cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lionels Mesi
Privātā dzīve
Mesi ir izveidojis arī pats savu labdarības organizāciju Leo Messi Foundation, kuras galvenie mērķi ir bērnu veselības aprūpe, izglītība un sportiskās aktivitātes. Organizāciju izveidoja 2007. gadā pēc vīzītes slimnīcā pie slimiem bērniem. Mesi finansē arī medicīnas pētījumus un projektus Argentīnā, Spānijā un arī citur pasaulē. Mesi iegulda līdzekļus arī Argentīnas jauniešu futbolā: finansiāli atbalsta futbola klubu Sarmiento, kas atrodas Rosario apkaimē netālu no Mesi dzimšanas vietas, iegulda līdzekļus Newell's Old Boys un viņu sāncenšu Rosario Central jauniešu sistēmā, kā arī Buenosairesas klubu River Plate un Boca Juniors jauniešu sistēmā.
2013. gadā tika uzsākta izmeklēšana pret Mesi par nodokļu nemaksāšanu. Viņš laika posmā no 2007. līdz 2009. gadam kopā ar tēvu Horhi esot izvairījušies no nodokļu nomaksāšanas par ienākumiem, kas gūti no publiskā tēla izmantošanas komerciālos nolūkos. Šī nauda esot atmazgāta neeksistējošos Belizas un Urugvajas uzņēmumos. Spānijas nodokļu aģentūra apgalvo, ka Mesi un viņa tēvs nav nomaksājuši 4,1 miljonu eiro. 2016. gadā Mesi un tēvs saņēma notiesājošu spriedumu: abiem tika piešķirts 22 mēnešu cietumsods, bet Spānijā ir pieņemta prakse, ja cietumsods ir mazāks par diviem gadiem un pārkāpums ir bijis pirmo reizi, tad tas ir nosacīts sods.
Izlases statistika
''Statistika atjaunota 2023. gada 16. jūlijā.''
Ričards Geriots
Ričards Elens Geriots (Richard Allen Garriott; dzimis ) ir ASV datorspēļu izstrādātājs, lidojis kosmosā. Izveidojis daudzas spēles sērijā Ultima.
Samaksājot vairākus desmitus miljonu dolāru, Geriots ieguva iespēju doties kosmosā ar Krievijas kosmosa kuģi. Viņš startēja kosmosa kuģī Sojuz TMA-13. Ričards kļuva par pirmo amerikāni, kurš ir kosmonauts otrajā paaudzē: viņa tēvs Ouens Geriots lidojis kosmosā 1973. un 1983. gadā.
Latvijas futbola izlase 1994. gada Pasaules kausa kvalifikācijā
Latvijas futbola izlase laika posmā no 1992. gada augusta līdz 1993. gada septembrim piedalījās 1994. gada Pasaules kausa kvalifikācijas turnīrā. Finālturnīrs norisinājās 1994. gada jūnijā un jūlijā ASV.
Latvijas izlase tika ielozēta UEFA zonas kvalifikācijas turnīra trešajā grupā kopā ar Spānijas, Īrijas, Dānijas, Ziemeļīrijas, Lietuvas un Albānijas izlasēm. Grupas kopvērtējumā Latvija ar 12 spēlēs neizcīnītu nevienu uzvaru un izcīnītiem pieciem neizšķirtiem ierindojās 6. vietā.
1992. gads
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Jurijs Ševļakovs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs, Dzintars Sproģis (Mihails Zemļinskis 59'), Aleksandrs Stradiņš, Aleksejs Semjonovs, Ainārs Linards, Aleksandrs Glazovs (Genādijs Šitiks 46').
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Jurijs Ševļakovs, Einārs Gņedojs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Jurijs Popkovs (Vitālijs Astafjevs '66), Dzintars Sproģis, Aleksandrs Stradiņš, Aleksandrs Jeļisejevs, Ainārs Linards (Rolands Bulders '66), Aleksandrs Glazovs.
🇱🇻 latvia: Konstantīns Igošins - Vitālijs Astafjevs, Oļegs Aleksejenko, Rolands Bulders, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs (Aleksejs Semjonovs 64'), Dzintars Sproģis, Romāns Abžinovs (Romāns Sidorovs 36'), Aleksandrs Jeļisejevs, Ainārs Linards, Aleksandrs Glazovs.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Vitālijs Astafjevs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs (Sergejs Jemeļjanovs 73'), Dzintars Sproģis, Aleksandrs Stradiņš, Rolands Bulders, Ainārs Linards, Aleksandrs Glazovs.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Vitālijs Astafjevs, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Ševļakovs, Dzintars Sproģis, Aleksandrs Stradiņš, Rolands Bulders, Ainārs Linards, Aleksandrs Glazovs (Jurijs Popkovs 46').
1993. gads
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Einārs Gņedojs, Jurijs Ševļakovs, Valērijs Ivanovs, Mihails Zemļinskis, Gatis Ērglis, Aleksandrs Glazovs, Vitālijs Astafjevs, Armands Zeiberliņš (Gints Gilis 46'), Ainārs Linards, Genādijs Širins (Rolands Bulders 63').
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns - Einārs Gņedojs, Jurijs Ševļakovs, Gatis Ērglis, Valērijs Ivanovs, Vitālijs Astafjevs (Aleksejs Semjonovs 46'), Jurijs Popkovs, Igors Troickis, Armands Zeiberliņš, Ainārs Linards, Jevgēņijs Gorjačilovs (Aleksejs Šarando 61').
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Gatis Ērglis, Jurijs Ševļakovs, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs, Aleksejs Šarando, Vitālijs Astafjevs, Armands Zeiberliņš (Vladimirs Babičevs 61'), Ainārs Linards, Jevgēņijs Gorjačilovs (Aleksandrs Jeļisejevs 46').
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Gatis Ērglis, Jurijs Ševļakovs, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs, Aleksejs Šarando (Jevgēņijs Gorjačilovs 55'), Vitālijs Astafjevs, Rolands Bulders, Ainārs Linards, Vladimirs Babičevs (Aleksandrs Jeļisejevs 46').
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Oļegs Aleksejenko, Valērijs Ivanovs, Einārs Gņedojs, Jurijs Popkovs, Aleksejs Šarando, Jurijs Ševļakovs, Vladimirs Babičevs (Aleksandrs Glazovs 46'), Ainārs Linards, Aleksandrs Jeļisejevs (Oļegs Blagonadeždins 67').
Koncentrācijas nometne
Koncentrācijas nometne ir no ārpasaules nošķirts un apsargāts, autonoms nometnes komplekss lielu ļaužu masu preventīvai aizturēšanai un izolēšanai.
Kaut arī ar lielu ļaužu masu aizturēšanu un ieslodzīšanu sastopamies jau sen, jaunajos laikos gandrīz visos lielākajos karos, pirmās koncentrācijas nometnes mūsdienu izpratnē parādījušās 1830. gados Ziemeļamerikas indiāņiem.
Tupaka Šakura diskogrāfija
Šī ir amerikāņu repera Tupaka Šakura diskogrāfija. Viņa skaņdarbu ieraksti ir pasaulē visvairāk pārdotie repa žanrā - vairāk kā 80 miljoni pārdotu albumu. Šakuram ir 12 studijas albumi, no kuriem seši ir pirmsnāves albumi un seši ir pēcnāves albumi.
Piezīmes un atsauces
Тупак Шакур
.sd
.sd ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Sudānu. Domēns izveidots 1997. gadā. Domēna sponsors ir Sudan Internet Society, kas nodrošina arī domēnu reģistrēšanu. Domēnu reģistrācija ir iespējama trešajā līmenī zem šādiem otrā līmeņa domēniem: .com.sd, .net.sd, .org.sd, .edu.sd, .med.sd, .tv.sd, .gov.sd. un .info.sd.
