cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fonņa-Kebana nacionālais parks
Fonņa-Kebana nacionālā parka centrālās daļas platība 857,54 km², bet tās buferzonas platība ir aptuveni 1954 km². 648,94 km² no parka teritorijas ir stingri aizsargāti. Parks tika izveidots, lai aizsargātu vienu no pasaules lielākajiem reģioniem, kur kopš paleozoja ēras norisinās karsta procesi. Nacionālajā parkā ir augsta bioloģiskā daudzveidība un endēmisms. Šeit ir sastopamas daudzas sugas, kas ir iekļautas pasaules Sarkanajā grāmatā. 2003. gadā parks tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Pirms 2001. gadā tika dibināts nacionālais parks, šeit atradās dabas liegums. 1986. gadā, kad dabas liegums tika izveidots, tā sākotnējā platība bija aptuveni 50 km². 1991. gadā dabas lieguma teritorija tika palielināta līdz 411,32 km².
Ģeoloģija un ģeomorfoloģija
Alu sistēmas, ar kurām lepojas Fonņa-Kebana nacionālajā parkā, ir sākušas veidoties pirms vairāk nekā 400 miljoniem gadu paleozoja laikmetā. Parka lielākās vērtības ir 17 lielas alas un aptuveni 300 mazākas alas un grotas, kā arī pazemes upes, kuru kopgarums sasniedz 126 km. Garākā ir Thjendionas ala, kas tika atklāta 2005. gadā. Tās garums ir aptuveni 31 km.
Klimats
Fonņa-Kebana nacionālajā parkā ir raksturīgs tropu musonu klimats. Gaiss ir silts visu gadu, kā arī ir augsts gaisa mitrums. Gada vidējā gaisa temperatūra ir no +23 līdz +25 °C. Maksimālās temperatūras rekords ir +41 °C, bet minimālā temperatūra +6 °C. Karstākais periods ir jūlijs un augusts, kad vidējā temperatūra ir +28 °C. Vēsākais periods ir no decembra līdz februārim, kad vidējā temperatūra ir +18 °C. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir no 2000 līdz 2500 mm. 88% no nokrišņiem ir laika posmā no jūlija līdz decembrim. Relatīvais mitrums ir 84%.
Dioksāns
Dioksāns (p-dioksāns, 1,4-dioksāns, dietilēna dioksīds, 1,4-dioksacikloheksāns, C4H8O2) ir heterociklisks organisks savienojums. Dioksāns pieder pie cikliskajiem diēteriem. Dioksāns ir viegli plūstošs, bezkrāsains, ūdenī labi šķīstošs šķidrums ar ētera smaržu. Dioksānam ir divi mazāk pazīstami struktūrizomēri - 1,2-dioksāns un 1,3-dioksāns. 1,2-dioksāns pēc būtības ir peroksīds un veidojas no tetrahidrofurāna skābekļa iedarbībā.
Dioksāna nosaukums ir ļoti līdzīgs stipras indes - dioksīna - nosaukumam, taču tās ir dažādas vielas, kaut arī dioksīna molekulā tāpat ir divas ētera grupas. Jāņem vērā, ka arī dioksāns ir samērā toksiska viela.
Iegūšana
Dioksānu var iegūt no etilēnglikola (1), hloreksa (2), vai etilēna oksīda (3).
Izmantošana
Dioksānu izmanto kā vērtīgu šķīdinātāju krāsu, eļļu, acetilcelulozes ražošanā.
Karija
Karija (grc) ir vēsturisks apgabals Mazāzijas dienvidrietumu piekrastē, kur antīkajos laikos dzīvoja kariešu tauta. Bronzas laikmetā šis reģions bija iekļauts Arcavas federācijā. Par to, kur karieši dzīvoja vēl pirms tam, skaidrības pagaidām nav.
Sākoties grieķu kolonizācijai ap 2. gadu tūkstoša pr.Kr. beigām Karijas piekrastē parādījās pirmās sengrieķu pilsētas. Grieķu kultūra un valoda sāka pakāpeniski ieiet kariešu vidē, izspiežot kariešu valodu no sadzīves šīs ēras sākumā. 540. gados pr.Kr. Karija vietās, kur vietējas ciltis nespēja konsolidēties vienotā valstī, nonāca Persijas impērijas varā. Pēc Maķedonijas Aleksandra karagājiena Karijas teritorija pazaudēja skaidras robežas, bet kariešu tauta zaudēja etnogrāfisko identitāti.
Mūsdienās vēsturiskās Karijas teritorija aptuveni sakrīt ar Turcijas Muglas ila robežām.
Ģeogrāfija
Kariešu apdzīvotā teritorija ar laiku mainījās. Karijas aptuvenās robežas noteiktas, pamatojoties uz Strabona un Hērodota (dzīvoja Halikarnāsā, Karijā) aprakstiem. Apgabals stiepās gar Vidusjūras Mazāzijas piekrasti pretī Krētas un Rodas salām aptuveni no Meandras upes grīvas līdz Indas (Dalamanas) upes grīvai, iekļaujot sevī lielās piekrastes pilsētas Milētu, Halikarnāsu, Knidu un Kaunu.
Ziemeļos Karija robežojās ar Līdiju pa Meandras upes augšteci, bet lejtecē Meandra tek pa kariešu zemēm. Tuvākā zināmā pilsēta Efesa jau atrodas Līdijas teritorijā, kaut arī pēc Strabona ziņām agrāk karieši dzīvoja arī tur. Ziemeļaustrumos Karija robežojās ar Frīģiju, un dabiskā veidā bija nošķirta no tās ar kalnu grēdu, kā arī ar Pizīdiju, kalnu apgabalu. Austrumos Karija robežojās ar Līkiju pa Indas (Dalamanas) upi. Karijas teritorijā tecēja tādas upes, kā Kalbija un Marsija, Meandras lielā pieteka.
Karijas krasta līnija, pēc Strabona ziņām, stiepās 4900 stadijus (ap 880 km), ja iekļaut tur visus līčus. No seniem laikiem liela Karijas piekrastes daļa piederēja grieķu ciltīm: Rodai piederēja piekraste no Karijas rietumu robežas 1500 stadijus (270 km) attālumā. Ieceļotāji no Lakedemonas dibināja Knidu, dorieši no Argolīdas dibināja Halikarnāsu, jonieši no Atēnām sagrāba Milētu un Mikalas ragu. Tiesa gan, hellēņi dzīvoja kompakti, un līdz ar to kariešiem palika izeja pie jūras.
Karijas lielāko daļu veido kalnains apvidus, kur antīkajos laikos bija attīstīta aitkopība. Auglīgās zemes atrodas Meandras upes un tās pieteku ielejās, kā arī gar piekrasti. Senos laikos te bija iecienīts Knidas vīns, bet uz kariešu monētām tika attēlots vīnogu ķekars. Vīnkopību Karijā attīstīja grieķu ieceļotāji.
Bronzas laikmets
Anatolijas valodu nesēji Mazāzijā ir zināmi vismaz no 3. gadu tūkstoša pr.Kr. beigām, un kaut arī rakstības šajā periodā vēl nebija, Mazāzijas rietumu daļas iedzīvotāju materiālās kultūras pārmantojamība ir izsekojama pie nākamajām bronzas laikmeta Anatolijas tautām. Ne vēlāk, kā 2. gadu tūkstoša pr.Kr. vidū Anatolijas ciltis sāka apdzīvot Kariju, kur vietējie iedzīvotāji sajaucās ar tā saucamajiem lelegiem. Ir uzskats, ka pirmo reizi Karija divreiz tika pieminēta hetu ķīļrakstos kā Karkisa valsts (Karkissa, Karkija) ap 1270. gadu pr.Kr. Uzvaras dokumentā hetu ķēniņš Hattusilis III citē savu uzrunu Manapa-Datte valdniekam no valsts pie Sehas upes:
Lielākā pētnieku daļa attiecina hetu Karkisu ar Kariju, pamatojoties bez fonētiskās līdzības arī uz ģeogrāfisko izvietojumu (pēc hetu tekstiem) blakus Līkijai. Otro reizi, jau retrospektīvi, par 2. gadu tūkstoša pr.Kr. kariešiem piemin Homērs savā "Iliādā".
