cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ričards Niksons
Valdības sistēma
1974. gada uzrunā par stāvokli valstī Niksons piedāvāja vispusīgāku veselības apdrošināšanu. viņš pieteica "Vispārējo veselības apdrošināšanas likumu". Niksona plānā ietilpa doma likt darbadevējiem apmaksāt apdrošināšanu darbaņēmējiem un papildus piedāvāja federālo veselības plānu (kā Medicaid), kuru varētu izmantot jebkurš amerikānis samaksājot tik, cik ļauj alga.
viceprezidents Spiro Agņū atkāpās pēc apsūdzībām kukuļošanā, nodokļu nemaksāšanā un naudas atmazgāšanā. Par jauno viceprezidentu Niksons izvēlējās Džeraldu Fordu, tobrīd Pārstāvju palātas dalībnieku.
Grēkatlaides dienas karš
Salīdzināšanas dienas kara laikā Niksona vadība atbalstīja Izraēlu. Kad arābi ar Ēģipti un Sīriju vadībā (kā arī PSRS kā sabiedrotajiem), uzbruka 1973. gada oktobrī, Izraēla sākotnēji zaudēja un lūdza Eiropas valstu palīdzību, bet palīdzēt piekrita vienīgi Nīderlande. ASV piegādāja ieročus Izraēlas armijai. Laikā, kad ASV un PSRS bija vienojušās par pamieru, Izraēlas spēki jau atradās dziļi ienaidnieku teritorijā. Ilgtermiņā karš noveda pie Ēģiptes attālināšanās no Padomju Savienības un tuvināšanās ASV. Tomēr kara rezultātā sākās 1973. gada degvielas krīze.
Votergeitas skandāls
Votergeitas viesnīcas, Demokrātu nacionālās komitejas mītnes, apsargs Frenks Vilss ieraudzīja, ka vairāku durvju slēdzenes ir aizlīmētas. Viņš noņēma līmlenti un devās prom. Pēc stundas viņš ievēroja, ka slēdzenes ir no jauna aizlīmētas. Vilss sazinājās ar policiju un pieci cilvēki tika aizturēti Demokrātu nacionālās komitejas birojā. Šie pieci cilvēki bija Virdžilio Gonsaless, Bernards Bārkers, Džeimss V. Makords, Eudženio Martiness un Frenks Stērdžiss. Visus piecus apsūdzēja zādzības un telefona sakaru pārtveršanas mēģinājumā. šiem pieciem, kā arī Hovardam Hantam un Gordonam Lidijam, tika oficiāli izvirzīta apsūdzība.
Šie septiņi cilvēki tika atzīti par vainīgiem 1973. gada janvārī. Viņi tieši vai netieši bija Niksona pārvēlēšanas komitejas darbinieki. Vairāki cilvēki, tostarp, tiesnesis Džons Sirika, uzskatīja, ka pastāv lielāka konspirācija, kurā ir iesaistīti augsta līmeņa valdības pārstāvji.
Viens no svarīgākajiem izmeklēšanas atklājumiem bija laupītāju rīcībā esošais naudas daudzums. Viņiem bija vidusmēra ienākumi, tomēr aresta brīdī katra īpašumā bija tūkstošiem dolāru. Tika atklāts, ka noziedznieku bankas kontiem bija gājuši cauri vēl vairāki tūkstoši dolāru. Šī nauda tika izmantota, lai finansiāli atbalstītu visus viņu izdevumus, gan personīgos, gan tos, kas saistīti ar skandālu. Visu šo naudu pārskaitīja Niksona pārvēlēšanas komiteja. Prese atklāja saistību starp Niksona pārvēlēšanu un dažādām nelikumībām, tostarp ielaušanos Votergeitā. Niksons pieprasīja divu savu palīgu, H. R. Holdemana un Džona Ērlihmena atkāpšanos. Šie abi vēlāk tika apcietināti.
1974. gadā atkāpās, tika apcietināti vai atstādināti no amata daudzi ar Niksonu saistīti cilvēki. "Votergeitas septītnieks" (Holdemens, Ērlihmens, Mičels, Kolsons, Strečens, Mārdians un Pārkinsons), vairāki bijušie prezidenta palīgi, tika atzīti par vainīgiem dažādos noziegumos. Niksons slepeni tika atzīts par nevainīgu līdzzinātāju.
Pārstāvju palāta sāka apsvērt Niksona impīčmenta procedūru. No līdz  Niksons tika apsūdzēts trīs dažādos nodarījumos: taisnīguma apturēšanā, varas ļaunprātīgā izmantošanā un Kongresa nicināšanā. Augustā tika izplatīts ieraksts no, kurā bija dzirdams Niksons un Holdemens, kuri apsprieda, kā apturēt CIP un FIB izmeklēšanas. Šis ieraksts, nosaukts par "dūmojošo šauteni" (en), iznīcināja Niksona politisko karjeru.
Kad Niksonam tika pateikts, ka pietiekami daudz cilvēku varētu balsot par viņa atlaišanu, prezidents pieņēma lēmumu atkāpties. Televīzijā raidītā runā Niksons pateica, ka atkāpsies un viņa demisija stāsies spēkā plkst 12:00 pēc Austrumu laika. Nākamajā dienā Niksons devās uz helikopteru, kas viņu aizveda uz Endrjūzas gaisa spēku bāzi Mērilendas štatā. viņa pēctecis prezidenta krēslā, Džeralds Fords, valsts vārdā piedeva Votergeitas noziegumus.
Dzīves nogale
Pēc atkāpšanās no amata Niksonu ģimene atgriezās savās mājās "La Casa Pacifica" Sanklementes pilsētā Kalifornijas štatā. Niksoni 1980. gadā pārcēlās uz Ņujorku, bet 1981. gadā uz Bergenas grāfisti Ņūdžersijā.
Votergeitas skandāla dēļ Ņujorkas štata vadība viņam atņēma jurista licenci. Viņš mēģināja atsaukt savu licenci, tomēr tas tika liegts, kamēr viņš neatzina savu vainu Votergeitas skandālā. Vēlāk viņš atteicās arī no citām licencēm. viņa pēctecis prezidenta amatā, Džeralds Fords, apžēloja Niksonu par Votergeitas noziegumiem. Tā rezultātā viņam nevarēja izvirzīt apsūdzību.
1975. gadā Niksons satika britu žurnālistu Deividu Frostu, kurš Niksonam piedāvāja 600 000 tūkstošus ASV dolāru par piecām 90 minūšu garām intervijām, kuras tika nofilmētas un raidītas 1977. gadā. Niksona padomnieki aicināja bijušo prezidentu piedāvājumam piekrist, jo ticēja, ka intervijas spēs uzlabot viņa tēlu sabiedrības acīs. Interviju segmenti aptvēra gan Niksona lomu starptautiskajā politikā, gan ASV iekšpolitiku, kā arī Votergeitas skandālu, kas izpelnījās visplašāko sabiedrības rezonansi.
Dzīves nogalē Niksons daudz ceļoja — gan pa ASV, gan pa ārzemēm. Viņš apmeklēja Eiropu, Tuvos Austrumus, Krieviju, Āfriku un Āziju. 1981. gadā Niksons kopā ar diviem citiem eksprezidentiem — Džeraldu Fordu un Džimiju Kārteru pārstāvēja ASV Ēģiptes prezidenta Anvāra al Sādāta bērēs. Viņš tikās ar Japānas premjerministru Jasuhiro Nakasoni Japānā, Ķīnas līderi Denu Sjaopinu Ķīnā un PSRS vadītāju Mihailu Gorbačovu Padomju Savienībā. Atgriežoties no ceļojuma uz PSRS Niksons nosūtīja tālaika prezidentam Ronaldam Reiganam garu memorandu, kurā izklāstīja savus ārlietu politikas ieteikumus un personīgos iespaidos par Gorbačovu.
