķeguma HES vajadzībām. Tās platība ir līdz 24,9 km², bet tilpums — ap 157 miljoniem kubikmetru, no kuriem 36,4 miljoni m³ ir enerģētiski lietderīgais tilpums. Daugavas gada vidējā caurplūde HES rajonā ir 600 m³/s, taču palu laikā tā var pārsniegt 8000 m³/s un ziemās vai sausās vasarās kristies līdz 100—150 m³/s.
Ūdenskrātuves dibens pārsvarā sastāv no oļiem un akmeņiem, vietām smiltis un dūņas. Gultnē atrodas cieto dolomītu un mālainu ūdensnecaurlaidīgu dolomītmerģeļu slāņu kārta vairāk nekā 20 m biezumā. Krasti pārsvarā neapdzīvoti, viegli pieejami. HES radītās plūdmaiņas ietekmē ietekošās upītes, no kurām lielākās ir Vitkapupīte, Torbēnupīte, Kaibala un Rumbiņa. No zivīm 1974. gadā pieminēti asari, līdakas, plauži, raudas, sapali, zuši. 2016. gadā ūdenstilpnē tika ielaisti sīgu mazuļi.
Ežusola
Ežusola ir ciems Kubulu pagastā, Balvu novadā. Atrodas 214 km attālumā no Rīgas.
Papucis
Deivids Vozņaks studentu gados ziedoja savu spermu. 20 gadus vēlāk viņš uzzina, ka šādā veidā viņš ir kļuvis par tēvu 533 bērniem, no kuriem 142 ir iesnieguši prasību tiesā, lai uzzinātu, kas ir viņu īstais tēvs.
Bjelaazjorska
Bjelaazjorska jeb Beloozjorska  ir pilsēta Baltkrievijas rietumos uz austrumiem no Bjarozas. Veidojusies kopš 1958. gada, kad šeit tika uzcelta liela termoelektrostacija. Celtniecības materiālu un iekārtu ražošana.
Baltijas harta
Baltijas harta jeb Baltiešu memorands bija 1979. gada 23. augustā Maskavā izziņots 45 okupēto Baltijas valstu cilvēktiesību aizstāvju aicinājums Molotova—Ribentropa paktu noslēgušo PSRS un nacistiskās Vācijas pēctečvalstu (VFR un VDR), kā arī 1941. gada augustā Atlantijas hartu parakstījušo valstu (ASV un Apvienotās Karalistes) valdībām un ANO ģenerālsekretāram Kurtam Valdheimam anulēt 1939. gada 23. augusta Molotova—Ribentropa paktu un novērst tā sekas. Līdz ar to Baltijas hartas parakstītāji pieprasīja Baltijas tautu tiesības lemt savu likteni un atjaunot zaudēto valstiskumu.
Priekšvēsture
Drīz pēc 1975. gada Helsinku konferences noslēguma tika nodibināta "Helsinku vienošanās izpildes PSRS atbalsta grupa" jeb PSRS Helsinku grupa, ko organizēja Armēnijas PSR Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis Jurijs Orlovs ar nolūku vākt faktus par to, kā PSRS nepilda 1975. gada Helsinku Drošības un sadarbības konferences noslēguma akta saistības cilvēktiesību jomā. 1976. gadā tika dibināta Lietuvas Helsinku grupa, kas prasīja Helsinku konferences noslēguma dokumenta prasību ievērošanu Lietuvā. 1978. gada 15. jūnijā tās dibinātāju grupa paziņoja savas darbības programmu: veicināt reliģisko, nacionālo un politisko apziņu un izvirzīt jautājumu par Lietuvas brīvību starptautiskos forumos. 1977. gada 1. janvārī vairāki simti Čehoslovākijas intelektuāļu parakstīja "Hartu 77", kurā aicināja savai valdībai ievērot 1975. gada Helsinku konferences Noslēguma akta punktus par vārda brīvību. 1977. gadā latviešu disidenti Ints Cālītis un Viktors Kalniņš kopā ar lietuviešu disidentu Viktoru Petku un igauņu disidentu Martu Niklusu veidoja Lietuvas, Latvijas un Igaunijas nacionālās kustības galveno komiteju. 1977. gada 24.—25. augustā PSRS disidenta Pjotra Grigorenko dzīvoklī Maskavā bija paredzēta baltiešu nacionālās kustības preses konference ārvalstu žurnālistiem, taču to izjauca VDK aģenti.
