cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Muižnieks
Dzīvesgājums
Miris 1990. gada 17. jūlijā Sidnejā.
Burtnieku novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Burtnieku novada pašvaldības vadītāji. Burtnieku novads tika izveidots 2006. gadā, apvienojot Matīšu un Vecates pagastus, savukārt 2009. gada 1. jūlijā tam tika pievienoti arī Burtnieku, Ēveles, Rencēnu, Valmieras pagasti.
Uzskaitījums
{{legend| #EF9D48| Tautas partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #ADFF2F | Latvijas Zaļā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| gold| Valmierai un Vidzemei |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #99CC33 | Jaunā Vienotība |border=1px solid #AAAAAA}}
Bolēnu avots
Bolēnu avots, arī Acu avots, Dzīvības avots, Laimas avots, Veselības avots, atrodas Madonas novada Bērzaunes pagastā, ap 2 km uz austrumiem no Gaiziņkalna pie Bolēnu mājām, Bolēnu kalna austrumu nogāzē, Ošu gravā. Raganītes upes izteka.
Tiek uzskatīts, ka šis ir hipsometriski visaugstākais mūsdienās tekošais avots Latvijā — aptuveni 262 m v.j.l. Visu gadu tajā ir nemainīga ūdens temperatūra (+7 °C). Kopš 1977. gada ir aizsargājams ģeoloģiskais objekts, kopš 1998. gada — vietējas nozīmes arheoloģijas piemineklis, kopš 2001. gada — aizsargājams ģeoloģiskais un ģeomorfoloģiskais dabas piemineklis. Ir nostāsti par avota ūdens dziedniecisko ietekmi. Arī mūsdienās ir viens no populārākajiem dziednieciskajiem avotiem Latvijā.
Johans Baptists Allgaiers
Johans Baptists Allgaiers (de;, Bādšusenrīde — , Vīne) bija Austrijas un Vācijas šahists.
Biogrāfija
1795. un 1796. gados Vīnē izdevis divos sējumos savu grāmatu "Jauna teorētiski - praktiska šaha spēles pamācība" (Neue theoretisch-praktische Anweisung zum Schachspiel), kuru uzskata par pirmo šaha mācību grāmatu vācu valodā. Grāmata piedzīvoja septiņus atkārtotus izdevumus, no kuriem pēdējais iznāca pēc autora nāves 1843. gadā. Savā grāmatā Allgaiers parādījis labas toreizējās šaha literatūras zināšanas, kā arī devis vērtīgu ieguldījumu dažādu atklātņu teorijas pirmsākumos. Viņa grāmatā pirmo reizi ir pieminēta atklātne 1. e4 Zf6, kuru vēlāk nosauca par Aļehina aizsardzību.
Bondariški (Andzeļu pagasts)
Bondariški ir ciems Andzeļu pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 297 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Bondarišku ezers, Gaudiveits.
Ueļena
Ueļena (ru, ckt — ‘melnā zeme’, ynk, ess — ‘applūdusī vieta’) ir ciems Krievijas ziemeļaustrumos, Čukotkas autonomā apvidus Čukotkas rajonā. Izvietojies Čukču pussalas ziemeļaustrumos uz smilšu strēles Čukču jūras krastā pie Ueļenas lagūnas. Lielākā daļa ciema iedzīvotāju ir čukči un eskimosi. Āzijas un Krievijas vistālāk austrumos izvietotā apdzīvotā vieta.
Vēsture
Sena apdzīvota vieta, sākotnēji apdzīvojuši eskimosi, bet 17.—18. gadsimtu mijā tos izspieduši čukči. Eiropiešu kartēs pirmoreiz apzīmēta 1792. gadā. 1912. gadā no Provideņijas līča uz Ueļenu tika pārcelta Čukotkas apriņķa pārvalde. Līdz 1946. gadam Čukotkas rajona centrs. Pirmā skola ciemā atvērta 1916. gadā. 1958. gadā uz Ueļenu pārcēla daļu eskimosu no likvidētā Naukanas ciema pie Dežņova raga.
Infrastruktūra
Ciemā darbojas skola, bērnudārzs, slimnīca, bibliotēka, kultūras centrs, pasts, novadpētniecības muzejs. Kopš 1928. gada ciema rietumu nomalē darbojas Ueļenas polārā meteostacija.
Antons Dzenis
Antons Dzenis ( — ) bija Latvijas politiķis. Bijis 1., 2., 3. un 4. Saeimas deputāts. Pārstāvējis vairākas Latgales partijas. No 1923. līdz 1925. gadam bija iekšlietu ministra biedrs, 1926. gadā — finanšu ministra biedrs.
Biogrāfija
Dzimis Vārkavas pagasta "Dzeņos" lauksaimnieku ģimenē. Absolvējis Pēterburgas komercskolu, studējis Pēterburgas politehnikumā un Pēterburgas komercinstitūtā. Beidzis kara inženieru akadēmiju un Konstantīna artilērijas skolu Pēterburgā.
Piedalījies Latvijas neatkarības karā. 1922. gadā ticis ievēlēts 1. Saeimā, pārstāvējis Latgales Kristīgo zemnieku savienību. 1924. gada aprīlī kopā ar Franci Trasunu un Jezupu Roskošu no partijas atšķēlies un izveidojis Latgales Demokrātu frakciju. Paralēli darbībai parlamentā, Dzenis visās 1. Saeimas apstiprinātajos Ministru kabinetos (no 1923. gada janvāra līdz 1924. gada decembrim) bija iekšlietu ministra biedrs ar balsošanas tiesībām valdībā. Iekšlietu ministra biedra amatā palicis līdz 1925. gada decembrim, bet bez balsošanas tiesībām valdībā.
1925. gadā notikušajās 2. Saeimas vēlēšanās Latgales Demokrātu partijas saraksts ieguva 2 vietas, taču Dzenis netika ievēlēts. Viņš saņēma mandātu 1926. gadā pēc Franča Trasuna nāves. Bijis arī finanšu ministra biedrs, bet bez tiesībām balsot. 1928. gadā notikušajās 3. Saeimas vēlēšanās un 1931. gadā notikušajās 4. Saeimas vēlēšanās ticis ievēlēts. Parlamentārā darbība pārtrūka līdz ar apvērsumu, kura rezultātā Saeima tika atlaista.
1941. gadā deportēts uz Sibīriju. Miris izsūtījumā Usoļlagā.
Azovas guberņa
Azovas guberņa bija Krievijas caristes, vēlāk Krievijas Impērijas administratīvi teritoriālā vienība, kas bija izveidota 1708. gadā un ar pārtraukumu (1725–1775) pastāvēja līdz 1783. gadam. Mūsdienās bijušās guberņas zemes atrodas Ukrainas un Krievijas Federācijas (daļēji Ļipeckas, Rjazaņas, Rostovas, Tambovas, Voroņežas apgabalu) teritorijā.
Vēsture
Krievu—turku kara laikā 1696. gadā Krievijas caristes karaspēks iekaroja Osmaņu impērijai piederošo Azakas cietoksni Donas upes kreisajā krastā. Azovas guberņu izveidoja 1708. gadā pēc Pētera I īstenotās Krievijas caristes administratīvās reformas kopā ar Ingrijas, Kijivas, Maskavas, Smoļenskas, Arhangelogorodas, Kazaņas un Sibīrijas guberņām.
Pēc tam, kad nākamā krievu—turku kara laikā Osmaņu impērija 1711. gadā atguva Azakas cietoksni, par Azovas guberņas centru kļuva Tambova, bet 1715. gadā Voroņeža. 1719. gadā Azovas guberņā izveidoja Bahmutas, Jeļecas, Šackas, Tambovas un Voroņežas provinces. 1725. gadā to pārdēvēja par Voroņežas guberņu.
