cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Izaugsmes kapitāls
Izaugsmes kapitāla darījumu ietvaros saņemtie līdzekļi var tikt ieguldīti ražošanas attīstībā, pakalpojumu klāsta paplašināšanā, jaunu tirgu apgūšanā, konkurentu pārpirkšanā vai citos uzņēmumam būtiskos investīciju projektos. Izaugsmes kapitāla darījumi pēc būtības ir līdzīgi riska kapitāla darījumiem, taču atšķiras pēc investīciju lieluma (tie ir lielāki), kā arī pēc uzņēmuma dzīves cikla fāzes, kurā darījums tiek veikts. Parasti izšķir divas izaugsmes kapitāla fāzes:
Roberts Godards
Roberts Hačingss Godārds (Robert Hutchings Goddard, dzimis Vūsterā, Masačūsetsas štatā, ASV, miris  Baltimorā, Mērilendā) - ASV zinātnieks, raķešbūves pionieris. Izgatavojis pasaulē pirmo šķidrās raķešdegvielas raķeti, kura tika palaista. Viņa dzīves laikā viņa darbs netika pienācīgi novērtēts. Tomēr pēc nāves viņš tika atzīts par vienu no raķešbūves pamatlicējiem. Viņa vārdā nosaukts 1959. gadā nodibinātais NASA Godarda Kosmosa lidojumu centrs. 1976. gadā Godards uzņemts Starptautiskā kosmosa slavas zālē.
Pēteris Rozenbergs
Beidzis Tērbatas Universitātes Teoloģijas fakultāti. Bijis mācītājs Lielvārdē, no 1911. gada Mārtiņa latviešu draudzē. 1919. gadā padomju režīma laikā ieslodzīts Centrālcietumā, tur saslimis ar tīfu, īsi pēc atbrīvošanas miris.
Dumbrāja iela
Dumbrāja iela ir iela Rīgā, Pārdaugavā, Kurzemes rajonā, Imantā. Kopējais ielas garums ir 930 metri. Tā sākas no Jūrmalas gatves un sākumdaļā ir meža ceļš bez seguma Anniņmuižas parka teritorijā, bet turpinājumā kļūst par asfaltētu ielu ar divām braukšanas joslām. Dumbrāja ielas apbūvētajā ziemeļu daļā ir savrupmāju apbūve.
Ielas raksturojums
Iela aizsākas pie Jūrmalas gatves, iepretī Latvijas Universitātes Pedagoģijas un psiholoģijas fakultātei un virzās ziemeļu virzienā cauri Anniņmuižas parkam. Šķērso Vecumnieku ielu un, sākoties savrupmāju apbūves teritorijai, no meža ceļa pārtop asfaltētā divu joslu ielā. Tad iela pagriežas sākumā rietumu virzienā, bet pēc tam ziemeļrietumu virzienā un turpinās līdz Anniņmuižas bulvāra un Dammes ielas savienojumam. Dumbrāja ielai var pieskaitīt arī strupceļa posmu aiz kultūras un atpūtas centra "Imanta".
Ielu savienojumi
Dumbrāja iela krustojas ar šādām ielām:
Kīlungsborna
Kīlungsborna ir kūrortpilsēta Vācijā Baltijas jūras krastā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, uz rietumiem no Rostokas.
Lielākais kūrorts Mēklenburgā-Priekšpomerānijā. Darbojas no 19. gadsimta sešdesmitajiem gadiem. Raksturīga kūrortpilsētas arhitektūra. No Bāddoberānas uz Kīlungsbornu kursē šaursliežu vilciens Molli. Pati Kīlungsbornas pilsēta dibināta 1938. gadā, apvienojot trīs pašvaldības - Fulgeni, Bruntshaupteni un Ārendzē. Pilsētā atrodas Leibnica Atmosfēras fizikas institūts.
Žurnāls
Agrākais žurnālu piemērs bija Erbauliche Monaths Unterredungen, literatūras un filozofijas žurnāls, kas tika izdots 1663. gadā Vācijā.
Populārākie žurnāli Latvijā
Pēc TNS Latvia datiem 2010. gada rudenī populārākie žurnāli Latvijā bija "Ieva", "Privātā Dzīve", "Kas Jauns", "Ilustrētā Zinātne", "Ievas Virtuve", "Ievas Stāsti", "Ievas Māja" un "Santa".
Izpirkšanas darījums
Izpirkuma jeb izpirkšanas darījums (en) ir pārpirkšanas veids, kas parasti tiek veikts uzņēmumu brieduma posmā un tajā privātā kapitāla fonds kopā ar partneriem vai bez tiem veic uzņēmuma pārpirkšanu, iegādājoties uzņēmuma daļas no esošajiem īpašniekiem.
Privātā kapitāla fondi parasti ir ieinteresēti veikt izpirkuma darījumus gadījumos, kad uzņēmums jau spēj nodrošināt stabilu peļņu, tādēļ izpirkuma darījumi bieži vien tiek veikti uzņēmumu brieduma fāzē — laikā, kad tiek veikta meitas uzņēmumu pārdošana vai cita veida restrukturizācija. Parasti izdala šādus izpirkuma darījumu veidus:
Entrena
Entrena ir municipalitāte Spānijā, Larjohas autonomajā apgabalā. Pēc 2008. gada tautas skaitīšanas datiem tajā dzīvo 1 488 iedzīvotāji. Tā ir 21,03 km² liela.
Kālija cianīds
Kālija cianīds (KCN, ciānkālijs) ir ciānūdeņražskābes kālija sāls. Tā ir balta, kristāliska, indīga viela, kas labi šķīst ūdenī. KCN kristāli pēc izskata ļoti atgādina parasto cukuru. Etanolā ciānkālijs šķīst slikti, ogļūdeņražos nešķīst.
Iegūšana
Kālija cianīdu var iegūt zilskābes reakcijā ar kālija sārmu:
Eksistē arī tiešāka metode, no oglekļa monoksīda, amonjaka un kālija karbonāta dzelzs katalizatora klātienē pie ~600 °C:
Jirži no Podebradiem
Jirži no Kunštātas un Podebradiem (dzimis, miris ) bija Podebradu dinastijas Bohēmijas karalis no 1458. gada līdz savai nāvei 1471. gadā. Husītu līderis.
Kālija cianīds
Iegūšana
Var iegūt arī, reducējot cianātus; laižot amonjaku pāri izkausētam kālijam un karsējot iegūto kālija amīdu kopā ar ogli; tieši fiksējot slāpekli ar ogles un kālija karbonāta maisījumu.
Jirži no Podebradiem
Dzimis čehu augstmaņu, husītu mērenā spārna - utrakvistu, ģimenē. 1434. gadā, 14 gadu vecumā piedalījās Lipanu kaujā, kurā mērenie husīti kopā ar katoļiem sakāva taborītus. Kopā ar tēvu Jirži iekļāvās opozīcijā pret Albrehtu II kā Bohēmijas karali, atbalstot Kazimiru IV. Karadarbībā Albrehts II uzvarēja, tomēr 1439. gadā mira un par Bohēmijas karali kļuva mazgadīgais Ladislavs Postums.
Kālija cianīds
Īpašības
Ciānūdeņražskābe ir ļoti vāja skābe, tāpēc, stāvot gaisā, ciānkālijs un tā šķīdumi reaģē ar gaisa ogļskābo gāzi, izdalot gaisā zilskābi un pārvēršoties par kālija karbonātu. Šī iemesla dēļ ciānkālijs, piekļūstot gaisam, pamazām zaudē toksiskumu.
Jirži no Podebradiem
1448. gadā Jirži no Podebradiem ar piekritējiem ieņēma Prāgu, un 1452. gadā kļuva par karalistes reģentu. Pēc Ladislava Postuma nāves kārtu sapulce viņu ievēlēja par Bohēmijas karali.
Kālija cianīds
Īpašības
Ciānkālija šķīdumiem ir sārmaina reakcija.