Pēc prezidentūras Niksons sarakstīja 10 grāmatas un regulāri teica runas. Niksons tika cienīts kā vecāks valstsvīrs ārlietu jomā un konsultēja gan Demokrātu, gan Republikāņu partijas turpmākos prezidentus.
Jorbalindā tika atklāta Ričarda Niksona prezidentūras bibliotēka. Atklāšanu apmeklēja Niksonu pāris, kā arī vairāki sabiedrībā pazīstami cilvēki, tostarp, Džeralds Fords, Ronalds Reigans un Džordžs Herberts Volkers Bušs, kā arī viņu sievas Betija, Nensija un Barbara. Līdz bibliotēka piederēja privātam fondam. Pašlaik tā ir daļa no federālās prezidentu bibliotēku sistēmas.
Petas Niksones nāve
Ričarda Niksona dzīvesbiedre Peta nomira ilgstošo veselības problēmu, tostarp, divu insultu un plaušu vēža, dēļ. Viņas piemiņas pasākumi tika rīkoti Niksona prezidentūras bibliotēkā līdz viņas bērēm. Ričards Niksons šajā laikā ļoti sēroja, tomēr viņu mierināja ģimene, kā arī eksprezidenti Džeralds Fords un Ronalds Reigans ar savām sievām.
Nāve un bēres
plkst. 17:45 (EDT), gatavojoties ēst vakariņas, Niksonu ķēra insults. Tika noskaidrots, ka trombs, kas sirds problēmu dēļ bija izveidojies sirds augškambaros, izkustējās no vietas un aizceļoja līdz smadzenēm. Prezidents tika nogādāts Kornela klīnikā Manhatanā, sākotnēji viņš bija pie samaņas, bet nespēja runāt, kā arī kustināt labējās ekstremitātes. Smadzeņu bojājumi izraisīja piepampumu (cerebrālā edēma) un Niksons ieslīga dziļā komas stāvoklī. Viņš nomira, plkst. 21:08 (EDT), savām meitām klātesot. Viņš bija 81 gadu vecs.
Niksona bēres tika rīkotas. Tās bija pirmās ASV prezidenta bēres kopš Lindona B. Džonsona apbedīšanas 1973. gadā, kuras rīkoja Niksona prezidentūras laikā. Ričards Niksons tika apglabāts blakus savas sievas, Petas, kapavietai. Niksonam nāves brīdī bija divas meitas, Trīsija un Džūlija, kā arī četri mazbērni. Pēc nelaiķa lūguma, tās nebija valsts mēroga bēres.
Kartalas rajons
Kartala (turku: Kartal) ir Stambulas ila un pilsētas Āzijas daļas rajons, kas izvietojas pie Marmora jūras starp Maltepi un Pendiku. Neskatoties uz to, ka rajons ir diezgan tālu no pilsētas centra, tas ir ļoti apdzīvots. Bez Maltepes un Pendikas, Kartala robežojas ar Īmraniji, Kadikēju un Sultanbejli.
Pšemisla
Vēsture
Pilsēta varētu būt radusies ap 8. gadsimtu, kad apvidus bija Lielmorāvijas valdījumā. Kad ungāri ap 899. gadu sagrāva Lielmorāviju, šeit dzīvojošie baltie horvāti nonāca Kijevas Krievzemes ietekmē. Pšemisla tika uzskatīta par t.s. Sarkanās Krievzemes galveno centru, un līdz 13. gadsimta otrajai pusei par šo teritoriju notika cīņas starp Poliju, Kijevas Krievzemi un Ungāriju. Pilsēta nokļuva Polijas sastāvā, un 1389. gadā Vladislavs Jagello apstiprināja tai Magdeburgas tiesību piešķiršanu.
Līdz pat Otrajam Ziemeļu karam ("Plūdiem") Pšemisla bija rosīga tirdzniecības pilsēta ar poļu, rutēņu, ebreju, vācu, čehu un armēņu kopienām, tomēr 17. gs. karu rezultātā pilsēta panīka.
1772. gadā Pirmajā Polijas dalīšanā Pšemisla nokļuva Austrijas (Habsburgu) monarhijas sastāvā. Tā kā pilsēta atradās stratēģiskā vietā netālu no Krievijas impērijas robežas, tā no 19. gadsimta vidus līdz Pirmā pasaules kara sākumam tika pārvērsta par stipru militāru bāzi un trešo lielāko tālaika cietoksni Eiropā (aizsardzības līnijas 45 km garumā ar 44 fortiem, garnizons - 85 000 karavīri).
Pirmā pasaules kara laikā šeit notika sīvas cīņas. Kara sākumā Krievijas karaspēks 1914. gada augustā spēji uzbruka Pšemislai. Cietoksnis izturēja, tomēr Krievijas karaspēks 1914. gada oktobrī veica otru uzbrukumu nocietinājumiem, un aplenkuma rezultātā 1915. gada 22. martā Pšemisla krita. Krievijas karaspēks saņēma gūstā 126 000 karavīru. Tomēr 1915. gada 3. jūnijā Austroungārijas karaspēks Pšemislu atguva. Kauju rezultātā no abām pusēm krita ap 115 000 karavīru.
Pēc Pirmā pasaules kara no 1918. gada 3. novembra līdz 12. novembrim pilsētā notika ielu cīņas starp poļu un Rietumukrainas Republikas spēkiem. Ukraiņi tika sakauti un pameta pilsētu.
Pēc Molotova-Ribentropa pakta rezultātā veiktās Polijas sadalīšanas cauri pilsētai pa Sanas upi gāja PSRS un Nacistiskās Vācijas robeža. Pēc Otrā pasaules kara upes abus krastus piešķīra Polijai.
Priede
Priede var būt:
Suvalki
Suvalki (pl, lt) ir pilsēta Polijas galējos ziemeļaustrumos, Podlases vojevodistē seno jātvingu zemē — Sūduvā apmēram 30 km no Lietuvas robežas. Tuvējā Lietuvas vēsturiskā novada nosaukums ir Suvalkija. Apkārtnē (Sejnos) vēsturiski dzīvo lietuviešu tautības iedzīvotāji. Pazīstama daudziem Latvijas iedzīvotājam, jo ir pirmā lielā pilsēta Polijā, braucot no Rīgas uz Varšavu.
Pirmās liecības par Suvalkiem ir no 17. gadsimta beigām, bet pilsētas attīstība sākas no 19. gadsimta pirmās puses, kad Suvalki izrādījās svarīga ceļa (Pēterburga-Varšava) malā. Lai pārtrauktu Poļu-lietuviešu karu, Tautu Savienības kontrolē 1920. gada 7. oktobrī pilsētā tika noslēgts Suvalku līgums.
Cilvēki
Suvalkos dzimuši:
Serves pussala
Serves pussala (et) ir liela pussala Sāmsalas dienvidrietumos. Irbes šaurums to atdala no Latvijas piekrastes. Pussalas platība ir ap 180 km², garums — 32 km, platums — 1,8 līdz 10 km. Pussalas galējais dienvidu punkts ir Serves zemesrags.
Pussalas vidienē paceļas Serves augstiene, kuras augstākais punkts ir 36,6 m. Piekraste stipri izrobota, vairākas nelielas saliņas. Daļu pussalas teritorijas aizņem dabas rezervāts un liegums.
Vēsturiskos dokumentos pussala pirmo reizi minēta 1234. gadā kā Sworve. Pussalas teritorija ietilpst Sāres apriņķa Salmes un Torgu pagastos. Lielākās apdzīvotās vietas ir Salme, Lētsa, Sēre un Īde.