Azovas guberņu atjaunoja 1775. gadā pēc Kučuk-Kainardžas līguma noslēgšanas, kaut arī Azakas cietoksnis līdz 1783. gadam ietilpa suverēnās Krimas hanistes teritorijā. Atjaunotajā Azovas guberņā ietilpa Bahmutas province un Krievijas Impērijas anektētās teritorijas.
Katrīnas II administratīvi teritoriālās reformas laikā 1783. gadā Azovas guberņu likvidēja un pievienoja jaunizveidotajai Jekaterinoslavas vietniecībai, kurā ietilpa 15 apriņķi. Ar Pāvila I 1796. gada dekrētu to pārdēvēja par Jaunkrievijas guberņu, bet 1802. gadā atjaunoja Jekaterinoslavas guberņu, kas pastāvēja līdz 1925. gadam.
Luijs Šarls de Laburdonē
Luijs Šarls de Laburdonē (fr; 1795. gads, Reinjona —, Londona) bija Francijas šahists.
Biogrāfija
Piedzimis Francijai piederošajā Reinjonas salā. 1814. gadā pārcēlies uz Parīzi, bet no 1818. gada nopietni aizrāvies ar šahu, mācoties no tolaik labākajiem Francijas šahistiem. Sākot ar 1820. gadu pastāvīgi pavadījis laiku Parīzes kafejnīcā Café de la Régence, kur viņam bijis personiskais galdiņš. Laburdonē spēlējis ar katru kafejnīcas apmeklētaju, kas varējis uzlikt uz spēles rezultātu kādu naudas summu. Ticis uzskatīts par sava laika spēcīgāko šahistu. 1834. gadā aizvadījis sešu maču sēriju ar tolaik Lielbritānijas spēcīgāko šahistu Aleksandru Makdonelu, kurā uzvarējis pirmo, trešo, ceturto un piekto maču, zaudējot tikai otro. Sestais mačs palicis nepabeigts, kad Makdonelam bijis neliels pārsvars - 5:4. Iespējams, ka bijusi noruna turpināt maču, taču Makdonela pāragrā nāve izjaukusi abu nodomus. Kopējais visu maču rezultāts bijis Laburdonē labā: +45, =13, -27. 1838. gadā saslimis ar tūsku un pēc diviem gadiem nomiris.
Laburdonē bijis arī redzams šaha teorētiķis un spēles popularizētājs. 1833. gadā izdevis savu grāmatu "Jaunais ceļvedis šaha spēlē" (Nouveau Traité du jeu des échecs), kurā apskatījis daudzus šaha atklātņu un galotņu teorijas principus. Grāmata piedzīvojusi tulkojumus daudzās valodās. 1836. gadā Parīzē sācis izdot žurnālu "Le Palamède", kas kalpojis kā šaha periodikas izdevumu celmlauzis Eiropā.
Vasiļs Bikavs
Vasiļs Bikavs (be; dzimis, miris ) bija baltkrievu rakstnieks. Bikava darbu galvenie motīvi — cilvēku morālās izvēles tēma Otrā pasaules kara laikā. Parasti darbus rakstīja baltkrieviski, bieži pats tos tulkoja krieviski.
Biogrāfija
1974 gadā ieguva PSRS Valsts prēmiju par novelēm "Obelisks" (Абеліск, 1971) un "Jānodzīvo līdz rītausmai" (Дажыць да світання, 1972). 1980. gadā ieguva Baltkrievijas PSR Tautas rakstnieka nosaukumu. 1986. gadā ieguva Ļeņina prēmiju par noveli "Nelaimes zīme" (Знак бяды, 1982). Pēc Bikava stāstu un romānu motīviem uzņemtas daudzas filmas, no kurās pazīstamākās ir «Третья ракета» (1963), «Альпийская баллада» (1966), «Дожить до рассвета» (1975), «Волчья стая» (1975).
Dzīve Meipldraivā
"Dzīve Mapl Draivā" (en) ir 1992. gada ASV drāma, kuras režisors ir Kens Olins. Galvenās lomas atveido Džims Kerijs, Džeimss Sikings, Viljams Maknamara, Deivids Bairons, Lorija Lolina, Bibi Beša un Džeina Brūka. Filmas pirmizrāde notika.
Filmā tiek parādīta Kārteru ģimene: Fils, Liza un viņu trīs pieaugušie bērni Kārena, Tims un Mets.
Mekas šerifāts
Mekas šerifāts (arābu: شرافة مكة) bija valsts Arābijas pussalas rietumos ar galvaspilsētu Meku, kas tika dibināta agrajos viduslaikos. Pastāvēja no 968. līdz 1925. gadam.
Neatkarīgas valdības laikos visa vara piederēja šerifiem, kuri organizēja militārās kampaņas, bija augstākā tiesu vara, iecēla valsts amatpersonas un iekasēja nodokļus.
Pēc Ēģiptes iekarošanas, ko 1517. gadā veica Osmaņu karaspēks, Mekas šerifāts atzina Osmaņu impērijas protektorātu, bet šerifi saglabāja zināmu autonomiju. Daži Mekas šerifu pēcteči mācījās Stambulā.
SC Cambuur
SC Cambuur ir profesionāls Nīderlandes futbola klubs no Leuvardenas. Klubs ir dibināts 1964. gadā. Pašlaik spēlē Nīderlandes futbola otrajā pēc līmeņa līgā Eerste Divisie. Mājas spēles aizvada Cambuur stadionā, kura ietilpība ir 10 500 vietu. Labākais sasniegums Nīderlandes spēcīgākajā līgā Eredivisie ir 9. vieta 2021.—2022. gada sezonā. Klubs ir trīs reizes uzvarējis Nīderlandes Pirmajā divīzijā (Eerste Divisie).
Latvijas futbolisti
Klubu ir pārstāvējuši Latvijas futbolisti. 2018.—2019. gada sezonā, kad komanda spēlēja Pirmajā divīzijā, tajā spēlēja Andrejs Cigaņiks. Kopš 2021. gada augusta to pārstāv uzbrucējs Roberts Uldriķis.
Pauza-Mīltrofa
Pauza-Mīltrofa ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Fogtlandes apriņķī. Pilsēta izveidota 2013. gadā, kad apvienoja divas mazākas pilsētas Pauzu un Mīltrofu.
Vēsture
Pilsētas tiesības Pauzai ir no 1393. gada, bet Mīltrofai - no 1367. gada.
Oldermaņi
Oldermaņi ir ciems Gulbenes novada Lejasciema pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P34, Sudaliņas upes krastā. Ciems ir daļēji izzudis.
Māsēns
Māsēns var būt:
Bondariški (Pelēču pagasts)
Bondariški ir ciems Pelēču pagastā, Preiļu novadā. Atrodas 236 km attālumā no Rīgas.
Aisti
Aisti (la) jeb aistiešu ciltis (Aestyorum gentes) bija seno laiku apzīmējums Baltijas jūras dienvidaustrumu piekrastes iedzīvotājiem, kas pirmo reizi sastopams romiešu vēsturnieka Gaja Kornēlija Tacita ap 98. gadu sarakstītā darba „Par Ģermānijas atrašanās vietu un tautām” 45. nodaļā. Savukārt Jordāns piemin, ka 4. gadsimtā aistus Baltijas jūras („Ģermāņu okeāna”) krastā pakļāvis gotu ķēniņš Ermanariks. Aistu zemes (en) apraksts ietverts arī anglosakšu ķēniņa Alfrēda Lielā (849—899) Eiropas ģeogrāfijas aprakstā kā Vulfstana ceļojuma vēstījums.
