cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
IIHF Slavas zāle
Slavas zāles dalībnieki
2008. gadā Džeraldīna Hīnija, Andžela Džeimsa un Kammija Granato kļuva par pirmajām trim sievietēm, kas tika uzņemtas IIHF Slavas zālē.
No 2020. gada Bobs Nadins ir vienīgais Pola Loika balvas saņēmējs, kurš ir iekļauts arī IIHF Slavas zālē.
2020. gada uzņemšanas ceremonija bija paredzēta 2020. gada IIHF pasaules čempionāta laikā, taču tā tika aizkavēta COVID-19 pandēmijas dēļ. IIHF 2020./2022. gada slavas zāles klase tika iekļauta 2022. gada IIHF pasaules čempionāta laikā.
Partek
Partek galvenās ražošanas nozares bija kravas iekraušanas tehnika un aprīkojums, transportsistēmas, mežsaimniecības tehnikas un lauksaimniecības tehnika, kaļķa, cementa un izolācijas materiāli, dzelzsbetona izstrādājumi.
Sākums
1898. gada 26. novembrī Pargasas raktvēs, kurās kaļķakmens tika iegūts vismaz kopš 17. gadsimta, kaļķa rūpnieciskai ieguvei tika izveidota akciju sabiedrība Pargas Kalkbergs Aktiebolag. 1910. gadā tika sākta cementa ražošana. 1910. gadā darbību sāka ražotne Lapēnrantā, kur tika uzbūvēta šahtveida ceplis.
Paplašināšanās
1930. gadu beigās tika iegādāta Turku flīžu ražotne Åbo Kakel. 1949. gadā Sandfall Tegelbruk AB ķieģeļu ražotne nonāca Pargas īpašumā. 1952. gadā Lapēnrantā sāka ražot akmens vates izolācijas materiālus. 1959. gadā tika nopirkta azbesta izstrādājumu ražotne Suomen Mineraalin Oy.
1969. gadā Pargas Kalkbergs Aktiebolag tika pārdēvēts par Pargas Kalk Ab. 1970. gadā tika iegādāta betona gatavo izstrādājumu uzņēmums Elementtitoute Oy. 1973. gadā nopirkts betona gatavo izstrādājumu iekārtu ražotajs Toijalan Teräsvalmiste (TTV). 1977. gadā Pargas sāka jaunu nozari, iegādājoties kravu iekraušanas risinājumu uzņēmumu Multilift Oy.
Lohja biznesa pārņemšana
1992. gadā Partek un Somijas uzņēmums Metra (izveidots pirms diviem gadiem, apvienojoties mašīnbūves uzņēmumam Wärtsilä un celtniecības materiālu ražotājam Lohja) vienojās par to celtniecības materiālu biznesu apvienošanu. Partek tika nodotas bijušās Lohja kaļķa un cementa ieguves operācijas. Abu uzņēmumu betona gatavo izstrādājumu ražošanas iekārtu risinājumi (Partek Elematic Engineering un Lohja Parma Engineering) tika apvienoti kopuzņēmumā Partek Concrete Engineering, kas 1996. gadā mainīja nosaukumu uz PCE Engineering Oy Ab un 1997. gadā tika pārdots Addtek Group; kopš 2000. gadiem tas zināms kā Elematic. 1993. gadā Metra 75 % savu celtniecības materiālu operāciju pārdeva Zviedrijas uzņēmumam Euroc AB, bet 1994. gadā Metra pārdeva savu atlikušo celtniecības materiālu biznesu Partek. 1994. gadā Partek mainīja savu nosaukumu uz Partek Oy Ab. 1996. gadā Partek savas daļas uzņēmumā Euroc pārdeva Norvēģijas Aker RGI un līdz ar to izstājās no cementa ražošanas tirgus. 1997. gadā, apvienojot Partek Precast Concrete un Zviedrijas uzņēmumu Strängbetong, tika izveidots kopuzņēmums Addtek (vēlāk Consolis Oy).
1996. gadā Partek Ziemeļamerikas izolācijas materiālu bizness tika pārdots uzņēmumam Owens Corning. 1997. gadā Partek izolācijas materiālu biznesa vairākuma daļas pārdeva investīciju uzņēmumam Industri Kapital; izolācijas materiālu uzņēmuma nosaukums tika mainīts uz Paroc Group Oy Ab.
Poga
Poga ir neliels, parasti apaļš priekšmets, kuru piešuj pie apģērba, somas vai cita objekta, lai veidotu tā aizdari vai rotājumu. Tām parasti ir pogcaurumiņi, caur kuriem piešuj pie auduma. Visbiežāk pogas izgatavo no plastmasas, bet var būt arī no koka, metāla vai pat gliemežvākiem.
Pogu kolekcionēšanu sauc par filobutonistiku.
Partek
Sisu iegāde
1999. gadā tika iegādāts Zviedrijas kravu risinājumu uzņēmums Zeteco (kopā ar to Zepro un Waltco aizmugurējā borta pacēlāji) 1999. gadā kaļķa materiālu apakšuzņēmums Partek Nordkalk Oy Ab tika pārveidots par publisku uzņēmumu un akcijas izlaistas Helsinku biržā.
Likvidēšanās
2002. gadā uzņēmumu Partek nopirka Somijas liftu ražotājs Kone. 2003. gadā Kone nolēma paturēt tikai kravu iekraušanas biznesu (tas 2005. gadā tika reorganizēts jaunā uzņēmumā Cargotec), bet pārējo pārdot. 2003. gadā Somijas investoru grupai NK-Holding Oy Ab tika pārdots bijušās Partek kaļķakmens pārstrādātājs Nordkalk. 2003. gadā bijušās Valmet mežizstrādes nodaļa tika pārdota Japānas Komatsu Forest; minerālvates izolācijas ražošanas uzņēmuma Paroc daļas, kas piederēja Partek, tika pārdotas pašam Paroc. 2004. gadā ASV uzņēmumam AGCO tika pārdots traktoru ražotājs Valtra, kā arī Sisu Diesel; Sisu Auto tika pārdots Somijas investoru grupai. 2005. gada 1. jūnijā Kone sadalījās divos uzņēmumos : liftu, eskalatoru un automātisko durvju bizness palika jaunajai KONE, bet pārējos bijušās Partek uzņēmumus nodeva Cargotec.
Valmiera (nozīmju atdalīšana)
Valmiera var būt:
Margarita Perveņecka
Margarita Perveņecka (dz. 1976. gada 16. janvārī Rīgā) ir latviešu dramaturģe un prozaiķe. Viņas darbi ir ievērojami ar neparasto pasaules skatījumu, poētisko izteiksmi, svešvārdu, eksakto zinātņu terminu un neoloģismu bagātību, kas rada atsvešinātu, detalizētu pasaules ainu.
Biogrāfija
Perveņecka beigusi Latvijas Kultūras akadēmijas Teātra un TV dramaturģijas nodaļu (2001).
Vairākas viņas lugas uzvestas dažādos Latvijas teātros.
Pēc viņas scenārija uzņemta Arvīda Krieva mākslas filma "Man patīk, ka meitene skumst" (2003), Perveņecka tajā redzama epizodiskā lomā.
Perveņecka saņēmusi Literatūras gada balvu par romānu "Gaetāno Krematoss".
Edgars Kants
Edgars Kants (et; dzimis Tallinā, miris  Lundā) bija igauņu ģeogrāfs, viens no sociālās ģeogrāfijas dibinātājiem, Tartu Universitātes rektors (1941-1944).
