cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turku kafija
Vēsture
Kafijas izcelsmi saista ar Etiopiju un Jemenu. Līdz 15. un 16. gs. beigām tā bija izplatīta jau līdz Kairai un Mekai.
Šādi pirmās kafejnīcas atklāšanu Konstantinopolē apraksta osmaņu hronists Ibrahims Pečevi:Līdz pat 962. gadam (1554-55) Augstajā, Dieva aizstāvībā esošajā Konstantinopoles pilsētā, kā arī visās Osmaņu zemēs nebija nevienas kafejnīcas. Tajā pat gadā brālis vārdā Hakams no Aleppo un jokdaris Šams no Damaskas ieradās pilsētā un abi atvēra lielu veikalu rajonā ar nosaukumu Tahtalkala, kur sāka kafijas piegādi.
Vairākās interneta vietnēs ir ziņas bez atsaucēm par 1475. gada Kiva Han atvēršanu.
Kafija tik spēcīgi iesakņojusies Turcijas kultūrā, ka turku valodā brokastis sauc par kahvaltı, pirms kafijas. Tomēr pēdējos gados turku kafiju popularitātes ziņā pārspēj tēja (to audzē Turcijā un var nopirkt bez skaidras naudas), šķīstošā kafija un citi mūsdienīgi kafijas paveidi.
Nosaukums un veidi
Turcijā turku kafiju sauca kahve, vienkārši — kafija (no arābu قهوة, kahva), bet pēc 1980. gadiem, kad valstī sāka importēt šķīstošo kafiju, lai atšķirtu, to sauc par türk kahvesi, turku kafija.
Armēnijā to sauc par armēņu kafiju (armēņu: Հայկական սուրճ haykakan surj), Grieķijā — par grieķu kafiju (grieķu: ελληνικός καφές ellinkós kafés) un Kiprā — par kipriešu kafiju (grieķu: κυπριακός καφές kypriakós kafés).
Arābu valstīs turku kafija ir izplatītākais kafijas veids un tur to sauc par arābu kafiju (قهوة عربي, qahwa `Arabiyy) vai par šami kafiju, jo tā nākusi no Levantas arābiem, kas to sākotnēji ieveda Konstantinopolē. Arābu valodā gandrīz nelieto apzīmējumu turku kafija, jo to visbiežāk sauc par ēģiptiešu, libāņu, irākiešu u.c. kafiju, lai izceltu kādas īpašas vietējās tradīcijas tās pasniegšanā, garšas niansēs u.tml.
Aprīkojums un sastāvdaļas
Lai pagatavotu turku kafiju, nepieciešams mazs vārāmais kausiņš ar šauru augšdaļu (tr), tējkarote un vārāmais aparāts vai plīts. Kafijas pagatavošanai lieto smalki samaltu grauzdētu kafijas pupiņu pulveri, kuru aplej ar aukstu ūdeni un dažkārt pievieno kardamonu un cukuru. Kafijas dzērienu pasniedz ielietu mazās tasītēs, kuras var būt bez osām, bet tādā gadījumā tās ievieto speciālos metāla ietvaros, kuriem ir osas.
Parasti lieto no vara izgatavotu kausu ar koka rokturi. Kausu izvēlas tik lielu, cik daudz ir pagatavojamo tasīšu skaits, bet vienā kausā pagatavo iespējami mazāku porciju skaitu, jo lielākiem kausiem aromātiskās putas, kas veidojas vārot kafiju, piedeg pie malām. Tējkarote nepieciešama, lai izmērītu precīzu kafijas pulvera un cukura daudzumu un tējkarote ir parasti mazāka par parasti virtuvē pieejamo tējkaroti — tās smeļamai daļai jābūt ne lielākai kā 1 cm garai un 0,5 cm platai.
Kafiju parasti vāra un gāzes plīts, bet jācenšas to vārīt tā, lai kauss no apakšas netiktu ļoti intensīvi karsēts, jo kopējam vārīšanas laikam būtu jāilgst vismaz 5 minūtes. Var lietot arī 10 cm dziļu metāla trauku, kas pildīts ar smiltīm un novietots uz plīts. Kad smiltis ir uzkarsušas, kafijas kausu ievieto smiltīs un tā tiks nodrošināta mērenāka karstuma izlīdzināšana.
Pagatavošana
No visiem kafijas pagatavošanas veidiem, vislabākais ir tad, ja tajā izmanto svaigi grauzdētas kafijas pupiņas, kas samaltas neilgi pirms vārīšanas. Vislabāk lietot stipri grauzdētas pupiņas, bet vidēji grauzdētās dos izteiktāku garšu un aromātu. Pupiņas sasmalcina stampā vai dzirnaviņās, bet rezultātā jāiegūst ļoti smalks kafijas pulveris, kas ir smalkāks par to, kādu lieto espreso pagatavošanai. Līdz ar to turku kafija ir miltaina un tās pagatavošanai izmanto vissmalkāko kafijas malumu.
Lai pareizi izvārītu turku kafiju, ūdenim jābūt aukstam. Ūdens daudzumu mēra ar tasīti, kurā pasniegs kafiju. Kafiju un cukuru ieber ūdenī, nevis ieber kausiņā un tad aplej ar ūdeni. Vienai tasītei nepieciešama viena vai divas tējkarotes kafijas pulvera ar kaudzi. Cukuru pievieno, atkarībā no pagatavojamās kafijas veida: sade (bez cukura), az şekerli (nedaudz salda — puse tējkarotes cukura), orta şekerli (vidēji salda; viena tējkarote) un çok şekerli (ļoti salda; pusotra vai divas tējkarotes). Kafiju un cukuru visu laiku maisa, kamēr tā pavisam iegrimusi ūdenī. Tad kausu liek uz uguns un kopš šī brīža kafiju vairs nemaisa, lai netraucētu putu veidošanos. Tikko kā kafija sāk vārīties, kausu noņem no uguns un kafiju salej tasītēs.
Kauguru pagasts
Kauguru pagasts ir viena no Valmieras novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Brenguļu, Kocēnu, Liepas un Mārsnēnu pagastiem un Valmieras pilsētu. Pagastu šķērso reģionālie autoceļi Valmiera-Smiltene (P18) un Valmiera-Cēsis-Drabeši (P20), kā arī dzelzceļa līnija Rīga—Lugaži (stacija Bāle).
Turku kafija
Pagatavošana
Labi pagatavota turku kafija ir ar biezām putām (tr), viendabīga un putās vai šķidrumā nav jebkādu sabiezējumu vai biezumu. Šāds rezultāts panākams tikai tad, ja vārīšanai tiek lietots auksts ūdens un kafija vārīta mērenā temperatūrā. Ja kafiju vāra ar siltu ūdeni vai tā vārīšanu veic uz karstas uguns, tad neveidojas pietiekami daudz putu un kafija nepaspēj nogrimt. Pēc vārīšanas var arī vēl nogaidīt 20 sekundes, kad kafija ievelkas un veido viendabīgu augstas kvalitātes dzērienu, bet šajā laikā pazūd putas. Lai tas nenotiktu, kafijas putas var nosmelt un ielikt tasītēs, kamēr kafija vēl vāras.
Kauguru pagasts
Upes
Cauri pagastam tek upes: Gauja, Miegupīte, Adzele, Grūžupe un Mīļuma
Turku kafija
Pagatavošana
Pastāv vairāki citi turku kafijas vārīšanas veidi. Viens no tiem ir tāds, ka kafijas vārīšanai uzkarsē ūdeni un tad tajā ieber cukuru. Tad pievieno kafiju un kardamonu un turpina maisīt. Tad, neilgi pirms vārīšanās to noņem no uguns uz dažām sekundēm. Tad to atkal novieto uz uguns un nogaida līdz vārīšanās mirklim otro reizi.