Ārējās saites
Toppdomän
7. autobusu maršruts (Rīga)
7. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Abrenes ielas līdz Stīpniekiem, kas atrodas Mārupes novadā.
7. autobusu maršruta kopējais garums ir 17,799 km. Maršruta Abrenes iela — Stīpnieki kopējais garums ir 9,670 km, bet maršruta Stīpnieki — Abrenes iela kopējais garums ir 8,129 km.
Katru dienu pa 7. autobusu maršrutu kursē tikai 2 autobusi, kuri pavisam veic 49 reisus. Maršrutu apkalpo 6. autobusu parks.
2019. gadā tika ierosināts 7. autobusa maršrutu pagarināt līdz lidostai "Rīga", taču valsts budžeta līdzekļu nepietiekamības dēļ ierosinātās izmaiņas netika atbalstītas. 2022. gada decembrī Mārupes novada dome no jauna aktualizēja šo jautājumu, izskanot kritikai par 22. autobusa maršruta reisu neesamību nakts stundās. Pašvaldība esot veikusi ieguldījumus ceļu pārbūvē un gājēju ceļa izveidošanā, lai 7. autobusa maršrutu varētu pagarināt līdz lidostai "Rīga".
Maršruts
Abrenes iela — Stīpnieki kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Turgeņeva iela, Gogoļa iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Mārupes iela, Liepājas iela, Dāliju iela, Upesgrīvas iela, Kantora iela un Stīpnieku ceļš.
Stīpnieki — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Stīpnieku ceļš, Kantora iela, Upesgrīvas iela, Dāliju iela, Liepājas iela, Mārupes iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Gogoļa iela, Turgeņeva iela un Abrenes iela.
Pieturvietas
7. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 35 pieturas. Maršrutā Abrenes iela — Stīpnieki ir 17 pieturas, bet maršrutā Stīpnieki — Abrenes iela ir 18 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Stockmann centrs (pārdēvēta par Autoosta )
Kuģu iela (pārdēvēta par Nacionālā bibliotēka )
Poliklīnika (pārdēvēta par Paula Stradiņa slimnīca )
Skola (pārdēvēta par Mārupes ģimnāzija )
Kraftwerk
Kraftwerk (vācu valodā "spēkstacija") ir Vācijas avangarda mūzikas grupa, kas ir devusi lielu ieguldījumu elektroniskās mūzikas attīstībā. Grupu 1970. gadā nodibināja Florians Šneiders un Ralfs Hiters. Plašāk pazīstama tā kļuva kā kvartets, kurā muzicēja arī Volfgangs Flirs un Karls Bartoss.
Minu dinastija
Minu dinastija (zh, ), arī Lielā Minu impērija (大明帝國), bija Ķīnas dinastija, kas valdīja 277 gadus, no Sarkano apsēju sacelšanās uzvaras 1368. gadā līdz mandžūru iebrukumam 1644. gadā (pēdējā dienvidu Minu dinastijas varas bāze Birmā pastāvēja līdz 1662.). Tā bija pirmā etnisko haņu dinastija, kas pēc 1126. gada, kad sākās ziemeļu nomadu un mongoļu dinastiju varas gadsimti, atkal valdīja Ķīnā un pēdējā haņu dinastija vispār, jo sacelšanās novājināto dinastiju gāza mandžūru Cjinu dinastija.
Minu varas laikā valsts iedzīvotāju skaits pirmo reizi pārsniedza 150 miljonus. Valsts bija sadalīta 13 provincēs, kas dinastijas pastāvēšanas beigās dalījās 159 prefektūrās, 240 apakšprefektūrās un 1144 apriņķos. Galvaspilsēta sākotnēji atradās Nankinā, kuru pēc 1420. gada izmantoja kā otro galvaspilsētu, šeit izvietojot reģiona militāro pavēlniecību, bet par primāro galvaspilsētu kļuva Pekina.
Iesākums
Dinastijas pirmie imperatori izveidoja un nostiprināja ļoti hierarhisku un centralizētu varas sistēmu. Ideoloģijā centrālā vieta bija konservatīvam konfūcismam. Valsts pārvaldi īstenoja civildienesta eksāmenu nolikušie ierēdņi un aizvien lielāks skaits einuhu.
Dinastijas izveidotājs, imperators Hunvu, piedzima ārkārtīgi nabadzīgā zemnieku ģimenē 1328. gada 21. oktobrī. Mongoļu varas pēdējās desmitgades Ķīnu plosīja dumpji un pilsoņu karš, kas zināms kā Sarkano apsēju sacelšanās. Pēc nākšanas pie varas, Hunvu pakāpeniski izveidoja absolūto monarhiju. Valdot no 1368. līdz 1398. gadam, viņš 1380. gadā sāka plašas ierēdņu tīrīšanas, kas turpinājās visus viņa varas atlikušos gadus. Tīrīšanās dzīvību zaudēja vismaz 40 000 cilvēku. Baidoties no augstmaņu sazvērestībām, imperators likvidēja pastāvējušo premjerministra posteni un ministrijas. To vietā izveidoja sešas ministrijas, kas bija pakļautas tieši imperatoram, kurš uzņēmās vienpersonīgu kontroli pār lēmumu pieņemšanu.
Padomnieki imperatoram ieteica koncentrēties uz ķīniešu konfūcisma un tradicionālo vērtību atjaunošanu, attīrot tās no mongoļu varas laika ietekmes. Hunvu izdeva sešus galvenos uzvedības noteikumus:
Valsts lielāko reliģiju kontrolēšanai 1368. gadā Hunvu izveidoja budisma un daoisma lietu akadēmijas. Tajā pašā gadā viņš apstiprina Minu lielo likumu kodeksu, kas lielā mērā balstās uz Tanu dinastijas 653. gada likumu kodeksu. Minu likumu kodeksu rediģēja 1374., 1376., 1383., un 1389. gados.
Lai arī neilgi pirms nāves Hunvu par mantinieku bija izvēlējies savu dēlu Džu Di, pēc imperatora nāves tika publiskota viņa pavēle par troņa uzticēšanu mazdēlam Džu Juņveņam, kurš valdīja kā imperators Dzjaņveņs. Jaunais imperators bija labi izglītots un centās nostiprināt valsts ierēdņu varu, samazinot savu vecāko radinieku varu reģionos, kurus tie kontrolēja kā pusautonomi valdnieki. Tam pretojās Džu Di, kurš 1399. gada jūlijā sāka pilsoņu karu. Pēc abu pušu sarunām, 1402. gadā Džu Di karaspēks bez pretestības tika ielaists galvaspilsētā Nankinā. Imperatora Dzjaņveņa pilī sākās ugunsgrēks, kurā nenoskaidrotos apstākļos sadega imperators ar savu galveno sievu un viņa vecākais dēls.
1402. gada 17. jūlijā Džu Di kāpa tronī kā imperators Junle (Mūžīgā laime). Kā sava tēva “īstais” mantinieks, viņš atcēla lielāko daļu Dzjaņveņa pieņemto lēmumu, un pavēlēja nogalināt gāztā imperatora atbalstītājus. Junle 1403. gadā Pekinu pasludināja par "ziemeļu galvaspilsētu". 1407. gadā sāka būvēt Aizliegto pilsētu. Galvaspilsētas pārcelšanu uz ziemeļiem pamatoja ar nepieciešamību koncentrēt valsts spēkus pret mongoļu draudiem. Turpmākajos gados valsts administrācija pārcēlās uz Pekinu, Nankinā atstājot tikai vietējo pārvaldi. Militāros garnizonus, kas Hunvu laikā atradās mongoļu zemēs uz ziemeļiem no Lielā Ķīnas mūra, tagad atvilka uz dienvidiem no Lielā Ķīnas mūra. Pekinas pārtikas apgādi nodrošināja uzlabotais Lielais Ķīnas kanāls. 1420. gada 28. oktobrī Pekina oficiāli kļuva par Minu galvaspilsētu. Taču jau 1421. gadā pili nopostīja ugunsgrēks, un tās atjaunošana turpinājās līdz 1441. gadam.