Saturs
Baltijas hartas parakstītāji uzsvēra, ka PSRS un Vācijas 1939. gada 23. augusta neuzbrukšanas līguma slepenais protokols — Molotova—Ribentropa pakts pārkāpa Baltijas valstu nacionālo suverenitāti. Tas neatkarīgās Baltijas valstis faktiski likvidēja. Baltijas hartas parakstītāji atzīmēja, ka Molotova—Ribentropa pakts 1979. gadā juridiski joprojām bija spēkā. Disidenti uzsvēra, ka pasaules sabiedrības klusēšana atbalsta bijušos, esošos un topošos agresorus. Tādēļ Baltijas hartas parakstītāji vērsās pie PSRS valdības ar lūgumu pilnībā publicēt PSRS ārlietu ministra Vjačeslava Molotova un Vācijas ārlietu ministra Joahima Ribentropa slepeno protokolu par Baltijas valstu iekļaušanu PSRS ietekmes sfērā un atzīt Molotova—Ribentropa paktu par spēkā neesošu kopš parakstīšanas brīža. Arī Vācijas Federatīvās un Vācijas Demokrātiskās republikas valdības Baltijas disidenti aicināja atzīt paktu par spēkā neesošu un palīdzēt Padomju Savienībai likvidēt pakta sekas — izvest padomju karaspēku no Baltijas. Atlantijas hartu parakstījušās valstis baltieši aicināja stingri nosodīt Molotova—Ribentropa paktu un tā sekas. Savukārt Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāru Baltijas hartas parakstītāji aicināja iekļaut Baltijas valstu jautājumu tuvākajā organizācijas sesijā, jo Baltijas tautas okupācijas dēļ pašas nevar lemt par savu likteni.
Parakstītāji
Baltijas hartu parakstīja 36 lietuvieši, 5 latvieši un 4 igauņi: Romas Andrijauskas, Stasė Andrijauskienė, Alfonsas Andriukaitis, Edmundas Bartuška, Vytautas Bastys, Vladas Bobinas, Vytautas Bogušis, Ints Cālītis, Petras Cidzikas, Arvydas Čekanavičius, Jonas Dambrauskas, Jonas Eišvidas, Virgilijus Jaugelis, Mečislovas Jurevičius, Liutauras Kazakevičius, Leonas Laurinskas, Valdis Larius, Rimas Mažukna, Algirdas Mocius, Napoleonas Narkūnas, Mart Niklus, Felikss Nikmanis, Uldis Ofkants, Angelė Paškauskienė, Sigitas Paulavičius, Jonas Petkevičius, Jadvyga Petkevičienė, Kęstutis Povilaitis, Žydrė Povilaitytė, Jonas Protusevičius, Sigitas Randys, Endel Ratas, Henrikas Sambore, Julius Sasnauskas, Leonora Sasnauskaitė, Algis Statkevičius, Kęstutis Subačius, Vladas Šakalys, Jonas Šerkšnas, Zigmas Širvinskas, Enn Tarto, Antanas Terleckas, Erik Udam, Romas Vitkevičius, Jonas Volungevičius, Alfredas Zaideks, Juris Ziemelis, Rimas Žukauskas, Ivars Žukovskis. Latviski dokumentu pārtulkoja Gunārs Astra. Igauniskā tulkojuma autori bija Marts Nikluss, Endels Ratass, Enns Tarto un Eriks Udams. Baltijas hartu atbalstīja arī 11 Maskavas Helsinku grupas dalībnieki: Jeļena Bonnere, Andrejs Saharovs, Malva Landa, Viktors Nekipelovs, Jurijs Belovs, Tatjana Osipova, Ivans Kovaļovs, Tatjana Veļikanova, Irina Žolkovska-Ginzburga, Leonīds Ternovskis, Aleksandrs Lavuts.
