cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirils Serebreņņikovs
K. Serebreņņikovs režisējis arī vairākas filmas, tai skaitā, Рагин (2004), Изображая жертву (2006), Юрьев день (2008), Измена (2012), Ученик (2016), Лето (2018), "Petrovi ar gripu" (Петровы в гриппе, 2021), "Čaikovska sieva" (Жена Чайковского, 2022). Par muzikāli biogrāfisko filmu Лето par dziedātāju Viktoru Coju apbalvots ar Krievijas kinomākslas akadēmijas "Nika" balvu kā labākais režisors.
2017. gada augustā K. Serebreņņikovs tika aizturēts Maskavā, pamatojoties ar aizdomām par krāpšanu, tomēr daļa sabiedrības uzskatīja, ka arests ir politiski motivēts. 2019. gada 8. aprīlī Maskavas tiesa manīja K. Serebreņņikovam noteikto drošības līdzekli — mājas arests aizvietots ar parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu. Vēlāk Serebreņņikovu atbrīvoja no mājas aresta, bet viņam tika liegts pamest Krieviju. 2022. gada martā Serebreņņikova sodamība tika atcelta pēc kā viņš pameta Krieviju.
Aleksandrs Golubovs
Aleksandrs Golubovs (dzimis Kārsavā, miris  Minskā, Baltkrievijā) bija Latvijas krievu izcelsmes ārsts un politiķis. Bijis četru Saeimu deputāts.
1982. gadā A. Golubovs pabeidza Rīgas Medicīnas institūtu ausu, kakla un deguna ārsta specialitātē. Strādājis par ārstu Ludzas, pēc tam Kārsavas slimnīcā. Politikā iesaistījās 1994. gadā, kad tika ievēlēts Ludzas rajona padomē.
Darbojies Latvijas Sociālistiskajā partijā, bijis ievēlēts četrās Saeimās no LSP un dažādām politiskajām apvienībām, kurās partija piedalījusies. 1995. gadā ievēlēts 6. Saeimā no LSP, bet pēc tam 7. Saeimā no Tautas Saskaņas partijas, 8. Saeimā no PCTVL saraksta, bet 9. Saeimā no Saskaņas Centra saraksta. 8. Saeimā bija LSP frakcijas priekšsēdētājs. Ir bijis LSP Politpadomes sekretārs, Saeimas deputātu grupas sadarbībai ar Baltkrievijas parlamentu priekšsēdētājs.
Stambulas "Anadolu Efes"
Stambulas "Anadolu Efes S.K." ir profesionāls Turcijas basketbola klubs no Stambulas. Kluba sponsors ir Efes Beverage Group. Klubs ir dibināts 1976. gadā. Tas ir vissveiksmīgākais klubs Turcijas basketbola līgas vēsturē, uzvarot līgā 15 reizes. Klubs savas mājas spēles aizvada 	Sinan Erdem Dome. Klubā ir spēlējis Kaspars Kambala.
Biezpēdaiņi
Biezpēdaiņi jeb biezpēdaiņu apakškārta (Tylopoda) ir viena no pārnadžu kārtas (Artiodactyla) apakškārtām, kas apvieno lamas, kamieļus un alpakas.
Piezpēdaiņu sugu dabiskais izplatības areāls aptver Dienvidameriku, Ziemeļāfriku un Āziju. Austrālijā dzīvojošie savvaļas kamieļi ir cilvēku introducēti 19. gadsimta vidū. Ziemeļamerikā un Eiropā ir bagātīgi kamieļu fosiliju atradumi. Senākie zināmie biezpēdaiņi dzīvoja eocēnā pirms 46,2 miljoniem gadu. Biezpēdaiņu kārtā ir tikai viena mūsdienās dzīvojoša dzimta - kamieļu dzimta (Camelidae).
Parastais zalktis
Parastais zalktis (Natrix natrix) ir zalkšu dzimtas (Colubridae) Latvijā dzīvojoša čūsku suga, kas pieder pie ūdenszalkšu ģints (Natrix). No trijām sastopamajām sugām tā ir Latvijas lielākā čūska, cilvēkam nekaitīga, apdzīvo visbiežāk mitras vietas, kur ir daudz zalkšu barības — vardes.
Izplatība
Parastais zalktis ir Eirāzijā dzīvojoša čūsku suga, kas sastopama plašā areālā: visā Eiropā, izņemot Skandināvijas un Lielbritānijas ziemeļus, un Āzijas rietumu un centrālajā daļā, līdz pat Baikālam un Mongolijas, un Ķīnas ziemeļrietumiem. Tas sastopams arī Ziemeļāfrikā: Marokā, Alžīrijā un Tunisijā.
Izskats
Parastais zalktis Latvijā ir lielākā sastopamā čūska. Tā garums var sasniegt 1,5 metrus, ļoti retos gadījumos 2 m, tomēr jau 1 metru gari īpatņi ir sastopami visai reti. Mātītes ir ievērojami lielākas nekā tēviņi, toties astes garākas ir tēviņiem. Pieaugušas mātītes vidējais garums ir 75—80 cm, tēviņam apmēram 65 cm. Parastā zalkša vidējais svars ir 96,25 g. Galva šai sugai ir ovāla, acu zīlītes apaļas.
Uzvedība
Parastais zalktis uzturas dažādās mitrās vietās, pļavās ar garu zāli, visbiežāk ezeru, dīķu un upju tuvumā. Zalkši bieži apmetas arī kultūrainavā un pat apdzīvotās vietās, kur dārzos un parkos ir daudz piemērotas barības. Zalktis daudz laika pavada pie ūdens vai ūdenī, tas ļoti labi peld un nirst, spējot uzturēties zem ūdens līdz pusstundai. Tā ir ļoti veikla un ātra čūska, tādēļ grūti novērojama. Izteikti aktīvs dienā, bet siltajos reģionos arī naktīs. No rīta pēc pamošanās sildās saulē, lai uzsildītu ķermeni un spētu kustēties. Ziemo akmeņu krāvumos, dobumos zem ēku drupām, zem koku saknēm vai celmiem, dziļās grauzēju alās. Ziemošanas periods sākas septembra beigās vai oktobra sākumā. Pēc ziemošanas parādās aprīlī. Piemērotās ziemošanas vietās zalkši sapulcējas lielā skaitā un pavasarī, tikko iznākuši no pazemes, pārojas. Šādās vietās nereti var redzēt īstus zalkšu kamolus, ko veido vairāki cīņā par mātīti savijušies tēviņi. Ādu jauns zalktis met 3—4 reizes gadā, bet dzimumbriedumu sasniedzis tēviņš ādu maina 2 reizes gadā, mātīte vienu reizi, īsi pirms olu dēšanas.
Barošanās
Zalktis barību aprij dzīvu, tas nekad nebarojas ar mirušu barību. Pats barības rīšana ilgums var norisināties vairāku desmitu minūšu garumā, atkarībā no upura izmēriem. Zalktis var arī ilgi badoties, taču pēc tam, tiekot pie barības, ir īpaši ēdelīgs. Pārtiek galvenokārt no abiniekiem, ķer arī lēni peldošas zivis, lielākus bezmugurkaulniekus, retāk sīkus grauzējus un putnus. Zalkšu mazuļi labprāt ķer kurkuļus un tritonu mazuļus. Nav pamata tautas ticējumiem, ka zalkši dzerot pienu, un vēl jo mazāk tam, ka mēdzot slaukt govis.
Sistemātika
Parastajam zalktim ir 15 pasugas:
UK
uk
U.K.
Ģederts Ramans
Ģederts Ramans (dzimis Jelgavā, miris ) bija latviešu komponists, pasniedzējs un skaņu režisors.
Dzīvesgājums
Dzimis Jelgavā ģeogrāfa Ģederta Ramana un viņa sievas vecmātes Nellijas ģimenē. Deviņu gadu vecumā sāka mācīties Daugavpils mūzikas skolā pie tautasdziesmu apdarinātāja un komponista Alfrēda Feila. Vēlāk mācījās Saulaines lauksaimniecības tehnikumā, kur apguva agronoma specialitāti, kopā ar pieciem citiem jauniešiem nodibināja muzikantu kapelu, kas spēlēja sarīkojumos un kāzās.
