cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kumersdorfa
1932. gadā Kumersdorfā tika izveidota armijas pētniecības grupa Valtera Dornbergera vadībā, kura izstrādāja šķidrās degvielas raķetes A1, A2 un A3. Šeit tās tika arī izmēģinātas. Tā kā raķešu izmēģinājumiem poligons kļuva par mazu, 1936. — 1937. gadā grupa pārvietojās uz Pēnemindi Baltijas jūras krastā.
Mežvidi (Baldone)
Mežvidi ir Baldones pilsētas daļa tās rietumos Ķekaviņas upes krastos abpus autoceļam P91. Līdz 2016. gadam bija ciems Baldones pagastā. Mežvidos atrodas bērnu sociālās aprūpes centrs «Baldone», degvielas uzpildes stacija, autoserviss, restorāns. Dzīvojamā apbūve galvenokārt individuālā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
10. Saeima
Vēlēšanas
10. Saeimas vēlēšanas notika. Vēlēšanās kandidēja 13 saraksti un nobalsoja 934 336 vēlētāju, kas sastādīja 62,63% no kopējā balsstiesīgo skaita. 5% barjeru pārvarēja un 10. Saeimā iekļuva 5 vēlēšanu saraksti:
Deputāti un frakcijas
10. Saeimā tika ievēlēti 100 deputāti. Saeimas darbu sāka 98 deputāti, jo pirmajā sēdē nepiedalījās Jāņa Ādamsona (SC) un Klāva Olšteina mandāti. Mainoties Saeimas deputātu sastāvam, laika gaitā tajā ir bijuši 111 cilvēki.
10. Saeimā darbojas 5 frakcijas. Tā arī ir pirmā Saeima Latvijas vēsturē, kurā deputātiem, kas ir izstājušies no frakcijas, ir aizliegts pievienoties citai vai veidot jaunas frakcijas.
Darbība
par Saeimas priekšsēdētāju tika ievēlēta Solvita Āboltiņa (Vienotība), bet par priekšsēdētāja biedriem: Gundars Daudze (ZZS) un Andrejs Klementjevs (SC). 10. Saeimas sekretārs bija Kārlis Šadurskis (Vienotība), bet viņa biedrs — Dzintars Rasnačs (VL-TB/LNNK). 2011. gada 21. jūlijā Saeima ievēlēja G. Daudzes vietā par priekšsēdētāja biedru Jāni Vucānu (ZZS).
10. Saeimā darbojas 16 komisijas: Aizsardzības, iekšlietu un korupcijas novēršanas, Ārlietu, Budžeta un finanšu (nodokļu), Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu, Eiropas lietu, Izglītības, kultūras un zinātnes, Juridiskā, Mandātu, ētikas un iesniegumu, Nacionālās drošības, Pieprasījumu, Pilsonības likuma izpildes, Publisko izdevumu un revīzijas, Saimnieciskā, Sociālo un darba lietu, Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas, kā arī Valsts pārvaldes un pašvaldības.
Andrejs Priedkalns
Andrejs Priedkalns jeb Andrievs Priedkalns (1873—1923) bija latviešu ārsts un sabiedriskais darbinieks. 3. Krievijas Valsts domes deputāts (1907—-1912), Vidzemes guberņas komisārs (1917), Iskolata sanitārās nodaļas vadītājs (1917—-1918), Rīgas pilsētas bērnu slimnīcas galvenais ārsts (1919-1923).
10. Saeima
Darbība
Valsts prezidents Valdis Zatlers ierosināja 10. Saeimas atlaišanu.
Andrejs Priedkalns
Dzīvesgājums
Andrievs Priedkalns dzimis 1873. gada 28. novembrī Tirzas pagasta "Kalnadaukšānu" mājās kalpa ģimenē. Pēc mācībām Vecpiebalgas draudzes skolā Priedkalns Cēsīs nokārtoja tautskolotāja eksāmenu un strādāja par skolotāju Krapes skolā, pēc tam Rīgā. 1898. gadā viņš iestājās Maskavas universitātes medicīnas fakultātē, kuru beidza 1903. gadā. Strādāja par Madlienas ārstu un piedalījās 1905. gada revolūcijas notikumos. 1907. gadā viņš kā LSDSP kandidāts tika ievēlēts 3. Krievijas Valsts domē. Savas deputāta darbības laikā viņš līdz 1912. gadam iesniedza 1911 oficiālus pieprasījumus par soda ekspedīciju darbību Latvijā un par Latvijas pašvaldību reformas projektu.
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma Priedlkalns 1915. gadā kļuva par latviešu bēgļu ārstu Petrogradā. 1916. gadā tika arestēts un ieslodzīts Petrogradas Krestu cietumā. Pēc Februāra revolūcijas Krievijas Pagaidu valdība viņu kā politisko ieslodzīto atbrīvoja no cietuma un 1917. gada 3. aprīlī iecēla par Vidzemes guberņas komisāru.
Iskolata Latvijā viņš pildīja Iskolata sanitārās nodaļas vadītāja pienākumus Valkā. Pēc posteņa likvidēšanas turpināja ārsta praksi Valkā un bija lektors Valkā organizētajā Tautas universitātē. Pēc LSPR nodibināšanas viņš 1919. gada janvārī Valkā izveidoja pirmo bezmaksas ambulanci Latvijā un bija Valkas apriņķa tautas veselības nodaļas vadītājs.
Latvijas Republikas Pagaidu valdība 1919. gadā viņu iecēla par Rīgas pilsētas bērnu slimnīcas galveno ārstu. Miris 1923. gada 1. aprīlī. Apglabāts Rīgā, Mārtiņa kapos.
Mežvidi
Mežvidi var būt:
Butāna
Butānas Karaliste (dzongke: འབྲུག་ཡུལ ; Druk Yul) ir valsts Āzijas dienvidos, Himalaju dienvidu nogāzēs bez pieejas pie jūras. Ziemeļos tā robežojas ar Ķīnu (Tibetu), bet dienvidos, austrumos un rietumos ar Indiju. Butānu no Nepālas atdala Indijas štats Sikima. Butānieši savu valsti sauc par Druk Yul, kas burtiski nozīmē "Pērkona Pūķa zeme".
Vēsturiski Butāna ir bijusi viena no visizolētākajām valstīm pasaulē, taču kopš 1960. gadiem Butāna pakāpeniski atver durvis uz apkārtējo pasauli. Tagad Butānā ir tieša starptautiskā aviosatiksme, Internets, mobilie sakari un kabeļtelevīzija. Tomēr Butānas attīstība tiek pārraudzīta, lai modernizācija būtu līdzsvarota ar seno kultūru un tradīcijām, ievērojot nacionālās kopējās laimes (Gross National Happiness) filozofiju (pretstatot to nacionālā kopprodukta idejai). Valdība uzmana, lai videi netiek nodarīts kaitējums un tiek saglabāta tradicionālā kultūra un identitāte. Tieši tāpēc laikraksts Business Week 2006. gadā, balstoties uz Lesteras Universitātes 2006. gada globālo aptauju "Pasaules laimes karte", nosauca Butānu par laimīgāko valsti Āzijā un astoto laimīgāko pasaulē.
Butānas reljefs ir ļoti daudzveidīgs: tās dienvidos ir subtropiskie līdzenumi, bet ziemeļos Himalaju kalni, kuru dažas no virsotnēm sasniedz 7000 m augstumu. Robežas ar Ķīnu (470 km) un Indiju (605 km). 75% iedzīvotāju ir budisti, 25% nepālas hinduistu. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Timpu. 2008. gada martā Butānā notika pirmās demokrātiskās vēlēšanas.
