cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Selēns
Īpašības
Savienojumos selēna oksidēšanas pakāpes var būt +6, +4, +2 un -2. Selēns var veidot stipru skābi — selēnskābi H2SeO4, kas ir analoga sērskābei.
Izotopi
Dabā ir sastopami seši dažādi selēna izotopi: selēns-80 (49,61% no kopējā selēna daudzuma), selēns-78 (23,77%), selēns-76 (9,37%), selēns-82 (8,73%), selēns-77 (7,63%) un selēns-74 (0,89%).
Izmantošana
Komerciāli selēnu lieto stikla ražošanā tā atkrāsošanai un pigmentu ražošanā. Agrāk to lietoja par pusvadītāju fotoelementos un taisngriežos, taču mūsdienās vairāk izmanto pusvadītājus, piemēram, silīciju, ar labākām īpašībām. Vulkanizējot gumiju ar selēnu, tas padara to izturīgāku. Kserogrāfijā selēns tiek izmantots dokumentu kopēšanā.
Atrašanās dabā
Zemes garozā selēna daudzums ir 10-5 līdz 10-6 procenti no tās masas. Tas ir aptuveni 100 mg uz tonnu. Visizplatītākie minerāli, kas satur selēnu, ir ašvalīts (FeSe), klaustalīts (PbSe), timanīts (HgSe) un guanahuatīts (Bi2(Se, S)3). Selēna koncentrācija jūras ūdenī ir 4 mg uz litru. 2011. gadā tika iegūtas aptuveni 2000 tonnas selēna, galvenokārt Vācijā (32%), Japānā (31%), Beļģijā (10%) un Krievijā (7%). Kopējās selēna rezerves pasaulē tiek lēstas ap 93 tūkstošiem tonnu.
Kurzemes cietokšņa muzejs
Kurzemes cietokšņa muzejs ir militārajai vēsturei veltīts muzejs Tukuma novada Zantes pagastā, Zantē.
Muzejs savu darbību uzsāka 1996. gadā. Tā izveidotājs un vadītājs ir Ilgvars Brucis. 2008. gada septembrī muzeju iekļāva Eiropas kultūras mantojuma sarakstā un tas ieguva Eiropas kultūras mantojuma karogu.
Ekspozīcijā ir apskatāmi vairāk kā 8000 eksponātu: dažāda veida strēlnieku ieroči, militārās uniformas, militārā tehniku u.c. Muzejs veltīts galvenokārt militārajai vēsturei, bet ekspozīcijā apskatāmi eksponāti, kas saistīti ar starpkaru Latviju. Muzejā notikuši vairāki pasākumi, kas veltīti vēsturei un tās popularizēšanai.
Sociālā inovācija
Sociālās inovācijas ir jaunu ideju ģenerēšanas rezultātē radies pakalpojums. Kā definējis Eiropas institūts par publisko pārvaldi, mūsdienu projektu pieejamības apstākļos jebkura publiskās pārvaldes institūcija var kļūt par sociālo inovāciju organizāciju, veicot jauninājumu ieviešanu organizācijas cilvēkresursu attīstībā. Sociālo inovāciju pētniecība, informācija par tām ir samērā izplatīta vecās Eiropas valstīs. Taču arī tur vairāk tiek pētīta sociālā uzņēmēja - social entrepreneur ietekme uz sociālo inovāciju veidošanu. Sociālās inovācijas definējas arī kā jaunu ideju par sociālajām attiecībām, sociālām organizācijām ģenerēšana un realizācija. Latvijā un pasaulē plašāk pazīstami ir jēdzieni - tehnoloģiska inovācija un biznesa inovācija. Par sociālo inovāciju jēdzienu izpratnes, pētījumu un raksturojumu tikpat kā nav. Arī ārzemju rakstos sociālo inovāciju jēdziens visbiežāk saistīts ar sociālo uzņēmēju - social entrepreneur darbību. Tiek veidoti sociālo inovāciju centri, kuros apkopo un analīzē, kā arī kā labāko praksi popularizē uzņēmēju atbalstu dažādām sociāli marginalizētām iedzīvotāju grupām.
Sociālās inovācijas ir viens no resursu piesaistes veidiem. Tās varētu raksturot kā dažādus ekonomiskas un sociālas dabas jauninājumus, kuru ieviešana veicina organizācijas attīstību. Apskatot sociālo inovāciju veidošanās vēsturi, 20.gs. 60. gados institūciju pārmaiņu pētnieki T. Burns un G.M.Stalkers savā darbā The Management of Innovation konstatēja, ka institūcijām ir problēmas piemēroties jauniem apstākļiem un procesiem. Ārējai videi, kā spēcīgam institūciju ietekmējošam faktoram ir būtiska nozīme organizācijas integrācijā un dinamiskā attīstībā. Tātad, jau agrīnos institūciju sociālo inovāciju pētījumos teikts, ka "tikai organizāciju savstarpēja interakcija ārējā vidē veicina jaunievedumu rašanos" (Pfeffer, 2003). Inovatīva darbība - innovative action ir process, kurā jaunas zinātniskās, tehniskās, sociālās, kultūras vai citas jomas idejas, izstrādnes un tehnoloģijas tiek īstenotas tirgū pieprasītā un konkurētspējīgā produktā vai pakalpojumā. Inovatīva attīstība definēta kā sabiedrības labvēlīgas virzības process, kurā plaši izmanto jaunas idejas, izstrādnes un tehnoloģijas, arī sabiedrības atsaucība jaunradei ideju vai citās jomās. Kopumā pētījumi par procesiem, kas izraisa dažādus sociālo inovāciju veidus, ir veikti nepietiekoši. Pētījumi par institūciju, organizāciju sociālo inovāciju veidiem ir savarīgi, jo organizāciju spēju sevi atjaunot nosaka organizācijas jaunrade, kas, savukārt, ilgtermiņā nosaka jebkuras ekonomikas un sabiedrības panākumus.
Rīgas Pareizticīgo garīgais seminārs
Rīgas Garīgais seminārs ir Latvijas Pareizticīgās baznīcas augstākā mācību iestāde. Atrodas Katoļu ielā 10, Rīgā, Latvijā.
Vēsture
Seminārs tika dibināts 1851. gadā, kad tika izveidots no Rīgas Latviešu-igauņu garīgās skolas, kas bija dibināta 1847. gadā. Seminārā bija paredzēts izglītot nabadzīgu latviešu un igauņu ģimeņu bērnus par valsts līdzekļiem. Seminārā mācības notika pēc Krievijas semināru mācību programmas, papildus tika mācīta latviešu un igauņu valoda un vēsture. 1874. gadā no semināra darbiniekiem izveidoja komisiju garīgo tekstu tulkošanai latviešu un igauņu valodās.
1877.—1879. gadā pēc arhitekta Heinriha Šēla projekta uzcēla jaunu semināra ēku ar baznīcu tajā. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā semināru evakuēja uz Ņižņijnovgorodu, kur tas Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gadā beidza savu darbību. Semināra ēku Rīgā nacionalizēja un piešķīra Latvijas Universitātei, kas tajā izvietoja Medicīnas fakultātes katedras. 1926. gadā semināra darbību atjaunoja. No 1936. līdz 1940. gadam šīs iestādes vietā pastāvēja Latvijas Universitātes Pareizticīgo teoloģijas institūts.
1993. gadā Rīgas Pareizticīgo garīgais seminārs tika atjaunots, atsāka darboties arī semināra Visu Svēto pareizticīgo baznīca.
Iestādes audzēkņu un pedagogu sarakstā bijuši bīskaps Aleksandrs, Jānis Pommers, Viktors Eglītis, Konstantīns Petss.