Kīčīkčekmedžes rajons
Mikrorajoni (mahalle)
Kīčīkčekmedže ir iedalīta 25 mikrorajonos:
Autoritārisms
Autoritārisms ir politiskā sistēma, kurai raksturīga varas koncentrācija viena vadoņa rokās. Tai ir raksturīga antidemokrātiska valsts pārvaldes sistēma, kas izveidota, lai nodrošinātu iedzīvotāju bezierunu pakļaušanos vadonim un valsts varai. Vara tiek koncentrēta diktatora rokās, kurš kontrolē visas varas iestādes. Savu varu pār sabiedrību vadonis uztur ar karaspēka, drošības dienestu un paklausīga birokrātiskā aparāta palīdzību. Dažkārt autoritāras varas pretinieki tiek vajāti vai pat fiziski iznīcināti. Autoritārā valstī var notikt vēlēšanas, tomēr tās nav demokrātiskas. Uz galveno valsts amatu parasti kandidē pats diktators, lai viņa vara izskatītos likumīga. Šādu vēlēšanu rezultāts gandrīz vienmēr ir labi paredzams.
Latvijā Autoritārais Kārļa Ulmaņa režīms pastāvēja no 1934. gada 15. maija līdz 1940. gada 17. jūnijam.
Autoritārisms ir valdības sistēma, ko raksturo iedzīvotāju pilnīga pakļaušanās varai, kas ir vērsta pret indivīda brīvībām un kur tiek sagaidīta bezierunu pakļaušanās valsts varai.
Autoritāru sistēmu īpašības:
Autoritārisma varianti:
C2P
C2P tulkojumā vilcējs 2 tonnīgais — Polijas kāpurķēžu artilērijas vilcējs, viens no visvairāk Polijā izgatavotajiem.
Vēsture
Kāpurķēžu artilērijas vilcēju C2P konstruēja inženieri J.Lapuževskis un A. Šmidts. Šī bija uzlabota vilcēja C2T versija. Tas tika konstruēts uz tanketes TKS bāzes. Pirmā partija tika izgatavota 1937. gadā un tā sastāvēja no 196 mašīnām. Sakarā ar Otrā pasaules kara sākšanos otrā partija pilnībā tā arī netika izgatavota.
Pielietojums
Vilcējs C2P visbiežāk tika lietots, lai pārvietotu vieglos lielgabalus (it īpaši Bofors wz. 36). Tāpat tas tika lietots arī munīcijas pārvadāšanai. 1938. gadā uz vilcēja tika novietots artilērijas lielgabals, kā rezultātā radās PAI TKS-D. Diemžēl, projekts tā arī netika pabeigts sakarā ar kara sākšanos.
Līdz mūsdienām saglabājušies
Līdz mūsdienām ir saglabājušies vairāki vilcēji. Tie atrodas muzejos Arlonē (Beļģija), Varšavā (Polija) un Obernē (ASV, Indiānas štatā).
UgunsGrēks
"UgunsGrēks" ir latviešu televīzijas seriāls, kas pārraidīts kanālā TV3 no 2009. gada līdz 2017. gadam un tiek pārraidīts atkal no 2022. gada ar "Atgriešanās" sezonu. "UgunsGrēks" ir turpinājums Latvijas Televīzijas seriālam "Neprāta cena". "UgunsGrēks" tika pārraidīts piecas reizes nedēļā (sākumā to pārraidīja 4 reizes nedēļā).
Seriāls tiek parasti filmēts studijā, taču notikumi filmēti arī Bīriņu pilī, un, sākot ar "Atgriešanās" sezonu, seriāls tiek aktīvi filmēts tur. "UgunsGrēks" ticis uzskatīts par vienu no skatītākajiem seriāliem Latvijā. 2013. gadā iznāca seriāla atvasinājums — "Zentas brīvdienas". 2017. gada 5. janvārī tika paziņots, ka seriāls noslēgsies pēc 17. sezonas, kuru sāka demonstrēt 30. janvārī. Pēdējā seriāla sērija tika demonstrēta 2017. gada 19. maijā.
Pēc piecu gadu pārtraukuma 2022. gada 11. aprīlī TV3 Group paziņoja par seriāla atgriešanos. 10. oktobrī Go3 straumēšanas platformā iznāca seriāla turpinājums "UgunsGrēks. Atgriešanās.".
Turpinājums
Pēc seriāla filmēšanas pārtraukšanas Go3 2022. gadā sāka veidot seriāla turpinājumu, kura nosaukums ir "UgunsGrēks. Atgriešanās.".
Mālupes pagasts
Mālupes pagasts ir viena no Alūksnes novada administratīvajām teritorijām tā dienvidu daļā. Robežojas ar sava novada Jaunannas, Malienas, Jaunalūksnes un Liepnas pagastiem, kā arī Balvu novada Vīksnas un Kubulu pagastiem.
Daba
Atrodas Austrumlatvijas zemienes Adzeles pacēlumā. Augstākā vieta atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā (149,3 m vjl).
Upes
Pededze, Igrīve, Mālupe, Vērtupīte, Sita
Ezeri
Grundu ezers (48,9 ha)
Purvi
daļa no Silguldas purva (kopplatība - 851 ha), Ķikšu purvs (lielākā daļa), Lielais purvs (daļa), Grundu purvs
Vēsture
Pēc 1920. gada agrārās reformas Mālupes muižu 1131 ha platībā sadalīja 88 vienībās, bijušajā kungu mājā iekārtoja pagasta valdi. Ērmaņu muižu 314 ha platībā sadalīja 145 vienībās. 1935. gadā Valkas apriņķa Mālupes pagasta platība bija 174,53 km² un tajā dzīvoja 2481 iedzīvotājs.
1945. gadā pagastā izveidoja Malienas un Mālupes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Mālupes ciems ietilpis Alūksnes apriņķī (1946-1949) un Alūksnes (1949-1962; pēc 1967. gada) un Gulbenes (1962-1967) rajonos. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Mālupes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Alūksnes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Maltepes rajons
Maltepe (turku: Maltepe) ir Stambulas ila un pilsētas Āzijas daļas rajons, kas atrodas pie Marmora jūras starp Kadikēju un Kartalu.
Mikrorajoni (mahalle)
Rajons iedalīts 19 mikrorajonos:
Oto Bērtiņš
Dzīvesgājums
Dzimis 1818. gada 4. vai 6. janvārī Gulbenē kurpnieka Sīmaņa Bērtiņa ģimenē. Mācījās Pēterburgā pie portretu gleznotāja Roberta Švēdes. Pēc tam strādāja litogrāfijas darbnīcā. No 1840. līdz 1850. gadam bija zīmēšanas skolotājs Rīgas Katrīnas skolā. Kopš 1842. gada piedalījās mākslas izstādēs. No 1850. mācījās Antverpenes Karaliskajā mākslas akadēmijā, kuru ar izcilību pabeidza 1852. gadā. 1856. gadā mākslinieks aizbrauca no Latvijas, dzīvoja Parīzē (1856-1859), vēlāk Odesā (1859), tad atkal Parīzē (1862-1873). 1865. gadā Pēterburgas Mākslas akadēmija Bērtiņam piešķīra brīvmākslinieka nosaukumu, 1866. gadā trešās pakāpes mākslinieka, bet 1867. gadā pirmās pakāpes mākslinieka nosaukumu. Kādu laiku viņam piederēja sava mākslas studija.
Darbi
No Oto Bērtiņa mākslas mantojuma ir saglabājušies tikai daži darbi. Viens no pazīstamākajiem ir "Zēna akts" (1853), kas glabājas Latvijas Nacionālajā mākslas muzejā, daži viņa darbi glabājas Jaltā, kur viņš kādu laiku strādāja. Citi viņa darbi zināmi vien pēc viņa laikabiedru atstāstījumiem un aprakstiem dokumentos.
Džulians Švingers
Džulians Seimūrs Švingers (en; dzimis, miris ) - ASV fiziķis. Viens no kvantu elektrodinamikas teorijas pamatlicējiem. 1965. gada Nobela prēmijas fizikā laureāts (kopā ar Sinitiro Tomonagu un Ričardu Fainmenu). Pirmā elektrovājās mijiedarbības modeļa autors.