Biogrāfija
Edgars Kants dzimis 1902. gada 21. februārī Tallinā, tirgotāju ģimenē. Studējis Tartu Universitātē. Viņš bija viens no pirmajiem Somijas ģeogrāfa Johanesa Gabriela Grano (Johannes Gabriel Granö) skolniekiem, kurš 1919. gadā kļuva par Tartu Universitātes profesoru. Edgara Kanta akadēmiskās karjeras sākums sakrita ar Igaunijas neatkarības pirmajiem gadiem, kad jaunajai valstij bija liela nepieciešamība pēc reģionālajiem ģeogrāfiskajiem pētījumiem.
Pēc universitātes absolvēšanas viņš daudz ceļoja, pabija Šveicē, Ungārijā, Francijā, Holandē, Vācijā, Alžīrijā. No 1923. līdz 1924. gadam viņš strādāja kā asistents Tartu Universitātē, 1926. gadā publicēja Tartu pilsētas ģeomorfoloģijas pētījumu, kura pamatā bija plaši apkopoti empīrisko datu materiāli par attiecībām starp pilsētu un tās apkārtni.
Edgars Kants lielu uzmanību pievērsa pilsētu lomai Igaunijas attīstībā, kas tolaik pamatā bija agrāra valsts, kurā tikai ceturtā daļa iedzīvotāju dzīvoja pilsētās. 1934. gadā Tartu Universitātē viņš aizstāvēja disertāciju "Vides un iedzīvotāju problēmas Igaunijā", kas bija veltīta Centrālās Igaunijas pilsētu tīkla veidošanai. Jo īpaši šajā darbā viņš ierosināja apsvērt Baltiju kā neatkarīgu ģeogrāfisku reģionu, kura daļa ir Igaunija. Tajā pašā gadā viņš kļuva par universitātes docentu.
No 1936. gada bija ekonomiskās ģeogrāfijas profesors, no 1938. līdz 1940. gadam — Tartu Universitātes prorektors. 1938. gadā viņš kļuva par vienu no pirmajiem 12 akadēmiķiem, kas tika izraudzīti jaunizveidotajai Igaunijas Zinātņu akadēmijai, un kļuva par humanitāro zinātņu nodaļas vadītāju. Piedalījās Igaunijas atlanta izveidē. 1939. gadā viņam tika piešķirts III pakāpes Baltās zvaigznes ordenis. Pēc Igaunijas pievienošanās PSRS 1940. gadā viņš atkāpās no visām amata vietām.
No 1941. līdz 1944. gadam (vācu okupācijas laikā) Edgars Kants bija Tartu Universitātes pagaidu rektors. Faktiski rektora pienākumus pildīt viņš sāka 1941. gada 20. jūlijā. Viens no jaunā rektora pirmajiem rīkojumiem bija izņemt no visām universitātes bibliotēkām komunistiska satura grāmatas, kā arī nodot visas krievu valodā sarakstītās grāmatas, kas padomju laikā bija parādījušās universitātē, īpašai glabāšanai.
Saku pagasts
Saku pagasts (et) ir pagasts Igaunijā, Harju apriņķī, dienvidos no Tallinas. Pagastā ir divi lielciemi (alevik) — Saku (pagasta administratīvais centrs) un Kīza, kā arī 20 ciemi (küla). Pagasts ziemeļos robežojas ar Tallinu, kā arī austrumos ar Kīli pagastu, dienvidaustrumos ar Kozes pagastu, dienvidos ar Kohilas pagastu un rietumos ar Saues pagastu. 2018. gadā Saku pagastā dzīvoja 9,7 tūkstoši iedzīvotāju.
Edgars Kants
Biogrāfija
1942. gada februārī ar pretenzijām par nepietiekamu kvalifikāciju no universitātes tika atbrīvoti visi krievu valodas pasniedzēji (10 cilvēki), kā arī vairāki citi krievu tautības pasniedzēji. Tomēr universitātes Slāvistikas katedra tika saglabāta un strādāja visā Vācijas okupācijas laikā, studenti turpināja saņemt diplomus slāvu filoloģijā, tika pat aizstāvēta viena doktora disertācija.
Edgars Kants atklāti atbalstīja Vācijas okupācijas administrāciju, un 1943. gada novembrī bijušo neatkarīgās Igaunijas valdības vadītāju sanāksmē viņš aicināja aktīvi veicināt igauņu iestāšanos Vācijas armijā.
Pēc Igaunijas atgriešanās Padomju Savienības kontrolē Edgars Kants bija spiests pamest dzimteni. Viņš turpināja zinātnisko darbu Zviedrijā, Lundas Universitātē, no 1945. gada līdz 1947. gadam universitātes arhīvā; 1947.-1950. gadā kā pasniedzējs, līdz 1963 - zinātniskais līdzstrādnieks, 1963.-1967. kā profesors. Edgara Kanta plašie starptautiskie sakari ir būtiski ietekmējuši zviedru ģeogrāfijas zinātnes attīstību.
Edgara Kanta galvenie pētījumu virzieni šajā laikā bija Zviedrijas reģionālā administratīvā iedalījuma modernizācija, migrācijas plūsmu izpēte, turpmākajos gados viņš interesējās par ģeogrāfiskās terminoloģijas vēsturi. Kopš 1965. gada Edgars Kants piedalījās starptautiskas ģeogrāfiskas vārdnīcas izveidē, kas bija specializēta reģionālajā ģeogrāfijā. Viņš nomira 1978. gadā Lundā.
Edgara Kanta sociogrāfiskais un antropoloģiskais mantojums nav zaudējis savu nozīmi līdz šim, turpinās plaši tā pētījumi.
Lietuvas Neatkarības akts
Lietuvas Neatkarības akts tika pieņemts 1918. gada 16. februārī, kad visi 20 Lietuvas Padomes locekļi Jona Basanaviča vadībā parakstīja aktu, kas proklamēja neatkarīgas Lietuvas valsts atjaunošanu un demokrātiskas valsts izveidošanu ar galvaspilsētu Viļņā.
Akta pieņemšana bija vairākus mēnešus ilga procesa rezultāts, kas aizsākās 1917. gada septembra Viļņas konferencē, kas izveidoja Lietuvas Padomi.
1918. gada 16. februārī plkst. 12.30 visi Lietuvas Padomes locekļi satikās Viļņā, namā, kas mūsdienās pazīstams kā Signatāru nams (Signatarų namai), kurā pēc dažādiem iebildumiem beidzot tomēr pieņēma Neatkarības Atjaunošanas aktu.
Lai arī vācu okupācijas varas iestādes pretojās akta publicēšanai Lietuvā, jau 18. februārī tas tika publicēts Vācijas laikrakstos. Līdzīgi kā pārējās Baltijas valstīs, kas atradās Vācijas impērijas armijas okupācijā, neatkarības pasludināšana bija tikai sākums cīņai par valsts neatkarības nostiprināšanu.
Ceļš uz neatkarību
Pēc Polijas trešās dalīšanas 1795. gadā Lietuvas teritorija nonāca Krievijas impērijas sastāvā. 19. gadsimtā krievu varas iestādes apspieda lietuviešu kultūras atdzimšanu. Pēc veiksmīgās 1915. gada ofensīvas vācu armijas iebruka Lietuvas teritorijā. 1917. gadā vācu okupācijas iestādes atbalstīja atkarīgu bufervalstiņu veidošanos Krievijas rietumu teritorijās, un pieļāva Lietuvas konferences sanākšanu 1917. gada septembrī.