Vēsture
Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka Butāna bija apdzīvota jau 2000 gadus pirms mūsu ēras. Vasarās klejotāji-gani šurp veda savus ganāmpulkus, kamēr ziemā viņi pārceļoja uz zemākajām dienvidu ielejām. Daļa butāniešu joprojām piekopj šādu dzīvesveidu. Butānas ielejas bija samērā ērts ceļš pāri Himalajiem, tāpēc tiek uzskatīts, ka Manas upes ieleja tika izmantota kā migrācijas ceļš no Indijas uz Tibetu.
Budisms visdrīzāk tika ieviests jau sākot ar 2. gadsimtu, lai arī vairums vēsturnieku ir vienisprātis par to, ka pirmie budistu tempļi Butānas teritorijā tika būvēti 7. gadsimtā. Pirmais Butānas vēsturiski fiksētais notikums bija svētā Padma Sambhava (pazīstama arī kā Guru Rinpoče) ceļojums 747. gadā. Saskaņā ar budistu leģendu, Bumtangas karali apsēda dēmons un viņš sūtīja pakaļ skolotājam Guru Rinpoče, kuram izdevās dēmonu notvert un pievērst to budismam.
Par Butānas agro vēsturi nav daudz informācijas, jo vairumu vēsturisko dokumentu iznīcināja ugunsgrēks senajā galvaspilsētā Punahā 1827. gadā. Budisma folklora un mitoloģija dominē Butānas agrās vēstures aprakstos - tajos tiek stāstīts par vareniem darbiem un pārdabiskām būtnēm. Tiek stāstīts, ka svētais, kurš spēja parādīties astoņos dažādos veidos, no kuriem viens bija Guru Rinpoče, apmeklēja Butānu uz lidojoša tīģera un atstāja sava ķermeņa un cepures nospiedumus klintīs. Mācību grāmatu teksti apraksta dēmonus, kas apdraudēja ciematus un iznīcināja tempļus, līdz tika notveri un pievērsti budismam. Pastāv daudz stāstu par gariem, kas iznīcināja tempļus un eņģeļiem, kas tos uzcēla no jauna. Trisonga Detsena mazdēls Langdharma valdīja Tibetā no 836 līdz 824. gadam. Viņš aizliedza budismu, iznīcināja reliģiskās iestādes un izsūtīja savu brāli princi Tsangma uz Butānu. Tiek uzskatīts, ka daudzi mūki šajā laikā bēga no Tibetas un paglābās Butānā. Neskatoties uz to, ka Langhdarma tika nogalināts un budisms tika atjaunots, Tibeta joprojām palika politiski nestabila un tāpēc arī vēlākā laikā daudzi tibetieši migrēja uz rietumu Butānu.
Līdz pat 17. gadsimta sākumam Butānā pastāvēja feodālā sistēma ar dažādiem savā starpā karojošiem klaniem, līdz kamēr teritoriju apvienoja Tibetas lama un militārais līderis Šabrungs Ngavangs Namgjals, kas bēga no Tibetas reliģiskās vajāšanas dēļ. Ceļojot pa Rietumbutānu un popularizējot savu mācību, viņš ieguva būtisku politisku varu, līdz pasludināja sevi par Butānas reliģisko līderi un pieņēma žabdrunga titulu. Lai aizsargātu valsti no pastāvīgajiem Tibetas uzbrukumiem, Namgjals uzbūvēja neieņemamu dzongu (cietokšņu) sistēmu un izveidoja likumus, kas ļāva centralizēti kontrolēt dažādu vietējo klanu spēkus. Daudzas šādas dzongas pastāv joprojām un ir aktīvi reliģijas un rajona administrācijas centri. Pēc Namgjala nāves 1651. gadā Butānā sākās pilsoņkarš. Izmantojot šīs iekšējās nekārtības, tibetieši uzbruka Butānai 1710. gadā un vēlreiz 1730. gadā ar mongoļu palīdzību. Taču abi uzbrukumi tika veiksmīgi atraidīti un 1759. gadā tika parakstīts pamiera līgums. 18. gadsimtā Butāna ieņēma un okupēja Kūč Behar karalisti dienvidos. 1772. gadā Kūč Behar valdnieki lūdza palīdzību Britu Austrumindijas Kompānijai, kas palīdzēja padzīt butāniešus no šīs teritorijas, vēlāk, 1774. gadā, uzbrūkot arī pašai Butānai. Tika parakstīts līgums ar Butānu par līdz 1730. gada robežu saglabāšanu, tomēr miers bija nosacīts un robežkonflikti ar britiem turpinājās nākamos 100 gadus. Šie konflikti izraisīja Duāru karu (1864-1865.g.), kur cīņa notika par Bengāļu Dāru teritorijas kontroli. Butāna zaudēja karu un 1865. gadā Lielbritānija un Butāna parakstīja Sinčulu līgumu, kurā tika noteikts, ka Lielbritānija saglabā kontroli pār Duāru teritoriju apmaiņā pret renti Rs. 50.000. Šis līgums izbeidza naidīgās attiecības starp Britu Indiju un Butānu.
1910. gadā tika noslēgts līgums ar britiem, kuri apņēmās neiejaukties Butānas iekšlietās, taču noteica, ka Butāna ļaus Lielbritānijai vadīt tās ārlietas. Praktiski, ņemot vērē Butānas vēsturisko atturību, šim noteikumam nebija lielas nozīmes, lai arī tas radīja iespaidu, ka Butāna nebija pilnīgi suverēna. 1949. gadā tika noslēgts Indijas-Butānas līgums, ar kuru Indija atdeva britu anektētās teritorijas, kā arī definēja Indijas atbildību par Butānas aizsardzību un ārlietām. 2007. gadā pašreizējais karalis parakstīja draudzības līgumu ar Indiju, kurš atcēla šo noteikumu un noteica pilnu Butānas suverenitāti.
1953. gadā karalis Džigme Dorji Vangčuks izveidoja parlamentu, kas sastāvēja no 130 cilvēkiem, lai veicinātu demokrātiskāku valsts pārvaldi, taču partiju veidošana bija aizliegta līdz pat 2007. gadam. Kopš karalis parakstīja konstitūciju 2008. gada 18. jūlijā, Butāna arī formāli ir konstitucionālā monarhija.
Līdz pat 1960. gadiem valstī nebija nacionālās valūtas, telefonu, skolu, slimnīcu, pasta un, protams, tūristu. Tikai trešā Butānas karaļa vadībā kopš viduslaikiem saglabājusies feodālā sabiedrības iekārta tika mainīta, valsts uzsāka ceļu uz modernizāciju un attīstību, tai pat laikā stingri pieturoties pie tradīcijām un saglabājot savu identitāti un unikālo vidi.
1971. gadā Butānu uzņēma Apvienoto Nāciju Organizācijā. 1972. gada jūlijā 16 gadu vecumā pēc sava tēva nāves par karali kļuva Džigme Singje Vangčuks. 2006. gadā 51 gada vecumā viņš paziņoja par savu atkāpšanos no troņa par labu savam dēlam Džigme Hesar Namgjel Vangčukam.
Ģeogrāfija
Butāna atrodas Dienvidāzijā un dienvidos robežojas ar Indijas štatiem Sikimu, Rietumbengāliju, Asamu un Arunāčala Pradēšu. Savukārt ziemeļos tā robežojas ar Tibetu (Ķīnu). Virsmas reljefu nosaka Himalaju kalnu grēdas. Vairāk nekā 80% platības atrodas virs 2000 m augstuma, bet augstuma amplitūda ir no 100 m valsts dienvidos līdz 7541 m Ganghar Puensum virsotnei uz Tibetas robežas. Butānas ģeogrāfiju var sadalīt trīs galvenajos ģeogrāfiskajos reģionos: augstie Himalaji ziemeļos, kalni un Himalaju ielejas vidusdaļā un nogāzes un līdzenumi dienvidos. Par Butānas robežām mēdz teikt, ka tās atrodas tur, kur no kalniem ripojošs akmens apstājas.