No grieķu atnākšanas līdz persiešu invāzijai
Pirmais joniešu kolonizācijas vilnis Mazāzijas piekrastē sākās 11. gadsimtā pr.Kr. Hērodots ziņo, ka pārceļotāji no Atēnām (joniešu ciltis) apkāva vīriešus Milētā, sākotnēji kariešu pilsētā, bet viņu meitas paņēma sev par sievām. Ekspedīcija no Argolīdas Peloponēsā (doriešu ciltis) iekaroja piekrastes daļu un dibināja Halikarnāsu, uz kurieni dažus gadsimtus vēlāk deportēja blakusesošo kariešu apmetņu iedzīvotājus. Valsts iekšienē karieši saglabāja savu valodu, taču grieķu ieceļotāju ietekmē piesātināja savu valodu ar daudziem grieķu vārdiem. Pēc dažiem faktiem var secināt, ka valdošā aristokrātija 4. gadsimtā pr.Kr. jau pārgāja uz grieķu valodu, kas pēc būtības kļuva par starpcilšu saziņas valodu Mazāzijas piekrastes valstīs. Vienotas valsts kariešiem nebija, bet tie dzīvoja apmetnēs un nelielās pilsētās, apvienotas konfederācijā, kas pastāvēja arī pēc Maķedonijas Aleksandra iekarojumiem. Tos vienoja viena valoda un ticība kara dievam, Karijas Zevam, kā to sauca Hērodots. Svarīgi jautājumi tika risināti sapulcē templī, kas atradās Karijas centrā. Doriešu pilsētām Karijā bija sava savienība. Nav ziņu par kaut kādiem kariem starp vietējiem kariešiem un grieķu ieceļotājiem. Acīmredzot, šīs tautas saskatīja savstarpēju labumu mierīgai līdzāspastāvēšanai.
Par kariešiem ir pieminēts arī Bībelē, Ķēniņu grāmatā, kā algotņiem Jūdejā, t.i. 9—7. gadsimtā pr.Kr.
800 gadus pēc Trojas kara par kariešiem stāstīja Hērodots. Karieši tika uzskatīti par kareivīgu tautu, un tieši viņiem Hērodots piedēvē rokturu izgudrošanu vairogiem un plimāžas uz bruņucepurēm. Hērodots stāsta, ka 7. gadsimtā pr.Kr. ēģiptiešu faraoni labprāt izmantoja kariešus par algotņiem:
Šīs Hērodota liecības apstiprina arī Ēģiptē atrastie uzraksti. Eisēbija hronogrāfijā tiek atzīmēts, ka 8—7. gadsimta pr.Kr. mijā karieši bija viena no varenākajām tautām Vidusjūras baseinā, un pēc Eisēbija vārdiem "valdīja uz jūras". Faraonu kalpošanā karieši palika līdz pat persiešu iebrukumam Ēģiptē 525. gadā pr.Kr., bet pēc tam kalpoja persiešiem, jaunajiem Āzijas saimniekiem. No apmēram 200 atrastajiem uzrakstiem kariešu valodā tikai 30 atrasti Karijā (pārsvarā uz monētām), bet pārējie Ēģiptē, Sudānā (antīkajos laikos Nūbija) un Atēnās. Iespējams, ka karieši, algotņu statusā izklīstot pa Vidusjūras baseina zemēm, radīja leģendu par to, ka viņi ir nākuši no salām.
Vēl viens no pirmajiem zināmajiem Līdijas ķēniņiem Gigess 7. gadsimta pr.Kr. sākumā karoja Karijas zemēs. Pēc Hērodota ziņām viņa dēls Ardis II iekaroja Karijā joniešu pilsētu Prieni. Kaut gan, Laertas Diogens stāstā par sengrieķu gudro Biantu no Prienes Karijā, pieminēja, ka Prieni aplenca Adrisa II mazdēls, ķēniņš Aliatts III, leģendārā ķēniņa Krēza tēvs:
Pēc Hērodota ziņām Krēzs bija Aliatta dēls no kariešu sievas.
Karija ir nabadzīga ar sengrieķu mitoloģijas sižetiem. Uz to attiecas vienīgi mīts par Endimionu, kura kults Karijā ir zināms no seniem laikiem. Ala Latmes kalnā, kur guļ Endimions, acīmredzot, tiek aprakstīta nepabeigta Puškina dzejoļa uzmetumā "Karijas birzī, kas tīkama ķērājiem, apslēpta ala …"
Karieši Persijas satrapu varā
Pirmo reizi visas grieķu pilsētas Karijā iekaroja leģendārais līdiešu ķēniņš Krēzs 6. gadsimta pr.Kr. vidū. Pēc tam, kad persiešu ķēniņš Kīrs sagrāva līdiešu valsti, karieši 543. gadā pr.Kr. pakļāvās Harpagam, galvenajam Kīra karavadonim, un tikai neliela kariešu pilsēta Pedasa izrādīja pretestību (pēc Hērodota).
Ksenofonts kariešu pakļaušanas vēsturi stāsta šādi: Kīrs nosūtīja uz Kariju savu karavadoni Adusiju, kurš sastapa kariešus pilsoņu kara stāvoklī. Abas karojošās puses vērsās pie Adusija ar lūgumu tiem palīdzēt. Persiešu karavadonis neatteica palīdzēt nevienai karojošajai pusei un palūdza ielaist viņa karaspēku kā sabiedrotos kariešu pilsētās. Ieņemot nocietinājumus, viņš sasauca abu pušu vadoņus un samierināja tos, solot kļūt par ienaidnieku katram no tiem, kas pārkāps mieru. Karieši pateicībā palūdza Kīru iedot tiem Adusiju par satrapu, ko persiešu ķēniņš pēc 5 gadiem arī izdarīja, kad viņš bija iekarojis Babilonu un nepieciešamība pēc karavadoņa atkrita.
Dārija I laikā Kariju pievienoja satrapijai un aplika ar ikgadējām nodevām. 499. gadā pr.Kr. Mazāzijas joniešu pilsētas ar Milētu priekšgalā sacēlās pret persiešu valdīšanu, un viņiem pievienojās arī karieši. Pēc vairākām uzvarām un sakāvēm karieši 494. gadā pr.Kr. atkal pakļāvās persiešiem, un pat ieguva daļu no Milētas zemēm, kuras grieķu iedzīvotājus persieši nodeva verdzībā.
Kad persiešu ķēniņš Kserkss I 480. gadā pr.Kr. devās karagājienā uz Grieķiju, karieši, būdami vasaļi, piešķīra 70 kuģus, un vēl 30 kuģus nodeva Karijas doriešu pilsētas. Doriešu kuģus komandēja Artemīsija I no Halikarnāsas, sieviete, kuras vīrišķību apbrīnoja Kserkss. Karijas satraps Aridolis kādā no jūras kaujām nonāca grieķu gūstā. Bet Kserksa galvenais einuks, kas audzināja viņa bērnus, bija Hermotims, dzimis Pedasā, kariešu pilsētā ziemeļos no Halikarnāsas.
Pēc grieķu-persiešu kariem Atēnas kļuva par vadošo jūras lielvalsti. Atēnu stratēgs Kimons 460. gados pr.Kr. noorganizēja militāru ekspedīciju uz Mazāzijas dienvidiem un sagrāva tur vietējo pesiešu satrapu spēkus. Peloponēsas karu laikā Karijas piekrastes iedzīvotāji maksāja Atēnām nodevas, par ko ziņoja Tukidīds. Taču, kad atēnieši iegāja Karijas iekšienē, karieši viņu militāro vienību iznīcināja. Karija, domājams, ieguva neatkarību no Persijas, vai arī persiešu vara bija nomināla vismaz līdz 5. gadsimtam pr.Kr., kad Sparta savienībā ar Persiju karā uzvarēja Atēnas. Šajā laikā (413—395. gadi pr.Kr.) Karijā valdīja persiešu ķēniņa Tissaferna radinieks, kurš pārvaldīja arī Līdiju un Līkiju. Pēc Peloponēsas kara beigām viņš neveiksmīgi centās Mazāzijā atkauties no spartiešu vienībām. Sakāve un aizdomas nodevībā mudināja ķēniņu Artakserksu 395. gadā pr.Kr. atsūtīt jaunu satrapu Tifraustu, kurš Tissafernam nocirta galvu un aizsūtīja to ķēniņam.