Mācījās klarnetes un akordeona spēli Rīgas 1. mūzikas skolā, līdztekus sāka studēt meteoroloģiju Latvijas Valsts universitātē, bet 1947. gadā sāka apgūt kordiriģēšanu Jāzepa Mediņa Rīgas mūzikas vidusskolā, kur skolotājs un komponists Jānis Līcītis viņam ieteica pamēģināt kompozīciju, tādēļ 1950. gadā iestājās konservatorijā, kur mācījās pie Ādolfa Skultes. Studiju laikā Latvijas Radio mākslinieciskais vadītājs Jānis Ivanovs uzaicināja Ramanu strādāt par skaņu režisoru. Tur Ramans strādājis līdz 1955. gadam kopā ar komponistu un estrādes orķestra vadītāju Ringoldu Ori.
1955. gadā, gadu pēc Latvijas televīzijas dibināšanas, Ramans no radio pārcēlās uz televīzijas Āgenskalna studiju, kur galvenā skaņu režisora amatā strādāja līdz 1968. gadam.
Paralēli darbam televīzijā no 1961. gada (pēc paša atmiņām, citos avotos — no 1965. gada) strādāja par kompozīcijas pasniedzēju Emila Dārziņa mūzikas skolā, no 1973. gada strādājis par pasniedzēju konservatorijā.
No 1968. līdz 1984. gadam Ramans bija Komponistu savienības valdes priekšsēdētājs. Orests Silabriedis žurnālā "Mūzikas Saule" rakstīja: "'Daudzi kā vienu no Ramana būtiskākajiem ieguldījumiem mūzikas dzīves organizēšanā atzīst Mūzikas dienu iedibināšanu [ 1970 ] . gadu otrajā pusē. 'Tas sākās Kuldīgā, turpinājās citviet Latvijā, katru pavasari arvien lepnāk, no vienas dienas uz divām dienām, ar nakšņošanu un jaundarbu rakstīšanu,' atceras Oļģerts Grāvītis. Pasākumos piedalījās Nacionālais simfoniskais orķestris, operas solisti, daudz skanēja kamermūzika.'"
Ramans dzīvoja t.s. komponistu mājā Eduarda Smiļģa ielā 34 Pārdaugavā, kur dzīvojuši arī Lija Krasinska, Ādolfs Skulte, Silvija Stumbre, Aldonis Kalniņš, Alfrēds Amoliņš un citi.
Darbi
Nepilnīgs saraksts: u.c.
Antons Jemeļins
Latvijas izlasē viņš debitēja 2005. gada 12. novembrī spēlē pret Baltkrievijas izlasi.
Jemeļins
Jemeļins (ru; sieviešu dzimtē Jemeļina (Емелина)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kārlis Frīdrihs Gauss
Johans Kārlis Frīdrihs Gauss (Johann Carl Friedrich Gauß; dzimis Braunšveigā, miris  Getingenē) bija vācu matemātiķis.
Gausa nopelni matemātikas attīstībā ir tik lieli, ka laikabiedri viņu dēvēja par princeps mathematicorum jeb matemātiķu karali (no latīņu valodas), taču Gauss devis nozīmīgu ieguldījumu arī fizikas un astronomijas attīstībā.
Regulāra septiņpadsmitstūra konstrukcija
1796. gadā 19 gadu vecumā Gauss pierādīja, ka regulāru septiņpadsmitstūri ir iespējams konstruēt, lietojot tikai cirkuli un lineālu. Gauss bija tik ļoti sajūsmināts par šo sasniegumu, ka vēlējās, lai regulārs septiņpadsmitstūris tiktu iegravēts viņa kapakmenī. Gausa pierādījums ir nekonstruktīvs, jo tas pierāda konstruēšanas iespējamību, bet neparāda, kā tieši to izdarīt. Pirmais konstruktīvais pierādījums pieder Johannes Erchinger ap 1800.
Skaitļu teorija
Viena no nozīmīgākajām Gausa publikācijām ir darbs skaitļu teorijā ar nosaukumu Disquisitiones Arithmeticae jeb "pētījumi aritmētikā" (no latīņu valodas). Tas sarakstīts 1798. gadā, kad Gauss bija tikai 21 gadu vecs, un pirmo reizi publicēts 1801. gadā. Šajā darbā ir atrodams aritmētikas pamatteorēmas pierādījums kā arī pierādījums tam, ka, lietojot tikai cirkuli un lineālu, regulāru n-stūri iespējams konstruēt visiem Fermā pirmskaitļiem jeb pirmskaitļiem n formā Izmantojot šo rezultātu, Gauss pierādīja, ka regulāru n-stūri ir iespējams konstruēt, ja kur α ir nenegatīvs vesels skaitlis un pi ir dažādi Fermā pirmskaitļi. Tāpat kā septiņpadsmitstūra gadījumā, arī šis pierādījums ir nekonstruktīvs. Vēlāk tika pierādīts, ka šie ir vienīgie regulārie daudzstūri, ko ir iespējams konstruēt ar cirkuļa un lineāla palīdzību. To pierādīja Pjērs Vancels (Pierre Wantzel) 1837. gadā.
Evarists Galuā
Evarists Galuā (dzimis 1811. gada 25. oktobrī, miris 1832. gada 31. maijā) bija franču matemātiķis.
Dzimis 1811. gada 25. oktobrī Burglarēnas pilsētā netālu no Parīzes. Viņa tēvs Nikolā bija ilggadējs skolas direktors. Zēnu galvenokārt audzināja māte, kas viņu iepazīstināja ar latīņu un grieķu literatūru. Par Evarista bērnību zināms maz, vairāk atmiņu saglabājies no skolas biedriem.
Evarista Galuā atstāto matemātikas mantojumu īsti novērtēja tikai daudzus gadus pēc viņa nāves.
Baltkrievijas sieviešu basketbola izlase
Baltkrievijas sieviešu basketbola izlase ir nacionālā basketbola sieviešu komanda, kas pārstāv Baltkrievijas Republiku starptautiskās basketbola sacensībās, tādās kā Eiropas čempionāts, Pasaules čempionāts, Olimpiskās spēles. Pašlaik Baltkrievijas izlase FIBA Pasaules izlašu rangā ieņem 11. vietu. Baltkrievijas izlases labākais panākums ir 3. vieta 2007. gada Eiropas čempionātā.
Edvarda VIII līcis
Edvarda VIII līcis (en) ir Sadraudzības jūras piekrastes līcis, kas nosacīti atdala Kempa krastu no Enderbiju Zemes. Līcis ir aptuveni 30 km plats un iestiepjas sauszemē austrumu — rietumu virzienā par 40 km. Līča ziemeļu malu veido Edvarda VIII plato, dienvidu piekrastē izvietojušās Eigardena salas, rietumu galu aizņem Edvarda VIII šelfa ledājs. Līcī noplūst vairāki glečeri, lielākie no kuriem ir Roberta glečers dienvidaustrumu galā un Sītona glečers ziemeļaustrumu galā. Līci 1936. gadā atklāja britu Discovery Investigations ekspedīcija un nosauca par godu tā laika Apvienotās Karalistes monarham Edvardam VIII.
1691. gads
1691. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Irēna Žolio-Kirī
Irēna Žolio-Kirī, dzimtais uzvārds Kirī (fr, dzimusi Parīzē, mirusi  Parīzē), bija franču ķīmiķe (Marijas Sklodovskas-Kirī un Pjēra Kirī meita). Kopā ar savu vīru Frederiku Žolio-Kirī 1935. gadā ieguva Nobela prēmiju ķīmijā par jaunu radioaktīvo vielu sintēzi.
1993. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona
'''Latvijas futbola 1. līgas 1993. gada sezona''' bija 2. Pirmās līgas sezona. Pirmajā līgā piedalījās 12 komandas, kas aizvadīja divu riņķu turnīru. Par 1. līgas čempioniem kļuva "Gemma-RFS".
