cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Degunragputnu dzimta
Ligzdošana
Degunragputni pamatā veido monogāmus pārus, lai gan dažām sugām piemīt kooperatīvā putnēnu audzināšana. Ligzda tiek iekārtota vai nu koka dobumā, vai klints nišā. Priekšroka tiek dota dabīgiem dobumiem, bet dažas sugas ieņem arī dzeņu vai bārdaiņu kaltos dobumus. Pāris atgriežas vienā un tai pašā vietā vairākus gadus no vietas. Dējumā ir 1—8 olas. Lielāka auguma degunragputniem olu ir mazāk (1—2).
Pirms mātīte sāk dēt, pāris dobuma vai alas ieeju sašaurina, to aizmūrējot ar dubļu, augļu mīkstuma un ekskrementu sajaukumu tik tālu, lai pa atlikušo atveri varētu ielīst tikai mātīte. Kad mātīte ir ielīdusi alā, tēviņš ieeju aizmūrē gandrīz līdz galam. Paliek neliela sprauga, lai pa to varētu iebāzt knābi ar barību, ar kuru tēviņš iesākumā baro mātīti, bet vēlāk arī putnēnus. Alas ieejas aizmūrēšana ilgst no dažām stundām līdz vairākām dienām atkarībā no sugas. Kad mātīte ir iekārtojusies ligzdā, pēc 5 dienām tiek izdēta pirmā ola. Perējot olas, mātītei noiet spalvas. Pastāv viedoklis, ka to stimulē gaismas trūkums dobumā, ka tumsa ģenerē īpašu hormonu, kas rosina spalvu nomešanu.
Kad putnēni ir paaugušies, un visiem sāk pietrūkt vietas dobumā, mātīte izlauž aizmūrēto alas eju. Turpmāk putnēnus baro abi vecāki. Dažām sugām alas eju mātīte vēlreiz aizmūrē, bet citām to aizmūrē paši putnēni.
Šotkija diode
Šotkija diode (nosaukta vācu fiziķa Valtera Šotkija vārdā) ir pusvadītāju diode ar mazu sprieguma kritumu tiešajā slēgumā (parastajām silīcija diodēm 0,6—0,7 V; Šotkija diodēm — 0,15 līdz 0,45 V).
Konstrukcija
Šotkija diodei viens elektrods ir metāls, bet otrs n tipa pusvadītājs. Elektroni uzlādē metālisko slāni, tādēļ diodē ir mazāks sprieguma kritums, nekā uz parastām diodēm. Tā kā diodei nav elektronu un caurumu rekombinācijas, tā strādā ātrāk par citām diodēm.
Trūkumi
Būtiskākais trūkums ir relatīvi zems sprostspriegums silīcija-metāla Šotkija diodēm, tipiski 50—200 V, un relatīvi augsta reversā noplūdes strāva, kas palielinās, palielinoties temperatūrai.
Silīcija karbīda Šotkija diodes
Diodes konstrukcijā izmantojot silīcija karbīdu, samazinās reversā noplūdes strāva. Šādām diodēm ir tipiski augsts sprostspriegums (600—1700 V) salīdzinājumā ar silīcija diodēm. Silīcija karbīdam ir labāka siltumvadītspēja, līdz ar to diodes no tā spēj darboties temperatūrā līdz 200 °C.
Johans Rīvijs
Johans Rīvijs var būt:
Alerģija
Pirmo reizi jēdzienu alerģija (el — 'svešs', 'cits' un regon — 'darīt') lietoja austriešu pediatrs Klemens fon Pirke 1906. gadā, kad ievēroja, ka viņa pacientiem rodas dažādi simptomi pēc saskares ar putekļiem, ziedputekšņiem un dažādiem pārtikas produktiem.
Alerģijas izpausmes
Sistēmiskas (visa organisma) alerģiskās reakcijas tiek dēvētas par anafilaksi. Atkarībā no tās smaguma var tikt novērotas ādas reakcijas, bronhu spazmas, tūska, hipotonija, koma un pat pacienta nāve.
Izplatītākie alergēni
Pie alergēniem pieder vielas, kas tieši izraisa alerģiskas reakcijas, gan tādas, kas spēj spēcīgi potencēt citu alergēnu ietekmi uz organismu.
Bāze
Bāze var nozīmēt:
1940. gads
1940. gads bija garais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās pirmdienā.
Bērnu nams
Bērnu nams ir iestāde, kuras uzdevums ir nodrošināt bērnu bāreņu un bez vecāku gādības palikušo bērnu vecumā no 2 līdz 18 gadiem ieskaitot (izņēmuma gadījumā, ja bērnu nama audzēknis sekmīgi turpina mācības vai tam ir jāpabeidz izglītības iestāde vai ārstēšanās kurss, un jaunietis ievēro bērnu nama iekšējos kārtības noteikumus, līdz 24 gadu vecumam ieskaitot) sociālo aprūpi un sociālo rehabilitāciju, atbilstošas izglītības iegūšanu, veselības aprūpi, kā arī veicināt bērna un ģimenes atkalapvienošanos vai jaunas ģimenes iegūšanu.
Pienākumi
Bērnu nams nodrošina audzināšanas un pedagoģisko darbu ar katru bērnu vai grupās, kur vide tuvināta ģimeniskajai videi. Dod atbalstu bērniem viņu problēmu risināšanai. Jānodrošina izglītības iegūšanu jebkurā mācību iestādē, atbilstoši bērnu individuālajai, garīgai un fiziskai attīstībai. Jānodrošina bērnu sociālo un neatliekamo medicīnisko palīdzību jebkurā diennakts laikā, reģistrāciju pie ģimenes ārsta un bērna vajadzībām atbilstošu veselības aprūpi. Jānodrošina bērnus ar dzīvojamām telpām atbilstoši sanitārajām un higiēnas normām, piemērotām telpām nodarbībām, teritoriju aktīvai atpūtai un bērnam nepieciešamos tehniskos palīglīdzekļus normatīvajos aktos noteiktajā kārtībā atbilstoši bērna vajadzībām, kā arī nepieciešamos apstākļus bērna vispusīgai attīstībai.
Bērnus ir jānodrošina ar dzimumam, vecumam un gadalaikam piemērotiem apaviem, apģērbu, gultas piederumiem, gultas veļu, kā arī personīgās higiēnas priekšmetiem. Saskarsmes iespējas ar vienaudžiem, vecākiem un radiniekiem gan bērnu namā, gan ārpus tā.
Fokins
Fokins (ru, no personvārda Foka (Фо́ка); sieviešu dzimtē Fokina (Фо́кина)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Francijas Dienvidjūru un Antarktikas Zemes
Francijas Dienvidjūru un Antarktikas Zemes (, saīsināti TAAF) ir Francijas aizjūras teritorija Indijas okeāna dienviddaļā un Antarktīdā. Teritorija bieži tiek saukta arī par Francijas Dienvidjūru Zemēm, lai izslēgtu starptautiskās sabiedrības neatzītās Francijas pretenzijas Antarktīdas Adelijas Zemē.
Teritorijā nav patstāvīgo iedzīvotāju, bet ir 4 zinātniskās stacijas un vairāki militārie garnizoni. Teritorija ietver:
Administrācija
Francijas Dienvidjūru un Antarktikas Zemes tika nodibināta kā aizjūras teritorija 1955.g. Pirms tam tā tika tieši pārvaldīta no Parīzes. Šobrīd teritorijas administrators ir pefekts, kura pastāvīgā rezidences vieta ir Senpjērā, Reinjonā.
Ekonomika
Teritorijas izpētītie un izmantojamie dabas resursi aprobežojas ar zivīm un vēžveidīgajiem. Ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā galvenokārt tiek zvejotas Dissostichus eleginoides un langusti. Nozvejas licenču ieņēmumi ir ap $18 miljonu gadā.