Karijas ķēniņu valdīšana
Necerot uz persiešu satrapiem, Persijas ķēniņš iesaistīja vietējo aristokrātiju Karijas pārvaldē, sākumā izraugot Hekatomnu no Milasas (391—377. gadi pr.Kr). Artakserkss II nozīmēja Milasas ķēniņu valdīt pār visu Kariju tādēļ, lai tas savāktu armiju, apspiest kipriešu sacelšanos. Hekatomnam izdevās panākt savu varu mantojamu un nodeva to savam dēlam Mauzolam (377 — 353. gadi pr.Kr.), kurš pārcēla Karijas galvaspilsētu no Milasas uz Halikarnāsu. Mauzolu un Hekatomnu antīkie autori sauc par ķēniņiem, norādot uz viņu neatkarības pakāpi no centrālās varas. Uz šo ķēniņu monētām viņu vārdi ir rakstīti ar grieķu burtiem. Mauzols pat piedalījās atklātā dumpī pret persiešu ķēniņu, taču viņa vara Karijā tā bija nostiprināta, ka viņš varēja turpināt valdīt pār savu valsti arī pēc tam, kad persieši atjaunoja savu varu pār padotajiem. Nav zināms, vai Karijas ķēniņu vara bija arī pār kalnaino Kariju.
Pēc Mauzola trīs gadus valdīja viņa māsa (un arī sieva pēc kariešu tradīcijām) Artemīsija, kura pati kļuva slavena un brāli slavenu padarīja uzceļot Mauzoleju, kas skaitījās viens no septiņiem pasaules brīnumiem. Neatpaliekot drosmē no citas Artemīsijas, kas kļuva slavena pirms 130 gadiem grieķu-persiešu karos, Mauzola sieva atvairīja Rodas flotes uzbrukumu, kurai bija teritoriālas intereses Karijā.
Pēc Artemīsijas nāves Karijā valdīja Hekatomna vidējais dēls Idriejs (351—344. gadi pr.Kr.), bet pēc tam Hekatomna jaunākais dēls Piksodars. Pēc tam 334. gadā pr.Kr. valdīt pār Kariju iecēla Piksodara znotu, persieti Orontobatu. Kļūt par Piksodara znotu pieteicās jaunais Maķedonijas Aleksandrs, ar ko ne pa jokam sadusmoja savu tēvu, Filipu II, kurš uzskatīja Piksodaru nevis par ķēniņu, bet tikai par persiešu kalpu.
Karija pēc Persijas sagrāves
334. gadā pr.Kr. Maķedonijas Aleksandrs iebruka Mazāzijā. Tajā pat gadā, sakaujot Orontobatu Halikarnāsas kaujā, Aleksandrs nodeva valsts pārvaldi ķēniņienes Adas rokās, kas bija Hekatomna jaunākā meita un vienlaicīgi arī Idrieja atraitne, un kas labprātīgi atzina Aleksandra varu. Uz Persijas impērijas drupām Aleksandrs uzcēla jaunu impēriju, kas pastāvēja nedaudzus gadus.
Pēc Maķedonijas Aleksandra nāves Karija diadohu karos gāja no rokas rokā, pilnībā zaudējot savu patstāvību, līdz romieši 190. gadā pr.Kr., sakaujot sīriešu valdnieku Antiohu III, sadalīja Kariju starp Pergamas valsti un Rodu. Pēc šī laika Karija zaudēja savu etnogrāfisko identitāti.
129. gadā pr.Kr. Karijas teritorija tika iekļauta Āzijas provincē, kas aptvēra lielu Mazāzijas daļu. No 395. gada pēc Romas impērijas sadalīšanas divās daļās Karija tika iekļauta Bizantijas sastāvā un atradās tur līdz 11. gadsimtam, kad turki seldžuki pakļāva sev Mazāziju. Pēc tam bizantieši atkaroja Kariju, bet no 13. gadsimta tās zemēs atkal sāka valdīt musulmaņu valdnieki. No 14. gadsimta Karija kļuva par Otomanu impērijas daļu, bet pēc impērijas sabrukuma tā ir Turcijas daļa un iekļauta Muglas ilā.
Arheoloģija
1950. gadu garumā Dž.M.Kuks un Dž.E.Bins veica Karijā detalizētus arheoloģiskos pētījumus. Visbeidzot Kuks nāca pie secinājuma, ka Karijā praktiski nav palikušas aizvēsturiskās liecības. Saskaņā ar viņa atskaitēm, 3. tūkstošgades pr.Kr. atradumi galvenokārt aprobežojas ar dažiem rajoniem Egejas jūras piekrastē vai arī blakus tiem. Nekādu 2. tūkstošgades pr.Kr. palieku, izņemot submikēnu atradumus Asarlikā un Mikēnu laika atradumus Milētā un netālu no Milasas, netika atrasts.
Arheoloģiski kariešu atradumiem nebija nekādu īpatnību, viņu kultūrā ļoti daudz kas sakrita ar grieķu kultūru.
1970. gadu laikā turpmākie arheoloģiskie izrakumi Karijā atklāja mikēniešu būves Jasosā (ar diviem "mīnojiešu" līmeņiem zem tiem), kā arī protoģeometrisko un ģeometrisko materiālu (piemēram, kapenes un keramiku). Arheologi vēl apstiprināja kariešu klātbūtni Sardos, Rodā un Ēģiptē, kur tie kalpoja par faraona algotņiem. Konkrēti, Rodā kariešu kapeņu tips, kas zināms kā Ptolemejons, var būt attiecināms uz kariešu hegemonijas periodu salā. Neskatoties uz šo paaugstinātas arheoloģiskās aktivitātes periodu, karieši joprojām, acīmredzot, nebija autohtona Anatolijas grupa, jo gan piekraste, gan Karijas iekšējie rajoni bija praktiski neapdzīvoti aizvēsturiskajos laikos.
Kas attiecas uz pieņēmumu, ka karieši ir cēlušies no neolīta ieceļotājiem, tad to neapstiprina tas fakts, ka neolītiskā Karija pēc būtības bija neapdzīvota. Kaut arī Karijā varēja būt ļoti neliela neolītiska apmetne, ļaudis, kas zināmi kā "karieši", visdrīzāk apmetās dienvidrietumu Anatolijā otrajā gadu tūkstotī pr.Kr.
Kadisa
Kadisa (es, izrunā: ) ir pilsēta Spānijas dienvidrietumos, Andalūzijas autonomajā apgabalā. Tā ir Kadisas provinces administratīvais centrs. Pilsēta atrodas pie Atlantijas okeāna Kadisas līča un ir nozīmīga Spānijas ostas pilsēta. Kadisa ir Spānijas jūras kara flotes galvenā bāze.
Pilsēta atrodas uz šauras zemes strēles, ko ieskauj jūra. Kadisa ir tipiska Andalūzijas pilsēta ar labi saglabātiem vēsturiskiem pieminekļiem, no kuriem ievērojamākie ir Kadisas katedrāle, laukums Plaza de Mina, Taviras tornis, piekrastes nocitinājumi Castillo de San Sebastián un Baluarte de Santa catalina y Castillo. Kadisas vecākā daļa iekšpus pilsētas mūru atliekām tiek saukta par vecpilsētu (Casco Antiguo). Tās senatnīgie kvartāli un šaurās, līkumostās ieliņas, kas savieno lielākus laukumus, rada ievērojamu kontrastu ar jaunākajām pilsētas daļām. Pilsēta ir daudzi parki, kuros atrodami eksotiski augi, tostarp seni koki, kuri atvesti uz Spāniju no Jaunās pasaules.
