cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gūtmaņa ala
Vēsture
1973. gadā, 175 gadus pēc Fišera, Gūtmaņa alu pārmērīja dabas pieminekļu pētnieks Guntis Eniņš un mērījumus publicēja žurnāla „Zinātne un Tehnika” 6. numura rakstā „Siguldas alas”. Eniņš izmērīja, ka Gūtmaņa ala ir 18,8 m dziļa, 12 m plata un augstākajā griestu vietā 10 m augsta, kas izrādījās vairāk nekā Fišera izmērītais, ko viņš skaidroja ar to, ka ala varētu kļuvusi ievērojami lielāka un ka tajā laikā izmantoti atšķirīgi mērīšanas paņēmieni.
Multikolinearitāte
Multikolinearitātes pazīmes
Gūtmaņa ala
Vēsture
2018. gada 1. janvārī lielā nokrišņu daudzuma dēļ netālu no Gūtmaņa alas, posmā starp Krimuldas serpentīnu un Gūtmaņalu, izveidojās pusotru metru biezs un 150 kvadrātmetru liels augsnes virskārtas un tajā augošo koku noslīdenis, kas nobloķēja pastaigu taku un sabojāja meliorācijas sistēmu.
Nosaukums
Alas vāciskais nosaukums „Gūtmaņa ala” radies pēc tam, kad Jakobs Benjamins Fišers 1778. gadā rakstījis par alu no vietējiem iedzīvotājiem uzzināto: „Alu sauc par Labo vīru...” Bet 1791. gadā: „... zemnieki avota ūdeni izmanto slimību ārstēšanai tāpēc, ka šī vieta esot svēta.” Pēc vietējo nostāstiem senos laikos alā esot dzīvojis kāds labs cilvēks un dziedējis ļaudis ar avota ūdeni. Tā arī alas vārds cēlies no vācu gut Mann, kas latviski nozīmē „labs vīrs”. 1930. gados ierosināts alas nosaukumu latviskot, pārdēvējot to par Labvīra alu, tomēr šis ierosinājums nav guvis lielu atsaucību.
Multikolinearitāte
Multikolinearitātes pazīmes, kurus var redzēt novērtētajā modelī.
Gūtmaņa ala
Nosaukums
Vietējo iedzīvotāju alai dotais nosaukums nav saglabājies, tomēr Guntis Eniņš izteicis minējumus, ka tā varētu būt saukta par Bura alu ( — 'dziednieks, krīvs, burtnieks, burvis'), jo par alu un tajā dzīvojošo dziedētāju vācu pētniekiem visticamāk stāstījuši vietējie līvi, Kaupo alu, jo ala atradusies 600 m attālumā no līvu valdnieka Kaupo pils Rata kaktā vai Māras alu, jo Johans Kristofs Broce 1794. gadā esot rakstījis, ka alā dzīvojot kādu labdabīga dievība un Fišers, alu nosaucot par „Labo vīru”, varētu būt sajaucis alā dzīvojošā labdara dzimumu.
Multikolinearitāte
Pēc būtības šīs pazīmes ir multikolinearitātes sekas. Turklāt attiecināmi:
Gūtmaņa ala
Teikas
Par Gūtmaņa alu nav saglabājusies neviena senlatviešu teika. Visas 3 zināmās teikas radušās jaunākajos laikos un daļa no tām pārnestas no vācbaltiešiem. Tāda ir arī, piemēram, teika par līvu virsaiša Rindauga Gaujas krasta zemē dzīvi aprakto neuzticīgo sievu, kuras asaras esot izskalojušas Gūtmaņa alu.
Literatūrzinātniece Ingrīda Kiršentāle 1987. gada izpētījusi un secinājusi, ka arī mīlas stāsts par Turaidas Rozi ir no vācbaltiešiem pārņemta teika, kuras Jumprava latviskota kā senlatviešu meitene. Tā radusies 19. gadsimtā ar vācbaltu rakstnieka Adalberta Kammerera 1848. gadā Rīgā izdotu poēmu Die Jungfrau von Treyden (lv), no kuras iedvesmojies latviešu skolotājs Juris Dauge, kurš 1857. gadā sarakstīja pats savu stāstu „Turaidas Jumprava”. Dauges darbu izdeva 1858. gadā un tas strauji izplatījās tautā un folklorizējās. Laika gaitā darbs vairākkārt atkārtoti izdots, un par Turaidas Rozi tikuši sarakstīti daudzi dzejoļi, dziesmas un lugas, tostarp Raiņa 1926. gada luga „Mīla stiprāka par nāvi”, ko nākamajā gadā Eduarda Smiļģa režijā izrādīja Dailes teātrī, atnesot teikai vēl lielāku popularitāti.
Multikolinearitāte
Problēma tādam raksturotajam var rasties tādos gadījumos, kad, piemēram, korelācijas starp x1 un x3, x2 un x3 prediktoriem ir vājas , bet starp x1, x2 un x3 pastāv lineāra funkcija tāda, ka x3=a1x1+a2x2 , tāda gadījuma multikolinearitāti mēs nepamanīsim.
Friulu valoda
Friulu valoda () ir romāņu saimes valoda, kurā runā pārsvarā Itālijas ziemeļaustumos. Valodu lieto apmēram 600 000 cilvēku, no kuriem lielākā daļa ir bilingvāli itāļu valodā. Friulu valoda pieder pie retoromāņu valodām un tādēļ reizēm tiek saukta par austrumu ladīnu valodu, ar kuru tai ir kopējas saknes. Rakstu pieminekļi friulu valodā pastāv no 11. gadsimta, bet literatūra un dzeja kopš 1300. gadiem. No 20. gadsimta vērojama pastiprināta interese par valodu un notiek valodas atdzimšana.
Friulu valoda mūsdienās
Friulu valoda ir oficiāli atzīta minoritātes valoda Itālijā, kas noteikts ar likumu 482/1990. Daudzās sākumskolās ir ieviesta apmācība friulu valodā. Valodu lieto plašsaziņas līdzekļos, populārajā mākslā un kino. Ap 40% ceļa rādītāju Udīnes provincē ir friulu un itāļu valodā.
Vietvārdi
Katrai apdzīvotai vietai friulu apdzīvotos reģionos pastāv divi nosaukumi — itāļu un friulu. Oficiālais gan ir tikai itāliskais nosaukums, ko arī lieto lietvedībā.
Epikūrs
Epikūrs (grc, Epikouros; dzimis 341. gadā p.m.ē., miris 270. gadā p.m.ē.) bija sengrieķu filozofs.
Lielākā daļa no viņa 300 sarakstītajiem darbiem nav saglabājusies līdz mūsdienām. Tāpat liela daļa faktu par Epikūra filozofiju ir zināma no viņa sekotājiem. Uzskatīja, ka dievi neiejaucas pasaules notikumos un ka matērija, kam piemīt iekšējs kustības avots, ir mūžīga. Epikūrs skaidrojis, ka vissaprātīgākais cilvēka stāvoklis esot miera stāvoklis, ataraksija.
Nīštates miera līgums
Līgumu parakstīja 1721. gada 10. septembrī (pēc vecā stila 30. augustā) Nīštates (Ūsikaupunki) ostas pilsētiņā uz ziemeļiem no Turku. Ar pārējiem pretiniekiem Zviedrija jau bija parakstījusi miera līgumus agrāk — 1719. gada 9. novembrī Stokholmā ar Hannoveres kūrfirstu, 1720. gada 21. janvārī Stokholmā ar Prūsijas karali un 1720. gada 14. jūlijā Frederiksborgā ar Dānijas karali. Lielbritānijas puse kā Zviedrijas sabiedrotā pievienojās Nīštates līgumam ar iebildumiem no Krievijas puses (21.§).