Uzskata, ka par aistiem ('austrumniekiem') ģermāņi tolaik dēvējuši vai nu senprūšus vai visus baltus. Vikingu laikos par aistiem saka dēvēt visus „Austrumu ceļa” (Austurveg) iedzīvotājus. 13. gadsimta Indriķa hronikā par Estones dēvēti vienīgi igauņi, kuri paši sevi par „eesti” sākuši dēvēt tikai 19. gadsimta sākumā.
Krievijas Olimpiskā komiteja
Krievijas Olimpiskā komiteja (ru), pilnais nosaukums Viskrievijas apvienotā sociālā savienība “Krievijas Olimpiskā komiteja” (ru; abreviatūra:OKR), ir Nacionālā Olimpiskā komiteja, kas pārstāv Krievijas sportistus starptautiskajās sacensībās.
Komitejas galvenā mītne atrodas Krievijas galvaspilsētā Maskavā. Krievijas izmantotais SOK kods ir RUS.
Vēsture
Krievijas Olimpisko komiteju 1911. gadā nodibināja Krievijas Sporta biedrību pārstāvji, tiekoties Sanktpēterburgā. Tajā laikā organizācijas nosaukums bija Ķeizariskā Krievijas ūdensglābšanas biedrība. Komitejas pirmais priekšsēdētājs bija Vjačeslavs Srežņevskis.
1989. gada 1. decembrī ar Konstitucionālās asamblejas lēmumu tika atjaunota Viskrievijas Olimpiskā komiteja kā neatkarīga sabiedriska organizācija. 1992. gada 13. augustā to pārdēvēja par Krievijas Olimpisko komiteju (ROK). Krievijas Olimpiskā komiteja pārņēma Padomju Olimpiskās komitejas tiesības. Starptautiskā Olimpiskā komiteja Krievijas Olimpisko komiteju pilntiesīgi atzina SOK 101. sesijā 1992. gada septembrī.
2017. gada 5. decembrī Starptautiskā Olimpiskā komiteja apturēja Krievijas Olimpiskās komitejas dalību tajā saistībā ar valsts atbalstītu dopinga programmu. Kopš tā brīža Krievijas sportistiem ir ierobežotas iespējas piedalīties starptautiskajās sporta sacensībās un pārstāvēt Krieviju.
Biedru federācijas
Krievijas nacionālās federācijas ir organizācijas, kas koordinē visus viņu individuālo sporta veidu aspektus. Viņi ir atbildīgi par apmācību, sacensībām un sava sporta veida attīstību. Pašlaik Krievijā darbojas 37 olimpiskās vasaras un 12 ziemas sporta federācijas, kā arī vairākas citu sporta veidu federācijas.
Latvijas Rakstnieku savienība
Latvijas Rakstnieku savienība ir profesionāla sabiedriska organizācija. Savienība tika dibināta 1940. gada 26.oktobrī kā Latvijas PSR padomju rakstnieku savienība. Šobrīd tās biedri ir Latvijā un ārzemēs dzīvojoši latviešu literatūras darbinieki — dzejnieki, literatūrzinātnieki, prozaiķi u.c. Tāpat savienībā tiek apvienoti Latvijā dzīvojoši cittautu literāti. Savienības galvenie mērķi ir veicināt latviešu literatūras attīstību, kā arī aizstāvēt biedru intereses un tiesības. Latvijas Rakstnieku savienība organizē Dzejas dienas, kā arī piešķir Literatūras gada balvu. Savienībā ir 274 biedri. Tās priekšsēdis ir Arno Jundze.
Savienības nodibināšana
Latvijas PSR padomju rakstnieku savienības nodibināšanai tika izveidota komisija, kurā ietilpa priekšsēdētājs Jānis Niedre, Vilis Lācis un Žanis Spure, kā arī orgkomitejas sekretārs Jānis Grants, kurš izstrādāja statūtu projektu atbilstoši PSRS pastāvošo profesionālo un ideoloģisko rakstnieku organizāciju statūtu paraugam un Rakstnieku deklarāciju. To 1940. gada 26. oktobrī parakstīja pirmie 13 biedri – Jānis Niedre, Vilis Lācis, Žanis Spure, Andrejs Balodis, Arvīds Grigulis, Jūlijs Lācis, Indriķis Lēmanis, Valdis Lukss, Jānis Plaudis, Rūta Skujiņa, Andrejs Upīts, Jūlijs Vanags, Pāvils Vīlips. Vēlāk viņiem pievienojās vairāki latviešu klasiķi – Pēteris Ērmanis, Kārlis Skalbe, Mārtiņš Zīverts u.c. Daži no viņiem pēc tam no Savienības izstājās.
Tika atjaunota Ulmaņa diktatūras laikā aizliegtā rakstnieku un žurnālistu arodbiedrība – Latvijas PSR rakstnieku un žurnālistu arodbiedrība.
Rakstnieki kara un pēckara laikā
Kad Sarkanā armija atkal okupēja Latviju, 1944. gada rudenī Rakstnieku Savienība atsāka darbību un iekārtojās Kr. Barona ielas 12. namā – agrāko izdevēju Emīlijas un Antona Benjamiņu īpašumā.
1947. gada 12.-14. jūnijā norisinājās RS II kongress; 1954. gada 2.-5. jūnijā -- III kongress. RS darbojās saskaņā ar PSRS RS statūtiem, Latvijas PSR RS biedri automātiski kļuva par PSRS RS biedriem. Sakarā ar to, ka Latvijas pārstāvju īpatsvars PSRS RS bija niecīgs, RS pakļautība vairāk bija formāla. RS valdes sekretāru sarakste ar PSRS RS, sākot ar 1960. gadiem, bija neregulāra. Faktiski RS vadība daudz ciešāk bija saistīta ar Latvijas Komunistiskās partijas Centrālo komiteju.
Organizatoriskā struktūra padomju laikā
RS radošais darbs norisinājās sekcijās: prozas, dzejas, dramaturģijas, kritikas, krievu literatūras un tulkotāju, to darbu vadīja sekretariāts un valde. Sekciju konsultanti lasīja un recenzēja jauno autoru darbus, apsprieda aktuālā literārā procesa jautājumus un iznākušos darbus, diskutēja par mākslinieciskām problēmām. Iknedēļas sekretariāta sēdēs tika apspriesti organizatoriskie jautājumi par rakstnieku radošajiem komandējumiem, atvaļinājumiem un materiālo palīdzību, arī jauno biedru uzņemšanu, kā arī gatavošanos rakstnieku jubilejām un dažādiem literāra rakstura pasākumiem.
RS sistēmā ietilpa arī PSRS Autoru tiesību pārvaldes republikas nodaļa un PSRS Literatūras fonda republikas nodaļa, kuras galvenais uzdevums bija rakstnieku sadzīves un materiālā stāvokļa uzlabošana, sniedzot tiem materiālo palīdzību dažādos jautājumos.
RS nauda glabājās Literatūras fondā, no kura līdzekļiem RS biedriem sniedza materiālo palīdzību. Literatūras fondam bija Rakstnieku klubs, kurš organizēja literatūras dienas, svētkus, vakarus, rakstnieku tikšanās ar lasītājiem. 1968. gadā nodibināja īpašu Literatūras propagandas biroju, kas organizēja latviešu un cittautu mūsdienu un klasiskās literatūras propagandas sarīkojumus.
