cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SMART kritērijs
Praktiskā pielietošana (piemērs)
Līdz 2011.gada decembrim, nodrošināt bērnu uzraudzības pakalpojumu piedāvājuma pieaugumu privātajā sektorā Rīgas pilsētā par 10% .
Svešais (filmu sērija)
Svešais (en) ir amerikāņu zinātniskās fantastikas šausmu filmu sērija, kurā galveno lomu spēlē Sigurnija Vīvere.
Maironis
Maironis, īstajā vārdā Jons Mačulis (lt; dzimis 1862. gada 21. oktobrī, miris 1932. gada 28. jūnijā) bija lietuviešu romantisma dzejnieks.
Biogrāfija
Maironis dzimis Pasandraves muižā (Pasandravio dvaras) Šiluvas pagastā netālu Tītuvēņiem (mūsdienu Raseiņu rajonā) brīvu zemnieku ģimenē. Maironis miris Kauņā.
Pamatizglītību un poļu valodas zināšanas Maironis ieguvis mājās. 1873. gadā viņš iestājās Kauņas ģimnāzijā, kuru pabeidza 1883. gadā. No 1883. līdz 1884. gadam viņš studēja literatūru Kijivas Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātē. 1884. gadā pēc tēva gribas Maironis iestājās Kauņas Garīgajā seminārā, to pabeidza 1888. gadā, un turpināja mācības Pēterburgas Garīgajā akadēmijā, kuru pabeidza 1892. gadā.
No 1892. līdz 1894. gadam un no 1909. līdz 1932. gadam Maironis bija pasniedzējs Kauņas Garīgajā seminārā, un laikā no 1909. līdz 1932. gadam bija arī tā rektors. 1903. gadā Maironis ieguva teoloģijas doktora grādu. No 1894. līdz 1909. gadam viņš bija profesors Pēterburgas garīgajā akadēmijā. No 1922. līdz 1932. gadam Maironis bija Kauņas Universitātes Morālās teoloģijas katedras vadītājs, un no 1923. līdz 1924. gadam pasniedza šajā universitātē lietuviešu literatūru.
Darbība
Maironis sācis rakstīt, mācoties sestajā klasē. Viņa pirmie darbi bijuši dzejoļi poļu valodā. Nozīmīgākā Mairoņa daiļrades daļa ir dzeja. Daudzi viņa darbi folklorizējušies, tos komponējuši J. Naujalis, Č. Sasnausks.
1885. gadā ar pseidonīmu "Zvaļonis" (Zvalionis) laikrakstā "Aušra" parādījās viņa pirmā publikācija - dzejolis "Lietuvas posts".
1891. gadā ar pseidonīmu "Staņislavs Zanavīks" (Stanislavas Zanavykas) izdota viņa pirmā grāmata - "Lietuvas vēsture jeb stāsti par Lietuvas pagātni" (Lietuvos istorija, arba apsakymai apie Lietuvos praeigą).
Pseidonīms "Maironis" radās, viņam studējot Pēterburgas Garīgajā akadēmijā.
1895. gadā tika izdots Mairoņa pirmais un vienīgais dzejoļu krājums "Pavasara balsis" (Pavasario balsai). Šim krājumam bija ļoti liela nozīme lietuviešu literatūras attīstībā.
Mairoņa daiļradi ietekmējuši poļu un krievu dzejnieki Adams Mickēvičs, Juzefs Kraševskis, Juliušs Slovackis, Aleksandrs Puškins, Mihails Ļermontovs, kā arī Garīgā semināra pasniedzēja Antana Baranauska darbs "Anīkšču sils" (Anykščių šilelis).
Svētā Antonija kārdināšana
Svētā Antonija kārdināšana, kas pamatojas uz Antonija Lielā vīzijām tuksnesī, ir motīvs Rietumu mākslā, tai skaitā:
Aristotelis
Aristotelis (gr, Aristotelēs; dzimis 384. gadā p.m.ē., miris 322. gadā p.m.ē.) bija sengrieķu zinātnieks un filozofs. Kopā ar Platonu un Sokratu viņu uzskata par vienu no trim visietekmīgākajiem filozofiem rietumu domāšanas veidā.
Dzīvesgājums
Aristotelis piedzima 384. gadā p.m.ē. Stageiras (Stagīras) pilsētā Halkidiki pussalā, Egejas jūras krastā. Viņa tēvs Nīkomahs bija Maķedonijas valdnieka Aminta III galma ārsts. 367. gadā p.m.ē. Aristotelis ieradās Atēnās un kļuva par Platona akadēmijas klausītāju. Šeit viņš apguva filozofijas zinības un guva ievērojamus panākumus.
1952. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula
Šī ir 1952. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu sadalījuma tabula.
Aristotelis
Dzīvesgājums
Pēc Platona nāves 355. gadā p.m.ē. filozofs pameta Atēnas. Viņš devās uz Mazāziju pie sava studiju biedra un drauga Hermisa, kurš tur bija kļuvis par vairāku zemju valdnieku. Vairākus gadus Aristotelis dzīvoja dažādās pilsētās Asā, Mitilēnē. Asā Aristotelis apprecējās ar Hermisa meitu Pitiādu un nodibināja ģimeni. Hermisu drīz nogalināja persieši un Aristotelis ar savu jauno sievu pārcēlās uz Lesbosu. Šeit viņa Aristotelim dāvāja meitu, taču pati nomira.
343. gadā p.m.ē. Maķedonijas valdnieks Filips II uzaicināja Aristoteli audzināt un skolot savu tobrīd 13 gadus veco dēlu Aleksandru, kurš vēlāk kļuva par vienu no ievērojamākajiem valdniekiem cilvēces vēsturē.
Kad Aleksandrs paaugās un jau bija kļuvis par valdnieku, Aristotelis apmetās uz dzīvi dzimtajā Stageirā, bet ap 334. gadu p.m.ē. ieradās Atēnās, kur laukumā pie Apolona Likeja ("Vilkplēša Apolona") tempļa nodibināja savu filozofisko skolu - likeju. Šeit filozofiju apguva vairāki simti skolnieku. Situāciju Atēnās krasi mainīja Aleksandra nāve 323. gadā un sacelšanās pret maķedoniešu kundzību. Sakarā ar to, ka Aristotelis bija cieši saistīts ar Maķedonijas Aleksandru, viņam nācās atstāt skolas vadību filozofam Teofrastam un bēgt uz mātes mājām Eibojas salā. Viņš nomira 322. gadā pirms mūsu ēras.
Zinātniskā un pedagoģiskā darbība
Aristoteli pamatoti dēvē par Eiropas zinātņu tēvu, jo ļoti daudzi jēdzieni, kurus plaši lieto sabiedrībā ir viņa radīti un skaidroti. Aristoteli interesēja pasaules izziņas procesi un jautājums, kā viss ir radies. Viņš definēja mūsdienu izpratni par dabiskajām tiesībām: dabiskās tiesības kā nerakstītas vienmēr un visur spēkā esošas tiesības (vienlīdzība, brīvība, tiesiskums), kam rakstītās tiesības ir jāpieskaņo. Aristoteļa uzskati iedvesmoja Akvīnas Tomu, kurš sengrieķu filozofa uzskatus pārveidoja atbilstoši katolicisma dogmām.
Mīļākā Aristoteļa mācīšanas metode bija diskusijas ar skolniekiem pastaigas („peripator”) laikā. No tā arī viņa sekotāju apzīmējums — peripatētiķu (περιπατητικός) skola. Viņš skubināja savus skolniekus uzkrāt zināšanas gandrīz par katru sabiedrības dzīves jomu: citu tautu paražām, Grieķijas polisu likumdošanu, dzīvnieku un augu uzbūvi, to īpatnībām un izplatību, zinātnes un filozofijas vēsturi.