KCN viegli reaģē ar ūdeņraža peroksīdu. Šo reakciju izmanto cianīda ātrai neitralizēšanai, jo radies kālija cianāts ir daudz nekaitīgāka viela.
Šķīstošos cianīdus var oksidēt arī ar kālija permanganāta šķīdumu.
Kālija cianīda indīgums pamatā ir saistīts ar cianīdjona kompleksēšanas spēju. Cianīdjons viegli veido stabilus kompleksus, kas nobremzē vielmaiņu. Hemoglobīna cianīdkomplekss ir ~100 reizes stabilāks par hemoglobīna kompleksu ar skābekli, tāpēc pēc saindēšanās ar cianīdu asinis vairs nespēj pārnest skābekli. Cianīdi deaktivē arī citus fermentus, piemēram, citohromus, tādēļ šūnas nespēj uzņemt skābekli no asinīm un organisms iet bojā no audu hipoksijas.
Iekļūstot organismā caur gremošanas traktu, cilvēkam nāvējoša deva ir 0,12 g. Ja kuņģis ir piepildīts ar barību, cilvēks var pārciest lielākas devas. Ciānkālijs var iekļūt organismā arī caur ādu, sevišķi, ja tā ir bojāta. Iegremdējot truša ausi 1% KCN šķīdumā, tas iet bojā pēc stundas.
Ilgstošs kontakts ar šķīstošajiem cianīdiem var novest pie hroniskas saindēšanās. Tā izpaužas kā galvassāpes, vispārējs vājums, garšas un ožas traucējumi, aizdusa, nelaba dūša; var būt pastiprināta siekalu un asaru izdalīšanās, akomodācijas traucējumi, potences un dzimumdziņas pavājināšanās, asins sastāva patoloģiskas izmaiņas. Var tikt bojātas nieres, sirds miokards, palielināties vairogdziedzeris; ir novērotas arī paralīzes un psihiski traucējumi. Uzskata, ka cianīdi, ko satur tabakas dūmi, ir smēķējošu sieviešu jaundzimušo bērnu mazāku izmēru un masas cēlonis.
Izmantošana
Kālija cianīds ir ļoti stipra inde, tāpēc to agrāk lietoja indēšanai (piemēram, par žurku indi un kukaiņu indēšanai zinātniskiem eksperimentiem, jo tas ātri iedarbojas uz kukaiņiem, un tie nobeidzas bez mehāniskiem bojājumiem).
Cianīdjonu kompleksēšanas spēju lieto arī zelta ieguves rūpniecībā, jo cianīda (tur gan parasti lieto nātrija cianīdu) šķīdums gaisa klātienē šķīdina zeltu. Šādā veidā var izskalot zeltu no zelta rūdas.
Cianīdus lieto arī dažādu metāla izstrādājumu apzeltīšanā, zelta izstrādājumu tīrīšanai un sudraba spoguļu ražošanā.
Ar ciānkālija šķīdumu var iztīrīt traipus no sudraba nitrāta.
Cianīdus lieto organiskajā sintēzē un farmācijas preparātu ražošanā.
Gājēju iela (Rēzekne)
Gājēju iela ir ar bruģi klāta iela gar Rēzeknes upi posmā no Festivāla parka līdz Dārzu ielas tiltam, kura savieno Austrumlatvijas reģionālo daudzfunkcionālo centru "Gors" un Austrumlatvijas radošo pakalpojumu centru "Zeimuļs".
Rekonstrukcija
2010. gadā, Rēzeknes domei parasktot līgumu ar Latvijas—Lietuvas kopuzņēmumu "Viadukts" SIA, tika uzsākta ielas rekonstrukcija.
Rekonstrukcijas laikā tika labiekārtotas abas Rēzeknes upes piekrastes posmā no Dārzu ielas tilta līdz Atbrīvošanas alejas tiltam, kā arī no Atbrīvošanas alejas tilta līdz Festivāla parkam. Izbūves laikā tika rekonstruēti zemsprieguma kabeļi, gaisa vadi un Lattelecom tīkli. Projekta gaitā tika izbūvēti divi gājēju tilti un satiksmes tilts ar krāsaino apgaismojumu. Visā ielas garumā uzstādīts LED apgaismojums, soliņi un atkritumu tvertnes, kā arī koku apgaismojums.
Svinīgā atklāšana notika 2012. gada 18. novembrī.
Izbūvētie tilti
Projekta ietvaros tika izbūvēti trīs tilti — divi gājēju un satiksmes tilts Pils ielā.
Līdz ar Rimi veikala atklāšanu 2004. gada 29. aprīlī pirmo reizi izskanēja ideja par gājēju tilta izbūvi pār Rēzeknes upi, lai atvieglotu veikala apmeklētāju piekļuvi tuvākajai sabiedriskā transporta pieturai. Vēlāk gar upes labo krastu, no Rimi lielveikala līdz Atbrīvošanas alejai, tika izbūvēts bruģa celiņš, kuru plānoja savienot ar tiltiņu, tomēr iecere tā arī netika īstenota.
Identisks gājēju tilts tika izbūvēts arī no skvēra iepretim Rimi lielveikalam uz Latgales Vēstniecības "Gors" pieguļošo teritoriju.
Akvīnas Toms
Svētais Akvīnas Toms (Sanctus Thomas Aquinas) (dzimis ap 1225. gadu, miris 1274. gada 7. martā) bija Dominikāņu ordeņa mūks, ievērojams katoļu sholastiķu tradīciju filozofs un teologs. Katoļu svētais. Viņa ievērojamākais darbs ir Summa Theologica.
Biogrāfija
Dzimis dižciltīgu cilvēku ģimenē Rokasekā (Roccasecca), pilsētiņā mūsdienu Itālijas Lacio provincē. Piecu gadu vecumā viņu nodod Montekasīno benediktiešu klosterī, kurā viņš paliek līdz 13 gadu vecumam. No 1239. līdz 1243. gadam mācījās Neapoles Universitātē, un 19 gadu vecumā viņu uzņēma dominikāņu klosterī. Vecāki neatbalstīja šādu lēmumu un pēc vairākkārtējiem meklējumiem aizveda dēlu uz Montesandžovanni cietoksni, kur viņš mitinājās divus gadus. Tajā laikā Akvīnas Toms mācījās Pētera Lombarda Sentences un iemācījās no galvas lielu daļu no Svētajiem Rakstiem.
1245. gadā vecāki viņam beidzot atļāva atgriezties savā ordenī. Priekšniecība Tomu nosūtīja uz Parīzi, kur viņš mācījās Alberta Lielā vadībā. Alberts Lielais par viņu izteicās: “Brāli Tomu mēs saucām par mēmo vērsi, bet es jums saku, ka vienu dienu viņu klausīs visa pasaule.” Dzīvojot Parīzē, Akvīnas Toms skaidroja Svētos Rakstus un Pētera Lombarda Liber sententiarum, uzrakstīja komentārus par Jāņa un Mateja evaņģēliju un par Liber sententiarum. No 1259. līdz 1268. gadam viņš uzturējās Itālijā un kādu laiku darbojās pāvesta galmā. Ap 1266. gadu viņš sāka rakstīt darbu Summa Theologica, kas tā arī palika nepabeigts.
1269. gadā Akvīnas Toms atgriezās Parīzē. Francijas karalis Luijs IX viņu vērtēja tik augstu, ka svarīgākos valsts jautājumus vienmēr centās apspriest ar Akvīnas Tomu. Pāvests Gregors X pavēlēja viņam ierasties uz Otro Lionas koncilu, kurā sprieda par katoļu un pareizticīgo baznīcu apvienošanos un gribēja, lai viņš tur "izskaidrotu grieķu baznīcas maldus". Ceļā uz turieni Akvīnas Toms saslima, un viņu ievietoja Fosanuovas cisterciešu klosterī. Divas dienas vēlāk, 7. marta rītā, Akvīnas Toms nomira.
Pāvests Jānis XXII 1325. gadā viņu izsludināja par svēto. 1567. gadā pāvests Pijs V iecēla viņu Baznīcas doktora godā, un 1880. gadā pāvests Leons XIII izsludināja viņu par universitāšu un augstskolu aizbildni. Katoļu baznīcā viņš vēl tiek dēvēts par Doctor angelicus — eņģelisko skolotāju.