Kauguru pagasts
Vēsture
Pirmais Kauguru pagasta vecākais — Mārcis Balodis ievēlēts 1866. gadā. Pēc 1920. gada agrārreformas Kauguru muižu (Kaugershof) ar Jauno, Līzbetes, Stantes un Tauriņu pusmuižām sadalīja 95 vienībās (no tām 3 bijušās rentes mājas) 1212 ha kopplatībā. Muižas centra ēkas piešķīra Latvijas Kara ministrijai. 1933. gadā Valmieras apriņķa Kauguru pagastam pievienoja Mūrmuižas pagastu. 1935. gadā Kauguru pagasta platība bija 91 km² un tajā dzīvoja 976 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Kauguru un Mūru ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Valmieras rajona Kauguru ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Mūru ciemu, bet daļu Kauguru ciema teritorijas 1977. gadā iekļāva Valmieras pilsētā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Kauguru pagasts kā viena no administratīvajām teritorijām iekļāvās Beverīnas novadā. 2021. gadā Beverīnas novadu iekļāva Valmieras novadā.
Turku kafija
Pagatavošana
Arābu vidū ir populāra vairākkārtēja vārīšana, kad kafiju pirms vārīšanās noņem, nogaida un atkal liek uz uguns, kamēr nesākas vārīšanās. Atkārtojot šo procesu vairākkārtēji, tiek panākta daudz stiprāka un koncentrēta kafija.
Dzeršana un zīlēšana
Turku kafiju dzer palēnām un to parasti pasniedz ar auksta ūdens glāzi. Ūdens paredzēts mutes atsvaidzināšanai, lai labāk sajustu kafijas garšu pirms norīšanas. Kafiju dažkārt pēc vakariņām dzer pamīšus ar piparmētru liķieri un pasniedz ar lukumu. Turcijas dienvidaustrumos un Vidusjūras piekrastē kafijai pievieno arī pistāciju graudus.
Kauguru pagasts
Iedzīvotāji
Nacionālais sastāvs:
Turku kafija
Dzeršana un zīlēšana
Visu kafiju no kausa izlej tasītēs, bet tasītes neizdzer līdz galam. Tasītē atstāj nosēdumus, kas sakrājušies kā bieza smēre tasītes dibenā. Kafijas tasītei uzliek apgrieztu apakštasīti (šķīvīti), apgriež otrādi un nogaida, kamēr tasīte atdzisusi. Kad atdzisušo tasīti noņem no šķīvja, var veikt zīlēšanu kafijas biezumu nosēdumos, kas palikuši tasītē un notecējuši uz apakštasītes. Parasti zīlēšanu neveic pats sev, bet to dara cits.
2009. gada Jaunpiebalgas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Jaunpiebalgas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Jaunpiebalgas novada domē tika ievēlēti 13 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 4 kandidātu saraksti, kas veidoti no 59 kandidātiem. Jaunpiebalgas novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Jaunpiebalgas novadā vēlēšanas notika 2 iecirkņos.
Turku kafija
Dzeršana un zīlēšana
Nosēdumu formām ir dažādi skaidrojumi un tulkojumi, bet izplatītākais pavediens ir nokrāsa, jo kafijas biezumi ir ļoti tumši. Baltie plankumi, kas palikuši tasītē, parasti tiek uztverti kā kaut kas labs, bet melnie traipi tiek uztverti kā zīmes kaut kam nelabam.
Simbolos var saskatīt dažādas zīmes — cilvēkus, dzīvniekus un dažādus citus objektus. Parasti pareģojuma stāstam lieto kādu lielāku zīmi, kurai apkārt redzamas daudzas citas, mazākas zīmes.
2009. gada Jaunpiebalgas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva saraksts "Mūsu novads - mūsu mājas - mūsu atbildība" (56,58%), bet novada domē iekļuva arī pārējie trīs saraksti. Jaunpiebalgas novada domes vēlēšanās piedalījās 1 075 vēlētāji jeb 50,66% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīga bija 1 071, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 1 060 vēlētāji.
Džeimss Kīts
Džeimss Kīts (James Keith, 1696-1758) bija skotu muižnieks, Stjuartu dinastijas piekritējs, atbalstījis jakobītu sacelšanos. No 1728. gada Krievijas armijas ģenerālis, piedalījies Krievijas karā pret Zviedriju (1741-43), veicis diplomātiskos uzdevumus Zviedrijā (1743-44), vēlāk komandējis Krievijas armijas spēkus Tallinā un Rīgā (1745-47).
Vēlāk Prūsijas feldmaršals, viens no tuvākajiem karaļa Frīdriha II padomdevējiem un karavadoņiem.
Darbība brīvmūrniecībā
Anglijas lielložas lielmeistars Kintoras grāfs Džons Kīts iecēla savu brāli Džeimsu Kītu par Anglijas lielložas Ziemeļvācijas un Krievijas provinciālložas otro lielmeistaru 1740. gadā. Provinciālložā ietilpa arī tagadējās Latvijas teritorija.
Aivars Jerumanis
Aivars Jerumanis (dzimis ) ir latviešu politiķis, kādreizējais Latvijas goda konsuls Losandželosā.
Biogrāfija
Aivars Jerumanis dzimis Aizputē. 1944. gadā ar vecākiem devies bēgļu gaitās uz Vāciju, 1951. gadā ģimene izceļoja uz ASV. 1961. gadā beidzis Renselāra Politehnisko institūtu Trojā Ņujorkas pavalstī, iegūstot civilo inženierzinātņu maģistra grādu. 1969. gadā beidzis Kolumbijas universitāti un ieguvis uzņēmējdarbības vadības maģistra grādu. No 1970. līdz 1974. gadam bijis padomnieks skaitļošanas tehnikas lietošanā vairākos uzņēmumos. No 1973. gada — skaitļošanas departamenta direktors filmu kompānijā MCA, no 1977. gada — Universal Pictures viceprezidents, no 1980. gada MCA tehnoloģiju un datoru daļas atbildīgais direktors.
1993. gadā no Kristīgo demokrātu savienības saraksta ievēlēts 5. Saeimā, jūlijā tika izvirzīts par kandidātu Valsts prezidenta vēlēšanās, pēc kurām atteicies no deputāta mandāta. Pēc paša Jerumaņa vārdiem, no deputāta mandāta viņš atteicies, jo Guntis Ulmanis (vēlēšanu uzvarētājs) esot solījis savas ievēlēšanas gadījumā nosūtīt Jerumani par vēstnieku Vatikānā. Ulmanis solījumu vēlāk nav turējis.
2007. gadā parlamentā neesošā Latviešu zemnieku savienība izvirzīja Aivaru Jerumani par Latvijas prezidenta amata kandidātu, taču viņš vēlēšanās nepiedalījās, jo, lai to izdarītu, kandidātu ir jānominē vismaz vienam Saeimas deputātam.
Kijivas apgabals
Vēsture
Tagadējā Kijivas apgabala teritorija līdz 1238. gadam bija Kijivas Krievzemes sastāvā, pēc tam tā nokļuva Zelta Ordas pakļautībā. 1362. gadā to ieguva Lietuvas dižkunigaitija, no 1569. gada tā bija Polijas-Lietuvas kopvalsts Kijivas vaivadijas sastāvā. 1667. gadā Dņepras kreisā krasta daļa iekļauta Krievijas caristē. 1708. gadā cars Pēteris I lika dibināt Kijivas guberņu, kuru 1719. gadā sadalīja Kijivas, Belgorodas, Orlas un Sevas provincēs, pēdējās trīs 1728. gadā apvienoja Belgorodas guberņā. 1796. gadā daļu no Dņepras kreisā krasta zemēm iekļāva jaundibinātajā Mazkrievijas guberņā.
No 1991. gada Ukrainas sastāvā.