Miera sarunu laikā Krievijas pārstāvji, cita starpā, 1710. gada Livonijas un Igaunijas kapitulāciju traktēja kā "labprātīgu padošanos" Krievijai, kuras dēļ Polijas-Lietuvas kopvalsts esot zaudējusi savas tiesības uz Vidzemi un Igauniju. Polija-Lietuva Nīštates miera sarunās atteicās piedalīties, tomēr Krievija un Zviedrija līguma 15.§ līguma nosacījumus attiecināja arī uz to. Līdz pat 1795. gadam Polijas karaļi, kaut arī politiski bija atkarīgi no Krievijas imperatoriem, turpināja savā titulā dēvēties par Livonijas hercogiem (magnus dux Livoniæ).
Mūsdienu Krievijas propaganda izmanto saukli - «Mēs Baltiju esam nopirkuši!», kas neatbilst ne līguma teritoriālajai darbībai, ne arī līguma tekstam, kura 4. paragrāfā skaidri pateikts, ka Livonija, Igaunija, Ingrija un Karēlija ir iekarotas.
Lai gan līguma tekstā ir minēta Krievijas apņemšanās maksāt Zviedrijai 2 miljonus reihstāleru, tajā nekur nav minēts, ka nauda tiek maksāta par Livoniju vai Igauniju. Tāpat nav pierādījumu par maksājumu veikšanu. Zviedrijas parlaments līgumu uzskatīja par pazemojošu un negribēja to ratificēt. Tas notika tikai 1723. gadā, tomēr Zviedrija pēc tam vēl 6 reizes karoja ar Krieviju, kas automātiski izslēdz iepriekšējo līgumu darbību.
Līguma saturs
Līgums sastāv no preambulas un 24 paragrāfiem, kuru saturs īsumā ir šāds:
Šumskas rajons
Šumskas rajons ir Ukrainas Ternopiļas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Ternopiļas apgabala Laņivcu, Zbaražas un Kremenecas rajoniem, Rivnes apgabala Dubno, Zdolbuņivas un Ostrohas rajoniem, kā arī Hmeļnickas apgabala Bilohirjas rajonu.
Wait a Minute
Wait a Minute ir amerikāņu grupas Pussycat Dolls sestais un pēdējais singls no viņu debijas albuma PCD. Iesākumā dziesmu bija ieplānots izdot vienā laikā ar I Don’t Need a Man, tomēr pateicoties singla Buttons veiksmīgajai apritei radio, tas tika atlikts. Vēlāk tika nolemts izdot singlu tikai Ziemeļamerikā, tomēr pēc singla I Don’t Need a Man panākumiem, tika nolemts to izdot arī starptautiski.
Nacionālisms
Nacionālisms ir etniski konservatīva politiska ideoloģija, kas pirmajā vietā stāda nācijas identitātes jēdzienu. Nacionālisms ietver nācijas identitātes un vērtību aizsardzību, tas bieži tiek kļūdaini jaukts ar šovinismu, kurā sava nācija tiek uzskatīta kā objektīvi pārāka par citām.
Nacionālisms ir ideoloģija, kas uzskata nāciju par cilvēka sabiedriskās dzīves pamatu — radies 18. gadsimtā, jau 19. gadsimtā tas sāka dominēt valstu iekšējā politikā.. Nacionālisma jūtas sakņojas kā vēsturiskos, tā ģeogrāfiskos, kā valodiskos, tā kultūras apstākļos. Nacionālismam raksturīga noteiktas grupas locekļa piederības izjūta, apziņa, ka cilvēks pieder kādai noteiktai tradīcijai, kas ir atšķirīga no citu grupu tradīcijām.
Nacionālisma jēdziens
Nacionālisms sakņojas Franču revolūcijā, un tas gadsimta laikā ieguvis vairākas nokrāsas. Būtiskākie strāvojumi ir kultūras un politiskais nacionālisms.
Kultūras nacionālisms visplašāk izplatījās tieši Centrālajā un Austrumeiropā, kur būtībā izkliedētiem cilvēkiem, nācijas apziņu veido kopēja senatne, reliģija un/vai valoda.
Politiskais nacionālisms, kas pieprasa savu valsti, un pat izvirza savu nāciju kā vadošo pasaulē, veidojās nedaudz vēlāk.
Nacionālisms un romantisms
Līdzīgus uzskatus 19. gadsimta sākumā pauž arī Frīdrihs fon Šēgels un Frīdrihs fon Saviņī — vēsture pierāda to, ka kultūrai jāattīstās dabiski, ka noteiktus likumu ir veidojusi vēsturiskā attīstība un tie nav atvasināmi no vispārējiem principiem.
Franču revolūcijas ietekme
Franču revolūcija nacionālisma izcelšanos ietekmēja divējādi. Pirmkārt, pirms tās apzināts un noformulēts nacionālisms un "nācijas" jēdziens nepastāvēja, tā bija kā paraugs tam, ko viena nācija var panākt, Franču nacionālā pašapziņa veidoja pilsoniskumu, tā spēja noturēties pret pārējo Eiropu. Šādi mērķi tuvi ir politiskiem nacionālistiem. Turklāt 1791. gada konstitūcijas trešais pants pasludināja, ka visas suverenitātes princips pieder nācijai, tātad, katrai tautai ir tiesības uz pašnoteikšanos. Otrkārt, Franču revolūcija pārvērtās par Francijas plāniem pārņemt visu Eiropu, Napoleona iekarojumos tika pakļautas daudzas tautas, turklāt pat tām, kuras iepriekš vienmēr bijušas brīvas no virsvarām, kā vāci, kas savukārt pavisam noteikti neapmierināja daudzus, radās vēlme atbrīvoties. Kā pamatu vēlmei atbrīvoties nacionālisti uzskata jau iepriekš minēto vēsturi, tautas paražas un tradīcijas.
Nacionālo valstu veidošanās
Līdz ar nacionālisma kā idejas parādīšanos, parādījās ideja par valstu nacionālo raksturu (pirms tam valstis veidojās vai nu ap dinastiju, vai pēc reliģiskās piederības principa. Tēma kļuva aktuāla līdz ar grieķu brīvības cīņām 1822. gadā, - līdz tie 1830. gadā izcīnīja iespēju dibināt savu valsti. 1830. gadā lielvalstis pieļāva Beļģijas proklamēšanu, Burbonu dinastijas nomaiņu pret Orleānu dinastiju Francijā, neiejaucās poļu dumpī utt.; 1858. gadā Valahija un Moldāvija apvienojās, izveidojot Rumānijas Karalisti. 1861. gadā izveidojās Itālija. 1867. gadā Luksemburgas lielhercogistei piešķīra neitralitāti. Pieļāva Serbijas izveidošanos. Parādījās ideja par leģitimitātes neatbilstību laikam (liberālisma un masu nacionālisma ideju ietekmē). Krimas karš izjauca Vīnes savienību, kas vēl bremzēja nacionālo ideju uzvaru). 1871. gadā proklamēja Vācijas Impēriju.
Akrokantozaurs
Neseni atklājumi izskaidroja daudzas šī dzīvnieka anatomiskās īpatnības, īpaši saistībā ar tā smadzenēm un ķermeņa priekšējiem locekļiem. Tādēļ zinātnieki aktīvi iesaistījās strīdos, kādā dzimtā ietilpst akrokantozauri. Daži uzskata, ka viņi pieder dzimtai Allosauridae, bet citi - Carcharodontosauridae. Akrokantozauri bija lielākie terapodi sava laika ekosistēmā un atradās barības ķēdes virsotnē. Viņi uzbruka pat lielajiem zauropodiem un ornitopodiem.
Noliegums
Noliegums (arī abnegācija) ir Freida aprakstīts aizsardzības mehānisms, kas izpaužas kā acīmredzama, nepatīkama fakta noliegums, lai gan pastāv pamatoti pierādījumi fakta eksistencei. Subjekts var izmantot: Nolieguma pētīšana ir svarīga loma atkarību ārstēšana. Atšķirībā no citiem aizsardzības mehānismiem, kuru eksitences pierādīšanai izmanto psihoanalīzi, noliegumu var identificēt ikviens - pat nespeciālists.