Dzimis Ņujorkā. Studēja Ņujorkas Pilsētas universitātē un Kolumbijas Universitātē, kur 1936. gadā ieguva bakalaura un 1939. gadā doktora grādu (zinātniskais vadītājs Izidors Rabi). Vēlāk strādāja Kalifornijas Universitātē, Bērkli Roberta Openheimera vadībā, bet vēlāk Pardū Universitātē.
Otrā pasaules kara laikā strādāja Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā, kur nodarbojās ar radara izveidi. Pēc kara no 1945. līdz 1974. gadam pasniedza Hārvarda Universitātē. Bija zinātniskais vadītājs četriem topošajiem Nobela prēmijas laureātiem.
1972. gadā pārgāja darbā uz Kalifornijas Universitāti, Losandželosā. No 1989. gada pievērsās pretrunīgi vērtētajai aukstās kodoltermiskās sintēzes teorijai. Protestējot pret šīs teorijas, viņaprāt, aizspriedumaino noniecināšanu, izstājās no Amerikāņu Fizikas biedrības.
Opel Zafira
Opel Zafira bija Vācijas uzņēmuma Opel kompakta MPV klases pasažieru automašīna. Zafira dažādās valstīs tika tirgota arī ar General Motors zīmoliem: Vauxhall, Holden un Chevrolet. Japānā mašīnu pārdeva ar nosaukumu Subaru Traviq. Automašīnai ir septiņas sēdvietas.
Opel Zafira sāka ražot 1999. gadā. Otrā Zafira paaudze Zafira B tika izlaista 2005. gadā. Trešo paaudzi Zafira Tourer jeb Zafira Tourer C sāka pārdot 2011. gadā.
2019. gadā rūpnīcās, kur ražoja Opel Zafira, šo modeli aizstāja ar vieglā komerctransporta klases Zafira Life (Citroën Jumpy trešā paaudze) un citiem modeļiem.
Dženingss
Dženingss var būt:
Elens Džonsons
Elens Kenets Džonsons (en; dzimis Vašingtonā, ASV) ir bijušais amerikāņu vieglatlēts, kas startēja 110 m barjersprinta distancē. Ir piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs (1996, 2000, 2004), vienās no tām — 1996. gadā Atlantā — izcīnīja zelta medaļu. Pasaules čempionātos E. Džonsons ir izcīnījis četras zelta medaļas un vienu bronzu, bet Pasaules čempionātos telpās — trīs zelta medaļas un vienu sudrabu. Studiju laikā universitātē viņš sekmīgi startēja arī augstlēkšanā, tāllēkšanā un desmitcīņā. Septiņas reizes ir uzstādījis sezonas labāko rezultātu pasaulē. 2010. gadā beidzis profesionāļa karjeru.
Melnie graudi
Melnie graudi jeb vilkazobi ir uz graudzālēm, visbiežāk rudziem, parazitējoša sēne, kas to ziedos veido blīvus sēņotnes savijumus — sklerocijus. Pavasarī uz tiem attīstās augļķermeņi ar sporām. Vējš sporas aiznes uz graudzāļu auglenīcām kur attīstās balta sēklotne ar sīkām konīdijām un izdalās lipīgs, salds šķidrums — „medus rasa”. Kukaiņi sūc šķidrumu un pārnes konīdijas, tā inficējot rudzus vai citas graudzāles. Sēņu infekciju un sklerociju attīstību sekmē mitrs, silts laiks un ilgstošs rudzu ziedēšanas periods. Inficētās auglenīcās attīstās melnie graudi — sēnes sklerociji, kuri sasniedz līdz 3 cm garumu un 3—6 mm diametru. Melnie graudi sastopami mitros rudzu laukos, kur izmanto sējai nekodinātus graudus.
Juris Bērziņš
Juris Bērziņš (dzimis Rīgā) ir bijušais Latvijas airētājs, kas pārstāvēja PSRS izlasi.
Piedalījies Maskavā, kurās izcīnīja sudraba medaļu četriniekā ar stūrmani (J. Bērziņš bija stūrmanis) kopā ar Artūru Garonski, Dimantu Krišjāni, Dzintaru Krišjāni un Žoržu Tikmeru. Vairākas medaļas izcīnījis Pasaules čempionātā: sudrabu 1979. gadā četriniekā ar stūrmani, kā arī divas bronzas (1981. gads — četrinieks; 1982. gads — astoņnieks). Tāpat vairākas medaļas izcīnīja PSRS Tautu spartakiādēs un PSRS čempionātos.
Izglītību ieguvis Rīgas 50. vidusskolā (1973) un Rīgas Politehniskajā institūtā (1978).
Vladislavs Tretjaks
Vladislavs Tretjaks (, dzimis Orudjevo, Krievijas PFSR, PSRS) ir bijušais krievu hokejists, spēlējis vārtsarga pozīcijā, bijis PSRS izlases dalībnieks. Pašlaik (2011) viņš ir Krievijas Hokeja federācijas prezidents.
Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem vārtsargiem hokeja vēsturē. Viņš tika iekļauts IIHF simboliskajā gadsimta izlasē.
Viņa mazdēls Maksims Tretjaks arī ir hokeja vārtsargs.
Karjera
Visu profesionāļa karjeru (1968—1984) aizvadījis PSRS līgas klubā Maskavas CSKA. Tā sastāvā kļuva par trīspadsmitkārtēju PSRS čempionu. Atzīts par 1974., 1975., 1976., 1981. un 1983. gada līgas vērtīgāko spēlētāju. 1981., 1982. un 1983. gadā saņēma arī Čehoslovākijas zelta hokeja nūju, ko pasniedz katra gada labākajam spēlētājam Eiropā. IIHF viņu atzina par gada labāko vārtsargu 1974., 1979. un 1983. gadā.
1983. gada NHL draftā viņu Monreālas "Canadiens" izraudzījās ar kopējo 138. kārtas numuru. PSRS politika neļāva viņam doties spēlēt ārpus PSRS.
1978. gadā viņš tika apbalvots ar Leņina ordeni. Tāpat V. Tretjaks ir pirmais spēlētājs, kurš ir uzņemts Hokeja slavas zālē un nav dzimis un trenējies Ziemeļamerikā.
PSRS izlase
PSRS izlases sastāvā piedalījies 13 Pasaules čempionātos (1970—1983), 4 olimpiskajās spēlēs, kā arī 1976. un 1981. Kanādas kausa izcīņā. Par Pasaules čempionu viņš kļuvis 10 reizes, 2 reizes izcīnījis sudraba medaļu, bet vienreiz arī bronzas medaļu. Viņš ir arī trīskārtējais olimpiskais čempions (1972, 1976, 1984), 1980. gada olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja sudraba medaļu. 1981. gadā viņš izcīnīja zelta medaļu arī Kanādas kausa izcīņā.
Niantic
Niantic var būt
Indijas okeāns
Indijas okeāns ir trešais lielākais okeāns pasaulē, kas aizņem ap 20% no planētas ūdens virsmas. Jau kopš aizvēsturiskiem laikiem kalpo kā nozīmīgs tranzīta ceļš starp pasaules civilizācijām.
Robežas
Ziemeļos no Indijas okeāna atrodas Dienvidāzija, tai skaitā Indijas subkontinents, no kura cēlies okeāna vārds. Rietumos atrodas Arābijas pussala un Āfrika. Austrumos atrodas Malakas pussala, Zunda salas un Austrālija. Dienvidos aiz 60° dienvidu platuma grāda atrodas Dienvidu okeāns. No Atlantijas okeāna dienvidos no Āfrikas tiek atdalīts pa 20° austrumu meridiānu, bet no Klusā okeāna dienvidos no Austrālijas — pa 147° austrumu meridiānu. Vistālākais Indijas okeāna ziemeļu punkts — Persijas līcis, kas sasniedz 30° ziemeļu platumu.
