cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baltijas pārkrievošana
Pārkrievošanas pastiprināšanās (1885—1905)
Impērijas valdība ar tiesību aktiem (atvieglojumi zemes valsts zemes iegādē u.c.) veicināja krievu migrāciju uz Baltijas guberņām. Latvijā lielu zemes īpašnieku vidū krievu faktiski nebija, Vidzemē un Kurzemē ļoti maz bija arī krievu zemnieku, toties lielākās pilsētās strauji auga krievu strādnieku, tāpat ierēdņu, mācībspēku, tiesu darbinieku, u.tml. skaits. Iebrauca daudz militārpersonu un viņu ģimenes locekļu, jo mūsdienu Latvijas teritorijā izvietoja daudz karaspēka daļu, bet Liepājā izveidotajā kara ostā bāzējās daļa Baltijas jūras kara flotes.
Jau 1897. gadā Rīgā krievu bija 16,1 %, bet pēc sešpadsmit gadiem viņu īpatsvars bija audzis līdz 19,3% no pilsētas iedzīvotāju kopskaita.
Cara valdība plānoja Kurzemē nometināt vairākus simtus tūkstošus ieceļotāju. Visiem līdzekļiem, tostarp ar zemes iedalīšanu, tika veicināta latviešu un igauņu zemnieku izceļošana uz Krieviju. Plašos kolonizēšanas pasākumus pārtrauca Pirmais pasaules karš un Latvijas valsts pasludināšana.
Dopinga lietošana Tour de France
2007. gada Tour de France
2007. gada Tour de France sakarā skandāli parādījās jau līdz ar tūres sākumu. 18. jūlijā divas Vācijas televīzijas kompānijas atsauca savas tiesības pārraidīt Tour de France pēc tam, kad T-Mobile komandas Vācijas riteņbraucējam Patrikam Sinkevičam pirmstūres treniņnometnē 8. jūnijā tika konstatētas pozitīvas testosterona analīzes.
23. maijā Giro d'Italia laikā Pinerolo sprinta speciālists no Itālijas Alesandro Petaki uzrādīja pozitīvas salbutamola analīzes. Tas notika dienā, kad viņš izcīnīja savu trešo no piecām uzvarām šī gada Giro. Lai arī Petaki tiek uzskatīts par astmas slimnieku, viņa komanda Milram braucēju diskvalificēja un lika viņam izlaist Tour de France. Vēlāk riteņbraucējs tika attaisnots pēc skaidrojuma, ka viela tika izmantota slimības ārstēšanai, tomēr Giro d'Italia gūtās uzvaras tika atņemtas.
Tour de France laikā 19. jūnijā tik atklāts, ka tā brīža velobrauciena līderis Mikāls Rasmusens no Dānijas tiek turēts aizdomās, jo ir izlaidis divas ārpussacensību dopinga pārbaudes pirms Tour de France. Dāņu braucēju bija diskvalificējusi Dānijas riteņbraukšanas savienība un tika pārskatīta viņa dalība olimpiskajās spēlēs. Tomēr, pēc tobrīd pieejamās informācijas, Rasmusens nebija pārkāpis nekādus UCI noteikumus un viņš saglabāja līdera dzelteno krekliņu. 8. novembrī Rasmusens atzinās, ka viņš UCI norādījis nepatiesu informāciju.
24. jūlijā tika paziņots, ka Kazahstānas riteņbraucējs Aleksandrs Vinokurovs ir uzrādījis pozitīvas asins dopinga analīzes pēc individuālā brauciena Albī, kurā viņš uzvarēja ar vairāk kā minūtes pārsvaru pār konkurentiem. Tā rezultātā viņa pārstāvētā Astana komanda atsauca savu dalību velobraucienā. Tobrīd Vinokurova komandas biedri Andreass Klēdens un Andrejs Kašečkins kopvērtējumā bija piektajā un septītajā vietā. Vinokurovs uzrādīja pozitīvas analīzes arī pēc uzvaras 15. posmā. Pēc Vinokurova paziņojuma tūres direktors Kristians Prudomms izteicās, ka profesionālajai riteņbraukšanai nepieciešams "kapitālais remonts", lai cīnītos ar dopingu.
Dienu vēlāk, pēc uzvaras 16. posmā Col d'Aubisque, tika atklāts, ka Rasmusens ir melojis Rabobank komandai par savu atrašanās vietu pirms tūres 13. un 14. jūnijā. Par komandas noteikumu pārkāpšanu viņš tika atsaukts no dalības sacensībās. Vēlāk tika atklāts, ka uz Rabobank spiedienu izdarījusi tūres organizētāju kompānija Amaury Sport Organisation. Tajā pašā dienā pozitīvas dopinga analīzes uzrādīja arī Cofidis komands pārstāvis Kristians Moreni un komanda arī viņu atsauca no sacensībām.
Pat pēc 2007. gada tūres noslēguma turpinājās dažādi ar dopinga lietošanu saistīti notikumi. Atklājās, ka Spānijas sportists un 16. vietas ieguvējs Ivans Majo uzrādījis pozitīvas EPO analīzes otrajā atpūtas dienā, 24. jūlijā. Viņu diskvalificēja viņa komanda Saunier Duval-Prodir. Majo iepriekš bija uzrādījis pozitīvas sintētiskā testosterona analīzes 2007. gada Giro d'Italia laikā, bet UCI secināja, ka viņš nav pārkāpis nekādus dopinga aizliegumus.
Arī tūres uzvarētājs Alverto Kontadors tika minēts saistībā ar dopinga apsūdzībām, galvenokārt saistībā ar viņa attiecībām ar Eufemiano Fuentesu un viņa lomu Operación Puerto, bet bez jaunu faktu atklājumiem. Kontadoru tūrē pārbaudīja pēc 14., 17. un 18. posma un neatklāja nekādus pārkāpumus. Daži dalībnieki, kā, piemēram, Sebastjēns Ino norādīja, ka viņš nav labāks par Rasmusenu.
30. jūlijā Vācijas dopinga eksperts Verners Franke apsūdzēja Kontadoru aizliegto vielu lietošanā pagātnē.
2012. gada USADA ziņojums
2012. gada oktobrī USADA izplatīja ziņojumu par U.S. Postal Service komandu un dopinga lietošanu tajā. Ziņojums saturēja rakstiskas liecības no šiem sportistiem, katrs no kuriem aprakstīja plašu aizliegto vielu kā eritropoetīns (EPO), pārlietas asinis un testosterons lietošanu tūres braucēju vidū. Liecības apsūdzēja Lānsu Ārmstrongu, kurš sekojoši tika diskvalificēts uz mūžu un viņam tika atņemti visi izcīnītie tituli.
Pārbaudes
Pēc katra posma tiek pārbaudīti četri braucēji: kopvērtējuma līderis, posma uzvarētājs un divi nejauši braucēji. Papildus katrs braucējs tiek pārbaudīts pirms pirmās dienas posma, kurš parasti ir īss individuālais brauciens ar atsevišķu startu. Vairums komandu tiek pārbaudītas pilnībā kādā brīdī no trīs nedēļu sacensībām. Starpsezonas laikā var notikt papildu pārbaudes un braucējiem ir jāinformē savas nacionālās riteņbraukšanas federācijas par savu atrašanās vietu, lai viņus varētu atrast.
Daudzām komandām ir pašām savas dopinga pārbaudes programmas, lai saglabātu savu reputāciju. Komandas kā Omega Pharma-Quick Step, ir atsaukušas savus braucējus pirms dalības lielākajās sacensībās. Toms Bonens tika atsaukts kokaīna lietošanas dēļ pirms 2008. gada Tour de France.
Zaļais vītolgrauzis
Zaļais vītolgrauzis jeb zaļais vītolu koksngrauzis ir viena no koksngraužu dzimtas sugām. Šī suga ir iekļauta Latvijas Sarkanās grāmatas 4. kategorijā. Zaļie vītolgrauži ir izplatīti visā Eiropā, izņemot Pireneju pussalu un Itāliju.