Fakta noliegums
Šajā nolieguma formā subjekts noliedz faktu ar meliem. Tā izpaužas gan kā klaja melošana, gan daļēja faktu noklusēšana, gan piekrišanu nepatiesībai. Faktu noliedzēji izmanto melus, lai izvairītos no faktiem, kas tiem ir sāpīgi.
Pune
Pune (mr, Puṇe,, en), līdz 1978. gadam Pūna (en), ir pilsēta Indijas rietumos, otra lielākā pilsēta Mahārāštras štatā aiz Mumbajas. 2011. gadā Punē dzīvoja aptuveni 3,12 miljoni iedzīvotāju, bet tās aglomerācijā iedzīvotāju skaits sasniedz 5 miljonus. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir astotā lielākā metropole Indijā. Pilsēta atrodas Dekānas plakankalnes ziemeļrietumos, pie Mulas un Mutas upju satekas vietas. Aptuveni 190 km uz ziemeļrietumiem atrodas Mumbaja, no kuras to atdala Rietumgatu kalni. Abas pilsētas savieno Borgatas pāreja pāri kalniem.
Pune tiek uzskatīta par marathu kultūras galvaspilsētu. 17. gadsimtā Pune kļuva par marathu galvaspilsētu. Īslaicīgi to okupēja Mogulu impērija, bet no 1714. gada tā atkal bija marathu galvaspilsēta līdz to 1817. gadā iekaroja Apvienotā Karaliste, un tā kļuva par daļu no Britu Indijas. Britu pakļautībā Pune tika izmantota kā sezonāla Bombejas (mūsdienās Mumbajas) valdības uzturēšanās vieta. Pune bija nozīmīgs Britu Indijas militārais centrs.
Mūsdienās Pune ir nozīmīgs izglītības centrs. Ir Savitribai Phules Punes Universitāte (dibināta 1949. gadā), Nacionālā ķīmijas laboratorija, observatorija, virusoloģijas pētniecības centrs un citas pētniecības iestādes. Pune tiek saukta par “Austrumu Oksfordu”, bet Indijas bijušais premjerministrs Džavāharlāls Nehru Puni nosauca par “Indijas Kembridžu un Oksfordu”. Punē ir attīstīta arī rūpniecība, daudz mašīnbūves un metālapstrādes, kā arī tekstilrūpniecības uzņēmumu.
Latvijā sastopamo koksngraužu sugu saraksts
Latvijā sastopamas 115 koksngraužu dzimtas vaboļu sugas.
European Hit Radio Top 100 (2003)
Šis ir European Hit Radio 2003. gada noslēguma Top 100.
Top 100 sastādīšanas princips
European Hit Radio Top 100 tiek sastādīts pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas, ik nedēļu, tiek apkopoti Top 40. Topa veidošanas procesā piedalās visas dziesmas, kas kaut reizi ir pabijušas Top 40 sarakstā. No visām vidēji 250 līdz 280 gada laikā Top 40 iekļuvušajām dziesmām, tiek noteiktas populārākās 100.
Katrai dziesmai, kas kaut reizi ir iekļuvusi Top 40, tiek piešķirts punktu skaits, atkarībā no dziesmas atrašanās vietas topā. Piemēram, ja dziesma iknedēļas Top 40 ieņem 1. vietu, tad dziesmai tiek pieskaitīts 1 punkts, ja dziesma ieņem 12. vietu, tad 12 punkti, ja 37. vietu, tad 37 punkti un tā tālāk. Nedēļās, kurās dziesma nav iekļuvusi Top 40 populārāko dziesmu sarakstā, dziesmai tiek pieskaitīts 41 punkts. Veidojot Top 100, visi punkti tiek skaitīti kopā un augstāko vietu iegūst dziesma ar vismazāko punktu skaitu. Ja vairākām dziesmām ir vienāds punktu skaits, tad augstākā vietā nonāk tā dziesma, kurai ir bijusi augstākā vieta Top 40, tad nākamā augstākā vieta un tā tālāk.
Riversaida
Riversaida ir pilsēta Kalifornijā, ASV, Riversaidas apgabala administratīvais centrs. Pilsēta nosaukumu ieguvusi no atrašanās Santa Anas upes krastos. Tā ir 4. lielākā Kalifornijas iekšzemes pilsēta aiz Frezno, Sakramento un Beikersfīldas un atrodas aptuveni 100 kilometrus uz austrumiem no Losandželosas. Riversaida ir 61. lielākā pilsēta ASV pēc iedzīvotāju skaita un 12. lielākā Kalifornijā. Pēc 2020. gada tautas skaitīšanas datiem tajā dzīvo 314 998 iedzīvotāji. Pilsēta aizņem 210 km2 lielu teritoriju.
Latvijas futbola izlase 1995. gadā
'''Latvijas futbola izlase 1995. gadā''' aizvadīja 10 spēles, no kurām piecās uzvarēja, bet piecās zaudēja. Savu 1995. gada sezonu Latvijas izlase uzsāka martā, Budapeštā piekāpjoties ungāriem draudzības spēlē ar rezultātu 1—3. Maijā Rīgā notikušajā Baltijas kausa izcīņas turnīrā Latvijas izlase pēc gada pārtraukuma atkal kļuva par kausa ieguvējiem, ar rezultātu 2—0 pārspējot gan Igauniju, gan Lietuvu.
Spēles
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs — Dzintars Sproģis, Igors Troickis, Jurijs Ševļakovs, Valentīns Lobaņovs, Vadims Mikuckis, Mihails Zemļinskis, Andrejs Štolcers, Oļegs Blagonadeždins, Vitālijs Teplovs (Sergejs Tarasovs 86'), Rolands Bulders (Aleksandrs Jeļisejevs 75').
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns — Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Dzintars Sproģis, Igors N. Stepanovs, Oļegs Blagonadeždins (Rihards Butkus 31'; Boriss Monjaks 72'), Vitālijs Teplovs, Vladimirs Babičevs, Aleksandrs Jeļisejevs.
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns — Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs (Imants Bleidelis 73'), Mihails Zemļinskis (Artūrs Zakreševskis 69'), Jurijs Ševļakovs, Boriss Monjaks, Valērijs Ivanovs, Armands Zeiberliņš, Vīts Rimkus, Vladimirs Babičevs (Rihards Butkus 65'), Aleksandrs Jeļisejevs (Aivars Pozņaks 55').
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns — Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Boriss Monjaks, Valērijs Ivanovs, Armands Zeiberliņš (Artūrs Zakreševskis 87'), Vīts Rimkus, Vladimirs Babičevs (Aleksandrs Jeļisejevs 73'), Imants Bleidelis.
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns — Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Boriss Monjaks, Valērijs Ivanovs, Armands Zeiberliņš, Vīts Rimkus, Vitālijs Teplovs (Dzintars Sproģis 61'), Imants Bleidelis (Vladimirs Babičevs 38').
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns — Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Dzintars Sproģis, Artūrs Zakreševskis, Boriss Monjaks, Valērijs Ivanovs, Armands Zeiberliņš, Vīts Rimkus (Aleksandrs Jeļisejevs 70'), Vladimirs Babičevs (Vitālijs Teplovs 82'), Imants Bleidelis.
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns — Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Imants Bleidelis, Valērijs Ivanovs, Armands Zeiberliņš, Vīts Rimkus, Vladimirs Babičevs (Aleksandrs Jeļisejevs 75'), Artūrs Zakreševskis (Boriss Monjaks 83').