Salās un Adelijas Zemē tiek uzturētas vairākas pētniecības stacijas, kuras regulāri apgādā speciāls polārās navigācijas kuģis Marion Dufresne. Šis kuģis uzņem arī ierobežotu skaitu tūristu.
Vaitailenda
Vaitailenda (en), arī Viteja (no), ir ar ledu klāta neapdzīvota sala Enderbiju Zemes piekrastē Antarktīdā. Izvietojusies Kosmonautu jūras dienviddaļā. Ap 12 km platais Stailsa šaurums atdala salu no Sakellari pussalas. Salu 1930. gada janvārī atklāja norvēģu pētnieka Jalmara Rīsera-Larsena ekspedīcija un nosauca par 'balto salu'. Ilgus gadus salas eksistence tika apšaubīta, līdz 1957. gadā to apstiprināja PSRS antarktiskā ekspedīcija ar kuģi Ļena.
Afāru valoda
Afāru valoda (Qafár af) ir zemieņu austrumkūšītu grupas valoda, kurā runā Etiopijā, Eritrejā un Džibutijā (Džibutijas nosaukums kā Francijas kolonijai bija Afāru un Isu teritorija). Rakstīt un lasītprasme afāru valodā ir 1-3%. Visradniecīgākā ir saho valoda.
Lazarenko
Lazarenko (uk, no personvārda Lazars (Лазар)) ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
2002. gada ziemas olimpiskās spēles
2002. gada ziemas olimpiskās spēles jeb XIX ziemas olimpiskās spēles bija 19. ziemas olimpiskās spēles, kas no 2002. gada 8. līdz 24. februārim notika ASV Jūtas štata galvaspilsētā Soltleiksitijā. Šīs bija astotās olimpiskās spēles, ko rīkoja ASV.
Oficiāli spēles atklāja ASV prezidents Džordžs Bušs, bet olimpisko uguni iededza 1980. gada ziemas olimpisko spēļu ASV hokeja izlase, kas 1980. gadā izcīnīja zelta medaļu.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Soltleiksitija par 19. ziemas olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Budapeštā, Ungārijā. Soltleiksitija pārspēja Estešundu, Sjonu un Kvebeku.
Medaļu kopvērtējums
Medaļas izcīnīja 24 valstu sportisti, no kurām 18 valstis ieguva vismaz vienu zelta medaļu.
Latvijas komandas sniegums
Soltleiksitijas ziemas olimpiskajās spēlēs Latvijas komandā bija 47 sportisti, kuri startēja 8 sporta veidos. Latvijas sportisti trīs reizes bobslejā un kamaniņu sportā iekļuva pirmajā desmitniekā (Sandis Prūsis/Mārcis Rullis/Jānis Silarājs/Jānis Ozols izcīnīja 7. vietu, Anna Orlova 9. vietu, Ivars Deinis/Sandris Bērziņš 10. vietu). Latvijas hokeja izlase ieguva 9. vietu.
Vimbldonas čempionāts
Vimbldonas čempionāts ir katra gada trešais Grand Slam turnīrs. Tas tiek spēlēts uz zālāja un ir vienlaicīgi vecākais un prestižākais tenisa turnīrs pasaulē. Kopš 1877. gada turnīrs norisinās Londonā, Anglijā.
Vēsture
Pirmajā turnīrā, kas norisinājās 1877. gada jūlijā, piedalījās 22 dalībnieki. Sacensības turpinājās četras dienas un beidzās ar finālspēli, kas notika ceturtdien, 19. jūlijā. Uz to pulcējās aptuveni 200 skatītāju. Finālā uzvarēja vietējais iedzīvotājs Spensers Gors, kurš 27 gadu vecumā kļuva ne tikai par Visanglijas kluba čempionāta pirmo uzvarētāju, bet arī par pirmo vēsturē zināmo zālāja tenisa turnīra uzvarētāju.
Sākotnēji čempionāts notika tikai vīriešiem. Sieviešu vienspēļu un vīriešu dubultspēļu sacensības tika ieviestas 1884. gadā. Sieviešu dubultspēles un jauktās spēles pievienoja turnīra programmai 1913. gadā. 1937. gadā čempionāts pirmo reizi tika pārraidīts televīzijā.
Līdz 1967. gadam Vimbldonas turnīrā piedalījās tikai amatieri un šo periodu nosauca par "Amatieru ēru" (en). Kopš 1968. gada tas atvērts arī profesionāļiem un šis periods ieguva nosaukumu "Atklātā ēra" (Open era).
Norises vieta un termiņi
Vimbldonas turnīrs notiek Visanglijas zālāja tenisa un kroketa kluba (en) teritorijā Vimbldonā (Londona). Vimbldonas kluba teritorija, ieskaitot autostāvvietas, pārsniedz 42 akrus (17 ha), no kuriem 13,5 akri aizņem čempionāta korti un apkārtējā infrastruktūra.
Korti
Pēc tam, kad 1970-to gadu otrajā pusē ASV atklātā čempionāta spēles sāka spēlēt grunts un pēc tam cietā (hard) segumu kortos un 1988. gadā atklātā Austrālijas čempionāta — mākslīgā seguma kortos, Vimbldonas turnīrs palika vienīgais no Gran Slam turnīriem, kas notiek zālāja kortos. Kompleksa teritorijā izvietots 41 zālāja korts, no kuriem 19 izmanto Vimbldonas turnīra norisei. Tie ir Centrālais korts un korti ar numuriem no 1. līdz 12. un no 14. līdz 19. Galveno kortu sauc par Centrālo kortu (en). Centrālajā kortā parasti notiek finālspēles. Tā kā britu laika apstākļi ir grūti prognozējami un lietus nav retums, tad 2009. gadā virs turnīra centrālā korta tika uzcelts izvirzāmais jumts. Mūsdienās Centrālā korta tribīnēs var izvietoties gandrīz 15 tūkstoši skatītāju. Centrālā korta dienvidu tribīnēs atrodas karaliskā loža, kurā ir 74 vietas. Tajā novietojas Apvienotās Karalistes valdošais monarhs, ja viņš pagodina ar apmeklējumu turnīra spēles, kā arī Lielbritānijas un citu valstu karaliskās ģimenes locekļi, valstu vadītāji, augstas militārās un civilpersonas, vadošo mediju pārstāvji un pazīstami spēlētāji. Vaļējajā ziemeļu tribīnē izvietota starptautiskā loža ar 85 vietām, kas galvenokārt paredzētas starptautisko tenisa organizāciju pārstāvjiem.
Arī 1. kortā notiek daudzas svarīgas turnīra spēles. Pirms 2019. gada turnīra notika korta rekonstrukcija, kuras laikā tika uzstādīts izbīdāmais jumts un, vienlaikus, korta ietilpība tika palielināta līdz vairāk nekā 12 300 vietām. 2. un 3. kortu tribīņu ietilpība ir attiecīgi 4000 un 2000 skatītāju vietu, bet visu čempionāta kortu kopējā ietilpība ir 39 tūkstoši vietu.
Norises termiņi
Turnīra sākums, kurš Vimbldonas turnīru vēstures pirmajā posmā notika jūlijā, 1897. gadā tika pārcelts uz jūniju. Ilgu laiku Vimbldonas turnīrs sākas divas nedēļas pēc Francijas atklātā čempionāta beigām, bet kopš 2015. gada pauze starp šīm divām sacensībām ir palielināta līdz trim nedēļām, un, tādējādi, pirmā spēļu diena Vimbldonā notiek jūnija pēdējā pirmdienā. Šis solis tika paredzēts, lai dotu vadošajiem spēlētājiem iespēju pielāgoties zālāja kortiem, kā arī atkopties pēc Francijas atklātā čempionāta.
