cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zeme
Ķīmiskais sastāvs
Ģeoķīmiķis Frenks Viglesvorts Klārks ir veicis pētījumus par dažādu ķīmisko elementu saturu Zemes garozā, analizējot 1 672 paraugus, kas ņemti no dažādu veidu iežiem. Klārks secināja, ka 99,22% no Zemes garozas sastāv no 11 oksīdiem (sk. tabulu).
Iekšējā uzbūve
Zeme ķīmiski un fiziski dalās slāņos — tai ir cieta ārējā garoza (Zemes garoza), viskoza mantija, šķidrs ārējais kodols un ciets iekšējais kodols.
Zemi iedala šādos slāņos:
Zemes iekšējo siltumu visdrīzāk rada kālija-40, urāna-238 un torija-232 izotopu radioaktīvā sadalīšanās. Visiem trim izotopiem pussabrukšanas periods pārsniedz miljardu gadu. Uzskata, ka planētas centrā temperatūra sasniedz 7 000 K un spiediens — 360 GPa.
Tektoniskās plātnes
Saskaņā ar nozarē pašreiz valdošo plātņu tektonikas uzskatu, Zemes ārējā daļa sastāv no diviem slāņiem — litosfēras, kas veido Zemes garozu un augšējo, cieto mantijas daļu un astenosfēras — viskozas, šķidras mantijas.
Litosfēra būtībā peld uz astenosfēras un to var iedalīt tektoniskajās plātnēs. Šīs plātnes attiecībā viena pret otru pārvietojas trīs veidos — notiek to konverģence, diverģence un transformācija. Gar plātņu robežām notiek aktīvāki ģeoloģiskie procesi, piemēram, zemestrīces, vulkānisms, kalnu veidošanās, okeāna dziļvagu darbība.
Tektoniskās plātnes var iedalīt kontinentālajās un okeāniskajās — atkarībā no tā, vai lielāko daļu plātnes virsmas veido kontinentālā Zemes garoza vai okeāniskā Zemes garoza. Kontinentālās plātnes pārvietojas pa Zemi, savukārt okeāniskās plātnes to ārējās malās gar subdukcijas zonām iegrimst dziļāk Zemes dzīlēs un izšķīst mantijas masā. Savukārt mantijas materiāla apvelings okeānisko plātņu centrālajās daļās izveido diverģences robežu (sakrīt ar vidusokeānisko riftu), kur no dzīlēm paceļas un veidojas jauna okeāniskā Zemes garoza. Līdz ar to okeāniskā Zemes garoza pastāvīgi tiek reciklēta un lielākā daļa šī veida Zemes garozas ir jaunāka par 100 miljoniem gadu. Vecākā okeāniskā plātne atrodas Klusā okeāna rietumu daļā un ir ap 200 miljonus gadu veca. Savukārt kontinentālās plātnes ir daudzkārt vecākas — uz sauszemes ir atrasti 3 miljardus gadu veci pārakmeņojumi.
Lielākā tektoniskā plātne ir Klusā okeāna plātne — 103,3 miljoni km². Visātrāk pārvietojas Kokosu plātne — 88 mm gadā, bet vislēnāk — Eirāzijas plātne — 7 mm gadā.
Virsma
Zemes virsmas raksturs dažādās vietās krasi atšķiras. Ap 70,8% Zemes klāj ūdens, ūdens klāj arī lielu daļu kontinentālās Zemes garozas. Zemūdens virsmai var būt kalnu grēdas, tai skaitā visu Zemi aptverošās vidusokeāniskās grēdas, zemūdens kanjoni, abisālie līdzenumi u.c. formas. Sauszemei raksturīgi līdzenumi, augstienes, plakankalnes, kalnu grēdas un citas formas.
Planētas virsma laika gaitā galvenokārt erozijas un tektonikas efektu iespaidā pārveidojas. Tektonikas iespaidā paceltās Zemes daļas erozijas iespaidā tiek izlīdzinātas. Zemes virsmu pārveido arī ledāji, krastu erozija, koraļļu rifu veidošanās un lielāku meteorītu triecieni.
Pašu virsējo Zemes garozas slāni sauc par pedosfēru — šis slānis sastāv no augsnēm un materiāla, no kura veidojas augsnes. Pedosfēra ir Zemes slānis, kas saskaras ar litosfēru, atmosfēru, hidrosfēru un biosfēru. Mūsdienās aramzeme sastāda 13,31% no visas sauszemes platības, tikai 4,71% augsnes spēj uzturēt pastāvīgu lauksaimniecisko darbību.
Hidrosfēra
Zeme ne vien ir vienīgā zināmā planēta, uz kuras atrodams ūdens — Zeme ir ļoti bagāta ar ūdeni, tas klāj 70,8% Zemes virsmas.
Zemes hidrosfēra sastāv galvenokārt no okeāniem (apvienojošs nosaukums — Pasaules okeāns), taču tehniski tā iekļauj arī ezerus, upes un pazemes ūdeni līdz 2 000 metru dziļumam. Dziļākais ūdens ir Marianas dziļvagā — šeit ūdens slāņa biezums sasniedz 10 923 metrus. Vidējais okeāna dziļums ir 3 794 metri, kas vairāk kā piecas reizes pārsniedz vidējo kontinentu augstumu. Ja Zemes virsma būtu līdzena, okeāns to klātu ar vairāk kā 2,7 km biezu ūdens slāni.
Ap 97,5% ūdens uz Zemes ir sālsūdens, savukārt no atlikušajiem 2,5% saldūdens ap 68,7% ir sasalušā veidā. Sāls veido ap 3,5% okeānu masas. Lielākā daļa sāls veidojusies vulkānu darbības rezultātā, izšķīdināta no akmeņoglēm un magmatiskajiem iežiem.
Pasaules okeānam ir būtiska nozīme klimata veidošanā un uzturēšanā — ūdenim piemīt augsta siltumietilpība, tāpēc Pasaules okeāns kalpo par siltuma rezervuāru, kas stabilizē klimatu. Okeānu temperatūras izmaiņas var izraisīt ļoti krasas klimata izmaiņas, piemēram El Niņo.
Atmosfēra un klimats
Zemes atmosfēras sastāvs laika gaitā mainījies, tai skaitā pateicoties arī organismu ietekmei, izveidojot noteiktu atmosfēras sastāva līdzsvaru, kas ir piemērots uz Zemes pastāvošajiem organismiem.
Atmosfēras spiediens pie Zemes virsmas ir 101,325 kPa. 78% Zemes atmosfēras veido slāpeklis un 21% — skābeklis, atmosfērā ir arī nedaudz ūdens tvaiks, oglekļa dioksīds un cita gāzveida vielas.
Atmosfēra aizsargā dzīvās būtnes, absorbējot Saules ultravioletos starus, līdzsvarojot temperatūru, tā ir ērta vide ūdens tvaika pārvietošanai un uztur dzīvību, dodot dzīvības uzturēšanai nepieciešamas gāzveida vielas.
Zemes atmosfērai raksturīgs siltumnīcas efekts — atmosfērā esošas tai mazāk raksturīgu vielu molekulas absorbē Zemes virsmas atstaroto siltuma enerģiju, neļaujot tai atstāt Zemi un rezultātā ceļot Zemes virsmas temperatūru. Būtiskākās siltumnīcas efekta gāzes ir oglekļa dioksīds, ūdens tvaiki, metāns un ozons. Ja atmosfērā nebūtu siltumnīcas efekta gāzu, Zemes virsmas temperatūra būtu ap −18 °C un dzīvība visdrīzāk neeksistētu. Pat nelielas siltumnīcas efekta gāzu daudzuma izmaiņas atmosfērā izraisa temperatūras izmaiņas uz Zemes, līdz ar to mainot ledāju bilanci, okeāna līmeni, straumju režīmu, biotopu izplatību un klimatu.