RS pārraudzīja savienības izdevumu žurnāla Karogs un laikraksta Literatūra un Māksla redakciju darbu. No 1956. līdz 1961. gadam RS pārziņā bija arī literārais almanahs krievu valodā Парус, kurš iznāca divas reizes gadā, lai regulāri iepazīstinātu krieviski lasošos ar latviešu padomju literārā procesa aktualitātēm un atzītākajiem darbiem. Tā kā RS valdi neapmierināja almanaha darbība, 1962. gada 25. oktobra sēdē valde nolēma to likvidēt. Bija doma izdot triju Baltijas republiku literāro žurnālu, lai vēstītu par latviešu literatūras norisēm ārpus Latvijas PSR krievu valodā, bet šāds izdevums tā arī netika nodibināts.
RS biedra prestižs
RS biedra statusam bija būtiska ietekme, jo tiem bija lielākas iespējas publicēt savus darbus. Savienības valde varēja veicināt RS biedru un jauno autoru izglītības iespējas, iesakot autoru Maksima Gorkija Augstākajiem literātu kursiem Maskavā, vai karjeras iespējas.
RS biedra statuss piešķīra vairākas sadzīves un materiālas privilēģijas: ar pabalstiem no Literatūras fonda viņi varēja braukt radošos komandējumos, tostarp uz ārzemēm, saņemt ceļazīmes uz sanatorijām. Viņiem bija lielākas izredzes tikt pie dzīvokļa (šim nolūkam tika nodibināts pat RS dzīvokļu fonds) un vasarnīcas. Rakstniekiem pienācās 25 kv.m radošā platība, kas nozīmēja vienu papildus istabu dzīvoklī. Pie RS biedra privilēģijām pieskaitāma arī atvieglota atļauja vieglās automašīnas iegādei. Kopš 1961. gada maija RS ēkas beletāžā bija atvērta tikai literātiem domāta PSRS Literatūras fonda Latvijas nodaļas poliklīnika, ko vēlāk drīkstēja apmeklēt arī komponisti un kinematogrāfisti.
Vairums literātu strādāja apgādos, periodisko izdevumu redakcijās un kultūras iestādēs, jo bija ļoti maz rakstnieku, kuri varēja atļauties strādāt tikai radošu darbu un nodrošināt sevi ar saņemtajām autoratlīdzībām. RS biedriem jebkurā darba vietā pienācās viena radoša un pilnā mērā apmaksāta brīvdiena nedēļā.
RS valde varēja nodrošināt atsevišķu rakstnieku augstāku sociālo statusu un prestižu sabiedrībā, iesakot kandidātus izvirzīšanai PSRS un LPSR Valsts prēmijām, tāpat arī dažādu apbalvojumu piešķiršanai. RS arī varēja izvirzīt kādu no saviem biedriem par deputāta kandidātu LPSR Augstākās Padomes vēlēšanām.
Loma Atmodā
1988. gada 23. martā Latvijas Rakstnieku savienība izveidoja staļinisma ļaundarību apzināšanas komisiju Jāņa Stradiņa vadībā.
1.—2. jūnijā Latvijas Rakstnieku savienība un citas radošās savienības Rīgas Kongresu namā organizēja lielu Radošo savienību plēnumu, kurā televīzijas raidījuma "Globuss" politisko notikumu komentētājs Mavriks Vulfsons kā pirmais atklāti nolasīja Molotova—Ribentropa pakta slepenos protokolus un publiskoja Latvijas okupācijas faktu. Tas bija viens no notikumiem, kas ierosināja Atmodas kustības sākumu un Tautas frontes izveidi Latvijā.
RS biroji
Padomju Rakstnieku savienības telpas 1940. gadā atradās Ģertrūdes ( toreiz K. Marksa) ielā 6 Rīgā, bet no 1941. gada marta Baznīcas (tolaik Eduarda Veidenbauma) ielā 4, Rīgā.
Pēc Otrā pasaules kara savienībai piešķīra bijušo preses magnātu Benjamiņu māju Krišjāņa Barona ielā 12. Pēc ēkas denacionalizācijas RS nopirka māju Aleksandra Čaka ielā 37, Rīgā, kuru daļēji iznomā citām organizācijām.
Atbalsts radošajiem darbiniekiem
No 2018. gada 1. februāra Latvijas Radošo savienību padome sadarbībā ar Valsts kultūrkapitāla fondu īsteno atbalsta programmu radošām personām, kas darbojas arhitektūras, dizaina, teātra, mūzikas, vizuālās mākslas, dejas, literatūras un kinematogrāfijas jomās. Viņi var saņemt stipendijas:
Lauktehnika
Lauktehnika jeb Latvijas Lauksaimniecības tehnika (LLT) bija Latvijas PSR Ministru Padomei un Vissavienības apvienībai "Vissavienības Lauksaimniecības tehnika" pakļauta koprepublikāniska organizācija, kas bija dibināta 1961. gadā uz LPSR MP Automobiļu, traktoru, lauksaimniecības mašīnu, rezerves daļu u.c. lauksaimniecības ražošanai vajadzīgo materiālu tirdzniecības galvenās pārvaldes, LPSR Lauksaimniecības ministrijas mehanizācijas inspekcijas un Galvenās meliorācijas un remontu pārvaldes bāzes. LLT darbojās pēc saimnieciskā aprēķina principiem, atbilstoši LPSR MP un "Vissavienības Lauksaimniecības tehnikas" noteiktajiem plāna uzdevumiem un limitiem. LLT vadīja priekšsēdētājs, un pie tās bija padome, kurā ietilpa vadošie LLT un LPSR Lauksaimniecības ministrijas darbinieki, kā arī kolhozu priekšsēdētāji, padomju saimniecību direktori, u.c. lauksaimniecības speciālisti. LLT bija pakļautas 25 rajonu nodaļas, Rīgas starprajonu bāze, eksperimentālā nestandarta iekārtu rūpnīca "Stars", republikāniskā bāze un darba zinātniskās organizācijas laboratorija. Uz 1968. gada 1. janvāri LLT sistēmā bija nodarbināti virs 7000 cilvēku. LLT uzņēmumi 1967. gadā saražoja preču produkciju 29,5 mlj. vērtībā un realizēja lauksaimniecības organizācijām preces par 134 mlj. rubļu.
LLT galvenās funkcijas bija apgādāt LPSR kolhozus, padomju saimniecības u.c. lauksaimniecības uzņēmumus un organizācijas ar traktoriem, automobiļiem, lauksaimniecības mašīnām, rezerves daļām, iekārtām, ķimikalijām u.c. materiāliem. LLT piegādāja arī citu LPSR tautas saimniecības nozaru uzņēmumiem un organizācijām automobiļus, traktorus, lauksaimniecības mašinas un rezerves daļas, remontēja traktorus, un lauksaimniecības mašīnas, izstrādāja pasākumus jaunas augstražīgas tehnikas, jaunu mēslošanas līdzekļu, ķimikāliju u.c. materiālu, kā arī progresīvu tehnoloģiju ieviešanai lauksaimniecības uzņemumos. Vēl tā piedalījās traktoru, lauksaimniecības, meliorācijas u.c. mašīnu, augu ķīmijas apstrādes un aizsardzības līdzekļu valsts izmēģinājumos, organizēja minerālmēslu, mašīnu, iekārtu, ķīmisko līdzekļu u.c. materiālu piegādi saimniecībām, ieviesa ražošanā lauksaimniecības tehnikas remonta tipveida tehnoloģijas, kā arī uz līgumu pamata veica mašīnu un iekārtu tehnisko apkopi, un montēja iekārtas kolhozu un padomju saimniecību lopkopības fermās.
Kokapuze
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa P117 (Skrunda — Aizpute), pie Durbes upītes iztekas. Veidojusies ap vēsturisko Jaunapuzes muižu (Gut Neu-Appusen).