Tomēr vislielāko ieguldījumu pasaules kultūrā Aristotelis devis ar pētījumu par savām metodēm. Attiecībā uz jebkuru izpētes jomu viņš prasīja lai būtu veikti korekti novērojumi un eksperimenti, bet to rezultāti pakļauti nopietnai analīzei. Aristoteļa „Dzīvnieku vēsture” jau bija vairs tikai vienu soli no evolūcijas teorijas. Viņš, iespējams, bija pirmais vēsturē, kurš katrā konkrētā jautājumā organizēja zinātniskās izpētes grupas.
Uzskatu raksturojums
Aristoteļa darbu kopums var kalpot kā senās Grieķijas zinātnisko uzskatu enciklopēdija. Par visa esošā pamatu filozofs nosauca pirmmatēriju, kas ir nenoteikta, bezformīga. Kā starpposms starp pirmmatēriju un reāli eksistējošo pasauli ir vairāki elementi — uguns, gaiss, ūdens, zeme. Izmantojot potenciālo matēriju, forma veido dažādus priekšmetus. Formas un matērijas vienotība nodrošina esamības pastāvēšanu. Lai izskaidrotu esamības pirmsākumus, Aristotelis radīja mācību, ko nosauca par metafiziku. Viņš pamatoja materiālās pasaules pastāvēšanu ar šādiem apsvērumiem: katru lietu kaut kas veido. Matērija ir kaut kādā veidā organizēta. Formas un matērijas mijiedarbībā forma vienmēr ir aktīva, matērija pasīva. Katras lietas kustības avots atrodas ārpus šīs lietas. Par mijiedarbības un kustības pirmcēloni Aristotelis izvirzīja Dievu. Dievs ir visu lietu kustinātājs un mūžīgais dzinējs. Tas kustina arī laiku, kas nepārtraukti plūst. Formas cenšas pilnveidoties un pati pilnība var būt tikai Dievs. Virzība ir cēloņsakarīga.
Aristotelis uzskatīja, ka pasaule ir loģiski uzbūvēta un katrai lietai ir sava vieta. Pasaules centrā ir Zeme, jo tā ir vissmagākā. Ap Zemi kustas vairākas sfēras, kas kustas ar dažādiem ātrumiem un tās visas kustina Dievs.
Viņš ir pirmais politiskais teorētiķis, kas klasificējis konstitūcijas un aplūkojis likumu nozīmi valstī. Bioloģijā pirmais klasificējis organismus ģintīs, valstīs, pirmais pamanīja, ka vaļiem un delfīniem piemīt zīdītāju pazīmes. Ētikā viņš uzskatīja, ka labi nodoties ētiskas dabas apcerēm. godprātīgs cilvēks izvairās no izdabāšanas iegribām, gan arī no pārliekas iegrožošanas - viņš bija vidusceļa piekritējs. Viņš domāja, ka tikumiskais ar fizisko cilvēkā ir vienoti. Izteicies, ka "cilvēks pēc dabas ir politisks dzīvnieks". Neoplatoniķi un filozofs Boēcijs viņa idejas nodeva nākamajām paaudzēm. Viduslaikos viņa filozofija kļuva par islāmiskās filozofijas pamatu un vēlāk, īpaši ar jau pieminētā Akvīnas Toma pūlēm tika ietverta kristīgajā teoloģijā. Viņa koncepcija par to, ko nozīmē pareizi dzīvot, iespaidojusi renesanses domāšanu, 16. un 17. gadu simtenī gan viņa reputācija samazinājās. Aristotelis ietekmējis arī 19. gs. beigu un 20. gs. filozofiju Lielbritānijā, ASV, Vācijā.
Aristotelis bija kritiski noskaņots pret Platona teoriju par valsti. Viņš skaidro valsts rašanos šādi: tā radās situācijā, kad cilvēki saprata, ka citādi dzīvot vairs nevar, jo ir sabiedriskas būtnes. Cilvēks, pēc filozofa domām, ir “politisks dzīvnieks.” Tieši Aristoteļa filozofijā pirmo reizi tika novērtēts sociālais faktors cilvēka un sabiedrības dzīvē.
Aristotelim bija vairāki uzskati, kas no mūsdienu viedokļa ir nepareizi. Tā piemēram viņš uzskatīja, ka odi veidojas no dubļiem, mušai ir tikai 4 kājas utt. Aristotelis arī neizprata slīpi sviesta ķermeņa kustības trajektoriju un domāja, ka tā sastāv no nogriežņiem un riņķa līnijas loka. Arī uzskats, ka uguns, gaiss, ūdens un zeme ir nedalāmi elementi nav pareizs, jo gaiss ir vairāku gāzu maisījums, savukārt ūdeni var sadalīt skābeklī un ūdeņradī.
Darbi
Aristotelim piedēvēto rakstu apkopojums tradicionāli tiek dēvēts par "Aristoteļa korpusu" (Corpus Aristotelicum). Daži vēsturnieki uzskata, ka vairākus tajā iekļautos darbus uzrakstījis nevis Aristotelis, bet gan viņa uzskatu piekritēji vēlākajos laikos.
Iekavās doti darbu nosaukumi grieķu un latīņu valodā:
Loģika (Organons) Par dabu Metafizika Ētika un politika Retorika un poētika Ar * atzīmēti tie darbi, kuru autorību daži pētnieki apšauba. Ar ** atzīmēti tie darbi, kurus vispārpieņemts uzskatīt par Aristotelim piedēvētiem.
Literatūra
Aristotelis Nikomaha ētika Ideju vārdnīca: Rīga, Zvaigzne, 1994.
Dens Kveils
Dens Kveils (en; dzimis ) ir bijušais ASV viceprezidents un ASV Kongresa loceklis, pārstāv Republikānisko partiju.
Izglītību ieguvis Depo universitātē Indiānā (DePauw University) un Indiānas universitātes Roberta Makinija juridiskajā koledžā (Indiana University Robert H. McKinney School of Law). 1976. gadā 29 gadu vecumā tika ievēlēts ASV Kongresā. Viņš pārstāvēja Indiānas 4. apgabalu Pārstāvju palātā, pēc četriem gadiem tika ievēlēts Senātā. 1988. gadā tobrīdējais ASV viceprezidents Džordžs Herberts Volkers Bušs tika izvirzīts kā Republikāņu partijas kandidāts ASV prezidenta vēlēšanām, D. Kveils tika izraudzīts kā viceprezidenta kandidāts. Bušs vēlēšanās uzvarēja, tādējādi D. Kveils arī kļuva par viceprezidentu, šī amata pienākumus pildīja līdz 1993. gada februārim, kad par prezidentu kļuva Bills Klintons.
Viens no viņa dēliem Bens Kveils 2010. gadā tika ievēlēts Pārstāvju palātā.
Artikulācijas veids
Lingvistikā (artikulatorajā fonētikā) artikulācijas veids apraksta balss orgānu (mēle, lūpas, deguns, aukslējas u.c) mijiedarbību skaņas radīšanas procesā. Parasti šis koncepts tiek attiecināts uz līdzskaņiem. Katrai artikulācijas vietai var būt vairāki artikulācijas veidu un tātad arī vairāki homorganiski līdzskaņi.
Striktūra
Valodas skaņas var klasificēt striktūras gradācijā no ciešākās uz plašāko: slēdzenis (ar pārtrauktu gaisa plūsmu), berzenis (ar daļēji bloķētu, tātad turbulentu gaisa plūsmu), spraudzenis (ar vieglu turbulenci) un patskanis (ar netraucētu gaisa plūsmu). Afrikatas bieži uzvedas vidēji starp slēdzeņiem un berzeņiem, bet fonētiski tās ir slēdzeņa un berzeņa sekvence.