Zemes atmosfērai nav izteiktas ārējās robežas — attālinoties no Zemes, tā pakāpeniski kļūst retāka, līdz noteiktā attālumā tās vairs nav vispār. Trīs ceturtdaļas atmosfēras masas atrodas līdz 11 kilometru augstumam. Šo zemāko atmosfēras slāni sauc par troposfēru.
Virs troposfēras atrodas stratosfēra, mezosfēra un termosfēra un visbeidzot — eksosfēra. Virs eksosfēras atrodas magnetosfēra — zona, kur Zemes magnētiskais lauks mijiedarbojas ar Saules vēju, taču šeit vairs nav atmosfēras. Par atmosfēras augšējo robežu uzskata Karmana līniju — iedomātu robežu 100 km augstumā.
Atmosfēras augšējos slāņos gaisa molekulas var iesilt tādā pakāpē, ka to ātrums ļauj atstāt Zemes gravitācijas lauku. Līdz ar to Zeme nepārtraukti nelielā daudzumā zaudē atmosfēru. Disociētais (no atsevišķām molekulām sastāvošais) ūdeņradis atmosfēras augšējos slāņos ir visvieglākā tur esošā viela un tāpēc atmosfēra zaudē salīdzinoši vairāk ūdeņraža. Šī iemesla dēļ Zemes virsmai raksturīga oksidējoša, nevis reducējoša vide, un tas nosaka dzīvo organismu ķīmisko sastāvu un vielmaiņas ķīmiju uz Zemes. Ūdeņradi no vēl straujākas aizplūšanas kosmosā aiztur tas, ka lielākā daļa šī elementa ir saistīta ar skābekli ūdens molekulās.
Saules enerģija troposfēru un Zemes virsmu zem tā sasilda. Sasilušas gāzes, tai skaitā gaiss, izplešas. Šāds gaiss ir mazāk blīvs un tāpēc ceļas augšup un tā vietu aizstāj aukstāks gaiss. Šāda veida atmosfēras cirkulācija — siltuma enerģijas sadalīšana atmosfērā — ir galvenais mehānisms, kas nosaka klimatiskos apstākļus. Klimatu ļoti lielā mērā nosaka arī okeānu straumes, īpaši liela nozīme ir termohalīnajai cirkulācijai, kas no ekvatoriālajiem reģioniem izplata siltuma enerģiju uz polārajiem reģioniem.
No Zemes virsmas, galvenokārt Pasaules okeāna virsmas, iztvaikojušais ūdens tvaiks pārvietojas līdz ar atmosfēras masām. Mainoties atmosfēras spiedienam un temperatūrai ūdens tvaiki kondensējas un krīt atpakaļ uz Zemes virsmas kā nokrišņi. Gravitācijas iespaidā uz Zemes virsmas nokļuvuši nokrišņi pa upēm tiek transportēti uz zemākām vietām — ezeriem un galu galā — uz Pasaules okeānu. Šis ūdens cikls arī ir ļoti būtisks mehānisms, kas palīdz uzturēt uz Zemes dzīvību, bez tam šis process ir galvenais Zemes virsmas erozijas mehānisms. Nokrišņu daudzums dažādos Zemes reģionos atšķiras — vienuviet gadā nolīst vairāki metri ūdens, cituviet — mazāk kā viens milimetrs.
Dažādos Zemes reģionos, atkarībā no attāluma no ekvatora, klimats atšķiras. Zemi pēc klimatiskajiem apstākļiem iedala šādās klimata joslās:
Katrai no šīm joslām ir raksturīgs noteikts klimatisko apstākļu kopums.
Magnētiskais lauks
Zemes magnētiskais lauks pēc formas ir magnētiskais dipols. Pašlaik magnētiskie poli atrodas netālu no planētas ģeogrāfiskajiem poliem. Saskaņā ar dinamo teoriju Zemes magnētisko lauku rada izkusušais mantijas augšējais slānis, kur siltums rada mantijā esošā materiāla, kam piemīt elektrības vadītspēja, konvekcijas plūsmu. Tādējādi šajā mantijas slānī rodas spēcīga elektriskā strāva, kas rada magnētisko lauku.
Konvekcijas plūsma mantijā ir haotiska un periodiski mainās. Rezultātā vidēji ik pēc 700 000 gadiem notiek Zemes magnētiskā lauka reversija (apvērsums).
Biosfēra
Zemes dzīvie organismi un to pārveidotā vide kopā tiek dēvēti par biosfēru. Uzskata, ka biosfēra sāka attīstīties aptuveni pirms 3,5 miljardiem gadu. Biosfēru iedala biomos, kurus apdzīvo salīdzinoši līdzīgi augi un dzīvnieki. Uz sauszemes biomus nodala galvenokārt platuma grādi un augstums virs jūras līmeņa. Visblīvāk apdzīvotie un visdaudzveidīgākie ir tie biomi, kas atrodas tuvu ekvatoram.
Dabas resursi
Zeme sniedz resursus, kurus cilvēks izmanto saimniecībā — dabas resursus. Daļa no šiem resursiem (nafta, dabasgāze) ir noplicināmi, tos grūti atjaunot neilgā laika posmā — šādus resursus sauc par neatjaunojamiem resursiem. Visbiežāk neatjaunīgie resursi atrodami Zemes garozā kā derīgie izrakteņi. Derīgos izrakteņus izmanto materiālu ražošanā, enerģijas ieguvei un kā barības vielas ķīmiskā mēslojuma izgatavošanai.
Zemes biosfēra ražo bioloģiskos produktus, kurus izmanto kā pārtiku, materiālu ieguvei (piemēram, koksne), zāļu ieguvei. Sauszemes ekosistēmas ir atkarīgas no augsnes un saldūdens, bet okeānu ekosistēmas — no izšķīdušajām barības vielām, kas okeānos nokļūst no sauszemes.
Cilvēka ģeogrāfija
Uz Zemes dzīvo aptuveni 8 miljardi cilvēku. Uzskata, ka 2050. gadā — 9,1 miljardi. Cilvēku izplatības blīvums dažādās Zemes vietās atšķiras.
Uzskata, ka tikai vienas astotā daļa Zemes virsmas ir piemērota cilvēka dzīvei — trīs ceturtdaļas klāj okeāns un pusi no sauszemes platības aizņem tuksneši, ledāji, kalni un citas dzīvei nepiemērotas vides. Vistālāk ziemeļos esošā apdzīvotā vieta ir Alerta Kanādā (82°28′Z) un vistālāk dienvidos cilvēki pastāvīgi uzturas Amundsena-Skota Dienvidpola stacijā — praktiski 90°D platumā.
Zemes iedalījums reģionos
Visa Zemes sauszeme ir iekļauta kādas valsts sastāvā, valstis pretendē arī uz lielāko daļu Antarktīdas. Uz Zemes ir 267 administratīvās teritorijas — valstis, atkarīgās teritorijas un citas. Zemes vēstures gaitā nekad nav eksistējusi tikai viena valsts, kas valdītu pār visu Zemi, kaut gan vēstures gaitā uz šādu kundzību pretendējušas daudzas valstis. Pasaules valstis izveidojušas Apvienoto Nāciju Organizāciju, kas kalpo galvenokārt par starptautisku saziņas forumu ar ļoti ierobežotu spēju noteikt visām valstīm saistošus noteikumus.
Līdz 2004. gadam ārpus Zemes pabijuši ap 400 cilvēki, 12 no tiem ir staigājuši pa Mēness virsmu.
Zeme kultūrā
Daudzas pasaules kultūras senatnē uzskatīja ka Zeme ir plakana. Uzskatu par Zemes lodveida formu pauda agrie grieķu filozofi, piemēram, Pitagors. Viduslaikos šāds uzskats jau bija plaši izplatīts, to pauda, piemēram, Akvīnas Toms. Tomēr vēl pat līdz 21. gadsimta sākumam pastāvēja Starptautiskā Plakanās Zemes biedrība, kas aktīvi popularizēja uzskatu, ka Zeme tomēr ir plakana — centrā tai atrodoties Ziemeļpols un apkārt ārējai malai stiepjoties 50 metrus augsta ledus siena.