Stokholmas Andreja loža "Den Nordiska Cirkeln"
Stokholmas Andreja loža "Den Nordiska Cirkeln" ir vecākā Zviedrijas Andreja loža, kura aptver zviedru brīvmūrnieku rituāla ceturto un piekto grādu.
Vēsture
Par ložas dibinātāju uzskata Kārli Frīdrihu Eklefu (Carl Fredrik Eckleff), kas 1756. gada 30.novembrī kopā ar galma padomnieku Johanu fon Harenu, kas kļuva par ložas vadītāju, un juvelieri Andreju Lijdbergu (Andreas Lijdbergh) nodibināja Stokholmas Skotu rituāla ložu ar nosaukumu "l'Innocente". Zviedrijas lielloža tika dibināta vēlāk, 1760. gadā, un tai sākotnēji nebija ietekmes pār skotu un kapitula grādiem. Vienīgi pēc 1774.gada, kad par Zviedrijas lielložas lielmeistaru kļuva troņmantnieks Sēdermanlandes hercogs Kārlis (1748-1818, vēlākais Zviedrijas karalis Kārlis XIII), arī augstākie zviedru rituāla grādi nonāca viņa tiešā pakļautībā.
Pēc Latvijas sūtņa Zviedrijā un vēlākā Latvijas nacionālās valdības ārkārtējo pilnvaru nesēja ārzemēs Kārļa Reinholda Zariņa (1879-1963) ierosmes no 1928. līdz 1938. gadam vairāk nekā vairāki Latvijas pilsoņi no Stokholmas Jāņa ložas „Den Nordiska Första” tika paaugstināti augstākos grādos un uzņemti Andreja ložā "Den Nordiska Cirkeln" un pat Stokholmas ordeņa kapitulā. Starp viņiem ir pieminami diplomāti Alfrēds Bīlmanis un Vilhelms Munters, mācītājs Roberts Slokenbergs, Valsts kontroles departamenta direktors Gustavs Feigmanis, advokāts un politiķis Mārtiņš Antons, arheologs un Austrumu filoloģijas profesors Francis Balodis.
Zantes pagasts
Zantes pagasts ir viena no Tukuma novada administratīvajām teritorijām tā dienvidos. Robežojas ar Vānes, Zemītes, Viesatu, Gaiķu un Remtes pagastiem.
Daba
Pagasts ir bagāts ar mežiem. Smiltiņu kalns (Ķīķerkalns) ir augstākā pagasta virsotne (155,3 m virs jūras līmeņa).
Hidrogrāfija
Lielākās upes pagastā ir Amula un Vēdzele, bet ūdenstilpes — Kazukalnu, Kuļķu, Mednieku dīķi.
Vēsture
Mūsdienu Zantes pagastā vēsturiski atradās Jaundziru muiža (Gut Neu-Dsirren, Jaundziras), Lielzantes muiža (Gut Groß-Santen, Zante), Plāņu muiža (Gut Plahnen).
1945. gadā pagastā izveidoja Zantes un Dziru ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Zantes ciemam pievienoja Dziru ciemu. Tagadējā Zantes pagasta teritorija kā administratīva vienība ir beigusi veidoties 1984. gadā. Administratīvajos pārkārtojumos tagadējā Zantes pagastā iekļautas nelielas teritorijas no kādreizējiem Aizupes un Matkules pagastiem, bet neliela teritorija pievienota Zemītes pagastam. 1990. gadā ciems tika reorganizēts par pagastu. 2009. gadā Zantes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kandavas novadā. 2021. gadā tika iekļauts Tukuma novadā.
Interesanti apskates objekti ir Lindes akmens (44. lielākais Latvijā), Dziru dzirnavu apkārtne, Venteru pilskalns, Zantes vējdzirnavas (Zilās jumpravas dzirnavas), Plāņu muižas pils, „Āžmugura”, Zantes muiža (Zantes pamatskola), Kurzemes cietokšņa muzejs, Zantes brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības muzejs, Piemiņas vieta Zantes pagasta deportētajiem iedzīvotājiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Zante (pagasta centrs), Jaundziras, Mazzante, Plāņi, Miezāji.
Izglītība un kultūra
Zantes pagastā darbojas Zantes pamatskola, kurā šobrīd mācās 130 skolēnu, Zantes ģimenes krīzes centrs, bērnudārzs, bibliotēka, kultūras nams, veikals.
UCI ProTour
UCI ProTour bija šosejas riteņbraukšanas sacensību sērija Eiropā, Austrālijā un Kanādā, kuru organizēja UCI (Starptautiskā riteņbraukšanas savienība). To izveidoja Heins Verbrugens, bijušais UCI prezidents. Tā sastāvēja no noteikta skaita ProTour riteņbraukšanas komandām, katrai no tām bija jāpiedalās visās tūres sacensībās. Sākotnēji tā bija pamatā sacensībām pēc reitinga punktiem sezonas garumā, kuru izveidoja 2005. gadā, lai aizvietotu UCI šosejas riteņbraukšanas Pasaules kausa sēriju, kura tika izbeigta līdz ar 2004. gada sezonu (lai arī Pasaules kauss neiekļāva nevienu vairāku daudzdienu sacensību). ProTour bija UCI, riteņbraukšanas komandu, lielāko sacensību organizētāju (īpaši Lielo tūru) nesaskaņu objekts un 2009. un 2010. gadā ProTour kopvērtējumu aizvietoja UCI pasaules ranga kopvērtējums. 2011. gadā ProTour un pasaules rangs tika pilnībā apvienoti UCI Pasaules tūrē. ProTour komandu statuss tika pārsaukts par UCI ProTeam, kurš turpina pastāvēt kā augstākais reģistrācijas līmenis un saglabā tiesības un pienākumus piedalīties visās UCI Pasaules tūres sacensībās.
ProTour rezultāti
No 2009. gada ProTour sezonas kopvērtējuma elementu aizvietoja UCI Pasaules ranga kopvērtējums.
Santomes un Prinsipi prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Santomes un Prinsipi prezidenti, kopš 1975. gada, kad tā ieguva neatkarību no Apvienotās Karalistes.
30px Santomes un Prinsipi Demokrātiskā Republika (1975 — mūsdienas) 30px
Politiskās partijas: {{legend| green | Santomes un Prinsipi Atbrīvošanas kustība/Sociāldemokrātiskās partija (MLSTP/PSD) |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| yellow | Neatkarības Demokrātijas rīcība (ADI) |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| red | Demokrātiskās kustības pārmaiņu spēks — Liberālā partija (MDFM – PL) |border=1px solid #AAAAAA}}
Citas frakcijas: {{legend| #C3B091 | Militārais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Ksena: Karotāju Princese
Ksena: Karotāju Princese ir ASV seriāls, kura pirmizrāde notika. Latvijā tas tiek rādīts USA Network un RTL2 kanālā. Seriāls ir ticis nominēts Emmy balvām.
Saldus (stacija)
Saldus ir dzelzceļa stacija, kas atrodas Saldus pagastā, 2,5 km uz ziemeļiem no Saldus pilsētas centra. Pie stacijas ir apdzīvota vieta Saldus stacija. Stacija atrodas dzelzceļa līnijas Jelgava—Liepāja 67. kilometrā. Saldū pietur pasažieru vilcieni Rīga—Liepāja un Liepāja—Rīga. No 31.07.2023. vilcieni kursē abos virzienos vienu reizi katru dienu, svētdienās abos virzienos divas reizes.