Junle izveidoja labas attiecības ar Tibetu, Koreju, Japānu un Rjūkjū salām. Pēc militāras uzvaras, 1407. gada 5. jūlijā viņš oficiāli anektēja Annamu, kurā jau drīz sākās vietējo iedzīvotāju sacelšanās. Valsts pārvaldē un slepenajos dienestos viņš sāka plaši izmantot einuhus. 1404. gadā atsāka regulāru ierēdņu kandidātu eksaminēšanas programmu.
Imperatora Junle nāve 1424. gada augustā izbeidza impērijas aktīvo izplešanās fāzi. Viņa pēcnācēji par prātīgāku uzskatīja samazināt tēriņus, un pārtraukt aktīvu ārpolitiku. Arī zemnieku klaušu darbu apjomu samazināja, piespiedu darba vietā ļaujot maksāt nodevas. Nebeidzamie dumpji Minu dinastijas 20 gadus kontrolētajā Annamā piespieda šo teritoriju 1427. gadā pamest, un turpmāk Ķīnas ietekme šeit vairāk izpaudās kultūras un tirdzniecības formā. Pēc tam, kad Annamā 1527. gadā pie varas nāk jauna dinastija, Ķīna izlēma iejaukties, lai tronī atjaunotu gāzto dinastiju. 1540. gadā pie Annamas robežām pulcējās 110 000 kareivju liela armija, un jaunās dinastijas valdnieks atzina Minu dinastijas varu.
Stabilitātes laiks
1425. gadā jaunais imperators apspiež sava onkuļa sacelšanos, vairāk nekā 600 augstmaņus soda ar nāvi, vēl 2200 izsūta uz tāliem pierobežu reģioniem. Minu imperatori arī turpmāk izcēlās ar paražu publiski pērt nepaklausīgus vai neveiksmīgus civilierēdņus, daudzi no kuriem pēc pēršanas mira.
Imperatora Hunvu izveidotā centralizētā absolūtās varas sistēma labi darbojās tikai spēcīgu imperatoru varas laikā. Junle imperators valdīja ar terora palīdzību, ar nāvi sodot tūkstošiem ierēdņu, un aizvien vairāk varas piešķirot einuhiem, kas bija palīdzējuši viņam sagrābt varu. Viņa pēcnācēji bija vāji valdnieki, kas ļāvās greznībai, gandrīz nekad nepametot Aizliegto pilsētu. 15. un 16.gs. Minu imperatori attālinājās no valsts pārvaldes tik ļoti, ka savas varas laikā ne reizi netikās ar saviem ministriem. Imperatora Dzjadzjina varas gados (1522—1566) vara koncentrējās galvenā sekretāra rokās.
Valsts pārvaldi veica ierēdņi un einuhi, kas savstarpēji nepārtraukti cīnījās par ietekmi. Pretēji pirmā imperatora pavēlei, ka einuhiem jābūt analfabētiem (lai samazinātu viņu ietekmi), 1429. gadā viņiem izveidoja īpašu skolu. 1420. gadā imperators uzticēja einuhiem organizēt slepenpoliciju, kas pēc paplašināšanas 1477. gadā, izvērsa plašu spiegošanas tīklu ierēdņu vidū. 1552. gadā no einuhiem izveido pils apsardzes vienību. 15.gs. vidū einuhu skaits pārsniedza 10 000. Minu dinastijas beigu posmā einuhu skaits pārsniedza 80 000, lai arī tikai daļai izdevās atrast darbu imperatora pilī un valdībā. Pirmspēdējā Minu imperatora laikā (1620—1627) par ietekmīgāko galma ierēdni kļuva einuhs Vejs Žonsjans (Wei Zhongxian).
Minu dinastijas laikā notika apzināta etnisko haņu kolonistu nosūtīšana uz vāji kontrolētajām Birmas, Laosas un Vjetnamas pierobežas provincēm. Dienvidos iekarotā Sičuaņas province bija pēdējā haņu vairākuma apdzīvotā province. 1381.-1382. gadā iekaroto Juņnaņu apdzīvoja neķīnieši, un imperators pavēlēja ap 250 000 savas armijas kareivju demobilizēties un palikt provincē, apprecot vietējās sievietes, vai etniskās haņu ķīnietes no citām provincēm. Uz šo provinci nosūtīja vismaz miljonu haņu kolonistu. Kamēr Minu vara nostiprinājās jaunajās dienvidu Juņnaņas un Guidžou provincēs, tā pakāpeniski novājinājās ziemeļrietumos, kur normālu dzīvi traucēja karadarbība un robežas zonas ierobežojumi. Šeit radās aizvien spēcīgākas bandītu grupas, kas apdraudēja Pekinu.
Pieaugošo iedzīvotāju skaitu ar pārtiku nodrošināja uzlabota rīsa kultivācija, valsts dienvidos spējot ievākt divas un trīs ražas gadā. Dinastijas varas beigu posmā Ķīnā sāk audzēt eiropiešu atklātos Amerikas produktus — kukurūzu, tomātus, kartupeļus un tabaku. Paplašinājās kokvilnas audzēšana.
1513. gada sākumā portugāļu jūrasbraucēji sasniedza Ķīnas dienvidu piekrasti un turpmākajos gados neveiksmīgi centās nodibināt oficiālas tirdzniecības attiecības. 16. gadsimta vidū tirdzniecība notika Makao tuvumā, un 1557. gadā šo tirdzniecību legalizēja. 1601. gadā, pēc gandrīz 20 gadu sarunām, jezuītam Mateo Riči ļāva apmesties Pekinā kur viņš nodzīvoja līdz nāvei 1610. gadā. 1624. gadā holandieši izveidoja tirdzniecības punktu Taivānā.
Armija
Pēc Minu dinastijas pasludināšanas 1368. gadā, aktīva karadarbība turpinājās vēl pāris gadus. Armijas komandieri īstenoja provinču administrāciju un 1370. gadā 34 vadošajiem ģenerāļiem, kas nāca no dumpinieku armijas veterānu vidus, imperators piešķīra aristokrātiskus titulus. Ķīniešu titulus parasti tulko, izmantojot Eiropas paraugus. Minu impērijas laikā iecēla 21 hercogu, 102 marķīzus un 138 grāfu. Lielākā daļa šo titulu nebija mantojami.
Lai arī armijas lielums pieauga no 1,2 miljoniem 1392. gadā līdz 4 miljoniem dinastijas beigās, tās kaujasspējas bija zemas. Virsnieku amatus bieži mantoja no tēva uz dēlu, un to saglabāšanai bija jāveic eksāmeni. Armijai par derīgiem atzina zēnus no 10 gadu vecuma, un dažus gadus vēlāk tos sāka apmācīt. Dienests ilga visu mūžu, no tā atbrīvojot tikai pēc 60 vai 70 gadu sasniegšanas. Jaunus kareivjus parasti iesauca jau no dienestā esošu kareivju ģimenēm, nepieciešamības gadījumā mobilizējot arī zēnus no parastām ģimenēm. Armijai bija jānodrošina sava pārtika, jo valsts tai piešķīra plašas zemes, taču daudzas pierobežu garnizonu teritorijas, īpaši ziemeļos, nebija piemērotas zemkopībai. Kareivjus bieži izmantoja kā lētu darbaspēku, viņu uzturs bija nepietiekošs, un dezertēšana bija plaši izplatīta. Pret mongoļu uzbrukumu 1550. gadā nosūtīto vienību kareivji attiecās cīnīties, un 1644. gadā pret dumpiniekiem nosūtītais karaspēks dezertēja, Pekinas aizstāvībai atstājot tikai 3000 einuhu lielu vienību.