2015. gadā izbūvētais jaunais tilts La Pepa 2092 km garumā savieno Kadisu ar blakusesošo ostas pilsētu Pueartorealu kontinentālajā Spānijā. Tilta lielākais augstums virs ūdens virsmas ir 69 m, bet pilnonu, kuri tur vantis, augstums sasniedz 187 m, padarot to par vienu no augstākajiem tiltiem Eiropā.
Vēsture
Kadisa tiek uzskatīta par vienu no vissenākajām nepārtraukti apdzīvotajām pilsētām Eiropā, senākie arheoloģiskie atradumi tās teritorijā datēti ar 12. gadsimtu pirms mūsu ēras. Pilsētu ir dibinājuši feniķieši, tā laika nosaukums Gadira. Vēlāk šo teritoriju ieguvuši kartāgieši, bet pēc Otrā pūniešu kara tā nokļuva romiešu pakļautībā un bija viena no nozīmīgākajām pilsētām impērijas rietumos (romiešu nosaukums Gadesa). Pēc Romas impērijas sabrukuma Kadisā valdīja vandaļi, vestgoti un mauri. 13. gadsimtā pilsētu ieguva Kastīlijas karaliste. Lielo ģeogrāfisko atklājumu laikā Kadisa kļuva par viernu no svarīgākajām ostām, no kuras ceļā devās daudzas flotes uz Spānijas kolonijām un līdz tam nepazīstamām zemēm. Kadisa cieta 1755. gada Lisabonas zemestrīcē, kas aizsāka pilsētas nozīmes mazināšanos. No 1810. līdz 1812. gadam Kadisu bija ielencis Francijas karaspēks, taču ieņemt to nespēja. 1823. gadā ar Kadisas ieņemšanu noslēdzās Francijas intervence Spānijā, atjaunojot karaļa Fernando VII varu.
Rīgas Doma zēnu koris
Rīgas Doma zēnu koris ir dibināts 1950. gadā. Toreiz tas saucās Emīla Dārziņa zēnu koris, un tas bija Emīla Dārziņa mūzikas skolas koris. Korī dzied zēni un profesionāla vīru grupa.
Koris mākslinieciskā vadītāja un diriģenta Jāņa Erenštreita vadībā nākamo 30 gadu laikā ieguva starptaustisku vārdu un atpazīstamību. 1990. gadā, sekojot pasaules tradīcijām, koris tika pārsaukts par Rīgas Doma zēnu kori, par godu Rīgas Doma katedrāles 800 gadiem. Kopš 1994. gada koris ir Rīgas Doma kora skolas koris. Kopš 1998. gada kora mākslinieciskais vadītājs un diriģents ir Mārtiņš Klišāns.
Rīgas Doma zēnu koris ir viens no visaktīvāk koncertējošiem kolektīviem. 2001. gadā tas tika novērtēts ar Lielo Mūzikas balvu. Koris ir saņēmis arī 1999. gada balvu par labāko mūzikas ierakstu - Uģa Prauliņa un RDZK projekts „Odi Et Amo”)
Koris piedalās vairākos Latvijas Nacionālās operas iestudējumos: Džakomo Pučīni operā „Toska”, Pētera Čaikovska operā „Pīķa dāma”, Jāņa Lūsēna operā „Putnu opera”. Tas dzied arī Jaunajā Rīgas teātrī Jevgenija Griškoveca lugā „Drednauti”.
2001. gadā koris apbalvots ar Latvijas Republikas Kultūras ministrijas Atzinības rakstu par kordziedāšanas tradīciju stiprināšanu 4. Starptautiskajā zēnu koru festivāla “Rīgas Doms” koncertos Latvijā. Koris bieži piedalās labdarības akcijās un priekšnesumos daudzām Latvijā oficiālās vizītēs esošajām amatpersonām: ASV, Somijas, Uzbekistānas, Ukrainas un Turcijas prezidentiem, Velsas princim Čārlzam, Apvienotās Karalistes karalienei Viņas Majestāte Elizabete II u.c.), Korim regulāri notiek koncerti ne tikai visas Latvijas vadošajās koncertzālēs un baznīcās, bet arī citās pasaules valstīs. Korim ir bijuši koncerti Beļģijā, Nīderlandē, Vācijā, Francijā, Šveicē, Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Amerikā, Kanādā, Japānā.
Diskogrāfija
Kopš 1993. gada koris ir ierakstījis 18 CD albumus :
Arturs Ešs
Arturs Roberts Ešs Juniors (en; dzimis Ričmondā, Virdžīnijas štatā, ASV, miris  Ņujorkā, Ņujorkas štatā, ASV) bija profesionāls amerikāņu tenisists. Savas karjeras laikā viņš izcīnīja trīs Grand Slam titulus. A. Ešs ir vienīgais afroamerikānis, kas triumfējis Vimbldonā, ASV un Austrālijas Atklātajos čempionātos.
1979. gadā Džeks Krāmers savā autorbiogrāfijā iekļāva A. Ešu starp 21 izcilāko spēlētāju tenisa vēsturē.
Biogrāfija
Arturs Roberts Ešs dzimis un audzis Ričmondā, Virdžīnijā. Viņš kļuva par pirmo nēģeru izcelsmes tenisistu, kurš guva ievērojamus panākumus, savā karjerā uzvarot 3 Grand Slam turnīros. Karjera ilga no 1966. līdz 1980. gadam. 1969. gadā viņš tika atzīts par labāko sportistu Amerikas Savienotajās Valstīs. 1979. gadā smaga sirdslēkmes dēļ viņš bija spiests pārtraukt karjeru.
1983. gadā sirds operācijas laikā, pārlejot asinis, viņa ķermenī iekļuva AIDS vīruss. Tomēr viņš par to uzzināja tikai 1988. gadā veiktās smadzeņu operācijas laikā. Visu atlikušo dzīvi viņš veltīja cīņai pret AIDS un izveidoja HIV profilakses fondu.
Vietas Grand Slam turnīros
1 1977. gadā Austrālijas atklātais čempionāts notika divreiz — janvārī un decembrī.
Zālamana salas
Tiek uzskatīts, ka pirmie iedzīvotāji salās ieradušies pirms aptuveni 30 000 gadu no Jaunīrijas salas. Pirmais no eiropiešiem salas 1568. gadā atklāja spānis Alvaro de Mendaņa de Neira, kurš, cerot atrast kalnainajās salās zeltu, nosauca tās jūdu ķēniņa Zālamana vārdā. 1899. gadā salas tika sadalītas starp Vācijas Vācu Jaungvinejas koloniju un britu protektorātu.
Laucesas baznīca
Laucesas Svēto Pētera un Pāvila Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Jelgavas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Augšdaugavas novada Laucesas pagasta Otro Pesku ciemā.
Vēsture
16. gadsimtā Laucesā bija luterāņu baznīca, kas 1636. gadā, pēc mācītāja nāves, tika nodota katoļu draudzei. No 1665. gada šeit darbojās jezuīti. 1724. gadā tie nodibināja šeit pastāvīgu misijas staciju, kas darbojās līdz 1783. gadam. 1710. gadā pēc bijušā jezuīta, bīskapa Teodora Līdinghauzena–Volfa iniciatīvas tika uzcelta draudzes koka baznīca, kuru 1795. gadā nomainīja plašāks krustveida plānojuma koka dievnams ar septiņiem altāriem. Ēka nodega 1917. vai 1918. gadā.
Tagadējā koka baznīca tika celta 1921.—1923. gadā, un 1976.—1979. un 1982. gadā tajā tika veikti lielākie remondarbi. 1981. gadā blakus baznīcai tika uzbūvēts koka zvanu tornis.