Administratīvais iedalījums
Kopš 2020. gada 17. jūlija apgabalā iepriekšējo 25 rajonu un 12 apgabala pakļautības pilsētu vietā ir izveidoti septiņi rajoni: Bila Cerkvas rajons, Borispiļas rajons, Brovaru rajons, Bučas rajons, Fastivas rajons, Obuhivas rajons un Višhorodas rajons; bijušās apgabala nozīmes pilsētas iekļautas rajonu sastāvā.
Dāniels Bernulli
Dāniels Bernulli (de, dzimis, miris ) bija šveiciešu matemātiķis, fiziķis, viens no gāzu kinētiskās teorijas, hidrodinamikas un matemātiskās fizikas pamatlicējiem. Viens no Bernulli dzimtas pārstāvjiem. Strādājis Pēterburgā (1725-1733), pēc tam fizioloģijas un mehānikas profesors Bāzelē. Izvedis hidrodinamikas pamatvienādojumu (Bernulli vienādojums), izveidojis gāzu kinētisko teoriju, kā arī Bernulli metodi algebrisko vienādojumu atrisināšanai.
Dzīvesgājums
Dzimis Groningenē, Nīderlandē. Studējis medicīnu, filosofiju un loģiku Heidelbergas, Strasbūras un Bāzeles universitātē.
1725. gadā kopā brāli Nikolaju devās uz jauno Krievijas impērijas galvaspilsētu Pēterburgu, kur ķeizarienes Katrīnas I valdīšanas laikā nodarbojās ar medicīnas pētījumiem tur nodibinātajā Pēterburgas Zinātņu akadēmijā. Pēc brāļa nāves pārgāja strādāt matemātikas katedrā (1728). Ķeizarienes Annas valdīšanas laikā Bernulli atgriezās Bāzelē (1733), kur uzrakstīja savu galveno darbu "Hidrodinamika" (1738).
Miris 1782. gadā Bāzelē.
Ekonomikas antropoloģija
Ekonomikas antropoloģija ir sociālās antropoloģijas apakšnozare, kas cenšas atbildēt uz antropoloģijas pamatjautājumiem caur ekonomikas prizmu. Tādējādi tā ir līdzīga evolucionārajai psiholoģijai, jo cenšas izmantot vienu zinātnisko akademisko disciplīnu, lai izskaidrotu citu. Ekonomikas antropoloģijā pastāv trīs galvenās paradigmas: formālisms, substantīvisms un kulturālisms.
Formālisms
Formālistu modelis ir visciešāk saistīts ar neoklasisko ekonomiku, definējot ekonomiku kā lietderības maksimizāciju deficīta apstākļos. Kā mēģinājums izmantot neoklasisko teoriju priekšmetu analīzei ārpus tās tradicionālās jomas, formālismu ekonomiskajā antropoloģijā var saistīt ar jauno institucionālo ekonomiku. Šī pieeja parasti balstās uz sekojošiem pieņēmumiem:
Daži formālisti izmanto spēles teoriju kā racionālas uzvedības modeli specifisku kultūras vai starppresonu ierobežojumu apstākļos. Tādi formālisti kā Fērts (Firth) un Šnaiders (Schneider) apgalvo, ka neoklasisko ekonomikas modeli var attiecināt uz jebkuru sabiedrību, ja ir izdarītas atbilstošas modifikācijas, apgalvojot, ka augstākminētajiem principiem piemīt universāls raksturs. Visas cilvēku kultūras sastāv no „cilvēki[em], kuri izdara izvēli un kuru katrā darbībā ir iesaistīta apzināta vai neapzināta izvēle no alternatīviem līdzekļiem, lai sasniegtu alternatīvus rezultātus” (Burlings (Burling) 1962, citēts no Pratis (Prattis) 1982:207), kur rezultāti ir kultūras noteiktie mērķi. Mērķi nozīmē ne tikai ekonomisko vērtību vai finansiālo ieguvumu, bet visu, kas ir vērtīgs cilvēkam - vai nu tas ir prieks, solidaritāte, vai prestižs. Mednieku-augu vācēju un neolīta kultūras kontekstā, formālistu modelis parasti saskaras ar lielām transakciju izmaksām un tādā veidā dažreiz tiek vienkāršots līdz bilaterālā monopola modelim.
Tā kā formālistu modelis parasti definē to, kam jābūt maksimizētam noteiktu izvēļu kontekstā, kuri bieži, bet ne vienmēr, iekļauj sevī kulturāli izteiktus vērtību mērķus, tas, kā uzskata, ir pietiekami abstrakti, lai būtu iespējams izskaidrot cilvēku uzvedību jebkurā kontekstā. Tradicionāls uzskats, ko daudzi formālisti aizņemas no neoklasiskās ekonomikas, ir tāds, ka indivīds izdarīs racionālu izvēli, pamatojoties uz pilnīgu informāciju, vai informāciju, kas ir nepilnīga specifiskā veidā, lai palielinātu visu to, ko indivīds uzskata par vērtīgu. Kaut arī vēlamās izvēles var būt dažādas vai var mainīties, un informācija var būt vai arī var nebūt pilnīga, ekonomijas un maksimizēšanas principi vienalga darbojas.
Antropologa loma tādā gadījumā būtu analizēt katru kultūru saistībā ar šajā kultūrā pieņemamiem veidiem, kā šajā kultūrā tiek sasniegtas atzītās vērtības. Indivīdu izvēles var atšķirties no kultūrā atzītiem mērķiem, un ekonomiskās racionalitātes ietekmē, apkārtējā vidē, kuru ierobežo kultūra, cilvēka rīcību ietekmē individuālās vēlmes, ieskaitot citu vēlmes. Tādai analīzei jāatklāj kultūras noteiktie principi, kuri kalpo par pamatu racionālu lēmumu pieņemšanas procesam. Tādā veidā antropologi pielieto ekonomikas teoriju sabiedrībai, kurā nav cenas regulējošo tirgu (piemēram, Firth:1961; Laughlin:1973). Bez kultūras vērtībām antropologi var pielietot arī evolucionāro psiholoģiju, lai palīdzētu modelēt vēlmes.
Substantīvisms
Substantīvisma pozīcija, kuru pirmais piedāvāja Karls Polanji (Karl Polanyi) savā darbā Lielā transformācija, apgalvo, ka jēdzienam ‘ekonomika’ ir divas nozīmes: formālajā nozīmē ekonomika ir racionālu darbību un lēmumu pieņemšana, racionāla izvēle starp ierobežoto līdzekļu dažādām izmantošanas iespējām. Otrā, jeb substantīvā, ekonomikas nozīme nepieņem nedz racionālu lēmuma pieņemšanu, nedz deficīta nosacījumus. Šajā izpratnē ekonomika pēta, kā cilvēki pelna iztiku sociālajā un dabiskajā vidē. Sabiedrības izdzīvošanas stratēģija ir uzskatāma par adaptāciju tās vidē un materiālajos apstākļos. Ieguvumu maksimizēšana šajā izpratnē nav universāla, visām sabiedrībām raksturīga iezīme. 'Ekonomikas' substantīvs jēdziens plašākajā nozīmē saskatāms kā ‘ietaupīšana’ vai ‘nodrošinājums’. Ekonomika vienkārši ir veids kā sabiedrība apmierina savas materiālās vajadzības.
Polanji termins „lielā transformācija” apzīmē starpību starp moderno, tirgus dominējošo sabiedrību un nerietumu, nekapitālistisku, pirmsindustriālu sabiedrību. Polanji apgalvo, ka šādas sabiedrības iespējams analizēt, tikai izmantojot ekonomikas substantīvo nozīmi. Bez cenas nosakošā tirgus formālā ekonomikas analīze nav derīga, piemēram, centralizētas plānošanas ekonomikā vai pirmsindustriālajās sabiedrībās. Individuālā izvēle šādās vietās nav tik ļoti balstīta uz ekonomikas peļņas maksimizāciju, kā uz sociālajām attiecībām, kultūras vērtībām, morāles apsvērumiem, politiku vai reliģiju. Vairākumā zemkopju un cilšu sabiedrību lietas tiek ražotas pašu patēriņam un parasti tiek saukta par „produkciju lietošanai” vai iztikas produkciju, kam pretējais ir „produkcija apmaiņai”, kur peļņas maksimizācija ir galvenais mērķis. Šie tipi atšķiras tik radikāli, ka neviena teorija nevar aprakstīt tos visus.