Zaļie vītolgrauži mīt mežmalās, vītolu tuvumā. Tie no maija līdz septembrim ir atrodami uz koku lapām, galvenokārt, uz vītolu lapām. Vaboļu garums svārstās no 13 līdz 35 mm. Koksngrauži novājinātu vītolu koksnē iedēj oliņas, no kurām attīstās kāpuri, kuri tur dzīvo līdz attīstās par pieaugušiem kukaiņiem.
Igors Činnovs
Igors Činnovs ( — ) bija Latvijas krievu izcelsmes dzejnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis Tukumā, mācījās Rīgas pilsētas krievu vidusskolā. 1939. gadā beidza studijas LU un strādāja par juriskonsultu. 1933. gadā tika iespiesti viņa pirmie dzejoļi periodikā.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā devās bēgļu gaitās uz Vāciju. 1947. gadā pārcēlās uz Franciju, no 1962. gada dzīvoja ASV. Līdz 1968. gadam profesors Kanzasas Universitātē, pēc tam līdz 1976. gadam profesors Nešvilas universitātē. Dzīvoja Floridā.
Uz dzejnieka daiļradi atstāja iespaidu periods, kuru viņš pavadīja Francijā. Viņam raksturīgi sirreālisma elementi, formāla izsmalcinātība, lirika, kas skar dzīvības un nāves, ticības, cerību jautājumus.
miris Filadelfijā (ASV), apglabāts Maskavā (Krievija).
Andrievs Niedra
Andrievs Niedra (dzimis 1871. gada 8. februārī Tirzas pagastā, miris 1942. gada 25. septembrī Rīgā) bija latviešu mācītājs, sabiedriskais darbinieks, politiķis, rakstnieks.
Jaunība un studiju gadi
Niedra dzimis 1871. gada 8. februārī (vai 23. janvārī — dažos pētījumos kā Niedras dzimšanas datums tiek minēts 27. janvāris un arī viņš pats paskaidrojuma rakstā 1924. gada tiesas procesam minēja divus datumus) Tirzas pagasta "Dauškānos" saimnieka ģimenē (83 pūrvietu liela saimniecība). 16 gadu vecumā izdeva pirmo dzejoļu krājumu Pirmās ziedoņa vēsmas (1887), sāka regulāri publicēties "Baltijas Vēstnesī". Mācījās Tirzas, vēlāk Vecpiebalgas draudzes skolās. Izglītību turpināja Rīgas un Jelgavas ģimnāzijās. No 1890. gada studēja Tērbatas Universitātē teoloģiju, studiju sākumā Niedra iestājās studentu korporācijā "Lettonia", taču pēc kāda laika izstājās. No 1893. līdz 1895. gadam strādāja Puzenieku muižā pie barona Oskara Grothusa par mājskolotāju. Par šajā laikā pieredzēto uzrakstīja romānu "Līduma dūmos", kas nāca klajā 1899. gadā. Pēc atgriešanās Tērbatā 1897. gadā apprecējās ar Tirzas muižas īpašnieka Ceimerna (von Ceumern) audžumeitu Emīliju Kristīni Bankovsku (1872–1945).
Skolotājs, žurnālists, mācītājs
Teoloģijas studijas Tērbatā pabeidza 1898. gadā. Nokalpojis kandidāta gadu Koknesē, Niedra ar Rūdolfa Blaumaņa atbalstu devās uz Davosu Šveicē uzlabot savu veselību (viņu vajāja plaušu dilonis). Pēc tam strādāja par ticības mācības skolotāju Rīgā, kur paralēli vadīja žurnālu "Austrums" un "Pēterburgas Avīzes" literāro daļu. 1903. gadā nopirka "Austrumu", ko turpmāk iespieda savās lauku mājās Cēsu tuvumā ierīkotā spiestuvē.
Brošūrās un skrejlapās asi nostājās pret 1905. gada revolūciju. Viena no nozīmīgākajām Niedras politiskās darbības epizodēm 1905. gadā bija viņa uzstāšanās I Latvijas skolotāju kongresā 10. novembrī Rīgā — Niedra aicināja skolotājus pievērst lielāku uzmanību jaunatnes audzināšanai uz nacionāliem pamatiem un mazāk aizrauties ar revolucionāriem lozungiem. 1906. gada jūlijā Rīgas Latviešu biedrības organizētajā Vidzemes lauksaimnieku kongresā Rīgā Niedra uzstājās ar priekšlasījumu par agrāro jautājumu. Viņa uzskati simpatizēja kongresa delegātiem no Matīšu draudzes, kurā tobrīd nebija mācītāja. Divus gadus nostrādājis Matīšos, 1908. gadā Niedra pārgāja uz Kalsnavas un Vietalvas draudzi, gandrīz uz desmit gadiem pametot politisko dzīvi.
Politiķis
Pirmā pasaules kara laikā pēc Februāra revolūcijas Valkā tika dibināta Latviešu Zemnieku savienība. Tās nodaļa izveidojās arī Kalsnavā. A. Niedra aktīvi piedalījās savienības kongresā 1917. gada jūlijā, kur viņu ievēlēja prezidijā. Kā Zemnieku savienības biedrs nostājās pret Kārli Ulmani, kurš runāja par sadarbību ar sociāldemokrātiem un agrārreformu. Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada sākumā vācu karaspēks okupēja visu Latviju. Lielinieki Niedru arestēja un kā ķīlnieku veda uz Krieviju, taču viņš aizbēga no arestantu ešelona. 1918. gada 10. aprīlī sanāca Vidzemes Zemes sapulce, kurai vācu uzraudzībā bija jāizsaka jaunajai varai vēlami spriedumi, 17 pagastu priekšnieku izvēlēto delegātu Niedru vācieši nelaida tālāk par Cēsīm — kā rakstīja Spricis Paegle, "okupācijas varai bija nācis zināms, ka viņš nebalsos par piesliešanos Vācijai". Tā paša gada nogalē Vidzemes mācītāju sinode pieņēma lēmumu par apsveikuma telegrammas nosūtīšanu Vācijas ķeizaram. Sinode lēmumu pieņēma, bet Niedra un vēl 16 latviešu un igauņu mācītāji (starp viņiem V. Maldonis, E. Bergs, K. Beldavs un citi) uzstājās pret.
1918. gada 18. novembrī Tautas padome proklamēja Latvijas valsti. Niedras attieksme pret Tautas padomi bija kritiska. Vēlāk viņš rakstīja, ka neredzēja to pamatu, uz kāda padome ir sev piesavinājusies varas nesēja tiesības, bet pilnīgi nepieņemama esot bijusi Tautas padomes politiskās platformas nostādne par Satversmes sapulces vēlēšanām uz vispārēju vienlīdzīgu vēlēšanu tiesību pamata.
Latvijas SPR laikā 1919. gadā Niedra apbraukāja Vidzemi pārtikas iegādei un organizēja pretošanās pulciņus lielinieku aizmugurē. 24. aprīlī Niedra ieradās landesvēra komandiera Flečera štābā Tukumā, un tikai šeit uzzināja par 16. aprīļa Liepājas puču. Niedra izvirzīja savu — septiņos punktos formulētu — vācbaltiešu un latviešu tuvināšanās plānu, kura pirmais punkts pieprasīja no vāciešiem Latvijas valsts un Latvijas Pagaidu valdības atzīšanu. Dažas dienas vēlāk Niedra ieradās Baloža štābā Ķemeros, lai noskaidrotu latviešu attieksmi pret izlīguma plānu. No Dzelzsdivīzijas komandiera Bišofa Jelgavā uzzinājis par 26. aprīlī izziņoto valdības sastāvu, 27. aprīlī Niedra ieradās Liepājā, tomēr atsacījās tūlīt pieņemt valdības vadītāja posteni. Viņš vēlreiz kļuva par starpnieku — sarunās starp Borkovska kabinetu un Pagaidu valdību. Pēc Antantes militārās misijas pieprasījuma 29. aprīlī atbrīvoja Ulmaņa kabineta ministrus. Galvenais sarunu temats bija jaunas kompromisa valdības izveidošana. Niedra bija gatavs atdot Ulmanim 7—8 vietas no 12 ministru portfeļiem, tomēr pretrunas izrādījās pārāk lielas, lai sarunas būtu rezultatīvas. Jauno valdību Niedra vadīja no 1919. gada maija līdz jūnijam.