Arhitektūra
Baznīca plānā veido taisnstūri ar poligonālu apsīdu un abpus tai izvirzītajiem sakristeju apjomiem. Tā ir trīsjomu celtne ar neierastu ieejas fasādes kompozīciju — tās trīsstūra zelmini vainago trīs zemi torņi, no kuriem vidējais ir lielākais.
Draudze
Iepriekšējais draudzes prāvests bija Eugēnijs Klavcāns, bet tagad šo baznīcu apkalpo priesteris Rolands Šakals. Blakus baznīcai atrodas Laucesas katoļu kapi, kur ir daudz vecu kapakmeņu.
Ziemeļkipra
Ziemeļkipra (pilns nosaukums: Ziemeļkipras Turku Republika, turku: Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti, KKTC) ir de facto neatkarīga, parlamentāra republika, kas atrodas Kipras ziemeļos. ZKTR neatkarību pasludināja 1983. gadā — deviņus gadus pēc Kipras grieķu sarīkotā valsts apvērsuma, pēc tam, kad Grieķijas mēģinājums anektēt Kipru izraisīja Turcijas iebrukumu. ZKTR starptautiski atzīst tikai Turcija un no tās ZKTR ir atkarīga gan ekonomiski, gan militāri. Citas valstis, kā arī ANO un ES, Kipras salā atzīst tikai Kipras Republikas suverenitāti.
17. janvāris
17. janvāris ir 17. gada diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 348 dienas (349 garajā gadā).
Ziemeļkipra
ZKTR teritorijā novietots liels Turcijas karaspēka sastāvs, kuru Kipras Republika uzskata par nelikumīgu okupācijas karaspēku. Turcijas armijas klātbūtni ANO ir nosodījusi vairākās savās rezolūcijās. Līdz šim diskusijas par situācijas atrisinājumu ir bijušas neveiksmīgas. 2004. gadā ANO salas apvienošanas plānu Kipras turki apstiprināja referendumā, bet grieķi šo plānu noraidīja.
ZKTR teritorija stiepjas no Karpasas pussalas ziemeļaustrumos līdz Morfeja līcim un Erenkējas ekslāvam rietumos, kā arī līdz Akindžilarai dienvidos. Starp ZKTR un Kipras Republiku ir ANO izveidota neitrālā zona.
Vēsture
Kipras konstitūcija, kad tika dibināta neatkarīga un suverēna republika, bija „unikāla tās nomācošajā sarežģītībā un daudzpusīga, nodrošinot pašpārvaldi tās galvenajām minoritātēm; Kipras konstitūcija ir unikāla uz visu pasaules konstitūciju fona” (konstitucionālo tiesību speciālists de Smits). Trīs gadus laikā starp abām kopienām sāka parādīties nesaskaņas par atšķirīgo administrāciju un nodokļu sistēmu. 1963. gadā prezidents Makarios ierosināja vienpusējas izmaiņas konstitūcijā, iesniedzot trīspadsmit grozījumus, kuros vairāki politiķi saskatīja risinājumu varas līdzsvarotai sadalei. Turcija un Kipras turki šos grozījumu priekšlikumus noraidīja, jo uzskatīja to par mēģinājumu sadalīt varu Kipras grieķu interesēs un atņemt turkiem valsts dibinātāju statusu, piešķirot vienkāršas minoritātes tiesības. Toties prezidents uzskatīja, ka šādi tiktu atrisināti „iestigušie” konstitucionālie jautājumi.
notika sadursme starp konstebļiem un Kipras turkiem. Burtiski vienā mirklī izcēlās vardarbīga sadursme divu kopienu starpā un grieķu bruņotās vienības uzbruka turkiem, kas dzīvoja Lefkošā (Nikosija) un Larnakā. Lefkošas ziemeļos par ķīlniekiem tika sagūstīti 700 turki, ieskaitot bērnus un sievietes. Grieķu nacionālists Nikoss Sampsons, kas bija vēlāk apvērsuma vadītājs, organizēja bruņotu grieķu vienību iebrukumu Omorfitas mikrorajonā un uzbruka visiem turku izcelsmes iedzīvotājiem. 1964. gadā konfliktos jau bija nogalināti 193 Kipras turku un 133 grieķu, bet 209 turki un 41 grieķis bija pazuduši bez vēsts.
No valsts iestādēm tika padzīti visi turki un tika izveidota Kipras grieķu pārvalde, kas kontrolēja visas iestādes. Vēlāk organizētie grieķu uzbrukumi turku ciematiem izraisīja plašu turku bēgļu kustību uz īpašiem turku nocietinātiem anklāviem, kas pastāvēja vienpadsmit gadus un tos ar izdzīvošanai nepieciešamām precēm (pārtika un medicīnas preces) apgādāja Turcija. Kipras turki sāka organizēt militāras vienības, lai aizstāvētu savas apmetnes un Kipra sadalījās divās savstarpēji naidīgās nometnēs. Vardarbība, kas tika izvērsta pret turkiem, izraisīja bēgļu došanos uz Lielbritāniju, Austrāliju un Turciju.
Grieķijas militārā hunta palīdzēja Kipras grieķiem īstenot Kiprā valsts apvērsumu. Tika gāzts prezidents Makarioss un par valsts galvu kļuva grieķu cīņu vadonis un parlamenta deputāts Nikoss Sampsons. Turcija nekavējoties paziņoja, ka, saskaņā ar 1960. gada Garantijas līgumu, apvērsums ir pietiekams iemesls karadarbībai un tādēļ jau Turcijas karaspēks iebruka Kiprā. Turcijas oficiālais viedoklis par iebrukumu ir tāds, ka ar šādu rīcību tā nodrošina Kipras turku aizsardzību. Pēc Turcijas iebrukuma tika gāzta apvērsuma valdība un Kiprā atgriezās Makarioss. Turcijas karaspēks ieņēma 37% no salas teritorijas, kā rezultātā vairākiem grieķiem nācās pamest savas mājas. Uz salas dienvidiem aizbēga apmēram 160.000 grieķu, bet 50.000 turki devās uz ziemeļiem. Joprojām bez vēsts pazuduši ir 1.500 grieķi un 500 turki.
1975. gadā tika proklamēta Kipras Turku Federācija (turku: Kıbrıs Türk Federe Devleti) un tas bija pirmais solis uz Kipras turku valsts izveidošanu. Federāciju neatzina Kipras Republika, ANO un citas valstis. Pēc astoņu gadu ilgām un neveiksmīgām sarunām ar grieķu valdību, tika proklamēta Ziemeļu Kipras Turku Republika. ZKTR neatkarības deklarāciju noraidīja gan Kipras Republika, gan ANO.
Pēdējo gadu laikā salas jautājums par apvienošanos ir viens no svarīgākajiem jautājumiem starptautiskajā politikā. Pastāvēja cerības, ka Kipras Republikas uzņemšana ES varētu paātrināt šo procesu. 2004. gadā ANO apstiprinātais apvienošanas plāns tika nodots tautas nobalsošanai abās salas pusēs un to atbalstīja Kipras turki, bet grieķi to noraidīja. Līdz ar to ES tika uzņemta tikai puse no salas. Balsojuma sākumā no sava amata atkāpās ilggadīgais Kipras turku vadītājs Raufs Denktašs un par jauno prezidentu kļuva apvienošanās atbalstītājs Mehmets Ali Talats.
Valsts pārvalde un politika
Ziemeļu Kipras Turku Republikas valsts iekārta ir jaukta prezidentāras un parlamentāras valsts iekārta, kurā valsts galva ir prezidents, ministru kabinetu vada ministru prezidents (premjerministrs) un pastāv daudzpartiju sistēma. Izpildvaru īsteno ministru kabinets (valdība). Valsts likumdevēja vara pieder Republikas Asamblejai, bet arī daļēji valdībai. Tiesu vara ir šķirta no likumdevējas un izpildu varas.