Spot darījumi
Spot darījumi ir darījumi, kuru noteikumi paredz, ka banka piegādās pārdoto valūtu citai bankai pašreizējā darba dienā vai otrajā darba dienā pēc darījuma noslēgšanas, atbilstoši fiksētam kursam darījuma slēgšanas brīdī.
Spot darījumu galvenie uzdevumi:
Tas nozīmē, ka ar spot darījumu palīdzību banka apmierina savu klientu tūlītēju vajadzību pēc ārvalstu valūtām. Spot operācijas bankas izmanto arī, lai turētu minimālus atlikumus nostro kontos, kas samazina pārpalikumus vienā valūtā un apmierina pieprasījumu otrā valūtā.
Darījuma slēgšanas brīdī dīleri vienojas par darījuma apjomiem, valūtu, kursu, valutēšanas datumiem, korespondējošām bankām.
Svarīga loma valūtu pirkšanas - pārdošanas spot darījumos ir valutēšanas datumam, t.i., datumam, kad notiek valūtu apmaiņa. Standarta gadījumā spot darījuma valutēšanas datums ir otrā darba diena pēc darījuma slēgšanas. Šis laika periods ļauj pareizi dokumentēt veikto darījumu un faktiski veikt norēķinus, izmantojot elektronisko pārvaldes kanālu SWIFT (Society for World-Wide Internetbank Financial Telekommunications). SWIFT visiem starptautiskā valūtas tirgus dalībniekiem visu diennakti nodrošina darbu visātrākajā banku informācijas pārraides tīklā. Šajā tīklā informācija tiek pārraidīta standartizēti un šim tīklam ir augsta drošības pakāpe pret nesankcionētu ielaušanos.
Granits Džaka
Granits Džaka (sq; dzimis ) ir albāņu izcelsmes Šveices futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Šveices futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2023) pārstāv Vācijas futbola Bundeslīgas klubu Leverkūzenes "Bayer".
Karjeru sācis FC Basel kluba sistēmā, tā sastāvā divas reizes kļuvis par Šveices čempionu. 2012. gadā pārgāja uz Vācijas Bundeslīgas klubu Menhengladbahas "Borussia", kura sastāvā aizvadījis četras sezonas. No 2016. gada līdz 2023. gadam spēlēja Anglijas Premjerlīgas klubā Arsenal FC
2011. gada debitējis Šveices pieaugušo izlases sastāvā. Izlasi pārstāvējis un.
Sasniegumi
Basel
Arsenal
Individuālie sasniegumi
Orkāna palma
Orkāna palma (Dictyosperma album) ir palmu dzimtas suga, kas sastopama Maskarēnu salās Indijas okeāna rietumu daļā. Tā ir vienīgā Dictyosperma ģints pārstāve. Palmas savvaļas populācijas ir tuvu izmiršanai.
Pieaugušas orkāna palmas lieliski un graciozi slejas gar piekrasti orkānu un vētru zonā. Savukārt mazus stādiņus iespējams audzēt arī iekštelpu apstākļos.
Koku serdi uzskata par delikatesi un izmanto salātos un marinādē.
Apraksts
Stumbra augstums līdz 12 m, diametrs ap 15 cm. Stumbra pamatne nedaudz platāka. Lapu vainaga platums līdz 4,5 m, augstums — 3 m. Lapas klāj balta vaska kārtiņa, pateicoties kam tā latīniskais nosaukums ir album ("balts"). Jaunās lapiņas tumši zaļas.
Ziedi sīki, dzelteni, saliktās vārpās. Nogatavojušies augļi tumši vai melni; katrs no tiem satur vienu brūnu, elipsoīdveida sēklu.
Īzaks Levitāns
Īzaks Levitāns (dzimis, miris ) bija Lietuvā dzimis ebreju izcelsmes krievu gleznotājs. Darbojies 19. gadsimta otrajā pusē, peredvižņiks. Gleznojis galvenokārt Krievijas ainavas.
Orkāna palma
Sistemātika
Orkāna palma veido trīs varietātes :
Īzaks Levitāns
Dzīvesgājums
Dzimis Ķībartos nabadzīgā, bet izglītotā, Lietuvas ebreju ģimenē. 1870. gada sākumā ģimene pārcēlās uz Maskavu. 1873. gadā Īzaks Levitāns iestājās Maskavas glezniecības skolā, kur mācījās arī Īzaka brālis Ābels. 1875. gadā mira Lavitāna māte, tēvs nopietni saslima (1877. gadā viņš nomira), tāpēc ģimene dzīvoja lielā nabadzībā. Tomēr Īzakam, pamatojoties uz spējām glezniecībā, tika ļauts turpināt studijas.
1877. gadā Levitāns pirmoreiz piedalījās izstādē. 1880. gadā mecenāts Pāvels Tretjakovs iegādājās Levitāna gleznu ''Осенний день. Сокольники''. 1880. - 1884. gada vasaras mēnešos Levitāns gleznoja plenērā Ostankinā. 1884. gadā piedalījās peredvižņiku izstādē. 1885. gadā iepazinās ar rakstnieku Antonu Čehovu, kurš kļuva par Levitāna tuvu draugu. 1891. gadā kļuva par peredvižņiku biedrības biedru. Tāpat pārējie pilsētas ebreji, dzīves laikā ar cara dekrētu divreiz izraidīts no Maskavas, tomēr "izņēmuma kārtā" Levitānam bija ļauts atgriezties. Miris 1900. gadā savā darbnīcā Maskavā.
Boreņi
Boreņi ir ciems Sakstagala pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 230 km attālumā no Rīgas.
Kārlis Traugots Fehhelms
Dzīvesgājums
Dzimis 1748. gadā Drēzdenē, mācījās gleznošanu no sava vecākā brāļa Kārļa Frīdriha Fehhelma (1723–1785). Studēja Prūsijas Mākslu akadēmijā (Preußische Akademie der Künste) Berlīnē, vēlāk viņu uzņēma par akadēmijas locekli. Piedalījās 1786., 1789. un 1791. gada akadēmijas rīkotajās izstādēs.
Napoleona karu laikā 1797. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā, turpināja gleznot pilsētas skatus, veidoja scenogrādiju Rīgas teātra izrādēm. Miris 1819. gadā Rīgā.
Česki Tešīna
Česki Tešīna ir pilsēta Čehijā, Morāvijas-Silēzijas apgabala Karvinas apriņķī Olšes upes kreisajā krastā. Upes pretējā krastā atrodas Polijas pilsēta Cešina. Čehijas poļu minoritātes centrs, tiek izdota poļu avīze Głos Ludu.
Vēsture
Līdz 1918. gadam Češki Tešina bija viens Cešinas rajoniem. Vēsturiski, gluži kā mūsu Valka/Valga, abas pilsētas bija vienotas. Tās tika atdalītas pēc Pirmā pasaules kara 1920. gadā, pamatojoties uz Versaļas līgumu. Pirms tam bija notikušas bruņotas sadursmes starp čehu un poļu karaspēkiem. Pēc 1938. gada Minhenes vienošanās, pilsētu ieņēma poļu karaspēks, bet pēc Otrā pasaules kara sākuma - vācieši. Pēc kara, pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
Cilvēki
16.1% no pilsētas iedzīvotājiem ir poļi.
Gabrāni
Gabrāni ir ciems Balvu novada Bērzpils pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā 11 km no pagasta centra Bērzpils, 48 km no novada centra Balviem un 241 km no Rīgas.