Citi parametri
Svelpeņus (sibilantus) no citiem berzeņiem atšķir savādāka mēles forma un gaisa plūsmas virzība pāri zobiem. Berzeņus koronālajā artikulācijas vietā dala svelpeņos un nesvelpeņos, pie kam svelpeņu ir vairāk.
Flapi un tapi ir līdzīgi ļoti īsiem slēdzeņiem. Tomēr to artikulācija un uzvedība ir pietiekoši atšķirīgi, lai izdalītu kā atsevišķu artikulācijas veidu, nevis garumu.
Vibranti izraisa viena runas orgānu vibrāciju. Tā kā vibrācija (turbulenta gaisa plūsma) ir arī viens no striktūras parametriem, abi var tikt kombinēti, rezultējoties vibrantā berzenī. Pazīstamas ir arī vibrantas afrikatas.
Nazāla gaisa plūsma var tikt pievienota jebkurai runas skaņai. Biežāk sastopami ir nazāli slēdzeņi un patskaņi, bet ir arī nazāli berzeņi, tapi un spraudzeņi. Nenazāla skaņa tiek saukta par orālu. Orāls slēdzenis tiek saukts par eksplozīvu, bet nazāls slēdzenis vienkārši par nazālu līdzskani.
Lateralitāte ir gaisa plūsmas izlaišana gar mēles malām. To var kombinēt ar citiem artikulācijas veidiem, veidojot laterālus spraudzeņus (visbiežāk sastopamie), laterālus flapus, laterālus berzeņus un afrikatas.
Plašāka klasifikācija
Artikulācijas veidus ar būtisku gaisa plūsmas noslēgšanu (eksplozīvos slēdzeņus, berzeņus, afrikatas) sauc par troksneņiem. Tie ir prototipiski nebalsīgi, bet ļoti bieži sastopami arī kā balsīgi.
Artikulācijas veidus bez būtiskas gaisa plūsmas pārtraukšanas (nazālos līdzskaņus, plūdeņus, spraudzeņus, kā arī patskaņus) sauc par skaneņiem un tie lielākoties ir balsīgi. Nebalsīgi skaneņi ir reti, piemēram tibetiešu valodas "lh" vārdā Lhasa.
Skaneņus sauc arī par rezonantiem un daži lingvisti dod priekšroku šim terminam, atstājot terminu skanenis nepatskaniskajiem rezonantiem (respektīvi - nazāliem līdzskaņiem un plūdeņiem, bet ne patskaņiem un puspatskaņiem).
Citi gaisa plūsmas modulācijas veidi
Visi augstāk apskatītie artikulācijas veidi ir izrunājami ar pulmoniski ekspiratorisku gaisa plūsmas mehānismu; respektīvi, gaiss plūst uz āru un plūsmu darbina plaušas. Iespējami ir arī citi gaisa plūsmas mehānismi:
Telefons
Telefons (no el (tele) — 'tālu' un φωνή (fōne) — 'balss') jeb tālrunis ir sakaru ierīce, kas pārraida cilvēka runu elektrisku signālu veidā. Par tā izgudrotāju parasti uzskata Aleksandru Greiemu Bellu, kas telefonu izgatavoja Bostonā 1876. gadā, kaut arī ir citi varianti par tā izcelsmi.
Telefona uzbūve vienkāršākajā variantā ir elektriskā ķēdē saslēgts jutīgs mikrofons (kuru izveidošana un uzlabošana bija svarīga telefona radīšanas daļa) un skaļrunis. Šīs abas ierīces iebūvē telefona klausulē, lai arī agrāk, 20. gadsimta sākumā, bija sastopami telefoni, kam šie komponenti bija atsevišķi.
Iedalījums
Parasti ar vārdu telefons saprot fiksēto telefona līniju gala iekārtu. Vēl ir arī mobilie telefoni un radiotelefoni. Radiotelefonu pieslēdz pie parastās telefona līnijas un tā bāzes stacija pieder lietotājam. Mobilo telefonu pieslēdz tieši pie sakaru tīkla un bāzes stacijas pieder telekomunikāciju uzņēmumam. Abos šajos gadījumos telefons ar telefonu tīklu ir saistīts tikai ar radiosakariem. Vēl, it īpaši pēdējā laikā, atsevišķi izdala VoIP (Voice over IP) telefonus. Tos pieslēdz tieši pie datortīkla un būtībā tie ir specializēti datori, kas skaņu pārraida, izmantojot IP protokolu (transporta slāņa protokoli var būt dažādi, bet labāk standartizētie ir SIP un RTP). Lai arī GSM un UMTS mobilie telefoni ir specializēti datori, tos iedala atsevišķi, tāpēc, ka tie lieto specifiskus standartus (ne IP).
Impulsu ciparripa
Ciparripa, sastādot numurus, līnijas līdzstrāvas ķēdē rada apmēram 0,1 sekundi garu pārtraukumu virkni. Šos pārtraukumus reģistrē telefona centrāle. Sekundi garš intervāls starp pārtraukumiem tiek uzskatīts par nākamo ciparu. Noraidot ciparu 1, līnijā tiek padots viens pārtraukums, noraidot 0, desmit pārtraukumi.
Uzbūve
Telefona aparāts sastāv no:
Mūsdienās lietotie analogie telefonu aparāti tika konstruēti, lai būtu lēti, vienkārši un ar mazām uzturēšanas izmaksām. (Agrīnajās konstrukcijās, piemēram, bija baterija, kas bija regulāri jāmaina, jo to laiku centrāles nenodrošināja barošanas spriegumu).
Ja balss vietā jāpārsūta attēli, lieto faksa aparātu. Ja jāpārsūta dati, lieto modemu. No telefona tīkla skatupunkta šīs ierīces neatšķiras no telefona aparāta. Fakss sastāv no skenera, printera un modema.
Darbība
Sarunas traktam ir 60 omu līdzstrāvas pretestība. Pēc tā centrāle nosaka, ka ir pacelta klausule. Saņemot gatavības signālu (nepārtraukts signāls, 200 Hz), var sākt numura pārraidi (ar ciparripu vai tastatūru). Centrāle uztver ciparripas raidītos impulsus vai frekvences.
Ciparripa sastāv no pārtraucēja kontaktiem un tai griežoties līnijā tiek nosūtīti īsi impulsi. Ciparripas griešanās ātrumu kontrolē, lai impulsu nosūtīšanas ātrums būtu pēc iespējas nemainīgs. Katram ciparam atbilst noteikts impulsu skaits. 1 — 1, 2 — 2, ..., 9 — 9, 0 — 10. Ciparripa līnijā veido pārtraukumus. Pārtraukuma garums ir 1/10 sekundes. Lai ievadītu vienāda garuma dažāda sastāva telefonu numurus, var būt nepieciešams dažāds laiks. (piemēram, 1000090 vajadzēs vairāk laika kā 1011112). Sākotnējās soļu meklētāju un dekāžu soļu meklētāju centrālēs katrs impulss pārslēdza soļu meklētāju par vienu pozīciju.
20. gs. 60. gados tika ieviesta DTMF tehnoloģija. Tur lieto tastatūru. Katra poga līnijā nosūta divu frekvenču kombināciju. Viena no frekvencēm ir zem 1000Hz, otra ir virs 1000Hz. Iespējamas 4 zemās un 4 augstās frekvences, kas nodrošina iespēju izveidot tastatūras ar 16 pogām. Sākotnēji šo tehnoloģiju lietoja līnijām starp centrālēm, bet tur bija dažas problēmas ar neautorizētu piekļuvi (phreaking). Šeit, atšķirībā no ciparripas, visus ciparus var ievadīt vienādi ātri, turklāt tas ir ātrāk kā cipara "1" (ātrākā cipara) ievadīšana ar ciparripu. Lielākajai daļai telefonu tastatūru ir 12 pogas, tāpēc tur pēdējo no augstākajām frekvencēm neizmanto.