Kad 6. oktobrī Bermonts Jelgavā nodibināja Baltenlandes valdību grāfa Konstantīna fon der Pālena vadībā, A. Niedra pildīja kancelejas priekšnieka funkcijas, sastādot uzsaukumu pret Ulmaņa valdību. Pēc bermontiešu sakāves viņš emigrēja uz Prūsiju.
Tiesātais un izraidītais
1924. gadā Niedra atgriezās Latvijā, kur tika apsūdzēts valsts nodevībā. A. Niedras kā apsūdzētā lieta 1924. gadā tika skatīta divās tiesas prāvās — atsevišķi par 1919. gada 16. aprīļa puču Liepājā un atsevišķi par līdzdalību Bermonta plānos. Otrā prāva, kas notika 1924. gada decembrī un nepiesaistīja tik lielu ievērību, noslēdzās ar attaisnojošu spriedumu A. Niedram. Tāpēc, runājot par A. Niedras tiesas prāvu, ar to parasti un arī šeit tiek domāta pirmā tiesas prāva, kas notika 1924. gada 18.—23. septembrī. Piedaloties ap 90 lieciniekiem — tostarp K. Ulmanim, J. Balodim u.c. — šī prāva piesaistīja vispārēju uzmanību un izsauca krasi atšķirīgus sabiedrības spriedumus. Prāvas sakarā 1924. gadā tika sarīkota sabiedriska tiesa pār A. Niedru un izdota vesela rinda publikāciju un atmiņu par A. Niedru un 1919. gada notikumiem. Pats A. Niedra oficiālās varas un sabiedrības savas darbības vērtējumiem centās pieiet ar ironisku sarkasmu, 1923. gadā publicējot atmiņas ar nosaukumu “Tautas nodevēja atmiņas” un atbildot uz V. Eglīša sarakstīto grāmatu par A. Niedru, kurā viņš saskatīja sev veltītu kapa runu, ar biogrāfisku atskatu “Dzīvais mironis”. Viņam piesprieda cietumsodu, ko vēlāk aizstāja ar izraidījumu no valsts. Niedra pārcēlās uz Austrumprūsiju, kur kalpoja par mācītāju. 1942. gadā atgriezās Rīgā, kur arī mira.
Politiskā darbība
Par Niedras politiskās darbības aizsākumu ir uzskatāms 1904. — 1905. gads. Šis laika periods saistās ar revolūcijas ideju sabiedrībā, kurā parādījās dažādi pret vācu muižniecību vērsti saukļi, tika asi kritizēta pastāvošā iekārta. Taču Andrievs Niedra, kas jau vairākus gadus iepriekš bija sācis darboties baznīcas struktūrās un no 1906. līdz 1918. gadam bija mācītājs vairākās baznīcās, uzstājās ar kontrrevolucionārām idejām. Tās nebija tik daudz vērstas pret revolūciju kā tādu, bet pret, pēc Andrieva Niedras domām, nenovēršamiem revolūcijas apspiešanas centieniem no cariskās Krievijas puses. Šādu notikumu turpmāko gaitu A. Niedra paredzēja, jo bija iepazinies ar marksisma un boļševisma teoriju. Par šo rīcību, kas bija pretēja sabiedrības domai, Niedra izpelnījās nosaukumu “tumsonis”.
Niedra politiskajā darbībā uz pāris gadiem apklusa. 1917. gadā, kad tika gāzta cariskās Krievijas valdība, viņš sāka aktīvi darboties jaunās Latvijas veidošanas procesā. Savus uzskatus nemainījis, Andrievs Niedra turpināja vērsties pret marksismu un sociālismu. Viņš iestājās Zemnieku savienībā, kurā izveidoja otru spārnu pret Kārļa Ulmaņa politisko virzību. K. Ulmanis pārstāvēja ideju latviešu tautas interesēs veikt agrāro reformu, attīstot sadarbību ar sociāldemokrātiem. Kā konservatīvs politiķis A. Niedra nevarēja pieļaut ieplānoto, vācbaltiešiem piederošo zemju atsavināšanu bez jebkādas atlīdzības, jo uzskatīja privātīpašumu par neaizskaramu, kā arī neatzina sadarbību ar sociāldemokrātiem vispār.
Situācija nopietni pavērsās pēc 1918. gada novembra, kad tika proklamēta Latvijas neatkarība. Ulmaņa vadītā pagaidu valdība sāka nopietni gatavoties pilnībā pārņemt varu Latvijā. No otras puses tikpat draudīgi bija Pētera Stučkas vadītie boļševiki, kas lauzās iekšā Latvijā no austrumiem. Divi politiskie Niedras pretinieki draudēja pārveidot Latviju pēc ieskatiem, kas neatbilda viņa pārliecībai. Tādēļ diezgan loģiska bija Andrieva Niedras piekrišana vadīt provācisko valdību. Kā tās vadītājs viņš cerēja Latvijas aizstāvēšanā pret boļševikiem iesaistīt landesvēra vienības, kas tajā laika posmā atradās Kurzemē, kā arī vācu Dzelzs divīziju. Pēc izjukušajām cerībām uz sadarbību ar Ulmaņa valdību ar spēcīgi apbruņoto aizmuguri Niedra bija gatavs militāri vērsties arī pret Ulmaņa atbalstītāju vienībām. Tomēr, lai arī viņš provāciskās valdības pārstāvis, A. Niedra palika savas zemes patriots un izvērtēja vācu intereses, un īstenoja tās vienīgi tik tālu, cik tās nebija pret viņa paša un latviešu zemniecības interesēm.
Vācu armijas vienības salīdzinoši ātri sasniedza Rīgu, kur sāka izrēķināšanos ar boļševiku atbalstītājiem. Patvaļīgi rīkodamies, vācu karavīri nežēlīgi nogalināja arī nevainīgus cilvēkus un netika par to sodīti, jo nāves soda izpildītāji atteicās piedalīties tā īstenošanā. Galīgu sagrāvi Niedras valdība piedzīvoja pēc Cēsu kaujām, kurās tika sakauta vācu armija, un līdz ar šo sakāvi Niedras valdība beidza pastāvēt. 1919. gada norises Latvijā bija īpašs notikums Latvijas vēsturē. Tas bija gads, kurā tika izlemta Latvijas turpmākā nākotne. Visas trīs pastāvošās valdības veidoja ļoti savādu un kompleksu politisko situāciju. Īsti neviena no valdībām no demokrātijas viedokļa nebija tiesīga valdīt, jo tās nebija vēlētas.
Kaut arī Andrievs Niedra bija spējīgs politiķis, vācbaltiešiem viņš palīdzēt nespēja, un to Brīvības cīņu laikā apzinājās arī viņš pats. Vienīgais, ko būtu panācis Niedra, uzvarot sāncensību par varu Latvijā, būtu vācbaltiešu pozīciju un situācijas neilga saglabāšana, jo tautā ideja par neatkarīgu un latvisku Latviju bija guvusi pārāk lielu izplatību. Niedras politiskā karjera beidzās līdz ar bermontiešu armijas sakāvi, pēc kuras Niedra emigrē no Latvijas.