Turnīrs turpinās divas nedēļas, kurās tiek spēlēti septiņi apļi vienspēļu turnīros un seši — pāru, kā arī junioru (zēnu, meiteņu), ielūgto veterānu un invalīdu (ratiņkrēslos) turnīros.
Junioru turnīri
Četri junioru turnīri, iekavās spēlētāju vai pāru (dubultspēlēs) skaits:
Junioru turnīros dubultspēles nenotiek.
Ielūguma turnīri
Septiņi ielūguma turnīri, iekavās spēlētāju vai pāru (dubultspēlēs) skaits:
Spēļu formāts
Vīriešu vienspēles un vīriešu dubultspēles ir piecu setu spēles (līdz trīs uzvarētiem setiem), visas pārējās spēles ir trīs setu spēles (līdz diviem uzvarētiem setiem). Līdz 2018. gada (ieskaitot), jebkurā setā, izņemot izšķirošo setu — trešo trīs setu mačā un piekto piecu setu mačā, pie rezultāta 6 pret 6 geimi, seta uzvarētāja noteikšanai spēlēja taibreiku, bet izšķirošajā setā uzvarētājam bija jāsasniedz divu geimu pārsvars. Kopš 2019. gada izšķirošā seta garums ir ierobežots, ja rezultāts kļūst 12 pret 12 tiek spēlēts taibreiks.
Visi turnīri, izņemot ielūguma turnīrus, ir izslēgšanas turnīri. Ielūguma kungu, senioru un dāmu turnīri ir apļa turnīri.
Līdz 1921. gadam iepriekšējā gada sacensību uzvarētāji (izņemot sieviešu un jauktās dubultspēles) tika automātiski pielaisti finālā (to sauca par izaicinājuma raundu). Šīs kārtības rezultātā daudzi uzvarētāji vairākus gadus pēc kārtas saglabāja savus titulus, jo varēja atpūsties, kamēr to pretinieks sacentās no sacensību sākuma. Kopš 1922. gada iepriekšējā gada čempioniem, tāpat kā citiem turnīra dalībniekiem, bija jāspēlē jau no turnīra sākuma.
Sastāvs un izloze
Pamatturnīrā vienspēlēs gan vīriešiem, gan sievietēm piedalās 128 spēlētāji. Vīriešu un sieviešu dubultspēļu turnīros piedalās 64 pāri, bet jaukto pāru konkurencē - 48 pāri. Lielākais vietu skaits pamatturnīros tiek nodrošināts spēlētājiem un pāriem, kuri Tenisa profesionāļu asociācijas (ATP) un Sieviešu tenisa asociācijas (WTA) reitingos ieņem augstākās vietas. Pie tam daļa vietu ir rezervēta kvalifikācijas turnīru uzvarētājiem. Vīriešu vienspēlēs ir 16 šādas vietas, sieviešu - 12, savukārt vīriešu un sieviešu dubultspēlēs - 4. Visu šo kategoriju kvalifikācijas turnīri notiek trīs kārtās. Jauktajās dubultspēlēs kvalifikācija atcelta kopš 1991. gada.
Kopš 1977. gada pamatturnīros vairākas vietas tiek piešķirtas tenisistiem, kuri neietilpst reitinga līderos, ar turnīra rīkotājkomitejas lēmumu (wild card), pamatojoties uz viņu iepriekšējiem panākumiem vai ar mērķi radīt interesi skatītāju vidū. Kopš 2003. gada arī starp tenisistiem, kas pretendē wild card ir iespējamas kvalifikācijas spēles. Gadījumā, ja kāds no spēlētājiem, kura tiesības uz dalību pamatturnīrā nodrošina reitings, kvalifikācijas turnīra rezultāti vai wild card, atsakās no dalības turnīrā traumas, slimības vai citu iemeslu dēļ, tad viņa vietu ieņem “laimīgais zaudētājs” (en) - viens no dalībniekiem, kurš zaudēja pēdējā kvalifikācijas kārtā.
Kopš 1927. gada turnīra dalībnieki, kas tiek uzskatīti par galvenajiem pretendentiem uz augstām vietām, ar izlozes palīdzību tiek izsēti (izlozēti) turnīra režģī ar mērķi novērst favorītu tikšanos pirmajās sacensību kārtās. Kopš 2001. gada vīriešu un sieviešu vienspēlēs izsēto dalībnieku skaits ir bijis 32. Sieviešu vienspēlēs, kā arī vīriešu un sieviešu dubultspēlēs izsēja notiek stingri saskaņā ar vietām, kuras reitingos aizņem atsevišķas tenisistes vai pāri. Vīriešu vienspēlēs 32 izsētie spēlētāji arī tika izvēlēti stingri pēc viņu stāvokļa ATP reitingā, taču kopš 2002. gada viņu ranga relatīvā pozīcija ir atkarīga arī no viņu panākumiem iepriekšējos gados zālienas laukumos. Šim nolūkam tiek izmantota punktu aprēķināšanas formula, kas ietver 100% punktu pašreizējā ATP reitingā, 100% punktu, kas iegūti zāles laukumos pēdējo 12 mēnešu laikā (tātad ieskaitot pagājušā gada Vimbldonas turnīru) un 75% punktu, kas gūti katra spēlētāja veiksmīgākajā zālāja turnīrā iepriekšējos 12 mēnešus.
Organizatora ienākumi
Tiek uzskatīts, ka Visanglijas kroketa un zālāja tenisa kluba pirmais čempionāts 1877. gadā notika, lai savāktu naudu par laukumu izlīdzināšanas aprīkojumu, un tas ienesa apmēram desmit mārciņu lielu peļņu no dalības un ieejas maksām. Pēc tam turnīrs turpināja gūt peļņu tā organizatoriem katru gadu, izņemot 1895. gadu, kad grāmatvedības grāmatās tika reģistrēti zaudējumi — 33 mārciņas (šis bija gads ar gandrīz rekordzemo dalībnieku skaitu vīriešu vienspēlēs — tikai 18 cilvēki, sieviešu turnīrā piedalījās tikai 9 dalībnieces). 19. gadsimta 90. gadi bija laiks, kad mazinājās interese par Vimbldonas turnīru, un peļņa, kas iepriekšējā desmitgadē vidēji bija 500 mārciņas gadā, no 1892. līdz 1901. gadam samazinājās līdz 180 mārciņām gadā.
Līdz 1906. gadam Visanglijas klubs bija vienīgā organizācija, kas rīkoja Vimbldonas turnīru; kopš 1906. gada turnīra organizēšanas komitejā tika iekļauti Lielbritānijas Zālāja tenisa asociācijas (Lawn Tennis Association (ALT)) pārstāvji, un kopš 1922. gada, kad turnīrs pārcēlās uz jaunu vietu, starp abām struktūrām pastāv oficiāla vienošanās, saskaņā ar kuru ALT saņem ieņēmumus no čempionāta. No 1922. līdz 1939. gadam turnīra vidējā gada peļņa bija aptuveni 10 tūkstoši mārciņu, un 1933. gadā tā pārsniedza 16 tūkstošus.
Turpinājumā ieņēmumi turpināja strauji augt, tāpēc 20. gadsimta pēdējā desmitgadē turnīra rīkotāju peļņa sasniedza aptuveni 250 miljonus mārciņu, no kurām ievērojama daļa tika iegūta, pārdodot tiesības uz televīzijas pārraidēm. Līdz jaunā gadsimta otrās desmitgades sākumam gada peļņa no turnīra pārsniedza 30 miljonus sterliņu mārciņu, taču Zālāja tenisa asociācija tika asi kritizēta par neveiksmīgo šo līdzekļu ieguldīšanu, kas kopumā neved pie Lielbritānijas tenisa progresa.