Vēsture
Stacija atklāta 1928. gada 10. augustā. 1931. gadā pēc profesora Pētera Federa (1868—1936) projekta uzbūvēta divstāvu stacijas ēka. Dīzeļvilciens caur Saldu uz Liepāju no 2015. gada vasaras kursēja tikai piektdienās, bet virzienā uz Rīgu tikai svētdienās. No 2019. gada sakarā ar dzelzceļa infrastruktūras maksas samazināšanos vilciens caur Saldu katrā virzienā kursē divas reizes nedēļā. No 31.07.2023. notiek regulāra pasažieru vilcienu kustība katru dienu.
Lagzdiņš
Lagzdiņš (sieviešu dzimtē Lagzdiņa) ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no apvidvārda „lagzda” pamazināmās formas vai vietvārda Lagzdiņi. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Grodnieki
Grodnieki ir ciems Talsu novada Īves pagastā. Izvietojies pagasta rietumdaļā Dižklajamdīķa rietumu krastā 7 km no pagasta centra Tiņģeres, 24 km no novada centra Talsiem un 132 km no Rīgas. Ciemā ietilpst piecas mājas.
Karbonātu minerāls
Karbonātu minerāls ir minerāls, kas satur karbonāta anjonu: CO32-. Zemes garozā vieni no izplatītākajiem minerāliem. Visbiežāk sastopamie minerāli ir kalcīts, dolomīts un aragonīts, kuri veido tādus izplatītus iežus kā kaļķakmeni, marmoru, dolomītu. Šie ieži veidojas marīnos apstākļos, jūru vai okeānu gultnēs izgulsnējoties un uzkrājoties planktona organismu atliekām. Aragonītam ir liela loma bioloģijā — tas veido daudzu dzīvo organismu ārējo čaulu.
Vairāki karbonāti kalpo par nozīmīgām rūdām: no siderīta iegūst dzelzi, rodohrozīts ir mangāna izejviela utt.
Karbonāti parasti ir salīdzinoši mīksti, sālsskābē viegli šķīstoši. Pazīstami ap 80 karbonātu minerāli, no kuriem vairums ir reti.
Karbonātu klasē nereti iekļauj nitrātus, borātus un jodātus.
Hidratētie karbonāti
炭酸塩
Libertīsitija
Libertīsitija ir neīsta, Rockstar Games izveidota pilsēta Grand Theft Auto sērijas spēlēm. Par pamatu pilsētas izveidē ņemta Ņujorka. Trīs dažādu veidu Libertīsitijas ir parādijušās daudzu paaudžu GTA spēlēs. Libertīsitija bija galvenā pilsēta pirmajā Grand Theft Auto. Tā atgriezās Grand Theft Auto III, Grand Theft Auto: Liberty City Stories, Grand Theft Auto Advance, Grand Theft Auto: Chinatown Wars un Grand Theft Auto IV. Spēlē Grand Theft Auto: San Andreas arī viena misija notiek Libertīsitijā.
Judīte Holofernesa
Judīte Holofernesa (de, īstajā vārdā Judith Holfelder von der Tann) ir 1976. gadā Berlīnē dzimusi vācu dziedātāja, mūziķe. Viņa ir plašāk pazīstama kā grupas Wir sind Helden soliste.
Biogrāfija
Holofernesas muzikālā karjera sākās ar 1999. gadā izdotu soloalbumu "Kamikazefliege" (tulk. "Muša-kamikadze"), kas tika izdots 500 eksemplāros. Tajā tika iekļautas vairākas dziesmas, kuras Holofernesa dzied ģitāras pavadījumā, un trīs no tām ("Außer dir", "Aurélie", "Popstar") vēlāk tika arī iekļautas Wir sind Helden repertuārā.
2006. gada 17. jūlijā Holofernesa apprecēja Polu Roju, kas ir grupas Wir sind Helden buņģieris. 2006. gada decembrī viņiem piedzima dēls.
Pēc grupas Wir sind Helden izjukšanas 2012. gadā, Holofernesa turpina solokarjeru. 2014. gada februārī viņa izdeva soloalbumu Ein leichtes Schwert (tulk. "Viegls zobens"). Tā ierakstīšanā piedalījās arī viņas vīrs Pola Rojs. Savukārt 2017. gadā viņš bija producents Holofernesas albumam Ich bin das Chaos (tulk. "Es esmu haoss").
Ozers
Ozers (sieviešu dzimtē Ozere) ir uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Alotropija
Alotropija — parādība, kad viens ķīmiskais elements veido vairākas vienkāršas vielas. Šīs vienkāršās vielas atšķiras ar atomu skaitu molekulā vai strukturālo uzbūvi.
Lieliskie
"Lieliskie" (en) ir 2004. gada amerikāņu datoranimācijas supervaroņu kinokomēdija, kuras scenārija autors un režisors ir Breds Bērds.
Filma ir stāsts par Lielisko ģimeni, kurā visiem tās locekļiem ir superspējas un kas spiesti slēpties pēc vairākiem tiesas procesiem par nodarītajiem zaudējumiem. Filmās galvenos tēlus ieskaņojuši Kregs Nelsons, Holija Hantere, Sāra Vauela, Spensers Fokss, Džeisons Lī, Semjuels Džeksons, Elizabete Penja un Breds Bērds.
Šī ir sestā Pixar Animation Studios filma. Filmas pirmizrāde notika. Tā guva atzinīgu kritiķu novērtējumu, saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu divās nominācijās: kā labākā animācijas filma un par labāko skaņas montāžu. Šī ir pirmā Pixar Animation Studios filma, kas Amerikas Kinoakadēmijas balvu saņēmusi vairāk nekā vienā nominācijā. Daudzi kritiķi to atzina par vienu no gada labākajām filmām. Filmas mūzikas autors ir Maikls Džakīno.
Polonijs
Polonijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Po un atomskaitli 84. Tas ir reti sastopams, galvenokārt urāna rūdās. Visi polonija izotopi ir radioaktīvi. Pēc ķīmiskajām īpašībām polonijs ir līdzīgs bismutam un telūram. Poloniju lieto kā neitronu un alfa daļiņu avotu. Tas ir atrodams arī sildelementos starpplanētu zondēs, kā arī antistatiskās ierīcēs.
Vēsture
Poloniju 1898. gadā atklāja Marija Sklodovska-Kirī. Sklodovska-Kirī to nosauca par rādiju F, bet vēlāk tas tika nosaukts par godu viņas dzimtenei Polijai.
Atrašanās dabā
Polonijs dabā ir ļoti reti sastopams ķīmiskais elements. Tas ir atrodams urāna rūdās. Gadā vidēji tiek iegūti 100 grami polonija, kodolreaktoros ar neitroniem bombardējot bismutu.
Izotopi
Polonijam nav stabilu izotopu. Tomēr ir zināmi 33 nestabili izotopi. Tā atommasa var būt no 180 līdz 220 u. Visizplatītākais izotops ir polonijs–210 (pussabrukšanas periods — 138,38 dienas), toties visstabilākais ir polonijs–209 (pussabrukšanas periods — 102 gadi).
Bioloģiskā loma un indīgums
Polonijs ir ļoti indīgs un tam nav bioloģiskas lomas. Pēc masas polonijs–210 ir aptuveni 250 000 reizes indīgāks nekā ciānūdeņradis. Polonijs–210 ir atrodams tabakas dūmos.
Labi zināmi indēšanas gadījumi
2006. gadā ar polonija izotopu 210Po tika noindēts bijušais Krievijas Federālā drošības dienesta virsnieks Aleksandrs Ļitviņenko.
Alkīni
Alkīni ir nepiesātināti ogļūdeņraži, kas satur vienu trīskāršo saiti. Alkīni var pievienot ūdeni, veidojot karbonilsavienojumus. Alkīni ir vēl reaģētspējīgāki par alkēniem. Visnozīmīgākais un pazīstamākais alkīns ir etīns jeb acetilēns. Alkīnus lielākoties iegūst no naftas, bet acetilēnu var iegūt arī no dabasgāzes.