Kanēlis
Kanēlis (no fr, kas savukārt nāk no la — 'caurulīte, niedrīte') ir no žāvētām kanēļkoku (Cinnamomum) zaru mizām iegūta garšviela. Pazīstamākās ir trīs kanēļkoku sugas — Ķīnas jeb aromātiskais kanēļkoks (Cinnamomum aromaticum), Ceilonas kanēļkoks (Cinnamomum zeylandicum)un Cumkum kanēļkoks. Kanēļa sastāvā ir 1—5% ēterisko eļļu, kā arī mannīts, kālija oksalāts un citi savienojumi.
Ieguve
Tā kā kanēļkoku dabiskais izplatības areāls ir Dienvidaustrumāzija, lielākās kanēļa ražotājvalstis arī ir no šī reģiona. 2010. gadā pirmajā vietā bija Ķīna (tika iegūtas 62 700 tonnas kanēļa), otrajā vietā — Indonēzija (60 000 tonnas), bet trešajā vietā — Šrilanka (15 790 tonnas).
Mandeļu vai riekstu čaulu pulveri piesātinot ar sintētiskajām aromātiskajām vielām, iegūst mākslīgo kanēli.
Edgars Rūja
Studējot Latvijas Universitātē, iestājās studentu korporācijā Selonia, spēlēja sporta biedrības "Universitātes sports" basketbola komandā.
Kanēlis
Izmantojums
Kanēlis ir ļoti aromātisks un tam ir asa, rūgti saldena garša. To diezgan plaši izmanto kulinārijā, pievienojot dažādiem saldajiem ēdieniem, karstvīnam un punšam, kā arī kafijas aromatizēšanai un sāļajiem ēdieniem — gaļas, zivju ēdieniem, medījumiem, marinādēm un citur. Kanēli izmanto arī tautas medicīnā gremošanas un ēstgribas veicināšanai, kā pretklepus līdzekli un pret nervu slimībām.
Edgars Rūja
Bija iekļauts Latvijas basketbola izlases sastāvā startam 1935. gada Eiropas čempionātā, kur Latvijas izlase kļuva par čempioniem, taču uz laukuma neizgāja un saskaņā ar noteikumiem par Eiropas čempioniem kļuva tikai tie spēlētāji, kas piedalījušies vismaz vienā spēlē. Kā izlases rezervists piedalījies arī 1936. gada Vasaras Olimpisko spēļu turnīrā Berlīnē. Latvijas studentu basketbola izlases sastāvā piedalījās 1935. un 1937. gada vispasaules studentu spēlēs, kur izcīnīja zelta medaļu.
Spēlējis arī futbolu, 1935. gadā Latvijas izlasē aizvadījis divas spēles.
Pēc Latvijas okupācijas Rūja vadīja studentu un skolēnu pretošanās kustību "Jaunlatvieši", 1941. gada aprīlī tika apcietināts un drīz nošauts.
Amundsena krasts
Amundsena krasts ir ap 160 km garš Rosa šelfa ledāja dienvidu daļas piekrastes apgabals starp Gūlda krastu ziemeļaustrumos un Dufeka krastu rietumos. Krastu norobežo Morisa smaile pie Līvas glečera austrumu malas rietumos un Skota glečers austrumos. Krasts 1961. gadā nosaukts par godu norvēģu polārpētniekam Roaldam Amundsenam, kurš 1911. gadā savas Dienvidpola ekspedīcijas laikā uzkāpšanai uz Polārā plato izvēlējās maršrutu pa Aksela Heiberga glečeri šajā šelfa ledāja piekrastes daļā.
Māra Laizāne
Māra Laizāne (dzimusi 1989. gada 11. martā) ir latviešu antropoloģe un uzņēmēja.
Biogrāfija
Mācījusies Jelgavas 4. vidusskolā, pēc tam beigusi Mārupes vidusskolu (tagad Mārupes Valsts ģimnāzija).
Skolas laikā filmējusies seriālos Cerību iela 21 (2007) un Svešā dzīve (2006), attēlojot pusaudzi Evu.
Strādājusi kā pētījumu koordinatore, pētniece un konsultante dažādos pētījumos — "Mazākumtautību skolu skolēnu identitāte un piederība Latvijai" (2015), "Tautas ataudzi ietekmējošo faktoru izpēte" (2013), Renovation impact on climate change and energy efficiency habits of residents (2016) un citos.
No 2019. gada līdz 2021.gadam strādājusi Kustībā  Par!  par organizācijas izpilddirektori.
2021.gadā kopā ar psiholoģi Ilzi Vardanjanu izveidojusi psiholoģijas centru Tiek.
Ieguvusi bakalaura un maģistra grādus Latvijas Universitātē Sociālajā un kultūras antropoloģijā, šobrīd studē Rīgas Biznesa skolā maģistrantūrā uzņēmējdarbību un vadību (MBA).
Politiskā darbība
2017. gadā kopā ar domubiedriem dibināja sociāli liberālo partiju Kustība  Par! .
2019.-2021. strādājusi Kustībā  Par!  par izpilddirektori.
Dzelzceļa līnija Podgorica—Škodra
Dzelzceļa līnija Podgorica—Škodra savieno Melnkalnes galvaspilsētu Podgoricu un Albānijas pilsētu Škodru. Līnija tiek lietota tikai kravu pārvadāšanai (vidēji viens vilciens nedēļā).
Tā ir vienīgā Albānijas starptautiskā dzelzceļa līnija. Lai gan sākotnēji tā tika uzbūvēta no 1984. līdz 1985. gadam, tās darbība tika pārtraukta 1991. gadā sankciju dēļ pret Dienvidslāviju un vēlāk atjaunota 1996. gadā no Škodras līdz Bajzai Albānijā. 1997. gadā masu nekārtību periodā Albānijas teritorijā līnija tika daļēji izdemolēta un izzagta, bet pilnībā atjaunota līdz Podgoricai 2003. gadā.
Līnija savienojas ar Belgradas—Baras un Nikšičas—Podgoricas dzelzceļu Podgoricā un Škodras—Voras—(Duresi) dzelzceļu Škodrā. Pēdējā līnija ir aktīva tikai daļēji.
Raksturojums
Dzelzceļa garums ir 63,5 km Eiropas sliežu platuma viensliežu ceļa, no kura 34 km iet caur Albāniju un atlikušie 29,5 km caur Melnkalni. Dzelzceļš nav elektrificēts. Līnijas pēdējā stacija Albānijā ir Bajzas dzelzceļa stacija. Melnkalnes pusē starp Tuzi un robežu līnija iet caur 3 tuneļiem, viens no kuriem garāks par 2 km. Albānijas pusē vairāk ir tiltu, viens no kuriem ir 130 metru augsts, divi citi — 80 un 70 m.
Dzelzceļa infrastruktūru formāli apkalpo Melnkalnes ŽICG Melnkalnes teritorijā un Hekurudha Shqiptare ("Albānijas dzelzceļš") Albānijas teritorijā, tomēr faktiskais izmaiņas punkts ir Bajzā, jo robežpunktā nav vietas plašai infrastruktūrai.
Vēsture
Albānija tūlīt pēc Otrā pasaules kara nolēma aizvietot savu nelielo šaursliežu dzelzceļu tīklu ar pilnvērtīgu Eiropas sliežu platuma tīklu. Daži sagatavošanās darbi tika veikti jau 1948. gadā, bet Albānijas atbalstītā Staļina konflikts ar Dienvidslāvijas vadītāju Tito lika tos pārtraukt. 1974. gadā Albānija piedāvāja sākt sarunas par līnijas būvi, redzot, ka Podgorica beidzot (tas notika 1975. gadā) tiks pieslēgta pie Eiropas platuma līniju tīkla, un 1979. gadā tika parakstīts līgums.