Valsts prezdientu ievēl uz pieciem gadiem un pašreizējais prezidents ir Mehmets Ali Talats, kurš tika ievēlēts. Republikas Asambleja (parlaments) sastāv no 50 deputātiem, kurus ievēl no pieciem vēlēšanu apgabaliem. 2005. gada februāra vēlēšanās Turku republikāņu partija (turku: Cumhuriyetçi Türk Partisi), kas iestājas par Kipras jautājuma atrisināšanu un salas apvienošanos, neguva vairākuma atbalstu, neskatoties uz to, ka tā ir lielākā partija.
Starptautiskās attiecības un statuss
Starptautiski netiek atzīta ZKTR suverenitāte (izņemot Turciju), bet tiek atzīta de jure Kipras Republikas suverenitāte visā Kipras salā. ANO uzskata vairākus ZKTR neatkarības deklarācijas pantus par juridiski nepamatotiem.
Ņemot vērā Kipras turku pozitīvo balsojumu 2004. gada referendumā par ANO izstrādāto salas apvienošanas plānu, ES ir aicinājusi izbeigt Ziemeļu Kipras izolāciju un piešķīra ZKTR dotāciju 259 miljonu eiro apmērā.
Islāma konferences organizācija ZKTR ir piešķīrusi novērotājas dalībvalsts statusu. Starp Mehmetu Ali Talatu notikušas vairākas oficiālas augstākā līmeņa sarunas ar citu valstu vadītājiem, tai skaitā ar ASV valsts sekretāri Kondolīzu Raisu, Lielbritānijas ārlietu ministru Džeku Strovu un Pakistānas valsts prezidentu Pervezu Mušarafu.
Eiropas Savienība teritoriju, kas nav Kipras Republikas kontrolē, uzskata par Turcijas okupēto teritoriju, kurā nav spēkā ES likumdošana, kamēr netiek atrisināts konflikts. ZKTR jautājums kļuvis aktuāls arī sakarā ar iespējamo Turcijas iestāšanos ES un jau sāktajās iestāšanās sarunās par vienu no lielākajiem šķēršļiem uzskata tieši neatrisināto salas apvienošanos.
Karaspēks
Ziemeļu Kipras Turku Republikai ir 5000 kareivju liela armija un to sauc „Kipras turku drošības spēki” (KTDS). Tās sastāvā, galvenokārt, ir iesauktie Kipras turki vecumā no 18 līdz 40 gadiem. Bruņoto spēku rezervē atrodas 26 000 rezervisti vecumā līdz 50 g. KTDS nav īpaši spēcīgs bruņojums un tos pamatā atbalsta tās sabiedrotie Turcijas bruņotie spēki. No Turcijas arī tiek deleģēti vairums KTDS virsnieku. KTDS pilda žandarmērijas funkcijas un paši uzņemas ZKTR robežas uzraudzību un aizsardzību pret iespējamiem Kipras grieķu uzbrukumiem. Tomēr galvenā KTDS funkcija ir uzturēt mieru valsts iekšienē.
Papildus KTDS, salā atrodas arī 30-40 tūkst. liels Turcijas karaspēks — „Kipras Turku miera spēki” (KTMS), kas ir Turcijas 9. armijas korpuss un sastāv no 28. un 39. divīzijas. Šo spēku bruņojumā ir ASV ražojuma M48 tanki un dažādi artilērijas ieroči. Ziemeļu Kiprā pastāvīgi atrodas arī noteikts daudzums Turcijas gaisa spēku, jūras flotes un krasta apsardzes kareivju. Neskatoties uz to, ka visas šīs vienības ir pakļautas 4. armijas štābam Izmirā, ņemot vērā Kipras jautājuma politisko nozīmi, tās pakļautas tieši Turcijas armijas virspavēlniecībai Ankarā. KTMS ir izvietoti, galvenokārt, pie demilitarizētās zonas un vietās, kur varētu izcelties cits karaspēks.
Turcijas armijas klātbūtne Kiprā ir strīdīgs jautājums, jo Kipras Republika to uzskata par nelikumīgas okupācijas militāro spēku. ANO Drošības padome vairākās rezolūcijās ir pieprasījusi izvākt Turcijas karaspēku, bet Annana plāns 2004. gadā paredzēja ierobežota Turcijas karaspēka klātbūtni uz salas.
Milēna Fārmere
Milēna Fārmere (fr; dzimusi Milēna Gotjē (fr) Monreālā, Kanādā) ir franču dziedātāja, dziesmu autore un aktrise. Viņa dzied galvenokārt franču valodā.
Ziemeļkipra
Administratīvais iedalījums
Ziemeļu Kipras Turku Republika ir iedalīta piecos ilos:
Klimats
Uz salas valda izteikts Vidusjūras klimats, kam raksturīgas ļoti karstas un sausas vasaras. Lielākie nokrišņi parasti ir laikā no decembra līdz janvārim.
Milēna Fārmere
Viņas ieraksti Francijā pārdoti vairāk nekā 30 miljonos eksemplāru. 2013. gadā Fārmere bija visaugstāk apmaksātā franču dziedātāja, viņas gada ienākumi sasniedza 4,7 miljonus eiro.
Ziemeļkipra
Klimats
Salas piekrastē klimats nav tik krasi izteikts, jo jūra darbojas kā klimata svārstību amortizators un tur parasti gaiss ir mitrāks nekā iekšzemē. Jūras temperatūra nekad nenokrīt zemāk par 16 °C (janvārī un februārī); augustā tā var sasniegt pat 28 °C.
Pavasaris un rudens periodi ir ļoti īsi un tie raksturīgi ar nepastāvīgiem laikapstākļiem — stiprs R vējš. Sākot ar maija vidu, līdz pat septembra vidum salu 11 stundas diennaktī apspīd saule un gaisa temperatūra var sasniegt pat 40 °C Mesaorijas līdzenumā, bet piekrastēs parasti ir vēsāks. Mākoņu daudzums parasti virs salas ir minimāls un valda zems gaisa mitrums (40-60%), lai gan vieglāk panesama temperatūra ir tikai vasaru naktīs.
Milēna Fārmere
Fārmeres koncertos tiek izmantotas sarežģīta tehnika un dekorācijas, tie ir vieni no krāšņākajiem, kā arī vieni no visdārgākajiem koncertiem (koncerttūre 2009. gadā izmaksāja 30 miljonus eiro). Fārmere ir gandrīz visu savu dziesmu vārdu autore, dažkārt arī mūzikas autore. Viņas dziesmu tekstos ir daudz divdomību, tie ir pilni literāriem un mākslinieciskiem vēstījumiem.
Ziemeļkipra
Klimats
Neskatoties uz to, ka ziemā temperatūra var būt ļoti zema, Ziemeļu Kiprā nav pieredzēts sniegs.
Transports un sakari
Starptautiskie zvani uz Ziemeļu Kipras Turku Republiku tiek savienoti caur Kipras Republiku vai Turciju (tālsarunu kods: +90 392), jo ZKTR pašai nav sava starptautiskā koda vai ITU prefiksa. Tāpat ZKTR arī nav sava interneta domēna (TLD) un tādēļ tiek lietots otrā līmeņa Turcijas domēns (.nc.tr). Pasts uz ZKTR adresējams caur Mersinu (Turcijā): via Mersin 10, Turkiye, jo Starptautiskā pasta savienība neatzīst ZKTR kā atsevišķu valsti. Radio amatieri bieži lieto kodu, kas sākas ar 1B.
Milēna Fārmere
Biogrāfija
1969. gadā Milēnas tēvam beidzās kontrakts Kanādā un visa ģimene atgriezās Francijā. Milēnai pārvākšanās bija ļoti grūta, viņa gandrīz nekontaktējās ar vienaudžiem. Vidējo izglītību Milēnai iegūt neizdevās, pēdējā klasē viņa pameta liceju. 1979. gadā viņa aizbrauca uz Parīzi, izlēma kļūt par aktrisi un iestājās teātra kursos. Taču ne teātrī, ne kino viņai nepiedāvāja lomas. Tomēr viņa nofilmējās IKEA un Fiskars reklāmās. 1983. gadā viņa iepazinās ar komponistu Lorānu Butonu, kas meklēja dziedētāju savai dziesmai Maman a tort. Šī dziesma Milēnas izpildījumā kļuva par ļoti populāru singlu. Milēna pieņēma pseidonīmu Fārmere, ko izvēlējās par godu 1930. gados pazīstamai Holivudas aktrisei Frānsisai Fārmerei.