Vilpīte
Vilpīte ir Kausupītes kreisā krasta pieteka Ķekavas un Ogres novados. Sākas Sausajā tīrelī dienvidaustrumos no Skurbeniešiem Baldones pagastā. Tek pa mežainu pārpurvotu apvidu. Upes gultne visā garumā regulēta. Vidustecē upi šķērso valsts autoceļš V4 (Baldone – Tome).
Telūrs
Atrašanās dabā
Telūrs ir viens no visretāk sastopamajiem elementiem Zemes garozā. Tā koncentrācija ir līdz 2 daļiņām no miljarda. Tas ir atrodams kopā ar sēru vai selēnu. Tas ir atrodams arī telurīdu veidā, piemēram, sudraba vai svina telurīdos, un kā telūra dioksīds, kas ir ļoti rets minerāls.
Izotopi
Dabā ir sastopami 8 izotopi: telūrs–130 (34,08% no kopējā daudzuma), telūrs–128 (31,74%), telūrs–126 (18,84%), telūrs–125 (7,07%), telūrs–124 (4,74%), telūrs–122 (2,55%), telūrs–123 (0,89%) un telūrs–120 (0,09%). No tiem 130Te, 128Te un 123Te ir vāji radioaktīvi. To pussabrukšanas periodi attiecīgi ir 3 gadi, 2,41 gadi un 9,2 gadi. Mākslīgi ir iegūts vēl 31 radioizotops, kuru masas skaitlis ir no 105 līdz 143.
Izmantošana
Telūru galvenokārt lieto sakausējumiem (ar svinu, dzelzi vai varu). No telūra oksīda ar pallādija piemaisījumu izgatavo atstarojošo slāni pārrakstāmajos kompaktdiskos (CD-RW), DVD diskos (DVD-RW) un pārrakstāmajos Blu-ray diskos.
Mūsdienās notiek pētījumi par telūra izmantošanu sevišķi mazu izmēru tranzistoru izgatavošanā.
Cēzars Ozers
Cēzars Ozers (dzimis ) ir bijušais latviešu basketbolists, spēlējis saspēles vadītāja pozīcijā.
Laikā no 1958. līdz 1968. gadam spēlējis Rīgas VEF sastāvā, ar ko izcīnījis 3. vietu 1960. un 1966. gada PSRS čempionātā. 1958. gadā kļuvis par Latvijas PSR čempionu. 66 spēles aizvadījis Latvijas PSR izlases sastāvā. 1963. gada PSRS Tautu spartakiādes 3. vietas ieguvējs. 1959. gadā spēlējis PSRS jaunatnes izlasē. 1960. gadā PSRS izlases sastāvā izcīnījis sudraba medaļu. 1998. gadā tika apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeņa 1. pakāpes Goda zīmi.
1937. gada Latvijas Kauss futbolā
1937. gada Latvijas Kausa izcīņa futbolā bija pirmā Latvijas Kausa izcīņa, kura sākās un noslēdzās ar finālspēli. Tajā piedalījās 78 futbola komandas no visas Latvijas.
Otrā kārta
''Spēle pārtraukta 78. minūtē tumsas un tuvojošās negaisa dēļ. Tomēr RFK piešķīra uzvaru.''
Spēli pārspēlēja Rīgā uz neitrāla laukuma
Spēli pārspēlēja, jo to tiesāja ne LFS nozīmētais tiesnesis
Astotdaļfināli
rezultāts anulēts
Mineraloīds
Mineraloīds ir minerālam līdzīga viela, kas nav kristāliska - tas sastāv no sīkām kāda minerāla daļiņām koloīdā formā (būtībā - sacietējusi "želeja"). Mineraloīdi ietver tādus ķīmiskos savienojumus, kuru variācijas pārsniedz mineraloģijā pieņemtās viena minerāla veida ietvaros pieļaujamās ķīmiskā satura variācijas. Tipisks mineraloīds ir obsidiāns - tas ir amorfs stikls nevis kristāls. Pazīstams mineraloīds ir arī opāls. Daži speciālisti uzskata pērles par minerālu, jo tās sastāv no aragonīta kristāliņiem, tomēr tās drīzāk pieskaitāmas mineraloīdiem, jo pērlēs arī ir koloīda substance kurā minerālu kristālus saista organiska viela, pērlei nav noteikts ķīmiskais sastāvs.
Ļoti izplatīts (arī Latvijā, jo sevišķi pirms purva rūdas ieguves perioda) mineraloīds ir limonīts - dažāda veida dzelzs hidroksīdu maisījums.
Samērā reti izmantots termins.
Skatīt arī
מינרל
Beringa jūra
Brīva no ledus no jūlija līdz septembrim. Jūrā ietek Anadira un Jukona.
Ģeoloģiskā vēsture
Pēdējā Ledus laikmeta laikā Pasaules okeāna līmenis bija par 125 metriem zemāks un līdz ar to Beringa šaurums, kas atdala Ameriku un Eirāziju — šaurāks vai pat vispār nepastāvēja — eksistēja t. s. Beringa tilts (Beringija). Arī tālāk dienvidos jūras plašums starp Komandoru salām un Kuriļu salām samazinājās un arī šī salu ķēde kļuva labāk piemērota seno cilvēku pārceļošanai. Rezultātā pa vienu vai abiem šiem tiltiem cilvēki un daudzu sugu dzīvnieki migrēja no Eirāzijas uz Ameriku. Daļa speciālistu uzskata, ka šī bija pirmā reize, kad cilvēks nokļuva Amerikā, citi to apšauba un uzskata, ka pirmie cilvēki Amerikā ieradās jau pirms tam.
Saimniecība
Beringa jūra pieder pie produktīvākajām pasaules jūrām un šeit notiek intensīva zvejniecība, šeit ASV iegūst pusi no visas savas zvejas flotes nozvejas. Jūras produktivitāti apdraud globālā sasilšana.
Leonīds Dreibergs
Biogrāfija
Otrā Pasaules kara laikā Dreibergs, tāpat kā daudzi citi Baltijas šahisti, piemēram, Romans Arlausks, Lūcijs Endzelīns, Miervaldis Jurševskis, Leho Laurine, Edmārs Mednis, Kārlis Ozols, Ortvins Sarapū, Povils Tautvaišs, Povils Vaitonis, Elmārs Zemgalis un citi, devās bēgļu gaitās uz Vāciju. Tur no 1946. līdz 1949. gadam Dreibergs piedalījās vairākos šaha turnīros — 1946. gadā Augsburgas turnīrā, 1947. gadā Amerikāņu zonas latviešu čempionātā un H. Matisona memoriālā Hānavā, 1949. gadā trimdas latviešu čempionātā Eslingenē, kur dalīja 1.—2. vietu ar Elmāru Zemgali. 1950.gadā pārcēlās uz dzīvi ASV, kur turpināja strādāt par ķīmijas inženieri. Šeit Dreibergs divas reizes - 1954. gadā un 1955. gadā - kļuva par Mičiganas štata čempionu. Tāpat viņš piedalījās ASV korespondencšaha līgas sacensībās un 1961. gadā dalīja pirmo vietu līgas čempionātā.