Balvas
Sākot ar Vimbldonas pirmo turnīru, tā uzvarētājs savā rīcībā uz gadu ieguva sudraba kausu, kas tolaik maksāja 25 ginejas. Pirmais kauss (nosaukts par godu tā dibinātājam par laikraksta Field kausu, en) pārgāja Viljama Renšova mūžīgā īpašumā, kurš 1883. gadā kļuva par pirmo trīskārtēju Visanglijas kluba čempionu. Nākamajā gadā klubs nodibināja jaunu ceļojošo balvu 50 gineju vērtībā, bet pēc trim gadiem arī šī balva nonāca Renšova īpašumā. 1887. gada reglamenta punkts, saskaņā ar kuru spēlētājs, kas trīs reizes kļuvis par uzvarētāju, saņem kausu uz visiem laikiem, tika atcelts, un tajā gadā iegādāto apzeltīto sudraba kausu 100 gineju vērtībā turpina pasniegt līdz šim brīdim. Kausa augstums ir 18 collas (45,7 cm), diametrs — 7 ½ collas (19 cm). Kauss glabājās kluba muzejā, bet čempions savā īpašumā iegūst samazinātu balvas kopiju (kopš 2006. gada ¾ pilnā apmērā). Uz oriģinālā kausa iegravēti visi vīriešu vienspēļu čempioni vārdi līdz 2009. gadam, un pēc tam viņam tika izgatavots paliktnis, uz kura turpina iegravēt jauno čempionu vārdus.
Uzvarētājai sieviešu turnīrā pasniedz apaļu sudraba šķīvi, kura diametrs ir 18 ¾ collas (47,6 cm). Šo šķīvi, kura nosaukums ir Venus Rosewater Dish, pasniedz sieviešu vienspēļu turnīra uzvarētāja kopš tā norises sākuma 1884. gadā. Pēc apbalvošanas ceremonijas šķīvis atgriežas Visanglijas kluba muzejā, bet čempione saņem tā samazinātu kopiju. Kopijas diametrs no 1949. līdz 2006. gadam bija 8 collas, no 2007. gada — 14 collas. Uz oriģinālā šķīvja ir iegravēti gadi un visu sieviešu vienspēļu turnīra uzvarētāju vārdi.
Vīriešu dubultspēļu turnīra uzvarētāju kauss ir vecākā šobrīd esošā balva. To 1879. gadā nodibināja Oksfordas Universitātes Zālāju un tenisa klubs un 1884. gadā ar minimālām dizaina izmaiņām pārsūtīja uz Visanglijas klubu. Balva, kas izgatavota no tīra sudraba un kuras vērtība tās izgatavošanas gadā bija 60 ginejas, ir bļoda ar divām osām, tās augstums ir 9 collas un diametrs — 11 collas. Kopš 1937. gada tiek piešķirta papildu balva ar līdzīgu dizainu, bet atšķirīgu gravējumu.
Kentas hercogienes 1949. gadā apstiprinātā balva par uzvaru sieviešu dubultspēļu turnīrā ir kauss ar vāku un diviem rokturiem, 17 collu augsts un 4½ collas diametrā pamatnē un 6 collas augšējā malā.
Jaukto uzvarētāju kausu 1949. gadā izveidoja 1902. un 1906. gada dubultspēļu čempiona Sidnija Hovarda Smita ģimene. Tā ir no tīra sudraba izgatavota krūze ar diviem rokturiem un vāku uz augstas kājas, tās augstums ir 17 collas, diametrs pamatnē — 5½, bet augšējā malā 6½ collas. 2001. gadā Visanglijas klubs pasūtīja divas balvas, kas bija identiskas 1949. gadā nodibinātajām balvām, lai apbalvošanas ceremonijas laikā katram no uzvarētājiem tiktu piešķirts atsevišķs kauss. Kopš 1987. gada finālistiem visās piecās kategorijās tiek pasniegti sudraba šķīvji ar Centrālās korta un Visanglijas kluba ēkas attēliem. Šķīvju diametrs, kuru piešķīra vienspēļu finālistiem, līdz 1997. gadam bija 10 collas, 1998. gadā tas tika palielināts līdz 14 collām; dubultspēļu finālisti saņem šķīvjus ar diametru 8 collas. Turklāt visu kategoriju finālists tiek apbalvots ar sudraba un abi pusfinālisti ar bronzas medaļām[144]. Vimbldonas vienspēļu turnīru uzvarētāji kļūst uz mūžu par Visanglijas tenisa un kroketa kluba goda biedriem [80].
Kopš 1949. gada tradicionāli Centrālajā kortā tiek apbalvoti uzvarētāji vīriešu vienspēlēs, bet kopš 1954. gada šī tradīcija ir attiecināma arī sieviešu vienspēlēs. Balvas uzvarētājiem dubultspēlēs no 1960. gadu vidus parasti tiek pasniegtas karaliskajā ložā. Visbiežāk balvas pasniedz Jorkas hercogs vai viņa sieva, bet Vimbldonas turnīru vēsturē vairākas reizes uzvarētājus apsveicis arī valdošais monarhs (Džordžs VI Vindzors un vēlāk Elizabete II), cits karaliskās ģimenes loceklis vai īpaši pieaicināta slavenība.
Naudas balvas
Pirms Visanglijas kluba pirmā čempionāta tika noteiktas divas balvas - “zelta” uzvarētājam un “sudraba” finālistam. Pirmās balvas vērtība bija 12 ginejas, otrās — 7 ginejas; par trešo vietu tika piešķirta balva trīs gineju vērtībā.
Līdz 1881. gadam dalībnieki, kuri turnīrā ieņēma vietas tūlīt pēc uzvarētājiem (līdz piektajai, sestajai vai astotajai vietai ieskaitot) saņēma atpakaļ savu dalības iemaksu. Pēc tam turnīrs ilgu laiku tika uzskatīts par tīri amatierisku, un tā dalībnieki oficiāli ar naudu netika atalgoti; 20. gadsimta piecdesmitajos un sešdesmito gadu pirmajā pusē, no vienas puses, tas noveda pie regulāras labāko spēlētāju aizplūšanas profesionālajā tūrē, un, no otras puses, uz situācijas attīstību, kurā labākie spēlētāji par piedalīšanos saņēma pienācīgas naudas summas, bet nevis kā naudas balvas, bet kā ceļa, uzturēšanās un citu vajadzību “kompensāciju”. Žurnālisti šo status quo nosauca par "viltus amatierismu" (en).
Vimbldonas turnīra uzvarētāji vīrieši kopš 1968. gada saņēma vairāk naudas nekā sievietes. Tikai 2007. gadā asas kritikas rezultātā par šo noteikumu pirmo reizi Vimbldonas vēsturē (un vēlāk arī visos pārējos “Grand Slam” turnīros) tika nolemts izlīdzināt naudas balvu vīriešiem un sievietēm - abu kategoriju atsevišķu pasākumu uzvarētāji saņēma 700 000 sterliņu mārciņu. Tas notika gadu pēc līdzīga soļa Francijas atklātajā čempionātā un 34 gadus pēc vienlīdzīgu balvu izmaksas sākuma ASV atklātajā čempionātā (Austrālijas atklātajā čempionātā naudas balvas oficiāli izlīdzināja 2001. gadā).
Ievērojams Vimbldonas balvu fonda pieaugums notika 2012. un 2013. gadā (attiecīgi par 10 un 40 procentiem). Papildu finansējuma lielākā daļa tika piešķirta, lai palielinātu naudas balvu spēlētājiem, kuri izstājās no cīņas pirmajos apļos un kvalifikācijas turnīrā.
2013. gadā turnīra kopējais balvu fonds pārsniedza 20 miljonus sterliņu mārciņu. 2014. gadā tas sasniedza 25 miljonus sterliņu mārciņu, un 2017. gadā pārsniedza 30 miljonus robežu, bet 2019. gadā bija 38 miljoni.
Spēlētāju naudas balvas 2019. gadā
Naudas balvu summas uzrādītas mārciņās. Dubultspēlēm uzrādīta abu spēlētāju naudas balvu summa.