Balstoties uz Polanji idejām, modernajās kapitālistiskajās ekonomikās formālisma un substantīvisma nozīmes sakrīt jo cilvēki organizē savu dzīvi, balstoties uz racionālas izvēles principiem. Taču nekapitālistiskajās, pirmsindustriālajās ekonomikās šis pieņēmums nedarbojas. Atšķirībā no cilvēiem Rietumu kapitālistiskajās sabiedrībās, viņi nebalstās uz tirgus apmaiņu, bet gan uz pārdali un reciprocitāti. Reciprocitāte tiek definēta kā savstarpēja apmaiņa ar precēm un pakalpojumiem, kas ir ilgtermiņa attiecību daļa. Pārdale ietver stipra politiskas centra pastāvēšanu, tāda kā uz radniecību balstīta līderība, kas iegūst un tad pārdala iztikas preces pēc kultūrspecifiskiem principiem. Sabiedrībās, kas nebalstās uz tirgu, pārdale un reciprocitāte parasti pastāv kopā. Un otrādi: tirgus apmaiņa tiek uzskatīta par dominējošo integrācijas veidu modernajās industriālajās sabiedrībās, bet savstarpēja reciprocitāte saglabājas ģimenē un vienas saimniecības attiecību ietvaros, un daļēju pārdali uzņemas valsts vai labdarības institūcijas. Katra no šīm trim pārdales sistēmām pieprasa atsevišķu analītisko komplektu.
Cits substantīvismam raksturīgs jēdziens ir 'iedarinātība' ('embeddedness'). Ekonomika nav atsevišķa un nodalīta sfēra, tā ir iedarināta gan ekonomiskajās, gan neekonomiskajās institūcijās. Apmaiņa notiek sabiedrībā un sabiedrība to regulē. Ekomomiskās darbības nenotiek sociālajā vakuumā. Piemēram, reliģija un valdība var būt tikpat nozīmīgi ekonomikai kā ekonomikas institūcijas pašas par sevi. Sociālās-kultūras saistības, normas un vērtības spēlē nozīmīgu lomu cilvēku iztikas līdzekļu stratēģijā. Rezultātā jebkura ekonomikas analīze kā analītiski atšķirīga paradība izolēta no tās sociāli-kultūras un politikas konteksta ir problemātiska jau no pašos pamatos. Substantīvā ekonomikas analīze tāpēc fokusējas uz dažādu sociālo institūciju izpēti, uz kurām balstās cilvēku dzīve. Tirgus ir tikai viens no daudzām institūcijām, kas nosaka ekonomisku darījumu būtību. Polanji centrālais arguments ir tāds, ka institūcijas ir primārie ekonomisko procesu organizatori. Substantīvā ekonomika ir "noteikts mijiedarbības process starp cilvēku un viņa apkārtējo vidi, kas rezultātā noved pie nepārtrauktas apgādes ar vajadzību apmierinošiem materiāliem līdzekļiem" (1968:126).
Kulturālisms
Gudemans ne tikai noraida formālistu uzskatu par universāla "ekonomiskā cilvēka" pastāvēšanu, bet arī kritizē substantīvistu pozīciju par to, ka viņi attiecina savu universālo ekonomikas modeli uz visām pirmsindustriālajām sabiedrībām, tādējādi pieļaujot to pašu kļūdu, ko formālisti. Atzīstot, ka substantīvisti pareizi uzsver sociālo institūtu nozīmīgumu ekonomiskajos procesos, Gudemans uzskata, ka jebkurš atvasinātais modelis, kurš cenšas būt universāls neatkarīgi no tā, vai tas balstās formālistu, substantīvistu vai marksistu pieejā, ir etnocentrisks un izteikti tautoloģisks. Viņš uzskata, ka šīs pieejas modelē cilvēku attiecības kā mehāniskus procesus, izmantojot materiālajā pasaulē balstītu dabas zinātņu loģiku un attiecinot to uz visu cilvēku pasauli. Tā vietā, lai "piešķirtu sev privileģētas tiesības modelēt pētāmo sabiedrību ekonomiskās sistēmas", antropologiem jācenšas saprast un interpretēt lokālos modeļus. (1986:38). Tādi lokālie modeļi var radikāli atšķirties no to Rietumu modeļiem. Citējot Gudemanu: "Iztikas līdzekļu iegūšana var būt modelēta kā ikdienas instrumentālā darbība, kā dabiska un neizbēgama secība, kā pārdabisko dispozīciju rezultāts vai kā to visu kombinācija" (Gudeman 1986:47). Piemēram, Borneo dzīvojošie ibani rīsu novākšanai izmanto tikai nažus. Neskatoties uz to, ka sirpju izmantošana paātrinātu ražas novākšanas procesu, viņu uztraukums par to, ka rīsu gars var aizbēgt, ir lielāks nekā viņu vēlme ietaupīt laiku ražas novākšanai.
Gudemans noved postmoderno kultūras relatīvismu līdz tā loģiskajai pilnībai. Vispārīgi runājot, kulturālismu iespējams aplūkot arī kā substantīvisma pieejas paplašinājumu, kurā likts lielāks uzsvars uz kultūras konstruktīvismu, detalizētāku lokālo attiecību aprēķinu un ekonomisko nozīmju metaforām, kā arī ar lielāku fokusu uz sociālo/kultūras dinamiku (cf. Hann, 2000). Kulturālisti ir mazāk taksonomiski un vairāk kultūrrelatīvistiski savos aprakstos. Vienlaikus kultūrālisti kritiski attiecas pret varas attiecībām starp etnogrāfu (vai modelētāju) un viņa pētījumu subjektiem. Kamēr substantīvisti galvenokārt balstās uz institūcijām kā savas analīzes vienībām, kulturālisti atbalsta detalizētu un vispusīgu noteiktas lokālās kopienas analīzi. Gan substantīvisti, gan kulturālisti noliedz formālistu pieņēmumu, ka jebkuru cilvēku uzvedību var izskaidrot racionālas lēmumu pieņemšanas un labumu maksimizācijas jēdzienos.
Paradigmu kritika
Formālistu pozīcija ir daudz kritizēta. Tikuši apšaubīti centrālie pieņēmumi par cilvēku uzvedību. Formālistu kritizētāji apšauba racionālās izvēles universālumu un lietderības maksimizāciju, apgalvojot, ka tie nepastāv vienādi visās kultūrās. Bet arī attiecībā uz modernajām Rietumu sabiedrībām tika kritizēts ekonomikas redukcionisms cilvēku uzvedības skaidrošanā. Pratis atzīmē, ka lietderības maksimizācijas priekšnoteikums ir tautoloģisks, jo neatkarīgi no tā, kāds ir cilvēks, vai viņš strādā, vai atpūšas, tas tiek skaidrots ar lietderības maksimizāciju. Ja viņš vai viņa necenšas vairot naudu, tad tam ir jāsniedz bauda vai kādas citas vērtības. Citējot: "Šādai cēloņu meklēšanai, pamatojoties uz iepriekšpieņemtiem apsvērumiem pēc tam, kad fakts jau noticis, ir minimāla zinātniska vērtība, jo tas nepakļaujas falsifikācijai." (1989:212). Piemēram, persona var upurēt savu privāto laiku, finanses vai pat veselību, lai palīdzētu citiem. Formālisti skaidrotu, ka viņš/viņa augsti vērtē palīdzību citiem, un tādā veidā upurē citus mērķus, lai maksimizēto šo vērtību, un tādā veidā gūtu lietderību (piemēram, jēgu, apmierinājumu no palīdzības sniegšanas, apkārtējo atzinību utt.). Bet tas ir tikai pieņēmums, šī cilvēka motivācija var sakrist vai nesakrist ar minēto uzvedības paraugu. Līdzīgi Gudemans apgalvo, ka Rietumu ekonomikas antropologi vienmēr "uzskatīs", ka cilvēki, kurus tie pēta, uzvedas "racionāli", jo tā viņiem rīkoties liek viņu modelis. Atbilstoši tam formālisms traktēs jebkuru uzvedību, kas nemaksimizē lietderību, balstītu uz pieejamiem līdzekļiem, kā iracionālu. Taču tādas "nemaksimizējošas darbības" var šķist pilnīgi racionālas un loģiskas pašam aplūkotajam indivīdam, jo viņa darbības motivācija var balstīties uz pilnīgi atšķirīgiem nozīmju un attiecību komplektiem.