Ankorvats
Ankorvats (km — ‘Ankoras templis’) ir tempļu, piļu, ūdenskrātuvju un kanālu komplekss Ankorā, Kambodžas ziemeļaustrumos, netālu no Sīemrīebas pilsētas. To 12. gadsimtā sākumā kā savas valsts templi un galvaspilsētu sāka celt Khmeru impērijas valdnieks Surjavarmans II. Sākotnēji Ankorvats bija hinduisma templis, kas veltīts dievietei Višnu, bet vēlāk tas kļuva par budistu templi. Ankorvats ir ļoti labi saglabājies, un tas ir khmeru arhitektūras klasiskā stila paraugs. Ankorvats ir kļuvis par Kambodžas simbolu, un ir attēlots valsts karogā. Mūsdienās Ankorvats ir tūristu galvenais apskates objekts Kambodžā.
Ankorvats ir slavens ar to, ka ir lielākais templis pasaulē, tas ir iekļauts Ginesa rekordu grāmatā kā lielākā reliģiskā celtne. Ankorvata kopējā platība ir 162,6 hektāri. Ankorvats ir galvenais Ankoras reliģisko un laicīgo tempļu un klosteru kompleksa elements.
Ankorvats bija viens no Septiņu jauno pasaules brīnumu kandidātiem, tomēr par tādu atzīts netika.
Vēsture
Ankorvatu 12. gadsimta sākumā kā savas valsts templi un galvaspilsētu sāka celt Khmeru impērijas valdnieks Surjavarmans II. Tas tika uzcelts pavisam netālu no iepriekšējās galvaspilsētas Baphuonas. 1177. gadā templi izpostīja kaimiņvalsts Čampa. Tempļa celtniecību pabeidza Džajavarmans VII, kas valdīja no 1181. līdz 1218. gadam. Sākotnēji Ankorvats bija hinduisma templis, kas veltīts dievietei Višnu. Pēc tam, kad Angkoru 1431. gadā iekaroja un izlaupīja Ajutajas karaliste, Khmeru impērija savu galvaspilsētu pārcēla uz Pnompeņu, un templī sāka saimniekot budistu mūki. Līdz pat mūsdienām Ankorvats saglabājies kā budistu templis.
Viens no pirmajiem eiropiešiem, kas ieraudzīja Ankorvatu, bija portugālis Antonio da Madalena (António da Madalena), kurš Angorā pirmo reizi nokļuva 1586. gadā. Eiropieši Ankorvatu detalizēti sāka pētīt 19. gadsimta otrajā pusē un 20. gadsimta sākumā, kad Kambodža atradās Franču Indoķīnas sastāvā.
Dzirciema iela
Dzirciema iela ir Rīgas maģistrālā iela Kurzemes rajona Zasulauka, Dzirciema un Iļģuciema apkaimēs. Dzirciema iela sākas Vīlipa, Kūdras un Rododendru ielu krustojumā un beidzas pie kādreizējās Lielās (Esena) muižas. Ielas kopējais garums ir 3095 metri un tā ir klāta ar asfalta segumu. Dzirciema iela sastāv no divām savstarpēji nesaistītām daļām, ko pārrauj apbūves masīvs ar Iļģuciema vidusskolu.
Iela nosaukta Dzirciema, ciema Tukuma novada Zentenes pagastā, vārdā. No ielas nosaukuma cēlies arī Dzirciema apkaimes nosaukums,
Vēsture
Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā šeit veda ceļš uz Rīgas rātskunga Andreja Gotāna muižiņu Spilves pļavās. 18. gadsimtā iela saukta par Gotāna ceļu. 1774. gadā to nopirka luterāņu mācītājs Imanuels Justs Esens, tādēļ līdz 19. gadsimta otrajai pusei muižiņu dēvēja par Esena muižu, bet ceļu uz to par Esena muižas (Esenhofas) ceļu, vēlāk par Esena muižas ielu (de, ru).
1923. gadā to pārdēvēja par Lielās muižas ielu, bet 1944. gadā par Dzirciema ielu.
Ielu savienojumi
Dzirciema iela ir savienota ar šādām ielām:
20. jūlijs
20. jūlijs ir gada 201. diena pēc Gregora kalendāra (202. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 164 dienas.
Vārda dienas
Ramona, Ritma
Viesatu pagasts
Viesatu pagasts ir viena no Tukuma novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar Jaunpils, Irlavas, Zemītes un Zantes pagastiem, kā arī Saldus novads Remtes pagastu. Attālums līdz Rīgai ir 95 km.
Daba
Vairāk kā 40% no pagasta teritorijas aizņem mežs.
Hidrogrāfija
Cauri pagastam tek Viesata, Prūsene un Ķuņķurupe. Lielākais ezers ir Viesatu dzirnavezers (3 ha).
Vēsture
Pagastā esošie Dievkalns un Veckuipju kalns savulaik kalpojuši kā pilskalni. Šobrīd tie ir iekļauti Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļu sarakstā. Mūsdienu Viesatu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Rāves muiža (Gut Rawen, Rāvi), Viesātu muiža (Gut Weesahten, Viesatas), Vīnšeņķu muiža (Gut Weinschenken).
Iedzīvotāji
Pagastā darbojas bibliotēka, feldšeru punkts, Latvijas pasta nodaļa.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Viesatas un Rāvi.
Latvijas okupācija (1940)
'''Latvijas okupācija 1940. gadā''' bija Latvijas Republikas bruņota sagrābšana ar tai sekojošu aneksiju, ko 1940. gada vasarā Baltijas valstu okupācijas ietvaros īstenoja PSRS.
Vēsturnieki Latvijas okupāciju iedala 3 posmos:
Viens no pirmajiem starptautisko tiesību jēdzienu occupatio bellicara un occupatio pacifica, balstoties uz juristu atzinumiem, lietoja Latvijas sūtnis Londonā Kārlis Zariņš 1943. gada 27. oktobra memorandā Lielbritānijas Ārlietu ministrijai par situāciju ar Latvijas valsti.
Pirmais posms
1938. gads Eiropas politikā iezīmējās ar Rietumvalstu piekāpšanos Hitlera prasībām, lai novērstu jauna Eiropas kara sākšanos. Mazās Eiropas valstis bija spiestas pozicionēties starp lielvaru ambīcijām. 1938. gada 12. martā Vācija anektēja Austriju ("Austrijas anšluss").
PSRS IeTK Izlūkošanas, terora un diversiju IV pārvalde u.c. spēka struktūras 1938. gadā aktivizēja "politisko, ekonomisko, militāro un izlūkošanas darbību, lai, atbalstot strādnieku kustību, gāztu marionešu režīmus [Baltijā]." 1938. gada maijā sākās padomju preses uzbrukumi Baltijas valstīm. Tika inscenētas dažādas provokācijas un izmantota iedzīvotāju daļas neapmierinātība ar Ulmaņa autoritāro režīmu.
1938. gada septembrī Latvija atteicās no Tautu Savienības uzturētās kolektīvās drošības politikas, paziņoja par neitralitātes politiku un 19. decembrī pieņēma likumu par valsts neitralitāti. Būtībā šāda neitralitāte tikai kaitēja, jo, nepieslienoties nevienam no blokiem — Vācijai, Lielbritānijai ar Franciju vai PSRS, Baltijas valstu intereses tika ignorētas un ar tām neviens nerēķinājās. 1939. gadā nedz Vācija, nedz Lielbritānija un Francija nevēlējās sniegt garantijas Baltijas neitralitātei, jo sadarbība ar PSRS bija daudz svarīgāka. Rietumvalstis Baltijas nokļūšanu PSRS ietekmes zonā uztvēra pozitīvāk nekā to nonākšanu Vācijas sfērā. Laiks starp Čehoslovākijas sadalīšanu Minhenē un Molotova — Ribentropa pakta noslēgšanu bija pēdējais brīdis, kad Baltijas Antantes valstis vēl varēja brīvprātīgi izvēlēties, kuram no lielvaru blokiem pieslieties.