Par Butānas augstāko virsotni tiek uzskatīta Khulaganri smaile (7553 m), taču pastāv viedoklis, ka precizētās kartēs šis kalns pilnībā atrodas Tibetas teritorijā. Toties 7541 m augstā Gankharpunsuma smaile ir augstākā neaizsniegtā virsotne pasaulē. 20% Butānas teritorijas pastāvīgi ir zem sniega segas un vairāk nekā divas trešdaļas teritorijas pārklāj meži. Butānas kalnu subtropu mežos, sākot ar 200 m augstumu un beidzot ar 3500 m, mājo apdraudētais Bengālijas tīģeris.
Butānas klimats mainās atkarībā no augstuma, sākot ar subtropisko klimatu dienvidos, mērenās joslas klimatu kalnainajā vidusdaļā un polāro klimatu ziemeļos. Butānā ir pieci dažādi gadalaiki: vasara, musons, rudens, ziema un pavasaris. Rietumbutānā musona lietusgāzes ir vissmagākās, savukārt Dienvidbutānā ir karstas, mitras vasaras un vēsas ziemas; centrālajā un Austrumbutānā klimats ir mērenāks un sausāks nekā rietumos, ar siltām vasarām un vēsām ziemām.
Ekonomika
Butānas naudas vienība ir Butānas ngultrums un tā vērtība ir piesaistīta Indijas rūpijai. Valsts iekšienē arī Indijas rūpijas tiek pieņemtas kā norēķina valūta.
Butānas ekonomika ir balstīta uz lauksaimniecību, mežrūpniecību, tūrismu un hidroelektroenerģijas eksportu uz Indiju. 2003. gadā veiktā aptauja par Butānas dzīves līmeni parādīja, ka 34% butāniešu galvenais ienākumu avots ir alga, bet 46% tā joprojām ir lauksaimniecība (naturālā saimniecība). Lauksaimniecībā galvenokārt tiek audzēta labība (rīsi, griķi, mieži, kartupeļi), kā arī audzēti lopi. Amatniecība, īpaši aušana un reliģisko objektu izgatavošana, ir izplatīta ciematos. Sarežģītais reljefs apgrūtina un sadārdzina ceļu būvniecību, bez tam šajā valstī nav ērtu ūdens ceļu, tāpēc Butāna nav varējusi nodarboties ar tirdzniecību lielos apmēros. Vēsturiskie tirdzniecības ceļi pāri augstajiem Himalajiem, kas savieno Indiju ar Tibetu, ir slēgti kopš militārās Tibetas iekarošanas 1950. gadā (kaut arī kontrabanda joprojām piegādā ķīniešu preces Butānā).
Demogrāfija
Apmēram Butānas 20% iedzīvotāju dzīvo pilsētās un, pateicoties modernizācijai, pilsētnieku skaits pastāvīgi pieaug. Butānas lielākās pilsētas ir Timpu, Paro un Puentšolinga. Valsts modernizācijas rezultātā pilsētu iedzīvotāju skaits strauji pieaug.
Pastāv trīs galvenās etniskās grupas. Rietumbutānā vairums iedzīvotāju ir ngalopi, kuru vēsturiskās saknes ir Tibetā un kas pārceļoja uz Butānu sākot no 5. gadsimta. Butānas autrumos dzīvo sarčopi. Valsts dienvidu daļā dzīvo ieceļotāji no Nepālas, kas Butānā tiek saukti par lhotshampa jeb dienvidu iedzīvotājiem. Butānā tiek runāts vairāk nekā 20 dažādās valodās. Par valsts oficiālo valodu 1960. gadā kļuva dzongke. 28% Butānas iedzīvotāju dzongke ir dzimtā valoda un apmēram 65% iedzīvotāju spēj tajā sazināties. Ja Butānas iedzīvotājiem no dažādiem reģioniem ir grūti saprasties, visbiežāk lietotās valodas ir nepāliešu un angļu. Angļu valoda dominē izglītības sistēmā.
2003. gadā lasīt un rakstīt prata 47% no iedzīvotājiem, kas vecāki par 15 gadiem. Vīriešu vidū šis rādītājs bija ievērojami augstāks - 60%, bet sievietēm - 34%. Lai arī sieviešu dzīvesveids Butānā biežāk atbilst vēsturiskajām tradīcijām, Butānas sievietēm ir vairāk brīvības un tiesību nekā citās Āzijas valstīs. Centrālajā un Rietumbutānā zemes īpašuma tiesības parasti tiek nodotas sievietēm, nevis vīriešiem.
Nepāliešu problēma
Nepālieši apmetās Butānas dienvidos jau sākot ar 19. gadsimta beigām. Valdība atbalstīja viņu ierašanos, jo bija nepieciešams papildus darbaspēks. 1958. gadā robežas tika slēgtas. Šajā pašā gadā pieņemtais pilsonības likums atļāva Dienvidbutānā pastāvīgi dzīvojošajiem nepāliešiem iegūt formālu pilsonību. Arī pēc 1958. gada nepālieši turpināja ieplūst Butānas dienvidos. Iedzīvotāju migrāciju no blīvi apdzīvotās Nepālas, kā arī no Indijas, kontrolēt bija tikpat kā neiespējami. 1980. gadā veiktā iedzīvotāju skaitīšana parādīja, ka nepāliešu iedzīvotāju skaits ir pieaudzis par vairāk nekā 50 procentiem. Butānas valdība sāka uztraukties, vai tradicionālo Butānas tibetas budistu kultūru un monarhiju nepārmāks nepāliešu demokrātijas tieksmes. Tāpēc 1985. gadā tika pieņemts jauns pilsonības likums, kas deva tiesības uz pilsonību tiem iedzīvotājiem, kam Butāna bija pastāvīga dzīvesvieta pirms 1958. gada 31. decembra. Līdz ar to daudziem no Nepālas iebraukušajiem vairs nebija legāla statusa Butānā.
Starp dažādām etniskajām grupām notika sadursmes un daudzi nepāliešu izcelsmes iedzīvotāji pameta Butānu laikā no 1988. līdz 1993. gadam. 1992. gada beigās ap 80,000 nepāliešu, kas apgalvoja, ka nāk no Butānas, tika izvietoti bēgļu nometnēs Džafas rajonā. Tā kā Butānas un Nepālas valdības nav varējušas vienoties par bēgļu repatriāciju vai pārvietošanu, viņi turpināja dzīvot nometnēs Nepālā 17 gadus. Šī problēma joprojām nav atrisināta.
Transports
Butānas vienīgā lidosta (Paro) tika atklāta 1983. gadā. To apkalpo viena aviokompānija - Butānas nacionālā aviolīnija Druk Air. Uz Paro ik dienas ir reisi no Bangkokas caur Daku vai Kolkatu un trīs reizes nedēļā no Deli caur Katmandu. Butānā nav iekšzemes avioreisu, kā arī nav dzelzceļa.
2006. gadā Butānā bija 4,544km ceļu, no kuriem 2,485km ir ar asfalta segumu. Sarežģītā reljefa dēļ vidējais auto braukšanas ātrums valstī nepārsniedz 40km/h; piemēram, brauciens no Paro līdz Timpu (65km) vidēji aizņem divas stundas, bet no Timpu uz Punahu (77km) vairāk nekā trīs stundas.