1917. gada 11. decembrī Lietuvas Padome pieņēma vācu varas iestāžu sagatavotu deklarāciju par Lietuvas valsts veidošanu ciešā aliansē ar Vācijas impēriju. 1918. gada 8. janvārī Lietuvas Padome publiskoja jaunu deklarāciju, kas paziņoja par demokrātiskas Lietuvas valsts izveidošanu un vairs nepieminēja aliansi ar Vāciju.
16. februāra Neatkarības atjaunošanas akts pēc ilgstošām diskusijām tapa uz 11. decembra deklarācijas bāzes. Strīdus raisīja ne tikai formulējumi par attiecībām ar Vāciju, bet arī Lietuves Padomes un sasaucamās Satversmes sapulces pilnvarām, kā arī tas, vai Lietuvas valsts tiek izveidota vai atjaunota. Neatkarības akts tomēr formulēja, ka tiek atjaunota Lietuvas valsts ar demokrātisku iekārtu lietuviešu etniskajās zemēs un Viļņas apgabalā, kas šajā laikā bija gandrīz pilnībā pārpoļots. Lietuva arī atteicās no 1795. gadā likvidētās Polijas—Lietuvas ūnijas atjaunošanas, ko ļoti vēlējās poļi.
1918. gada 3. martā tika parakstīts Brestļitovskas miera līguma parakstīšanas starp Vācijas impēriju un Padomju Krieviju. 1918. gada 23. martā Vācija atzina Lietuvas neatkarību balstoties uz 11. decembra deklarācijas tekstu. Lai īstenotu Lietuvas aliansi ar Vāciju, 1918. gada vasarā tika izveidota Lietuvas karaliste. Reāla Lietuvas Republikas neatkarība aizsākās tikai 1918. gadā novembrī, pēc Novembra revolūcijas Vācijas impērijā.
Dokumenta oriģināla atrašana
2017. gada 29. martā tika paziņots, ka Vācijas diplomātiskajā arhīvā atrasts Lietuvas neatkarības akta oriģināls lietuviešu valodā ar parakstiem.
Sitamie instrumenti
Sitamais instruments, arī perkusija (no la — 'sadursme', 'sišana'), ir mūzikas instruments, kas rada skaņu, mūziķim instrumentu sitot, kratot, berzējot vai jebkādi citādāk izraisot vibrācijas. Sitamos instrumentus uzskata par vecākajiem mūzikas instrumentiem, piebiedrojoties cilvēka balsij. Sitamie instrumenti orķestrī parasti sastāv no timpāniem, mazajām bungām, lielajām bungām, šķīvjiem, trīsstūra un tamburīna. Tiesa gan, sitamie instrumentu grupa var saturēt arī cita veida instrumentus, piemēram svilpi, pātagu, sirēnu un citus. Bet no otras puses, taustiņinstrumenti, piemēram, čelesta, parasti nav sitamie instrumentu grupas sastāvdaļa, savukārt, grupai pieskaitīti tiek zvaniņi un ksilofons.
Vēsture
Antropologi un vēsturnieki izsaka viedokli, ka sitamie instrumenti bijuši pirmie cilvēku radītie skaņrīki. Cilvēka balss visticamāk bija pirmais mūzikas instruments, bet sitamie instrumenti šā vārda plašā nozīmē bija, piemēram, rokas, kājas, cilvēka ķermenis, zariņi, akmeņi, un dzīvnieku kauli. Tie bija plaši izplatīti pirms jebkādiem pierakstiem par mūzikas vēsturi.
Funkcijas
Sitamie instrumenti spēj atskaņot ne tikai ritmu, bet arī melodiju un harmoniju.
Sitamie instrumentus mūziķu ansamblī bieži sauc par mugurkaulu vai sirdi, parasti sadarbojoties ar basa instrumentiem. Džezā un citos populāros mūzikas ansambļos, pianistu, basistu, bundzinieku un dažreiz ģitāristu sauc par ritma sekciju jeb ritma bloku.
Leopolds Lēvenšteins
Leibs Leopolds Lēvenšteins (dzimis, miršanas datums nav zināms) bija Latvijas ebreju vieglatlēts.
Dzimis Rīgas pilsoņa Jēkaba Lēvenšteina un Rivkas dzimušas Rozentāls ģimenē.
Pārstāvējis sporta klubu Rīgas "Unions". Piedalījies Stokholmā, kur startējis 100 m distancē. Priekšskrējiena kārtu nav pārvarējis, rezultāts nav fiksēts.
1913. gadā ieņēmis 4. vietu Krievijas čempionātā, kas ir viņa labākais sasniegums šajās sacensībās.
Tapas lidlauks
Tika sākts būvēt pēc Padomju okupācijas 1940. gadā. 1952. gadā lidlauks tika modernizēts. 20. gadsimta sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados šeit bāzējās iznīcinātāji Su-9, bet vēlāk MiG-23. 1987. gadā no Tapas lidlauka pacēlās lidmašīna, lai pārtvertu Matiasa Rusta lidojumu uz Maskavu. Tā kā komanda iznīcināt lidmašīnu netika dota, lidmašīna atgriezās bāzē. Pēc PSRS armijas aiziešanas no Igaunijas lidlauka ekspluatācija turpināta netika.
Nakts autobusa maršruts N10
'''N10. nakts autobusa maršruts''' bija Rīgas sabiedriska transporta maršruts, kas kursēja no Centra uz Ziepniekkalnu. Kursēja naktīs no piektdienas uz sestdienu un no sestdienas uz svētdienu.
Maršruts tika atklāts 2011. gada 10. jūnijā, bet slēgts 2020. gada 21. martā, sākoties COVID-19 pandēmijai Latvijā.
Maršruts
Centrs — Ziepniekkalns kursēja pa šādām ielām: Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Mārupes iela, Ojāra Vācieša iela,, Torņakalna iela, Vienības gatve, Ģimnastikas iela, Tadaiķu iela, Valdeķu iela, Saulkalnes iela, Graudu iela, Valdeķu iela un Ozolciema iela.
Ziepniekkalns — Centrs kursēja pa šādām ielām: Ozolciema iela, Valdeķu iela, Graudu iela, Saulkalnes iela, Valdeķu iela, Tadaiķu iela, Ģimnastikas iela, Vienības gatve, Jelgavas iela, Buru iela, Laivu iela, Mūkusalas iela, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela un Marijas iela.
Pieturvietas
Maršrutā bija 43 pieturas.
Formula regiminis un Kurzemes statūti
Kurzemes un Zemgales hercogistes satversme (la — 'Kurzemes un Zemgales hercogistes pārvaldes un tiesu iekārta') jeb Formula regiminis (no latīņu valodas — 'Valdības formula') bija 1617. gadā Kurzemes un Zemgales hercoga Frīdriha valdīšanas laikā apstiprināta Kurzemes un Zemgales valsts pārvaldes konstitūcija. Vienlaikus apstiprināja arī Kurzemes statūtus (la jeb Statuta et leges Curlandiae et Semigalliae), kas bija spēkā līdz 1865. gadam.
Šie latīniski rakstītie dokumenti bija tik izslīpēti un viennozīmīgi interpretējami, ka tos turpināja lietot pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes aneksijas 1795. gadā.
Priekšvēsture
Neilgi pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes dibināšanas 1567. gada Rīgas landtāgā un 1568. gada Bauskas landtāgā muižnieki hercogam Gothardam prasīja izveidot valsts pārvaldes un likumu grāmatu (de), 1570. gada Jelgavas landtāgs iecēla 17 vīru komisiju un nolēma meklēt mācītu vīru kodeksa rakstīšanai, bet 1572. gadā šo darbu uzticēja hercoga kancleram M. Brunovam, bet bez sekmēm.