Irēna Žolio-Kirī
Agrīnie gadi
Irēna Kirī piedzima 1897. gadā Parīzē zinātnieku Pjēra Kirī un Marijas Sklodovskas-Kirī ģimenē. Desmit gadu vecumā uzsāka skolas gaitas, bet vecāki drīz pamanīja meitas izcilās spējas matemātikā un kopā ar domubiedriem organizēja mācību grupu, kurā kolēģi viens otra bērniem mācīja sev tuvus mācību priekšmetus. Pēc pāris gadiem Irēna ieguva arī tradicionālāku izglītību privātā meiteņu koledžā Collège Sévigné, bet pēc tam iestājās Parīzes universitātē (Sorbonā). Studijas pārtrauca Pirmais pasaules karš.
1993. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti * Virslīgas klubu otrās komandas 1. līgas čempionātā startēja ārpus konkurences.
Irēna Žolio-Kirī
Pirmā pasaules kara periods
Kara laikā, 18 gadu vecumā, Irēna iesaistījās savas mātes organizētajā mobilo rentgenogrāfijas iekārtu lietošanā, lai diagnosticētu ievainojumus un palīdzētu ķirurgiem karavīru ārstēšanā. Abas ar māti strādāja par rentgenogrāfijas māsām, veicot ļoti daudz izmeklējumu. Tajā laikā nebija skaidras izpratnes par radiācijas kaitīgo ietekmi uz cilvēka organismu. Strādājot bez pienācīgas aizsardzības, viņas saņēma lielas radiācijas dozas, kas summējās kopā ar zinātnes pētījumos no radioaktīvām vielām iegūtām dozām. Vēlāk, pēc daudziem gadiem, abām attīstījās leikēmija, no kuras Marija Sklodovska-Kirī nomira 1934. gadā, bet Irēna — 1956. gadā. Irēna 1946. gadā bija saņēmusi vēl papildu radiācijas dozu negadījumā, kad laboratorijā sasprāga kapsula, kurā bija polonijs.
Balsīgs bilabiāls eksplozīvs slēdzenis
Balsīgs bilabiāls eksplozīvs slēdzenis ir lielā daļā mutvārdu valodu lietots līdzskanis. Starptautiskā fonētiskā alfabēta simbols šai skaņai ir, attiecīgais X-SAMPA simbols ir <tt>b</tt>.
Irēna Žolio-Kirī
Zinātniskais darbs
1918. gadā Irēna uzsāka darbu mātes vadītajā Parīzes Rādija institūtā. 1920. gadā pabeidza studijas Sorbonā, 1921. gadā pievērsās zinātniskiem pētījumiem Rādija institūtā, 1925. gadā aizstāvēja doktora disertāciju, veica radioaktīvo vielu pētījumus. 1926. gadā apprecējās ar fiziķi Frederiku Žolio. Kopā ar Frederiku veikusi radioaktivitātes, atoma uzbūves un ķēdes reakciju pētījumus. 1935. gadā abi saņēma Nobela prēmiju ķīmijā par radioaktīvo vielu sintēzes pētījumiem un jaunu radioaktīvu izotopu mākslīgu radīšanu.
1937. gadā Irēna tika ievēlēta par profesori Sorbonā. Viņa turpināja arī darbu Rādija institūtā, analizēja parādības, kas rodas, iedarbojoties uz urānu ar neitronu plūsmu. Sākoties Otrajam pasaules karam, Irēna Žolio-Kirī palika vācu okupētajā Parīzē, turpinot strādāt laboratorijā. Pēc kara 1946. gadā viņa kļuva par Rādija institūta direktori, kā arī par vienu no Francijas Atomenerģētikas Komisariāta direktoriem (tā vadītājs bija Frederiks Žolio-Kirī). Pēdējos gadus Irēna pavadīja, attīstot Rādija institūtu un veidojot jaunas laboratorijas Parīzes priekšpilsētā Orso.
Balsīgs bilabiāls eksplozīvs slēdzenis
Raksturojums
Balsīga bilabiāla eksplozīva slēdzeņa raksturojumi:
Irēna Žolio-Kirī
Zinātniskais darbs
1956. gadā, 58 gadu vecumā, Irēna Žolio-Kirī nomira no leikēmijas, tāpat kā viņas māte Marija Sklodovska-Kirī. Leikēmija bija attīstījusies kā rezultāts viņu ilgstošajam darbam ar jonizējošā starojuma avotiem.
Irēnas un Frederika Žolio-Kirī bērni arī guvuši panākumus zinātnes jomā. Meita Helēna Lanževēna-Žolio (dzimusi 1927. gadā) kļuva par kodolfiziķi un Parīzes universitātes (Sorbonas) profesori, bet dēls Pjērs Žolio (dzimis 1932. gadā) — par biofiziķi Nacionālajā zinātnisko pētījumu centrā.
Daugavpils lidlauks
Daugavpils lidlauks (IATA: DGP, ICAO: EVDA) ir nesertificēts nosēšanās laukums Augšdaugavas novada Locikos 12 km no Daugavpils centra un 241 km no Latvijas galvaspilsētas Rīgas. Lidostu ar Daugavpils pilsētu savieno autoceļš A13. Daugavpils lidostas apsaimniekotājs ir SIA Daugavpils lidosta. Ierīkota bijušajā militārajā lidlaukā. Lidlaukā ir viens 1000 m garš un 23 m plats betona seguma skrejceļš, kas ierīkots uz lidlauka manevrēšanas ceļa. Galvenais 2500 m garais skrejceļš ir daļēji demontēts un nav izmantojams.
Vēsture
Pirms Otrā pasaules kara Daugavpils apkaimē bija vismaz trīs militāri lidlauki - Lielais Daugavpils lidlauks, Līksnas lidlauks un Grīvas lidlauks Daugavas kreisajā krastā. Līdz 1939. gadam bija plānots atklāt Valsts gaisa satiksmes līniju Rīga - Krustpils - Daugavpils, kas tomēr netika realizēta.
Pēc Latvijas okupācijas Daugavpils un Līksnas lidlaukos 1941. gadā tika stacionēts padomju 49. iznīcinātāju aviācijas pulks (49-й истребительный авиационный полк). Aukstā kara laikā 1955.–1959. gadā Loču (Lāču) ciema vietā uzbūvēja jaunu kara lidlauku, kas ieguva "Lociku" (ru no "lāčuki") nosaukumu, kurā stacionēja reaktīvos iznīcinātājus MiG-15, vēlāk MiG-19 un Jak-25. Bija arī stratēģiski bumbvedēji Jak-28, kas varēja pārvadāt kodolieročus.
Kopš 1981. gada Daugavpils Lociku lidlauks kalpoja kā 372. iznīcinātāju bumbvedēju aviācijas pulka (ru) bāze Latvijas austrumu daļā, kurā bija stacionēti padomju iznīcinātāji MiG-23 un MiG-27. Pēc skrejceļa modernizēšanas šeit varēja nosēsties un pacelties smagās militārā transporta lidmašīnas An-22 un Il-76. Gaisa spēku bāzē dzīvoja vairāki tūkstoši militārpersonu. No lidlauka notika arī civilās aviācijas lidojumi. Pēc PSRS sabrukuma 1992. gadā uz Lociku lidlauku pārvietoja no Čehijas izvestās Krievijas gaisa spēku vienības, bet 1994. gadā pēdējā MiG iznīcinātāju eskadriļa pārcēlās uz Ļipeckas militāro bāzi, kur drīz vien tika likvidēta. 1994. gadā militāro lidlauku denacionalizēja.
Lidostas atjaunošanas plāni
2005. gada jūlijā Daugavpils dome dibināja SIA "Daugavpils lidosta". Iegādājoties zemi lidostas vajadzībām, kā arī izstrādājot lidostas attīstības dokumentāciju ar mērķi piesaistīt stratēģisko investoru, pašvaldība līdz 2013. gadam iztērēja vairāk nekā vienu miljonu latu. Globālās ekonomiskās krīzes dēļ piesaistīt lidostas attīstībai nepieciešamo finansējumu neizdevās. 2013. gadā Daugavpils dome nolēma mēģināt piesaistīt investoru, pārdodot SIA "Daugavpils lidosta" kapitāldaļas.