Tūrisms
Vēsturiski Butānu apmeklēja tikai nedaudzi ārzemnieki, kas nenāca no Indijas. Līdz pat 1960. gadu modernizācijas sākumam tikai karaliskajai ģimenei bija tiesības uzaicināt ārzemju viesus, tāpēc lielākoties Butānu apmeklēja tikai karaliskās ģimenes ciemiņi. Pirmā reize, kad liels ārzemnieku skaits tikai uzaicināts ierasties Butānā, bija ceturtā karaļa koronācija 1974. gadā. Pēc šī notikuma valstī tika ielaistas nelielas tūristu grupas un drīz tika izveidota Butānas tūrisma stratēģija: ierobežots augstas kvalitātes tūrisms par augstu samaksu.
Līdz 1991. gadam tūrismu organizēja valsts organizācija Butānas Tūrisma Korporācija. Pašlaik tas ir privāts bizness un Butānas tūrismu organizē gandrīz 200 privātu aģentūru. Taču Butānas valdība stingri pārrauga tūrisma jomu, lai tūrisms būtu videi draudzīgs, sociāli un kulturāli pieņemams, kā arī ekonomiski ienesīgs. Galvenais kontroles instruments ir valdības noteiktais minimālais tūrisma tarifs (minimālā dienas maksa). Tūristi var ierasties Butānā tikai iepriekš vienojoties ar kādu no valsts autorizētajām tūrisma aģentūrām par ceļojuma paketi un iepriekš apmaksājot pilnu ceļojuma maksu.
2016. gadā minimālā valdības noteiktā maksa bija 250 USD par nakti par cilvēku tūrisma sezonā no marta līdz maijam vai no septembra līdz novembrim (braucot grupā, kas nav mazāka par trim cilvēkiem) un 200 USD par nakti vienam cilvēkam, braucot pārējā laikā. Ja brauciens nav grupā, solo tūristam ir jāpiemaksā vēl 40 USD par katru nakti, braucot divatā 30 USD par nakti katram. Cenā ir iekļauts viss iekšējais transports, naktsmītnes, ēdiens, gids, pārgājienu organizēšana, kā arī visas citas iekšējās nodevas un maksas. Atsevišķām cilvēku grupām un ilgas uzturēšanas gadījumos ir paredzētas atlaides.
Āboliņš (nozīmju atdalīšana)
Āboliņš var būt:
Atari Teenage Riot
Atari Teenage Riot (saīsinājumā ATR) ir vācu digitālā hārdkora mūzikas grupa, izveidota Berlīnē 1992. gadā. Grupas mūzika ir ļoti politiska, tā apvieno anarhisma un antifašisma uzskatus ar pankroka vokālu un pavisam jaunu, tehno mūzikai raksturīgu skanējumu digital hardcore, ko ieviesa Alekss Empairs, viens no grupas dalībniekiem, izmantojot to savas ierakstu kompānijas Digital Hardcore Recordings nosaukumā.
Somu līcis
Somu līcis ir līcis Baltijas jūrā. Tā krastos atrodas Somija (ziemeļos), Igaunija (dienvidos) un Krievija (austrumos).
Raksturojums
Somu līcī ir vairākas salas — Hoglande, Titersa, Lavansāri un Seiskari ir lielākās no tām. Līča vidējais dziļums nav liels — tikai 38 m. Dziļākās vietas līcī ir pie tā ieejas, kur dziļums svārstās no 80 līdz 100 metriem. Pie dienvidu krasta ir vietas, kur dziļums pārsniedz 100 m, kamēr pie ziemeļu krastiem tas nekur nepārsniedz 60 metrus. Dziļākā vieta (121 m) ir pie Igaunijas krastiem, uz ziemeļaustrumiem no Tallinas. Apmēram 5 % no Baltijas jūras ūdens atrodas Somu līcī. Tā kā līcī ieplūst Ņeva, ūdens šeit ir mazāk sāļš nekā vidēji Baltijas jūrā.
Vidējais ūdens sāļums ir no 0,2 līdz 5,8 promilēm. Mazāk sāļš ūdens ir līča austrumdaļā, vietā, kur tajā ietek Ņevas upe.
Cietgliemeņu kārta
Cietgliemeņu kārta (Veneroida) ietilpst gliemeņu klasē.
Džūliuss Hiberts
Džūliuss Hiberts (en), vairāk zināms kā Dakteris Hiberts, ir tēls animētajā seriālā "Simpsoni". Viņš ir Springfīldas slimnīcas ārsts un Simpsonu ģimenes ārsts. Tēlu ierunājis Harijs Šīrers.
Raksturīgākās šī tēla iezīmes ir viņa ķiķināšana bez jebkāda iemesla un bieža imidža maiņa agrākos laikos: atmiņās viņš tiek attēlots ar dažādām ekstravagantām frizūrām, kas raksturīgas visdažādāko nacionalitāšu, konfesiju un subkultūru pārstāvjiem.
Princeses Astridas krasts
Krastu pirmie 1820. gada 16. februārī novēroja Krievijas ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā. 1931. gada martā to no jauna atklāja norvēģu vaļu mednieku kuģa Sevilla komanda un tas vēlāk tika nosaukts par godu Norvēģijas tā laika kroņprinča Olava meitai Astridai.
Pirmā polārstacija Princeses Astridas krastā bija 1959. gadā netālu no šelfa ledāja frontes ierīkotā padomju stacija Lazareva. Smago klimatisko apstākļu dēļ 1961. gadā to slēdza un 80 km no krasta esošajā Širmahera oāzē ierīkoja Novolazarevskas staciju. Blakus Novolazarevskai 1976. gadā tika ierīkota VDR stacija Georgforstere (slēgta 1993. gadā). 1983. gadā Ļeņingradas salas rietumu galā tika ierīkota pirmā Indijas polārstacija Dakšingangotri (slēgta 1991. gadā), kuru 1989. gadā aizvietoja ar Širmahera oāzē izbūvēto staciju Maitri.
Granāta
Granāta ( — ‘graudains’, ) var būt:
Kolvezi
1978. gada 12. maijā ar Angolas atbalstu pilsētu ieņēma nemiernieki. Tie tika padzīti ar Franču ārzemju leģiona palīdzību. Krita 250 nemiernieki, 170 eiropiešu ķīlnieki un 6 franču karavīri.
Kaujās par Kolvezi piedalījies viens no Horvātijas kara horvātu līderiem Ante Gotovina.
Dimiters
Dimiters (sieviešu dzimtē Dimitere) ir uzvārds:
Latvian Airplay Top nr. 1 hiti 2007
Hiti, kas bijuši Latvian Airplay Top 1. vietā 2007. gadā.
Tjurku tautu migrācija
Lielākā tjurku tautu migrācija notika starp 6. un 11. gs. Viduslaiku sākuma posmā, kad šīs tautas ienāca centrālajā Āzijā, Eiropā un Tuvajos austrumos.
Centrālā Āzija, kuru līdz 10. gs. apdzīvoja irāņi, kļuva par jaunajām mājām tjurku ciltīm. Turki seldžuki no 11. gs. sāka iekarot zemes Anatolijā, kas kļuva uz ilgiem laikiem par turku dzimteni un vēlāk par Turcijas Republiku.