Pēc hercoga Gotharda nāves viņa dēli 1596. gadā Tērvetes Kalnamuižas pilī noslēdza līgumu par hercogistes sadalīšanu divās daļās, ko 1598. gadā apstiprināja Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis Sigismunds III Vāsa. Kad sākās karš starp Zviedriju un Poliju-Lietuvu, 1601. gada 16. februārī Kurzemes bruņniecība Bauskā iesniedza hercogam Frīdriham sūdzību par valsts likumdošanas nekārtību, tādēļ 1606. gadā hercogs Jelgavas landtāgā iecēla 10 vīru komisiju.
1615. gada janvārī Aucē sasauktais landtāgs nolēma par paraugu ņemt Piltenes statūtus, bet landtāgā ieradās Kurzemes hercogs Vilhelms un pieprasīja landtāgu pārcelt uz Jelgavu. Jelgavas landtāgā radušos strīdu dēļ 1615. gada 20. augustā nogalināja divus hercogu varas niknākos opozicionārus brāļus Magnusu un Gothardu Noldes. 1616. gada 19. februārī Jelgavas landtāgs uzrakstīja sūdzību karalim un nosūtīja izstrādāto statūtu paraugu apstiprināšanai Varšavas seimam. Pēc muižnieku sūdzības saņemšanas karalis Sigismunds III Vāsa Varšavas seimā abus hercogus 1616. gada jūlijā atstādināja no varas un iecēla izmeklēšanas komisiju 7 vīru sastāvā, kuru vadīja Kulmas bīskaps Jans Kučborskis (Kuczborski). 1617. gada 6. februārī komisija sāka darbu Jelgavas rātsnamā un jau 18. martā pabeidza rakstīt kā satversmi, tā arī statūtus. Dokumentu oriģinālus nogādāja karalim, bet divi oficiālie noraksti nokļuva pie hercoga Frīdriha un Kurzemes bruņniecības. Jelgavas landtāgs 1618. gada 31. augustā uzdeva hercoga kancelejai dokumentu vācisko tulkojumu nosūtīt visiem četriem virspilskungiem.
Valsts un adminstratīvās tiesības (Formula regiminis)
Saskaņā ar satversmi izveidoja pastāvīgu hercogistes valdību, ko veidoja četri virspadomnieki (Oberräte): landhofmeistars, kanclers, oberburggrāfs un landmaršals. Turpmāk hercogs bez viņu ziņas nedrīkstēja izšķirt nevienu svarīgu politisku jautājumu, sevišķi, ja lieta skāra muižniecības tiesības un privilēģijas. Administratīvi hercogisti iedalīja Jelgavas Kuldīgas, Sēlpils un Tukuma virspilskungu tiesās jeb iecirkņos, kas sīkāk bija iedalīti astoņos pilskungu iecirkņos un daudzos nelielos draudzes novados. Hercogistes landtāgiem bija jāsanāk ne retāk kā reizi divos gados, un agrāk pieņemtie landtāgu lēmumi zaudēja likuma spēku. Ja agrāk landtāgos varēja piedalīties jebkurš muižnieks, tad tagad katram draudzes novadam pienācās viena balss, lai gan bija iespēja sūtīt 2—3 deputātus.
Kurzemes statūti
Cita starpā tie noteica Gregora kalendāra jeb jaunā stila ieviešanu hercogistē ar 1618. gada 1. janvāri.
Sekas
1618. gadā par atkalapvienotās Kurzemes un Zemgales hercogu ievēlēja Frīdrihu, kurš apstiprināja Formula regiminis. Hercogs Frīdrihs vairs nevarēja pieņemt nevienu lēmumu bez Hercogistes padomes piekrišanas, tādējādi Kurzemes hercogiste kļuva par konstitucionālu monarhiju. Saskaņā ar to landtāgs bija sasaucams reizi divos gados un tajā bija jāpiedalās sūtņiem (nuncijiem) no visiem draudzes novadiem (Kirchspiel), kas tajā laikā bija 27. Par landtāga sesiju vietu tika noteikta galvaspilsēta Jelgava.
1622. gadā Zviedrijas karaspēks okupēja visu Sēliju un Zemgali, tādēļ hercogs Frīdrihs bija spiests pārcelties uz Kuldīgas pili. Jelgavas pilī 1622. gada novembrī tika parakstīts Jelgavas pamiers, pēc kura Piltenes apgabals palika Polijas-Lietuvas tiešā kontrolē, bet no jauna apvienotā Kurzemes un Zemgales hercogiste turpināja pastāvēt kā vienots suverēns Polijas-Lietuvas kopvalsts lēnis.
Līdz 1727. gadam Kurzemes statūti bija apgrozībā vienīgi rokrakstos, tādēļ tos pārrakstot radās vairākas versijas. Piemēram, 61.§ teikums "dzimstskungs, kas bada laikā pamet savus dzimtļaudis, par sodu zaudē visas tiesības uz tiem" nebija atrodams bruņniecības, bet vienīgi hercoga eksemplārā, 1717. gadā muižnieki panāca šī noteikuma atcelšanu.
Laktozes nepanesība
Laktozes nepanesība ir sindroms, kam raksturīgs daļējs vai pilnīgs laktozi šķeļošā fermenta — laktāzes — trūkums zarnās. Zarnās nesašķeltā un neuzsūktā laktoze nokļūst resnajā zarnā, kur baktērijas to sadala pienskābē, etiķskābē, oglekļa dioksīdā un ūdeņradī, izraisot caureju, jo skābes palielina osmotisko spiedienu un tādējādi arī ūdens ieplūdumu zarnās, bet skābes un gāzes kairina zarnas gļotādu.
Vēsture un izplatība
Sākotnēji cilvēku organisms laktozi spēja pārstrādāt tikai agrā bērnībā, bet vēlāk laktāze pārstāja izdalīties. Pirms apmēram 7000 gadu Ziemeļeiropā radās ģenētiska mutācija, kas ļāva cilvēkam laktozi saturošus produktus lietot uzturā visu mūžu. Mūsdienās Eiropā vairumam cilvēku nav grūtību pārstrādāt laktozi, bet Dienvidaustrumāzijā un citur gandrīz visiem cilvēkiem joprojām raksturīga laktozes nepanesība.
Uzturs
Cilvēkiem ar daļēju laktozes nepanesību paredz uzturu ar samazinātu laktozes saturu (8—10 g laktozes), bet laktozi pilnībā nepanesošajiem — bezlaktozes uzturu (ar ne vairāk kā 1 g laktozes). Cilvēkiem ar laktozes nepanesību vispārējā gadījumā jāizvairās no piena un piena produktu lietošanas, kā arī tādiem produktiem, kam pievienots piens, piena pulveris vai piena cukurs (piemēram, piena un baltās šokolādes, dažādām konfektēm, maizes, cepumiem, bieži vien arī desām, zivju izstrādājumiem un saldinātājiem). Izņēmums var būt skābpiena produkti (piemēram, jogurts, kefīrs un rūgušpiens), jo tajos kopā ar laktozi ir arī pienskābes baktērijas, no kurām tievajā zarnā žultsskābju ietekmē atbrīvojas β galaktooksidāze, kas laktozi sašķeļ.
2021. gada Vircburgas saduršanas uzbrukums
2021. gada 25. jūnijā Vircburgā (Vācijā) notika masveida cilvēku saduršana. Uzbrucējs nogalināja trīs civiliedzīvotājus un vēl septiņus ievainoja. Pēc dažām minūtēm policija aizdomās turamo sašāva un arestēja.