2020. gadā tika panākts politisks atbalsts iekļaut Daugavpils lidostas rekonstrukciju nacionālās attīstības plānā 2027. Lai uzsāktu būvprojekta izstrādi, Daugavpils dome 2021. gada maijā nolēma ņemt aizņēmumu uz četriem gadiem viena miljona eiro apmērā. Plānotās projekta izmaksas bija mērāmas 65 miljonu eiro apmērā, bet Daugavpils mērs Andrejs Elksniņš tūlīt pēc ievēlēšanas rosināja investīciju projektu par būvprojekta izstrādi apturēt. Tomēr 2021. gada septembrī Daugavpils pilsētas dome nolēma ņemt aizņēmumu 130 000 eiro apmērā industriālā parka būvprojekta izstrādei blakus vecajam Lociku lidlaukam.
Krustpils Evaņģēliski luteriskā baznīca
Krustpils Evaņģēliski luteriskā baznīca ir vecākais dievnams Jēkabpilī. Tagadējā pārbūvētā celtne ir veidota ampīra stilā. Baznīca ir ņemta valsts aizsardzībā un tiek uzskatīta par sakoptāko Valsts nozīmes kultūras pieminekli rajonā. Baznīca atrodas netālu no Krustpils pils pie Donaviņas ietekas Daugavā. Adrese: Rīgas ielā 211a. Krustpils luterāņu baznīcai bija divas filiāldraudzes — tagadējās Unguru un Gostiņu luteriskās draudzes.
Vēsture
Krustpils draudze dokumentos minēta jau no 1457. gada. Nikolajs Korfs 1618. gadā pie Krustpils pils uzcēla jaunu koka baznīcu, taču 1621. gadā zviedru karaspēks to nodedzināja. 1637. gada bija uzcelta vēl viena koka baznīca, taču 1656. gadā arī tā tika nopostīta. Arī trešā koka baznīca nepastāvēja ilgi. 1683. gadā N. Korfs lika uzcelt mūra baznīcu, kas tika pabeigta 1688. gada 11. jūlijā. 1750. gadā baznīcas tornī iespēra zibens un baznīca izdega, taču drīz vien tā tika atjaunota. 1792. gadā J. K. Broce vairākkārtīgi bija zīmējis šo baznīcu un pili. Deviņpadsmitā gadsimta sākumā baznīca jau bija galīgi nolaista, un 1818. gadā bija nolemts baznīcu pārbūvēt. Vecās baznīcas drupas nojauca, saglabājot tikai veco zvanu torni, kuram klāt tika piebūvētas jaunās telpas. Darbus vadīja mūrnieks N. H. Bardoviks un namdaris M. Kardels. 1820. gadā jaunā baznīca tika pabeigta, taču tās iesvētīšana notika tikai 1824. gada 29. jūnijā. Lielākie celtnes remonti tika veikti 1848., 1868. un 1874. gados. Pirmā pasaules kara laikā baznīca tika sašauta un izpostīta. Baznīcas zvani tika aizvesti uz Krieviju. Baznīcas atjaunošanas darbus draudze pabeidza tikai 1924. gada 28. maijā. Ērģeles no jauna uzstādītas tika 1935. gadā. 1956. ērģeles tika labotas, taču 1966. gadā tās izdemolēja. Ērģeles atjaunoja igauņu ērģeļbūvētāji, un 1967. gada 28. maijā tās tika no jauna iesvētītas. 2005. gadā Krustpils baznīca tika iekļauta kultūras mantojuma sarakstā kā viens no sakoptākajiem Latvijas kultūras pieminekļiem. 2018. gadā atjaunota torņa smaile, daļēji nomainot koka konstrukcijas, nostiprinot krustu smailē, uzliekot jaunu skārda jumtu, kā arī atjaunojot mūra ārējo apmetumu visā torņa augstumā.
Frēdriks Reinfelts
Frēdriks Reinfelts (dzimis ) ir zviedru politiķis, no 2006. līdz 2014. gadam — Zviedrijas premjerministrs. Reinfelts pārstāv Moderātu partiju.
Dzimis Stokholmā. Jau skolas gados iestājies Moderātu partijas jaunatnes organizācijā. Pēc skolas dienējis armijā. Studējis Stokholmas Universitātes Ekonomikas fakultātē. Paralēli studijām iesaistījies arī studentu pašpārvaldē.
Pēc augstskolas absolvēšanas kļuva par Moderātu partijas līderi un nākamajā gadā viņu ievēlēja Zviedrijas parlamentā, kur ievēlēts arī sekojošajās vēlēšanās. 2002. gadā Reinfelta partija, kas ietilpa apvienībā ar citām partijām, ieguva salīdzinoši maz vēlētāju balsu. Pēc sakāves vēlēšanās viņš uzņēmās apvienības vadīšanu un jau 2006. gada vēlēšanās tā ieguva labāko rezultātu kopš 1928. gada.
Pēc uzvaras vēlēšanās Reinfelts tika uzaicināts veidot Zviedrijas valdību. No 2009. gada 1. jūlija līdz 2010. gada janvārim ieņēma arī Eiropas Padomes vadītāja amatu. Pēc 2014. gada 14. septembra parlamenta vēlēšanām Reinfeltu premjera amatā nomainīja Stēfans Lēfvens.
11. oktobris
11. oktobris ir gada 284. diena pēc Gregora kalendāra (285. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 81 diena.
Vārda dienas
Monta, Silva, Tince
1690. gads
1690. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Zemestrīce
Zemestrīce ir pēkšņa enerģijas atbrīvošanās Zemes garozā, kā rezultātā veidojas seismiskie viļņi. Zemestrīces parasti rodas litosfēras plātņu sadursmes vietās. Spriegums palielinās, līdz viena no plātnēm gūst virsroku. Tad notiek straujš trieciens, kas izraisa zemestrīci. Šādas plātņu sadursmes parasti notiek 5—15 kilometru dziļumā. Zemestrīces tiek reģistrētas ar seismogrāfiem, kas pazīstami arī kā seismometri. Zemestrīces cilmvietas centrālo punktu sauc par hipocentru. Punktu uz Zemes virsmas tieši virs hipocentra sauc par epicentru. Spēcīgākie viļņi ir hipocentrā, bet, izplatīdamies tālāk, tie pavājinās.
Lai novērtētu zemestrīces spēku, ir ieviestas vairākas mērīšanas skalas, no kurām visbiežāk izmanto Rihtera skalu. Pēc šīs skalas zemestrīces, kuras ir vājākas par 3 magnitūdām, cilvēks tikpat kā nemaz neizjūt, savukārt, ja zemestrīces spēks ir lielāks par 7 magnitūdām, tad tā izraisa lielus postījumus plašā teritorijā. Zemestrīču svārstību intensitāte tiek mērīta ballēs pēc Merkalli skalas.
Virs zemestrīces izcelšanās vietas tā ir jūtama kā Zemes virsmas trīcēšana un drebēšana, dažreiz arī ir redzamas Zemes virskārtas izmaiņas. Pēc spēcīgām zemestrīcēm, kuras notiek jūrā netālu no sauszemes un rada ievērojamas jūras dibena izmaiņas, izceļas cunami viļņi. Zemestrīču svārstības var arī izraisīt zemes nogruvumus, kā arī vulkānisko darbību.