Kaut arī 20. gadsimta cilvēks teorijā zināja, ka Zeme ir apaļa, sabiedrības apziņā šis uzskats stingri nostiprinājās tikai 20. gadsimta vidū un vēlāk — kad tika saņemti pirmie Zemes kosmiskie attēli.
Mūsdienās Zemi nereti tēlaini salīdzina ar milzu kosmosa kuģi ar dzīvības uzturēšanas sistēmu, nereti tiek pausts arī tēlains uzskats par Zemi kā dzīvu būtni.
Zemes nākotne
Zemes nākotne cieši saistīta ar Sauli. Paredzams ka Saules starjauda laika gaitā palielināsies, pēc 1,1 miljardiem gadu pieaugot par 10% un pēc 3,5 miljardiem gadu — par 40%. Šī faktora ietekmē Zeme mainīsies līdz nepazīšanai, tai skaitā, visdrīzāk, zaudēs Pasaules okeānu. Pēc 5 miljardiem gadu Saule kļūs par sarkano milzi un palielināsies tā, ka no tagadējās Zemes orbītas līdz Saules ārējai malai būs tikai 1% no agrākā attāluma. Vienlaikus, pateicoties tam, ka Saule zaudēs savu masu, Zeme arī attālināsies no Saules un, visdrīzāk, tai izdosies izvairīties no iekļaušanās Saulē.
Mums zināmajām dzīvības augstākajām formām eksistence uz Zemes visdrīzāk nebūs iespējama jau pēc 900 miljoniem gadu, jo pieaugošais siltums paātrinās neorganisko CO2 ciklu un tā saturs atmosfērā kritīsies, līdz augi vairs nespēs turpināt fotosintēzi.
Neatkarīgi no pašas Saules Zemes atdzišana novedīs pie atmosfēras un okeānu zudumiem. Zemes garozas atdzišana ļaus okeānu ūdenim nokļūt dziļāk Zemes iekšienē un Zemes virsū paliks daudz mazāk ūdens. Pēc viena miljarda gadu okeāni būs izzuduši.
Sukots
Sukots (he vai, sukkōt — Būdiņu svētki) ir ebreju un jūdaisma reliģiskie svētki, kas ilgst septiņas dienas no 15 Tišreja līdz 22 Tišrejam. Vārds "sukot" ir ivrita vārda "būdiņa" (suka) daudzskaitļa forma. Svētku laikā ebreji uzceļ un lielu dienas daļu pavada trauslās būdiņās, kas atgādina par seno izraēļu teltīm un būdiņām, kuros tie pavadīja 40 gadus Sinajā, pēc aiziešanas no Ēģiptes verdzības.
Svētku vēsture
33 Un Tas Kungs runāja uz Mozu, sacīdams: 34 "Runā uz Israēla bērniem un saki: piecpadsmitajā šī paša septītā mēneša dienā būs Būdiņu svētki, septiņas dienas ilgi, Tam Kungam. 35 Pirmajā dienā lai tiek sasaukta svēta sapulce; tanī dienā lai neviens neko nestrādā. 36 Septiņas dienas nesiet uguns upuri Tam Kungam, bet astotajā dienā lai jums ir vēlreiz sasaukta svēta sapulce, un Tam Kungam atnesiet uguns upuri, jo tā ir svētku pēdējā diena, kurā lai neviens nekādu darbu nestrādā. 37 Šie ir Tā Kunga svētki, ko jums būs nosaukt par svētām sapulcēm, lai varētu pienest uguns upuri Tam Kungam, dedzināmo upuri un ēdamo upuri, kaujamo upuri un dzeramos upurus, kā tas iekrīt ikvienai dienai, 38 atskaitot Tā Kunga sabata dienas devas un jūsu dāvanas, tāpat neskaitot visas jūsu solījumu reizes, kā arī neskaitot visus jūsu labprātības upurus, ko jūs dodat Tam Kungam. 39 Bet piecpadsmitajā dienā septītajā mēnesī, kad jūs būsit ievākuši zemes augļu ražu, jums būs svētīt Tā Kunga svētkus septiņas dienas; pirmajā dienā turiet sabatu, un astotajā dienā arī turiet sabatu. 40 Un pirmajā dienā ņemiet augļus no vislabākajiem kokiem, palmu zarus un zarus no kupli noaugušiem kokiem un no Eifratas apses, un jums būs Tā Kunga, sava Dieva, priekšā līksmoties septiņas dienas. 41 Un šos svētkus jums būs svētīt Tam Kungam septiņas dienas gadā; tas lai ir mūžīgs likums jūsu cilšu ciltīm; septītajā mēnesī jums tos būs svētīt. 42 Septiņas dienas jums būs dzīvot būdiņās; visiem, kas dzimuši Israēlā kā iedzimtie, tiem ir jādzīvo būdiņās 43 tāpēc, lai jūsu pēcnācēji zinātu, ka Israēla bērni ir dzīvojuši būdiņās, kad Es tos izvedu no Ēģiptes zemes — Es, Tas Kungs, jūsu Dievs."
Šķiet, ka senatnē Sukota svētki svinēti kā ražas novākšanas svētki, kad pateicībā par labo ražu senie izraēļi devās uz Jeruzalemi, uz Templi, pateikties Dievam un veikt upurēšanu.
Svētku svinēšana
Svētku laikā ebreji uzceļ trauslas pagaidu būdiņas kurās, ja vien nelīst lietus un nesnieg sniegs, tie ietur visas maltītes, kā arī guļ. Sukots ilgst septiņas dienas. Pirmā diena tiek atzīmēta ar svētku maltīti un speciālām lūgšanām sinagogā, pārējās dienas sauc par "svētku dienām" (Chol HaMoed) kurās atļauts gatavot ēst un iet ciemos, taču netiek atļauts smags darbs, kas traucētu svētku atmosfērai. Svētku septīto dienu sauc par Lielo Hošanu (Hoshana Rabbah) un tai arī ir īpaša liturģija.
Ragi (žests)
Ragi ir roku žests, ko izveido, iztaisnojot rādītājpirkstu un mazo pirkstiņu, pa to laiku turot vidējos pirkstus ar īkšķi. Žestam ir vulgāra nozīme Vidusjūras reģiona valstīs un dažādas citas nozīmes citās kultūrās. Žests ir izplatīts arī smagās mūzikas izpildītāju un klausītāju vidū.
Smagā mūzika
Žests pirmo reizi mūzikā plašā mērogā parādījās uz The Beatles albuma Yellow Submarine vāka, kur to rādīja Džona Lenona animētais tēls. Vēlāk ragus popularizēja Black Sabbath tobrīd esošais dalībnieks Ronijs Džeimss Dio un šis žests strauji ienāca smagā metāla subkultūrā. Mūsdienās ragi ir izplatīti arī lielākā daļā rokmūzikas novirzienu un citos mūzikas žanros, kas ir uzskatāmi par muzikāli smagiem.
Artura sēta Dancigā
Karaļa Artura sēta (pl, de) ir viens no Gdaņskas greznākajiem namiem pie Garā tirgus (Langer Markt) vecpilsētā. Tas, tāpat kā Melngalvju nams Rīgā, kopš 14. gadsimta kalpojis par bagāto tirgotāju sanāksmju un svinību vietu.