Sekas
Ar Rietumu radiostaciju palīdzību baltiešu valodās informāciju par hartas prasībām uzzināja arī Baltijas iedzīvotāji. Vēlāk Baltijas harta pasaulē ieguva apzīmējumu "Baltijas memorands". Ziņa par 1979. gada 23. augusta Baltijas hartu drīz nokļuva nelegālajā disidentu samizdata "Aktuālo notikumu hronikā" Maskavā. Dokumentā bija norādīts, ka 48 baltieši 1979. gada 23. augustā pasaules valstīm prasījuši atcelt Molotova—Ribentropa paktu un novērst tā sekas. Baltijas hartu atbalstīja arī PSRS cilvēktiesību aizstāvji. Pazīstamākais no viņiem bija akadēmiķis Andrejs Saharovs, kas paziņoja, ka Baltijas valstu iedzīvotājiem par neatkarību jālemj referendumā.
Pasaules brīvo latviešu apvienība (PBLA) 1979. gada 8. oktobrī nosūtīja vēstuli VFR kancleram Helmutam Šmitam, kurā viņu informēja par 45 baltiešu disidentu 1979. gada 23. augustā parakstīto Baltijas hartu. 1980. gada oktobrī Eiropas Drošības un sadarbības apspriedes konferences laikā Madridē Pasaules brīvo latviešu apvienības (PBLA) izplatīja paziņojumu presei, kurā pasaules sabiedrību informēja par Baltijas hartas saturu un rīkoja demonstrācijas Latvijas neatkarības atjaunošanai. PBLA memorandā aicināja Eiropas Drošības un sadarbības konferences dalībniekus iekļaut konferences noslēguma aktā prasību PSRS atbrīvot ieslodzītos disidentus, t. sk. Baltijas hartas parakstītājus. Aktīvs baltiešu centienu atbalstītājs bija Eiropas Parlamenta deputāts Oto fon Habsburgs, pēc kura ierosmes 1983. gada 13. janvārī Eiropas Parlaments pieņēma rezolūciju par situāciju Igaunijā, Latvijā un Lietuvā. Tajā tika atgādināta 1979. gada 23. augusta Baltijas hartas parakstītāju prasība par Molotova—Ribentropa pakta anulēšanu un tā seku novēršanu.
Drīz pēc Baltijas hartas parakstīšanas Lietuvas PSR VDK uzsāka represijas un arestus. 1979. un 1980. gadā apcietināja "Lietuvas Brīvības līgas" dalībniekus Antanu Terlecki, Jūliju Sasnauski un Aļģirdu Statkeviču. Antanu Terlecki 1980. gada 19. septembrī notiesāja par pretpadomju darbību, arī par Baltijas hartas parakstīšanu. 1980. gada 29. aprīlī arī Martam Niklusam izvirzīja apsūdzību par sistemātisku "padomju valsti un sabiedrisko iekārtu nomelnojošu melīgu izdomājumu izplatīšanu", t. sk. par Baltijas hartas parakstīšanu. Izmeklēšanas gaitā viņš liecības nedeva, uz jautājumiem neatbildēja un dokumentus neparakstīja. 1981. gadā M. Niklusu notiesāja uz 10 gadiem ieslodzījumā.
1983. gadā arestēja Gunāru Astru un gada beigās tiesāja par "pretpadomju" literatūras glabāšanu, pavairošanu un izplatīšanu. Hartas latviskais tulkojuma teksts kā lietiskais pierādījums vēlāk tika pievienots Gunāra Astras krimināllietai. Tiesa G. Astram piesprieda septiņu gadu ieslodzījumu sevišķa režīma kolonijā un piecus gadus nometinājumā. 1983. gadā arestēja arī citu Baltijas hartas parakstītāju — Intu Cālīti, ko notiesāja uz 6 gadiem ieslodzījumā.