Dabiski radušās zemestrīces
Lielākā daļa no dabiski radušamies zemestrīcēm ir saistītas ar Zemes tektonisko dabu. Šādas zemestrīces tiek sauktas par tektoniskajām zemestrīcēm. Zemes litosfēra sastāv no vairākām plātnēm, kuru lēno un nemainīgo kustību izraisa Zemes mantijas un kodola izstarotais siltums. Siltums izraisa iežu plūsmu Zemes dzīlēs, kas savukārt liek kustēties plātnēm. Tektoniskās plātnes, savā starpā slīdot vienai gar otru, rada mehānisko spriegumu. Kad tiek sasniegta sprieguma kritiskā vērtība, kuru sauc arī par lokālo spēku, notiek negaidīts trieciens, kas izraisa zemestrīci. Tektonisko plātņu malas, kur notiek zemestrīces, sauc par lūzuma zonām. No lūzuma vietām, kur notiek zemestrīce, izplatās seismiskie viļņi, kuri sasniedzot Zemes garozas virsmu, rada pārmaiņas apkārtējā vidē — tiek sagrautas ēkas, tilti, deformētas dzelzceļa sliedes, uz Zemes virsmas var pat parādīties plaisas.
Pirms zemestrīces ap plaisu Zemes garozā norisinās divu milzīgu spēku cīņa. Vienu no šiem spēkiem raksturo bīdes spriegums, kas rodas, plātnēm slīdot vienai gar otru. Savukārt otru mehānisko spriegumu nosaka spēks, ar kādu plātnes spiež viena uz otru un kas notur tās uz vietas. Ņemot vērā šo abu spēku mijiedarbību, ģeologi aprēķina tā saukto Kulona spriegumu, kura ietekmē Zemes garozā izveidojas plaisa.
Ja bīdes spriegums kļūst pārāk liels vai spiediens, kas notur plātnes vienu uz otras, mazinās, plātnes spēji pārvietojas un izceļas stipra zemestrīce. Lai gan tā atbrīvo lielu daļu enerģijas, spriegums neizzūd pavisam. Daļa sprieguma pārvietojas uz citu vietu tajā pašā plātņu lūzuma zonā vai kādā netālu esošā atzarojumā.
Seismisko viļņu pieraksts
Zemestrīces pētī seismologi. Aparātu, kuru izmanto seismisko viļņu izraisīto grunts svārstību mērīšanai, sauc par seismogrāfu. Tas sastāv no rotējoša cilindra atsperē pakārtas inertas masas, pie kuras piestiprināts pašrakstītājs. Zemestrīces laikā cilindrs vibrē, bet pašrakstītājs uz lentes zīmē līniju, ko sauc par seismogrammu.
Zemestrīču prognozēšana
Līdz 1997. gadam bija izvirzīta teorija, kas apgalvoja, ka lielās zemestrīces ir izolēti gadījuma rakstura notikumi, kurus nav iespējams iepriekš paredzēt. Taču amerikāņu seismologi no ASV Ģeoloģijas institūta Ross Šteins un Džeimss Dītrihs izvirzīja citu teoriju par to, ka lielāka zemestrīce vienā un tajā pašā teritorijā var izraisīt vairākas citu citai sekojošas zemestrīces. Šie zinātnieki kopā ar Aikutu Barka no Stambulas Tehniskās universitātes neatbalstīja līdzšinējo teoriju, turklāt tā nebija pārbaudīta praksē.
1990. gadu sākumā Ross Šteins ar kolēģiem no ASV Ģeoloģijas institūta nolēma Sanandreasa kontinentālo plātņu lūzuma zonā pētīt zemestrīču pēcgrūdienus. Iepriekšējo zemestrīču izvērtējums liecināja, ka nākamā zemestrīce varētu sekot pirmajai dienu vēlāk ar 67 % varbūtību, kas 20 000 reižu pārsniedz zemestrīces izcelšanās iespēju jebkurā citā dienā. Tāpēc pārsteigumu neizraisīja fakts, ka 6,5 balles stiprā zemestrīce 1992. gada jūlijā pie Lielā Lāču ezera sākās tikai trīs stundas pēc 7,3 balles spēcīgās zemestrīces netālu no Lendersas. Par laimi, abas zemestrīces skāra mazapdzīvotas teritorijas.
Taču Lielā Lāču ezera zemestrīce radīja zināmu neizpratni, jo izcēlās citā plātņu lūzuma zonā. Lai gan pēc laika tā atbilda pēcgrūdienam, tomēr notika neparedzētā vietā. Ģeologi uzskatīja, ka saskārušies ar līdz tam neizpētītu sakarību starp zemestrīcēm. Analizējot agrākās zemestrīces Kalifornijā, zinātnieki secināja, ka Lielā Lāču ezera zemestrīce nav vienīgais šāda veida fenomens. Zemestrīcēm sekojošie pēcgrūdieni vairākkārt bija notikuši pavisam citās plātņu lūzuma vietās. Šī pieredze ļāva izstrādāt pilnīgi jaunu zemestrīču prognozēšanas stratēģiju.
Viens no pirmajiem jaunās teorijas piekritējiem bija seismologs Džons Makloskijs no Olsteras Universitātes Ziemeļīrijā, kurš prognozēja, ka pēc 2004. gada Indijas okeāna zemestrīces tuvākajā laikā atkal šajā apvidū būs spēcīga zemestrīce. Viņa prognozes izrādījās pareizas, jo 2005. gada 28. martā netālu no iepriekšējās zemestrīces vietas notika 8,7 balles stipra zemestrīce. Tas dod cerības, ka kādreiz būs iespējams izstrādāt uzticamu riska novērtējumu. Tas ļautu cilvēkiem laikus sagatavoties. Dažreiz zemestrīci var novērst, iežos iesūknējot ūdeni, lai atbrīvotu saķērušās plātnes. Arī neliels sprādziens var iekustināt plātnes, pirms spriegums ir sasniedzis pieļaujamo lielumu.
Zemestrīču mērīšana
Zemestrīču spēka mērīšanai kalpo divas skalas. Pēc Rihtera skalas mērī seismisko viļņu stiprumu, bet pēc Merkalli skalas nosaka, kādu iespaidu zemestrīce atstājusi uz cilvēkiem un ēkām. Vāja zemestrīce lielā pilsētā, kur ir daudz ēku un cilvēku, var izraisīt nopietnākas sekas nekā ļoti spēcīga zemestrīce mazapdzīvotos apvidos.
Pēcgrūdieni
Vairākums zemestrīču notiek vietās, kur saduras divas kontinentālās plātnes. To savstarpējā mijiedarbība pazemē rada lielu iekšējo spriegumu, un, kad tas kļūst pārāk spēcīgs, plātnes izkustas, izraisot zemestrīci. Ja vienas kontinentālās plātnes mala pavirzās zem otras plātnes, var izcelties ļoti stipra zemestrīce. Lielai zemestrīcei attiecīgajā plātņu lūzuma apgabalā parasti seko mazākas, jo plātnes pielāgojas savam jaunajam novietojumam. Šīs zemestrīces sauc par pēcgrūdieniem.
Zemestrīces mitoloģijā un reliģijā
Senskandināvu mitoloģijā zemestrīces bija ļaunā un viltīgā Loki dieva dusmas. Grieķu mitoloģijā zemestrīču dievs bija Poseidons.
Zemestrīces Latvijā
Katru gadu Latvijā tiek konstatēts no 150 līdz 200 seismiskiem notikumiem. Šajos notikumos tiek ieskaitīti gan tektoniskie notikumi, gan sprādzieni, gan viltus seismiskie notikumi jeb aparatūras kļūdas. Parasti zemestrīces Latvijā nav jūtamas, jo Latvija atrodas seismiski neaktīvā zonā un šeit var just tikai zemestrīču atbalsis, kuru epicentri atrodas ārpus Latvijas teritorijas.
Zemestrīces laikā Ventspilī 1785. gadā, 10. — 11. novembra naktī kustējās galdi un grīdas. Kādā veikalā pat nokritušas plauktos sakrautās preces.
1821. gada 21. februāra rītā ap plkst. 3 — 4 no rīta ar skaļu blīkšķi notrīcējusi un ļodzījusies kāda jauna rija. Krakšķēja arī sijas, lejā bira putekļi un kvēpi. Rijas vētītājs, būdams nomodā, notriekts gar zemi un pamodušies arī guļošie kūlēji.