Kari ar mongļiem
Pēc tam, kad 1368. gada septembrī pēdējais mongoļu imperators bēga no Dadu uz savu ziemeļu galvaspilsētu, Minu armija viņu turpināja vajāt, spiežot mongoļu galmu bēgt vēl tālāk uz Karakorumu, Mongolijas vidienē. 1372. gadā tālāka mongoļu vajāšana apstājās, un robeža nostabilizējās gar Lielo Ķīnas mūri.
Lai arī imperators Honvu veica dziļus iebrukumus mongoļu zemēs, viņam tos neizdevās pakļaut. 1388. gadā Minu armija iebruka Mongolijas austrumos, sagrābjot tūkstošiem zirgu un vergu. Honvu tālajos stepju reģionos izvietoja garnizonus, kas regulāri karoja ar mongoļiem. Imperators Junle sākotnēji turpināja karu pret mongoļiem, taču 1403. gadā viņš bija spiests atvilkt ķīniešu garnizonus no stratēģiski svarīgā Ordosas reģiona rietumos, tā paverot ceļu turpmākiem mongoļu iebrukumiem.
Dinastijas pirmie imperatori turpināja agresīvo kursu pret mongoļiem, taču 1449. gadā nelielam mongoļu karaspēkam izdevās sakaut 500 000 kareivju lielo ķīniešu armiju, un uz četriem gadiem sagūstīt imperatoru Džentunu. Ķīniešiem bija izvēle, turpināt nepārtrauktu karu ziemeļu stepēs, vai pāriet aizsardzībā, veidojot nostiprinātu robežu. Minu skaitliski lielā armija bija vāja un neuzticama, turpmākās kampaņas pret mongoļiem prasītu pārāk lielus līdzekļus. 1474. gadā Mini aktīvi sāka Lielā Ķīnas mūra atjaunošanu un nostiprināšanu un pēc 1540. gada tas kļuva par Minu svarīgāko militārās aizsardzības projektu.
Vienlaikus, Minu pakļautībā turpināja dzīvot daudzi mongoļi, un tirdzniecība starp abām pusēm bija tik svarīga, ka dažreiz izraisīja karus. 1550. gadā mongoļu hana Altana karaspēks sasniedza Pekinu, pieprasot mongoļiem atļaut tirgoties pierobežas tirgos ar saviem zirgiem, pretī iegūstot ķīniešu preces. Kad mongoļiem joprojām nebija dota iespēja iegādāties ķīniešu drēbes, 1574. gadā tie atkal uzbruka Pekinai, un panāca tirdzniecības atjaunošanu. Par mongoļu un ķīniešu tirdzniecības centru izveidojās Huhhota.
Minu dinastijas vēlākajos gados Lielo Ķīnas mūri izbūvēja arī Mandžūrijas pierobežā, kur aizvien lielākus riskus radīja jurčeni. Mandžūrijas lielāko daļu kontrolējošie jurčenu nomadi 17.gs. sākumā sevi sāka saukt par mandžūriem, un kļuva par nopietnāko impērijas ārējo draudu.
Karš Korejā
Koreja vairāku gadsimtu laikā apzināti bija pārņēmusi daudzas Ķīnas kultūras un varas sistēmas paražas, kļūst par Minu vasaļvalsti. Korejieši bija nozīmīgi sabiedrotie cīņā pret nemierīgajiem ziemeļu jurčeniem, kas sākotnēji bija korejiešu vasaļi, un tad ķīniešu vasaļi. Taču lielākos draudus Korejai radīja Japāna, kas sava sjoguna Hidejoši vadībā vēlējās izmantot Koreju kā bāzi iebrukumam Ķīnā. Hidejoši prasību, netraucēt japāņu armijai šķērsot Koreju, korejieši noraidīja, jo tā būtu nodevība pret Ķīnu. 1592. gadā Japāna iebruka Korejā un pēc trim nedēļām ieņēma Seulu. Minu imperators uz Koreju nosūtīja līdz 200 000 kareivju, un korejiešu flotei izdevās iznīcināt japāņu floti. Nākamie pieci gadi pagāja neauglīgās sarunās un cīņās. 1598. gadā japāņi atsita vairākus Minu uzbrukumus. Pēc Hidejoši nāves 1598. gadā japāņi pameta Koreju. Ķīniešu palīdzība Korejai nesa milzīgus dzīvā spēka un finanšu zaudējumus, taču ļāva nosargāt vasaļvalsti no iekarošanas un saglabāt dinastijas reputāciju.
Sākoties mandžūru uzbrukumiem brūkošajai Minu dinastijai, ķīnieši lūdza Korejai militāru palīdzību. Tas izraisīja krīzi Korejā, kas joprojām bija pārāk vāja, lai karotu pret mandžūriem, taču nespēja lauzt lojalitāti pret Miniem. Pēc neitrāla karaļa gāšanas, pie vara nāca Miniem lojāls karalis. 1627. gadā mandžūri iebruka un sakāva Koreju. 1637. gadā mandžūri iebruka vēlreiz, nodrošinot sev turpmāku Korejas lojalitāti, lai arī korejieši slepeni turpināja atbalstīt Minus līdz pat dinastijas beigām.
Okeāna ekspedīcijas
15. gadsimta pirmajā pusē Minu karaflote kuģoja pa Indonēzijas, Filipīnu, Indijas, Persijas līča un Āfrikas piekrastēm, veicinot tirdzniecību. No 1405. līdz 1433. gadam milzīgas ķīniešu flotes kuģoja pa Indijas okeānu, sasniedzot Sarkano jūru un Āfrikas piekrasti. Ar šiem reģioniem Ķīnai jau vairākus gadsimtus notika aktīva tirdzniecība, bet vēl nekad impērija nebija mēģinājusi šeit panākt savu politisko ietekmi. Uzreiz pēc varas sagrābšanas, Junle imperators 1403. gadā pavēlēja uzsākt okeānam piemērotu kuģu būvniecību. Līdz 1407. gadam uzbūvēja 1681 kuģi. Daudzi no kuģiem bija vairāk nekā 120 metrus gari ar deviņiem mastiem un milzīgām noliktavām pārtikai un dzeramajam ūdenim. Ekspedīciju mērķis bija vairot Minu imperatora vasaļu skaitu. Sauszemes armija varēja kontrolēt tuvākās pierobežas valstis, bet flote varēja sasniegt tālākos reģionus. Minu varas atzīšana protams bija tikai formalitāte, kas nodrošināja labas tirdzniecības attiecības, vietējiem valdniekiem uz Pekinu nosūtot dāvanas un sūtņus ar padevības apliecinājumiem.
Minu galmā šajā laikā uzvarēja viedoklis, ka jūras ekspedīcijas ir pārāk dārgas un jāpārtrauc. Junle imperators bija tērējis milzīgus līdzekļus kariem Mongolijā un Vjetnamā, jaunās galvaspilsētas (Aizliegtā pilsēta) celtniecībai Pekinā. Kontaktus starp Ķīnas ziemeļiem un dienvidiem nodrošināja atjaunotais Lielais Ķīnas kanāls, pa kuru notika pārtikas un preču transports. Valsti postīja bads un plūdi, atjaunojās mongoļu draudi ziemeļos. Ķīna vairs nevarēja atļauties uzturēt okeāna floti.