Uzbrukums
Apmēram 17:00 pēc vietējā laika vīrietis basām kājām iegāja Woolworth veikalā Barbarossaplatz laukumā, Vircburgā, Bavārijā, Vācijā. Viņš jautāja veikala pārdevējam, kurā veikala nodaļā ir izlikti naži. Tur viņš no virtuves sekcijas paņēma lielu nazi, ievainojot veikala pārdevēju. Tad viņš sāka duršanas uzbrukumu, nogalinot trīs klientus ap veikalu un ievainojot vēl trīs. Pēc tam uzbrucējs izgāja no veikala un uz ielas un pie bankas sadūra vēl vairākus cilvēkus, ievainojot trīs personas. Irānas izcelsmes vīrietis, vācu karavīrs un viesmīlis stājās pretī aizsardzībai ar priekšmetiem, no kuriem daži tika mesti uzbrucējam. Pēc tam policisti aizdomās turēto ievilināja stūrī, atklāja uguni pret uzbrucēju, ievainojot viņu augšstilbā un tad aizturēja.
Upuri
Uzbrukumā tika nogalināti trīs cilvēki, bet vēl septiņi tika ievainoti. Bojāgājušās visas bija sievietes, kuras visas tika nogalinātas pirmajā saduršanā tirgus laukumā. Viņas tika identificētas kā 82 gadus vecā Johanna H., kura tika nogalināta, aizstāvot bērnu, kuru uzbrucējs mēģināja sadurt; 49 gadus vecā Brazīlijas valstspiederīgā Kristiāna H., kas 2021. gada sākumā emigrēja uz Vāciju un nomira, aizstāvot savu bērnu; un 24 gadus vecā Štefija V., kura tika nogalināta, pērkot kleitu veikalā draudzenes kāzām. No septiņiem ievainotajiem četras bija sievietes, viena bija bērna vecuma meitene, viens pusaudzis un viena pusaudze; divi bija kritiskā stāvoklī.
Aizdomās turamais
Uzbrucējs tika identificēts kā 24 gadus vecs bēgļu vīrietis no Somālijas, Abdirahmans Jibrils A. Dzimis Mogadišo, ieradās Itālijā kā patvēruma meklētājs 2015. gada sākumā, un tad pārcēlās uz Vāciju 2015. gada maijā, un dzīvoja Saksijā līdz 2019. gadam kā pastāvīgais iedzīvotājs, līdz viņu 2019. gada septembrī pārcēla uz bezpajumtnieku patvērumu Vircburgā. Mēnešus iepriekš viņš vairāku vardarbīgu ķildu dēļ bija pievērsis varas iestāžu uzmanību un mēnesi pirms uzbrukuma bija spiests nonākt psihiatriskajā aprūpē, kad uz ielas apstādināja nejaušu automašīnu un tajā sēdēja. Tomēr dienu vēlāk viņš tika izrakstīts, jo garīgās slimības netika atrastas. Viņa pēdējais vardarbīgais incidents pirms masveida noduršanas bija 2021. gada janvārī, kad viņš ar nazi piedraudēja patvēruma centra darbiniekam un citiem patvēruma meklētājiem, savukārt viņa pirmais incidents Vācijā bija 2015. gadā, kad viņš ievainoja citu migrantu cīņā. Tomēr viņam netika izvirzīta apsūdzība par noziegumu. Mēnešus iepriekš cits Somālijas patvēruma meklētājs paziņoja par Jibrilu A. Vācijas varas iestādēm, apgalvojot, ka viņš ir "Al-Shabaab loceklis, kurš Somālijā nogalināja civiliedzīvotājus, žurnālistus un policistus". Pēc šīs prasības tika uzsākta izmeklēšana bez rezultātiem, jo nebija pierādījumu.
Nav pierādījumu par līdzdalībnieku, un vainīgais, šķiet, ir darbojies viens.
Uzbrukuma motīvs nav oficiāli apstiprināts, tomēr policijai ir aizdomas, ka islāma ekstrēmisms ir tā motīvs. Woolworth veikala detektīvs, daži policisti un vairāki liecinieki ziņoja, ka uzbrukuma laikā dzirdēja uzbrucēja saucienu ʾAllāhu ʾakbar, un pēc aresta viņš teica, ka uzbrukums ir „viņa džihāds”. Policijas pārstāvis sacīja, ka, lai gan uzbrucējam bija sodāmība, neviens no viņa iepriekšējiem nodarījumiem nebija saistīts ar terorismu. Policija arī izmeklē, vai viņa atbrīvošana no psihiatriskās aprūpes bija priekšlaicīga; tomēr aizdomās turētajam nav diagnosticēti psihiski traucējumi. Izmeklētāji, kuri pārbaudīja viņa istabu, lai iegūtu vairāk pierādījumu, nav atraduši Irākas Islāma valsts propagandas materiālus vai reliģisko ekstrēmistu saukļus. Minhenes prokuratūra 29. jūnijā kopīgā paziņojumā ar Bavārijas policiju paziņoja, ka islāma motīvs ir "iespējams".
Sekas
Piemiņas pasākumi notika Vircburgā. Pilsoņi, kuri mēģināja atbruņot un apstādināt uzbrucēju, presē tika apspriesti kā varoņi. Ir bijuši aicinājumi piešķirt kurdu patvēruma meklētājam no Irānas Vācijas pilsonību.
Danijs Blinds
Dirks Fransiskess "Denijs" Blinds (nl, dzimis ) ir Nīderlandes futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā, bijis Nīderlandes futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Blinds ir Nīderlandes futbola izlases trenera asistents.
Savas karjeras laikā pārstāvējis Sparta Rotterdam un Ajax komandas. Viņš ir viens no diviem nīderlandiešu futbolistiem, kurš ir uzvarējis visās UEFA rīkotajās sacensībās.
Ar Nīderlandes futbola izlasi piedalījies 1990. un 1994. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī 1992. un 1996. gada Eiropas čempionātā.
Danija dēls Deilijs Blinds arī ir futbolists.
Spēlētāja karjera
Ajax
Trenera karjera
Ajax
Leidene
Leidene ir pilsēta un municipalitāte Nīderlandes Dienvidholandes provincē. Municipalitātes iedzīvotāju skaits ir 120 000, bet pilsēta kopā ar priekšpilsētām veido aglomerāciju ar 332 000 iedzīvotājiem, kas padara to par sesto lielāko aglomerāciju Nīderlandē. Leidene atrodas Reinas upes krastos 20 kilometrus uz ziemeļiem no Hāgas un 40 kilometrus uz dienvidiem no Amsterdamas.
Leidenē kopš 1575. gada atrodas Leidenes universitāte un Leidenes universitātes medicīnas centrs.
Pograniča
Pograniča (arī Pograņiče, Pogranica) ir ciems Gailīšu pagastā, Bauskas novadā. Atrodas 84 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V1027. Ciemā atrodas Pograničas muižas parks (Pogranicze) un Pograničas kapi, kā arī šobrīd mirušais Pograničas ozols.
Pograniča bija to vietu skaitā, kuras 1921. gadā starptautiskā robežu komisija piešķīra par labu Latvijai.
Pilsētas bitene
Pilsētas bitene (Geum urbanum) ir daudzgadīgs rožu dzimtas lakstaugs. Dabiskais izplatības areāls ir Eiropa un Dienvidrietumāzija. Parasti aug ēnainās vietās mežmalās, krūmājos un aizaugušās pļavās. Ar pļavas biteni veido hibrīdu — vidējo biteni (Geum x intermedium).