1979. gada 23. augusta Baltijas harta un 1983. gada 13. janvāra Eiropas Parlamenta rezolūcija par situāciju Igaunijā, Latvijā un Lietuvā ietekmēja nākamos soļus ceļā uz Baltijas neatkarības atjaunošanu. Lai pievērstu starptautiskās sabiedrības uzmanību, ka Baltijas valstis ir okupētas un tām nepieciešama neatkarība, baltiešu trimda 1985. gadā organizēja Kopenhāgenas tribunālu un Baltijas miera un brīvības kuģa braucienu.
Drīz pēc Perestroikas kustības sākšanās Baltijas hartu parakstījušie disidenti piedalījās Helsinku komiteju veidošanā. 1986. gada jūnijā Liepājā Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa nodibināja Helsinki-86 organizāciju, kas 1987. gada 14. jūnijā un 23. augustā organizēja protesta demonstrācijas Rīga pie Brīvības pieminekļa. 1987. gada 23. augustā arī A. Terlecks kopā ar citiem organizēja protesta mītiņu pret Molotova—Ribentropa paktu Viļņā pie dzejnieka A. Mickēviča pieminekļa.
Pelešas pils
Pilī dzimuši divi Rumānijas karaļi - Mihajs I un Karols II. 1947. gadā pils tika nacionalizēta, bet 1953. gadā šeit tika ierīkots muzejs. No 1975. līdz 1990. gadam pēc Nikolajes Čaušesku rīkojuma pils apmeklētājiem bija slēgta, bet pats Čaušesku šeit uzturējās reti. Pēc 1989. gada Rumānijas revolūcijas pilī atkal ierīkoja muzeju, bet 2006. gadā pils formāli tika atdota karaliskajai ģimenei.
Čārlzs Džūtro
Čārlzs Džūtro (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu ātrslidotājs.
Ernests Johans Bīnemanis
Ernests Johans Bīnemanis (1753—1806) bija latviešu cilmes izgudrotājs, Academia Petrina mehāniķis (1778—1788), skolotājs. Izgatavoja astronomijas instrumentus, globusus, aerostatus un zibensnovedējus.
Dzīvesgājums
Dzimis 1753. gada 27. (16.) janvārī Vilces pagasta Blankenfeldes muižas pavāra Ērmaņa un viņa sievas Līzes ģimenē. Viņa tēvs pēc brīvlaišanas pieņēma Bīnemaņa uzvārdu un pārcēlās uz dzīvi Jelgavā. Ernests Johans Bīnemanis mācījās Jelgavas Svētās Trīsvienības baznīcas skolā, no 1775. līdz 1778. gadam bija viens no pirmajiem Pētera akadēmijas studentiem (imatrikulēts ar kārtas numuru 2). Pēc akadēmijas beigšanas viņš strādāja par profesora Vilhelma Beitlera palīgu, konstruēja astronomijas instrumentus, globusus un mašīnu modeļus. 1779. gadā Londonā papildināja savas zināšanas mehānikā un matemātikā.
Jau pāris gadu pēc sensacionālajiem brāļu Mongolfjē lidojumiem Francijā 1785. gada 26. jūnijā notika viņa izgatavotā aerostata pirmā publiskā demonstrēšana Jelgavā. Tas bija apmēram 54 cm diametrā ar uzrakstu ''Vivat P. et D.! Et Mitavia missus sum die XXVI to mensis Junii MDCCLXXXV'' (latīniski — "Lai dzīvo Kurzemes un Zemgales hercogs Pēteris Bīrons un viņa sieva hercogiene Doroteja! No Jelgavas esmu palaists 1785. gada 26. jūnijā"). 1785. gada oktobrī viņš palaida gaisa balonu apmēram divu metru diametrā, bet 1786. gada 26. jūnijā ar ūdeņradi pildītu balonu 5,2 m diametrā ar uzrakstu "Tas dodas uz zvaigznēm". 1786. gada 28. aprīlī viņš veica arī publiskus elektrības demonstrējumus un reklamēja paša izgudrotos zibensnovedējus.