Tiesību filozofija
Runā par labu prātam. Dieva likumi tiek iepazīti, sekojot Dieva baušļiem. Akvīnas Toms pieļāva, ka atklāsmes brīžos var izprast atsevišķas dievišķi noteiktas tiesiskās attiecības. Tiesības viņš iedalīja 4 kategorijās: Akvīnas Toms uzskatīja, ka cilvēks ir atbrīvots no pozitīvā likuma ievērošanas, ja šis likums ir netaisns vai pret Dieva gribu. Visaugstākais spēks, pēc Akvīnas Toma domām, ir universālām normām — dievišķā saprāta principiem, kas valda Visumā.
Filozofija
Balstoties uz Aristoteļa filozofiju, Akvīnas Toms izstrādāja mācību par pieciem domas ceļiem, kas ved pie pārliecības par Dieva esamību: Akvīnieša skatījumā Dieva radītā pasaule ir grandioza, hierarhiski sakārtota celtne, kurā savu vietu un pastāvēšanas nozīmīgumu gūst katra vissīkākā radība. Vieta hierarhijas kāpnēs ir atkarīga no esošā līdzdalības esamībā — dievišķajā patiesībā. Visas būtnes ar to nav apveltītas vienādā mērā. Cilvēks esamības hierarhijā aizņem vietu starp dzīvniekiem un eņģeļiem, iemiesojot divu pasauļu — garīgās un materiālās — iezīmes. Akvīnas Toms tiecas harmonizēt ķermeņa un dvēseles attiecības, apvienojot vienā personā. Dievs cilvēkam dāvājis nemirstīgu dvēseli, kas to dara līdzīgu Viņam, taču Dieva dāvana ir arī ķermenis, kas cilvēku saista ar zemi. Dvēseles un ķermeņa savienojumā iezīmējas individualitāte, kas ir neatkārtojama vērtība. Pēc Akvīnas Toma pārliecības, pasaule jau reiz ir radīta — un tā ir laba.
Svina cirkonāts-titanāts
Svina cirkonāta-titanāts (Pb(Zrx, Ti1-x)O3 x=0,53 arī PZT) ir pjezoelektrisks keramisks materiāls. Šo materiālu lieto ultraskaņas pārveidotāju (transducers) un keramisko kondensatoru izgatavošanai. PZT ir gaiši dzeltenbrūngana cieta viela, krāsa ir atkarīga no piemaisījumiem un apstrādes apstākļiem.
Pjezoelektriskās īpašības ir novērojamas arī sastāviem ar lielāku un mazāku Zr/Ti attiecību, taču nav tik izteiktas. Ja Ti saturs ir lielāks par 0,47, tad pārsvarā veidojas tetragonālā struktūra, ja mazāks - kubiskā. Pie Ti satura 0,47 veidojas morfotropās fāzu pārejas sastāvs, kur ietilpst gan tetragonālā, gan kubiskā struktūra. Svina titanāts un svina cirkonāts veido cieto šķīdumu. PZT ar morfotropās fāzu pārejas sastāvu piemīt ļoti liela dielektriskā konstante (iespējms izgatavot relatīvi lielas ietilpības keramiskos kondensatorus ar maziem izmēriem).
PZT iegūst apdedzinot attiecīgo metālu oksīdu vai karbonātu pulveru maisījumu pie ~ 1100 līdz 1200 °C. Šādā veidā iegūst PZT pulveri, no kura presē monolītas detaļas. PZT var iegūt arī plānu pārklājumu veida, izmantojot sola gēla metodi. Šeit par izejvielām parasti lieto titāna un cirkonija alkoksīdus un svina acetātu.
PZT parasti komerciāli nelieto tīrā veidā, tam pievieno piejaukumus, kas kristālrežģī rada vai nu anjonu vai katjonu pārākumu (attiecīgi akceptoru vai donoru piejaukumi).
Mezanīns
Mezanīns (mezzanine) ir finanšu instrumentu apzīmējums un samērā jauns finansējuma veids. Mezanīns vairāk līdzinās parāda instrumentam pēc tā būtības, jo uzņēmums saņem kredītu ar paaugstinātu procenta likmi un tieši darījumi ar akcijām nenotiek.
Raksturojums un vēsture
Pirmsākumi meklējami 1980. gadu sākumā, kad mezanīna finansējumu ASV sāka piedāvāt apdrošināšanas kompānijas un krājaizdevu sabiedrības. 1990. gadu sākumā mezanīnu sāka piedāvāt šim mērķim īpaši dibināti fondi, kas pēc savas struktūras sāka līdzināties riska kapitāla un privātā kapitāla fondiem. Tāpat kā jau aprakstītie fondi, arī mezanīna sniedzēji apkopo no institucionālajiem un privātajiem investoriem (high-net worth individuals) saņemtos līdzekļus, lai veiktu investīcijas dažāda veida uzņēmumos.
Mezanīna galvenie izcenojuma elementi ir sekojoši:
Mezzanine kredīts vairumā gadījumu ir bez nodrošinājuma un tiek izmantots tādos gadījumos, kad bankas finansējums vairs nav pieejams, tādējādi tam arī ir lielākas procentu izmaksas nekā banku kredītiem.
Vilhelms Rozenieks
Johans Ernsts Vilhelms Rozenieks (dzimis Ilzenes muižā, miris  Vācijā) bija latviešu luterāņu mācītājs.
Eduards Pavasars
Dzīvesgājums
Dzimis 1861. gada Āraišu draudzes novada Drabešu pagasta Lejas Kaļu saimnieka Jēkaba (1816—1890) un viņa sievas Lienes (1820—1886) septiņu bērnu ģimenē kā jaunākais dēls. Sešu gadu vecumā no draudzes mācītāja K. J. Veiriha par labu lasīšanu saņēmis balvā dziesmu grāmatu. Mācījās Baložu pagasta skolā, tad draudzes skolā. Mācījās Cimzes skolotāju institūtā (1879—1881), ko pameta pēc konflikta ar skolotāju Varštatu, kas visai negatīvi izteicies par mirušo Cimzi.
Studēja Tērbatas Universitātes Teoloģijas fakultātē (1885—1890), kur bija Pīpkalonijas loceklis. 1890. gada rudenī Pavasaru nosūtīja kandidāta praksē uz Opekalna baznīcu. 1892. gadā ordinēts par Tirzas—Velēnas draudzes mācītāja Porta adjunktu, nedaudz vēlāk par Lejasciema draudzes patstāvīgo mācītāju. 1899. gadā salaulājās ar Veru Paulīni Zēreni (Seeren, 1868—1945), viņu ģimenē piedzima septiņi bērni, arī vēlākais komponists Helmers Pavasars.
No 1902. līdz 1906. gadam Pavasars bija Valkas apriņķa skolu revidents. 1906. gadā apstiprināts par Veides draudzes mācītāju, vienlaikus bija ticības mācības skolotājs jaunatvērtajā Valmieras reālskolā (1907) un Sieviešu ģimnāzijā (no 1908). 1918. gada februārī Iskolata laikā viņu apcietināja un aizveda uz Jekaterinburgu. Pēc atgriešanās Latvijā 1919. gadā ievēlēts par Valmieras iecirkņa prāvestu, vadīja Latvijas Iekšējās misijas biedrības Valmieras nodaļu (1919—1931), 1928. gadā ievēlēts LELB virsvaldē.
Miris 1931. gada 11. oktobrī Valmierā, apglabāts pilsētas kapos.