1938. gada 30. septembrī Minhenes vienošanās rezultātā Nacistiskā Vācija, Lielbritānija, Francija un Itālijas karaliste vienojās par Čehoslovākijai piederošā Sudetu apgabala pievienošanu Vācijai, bet 1939. gada 15. martā Vācija okupēja pārējo Čehoslovākijas daļu, izbeidzot valsts pastāvēšanu. 1939. gada aprīlī Vācija lauza neuzbrukšanas līgumu ar Poliju.
1939. gada pavasarī notika PSRS, Lielbritānijas un Francijas sarunas par Baltijas valstu neatkarības garantēšanu, ja kāda no Baltijas valstīm piedzīvotu tiešu ārējo agresiju vai pat tikai agresijas draudus. PSRS valdība piedāvāja šādā situācijā militāri iejaukties pat bez cietušās valsts piekrišanas, ko Lielbritānijas un Francijas valdības noraidīja.
1939. gada 28. martā PSRS nodeva Latvijai un Igaunijai notu, kurā brīdināja abas Baltijas valstis netuvināties citām valstīm, brīdinot lietot spēku šo norādījumu neievērošanas gadījumā. 1939. gada 7. jūnijā Latvija un Igaunija parakstīja neuzbrukšanas līgumu ar Vāciju.
1939. gada 23. augustā PSRS augstākajā politiskajā līmenī nodrošinājās pret Nacistiskās Vācijas iebildumiem padomju ekspansijai Baltijā un Austrumeiropā, noslēdzot Hitlera—Staļina paktu ar slepenajiem papildu protokoliem, kuros abas lielvalstis sadalīja Austrumeiropu piederības sfērās. Latvija, Somija un Igaunija tika "iedalīta" PSRS; 28. septembrī PSRS ieguva arī Lietuvu.
Otrais posms
1939. gada augustā PSRS pie Latvijas robežas sāka koncentrēt karaspēku, kura skaitliskais lielums pēc Austrumpolijas okupācijas oktobrī sasniedza ap 200 000 sarkanarmiešu ar aviāciju un tankiem, kas daudzkārt pārsniedza Latvijas Bruņoto spēku karavīru kopskaitu un bruņojumu. 1939. gada 1. janvārī Latvijas Bruņotajos spēkos skaitījās 1969 virsnieki, 3988 instruktori un 11 188 kareivji, kopā 17 145 vīri. Kopā ar 1244 brīva līguma strādniekiem bija 18 389 cilvēki.
1939. gada septembrī Vācija un PSRS iebruka Polijā, kas izraisīja Otrā pasaules kara sākšanos. 1939. gada 28. septembrī PSRS un Vācijas parakstītās vienošanās iekļāva arī protokolu par Igaunijas un Latvijas vācbaltiešu izceļošanu. Vienlaikus Igaunijas, Latvijas, Lietuvas un Somijas valdībām PSRS ultimatīvā formā piedāvāja noslēgt "draudzības un savstarpējās palīdzības līgumus" (t.s. bāzu līgumus). Pēc tam, kad 28. septembrī Igaunija parakstīja savstarpējās palīdzības paktu ar PSRS, arī Latvijas Ārlietu ministrs Vilhelms Munters 5. oktobrī Maskavā parakstīja savstarpējās palīdzības paktu starp Latviju un PSRS. 10. oktobrī līdzīgu paktu parakstīja arī Lietuva. Pēc tam, kad pēc ieilgušām sarunām Somija atteicās parakstīt šādu līgumu, PSRS armija tai uzbruka, aizsākot Ziemas karu. Pēc Polijas kampaņas 1939. gada oktobrī NKVD iekārtoja Juhnovas un Kozeļskas karagūstekņu nometnes, nometnes plānoja ierīkot arī Baltijas valstu karavīru internēšanai bruņotas pretošanās gadījumā. NKVD ģenerālis I. Serovs izdeva pavēli par "naidīgo elementu" deportāciju sagatavošanu okupējamajās Baltijas valstīs.
Jau pirms pakta noslēgšanas Kārlim Ulmanim nebija neskaidrību par to, kas notiks, ja Latvija atsacīsies to parakstīt. Savam tuvam līdzgaitniekam Ādolfam Klīvem viņš attaisnoja savu lēmumu:
Pēc īsām sarunām par bāzu atrašanās vietām PSRS ieveda Latvijā 25 000 vīru lielu karaspēka kontingentu, kas ierīkoja sauszemes, gaisa un jūras karaspēka bāzes, kur kopā ar karaspēka vienībām un tehniku izvietoja arī nekontrolētu skaitu militāro inženiertehnisko darbinieku un virsnieku ģimenes. PSRS prasības pēc papildu privilēģijām turpināja augt. 13. oktobrī pēc PSRS pieprasījuma tika parakstīta pirmā papildu vienošanās, pēc tam nākamās (kopā 12 vienošanās).
Sarkanās armijas 2. sevišķā strēlnieku korpusa sastāvā Latvijā bija 67. strēlnieku divīzija, 6. vieglo tanku brigāde, 10. smago tanku pulks, 86. zenītartilērijas divizions. Bez tam Latvijā atradās 18. aviācijas brigāde ar trim aviācijas pulkiem, kas tika izvietoti aerodromos. 15. iznīcinātāju pulks atradās Ventspilī, 21. iznīcinātāju pulks Liepājā (divi eskadroni) un 39. jauktais aviopulks (divas eskadriļas) Vaiņodē. Papildus Latvijā vēlāk ieradās viens smago bumbvedēju pulks (64 lidmašīnas). 2. sevišķā strēlnieku korpusa štābs atradās Liepājā, viens bataljons — Ventspilī, bet 6. tanku brigāde — Vaiņodē. Sākot ar 1940. gada janvāri, uz Latviju, Lietuvu un Igauniju katru mēnesi no PSRS devās 220 vagoni (aptuveni 11 vilcienu sastāvi) ar karaspēku un bruņutehniku.
1940. gada 9. janvārī PSRS pilnvarotais lietvedis Latvijā I. Zotovs PSRS ārlietu tautas komisāra vietniekam V. Potjomkinam un PSRS Ārlietu tautas komisariāta Baltijas valstu nodaļai sūtīja ziņojumu, kurā atzina, ka Latvijas valdība uzskata, ka pie šī līguma novedušas "draudošās briesmas no PSRS, kura savilkusi pie Latvijas robežas savu karaspēku". Zotovs atzina, ka oficiāli Latvijas valsts izturas lojāli pret PSRS karabāzēm, taču "Latvijas valdība savstarpējās palīdzības paktu pilda ar lielu nepatiku." 1940. gada 4. aprīlī PSRS Ārlietu tautas komisariāta Baltijas valstu nodaļas vadītājs A. Lisjaks ziņoja PSRS ārlietu tautas komisāram Vjačeslavam Molotovam un viņa vietniekam Vladimiram Dekanozovam, ka Latvijas valdošās aprindas uzskatot PSRS un Latvijas 1939. gada 5. oktobra savstarpējās palīdzības līgumu par piekāpšanos spēkam un "uzspiestu pārejas posmu".
1940. gada 28. maijā PSRS informēja Latvijas pārstāvjus, ka PSRS feldjēgeri, kuri pavada pastu, turpmāk ignorēs Latvijas likumus un Latvijas teritorijā nēsās ieročus.
1940. gada 7. jūnijā Latvijā bija izvietotas 84 dažādas Sarkanās armijas sauszemes karaspēka daļas, karaspēka pārvaldes un iestādes. Galvenās karaspēka vienības bija 2. sevišķais strēlnieku korpuss un 67. strēlnieku divīzija ar pārvaldes centriem Liepājas kara ostā, kā arī 6. vieglo tanku brigāde ar pārvaldes centru Līgutos.