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs — Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Boriss Monjaks, Valērijs Ivanovs, Imants Bleidelis (Rolands Bulders 31'), Armands Zeiberliņš, Vladimirs Babičevs (Juris Karašausks 74'), Vīts Rimkus.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs — Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Igors N. Stepanovs, Valērijs Ivanovs, Armands Zeiberliņš, Vīts Rimkus, Vladimirs Babičevs (Aleksandrs Jeļisejevs 73'), Artūrs Zakreševskis.
Stjuartu dinastija
Stjuarti (sākotnēji Steward, Stewart, kopš XVI gs. franciskotā versijā Stuart) bija Skotijas aristokrātu dzimta, kas valdīja Skotijas karalistē (1371.-1649. un 1660.-1707.), Anglijas karalistē (1603.-1649. un 1660.-1707.), Lielbritānijas karalistē (1707.-1714.).
Pirmais zināmais šīs dzimtas pārstāvis bija XI gs. Dolas (Dol de Bretagne) un Komburgas (Combourg) firsta senešals Flālds I (Flaald the Seneschal). Viņa mazdēls Flālds II bija Henrija I vasalis un cīņu biedrs. Flālda brālis Viljams (baron Sir William d'Aubigny) tika iecelts par Arundelas grāfu (Earl of Arundel) un kļuva par Fitzalanu (Fitz-Alan) dzimtas aizsācēju. Flālda II mazdēls Volters (Walter the Steward, miris 1177.) Skotijas karalisti pārņēmušajā juku laikā atbalstīja valdnieci Matildi, un tika iecelts par Skotijas senešalu, t.i. pārvaldnieku - Augsto lordu stjuartu (Lord High Steward). Tā kā arī viņa pēcnācēji kļuva par lordiem stjuartiem, šis amata nosaukums pamazām kļuva par konkrētās dzimtas apzīmējumu. Sestais lords stjuarts Volters (Walter Stewart) aprecēja Skotijas karaļa Roberta I Brūsa meitu Margaritu (Marjorie Bruce or Margaret de Bruce), savukārt viņu dēls Roberts pēc sava tēvoča Dāvida II Brusa (David II of Scotland) nāves mantoja Skotijas karalistes troni.
Stjuarti Lielbritānijas tronī
Tā kā Anna mira, neatstājot pēcnācējus, Stjuartu dzimtas tiešā līnija bija izmirusi. Lielbritānijas tronī kāpa Hannoveres kūrfirsts Georgs (Georg Ludwig von Hannover), dibinot Hannoveres dinastiju.
Himalaju melnais lācis
Himalaju melnais lācis (Ursus thibetanus laniger) ir Āzijas melnā lāča (Ursus thibetanus) pasuga. Himalaju melnais lācis ir reta pasuga un to var sastopt Himalaju kalnu mežos no Butānas līdz Pakistānai. Vasaras laikā to var sastapt Nepālā, Ķīnā, Krievijā un Tibetā 3000 līdz 3700 metrus virs jūras līmeņa. Ziemā tas dodas lejā no kalniem līdz 1500 metriem virs jūras līmeņa un apmetas tropu mežos, lai gan mēdz doties ziemas miegā.
Izskats un ieradumi
Himalaju melnajam lācim ir melns, biezs kažoks ar gaiši dzeltenu "V" veida formas zīmi uz krūtīm, purns gaiši brūns. Tā ķermeņa garums ir 140—165 cm, svars 90—120 kg, lai gan rudenī var sasniegt 200 kg. Lai arī Himalaju melnie lāči pamatā ir dienas dzīvnieki, tomēr pēdējā laikā, lai izvairītos no cilvēkiem, tie ir kļuvuši par nakts dzīvniekiem. Pa dienu tie slēpjas alās vai koku dobumos.
Bāreņieraksts
Bāreņieraksts ir ieraksts ar atsauci uz citu ierakstu, kurš nemaz nepastāv — piemēram, pasūtījuma ieraksts, kas veido atsauci uz neeksistējošu klienta ierakstu.
Hārlema
Hārlema (nl) ir pilsēta Nīderlandē, Ziemeļholandes provinces administratīvais centrs. 2010. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 150 tūkstoši cilvēku. Pilsēta atrodas Spārnes upes krastā, 20 km uz rietumiem no valsts galvaspilsētas Amsterdamas. Hārlemā ir bāzēts arī valstī vecākais futbola klubs — Koninklijke HFC. Katra gada aprīlī pilsētā notiek Bloemencorso festivāls.
Džastins Vilsons
Džastins Vilsons (en;  — ) bija autosacīkšu pilots no Apvienotās Karalistes, pazīstams ar savu dalību Formula 1 pasaules čempionātā un IndyCar Series.
Vilsons guva galvas traumu sadursmē ar cita sacīkšu auto atlūzām. Viņš nākamajā dienā nomira slimnīcā.
Karjera
Vilsons 1987. gadā sāka piedalīties kartingu sacīkstēs. 1990. gadu sākumā Vilsons aizvadīja vairākus gadus Formula Vauxhall čempionātā. 1998. gadā viņš piedalījās pirmajā Formula Palmer Audi čempionāta sezonā un izcīnīja uzvaru kopvērtējumā. No 1999. līdz 2001. gadam piedalījās starptautiskajā Formula 3000 čempionātā, 2001. gadā izcīnot čempiona titulu. 2002. gadā Vilsons piedalījās World Series by Nissan čempionātā, izcīnot vairākas uzvaras. Viņš piedalījās izmēģinājuma braucienos Minardi komandas sastāvā, taču togad nepiedalījās Formula 1 sacīkstēs sava garā auguma dēļ.
Astoņstarainie koraļļi
Astoņstarainie koraļļi (Octocorallia) ir koraļļpolipu klaes (Anthozoa) apakšklase, kas apvieno apmēram 3000 ūdenī dzīvojošas koloniālas koraļļu sugas. Tiem ir astoņi taustekļi un astoņas starpsienas iekšējā dobumā. Skelets sastāv no atsevišķiem dažādas formas elementiem — spīkulām. Tās atrodas mezoglejā. Dažkārt spīkulas saplūst kopā un veido dažādas formas vienlaidu skeletu. Astoņstarainie koraļļi dzīvo galvenokārt tropu un siltajās jūrās dažādos dziļumos. Daži no tiem ir ļoti iespaidīgi kā pēc formas, piemēram,, tā arī pēc krāsas, piemēram,.
Džastins Vilsons
Karjera
2003. gadā Minardi pielāgoja sacīkšu auto 193 cm garajam Vilsonam, ļaujot pilotam debitēt Formula 1 pasaules čempionātā. Pēc sezonas vienpadsmitās sacīkstes Vilsons pievienojās Jaguar Racing komandai, kurā aizvietoja no komandas atlaisto Antoniu Piconiju. Sacīkšu sezonas beigās Jaguar nepagarināja līgumu ar Vilsonu, un komandai pievienojās Red Bull atbalstītais Kristians Klīns.
2004. gadā Vilsons uzsāka dalību Champ Car World Series, pārstāvot Conquest Racing komandu. Tajā pašā gadā viņš piedalījās Lemānas 24 stundu sacīkstēs LMP1 klasē Racing for Holland komandas sastāvā kopā ar Tomu Koronelu un Ralfu Fērmanu. 2005. gadā Vilsons pievienojās RuSPORT komandai Champ Car čempionātā un Toronto posmā izcīnīja savu pirmo uzvaru. Vilsons pabeidza sezonu 3. vietā kopvērtējumā. 2006. un 2007. gadā Vilsons kļuva par vicečempionu.
Astoņstarainie koraļļi
Sistemātikas izmaiņas
Balstoties uz pēdējo gadu ģenētiskajiem pētījumiem, astoņstarainie koraļļi mūsdienu sistemātikā tiek iedalīti 3 kārtās, kurām visām ir viens priekštecis. Vēl nesenā pagātnē vienas mīksto koraļļu kārtas vietā bija četras sekojošās kārtas: Alcyonacea, Gorgonacea, Stolonifera un Telestacea.