Ranga punkti
Par dalību čempionātā un ieņemtu attiecīgo vietu, vīrieši ATP rangā un sievietes WTA rangā saņem šādu punktu skaitu:
Tradicijas
Vimbldonas tradicionālās krāsas ir zaļa un violeta, bet tenisistu formai jābūt gandrīz pilnīgi baltai. Kopš 1963. gada turnīra noteikumi prasīja   "pārsvarā baltu" formu, bet kopš 1995. gada - "gandrīz pilnīgi baltu". Kopš 2014. gada definīcija ir kļuvusi konkrētāka un pieprasa, lai krāsas, kas nav baltas, būtu norobežotas ar apmali līdz vienam centimetram uz apkakles vai pie piedurkņu un šortu malām. Tāda pati prasība attiecas arī uz cepuru oderi, aproču jostām un zeķēm.
Piezīmes
<references group="lower-alpha"/>
2009. gada Rugāju novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Rugāju novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Rugāju novada domē tika ievēlēti 13 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 5 kandidātu saraksti, kas veidoti no 71 kandidāta. Rugāju novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Rugāju novadā vēlēšanas notika 2 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva saraksts Vienoti novadam (55,95%), bet kopā novada domē iekļuva 4 no 5 sarakstiem. Rugāju novada domes vēlēšanās piedalījās 1 324 vēlētāji jeb 62,66% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 1 319, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 1 298 vēlētāji.
Degunragputnveidīgie
Degunragputnveidīgie (Bucerotiformes) ir putnu kārta, kas apvieno 4 mūsdienās dzīvojošas dzimtas. Tie ir degunragputni, zemes degunragputni, pupuķi un meža pupuķi. Nesenā pagātnē šīs dzimtas tika klasificētas zaļvārnveidīgo putnu kārtā.
Degunragputnveidīgie ir vecās Pasaules putni, kas sastopami Eirāzijā, Austrālāzijā un Āfrikā. Latvijā sastopama viena degunragputnveidīgo putnu suga — pupuķis (Upupa epops). Tas novērojams samērā reti, jo Latvija atrodas tuvu sugas izplatības areāla ziemeļu robežai.
Sistemātikas izmaiņas
Arī pupuķu ģintī mūsdienās sistematizē 4 sugas kādreizējo divu vietā (pupuķis un izmirušais milzu pupuķis). Papildus, kā atsevišķas sugas, izdalītas: Madagaskaras pupuķis un Āfrikas pupuķis, kas kādreiz tika klasificētas kā pupuķa pasugas.
Kopīgās īpašības
Degunragputnveidīgie putni, atkarībā no to dzimtas, var būt vidēji lieli līdz ļoti lieli putni. Lielākās sugas pieder degunragputnu un zemes degunragputnu dzimtai. Lielākais ir Kāpzemes degunragputns (Bucorvus leadbeateri), kurš sver līdz 6,2 kg un kura ķermenis ir 1,2 metrus garš. Mazākās sugas ir 23—25 cm garas (mežapupuķi un pupuķi), turklāt lielāko daļu no šī garuma aizņem aste.
Šīs kārtas putniem raksturīgs liekts, garš knābis. Vismasīvākie un lielākie knābji ir degunragputniem un zemes degunragputniem, kuru knābjus papildina tukši, dažādu veida knābja izaugumi, kā arī tiem ir raksturīgas dažādas krāsainas sekstes un pasekstes. Pupuķiem toties ir krāšņs, izteiksmīgs cekuls. Visām sugām raksturīgi plati, noapaļoti spārni un gara aste. Mājo siltos reģionos: mežos (atkarībā no dzimtas gan lietusmežos, gan sausos, retinātos mežos), krūmājos un savannā.
Sistemātika
Degunragputnveidīgo kārta (Bucerotiformes)
Rāziku (stacija)
Rāziku (et) ir dzelzceļa stacija Igaunijā, Harju apriņķa Rāziku pagastā, dzelzceļa iecirknī Ilemiste—Tapa un tā atrodas 27,1 km attālumā no Aegvīdu, 31,7 km attālumā no Tallinas un 48 km attālumā no Tapas. Rāziku stacija apkalpo vietējo un piepilsētas pasažieru vilcienu satiksmi.
Rāziku pietur Tapas (Tartu, Valgas, Rakveres, Narvas) un Tallinas virzienā kursējošie starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni, kā arī piepilsētas elektrovilcienu maršruta Tallina—Aegvīdu—Tallina elektrovilcieni.
Vēsture
Igaunijas pirmā dzelzceļa Baltijas Osta—Rēvele—Tosno būvniecība norisinājās no 1869. līdz 1870. gadam. Atklāšanas gadā posmā Rēvele—Tapa tika ierīkotas tikai divas stacijas — Rāzika (de, ru) un Šarlotenhofa (de, ru). Abas stacijas tika izbūvētas pēc vienota tipveida dzelzceļa projekta, tāpēc gan koka pasažieru stacijas ēkas, gan ūdenstorņi abās stacijās bija gandrīz identiski dvīņi. 1998. gadā Rāziku stacijas ēka tika nojaukta. Līdz mūsdienām (2012. gads) saglabājies ūdenstornis un divas citas ēkas.
No 2011. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Rāziku stacijā tika izbūvētas divas jaunas pasažieru starpceļu platformas. Platformu augstums - 550 mm, garums - 210 m.
Inna Žolneroviča
Inna Žolneroviča (agrāk Poluškina, dzimusi ) ir Latvijas vieglatlēte — vidējo distanču skrējēja. 2003. gadā notikušajā Eiropas čempionātā junioriem viņa uzvarēja 3000 metru distancē, bet izcīnīja sudraba medaļu 5000 metru skrējienā. Viņa ir arī 2003. gada Latvijas čempione 3000 un 5000 metru distancēs. Viņa piedalījās 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs 3000 metru šķēršļu skrējienā.
Aleksandra I sala
Aleksandra I sala (ru, en, es) ir sala Antarktīdā, Belinshauzena jūras dienvidaustrumu piekrastē, Antarktīdas lielākā sala un 28. lielākā Pasaulē. No kontinenta to atdala Margeritas līcis ziemeļaustrumos un ar šelfa ledāju pildītais Džordža VI šaurums austrumos un dienvidos. Sala izstiepta ziemeļu—dienvidu virzienā. Krasta līnija stipri izrobota, rietumu krastā vairāki līči, ko pilda šelfa ledāji: dienvidrietumos Baha šelfa ledājs, bet rietumos starp Aleksandra I salu un netālajām Rotšilda, Šarko un Latadija salām — Vilkinsa šelfa ledājs. Salas lielākā daļa klāta ar ledu; ziemeļdaļā paceļas Duglasa grēda ar augstāko virsotni Stīvensona kalnu (2987 m).
Salas ziemeļrietumu piekrasti 1821. gada 28. janvārī atklāja Krievijas polārā ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena un Mihaila Lazareva vadībā un nosauca par godu tajā laikā valdošajam Krievijas imperatoram Aleksandram I par Aleksandra I Zemi (Земля Александра I). 1936./1937. gadā tika atklāts Džordža VI šaurums, kas salu atdala no kontinenta un zeme tika pārdēvēta par salu.
Kopš 1961. gada salas austrumu krastā darbojas Lielbritānijas vasaras polārstacija Fosilblafa.
1367. gads
1367 bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Elektriskā vijole
Elektriskā vijole ir vijole, kam ir elektriskā signāla izeja. Par elektriskajām vijolēm visbiežāk sauc vijoles ar elektromagnētiskiem skaņas noņēmējiem, kas pārraida no stīgu vibrācijas radušos elektrisko signālu pastiprinātājā. Dažkārt tā mēdz dēvēt arī akustiskās vijoles, kam ir pievienots elektrisks skaņas noņēmējs, tomēr šādām vijolēm lieto precīzāku terminu — elektroakustiskās vijoles.