Trešais posms
Jau 1940. gada sākumā PSRS bija izstrādāts detalizēts plāns iebrukumam Baltijas valstīs, to armiju sakaušanai, karagūstekņu izvešanai uz PSRS un izvietošanai koncentrācijas nometnēs. 1940. gada 9. jūnijā PSRS iekšlietu tautas komisāra vietnieks V. Černišovs ziņoja VK(b)P CK Politbirojam, ka konvoja karaspēks ir sagatavots atbruņoto Baltijas valstu armiju izvešanai un uzņemšanai astoņās nometnēs. Baltijas valstu austrumu pierobežas rajonos tika izveidota virkne pieņemšanas punktu Baltijas valstu karagūstekņu “uztveršanai”, lai nosūtītu tos tālāk uz sagatavotajām koncentrācijas nometnēm.
1940. gada maija sākumā VK(b)P CK un NKVD speciālā komisija Ļeņingradā no igauņu, latviešu un lietuviešu valodas pratējiem izveidoja īpašas nozīmes operatīvās grupas iesūtīšanai Baltijas valstīs. Viņi tika gatavoti kā valodas un vietējo apstākļu zinātāji, kas varētu darboties kā tulki, propagandisti un čekisti gadījumam, ja nāksies īstenot klasisku okupāciju, kurā vietējie iedzīvotāji atteiksies sadarboties.
1940. gada 14. jūnijā Baltkrievijas sevišķā kara apgabala komandieris ģenerālleitnants Dmitrijs Pavlovs izdeva pavēli par to, kā jāizturas pret Baltijas nacionālo armiju karagūstekņiem. Izpildot šo pavēli, gūstekņi bija jāpieņem IeTK uz PSRS un Baltijas valstu robežas. 3. armijas sagūstītie karavīri bija jānodod PSRS IeTK Bigosovas un Svencjanu dzelzceļa stacijā, bet 11. armijas gūstekņi — Solu un Marcinkancu dzelzceļa stacijā. Tika noteiktas karagūstekņu ēdināšanas normas, aizliedzot atņemt karavīru personiskās mantas, izņemot ieročus.
Plāni situācijas saasināšanai
PSRS iestādes uzsāka situācijas destabilizēšanu Latvijā:
Okupācija
Atbilstoši Staļina t.s. "Kastaņu runā" paustajam uzstādījumam Baltijas valstu okupāciju PSRS valdība ieplānoja veikt pēc tam, kad būs beidzies Vācijas karš pret Rietumu sabiedrotajiem. 1940. gada 10. maijā Vērmahts iebruka Beniluksa valstīs, 4. jūnijā kaujā pie Denkerkas tika sakauta britu armija, 16. jūnijā atkāpās Francijas valdība un Francijas armija pārtrauca aktīvu pretošanos vāciešu uzbrukumam.
1940. gada 3. jūnijā, Latvijas Aizsardzības ministra Krišjāņa Berķa Maskavas vizītes pirmajā dienā ar PSRS Aizsardzības tautas komisāra Semjona Timošenko pavēli visus Baltijas valstīs izvietotos bruņotos spēkus apvienoja vienotā grupējumā — Baltijas Īpašajā kara apgabalā, par kura komandieri iecēla tautas komisāra vietnieku 2. ranga armijas komandieri A. Loktionovu. PSRS Augstākā Padome pieņēma lēmumu par trešā dienesta gada karavīru aizturēšanu dienestā līdz 1941. gada 1. janvārim.
No 4. līdz 7. jūnijam Ļeņingradas kara apgabalā, Kaļiņinas kara apgabalā un Baltkrievijas sevišķajā kara apgabalā tika izsludināta trauksme un mācību aizsegā karaspēks sāka koncentrēties pie Baltijas valstu robežām.
Armijas pastiprināšanai 8. jūnijā uz reģionu no Maskavas kara apgabala tika nosūtīta 1. motorizētā, 17. un 84. strēlnieku divīzijas, 39. un 55. vieglo tanku divīzijas, 128. motorizētā divīzija no Arhangeļskas un 55. strēlnieku divīzija no Orlas kara apgabala.
Pie Latvijas un Lietuvas dienvidaustrumu robežas izvietojās PSRS 3. armija ar 4. un 24. strēlnieku korpusu un 3. kavalērijas korpusu. 11. armija ar 10. un 11. strēlnieku korpusu un 6. kavalērijas korpusu izvietojās pie Lietuvas robežas. Starp Somu līci un Peipusa ezeru izejas pozīcijas ieņēma 11. strēlnieku divīzijas daļas. Uz dienvidiem no Peipusa ezera izvietojās 8. armija. Pie Lietuvas robežas Sarkanā armija pabeidza ieņemt izejas pozīcijas 15. jūnijā, bet pie Latvijas un Igaunijas robežas — 16. jūnijā. Kopā Baltijas okupācijai bija norīkotas 3 armijas, 7 strēlnieku un 2 kavalērijas korpusi, 20 strēlnieku, divas motostrēlnieku un 4 kavalērijas divīzijas. Pie Baltijas valstu robežām kaujas gatavībā stāvēja deviņas tanku un viena gaisa desanta brigāde. Kopējais kareivju skaits šajās vienībās bija ap 450 000, ar 8000 lielgabaliem, 3000 tankiem un 2600 lidmašīnām.
1940. gada 8. jūnijā Baltijas valstīs pēc Savstarpējās palīdzības paktiem bāzētajās, kā arī to pierobežās savilktajās Sarkanās armijas daļās tika izsludināta kaujas trauksme. Ļidā notika armijas komandējošā sastāva slepena apspriede. Armijas pavēlnieka vietnieks ģenerālleitnants Fjodors Kuzņecovs, kurš komandēja 11. armiju, ziņoja par "iespējamām darbībām pret Lietuvu". 11. jūnijā no pulksten 13.00 līdz 16.00 notika cita apspriede, piedaloties nupat ieceltajam karaspēka pavēlniekam, ģenerālleitnantam Dmitrijam Pavlovam, kurš iepazīstināja ar kaujas plānu un karaspēka uzdevumiem. No 1940. gada 10. jūnija 21.30 Baltijas valstīs izvietotā karaspēka radiostacijām bija jāstrādā tikai uztveršanas režīmā, gaidot signālu operācijas sākšanai. Karaspēkam bija jādod pēkšņs trieciens Lietuvas armijai, nepieļaujot tās atkāpšanos uz Austrumprūsiju, un jāieņem Lietuva trijās līdz četrās dienās.
1940. gada 9. jūnijā izdota direktīva Nr. 02622 par Baltijas valstu jūras blokādi, kas tika uzsākta 12. jūnijā, un jau 14. jūnijā tika notriekta pasažieru lidmašīna, kas veica regulāro reisu no Tallinas uz Helsinkiem. Somu kompānijas “Aero” lidmašīnu “Ju 52 Kaleva” apšaudīja PSRS bumbvedēji “DB-3”, un bojā gāja visi deviņi cilvēki lidmašīnā. Tāpat blokādes laikā tika ieņemti 52 kuģi, uz dažiem pat ticis šauts.
Padomju flotes uzdevums bija pilnībā bloķēt Tallinas, Paldisku un Liepājas ostas, būt gatavībā ieņemt Lietuvas flotes bāzi Palangā, pārtraukt jebkādu satiksmi Rīgas un Somu līci. Jūrā no Klaipēdas piekrastes dienvidos līdz Narvai ziemeļos PSRS Baltijas jūras kara flotes kuģi izveidoja kādas septiņas aizsprosta grupas. Šajā jūras blokādes operācijā piedalījās 1939. gada oktobrī Liepājas Karostā izveidotajā PSRS kara flotes bāzē izvietotais kreiseris "Kirov", 2 līderkuģi, 3 mīnukuģi, 10 zemūdenes, 2 mīnu traleri un 1 lielgaballaiva, kopā 19 karakuģi. Kopumā kara operāciju Baltijas jūrā nodrošināja 120 padomju kuģi.