Literārā darbība
Pirmo dzejoļu krājumu "Pirmās ziedoņa vēsmas" (1887) publicēja 16 gadu vecumā. Viņa dziesmām ir vācu romanču (ziņģu) lipīgais sentiments, tāpēc dažas no tām kļuva par tautas dziesmām (piem., "Dažu skaistu ziedu", kura tiek dziedāta ar vācu komponista Franča Abta melodiju). Daudz spēlēta arī Niedras bēdu luga "Zeme" (1903), kamēr vēlīnā drāma "Kangars" ir satīra par Latviju un K. Ulmani (Koknesi), kur autors pats sevi tēlo gudrā nodevēja Kangara personā. Andrieva Niedras galvenais uzdevums ir proza: romāni "Līduma dūmos" (1900), "Kad mēness dilst" (1902), "Sikspārnis" un stāsti "Bez paša pagātnes" (1898), "Skaidra sirds" (1998), "Nespēcīga dvēsele" (1899), "Pēteris Salna" (1911), "Stāsts par karātavām" (1915), "Vilis Vālodze" u.c.; bez tam moderna pasaka "Zemnieka dēls" (1902). Šo darbu mākslinieciskā apdare ir neizlīdzināta, daudz anekdotiska un sentimentāla, bet ar spraigu fabulu un veiklu intrigu. Tāpat kā Plūdonis ("Atraitnes dēls", 1901), Niedra ir zīmīgs fin de siècle rakstnieks, kas pratis spilgti un talantīgi izcelt sacensonības problēmu: sīkgruntnieku cīņu zemes dēļ ar muižniekiem, trūkumu, diloni, nespēcīgās dvēseles svārstīšanos starp iecerēto un iespējamo, atteikšanos no ideāliem, kad lietām sāk saredzēt “otru pusi”. Savās kritiskajās esejās par Raiņa un Skalbes dzeju, Aklo fantaziju u.c. Niedra parādījis labas analītiķa spējas, bet kā netaisnas lietas aizstāvi dokumentē sevi apoloģētiskos memuāros "Tautas nodevēja atmiņas" (3 d.) un "Kā tās lietas tika darītas" (1943).
Menahems Begins
Menahems Begins (, dzimis, miris ) bija Izraēlas politiķis, valsts premjerministrs no 1977. līdz 1983. gadam. Par Ēģiptes-Izraēlas miera līguma noslēgšanu 1978. gadā kopā ar Ēģiptes prezidentu Anvaru Sādātu saņēma Nobela miera prēmiju.
Dzimis Brestļitovskā (mūsdienu Baltkrievijas teritorijā). Studējis tiesības Varšavas Universitātē, kur kļuva par Zejeva Žabotinska piekritēju. Sākoties Otrajam pasaules karam, pārcēlās uz Viļņu. Pēc PSRS okupācijas tika arestēts un izsūtīts uz Pečoru. Pievienojās Andersa armijai un caur Persiju nokļuva Palestīnā, kur piebiedrojās ebrejiem. Iestājās paramilitārajā organizācijā Irgun, kas ar ieročiem rokās (tai skaitā pret britiem) cīnījās par Izraēlas valsts izveidi. No 1943. līdz 1948. gadam bija Irgun līderis. Begins bija viens no viesnīcas "Ķēniņš Dāvids" spridzināšanas 1946. gada 22. jūlijā organizētājiem. Irgun kaujinieki 1948. gada 9. aprīlī sarīkoja Deirjasinas slaktiņu. Sākoties Izraēlas neatkarības karam, Irgun iekļāvās Izraēlas bruņotajos spēkos.
1948. gadā Begins ar piekritējiem nodibināja labējo partiju Herut un 1949. gadā tika ievēlēts Knesetā. No 1948. līdz 1977. gadam (29 gadus) - opozīcijā. 1973. gadā no partijas Herut tika izveidota partija Likud, kas 1977. gadā uzvarēja Kneseta vēlēšanās, un Begins kļuva par Izraēlas premjerministru. 1978. gada 17. septembrī Vašingtonā tika noslēgta Kempdeividas vienošanās, kas noslēdza miera līgumu starp Izraēlu un Ēģipti. 1981. gada 7. jūnijā Izraēlas gaisa spēki uzbruka Irākai un pie Bagdādes iznīcināja kodolreaktora jaunceltni. 1982. gada 6. jūnijā Begins akceptēja Izraēlas bruņoto spēku iebrukumu Libānas dienvidos. Pēc Sabras un Šatilas slaktiņa 1982. gada septembrī pieauga Begina demisijas pieprasījumi, un 1983. gada augustā viņš demisionēja. Turpmākās dzīves laikā Begins publiski ar politiku vairs nenodarbojās.
Altāra Mī
Altāra Mī jeb Mu Arae ir G-tipa galvenās secības zvaigzne, kas atrodas apmēram 50 gaismas gadu attālumā no Zemes Altāra zvaigznājā. Novērojumi liecina, ka zvaigznei ir četras planētas, no kurām trīs ir Jupiteram līdzīgas planētas. Raugoties no Zemes tā ir +5,12 zvaigžņlieluma objekts un tāpēc zvaigzni var redzēt ar neapbruņotu aci.
No tabulas varam redzēt, ka ”c” un ”d” planētas ir pārāk karstas, lai uz tām eksistētu dzīvība. Ap ”b” varētu riņķot Zemei līdzīgi pavadoņi, jo to zvaigzne silda apmēram tikpat stipri, kā mūsu Saule mūsu Zemi. Ap ”e” planētu nevar riņķot Zemei līdzīgi pavadoņi t.i., eksistēt dzīvība, jo to zvaigzne silda pārāk vāji un tur ir pārāk auksts.
Johans Daniels Felsko
Dzīvesgājums
Johans Daniels Felsko ir dzimis Rīgā 1813. gada 30. oktobrī (18. oktobrī pēc vecā stila) mūrnieka Johana Jakoba Felsko (Johann Jakob Felskau, 1779—1853) un Terēzes Luīzes, dzimušas Heidemanes (Therese Luise Heydemann, 1773—1868), ģimenē. Tēvs bija ieceļojis no Austrumprūsijas, bet māte bija cēlusies no Bārbeles muižas pie Skaistkalnes.
Johans Daniels Felsko mācījās mūrnieka amatu pie Rīgas pilsētas būvmeistara Johana Daniela Gotfrīda (Johann Daniel Gottfriedt, 1768—1831). 1832.—1835. gadā Felsko kā mūrnieku zellis apmeklēja Kēnigsbergu, Varšavu, Poznaņu, Berlīni, Lībeku un Kopenhāgenu. 1935.—1840. gadā viņš studēja arhitektūru Dānijas Karaliskajā Daiļo mākslu akadēmijā Kopenhāgenā. 1851. gadā Felsko ieguva mākslinieka grādu būvmākslas specialitātē Sanktpēterburgas Ķeizariskajā Mākslas akadēmijā. 1842. gadā Johans Daniels Felsko Rīgas Domā salaulājās ar Georgīni Vilhelmīni Grosu (Georgine Wilhelmine Grooss, 1823—1901) un viņu ģimenē izauga pieci dēli un divas meitas. 1843. gadā Felsko kļuva par Rīgas būvmeistara Jakoba Grēna (Jakob Graen, 1779—1844) asistentu, bet 1844. gadā viņu iecēla par Rīgas pilsētas būvmeistaru, kuru kopš 1851. gada godāja arī par pilsētas arhitektu.
Johana Daniela Felsko pirmais lielais projekts bija Rīgas Rātes (tag. Rīgas Domes) nama pārbūve (1848—1850), simtgadīgajai ēkai uzbūvējot trešo stāvu.