Vijoles ar elektriski pastiprinātu skaņu ir pastāvējušas kopš 1920. gadiem. Džeza un blūza izpildītājs Stafs Smits tiek uzskatīts par pirmo mūziķi, kas izmantoja skaņas noņēmējus un pastiprinātājus vijolei. Kopš 1930. gadiem daži mūzikas uzņēmumi elektriskās vijoles sāka pārdot komerciāli, bet kopš 1990. gadiem sākās ļoti straujš elektrisko vijoļu pieprasījuma un piedāvājuma kāpums mūzikas tirgū.
Elektriskās vijoles skaņa mēdz būt raupjāka un asāka nekā akustiskajai vijolei. Skaņas signāli diezgan bieži tiek elektroniski apstrādāti līdzīgi kā elektriskajai ģitārai, radot skaņas aizturi, atbalsi, daudzskanību, distorsiju un citus efektus.
Sindija Klasena
Sindija Klasena (en; dzimusi Vinipegā, Kanādā) ir bijusī kanādiešu ātrslidotāja, seškārtēja Olimpisko spēļu medaļniece, tai skaitā 2006. gada Turīnas Olimpisko spēļu čempione 1500 m distancē. Viņa un Klāra Hjūza ir visu laiku visvairāk apbalvotā kanādiešu Olimpisko spēļu dalībniece. Viņai pieder trīs Pasaules rekordi dažādās distancēs.
Meža sīksamtenis
Meža sīksamtenis (Coenonympha hero) ir raibeņu dzimtas (Nymphalidae) Latvijā dzīvojoša tauriņu suga, kas pieder pie samteņu cilts (Satyrini). Tā izplatības areāls rietumos sākas Eiropā, Francijas austrumos, turpinoties pāri Centrāleiropai, Austrumeiropai, ziemeļu virzienā aizsniedzot Skandināvijas dienvidus un austrumu virzienā pāri Āzijas mērenajai joslai sasniedzot Japānu.
Latvijā
Latvijā meža sīksamtenis ir vēl diezgan bieži sastopama suga, bet Eiropā ļoti reta un apdraudēta, tādēļ, lai arī Latvijā sastopama samērā bieži visā teritorijā, tā ir iekļauta Latvijas Sarkanajā grāmatā. Atsevišķās vietās, piemēram, Plieņciemā un Ģipkā tā ir ļoti parasta suga mitrajās pļavās aiz piejūras kāpām.
Morfoloģija
Meža sīksamtenis ir neliels dienas tauriņš, kura spārnu plētums ir 26—34 mm. Tas ir tumšākais no Latvijā dzīvojošiem sīksamteņiem. Spārnu virspuse ir tumši brūna un lidojumā tauriņš izskatās tumšs. Meža sīksamtenim vienīgajam no visiem sīksamteņiem dekoratīvās "actiņas" ir arī aizmugurējo spārnu virspusēs (4—5 gredzenotas actiņas). Tā kā miera stāvoklī sīksamteņi spārnus tur sakļautus kopā, tad spārnu virspusi var redzēt tikai lidojumā.
Arī spārnu apakšpuses pamattonis, salīdzinot ar citiem sīksamteņiem, ir vistumšākais — zeltaini brūns. Tonis ir nedaudz gaišāks kā spārnu virspusē, bet krasi ar to nekontrastē. Tauriņa raksturīgākā pazīme ir apaļās "actiņas" aizmugurējo spārnu ārmalā. Dekoratīvos plankumus veido biezas melni-baltas gredzenveida līnijas uz koši oranža pamata. Tie ir proporcionāli lieli. Actiņas no pārējā spārna laukuma nodala balta, samērā šaura josla, kas atrodas spārna centrālajā daļā. Spārnu ārmala (gan priekšējo, gan aizmugurējo) ir koši oranža ar divām šaurām pelēkām josliņām. Priekšējo spārnu galā viena dekoratīvā actiņa, kas atrodas uz blāvākas šķērsjoslas.
Ekoloģija
Meža sīksamtenim gadā attīstās viena paaudze. Pieaugušie tauriņi izšķiļas jūnija sākumā un lido līdz jūlija vidum vai beigām. Meža sīksamtenis ir ļoti tramīgs un to ir grūti aplūkot tuvumā. Tas sastopams dažādos biotopos, kur aug graudzāles — mitrās pļavās, zāles purvos, izcirtumos, mežmalās un citās zāļainās vietās. Kāpuri izšķiļas augustā un uz augiem tos var novērot līdz rudenim. Meža sīksamtenis pārziemo kāpura stadijā un nākamajā pavasarī kāpurus var novērot līdz maijam, kad tie iekūņojas. Kāpuri barojas ar dažādām graudzālēm, piemēram, ar ciņusmilgām, nokarenajām pumpursmilgām, parasto kamolzāli un skarenēm.
BK Liepāja
BK Liepāja ir Latvijas basketbola klubs no Liepājas. Klubs ir dibināts 2018. gada maijā kā biedrība "Sporta Klubs Liepājas Basketbols". Spēlē Latvijas—Igaunijas Basketbola līgā un Latvijas Basketbola līgā (LBL). Komandas galvenais treneris ir Artūrs Visockis-Rubenis. Mājas spēles BK Liepāja aizvada Liepājas Olimpiskajā centrā.
Nacionālajā basketbola līgā (LBL-2) klubu pārstāv jauniešu komanda "BK Liepāja/LSSS". Kluba sistēmā darbojas arī sieviešu komanda "Liepāja/LSSS".
Kaza
Kaza jeb mājas kaza (Capra aegagrus hircus) ir vidēja auguma dobradžu dzimtas (Bovidae) mājdzīvnieks, kuras priekštece ir Tuvajos Austrumos un Austrumeiropā dzīvojošā savvaļas kaza (Capra aegagrus). Pastāv vairāk nekā 300 atšķirīgu kazu šķirnes, kas specializētas vai nu gaļas, vai piena, vai vilnas ieguvei. Latvijā ir izveidota viena piena kazu šķirne — Latvijas vietējā kaza. Kazai mājas aita (Ovis aries) ir samērā tuva radiniece, jo abas ir kazu apakšdzimtas (Caprinae) zīdītāji.
BK Liepāja
Vēsture
BK Liepāja nav juridiski saistīts ar iepriekš Liepājā bijušo basketbola klubu, ko izveidoja 2006. gadā ar nosaukumu "Liepājas Lauvas". Citi Liepājā bāzētās augstākās līgas basketbola komandas nosaukumi ir bijuši "Liepājas Metalurgs", "Baltika/Kaija", "Līvu alus/Liepāja", "Liepāja/Triobet", "Betsafe/Liepāja". Liepājas komandu lielākais sasniegums LBL ir bijusi iegūtā otrā vieta 1997. gadā un trešā vieta 2000. gadā. "Liepājas Lauvas" 2007. gadā, savā pirmajā sezonā, cīņā par trešo vietu LBL, atzina "Barons/LMT" vienības pārākums, sērijā zaudējot ar 1—3. Komanda ieguva trešo vietu LBL čempionātā 2011. un 2012. gadā. Pēc divām sezonām ar medaļām 2012.—2013. gada LBL sezonā Liepājas komandai veicās daudz sliktāk un tā nespēja kvalificēties izslēgšanas spēlēm.
2018. gadā dibināts pašreizējais Liepājas vadošais basketbola klubs BK Liepāja.
Kaza
Kazu tēviņus dēvē par āžiem, mātītes par kazām un mazuļus par kazlēniem.
Fenoli
Iedalījums
Fenoli iedalās:
Pie fenoliem pieskaita arī savienojumus ar vairākiem benzola gredzeniem molekulā. Naftalīna hidroksilatvasinājumus sauc par naftoliem, antracēna — par antroliem, fenantrēna — par fenantroliem.