1117. gads
1117. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Bzeneca
Bzeneca (cz) ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Hodonīnas apriņķī.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz esot minēta 1015. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Niedre (ciems)
Niedre ir ciems Kuldīgas novada Skrundas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 13,2 km no pagasta centra Skrundas, 49,9 km no novada centra Kuldīgas un 156,2 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, uz austrumiem no Niedres dīķiem. Apdzīvotā vieta veidojusies ap vēsturisko Niedres muižu (Gut Needern).
Poikas
Poikas ir ciems Dricānu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 248 km attālumā no Rīgas.
Teniss 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Teniss 1992. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Barselonā norisinājās no 28. jūlija līdz 8. augustam. Šī bija 9. reize, kad teniss bija iekļauts oficiālajā olimpisko spēļu programmā. 1992. gada olimpisko spēļu tenisa turnīrā piedalījās 178 sportisti no 48 valstīm. Tenisa turnīrs norisinājās uz sarkanā māla kortiem.
Kopumā tenisa turnīrā notika 4 sacensības: vīriešu vienspēles un dubultspēles, kā arī sieviešu vienspēles un dubultspēles. Visvairāk medaļu, 3 medaļas, izcīnīja ASV sportisti. Štefija Grāfa šajās olimpiskajās spēlēs izcīnīja savu trešo olimpisko medaļu. Kopumā medaļas izcīnīja 9 valstu pārstāvji.
Pārstāvētās valstis
1992. gada vasaras olimpisko spēļu demonstrācijas turnīrā bija pārstāvētas 48 valstis/komandas, līdz šim lielākais valstu skaits olimpiskajā tenisa turnīrā. Pirmoreiz tenisā bija pārstāvētas Apvienotā komanda, Bahamas, Latvija, Madagaskara, Neatkarīgie olimpiskie dalībnieki, Sanmarīno, Slovēnija un Taizeme.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Sportisti
Tenisa turnīrā startēja 178 tenisisti, 91 vīrietis un 87 sievietes, no 48 valstīm/komandām.
Kalnu slēpošana 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — slaloms vīriešiem
Olimpisko zelta medaļu šajā disciplīnā izcīnīja Francijas sportists Klemāns Noels (finiša rezultāts — 1:44.09), sudraba medaļu ieguva Austrijas sportists Johanness Štrolcs (finiša rezultāts — 1:44.70), bet bronzas medaļu ieguva Norvēģijas sportists Sebastiāns Foss-Solevāgs (finiša rezultāts — 1:44.79).
Šajā disciplīnā startēja arī Latvijas sportists Miks Zvejnieks. Viņš nefinišēja pirmajā braucienā un turpmāko cīņu neturpināja.
Rezultāti
Sportistiem bija jāveic divi braucini. Finiša laiks tika aprēķināts ņemot vērā abu braucienu kopējo laiku.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Sacensībās startēja 89 sportisti no 61 valsts.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Miks Mitrēvics
Miks Mitrēvics (dzimis 1980. gada 27. septembrī Rīgā) ir latviešu mākslinieks, kurš pārsvarā darbojas audiovizuālajā mākslā, veidojot mākslas instalācijas un video. Veidojis Latvijas ekspozīciju 53. Venēcijas mākslas biennālē (kopā ar Evelīnu Deičmani; 2009).
Biogrāfija
M. Mitrēvics dzimis gleznotāju Jāņa Mitrēvica un Ievas Iltneres ģimenē. Mākslinieks specializēto izglītību ieguvis J. Rozentāla Mākslas vidusskolā, kuru beidzis 1999. gadā. Papildus mācījies Tehniskās jaunrades nama fotostudijā. No 1999. līdz 2005. gadam studēja Latvijas Mākslas akadēmijā, kur Vizuālās komunikācijas nodaļā ieguvis mākslas maģistra grādu. Pēc tam (2010—2011) studējis Gentes Augstākajā mākslu institūtā (Hoger Instituut voor Schone Kunsten (HISK)). M. Mitrēvics kopš 2003. gada strādā un izstādēs piedalās kopā ar savu dzīvesbiedri Kristīni Kursišu.
Apbalvojumi
M. Mitrēvics mākslinieka karjerā vairākkārt guvis augstu novērtējumu, saņemot gan nacionāla, gan starptautiska mēroga apbalvojumus vai tiekot tiem izvirzīts. 2003. gadā viņš kopā ar K. Kursišu saņēmis Latvijas Mākslinieku savienības Gada balvu. 2006. gadā ieguvis laikraksta "Diena" balvu kultūrā. 2008. gadā kļuva par starptautiskās Swedbank Mākslas balvas laureātu un tika nominēts Purvīša balvai. 2013. gadā iekļuvis Henkel Art.Award (Vīne, Austrija) fināla pieciniekā.
Gli angeli di Borsellino
"Borsellino eņģeļi" (it, en) ir 2003. gada itāļu drāma, kuras režisors ir Roko Čezareo.
Poļu—padomju karš
Poļu—padomju karš bija atjaunotās Polijas karš (1918–1921)  pret Padomju Krieviju un tās sabiedrotajiem Padomju Ukrainu un Padomju Lietuvu—Baltkrieviju. Tas sākās pēc Brestļitovskas miera līguma anulēšanas 1918. gada novembrī un beidzās ar Rīgas miera līguma parakstīšanu 1921. gada 18. martā. Reizēm to uzskata par Krievijas pilsoņu kara sastāvdaļu vai par vienu no krievu-poļu kariem.
Polijas valdības mērķis bija Polijas-Lietuvas kopvalsts atjaunošana, kas vēlāk pārtapa "Starpjūras konfederācijas" dibināšanas plānā. Savukārt Padomju Krievijas valdība plānoja veikt pasaules revolūciju un nodibināt padomju republikas bijušajā Krievijas Impērijas teritorijā (Padomju Latviju, Padomju Lietuvu, Padomju Baltkrieviju, Padomju Ukrainu, Padomju Poliju u.c.).
Priekšvēsture
1917. gada 3. decembrī sākās Brestļitovskas pamiera sarunas, kurās Vācijas delegācija prasīja Polijas, Lietuvas un Baltijas provinču neatkarības atzīšanu. Pēc pamiera noslēgšanas ar Krieviju Vācijas valdība nolēma militāro pārvaldi sākt aizstāt ar Viduseiropas (Mitteleuropa) satelītvalstīm (Kurzemes un Zemgales hercogisti, Lietuvas Karalisti, Ukrainas Valsti) un agrāk izveidoto Polijas Karalisti, kas ekonomiski un politiski atrastos Vācijas ietekmes zonā.
1917. gada 10. decembrī Padomju Krievijas valdība atzina Polijas valsts neatkarību. 1918. gada janvārī Baltkrievijā sākās poļu leģionāru I korpusa sacelšanās ģenerāļa Juzefa Dovbora-Musņicka (Dowbór-Muśnicki) vadībā, ko 3.-13. februārī apspieda latviešu strēlnieki.
1918. gada 25. martā Baltkrievijas Tautas padome deklarēja Baltkrievijas Tautas Republikas neatkarību un lūdza Vācijas Impērijai palīdzību patstāvīgas valsts izveidei. Tās plānotā teritorija aptvēra Mogiļevas guberņu un daļas no Minskas, Grodņas, Viļņas, Vitebskas un Smoļenskas guberņām, ieskaitot Bjalistoku, Viļņu un Daugavpili. Tomēr Vācijas Impērija vilcinājās ar šī plāna atbalstīšanu. Ar vācu armijas palīdzību ģenerālis Pavlo Skoropadskis 1918. gada 29. aprīlī veica valsts apvērsumu un pasludināja sevi par Ukrainas hetmani.