Vēsture
Nams tika uzbūvēts 1342. gadā un senākā atsauce uz curia regis Artusi ir saglabājusies no 1350. gada. Zināms, ka 1380. gadā uzmūrēta akmens celtne, kuru kā savu saietu vietu izmantojušas septiņas tirgotāju un amatnieku brālības. 1476. gadā nams nodega un 1478.—1481. gadā tika pilnīgi pārbūvēts vēlīnās gotikas stilā. 1552. gadā tā fasāde tika pārbūvēta renesances stilā, bet 1616.—1617. gadā — manierisma stilā (arhitekts Abrahams van den Blocke). Fasādi izgreznoja ar antīko valstsvīru Scipiona Āfrikāņa, Temistokla, Marka Fūrija Kamilla (Marcus Furius Camillus) un Jūdas Makabeja skulptūrām, kas simbolizēja pilsētas pilsoņu tikumus tāpat kā Taisnīguma un Veiksmes alegoriskās statujas nišās.
Svētku zāle
350 kvadrātmetru lielo svētku zāli ar gotiskajām griestu velvēm balsta četras granīta kolonnas. uzmanību piesaista arī 12 metrus augstā podiņu krāsns no 1545.—1546. gada. Saglabājusies arī tirgotāju un karavīru patrona Svētā Jura koka skulptūra.
Praviņu pagasts
Praviņu pagasts bija viena no Tukuma apriņķa pašvaldībām tā austrumos. Robežojās ar Tukuma apriņķa Slampes, Smārdes, Tumes, Irlavas un Lestenes pagastiem, kā arī Jelgavas apriņķa Džūkstes pagastu. Pagasta valde atradās Praviņās. Lielākās apdzīvotās vietas bija Praviņi un Spirgus.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1920. gada zemes reformas gaitā Praviņu muižu ar Slokas pusmuižu sadalīja 56 vienībās 375 ha kopplatībā, sadalīja arī Spirgus muižu un Tīlmaņu pusmuižu. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Praviņu un Spirgus ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Tukuma rajonā. Mūsdienās Praviņu pagasta teritorija iekļauta Tukuma novada Degoles, Slampes un neliela daļa Džūkstes pagastos.
Alumīnijs
Alumīnijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Al un atomskaitli 13. Tas ir viegls, sudrabbalts metāls. Alumīnijs dabā nav sastopams brīvā veidā, jo reaģē ar ūdeni, skābēm un sārmiem. Dabā alumīnijs ir sastopams galvenokārt alumīnija oksīda veidā, kā arī alumosilikātos. Savienojumos alumīnijs ir trīsvērtīgs. Alumīnijs ir amfotērs elements un spēj reaģēt ar skābēm (veidojot alumīnija sāļus) un sārmiem, veidojot aluminātus. Gaisā alumīnijs pārklājas ar blīvu oksīda kārtiņu, tāpēc tālāk neoksidējas. Ja šo oksīda kārtiņu iebojā (ar dzīvsudrabu vai sārmu), sākas strauja korozija. Alumīniju un lielāko daļu tā savienojumu iegūst no boksītu rūdas. Tā galvenokārt sastāv no alumīnija un dzelzs oksīdiem. Alumīnijs un tā sakausējumi ir visplašāk lietotie krāsainie metāli.
Īpašības
Alumīnijs ir viegls, sudrabbalts metāls, kam piemīt laba elektrovadītspēja un siltumvadītspēja. Tas ir ļoti plastisks, ar mazu cietību un mehānisko izturību. Alumīnijs ir viegli stiepjams un velmējams. No tā var izveidot plānas loksnes un pat folijas. Alumīnijam piemīt vājas paramagnētiskās īpašības. Alumīnijs pieder pie ķīmiski aktīviem metāliem, tas reaģē ar nemetāliem un daudzām saliktām vielām, veidojot savienojumus, kur alumīnija oksidēšanas pakāpe ir +3. Alumīnijs atmosfērā maz izmainās, jo pārklājas ar blīvu, plānu oksīda aizsargkārtiņu:
Ja šo aizsargkārtiņu mehāniski notīra (noberžot), tad tā tūlīt atjaunojas. Sakarsēts alumīnija pulveris vai alumīnija folija gaisā uzliesmo un sadeg ar spožu liesmu, izdalot baltus dūmus — alumīnija oksīdu.
Savienojumi
Alumīnijs ir amfotērs metāls, tāpēc tas reaģē gan ar skābēm, gan sārmiem.
Reaģējot ar skābēm, veidojas alumīnija sāļi.
Alumīnija bāziskie sāļi ir alumīnija sāļi, kas satur hidroksilgrupu, piemēram, Al(OH)Cl2, Al(OH)2Cl. Šie ir tipiski bāziskie sāļi. Tiem ir stipra tieksme polimerizēties. OH/Al attiecība var ievērojami svārstīties. Alumīnija bāziskie sāļi rodas, ja alumīniju šķīdina nepietiekamā skābes daudzumā vai ar alumīnija sāļu šķīdumiem ūdenī iedarbojas uz alumīniju vai tā hidroksīdu.
Alumīnija oksidēšanās pakāpe +3 nosaka tā amfoteritāti - alumīnijs spēj reaģēt ar sārmiem, veidojot kompleksos savienojumus. Piemērs - boksītu reakcijas ar nātrija sārma šķīdumu, kur veidojas nātrija tetrahidroksodiakvaalumināts Na[Al(H2O)2(OH)4].
Izmantošana rūpniecībā
Alumīniju lieto dažādās tautas saimniecības nozarēs, taču visvairāk to izmanto elektrotehnikā elektrisko vadu un kabeļu izgatavošanai, metalurģijā — vieglu un izturīgu sakausējuma iegūšanai, kā arī metālu reducēšanai no to oksīdiem (aluminotermijai). Pulverveida alumīnija un reducējamā metāla oksīda maisījumu vienā vietā sakarsē (≈1000 °C). Sākas reakcija, kurā izdalās liels siltuma daudzums. Iegūtais metāls izkūst, bet sārņi, kurus veido alumīnija oksīds, atdalās no šķidrā metāla masas. Šādā veidā iegūst titānu, niobiju, hromu, mangānu, kā arī boru. Lai novērstu metālu koroziju, cinkošanas un alvošanas vietā aizvien vairāk lieto alitēšanu — metāla virsmu piesātināšanu ar alumīnija un alumīnija oksīda maisījumu.
838. gads
838. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
BKA (pavadonis)
BKA (no be — 'Baltkrievijas kosmiskais aparāts') ir Baltkrievijas pirmais veiksmīgi palaistais pavadonis (2006. gadā BelKA tika zaudēts nesējraķetes avārijā). Tas paredzēts kartogrāfijai, zemju kadastrālai uzskaitei, inženiertehnisko būvju projektēšanai, ģeoloģijai, mežu un ūdens tilpju uzraudzībai.
Pavadonis ir identisks Kanopus-V №1. Tā izšķirtspēja ir 2,1 metrs un ir četri spektrālie kanāli. Izgatavots Krievijas uzņēmumā NPO VNII Elektromehaniki; avioniku piegādāja Apvienotās Karalistes SSTL.
Lidojuma gaita
BKA startēja 06:41:39 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG/Fregat no Baikonuras kosmodroma. Kopā ar to tika palaisti arī pavadoņi Kanopus-V №1, Zond-PP, exactView-1 un TET-1. No Fregat dzinējbloka BKA atdalījās 07:26 UTC.
Kaķene
Kaķene var būt:
Platones pagasts
Platones pagasts ir viena no Jelgavas novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā, Platones upes krastos. Robežojas ar sava novada Jaunsvirlaukas, Vircavas, Sesavas, Elejas, Lielplatones un Svētes pagastiem, kā arī Jelgavas pilsētu.
Daba
Atrodas Viduslatvijas zemienes Zemgales līdzenumā. Augstākā vieta pagastā - 22,5 m vjl - pagasta dienvidu daļā.
Hidrogrāfija
Upes:
Ūdenskrātuves: Platones pagastā nav lielu dabisko ezeru, taču uz Platones upes izveidota 32 ha lielā Platones ūdenskrātuve.