Jau nākamajā rītā (22. februārī 4 no rīta) Kokneses mācītājmuižā atkal trīcējusi zeme, 7 no rīta tā trīcēja vēl stiprāk, bet pēc dažām minūtēm tā trīcēja vēl stiprāk un ar rībienu. Lēkāja šķīvji, glāzes sitās kopā, šķindēja logi un durvis — likās, ka visa māja sagāzīsies.
1853. gada 5. februārī plkst. 1:45, Sausnējā stipri un nedaudzas sekundes notrīcēja zeme un īsi pirms plkst 2:00 sekoja vēl stiprāks, "patiesi baismīgs" spēriens. Guļošie pamodās no šausmām, trīcēja bailēs un arī raudāja.
IEEE 802.16
IEEE darba grupa ar numuru 802.16 tika radīta 1999. gadā, IEEE 802 LAN/MAN standartu komitejas paspārnē, lai nodarbotos ar platjoslas bezvadu tīklu standartu izstrādi ar nosaukumu WirelessMAN. Taču, pateicoties industrijas izveidotajai grupai ar nosaukumu WiMAX forum, kuras galvenais uzdevums ir aparatūras savietojamības un sertifikācijas programmas, mūsdienās WiMAX ir de-facto nosaukums IEEE 802.16 standartu kopai.
Zemestrīce
Zemestrīces Latvijā
1853. gada 19. — 20. februāra naktī Bilstiņu muižas rijā bija dzirdams skaļš krakšķis. Izbiedētie gulētāji izskrēja laukā. Bet 22. februāra rītā plkst. 4 Kokneses mācītājmuižā notrīcēja zeme un tie, kuri negulēja pārāk cieši, iznāca ārā. Pamodās arī suns. Vēl viens grūdiens bija pusastoņos rītā, kas izraisīja šķīvju un glāžu šķindēšanu uz galda, bet šķērssijas augšstāvā it kā pacēlās.
IEEE 802.16
802.16 standarti
Pirmais standarts tika apstiprināts 2001. gada decembrī. Tas aprakstīja punkts-daudzpunkts platjoslas bezvadu datu pārraides sistēmas, darbojošās 10-66 GHz frekvenču joslās, izmantojot vienas nesējfrekvences (Single carrier) fizikālā līmeņa (PHY) realizāciju.
Zemestrīce
Zemestrīces Latvijā
1853. gada 29. decembrī plkst. 23,15 Rīgā Pēterburgas priekšpilsētā dobji norībēja kā tāls lielgabala grāviens ar apmēram 3 — 4 sekundes ilgu atbalss rūkoņu. Stipri nodrebējusi kāda māja. Nošķindēja glāzes un metāla priekšmeti. Uz zemes parādījās 4,45 cm plata plaisa. Vēl nākamajā naktī kaimiņos trīcēja zeme un radās vēl izteiktāka zemes plaisa, kurā pat varēja ielikt 160 cm garu mietu.
887. gads
887. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
IEEE 802.16
802.16 standarti
802.16a bija pirmais papildinājums, kas aprakstīja sistēmas 2-11 GHz frekvencēs, pievienojot imainītu PHY standartu, kas tagad ietvēra arī OFDM un OFDMA modulācijas. 802.16a tika apstiprināts 2003. gada janvārī.
802.16c papildināja 802.16a ar 10-66 GHz frekvenču joslām.
Zemestrīce
Zemestrīces Latvijā
1857. gada 18. maijā plkst. 11 priekšpusdienā notika zemestrīce Irbes apkārtnē no Lielirbes gar jūru līdz Kolkai apmēram 10 km platumā sauszemes iekšā. Visstiprākais grūdiens bija starp Lielirbi un Mazirbi. To pavadīja pērkonam līdzīgs rībiens. Irbes mācītājmāja iedrebējās tik stipri, ka namamātei zem kājām sakustējās ķeblītis. Mājās esošie cilvēki jebkurā brīdī gaidīja, ka varētu iegrūst griesti. Pusversti uz dienvidrietumiem, baznīcas krogū, līgojās galdi un soli. Kādā zemnieku mājā no sienas nokrita spogulis, bet šķīvji un bļodas no galda malas noslīdēja zemē. Blakus esošo ēku vecie jumti sagāzās kopā. Bet jūrā un uz lauka nekas no zemestrīces nebija samanāms.
IEEE 802.16
802.16 standarti
2003. gada septembrī tika uzsākts projekts 802.16REVd, kura uzdevums bija saskaņot 802.16 ar Eiropas Telekomunikāciju Standartu institūta (European Telecommunications Standards Institute - ETSI) izstrādāto HIPERMAN standartu. Projekts noslēdzās 2004. gadā un tika apstiprināts jauns standarts — IEEE 802.16-2004, kurš aizstāja agrākos 802.16 a/b/c
Zemestrīce
Zemestrīces Latvijā
1896. gada 23. septembra pēcpusdienā plkst. 3 Jelgavas apkārtnē ļaudis novērojuši zemes trīcēšanu, kuru pavadīja pazemes dunoņa. Glāzes un tuvu viens otram stāvošie trauki šķindējuši.
Jersika (stacija)
Jersika ir dzelzceļa stacija Līvānu novada Jersikas pagastā, līnijā Krustpils—Daugavpils. Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Stacija ierīkota dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils izbūves laikā 1861. gadā. Līdz 1919. gadam stacijas nosaukums bija Cargrada (ru; de), bet 1919. gadā nosaukums nomainīts uz Jersika. Sākotnējā stacijas ēka ir saglabājusies līdz pat mūsdienām.
Zemestrīce
Zemestrīces Latvijā
1977. gada 4. martā zemestrīce Baltkrievijā bija 4 balles stipra, tomēr Rumānijā bojā gāja apmēram 1600 cilvēku.
1986. gada 31. augustā plkst. 1,31 Latvijas Zinātņu akadēmijas Radioastrofizikas observatorijā Baldonē seismogrāfa rādītājs aizskrēja līdz skalas malai. Tā bijusi apmēram 2 — 3 balles stipra. Satricinājumu manīja arī vairāki rīdzinieki savos dzīvokļos Purvciema augstceltnēs. Tajā pašā laikā Moldāvijā tika bojātas tūkstošiem ēku, bija arī cietušie. Hipocentrs atradās Rumānijā ap 100 — 140 km dziļi pazemē.
IEEE 802.16
Iesakām aplūkot
WiMAX
Zemestrīce
Zemestrīces Latvijā
2004. gada 21. septembrī notika zemestrīce, kuras epicentrs atradās Kaļiņingradas apgabala un Polijas robežas tuvumā. Liepājā, Rīgā un Valmierā sajusti pazemes grūdieni. Tie bija jūtami arī visā Polijas austrumu daļā. Pazemes grūdieni bijuši divas reizes: pirmie bija 14.05 pēc Latvijas laika un tie bija 4,8 balles stipri pēc Rihtera skalas, bet otrie — plkst. 16.32 un to spēks sasniedza jau visas 5 balles. Liepājā pirmo grūdienu laikā satricinājums bijis 3,5 balles, bet otro — 3,8 balles spēcīgs.
1985. gads
1985. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās otrdienā.
886. gads
886. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Vladimirs Petrovs (šahists)
Vladimirs Petrovs (dzimis Rīgā, miris  ieslodzījumā KPFSR ziemeļos) bija Latvijas krievu izcelsmes šahists, lielmeistars.