Izbeidzoties tālajām okeānu ekspedīcijām, ķīniešu tirgotāji turpināja kuģot pa Dienvidaustrumāzijas reģionu, izveidojot ķīniešu apmetnes Filipīnās un citur. Kad 1477. gadā radās ideja par jaunu okeāna ekspedīciju, Kara ministrija paslēpa visus dokumentus par Džen He ceļojumiem. Gadsimta beigās vispār kuģiem atļāva tikai divus mastus, un 1525. gadā imperators pavēlēja iznīcināt visus okeāna kuģošanai piemērotos kuģus, izbeidzot jūras tirdzniecību bez īpašas atļaujas.
Japāņu pirātu uzbrukumi
Flotes iznīcināšana padarīja Ķīnas piekrasti neaizsargātu pret japāņu pirātu (wokou, pundurbandītu) uzbrukumiem. Tie bija sākušies jau 14.gs. sākumā, bet īpaši nežēlīgi kļuva 16.gs. sākumā, pirātiem izpostot piekrastes pilsētas. 13.gs. japāņu pirāti postīja Korejas piekrasti, atriebjoties par mongoļu mēģinājumiem iebrukt Japānā. Lai arī Japānas valdība centās ierobežot pirātus, tie nevarēja kontrolēt piekrastes zvejnieku kuģniecību. Nelielās japāņu pirātu grupas bieži sakāva daudz lielākas Minu armijas vienības. Vēlāk pirātu grupās iesaistījās arī ķīnieši, saņemot finansiālu atbalstu no turīgiem tirgoņiem, kas apmaiņā saņēma daļu no laupījuma. Minu armija izvērsa plašu operāciju piekrastes rajonā, 1561. gadā iznīcinot lielus pirātu spēkus un ap 1565. gadu pirātu reidi izbeidzās.
Sabrukums
Papildus izpildvaras problēmām, ko izraisīja ierēdņu un einuhu frakciju nebeidzamās cīņas, imperatora Vaņli ilgā valdīšanas laika (1572—1620) beigās valstī sākās ekonomikas problēmas, ko izraisīja sudraba, galvenā dārgmetāla, trūkums. Šajā laikā Ķīna jau bija daļa no globālās sudraba aprites sistēmas. Holandiešu un angļu pirātu uzbrukumi Spānijas impērijas kuģiem, kas no Dienvidamerikas transportēja sudrabu uz Spāniju, lika karalim Filipam IV daudz stingrāk ierobežot sudraba kontrabandistus, kas no Peru un Meksikas raktuvēm sudrabu veda uz Ķīnu. 1639. gadā Japāna izbeidza starptautisko tirdzniecību, tā vēl vairāk samazinot sudraba piegādi Ķīnai. Sudraba cenu straujā celšanās padarīja nodokļu samaksu gandrīz neiespējamu. Tirdzniecība notika kapara monētās, bet nodokļi bija jāmaksā aizvien dārgākajā sudrabā.
17.gs. sākumā Mazā Ledus laikmeta radīto klimata izmaiņu dēļ valsts ziemeļus sāka postīt sausums, neražas un bads. Smago lauksaimniecības situāciju pasliktināja regulāri plūdi. Centrālā valdība zemniekiem nesniedza pietiekamu palīdzību, izraisot plašu neapmierinātību, un zemnieku dumpju sākšanos. Daudzās pilsētās bada un slimību dēļ mira ap 30% iedzīvotāju. Bada mocītie zemnieki masveidā pameta savus dzimtos apgabalus, klaiņojot pa valsti. Veidojās laupītāju bandas un armijas. Ap 1630. izveidojās divas lielas bandītu un dumpinieku armijas, kuru vadoņi sagrāba aizvien jaunas teritorijas. Novājinātā impērijas armija sāka sabrukt. Papildus tam, valsts bija bankrotējusi. 1640. gada bada laikā Henaņas provincē izplatījās kanibālisms.
Bez mongoļiem, lielākos ārējos draudus Miniem radīja jurčeni, kas vēl atcerējās savas Dzjiņu dinastijas varenības laikus. Viņu zemes atradās netālu no Pekinas, radot nepārtrauktu militārā apdraudējuma situāciju. 1616. gadā par ziemeļu jurčenu hanu kļuva Nurhaci, kurš apvienoja jurčenus, un sāka iekarot Liaoninas provinci, 1619. gadā sakaujot Minu armiju. Viņa astotais dēls Abahai (1626—1643) uzvar cīņā par varu. Viņš sākotnēji koncentrējās uz Korejas pakļaušanu, uzvarot kaujās 1627. un 1636. gadā, pēc tam atsākot uzbrukumus Ķīnai. Viņš izveidoja imperiālās pārvaldes sistēmu, par ministriju vadītājiem ieceļot mandžūru prinčus, kam bija pieci vietnieki, no kuriem vismaz viens bija mongolis un viens ķīnietis, tā izveidojot multietnisku varas modeli, kas pastāvēja līdz 1911. gadam. Abahai 1635. gadā pārsauca jurčenus par mandžūriem, un 1636. gadā mainīja savas dinastijas nosaukumu no Dzjiņ uz Cjin.
1628. gadā Minu tronī kāpa imperators Čuņdžeņs, kurš vēlējās valdīt pats, ierobežojot einuhu varu. Līdz 1644. gadam galvenā sekretārā amatā viņš bija nomainījis vairāk nekā 50 cilvēkus. Pieaugot militārajiem izdevumiem, Minu valdība regulāri cēla nodokļus, tā tikai pastiprinot neapmierinātību un dumpjus, kuru apspiešanai nosūtīto armiju uzturēšanai atkal vajadzēja jaunus nodokļus. Minu iekšējās un ārējās neveiksmes pārliecināja zemniekus, ka dinastija ir zaudējusi Debesu mandātu.
1644. gada 16. februārī viens no dumpinieku vadoņiem Li Zičens (Li Zicheng) pieteica karu Minu imperatoram. 23. aprīlī Li armija iebruka Pekinas priekšpilsētās. Imperatora padomnieki, kas uzturēja slepenus kontaktus ar dumpiniekiem, ieteica atzīt Li varu un samaksāt viņam ievērojamu izpirkumu par atkāpšanos. Imperators Čundžeņs pavēlēja pretoties, un pēc militārās neveiksmes, redzot, ka viss zaudēts, pavēlēja savām konkubīnēm un meitām veikt pašnāvību, bet pats 25. aprīļa rītā pakārās pils dārzā. Tās pašas dienas pusdienlaikā Pekinā ienāca Li, pasludinot savas Šunu dinastijas varu. Dumpinieku karaspēks sāka pilsētas izlaupīšanu, pazemojot un nogalinot ne tikai bijušās dinastijas darbiniekus, bet arī daudzus vienkāršos iedzīvotājus. Tikmēr vēl nesakauta bija Minu ģenerāļa Vu 40 000 kareivjus lielā armija ziemeļu pierobežā. Kad Vu atteicās no Li piedāvātā izlīguma, dumpinieku armija 3. maijā devās uz Lielo Ķīnas mūri, kuru no mandžūriem aizsargāja Vu armija. Pēc divu dumpinieku armijas uzbrukumu atsišanas, Vu izlēma sadarboties ar mandžūriem, atverot Lielā Ķīnas mūra vārtus. Vu karaspēks kopā ar mandžūriem sakāva Li dumpinieku armiju. 1644. gada 6. jūnijā mandžūri ieņēma Pekinu, pasludinot Cjinu dinastijas varu, kamēr Minu pēdējie pārstāvji Nankinā pasludināja dienvidu Minu dinastijas varas izveidošanu.