Ziemeļkipra
Transports un sakari
Saskaņā ar Kipras turku jūras un lidostām uzlikto embargo, uz tiem nenotiek tieši transporta pārvadājumi. ZKTR no ārpuses var nosēsties tikai Gečitkales un Erdžana lidostās, ja lido no Turcijas vai Azerbaidžānas. Kopš 1974. gada ir slēgtas arī Kipras Republikas ostas Famagustā un Kirēnijā. Tomēr, kopš Zaļās robežas atvēršanas, Kipras turkiem ir atļauts tirdzniecībai izmantot Kipras grieķu ostas.
Milēna Fārmere
Biogrāfija
1986. gadā iznāca Milēnas Fārmeres pirmais albums — Cendres de Lune. Dziesmai Libertine no šī albuma tika uzfilmēts vienpadsmit minūšu videoklips, un tā kļuva par hītu. 1988. gadā iznāca albums Ainsi soit je..., par kuru Fārmere saņēma balvu "Gada labāka franču dziedātāja". Nākamajā gadā viņai bija 10 koncerti Parīzes stadionā, uz kuriem visas biļetes bija izpārdotas. Lielu lomu dziedātājas karjerā nospēlēja videoklipi, kas bija uzfilmēti sadarbībā ar komponistu un režisoru Lorānu Butonu. Pēc albuma L'Autre... (1991) Milēna nofilmējās filmā Giorgino (1994). 1995. gadā iznāca jauns albums Anamorphosée, kam sekoja koncerti 1996. gadā.
Ziemeļkipra
Iedzīvotāji
Saskaņā ar Kipras turku valdības veiktajiem aprēķiniem, ZKTR ir 264.172 iedzīvotāji, no kuriem tikai nedaudz vairāk kā puse ir iedzimti Kipras turki — pārējie ir ieceļotāji no Turcijas. No viesiem 178.000 turkiem, 74% ir dzimuši Kiprā (~140.000) un pārējie ir studenti, viesstrādnieki un pagaidu iedzīvotāji (~78.000). 2001. gada valsts iestāžu aprēķini rāda, ka no 200.000 iedzīvotājiem 80-89 tūkstoši ir Kipras turki, bet 109-117 tūkstoši — Turcijas turki. 1960. gada tautas skaitīšanā Kiprā tika saskaitīti 102 tūkstoši turku un 450 tūkstoši grieķu. Aprēķini rāda, ka apmēram 1/3 (36 tūkst.) Kipras turku ir emigrējuši no salas laikā no 1975. līdz 1995. g., ienākot Turcijas turkiem. ZKTR gandrīz visi runā turku valodā, bet vairums vecākās paaudzes turku runā un saprot grieķu valodu.
Nelielas grupas Kipras grieķu un maroniešu (~3.000) dzīvo Rizokarpasā un Kormakitisā. Mūsdienās ZKTR iedzīvotāju sastāvs strauji mainās, jo neizmantotās Kipras grieķu ēkas tiek pārdotas kā otrās mājas Lielbritānijā dzīvojošiem krieviem un Izraēlas pilsoņiem, kas lielā skaitā ieceļo Ziemeļu Kiprā.
Milēna Fārmere
Biogrāfija
1999. gada aprīlī Fārmere ierakstīja savu jauno albumu Innamoramento. 1999. gada 21. septembrī sākās viņas jaunie koncerti — Mylenium Tour, kas saņēma balvu par vislabāko koncertu pēdējos 30 gados. Šīs koncertturnejas ietvaros 2000. gada martā Milēna Fārmere viesojās arī Krievijā, Maskavā un Pēterburgā.
2005. gada aprīlī iznāca jauns Milēnas albums Avant que l'ombre.... Pēc kāda laika dziesmai ar skandalozu nosaukumu Fuck Them All uz ekrāniem iznāca videoklips (režisors – Agustīns Viļjaronga). 2008. gada augustā iznāca septītais studijas albums Point de Suture.
2008. gada martā bija izsludināti koncerti Parīzes stadionā (Stade de France). 20. martā pirmajā biļešu pārdošanas reizē 2 stundu laikā tika nopirktas visas 160 000 biļetes. Tas ir rekords muzikālajā pasaulē. Koncerti bija izsludināti arī Ženēvā (Šveicē) Stade de Geneve stadionā, un visas 120 000 biļetes arī pārdeva 2 stundu laikā.
Vislielākie Milēnas Fārmeres fanu klubi ir Itālijā, Vācijā, Francijā, Krievijā, Beļģijā, Kanādā, Šveicē. Ir arī neformāla sabiedrība Mylenium.
Baikonuras kosmodroms
Baikonuras kosmodroms (ru; kk) ir kosmodroms Kazahstānas teritorijā, kuru izmanto Krievija nesējraķešu palaišanai. Dibināts 1955. gadā, ir pasaulē vecākais un lielākais kosmodroms, tas kļuva par galveno PSRS raķešu palaišanas vietu. Pēc PSRS sabrukuma 1990. gadu sākumā, kosmodroms palika Kazahstānas īpašumā. Krievijai ar Kazahstānu ir noslēgts īres līgums līdz 2050. gadam.
Vēsture
PSRS Ministru Padome pieņēma lēmumu "Par jaunu poligonu PSRS Aizsardzības ministrijai". Par kosmodroma dibināšanu tiek uzskatīts, kad Ģenerālā štāba priekšnieks apstiprināja poligona projektus un tā organizatorisko struktūru. Kosmodroma sākotnējais nosaukums bija "5. zinātniski pētnieciskais izmēģinājumu poligons" (Научно-исследовательский испытательный полигон № 5 — 5-й НИИП МО). Raķešu poligona atrašanās vieta tika izvēlēta tuksnešainā rajonā Kazahijas PSR. Celtniecība notika lielā slepenībā.
Jau 1957. gadā no jaunā poligona tika palaista pasaulē pirmā starpkontinentālā ballistiskā raķete R-7.
978. gads
978. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Vūpija Goldberga
Vūpija Goldberga (en, dzimusi Keirina Elaina Džonsone (Caryn Elaine Johnson); dzimusi Ņujorkā) ir ASV aktrise, komiķe un radio dīdžejs. Dažādos laikos Vūpija Goldberga ieguvusi gan Emmy, gan Grammy, gan Amerikas Kinoakadēmijas, gan Tony balvas.
Zināmas filmas ar aktrises piedalīšanos:
Mathew Knowles & Music World Present Vol.1: Love Destiny
Mathew Knowles & Music World Present Vol.1: Love Destiny ir Destiny's Child balāžu izlases albums.
Stoļerovas baznīca
Stoļerovas Svētās Trīsvienības Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Rēzeknes novada Stoļerovas pagasta centrā Stoļerovā.
Vēsture
Pirmo Stoļerovas baznīcu uzcēla 1770. gadā par muižnieka Sokolovska līdzekļiem. Baznīcā atradās Jēzus Kristus Brīnumdarītāja statuja, kurai tika piedēvēts brīnumspēks. Baznīcu izlaupīja un nodedzināja 1968. gadā, Kristus Brīnumdarītāja statuju vēlāk atrada Ludzas izgāztuvē. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1999. gadā vecās baznīcas vietā uzcēla jaunu baznīcu. No vecās baznīcas saglabājies žogs ar vārtiem ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Brazīlijas basketbola izlase
Brazīlijas basketbola izlase ir komanda, kas pārstāv Brazīliju tādās starptautiskās basketbola sacensībās kā Olimpiskās spēles, Pasaules čempionāts un Amerikas čempionāts.
Izlases lielākais panākums ir zelts divos Pasaules čempionātos.