Izcelsme
Par tjurku senčiem uzskata Mongolijas vai Sibīrijā esošās Jeņisejas upes augšteces iedzīvotājus (mūslaiku Tivas teritorija). Pirmo reizi vēsturē vārds „tjurki” (Tu-kiu) minēts 6. gs. ķīniešu arhīvos, atsaucoties uz cilts atzaru, kas esot pēcteči Mongolijas agrākajiem iedzīvotājiem. Pirmās liecības par atsevišķu tjurku valodu grupu minētas 8. gs. sākuma Orkhona gravējumos.
Sākotnējās valstis
Nav zināms tiešs laiks, kad sākusies šo tautu pilnīga migrācija no agrākajām apmetnēm. Pirmā valsts, kas savi dēvēja par tjurkiem un devusi vārdu daudzām valstīm vēsturē, bija 6. gs. p.m.ē. Kokturku kaganāts (mūsd. turku valodā: gök, zils vai debešķīgs). Ašinu klana vadonis savus cilvēkus vedis no Li-žienas (tag. Želai-žai) pie žuaņžuaņiem, lai tiktu iekļauti viņu konfederācijā un tiktu aizsargāti no ķīniešiem. Viņu cilts amatnieki bija izcili kalēji un viņiem atļāva apmesties kalnu raktuvju tuvumā. Ar laiku viņu spēki tā bija pieņēmušies spēkā, ka viņi nodibināja Kokturku kaganātu. Vēlāk no tjurku tautu saimes atdalījās karluki, ugri, kirgīzi, oguz-turki un turkmēņi. Tā kā šie iedzīvotāji veidoja valstis teritorijās starp Mongoliju un Divupi, viņi ātri sāka kontaktēties ar musulmaņiem un pamazām pieņēma islāmu. Tomēr arī mūsdienās vēl pastāv vairākas tjurku tautas, kurām ir cita ticība, tai skaitā kristietība, budisms, šamanisms u.c.
Ekspansijas periods
Abasīdu kalifāta tjurku karaspēks no 13. gs. kļuva par faktiskajiem musulmaņu Tuvo austrumu valdniekiem, neieskaitot Sīriju un Ēģipti. Oguzu turki un citas ciltis ieņēma un dominēja vairākās valstīs Seldžuku dinastijas vadībā un pamazām pakļāva visas Abasīdu dinastijas teritorijas.
Džeks Keruaks
Džeks Keruaks (en), pilnā vārdā Žans-Luī Lebrī de Keruaks (fr, dzimis, miris ) bija amerikāņu romānists, rakstnieks, dzejnieks un mākslinieks.
Bērnība, skolas gadi
Keruaks ir no Masačūsetsas štata pilsētas Louelas, kur viņa vecāki bija ieceļojuši no Kanādas franciskās provinces Kvebekas. Viņa dzimtā valoda bija frankokanādiešu izloksne žuāls, un viņš iemanījās tekoši runāt angliski, tikai sākdams skolas gaitas. No akcenta Džeks Keruaks atbrīvojies, būdams jau pieaudzis. 1939. gadā viņš beidza Louelas vidusskolu un, pateicoties ievērotam futbolista talantam, ieguva stipendiju studijām Kolumbijas Universitātē. Žans-Luī kļuva par ģimenes lielo cerību. Viņa vecākais brālis bija slimīgs un nomira deviņu gadu vecumā. Tēva Leo Keruaka uzņēmums (tipogrāfija) izputēja Lielās Depresijas gados, mēģinājumi atgūt zaudēto ar azartspēlēm arī nebija nesuši cerēto, un Leo Keruaks nodevās alkohola remdinājumam.
Literārās darbības sākums
Džeks Keruaks sāka rakstīt jau trīspadsmit gadu vecumā. Par viņa elkiem kļuva Džeks Londons un Tomass Vulfs. 1942. gadā, braukādams pasaules jūrās uz tirdzniecības kuģiem, viņš pabeidza pirmo romānu "Jūra ir mans brālis" (aizrautīgie cienītāji viņa pirmos mēģinājumus apkopojuši izlasē "Virs pameža" (Atop an Underwood, 1987)). 1944. gadā radās iepriekš aprakstītā jauno rakstnieku kompānija - vēlākie bītņiki. 1945. gadā Džeks Keruaks, jūsmodams par draugiem, uzrakstīja par viņiem (un sevi - kā allaž) īsromānu "Orfeja parādīšanās" (Orpheus Emerged), kas dienasgaismu ieraudzīja tikai 2001. gadā. Intensīvie savas balss meklējumi nemitīgi turpinājās, 1948. gadā Džekam Keruakam izdevās pabeigt pirmo romānu "Pilsēta un lielpilsēta" (The Town and the City), kuru gan pats, gan draugi uztvēra visnotaļ nopietni un kuram pat atradās izdevējs. Romāns nāca klajā 1950. gadā.
"Pilsēta un lielpilsēta" tāpat kā visi Džeka Keruaka romāni ir autobiogrāfisks, tas stāsta par laiku no 1935. līdz 1946. gadam, vēstījums ir trešajā personā un visai tradicionāls, jūtama stipra Tomasa Vulfa ietekme. Lai gan darbs nebija peļams un pat tika saņemts honorārs, tomēr dižu ievērību tas neguva, un arī pats autors vairs nebija apmierināts ar paveikto. Arī pirmie uzmetumi romānam "Ceļā" viņam nepatika. Nekādi neizdevās atrast īstos vārtus pašam uz savu paudumu, kurš lauztin lauzās uz āru. Ap šo laiku viņš saņēma trīs spēcīgus stimulus, kas uzveda uz īstā ceļa.
Viljams S. Barouzs vēstulēs Alenam Ginsbergam plaši stāstīja, kā nonācis heroīna atkarībā. Džekam Keruakam bija iespēja lasīt šo skarbo, dokumentālo prozu, kas vēlāk pārtapa par Viljama S. Barouza pirmo grāmatu "Narkomāns" (Junky, 1953). Arī Nīls Kasadijs rakstīja par saviem piedzīvojumiem vēstulēs Alenam Ginsbergam un pašam Džekam Keruakam - viņa vēstījumi bija tik spraigi un spontāni, tik blīvi un atraisīti, sapludinot visdīvainākās iedomas ar reālistisku detaļu precizitāti, ka trakā blandoņas daudz literārākajiem draugiem aizrāvās elpa. Visam punktu pielika Džons Klelons Holmss, parādot Džekam Keruakam sava romāna "Doties" manuskriptu, par kuru nupat bija saņēmis fantastisku 20 tūkstošu dolāru avansu (daudzreiz vairāk nekā Džeks Keruaks par jau iznākušo darbu!). Džeks Keruaks, gadiem ilgi mocījies, lai izgudrotu sižetus un radītu smalki pastarpinātu literatūru formu, ieraudzīja, ka Džons Klelons Holmss ticis pie lielā kumosa, visai vienkārši un burtiski atstāstīdams viņu pašu gaitas un bieži vien plaši un burtiski citēdams viņu sarunas. Džekam Keruakam kā zvīņas nokrita no acīm.