Paceļot klausuli, slēdzis atslēdz zvanu un pieslēdz klausuli un tastatūru (ciparripu) (sarunas traktu).
Zvana traktam nav līdzstrāvas pretestības, bet ir tikai maiņstrāvas pretestība, ko nodrošina 1 μF kondensators.
IP telefons
Šobrīd izplatītākais ir Skype, kam pieejami arī telefona aparāti.
Centrālā banka
Centrālā banka ir publiska institūcija, kuras uzdevums ir valstī pārvaldīt naudas emisiju un realizēt monetāro politiku.
Paralēli savām pamatfunkcijām tā var glabāt valsts zelta rezerves, kā arī ārvalstu u.c. valūtu rezerves, uzturēt depozitāriju, kā arī veikt citas funkcijas. Centrālā banka valstī var būt viena un parasti tā ir autonoma no citiem varas atzariem savā darbībā.
Latvijā centrālā banka ir Latvijas Banka. Centrālā banka veica arī uzraudzības funkcijas pār citām kredītiestādēm, tomēr nereti tam tiek izdalīta atsevišķa institūcija, piemēram, Latvijā no Latvijas Bankas laika gaitā tika izdalīta Finanšu un kapitāla tirgus komisija.
Mūsdienās bez nacionālajām centrālajām bankām pastāv arī pārnacionālās centrālās bankas (Eiro zonā — Eiropas Centrālā banka).
Oktobra klimats Latvijā
Oktobra klimats Latvijā. Oktobra vidējā gaisa temperatūra ir no 5,0—5,3 grādiem Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos (Alūksnē, Zosēnos) līdz 8,1—8,3 grādiem Baltijas jūras piekrastē (Ventspilī, Pāvilostā, Liepājā). Oktobrī visaukstākais laiks gan kopumā Latvijā, gan atsevišķās tās vietās tika novērots 1976. gadā, kad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija no +0,3, +0,6 grādiem Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos līdz +4 grādiem Baltijas jūras piekrastē. Desmit visaukstāko pēdējos vairāk kā 80 gados oktobra mēnešu skaitā kā otrais ir 2002., bet kā desmitais — 2003. gada oktobris. Savukārt vissiltākais laiks oktobrī ir bijis 1967. gadā, tad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija no 9 grādiem Valsts austrumu daļā līdz 11—12 grādiem jūras piekrastes rajonos. Otrais vissiltākais oktobris ir bijis 2006. gadā, tad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija no 8 grādiem austrumu rajonos līdz 11 grādiem Baltijas jūras piekrastē. Ceturtais vissiltākais rudens vidus mēnesis ir bijis 2000. gadā. Kopumā Latvijā oktobra vidējā gaisa temperatūra ir 6,6 °C.
Oktobrī vidēji 20—23 dienās ar sauli tās vidējais spīdēšanas ilgums ir vairs tikai 4—4,5 stundas. Diennakts vidējā gaisa temperatūra vidēji Latvijā samazinās no 9 grādiem mēneša sākumā līdz 4 grādiem mēneša beigās. Oktobra sākumā, ar diennakts vidējās gaisa temperatūras pāreju zem +10 grādiem Baltijas jūras piekrastē, Latvijā izbeidzas augu aktīvas veģetācijas periods. Mēneša vidū Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos diennakts vidējā gaisa temperatūra jau noslīd zem +5 °C, kas liecina par augu veģetācijas sezonas izbeigšanās Latvijā sākumu. Visilgāk — līdz 3.—5. novembrim (vidējie datumi) augu veģetācija turpinās Latvijas rietumos — Baltijas jūras piekrastē.
Temperatūra
Mēneša vidējā maksimālā gaisa temperatūra ir no 8 līdz 11 grādiem. Līdz šim siltākais oktobris Latvijā ir novērots 1967. gadā, kad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija +9,9 °C. Otrs siltākais oktobris bija 2020. gadā, bet trešais 2006. gadā. Ceturto un piekto vietu dala 1934. un 2000. gada oktobris, bet 2022. gada oktobris ar +9,2 grādiem ierindojās siltāko oktobru sestajā vietā. Līdz šim reģistrētā absolūti maksimālā gaisa temperatūra ir no +21 līdz +25 grādiem un ir uzstādīta galvenokārt 1966. un 1981. gados. Lai gan mēneša vidējā minimālā gaisa temperatūra ir +2, +6 grādi, sals oktobrī jau var būt visai intensīvs.
Līdz šim reģistrētā absolūti minimālā gaisa temperatūra ir no −6, −10 grādiem Baltijas jūras piekrastē līdz −16 grādiem Vidzemes augstienē (Zosēnos) un ir uzstādīta gan pagājušā gadsimta dažādos gados (1912., 1956., 1979., 1988. un citos gados), gan 2002. gadā, kad 21. un 22. oktobrī Baltijas jūras piekrastē gaisa temperatūra noslīdēja līdz −10, bet Vidzemes augstienē līdz −16 grādiem.
Nokrišņi
Oktobrī vidēji 15—18 dienās ar nokrišņiem to vidējā mēneša summa ir 66 mm. Valsts robežās mēneša nokrišņu daudzums svārstās no 50–60 mm Zemgalē, Latgalē un Vidzemes austrumu daļā līdz 75–95 mm Kurzemes un Vidzemes rietumu rajonos — augstieņu rietumu nogāzēs. Ar nokrišņiem visbagātākais oktobris kopumā Latvijā ir bijis 1974. un 1997. gados, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Valstī bija 138–142 mm. Līdz šim vislielākais oktobra mēneša nokrišņu daudzums Latvijas rietumu rajonos ir reģistrēts 1974. gadā Tukuma rajona Slampes pagastā — 211 mm, kā arī 1905. gadā Liepājā un 1980. gadā Aizputē — 206 mm. Latvijas centrālajā daļā vislielākais nokrišņu daudzums oktobrī ir bijis 1999. gadā Jelgavas rajona Līvbērzes pagastā — 244 mm. Arī Vidzemē oktobra vislielākais nokrišņu daudzums ir bijis virs 200 mm — 1952. gadā Madonā — 206 mm, bet Latgalē oktobra vislielākais nokrišņu daudzums bija 176 mm — 1974. gadā Jēkabpilī. Vismazāk nokrišņu oktobrī kopumā Latvijā ir bijis 2015., 1951., 1979., 1987. un 1953. gados, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Valstī bija tikai 12–25 mm un daudzviet mēneša nokrišņu daudzums bija zem 10 mm.
Oktobrī dienā ar nokrišņiem to daudzums vidēji ir 3–5 mm. Līdz šim vislielākais diennakts nokrišņu daudzums ir reģistrēts 2014. gada 14. oktobrī Dobelē — 74 mm (iepriekš 1956. gada 7. oktobrī Tukuma rajona Slampes pagastā — 63 mm).
Vējš
Oktobrī Latvijā vējš pārsvarā pūš no dienvidrietumiem. Mēneša vidējais vēja ātrums sauszemes teritorijā ir 3—4, jūras piekrastē 4–6 m/s. Pašā Baltijas jūras piekrastē katru gadu oktobrī vēja ātrums (10 minūtēs vidējā vēja ātruma vērtība) var sasniegt mēreni stipra vēja spēku (8,0—10,7 m/s), vidēji reizi 10—15 gados var tikt novērotas vētras (20,8—24,4 m/s), bet aptuveni reizi 100 gados vēja ātrums var sasniegt ļoti stipras vētras spēku (28,5—32,6 m/s). Līdz šim vislielākais Latvijā oktobrī reģistrētais vēja ātrums ir un 30 m/s (1967. gada 18. oktobrī Ventspilī un Liepājā). Pēc novērojumu staciju datiem līdz šim vislielākās vēja brāzmas ir bijušas 48 m/s (1967. gada 18. oktobrī Liepājā) — tās ir bijušas pašas stiprākās līdz šim Latvijā reģistrētās vēja brāzmas ne tikai oktobrī, bet arī visā gadā. 1967. gada 18. oktobrī 40 m/s stipras vēja brāzmas tika atzīmētas arī Bauskā, Rucavā un Viļānos.