Vēsture
Mūsdienu Platones teritorijā vēsturiski atradās Jaunplatones (Neu-Platon) muiža, Lielvircavas muiža (Groß-Würzau, Lielvircava), Pētera muiža (Peterfeld, Pēterlauki), Režu muiža (Reschenhof), Vecplatones (Alt-Platon, Platone) muiža.
1866. gada pagastu pašvaldību reformas laikā 1867. gadā no muižu pagastiem izveidoja Vecplatones pagastu. Pēc 1920. gada zemes reformas Vecplatones muižu sadalīja 41 vienībā 425 ha kopplatībā un Režu muižu 6 vienībās 132 ha kopplatībā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Platone (pagasta centrs), Lielvircava, Pēterlauki, Poķi.
Izglītība un kultūra
Lielplatones pagastā darbojas šādi amatiermākslas kolektīvi:
Juris Maklakovs
Biogrāfija
Dzimis Ludzas rajona Ņukšu pagastā. 1982. gadā iestājies Kaļiņingradas vidējā kara aviācijas tehniķu skolā, kuru pabeidza 1985. gadā, iegūstot radiotehniķa izglītību. Pēc tam bija radiotehnisko iekārtu apkalpes tehniķis, bet no 1987. gada radiotehnisko iekārtu apkalpes grupas priekšnieks. No 1988. līdz 1992. gadam studēja Žukovska gaisa spēku kara inženieru akadēmijā Maskavā, kur ieguva radioinženiera izglītību.
Līdz ar Nacionālās aizsardzības akadēmijas izveidi kļuva par tās Skaitļošanas centra vadošo inženieri programmētāju (1993). Tajā pašā gadā kļuva par Ieroču veidu kaujas pielietošanas un Inženierzinātņu katedras pasniedzēju. No 1995. gada bija Inženierzinātņu katedras vadītājs. No 1997. līdz 2001. gadam Nacionālās aizsardzības akadēmijas prorektoru mācību darbā. 2001. gadā kļuva par Nacionālās aizsardzības akadēmijas rektoru (vadītāju). 2004. gadā pabeidzis ASV Armijas kara koledžu. No 2004. līdz 2006. gadam bija Latvijas Gaisa spēku komandieris.
No 2006. gada bija Latvijas Nacionālie bruņotie spēku komandieris. 2008. gadā paaugstināts par ģenerālmajoru. 2010. gadā, kad par jaunu armijas komandieri iecēla Raimondu Graubi, nolēmis neturpināt dienestu NBS. 2010. gada jūlijā atvaļināts no dienesta. Apbalvots ar Viestura ordeni, Valsts prezidenta pateicību, Aizsardzības ministra apbalvojumu "Atzinības goda zīme", Aizsardzības ministra goda zīmi "Par ieguldījumu bruņoto spēku attīstībā, Aizsardzības ministra apbalvojumu "Krūšu nozīme" un citiem apbalvojumiem un goda zīmēm.
No 2011. gada janvāra līdz 2015. gadam bija Latvijas vēstnieks Kazahstānā. No 2015. gada līdz 2019. gadam bija Latvijas vēstnieks Azerbaidžānā.
Varkaļu kanāls
Varkaļu kanāls, arī Varkaļu pārrakums, ir 1988. gadā pabeigtā Babītes ezera noteka uz Lielupi. Izveidots aizbērtās Spuņņupes vietā, lai uzlabotu ūdensapmaiņu ezerā un lai samazinātu caurplūdumu Lielupē pie Valteriem un Dubultu līkumā. Lai samazinātu sāļā jūras ūdens ieplūdi ezerā un stabilizētu ezera līmeni, ierīkotas slūžas, kas gan netiek darbinātas. Pa poldera apvadkanālu Varkaļu kanālā tiek ievadīti Neriņas, Dzilnupes un citu ezera austrumu gala pieteku ūdens. Kanālu šķērso autoceļš A10.
Žozefs Prusts
Žozefs Luijs Prusts (dzimis, miris ) bija franču ķīmiķis. Pētījis dažādu oksīdu, sulfīdu un citu vielu sastāvu un atklājis vielu sastāva nemainības likumu.
Prusts dzimis Francijas pilsētā Anžē aptiekāra ģimenē, aptiekā viņš guvis savas pirmās ķīmiskās un farmaceitiskās zināšanas. Studējis Parīzē, vadījis Salamankas un Madrides universitāšu ķīmijas katedras.
Žozefs Prusts nodarbojies galvenokārt ar analītisko ķīmiju - dažādu metālu sāļu kvantitatīvo analīzi, pētījis ogļhidrātus, zilskābes atvasinājumus, dažādus dzīvnieku izcelsmes produktus, urīnvielu, fermentus, lipekli. Izstrādājis metālu nogulsnēšanas metodi ar sērūdeņradi. Nodarbojies ar šaujampulvera un degļu tehnoloģijas izstrādi. Galvenais Prusta zinātniskais sasniegums ir vielu sastāva nemainības likuma atklāšana.
Krievijas futbola Premjerlīga
Krievijas futbola Premjerlīga, šobrīd saukta sponsora vārdā par Tinkoff Krievijas Premjerlīgu , ir Krievijas augstākā profesionālā futbola līga. Tajā piedalās 16 komandas. Krievijas futbola Premjerlīga dibināta 2001. gadā, aizvietojot Krievijas Augstāko futbola līgu. Būtiskākā atšķirība starp līgām bija pārvaldē - Augstāko līgu pārvaldīja Krievijas Profesionālā futbola līga, bet Premjerlīga deva klubiem lielāku neatkarību.
Līgas čempioni nodrošina vietu nākamās sezonas UEFA Čempionu līgas grupu turnīrā, bet otrās vietas ieguvēji Čempionu līgas kvalifikācijā, vēl divas vietas (trešās un ceturtās vietas ieguvējiem) paredzētas UEFA Eiropas līgā. Vēl viena vieta Eiropas līgā tiek piešķirta Krievijas kausa ieguvējiem. Ja kausu iegūst kāds no klubiem, kas kvalificējas eirokausiem caur līgu, tad ceļazīmi uz Eiropas līgu izcīna Premjerlīgas 5. vietas ieguvēji. Sezonas beigās divas pēdējās vietas ieņēmušās komandas tiek pazeminātas uz Futbola Nacionālo līgu, bet 13. un 14. vietas ieguvēji piedalās pārspēlēs par vietas saglabāšanu Premjerlīgā.
Bēržu baznīca
Bēržu Svētās Annas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Balvu novada Bērzpils pagasta Bēržos. Valsts nozīmes arhitektūras piemineklis.
Vēsture
Bēržu pirmā katoļu koka baznīca tika uzcelta 1755. gadā par Pētera, Mārtiņa un Jāzepa Benislavsku līdzekļiem. Tā pastāvēja aptuveni 100 gadu, kad 19. gadsimta vidū tā nodega. Pašreizējā mūra baznīca tika uzcelta 1851. gadā, ko konsekrēja bīskaps F. Albins Simons, veltot to Svētās Annas godam. Baznīcas dārzā apbedīta muižnieku Benislavsku dzimta.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Oļģerts Misjūns. Bēržu draudze kā patstāvīga draudze ir bijusi no 1788. gada, taču jau pirms tam tā bija kā Rēzeknes draudzes filiāle. Draudzei ir astoņas kapsētas — Bēržu kapsēta, Mastareigas kapsēta, Saksmalas kapi, Galvaru kapsēta, Slaveitu kapi, Līdumnieku kapi, Dekšņu kapsēta, Līporu kapsēta.
Draudzes lielākie svētki
Draudzes lielākie svētki un atlaidu dienas ir Svētās Annas diena, Sveču diena, Svētā Andreja diena, 1. septembris (40 stundas).
Tehniska informācija
Bēržu baznīca ir romāņu stila masīvu mūru celtne ar cinkota skārda jumtu un diviem torņiem, kuros ir trīs zvani. Tā ir 22 metrus gara un 20 metrus plata trīs navu telpa ar flīžu grīdu. Baznīcas solos var izvietoties 200 cilvēki. Apkārt baznīcai ir koka žogs mūra stabos.