Ģeoloģija
Indijas okeānā saduras šādas trīs lielas tektoniskās plātnes: Āfrikas plātne, Indijas—Austrālijas plātne un Antarktīdas plātne. Plātņu sadures vieta veido lielam, otrādi apvērstam "Y" burtam līdzīgu formu. No Arābijas pussalas līdz okeāna centrālajai daļai austrumos no Madagaskaras stiepjas "Y" burta "kātiņš" — Arābijas—Indijas grēda. Šeit tā sazarojas un uz rietumiem līdz vietai starp Dienvidāfriku un Antarktīdu stiepjas Dienvidrietumu Indijas grēda, kas pāriet Vidusatlantijas grēdā. Uz austrumiem savukārt stiepjas Austrālijas—Antarktīdas pacēlums, kas sasniedz Kluso okeānu.
Kontinentālais šelfs Indijas okeāna piekrastē pārsvarā ir šaurs, līdz 200 km plats. Austrālijas rietumu krastā šelfs ir platāks — 1000 km.
Indijas okeāna piekrastē vietām vērojams aktīvs vulkānisms. Ļoti aktīvu vulkānu virtene atrodas Zunda salās, Andamanu salās un Nikobaru salās. Šeit, starp Sumatras un Javas salām noticis arī spēcīgākais vulkāna izvirdums pēdējos gadsimtos — Krakatau vulkāna izvirdums. Šis reģions ir arī seismiski aktīvs. šeit notika postošā Indijas okeāna zemestrīce, kuras jauda sasniedz 9,3 balles pēc Rihtera skalas. Zemestrīcē gāja bojā 200—310 tūkstoši cilvēku.
Klimats
Indijas okeāna klimatu ziemeļos no ekvatora nosaka musonu vēji. No oktobra līdz aprīlim pūš spēcīgs ziemeļaustrumu vējš. No maija līdz oktobrim dominē dienvidu un rietumu vēji. No Arābijas jūras musons uz Indijas subkontinentu nes bagātīgas lietusgāzes. Mainoties musonu vējiem tropiskie cikloni nereti skar Arābijas jūras piekrasti un Bengālijas līci.
Dienvidu puslodē vēji pārsvarā ir lēnāki, taču Maurīcijā var būt spēcīgas vasaras vētras.
Hidroloģija
Lielākās Indijas okeānā ietekošās upes ir Zambezi, Šatelaraba (Eifratas un Tigras satekupe), Inda, Ganga ar Bramaputru un Iravadi.
Indijas okeāna straumes nosaka musonu klimats. Ziemeļu puslodē straumes plūst pulksteņa rādītāja virzienā, tās visas ir siltās straumes, dienvidu puslodē — pretējā virzienā. Tomēr ziemas musonu laikā ziemeļu puslodē straumes plūst pretējā virzienā.
Ziemeļos no 20°D platuma ūdens virsējā slāņa temperatūra nav zemāka par 22 °C, austrumu daļā pārsniedz 28 °C. Dienvidos no 40°D ūdens virsējā slāņa temperatūra strauji krītas.
Virsūdens sāļums ir 32—37 promiles. Sāļākais ūdens ir Arābijas jūrā un joslā starp Dienvidāfriku un dienvidrietumu Austrāliju. Aisbergi visu gadu bieži sastopami Dienvidu okeānā, taču tie bieži iepeld arī Indijas okeānā, bieži sasniedzot 45°D platumu un tālāk ziemeļos.
Vēsture
Indijas okeāns ir salīdzinoši mierīgāks un kuģošanai vienkāršāks nekā Klusais okeāns un Atlantijas okeāns. Viegli prognozējamais musonu vēju virziens ļauj vienkārši, pārsvarā bez starpgadījumiem veikt pārceļojumus no vienas okeāna puses uz otru.
Indijas okeāna tiešā tuvumā attīstījušās pirmās civilizācijas — Senā Divupe, Senā Ēģipte, Indas ielejas civilizācija un pārējās Indijas subkontinenta civilizācijas. Jau vismaz 3 000 gadus pmē. sākās kuģošana Indijas okeānā starp Seno Ēģipti un Puntu, kura visdrīzāk atradās mūsdienu Somālijā, vedot uz Ēģipti zeltu un mirres. Aptuveni 2 500 gadus pmē. jau notika jūras tirdzniecība starp Mezopotāmiju un Indas ieleju. Mūsu ēras 1. un 2. gadsimtā notika intensīva tirdzniecība starp romiešu Ēģipti un Dienvidindiju — tamilu valstīm.
Ap 7. gadsimtu no Indonēzijas ieradās pirmie Madagaskaras iedzīvotāji, starp Madagaskaru un Indonēziju pāri okeānam notika regulāra satiksme. Šajā laikā aizvien pieaugoša ietekmi Austrumāfrikā ieguva arābi. Laikaposmā no 1405. gada līdz 1433. gadam ķīniešu admirālis Džens He vadīja vairākas ekspedīcijas uz Rietumu okeānu, kā ķīnieši dēvēja Indijas okeānu. Viņi sasniedza Austrumāfrikas krastus. 1497. gadā Vasko da Gama apbrauca Labās Cerības ragu Dienvidāfrikā un kļuva par pirmo eiropieti, kas pa jūru aizbrauca līdz Indijai. Neilgā laikā eiropieši ieguva dominējošas pozīcijas Indijas okeāna rietumu daļā. Pirmā pārsvaru centās nodrošināt Portugāle, kas izbūvēja cietokšņus stratēģiskos punktos. Mazā nācija ilgstoši nespēja noturēt kontroli pār lielo, attālo okeānu, 17. gadsimta vidū portugāļus izkonkurēja Nīderlande, Britu impērija, Francija. Ap 1815. gadu Indijas okeānā par valdošo spēku kļuva Britu impērija.
1869. gadā kuģu satiksmei tika atvērts Suecas kanāls, kas Indijas okeānā izmainīja tirdzniecības ceļus. Kopš Otrais pasaules kara Lielbritānijas ietekme ir krasi samazinājusies. Mūsdienās joprojām saglabājusies Lielbritānijas un ASV militārā bāze Djego Garsijas atolā okeāna centrālajā daļā.
netālu no Sumatras notika postošā Indijas okeāna zemestrīce, kuras jauda sasniedz 9,3 balles pēc Rihtera skalas. Zemestrīcē gāja bojā aptuveni 230 tūkstoši cilvēku un vairāk nekā viens miljons iedzīvotāju palika bez mājām. Pēc šīs nelaimes Indijas okeānā tika izveidota Indijas okeāna cunami brīdinājuma sistēma.
Ekonomika
Indijas okeāns arī mūsdienās ir ļoti nozīmīgs jūras ceļš, kas savieno Tuvos Austrumus, Āfriku un Austrumāziju ar Eiropu un Ameriku. Šeit notiek liela apmēra naftas un tās produktu tranzīts no Persijas līča un Indonēzijas. Arī pēc apzināto atradņu izsīkšanas varēs izmantot citas apzinātās Indijas okeāna baseina atradnes Saūda Arābijas, Irānas, Indijas un Austrālijas piekrastē. Indijas okeāns apdraud un ietekmē Persijas līci, Omānas līci, Sarkano jūru.
Siltā ūdens dēļ Indijas okeānā ir maz fitoplanktona un līdz ar to nav īpaši daudz zivju. Ar zivīm bagāti ir tikai atsevišķi iecirkņi okeāna ziemeļos.
Jūras, lielākie līči un šaurumi
Sākot no ziemeļiem pulksteņa rādītāja virzienā Indijas okeānam ir šādas jūras, līči un šaurumi: Dažkārt Indijas okeānam pieskaita arī Floresas jūru, Javas jūru un Savu jūru.