Sniega sega
Oktobra pirmajā pusē visos Latvijas reģionos jau var novērot pirmās sniega segas izveidošanos. Parasti tā ir īslaicīga — no atsevišķām dienām līdz pāris nedēļām, bet sniega segas biezums atsevišķās dienās un vietās var sasniegt 20—30 un pat vairāk centimetrus. Visbiezākā oktobrī sniega sega — 39 cm — reģistrēta 2003. gada 27. oktobrī Rīgā. Tā uzsniga vienas diennakts laikā un tikpat ātri, divu diennakšu laikā, izkusa. Atsevišķos aukstos rudeņos oktobra beigās var izveidoties pat pastāvīga sniega sega (1992. gada 23. oktobrī Alūksnē).
Citas parādības
Migla oktobrī piekrastes rajonos ir vidēji 2—4, kontinentālajā daļā 4—8 reizes mēnesī, atsevišķos gados Vidzemes un Alūksnes augstieņu rajonos sasniedzot 17—19 dienas mēnesī. Arvien retāk iespējams pērkona negaiss — tikai atsevišķos gados līdz 1—4 dienām mēnesī. Toties biežākas ir ziemai raksturīgas atmosfēras parādības kā putenis, sarma, apledojums un slapja sniega nogulums. Atsevišķos gados Latvijas austrumu daļā putenis var būt līdz pat 3—5 reizēm mēnesī. Apledojums visbiežāk ir Alūksnē — vidēji reizi divos gados, bet maksimāli līdz pat 7 reizēm mēnesī. Atsevišķos gados līdz pat 5 dienām mēnesī apledojums ir novērots Rīgā, Skrīveros un Zosēnos.
Pērlhārboras bombardēšana
Pērlhārboras bombardēšana bija Japānas impērijas uzbrukums amerikāņu militārajai bāzei Pērlhārborā, Havaju salās, Klusajā okeānā. Šis uzbrukums kļuva par argumentu, lai ASV iesaistītos Otrajā pasaules karā.
Uzbrukuma norise
1941. gada 26. novembrī seši japāņu aviācijas bāzeskuģi pameta ostu Kuriļu salās, sev līdzi vedot četrsimt astoņas lidmašīnas.
Jānis Asars (rakstnieks)
Jānis Asars (1877—1908) bija latviešu rakstnieks, revolucionārs, literatūrkritiķis un publicists. Sabiedriski politiskos un literatūrkritiskos rakstos Asars uzsvēra dzīves un mākslas saskari un attīstību, vērsās pret novecojušām dogmām un kanoniem.
Pērlhārboras bombardēšana
Uzbrukuma norise
Pirmais uzbrukuma vilnis tika veikts ar 183 lidmašīnām, galvenokārt bumbvedējiem un nelielu skaitu iznīcinātāju. Kad lidmašīnas tuvojās, tās uztvēra ASV armijas radars, bet sakarā ar gaidāmo B-17 bumbvedēju ierašanos no Kalifornijas tas neizraisīja nekādu reakciju. Ceļā uz Pērlhārboru japāņu aviācijai bija vairākas gaisa kaujas ar ASV lidmašīnām, tās brīdināja bāzi. Pulksten 7:48 pēc Havaju laika sākās pārsteiguma uzbrukums. Pārsteiguma uzbrukumu uzsāka lidmašīnas ar torpēdām, kas uzbruka neaizsargātajiem karakuģiem, kas atradās ostā. Pārējās lidmašīnas uzbruka gaisa bāzēm.
Jānis Asars (rakstnieks)
Dzīves gājums
Dzimis 1877. gada 27. februārī Kauguru pagasta "Mičkēnu" māju kalpa ģimenē. Hermaņa Asara brālis. Mācījās Kauguru pagastskolā (1885-1888), E. Heines privātskolā Valmierā (1888-1891), Nikolaja ģimnāzijā Rīgā (1891-1896). 1892. gadā tika publicēti Asara pirmie literārie darbi, galvenokārt tulkojumi. Studēja Rīgas Politehniskā institūta Ķīmijas nodaļā (1896-1899, 1900-1902). Rakstu krājuma "Vārpas" līdzsastādītājs (1894-1895), laikraksta "Dienas Lapa" (1897) un žurnāla "Mājas Viesa Mēnešraksts" līdzstrādnieks (no 1901). No 1902. gada marta līdz maijam atradās apcietinājumā, izslēgts no institūta. Pilnībā nodevās literatūrkritikai.
1905. gada revolūcijas laikā aktīvi piedalījās sabiedriski politiskajos notikumos, darbojās Federatīvajā komitejā. Piedalījās Tautskolotāju kongresā 1905. gada novembrī, prasīja demokratizēt un padziļināt pamatizglītības apguvi. Sākoties revolūcijas apspiešanai, 1906. gadā devās uz Pēterpili, kur strādāja laikrakstos "Pēterburgas Atbalsis", "Pēterburgas Latvietis", "Progress", "Ņevas Viļņi" u. c. 1906. gada beigās devās bēgļu gaitās tālāk uz Somijas lielhercogisti, kur Helsinkos rediģēja žurnālu "Rīts" (1907) un publicēja grāmatu "Vispārīga pasaules rakstniecības vēsture" (I, 1907). Somijā Asars saslima un ārstējās nervu klīnikā, bet 1908. gada sākumā brālis viņu pārveda uz Rīgu un ievietoja Šēnfelda nervu klīnikā. Pēc žandarmērijas rīkojuma Asaru pārvietoja uz valsts psihiatrisko slimnīcu. Miris 1908. gada 31. jūlijā Rīgā, apbedīts Lielajos kapos, kur 1926. gadā atklāts piemineklis. Viņa vārdā nosaukta Jāņa Asara iela Rīgā, kā arī iela Liepājā, Jelgavā un Ainažos.
Pērlhārboras bombardēšana
Uzbrukuma norise
Vēlāk sekoja otrais uzbrukuma vilnis, ko izpildīja 171 lidmašīna. Japānas armijas komandieri vēlējās veikt arī trešo uzbrukuma vilni, bet saprata, ka tas būtu pārāk riskanti.
Aleksandrs Isakovs
Pēc 2007. gada sezonas Isakovs beidza profesionālā futbolista karjeru un kļuva par FK Daugava sporta direktoru. Pēc karjeras beigām viņš amatieru līmenī spēlēja telpu futbolu, 2009./2009. gada sezonā kļūstot par Daugavpils čempionu.
Anubiss
Anubiss (el (Anoubis)) jeb Inpu ēģiptiešu mitoloģijā ir pazemes dievs un mirušo aizbildnis. Viņa svētais dzīvnieks ir melns šakālis vai suns. Anubiss piedalās aizkapa tiesā, kurā mirušajam pasludina viņa spriedumu.
Lutuhine
Lutuhine ir pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā, Lutuhines rajona centrs. Izvietojusies apgabala dienviddaļā Viļhivkas upītes krastos 23 km no apgabala centra Luhanskas.