Džastins Vilsons
Karjera
2008. gadā Vilsons pievienojās Newman/Haas/Lanigan Racing komandai. Pirms sezonas sākuma Champ Car apvienojās ar IndyCar Series čempionātu, tādēļ viņš piedalījās IndyCar Series. Kaut arī viņš izcīnīja uzvaru Detroitas posmā, Vilsonam, līdzīgi kā citiem bijušajiem Champ Car pilotiem, grūtības sagādāja lielais ovāla trašu īpatsvars. Vilsons ierindojās 2. vietā čempionāta debitantu ieskaitē, bet tikai 11. vietā kopvērtējumā. 2009. gadā viņš pārstāvēja Dale Coyne Racing komandu, Votkinsglenā izcīnot pirmo uzvaru komandas 23 gadus ilgajā vēsturē. No 2010. līdz 2011. gadam Vilsons bija Dreyer & Reinbold Racing komandas sastāvā.
Astoņstarainie koraļļi
Morfoloģija
Astoņstarainajiem koraļļiem ir ļoti daudzveidīgas formas. Lai arī lielākā daļa šīs apakšklases koraļlļu sugu ir mīkstas, daudzām organisms stiprināts ar kaļķa vai ragveida materiālu. Starp tiem ir kokveida formas ar cietu ass skeletu, piemēram, sarkanais jeb dižais korallis, kā arī masīvas formas ar cauruļveida skeletu, piemēram,, kā arī pusmīkstas formas ar atsevišķu spīkulu skeletu, piemēram,. Visi astoņstarainie koraļļi ir koloniāli koraļļi. Katrs organisms sastāv no daudziem sīkiem polipiem, kas savstarpēji savienoti ar mīkstajiem mezogleja audiem, kurus savukārt nosedz vienota epiderma ar neskaitāmiem caurumiņiem jeb kanāliņu izejām. Kanāli savienoti ar polipu gastrovaskulāro dobumu, ļaujot ūdenim un barības vielām brīvi plūst cauri visai kolonijai.
Džastins Vilsons
Karjera
2012. gadā Vilsons atgriezās Dale Coyne Racing un Firestone 550 sacīkstē izcīnīja savu pirmo uzvaru ovāla trasē. Vilsons pārstāvēja Dale Coyne Racing līdz 2014. gadam. 2015. gadā viņš piedalījās dažās no sezonas sacīkstēm Andretti Autosport sastāvā. ABC Supply 500 sacīkstes laikā Vilsons guva galvas traumu sadursmē ar atlūzu no Seidža Kerema avarējušās mašīnas. Viņš tika nogādāts slimnīcā kritiskā stāvoklī. Džastins Vilsons nomira slimnīcā no gūtās galvas traumas.
Astoņstarainie koraļļi
Saimnieciskā nozīme
Daži astoņstarainie koraļļi ir rūpniecības objekti; no dižā koraļļa skeleta izgatavo dažādas rotas lietas — saktas, krelles u.c. Galvenais dižā koraļļa rūpniecības rajons ir Vidusjūra pie Itālijas, Dienvidfrancijas krastiem un citur.
Sistemātika
Astoņstaraino koraļļu apakšklase (Octocorallia)
Viduslaiki
Rietumeiropā to ievadīja vēlīnais antīkais laikmets — Rietumromas impērijas sabrukums un barbaru karalistu izveidošanās 5. gadsimtā, bet noslēdza renesanse 15. gadsimtā. Ziemeļeiropā un Austrumeiropā viduslaiku perioda sākums saistāms ar vikingu laikiem un kristietības ieviešanu.
Viduslaiki aptver samērā ilgstošu Eiropas vēstures posmu — vairāk nekā tūkstoš gadu. Šajā laika posmā Eiropa sasniegusi dažādas, kvalitatīvi atšķirīgas ekonomiskās, sociālās un kultūras attīstības pakāpes. Tādēļ viduslaikus pieņemts dalīt vairākos, parasti trijos periodos — agrīnie viduslaiki (500—1000), vidējie jeb klasiskie viduslaiki (1000—1250), vēlīnie viduslaiki (1250—1500). Konkrētās šo periodu laika robežas ir nosacītas, un dažādos darbos tās var būt arī atšķirīgas.
Latvijas vēsturē pāreja no senajiem laikiem uz viduslaikiem sākās ar vikingu apmetņu veidošanos Kursā un gar Daugavas ūdensceļu 9. gadsimtā un noslēdzās ar Livonijas krusta kariem 13. gadsimtā. Par viduslaiku perioda beigām Latvijā pieņemts uzskatīt Livonijas Konfederācijas sabrukumu 16. gadsimtā.
Agrīnie viduslaiki (500—1000)
Par viduslaiku sākumu var uzskatīt laiku, kad pēc Rietumromas impērijas sabrukuma, varu Itālijā pārņēma tur iebrukušie ostgoti. 476. gadā Rietumromas impērijas armijas ģermāņu algotņu vienības vadonis Odoakrs gāza no troņa imperatoru Romulu Augustulu un pasludināja sevi par Itālijas valdnieku. Nepilnus septiņpadsmit gadus vēlāk viņa karalisti iekaroja Teodoriks Lielais. Būdams savam laikam ļoti izglītots, Teodoriks savā karalistē centās apvienot gotu iekarotāju enerģiju un romiešu senās zināšanas likumdošanā un valsts pārvaldē.
Teodoriks mira 526. gadā un Itālijā atkal sākās jukas. Austrumromas impērija, kuru Justiniāns I valdīja no Konstantinopoles, sūtīja savas armijas lai no barbaru iekarotājiem atgūtu senās Romas impērijas rietumu daļu. Cīņas starp Konstantinopoles armiju vadoņiem Belisāru un Narsu no vienas puses, un Itālijas gotu karaļiem turpinājās gandrīz 60 gadus. 536. gadā Belisārs ieņēma Romu, un uz īsu laiku Konstantinopolei izdevās pārņemt savā kontrolē lielāko Itālijas daļu. Taču 6. gadsimta beigās Itālijā iebruka langobardu (arī lombardi) iekarotāji un 599. gadā Itālija tika sadalīta — ziemeļus kontrolēja lombardi, bet centrs un dienvidi palika Austrumromas impērijas sastāvdaļa.
Saimniecība
Agrīnā feodālisma periodā atlantiskā Eiropas daļa, salīdzinājumā ne tikai ar agrākajām antīkajām civilizācijām, bet arī ar tā laika Bizantiju vai arābu kalifātiem, bija saimnieciski vāja, atpalikusi, izolējusies province. Līdzīgi citām lauksaimniecības civilizācijām vēsturē arī Eiropā viduslaiku sabiedrība bija pārstāvēta ar milzīgu zemniecības masu, kas ražoja pārtiku un veica citus darbus un salīdzinoši plānu augstdzimušo slāni, kura rokās bija gandrīz visi īpašumi, tai skaitā galvenais — zeme. Viduslaikos, tāpat kā citos vēsturiskos periodos, ekonomikas attīstība bija iespējama divos virzienos — ekstensīvā un intensīvā. Abi virzieni tika kombinēti. Taču sākotnēji Eiropas iedzīvotāju dzīves līmeņa uzlabošanās notika samērā lēni, pateicoties, galvenokārt, ekstensīvas attīstības faktoriem, iesaistot saimnieciskajā apritē arvien jaunas zemes.