Visbeidzot, pastāv substantīvistu viedoklis, ka gan ekonomiskās institūcijas, gan individuālās ekonomiskās aktivitātes ir iedarinātas sociālās kultūras sfērā un līdz ar to nevar tikt analizētas izolēti. Sociālās attiecības ieņem nozīmīgu vietu cilvēku iztikas līdzekļu stratēģijās. Tāpēc šaurs fokuss uz atomizētu individuālo uzvedību, ignorējot viņa vai viņas sociālo kultūras kontekstu, noteikti būs kļūdains.
Substantīvisms arī nav izticis bez kritikas. Pratis (1982) uzskata, ka strikta atšķirība starp primitīvo un moderno ekonomiku substantivismā ir problemātiska. Ierobežojumi transakciju veidiem ir atkarīgi no situācijas, nevis sistemātiski (līdz ar to viņš pieņem, ka substantīvisti fokusējas uz sociālām struktūrām, aizmirstot par individuālo aģentūru analizēšanas nozīmību). Nemaksimizējošas adaptācijas stratēģijas pastāv visās sabiedrībās, nevis tikai "primitīvajās". Līdzīgā veidā Platners (1989) apgalvo, ka daži atšķirīgu kultūru vispārinājumi joprojām ir iespējami, uzskatot, ka Rietumu un nerietumu ekonomikas nav pilnīgi atšķirīgas. Globalizācijas laikmetā diez vai pastāv kāda "pilnīgi" pirmsindustriāla sabiedrība. Var pieņemt, ka resursu nepietiekamības apstākļi pastāv jebkurā pasaules daļā. Nozīmīgi atzīmēt antropoloģijas lauku pētījumus, kas demonstrē racionālo uzvedību un ekonomiskās izvēles sarežģītību starp zemniekiem (cf. Plattner, 1989:15). Arī indivīdi, t.s. komunistu sabiedrībās, joprojām var pieņemt racionālus lēmumus, maksimizējot uzvedību, piemēram veidojot attiecības ar birokrātiem, kas kontrolē sadali, vai izmantojot mazu zemes gabalu savos dārzos, lai papildinātu oficiālo ēdienu racionu. Kuks (Cook) domā, ka pastāv nozīmīgas konceptuālas problēmas substantīvistu teorijās: "Viņi definē ekonomiku kā vienu aspektu no jebkā, kas nodrošina sabiedrību, bet nekas, kas apgādā sabiedrību, netiek definēts kā ekonomika" (1973:809).
Kamēr tirgus apmaiņa ir dominējoša Rietumos, daudzās sociālistiskajās vai Rietumu labklājības valstīs (piemēram, Francijā, Vācijā vai Zviedrijā) arī pārdalei ir ļoti nozīmīga loma. Valsts un labdarības vai reliģiskās organizācijas vāc ziedojumus un tad piešķir tos trūcīgajām grupām (vai izmanto fondus, lai piedāvātu bezmaksas vai nedārgus sociālos pakalpojumus).
Kultūrālismu arī var kritizēt no dažādām perspektīvām. Marksisti apgalvo, ka kulturālisti pārāk ideālistiski konstruē sociālo realitāti un pārāk vāji analizē ārējos (t.i.materiālos) indivīdu ierobežojumus, kas ietekmē viņu iztikas līdzekļu izvēli. Ja, kā uzskata Gudemans, lokālos modeļus nav iespējams objektīvi novērtēt vai salīdzināt ar universālu standartu, tad arī nav veida, kā tos dekonstruēt analizējot varas turētāju veicinātās ideoloģijas, kas ar hegemonijas palīdzību cenšas neitralizēt pretošanos. To vēl vairāk apgrūtina fakts, ka globalizācijas laikmetā lielākā kultūru daļa tiek integrēta globālajā kapitālistiskajā sistēmā un tiek ietekmēta, lai atbilstu Rietumu domāšanas un rīcības modeļiem. Lokālie un globālie diskursi ir sajaukti, un atšķirība starp tiem kļūst neskaidra. Pat ņemot vērā, ka cilvēki saglabās savus pasaules uztveres aspektus par savu eksistenci, universālais modelis var tikt izmantots, lai pētītu viņu integrācijas dinamiku pārējā pasaules daļā.
Harbina
Harbina (, mnc, Halbin — ‘vieta tīklu žāvēšanai’) ir pilsēta Ķīnā, Heilundzjanas provinces administratīvais centrs un lielākā pilsēta tajā. Tāpat tā ir 10. apdzīvotākā pilsēta valstī. Saskaņā ar 2010. gada Ķīnas tautas skaitīšanas datiem, Harbinā dzīvo apmēram 10,6 miljoni cilvēku. Tas ir Ķīnas ziemeļaustrumu politiskais, ekonomiskais, zinātniskais, kultūras un komunikāciju centrs. Harbinā parasti novērojamas skarbas un aukstas ziemas, tāpēc to bieži sauc par "ledus pilsētu".
Vēsture
Pilsētas dibinātāji bija krievi, kas 1898. gadā pilsētu izveidoja kā vienu no punktiem uz dzelzceļa maģistrāles Mandžūrijā. Pēc Krievijas pilsoņu kara šeit patvērās daļa emigrantiem, kas padarīja Harbinu par vienu no krievu emigrantu centriem Ķīnā. 1945. gadā, kad pilsētā ienāca padomju karaspēks, Baltās kustības dalībnieki tika notiesāti un ievietoti piespiedu darba nometnēs Padomju Savienības teritorijā. 1952. gadā tika ierosināta krievu repatriācija uz dzimteni, kuras rezultātā faktiski visi krievi pameta Harbinu. Mūsdienās tai ir nozīmīga loma Ķīnas un Krievijas tirdzniecības sakaros. Ziemā pilsētā atrodas ledus skulptūras. Viena no Harbinas sadraudzības pilsētām ir Daugavpils.
Daudzkāji
Daudzkāji ir posmkāju tipa apakštips. Visi daudzkāji ir tārpveidīgi sauszemes dzīvnieki. Tie ir posmkāji ar slaidu, garu ķermeni, kurš sastāv no daudziem savstarpēji norobežotiem posmiem. Pie katra posma ir viens pāris kāju. Parasti dzīvo augsnē, zem dažādiem priekšmetiem, lapām, sūnām, pūstošu celmu mizās. Pāra skaita priekšmutes piedēkļi ir daudzveidīgas formas taustekļi (antennae) — tie parasti ir vienzaraini, pavedienveida vai vālesveida. Žokļu ir trīs vai reizēm divi pāri; pēdējā gadījumā viens žokļu pāris izzudis. Nav skaidri izteikta iedalījuma krūtīs un vēderā. Vidukļa segmentācija parasti nav homonoma: lielie un mazie metamēri mijas viens ar otru, turklāt katrs priekšējais metamērs nomāc aiz tā esošā metamēra attīstību. Izvadorgāni ir zarnu kanāla izaugumi - Malpigija vadi un nefridiālas izcelsmes dziedzeri - apakšlūpas dziedzeri. Nepāra vai pāra dzimumatveres atrodas uz 3. vai 4. segmenta vai arī uz vidukļa priekšpēdējā segmenta. Postembrionālā attīstība var būt tieša (epimorfoze), taču parasti attīstība noris ar kāpuru fāzēm (metamorfoze).