Sakarā ar apsūdzību nepiedienīgās attiecībās 1788. gadā hercogs Pēteris atlaida Bīnemani no darba akadēmijā un viņš kļuva par Jelgavas pilsētas skolas kantoru (priekšdziedātāju) un baznīcas ērģelnieku. 1792. gadā izdeva Bīnemaņa no angļu valodas tulkoto viņa drauga Jelgavas mehāniķa Džozefa Mēdžera uzrakstīto brošūru par pilsētas ūdensvada modernizēšanas projektu. Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes inkorporācijas Krievijas impērijā E. J. Bīnemanis pārcēlās uz Pēterburgu, strādāja par uzraugu Petrozavodskas pogu rūpnīcā. 1801. gadā atgriezās Pēterburgā, kur bija mājskolotājs, vēlāk skolotājs Gatčinas pilsētas skolā.
Miris 1806. gada 17. februārī Gatčinā.
Šahmani
Šahmani ir ciems Aglonas novada Šķeltovas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidu daļā 2 km no pagasta centra Šķeltovas, 15 km no novada centra Aglonas un 264 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V636.
Bluķu skansts
Bluķu skansts ir vietējas nozīmes arheoloģiskais piemineklis Jelgavas novada Cenu pagastā, Iecavas upes labajā krastā pie gājēju tiltiņa pār Iecavu.
Bluķu skansts ir 1812. gada kara laika franču armijas nocietinājumu atliekas. Tā saglabājusies fragmentāri, tomēr savulaik bijis nozīmīgs nocietinājums pārceltuves aizsardzībai.
Fabrika (Kubulu pagasts)
Fabrika ir ciems Kubulu pagastā, Balvu novadā. Atrodas 217 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V487.
Hilberta problēmas
Hilberta problēmas ir vācu matemātiķa Dāvida Hilberta 1900. gadā publicētas 23 matemātikas problēmas. Tobrīd tās visas bija neatrisinātas, daudzas no tām ietekmēja 20. gadsimta matemātiku. Desmit no problēmām (1., 2., 6., 7., 8., 13., 16., 19., 21. un 22.) viņš prezentēja Starptautiskajā matemātiķu kongresā Sorbonnā, Parīzē. Tās visas ir tikušas aplūkotas viņa referātā Mathematische Probleme. Hilberta problēmās ir ietvertas dažādas matemātikas nozares.
Pašlaik lielākā daļa problēmu ir atrisinātas, taču tikai 3., 7., 10., 11., 13., 14., 17., 19., 20. un 21. problēmai ir atrisinājumi, kam ir vispārēja piekrišana.
Nacionālā basketbola līga
Nacionālā basketbola līga (ģenerālsponsora Ramirent dēļ, zināma arī kā Ramirent Nacionālā basketbola līga) ir otrs spēcīgākais vīriešu basketbola turnīrs Latvijā. Tas tika izveidots 2020. gadā uz Latvijas Basketbola līgas 2. divīzijas bāzes. Turnīrā piedalās 22 komandas, kas pēc reģionālā principa sadalītas Austrumu un Rietumu grupās. Čempioniem ir tiesības uz spēlēšanu LBL augstākajā divīzijā.
Vēsture
2020.—2021. gada sezona netika pabeigta COVID-19 pandēmijas dēļ.
2021.—2022. gada sezonā finālā tikās BK Jēkabpils un BK Jelgava komandas. Sērijā ar 3—0 uzvarēja BK Jelgava komanda. Par finālsērijas MVP atzina BK Jelgava aizsargu Kristapu Pļavnieku. Pēc šīs sezonas BK Jēkabpils komanda beidza pastāvēt.
2022.—2023. gada sezonas regulārajā čempionātā Gulbenes "Buki" uzvarēja Austrumu grupā, kļūstot par pirmo komandu līgas vēsturē, kas visu regulāro sezonu aizvadījusi bez zaudējumiem, savukārt Rietumu grupā uzvarēja "Kandava/Anzāģe".
Temirtau
Temirtau ( — ‘dzelzs kalns’) ir pilsēta Kazahstānā, Karaghandi apgabalā, 39 km attālumā no apgabala centra Karaghandi. Dibināta 1945. gadā pie metalurģiskās rūpnīcas, ko 1950. gadā pārveidoja par Karagandas metalurģisko kombinātu, 1995. gadā par AS Испат-Қармет, 2004. gadā par AS Миттал-Стил Теміртау, 2007. gadā par АрселорМиттал Теміртау.