Vēsture
Apdzīvotā vieta radusies 1897. gadā kā netālās metālvelmējumu rūpnīcas ciemats pie būvējamās dzelzceļa stacijas. Vēlāk nosaukts par godu vācu uzņēmējam Šmitam par Šmitovku (Шмидтовка). 1925. gadā ciemats un dzelzceļa stacija pārdēvēti par godu ģeologam un sabiedriskajam darbiniekam Leonīdam Lutuhinam. 1965. gadā izveidots Lutuhinas rajons, ciematam piešķirts pilsētas statuss un tā kļuva par rajona centru.
1551. gads
1551. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Džudo 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — līdz 57 kg sievietēm
'''Džudo 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs sievietēm svara kategorijā līdz 57 kg''' notika 11. augustā. Olimpisko zeltu izcīnīja Itālijas džudiste Guilija Kintavalle.
Švāna
Švāna ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, uz dienvidiem no Rostokas pie Varnovas upes. Līdz tam būdama neievērojama pilsētiņa, Švāna attīstījās pēc 1850. gada, kad caur to izbūvēja Rostokas - Hamburgas dzelzceļa līniju.
2020. gada vasaras olimpiskās spēles
2020. gada vasaras olimpiskās spēles jeb XXXII olimpiskās spēles (ja; Dai Sanjūni-kai Orinpikku Kyōgi Taikai), plašāk pazīstamas arī kā Tokija 2020, bija trīsdesmit otrās vasaras olimpiskās spēles. Tās notika Japānas galvaspilsētā Tokijā no līdz, bet atsevišķi notikumi norisinājās jau no 21. jūlija. Sākotnēji spēles bija paredzēts aizvadīt no līdz, taču COVID-19 pandēmijas dēļ 2020. gada martā pieņēma lēmumu spēles pārcelt gadu vēlāk. Neskatoties uz pārcelšanu, spēles saglabāja nosaukumā gadskaitli 2020.
Vairāki esošie sporta veidi bija papildināti ar jaunām disciplīnām, piemēram, 3x3 basketbols, BMX frīstails un medisons riteņbraukšanā, kā arī ar vairākiem jauktajiem pasākumiem. Saskaņā ar jauno SOK politiku, kas atļauj spēļu programmai pievienot jaunus sporta veidus, šajās olimpiskajās spēlēs pirmo reizi bija karatē, klinšu kāpšana, sērfings un skeitbordings, kā arī olimpisko spēļu programmā atgriezās beisbols un softbols (pēdējoreiz bija iekļauts 2008. gada Pekinas vasaras olimpiskajās spēlēs).
Šīs bija otrās vasaras olimpiskās spēles, kas tika rīkotas Tokijā (pirmās spēles tika rīkotas 1964. gadā). Tādējādi Tokija ir pirmā Āzijas pilsēta, kas divas reizes organizējusi vasaras olimpiskās spēles. Tāpat šīs bija ceturtās olimpiskās spēles, kas tika rīkotas Japānā. Tokija ir trešā Āzijas pilsēta pēc Pekinas un Phjončhanas, kas organizēja olimpiskās spēles 21. gadsimtā.
Norises vietas izvēle
Tokija par olimpisko spēļu rīkotājvalsti tika izvēlēta 125. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijas laikā Buenosairesā, Argentīnā.
2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkošanai bija trīs kandidātpilsētas: Tokija, Stambula un Madride. Bez šim pilsētām pieteikumus bija iesniegušas arī Baku un Doha, taču tās kandidātpilsētas statusam netika apstiprinātas. Savukārt Roma savu pieteikumu atsauca.
Rīkotājpilsētas balsošana
Starptautiskā Olimpiskā komiteja par 2020. gada vasaras olimpisko spēļu rīkotājpilsētas izvēli lēma 2013. gada 7. septembrī SOK 125. sesijā laikā, kas norisinājās Buenosairesā, Argentīnā. Neviena no kandidātpilsētām balsošanas pirmajā kārtā neieguva vairāk par 50% balsu, tādēļ bija nepieciešamas divas balsošanas kārtas. Balsošanas otrajā kārtā sacentās arī Stambula. Galīgajā balsojumā Tokija uzvarēja ar 60 balsīm, pārspējot Stambulu, kam bija 36 balsis.
Olimpisko spēļu lāpas stafete
Bija paredzēts, ka 2020. gada vasaras olimpisko spēļu lāpas stafete sāksies 2020. gada 12. martā ar tradicionālo liesmu iedegšanas ceremoniju Hēras templī Olimpijā, Grieķijā. Lāpas stafetes sauklis bija "Cerība iedegas mūsu ceļā". Iedegtā lāpa devās uz Atēnām, kur 19. martā Panatinaiko stadions notika tās nodošanas ceremonija Japānas delegācijai. Lāpai savu ceļojumu pa Japānu bija jāsāk 20. martā, pārvietojoties pa trīs 2011. gada Tohoku zemestrīces un cunami visvairāk skartajām vietām — Mijagi, Ivate un Fukusima. Sakarā ar COVID-19 pandēmiju Japānā ar lidmašīnu nogādāto lāpu ievietoja īpašā laternā un glabāja vairāk nekā gadu. Lāpas stafete noslēdzās 2021. gada 23. jūlijā, kad japāņu tenisiste Naomi Osaka Tokijas Jaunajā nacionālajā stadionā ar to iededzināja centrālo olimpisko spēļu lāpu 2020. gada vasaras olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijas laikā.
Sporta veidi un disciplīnas
Starptautiskās olimpiskās komitejas valde 2017. gada 9. jūnijā apstiprināja oficiālo programmu 2020. gada vasaras olimpiskajām spēlēm. Starptautiskās olimpiskās komitejas prezidents Tomass Bahs paziņoja, ka Tokijas vasaras olimpisko spēļu mērķis ir padarīt tās "jauneklīgākas" un "pilsētnieciskākas", kā arī palielināt sieviešu, sportistu skaitu.
Šajās olimpiskajās spēlēs paredzēti 339 notikumi 33 dažādos sporta veidos, aptverot 50 disciplīnas. Līdztekus jauniem sporta veidiem (karatē, klinšu kāpšana, sērfings un skeitbordings), kas tiks ieviesti Tokijā, pastāvošo sporta veidu starpā ir arī piecpadsmit jaunas disciplīnas un notikumi, tostarp 3x3 basketbols, BMX frīstails un medisons riteņbraukšanā, kā arī jauni jaukti notikumi vairākos sporta veidos. Salīdzinot ar iepriekšējām 2012. gada Londonas spēlēm un 2016. gada Riodežaneiro spēlēm olimpisko spēļu programmā tika atjaunots beisbols un softbols.
Kalendārs
Starptautiskās olimpiskās komitejas izpilddirekcija 2020. gada vasaras olimpisko spēļu kalendāru apstiprināja 2018. gada 18. jūlijā. Taču vēlāk tika veiktas korekcijas atsevišķos sporta veidos un disciplīnās.
Sākotnējais grafiks bija no 2020. gada 22. jūlija līdz 9. augustam. Atliekot olimpiskās spēles uz 2021. gadu, visi pasākumi tika pārcelti par 364 dienām (par vienu dienu mazāk nekā pilnu gadu, lai saglabātu tās pašas nedēļas dienas).
Norises vietas un arēnas
2012. gadā kļuva zināms, ka 2020. gada vasaras olimpisko spēļu centrālais stadions būs Nacionālais stadions Tokijā, kurš tiks pilnībā rekonstruktēts. Vecais stadions tika pilnībā nojaukts un uzbūvēts Jaunais nacionālais stadions. Jauna stadiona būvniecība noslēdzās 2019. gada 30. novembrī, bet atvērts tas tika 2019. gada 21. decembrī. Vecajā Nacionālajā stadionā notika arī 1964. gada Tokijas olimpisko spēļu ceremonijas un 2019. gada Pasaules kauss regbijā.