Interjers
Dievnama ērģeles ir vienas no visvecākajām kegellādes sistēmas ērģelēm Latvijā. Baznīcā ir četri altāri. Galvenais centrālais altāris ir mūra ar četriem pīlāriem, kurā atrodas Jaunavas Marijas ar Kristus noņemšanu no krusta glezna, kurai priekšā ir nolaižama Dievmātes glezna zeltītā apdarē. Virs tās atrodas Jēzus Sirds glezna. Kreisais ir Jaunavas Marijas altāris ar lielu statuju nišā, bet labais ir Svētās Annas altāris ar viņas gleznu. Ceturtais ir Svētā Antona altāris.
Ansis Buševics
Izglītība, darbs, LSDSP dibināšana
Ansis Buševics ir dzimis (pēc citiem datiem —  ) Ventspils apriņķa Popes pagastā (mūsdienu Ances pagasts). Mācījies Pēterburgā, pabeidzis Pēterpils universitātes Juridisko fakultāti. Sākot ar 1904. gadu strādāja par advokātu. 19. gadsimta deviņdesmitajos gados iesaistījies strādnieku kustībā. No 1901. līdz 1903. gadam organizēja nelegālās sociāldemokrātu literatūras ievešanu no Vācijas. 1904. gadā, kad tika dibināta Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija, Buševics kļuva par tās Centrālās komitejas dalībnieku. Viņš bija viens no 1905. gada revolūcijas vadītājiem Latvijā. 1906. gadā pārstāvēja LSDSP tās apvienošanās kongresā ar Krievijas sociāldemokrātiem Stokholmā.
1909. gadā Buševics tika apcietināts un gadu pavadīja cietumā. Pēc tam viņš kā Krievijas un Latvijas sociāldemokrātisko partiju biedrs tika izsūtīts trimdā uz Toboļsku. 1914. gadā atgriezies Liepājā, kur iesaistījās kreisā laikraksta "Dzīves" darbībā. Vācu okupācijas laikā ar lauku kara tiesas spriedumu aizsūtīts uz Vācijas koncentrācijas nometni. No tās viņš atgriezās 1918. gada rudenī.
Politiskā darbība neatkarīgā Latvijā
1918. gadā Buševics kļuva par Latvijas pagaidu parlamenta — Tautas padomes — locekli. Tajā pašā gadā kļuva par partijas Centrālās komitejas priekšsēdētāju, amatā bija līdz 1922. gadam. 1919. gadā kļuva par Liepājas domes priekšsēdētāju, amatā bija divus gadus. 1920. gadā ievēlēts Satversmes sapulcē, darbojies agrārlietu, ārlietu, finanšu un budžeta, locekļu lietu izmeklēšanas, mandātu pārbaudīšanas, kā arī tirdzniecības un rūpniecības komisijās. Jūlijā bija Latvijas delegācijas sastāvā, kad norisinājās sarunas par Latvijas—Krievijas miera līguma parakstīšanu. Līgums tika parakstīts.
1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā, darbojies agrārpolitikas un lauksaimniecības lietu, budžeta, finanšu un budžeta, juridiskajā un Centrālajā vēlēšanu komisijā. 1923. gada janvārī kļuva par finanšu ministru Jāņa Pauļuka vadītajā valdībā. Amatā bija līdz jūnijam, kad kopā ar partijas biedriem paziņoja par demisiju, kā rezultātā darbību beidza arī pati valdība. 1925. gadā darbu sāka 2. Saeima, taču Buševics tajā netika ievēlēts.
1931. gadā atgriezies parlamentā kā 4. Saeimas deputāts. Darbojies finanšu, tirdzniecības un rūpniecības komisijā. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā, tāpat kā daudzi citi prominenti sociāldemokrāti, izsūtīts uz Liepājas koncentrācijas nometni, no kuras atbrīvots 1935. gadā.
Okupācija un nāve
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā pieslējies komunistiem, vadīja Centrālo vēlēšanu komisiju un darbojies nedemokrātiski ievēlētajā Tautas Saeimā. Viņš bija viens no divdesmit delegātiem, kas Padomju Savienībai iesniedza Deklarāciju par Latvijas iekļaušanos PSRS sastāvā. Pēc Vācijas iebrukuma Latvijā devās bēgļu gaitās uz Krievijas PFSR, kur miris 1942. gada 10. augustā.
Rīgas 49. vidusskola
'''Rīgas 49. vidusskola''' ir vidusskola, kurā mācības notiek no 1. līdz 12. klasei. Tā atrodas Krišjāņa Valdemāra ielā 65, Rīgā.
Vēsture
Izglītības ministrija nopirka Rīgas Valsts Parauga pamatskolai telpas Skolas ielā 32. Šajā ēkā skola atradās līdz pat 1957. gadam. Skolas dzīvē, atbilstoši vēsturiskajām izmaiņām, šo gadu laikā ir notikušas būtiskas izmaiņas. 1940./41. m.g. padomju okupācijas laikā skola mainīja savu nosaukumu, tā tika pārdēvēta par Rīgas pilsētas 68. skolu ar latviešu mācību valodu, mainījās arī visa skolas dzīve. Sākoties vācu okupācijai 1941. gadā, skolai atkal tika mainīts nosaukums, turpmāk skolu sauca par Rīgas pilsētas 49. septiņgadīgo pamatskolu. 1941. gadā ēkā Skolas ielā 32 paredzēja ierīkot hospitāli. Mācības tika atsāktas kādā Lazaretes ielas (tagadējās Jeruzalemes ielas) ēkā, vecas skolas pēdējā stāvā. Pēc atkārtotās padomju okupācijas 1944. gadā skola atgriezās telpās Skolas ielā 32. 1955./56. m.g. skolu pārdēvēja par Rīgas 49. vidusskolu.
1956. gadā Rīgas 49. vidusskolai sāka celt jaunu ēku (arhitekts Alfrēds Pūpols), kurā skola atrodas pašreiz. 1957. gada 1. septembri skola sagaidīja jaunajās telpās Krišjāņa Valdemāra ielā 65 (toreizējā Gorkija ielā).
Ar Latvijas ķīmijas un farmācijas rūpniecības attīstību 1963. gadā skolā darbu sāka ķīmijas novirziena klases, padarot 49. vidusskolu par vienu no pirmajām novirziena skolām Rīgā. Pēdējā ķīmijas novirziena klase skolu absolvēja 1989. gada jūnijā.
1988./89. m.g. tika izveidotas divu novirzienu klases — ķīmijas un bioloģijas, sauktas arī par ekoloģijas novirziena klasēm, un humanitārā klase. 1999./2000. m.g., mainoties vidusskolu mācību programmām, skolā darbu uzsāka humanitārā, eksaktā un tradicionāli — ekoloģiskā klase.
Pavadonis
Pavadonis var būt:
Septembra klimats Latvijā
Septembra klimats Latvijā. Septembra vidējā gaisa temperatūra ir no 10,3 grādiem Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos (Zosēnos, Alūksnē) līdz 12,5, 13,1 grādam Baltijas jūras piekrastē (Ventspilī, Pāvilostā, Liepājā). Septembrī kopumā Latvijā visaukstākais laiks ir bijis 1993. gadā, tad mēneša vidējā gaisa temperatūra Latvijā bija no 7 grādiem Valsts austrumu daļā līdz 10 grādiem Baltijas jūras piekrastē. Savukārt vissiltākais laiks ir bijis 1934. gadā, tad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija no 14 grādiem Valsts austrumu daļā līdz 16—17 grādiem jūras piekrastes rajonos. Silts rudens sākuma mēnesis (trešais vissiltākais) ir bijis arī 2006. gadā, tad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija no 13 grādiem austrumu rajonos līdz 15—16 grādiem Baltijas jūras piekrastē. Kopumā Latvijā septembra vidējā gaisa temperatūra ir 11,5 °C.