Saka
Saka ir ciems Dienvidkurzemes novada Sakas pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies pie Tebras un Durbes upju saplūšanas vietas Sakas upē pie autoceļa P111 42 km no novada centra Grobiņas un 212 km no Rīgas. Sakā atrodas pagasta pārvalde, bibliotēka, viesu nams, luterāņu un baptistu baznīcas.
Vēsture
Rakstītajos avotos Saka ar nosaukumu Saccze vai Sacese minēta jau 1230. gada Kursas valsts dalīšanas dokumentos. Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Sakas pils (Sackenhausen). Pils celtniecība varētu būt sākusies drīz pēc 1386. gada, kad Kurzemes bīskaps Oto izlēņojis Saku Arnoldam Lindalim. Pastāv uzskats, ka bīskaps licis šeit celt pili, lai nodrošinātu netraucētu satiksmi pa toreiz kuģojamo Tebru un aizsargātu Sakas upes grīvu. 1522. gadā pils nonāca Ostenzakenu dzimtas valdījumā, kuri pili pārvaldīja līdz 1714. gadam. Otrā Ziemeļu kara laikā 1660. gadā pils nopostīta, tā pēc tam vairs nav atjaunota. Vēlāk uzcelta muižnieku kapliča, kas nojaukta 1940. gadā.
Latvijas Nedzirdīgo savienība
Latvijas Nedzirdīgo savienība (saīsināti LNS) ir nevalstiska organizācija, kuras galvenais mērķis ir sekmēt Latvijas iedzīvotāju ar dzirdes traucējumiem iekļaušanos sabiedrībā un veicināt sabiedrības informētību, sapratni un atsaucību personu ar dzirdes traucējumiem problēmu risināšanā. Tajā brīvprātīgi darbojas gan nedzirdīgi, gan dzirdīgi cilvēki, kas pārvalda latviešu zīmju valodu. Šobrīd LNS darbības pamatā ir ANO konvencijas “Par personu ar invaliditāti tiesībām” īstenošanas pārraudzība Latvijā.
Pirmsākumi (1920—1944)
Par Latvijas Nedzirdīgo savienības dibināšanas gadu uzskata 1920. gada 19. maiju, kad reģistrēta Rīgas Kurlmēmo biedrība — pirmā nedzirdīgus cilvēkus pārstāvoša organizācija Latvijā. Šī organizācija 1929. gada 23. janvarī pārreģistrēta par Rīgas Kurlmēmo biedrību "Immanuel", kurā bijuši 115 biedri. Līdztekus darbojās Jelgavas Kurlmēmo biedrība (dibināta 1920. gada 30. novembrī), Vispārīgā Kurlmēmo biedrība (dibināta 1928. gada 25. jūlijā Rīgā) un Vidzemes Kurlmēmo biedrība (dibināta 1929. gada 21. augustā Rīgā), kuras mājvieta atradās Valmierā.
1930. gada 30. novembrī Rīgā, Lielās ģildes ēkā notika Latvijas Pirmais kurlmēmo kongress, ko organizēja "Immanuel" un Vidzemes Kurlmēmo biedrība. Tajā pieņēma lēmumu izveidot kopīgu Latvijas Nedzirdīgo savienību. Tas notika pusgadu vēlāk, 1931. gada 19. maijā, kad Latvijas Nedzirdīgo savienība tika dibināta un reģistrēta. Tās pirmais priekšsēdētājs bija tēlnieks Vilhelms Treijs. Paralēli turpināja darboties biedrība "Immanuel" un Vispārīgā kurlmēmo biedrība, kuras 1933. gada 24. oktobrī apvienojās Rīgas Nedzirdīgo biedrībā, un Vidzemes Kurlmēmo biedrība, kura papildināja savus statūtus, norādot, ka darbojas visā Latvijas teritorijā.