Afroaziātu valodas
Afroaziātu valodu saime, agrāk semītu-hamītu jeb hamītu-semītu valodu saime, ir viena no galvenajām pasaules valodu saimēm, kurā ietilpst 377 valodas ar vairāk kā 300 miljoniem dzimtās valodas runātāju. Izplatīta galvenokārt Ziemeļāfrikā, Somālijas pussalā un Tuvajos Austrumos. Afroaziātu valodu saimei ir seši zari — Čadas valodas, semītu valodas, kušītu valodas, omotiskās valodas, berberu valodas un ēģiptiešu valodas. Lielākā valoda šajā saimē ir arābu valoda ar vairāk kā 200 miljoniem runātāju. Nākamās lielākās valodas ir hausu valoda (44 miljoni), amharu valoda (22 miljoni) un oromu valoda (18 miljoni).
Terminu “afroaziātu valodas” ieviesa amerikāņu antropologs Džozefs Grīnbergs, aizvietojot agrāk lietoto terminu “semīthamītu valodas”. Dažos avotos šī valodu saime tiek saukta par Āfrāzijas, eritrejiešu vai Lizramisko valodu saimi.
Apšaude kinoteātrī Ororā
Apšaude kinoteātrī Ororā notika 2012. gada 20. jūlijā Denveras priekšpilsētas Ororas kino kompleksā, ASV, kad vīrietis gāzmaskā filmas "Tumšais bruņinieks atgriežas" pirmizrādes laikā aktivizēja gāzes granātu un pēc tam sāka šaut uz skatītājiem, nogalinot 12 un ievainojot aptuveni 59 cilvēkus.
Afroaziātu valodas
Klasifikācija
Afroaziātu valodu saime sīkāk dalās sešos zaros. Savukārt tie dalās vēl sīkākos apakšzaros. Afroaziātu valodu saimes zari un atzari saskaņā ar Ethnologue informāciju ir šādi:
Apšaude kinoteātrī Ororā
Pēc apšaudes kinoteātra autostāvvietā iespējamais apšaudes rīkotājs, 24 gadus vecs vīrietis, tika aizturēts. Viņš bija bruņojies ar šaujamieročiem, sprāgstvielām un apvilcis bruņuvesti.
Afroaziātu valodas
Klasifikācija
Vēl pie afroaziātu valodām pieder ongota, kas nav klasificēta, neietilpst kādā no valodu zariem.
Mājas zvirbulis
Mājas zvirbulis (Passer domesticus) ir mazs, brūnganpelēks zvirbuļu dzimtas (Passeridae) putns; nometnieks un kosmopolīts — viens no pazīstamākajiem un biežāk sastopamajiem pilsētas putniem Latvijā. Izdala 12 pasugas.
Zvirbulim veltītas vairākas latviešu tautas pasakas, dzejoļi un dziesmas, grāmatas un pat animācijas filmas — piemēram, Vika “Sarežģītais zvirbulēns”.
Izplatība
Zvirbulis sastopams gandrīz visā pasaulē, galvenokārt vietās, kur mīt cilvēki. Plaši izplatīts Eiropā, Āzijā un Āfrikas ziemeļos. Introducēts Amerikā, Austrālijā, Jaunzēlandē un Āfrikas dienvidos. Ziemo izplatības areālā. Īstas sezonālas migrācijas veic tikai divas pasugas, kas mājo Āzijas kalnu apvidos.
Sevišķi daudz mājas zvirbuļu ir ASV, savukārt dažviet Eiropā to skaits sarūk. Nīderlandē, piemēram, mājas zvirbulis skaitās apdraudēts putns.
Latvijā
Mājas zvirbulis Latvijā ir parasts ligzdotājs un nometnieks. Sastopams pilsētās un apdzīvotās vietās. Ārpus pilsētām sastopams fermās, kūtīs un staļļos, kur var viegli atrast barību un arī ligzdošanas vietas. Latvijā mājo nominālpasuga P. d. domesticus.
Saskaņā ar Latvijas Ornitoloģijas biedrības datiem Latvijā ligzdo aptuveni 750 000—2 000 000 mājas zvirbuļu pāru, bet ziemo 1 500 000—4 000 000 putnu.
Izskats
Mājas zvirbulis ir neliels vai vidēji liels, kompakts dziedātājputns ar lielu, apaļu galvu un spēcīgu knābi. Ķermeņa garums 14—18 cm (tipiski 16 cm), spārnu plētums 19—25 cm. Areāla ziemeļos dzīvojošās pasugas lielākas nekā areāla dienvidos dzīvojošās pasugas. Ziemeļu grupai svars apmēram 20—39 g (tipiski 30 g ), dienvidu grupai 21—33 g (tipiski 26 g ). Mātītes nedaudz lielākas nekā tēviņi ligzdošanas sezonā, bet tēviņi nedaudz lielāki ziemas periodā.
Mājas zvirbulim piemīt dzimumu dimorfisms. Nominālpasugas tēviņa mugura un pleci tumši brūni ar melnām svītrām, vēders pelēks. Galva trīskrāsaina: pelēks ar kastaņbrūnu un melnu (virspuse un vaigi pelēki, laukums ap acīm līdz knābja pamatnei melns). Pakakle melna. Uz brūnajiem spārniem balta josla. Lidspalvas gaišāk brūnas ar tumši brūnām maliņām. Aste brūna. Acis tumši brūnas, knābis melns, kājas rozīgi pelēkas. Ziemā apspalvojums, knābi ieskaitot, kļūst pelēcīgāks, pakakle nav tik koši melna, arī galvas brūnais apspalvojums zaudē sarkanīgo toni.
Mātīte kopumā ir viscauri pelēkbrūna ar tumši svītrotu muguru un vienkrāsainu pavēderi. Pakakle pelēkbrūna tāpat kā krūtis un vēders. Galvas virsa brūna, virs acs izceļas gaišā uzacs. Knābis dzeltenīgs. Jaunie putni līdzīgi mātītei.
Uzvedība
Mājas zvirbulis ir skaļš un sabiedrisks putns, visu laiku uzturoties barā, pat ligzdošanas sezonā. Bari rudenī un ziemā ir lielāki nekā vasarā. Bars nakšņo pēc iespējas augstākā un labi aizsedzošā veģetācījā, piemēram, biezi saaugušos mežvīteņos, zarotās koku vai krūmu lapotnēs, zem māju jumtiem. Uz nakšņošanas vietu bars, skaļi, trokšņojot, ierodas krēslā un pamet to īsi pirms saullēkta. Arī barojoties tas visu laiku savā starpā sazinās.
Uz zemes mājas zvirbulis pārvietojas ar lēcieniem. Lidojums ātrs un taisnvirziena, bet lidojot augstāk kļūst viļņveidīgs. Lai arī īpaši nebaidās no cilvēka, tā klātbūtnē ir uzmanīgs un veikls.
Barība
Mājas zvirbulis ir visēdājs. Barojas gan ar augu, gan dzīvnieku izcelsmes barību: dažādām sēklām (īpaši iecienīti ir graudi), kukaiņiem un to kāpuriem, arī ar augļiem, sliekām un zirnekļiem. Pilsētvidē arī ar pārtikas paliekām. Barību galvenokārt meklē uz zemes, bet ķer kukaiņus arī lidojumā. Zvirbulis ir ļoti derīgs putns, jo iznīcina kaitēkļus.
Ligzdošana
Mājas zvirbulis ligzdo nelielās kolonijās. Sezona parasti sākas maijā. Ligzda atrodas koka dobumā, klints spraugā vai ēku konstrukciju iedobumā, arī telpās zem jumta, piemēram, pažobelē vai bēniņos. Ligzdu pāris būvē kopīgi, izmantojot sausu zāli un spalvas, arī stieples un papīra gabaliņus. Dažkārt zvirbulis var būt tik nekaunīgs, ka vai nu ieņems jau cita putna ierīkotu ligzdu, vai arī uzbūvēs tai pa virsu savējo, pat ja tā jau būs “apdzīvota”.
Sezonā var būt līdz 4 perējumiem, bet biežāk 2—3 perējumi. Dējumā 3—7 gaiši zaļganas olas ar tumši pelēkiem un lillīgiem raibumiņiem. Inkubācijas periodsilgst 10—15 dienas, perē galvenokārt mātīte. Tēviņš to īslaicīgi nomaina, kamēr mātīte barojas. Izšķiļoties mazuļi ir ligzdguļi, nevarīgi un kaili. Par tiem rūpējas abi vecāki, tos barojot ar kukaiņiem. Ligzdu jaunie putni atstāj apmēram 13—18 dienu vecumā, patstāvīgi kļūst 26—28 dienu vecumā.