Sistemātika
Pasaulē zināmas virs 13000 daudzkāju sugām, Latvijā konstatētas 39 sugas. Daudzkāji iedalās 4 klasēs (reizēm apakšklasēs).
Apakštips
Hitons
Hitons (el (khitōn)) bija sengrieķu apakštērps. Hitona garums atšķīrās atkarībā no valkātāja vecuma, dzimuma, sabiedriskā stāvokļa un pat ieņemamā amata. Vīriešiem tas tika gatavots no pārlocīta auduma gabala ar kakla izgriezumu. Sānu vīles tika sašūtas, atstājot vaļā roku caurumus. Pāri hitonam bieži valkāja himātiju, kurš kalpoja kā apmetnis.
Ivans Kirilovs (ģeogrāfs)
Ivans Kirilovs (ru; dzimis, miris Samarā) bija Krievijas ģeogrāfs un kartogrāfs.
Primožs Kozmuss
Primožs Kozmuss (dzimis 1979. gada 30. septembrī) ir slovēņu vieglatlēts, vesera metējs. Viņš ir bijušais Pasaules un Olimpiskais čempions vesera mešanā, sacensībās uzvarot attiecīgi 2009. un 2008. gadā.
2007. gada Pasaules čempionātā P. Kozmuss izcīnīja sudraba medaļu. 2008. gada Pekinas olimpiskajās spēlēs viņš kļuva vien par trešo slovēni, kurš izcīnījis Olimpisko zelta medaļu. Slovēnijā viņš tika atzīts par gada sportistu gan 2007., gan 2008. gadā.
2009. gada septembrī P. Kozmuss laboja savu personisko rekordu, paceldams nacionālo rekordu līdz 82,58 m. Nedaudz vairāk kā pēc mēneša viņš negaidīti paziņoja par sportista karjeras beigām. 2010. gadā P. Kozmuss atgriezās profesionālajā sportā un 2011. gada Pasaules čempionātā Tegu izcīnīja bronzas medaļu. viņš izcīnīja sudraba medaļu.
Arī P. Kozmusa vecākā māsa Simona Kozmusa ir vesera metēja un Slovēnijas rekordiste šajā vieglatlētikas disciplīnā.
Talks
Talks (la < ar (ṭalq) < fa (tālk) — 'tīrs', jo talka pulveris ir koši balts) ir sekundārs minerāls, kas veidojas, dēdējot un pārveidojoties citiem magnija silikātu minerāliem (piroksēni, amfiboli, olivīns u.c.). Talka pulveris ir viena no baltākajām zināmajām dabiskajām vielām.
Talks ir viens no Mosa skalā iekļautajiem minerāliem — etaloniem. Talks ir vismīkstākais no šiem minerāliem — tā cietība ir 1.
Izmantošana un ar to saistītās problēmas
Izturīgāks zaļganbrūns talks ar dažādiem piejaukumiem tiek saukts par steatītu un šo materiālu izmanto, lai izgatavotu pavardus, izlietnes, dažādus paneļus utml.
Talku daudz izmanto kosmētikā kā lubrikantu (talka pulveris), tai skaitā zīdaiņu ādas aizsardzībai pret izsitumiem un iekaisumiem, kurus rada autiņbiksīšu lietošana. Līdzīgiem nolūkiem talka pulveri lietoja jau senie feniķieši. Talku ļoti bieži izmanto krīta vietā, piemēram, drēbnieki, un arī kā pildvielu papīra, gumijas, keramikas ražošanā. Talka augstā temperatūras izturība ļauj to izmantot speciālai tehniskai keramikai, kam jāiztur augstāka temperatūra.
Talks tiek izmantots arī kā pārtikas piedeva un piedeva zālēm. Eiropas Savienība šai vielai piešķīrusi piedevas numuru E553b.
Vairāki pētījumi norāda uz to, ka ir saistība starp talka lietošanu un elpvadu slimību biežumu, ieskaitot plaušu vēzi. Šī problēma ir ļoti nozīmīga, jo talku mūsdienās lieto ļoti plaši. Tomēr talka kaitīgums veselībai vēl nav pilnībā pierādīts un ilgstošā talka lietošanas vēsture norāda, ka būtiskas veselības problēmas tas visdrīzāk neizraisa.
Atradnes
Talks ir diezgan plaši izplatīts minerāls. Mūsdienās visvairāk talka iegūst tajās valstīs un valstu savienībās, kurās pēc tā ir vairāk pieprasījuma — Eiropas Savienībā, ASV, Ķīnā.
Skaistu talku ābolzaļā krāsā atrod Austrijā, Tirolē, Cillertālē, Greinera kalnā.
Bergen
'Bergen'' var būt:
Minerālu klase
Štrunca sistēmā (9 klases) un vecajā Danas sistēmā (9 klases) minerālus sadala klasēs pēc to anjoniem, nodalot, piemēram, fosfātus no silikātiem. Jaunajā Danas sistēmā tiek izdalīts liels skaits minerālu klašu (78 klases), kas sadala minerālus gan pēc to anjoniem, gan arī pēc kristāliskās struktūras īpatnībām.
Vikipēdijā biežāk tiek izmantota Štrunca minerālu klasifikācijas sistēma, kurā iekļautas šādas 9 minerālu klases, kas tradicionāli tiek apzīmētas ar romiešu kārtas skaitļiem:
II. Sulfīdi, sulfosāļi - metālu un pusmetālu savienojumi ar sēru, selēnu, telūru, arsēnu, antimonu, bismutu.
III. Halogenīdi - savienojumi ar halogēniem.
IV. Oksīdi un Hidroksīdi - visi savienojumi ar skābekli izņemot skābju sāļus ar tipiskiem skābju anjoniem (piem. SO4)
V. Karbonāti, nitrāti un borāti - ogļskābes, slāpekļskābes un borskābes sāļi.
VI. Sulfāti, Selenāti, Telurāti, Hromāti, Molibdāti, Volframāti - sērskābes, hromskābju, molibdēnskābju, volframskābju sāļi. Šeit iekļauti arī selenāti un telurāti ar divvērtīgiem SeO4 un TeO4 anjoniem.
VII. Fosfāti, arsenāti un vanadāti - minerāli ar anjonu H3XO4 kur X attiecīgi ir fosfors, vanādijs un arsēns.
VIII. Silikāti un germanāti - savienojumi, kuros ietilpst grupa [SiO4]4-
IX. Organiskie savienojumi - organisko skābju sāļi, alifātiskie un aromātiskie ogļūdeņraži, slāpekli saturoši organisko skābju sāļi (amīdi), sveķi. Formāli minerāli nevar būt organiskas vielas, taču šie savienojumi drīzāk pieder nedzīvajai dabai nevis dzīvajai dabai.
So Far Gone
So Far Gone var būt:
Kuršu ķoniņi
Kuršu ķoniņi (viduslejasvācu: Cursken konyngh) bija kuršu dižciltīgo pēcteči, septiņu Kurzemes brīvciemu — Ķoniņciema, Kalējciema, Pliķu ciema, Ziemeļciema Turlavas pagastā, Dragūnciema Rumbas pagastā, Viesalgciema Snēpeles pagastā un Sausgaļciema Padures pagastā — iemītnieki, kas kā tieši vasaļi no Livonijas ordeņa bija saņēmuši lēņu grāmatas un kam par dienestu ordeņa karaspēkā bija piešķirta virkne privilēģiju un zeme.