1856—1857. gadā Felsko kopā ar Oto Dīci izstrādāja jauno Rīgas plāna projektu, kuru realizējot tika izveidots pilsētas centra ansamblis. Pēc Felsko projekta būvēts Sv. Jāņa baznīcas tornis Rīgā, Sv. Annas baznīca Piņķos. Rīgā Felsko cēla un pārbūvēja Sv. Mārtiņa baznīcu, Veco Sv. Ģertrūdes baznīcu, Anglikāņu baznīcu, Sv. Trīsvienības baznīcu, Mazās ģildes ēku un Rīgas centra skolas.
Felsko projektētās ēkas galvenokārt celtas neogotikas, neorenesanses un apaļloka stila (Rundbogenstil) formās.
Johans Daniels Felsko miris Rīgā 1902. gada 7. oktobrī (24. septembrī pēc vecā stila) un apglabāts Lielajos kapos.
Vanagi
Vanagi, vanagu ģints (Accipiter) ir vanagu dzimtas (Accipitridae) ģints, kas apvieno 46 sugas. Tā ir lielākā vanagveidīgo putnu ģints. Latvijā sastopamas 2 vanagu ģints sugas: vistu vanags (Accipiter gentilis) un zvirbuļu vanags (Accipiter nisus).
Izskats un īpašības
Vanagu ģints putni ir slaidi, ar platiem, noapaļotiem spārniem un garām astēm, kas palīdz tiem manevrēt gaisā. Lidojot vairākkārtēja spārnu sasišanas sērija mijas ar planēšanu. Vanagu ģints putniem ir garas kājas, pirksti un gari, asi nagi, ar kuriem tie nogalina savus upurus, un tiem ir līki, asi knābji, ar kuriem saplosīt medījumu. Parasti šīs ģints sugas mājo mežainos vai krūmainos apvidos un pamatā medī citus putnus.
Vanagu ģints sugas ir vidēji lieli vai nelieli plēsīgie putni. Lielākajai daļai sugu mātītes ir izteikti lielākas nekā tēviņi. Ģints lielākais putns ir vistu vanags (Accipiter gentilis). Mātītes ķermeņa garums ir 58—64 cm, spārnu plētums 108—127 cm, svars 2,2 kg. Mazākais ģintī ir mazais zvirbuļvanags (Accipiter minullus). Mazāko indivīdu ķermeņa garums ir 23 cm, spārnu plētums 39 cm, un svars 68 g.
Manuils I Komnēns
Manuils I Komnēns, Manuels I Komnenus, Manuels Lielais (el, dzimis, miris ) bija Bizantijas imperators (1142-1180), kurš valdīja saspīlētā Bizantijas un Vidusjūras vēstures laikā. Manuils vēlējās atjaunot Bizantijas varenību, padarot to par Vidusjūras superlielvalsti, tāpēc piekopa enerģisku un ambiciozu ārpolitiku. Viņš noslēdza savienību ar pāvestu un Rietumeiropas karalistēm, iebruka Apenīnu pussalā, veiksmīgi kontrolēja Otrā krusta kara gaitu un nodibināja Bizantijas protektorātu pār jaunizveidotajām krustnešu karaļvalstīm Tuvajos Austrumos. Lai dotu pretsparu musulmaņu mēģinājumiem atgūt Svēto zemi, Manuils apvienoja spēkus ar krustnešiem un iebruka Fatimīdu Eģiptē. Manuils pārveidoja Balkānu un austrumu Vidusjūras politiskās kartes, pakļaujot Bizantijas hegemonijai gan Ungārijas karalisti, gan karaļvalstis Tuvajos austrumos, kā arī turpināja agresīvi uzbrukt kaimiņiem gan rietumu, gan austrumu virzienos. Taču viņa panākumi austrumos tika nopietni apdraudēti pēc sakāves karā ar seldžuku turkiem.
Biogrāfija
Manuils Komnēns ir imperatora Joanna II Komnēna un Ungārijas karaļa Ladislava I meitas ceturtais dēls. Pēc tēva nāves Manuilam nācās ātri nostiprināt savas tiesības uz troni, ko viņš panāca, arestējot savu brāli Īzaku, kuru viņš atbrīvoja tikai pēc tam, kad bija kronēts par jauno imperatoru.
Manuils nāca pie varas laikā, kad Bizantijas ziedu laiki jau sen bija pagājuši, un pie tās robežām pulcējās jauni ienaidnieki. Sicīlijā valdošie normāņi ieņēma pēdējos Bizantijas īpašumus Itālijā. Seldžuku turki turpināja paplašināt savu kontroli pār Mazāziju, un Svētajā zemē parādījās jauns spēks - krustnešu karalistes.
1147. gadā Manuils ļāva divām krustnešu armijām Vācijas Konrāda III un Francijas Luī VII vadībā šķērsot savu teritoriju pa ceļam uz Svēto zemi. Daudzi impērijas iedzīvotāji baidījās no krustnešiem, jo savā ceļā tie nekautrējās laupīt un slepkavot. Drošības pēc Manuils koncentrēja papildu spēkus Konstantinopolē, lai nepieļautu nekādus krustnešu izlēcienus. Šī neuzticība krustnešiem drīz vien izrādījās pamatota.
1156. gadā Antiohijas princis Raimonds iebruka Bizantijas provincē Kiprā. Krustnešu armija izlaupīja salu un tik mežonīgi un cietsirdīgi izturējās pret salas iedzīvotājiem, ka daudzi sāka domāt, ka krustneši un nevis Seldžuku turki ir impērijas īstie ienaidnieki.
Manuels nekavējoties sapulcināja armiju un devās uz Antiohiju. Pa ceļam viņš sastapās ar Vidusjūras krastā esošās Armēnijas karalistes karaļa karaspēku, kurš arī bija piedalījies Kipras izlaupīšanā, un pilnībā to sakāva. Uzzinot par Bizantijas armijas tuvošanos, Antiohijas Raimonds saprata, ka nespēs tai pretoties un viņa vienīgā cerība ir pilnīga pakļaušanās Manuelam. Viņš ieradās Bizantijas galmā, ģērbies maisā un ap kaklu apsējis virvi, lai lūgtu piedošanu. No sākuma Manuels viņu demonstratīvi ignorēja un piekrita apžēlot tikai ar nosacījumu, ka Antiohija pilnībā pakļaujas Bizantijai. Lai demonstrētu savu varu, Manuils svinīgi uz zirga iejāja Antiohijā, kamēr Antiohijas princis un Jeruzalemes karalis bija spiesti viņam sekot kājām.
Pa ceļam atpakaļ uz Konstatinopoli Manuila armija sastapās ar Seldžuku turkiem, kurus tā sakāva, un nākamajā gadā Manuils turkus padzina no Izaurijas provinces.
Manuils vēlējās kontrolēt krustnešu valstis ne tikai politiski, bet arī izmantot viņu spēku, lai atjaunotu Bizantijas varu Vidusjūras austrumos un Ēģiptē.
Kazimirs Maļevičs
Kazimirs Maļevičs (uk, pl; dzimis, miris ) bija Kijivā dzimis ukraiņu/poļu izcelsmes Krievijas impērijas un padomju mākslinieks, scenogrāfs un mākslas teorētiķis. Viņš bija ģeometriskās abstraktās mākslas un ukraiņu avangarda supremātisma virziena pamatlicējs. Pazīstamākais darbs — 1913. gadā radītais "Melnais kvadrāts" (atrodas Tretjakova galerijā Maskavā).
Dzīvesgājums
Dzimis Kijivā cukurfabrikas pārvaldnieka ģimenē. Tēva darba dēļ bērnībā dzīvoja ar cukurrūpniecību saistītās vietās Ukrainā. Pēc tēva nāves 1904. gadā pārcēlās uz Maskavu. No 1904. līdz 1910. gadam mācījās Maskavas mākslas skolā (Московское училище живописи, ваяния и зодчества) un Fjodora Rerberga mākslas skolā.