Sistemātika
Mājas zvirbulim ir 12 pasugas:
Ārējās saites
Sparrow
Gājēju tiltiņš (Rēzekne)
Gājēju tiltiņš ir pašlaik būvējamais tilts Rēzeknē pāri Rēzeknes upei, kurš tiek būvēts Gājēju ielas izbūves pirmajā kārtā.
Vēsture
Līdz ar Rimi veikala atklāšanu, pirmo reizi izskanēja ideja par gājēju tilta izbūvi pār Rēzeknes upi, lai atvieglotu veikala apmeklētāju piekļuvi tuvākajai sabiedriskā transporta pieturai. Vēlāk gar upes labo krastu, no Rimi veikala līdz Atbrīvošanas alejai, tika izbūvēts bruģa celiņš, kuru plānoja savienot ar tiltiņu, tomēr iecere tā arī netika īstenota.
Sarkanās armijas frakcija
Vēsture
Sarkanās armijas frakcija tika izveidota 1968. gadā. Nosaukta par godu Kubas, Ķīnas un Krievijas revolucionārajām armijām. Organizēta pēc Dienvidamerikas partizānu grupu principa. Viņu taktika balstījās uz pilsētas partizānu kara principiem. Ideoloģiski uzskatīja, ka cīnās pilsētas partizānu karā pret pastāvošo varu un buržuāziju.
Organizācija bija atbildīga par 34 slepkavībām, virkni banku laupīšanām, kā arī par sprādzieniem, kas bija vērsti pret dažādām organizācijām un valsts varas iestādēm. Kopumā organizācijas vēsturē tiek izdalītas četras paaudzes. Pēdējo akciju organizācija veica 1993. gadā. 1998. gadā Sarkanās armijas frakcija oficiāli paziņoja par pašlikvidāciju.
Romans Suta
Romans Suta ( — ) bija Latvijas mākslinieks, viens no galvenajiem latviešu modernās mākslas veidotājiem. Mākslinieku biedrību "Rīgas mākslinieku grupa" un "Zaļā vārna" biedrs, darbnīcas "Baltars" radītājs un mākslinieks. Sarakstījis pirmo ārzemēs izdoto grāmatu par latviešu mākslu.
Biogrāfija
Dzimis veikalnieka Jēkaba Sutas un viņa sievas Natālijas Amālijas ģimenē 1896. gada 28. aprīlī Cēsu apriņķa Dzērbenes pagastā, netālu no Cēsīm, mātei braucot uz Kleķeru krogu. Bērnību pavadījis Valkā, kur tēvam piederēja lampu veikals. Mācības uzsāka Pleskavas reālskolā, bet to nav beidzis, jo 1910. gadā kopā ar brāli aizmuka uz Rīgu, kur abi salīga uz kāda ārzemju kuģa par jungām, kur pavadījuši veselu gadu. Atgriezdamies Latvijā, Romans Suta nolēma kļūt par gleznotāju, kam par ierosmi kļuvusi kāda diena 1913. gada pavasarī, kad kopā ar savu māsu Lūciju, kura mācījās Jūlija Madernieka studijā, viņš devās uz studiju. Gleznošanu viņš Madernieka studijā mācījies dažus mēnešus, vienlaicīgi gatavodamies reālskolas abitūrijai, kuru pabeidza kā eksterns. Šajā pašā gadā Romans Suta iesniedza savus zīmējumus Rīgas pilsētas mākslas skolā un tika uzņemts 2. kursā, kur kompozīciju glezniecībā pasniedza skolas direktors Vilhelms Purvītis. Studiju laikā satuvinājās ar Jēkabu Kazaku, bet studijas nācās pārtraukt 1915. gadā, jo Pirmā pasaules kara dēļ viņa ģimene evakuējas uz Petrogradu. Romans Suta turpināja mācības Penzas mākslas skolā, kurā bija stipras akadēmiskās un peredvižņiku skolas tradīcijas. Penzā viņš satika daudzus vēlāk Latvijā zināmus gleznotājus, kuru vidū ir minami Jēkabs Kazaks, Konrāds Ubāns, Kārlis Johansons, Valdemārs Tone un Aleksandra Beļcova, kas vēlāk kļuva par Romana Sutas dzīvesbiedri. 1917. gada augustā Romans Suta un Jēkabs Kazaks kā brīvprātīgie iestājās 5. Zemgales strēlnieku pulkā. Oktobra revolūcijas laikā dzīvoja Petrogradā, kur iepazinās ar vairākiem jaunajiem krievu māksliniekiem, kuru vidū ir minami Boriss Grigorjevs, Kuzma Petrovs- Vodkins un Natans Altmanis. 1917. gada decembrī viņš atgriezās dzimtenē un darbojās 1919. gadā izveidotajā "Ekspresionistu grupā", kas 1920. gadā pārtapa par "Rīgas mākslinieku grupu". 1922. gada beigās Romans Suta aprecējās ar Aleksandru Beļcovu un devās ceļojumā uz Berlīni, Drēzdeni un Parīzi. Aizrāvās ar ideju par latviešu modernā interjera veidošanu, pēc viņa iniciatīvas 1924. gada decembrī tika nodibināta porcelāna apgleznošanas darbnīca "Baltars" ( jeb "Baltijas māksla"). 1926. gadā Romanam Sutam radās domstarpības ar Rīgas mākslinieku grupu, tāpēc viņš un pārējie "Baltars" mākslinieki to pameta, bet pats vēlāk pievērsās mākslinieku biedrībai "Zaļā vārna". 1928. gada beigās Baltars finansiālu neveiksmju rezultātā pārtrauca darbību. 1929. gada sākumā Sigismunda Vidberga vietā viņš uzņēmās veikt vadītāja pienākumus Rīgas Tautas augstskolas Zīmēšanas un gleznošanas studijā (1929-1934). Vēlāk viņš turpināja pedagoga darbu savā privātajā mākslas studijā (1934-1940), par ko liecina daudzie raksti mākslas kritikā un teorijā tā laika periodikā. 1930. gados atsāka darbu keramikas nozarē.
Pēc Latvijas okupācijas uzsāka mākslinieka darbu Rīgas Kinostudijā, veidojot dekorācijas Rīgas mākslas filmu kinostudijas lentei “Kaugurieši”. 1941. gada jūnija beigās, strādājot pie filmas “Melanholiskais valsis”, saņēma pavēli evakuēties uz Padomju Savienību. Dzīvoja Maskavā, vēlāk Alma-Atā un Tbilisi, kur 1943. gadā apcietināts it kā par maizes talonu viltošanu, 1944. gada 14. jūlijā viņam izpildīts nāvessods. Vien 1959. gadā viņa meita Tatjana Suta Kara tribunālā Rīgā saņēmusi tēva reabilitācijas dokumentu.
Mākslinieciskā darbība
Strādājis ar eļļu un tušu, darinājis linogriezumus. Attēlojis tautas dzīvi, gleznojis arī portretus un klusās dabas. Aktīvi darbojies interjeru veidošanā un scenogrāfijā, kā arī latviešu mākslinieku izstāžu veidošanā gan Latvijā, gan ārzemēs. Darbojies lietišķajā mākslā, vadījis un strādājis kā mākslinieks porcelāna apgleznošanas darbnīcā "Baltars" (1924-1928), 1930. gadu sākumā atsācis darbu keramikas nozarē, radot virkni trauku apgleznojumu un formu metu akciju sabiedrības "M. S. Kuzņecovs" fajansa un māla trauku fabrikai, ko turpinājis arī darīt Rīgas keramikas fabrikā padomju varas gados. Strādājis par mākslinieku Rīgas Kinostudijā pie filmas "Kaugurieši" (arī ķestera loma filmā), kā arī pēc evakuācijas 1941. gadā Alma-Atas un Gruzija-fiļm kinostudijā. Zīmējis metus slīpējumiem un kristāla trauku formām Iļģuciema stikla fabrikai.