Lielākās pilsētas
Indijas okeāna un tā jūru krastā atrodas šādas lielas pilsētas:
Kolins Džeksons
Kolins Rejs Džeksons (en; dzimis Kārdifā, Velsā) ir bijušais Lielbritānijas vieglatlēts, barjerskrējējs. Savas karjeras laikā viņš kļuva par Olimpisko vicečempionu 1988. gada Olimpiādē Seulā, divkārtējo Pasaules čempionu 1993. un 1999. gadā, Pasaules čempionu telpās 1999. gadā, četrkārtējo Eiropas čempionu 1990., 1994., 1998. un 2002. gadā, trīskārtējo Eiropas čempionu telpās 1989., 1994. un 2002. gadā. K. Džeksona personīgais rekords 110 m barjerskrējienā 12,91 sekundes, kas tika uzstādīts Štutgartē, bija pasaules rekords līdz pat, kad to pārspēja Ķīnas sportists Liu Sjans. K. Džeksonam joprojām pieder pasaules rekords 60 m barjerskrējienā telpās - 7,30 s.
Pēc profesionāļa karjeras beigām strādājis televīzijā par vieglatlētikas sacensību komentētāju.
Mārkalnes pagasts
Vēsture
Vēsturiskais pagasta nosaukums ir Lāzberģa pagasts (līdz 1925. gadam). 19. gadsimta beigās tas veidojies uz Lāzberģa (Fianden), Jaunlāzberģa un Kalnapededzes (Charlottenberg) muižu zemēm. Lāzberģis 16.gadsimta beigās piederēja poļu muižniekam Vazickim, Zviedru Vidzemes laika sākumā — Johanam Ikskilam fon Mencenam.
1935. gadā Valkas apriņķa Mārkalnes pagasta platība bija 122,29 km² un tajā dzīvoja 1949 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Mārkalnes un Akaviņas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Mārkalnes ciems ietilpis Alūksnes apriņķī (1946—1949) un Alūksnes (1949—1962; pēc 1967. gada) un Gulbenes (1962—1967) rajonos. Mārkalnes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Akaviņas ciemu, 1958. gadā — Ziemera un Bejas ciemu padomju saimniecības «Alūksne» teritoriju. 1971. gadā padomju saimniecības «Alūksne» teritoriju pievienoja Jaunalūksnes ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Mārkalnes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Alūksnes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Mārkalne (pagasta centrs), Blekteskalns, Cirakalns, Degumi, Ezīšava, Volkova.
Nokia 6230
Nokia 6230 ir Nokia mobilais telefons ar Series 40 programmatūras platformu. Par telefonu pirmo reizi paziņoja 2003. gada rudenī, un to izdeva 2004. gada pavasarī. 2005. gadā Nokia izdeva uzlabotu 6230 versiju Nokia 6230i.
Tam ir 16 bitu TFT krāsains ekrāns ar 128x128 izšķirtspēju, VGA kamera, kas arī var uzņemt video 128x96 pikseļos, iebūvēts bluetooth, FM Radio, var spēlēt MP3 un AAC formāta signālus, EGPRS līdz pat 220 kbit/s. Ir arī iespējams nopirkt Xpress-on vāciņus. Tas atbalsta līdz pat 1GB lieluma MMC atmiņas kartes.
Telefona izstrādāšanas laikā tā nosaukums bija Matrix, bet 6230i sauca Matrix 2. Nokia 6230 pēctecis ir Nokia 6233.
Lielais Tēvijas karš
Lielais Tēvijas karš (ru) jeb saīsināti LTK (ru) ir termins, ko izmantoja PSRS, bet mūsdienās izmanto Krievijā un atsevišķās citās pēcpadomju valstīs, lai apzīmētu Otrā pasaules kara cīņas starp PSRS un Trešo reihu ar tā sabiedrotajiem (Bulgārija, Ungārija, Itālija, Rumānija, Slovākija, Somija un Horvātija). Šis Otrā pasaules kara posms sākās 1941. gada 22. jūnijā, kad Trešais reihs uzbruka PSRS, un beidzās 1945. gada 8. maijā, kad Vērmahts parakstīja kapitulācijas aktu.
Tajā neieskaita Polijas kampaņu, Ziemas karu un Baltijas valstu okupāciju, kurās PSRS piedalījās kā Vācijas sabiedrotā. Arī Mandžūrijas operāciju 1945. gada augustā ar Mandžūrijas, Sahalīnas un Kuriļu salu okupāciju padomju historiogrāfijā neuzskata par Lielā Tēvijas kara sastāvdaļu.
Nosaukums
Šis termins tika atvasināts no 1812. gada Tēvijas kara, kad Krievijas Impērija cīnījās pret Napoleonu. Pirmo reizi šo terminu lietoja Staļins, kad radio uzrunāja PSRS iedzīvotājus 1941. gada 3. jūlijā. Vēlāk laikrakstā “Pravda” šis termins parādījās atkārtoti. 1942. gadā tika nodibināts Tēvijas Kara ordenis, kurš arī nostiprināja šo terminu. Lielais Tēvijas karš PSRS tika uzsvērts kā cīņa starp divām ideoloģijām, kurā uzvarējusi PSRS paustā komunisma ideoloģija.
Pasaulē parasti šo Otrā pasaules kara posmu apzīmē ar terminu "Otrā pasaules kara Austrumu fronte". Vācu valodā ir sastopami arī jēdzieni “krievu kampaņa” (de) un “karagājiens uz austrumiem” (de), tomēr parasti tiek lietots jēdziens "Karš pret Padomju Savienību" (de).
Žanis Butkus
Žanis Butkus ( — ) bija Latviešu leģiona Waffen SS Hauptsturmführer (kapteinis), kurš tika apbalvots ar Trešā reiha augstāko militāro apbalvojumu Dzelzs krusta Bruņinieka krustu. Viņa varonību kaujas laukā apliecināja, tas, ka viņš bija apbalvots ar teju visiem apbalvojumiem, kurus varēja iegūt Trešā reiha bruņotajos spēkos.
Dzīvesgājums
Dzimis tagadējā Dobeles novada Augstkalnes pagastā, Mazberķenes muižā. Tēvs un māte bija laukstrādnieki. Neilgi pēc viņa dzimšanas no plaušu karsoņa nomira tēvs Fricis. Māte dodas strādāt uz Tērvetes pagastu, bet Žani audzina vecmāmiņa (mātes māte). Līdz ar Pirmā pasaules kara sākumu viņš pārceļas pie mātes, kura tobrīd strādā "Liellstiļu" māju saimniecībā. Vācu karaspēkam ienākot Latvijas teritorijā ģimene dodas uz Rīgu, kur Žanis sāk iet skolā. Pēc vācu karaspēka ienākšanas Rīgā viņi atgriežas "Liellstiļās", kur 1918. gadā Žanis pabeidza Kalnmuižas pagastskolu. Pēc tam strādājis "Liellstiļās" kā kalps, līdz viņa māte apprecējās ar saimnieku. Brīvajā laikā paticis lasīt, medīt, kā arī makšķerēt.
Iestājies aizsargos, kur uzsāka nodarboties ar sportu. 1927. gadā iesaukts Latvijas armijā. Apmeklējis vakara vidusskolu, kuru pabeidza dienesta laikā. Virsdienesta instruktors 3. Jelgavas kājnieku pulkā, taču bijis nepieciešams vecāku saimniecībā. Demobilizējies kā kaprālis. Pēc atgriešanās atkal iestājās aizsargos, 16. Jelgavas aizsargu pulkā. 1932. gadā apprecējies. Jau dienesta laikā uzrādīja dotības šaušanā, sāka piedalīties Latvijas un Baltijas mēroga šaušanas sacensībās šaušanas sporta sacensībās, gūstot ievērojamus panākumus. Bija sava pagasta aizsargu priekšnieks.