Izcelsme
Par kuršu ķoniņu izcelsmi, iespējams, nav saglabājušās dokumentālas liecības. Tomēr kuršu ķoniņu dzimtu pēctečus droši var uzskatīt par ļoti senu vietējo valdnieku dzimtu mantiniekiem. Livonijas Atskaņu hronikas tekstā ir pieminēta kuršu dižciltīgo vasaļu piedalīšanās 13. gadsimta Livonijas ordeņa karagājienos pret žemaišiem, lietuviešiem un zemgaļiem. Vēl 16. gadsimta sākumā pieminēta kuršu karavīru piedalīšanās ordeņa karaspēka karagājienos pret Maskavas lielkņaziem. Brēmenes notārs Johans Renners, kas 1556.—1561. gadā Livonijas kara laikā dzīvoja Kurzemē, kuršu ķoniņus uzskatīja par pagānisko kuršu valdnieku pēctečiem, kuriem ordenis pēc kuršu sacelšanās apspiešanas atstāja mantojumā tēvu zemi: [..] "Tad zemes palika bez ķēniņiem, taču pāri visiem laikiem Kurzemē saglabājās viena saime, ko viņi dēvēja par kuršu ķoniņiem, kad Vācu ordenis bija zemi pakļāvis, tad kuršu ķēniņš (kas bija vienkāršs zemnieks, taču no senas dzimtas) palika brīvs no visām klaušām, vienīgi kara laikā viņam bija kopā ar kurzemniekiem jādodas līdzi karavadonim ar karogu, uz kura bija attēlots lauva, kas senajā Kursas ķēniņvalsts ģerbonī bijis."
Turpretī K. A. Kitners 1791. gadā rakstīja, ka kuršu ķoniņi esot bijuši savu brāļu nodevēji un palīdzējuši vācu ordenim, par ko Kuldīgas komturs viņiem piešķīra īpašumā tēvutēvu zemi.
Statuss Livonijas ordeņa valstī
Lielākoties ordenis izlēņoja nelielus zemesgabalus, ap 1 arklu jeb aptuveni 200 ha lielus, un līdz pat 1550. gadam nekad nepiešķīra vasalim tiesas varu pār zemniekiem, kas dzīvoja uz lēņa zemes. Lēņavīra galvenais pienākums bija karadienests, un kuršu ķoniņus tādēļ var uzskatīt par latviešu profesionālajiem karavīriem viduslaikos. Vasaļi (vietējie dižciltīgie) un zemnieku zemessardze veidoja vairāk nekā divas trešdaļas no ordeņa karaspēka. 14. gadsimta vidū Kuldīgas komturejā no 30 vasaļiem vismaz 11, spriežot pēc kursiskajiem vārdiem, bijuši vietējas izcelsmes. Jādomā, ka kuršu vasaļu skaits šajā laikā bijis krietni lielāks, jo daudziem kristībās tika doti arī vāciski vai latīniski vārdi. Sabiedriskā prestiža ziņā vasaļi veidoja vidusslāni starp ordeņbrāļiem un brīvajiem zemniekiem, jo bija seno valdnieku pēcteči.
Lēņa saņēmējs — vasalis un viņa likumīgie mantinieki lēni varēja lietot tik ilgi, kamēr vien pildīja vasaļa pienākumus. Visbiežāk tas bija dienests ar savu zirgu un ieročiem ordeņa vieglajā kavalērijā, taču nereti bija jāpilda arī nemilitāra rakstura darbi — jābūt par tulku, ziņnesi, rakstvedi, muižu pārvaldnieku, jāveic amatnieku — kalēju, zirgupuišu, namdaru, pavāru — darbi.
Senāko lēni Pliķos 1320. gadā no ordeņa mestra Gerharda fon Jorkes ieguva kuršu dižciltīgais Tontegode. Visaugstāko ordeņa virspavēlniecības atzinību ieguva Andrejs Peniķis, kurš lēņa grāmatā nodēvēts par „kuršu ķoniņu” jeb kuršu karali, kam 1504. gada 23. augustā mestrs Valters fon Pletenbergs pēc uzvaras Smoļinas kaujā „par uzticīgo dienestu, ko viņš ir veicis mums un mūsu ordenim nesenajās cīņās Krievzemē”, izlēņoja arklu zemes (200 ha) un pļavu blakus vecajiem lēņiem, kā arī piešķīra tiesības celt ūdensdzirnavas uz Rīvas upītē ietekoša strauta.
Livonijas laikā kuršu ķoniņu vienīgie tiešie priekšnieki bija Kuldīgas komturi un viņi neietilpa nevienas muižas administratīvajā vai tiesu varā. Atšķirībā no muižniekiem viņiem nebija pakļautu dzimtcilvēku, taču tāpat kā vācu muižniecībai, viņiem bija biškopības, medību un zvejas tiesības, kā dižciltīgo pēctečiem tas pienācās. Saimniekam mirstot, dēls mantoja mājas ar tām piederošo zemi bez muižkunga piekrišanas. Bez tam ķoniņiem bija arī priekšrocības Lipaiķu baznīcā, kur tiem bija logos ievietoti ģerboņi (kā, piemēram, Ķoniņciemam — jātnieks zirgā, ar spalvu pie cepures, zobenu pie sāniem, pāri pistoļu pie segliem un plīvojošu karogu pie labās kājas, ar parakstu: „Kuršu Ķoniņu ģerbonis, 1664.”), arī baznīcas zvans bija ķoniņu dāvināts. Uz zvana bija attēlotas medības, kur dāvinātāji savā parastajā apģērbā, sēžot zirgos, turot pavadās suņus un rokās šķēpus, dzenas pakaļ zaķiem un vilkiem.
Dēli kā mantinieki sievas ņēma tikai no ķoniņu vidus (Lipaiķu mācītājs Karls Heinsiuss 1761. gadā minēja, ka neatceroties, ka kāds ķoniņš „būtu apprecējis arāju vai dzimtzemnieku meitu”), savukārt meitas precējās arī ar parastiem zemniekiem, ja tie bija pietiekami turīgi. Privilēģija bija arī tā, ka ķoniņiem, savā starpā precoties, nebija jāņem laulības zīme, bet tikai pie mācītāja jāpiesakās un jātiek uzsauktiem un salaulātiem. Visas šīs pazīmes liecina par kuršu ķoniņu dižciltīgo izcelsmi un tiesībām, ko tie baudīja Livonijas laikā.
Privilēģiju zaudēšana
1570. gada 20. jūnijā hercogs Gothards Ketlers parakstīja Kurzemes un Zemgales „dižciltīgo privilēģiju”. Ar šī dokumenta 6. pantu tika pasludināta ordeņa Kurzemes lēņu alodifikācija — tapšana par privātīpašumu, kuru varēja brīvi mantot, ieķīlāt, pirkt un pārdot. Alodifikācija juridiski bija attiecināma arī uz latviešu vasaļu lēņiem, taču praksē to neīstenoja.
Saskaņā ar 1617. gadā pieņemtajiem Kurzemes Statūtiem noteicošā likumdošanas un izpildu vara Kurzemes hercogistē pārgāja muižnieku rokās. Par hercoga padomdevējiem un augstākajiem administratoriem — virspilskungiem un pilskungiem, kā arī likumdošanas sapulces — Kurzemes landtāga locekļiem varēja kļūt vienīgi muižnieki. Kuršu ķoniņi pamazām zaudēja savas privilēģijas, taču saglabāja brīvzemnieku statusu. Lielā Ziemeļu kara laikā 1706. gadā ķoniņi sāka maksāt zemes nodokli (aptuveni 80 dālderu gadā). 1711. gadā viņus ierakstīja Kuldīgas kroņa muižas inventārā un pielīdzināja dzimtcilvēkiem, lai arī no viņiem klaušas prasīja samazinātā apmērā.