Izstādes
Izstādēs piedalījies no 1919. gada. Piedalījies daudzās grupu stājmākslas un lietišķās mākslas izstādēs. Māksliniekam bijušas sekojošas personālizstādes: Rīgā, kopā ar Aleksandru Beļcovu (1928); Berlīnē (1923., 1925., 1928); Briselē (1935), Leipcigā (1939), Ļeņingradā un Maskavā (1934), Prāgā, Ņujorkā (1930), Oslo (1933), Parīzē (1925., 1937), Stokholmā (1927), Tallinā, Tartu (1923), Varšavā (1924), Vašingtonā (1930).
Piemiņai
Rīgā atrodas Romana Sutas un Aleksandras Beļcovas muzejs Elizabetes ielā 57A-26, kurā ir aplūkojami abu mākslinieku darbi.
J. Raiņa Daugavpils 6. pamatskola
'''J. Raiņa Daugavpils 6. pamatskola''' ir vispārizglītojošā mācību iestāde, kas atrodas Komunālajā ielā 2, Daugavpilī. Tā ir vienīgā Daugavpils skola Daugavas kreisajā krastā. Skolā darbojas dažādi interešu pulciņi. 2006./2007. mācību gadā bija 28 klašu komplekti, 570 skolēni un 59 skolotāji.
Vēsture
Dibināta 1875. gadā kā Grīvas vācu skola ar proģimnāzijas tiesībām, pirmais skolas pārzinis bija K. Velcers (1875—1886). No 1875. līdz 1879. gadam skolā mācījās Jānis Pliekšāns (Rainis), to absolvēja mākslinieks Rihards Zariņš. Pašreizējais nosaukums tai ir pēc Grīvas pilsētas pievienošanas Daugavpilij 1954. gadā. Kopš 1986. gada skolas direktore ilgstoši bija Larisa Koževņikova.
Ludacris
Kristofers Braiens Bridžs (Christopher Brian Bridges; dzimis ), labāk zināms pēc sava skatuves vārda Ludacris, ir amerikāņu reperis un aktieris. Kopš ar savu menedžeri Čaka Zulu viņš ir Disturbing the Peace īpašnieks. Ludacris savas karjeras laikā ir izdevis 8 albumus, bet kopumā ir pārdevis vairāk kā 13 000 000 albumu. Viņš arī ir reperis ar visvairāk Top 40, Top 25 un Top 10 hitiem Billboard Hot 100.
Rīgas Zemgales priekšpilsētas ielu uzskaitījums
Šis ir Rīgas Zemgales priekšpilsētas ielu uzskaitījums. Rīgas ielu sadalījums atbilstoši priekšpilsētu (rajonu) izpilddirekciju administratīvajām teritorijām tika izveidots, lai atvieglotu tiesas piekritības noteikšanu.
Gaujas senieleja
Gaujas senieleja jeb senleja ir teritorija abpus Gaujas upei. Tā sākas no Abula ietekas (augšpus Valmieras) un beidzas pie Murjāņiem (iepretim Inčukalnam) un lielākoties ietilpst Gaujas nacionālajā parkā. Gaujas senielejas dabas ainavu un resursu veidošanā galvenā nozīme ir pamatiežiem un sarežģītiem ģeomorfoloģiskajiem procesiem ilgā laika periodā. senieleja radusies pēdējā ledus laikmeta ledāja kušanas ūdeņu darbības rezultātā. Daudzās vietās pamatieži atsegumi, bet lielākoties tie atrodas zem kvartāra nogulumu segas. Gaujas ielejas un sāngravu dziļie iegrauzumi pamatiežos gadošies no seno ledāju nestajiem ūdeņiem, taču mūsdienās pazemes ūdeņi nodrošina gravu attīstību un baro daudzos avotus, strautus un upes. Šie apstākļi ietekmē ielejas augšņu un augāja segu.
Posmi
Pēc pamatiežu ietekmes uz ainavām Gaujas senieleju var sadalīt trīs atšķirīgos posmos. No senielejas sākuma pie Valmieras aptuveni līdz Raunas ietekai (Cēsu apkārtnē) tā virzās pa devona smilšakmens un māla izplatības joslu. Ieleja tur maz līkumota, vērsta dienvidu virzienā. Tās platums sasniedz 1—3 km, dziļums pakāpeniski pieaug no 20 līdz 40 m. Apkārtējie līdzenumi Gaujai šajā posmā dod tikai dažas sīkas kreisā krasta pietekas. Ielejas nogāzes ir saposmotas ar īsām, līdz 1 km garām sāngravām. Nogāzes apaugušas ar mētrāja vai damakšņa tipa priežu un priežu-egļu mežu, lēzenākās vietās tās klāj nogāžu zālāji.
Posmos, kur upe paskalo senielejas nogāzes, izveidojušies smilšakmens atsegumi — klintis jeb "ieži". Nelieli atsegumi redzami jau lejpus Valmieras. Sākot ar Līču sanatoriju, lejpus Miegupes ietekas, vairākās vietās atsedzas augstas sarkanā un baltā smilšakmens kraujas, no kurām ievērojamākais ir Liepas iezis Gaujas kreisajā krastā un pazīstamais dabas aizsardzības objekts — Sietiņiezis upes labajā krastā.
Senielejas nogāžu augšmalām piekļaujas apkārtējo fiziski ģeogrāfisko rajonu viļņotie morēnu līdzenumi. Reljefa pazeminājumi un līdzenie posmi šajos apvidos nereti pārklāti ar smilts segu, tāpēc tos aizņem priežu meži vai jaukas mežaudzes. Lēzenajos morēnu pacēlumos, kā arī drenētajās platībās gar ielejām, it īpaši Gaujas kreisajā krastā, plešas tīrumi. Gaujas labajā krastā senielejas attīstās vāji, tur tuvu senielejai atrodas purvi un pārpurvotas mežu platības.
Posmā starp Cēsu apkaimi un Siguldu Gaujas senielejas dabas apstākļus veido citi faktori — karbonātiskie pamatieži un tuvējā Vidzemes augstiene.
Posms no Cēsīm līdz Siguldai
Starp Cēsīm un Siguldu stiepjas augšdevona karbonātiežu izplatības robeža; dienvidaustrumos no tās uz Gaujas un Amatas svītas smilšakmens un māla slāņkopām uzguļ Pļaviņu svītas dolomīts, kura virsa te atrodas apmēram 80—100 m vjl. Dolomīta mala pie karbonātiežu izplatības robežas paceļas līdz 50 m augstāk par smilšakmens virsu, veidojot kāpi, kas vietām labi saskatāma arī virsas reljefā. Šo dolomīta pacēlumu izrobojusi un saposmojusi ledāja ārdošā darbība un kušanas ūdeņi. Gaujas senieleja, sākot ar Raunas ieteku, pagriežas uz dienvidrietumiem un virzās gar minētās upes piekāji; līkumojot senieleja vietām pienāk tai tuvu, vietām attālinās. Siguldas apkaimē senieleja izlauzusies cauri dolomīta malas ziemeļu atzaram, atstājot labajā krastā izolētu dolomīta pacēlumu — Krimuldas plāksni. Pamatiežu virsas augstums uz šī palikšņa pārsniedz 80 m vjl.
Dolomīta atsegumi Gaujas senielejā nav redzami — vietās, kur atrodas šie ieži, tie senielejas nogāzēs apbērti ar kvartāra nogulumiem. Taču dolomīta un tā dēdēšanas produktu piejaukums augsnes cilmiežiem, kā arī karbonāti pamatiežu ūdeņos, gravu strautos un nogāžu ūdeņos bagātina augsnes un veicina krāšņas augu valsts attīstību. Mežaudzēs nereti aug platlapju koki.