1661. gadā 23 gadu vecumā mirst Cjinu imperators, un tronī kāpj viņa 7 gadus vecais dēls Kansji. Nākamajā gadā Czjinu armija uzsāk kampaņu pret Ķīnas dienvidos un Taivanā palikušajiem dienvidu Minu dinastijas spēkiem, turpmāko gadu laikā tos pilnībā sakaujot.
Kultūra
Glezniecībā pastāvēja vairāki virzieni. Galma gleznotāji un citas gleznotāju grupas sekoja Sunu dinastijas laika stiliem. Ainavu glezniecībā ietekmīgs bija Dai Ciņs. Attīstījās puķu un putnu glezniecība, kur atšķirības veidoja otas izmantošanas stili. Izglītoto augstmaņu un ierēdņu iecienīta nodarbe bija kaligrāfija, ar otiņu gleznojot dzejoļu tekstus. Keramikā ļoti populārs bija baltais porcelāns, kas rotāts ar zilā emaljā veiktiem zīmējumiem. Šie trauki sasniedza Eiropu un ietekmēja arī eiropiešu stilu.
Minu dinastijas valdnieki
Visi imperatori piederēja Džu ģimenei. Viņu īstos vārdus valdīšanas laikā bija aizliegts lietot, un parasti viņus sauca pieklājības titulos, pēc nāves piešķirot svinīgus vārdus (Debesīm paklausīgais, Tikumībā perfektais, Kultūru pārzinošais utt.). Kāpjot tronī imperatori pieņēma valdīšanas devīzes vārdu, bet pēc nāves tiem piešķīra tempļa vārdu. Imperatoriem bija vairākas sievas un oficiāls mīļākās, taču par imperatori vienlaikus varēja būt tikai viena no sievām. Par sievām izvēlējās no vienkāršām aprindām nākušas meitenes, lai izvairītos no iepriekšējo dinastiju problēmām, ko radīja augstdzimušo sievas radinieku pretenzijas uz ietekmi galmā. Visus Džou dzimtas pārstāvjus uzskatīja par karalisko dzimtu, un tiem izmaksāja valsts pabalstus. Dinastijas pastāvēšanas beigās šo cilvēku skaits tuvojās 100 000, un viņu uzturēšanai tērēja milzīgus līdzekļus. Troņmantinieks dzīvoja galvaspilsētā, bet pārējos imperatora dēlus pēc pilngadības sasniegšanas nosūtīja dzīvot uz provinču pilsētām, nedodot tiem nekādu politisku vai militāru varu.
2005. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm
'''2005. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm''' (EuroBasket Women 2005) bija 30. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Turcijā no 2005. gada līdz. Čempionāts tika rīkots vienlaicīgi trijās Turcijas pilsētās - Ankarā, Izmirā un Bursā. Čempionātu organizē FIBA Europe. Čempionātā uzvarēja Čehijas izlase, kura finālā uzvarēja Krievijas izlasi. Mazajā finālā Spānijas izlase uzvarēja Lietuvas izlasi. Krievijas izlases līdere Marija Stepanova tika atzīta par visa turnīra vērtīgāko spēlētāju.
Eiropas čempionātā piedalījās 12 Eiropas sieviešu basketbola valstsvienības.
Magnetārs
Magnetārs ir neitronu zvaigzne ar izteikti spēcīgu magnētisko lauku. Magnētiskais lauks ir vairāku tūkstošu reižu lielāks nekā parastai neitronu zvaigznei. Magnetārs izstaro galvenokārt gamma starus un rentgenstarus.
2004. gada 27.decembrī uz Zemes tika novērots spēcīgs gamma un rentgenstaru uzliesmojums, kurš nāca no SGR 1806-20. Ir noskaidrots, ka pēkšņos starojuma uzliesmojumus rada magnetāra spēcīgais magnētiskais lauks, kurš neitronu zvaigznē rada milzīgus mehāniskos spriegumus. Tie atbrīvojas magnetāra virsmas svārstībās, kas rada intensīvu starojumu. Iespējams, ka tas arī izskaidro mīklainos gamma starojuma impulsus, kuri novērojami arī citās Visuma galaktikās.
Radigars
Radigars bija Rīgā dibināta mākslinieku apvienība.
Vēsture
Apvienība bija diezgan kareivīgi noskaņota pret pastāvošajām mākslas institūcijām uzskatot tās par netaisnīgām un priviliģētām. Vēlējās tuvināt mākslu tautai. Iegājusi vēsturē ar pirmās brīvdabas izstādes (Zem Liepām) organizēšanu  1934. gadā Vērmanes dārzā Rīgā. Tajā galvenokārt tika izstādīti Kārļa Padega un Valda Kalnrozes darbi. Tolaik šī neierastā parādība tika uztverta ļoti pretrunīgi un kopumā šokējā Latvijas mākslas publiku.
Lī
Lī (en) ir angļu izcelsmes uzvārds.
Līvena
Līvena var būt:
Parastie degunlācīši
Parastie degunlacīši, degunlācīšu ģints (Nasua) ir viena no jenotu dzimtas (Procyonidae) ģintīm, kas pieder pie degunlācīšu apakšcilts (Nasuina).
Parasto degunlācīšu ģintī ir 3 sugas, kas dzīvo Centrālamerikā un Dienvidamerikā, kā arī Ziemeļamerikas dienvidrietumos. Parastie degunlācīši ir sastopami gan sausajos kalnu mežos līdz 3500 metriem virs jūras līmeņa, gan tropiskajos lietus mežos. Tie veikli kāpj kokos un, lai arī daudz laika pavada uz zemes, migas ierīko kokā vai kādā klints nišā.
Izskats un īpašības
Visi degunlācīši ārēji ir ļoti līdzīgi, variē to augumu izmēri un kažoka krāsa. Mazākais no visiem ir Kosumelas degunlācītis (Nasua nelsoni), kas ir endēmiska suga Kosumelas salai. Baltpurna degunlācītis un Dienvidamerikas degunlācītis augumā ir ļoti līdzīgi, toties Dienvidamerikas degunlācītis ir viskošākais. Tas visbiežāk ir rudā krāsā un atgādina lielu, rudu kaķi.
Visiem degunlācīšiem ir slaidi ķermeņi, vidēji garas kājas, visiem ir pagarināti purni ar kustīgu degungalu, kas atgādina cūkas šņukuru un kas ir piemērots kukaiņu un augļu meklēšanai uz zemes. Visiem ir garas astes ar gredzenveida krāsojuma matojumu, kas atšķirīgām sugām ir dažādās krāsās.
Vairāk par parasto degunlācīšu izskatu un īpašībām var izlasīt galvenajā rakstā — degunlācīši.
Springa rags
Springa rags (fr, en, es vai Punta Spring) ir zemesrags pie Brialmona līča ieejas dienvidu gala Danko krastā Antarktīdā.
Zemesragu 1898. gada janvārī atklāja Beļģijas Antarktiskā ekspedīcija Adriena de Žerlaša vadībā un nosauca to par godu Ljēžas universitātes ķīmijas profesoram, Beļģijas Karaliskās akadēmijas loceklim un ekspedīcijas komisijas loceklim Valteram Viktoram Springam (Walthère-Victor Spring). Līdz 1980. gadam par Springa ragu vai Primaveras ragu reizēm kļūdaini sauca Sjervas ragu 17 km uz ziemeļaustrumiem.
1973. gadā zemesragā tika ierīkots Čīles patvērums Springa (Refugio Spring), tagad Federiko Puga (Federico Puga).