Tika apspriesti divi iespējamie maršruti — gar Škodras ezera dienvidu vai ziemeļu krastu. Ziemeļu maršruts bija garāks, dārgāks un kalnaināks, toties tas tieši izveda uz Podgoricu, kamēr dienvidu — ar lielu līkumu caur nelielo Baru, pa ceļam aizņemot šajā reģionā jau tāpat nepietiekošās līdzenumu lauksaimniecības platības. Tika izvēlēts ziemeļu variants. Tika plānota arī pasažieru satiksme, taču tā netika realizēta.
No 1983. līdz 1986. gadam uzbūvētā Podgoricas—Škodras kravas līnija bija un līdz šim paliek pirmais starptautiskais Albānijas dzelzceļš. Tā sāka darbību 1985. gada 11. janvārī, ar regulāru satiksmi no 1986. gada 6. augusta (pēc citiem avotiem — 1. septembra). Tomēr albāņu puse joprojām vairāk lietoja kravām sauszemes un jūras transportu, un līnijas efektivitāte bija mazāk nekā 10% no prognozētās. Līnijas darbība tika pārtraukta 1991. gadā pret toreizējo Dienvidslāviju vērsto tirdzniecības sankciju dēļ. Posms Bajza-Škodra tika atkārtoti atvērts lietošanai 1996. gada februārī. Posma Melnkalnes robeža (Hani i Hotita)-Bajza darbības atsākšana bija plānota 1996. gada 15. novembrī, taču tā tika atcelta. 1997. gada martā posms līdz Hani i Hotitai tika atvērts, taču trase tika nopietni bojāta un izzagta pilsoņu nemieru dēļ jau 1997. gada aprīlī.
2002. gada aprīlī tika pabeigta līnijas atjaunošana starp Melnkalnes robežu un Bajzu. Līdz 2003. gada martam līnija starp Bajzu un Škodru arī tika pabeigta, ar paredzēto vidējo ātrumu 40-50 km/st Albānijā un 70 km/st Melnkalnē. Ceremonija, kas notika 2003. gada 6. martā, oficiāli iezīmēja līnijas atklāšanu. Kā savstarpējas sadarbības zīmi toreizējais Albānijas premjerministrs Fatoss Nano un toreizējais Melnkalnes premjerministra vietnieks ar īpašu vilcienu pa šo līniju devās uz Tuzi Melnkalnē. Pirmajos gados kravu pārvadājumi pieauga, sasniedzot 239 189 tonnas 2008. gadā un 249 000 tonnas 2011. gadā.
Avārijas
2017. gadā preču vilciens nogāja no sliedēm starp Kopļiku un Škodru sliktā līnijas stāvokļa dēļ.
Fabians Delfs
Fabians Delfs (en; dzimis, Bredfordā, Apvienotajā Karalistē) ir bijušais Anglijas futbolists. Savas karjeras laikā pārstāvējis Leeds United, Aston Villa un Manchester City un Everton. No 2014. līdz 2019. gadam pārstāvējis Anglijas futbola izlasi.
Sasniegumi
Manchester City
Anglijas izlase
Grīnfelda aizsardzība
Grīnfelda aizsardzība ir šaha atklātne, kas sākas ar gājieniem: '''1. d2-d4 Zg8-f6 2. c2-c4 g7-g6 3. Zb1-c3 d7-d5'''.
Vēsture
Pirmais šo atklātni 1922. gadā lietojis austriešu lielmeistars Ernsts Grīnfelds. Vērtīgas idejas un variantus atklātnei devuši M. Botviņņiks, A. Karpovs, G. Kasparovs, V. Smislovs, R. Fišers, A. Adorjans un citi.
Stratēģiskā ideja
Baltie izveido spēcīgu bandinieku centru un cenšas attīstīt iniciatīvu. Melnie uzbrūk balto centram, cenšoties izveidot aktīvu pretspēli un pārķert iniciatīvu.
Noliktavas iela (Jūrmala)
Noliktavas iela ir iela Jūrmalā, Valteru apkaimē. Noliktavas iela sākas krustojumā ar Viņķu ielu un beidzas krustojumā ar Olgas ielu. Kopējais ielas garums ir 340 metri, tā ir klāta ar grants segumu. Noliktavas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju apbūve.
Ielu savienojumi
Noliktavas iela ir savienota ar šādām ielām:
Baužmala
Baužmala (Gaidēni) ir ciems Vaidavas pagastā, Valmieras novadā. Atrodas 94 km attālumā no Rīgas.
Centra rajons (Rēzekne)
Centra rajons Rēzeknē ir iedzīvotāju skaita ziņā lielākais Rēzeknes mikrorajons. No pārējiem Rēzeknes mikrorajoniem to atdala upe. Dienvidos, dienvidrietumos un austrumos no pilsētas Dienvidu rajona un Vipingas. Savukārt dzelzceļš ziemeļos un ziemeļrietumos centru atdala no, Ziemeļu rajona un Makarovkas.
Rēzeknes centrā atrodas lielākā daļa pilsētas ievērojamāko vietu un objektu. Šajā upes pusē veidojusies arī pirmā zināmā apdzīvotā vieta ar pili upes krastā. Lai gan vēlākos gados, sevišķi 18.—19. gadsimtā, pilsētas rosīgākā centra daļa bija upes kreisajā krastā, tomēr pēc 1847. gada pilsētas ģenerālplāna, jaunais centrs tika ierādīts upes labajā krastā, kur tas atrodas arī šodien. Rēzeknes Centra rajonā atrodas pilsētas domes un novada domes ēkas, banku filiāles, viesnīca "Latgale", slimnīca un izglītības iestādes. Ievērojamākais objekts pašā centra vidū ir Latgales Māra.
Speciālās aizņēmuma tiesības
Speciālās aizņēmuma tiesības
Speciālās aizņēmuma tiesības (SDR) (angļu Special Drawing Rights; valūtas kods saskaņā ar ISO 4217- XDR) ir norēķinu vienība, ko 1969. gadā izveidoja Starptautiskais Valūtas fonds (SVF).
Bretonvudsas sistēmas izveide un krahs
1944.  gada jūlijā ASV, Ņūhempšīras štata Bretonvudsā, norisinājās starptautiska konference, veltīta pēckara valūtas sistēmas izveidei. Vienošanās par pēckara valūtas sistēmu tika panākta kā H. Vaita un Dž. M.  Keinsa plānu kompromiss. Tās rezultātā tika izveidota valūtas sistēma, tika panākta vienošanās par Starptautiskā Valūtas fonda, Pasaules Bankas un Pasaules Tirdzniecības organizācijas dibināšanu.
Saskaņā ar Bretonvudsā noslēgto līgumu par starptautisko norēķinu galvenajiem instrumentiem kļuva zelts un tā saucamās rezerves valūtas, kuru statusu ieguva ASV dolārs un Lielbritānijas sterliņu mārciņa. Jebkura valsts, kas bija parakstījusi Bretonvudsas līgumu, ar savu centrālo banku starpniecību varēja par oficiālo cenu brīvi mainīt esošās rezerves valūtas pret zeltu un otrādi. Izveidojās zelta standarta modifikācija.