Posmā no Raunas ietekas līdz Siguldai, tāpat kā senielejas sākuma daļā, nogāžu apakšējā daļā upe vairākās vietās atsegusi Gaujas svītas smilšakmeni. Tur, kur izplatīts dolomīts, smilšakmeni klāj bieza šo iežu sega. Smilšakmens atsegumu kraujas ir augstas: parasti tās pārsniedz 10 m augstumu. Šajā posmā mainās senielejas izmēri, nogāžu un apkārtnes raksturs.
No Raunas ietekas aptuveni līdz Raiskuma tiltam senielejai ir asimetriska forma. Tās labais krasts ir vairāk nekā 40 m augsts, iepretim Raiskuma paugurainei — pat augstāks par 50 m. Krastus saposmo šauras un dziļas ielejas un daudz lēzeno sauso sāngravu. Gravu žuburi, kuru galotnes nemanāmi pāriet kēmu paugurainēs, pārklāti ar priežu vai priežu-egļu mežaudzēm.
Senielejas kreisais krasts robežojas ar pazeminājumiem, kas vērojami Cēsu karbonātiežu kāpes piekājē, tāpēc krasts tur zemāks par 30 m. Senielejas malā plešas ar priežu mežu apaugusi smilšainas grants kēmu pauguraine, ko vietām pārtrauc lēzenāki posmi ar tīrumiem. Kēmu paugurainē atrodas Niniera ezers.
Ielejas platums šajā posmā sasniedz ap 2 km. Pazīstamākie devona smilšakmens atsegumi augšpus Cēsīm ir upes kreisajā krastā — Kazu iezis un Ērgļu klintis, labajā krastā — Sarkanās jeb Raiskuma klintis.
Cēsu apkārtnē pie senielejas kreisā krasta pievirzās dolomīta paceltā mala, kas ar pārtraukumiem stiepjas gar ieleju līdz pat Lorupes ietekai lejpus Siguldas. Vietās, kur kāpe saskaras ar ieleju, tās krasti paaugstinās līdz 80 m un ielejas nogāžu mežos parādās platlapju koki.
Starp Cēsīm un Siguldu Gaujas senielejas nogāzes saposmo biezs gravu tīkls un daudzas dziļas un šauras Gaujas pieteku ielejas. Sevišķi izrobots ir ielejas kreisais krasts, kas pakļauts no tuvējās Vidzemes augstienes pieplūstošo ūdeņu darbībai. Iepretim Cēsīm ielejas sāngravas ir īsas, stāvas, lielākoties aprimušas un senieleja nav plata. Sākot ar Amatas ieteku, gravu saposmojums pastiprinās.
Gaujas senielejas nogāzes visvairāk ir izvagotas, sākot ar Līgatni, it sevišķi starp Vildogu un Nurmižiem. Tur kreisajā krastā dziļi iegrauzušās vairākas nelielas pietekas, veidodamas 3—5 km garas, šauras gravveida ielejas ar stāvām nogāzēm un smilšakmens atsegumiem to piekājēs.
Gaujas senieleju un tās pieteku ieleju nogāzēs šajā posmā mijas divas atšķirīgas erozijas formas — ievalki un darbīgās gravas. Ievalki ir senas, aprimušas lēzenu nogāžu gravas, kas aizaugušas ar kokiem un krūmiem, vietām to nogāzes aizņem arī zālāji. Darbīgās gravas ir ar stāvām vai kraujām nogāzēm, ko saposmo nobrukumi un noslīdeņi. Nobrukumos atsedzas ne vien kvartāra nogulumi, bet arī pamatieži. Visbiežāk atsegumos redzams smilšakmens, dažviet gravas sašaurina tā stāvās sienas nelielās aizās. Reizēm virs smilšakmens vērojami arī dolomīta atsegumi.
Gaujas senielejas nogāzēs un apkārtnē sānupju ielejas, gravas un ievalki izveidojuši veselu lineārās erozijas formu labirintu, saskaldot apvidu sarežģītā erozijas sīkpaugurainē. Pēc līdzšinējiem datiem, erozijas formu tīkls Vildogas-Nurmižu apkārtnē ir visbiezākais Latvijā — līdz 2,2—2,4 km uz 1 km2. Nepārtraukti saposmotā josla senielejas kreisajā krastā ir līdz 2 — 3 km plata. Sakarā ar to stipri paplašinās arī pati senieleja, vietām tā sasniedz 3 km platumu.
Visa Piegaujas erozijas josla ir apaugusi ar mežu, kurā atkarībā no augsnes cilmiežu sastāva mijas dažādi meža tipi: egļu vēri, egļu un priežu damakšņi, egļu un platlapju gāršas, vietām arī priežu mētrāji.
Posmā no Cēsīm līdz Siguldai upes krastos nereti vērojami smilšakmens atsegumi. Galvenie atsegumu rajoni ir Amatas ietekas apkārtnē (Briedīšu iezis, augšpus Amatas ietekas Gaujas kreisajā krastā, Edernieku klintis un Ķūķu klintis — lejpus ietekas labajā krastā), kā arī starp Līgatni un Braslas ieteku (Nāru klintis un Launaga iezis — Gaujas labajā krastā).
Posms pie Siguldas
Īss, bet ļoti īpatnējs ir Gaujas senielejas posms pie Siguldas, sākot ar Nurmižu apkārtni un beidzot ar Lorupes ieteku. Senieleja tur ir izgrauzusies cauri dolomīta pacēlumam, atstājot labajā pusē Turaidas paliksni. Šajos dolomīta "vārtos" ieleja sašaurinās līdz 1 km un sasniedz lielāko dziļumu — vairāk nekā 85 m. Siguldas apkārtnē senielejas nogāzes ir šauras un stāvas, izrobotas ar īsām sāngravām, apaugušas ar biezu meža klāju, kurās sastopamas dažādu platlapju koku sugas. Nogāžu piekājēs vairākās vietās ir smilšakmens atsegumi ar alām: Gūtmaņa ala un Velna ala, Vējupītes ielejā Kraukļu ala un Pētera ala. Smilšakmens alas radušās pazemes ūdeņu un upju, kā arī cilvēka darbības rezultātā. Senieleja šajā rajonā ir skaidri norobežota — aiz nogāžu augšmalas šķautnes tūlīt sākas apkārtnes paceltie, iekultivētie viļņotie līdzenumi.
Beigu posms
Sākot no Lorupes ietekas, apkārtnes dolomīta paaugstinātā mala no Gaujas kreisā krasta attālinās uz dienvidiem, Allažu virzienā. Senielejas malā tur izveidojies ledāja kušanas ūdeņu sanests smiltājs. Labajā krastā, starp Krimuldu un Murjāņiem, stiepjas lēzena kēmu un morēnu pauguraine.
Senielejas beigu posmā ieleja nav krasi norobežota no apkārtnes; tās platums — 1,5—2 km. Lejpus Lorupes ietekas senielejas dziļums ir ap 50 m, pie Murjāņiem — 20—25 m. Gravām izvagota ir galvenokārt senielejas labā krasta nogāze. Upes krastos vietvietām pavīd nelielas smilšakmens kraujas.
Dabas apstākļi
Dabas apstākļiem upes ielejas dibenā — upes gultnē, palienē un terasēs — visā senielejas garumā ir daudz kopēja. Upes gultne ir līkumaina, to veido irdenas smilts un grants saneši, kas lielā daudzumā pārvietojas līdzi straumei. Tāpēc Gaujas dziļums ir nevienmērīgs un laika gaitā ātri mainās. Upē ir daudz atvaru, it sevišķi posmā starp Cēsīm un Siguldu. Gultnes dibenā un krastos bieži vien izplūst pazemes ūdeņi, kas vasarā upē rada lielu temperatūras nevienmērību. Dažās vietās virs spēcīgiem avotiem smilts nogulumi ir ļoti irdeni — tur veidojas t. s. grimstošās smiltis.
Gaujas palienē pārsvarā smilts nogulumi, šur tur ir arī smalkāki — putekļaini vai mālaini nogulumi. Palienes veģetācijai raksturīgi kārkli un vītoli, kuri vietām veido biezas audzes, bet citur virknējas rindās gar krastmalu. Palienē sastopamas arī jaunas priežu audzes un zālāju klajumi. Krastmalās augu segu dažkārt pārtrauc vēl neapaugušu smilšu saneši.