2. pasaules karš daļēji paralizēja biedrību darbu. Vācu okupācijas laikā daudzas biedrības aizliedza, taču 1942. gadā tika atjaunota 1935. gadā dibinātā biedrība "Nedzirdīgo sports", kurā bija ap 230 biedru.
Padomju okupācijas laiks (1944—1990)
PSRS institūcijas neatzina starpkaru perioda organizācijas, tomēr 1944. gada 16. oktobrī tika piešķirts finansējums biedrībai "Nedzirdīgo sports", kas sākotnēji turpināja būt nedzirdīgo biedrošanās pamats. 1945. gada 8. maijā biedrību pārsauca par Latvijas Kurlmēmo biedrību.
1945. gada 5. novembrī notika Latvijas Nedzirdīgo biedrības (LNB) dibināšanas sēde, kad tika pieņemti biedrības statūti. Biedrību vadīja ar Latvijas PSR Sociālās nodrošināšanas Tautas komisāra lēmumu ieceltā maskaviete Roza Kuzņecova.
Valsts mēroga biedrība
1949. gada 28. janvārī biedrība kārtējo reizi mainīja nosaukumu un kļuva par Latvijas PSR Kurlmēmo biedrību, kas jau tā paša gada 9. — 11. jūlijā organizēja pirmo kongresu.
1954. gada biedrība nodibināja sava avīze "Kopsolī".
1962. gadā, biedrības 6. kongresa laikā, biedrība tika pārdēvēta pēdējoreiz šajā periodā par Latvijas PSR Nedzirdīgo biedrību, uzsverot, ka "daudzi jaunieši esot atbrīvojušies no kurlmēmuma" un "kurlmēmuma kā tāda Latvijas PSR vairs nav".
Padomju periodā strauji pieauga biedru skaits, tika dibinātas jaunas biedrības reģionos, izveidoti mācību ražošanas kombināti, panākta iespēja nedzirdīgajiem iegūt vidējo izglītību, 1969. gadā uzcelts kultūras nams "Rītausma" Rīgā. Kopumā padomju periodā notika 12 biedrības kongresi.
Izglītības organizēšana
1952. gada 4. martā Latvijas PSR valdība pieņēma lēmumu "Par pasākumiem cīņai pret kurlumu un kurlmēmumu, kā arī kurlmēmo un kurlo apkalpošanas uzlabošanu", ar kuru tika izveidots kurlmēmo apmācības tīkls visā republikas teritorijā. No 1954. gada 10. marta apmācības tīkls tika papildināts ar darbnīcām, kur cilvēki varēja iegūt profesiju un strādāt.
Neatkarības laiks (no 1990. gada)
Atmodas vēsmas jau iezīmējās LNB 12. kongresā, taču nozīmīgākas jaunā laika posma tendences iezīmējās periodā starp šo un nākamo kongresu, kā arī nākamajā kongresā. 1992. gadā LNB kļuva par Pasaules Nedzirdīgo federācijas biedri. 1993. gada 16. — 17. oktobrī notiekošajā 13. kongresā organizācija ieguva tagadējo nosaukumu "Latvijas Nedzirdīgo savienība". 1994. gadā tika izveidota stuktūrvienība LNS Surdotehniskās palīdzības centrs un LNS ieguva savu logo.
Dažādās darbavietās republikā vēl 1990 .gadu sākumā bija nodarbināti simtiem nedzirdīgu un vājdzirdīgu cilvēku, bet valsts neatkarības periodā nedzirdīgo rūpniecības nozare lēnām iznīka.
Iekšējā struktūra
Augstākā LNS pārvaldes institūcija ir biedru sapulce, kuras pienākumus pilda kongress, kas sanāk reizi četros gados. Visiem LNS biedriem ir tiesības piedalīties pārstāvju vēlēšanās, tie tiek izvirzīti biedrību kopsapulcēs, proporcionāli biedrības biedru skaitam. Kongress ievēl LNS domi, kura savukārt ievēl izpildvaras īstenotāju LNS valdi. Valdes priekšēdētajs ir arī LNS prezidents.