Rūjienas novads
Daba
Novada ziemeļu daļas virsa ir Sakalas augstienes Ērģemes pauguraines daļa, ko veido sīki pauguri, kuros izkaisīti nelieli tīrumi un mežu puduri. Dienvidu daļas virsu veido Burtnieku līdzenums, kas ir Tālavas zemienes daļa. Lielāko daļu novada teritorijas aizņem meži (49%) un lauksaimniecībā izmantojamā zeme (36%). Pārējie zemes izmantošanas veidi aizņem relatīvi nelielas platības – purvi (4%), zeme zem ūdeņiem (4%), pārējās zemes (4%). Novada teritoriju šķērso Rūjas un Sedas upe. Visa novada teritorija ietilpst Gaujas upes sateces baseinā. Lielākās ūdenstilpes novadā ir Laņģezers, Staklīšu dīķis (Endzeles ezeriņš), Arakstes, Lodes un Virķēnu dzirnavezeri.
Vēsture
Pēc 1217. gada Svētā Matīsa dienas kaujas agrāk Metsepolei vai Sakalai piederējušo Rūjienas apkārtni pakļāva Zobenbrāļu ordenis un tā sabiedrotie Tālavas leti un līvi. Līdz 14. gadsimta sākumam Livonijas ordenis pie ceļa, kas veda no Vīlandes pils uz Burtniekiem, uzcēla Rūjienas pili (hove to Ruyen), kas pieminēta 1414. gadā un Rūjienas Sv. Bērtuļa baznīcu, kas ietilpa tieši Livonijas ordeņa mestram pakļautajā teritorijā. Pēc Livonijas kara 1582. gadā pilsnovads tika iekļauts Livonijas hercogistes Pērnavas prezidiāta sastāvā, vēlāk Zviedru Vidzemes sastāvā. Rūjienas draudzes novads pēc Lielā Ziemeļu kara bija Pērnavas apriņķa sastāvā, 1783. gadā iekļauts Valmieras apriņķa sastāvā. 1949. gada 31. decembrī izveidoja Rūjienas rajonu. 1959. gadā Rūjienas rajonu pievienoja Valmieras rajonam. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Valmieras rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem. 2009. gadā izveidoja Rūjienas novadu. 2021. gadā Rūjienas novada teritoriju pievienoja jaunajam Valmieras novadam.
Teritoriālais iedalījums
Rūjienas novadā no 2009. gada 1. jūlija līdz 2021. gada 1. jūlijam bija apvienoti Rūjienas pilsēta, Lodes pagasts, Vilpulkas pagasts, Ipiķu pagasts un Jeru pagasts.
Apdzīvotās vietas
Novada centrs bija Rūjiena. Lielākās apdzīvotās vietas bija Arakste, Endzele (pagasta centrs), Ipiķi (pagasta centrs), Ipiķu skola, Jeri, Ķirbēni, Lode (pagasta centrs), Oleri, Vilpulka (pagasta centrs) un Virķēni.
Pašvaldība
Rūjienas novada pašvaldības juridiskā adrese bija Raiņa iela 3, Rūjiena, Rūjienas novads LV-4240. Rūjienas novada domē tika ievēlēti 15 deputāti, kas darbojās šādās patstāvīgās komitejās un komisijās: Finanšu patstāvīgā komiteja; Kultūras, izglītības un sporta patstāvīgā komiteja; Sociālo lietu patstāvīgā komiteja; Pasūtījumu, konkursu, cenu aptauju un izsoļu vērtēšanas komisija; Administratīvo lietu komisija; Ārkārtējo situāciju operatīvo komisija; Tautsaimniecības, būvniecības un attīstības komisija; Zemes komisija; Deklarētās dzīvesvietas anulēšanas komisija; Rūjienas pilsētas zemes komisija. Rūjienas novada pašvaldības policijā strādāja pašvaldības policijas priekšnieks un četri pašvaldības policijas kārtībnieki.
Rūjienā darbojās Rūjienas novada pašvaldības klientu apkalpošanas centrs, bijušajos pagastu centros Jeru, Vilpulkas, Lodes un Ipiķu pagastu pakalpojumu centri. Tās nodrošināja feldšeru-vecmāšu punktu darbību, bibliotēku un kultūras un sporta aktivitātes, pieņemšanu pie sociālā darbinieka vai bāriņtiesas, lauku attīstības speciālista konsultāciju. Iedzīvotāji var nokārtot maksājumus par īri, komunālajiem pakalpojumiem, par nekustamo īpašumu, par zemes nomu, kapavietas nomu. Tika izsniegtas dažāda rakstura izziņas, raksturojumi, veikta dzīvesvietas deklarēšana. Pagasta pārvaldes savus saimnieciskos darbus risināja sadarbībā ar novada pašvaldības speciālistiem. Lodes pagastā atrodas Sociālās aprūpes un rehabilitācijas centrs "Lode".
2016. gadā pašvaldības pamatbudžeta ieņēmumi bija 5 973 685 eiro (101,14% no gada plāna), izdevumi 5 869 325 eiro.
Sports
Rūjienas novada Sporta skola iesaistījās trīs novadu (Naukšēnu, Mazsalacas un Rūjienas) kopējā sadarbībā sporta skolas profesionālās ievirzes basketbola, vieglatlētikas un volejbola programmu finansēšanā un realizēšanā.
Kultūra
Rūjienā darbojas izstāžu zāle muzejs, Rūjienas pilsētas bibliotēka. Jeru un Vilpulkas pagastu bibliotēkas pārvietotas uz pagastu pārvaldes ēkām.
Rūjienas kultūras namā 2016. gadā darbojās šādi amatierkolektīvi: jauktais koris "Ziemeļzeme", pūtēju orķestris "Tālavas taurētājs", deju kolektīvi "Luste" un "Denči", VIA "Atestāts", vokālie ansambļi "Skaniens","Rūjmalietes", "Rūjmalieši", senjoru dziesmu un deju kolektīvi "Ievas" un "Dzīga", bērnu popgrupa "Dimantiņi", Mēdiju pulciņš.
Reliģija
Rūjienas Sv. Bērtuļa Evaņģēliski luteriskā baznīca ir viens no senākajiem dievnamiem Vidzemē, tās pirmsākumi izsekojami līdz 1263. gadam.
2003. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm
'''2003. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm''' (EuroBasket Women 2003) bija 29. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Grieķijā no 2003. gada līdz. Čempionāts tika rīkots vienlaicīgi trijās Grieķijas pilsētās. Čempionātu organizēja FIBA Europe. Čempionātā uzvarēja Krievijas izlase, kura finālā uzvarēja Čehijas izlasi. Mazajā finālā Spānijas izlase uzvarēja Polijas izlasi.
Eiropas čempionātā piedalījās 12 Eiropas sieviešu basketbola valstsvienības.
Lavri
Lavri (ru; no 1860. līdz 1920. gadam, latviešu: — Lauri; 1920. — 1945. gadam — et) ir ciems Pleskavas apgabala Pečoru rajonā, Lavru pagasta centrs. Atrodas Lidvas upes krastos. 10 km rietumos no ciema ir Krievijas—Igaunijas robeža, 4 km dienvidos — Krievijas—Latvijas robeža.