1918. gada 29. augustā Ļeņins parakstīja dekrētu par atteikšanos no Krievijas Impērijas līgumiem par Polijas-Lietvas kopvalsts sadalīšanu 18. gadsimtā. Pēc Vācijas kapitulācijas un Pirmā pasaules kara noslēguma 1918. gada 11. novembrī Polijas Reģentu padome iecēla Juzefu Pilsudski par pagaidu Valsts Priekšnieku (Naczelnik Państwa).
Padomju ofensīva: 1918. gada decembris — 1919. gada marts
1918. gada 16. decembrī Sarkanās armijas ieņemtajā Daugavpilī izveidoja Padomju Lietuvas valdību Vinca Mickeviča-Kapsuka (Vincas Mickevičius-Kapsukas) vadībā, kas pasludināja Lietuvas SPR dibināšanu. 1919. gada 1. janvārī lielinieki Smoļenskā proklamēja arī Baltkrievijas SPR. 5. janvārī Sarkanā armija ieņēma Viļņu, bet 14. janvārī Harkivā tika pasludināta Ukrainas Sociālistiskā Padomju Republika (Ukrainas SPR). Kopīga pretspara veidošanai 1919. gada 22. janvārī Ukrainas Tautas Republika apvienojās ar Rietumukrainas Tautas Republiku. Lietuvas valdība pārcēlās no Viļņas uz Kauņu, kur kopā ar vācu karaspēka vienībām februārī apturēja padomju uzbrukumu. 5. februārī Sarkanā armija ieņēma Kijivu. 27. februārī Baltkrievijas SPR apvienojās ar Lietuvas Padomju Republiku īslaicīgi pastāvošā Lietuvas—Baltkrievijas PSR, bet Smoļenskas, Vitebskas un Mogiļevas guberņas iekļāva Padomju Krievijas sastāvā. Ukrainas Tautas Republikas direktorijas kontrolē 1919. gada martā bija tikai Podolija (tagadējie Vinnicas un Žitomiras apgabali).
Poļu ofensīva: 1919. gada aprīlis — 1920. gada maijs
1919. gada 19. aprīlī poļu karaspēks ieņēma Lietuvas—Baltkrievijas PSR galvaspilsētu Viļņu, 1919. gada augustā - Minsku, bet augusta beigās sasniedza Daugavu pie Grīvas pilsētas Latvijā. Latvijas armijas un Polijas armijas kopīgā uzbrukuma operācijā "Ziema" no 1920. gada 3. janvāra līdz 1. februārim poļu karaspēks ieņēma Daugavpili un Latgales dienvidu daļu.
1920. gada aprīlī Polijas karaspēks kopā ar Ukrainas Tautas Republikas armijas daļām ieņēma Ukrainas rietumu daļu. 1920. gada 24. aprīlī Polijas armija sāka uzbrukumu Ukrainas vidienē, 25. aprīlī UTR valdība Varšavā noslēdza savstarpējās atzīšanas un militārās sadarbības līgumu ar Poliju, atsacīdamās no Galīcijas teritorijas. 7. maijā Polijas armija ar Petļuras valdības karaspēka atbalstu ieņēma Kijivu.
Padomju otrā ofensīva: 1920. gada maijs — augusts
1920. gada 15. maijā pie Kijivas sākās boļševiku atbildes ofensīva Tuhačevska vadībā. Tā atguva Kijivu un 11. jūlijā ieņēma Minsku, 14. jūlijā Viļņu, pēc pāris dienām Grodņu un 1. augustā Brestu. 28. jūlijā Bjalistokā tika nodibināta Polijas Pagaidu revolucionārā komiteja jeb "Polrevkoms" (Tymczasowy Komitet Rewolucyjny Polski, Временный революционный комитет Польши) kā plānotās Padomju Polijas marionešu valdība, kuru faktiski vadīja Felikss Dzeržinskis, tās sastāvā bija arī Juliāns Marhļevskis (Marchlewski), Edvards Pročņaks (Próchniak), Jozefs Unšlihts (Unszlicht), Felikss Kons (Kon), Bernards Zakss (Zaks), Staņislavs Bobiņskis (Bobiński) un Tadeušs Radvaņskis (Radwański).
Poļu otrā ofensīva: 1920. gada augusts — oktobris
15. augustā izšķirošajā kaujā par Varšavu, vēlāk nosauktā par "Brīnumu pie Vislas", boļševiku armija tika sakauta un bija spiesta atkāpties. 16. augustā Polijas armija Pilsudska vadībā sāka pretuzbrukumu un ieņēma Viļņas apgabalu un plašas Baltkrievijas un Ukrainas teritorijas. 17. augustā Minskā uz sarunām ieradās poļu delegācija. Padomju delegācija, ko vadīja latviešu komunists Jūlijs Daniševskis pieprasīja Polijai izformēt savu armiju un atteikties no tās austrumu teritorijām. Pēc uzvaras kaujā pie Varšavas Polijas delegācija pieprasīja sarunu pārcelšanu uz Rīgu, kam 2. septembrī padomju delegācija piekrita.
1920. gada 21. septembrī Rīgā sākās miera sarunas, kas ieilga līdz 12. oktobrim. Tikmēr Polijas armija turpināja uzbrukumu un līdz 18. oktobrim tai izdevās ieņemt plašu Lietuvas un Baltkrievijas teritoriju līdz Minskai austrumos.
Miera līgums
1920. gada 12. oktobrī Melngalvju namā Rīgā tika parakstīts pamiers, kurš stājās spēkā 18. oktobrī. To no Polijas puses parakstīja Jans Dombskis, no Padomju Krievijas puses Ādolfs Joffe, no Padomju Ukrainas puses Dmitro Manuiļskis. Saskaņā ar pamieru poļu karaspēks atkāpās no ieņemtās Minskas, Kamjanecas-Podiļskas u.c. Baltkrievijas un Ukrainas vietām.
1921. gada 18. martā tika parakstīts Rīgas miera līgums. 1922. gadā Baltkrievijas PSR un Ukrainas PSR iestājās jaunveidotajā PSRS.
Rāmī Beduī
Rami Beduī (ar, dzimis ) ir Tunisijas futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Tunisijas futbola izlases dalībnieks. 2020. gadā Beduī īslaicīgi pārstāvēja Latvijas futbola Virslīgas komandu FK Liepāja.
Tunisijas futbola izlases sastāvā Beduī ir spēlējis 2018. gada FIFA Pasaules kausā.
Pētera iela
Pētera iela var būt:
Hertogenbosa
Pilsētas nosaukums burtiskā tulkojumā nozīmē "Hercoga mežs". Savulaik pilsētas apkārtnē atradās Brabantes hercogu meži, kuros viņi medīja. Ikdienā vietējie iedzīvotāji pilsētu dēvē par Den Bosch, kas nozīmē "mežs".
Hertogenbosā ir dzimis un dzīvojis 15. un 16. gadsimta gleznotājs Hieronīms Boss.
Slāvu iela
Slāvu iela var būt šādās Latvijas pilsētās:
Mārgarita Korta
Mārgarita Korta (en; dzimusi Smita (Smith) ) ir bijusī austrāliešu tenisiste, bijusi pasaules ranga līdere gan vienspēlēs, gan dubultspēlēs.
Kopumā karjeras laikā sportiste izcīnīja uzvaru 192 vienspēļu turnīros, 92 uzvaras tikušas gūtas atklātās ēras laikā. Guvusi uzvaru 24 Grand Slam vienspēļu, 19 dubultspēļu un 19 jaukto dubultspēļu turnīros. Uzvara 24 Grand Slam vienspēļu turnīros ir Grand Slam rekords gan starp sievietēm, gan vīriešiem. 1970. gadā Korta kļuva par pirmo tenisisti "atklātajā ērā" (amatieri un profesionāļi sāka sacensties kopējos turnīros), kas vienā kalendārajā gadā uzvar visos četros Grand Slam vienspēļu turnīros, tāpat viņa ir vienīgā sieviete, kas vienā kalendārajā gadā uzvarējusi visos četros Grand Slam jaukto dubultspēļu turnīros (to paveikusi divreiz).