Viens ķoniņu ciems sūtīja klaušās vienu strādnieku nedēļā, pašiem nosakot, kuram kārta doties. Bija jāpilda arī šķūtis: ar vezumiem jābrauc uz pilsētu, vedot turp vai atpakaļ kravas, jāved baļķi, jāpiedalās arī mācītājmuižas būvē (kaut arī viņu klaušu pienākumos tas nebija ierakstīts).
Zaudētās tiesības un privilēģijas ķoniņi daļēji atguva pēc Kurzemes iekļaušanas Krievijas impērijā. 1854. gadā tika atzīts, ka viņi nav dzimtzemnieki un muižai nav tiesību uzlikt viņiem klaušas. Tomēr tiesību ziņā ķoniņus nepielīdzināja Kurzemes bruņniecībai. Agrārā reforma Latvijā sākotnēji kuršu ķoniņus neskāra, taču 1929. gadā ar Saeimas lēmumu arī viņu zemes sadalīja viensētās (līdz tam ķoniņu zeme bija sadalīta „šņorēs”).
Jevgeņijs Nabokovs
Jevgeņijs Nabokovs (ru; dzimis ) ir bijušais Krievijas hokejists, vārtsargs. Karjeras laikā aizvadījis 14 sezonas Nacionālās hokeja līgas klubos Sanhosē "Sharks", Ņujorkas "Islanders" un Tampabejas "Lightning", 2001. gadā kā līgas labākais debitants ieguvis Kaldera balvu. Krievijas hokeja izlases sastāvā kļuvis par 2008. gada Pasaules čempionu. Deviņdesmito gadu sākumā spēlējis arī Kazahstānas izlasē.
Spēlētāja karjera
Karjeru sācis Ustkamenogorskas "Kazzinc-Torpedo" rindās, 1994. gada NHL draftā Nabokovu ar 219. kopējo numuru draftēja Sanhosē "Sharks". No 1994. līdz 1997. gadam Nabokovs gan spēlēja Maskavas "Dinamo" sastāvā, vien 1997. gada vasarā dodoties uz Ziemeļameriku un "Sharks" rindās debitējot 1999.—2000. gada sezonā. Jau 2000.—01. gada sezonā Nabokovs kļuva par "Sharks" pamatvārtsargu, sezonas beigās kā līgas labākais debitants iegūstot Kaldera balvu. "Sharks" rindās hokejists spēlēja līdz pat 2009.—10. gada sezonas noslēgumam.
2010.—11. gada sezonu Nabokovs aizvadīja KHL kluba Sanktpēterburgas SKA rindās, taču tad atgriezās NHL, pievienojoties Ņujorkas "Islanders" rindām. 2014. gada vasarā nespēja panākt vienošanos par jauna līguma nosacījumiem ar Ņujorkas "Islanders", kā rezultātā kļuva par neierobežoto brīvo aģentu. Jūlija sākumā noslēdza viena gada līgumu ar Tampabejas "Lightning". "Lightning" rindās hokejists aizvadīja 11 spēles, līdz 2015. gada februārī tika aizmainīts uz Sanhosē "Sharks", un pāris dienas pēc maiņas darījuma Nabokovs paziņoja par karjeras beigšanu.
Kuršu ķoniņi
Privilēģiju zaudēšana
2015. gadā iznāca vēsturnieka Agra Dzeņa monogrāfija „Kuršu ķoniņi un citi lēņavīri Rietumlatvijā”.
Jevgeņijs Nabokovs
Izlases
Kopā ar Kazahstānas hokeja izlasi ir spēlējis šādos turnīros:
Kocēnu pagasts
Kocēnu pagasts ir viena no Valmieras novada administratīvajām teritorijām Gaujas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Vaidavas, Dikļu, Zilākalna, Bērzaines, Burtnieku, Valmieras, Kauguru pagastiem un Valmieras pilsētu, Cēsu novada Stalbes pagastu un Liepas pagastu.
Daba
Kocēnu pagastā atrodas vairāki ievērojami dabas objekti: Zilaiskalns, Vītolēnu akmens, Polbreņču svētais avots, Karitēnu liepa, u.c. Pagastā atrodas daļa Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāta un Gaujas nacionālā parka.
Hidrogrāfija
Upes: Gauja, Jumara, Anuļa, Briede, Danka, Ziedone, Dūķerupe, Zīle.
Vēsture
Tagadējā Kocēnu pagasta teritorija pirms krusta kariem ietilpa Tālavas latgaļu Imeras zemē. Rubenē atradās pirmā latviešu kristīgā baznīca, kas pieminēta Indriķa hronikā sakarā ar Imeras zemes kristīšanu 1208. gadā. Rubenes baznīca sākotnēji bijusi koka ēka, tagadējo izskatu ieguvusi 1739. gadā. Rubenes draudzē par priesteri no 1208. gada līdz pat savai nāvei kalpoja hronists Latviešu Indriķis. Rubenes baznīcas grīdas atjaunošanas laikā 2000. gadā tika atrastas senas kapenes. Pie Jumaras upītes 1210. gadā notika kauja pie Imeras starp Tālavas zemēs iebrukušajiem Ugaunijas igauņiem un Zobenbrāļu ordeņa spēkiem, kuru pusē bija līvi un latgaļi.
Līdz 1920. gada agrārajai reformai šeit atradās Kokmuiža (Kokenhof) ar Kaļļa (Kārļa), Upītes, Brēmeļu, Stukūžas un Silupīšu pusmuižām. Reformas gaitā Kokmuižu 2081 ha kopplatībā sadalīja 107 vienībās, no kuram 12 bija rentes mājas. 1935. gadā Valmieras apriņķa Kokmuižas pagasta (līdz 1925. gadam Koku pagasts, pēc 1925. gada Kokmuižas pagasts, no 1939. gada Kocēnu pagasts) teritorija bija 78,8 km² un tajā dzīvoja 1596 iedzīvotāji. Mūsdienu Kocēnu pagasta teritorijā ietilpst arī bijušā Ķieģeļu pagasta un Mujānu pagasta zemes.
1945. gadā pagastā izveidoja Kocēnu un Dūķeru ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Kocēnu ciemam pievienoja Dūķeru ciemu, 1962. gadā - daļu likvidētā Mujānu ciema, 1975. gadā - daļu Zilākalna lauku teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Valmieras (2010. gadā pārdēvēts par Kocēnu) novadā.
Iedzīvotāji
2000. gada tautas skaitīšanas rezultāti liecina, ka šajā laikā Kocēnu pagastā bija 3119 iedzīvotāji.
Nacionālais sastāvs:
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Kocēni (novada un pagasta centrs), Rubene, Tožas, Brandeļi.
Transports
Autoceļi: šoseja Inčukalns-Valmiera-Igaunijas robeža (A3), 1. šķiras autoceļi: Kocēni-Limbaži-Tūja (P11), Valmiera-Matīši-Mazsalaca (P16), Valmieras apvedceļš (P19).
Girgensons
Girgensons (de — 'Girgena dēls', no personvārda Girgens; sieviešu dzimtē Girgensone) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Periodiskās tabulas grupa
Periodiskās tabulas grupa ir vertikāla kolonna ķīmisko elementu periodiskajā tabulā. Standarta periodiskajā tabulā ir 18 grupas. Vienas noteiktas grupas elementiem ir līdzīgas fizikālās un ķīmiskās īpašības. Lai apzīmētu noteiktās grupas tiek izmantoti dažādi apzīmējumi. Tradicionāli tiek izmantoti romiešu skaitļi, bet IUPAC iesaka izmantot arābu skaitļus.