Rietumeiropas valstu un Japānas ekonomikas atjaunošana bija saistīta ar šo valstu nacionālās naudas vienību konvertējamību (Eiropas valstīs - 1958.gada nogalē, Japānā - 1964.gadā) un palielināja starptautisko tirdzniecības un finanšu sakaru intensitāti. Pieauga arī nacionālo ekonomiku savstarpējā atkarība. Rūpnieciski attīstīto valstu bankām vajadzēja rūpīgi pētīt situāciju ārvalstīs, jo citādi tās riskēja palikt bez rezervēm, kas vajadzīgas, lai uzturētu savu valūtu vēlamo maiņas kursu. Pakāpeniski vājāks kļuva arī ASV dolārs. Pēc Bretonvudsas konferences ASV veica pasaules kreditora funkcijas, dolārs bija spēcīgs un nodrošināts ar pietiekamu zelta rezervi. Sešdesmito gadu otrajā pusē ASV ekonomiskais stāvoklis pasliktinājās, un pārtrūka saikne starp dolāra piedāvājumu un fiksēto zelta tirgus cenu. Pirmo triecienu Bretonvudsas vienošanās saņēma 1971.gadā, kad ASV pasludināja, ka automātiski vairs nepārdos zeltu par dolāriem ārvalstu centrālām bankām. Iemesls - ASV nevēlēšanās samazināt savus jau tā sarūkošos oficiālos zelta krājumus.
Visu 1972.gadu turpinājās spekulatīvā kapitāla pārplūde no dolāra aktīviem citās valūtās - galvenokārt Vācijas markās un Japānas jēnās. Dolāra tirgus cena strauji kritās, bet Rietumeiropas valstu valūtu maiņas kurss pieauga. 1973.gadā Eiropas centrālās bankas izlietoja milzīgas dolāru summas, lai uzturētu savu valūtu maiņas kursus. Šajā gadā sākās arī naftas krīze, un tas viss izkliedēja finanšu speciālistu ilūzijas par fiksētajiem maiņas kursiem. Bretonvudsas valūtas (zelta dolāra) sistēma beidza pastāvēt. Pasaules ekonomika pārgāja uz peldošo maiņas kursu sistēmu.
Jamaikas sistēmas dibināšana
1976.gadā Jamaikā notika SVF sesija, kuras laikā tika nolemts izveidot pārejas valūtas sistēmu.
Vispirms oficiāli tika likvidēts starptautiskais zelta un valūtas standarts. Notika zelta demonetizācija, tika atcelta zelta oficiālā cena un zelta paritātes, kā arī dolāru apmaiņa pret zeltu. Līdz ar to valūtas institūcijas drīkstēja pirkt un pārdot zeltu par tirgus cenām. Dalībvalstīm tika piešķirtas tiesības izvēlēties jebkuru, t. sk. brīvi peldošo, valūtas kursu režīmu. SDR noteica par oficiālu saistību un prasību samērošanas, norēķinu un oficiālu rezerves līdzekli, valūtas sistēmas un valūtas kursu noteikšanas bāzi. Dolāra standarta vietā izveidojās daudzvalūtu standarts, kurā lielāko lomu spēlēja ASV dolārs, sterliņu mārciņa, Francijas franks, Rietumvācijas marka, Japānas jena, Šveices franks u. c. nozīmīgākās pasaules valūtas.
SDR valūtu kursa aprēķināšana
Jamaikas vienošanos īstenošanā svarīga loma ir SDR, kas ir bezskaidras naudas ieraksts SVF attiecīgo valstu speciālos kontos. SDR vērtību nosaka, izmantojot valūtu grozu. Pirms 1999. gada 1. janvārī bezskaidrās naudas norēķinos tika ieviests eiro, SDR valūtu grozā bija ietvertas piecas valūtas - ASV dolārs, Vācijas marka, Francijas franks, Lielbritānijas sterliņu mārciņa un Japānas jena.
Pašlaik tajā iekļautas četras valūtas - ASV dolārs, eiro, Lielbritānijas sterliņu mārciņa, Japānas jena un Ķīnas juaņa.
SDR ir sintētiska valūta, tā pastāv tikai banku kontos, nevis kā skaidra nauda. Katrai SDR valūtu grozā ietilpstošajai valūtai ir noteikts īpatsvars, kas atspoguļo šīs valūtas nozīmību starptautiskajos darījumos.
SDR valūtu kursa aprēķiniem tiek izmantoti šādi rādītāji: Dalot pirmo ar otro, iegūstam valūtu ieguldījumu SDR vienībā dolāros. Saskaitot valūtu ekvivalentu dolāros, nosaka SDR kursu dolāros un caur to arī citās valūtās.
Galvenie SDR izmantošanas veidi
Ir trīs galvenie SDR izmantošānas veidi.
Džesijs Blekers
Džesijs Blekers (en, dzimis ) ir Kanādā dzimis Kazahstānas hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. No 2021. gada Blekers spēlē KHL līgas kluba Jekaterinburgas "Avtomobilist". Blekeru 2009. gada NHL draftā ar kopējo 58. numuru, 2. kārtā izvēlējās Toronto "Maple Leafs".
Upe un cilvēka dzīve
Upe un cilvēka dzīve ir Jāzepa Vītola kora dziesma ar Krišjāņa Barona simboliskā dzejoļa "Kalna strauts" vārdiem, kas atskaņota Septītajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1931. gadā.
Dziesmas raksturojums
Dzejolis "Upe un cilvēka dzīve" tapis 1862. gadā, kad Krišjānis Barons strādāja laikrakstā "Pēterburgas Avīzes". Tas bija iespiests "Pēterburgas Avīžu" 8. numura pielikumā.
1903. gadā virtuozi sacerētajā J. Vītola dziesmā vispirms izceļas ļoti dzīvais, līdz pat beigām neatslābušais ritms, un visai dziesmai ir viens vienīgs temps ar īsu palēninājumu pirms sākuma tēmas atkārtojuma, kas arī ievests tikai tādēļ, lai klausītāju tiešāk sagatavotu noslēgumam.
Ritma straujums tad arī noteicis dziesmas skaidro ielogu, kurā interesanti iekomponētas tiklab galvenās tēmas sekventās vietas, kā garāki vesela teikuma paplašinājumi, kas kopā ar skaistajām modulācijām it sevišķi spilgti parāda autora tehnisko meistarību. Tāpat melodija ir izteiksmīgs darbs, kas sākumā gan klausītāju varbūt neiesilda tik tieši, kā daža cita Vītola dziesma, taču katrā ziņā atstāj kāpinātu interesi vēlākam pārdzīvojumam. Arī teksta un mūzikas saderība tajā ir ideāla. Šai saderībai izvēlētie izteiksmes līdzekļi te nekur nav tikai naivi ilustratīvi, un to dēļ mūzikas autors nevienā taktī nav aizmirsis visa skaņdarba kopīgo plūdumu, tā ka apskatītā dziesma ir patiešām īsts kalna strauts, un jāsaka, ka taisni Vītola mūzika ir tā, kas šo citādi varbūt vairs vienīgi hrestomātijās meklējamo Krišjāņa Barona dzejoli par jaunu izcēla dienas gaismā, kur tas savā versmainajā, pirmatnēji svaigajā valodā runās vēl paaudžu paaudzēs.
Jēkabs Jansons
Jēkabs Jansons (dzimis, miršanas datums nav zināms) bija latviešu politiķis. Bijis Latvijas Satversmes sapulces deputāts, Latviešu zemnieku savienības biedrs.
Biogrāfija
Jēkabs Jansons piedzima Smiltenes pagasta «Vecčakstēs». 1908. gadā pabeidza Pleskavas Mērniecības skolu. 1909. gadā iestājās Maskavas Lauksaimniecības institūtā, Pirmā pasaules kara dēļ bija spiests pārtraukt studijas. 1914. gadā mobilizēts kā rezerves virsnieks. Maskavā iesāktās studijas pabeidza Latvijā pēc Rīgas Politehniskā institūta programmas. Pēc augstskolas pabeigšanas Jansons strādāja par mērnieku.
1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē, pārstāvēja Latviešu zemnieku savienību. Amatā bija līdz 1922. gadam. 1928. gadā kandidēja 3. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partijas saraksta.