Izmantošana
Fenolus plaši pielieto kā izejvielu polimēru rūpniecībā, farmaceitisko preparātu, krāsvielu, antioksidantu ražošanā.
Kaza
Kazu pieradināšana
Mājas kaza ir viens no pirmajiem domesticētajiem mājdzīvniekiem. Ģenētiskie pētījumi pierāda, ka lielākā daļa mūsdienu mājas kazu ir Zāgrosa kalnu savvaļas kazu pēcteces, bet otrais lielais savvaļas kazu resurss bija bezoarkazas (Capra aegagrus aegagrus). Tās ir izplatītas Kaukāzā, Mazāzijā un Tuvajos Austrumos līdz Sindai.
Izskats un īpašības
Kazas ir vidēji lieli zīdītāji ar kompaktu ķermeņa uzbūvi. Ragi ir abiem dzimumiem, bet tēviņiem tie ir daudz lielāki un varenāki. Forma var būt ļoti dažāda atkarībā no šķirnes. Ragus kaza izmanto, lai aizstāvētos, lai nostiprinātu hierarhiju barā un lai aizstāvētu teritoriju. Kazas ir atgremotāji, tām ir 4 kameru kuņģis. Pirmo reizi tās barību saplūc un pavirši sakošļā pirms norīšanas, pēc tam mierīgā, drošā vietā tās atguļas un barību atrij, to vēlreiz pārkošļājot.
Kazām acu zīlītēm ir horizontālu taisnstūru forma. Tā kā visbiežāk acīm ir pelēka krāsa, tad acu stūrainās zīlītes ir ļoti labi pamanāmas, salīdzinot ar tumšajām liellopu, briežu, lielāko daļu zirgu un aitu acīm. Mājas kazām abiem dzimumiem var būt bārdas, un dažām šķirnēm uz kakla sāniem ir ādas bārdas. Apmatojums un ķermeņa lielums kazām var būt ļoti atšķirīgs atkarībā no šķirnes.
Dažu šķirņu kazas un aitas ārēji izskatās ļoti līdzīgas, bet tās var atšķirt pēc astēm. Kazas aste vienmēr ir īsa un pacelta vertikāli uz augšu, turpretī aitas aste ir gara un nokarājas uz leju, lai gan ir šķirnes arī ar īsām astēm un daudzām šķirnēm astes tiek apgrieztas.
Tesmeņa uzbūve
Izvēloties piena kazu, vērība jāpiegriež tās tesmenim. Tam ir divas daļas, kuras atdala stipra saistaudu josla, uz kuras guļas tesmeņa smagums. Tesmenis sastāv no dziedzeriem, kas ķekara veidā sakārtoti ap centrālo tukšo telpu, kurā uzkrājas piens. No tās uz āru caur pupiņiem ved piena izvadkanāli. Tesmeni caurvij asinsvadi, kas gādā par piena veidošanu. Ar gadiem tesmeņiem ir tieksme nokārties. Tas var apgrūtināt slaukšanu un traucēt kazām pārvietoties, kā arī pastāv tesmeņa ievainošanas iespējas. Izvēloties kazu audzēšanai, jāpievērš uzmanību tam, lai tesmenis būtu augstu virs zemes. Arī tesmeņi, kuriem abas puses ir skaidri atdalītas ar spraugu arī vecumā reti nokaras.
Uzvedība
Kazas ir ļoti ziņkārīgi un gudri dzīvnieki. Tās var viegli apmācīt dažādiem trikiem un veikt dažādus uzdevumus, pat iemācīt vilkt ratus tāpat kā zirgam. Kazas ir slavenas ar to, ka bieži izbēg no sava nožogojuma, jo tās pārbauda sētu noturību gan tās stumjot, gan spiežot uz leju, gan citādi pārbaudot, vai arī vienkārši tās pārlec tai pāri, jo to dzīslās rit veiklo kalnu kazu asinis. Ja sētā tiks atklāta "vājā vieta", kazas to izmantos regulāri. Kazai ir ļoti laba līdzsvara izjūta, tā spēj uzrāpties un nostāties visneiedomājamākās vietās, pat uz neliela sētas mietiņa. Tās spēj rāpties arī kokos, bet zariem tādā gadījumā ir jābūt samērā horizontāliem. Kaza vienmēr pārbauda visu jauno un nezināmo. Parasti viss tiek pārbaudīts ar mēli un augšlūpu. Viss tiek apčamdīts un apknibināts, un reizēm apēsts.
Barība
Kazas ir slavenas ar to, ka ēd gandrīz visu. Protams, kazas neaizraujas ar neēdamu lietu ēšanu, bet, salīdzinot ar liellopiem, tā neganās un neplūc zāli no vietas, bet barību uzlasa un piemeklē šur un tur. Tā visu pagaršo, lai nolemtu, vai to grib ēst vai nē, arī mēģinot pagaršot alus bundžu un finiera kasti.
Neskatoties uz eksperimentētājas slavu, kazai garšo dažādi jaunie krūmu un koku zari un dzinumi, dažādi platlapju augi, bet kopumā tā barojas ar ļoti daudziem augiem, pat dažus indīgus augus ieskaitot. Tās barošanās veids ir līdzīgāks briežiem nekā aitām, kuras priekšroku dod zālei. Kazai garšo lucernas siens, bet auzenes kaza sagremo vissliktāk. Kazai nav piemērota arī skābbarība un nakteņu dzimtas augi. Ja sienā ir pelējums, tas kazu var padarīt slimu vai pat nogalināt, kā arī pārgatavojušies un bojāties sākuši augļi. Vislabākais kazu barošanas veids ir ļaut tai pašai ganīties un izvēlēties piemērotu barību.
Reprodukcija
Dažos klimatos kazas var pāroties jebkurā gada laikā. Mērenā klimata joslā pārošanās sezona sākas tad, kad dienas kļūst īsākas un beidzas agrā pavasarī. Kazas meklējas ik pēc 21 dienas uz 2—48 stundām. Kad tā meklējas, tā daudz blēj, stāv ar izslietu asti un, ja barā ir āzis, tad āža tuvumā. Tai zūd apetīte un krītas izslauktā piena daudzums. Arvien populārāka starp kazu audzētājiem kļūst mākslīgā apsēklošana.
Grūsnības periods ilgst apmēram 150 dienas. Visbiežāk piedzimst dvīņi, bet var piedzimt arī viens vai trīs kazlēni. Īsi pirms kazlēnu dzimšanas kazai ap asti un gurniem iekrīt miesa. Tās elpa kļūst smaga, skatiens satraukts. Pati kaza ir nervoza. Kazlēnam piedzimstot, kaza bieži apēd placentu, ko vajag ļaut darīt, jo tādā veidā tā uzņem daudzas, nepieciešamas barības vielas. Tas palīdz apturēt asiņošanu un tāpat kā savvaļas dzīvnieki kaza likvidē smakas, kas liecina par nevarīgu kazlēnu.
Līdzko piedzimst kazlēns, kaza sāk dot pienu. Piena daudzums ir atkarīgs no šķirnes, kazas vecuma un barības kvalitātes. Gaļas šķirnes kazas un mājas mīluļus parasti neslauc. Kaza dod tik daudz piena, cik nepieciešams tās kazlēnam. Piena šķirnes kazām laktācija ilgst apmēram 305 dienas, bet var būt arī ilgāk.