Dzīvesgājums
Vladimirs Petrovs bija 1929. gadā dibinātās LU krievu studentu korporācijas «Ruthenia» biedrs. 1931. gadā pārstāvēja Latviju 4. Nāciju šaha turnīrā Prāgā, 1935. gadā Šaha olimpiādē Varšavā. 1937. gadā guva panākumus jaunajā Ķemeru viesnīcas ēkā notikušajā Starptautiskajā Šaha turnīrā un kļuva par šaha lielmeistaru. Tanī pat gadā apprecējās ar Gaļinu Zeņecu (Petrovu-Matīsu). 1938. gadā šaha turnīrā Margitā uzvarēja Francijas šaha lielmeistaru un pasaules čempionu Aleksandru Aļehinu. 1939. gadā 8. Šaha olimpiādē Buenosairesā V. Petrovs nezaudēja nevienā no šaha partijām, bet ar Aļehinu un Kapablanku nospēlēja neizšķirti.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā viņš PSRS 12. čempionātā ieņēma 10. vietu. 1941. gada vasaras sākumā Vladimirs aizbrauca uz turnīru Rostovā pie Donas, kur viņu pārsteidza Otrā pasaules kara sākums. 1941. un 1942. gadā viņš piedalījās šaha meistaru turnīros Maskavā un Sverdlovskā (tagad Jekaterinburga), bet 1942. gada 31. augustā viņu arestēja un piesprieda 10 gadus ieslodzījuma GULAG nometnēs.
Miris soda nometnē Kotlasas tuvumā 1943. gada 26. augustā.
Vidars
Vidars skandināvu mitoloģijā ir Odina un milzes Gridas dēls, kurš atriebj tēva nāvi (nokauj vilku Fenriru, pārplēšot to uz pusēm) un ir viens no retajiem dieviem, kas pārdzīvo Ragnaroku un turpina dzīvot jaunajā pasaulē.
Snorre Sturlusons Vidaru dēvē par "kluso dievu". Vidars ir arī stiprākais no dieviem pēc Tora. Kad Fenrirs aprij Odinu, parādās Vidars, piespiež pie zemes vilka apakšējo žokli ar īpašu kurpi, kura pasaules sākumā izgatavota no ādām, ko, kurpi gatavojot, nogriež purngalā vai papēdī (tāpēc, ja vēlas palīdzēt āsiem, atgriezumi jāizmet), sagrābj Fenrira augšžokli un pārplēš viņu uz pusēm.
Vidars netiek minēts skaldiskajā dzejā, tāpēc viņu mēdz uzskatīt par pilnībā literāru ediskās dzejas figūru. Vidaru nav pamata uzskatīt par senu dievību.
885. gads
885. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Vendi (Livonija)
Vendi (la) bija Ziemeļkursas somugri un viena no sešām maztautām, kas piedalījās latviešu veidošanā. Indriķa hronika sniedz informāciju, ka no Ventas lejteces vendus padzina kurši, un tie apmetās Senajā kalnā (Monte Antiquo) Rīgas vietā. Taču arī no turienes kurši tos izspieda, un vendi pārcēlās uz Cēsīm latgaļu zemēs. Neizceļojušie vendi tupināja apdzīvot Rīgas līča dienvidu un daļēji rietumu piekrasti. Cēsu vendi 1206. gadā pieņēma Romas katoļu ticību un kļuva par Zobenbrāļu ordeņa uzticamiem sabiedrotajiem cīņās pret igauņiem un krieviem. Cēsu apkārtnē tie pamazām saplūda ar Vidzemes latgaļu etnosu, Kurzemē — kuršiem.
Hronists Indriķis 1206. gadā raksta, ka Cēsu "vendi tolaik bija pazemīgi un trūcīgi." Līdzīgi 1208. gadā viņš raksturo militāri spēcīgos Tālavas letus, kuri, hronista vārdiem "pirms ticības pieņemšanas bija necili un nievāti un cieta daudz pārestību no līviem un igauņiem." Nostādot latgaļus un vendus cietēju lomā, Indriķa nolūks bija parādīt, ko iespējams iegūt, noslēdzot savienību ar militāro stipro sabiedroto, kas turklāt ir arī kristīgās ticības izplatītājs. Arī apbedījumos atrastās bagātīgās piedevas neļauj aplūkot Indriķa doto vērtējumu burtiski.
Spriežot pēc Indriķa hronikas, Cēsu nozīme vācu ienākšanas laikā nebija pārāk liela. Tomēr skaidrs, ka saglabājušās ziņas ir nepietiekamas, varbūt pat izkropļotas, tāpēc grūti spriest par toreizējās vendu apmetnes lomu. Savā ziņā pierādījums tam, ka šī vieta raisīja neapšaubāmu interesi, ir Zobenbrāļu ordeņa Cēsu pils celtniecība. Tā bija viena no pirmajām ordeņa celtnēm Baltijā. Visticamāk, pils celta tieši šeit, lai varētu kontrolēt svarīgajiem tirdzniecības ceļiem nozīmīgās Gaujas pārceltuves. Katra no tām atrodas 3—5 km attālumā no pils un ir viegli kontrolējama.
Pašnosaukums
Par vendu kopienas pašnosaukumu īstas skaidrības nav. 13. gadsimtā vendus min tikai hronists Indriķis un Romas pāvests, bet 14. gadsimtā Rīgas arhibīskaps. Kopš tā laika vēstures avotos vendi vairs netiek pieminēti. Taču turpmāk īpašo statusu Cēsu un tās tuvākās apkaimes — Līvu pagasta, dzīvē ieņem Cēsu līvi. Ir pamats domāt, ka vendu pašnosaukums bijis līvi, līdzīgi pārējiem no Kursas uz Vidzemi pārceļojušajiem somugriem. Zināmu norādi uz to varētu dot arī ieraksts Novgorodas pirmajā hronikā, kurā par Novgrodas kņaza Jaroslava Mstislaviča 1218. gada karagājienu uz Cēsīm teikts, ka viņš tur cīnījies pret vāciešiem, latgaļiem un līviem.
Vendu nosaukums
Viena no lielākajām autoritātēm slāvu filoloģijā Maksis Vasmers (Max Vasmer) Cēsu nosaukumu Wenden savā "Krievu valodas etimoloģijas vārdnīcā" (Russiches Etymologisches Wörterbuch, 1950—1958), ņemot vērā reģionālās īpatnības, pilnībā atvasina no somugru valodām. Igaunijā, piemēram, sastopami daudzi nosaukumi ar līdzīgu cilmi, (Wendau, Vônnu, Wenden, Wendrama, Weneküla, Wenne.). Redzams, ka nosaukums Wenden (dienvidaustrumos no Hāpsalas) ir identisks senajam Cēsu nosaukumam. Šiem Igaunijas nosaukumiem nav nekā kopīga ar rietumslāvu vendiem vai venetiem Rietumeiropā. Vendu etnosa nosaukums atvasināts no Ventas upes (rakstītajos avotos Wynda, Winda).
Taču Ventas upe daudz ciešāk saistīta ar Ventspils seno nosaukumu (Windau), nevis Cēsīm. Šajā gadījumā Cēsu nosaukums Wenden, kas Indriķa hronikas kontekstā sakrīt ar vendu etnosa nosaukumu, kļūst skaidrāks, raugoties uz Indriķa hroniku kā 13. gadsimta Eiropas vēstures pieminekli, kas sarakstīts plašākā, Centrāleiropas un Rietumeiropas literārā tradīcijā, kur vendu jēdziens bija pazīstams kā seno venetu, tā visdažādāko svešinieku — Romas baznīcas jaunkristīto — apzīmēšanas kontekstā, īpaši attiecībā uz dažādām Svētās Romas impērijā iekļautajām rietumslāvu tautām, kuru vidū Helmoda Bosau (Helmold von Bosau) 12. gadsimta sarakstītajā "Slāvu hronikā" ierindota arī baltu tauta — prūši. Ņemot vērā, ka Indriķa hronika kritiski jāvērtē kā sava laika literatūras materiāls, var izteikt pieņēmumu, ka šeit minētais vendu un no tiem atvasinātais Cēsu (Wenden) nosaukums ir Centrāleiropas hroniku rakstīšanas literārās tradīcijas, pašu vendu etnosa un Kursas vietvārdu (Venta), kā arī Vidzemes un Igaunijas somugru toponīmu sintēzes rezultāts.