Korta ir pazīstama arī kā mācītāja. 1970. gados no katolicisma pievērsusies pentekostiem, 1991. gadā kļuvusi par Vasarsvētku draudzes mācītāju, vēlāk nodibināja Margaret Court Ministries.
Arvīds Ozols-Bernē
Arveds Voldemārs Ozols (dzimis Rīgā, miršanas datums nav zināms) bija Latvijas vieglatlēts. Startēja diska mešanas un lodes grūšanas disciplīnās.
Dzimis Rīgā, Jēkaba un Paulīnes (dzimusi Freimane) Ozolu ģimenē.
Pārstāvējis sporta klubu Rīgas "Unions". Piedalījies Stokholmā, kur lodes grūšanā ieņēmis 21. vietu ar rezultātu 10,33 m.
Trambo
"Trambo" (en) ir 2015. gada amerikāņu biogrāfiskā drāma. Filmas režisors ir Džejs Roučs. Galvenās lomas atveido Braians Krenstons, Daiena Leina, Helēna Mirena, Luiss C.K., Ele Feninga, Džons Gudmens un Maikls Stalbergs. Filma ir stāsts par Holivudas scenārista Daltona Trambo dzīvi un ir balstīta uz Brūsa Aleksndera Kūka sarakstītās biogrāfijas "Daltons Trambo".
Olborgas Universitāte
Olborgas Universitāte (da) ir 1974. gadā dibināta publiska universitāte Dānijas pilsētā Olborgā, valsts ziemeļos.
Universitātē ir 5 fakultātes. Universitātei ir struktūrvienības Olborgā, Esbjergā un Kopenhāgenā. Bijušo un esošo pasniedzēju un studentu vidū minami politiķe Mete Frederiksena (Mette Frederiksen, 1977), politiķis Franks Jensens (Frank Jensen, 1961), ekonomists Bengts Oke Lundvalls (Bengt-Åke Lundvall, 1941), rokasbumbas spēlētājs Madss Mensa Larsens (Mads Mensah Larsen, 1991).
Oskars Piastri
Piastri ir guvis lielus panākumus junioru formulu sacīkstēs. 2019. gadā Piastri kļuva par Formula Renault Eurocup čempionu, 2020. gadā viņš uzvarēja Formula 3 čempionātu, bet 2021. gadā kļuva par Formula 2 čempionu. Viņš ir tikai sestais pilots, kurš kļuva par Formula 2 vai GP2 čempionu savā debijas sezonā, tāpat ir tikai piektais, kurš kļuva par Formula 3 vai GP3 un Formula 2 vai GP2 čempionu divās sezonās pēc kārtas.
2020. gada janvārī Piastri pievienojās Renault junioru akadēmijai. Pēc uzvaras Formula 2 čempionātā Piastri kļuva par Formula 1 komandas Alpine rezerves pilotu. gada sezonai. Pēc vienošānās viņš bija pieejams kā rezerves pilots arī McLaren komandai. 2022. gada jūnijā parādījās ziņas, ka Piastri. gada sezonā varētu pievienoties Williams komandai īrē no Alpine, kura plānoja paturēt abus savus pilotus Fernando Alonso un Estebanu Okonu. Tomēr augustā tika paziņots, ka Alonso pāries uz Aston Martin, aizvietojot karjeru noslēdzošo Sebastiālu Fetelu. Alpine paziņoja, ka Piastri aizstās Alonso 2023. gada sezonā, tomēr īsi pēc šī paziņojuma Piastri platformā Twitter paziņoja, ka viņam nav līguma ar šo komandu un viņš to nepāstāvēs 2023. gada sezonā. Vēlāk FIA līgumu atzīšanas padome lēma, ka Piastri nav spēkā esoša līguma ar Alpine un viņam nav pienākuma startēt šajā komandā 2023. gada sezonā. Īsi pēc tam tika paziņots, ka Piastri 2023. gada sezonā pārstāvēs McLaren komandu. Tādējādi Piastri kļuva par pirmo 21. gadsimtā dzimošo Pirmās formulas pilotu.
Maori
Maori (mi) ir polinēziešu tauta un Jaunzēlandes pirmiedzīvotāji.
Maori ir cēlušies no polinēziešu ieceļotājiem, kas Jaunzēlandē no Austrumpolinēzijas ieradās apmēram starp 1250. un 1300. gadu. Vairākus gadsimtus atradušies izolācijā, polinēziešu ieceļotāji attīstīja jaunu kultūru, ko nosauca par "maoriem", ar savu valodu, bagātu mitoloģiju, atšķirīgu amatniecību un skatuves mākslu. Agrīnie maori veidoja cilšu grupas, kuru pamatā bija polinēziešu sabiedrības paražas un organizācija. 17. gadsimtā Jaunzēlandē sāka ieceļot eiropieši, un maoru dzīvesveids mainījās. Viņi sāka pieņemt dažādus rietumu sabiedrības un kultūras aspektus.
Saskaņā ar 2013. gada tautas skaitīšanas datiem, apmēram 600 tūkstoši Jaunzēlandes iedzīvotāju identificē sevi kā maorus, kas ir apmēram 15% no kopējā iedzīvotāju skaita. Šī ir otra lielākā etniskā grupa valstī pēc no Eiropas ieceļojušajiem jaunzēlandiešiem. Apmēram 120 tūkstoši maoru dzīvo Austrālijā.
Tršeštja
Telča (cz) ir pilsēta Čehijā, Visočinas apgabala Jihlavas apriņķī. Tršeštjas centrs ir pilsētbūvniecības piemineklis.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz 1349. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Cilvēki
Tršeštja ir austriešu ekonomista Jozefa Šumpetera (Joseph Schumpeter, 1883—1950) dzimtā pilsēta. No 1900. līdz 1907. gadam Tršeštjā brīvdienas pavadīja rakstnieks Francs Kafka (Franz Kafka, 1883—1924).
Kirovs Lipmans
Kirovs Lipmans (dzimis Liepājā) ir Latvijas ebreju izcelsmes uzņēmējs, bijušais ilggadējais Latvijas Hokeja federācijas prezidents (1994—95; 1998—2016). AS "Grindeks" padomes priekšsēdētājs un lielākais akcionārs. AS "Liepājas Metalurgs" bijušais prezidents un padomes loceklis.
2018. gadā Kirovs Lipmans saņēma Starptautiskās ledus hokeja federācijas Pola Loika vārdā nosauktu balvu par savu ieguldījumu sporta veida attīstībā.
Kopā ar sievu ir vieni no bagātākajiem cilvēkiem Latvijā.
Dionīsijs Areopagīts
Svētais Dionīsijs Areopagīts ((el); dzīvojis 1. gadsimtā) bija areopāga tiesnesis Atēnās, kurš pēc Apustuļu darbu ziņām pieņēma kristietību pēc Svētā Pavila Areopāga sprediķa. Pēc Cēzarejas Eisebija ziņām kļuva par pirmo Atēnu bīskapu. Atzīts par svēto katolismā un pareizticībā.
6. gadsimta sākumā kāds autors, izmantojot Dionīsija Areopagīta vārdu, radīja tekstus teoloģijā un misticismā. Mūsdienās šis autors tiek saukts par Pseidodionīsiju Areopagītu.