2018. gada oktobrī Revīzijas padome izdeva ziņojumu, norādot, ka pasākumu norises vietu sakārtošanas un uzlabošanas kopējās izmaksas varētu pārsniegt 25 miljardus ASV dolāru.
No 33 sacensību vietām Tokijā 28 norises vietas/arēnas atrodas 8 kilometru attālumā no Olimpiskā ciemata. No šīm 11 norises vietas/arēnas tika plānots izveidot pilnīgi no jauna. Starptautiskā olimpiskā komiteja 2019. gada 16. oktobrī paziņoja, ka karstuma problēmu dēļ ir plānots maratonu un vieglatlētikas soļošanas sacensības pārcelt uz Saporo. Plāni tika oficiāli paziņoti 2019. gada 1. novembrī pēc tam, kad Tokijas gubernators Juriko Koike apstiprināja Starptautiskās Olimpiskās komitejas lēmumu, neskatoties uz viņas pārliecību, ka šīm sacensībām vajadzētu tomēr notikt Tokijā.
Tokijas līča zona
13 sacensību vietas 15 sporta veidiem bija Tokijas līča zonā, uz dienvidaustrumiem no Olimpiskā ciemata, galvenokārt Ariake, Odaiba un apkārtējām mākslīgajām salām.
Attālākās vietas Tokijā
Divpadsmit sacensību vietas 16 sporta veidiem atradās tālāk par 8 kilometriem no Olimpiskā ciemata.
Dalībnieki
Kvalifikāciju ieguva šādas 205 nacionālās olimpiskās komitejas un Bēgļu olimpiskā komanda. Iekavās norādīts plānotais sportistu skaits no attiecīgās nacionālās olimpiskās komitejas.
Šīs bija pirmās olimpiskās spēles, kur Maķedonijas komanda startēja kā "Ziemeļmaķedonija", jo 2019. gada februārī tā Grieķijas iebildumu dēļ mainīja savu nosaukumu. Līdz šīm olimpiskajām spēlēm Maķedonija izmantoja pagaidu nosaukumu "Bijusī Dienvidslāvijas Maķedonijas Republika".
Pasaules antidopinga aģentūra (WADA) 2019. gada 9. decembrī uz četriem gadiem aizliedza Krievijai startēt visos starptautiskajos sporta veidus pēc tam, kad tika atklāts, ka Krievijas valdība ir sagrozījusi laboratorijas datus, ko tā kā sniedza WADA 2019. gada janvārī par Krievijas Antidopinga aģentūras atjaunošanu.
Aizlieguma dēļ WADA ļāva tikai atsevišķiem Krievijas sportistiem piedalīties 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs zem olimpisko spēļu karoga, kā jau tas tika darīts 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Pēc šī lēmuma Krievijai nebūtu atļauts startēt komandu sporta veidos. WADA atbilstības pārskata komitejas vadītājs Džonatans Teilors paziņoja, ka Starptautiskā Olimpiskā komiteja nevarēs izmantot nosaukumu "Olimpiskie sportisti no Krievijas" (OAR), kā tas tika darīts 2018. gadā, uzsverot, ka neitrālos sportistus nevar saistīt ar kādas konkrētas valsts pārstāvjiem. Vēlāk Krievija par WADA lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Sporta arbitrāžas tiesā (CAS).
2020. gada 17. decembrī Sporta arbitrāžas tiesa nolēma samazināt sodu, ko WADA piemēroja Krievijai. Lēmums ļāva Krievijai piedalīties olimpiādē un citos starptautiskos pasākumos, taču divu gadu laikā komanda nevarēja izmantot Krievijas nosaukumu, karogu vai himnu, un tai bija jāuzrāda sevi kā "Neitrāls sportists" vai "Neitrālā komanda".
2021. gada 19. februārī tika paziņots, ka Krievija izmantos Krievijas Olimpiskā komitejas nosaukuma saīsinājumu KOK (en), bet pašas komitejas nosaukumu pilnībā nevar izmantot, lai atsauktos uz delegāciju. Krievijas sportisti startēja zem Krievijas Olimpiskās komitejas karoga.
Latvija 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Latvijai šīs bija 12. vasaras olimpiskās spēles. To pārstāvēja 33 sportisti 14 sporta veidos. Latvijas komanda izcīnīja zelta medaļu 3x3 basketbolā vīriešiem un Artūrs Plēsnieks bronzas medaļu svarcelšanā svara kategorijā līdz 109 kg.
Novembra klimats Latvijā
Novembra klimats Latvijā. Rudens pēdējā mēneša vidējā gaisa temperatūra ir no −0,1, −0,6 grādiem Vidzemes, Alūksnes un Latgales augstieņu rajonos līdz +3,2, +3,5 grādiem Baltijas jūras piekrastē. Novembrī visaukstākais laiks gan kopumā Latvijā, gan atsevišķās tās vietās ir bijis 1993. un 1998. gados, tad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija no −6, −7 grādiem Latvijas austrumu daļā līdz −1, −3 grādiem Latvijas rietumos — Baltijas jūras piekrastē. Savukārt vissiltākais laiks novembrī ir bijis 1928. un 1978. gados (ja neskaita pašu siltāko novembri 2020. gadā un dažus pirms tam), tad mēneša vidējā gaisa temperatūra bija no +3, +5 grādiem Valsts austrumu daļā līdz +6, +7 grādiem Baltijas jūras piekrastē. Desmit vissiltāko novembru skaitā kā ceturtais ir bijis 2000., bet kā desmitais — 2006. gada novembris. Kopumā Latvijā novembra vidējā gaisa temperatūra ir +1,4 °C.
Novembrī vidēji 10—15 dienās ar sauli tās vidējais spīdēšanas ilgums ir 2,5—3 stundas. Diennakts vidējā gaisa temperatūra vidēji Latvijā samazinās no +4 grādiem mēneša sākumā līdz —1 grādam mēneša beigās. Mēneša sākumā — 3.—5. novembrī (vidējie datumi) — izbeidzas augu veģetācija arī rudenī vissiltākajā Latvijas daļā — Baltijas jūras piekrastē. Un tad jau arī klāt ir ziema — diennakts vidējā gaisa temperatūra zem 0 °C stabili vispirms (novembra otrajā dekādē) noslīd Latvijas austrumu daļā. Latvijas centrālos rajonus un Kurzemes augstieni ziema sasniedz novembra 3. dekādē, bet Baltijas jūras piekrasti — tikai decembra vidū.
Temperatūra
Mēneša vidējā maksimālā gaisa temperatūra ir no +2 līdz +6 grādiem. Līdz šim reģistrētā absolūti maksimālā gaisa temperatūra ir no 13 līdz 17 grādiem un ir uzstādīta galvenokārt 1968. gada 1.—3. novembrī. Mēneša vidējā minimālā gaisa temperatūra ir no +1 līdz −3 grādiem. Līdz šim reģistrētā absolūti minimālā gaisa temperatūra ir no −25 grādiem Vidzemes augstienē (Zosēnos) līdz −15, −18 grādiem Baltijas jūras piekrastē un ir uzstādīta galvenokārt 1965., 1971. un 1998. gados.