Nozīmīgāko darbu tapšana
1951. gada aprīlī slūžas nāca vaļā: dzima spontānais, nonstop rakstības veids. Rakstāmmašīnā tika ievērts teletaipa papīra rullis (dabūts no glītā slepkavnieka Lusjena, kurš jau 1946. gadā iznāca no cietuma un iestājās kārtīgā, pastāvīgā darbā ziņu aģentūrā - īsta bītņiku nodevība!). Trijās nedēļās, dienu un nakti strādājot un spēcinoties ar benzedrīnu, tapa romāns "Ceļā". Tā bija viena rindkopa, četrdesmit metrus gara, rakstīta ar mazāko iespējamo intervālu. (Nesen šis iespaidīgais mašīnraksts tika pārdots izsolē par 2,2 miljoniem dolāru.) Protams, darbs tika pārstrādāts, vairākkārt pārrakstīts uz "kārtīga" papīra. 1953. gadā par Džeku Keruaku ieinteresējās ietekmīgs izdevniecības Viking Press redaktors Malkoms Koulijs, kuram tomēr vajadzēja vēl trīs gadus, lai "nobriestu" Džeka Keruaka darba izdošanai. Šajā laikā romāns pēc viņa ieteikumiem kļuva pārskatāmāks, tika vienkāršota struktūra, izņemtas skarbās epizodes, kas prototipiem varētu draudēt ar tiesas darbiem, līdz beidzot 1957. gada vasarā romāns iznāca, un septembra sākumā The New York Times rakstīja: "Tāpat kā 1920. gados Hemingveja "Un saule lec", vairāk nekā jebkurš cits romāns, uzskatāms par Zudušās pasaules vainagojumu, tā tagad jau it skaidri redzams, ka bītu paaudzes virsotne ir romāns "Ceļā".
Panākumu iedvesmots, Džeks Keruaks 1957. gada novembrī sarakstīja romānu "Dharmas blandoņas", radot vielu mūžīgiem strīdiem - kurš ir viņa labākais darbs, šis vai tomēr "Ceļā"? (Katoliskā Džeka Keruaka meklējumi budisma pasaulē ir atsevišķas apceres vērti.) Gaidot "Ceļā" iznākšanu, Džeks Keruaks vis nesēdēja dīkā. Lai kā būtu ar oficiālo aiziešanu, pats sevi viņš bija atradis un atzinis, un manuskripti radās cits pēc cita. Šajā laikā pilnīgi sarakstīti pieci romāni: "Pazemieši" (The Subterraneans; sarakstīta 1953, izdota 1958), "Doktors Sakss" (Doctor Sax; 1949-1952, 1959), "Megija Kasidija" (Meggie Cassidy, 1953, 1959), "Tristessa" (1955-1956, 1960) un "Žerāra vīzijas" (Visions of Gerard, 1956, 1963), kā arī dzejoļu krājums "Mehiko blūzi" (Mexico City Blues, 1955, 1959), bija iesākti arī vairāki citi darbi.
Tomēr Džeks Keruaks īsti netika galā ar paaudzes līdera lomas smagumu. Dzeršana, kura arī iepriekš nebija nekāda mērenā, tapa vēl negantāka. Pēc 1957. gada Džeks Keruaks turpināja rakstīt intensīviem rāvieniem, viņa dzīves laikā iznāca vēl trīs romāni un trīs apceru grāmatas. Romāni "Pamestības eņģeļi" (Desolation Angels, 1965) un "Dilūza niecība" (Vanity of Doulouz, 1968), kā arī aprakstu krājums "Vientulīgais ceļotājs" (Lonesome Traveler, 1960) ir nevienmērīgi, tomēr ļoti interesanti un vietām pat izcili spoži darbi. Romāns "Bigsura" (Big Sur, 1962) vēsta par viņa pūlēm tikt vaļā no atkarības.
Nāve un pēcnāves izdevumi
1966. gadā Džeks Keruaks apprecējās ar jaunības draudzeni Stellu Sampasu, un pārvācās uz dzimto Louelu. Stella rūpējās par Džeka Keruaka māti, kas šajā gadā pārcieta insultu, viņa piecieta Džeku Keruaku ilgāk nekā jebkura no iepriekšējām sievietēm, taču nevaldāmais rakstnieks vairs nebija glābjams. 1969. gada 21. oktobrī viņš mira no dzeršanas izraisītas iekšējo orgānu asiņošanas. Pirms viņa, 1968. gada 4. februārī, līdzīgi no dzīves aiziet arī Nīls Kasadijs.
Kopš Džeka Keruaka nāves draugi, literatūrvēsturnieki un izdevēji sagatavo arvien jaunus viņa darbu izdevumus; no dzīves laikā nepublicētajiem manuskriptiem sastādīts vismaz ducis grāmatu, un nav teikts, ka šim procesam būtu pieliks punkts. Tie ir vairāki dzejoļu krājumi, piezīmes par budismu, dažnedažādi prozas eksperimenti, vēstuļu apkopojumi, intervijas, jau minētie jaunības darbi.
Pazīstamākie darbi
Romāns "Ceļā" izmantots ekrāna adaptācijai un ir pamatā 2012. gadā iznākušai režisora Voltera Selesa filmai "Ceļā".
Hezeras Universitāte
Hezeras Universitāte (az — 'Kaspijas Universitāte') ir privāta universitāte Azerbaidžānas galvaspilsētā Baku.
Pamatinformācija
Universitāti 1991. gadā nodibināja profesors Hamlets Isahanli (Hamlet Isaxanli). Tā ir pirmā privātā universitāte Austrumeiropā, Kaukāza reģionā un Centrālāzijā un kā pirmā iepazīstināja Azerbaidžānu ar rietumniecisko augstākās izglītības un pētījumu sistēmu. Profesors Isahanli izveidoja augstskolu, lai reformētu iepriekšējo, reizēm korumpēto augstākās izglītības sistēmu, kas bija izveidojusies Padomju Savienības laikā. Vairāk informācijas par Azerbaidžānas izglītības sistēmu var iegūt:
1. Hamlet Isaxanli. In Search of Khazar. Khazar University Press, Baku, 2006.
Akadēmiskā informācija
Kazaras Universitāte Azerbaidžānā ir atzīta par tās inovatīvā rietumnieciskā stila izglītības ieviešanu visos līmeņos: bakalaura, maģistratūras un doktorantūras. Augstskolas sastāvā iekļauta arī skola ar pirmsskolas, pamatskolas un vidusskolas līmeņu programmām.
Kazaras Universitātes akadēmiskajā personālā ir apmēram 200 pasniedzēju, kuri mācījušies un/vai praktizējuši Eiropā un ASV. Kazaras Universitāte ir pirmā, kas Azerbaidžānā ieviesa elastīgu uz studentiem vērstu kredītpunktu uzkrāšanas sistēmu. Universitātes mācību plāns atbilst augsti attīstīto demokrātisko valstu vadošo universitāšu standartiem. Primārā universitātes mācību valoda ir angļu. Šie faktori veicina studentu akadēmisko un profesionālo iespēju paaugstināšanu un gatavo viņus darbam globalizētajā starptautiskajā vidē.
Kazaras Universitāte sastāv no 6 fakultātēm, kas nodrošina izglītību, praksi un pētījumus. Fakultātēs iespējams apgūt visu līmeņu augstāko izglītību šādās studiju jomās: Hezeras Universitātē ir vairāki pētījumu un apmācības institūti, piemēram, Ekonomikas un uzņēmējdarbības pētījumu un izglītības centrs, vārdnīcu un enciklopēdiju centrs, Izglītības politikas institūts, Zinātnes un mākslas asambleja, un citi.
Studentu atbalsts
Universitātē ir iespēja trenēties daudzos komandu sporta veidos, piemēram, futbolā, volejbolā, basketbolā, šahā, kā arī vairākos cīņu mākslas veidos (karatē, džudo, kungfu nesen nodibinātajā Kazaras Universitātes Kungfu klubā).