Mēneša laikā dienas garums samazinās par vairāk kā 2 stundām. Palielinās mākoņu daudzums un, lai gan saule spīd vēl vidēji 26—27 dienas, dienā ar sauli tās spīdēšanas ilgums vidēji ir 6 stundas. Diennakts vidējā gaisa temperatūra samazinās no 14 grādiem mēneša sākumā līdz 9 grādiem mēneša beigās. Diennakts vidējai gaisa temperatūrai kļūstot zemākai par +10 grādiem, vidēji 25. septembrī, Latvijā beidzas augu aktīvas veģetācijas periods. Visagrāk, 17.—18. septembrī, tas notiek Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos, visvēlāk, 4.—5. oktobrī, Baltijas jūras piekrastē.
Temperatūra
Mēneša vidējā maksimālā gaisa temperatūra ir no +15 līdz +17 grādiem. Līdz šim reģistrētā absolūti maksimālā gaisa temperatūra ir no 28 līdz 32 grādiem un ir uzstādīta galvenokārt 1992. gadā. Lai gan mēneša vidējā minimālā gaisa temperatūra ir +6, +10 grādi, ar salnu iespējamību gan gaisā, gan uz augsnes visā Latvijas teritorijā ir jārēķinās visu septembri. Līdz šim reģistrētā absolūti minimālā gaisa temperatūra ir no −2, −4 grādiem jūras piekrastes rajonos līdz −7 grādiem Vidzemes augstienē (Zosēnos) un ir uzstādīta 1976. un dažādos citos gados.
Nokrišņi
Septembrī vidēji 14—17 dienās ar nokrišņiem to vidējā mēneša summa ir 72 mm. Valsts lielākajā daļā mēneša nokrišņu daudzums ir 60—80 mm, Rietumkursas un Vidzemes augstieņu rietumu daļā pieaugot līdz 90—95 mm. Ar nokrišņiem visbagātākais septembris kopumā Latvijā ir bijis 1950. un 1978. gados, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Latvijā bija 135—136 mm. 1950. gadā Rūjienā reģistrēts arī līdz šim vislielākais Latvijā septembra mēneša nokrišņu daudzums — 256 mm. Līdz šim vislielākais septembra mēneša nokrišņu daudzums Latvijas rietumu daļā ir reģistrēts 1957. gadā Pāvilostā — 217 mm, bet centrālajos rajonos — 1986. gadā Rīgas rajona Ropažu novada Zaķos — 200 mm. Vismazāk nokrišņu septembrī kopumā Latvijā ir bijis 1949. gadā, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Valstī bija tikai 9 mm, bet dažviet mēneša nokrišņu daudzums nesasniedza pat 1 milimetru. Sauss laiks bijis arī 2000. un 2003. gadu septembrī, kad mēneša nokrišņu daudzums kopumā Latvijā bija tikai 23—27 mm.
Septembrī dienā ar nokrišņiem to daudzums vidēji ir 4—5 mm. Līdz šim vislielākais diennakts nokrišņu daudzums ir reģistrēts 1950. gada 23. septembrī Valmieras rajona Burtnieku novadā (89 mm) un Rūjienā (88 mm). Latvijas rietumu rajonos līdz šim vislielākais diennakts nokrišņu daudzums ir bijis 2001. gadā Liepājas rajona Rucavā — 67 mm, bet centrālajā daļā — 2000. gadā Jelgavas rajona Līvbērzes pagasta Baložos — 71 mm.
Vējš
Septembrī Latvijā vējš pārsvarā pūš no dienvidrietumiem un rietumiem. Mēneša vidējais vēja ātrums ir 3, jūras piekrastē 4—5 m/s. Pašā Baltijas jūras piekrastē katru gadu septembrī vēja ātrums (10 minūtēs vidējā vēja ātruma vērtība) var sasniegt mēreni stipra vēja spēku (8 m/s), vidēji reizi 20 gados var tikt novērotas vētras (20,8—24,4 m/s), bet vidēji reizi 50 gados vēja ātrums var sasniegt stipras vētras spēku (24,5—28,4 m/s). Līdz šim vislielākais septembrī Baltijas jūras piekrastē reģistrētais vēja ātrums ir 26 m/s, tas ir novērots 1969. gada 22. un 23. septembrī Ventspilī un atbilst stiprai vētrai. Valsts iekšzemes rajonos līdz šim septembrī reģistrētais vislielākais vēja ātrums ir 20 m/s (1969. gada 23. septembrī Saldū). Pēc novērojumu staciju datiem līdz šim vislielākais vēja ātrums brāzmās Latvijas rietumu daļas jūras piekrastē ir bijis 34 m/s un ir novērots 1962. gada 12., 13. septembrī un 1964. gada 18. septembrī Ventspilī. Kurzemes iekšzemes rajonos līdz šim vislielākais vēja ātrums brāzmās ir bijis 36 m/s (1977. gada 13. septembrī Aucē) un 34 m/s (1969. gada 23. septembrī Saldū), centrālajos un austrumu rajonos līdz šim visstiprākās vēja brāzmas ir bijušas 28 m/s (Dobelē, Jelgavā, Ainažos, Skrīveros un Viļakā).
Geizers
Geizers ir karstais avots, kam raksturīga neregulāra karstā ūdens vai tvaika izšaušanās no Zemes dzīlēm. Geizeru uzbūvi pēta hidroģeoloģija. Geizeri atrodas tikai dažās vietās uz pasaules un tie ļoti reti izšauj ūdens strūklu un līdz ar to, tā ir reta dabas parādība. Galvenokārt visi geizeru lauki atrodas netālu no vulkāniski aktīvajām teritorijām. Ūdens tiek uzsildīts aptuveni 2 kilometru dziļumā, kur tas saskaras ar karstiem iežiem. Pasaulē ir aptuveni 1000 geizeru, no kuriem puse atrodas Jeloustonas nacionālajā parkā. Geizeru vulkāniskā aktivitāte var mainīties vai arī rimties, jo notiek minerālu nogulsnēšanās, kas geizeru nobloķē, blakus geizeru aktivitātes pastiprināšanās, zemestrīču darbība vai arī cilvēku iejaukšanās.
Septembra klimats Latvijā
Citas parādības
Migla septembrī piekrastes rajonos ir vidēji 2—3, iekšzemē 4—7 reizes mēnesī, atsevišķos gados dažādās vietās Latvijā dienu skaits ar miglu var sasniegt 9—15. Rudenim iestājoties, retāk ducina pērkona negaiss — vidēji 1—2, maksimāli 3—9 dienas mēnesī. Vidēji reizi 5 gados, bet pie labvēlīgiem apstākļiem līdz 3 reizēm mēnesī, iespējama krusa.
Geizers
Pasaulē kopā ir tikai seši reģioni, kuros atrodas geizeri. ASV atrodas divi no šiem reģioniem, savukārt pa vienam — Jaunzēlandē, Islandē, Krievijā un Čīlē.
Etimoloģija
Pirmo reizi eiropieši par geizeriem dzirdēja 1294. gadā, kad tie pirmo reizi tos ieraudzīja Islandē. Vārds "geizers" ir cēlies no slavenākā Islandes geizera — "Geysir", kura nosaukums ir cēlies no islandiešu vārda "gjósa", kas savukārt latviski nozīmē — "izšļākties". Starp citu, šo vārdu islandieši esot patentējuši un to nemaz tik brīvi nevar izmantot. . Mūsdienās šī konkrētā geizera vārds ir mazliet pārveidots un to lieto, lai apzīmētu visus šī veida ģeoloģiskos objektus.
Peldēšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Pirmo reizi olimpiskajās spēlēs medaļas tika sadalītas 10 kilometru maratondistances peldēšanā brīvā dabā.