Nokrišņi
Novembrī vidēji 17—20 dienās ar nokrišņiem to vidējā mēneša summa ir 62 mm. Ap 50% nokrišņu ir lietus, otra puse — sniega un slapja sniega veidā. Mēneša nokrišņu daudzums svārstās no 45—55 mm Latgalē, Vidzemes austrumos un Zemgalē līdz 70—95 mm Kurzemes un Vidzemes rietumu rajonos — augstieņu rietumu nogāzēs. Pēc tolaik darbojošos staciju datiem ar nokrišņiem visbagātākais novembris kopumā Latvijā ir bijis 1930. gadā, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji valstī bija 140 mm. Līdz šim vislielākais novembra mēneša nokrišņu daudzums Latvijas rietumu rajonos ir reģistrēts 1977. gadā Liepājas rajona Bārtas pagasta Dūkupjos (251 mm) un Liepājas rajona Rucavas pagastā (239 mm). Vidzemē novembrī vislielākais nokrišņu daudzums ir bijis 1930. gadā Cēsu rajona Dzērbenes pagastā (215 mm) un Cēsu rajona Priekuļu pagastā (210 mm), bet Latgalē novembra vislielākais nokrišņu daudzums bija 149 mm — 1934. gadā Krustpilī. Vismazāk nokrišņu novembrī gan kopumā Latvijā, gan atsevišķās vietās ir bijis 1993. gadā, tad mēneša nokrišņu daudzums vidēji Valstī bija tikai 6 mm, bet Latgalē mēneša nokrišņu daudzums bija mazāks par 1 mm.
Novembrī dienā ar nokrišņiem to daudzums vidēji ir 3—4 mm. Līdz šim novērojumu stacijās vislielākais diennakts nokrišņu daudzums ir bijis 67 mm, tas reģistrēts 1902. gada 30. novembrī Jelgavā, ievērojams nokrišņu daudzums — 58 mm — ir bijis arī 1961. gada 3. novembrī Ventspils rajona Tārgales pagasta Vičakos.
Vējš
Novembrī Latvijā pārsvarā pūš dienvidu kvadranta (dienvidaustrumu, dienvidu un dienvidrietumu) vēji. Mēneša vidējais vēja ātrums sauszemes teritorijā ir 3—4, jūras piekrastē 4—6 m/s. Novembris, decembris un janvāris kopumā Latvijā ir mēneši, kad vidējais vēja ātrums gada gaitā ir vislielākais. Jūras piekrastes rajonos un Kurzemes atklātākajās vietās katru gadu novembrī vēja ātrums (10 minūtēs vidējā vēja ātruma vērtība) var sasniegt mēreni stipra vēja spēku (8,0—10,7 m/s). Baltijas jūras piekrastē vidēji reizi 11—16 gados var tikt novērotas vētras (20,8—24,4 m/s), bet vidēji reizi 35 gados — stipras vētras (24,5—28,4 m/s). Līdz šim vislielākais Latvijā novembrī reģistrētais vēja ātrums ir 26 m/s (1969. gada 2. novembrī Ventspilī). Pēc novērojumu staciju datiem līdz šim vislielākās vēja brāzmas novembrī kopumā Latvijā arī ir bijušas 1969. gada 2. novembrī — Ainažos tās sasniedza 40, pārējā jūras piekrastē 28—35 m/s, iekšzemē 20—34, bet visstiprākās brāzmas bija Daugavpilī, kur tās sasniedza 44 m/s. Tas ir vislielākais līdz šim novērotais vēja ātrums brāzmās novembrī Latvijā. Līdz 20—28, bet Ventspilī 36 m/s stipras vēja brāzmas Latvijas lielākajā daļā pūta arī 2001. gada novembra pirmajās dienās.
Sniegs
Lai gan sniega sega novembra pirmajā dekādē lielākajā Latvijas daļā vēl ir pat retāk nekā katru otro gadu, sniega segas parādīšanās vidējie datumi — no 3. novembra Alūksnē līdz 23. novembrim Liepājā — liecina, ka līdz stabilai sniega segai vairs nav tālu. Aukstos novembros visā Latvijā, izņemot pašu Baltijas jūras piekrasti, jau ir novērota stabilas sniega segas izveidošanās. Sniega gan vēl nav daudz — novembra trešās dekādes vidējais sniega segas biezums ir no 1 cm Baltijas jūras piekrastē līdz 5 cm Alūksnē. Tomēr atsevišķās dienās sniega segas biezums jau mēneša pirmajā dekādē var tuvoties 30, Baltijas jūras piekrastē 10 cm. Mēneša trešajā dekādē Latvijas centrālajos un austrumu rajonos sniega segas biezums vietām jau var sasniegt gandrīz 40 cm.
Citas parādības
Gada gaitā novembris un decembris ir mēneši, kad iekšzemes rajonos visbiežāk tiek novērota migla. Visvairāk — vidēji katru trešo dienu, maksimāli līdz pat 20—22 dienām mēnesī migla var būt Alūksnē un Gulbenē. Visretāk — vidēji 2—3, maksimāli 8—10 dienas mēnesī — migla ir jūras piekrastes rajonos. Rudenim beidzoties, palielinās dienu skaits ar apledojumu, sarmu un puteni. Arī apledojums un sarma visbiežāk ir Latvijas austrumu daļā (ar maksimumu Alūksnē) un visretāk — jūras piekrastes rajonos. Alūksnē gan apledojums, gan sarma ir novēroti vidēji 3, maksimāli 12 reizes mēnesī. Putenis visbiežāk ir Vidzemes ziemeļu daļā — vidēji 2 dienas, maksimāli katru otro — trešo mēneša dienu.
Amerikas Latviešu apvienība
Amerikas Latviešu apvienība (en, saīs. ALA) ir 1951. gada 24. februārī Amerikas Savienotajās Valstīs izveidota trimdas latviešu centrālā organizācija, kurā ietilpst 160 dažādas latviešu organizācijas — biedrības, baznīcas un kultūras un citas organizācijas, kas kopumā apvieno gandrīz 6000 biedrus visā ASV. ALA ir bezpeļņas nevalstiskā organizācija.
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara beigām un vairākiem dažādās bēgļu nometnēs pavadītiem gadiem trimdas latvieši izceļoja uz dažādām patvēruma zemēm: Amerikas Savienotajās Valstīs (ASV), Anglijā, Austrālijā, Francijā, Kanādā. 1950. gadu sākumā ASV uz dzīvi bija apmetušies aptuveni 100 000 baltiešu — gan laukos, gan pilsētās (atkarībā no viņu galvotājiem un darba iespējām). Lai nezaudētu saites ar citiem baltiešiem un nodotu savas tradīcijas nākamajām paaudzēm, viņi pamazām izveidoja savas organizācijas — biedrības, klubus un kristīgās draudzes.
Amerikas Latviešu apvienība (ALA) tika nodibināta pēc Latvijas Republikas sūtņa ASV Jūlija Feldmaņa (1948—1953) ierosinājuma, 1951. gada 24. februārī Vašingtonā notiekošā kongresā ar 115 delegātu dalību. Tās statūtos teikts, ka apvienība "veicinās latviešu nācijas centienus sakarā ar pašnoteikšanās tiesību atjaunošanu latviešu tautai". ALA pirmais priekšsēdis profesors Dr. Pēteris Lejiņš norādīja, ka apvienība "runās visu šīs zemes latviešu vārdā". Amerikas Latviešu apvienībā kā pilntiesīgi locekļi varēja darboties gan organizācijas, gan individuālas personas.
Darbības jomas
ALA ir darbojusies dažādās jomās — kultūras, izglītības, latviešu un amerikāņu sabiedrības informēšanas, aprūpes, sporta un citās nozarēs. Gadu gājumā ALA statūtus mainīja galvenokārt organizatorisku uzlabojumu dēļ, pielāgojoties apstākļiem. Pirmo (un līdz šim vienīgo) idejisko maiņu statūtos pieņēma 1992. gada 8. maijā Mineapolisā, ALA 41. gadskārtējā kongresā. Tajā norādīts, ka ALA "…veicinās latviešu nācijas centienus sakarā ar pašnoteikšanās tiesību nostiprināšanu latviešu tautai".
ALA mērķi ir:
Patlaban (2020) ALA priekšsēdētājs ir Pēteris Blumbergs.