Studentu skaits
Kazaras Universitātes 6 fakultātēs studē apmēram 2000 studentu. 80% studē bakalaura studiju programmu līmenī, 20% aspirantūrā, bet šie skaitļi katrā fakultātē atšķiras, dažās fakultātēs sasniedzot apmēram 50%. Apmēram 15% no studentu kopskaita ir ārvalstu studenti. Šeit studē Turcijas, Irānas, Ēģiptes, Indijas, Pakistānas, Nigērijas, Gruzijas, Irākas, Lietuvas, Bulgārijas, Lībijas, ASV, Dānijas, Norvēģijas, Dienvidkorejas, Kanādas, Krievijas, Centrālāzijas republiku un citu valstu pilsoņi.
Bibliotēkas informācijas centrs
Kazaras Universitātes bibliotēkas informācijas centra (LIC) uzdevums ir saglabāt un attīstīt krājumus un pakalpojumus, atbalstot pašreizējās un nākotnes studiju, pētījumu un mācību vajadzības. Centrs ir strādājis, lai attīstītu patīkamu darba vidi ikvienam bibliotēkas lietotājam.
Starptautiskās attiecības un projekti
Šajā jomā Kazaras Universitāte ir viena no visattīstītākajām Azerbaidžānas un tuvāko reģionu universitātēm. Universitātei ir sadarbības līgumi ar vairāk nekā 70 universitātēm un pētījumu institūtiem vairāk kā 25 valstīs. Kopš universitātes dibināšanas, Starptautiskās partnerības programmas ir kļuvušas par vienu no galvenajiem universitātes mērķiem.
Akadēmiskais kalendārs
Akadēmiskais gads ir no septembra līdz jūnijam, tas ir sadalīts divos semestros — rudens un pavasara. Vasaras semestris nav obligāts, bet tas ir svarīgs, lai pabeigtu kursu paātrināšanu un nopelnītu papildu kredītpunktus.
Humanitāro un sociālo zinātņu fakultāte
Ideja par Humanitāro zinātņu fakultātes izveidošanu radās gadu pēc universitātes dibināšanas. Jaunās paaudzes humanitāro zinātņu speciālistu izglītošana par universitātes prioritāti kļuva 1992. gadā, kad tika izveidotas pirmās katedras. Fakultāte par savu mērķi izvirzīja Azerbaidžānas mantojumā esošo nacionālo un kultūras vērtību apgūšanu, novērtēšanu, saglabāšanu un izplatīšanu, kā arī vispasaules vērtību daudzveidības novērtēšanu.
Tā daļa no bijušajiem studentiem veiksmīgi kļuva par jaunizveidotās fakultātes savu specialitāšu celmlaužiem. Angļu valoda un literatūra, kā arī žurnālistika kļuva par galvenajiem studiju virzieniem, ko papildināja austrumu valodas.
2004. gadā sāka apspriest ideju par Humanitāro zinātņu fakultātes paplašināšanu ar dažām Juridiskās fakultātes un Sociālo zinātņu katedrām, un 2005. gadā Humanitāro zinātņu fakultāte pārtapa par Humanitāro un sociālo zinātņu fakultāti. Šobrīd Humanitāro un sociālo zinātņu fakultāte ir lielākā Kazaras Universitātē un piedāvā plašu klāstu bakalaura un aspirantūras studiju programmas. Humanitāro un sociālo zinātņu fakultāte izceļas ar saviem skolotājiem un zinātniekiem, kas izglītību ieguvuši Rietumeiropas un Ziemeļamerikas augstskolās.
Angļu valodas un literatūras katedra
Katedra izveidota 1992. gadā. Pašlaik tā ir viena no lielākajām universitātē. Katedrā strādā pieredzējuši pasniedzēji un pētnieki no Azerbaidžānas, kā arī vieslektori. Angļu valodas un literatūras katedra nodrošina spēcīgas valodas un komunikāciju spējas, pamatzināšanas par britu un amerikāņu literatūru, kā arī pamatzināšanas citās būtiskās jomās — valodniecībā un tulkošanā.
Katedra iesaistījusies arī Tulkošanas centra, Vārdnīcu un Enciklopēdiju centra, Skolotāju mācību centra un Sieviešu studiju centra projektos. Katedra nodrošina plaša spektra studiju un pētījumu vadību.
Katedra piedāvā 3 līmeņu ( iesācējiem, ar priekšzināšanām un profesionāļiem) kursus angļu valodas, britu un amerikāņu literatūras un valodas studijām.
Angļu valodas un literatūras katedras programmas angļu valodas apguvei mērķis ir nodrošināt vispusīgu angļu valodas gramatiskās un leksiskās sistēmas pamatu apguvi, kombinējot ar plašu 4 valodas prasmju: lasīšana, rakstīšana, runāšana un klausīšanās, praktisko lietojumu. Šī programma ir paredzēta visu fakultāšu studentiem, kur nodarbības notiek angļu valodā.
Katedras programmas pārsvarā ir balstītas uz interaktīviem mācību materiāliem angļu valodā un sastāv no diviem komponentiem: vispārīgā angļu valoda/ angļu valoda kā otrā valoda un angļu valoda speciālam mērķim. Pēdējā programmas komponentā iekļauti šādi kursi: ekonomikas un vadības angļu valoda
Maģistra programmas ir pieejamas sekojošās programmās: Angļu kā otrās valodas mācīšana, Tulkošana, Valodniecība, Angļu valoda un literatūra, Interlingvālie sakari un starpfakultāšu programmās: Amerikas studijas un Britu studijas.
Literatūra un avoti
Emily Van Buskirk, "Current Trends in Education in Azerbaijan - A discussion with Professor Hamlet Isaxanli", Caspian Studies Program, Harvard University, April 25, 2001, Accessed on April 14, 2006
Bāzele
Bāzele (de, fr, it) ir pilsēta Šveices ziemeļos, valsts vācvalodigajā daļā, pie Reinas upes. Atrodas tiešā Francijas un Vācijas tuvumā. Šveices trešā lielākā pilsēta, veido atsevišķu Bāzeles pilsētas (Basel-Stadt) kantonu.
Bāzeles universitātē (dib. 1459.) dažādos laikos darbojušies Roterdamas Erasms, Hanss Holbeins Jaunākais, Paracelzs, Daniels Bernulli, Leonards Eilers un Frīdrihs Nīče.
Ķīmiskās un farmaceitiskās rūpniecības centrs. Pazīstama kā farmaceitisko kompāniju Novartis un Hoffmann-La Roche, ķīmiskās rūpniecības kompānijas Ciba Specialty Chemicals un finanšu kompānijas UBS AG mītnes vieta.
Bāzeles lidosta (EuroAirport Basel-Mulhouse-Freiburg) atrodas Francijas teritorijā un to kopīgi apsaimnieko abas valstis.
Vēsture
Bāzeles vietā aizvēsturiskos laikos bija ķeltu apmetne. 13./12. gadā p.m.ē. šo teritoriju Romas imperatora Augusta valdīšanas laikā iekaroja romieši un iekļāva to provincē "Germania superior". Netālu no mūsdienu Bāzeles atrašanās vietas tika nodibināta apmetne Augusta Raurica un uzcēla tiltu pār Reinas upi. 374. gadā m.ē. pirmo reizi rakstītos avotos parādījās vietvārds Basilia. Ap 450. gadu apkārtnē ieradās ģermāņu cilts alemaņi. V gadsimta beigās Bāzele iekļāvās Franku impērijā, 912. gadā - Burgundijā, vēlāk - Svētās Romas impērijā. Kopš 999. gada pilsētu pārvaldīja bīskaps.
1225 — 1226. gadā tika atjaunots tilts pār Reinu, un būtiski palielinājās Bāzeles nozīmība, jo tas bija vienīgais tilts pār Reinu posmā no Konstancas ezera. 1356. gadā pilsētu izpostīja zemestrīce. No 1431. līdz 1449. gadam pilsētā notika Bāzeles koncils. 1459. gadā ar pāvesta svētību tika atklāta Bāzeles universitāte - vecākā Šveicē.