Pirmie zināmie bronzas laikmeta cirvji tika atrasti Balkānu pussalā un tie attiecināmi vēl uz 4. gadu tūkstoti p.m.ē. Taču bronzas darba rīki nebija piemērojami Rietumeiropas (dižskābaržu un ozolu) mežu līšanai. Lai gan dzelzs darbarīkus — cirvjus, cirtņus, kapļus u.c., arī pazina jau sen, tie joprojām bija visai maz izplatīti, jo bija samērā dārgi. Pat samērā lielās muižās Eiropas vidienē 9. gadsimtā parasti nebija vairāk par 2—3 dzelzs cirvjiem, un apmēram tikpat daudz lāpstām un sirpjiem. Papildus zemajam lauksaimniecības tehniskajam līmenim, arī klimats līdz pat 700. g. bija kļuvis vēsāks. Šo faktoru savstarpējās iedarbības rezultātā neliela bija arī darba produktivitāte un lauku ražība. Tā, pēc skopām ziņām par agrīnā feodālisma saimniecību graudaugu raža reti kad sasniedza 2:1 attiecībā pret sēklām. Ja arī mēdza gadīties ražas pārpalikums virs nepieciešamā izdzīvošanas minimuma, tā lielākā daļa parasti tika atdota zemes īpašniekiem. Ģermāņu tautu ienācēji pārņēma no romiešu villas līdz ar tajās strādājošiem vergiem. Tomēr vergu nozīme viduslaiku Eiropā bija daudz mazāka nekā agrākajās Vidusjūras reģiona civilizācijās. Klimatisko apstākļu dēļ vairākus mēnešus gadā, ziemas periodā, vergus varēja nodarbināt maz, bet arī šajā laikā tos vajadzēja uzturēt. Tādēļ ekonomiski izdevīgāk bija vismaz daļai vergu piešķirt lietošanā nedaudz zemes, apmaiņā pret darbu muižā, lai tie paši uzturētu sevi un savas ģimenes. Arī kristīgā baznīca, lai gan kategoriski neprotestēja pret verdzību, veicināja pakāpenisku tās aizstāšanu ar civilizētākām darbaspēka izmantošanas formām. Tādējādi apkārtējās vides faktori lielā mērā noteica feodālās Eiropas politekonomiskās struktūras modeli.
Eiropas viduslaiku sabiedrības pirmsākumi
Pēc tam kad pārstāja eksistēt Rietumroma, Eiropā sāka veidoties pilnīgi jauna sabiedrība, kas nebija vairs etniskie ķelti, tie nebija arī urbanizētie un kosmopolītiskie romieši. Tie vairs nebija arī pusmežonīgie ģermāņi, kas vezumos, jāšus uz zirgiem vai kājām ar nedaudzām apģērba un mājsaimniecības piederumu paunām, ieradās no Pārreinas mežainajiem un purvainajiem apvidiem Gallijā vai Spānijā. Šeit viņi atrada pilsētas ar pirtīm, tualetēm un teātriem, bruģētām ielām un ceļiem, kas savienoja pilsētas un apvidus. Šeit bija arī organizēta pilsētu un provinču administrācija, kas uzturēja kārtību, ievāca nodokļus, iztiesāja strīdus. Lauku apvidos dominēja villu saimniecība, kas piederēja romanizētai lauku aristokrātijai un, kur zemes apstrādei tika izmantots plašs darbarīku klāsts. Arī ģermāņi jau sen bija kļuvuši par zemkopju ciltīm ar vairāk vai mazāk pastāvīgu dzīves vietu. Tādēļ ierodoties bijušās Romas impērijas teritorijās viņi ne vienmēr grāva un laupīja, bet pat ja apmetās padzīto saimnieku vietās, centās saglabāt un izmantot šeit atrasto mantu, mainoties un piemērojoties jaunatklātajai videi pakāpeniski arī paši. Tiesa, P. J. Anstrats min, ka par ģermāņu sākotnējo tumsonību romiešu civiliedzīvotāju vidū stāstītas anekdotes. Kāds ģermāņu karavīrs, redzēdams uz romiešu villas grīdas mozaīku, kurā tēlots dīķis ar peldošu pīli, sviedis tai ar kara cirvi …
Joma, kur izteiksmīgi parādās, kā iekarotāji pārņēma iekaroto pieredzi un praksi, ir likumdošana. Visas ģermāņu valstis, pat tās, kas pastāvēja neilgu laiku, kā, piemēram, burgundu karaļvalsts, pārņēma romiešu likumu sistēmu, vai vismaz pielietoja tās kodificēšanas sistēmu. Tam bija milzīga nozīme ģermāņu veco cilšu tradīciju izmaiņā. Piemēram, viena no mežonīgākajām, bet noturīgākajām tradīcijām bija asinsatriebība. Par katru tīši vai netīši nodarītu pārestību varēja sekot un parasti arī sekoja nežēlīga izrēķināšanās ar pārestības nodarītāju, kas izsauca atbildes reakciju no pēdējā radinieku puses. Savstarpēju slaktiņu sērijām turpinoties, tās dalībnieki bieži vien vairs neatcerējās, vai arī vairs nevarēja noskaidrot, kādēļ tie viens otru apkauj, jo sākotnējie ķildnieki jau sen bija viens otru noslepkavojuši.
Ieviešot romiešu likumus ģermāņu valdnieki centās šo pašiznīcināšanās praksi ierobežot vai aizstāt ar civilizētākiem sodiem. Piemēram, daudzās ģermāņu zemēs tika ieviesta norma, ka atbildība par nodarījumu jānes konkrētai personai, kas šo nodarījumu tieši veikusi un nevis visai viņa ģimenei vai dzimtai. Tomēr barbariskā asinsatriebība Rietumeiropas tautu sadzīvē pastāvēja līdz pat vēlīniem viduslaikiem, kad valdības Eiropā bija kļuvušas pietiekami spēcīgas, lai spētu efektīvi cīnīties ar šo mežonīgo tradīciju. Populārie Aleksandra Dimā un citu tā laika rakstnieku darbi labi atspoguļo šo situāciju.
Katrā ziņā, nonākot jaunajā vidē, ģermāņi vairs nevarēja turpināt ierasto cilts dzīves veidu, kuras pamats bija visai primitīva komūnas tipa saimniecība — kopējas pļavas un ganības, kā arī liela daļa mājlopu, kopīgs darbs tīrumos, dzīve nelielos ciematos. Adaptācijas procesa rezultātā, kas Rietumeiropā turpinājās apmēram divus gadsimtus (6.—7. gadsimts), šeit sāka pamazām veidoties pilnīgi jauna sabiedrība. Par šiem diviem gadsimtiem vēsturē ir ļoti maz ziņu. Tādēļ grūti detaļās pateikt, kā noritēja jaunās sabiedrības veidošanās sākuma etaps. Tomēr tieši šie divi gadsimti bija izšķirošie tās sabiedrības attīstībai, kura arī mūsdienās pazīstama kā Eiropas sabiedrību un, kas jau sākot no šī laika attīstījās pavisam citādāk, nekā citas Romas impērijas daļas.
Kristietības nozīme Eiropas sabiedrības ģenēzē un integrācijā
Eiropā joprojām turpinās diskusijas par Rietumeiropas identitāti. Daudzi vēsturnieki, politologi, filozofi utt. mēdz dot apstiprinošu atbildi vismaz vienā ziņā jau sākot ar viduslaiku posmu — tā bija vairāk vai mazāk organizēta kristietība. Kristīgā baznīca bija vislabāk saglabājies romiešu mantojums. Romas impērijas beigu posmā kristietība jau bija nostiprinājusies — ieaugusi sabiedrības struktūrā, apziņā, tradīcijās. Romas impērija vairs nepastāvēja, bet daudz kas no romiešu tradīcijām un uzskatiem tika saglabāti baznīcas ideoloģijā. Vakuumu, kas bija izveidojies pēc Romas impērijas sabrukuma, veiksmīgi aizpildīja kristīgais pasaules uzskats, kas Eiropas mērogā atspoguļoja arī pietiekami konkrētu, vairāk vai mazāk vienotu politisko identitāti, zināšanas, sabiedrības organizāciju, īpašu kultūru, tradīcijas un uzvedības normas. Tas arī bija galvenais, kas Eiropu jau tās agrīnā feodālisma laikā atšķīra no pārējās pasaules.