Teritorija
Vēsturiski vendi apdzīvoja Rīgas līča dienvidu un daļēji rietumu piekrasti. Politiski šīs teritorijas ietilpa Vanemas jeb Miera Kursas kuršu zemē, kur bija jaukts vendu un kuršu iedzīvotāju sastāvs. Kuršu austrumu robežu iezīmē kuršu kapulauki un tādas savrupatradumu vietas kā Vecmokas, Pūres Zviedri un Grenču Dravnieki. Tālāk uz austrumiem kuršu kapulauki nav konstatēti, un tur, domājams, dzīvoja tikai vendi. To apliecina Tukuma pilskalna un Tukuma jaunā tirgus laukuma izrakumu materiāli.
Rīgas līča austrumu un dienvidu piekrastes teritoriju rakstītajos avotos līdzās Miera Kursai dažreiz sauc par Vanemu. Šo vārdu var etimoloģizēt no Baltijas somu grupas valodām kā 'senā zeme', kas varētu liecināt par vendu klātbūtni šajās teritorijās. Pēc Rīgas arheoloģiskā materiāla liecībām vendu klātbūtne Rīgā ir pierādīta. Šis zemes nosaukums var liecināt par teritoriju, no kuras vendi izceļojuši, pretstatā 'jaunajai zemei' Rīgā, Senajā kalnā, vai Cēsīs.
Pārbaudāma ir literatūrā sastopamā tēze par līvu iespējamo pārvietošanu uz Ziemeļzemgali 14. gadsimtā. Ar šiem procesiem saista Jelgavas vārda somisko izcelsmi. Taču var izvirzīt arī citu hipotēzi — uz ziemeļrietumiem no Jelgavas dzīvojošie vendi varēja dot šo vārdu vietai, ko balti sauca par Mītavu.
Izcelsme
Jautājumā par vendu izcelsmi ir izteikti visdažādākie pieņēmumi. Virkne pētnieku ir izteikušies, uzskatot tos gan par baltiem — kuršiem (J. Endzelīns), zemgaļiem (A.Bīlenšteins) vai latgaļiem, gan somugriem — Kursas līviem (E. Šnore, Ē. Mugurēvičs), kuronizētiem līviem jeb tāmniekiem (arheologs E. Šturms) vai votiem (Heinrihs Lākmans), gan rietumslāviem.
Tā, Kārlis Ašmanis 1930. gadā rakstīja: "Kad tur (pie Rīgas) kurši no jauna tiem uzbruka un daudz no viņiem nokāva, tad atlikušie vendi aizbēguši uz ziemeļiem, pie latviešiem... Līdz šim vēsturniekiem nav izdevies pilnīgi noteikt, pie kuras tautības īsteni vendi pieder... Jādomā, ka viņi bij no latvju celma, un latvji viņus laipni uzņēma".
Kursas somugru izcelsme
Vendu vēsturiskā dzīvesvieta ietilpa senajās Kursas zemēs Ventavā (Wynda, Winda) un Vanemā. Ventava kā Baltijas somugru apdzīvota zeme izsekojama kopš Sārnates apmetnes laikiem. Baltu un somugru etnisko grupu saskares josla Kurzemē gāja apmēram pa līniju Ventas lejtece, Abava. 11.—12. gadsimtā Ventavu iekaroja kurši. Tas saskan ar hronikā teikto, ka vendus no Ventas lejteces padzinuši kurši. Par pēdējo zināmo Kurzemes etnosu, — skandināvu tirgotāju un sirotāju aktivitāti liecina gan rūnas ("rūnakmens par Ventavu"), gan arheoloģiskie atradumi (ieskaitot t.s. "velna laivas").
Kaut arī hronists kā vendu dzīvesvietu pēc padzīšanas no Kursas min tikai Seno kalnu, nav izslēdzama viņu klātbūtne arī citur. Cēsis, domājams, bija vendu lielākā, taču ne vienīgā dzīvesvieta Vidzemē. Starp daudziem simtiem izpētīto Daugavas lejteces līvu apbedījumu ar tipisku Vidzemes lībiešu kapu inventāru bija pāri ap 20 tādu, kuriem analoģijas bija saskatāmas ar vendu kultūru. Acīmredzot, Indriķa hronikā pieminētā Vendekūlas (Wendeculla) ciemata (tas atradās uz ziemeļiem no Turaidas) tulkojums no Baltija somu valodām vendu ciems (küla lībiski un igauniski, kylä somiski — 'ciems') norāda uz tur dzīvojošo iedzīvotāju etnisko piederību un dzimto valodu. 1638. gada zviedru arklu revīzijā minēts Vengulas ciems, vēlāk saukts Turaidas viņģelieši.
Par vendu un Vidzemes līvu valodas līdzību netieši liecina arī priestera un līvu valodas pratēja Daniēla darbība 1206. gadā. Indriķa hronikas X nodaļā redzams, ka šis priesteris sludināja tikai līvu apdzīvotos novados — Salaspils, Lielvārdes, Sidgundas, Remines, Aizkraukles, Turaidas un Dabreļa Satezeles zemēs, no kurienes "devās tālāk pie vendiem". Arī vendi nonāca ordeņa varā sakarā ar līvu apdzīvoto zemju dalīšanu 1207. gadā.
Skopo rakstīto avotu ziņu dēļ vendu problēmu palīdzējuši atrisināt arheoloģiskie izrakumi. Pirmos 11.—13. gadsimta apbedījumus ar bagātām senlietu piedevām atrada 1888. gadā, ceļot tagadējo Cēsu dzelzceļa staciju. Pēc tam, 1910, gadā zemes darbu gaitā Cēsu ārsts E. Ķivulis konstatēja vēl 11 apbedījumus. Viņš domāja, ka šo kapulauku ierīkojuši latgaļi.
20. gadsimta 30. gadu vidū, vēršoties plašumā arheoloģiskajiem izrakumiem Rīgā, Cēsu apkārtnē un Ziemeļkurzemē, mainījās uzskati par stacijas kapulaukā apbedīto cēsnieku etnisko piederību. Pamatojoties uz jauniegūtajiem materiāliem, arheologe Elvīra Šnore 1936. gadā secināja, ka vendi ir līvi, kas, kuršu vajāti, ap 11. gadsimta sākumu pēc īslaicīgas uzturēšanās pie Rīgas nonākuši Cēsīs, kur Riekstu kalnā uzcēluši sev pili — Wendorum castrum. 1974. gadā viņa vēlreiz pasvītroja, ka Cēsu stacijas kapulaukā skaidri redzama tur apbedīto kurzemnieciskā izcelsme, tādēļ tos var saistīt ar vendiem.
Izsmeļošu vendu jautājuma historigrāfisko apskatu 1973. gadā publicēja Ēvalds Mugurēvičs. Salīdzinot kultūrvēsturiskā aspektā izteiktās hipotēzes ar rakstītajiem avotiem, Ventas lejteces, Cēsu, Rīgas pilsētas un rajona arheoloģiskajiem pieminekļiem un vietvārdiem, arī viņš secināja, ka vendi ir Kursas līvu grupa. Plašu apskatu par arheoloģiskajiem pētījumiem Ventas lejtecē Ē. Mugurēvičs publicēja arī 2000. gadā
1980. gada izrakumi Riekstu kalnā no jauna apstiprināja arheologu E. Šnores 1936./74. gadā un Ē. Mugurēviča 1973./2000. gadā publicētos secinājumus par Cēsu vendu izcelsmi no Ventas lejteces apvidus un viņu piederību Kurzemes somugru kultūrai. Ne tikai rotaslietas, bet arī citas materiālās kultūras jomas 1980. gada izrakumos Riekstu kalnā apliecina vendu piederību Baltijas somugriem. Ja latgaļi šajā laikā mājas apsildīja un ēdienu gatavoja galvenokārt māla krāsnīs, tad līvi šim nolūkam izmantoja pavardus. Arī Riekstu kalnā vienīgā labi saglabājusies apkures ierīce bija augstāk minētais pavards, kura izveidojums stipri līdzīgs Daugavas krastā līvu apmetnēs Salaspils Laukskolā un Ikšķilē atrastajiem. Par līvu materiālajai kultūrai raksturīgu piederumu uzskata arī atrasto māla diskveida vertikālo aužamo stāvu atsvaru.