1940. gada 12. jūnijā tika izdota Rietumu kara apgabala ģenerāļa Dmitrija Pavlova pavēle Nr. 002/op, kura uzdeva 11. armijai kopā ar 16. sevišķā strēlnieku korpusa (SSK) vienībām aplenkt un iznīcināt pretinieku kaujas rajonā. Pēc desantēšanās Lietuvā 16. SSK bija jānotur savi dislokācijas rajoni, jāieņem tilti pār Nemunas un Neres upēm un jānodrošina 214. gaisa desanta brigādes 935 kaujinieku desants piecus kilometrus uz dienvidiem no Gaižuku dzelzceļa stacijas. Kopā ar 16. sevišķā strēlnieku korpusa daļām desantniekiem bija jāieņem galvenie Kauņas objekti. Kauņas aerodromā bija paredzēts izsēdināt vēl 475 desantniekus. Operāciju plānoja pabeigt 1940. gada 15. jūnija rītā, bet jau 1940. gada 13. jūnijā desantēšanas vietas sagatavošanai netālu no Gaižuku stacijas bija desantēti septiņi cilvēki.
Ideoloģiskai iedzīvotāju un Sarkanās armijas karavīru ietekmēšanai bija sagatavotas propagandas lapiņas, kuras bija paredzēts izkaisīt Baltijas valstīs no lidmašīnām kara pirmajās dienās. Tajās bija teikts: "...Sarkanā armija pārņem savā varenajā un uzticamajā aizsardzībā Baltijas tautu brīvību un neatkarību un atbrīvos jūs no kapitālistu un muižnieku jūga."
Naktī no 14. uz 15. jūniju Sarkanā armija šķērsoja Latvijas—PSRS robežu un uzbruka III Abrenes bataljona 2. un 3. robežpunktiem, tos iznīcinot. Provokatīvajā uzbrukumā, ko nodēvēja par Masļenku robežincidentu, tika nodedzināti abi robežapsardzības punkti, un trīs robežsargi krita kaujā. Tika nošauts viens un smagi ievainots otrs civiliedzīvotājs, kurš vēlāk mira. 9 robežsargus un 28 vietējos iedzīvotājus aizveda gūstā uz PSRS. Saistībā ar šo agresijas aktu dokumentāli fiksēts pirmais nelikumīgais Latvijas pilsoņa arests, ko veikušas PSRS spēka struktūras Latvijas teritorijā: tika sagūstīts un uz PSRS teritoriju aizvests Latvijas pilsonis, zemnieks Dmitrijs Maslovs — pret viņu tūlīt tika ierosināta krimināllieta par sadarbību ar Latvijas robežsardzi un izlūkdienestu, kā arī par spiegošanu pret PSRS. 1942. gada 8. aprīlī PSRS IeTK Sevišķā apspriede D. Maslovam piesprieda nāvessodu. Arestētais robežsargs Frīdrihs Puriņš (1893—1941), kura sieva un dēls bija gājuši bojā uzbrukumā, vēlāk tika ieslodzīts Rīgas Centrālcietumā un nošauts, padomju varai bēgot no Rīgas 1941. gada 27.—29. jūnijā.
PSRS ultimāts Latvijai
16. jūnijā plkst. 14.00 PSRS Ārlietu tautas komisārs Vjačeslavs Molotovs izsauktajam Latvijas sūtnim Fricim Kociņam nolasīja PSRS valdības ultimātu, kurā bezierunu tonī tika pieprasīta Latvijas valdības atkāpšanās, jaunas valdības izveidošana ar no PSRS puses norādītām personām un neierobežota padomju karaspēka kontingenta ielaišana Latvijā, informējot, ka ja līdz plkst. 23.00 netiks saņemta pozitīva atbilde no Latvijas valdības, Sarkanā armija ieies Latvijas teritorijā un pārņems to, ar spēku apspiežot jebkādu pretošanos. Šajā laikā Sarkanā armija jau bija okupējusi Lietuvu un sāka īstenot līdzīgu operāciju pret Igauniju.
Pēc dažiem avotiem, Ulmanis sazinājās ar Vācijas sūtni Latvijā Hansu Ulrihu fon Koci, lūdzot atvērt Klaipēdas koridoru valdības un armijas evakuācijai, taču Vācija to neatļāva. Armija nesaņēma pavēli pretoties un neveica nekādu pretestību okupācijai, kaut gan armijas vadības plāni to paredzēja.
17. jūnijā plkst. 9.00 Sarkanās armijas pārstāvis ģenerālpulkvedis D. Pavlovs Jonišķu dzelzceļa stacijā sastapās ar Latvijas Bruņoto spēku pulkvedi Otto Ūdentiņu, kurš plkst. 13.00 parakstīja Latvijas Bruņoto spēku kapitulācijas aktu — tā nepretosies ienākošajām Sarkanās armijas daļām, paliekot savās mītnēs. 21. jūnijā, protestējot pret notiekošo, nošāvās ģenerālis Ludvigs Bolšteins.
Nesagaidot Latvijas valdības atbildi uz ultimātu un armiju pārstāvju tikšanās rezultātus, PSRS 8. armijas un 2. armijas daļas pārgrupējās no kaujas kārtības gājienam un šķērsoja Latvijas-PSRS robežu. Plkst. 13.00 pirmie Sarkanās armijas tanki iegāja Rīgā, ieņemot pozīcijas stratēģiski svarīgākajos ielu krustojumos. Vispirms tika sagrābti Spilves lidlauks, dzelzceļa stacijas, tilti, galvenais pasts, telegrāfs, radio u.c. stratēģiski objekti. Lai sazinātos ar Maskavu, iekārtoja sakaru centrāli Vienības laukumā. Sarkanā armija bloķēja civilo kuģu un lidmašīnu satiksmi ar citām valstīm. 3. armija ieņēma Latvijas dienvidaustrumu daļu, bet 2. SSK vienības — Latvijas rietumdaļu. PSRS IeTK Izlūkošanas, terora un diversiju 4. Pārvaldes vadītājs Pāvels Sudoplatovs vēlāk atzina: "Latviju okupēja mūsu karaspēks".
Sarkanā armija visās apdzīvotajās vietās ieņēma valsts pārvaldes ēkas, telefonu centrāles, pasta un banku nodaļas, tipogrāfijas un radioraidītājus, bet ne visur tas ritēja bez aizķeršanās. Tika izvietota sardze pie nozīmīgākajiem tiltiem, ministrijām, bankām, prezidenta apartamentiem u.c. Visas turpmākās ziņas un paziņojumi Latvijas masu informācijas līdzekļos tika cenzēti no padomju drošības iestāžu puses, tātad pauda tikai padomju valstij vajadzīgu informāciju.
Kopā Latvijas robežu šķērsoja deviņas PSRS armijas divīzijas ar 90 000 sarkanarmiešiem. Latvijā izvietotajās padomju karabāzēs jau atradās 25 000 vīru liels karaspēka kontingents, kurš bloķēja apgādes ceļus rietumos. Bet Latvijas Bruņoto spēku sastāvā 1940. gada 1. jūnijā bija 2013 virsnieku, sanitārvirsnieku un administratīvo virsnieku, 27 555 virsnieku vietnieku, instruktoru un kareivju, kopā 29 568 vīri. Pieskaitot 1275 brīvā līguma darbiniekus, armijas kopskaits bija 30 843 vīru.