Pēc Latvijas okupācijas varas iestādes par viņu vairākkārt interesējās. Lai izvairītos no vajāšanām vai iespējamām represijām devās uz Rīgu, tomēr pēc kāda laika atgriezās ar ģimeni mājās. 1941. gada 14. jūnijā uzzinot par to, ka varbūt notiks izvešanas paslēpās mežā. Viņa ģimene, sieva un meita, tiek aizvesta uz Sibīriju. Sākoties Otrajam pasaules karam izveidoja partizānu vienību cīņai ar bēgošajām Sarkanās armijas daļām un padomju varas atbalstītāju iznīcināšanai.
Brīvprātīgi viens no pirmajiem 1942. gadā pieteicās dienestā Trešā reiha bruņotajos spēkos Latviešu leģionā. Kopš 1943. gada dienēja 19. SS divīzijā. Par izrādīto varonību un panākumiem kaujas laukā apbalvots ar daudziem apbalvojumiem, tai skaitā ar augstāko Trešā reiha apbalvojumu: Dzelzs krusta Bruņinieka krustu. Vairākkārt ievainots un kontuzēts kaujās. Uzdienējis līdz kapteiņa (Waffen-SS-Hauptsturmführer) dienesta pakāpei. Pēdējā savā kaujā Kurzemes katlā, kurā viņš piedalījās, tika ievainots kājā. Vairākus mēnešus viņš pavadīja lazaretē, bet vēlāk parādījās komplikācijas un viņš tika pārvests uz Vāciju, kur tika veikta kājas operācija. Līdz kara beigām viņš atradās okupētajā Dānijā, latviešu veselības uzlabošanas bataljonā.
Karam beidzoties nokļuva gūstā, bet pēc filtrācijas iziešanas devās uz ASV kontrolēto Vācijas zonu. Apprecējies otrreiz. Apguvis sudrabkaļa amatu. Bija aktīvs Daugavas Vanagu biedrs. Vēlāk pārcēlies uz ASV, kur no 1985. gada dzīvoja Aļaskas štatā.
Nokia 3410
Nokia 3410 ir pirmais telefons no Nokia ar Java iespēju. Standartā telefons nāk pelēku mākoņu krāsā, bet tāpat kā Nokia 3310 arī 3410 ir iespējams nopirkt daudz dažādus vāciņus. Telefonam ir nekrāsains ekrāns. Tā svars (ar bateriju) ir 114g.
Drupas
Drupas ir termins, kurš tiek lietots, lai apzīmētu kādas celtnes pārpalikumu pēc kariem, dabas katastrofām vai arī tās tiek vienkārši "laika zoba" sagrauztas. Senajos laikos izplatīti bija iekarot pretinieku pilsētas un tās iznīcināt. Rezultātā pilsētas tika pārvērstas drupās un tikai dažas no šīm pilsētām eksistē arī mūsdienās.
Artūrs Garonskis
Artūrs Garonskis (dzimis Rīgā) ir bijušais Latvijas airētājs, kas pārstāvēja PSRS izlasi.
Piedalījies Maskavā, kurās izcīnīja sudraba medaļu četriniekā ar stūrmani kopā ar Juri Bērziņu, Dimantu Krišjāni, Dzintaru Krišjāni un Žoržu Tikmeru. 1975. gadā A. Garonskis kļuva par čempionu divniekā ar stūrmani junioriem. 1979. gada Pasaules čempionātā izcīnījis sudrabu četriniekā ar stūrmani. Tāpat vairākas medaļas izcīnīja PSRS Tautu spartakiādēs un PSRS čempionātos.
Izglītību ieguvis Rīgas Politehniskajā institūtā un Latvijas Policijas akadēmijā (2000).
FA kauss
FA kauss (, The Football Association Challenge Cup — ‘Futbola asociācijas izaicinājuma kauss’) ir izslēgšanas turnīrs (kauss) starp Anglijas un dažām Velsas futbola komandām. Šīs ir vecākās futbola sacensības pasaulē. Pirmā kausa izcīņa notika 1871.—1872. gada sezonā. Visvairāk reižu (14 reizes) šo kausu ir ieguvuši Arsenal. No 2011. gada līdz 2014. gadam kausa oficiālais sponsors bija Budweiser, bet no 2015. līdz 2018. gadam bija noslēgts sponsorēšanas līgums ar lidsabiedrību Emirates, kas paredzēja arī nosaukuma The Emirates FA Cup lietošanu.
SKS 25. ekspedīcija
'''SKS 25. ekspedīcija' ( jeb ISS-25'') bija Krievijas un ASV kosmonautu ekspedīcija uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Lidojuma gaita
Maiņas pieņemšana no 24. ekspedīcijas notika. Aleksandrs Skvorcovs nodeva stacijas komandēšanu Daglasam Vīlokam.
no Baikonuras kosmodroma startēja kosmosa kuģis Sojuz TMA-01M. Tas ar SKS saslēdzās 10. oktobrī. Stacijā ieradās S. Kelijs, A. Kaleri, O. Skripočka.
2. novembrī tika atzīmēta 10 gadu jubileja, kopš Starptautiskās kosmosa stacija ir pastāvīgi apdzīvota.
Fjodors Jurčihins un Oļegs Skripočka veica iziešanu kosmosā. Slūžu kameras Pirs lūka tika atvērta 14:55 UTC. Kosmonauti veica eksperimentu Test, ņemot paraugus no moduļu Zvezda un Pirs virsmas, lai vēlāk veiktu toķīmisko, toksikoloģisko un mikrobioloģisko analīzi. Viņi moduļa Zvezda ārpusē uzstādīja universālo darba vietu, kurā vēlāk izvietos zinātniskās iekārtas. Tad kosmonauti demontēja Vācijas kosmosa aģentūaras DRL manipulatoru Rokviss, kas atklātā kosmosā darbojies no līdz. Ar 50 cm garo Rokviss robotroku tika veikti eksperimenti robota vadīšanai attālināti no zemes. Pie Pirs moduļa viņi piemontēja rokturi, pie Poisk moduļa — materiālu paraugu kasešu konteineru. Darbu beigās kosmonauti no Rassvet moduļa aktīvā saslēgšanās mezgla puses demontēja televīzijas kameru, kura tika izmantota saslēgšanās laikā, bet turpmāk šeit vairs nebija vajadzīga. Kameru viņiem vajadzēja uzstādīt Rassvet pasīvā saslēgšanās mezgla pusē, bet to neizdevās paveikt atšķirīgas pievienošanas ligzdas dēļ. Lūka tika aizvērta 21:23 UTC; iziešanas ilgums bija 6 stundas 28 minūtes.
pusnaktī notika maiņas nodošana 26. ekspedīcijai, kuras komandieris ir Skots Kelijs.
Indija
Indija (hi, Bhārat, en), oficiāli Indijas Republika (hi, Bhārat Gaṇarājya, en), ir valsts Dienvidāzijā. Pēc platības tā ir septītā lielākā valsts pasaulē, bet vislielākā valsts pēc iedzīvotāju skaita, tādējādi vislielākā demokrātiskā valsts pasaulē. Indijā dzīvo vairāk nekā 1,4 miljardi cilvēku un šajā teritorijā runā vairāk kā 1600 dažādās valodās. Indiju dienvidos apskalo Indijas okeāns, rietumos Arābijas jūra, bet austrumos Bengālijas līcis. Krasta līnijas garums sasniedz 7517 km. Rietumos tā robežojas ar Pakistānu, ziemeļos ar Ķīnu, Nepālu un Butānu, bet austrumos ar Bangladešu un Mjanmu. Tai Indijas okeānā ir jūras robežas arī ar Šrilanku, Maldīviju un Indonēziju.