Pašlaik (2012. gada marts) Brazīlijas izlase FIBA Pasaules izlašu rangā ieņem 13. vietu.
Aija Barča
Aija Barča (dzimusi Usmas pagastā) ir latviešu pedagoģe, sociālā darbiniece un politiķe. A. Barča ir bijusi Saeimas deputāte piecos tās sasaukumos, ir Liepājas partijas biedre. Kopš 2019. gada Latvijas Pensionāru federācijas vadītāja.
Dzīvesgājums
Mācījās Ugāles vidusskolā, Liepājas Pedagoģiskajā institūtā, augstskolā "Attīstība", bet 2005. gadā ieguva maģistra grādu sociālajā darbā Liepājas Pedagoģijas akadēmijā. Darbojās Liepājas pašvaldībā, sociālās aizsardzības jomā.
Cēsu apriņķa muižu nosaukumi
Cēsu apriņķa muižu nosaukumi ir svarīgs avots Cēsu apriņķa un Latvijas vēstures izziņai. Tikai daļa no tiem ir īsti vāciski, bet pārējie ir letgaliskas (Andrekaln - Andrukalna muiža, Autzem - Auciema muiža, Druven - Druvienas muiža, Klawekaln - Kļavkalna muiža) vai līviskas cilmes.
Muižas pastāvēja līdz 1920. gada agrārajai reformai, kad tās tika likvidētas un bijušajiem īpašniekiem reizumis tika atstāti vienīgi muižu centri. Kopā Latvijā pēc 1921. gada bija 61 liels muižas centrs (ar platību 150-300 ha) un 134 mazi muižu centri (ar platību 50-100 ha), no tiem tā laika Cēsu apriņķa robežās bija 3 lieli muižas centri Cesvainē, Priekuļos un Rankā, kā arī 9 mazie muižas centri Bērzainē, Ērgļos, Lubānā, Liepā, Mārcienā, Nēķinā, Raiskumā, Vecpiebalgā un Vestienā.
Aija Barča
Politiskā darbība
Jau 1993. gadā nesekmīgi kandidēja 5. Saeimas vēlēšanās no "Zaļā saraksta". Mainījusi politisko piederību un 1997. gadā piedalījusies Liepājas domes vēlēšanās jau kā LSDSP biedre un kļuvusi par domes deputāti mandātu nolikuša kolēģa vietā. 1998. gadā pirmo reizi kļuva par parlamenta deputāti — tika ievēlēta 7. Saeimā, savukārt 8. Saeimas vēlēšanās LSDSP piedalījās nesekmīgi un A. Barča Saeimā atkārtoti netika ievēlēta.
Sinoviālais šķidrums
Sinoviālais šķidrums ir viskozs šķidrums sinoviālajās locītavās. Normāls sinoviālais šķidrums ir plazmas transudāts, kas papildus satur ar cukuriem bagātas augstas molekulmasas molekulas. Drenāža sinoviālās membrānas limfātiskajā sistēmā nodrošina sabalansētu sinoviālā šķidruma produkciju. Locītavu slimību gadījumā novēro izmaiņas gan sinoviālā šķidruma tilpumā, gan sastāvā.
Aija Barča
Politiskā darbība
10. Saeimas vēlēšanās Liepājas partija piedalījās kopā ar Zaļo un Zemnieku savienību un A. Barča tika ievēlēta 10. Saeimā, kur darbojās ZZS frakcijā. Tieši tāpat viņa guva vēlētāju atbalstu arī 2011. gadā notikušajās Saeimas ārkārtas vēlēšanās un turpināja darboties 11. Saeimā. Ievēlēta arī 12. Saeimā. 2018. gada rudenī A. Barča kandidēja arī 13. Saeimas vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības, taču netika ievēlēta.
Sinoviālais šķidrums
Sinoviālā šķidruma izmeklēšana
Sinoviālā šķidruma izmeklēšanas daļas:
Cēsu apriņķa muižu nosaukumi
1925. gada administratīvo pārkārtojumu rezultātā daļu Valkas apriņķa iekļāva jaunizveidotajā Madonas apriņķī. Vietvārdu nosaukumos muižas vārds tika izskausts ar 1936. gada likumu par lauku nekustamo īpašumu pārdēvēšanu.
Aija Barča
Politiskā darbība
2022. gada 14. Saeimas vēlēšanās kandidēja no "Apvienotā saraksta", kurā iesaistījās Liepājas partija, taču netika ievēlēta. Viņa vēlēšanu biļetenos tika svītrota visvairāk no šī saraksta kandidātiem (4031), bet saņēma arī 2943 plusus.
Sinoviālais šķidrums
Sinoviālā šķidruma izmeklēšana
Veicot sinoviālā šķidruma aspirāciju iespējama locītavas inficēšanās, asiņošana locītavas dobumā.
Aija Barča
Apbalvojumi
Apbalvota ar Latvijas Pareizticīgās Baznīcas III šķiras Svētā svētmocekļa Rīgas arhibīskapa Jāņa ordeni.
Sinoviālais šķidrums
Šūnu skaits
Šūnu saits <200/mm3 raksturīgs normālam sinoviālajam šķidrumam. 200 - 1000 šūnas/mm3 raksturīgas neiekaisīgām izmaiņām sinoviālajā šķidrumā. >1000 šūnas/mm3m - iekaisīga rakstura izmaiņas sinoviālajā šķidrumā. Šūnu skaits >50 000/mm3 rada aizdomas par infekciju, tomēr reizēm šādas izmaiņas var novērot arī reimatoīdā artrīta, podagras un reaktīva artrīta gadījumā.
"Slapja" preparāta apskate mikroskopā
Nekrāsota svaiga preparāta mikroskopija ļauj noteikt šūnas un kristālus. Gaismas mikroskopā var noteikt un saskaitīt eritrocītus, leikocītus. Reimatoīdā artrīta un citu iekaisīgu artropātiju gadījumā var redzēt ragocītus — šūnas sinoviālajā šķidrumā, kas satur dažādas granulas. Lai noteiktu dažādus kristālu veidus locītavu šķidrumā, izmanto polarizētas gaismas mikroskopu.
Šūnu veida izvērtēšana
Lai precīzāk noteiktu šūnu veidu sinoviālajā šķidrumā, jāizvērtē citocentrifugāts. Ja 60—80% no visām šūnām ir neitrofīlie leikocīti, tad jādomā par iekaisīgām locītavu slimībām. makrofāgus atrod galvenokārt vīrusu izraisītu artrītu gadījumos. Septiska artrīta gadījumā neirtofīlo leikocītu skaits sasniedz 90%. Eozinofīlo leikocītu skaits >2% var būt Laimas slimības gadījumā.
Mikroorganismu noteikšana
Mikroorganismi var tikt noteikti 85% no klīniski inficētiem aspirātiem. Izmantojot Grama krāsošanas metodi var tikt noteikti grampozitīvi mikroorganismi, kas ir visbiežākie locītavu infekcijas ierosinātāji. Lai noteiktu mikroorganismu veidu un antibakteriālo jutību, jāveic sinoviālā šķidruma uzsējums. Ja uzsējumā mikroorganismi neaug, tas neizslēdz infekciju; tie var būt niecīgā skaita, vai to augšana var būt inhibēta antibiotiku lietošanas dēļ.
Rīgas Doma kora skola
Vēsture
Skola dibināta 1994. gada 12. jūlijā. 1994. gadā mācības 12 klasēs uzsāka 83 audzēkņi. 2008./2009. mācību gadā Rīgas Doma kora skolā mācījās 252 audzēkņi, sagatavošanas klasē — 72 audzēkņi. Skolā strādāja 130 skolotāji. Līdz 2010. gada beigām skolas direktors bija Jānis Erenštreits. 2008. gadā Rīgas Doma kora skola, pamatojoties uz ISEC Valsts centralizēto eksāmenu rezultātiem, bija ierindota 1. vietā skolu reitingā ar bērnu skaitu zem 600.
1054. gads
1054. bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.