Kazu izmantojums
Pieradinot kazu, cilvēks ieguva ne tikai gardo kazas gaļu. Cilvēki visā pasaulē izmanto arī kazas pienu, vilnu, ādu, ragus un nagus. Kazas piens cilvēkam ir ļoti veselīgs un viegli sagremojams. Kazas piena sieri kļuvuši par izsmalcinātām delikatesēm. Kazas vilna ir silta un mīksta, ādas izturīgas un smalkas. No ādas gatavoja ne tikai apģērbu, bet arī šuva vīna un ūdens pudeles, kuras izmantoja pārgājienos un tālos ceļojumos. Šādā veidā vīns tika transportēts pārdošanai. No ragiem un kauliem cilvēks kādreiz izgatavoja darba instrumentus, traukus un mūzikas instrumentus. Mūsdienās ragi kalpo kā dekoratīvi priekšmeti, kā arī no tiem joprojām tiek gatavoti mūzikas instrumenti. No nagiem un kauliem tiek vārīta līme. Cilvēks izmanto pat kaltētus kazu ekskrementus, tos lietojot kurināšanai. Kaza ir gudra un atjautīga, tādēļ tā tiek izmantota arī kā triku dzīvnieks cirkū vai citās izrādēs. 20. gadsimtā tā no lauksaimniecībā izmantota dzīvnieka ir kļuvusi par populāru mājas mīluli.
BK Liepāja
Vēsture
2019.—2020. gada sezonā, pēc BK Valka/Valga izstāšanās, BK Liepāja palika pēdējā vietā Latvijas—Igaunijas Basketbola līgā.
Kaza
Kazas gaļa
Kazu šķirnēm ir ļoti liela daudzveidība. Tās ir selekcionētas dažādām vajadzībām, kā gaļas ieguvei, piena ieguvei un vilnas ieguvei. Kazlēna gaļa pēc garšas atgādina jēra gaļu. Dažās valodās Pakistānā un Indijā jēra gaļai un kazlēna gaļai lieto vienu un to pašu vārdu. Kazas gaļu salīdzina arī ar vērša gaļu vai brieža gaļu. To mēdz sagatavot ļoti dažādos veidos. Tā kā kazas gaļa nav taukaina, tad augstās temperatūrās, nelietojot papildus mitrināšanu, tā var palikt sausa un cieta. Populārākās gaļas kazu šķirnes ir Dienvidāfrikas būru kazas un Jaunzēlandes kiko kazas.
BK Liepāja
Vēsture
2020. gada vasarā komandai piervienojās Latvijas U18 izlases galvenais treneris un Latvijas pieaugušo izlases galvenā trenera asistents Artūrs Visockis-Rubenis, un komanda kā savu galveno misiju izvirzīja jauno spēlētāju attīstīšanu. Kopš tā laika komandā nav ārvalstu spēlētāju un ir gandrīz tikai gados jauni basketbolisti. 2021.—2022. gada sezonā BK Liepāja spēlēja arī jaunizveidotajā Eiropas ziemeļu basketbola līgā (ENBL), ieņemot tajā 5. vietu.
2022.—2023. gada sezonā BK Liepāja sasniedza uzvaru rekordskaitu Latvijas—Igaunijas Basketbola līgā, lai gan arī šoreiz nespēja kvalificēties izslēgšanas spēlēm. Komandai lieliski veicās Latvijas basketbola Užavas kausa izcīņā, kur, pusfinālā pārspējot Valmiera Glass VIA, izdevās sasniegt finālu. Finālspēlē pie pilnām Liepājas Olimpiskā centra tribīnēm gan nācās atzīt VEF Rīga pārākumu (66:87). Latvijas Basketbola līgas izslēgšanas spēļu ceturtdaļfinālā BK Liepāja uzveica BK Latvijas Universitāte, bet pusfinālā piekāpās VEF Rīga, lai gan spēja izcīnīt divas uzvaras sērijā pret čempionu (2—3). Sērijā par bronzas medaļām Liepājas komanda pārspēja BK Ogre ar 3—1, izcīnot pirmās medaļas Liepājai pēc vairāk nekā 10 gadu pārtraukuma.
Kaza
Kazas gaļa
Lielākie kazas gaļas ražotāji ir Ķīna, Indija un Pakistāna, bet lielākā eksportētājvalsts ir Austrālija. ASV kazas gaļa pēdējos gados kļūst par arvien pieprasītāku produktu, jo pieaug pieprasījums pēc veselīgākas un liesākas sarkanās gaļas kā alternatīva liellopu gaļai un cūkgaļai.
BK Liepāja
Latvijas Basketbola līga
Sākot ar 2018. gadu iepriekšējā kluba vietu turnīros ieņēma jauns klubs "Sporta Klubs Liepājas Basketbols".
Kaza
Kazas piens, siers un sviests
Kazas saražo apmēram 2% no visa pasaulē izdzertā piena. Ir daudzas piena kazu šķirnes, kas tiek audzētas visā pasaulē. Ja no kazu bara netiek nošķirts āzis, kuram raksturīga spēcīga, specifiska smaka, tad piens var ost pēc āža.
Kazas pienam ir raksturīgas ļoti mazas un sīkas tauku lodītes, kas nozīmē, ka krējums nepaceļas virs piena un nenostājas augšdaļā, bet paliek sajaucies ar pienu. Piena kaza savā trešajā vai ceturtajā laktācijā katru dienu saražo 2,7—3,6 kg (apmēram 2,7—3,6 litrus) piena dienā. Laktācija ilgst apmēram 10 mēnešus. Piena vidējais tauku saturs ir 3,5%, bet pirmpiens var būt 14% treknums. Vistreknāko un lielāko piena daudzumu kaza ražo trešajā un ceturtajā laktācijā. No kazas piena ražo sieru, sviestu, saldējumu, jogurtu un citus produktus. Kazas piens atšķirībā no govs piena nesatur karotīnu, kas ir A vitamīna priekšpakāpe, līdz ar to sviests ir pilnīgi balts. Toties tas satur vairāk pašu A vitamīnu.
Kazas piens bagāts ar kazeīnu, turklāt kazeīns un albumīns nav tik blīvi kā govs pienā, tādēļ to ir viegli pārstrādāt. Cilvēki, kuriem ir alerģija pret govs pienu, droši var lietot kazas pienu, jo tas nesatur laktozi. Tas satur arī daudz kaprīnskābes, kurai piemīt uzmundrinošas īpašības, tas labvēlīgi ietekmē bērnu, vecu un slimu cilvēku organismus. Kazu pienā esošās omega 3 taukskābes ir neaizvietojamas un veicina sirds un asinsvadu veselību. Pienā esošie vitamīni un minerālvielas labvēlīgi iedarbojas uz redzi un ādu.
Kazas sieru var iedalīt divās grupās: nenogatavinātais jeb svaigais siers un nogatavinātais siers. Pēc struktūras to var iedalīt kā mīkstais siers, vidēji mīkstais, stingrais un cietais, norādot mitruma līmeni saturā. Tomēr tas var būt arī maldinoši. Nenogatavinātiem kazas sieriem var atšķirties mitruma līmenis, tāpēc viens var būt viegli smērējams, cits sagriežams ar nazi. Sieri ar mazāku mitruma līmeni ir ar asāku un pikantāku aromātu un garšu.
Kazas siera lielākie ražotāji un patērētāji ir ASV, Francija, Spānija, Portugāle, Itālija, Norvēģija, Lielbritānija, Grieķija, Kipra, Bulgārija un Ķīna.
Kazu vilna
Ir šķirnes, kuras audzē, lai iegūtu smalku un mīkstu vilnu. Populāra vilnas šķirne ir angoras kazas, no kuras iegūst mohēras vilnu. Angoras kazas kažokam nav akotspalvu, tikai mīkstā pavilna. Tā ir gara, vijīga un ļoti mīksta. Matojums nepārtraukti aug garumā. Kazas cērp 2x gadā, un no vienas kazas vienā reizē iegūst apmēram 4 kg vilnas. Mohēras vilnas apjomi pēdējo 30 gadu laikā samazinājušies no 24 000 t līdz apmēram 5000 t. Pusi no šī apjoma saražo Dienvidāfrika. Galvenie mohēras vilnas patērētāji ir Japāna un Itālija.