1911. gadā kopā ar Vladimiru Tatļinu un citiem piedalījās otrajā grupas "Sojuz molodjoži" (Союз Молодежи) izstādē Sanktpēterburgā. Piedalījās arī grupas "Ēzeļa aste" (Ослиный хвост) aktivitātēs. Veidojis scenogrāfiju 1907. gadā Sanktpēterburgā izrādītajai futūristiskajai operai "Uzvara pār Sauli" (Победа над Солнцем). 1914. gadā Parīzē kopā ar Aleksandru Arhipenko, Soņu Delonē, Aleksandru Eksteri un Vadimu Melleru piedalījās izstādē Neatkarīgo salonā. 1916.—1917. gadā darbojās grupas "Kārava kalps" (Бубновый валет) darbībā. Veidojis scenogrāfiju 1918. gadā Maskavā iestudētajai un Vsevoloda Mejerholda režisētajai Vladimira Majakovska izrādei "Mistērija-bufs", kura veltīta Oktobra revolūcijas pirmajai gadadienai.
Pēc Oktobra revolūcijas pasniedza mākslas skolās Vitebskā, Ļeņingradā un Kijivā. Miris 1935. gadā, izpildot viņa gribu, kremēts, apglabāts netālu no savas mājas un uz viņa kapa uzstādīts balts kubs ar melnu kvadrātu.
Kazimira Maļeviča darbi muzejos
Kazimira Meļeviča darbi atrodas šādos muzejos:
Insulīns
Insulīns ( — 'saliņa') ir aizkuņģa dziedzera hormons, kas piedalās ogļhidrātu maiņas regulēšanā organismā. Insulīns tā nosaukts tādēļ, ka šo hormonu izstrādā aizkuņģa dziedzera bēta šūnas, kas atrodas tā saucamajās Langerhansa saliņās — struktūrās, kas aizkuņģa dziedzerī veic endokrīnās funkcijas.
Atklāšanas vēsture
1889. gadā Oskars Minkovskis pierādīja, ka suņi pēc aizkuņģa dziedzera izņemšanas saslima ar cukura diabētu. 1909. gadā tolaik vēl nezināmā cukura līmeni pazeminošā aizkuņģa dziedzera saliņu hormona apzīmēšanai sāka lietot nosaukumu "insulīns". Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā rumāņu zinātnieks Nikolae Paulesku (Paulesco) veica eksperimentālus pētījumus par aizkuņģa dziedzera ekstrakta "pankreīna" (pancreine) iedarbību uz cukura līmeņa pazemināšanos asinīs ar diabētu slimiem suņiem, bet kara dēļ tos publicēja tikai 1921. gada agustā.
Biosintēze
Insulīns veidojas no prekursora proinsulīna bēta šūnās jeb bazofilajos insulocītos aizkuņģa dziedzerī. Proinsulīns sintezējas uz graudainā endoplazmatiskā tīkla ribosomām. Proinsulīns sastāv no 3 peptīdu ķēdēm (A, B un C). A un B ķēdes saistītas ar disulfīda saiti, C peptīds saista A un B ķēdes. Gatavs proinsulīns nokļūst Goldži kompleksā, kur proteolītisko enzīmu ietekmē sašķeļas C-peptīds. No Goldži kompleksa insulīns, C peptīds un bieži proinsulīns nokļūst vezikulās, kur insulīns saistās ar cinku un depolarizējas kristāliskā stāvoklī. Dažādu stimulu ietekmē vezikulas kustas citoplazmatiskās membrānas virzienā un atbrīvo ūdenī izšķīdušo insulīnu pirmskapilārajā telpā.
Insulīns ir vienkāršs olbaltums no 51 aminoskābju atlikumiem, kurš sastāv no divām (A un B) polipeptīdu ķēdēm. Ar masu 6000 daltoni. A ķēde satur 21 aminoskābju atlikumu, B ķēde — 30 aminoskābju atlikumus. A ķēdei raksturīgi disulfīda tiltiņi.
Molotova—Ribentropa pakts
Molotova—Ribentropa pakts, pazīstams arī kā Hitlera—Staļina pakts, Ribentropa—Molotova pakts, Nacistu—Padomju pakts, kura oficiālais nosaukums bija Neuzbrukšanas līgums starp Vāciju un PSRS (ru, de), bija neuzbrukšanas līgums starp Vāciju un PSRS. To Maskavā parakstīja PSRS Ārlietu tautas komisārs Vjačeslavs Molotovs un Vācijas Ārlietu ministrs Joahims fon Ribentrops.
Insulīns
Biosintēze
Stiprākais insulīna sekrēcijas stimulators ir glikoze, kura saistās ar membrānas receptoriem. Insulīna atbilde uz glikozes iedarbību sastāv no divām fāzēm. Pirmā fāze ir ātra, tajā atbrīvojas jau "gatavais" insulīns. Otrā fāze ir lēna, tās laikā insulīns tiek sintezēts no jauna. Signāls no citoplazmatiskās membrānas enzīma adenilātciklāzes tiek sūtīts uz cAMF (ciklisko adenozīnmonofosfātu) sistēmu, kura mobilizē kalciju no mitohondrijiem, kurš piedalās insulīna atbrīvošanā.
Molotova—Ribentropa pakts
Kopsavilkums
Līgums garantēja PSRS neitralitāti kara gadījumā starp Vāciju un Poliju vai Rietumu sabiedrotajām valstīm. Pakta slepenie protokoli norādīja ietekmes zonu robežas. 1940. gada 28. septembrī pakts tika papildināts ar Draudzības un robežu demarkācijas līgumu starp PSRS un Trešo reihu. Rezultātā Vācija ieguva Ļubļinas un Varšavas apgabalus, bet PSRS, samaksājot naudas kompensāciju, Lietuvu. Pēc Baltijas valstu okupācijas PSRS un Vācija 1941. gada 10. janvārī parakstīja galīgo robežlīgumu, kas koriģēja robežu Vilkavišķu apvidū par labu PSRS, padomju puse samaksāja Vācijai 7,5 miljonus ASV dolāru (ru), noregulēja juridiskās domstarpības pēc vācbaltiešu repatriācijas un veicināja tirdzniecību starp abām valstīm. Padomju puses ierosinātās sarunas par PSRS pievienošanos Ass valstīm Vācija novilcināja.
Šie draudzības un robežu līgumi bija spēkā līdz 1941. gada 22. jūnijam, kad Vācija uzbruka PSRS. Šī pusotra gada laikā PSRS bija aktīva Vācijas sabiedrotā, nodrošinot to ar stratēģisko aizmuguri karošanai pret Rietumiem un piegādājot karam nepieciešamās izejvielas.
2019. gada augustā tika ziņots, ka pēc 80 gadu ilgas vēstures Krievijas valsts arhīvā Maskavā tika izstādīts publiskai apskatei Molotova—Ribentropa pakta un tā slepeno protokolu oriģināli.
Lielvalstu ambīcijas
Staļins un Hitlers centās uzlabot savas stratēģiskās pozīcijas Baltijā un Balkānos. Tā kā Rietumu sabiedrotie nevēlējās piekrist visām Staļina prasībām, viņš piedāvāja Hitleram sadalīt šos reģionus ietekmes sfērās. PSRS izmantoja Vāciju, lai sasniegtu savus mērķus Eiropā.
Ņemot vērā modernā kara vajadzības, Hitleram bija nepieciešams nodrošināt armijai svarīgo izejvielu piegādes. Vācija importēja 66% dzelzs rūdas, 25% cinka, 50% svina, 70% vara, 95% niķeļa, 66% naftas, 80% gumijas, 10—20% pārtikas produktu. Britu analītiķi uzskatīja, ka Vāciju būs gandrīz neiespējami uzvarēt, ja tā nodrošinās sevi ar šīm izejvielām. To saprata arī Vācijā, tāpēc Donavas baseina valstis nonāca tās ekonomiskajā atkarībā un tika noslēgta arī ekonomiski-politiskā alianse ar PSRS. Draudzības līgums nodrošināja Vācijai stratēģisko aizmuguri karā pret Poliju un Rietumu valstīm.