Indijas subkontinenta ilgstošajā vēsturē ir veidojušās tā materiālās un kultūras bagātības, tajā ir mājvieta Indas ielejas civilizācijai, to ir šķērsojuši vēsturiskie tirdzniecības ceļi un te ir bijušas lielas impērijas. Šeit ir radušās četras no pasaules pamata reliģijām — hinduisms, budisms, džainisms un sikhisms. Mūsu ēras pirmajā tūkstošgadē, izplatoties zoroastrismam, jūdaismam, kristietībai un islāmam, izveidojās reģiona atšķirīgā kultūra. No 18. gadsimta sākuma Britu Austrumindijas kompānijas pakāpeniski anektēja Indiju, bet no 19. gadsimta vidus to kolonizēja Apvienotā Karaliste. Indija par neatkarīgu valsti kļuva 1947. gadā pēc Britu Indijas sabrukuma plašas nevardarbīgas pretošanās rezultātā.
Indija ir parlamentārās demokrātijas sistēmas republika, kas sastāv no 29 štatiem un septiņām savienības teritorijām. Tai ir pasaulē piektā lielākā tautsaimniecība pasaulē pēc IKP (aiz ASV, Ķīnas, Japānas un Vācijas) un ceturtā lielākā pēc pirktspējas paritātes. 1991. gadā uzsāktās ekonomiskās reformas to ir pārvērtušas par vienu no visātrāk augošajām saimniecībām, tomēr te vēl joprojām ir augsts nabadzības, analfabētisma un nepietiekama uztura līmenis.
Etimoloģija
Nosaukums Indija ir atvasināts no Indas upes nosaukuma, kas, savukārt, ir cēlies no senpersiešu valodas vārda Hindu, sanskrita Sindhu, kā vietējie iedzīvotāji vēsturiski dēvēja šo upi. Senie grieķi indiešus sauca par Indoi (Ινδοί), kas nozīmē "Indas cilvēki". Indijas konstitūcijā un dažās Indijas valodās kā oficiāls nosaukums ar līdzvērtīgu statusu tiek lietots vārds Bhārat ( IPA: ). Indostāna jeb Hindustāna, kas ir persiešu apzīmējums "Hindu zemei" un vēsturiski attiecas uz Ziemeļindiju, arī laiku pa laikam tiek lietots kā sinonīms visai Indijai.
Vēsture
Pirmās arheoloģiskās liecības par moderno cilvēku klātbūtni Indijas subkontinentā ir kopš 30 000 gadu senas pagātnes. Aptuveni 7000 gadus p.m.ē. ļaudis šajā teritorijā ir sākuši apsaimniekot zemi un audzēt mājlopus. Arheoloģiskie izrakumi daudzās vietās, īpaši Mohendžodaro un Harapā (abas vietas mūsdienās atrodas Pakistānā), liecina, ka aptuveni no 2600. līdz 2000. gadam p.m.ē. uzplauka Indas ielejas civilizācija ar attīstītām pilsētām un tehnoloģijām. Jau tajā laikā pilsētā bija izbūvētas akas, vannas, drenāžas sistēmas, kā arī amatnieki prata izgatavot rotaslietas, dažādus mājsaimniecības priekšmetus un no vara kaltus ieročus.
2. gadu tūkstotī p.m.ē. šajā teritorijā ienāca indoeiropiešu valodās runājošās rigvēdu ciltis. No šo cilšu reliģijām vēlāk attīstījās hinduisms. Svētie raksti Vēdas kļuva par svarīgu reliģijas sastāvdaļu. Rigvēdā ir minētas četras lielas sociālās grupas, pazīstamas kā varnas, kas norāda uz to, ka sociālā sistēma, kurā cilvēki tiek grupēti kastās, ir bijusi jau pirms tūkstošiem gadu. Rigvēdu ciltis apdzīvoja subkontinenta ziemeļrietumu, ziemeļu centrālo daļu un Gangas ieleju. 6. gadsimtā p.m.ē. uz dienvidiem no Himalajiem bija izveidojušās 16 par mahadžanapadām sauktas atsevišķas valstiņas.
326. gadā p.m.ē. Maķedonijas ķēniņš Aleksandrs Lielais pēc Ahemenīdu impērijas sagrāves iebruka Ziemeļindijā un iekaroja tagadējās Pendžābas teritoriju, tomēr neuzdrošinājās karot ar Nanda impēriju un devās atpakaļ uz rietumiem.
321. gadā p.m.ē. Čandragupta Maurja dibināja lielu un centralizētu Maurju impēriju, kas pastāvēja līdz 185. gadam p.m.ē. Čandraguptas mazdēls Ašoka pakļāva gandrīz pilnīgi visu Indijas subkontinentu, vienīgi neliela teritorija pašos Indijas dienvidos palika neiekarota. Ašoka pieņēma tajā laikā tikai nelielas sektas līmenī esošo budismu. Viņa valdīšanas laikā tika uzcelts tūkstošiem budistu svētnīcu, veicinātas misijas ārpus impērijas teritorijas, kā rezultātā šī reliģija piedzīvoja strauju uzplaukumu.
Ap 320. gadu m.ē. Guptas dinastija dibināja plašu impēriju, kas Ziemeļu un Centrālajā Indijā pastāvēja līdz 6. gadsimta vidum. Guptas periodā uzplauka sanskrita literatūra, kur izceļamas ir Kālidāsas lugas un dzejoļi. Šajā laikā uzplauka arī tēlniecība un sienas gleznojumu kultūra. Strauji attīstījās astronomija un matemātika.
Pēc tam vairākus gadsimtus Indijas teritorijā regulāri iebruka ciltis no Centrālāzijas un Tuvajiem Austrumiem. 8. gadsimtā sirojumus Indijas teritorijā uzsāka arābi, tjurki un persieši. Tjurku musulmaņi vēlāk iekaroja lielāko daļu no Ziemeļindijas un dibināja Deli sultanātu, kas pastāvēja no 13. gadsimta sākuma līdz 16. gadsimtam. 13. gadsimta beigās mongoļu armija Čingishana vadībā rīkoja sirojumus uz Pendžābu. 1398. gadā Tamerlana armija iekaroja Deli, samazinot sultanāta varenību.
1526. gadā Babūrs, kas bija gan Čingishana, gan Tamerlana pēcnācējs, ienāca Indijas ziemeļrietumus no Afganistānas un sagrāva Deli sultanātu, dibinot Mogolu impēriju. Šī musulmaņu valsts savu varenību saglabāja līdz pat 18. gadsimtam. Indijas dienvidi nekad pilnībā netika iekaroti, bet ziemeļos esoša impērija Akbara un Šaha Džahāna valdīšanas laikā bija viena no varenākajām Āzijas vēsturē. Aurangzeba, pēdējā mogolu valdnieka, valdīšanas laikā no 1658. līdz 1708. gadam Dekānā dzīvojošie marati sāka vājināt impēriju.
Tikmēr starp Eiropas lielvarām sākās cīņa par dominanci tirdzniecībā ar Indiju. 1498. gadā portugāļu jūrasbraucējs Vasko da Gama atklāja jūrasceļu uz Indiju, apbraucot apkārt Labās Cerības ragam Āfrikas dienvidos. Portugāļi drīz vien pakļāva Goā teritoriju Indijas rietumu krastā un tur izveidoja garšvielu tirdzniecības bāzi. 17. gadsimta sākumā nīderlandieši, briti un franči sāka apstrīdēt portugāļu monopolu tirdzniecībā ar indiešiem. 1600. gadā tika izveidota Britu Austrumindijas kompānija, un tā gadsimta laikā dibināja vairākus tirdzniecības posteņus vietās, kur mūsdienās atrodas Čennai, Mumbaja un Kolkata. Kolkata, kas tajā laikā tika saukta par Kalkutu, bija Britu Indijas galvaspilsēta no 1772. līdz 1912. gadam. 1740. gados sākās Francijas un Lielbritānijas sāncensība kontroles iegūšanā pār tirdzniecību ar Indiju. Lai vieglāk to būtu panākt, abas lielvaras veidoja alianses ar daudziem dažādiem indiešu valdniekiem. Franči izveidoja lokālo karaspēku, un, izmantojot Dienvidindijas valdnieku savstarpējās cīņas, pakļāva lielu daļu no Dekānas.