2001. gada Tour de France
2001. gada Tour de France bija 88. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kurš notika no 2001. gada 7. līdz 29. jūlijam. Sacensībām nav oficiāla uzvarētāja, bet sākotnēji tajās uzvarēja amerikānis Lānss Ārmstrongs, gūstot trešo no savām vēlāk atņemtajām septiņām uzvarām pēc kārtas. 2012. gada augustā ASV antidopinga aģentūra paziņoja, ka anulējusi visus Ārmstronga rezultātus kopš 1998. gada, ieskaitot septiņas uzvaras pēc kārtas (1999—2005) Tour de France kopvērtējumā, kas tobrīd bija labākas sniegums sacensību vēsturē; Starptautiskā riteņbraukšanas savienība šo diskvalifikāciju apstiprināja.
Velobrauciens, kā ierasts, beidzās Parīzē. Dalībniekiem bijā jāveic 3453 kilometri.
Velobraucienā piedalījās arī 2 Latvijas sportisti — Raivis Belohvoščiks (') un Romāns Vainšteins ('). Vainšteins atsevišķos posmos izcīnīja otro un trešo vietu, bet Belohvoščika augstākais rezultāts bija 12. vieta devītajā posmā. 6. posmu šajā velobraucienā uzvarēja igaunis Jāns Kirsipū.
Komandas
Organizatori uzskatīja, ka iepriekšējā gadā Tour de France bija iekļautas pārāk maz Francijas komandu un mainīja to atlases procedūru. Tika iekļauta , jo to pārstāvēja iepriekšēja gada uzvarētājs Lānss Ārmstrongs. kvalificējās kā 2000. gada Pasaules kauss uzvarētāja Ērika Cābela komanda. tika iekļauta kā komandu klasifikācijas uzvarētāja 2000. gada Giro d'Italia. kvalificējās kā komandu klasifikācijas uzvarētāja gan 2000. gada Tour de France, gan 2000. gada Vuelta a España. Vēl divpadsmit komandas kvalificējās pēc UCI ranga augstākajā divīzijā 2000. gada beigās, ņemot vērā braucēju pārejas starp komandām. Lai arī sākotnēji tika paziņots, ka tiks ielūgtas vēl četras komandas, ASO ielūdza piecas. Kopā piedalījās 21 komanda, katra ar deviņiem braucējiem, kopā 189 sportisti.
Sacensībās piedalījās šādas komandas:
Kvalificējušās komandas
Ielūgtās komandas
Sarkanā cefalantēra
Sarkanā cefalantēra (Cephalanthera rubra (L.) Rich) ir orhideju dzimtas suga. Latvijā tā ir ļoti reta, ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 1. kategorijā.
Izplatība
Aug dažviet Eiropā, retāk Ziemeļāfrikā un Āzijā. Latvijā tikai Kurzemē.
Ūdens bifelis
Upes bifeļus audzē Āzijā, Dienvidamerikā, Centrālamerikā, Dienvideiropā un Ziemeļāfrikā. Arī dažos ASV štatos audzē ūdens bifeļus. Purva bifeli pamatā audzē Dienvidaustrumāzijā un Austrālijā.
Ūdens bifeļu izmantošana
Ūdens bifelis ir domesticēts pirms apmēram 5000 gadiem. Lielai pasaules daļai tas ir kļuvis par nozīmīgu mājdzīvnieku. Bifeļus izmanto, lai iegūtu pienu, gaļu, ādu, tos izmanto kā darba dzīvniekus zemes apstrādāšanai un kā nastu nesējus. To mēslus mēdz izmantot mēslojumam un apkurei. No visa pasaules piena vairāk nekā 5% iegūst no ūdens bifeļiem, toties kā Āzijas zemnieku saimniecību galvenais darba dzīvnieks tas ir 20—30% saimniecību.
Pēc 2000. gada datiem, pasaulē ir 158 miljoni ūdensbifeļu, no kuriem 97% tiek audzēti Āzijā. No bifeļu piena ražo pasaulē iecienīto mocarellas sieru. Piena tauku saturs ūdens bifelim ir augstāks nekā govs pienam. Pasaulē ir vairākas ūdens bifeļu šķirnes, kas selekcionētas atkarībā no tā, kam bifelis ir paredzēts. Ir šķirnes, kas paredzētas tikai darbam, un šķirnes, kas paredzētas tikai piena ieguvei vai gaļai.
Sistemātikas diskusijas
Ūdens bifelim šobrīd tiek izdalītas divas pasugas: upes bifelis (B. bubalis bubalis), kas ir izplatīts Āzijas rietumos un citur pasaulē, un purva bifelis (B. bubalis carabanesis), kuru kā mājdzīvnieku audzē Dienvidaustrumāzijā un Filipīnās. Reizēm kā trešo pasugu sistematizē savvaļas Āzijas ūdens bifelis (B. bubalis arnee), kuru pieņemts uzskatīt par visu domesticēto ūdens bifeļu priekšteci. Tomēr visbiežāk savvaļas ūdens bifeli un domesticēto ūdens bifeli sistematizē kā divas atšķirīgas sugas. Pēdējo gadu DNS pētījumos ir atklāts, ka purva bifelis un upes bifelis ir daudz tālāki radinieki, nekā zinātnieki līdz šim bija pieņēmuši. Ģenētiskās analīzes pierāda, ka abas pasugas viena no otras ir nodalījušās pirms 1,7 miljoniem gadu. Turklāt purva bifelis ir tuvāk radniecīgs Mindoras bifelim, jo abi viens no otra nodalījušies pirms 1,5 miljoniem gadu. Zinātnieki uzskata, ka purva bifelis būtu jāizdala kā atsevišķa suga.
Izskats un īpašības
Pieaudzis ūdens bifelis sver apmēram 1 tonnu, tā ķermeņa garums ir 2,4—3 m, augstums skaustā 1,5—1,9 m. Tēviņi ir par 1/3 daļu lielāki nekā mātītes. Tas ir masīvs un spēcīgs dzīvnieks ar platiem, lieliem, sirpveidīgiem ragiem. Ragi ir abiem dzimumiem, bet tēviņiem tie ir lielāki nekā mātītēm. Reizēm ragi var sasnegt 2 metru garumu. Salīdzinājumā ar citiem dobradžiem ūdens bifelim ragu pamatnes ir novietotas visplatāk un tālāk no visiem. Ūdens bifelim ir platas pēdas, kas piemērotas staigāšanai pa dūksnainu pamatu. Tam ir samērā garš, asspalvains matojums, kas ir pelnu pelēks vai melns. Kājas līdz ceļgaliem ir gaišas. Tā aste salīdzinājumā ar citiem vēršiem ir gara, un astes galā ir pušķis. Tās garums ir 60—100 cm. Pakaklē ūdens bifelim ir gaiša "V" veida zīme.
Uzvedība un barība
Ūdens bifeļi ir sociāli dzīvnieki. Tie veido barus, kas sastāv no 10—20 dzīvniekiem, bet barā var būt arī 100 bifeļu. Bifelis uzturas vietās, kur ir iespēja gan baroties, gan padzerties, gan iegulties ūdenī un atpūsties. Grupas līdere parasti ir vecākā govs. Kad tēviņi sasniedz 3 gadu vecumu, tie pamet govju baru. Tēviņi veido buļļu barus, kuros ir apmēram 10 indivīdu. Vecāki un nobriedušāki buļļi parasti ir vientuļnieki, kas bieži uzturas govju bara tuvumā. Ūdens bifelis var būt aktīvs gan dienā, gan naktī. Tas ir ļoti jūtīgs pret karstumu, jo tam ir mazāk attīstīta svīšana nekā citiem vēršu cilts dzīvniekiem. Lai atvēsinātos, tas vārtās dubļos un ūdenī. Dubļi, lai atvēsinātos, ir daudz efektīvāki, jo izžūst lēnāk nekā ūdens. Dubļi bifeli arī sargā no kukaiņu dzēlieniem.