Lauru latviešu kolonija
Ap 1860. gadiem, kad latviešu brīvlaistie zemnieki tiecās pēc "sava kaktiņa, sava zemes stūrīša", daži Vidzemes latvieši, izdzirduši par Krievzemē lēti pērkamām muižu zemēm, izceļoja un apmetās uz dzīvi tuvējā Pleskavas guberņā, Lazarevas un Ļubjatovas muižā. Šīm muižām piederēja plašas, neapdzīvotas zemes, ko par lētu maksu, no 3—5 rubļi desetīnā, varēja izdevīgi pārdot Vidzemes kolonistiem. Kolonizēto apgabalu centrā atradās neliela Alūksnes muižnieka barona Fītinghofa Lauru muiža, ko vēlāk par dzimtu sev ieguva igaunis Peeter Sarry. Lauru muiža kā vienīgais un tuvākais kolonijas centrs ar savām tirgotavām, krogu, kalvi un dzirnavām visvairāk saistīja kolonistus. Lazarevas muižnieks barons Stakelbergs (bijis mācītājs), gribēdams latviešus apvienot vienā kolonijā, dāvināja tiem zemi — 25 desetīnas Ličnikovas (Личниково) pustošā ar noteikumu, ka latvieši šeit celtu skolu un lūgšanas namu, līdz ar to izteicot vēlēšanos, lai jaunnodibināmā latviešu draudze tiktu nosaukta par "Stakelberga draudzi", apsolot arī turpmāk draudzei savu labvēlīgo atbalstu. Šis pasākums nepatika baronam Fītinghofam. Viņš sapulcināja latviešus savā Lauru muižā, dāvāja draudzei Lauros kapsētas kalniņu un pierunāja tos draudzi nosaukt par Lauru draudzi. Tā radās Lauru latviešu draudze un līdz ar to Lauru latviešu kolonija.
Kolonija aizņēma visai plašu teritoriju ar centru Lauros: rietumos līdz Misso, austrumos līdz Lugiem (Луги), bet ziemeļos līdz Paņikovičiem (Паниковичи).
Pirmie ieceļotāji latvieši Lauru kolonijā bija Apukalna draudzes izceļotāji Pēteris Freilebens, Jaši un Jānis Kambars. Vēlāk, no 1860. līdz 1863. gadam, tiem sekoja šādi vidzemnieki no Smiltenes, Alūksnes, Apukalna, Piebalgas un Trikātas draudzes: Dāniēlis Cīrulis, Jēkabs Baķis, Pēteris Liģeris, Roberts Andersons, Jānis Vilnītis, Jānis un Kārlis Saltupi, Leonhards Vilnītis, Juris Gružāns, Valdemārs Mālnieks, Jānis Brinkmanis, Gotlībs Aploks, Pēteris Akmentiņš, Auziņš un citi, kopā 14 ģimeņu ar 47 ģimenes locekļiem. 1863. gadā Lauru kolonijā jau bijušas 376 latviešu dvēseles.
Drīz vien nāca barona Stakelberga ierosinājums: celt latviešiem savu skolas un lūgšanas namu. Šim ierosinājumam ar dziļu nopietnību pieķērās Dmitrevskojes muižas īpašnieks latvietis Kārlis Rozenbergs. Viņš arī uzskatāms par īsto Lauru kolōnijas tēvu, jo šeit nebija neviena pasākuma, kur Rozenbergs nebūtu pirmais pielicis savu roku. Rozenberga Dmitrevskojē sasauktajā pirmajā draudzes sapulcē nolēma draudzes skolu un lūgšanas namus celt uz barona Stakelberga dāvātās zemes Ličņikovā (Личниково), 4 km attālumā no Lauru muižas. Būvdarbu realizēšanai un draudzes vadībai ievēl tā sauktu draudzes konventu (padomi), kuŗā ieiet par draudzes priekšnieku Kārlis Rozenbergs. Ievēlētais konvents rosīgi ķērās pie darba, izsludinot draudzē ziedojumu vākšanu baznīcas un skolas būvei. Ar apbrīnojamu sajūsmu nabadzīgie mežu līdumnieki, kam pašiem pilnas rokas neatliekamu darbu, īsā laikā saveda visu būvmateriālu un saziedoja naudā 983 rubļus būvkapitāla. Pēc būvplāna skola un lūgšanas nams bija ceļami apvienoti zem viena jumta. 1867. g. jaunais skolas un lūgšanas nams bija gatavs, un 15. augustā tai pašā gadā to iesvētīja Alūksnes prāvests Kupfers un Krustpils igauņu mācītājs Māsings. Reģistrējot draudzi, tika saņemts Pēterburgas ģenerālkonsistorijas raksts, ar ko Lauru draudzi pievienoja Pleskavas Sv. Jēkaba draudzei kā filiāldraudzi, un tā apkalpojama Pleskavas mācītājam H. Brezinskim. Sākot skolas darbību, pieņēma par skolotāju un ķesteri Jāni Bogenu, kuram svētdienās jaunajā lūgšanas namā bija jānotur dievkalpojumi.
Skolotājs J. Bogens darbojās Lauros no 1867. līdz 1870. gadam. Pēc viņa par skolotāju un ķesteri pieņēma Eduardu Grīntālu. Tas savā laikā nodibināja pie skolas arī pirmo kolonijas dziedātāju kori. Draudzes latviešu gars un vienprātība drīz izpaudās asā protestā pret vācu mācītājiem. Draudzes konventa vadītāji vīri iesniedza protestu ģenerālkonsistorijai, lūdzot atļaut Lauru draudzei turēt savu pastāvīgu mācītāju latvieti. Prasību ievēroja ar noteikumu, ka Lauru draudzes latviešu mācītājs būs pilnīgi pakļauts savam kuratoram virsmācītājam Brezinskim. No vairākiem kandidātiem (starp citiem arī bijušais Latvijas bīskaps Irbe), par mācītāju draudze izvēlēja jauno un enerģisko Jāni Steiku. Ar mācītāja Jāņa Steika atnākšanu uz dzīvi Lauros 1888. gadā draudzē notika straujš lūzums. Ignorējot savu pakļautību virsmācītājam Brezinskim, Steiks patvarīgi reformēja līdzšinējo draudzes skoliņu, izveidojot to par plašu un vispusīgu skolu ar 250 skolēniem un 8 skolotājiem. Steiks daudz rūpējās arī par jaunatnes ārpusskolas izglītību, sarīkojot jaunatnes sanāksmes, jautājumu vakarus un organizējot lielu dziedātāju kori, kas vairāk koncertēja Alūksnes un Pleskavas baznīcā. Bet šos Steika nopelnus neatzina centrālā valdība. 1893. gadā ģenerālkonsistorijas pārstāvji — ģenerālsuperintendants Pengu, mācītāji Valters un Kreuslers izdarīja Lauru draudzē vizitāciju un par patvarībām Steiku atstādināja no amata. Jau nākamā 1894. gada 15. novembrī slēdza arī Steika reformēto skolu un visus pedagogus līdz ar Steiku atlaida no vietas.
Pēc mācītāja Čiško Lauru draudzi apkopa Pleskavas mācītājs Lapiņš no 1910. līdz 1914. gadam, bet no 1915. līdz 1918. g. — Kurzemes bēgļu mācītājs G. Matisons no Tukuma. No 1918. līdz 1922. gadam draudzi apkopa Valkas mācītājs K. Vēmanis. 1916. gadā Lauru draudzes pirmais lūgšanas nams līdz ar skolu ugunsgrēkā nodega līdz pamatiem.
Pēc Latvijas un Igaunijas neatkarības iegūšanas Lauru kolonijas ciemi nonāca Igaunijā. 1920. gadā pēc administratīvi teritorialās reformas kolonijas ciemi atradās 3 pagastos — Lauru (igauņu — Laura vald) un Rotavas pagastā (igauņu — Rootova vald) Petseru apriņķī un Misso pagastā (igauņu — Misso vald) Veru apriņķī
1923. gadā Latvijas un Igaunijas robežas novilkšana atdeva Latvijai kolonijas daļu, ko iekļāva Pededzes pagastā.