Visā Gaujas senielejas posmā labi saskatāmas trīs virspalu terases. Dažus metrus virs palienes paceļas pirmā terase. Pēc nogulumu rakstura tā daudz neatšķiras no palienes. Šajā terasē augsnes ir labāk izveidotas, augu segums ciešs. Priežu mežu puduri un baltalkšņu vai kārklu krūmāji tur mijas ar pļavu joslām un nelieliem tīrumiem.
Sfumato
Sfumato (no itāļu fumo 'dūmi') ir mākslas termins, kas apzīmē nekontrastainu krāsu pāreju lietojumu, radot "miglainu" efektu. Visslavenākais šīs tehnikas pielietotājs ir Leonardo da Vinči. Sfumato ir viens no četriem gleznošanas paņēmieniem, ko bieži izmantoja renesanses laikmetā.
Gaujas senieleja
Dabas apstākļi
Otrā virspalu terase senielejas augšgalā paceļas vairāk nekā 40 m, lejasgalā — ap 15 m vjl. Ap 4 — 5 m augstāk par to stiepjas trešā virspalu terase. Abas šīs terases sastāv no putekļainas vai smalkas smilts, arī no rupjas smilts un grants nogulumiem. Smilšainās vietās labi izveidotās velēnu podzolētās augsnēs aug priežu mētrāja vai priežu un egļu damakšņa audzes. Vietās, kur smalkāki nogulumi, plešas pļavas un tīrumi.
Augstāk par minētajām terasēm, apmēram 50 — 80 m vjl., Senielejas nogāžu malās saskatāmi atsevišķi vecāku terasu laukumi. Šīs terases jau radījuši ledāja kušanas ūdeņi.
Upes izveidoto reljefa formu izvietojums Gaujas senielejas dibenā ir ļoti daudzveidīgs — palienes joslas tur mijas ar dažāda augstuma terasu nogriežņiem, kurus saposmo līkumainā upes gultne un daudzās attekas. Daļa atteku vēl ir saistītas ar upi, citas — pilnīgi atdalījušās un pārvērtušās par vecupju ezeriņiem, kas atgādina pusmēnesi. Šiem ezeriņiem aizaugot, rodas šauras zemo purvu un pļavu strēmeles. Raibo ainu vēl vairāk sarežģī daudzie gravu iznesu vēdekļi, kas klāj terases senieleju nogāžu piekājē, kā arī terasēs iegrauztās strautu vagas.
Plakne
Plakne ir virsma, kas satur katru taisni, kura savieno jebkurus divus tās punktus. Plakne ir viens no trim ģeometrijas nedefinējamiem pamatobjektiem, kuru īpašības tiek netieši aprakstītas ar ģeometrijas aksiomām.
Gaujas senieleja
Dabas kompleksi
Senielejas nogāzes ar smilšakmens atsegumiem un gravām, upes gultne, palienes un terasu joslas kopumā raksturo Gaujas senielejas un apkārtnes fiziski ģeogrāfiskā rajona galveno sastāvdaļu — plašu senieleju. Bez tam minētajā rajonā jāietver arī citi ar senieleju cieši saistīti dabas kompleksi.
Pie šādiem dabas kompleksiem pieder paaugstinātie morēnas viļņoto līdzenumu posmi, kas pārtrauktā virknē stiepjas gar senielejas kreiso krastu Siguldas, Nurmižu, Augšlīgatnes un Cēsu apkārtnē, tāpat arī Krimuldas pacēlums Gaujas senielejas labajā krastā. Šajos apvidos, it sevišķi dolomītu kāpes tuvumā, pamatiežu virsa klāta ar plānu kvartāra nogulumu segu, tāpēc augsnes cilmieži tur ir bagāti ar karbonātiem, vairākās vietās izplatītas velēnu karbonātu augsnes. Seklais, ūdenscaurlaidīgais dolomīts, kā arī Gaujas senielejas tuvums un izveidotais erozijas tīkls šajos līdzenumos radījuši ļoti labus dabiskās drenāžas apstākļus. Minēto izdevīgo dabas faktoru ietekmē, kā arī Gaujas senielejas lielās vēsturiskās nozīmes dēļ pacēlumu apvidi tika apgūti jau tālā pagātnē. Šajos apvidos ir plaši aramzemju masīvi ar auglīgām, labi iekultivētām augsnēm. Uz viļņotajiem līdzenumiem vietām uzguldīti lēzeni kēmu, retāk morēnu pauguri. Nelieli tīrumi tur mijas ar mežu puduriem un nogāžu zālājiem. Tālāk no Gaujas vai tās pieteku ielejām noteces apstākļi pasliktinās, vietām sastopamas pārmitru zemju platības.
Plakne
Plakne ir divdimensionāls analogs punktam (kam ir nulle dimensijas), taisnei (kam ir viena dimensija) un telpai (kam ir trīs dimensijas).
Gaujas senieleja
Dabas kompleksi
Izcila nozīme Gaujas senielejas apkārtnes dabas kompleksu vidū ir Gaujas pieteku lejas posmos izgrauztajām dziļajām ielejām, no kurām vairākas tiek uzskatītas par senielejām. Senās ielejas sevišķi izteiktas Cēsu apkārtnē, kur tās saistās kopējā ieleju tīklā, kas sašķeļ dolomīta masīva viļņotos līdzenumus atsevišķos pacēlumos. Cēsu apkārtnē seno ieleju žuburs ziemeļos sākas ar Raunas lejteces dziļo iegrauzumu. Šajā ielejā, apmēram 4 km no Raunas ietekas Gaujā, izbeidzas 1,5 — 2 km platā Vaives ieleja, kas stiepjas apmēram 7 km garumā dienvidu dienvidrietumu virzienā. Diezgan tuvu pie ietekas Raunā no Vaives ielejas savukārt atzarojas labi izteikta sena ieleja — Lībānu—Jaunzemju jeb Kazu ieleja. Minētais ieleju loks no visām pusēm norobežo Kāķu pacēlumu, no kura uz dienvidaustrumiem, starp Vaives senieleju un šaurajām Veives augšteces (Rīdzenes) un Rauņa ielejām, atrodas Kunču pacēlums. No Vaives senielejas dienvidu gala uz rietumiem stiepjas sausa ielejas forma — Zīparu leja, ko Rakšupītes ieleja saista ar Gauju. Šīs ielejas kopā ar Gaujas senielejas posmu visapkārt norobežo apmēram 8 km garo un 6 km plato Cēsu platformu. Gaujas senielejā izbeidzas Amatas senieleja un Braslas senieleja, kuras nav saistītas ar minēto ieleju tīklu.
Plakne
Plakne ir svarīgs ģeometrijas jēdziens, jo tā ļauj definēt daudzus citus ģeometriskus objektus, piemēram, Dekarta koordinātu sistēmu un plaknes figūras - trijstūri, četrstūri, riņķi, utt.
Ģeometrijas nozari, kas pētī figūru un konfigurāciju īpašības plaknē, sauc par planimetriju.
Plaknes vienādojums
Eiklīda telpā plakni apraksta vispārīga veida lineārs vienādojums
Plaknes definīcija ar punktu un normālvektoru
Trīsdimensiju telpā svarīgs veids, kā definēt plakni ir norādot plaknes punktu un plaknes normālvektoru.
Pieņemsim, ka \mathbf r_0 ir rādiusvektors kādam punktam P_0 plaknē, un n ir nenulles vektors, kas perpendikulārs plaknei. Ideja ir tāda, ka punkts P ar rādiusvektoru r atrodas plaknē tad un tikai tad, kad vektors, kas vilkts no P_0 uz P ir perpendikulārs n. Izmantojot to, ka divi vektori ir perpendikulāri tad un tikai tad, kad to reizinājums ir nulle, iegūsim, ka meklētā plakne var tikt izteikta kā kopa no visiem punktiem r tādiem, ka