Līguma sagatavošana
1939. gada 28. jūnijā Vācijas vēstnieks Maskavā Šulenburgs tikās ar Molotovu un izteica piedāvājumu uzlabot abu valstu attiecības. 1939. gada jūlija beigās Berlīnē sākās Vācijas un PSRS diplomātiskās apspriedes par ekonomisko sadarbību un savstarpējo neuzbrukšanu, kurās piedalījās Molotovs, Astahovs, Ribentrops un Šnurre. 26. jūlija sēdē Vācijas Austrumeiropas jautājumu ministrs K.Šnurre PSRS vēstniekam G. Astahovam pauda Vācijas nostāju par to, ka jārespektē Latvijas, Lietuvas, Igaunijas un Somijas neatkarība. Tomēr tālākajās sarunās PSRS panāca, ka 1939. gada 3. augustā Vācija pauda gatavību piekāpties PSRS interesēm Baltijas valstu un Somijas teritorijās.
Insulīns
Iedarbība
Asinīs insulīns var būt brīvā vai saistītā veidā. Brīvs insulīns iedarbojas uz tādiem mērķu orgāniem, kā aknas, skeleta muskuļi, zarnas. Saistīts insulīns ietekmē taukaudus. Muskuļaudu šūnas un taukšūnas ir lielākā mērā atkarīgas no insulīna, lai transportētu šūnās glikozi. Tāpēc muskuļaudus un taukaudus dēvē par insulīna atkarīgiem audiem.
Molotova—Ribentropa pakts
Parakstīšana
1939. gada 23. augustā Maskavā ieradās Vācijas ārlietu ministrs Joahims fon Ribentrops, lai apspriestu slepenā papildprotokola detaļas. Vācijas politisko un ekonomisko interešu zonā bija iekļauta Baltijas valstu teritorija uz dienvidiem no Daugavas — Lietuva un Latvijas Kurzemes un Zemgales apgabali, PSRS interešu zonā Somija, Igaunija un Latvijas Vidzemes un Latgales apgabali. Polijas un Rumānijas sadale sarunu sākumā nebija skaidri noteikta.
Maskavas sarunu laikā Staļins negaidīti pieprasīja izdarīt labojumus, iekļaujot PSRS politisko un ekonomisko interešu zonā arī Ventspils un Liepājas ostas. Hitlers vakarā atsūtīja telegrammu, kurā piekrita kompromisam. Naktī no 1939. gada 23. uz 24. augustu Neuzbrukšanas līgums ar papildprotokoliem tika parakstīts.
Insulīns
Cukura diabēts
Insulīna sekrēcijas traucējumi bēta šūnu bojājumu dēļ jeb absolūtais insulīna trūkums ir galvenais I tipa cukura diabēta cēlonis. Relatīvais insulīna trūkums jeb insulīna iedarbības uz audiem traucējumi noved pie II tipa cukura diabēta rašanās.
Molotova—Ribentropa pakts
Parakstīšana
Neuzbrukšanas līgums oficiāli tika parakstīts uz 10 gadiem (līdz 1949. gadam) ar iespēju to pagarināt vēl uz 5 gadiem (līdz 1954. gadam). Līguma nosacījumi paredzēja, ka tas netiktu pagarināts gadījumā ja viena no pusēm 1 gadu pirms neuzbrukšanas līguma termiņa beigām informētu otru pusi par līguma izbeigšanu.
Slepenie papildprotokoli
Kaut gan oficiāli tas bija savstarpējās neuzbrukšanas līgums, pakts saturēja trīs slepenus papildprotokolus, kuri sadalīja Somiju, Igauniju, Latviju, Lietuvu, Poliju un Rumāniju PSRS un Vācijas interešu sfērās. Pakta rezultātā no PSRS interešu sfēras tika repatriēti etniskie vācieši (Volksdeutsche), un tad šajās valstīs atbilstoši līgumam iebruka abu lielvalstu karaspēki — Latviju, Lietuvu un Igauniju okupēja PSRS, Polija tika sadalīta starp PSRS un Vāciju, savukārt Somija Ziemas kara rezultātā bija spiesta atdot daļu Karēlijas un Karēlijas zemes šauruma, Rumānijas Karaliste bija spiesta atdot PSRS Besarābiju un Bukovinas ziemeļus.
Teritoriālās korekcijas
Pēc Vērmahta uzbrukuma Polijai 1939. gada 1. septembrī, PSRS 9. septembrī pieņēma sākt karadarbību 17. septembrī. Molotovs radio uzrunā paziņoja par PSRS-Polijas neuzbrukšanas līguma laušanu un Sarkanās armijas palīdzības sniegšanu brālīgajām ukraiņu un baltkrievu tautām.
Pēc PSRS iniciatīvas 1939. gada 28. septembrī Maskavā parakstīja Padomju-vācu draudzības un robežu demarkācijas līgumu (ru, de), kas piešķīra Vācijai lielāku Polijas daļu apmaiņā pret Lietuvas teritoriju.
Džeroms Iginla
Džeroms Artūrs Lī Adekunle Tigs Juniors Elviss Iginla (Jarome Arthur-Leigh Adekunle Tig Junior Elvis Iginla; dzimis ) ir bijušais kanādiešu hokejists, uzbrucējs, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 1554 spēles Nacionālajā hokeja līgā, guvis 1300 punktus. Karjeras lielāko daļu aizvadījis Kalgari "Flames" sastāvā, ilgstoši esot arī tās kapteinis. 2002. gadā Iginla bija rezultatīvākais NHL spēlētājs, trīs reizes iekļauts līgas simboliskajā izlasē. Kanādas izlases sastāvā kļuvis par divkārtēju olimpisko čempionu. 2020. gadā uzņemts Hokeja slavas zālē.
Molotova—Ribentropa pakts
Teritoriālās korekcijas
Padomju karaspēks okupēja lielāku Lietuvas daļu, nekā bija noteikts slepenajos protokolos, tāpēc notika pārrunas, kuru rezultātā 1941. gada 10. janvārī Vācija parakstīja galīgo līgumu par padomju-vācu robežu no Igorkas upes līdz Baltijas jūrai (Договор о советско-германской границе от реки Игорки до Балтийского моря) atteicās no Vilkavišķu rajona apmaiņā no PSRS saņemot 7,5 miljonu dolāru lielu kompensāciju. Vielaikus parakstīja arī vienošanos par vāciešu pārvietošanu no Lietuvas, Latvijas un Igaunijas uz Vāciju (Соглашение о переселении из Литовской, Латвийской и Эстонской ССР немцев в Германию) kopā ar vienošanos par ar pārvietošanu saistīto savstarpējo mantisko pretenziju noregulēšanu (Соглашение об урегулировании взаимных имущественных претензий, связанных с этим переселением). Sarunu laikā abas puses vienojās par preču piegādēm līdz 1942. gada augustam.
Džeroms Iginla
Spēlētāja karjera
NHL karjeru sāka 1995. gadā, kad pievienojās Kalgari "Flames" komandai. Vistuvāk Stenlija kausa izcīnīšanai viņš bija 2003.—04. sezonā, kad tikai pēdējā, septītāja, finālsērijas mačā "Flames" piekāpās Tampabejas "Lightning" vienībai.
Molotova—Ribentropa pakts
Sarunas par PSRS pievienošanos Ass valstīm
1940. gada 13.—14. novembrī pēc Staļina iniciatīvas Berlīnē notika Molotova un Ribentropa sarunas par PSRS pievienošanos Ass valstīm un visas pasaules sadalīšanu ietekmes zonās. Pēc Vācijas piedāvājuma PSRS pienācās Britu Indija un Vidējie Austrumi, ieskaitot Irānu un Persijas līča arābu zemes. Tomēr PSRS pieprasīja arī Turciju un Balkānu valstis, tādēļ sarunas nenoveda pie PSRS pievienošanās Vācijas-Itālijas-Japānas militārajai savienībai.