Varētu vilkt pat zināmu likumsakarību — Romas varenības noriets, morāles pagrimums un kultūras degradācija, kas arvien krasāk sāka izpausties it īpaši pēc Augusta nāves jau mūsu ēras pirmajā gadu simtenī, laika ziņā sakrita ar kristietības nostiprināšanos un izplatīšanos arvien lielākā sabiedrības daļā. Acīmredzot, tā sākotnēji bija neapzināta sabiedrības reakcija uz atsevišķas tās daļas, it īpaši valdošo aprindu nespēju nodrošināt ja ne tālāko attīstību, tad vismaz impērijas iekšējo stabilitāti. Pat vienkārši, neizglītoti cilvēki arvien skaidrāk nojauta tās gala tuvošanos. Tas viņus biedēja un spieda meklēt ticību un atbalstu kaut kam augstākam un varenākam, kaut kam tādam, kurš nespēj citus cilvēkus ne nodot, ne piekrāpt, ne nogalināt, ne kā citādi veikt kaut ko sliktu vai necienīgu.
Politiskie faktori
Katoļu baznīca un Romas pāvests nebija vienīgās politiskās institūcijas, kas veidojās Eiropā. Pēc Rietumromas impērijas sabrukuma, kontinentā sāka veidoties ģermāņu barbaru karalistes. Gallijā izveidojās Franku karaliste, Spānijā — Vestgotu karaliste, Itālijā — Ostgotu karaliste, Gallijas un Itālijas robežjoslā — Burgundu karaliste. Franku karaļa Kārļa Lielā impērijas un vēlākās Svētās Romas impērijas izveidošanās pamatā bija mēģinājumi atjaunot Senās Romas impērijas varenību. Eiropas austrumos turpināja pastāvēt Austrumromas impērija, kura piedzīvoja īpašu uzplaukumu imperatora Justiniāna I laikā. Justiniāna sapnis bija Romas impērijas vienotības atjaunošana un, lai to piepildītu, viņam bija jāpakļauj barbaru valdnieki, kas valdīja bijušajās Rietumromas impērijas zemēs. Laikā starp 534. un 565. gadu tika atkarota Itālija, Sicīlija, Sardīnija, daļēji arī Spānija un Ziemeļāfrika. Tomēr Bizantija bija spiesta pārliecināties par Romas impērijas atjaunošanas un uzturēšanas neiespējamību iepriekšējās robežās — tās resursi drīz vien izrādījās izsmelti.
Valstu uzplaukums
Vidējie viduslaiki bija daudzu mūsdienu nacionālo valstu izveidošanās laiks. Rietumeiropā nostiprinājās un paplašinājās Francijas Karaliste. Normandijas hercogs Viljams 1066. gadā sakāva anglosakšus un tika kronēts par Anglijas karali. Viduseiropā pēc kristietības pieņemšanas izvirzījās Polija, Lietuva un Ungārija. Pireneju pussalā sākās rekonkista — mauru kontrolēto teritoriju atkarošana. Galvenās kristiešu karalistes pussalas ziemeļu daļā bija Aragona, Kastīlija, Leona, Navarra un Portugāle. Pussalas dienvidu daļā pastāvēja Kordovas kalifāts, kas 1031. gadā sašķēlās vairākos emirātos.
Krusta kari
11. gadsimtā turki seldžuki iekaroja lielu daļu Tuvo Austrumu. 1071. gadā viņi Armēnijā pie Mancikertas sagrāva Bizantijas imperatora Romana IV karaspēku, 1076. gadā ieņēma Jeruzalemi un 1085. gadā — Antiohiju. 1095. gadā jaunais Bizantijas imperators Aleksijs I Komnens (1081—1118) griezās pie pāvesta Urbāna II, lai lūgtu Rietumu bruņinieku atbalstu. Pāvests atsaucās uz bizantiešu lūgumu un aicināja rietumu kristiešus atbrīvot Svēto zemi no musulmaņiem. 1096. tika uzsākts Pirmais Krusta karš, kura rezultātā krustneši ieņēma Svēto zemi un izveidoja tur Krustnešu valstis.
Saimniecība
Pēc Karolingu dinastijas impērijas sadalīšanās 843. gadā, Rietumeiropā pakāpeniski izveidojās dzimtbūšana. Šajā laikā Rietumeiropa bija sadrumstalota daudzās feodālās valstiņās, kurās par dominējošo lauksaimniecības darbaspēku kļuva dzimtzemnieki. Vēl arvien pastāvēja verdzība, taču tā bija reti izplatīta, vergi tika izmantoti galvenokārt kā mājkalpotāji. Daļā Eiropas, kā piemēram Skandināvijā, dzimtbūšana neizveidojās.
Viduslaiku arhitektūra un māksla
Mākslas (la) sastāv no artes liberalis (brīvās mākslas) un artes mechanicae (mehāniskās mākslas). Tas, ko viduslaikos saprata ar "brīvajām mākslām" (gramatika, retorika, loģika, aritmētika, mūzika) mūsdienās tiek uztvertas kā zinātnes sastāvdaļa (arī mūzika tika uztverta matemātiski: mūziku veido skaitļu likumi un tā darbojas saskaņā ar tiem). Viduslaikos mākslā dominēja reliģisks raksturs, baznīcas mūzika un glezniecība. Sadzīves mūzika un tēlotājmāksla tika pielīdzinātas amatniecībai. Brīvās mākslas balstījās uz teorētiskās bāzes, bet mehāniskajās dominē amatnieka veiklība, apstrādājot noteiktu materiāla veidu, padarot to praktiski lietojamu.
Arhitektūra piederēja abām sfērām. Alberts Lielais (1193—1280) norāda, ka arhitektūra no visām mākslām atrodas vistuvāk patiesībai, jo ir orientēta uz augstāko realitāti. Arhitekts savā darbā balstās uz ģeometriju, kas ir gan projekta teorētiskā bāze, gan praktiskās darbības pamats. Daudzi lielākie viduslaiku arhitekti bija vienlaicīgi arī teorētiķi. Arhitektūrai ir 3 aspekti: dispositio, constructio, venustas (plānošana, celtniecība, daiļums). Tēlotājmāksla un tēlniecība bija pakļautas arhitektūrai. Skaista forma kalpoja kādam konkrētam mērķim, funkcijai. Mākslas uzdevums — panākt noteiktu iedarbību. Mākslas darbs bija virzīts uz noteikta mērķa — reliģiska, morāla, politiska — sasniegšanu. Forma bija pakārtota idejai. Estētiskā un saturiskā vērtība nebija šķiramas (dominēja simbolisms); tīra forma bez satura un otrādi nepastāvēja.
Sevišķi uzplauka sakrālā arhitektūra. Saskaņā ar definīciju, katedrāle ir bīskapa baznīca un tāpēc arī pilsētas baznīca. Katedrāļu būvniecība ir cieši saistīta ar pilsētu attīstību. 12. gadsimtā radās gotiskā arhitektūra. Par tās aizsācēju var uzskatīt Sendenī abatu Sužēru (1081—1151), kurš uzsāka lielus abatijas pārbūves darbus, uzceļot tur katedrāli. Viņš centās jaunajā celtnē apvienot romāņu stilu ar ģermāņu tradīcijām — tā radās gotika. Jaunums bija celtnes plašums un atvērtība, apgleznotie "mirdzošie" logi, mozaīkas, skulptūras kā atsevišķi rotājošie elementi. Bīskapi sāka sacensties, kura rezidence būs greznāka un grandiozāka, un visvairāk paudīs baznīcas varenību. Visbeidzot, katra katedrāle liecināja par visas pilsētas labklājību; tā bija pilsoņu lepnums, kuras celtniecībā piedalījās visi. Mākslas darbu radīšanas procesa intensifikāciju veicināja mecenātisms, kas pieauga līdz ar vispārējo labklājību.
Attīstīto viduslaiku sabiedrības modelis: valdnieks un kārtas
Tīri teorētiski viduslaiku doma iedalīja sabiedrību trijās kārtās: oratores (lūdz), bellatores vai pugnatores (karo), laboratores (strādā). Nebrīvie jeb vergi neietilpa nevienā no kārtām. Taču katrā kārtā bija visai sarežģīta iekšējā organizācija. Jau XIII gs. iedalīja 12 kārtas (pat atsevišķas profesijas sāka uzskatīt par kārtām). Gan dižciltīgo, gan garīdznieku kārtas iekšēji bija visai diferencētas (no hercoga līdz bruņiniekam, no arhibīskapa līdz mūkam); arī pilsonība — birģeri, amatnieki un brīvie zemnieki pēc tiesībām un ietekmes savā starpā ļoti atšķīrās. Dzīvi ārpus kārtas cilvēki nespēja pat iedomāties.
Karaļa vara juridiski bija visai ierobežota no tā pienākumiem un padomdevējiem (protams, viss bija atkarīgs no karaļa personības un situācijas). Jau no senākiem laikiem karalis lēmumus pieņēma pēc padoma (consilium) saņemšanas no aristokrātijas vadītājiem (magnates, optimates, proceres, principes). Pie tiem bija pieskaitāmi arī augstākie baznīcas hierarhi.
Attīstoties pilsētām, un tām iegūstot aizvien lielāku ekonomisko un politisko spēku, valdnieki bieži vien pat paši uzaicināja pilsētu delegātus piedalīties šajās padomēs (pilsētnieki bija lieliski sabiedrotie, ja vajadzēja apvaldīt pārāk neatkarīgus lielos aristokrātus).
Saimniecība
13.—14. gadsimtā Rietumeiropā nostiprinoties karaļu varai, attīstoties pilsētām, ekonomikai un paplašinoties naudas lietošanai, dzimbūtnieciskās attiecības kļuva arvien neizdevīgākas un tās sāka aizstāt zemes nomāšana par naudu. 15.—16. gadsimtā Rietumeiropā dzimtbūšana faktiski bija izzudusi, taču tā izplatījās Austrumeiropā.
Sarkandaugava
Sarkandaugava ir Rīgas pilsētas apkaime Ziemeļu rajonā, kurā ietilpst Rīgas pilsētas daļas Eksportosta, Vējzaķsala un Mazā Vējzaķu sala. Sarkandaugavas apkaime atrodas uz ziemeļiem no Rīgas centrālās daļas Daugavas labajā krastā. Pa sauszemi tā robežojas ar Mīlgrāvja, Mežaparka, Brasas, Skanstes, Pētersalas-Andrejsalas un Kundziņsalas (savienojumi pa tiltiem) apkaimēm, bet pa ūdeni tai ir robežas ar Vecmīlgrāvja un Spilves apkaimēm. Sarkandaugavas apkaimes robežas ir Mīlgrāvis, Sarkandaugava, Daugava, līnija no Daugavas (Eksportostas) līdz Eksporta ielai, dzelzceļa līnijas, Tilta iela, Viestura prospekts, Lēdurgas iela, ostas dzelzceļa līnija.
Sarkandaugavas apkaimes kopējā platība ir 7,596 km², kas ir par apmēram 2/5 vairāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 15,595 km. Pašreiz noteiktajās robežās Sarkandaugavas apkaime ir grūti identificējama kā telpiski vienota un funkcionāli saistīta Rīgas pilsētas teritorija, jo apkaimes uzbūve ir ļoti kompleksa un atsevišķas tās daļas ir primāri orientētas uz Rīgas brīvostas vai cita veida industriālo darbību, kas nav tieši saistāma ar pašu apkaimi. Tomēr apkaimes lokālais centrs jau šobrīd ir skaidri identificējams teritorijā ap Tilta ielu, kam arī perspektīvā varētu saglabāties šī stratēģiskā nozīme. Domājams, ka Sarkandaugavas apkaimes robežas kopumā kļūs skaidrāk identificējamas pēc Ziemeļu koridora trases izbūves, kas iezīmēs apkaimes dienvidu robežu, tāpat kā dzelzceļš un Viestura prospekts pašreiz iezīmē apkaimes austrumu, bet Sarkandaugava un Mīlgrāvis attiecīgi rietumu un ziemeļu robežu.
Vēsture
Sarkandaugava ir 2,5 km garš un 25 m plats Daugavas attekas zars, kura augšgals beidzās tā sauktajās pilsētas ganībās. 16. gadsimtā Sarkandaugavas pieteku sāka saukt arī par Soda grāvi, jo tur notika notiesāto raganu peldināšana, pieņemot, ka burvji ūdenī negrimst un ka raganas ir vieglākas par citiem cilvēkiem.
Pēc Rīgas ieņemšanas 1710. gadā Krievijas cars Pēteris I esot šeit pavēlējis iekārtot nocietinājumus un celt jaunu pili. Sarkandaugavas krastā izveidots regulāra plānojuma parks (t.s. Otrais Ķeizardārzs), kuru Pēteris I jau kā Krievijas Impērijas ķeizars apciemojis pēc Vidzemes inkoprorācijas Krievijas sastāvā 1723. gadā. Dārza projektu izstrādājis arhitekts P. Jonšteins. Dārza iekārtošanu veica galvenokārt kareivji. Melnzemi šai smilšainajai vietai piegādāja no netālās Duntes muižas (tagadējā Ozolaine pie Patversmes ielas). Darbus sāka plaši, tika izrakti dīķi, parka stādīšanai saveda trīsdesmit tūkstošus dažādu koku, bet pils būvēšanai kaļķus un ķieģeļus no Holandes. 1729. gada pavasaris nāca ar briesmīgiem plūdiem. No citadeles pāri palikušo daļu nosauca Aleksandra Menšikova vārdā par Aleksandra Augstumiem. 18. gadsimta vidū pretim Ķeizardārzam otrā pusē Sarkandaugavai bija ierīkota kokskola, tās pastāvēšana bija zināma posmā no 1741. līdz 1763. gadam. Rīgas pilsētas iedzīvotāji iekšpilsētā jau kopš pilsētas sākumiem turēja mājlopus un dzina tos uz pilsētas ganībām aiz vaļņiem. Ganību atrašanās vieta uz ziemeļiem no pilsētas nocietinājumiem redzama J. K. Broces zīmētajā pilsētas plānā. No lopu dzenamā ceļa izauga nozīmīga satiksmes maģistrāle — Ganību dambis, kas sākās pie Ganību vārtiem un virzījās pa tagadējo Pulkveža Brieža ielu. Ganības šķērsoja nocietinājums, ko krievu—zviedru laikā (1788—1790) uzcēla pilsētas aizsardzībai. Tas sākās pie tagadējās Duntes ielas, turpinājās līdztekus Skanstes ielai, kas tolaik gāja Katrīnas dambja virzienā. 18. gadsimta beigās vairs ne sevišķi koptais Otrais Ķeizardārzs nebija atdalīts no Sarkandaugavas ar ielu un Sarkandaugavas krasts tā tuvumā bija vienkāršu ļaužu atpūtas vieta. Aleksandra I valdīšanas laikā dārzā ierīkoja Aleksandra augstumu aizgādības namu jeb nespējnieku patversmi. Projektu namam izstrādāja arhitekts K. F. Breitkreics. Uzcēla pavisam 13 celtnes — vienstāva, divstāvu vai trīsstāvu. Par aizgādības nama vadītāju iecēla savā laikā ievērojamo ārstu O. Hūnu. Aizgādības namā bija paredzēja ievietot nespējniekus, vājprātīgos un ar veneriskām slimībām slimojošos.