Džeroms Iginla
Spēlētāja karjera
2013. gada martā, pēc 15 "Flames" sastāvā aizvadītām sezonām, Iginla tika aizmainīts uz Pitsburgas "Penguins" vienību, taču vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Bostonas "Bruins" vienību. 2014. gada jūlijā panāca trīs gadu vienošanos ar Kolorādo "Avalanche". Ar 59 rezultativitātes punktiem 2014.—15. gada sezonā Iginla dalīja "Avalanche" rezultatīvākā spēlētāja godu ar Gabrielu Landeskogu. 2017. gada 1. martā tika aizmainīts uz Losandželosas "Kings". 2018. gada vasarā Iginla paziņoja par karjeras beigšanu.
Kompleksi saistītais skaitlis
Matemātikā par kompleksa skaitļa z = x + iy, kur x un y ir reāli skaitļi, kompleksi saistīto skaitli sauc x − iy un to parasti apzīmē ar z vai z*. Piemēram, 3 + 2i = 3 − 2i, 4 − i = 4 + i, i = − i un 5 = 5.
Īpašības
Kompleksi saistītā skaitļa atrašanas darbība ir saderīga ar aritmētikas pamatdarbībām:
Lai atrastu dotās izteiksmes kompleksi saistīto izteiksmi, visbiežāk pietiek tajā aizvietot i ar −i. Šādi var rīkoties, piemēram, ja dotā izteiksme ir polinoms ar reāliem koeficientiem vai divu šādu polinomu dalījums. Dažos gadījumos ar šo metodi ir jābūt uzmanīgam, piemēram, ja izteiksme satur apslēptu kompleksu skaitli. Piemēram, iz ≠ −iz, ja z ir komplekss skaitlis. Līdzīgi f(x) ≠ f( x ), piemēram, ja f(x) = x + c, kur c ir komplekss skaitlis.
Kompleksi saistītā skaitļa atrašana ģeometriski atbilst atspoguļošanai pret reālo asi kompleksajā plaknē (skatīt attēlu). Šī darbība ir involūcija jeb pati sev inversā, jo
Ja z = z, tad z ir reāls skaitlis, bet ja z = −z, tad z ir imaginārs.
Pielietojums
Visbiežāk kompleksi saistīto skaitli izmanto absolūtās vērtības (jeb moduļa) un apgrieztā skaitļa atrašanai.
Moduļa atrašana
Lai atrastu kompleksa skaitļa z moduļa kvadrātu, var skaitli z pareizināt ar sev kompleksi saistīto skaitli z : Šī sakarība ir ļoti nozīmīga kvantu mehānikā, jo tā ļauj kompleksās amplitūdas viļņu funkcijā pārvērst par reālām varbūtībām. Pašu moduli var atrast, no reizinājuma izvelkot kvadrātsakni:
Ar augstāk minētās sakarības palīdzību var, piemēram, iegūt kosinusu likumu: kur "Re" apzīmē reālo daļu un kur ir kompleksajiem skaitļiem z1 un z2 atbilstošo vektoru skalārais reizinājums.
Apgrieztā skaitļa atrašana
Lai atrastu kompleksa skaitļa z ≠ 0 apgriezto skaitli, izteiksmes 1/z skaitītājs un saucējs jāreizina ar kompleksi saistīto skaitli z : Piemēram, un.
Šo pašu triku var izmantot arī, lai izdalītu divus kompleksus skaitļus:
Reālās un imaginārās daļas atrašana
Kompleksi saistīto skaitli var izmantot arī reālās un imaginārās daļas atrašanai:
Galuā teorijā
Komplekso skaitļu lauks ir reālo skaitļu lauka Galuā paplašinājums — to iegūst reālajiem skaitļiem pievienojot elementu i, kas ir polinoma x2 + 1 sakne. Kompleksais skaitlis −i ir īpašs ar to, ka tā ir otra polinoma x2 + 1 sakne, tāpēc kompleksos skaitļus i un −i sauc par konjugētiem.
Galuā teorijā tiek apskatīti arī dažādi racionālo skaitļu lauka paplašinājumi. Piemēram, lauks tiek iegūts racionālajiem skaitļiem pievienojot kvadrātsakni no 2, kas ir algebrisks skaitlis un kura minimālais polinoms ir x2 − 2. Otra šī polinoma sakne ir −√2, tāpēc šajā gadījumā par konjugētiem sauc skaitļus a + √2 b un a - √2 b, kur a un b ir racionāli skaitļi.
Matricām
Visvienkāršākais veids, kā kompleksi saistītā skaitļa jēdzienu vispārināt kompleksām matricām, ir katram matricas elementam atsevišķi aprēķināt kompleksi saistīto vērtību. Šādi iegūtu matricu sauc par kompleksi saistīto matricu un to apzīmē ar M vai M*, kur M ir sākotnējā matrica.
Matemātikā daudz biežāk ir sastopams cits kompleksi saistītā skaitļa vispārinājums matricām — konjugēti transponētā matrica jeb kompleksi saistītās matricas M transponētā matrica. To apzīmē ar M† (izrunā kā "M krusts") vai M*: Kompleksi saistītā matrica tiek transponēta, lai operācija "†" būtu saderīga ar matricu reizināšanu. Piemēram, apgalvojumu " z · z ir reāls skaitlis" var pierakstīt šādi: Ievērosim, ka kompleksām matricām šāda sakarība nav spēkā: jo matricu reizināšana nav komutatīva (A · B ≠ B · A). Toties, ja kompleksi saistīto matricu aizstāj ar konjugēti transponēto, tad vajadzīgā izteiksme ir spēkā: kur tika izmantota sakarība (A · B)† = B† · A†.
SOK valstu un teritoriju kodi
Starptautiskā Olimpiskā komiteja (SOK) lieto trīsburtu valstu kodus olimpiskajās spēlēs dalību ņemošo atlētu grupu apzīmēšanai. Katrs kods parasti apzīmē Nacionālo Olimpisko komiteju, bet ir bijuši vairāki gadījumi iepriekšējās spēlēs, kad ar speciāliem kodiem ir apzīmētas atlētu grupas, kuru valstis formāli nepiedalās spēlēs.
Vairāki no šiem kodiem ir atšķirīgi no ISO 3166-1 standarta kodiem. Citas starptautiskas sporta organizācijas, kā FIFA un Sadraudzības spēļu federācija, lieto līdzīgus kodus, lai apzīmētu dalībnieku komandas.
Vēsture
1956. gada ziemas olimpiskās spēles un 1960. gada vasaras olimpiskās spēles bija pirmās spēles, kurās ieviesa "Valstu iniciāļus", lai ar to palīdzību apzīmētu katru NOK oficiālajos ziņojumos. Tomēr vairākās nākamajās spēlēs lietotie kodi parasti bija veidoti uz rīkotājvalsts valodas nosaukumu pamata (kā <tt>GIA</tt> Japānai no itāļu valodas Giappone 1956. gada ziemas olimpiādē un 1960. gada vasaras olimpiādē) vai veidoti uz franču valodas nosaukumu pamata (kā <tt>COR</tt> Korejas Republikai no Corée). Kopš 1972. gada Ziemas olimpiādes lielākā daļa kodu bija standartizēti, bet daži tika mainīti vēlākajos gados.
Joprojām lietotie kodi
Divpadsmit bijušajām NOK vai komandām ir kodi, kas tiek lietoti SOK rezultātu datu bāzēs, lai atsauktos uz iepriekšējo gadu medaļniekiem un to komandām.
Cikls (programmēšana)
Cikls programmēšanā ir jēdziens, ar ko apzīmē vairākkārtīgu kādas instrukciju kopas izpildīšanu.
Jēdziens cikls sastopams arī grafu teorijā.