1501. gadā Bāzele de facto izstājās no Svētās Romas impērijas un iestājās Šveices Konfederācijā kā 11 kantons. 1536. gadā Bāzelē pirmoreiz publicēja vienu no Kalvina svarīgākajiem darbiem - Christianae religionis institutio, bet 1543. gadā - Vezālija anatomijas grāmatu De humani corporis fabrica.'
Kopš 1833. gada Bāzeles pilsēta un apkārtne ir atsevišķi puskantoni. 1912. gadā Bāzelē notika Otrās Internacionāles kongress.
Cilvēki
Bāzelē dzimuši:
Nags
Nags ir ragvielas plāksnīte uz locekļu pirkstu galiem, epidermas derivāti. Cilvēkam nagi ir caurspīdīgi un plāni. Nagu galvenā funkcija ir aizsargāt pirkstu jutīgos galus no traumām vai kairinājuma. Nagos nav ne asinsvadu, ne nervu. Nagam izšķir trīs daļas: brīvo malu, ķermeni un sakni.
Laionels Hacs
Laionels Hacs (en) ir izdomāts tēls animētajā seriālā "Simpsoni". Tēlu ierunājis Fils Hartmans. Hacs zināms kā advokāts, kaut arī strādājis par aukli, miesassargu, nelicencētu biogrāfu, nekustamā īpašuma pārdevēju, kurpnieku un, iespējams, narkotirgoni. Viņš vairākas reizes ir bijis Simpsonu ģimenes advokāts.
Nags
Nagi ir regulāri jākopj, jo pretējā gadījumā tie slikti veic savu pirkstu aizsargāšanas funkciju. Tie nepārtraukti aug, tādēļ ik pa laikam jāapgriež ar nagu šķērītēm vai knaiblēm. Rokas nagu kopšanu svešvārdā dēvē par manikīru, bet kāju nagu — par pedikīru.
Laionels Hacs
Haca tēls tāpat kā Trojs Maklūrs seriālā gandrīz neparādās seriālā kopš 1998. gada, kad nomira viņa balss ierunātājs Fils Hartmans. Kopš tā laika Simpsonu ģimene par advokātiem nolīgst citus cilvēkus. Piemēram, sērijā Sweets and Sour Marge tiesā viņus pārstāvēja Gils Gundersons. Laionels Hacs parādās atmiņu sērijās kā statists, viņš ir redzams arī masu skatos. "Simpsonu" komiksos Laionels Hacs arī pēc viņa balss ierunātāja nāves ir pastāvīgs tēls.
Ārējās saites
Postacie w serialu Simpsonowie
Prūsijas karaļi
Prūsijas karaļi jeb Prūsijas ķēniņi (de), līdz 1772. gadam politisku iemeslu dēļ — Karaļi Prūsijā (de) bija Prūsijas Karalistes valdnieku tituls no 1701. līdz 1918. gadam. Visi Prūsijas karaļi piederēja Hoencollernu dinastijai un no 1871. līdz 1918. gadam tika vienlaikus kronēti kā Vācijas ķeizari.
Brandenburgas kūrfirsts Frīdrihs, kas vienlaikus bija Prūsijas hercogs, karaļa titulu sāka lietot Lielā Ziemeļu kara laikā 1701. gadā, lai savā statusā pielīdzinātos Saksijas kūrfirstam Augustam, kas vienlaikus bija Polijas karalis Augusts II. Sākotnēji Frīdrihs I un Frīdrihs Vilhelms I Hoencollerns drīkstēja lietot titulu "karalis Prūsijā" Austrumprūsijas teritorijā, bet Svētās Romas impērijas teritorijā viņš joprojām bija Brandenburgas kūrfirsts un pakļāvās Svētās Romas impērijas ķeizaram Leopoldam I Hābsburgam. Tikai pēc Polijas dalīšanas 1772. gadā Frīdrihs II Hoencollerns pievienoja saviem valdījumiem agrāk Polijai-Lietuvai piederējušo "Karaļa Prūsiju" un kronējās par "Prūsijas karali".
1871. gadā pēc uzvaras Franču-prūšu karā Prūsijas karalis Vilhelms I Hoencollerns kronējās par Vācijas ķeizaru (jeb Vācijas imperatoru).
Gundars Āboliņš
Gundars Āboliņš (dzimis, Rīgā) ir latviešu aktieris. Kopš 2015. gada strādā Minhenes teātrī Münchner Kammerspiele, iepriekš strādājis Jaunajā Rīgas teātrī, Jaunatnes un Dailes teātros. Piedalījies vairākās spēlfilmās.
Dzīvesgājums
Dzimis aktieru Tālivalža Āboliņa un Veras Singajevskas ģimenē. Mācījās Tautas kinoaktieru studijā. Studēja aktiermākslu J. Vītola Latvijas Valsts konservatorijā Dailes teātra 7. studijā (1978—1982), karadienestu Padomju armijā aizvadīja Baltijas kara apgabala dziesmu un deju ansamblī Rīgā.
Vēlāk strādāja Jaunatnes teātrī režisora Ādolfa Šapiro vadībā, tad atgriezās Dailes teātrī, kur vairāk nekā desmit gadu spēlēja komēdiju izrādēs. 2000. gadā pēc režisoru Baņutas Rubess un Alvja Hermaņa piedāvājuma G. Āboliņš sāka darboties Jaunajā Rīgas teātrī. Piedalījās Alvja Hermaņa iestudētajās izrādēs Vācijā: "Ledus" („Das Eis“, Ruhrtriennale, 2005), "Tēvi" („Väter“, Schauspielhaus Zürich, 2007) un "Oblomovs" („Oblomow“, Schauspielhaus Köln, 2011).
2015. gada augustā tika izziņots, ka G. Āboliņš pametīs Jauno Rīgas teātri un kļūs par štata aktieri Minhenes teātrī Münchner Kammerspiele.
Brestas apgabals
Brestas apgabals ir viens no Baltkrievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Gomeļas apgabalu austrumos, Minskas apgabalu ziemeļaustrumos, Grodņas apgabalu ziemeļos un ziemeļrietumos, kā arī Podlases un Ļubļinas vojevodisti Polijā un Volīnijas un Rivnes apgabalu Ukrainā.
Pilsētas
Apgabalā ir 21 pilsēta:
Bolīvija
Bolīvija, oficiāli Bolīvijas Daudznacionālā Valsts (Estado Plurinacional de Bolivia, Bulibya Mama llaqt, Wuliwya Suyu) ir valsts Dienvidamerikas centrālajā daļā. Tā robežojas ar Brazīliju ziemeļrietumos, ar Paragvaju dienvidaustrumos, ar Argentīnu dienvidos un ar Peru un Čīli rietumos. Tā ir viena no divām Dienvidamerikas valstīm, kam nav pieejas pie jūras. Bolīvijas kopējā platība ir 1 098 581 km² un to ietekmē ekvatoriālā, subekvatoriālā un tropiskā klimata josla. Lielāko daļu valsts aizņem grūti pieejami kalni un ielejas. Rietumu kalnienes ietilpst Andu kalnu sastāvā, bet austrumu zemienēs atrodami Amazones tropu meži. Pie Bolīvijas robežas atrodas pasaulē lielākais augstkalnu ezers Titikakas ezers. Bolīvija ar 10,03 miljoniem iedzīvotāju ir piektā lielākā valsts Dienvidamerikā un divdesmit astotā lielākā valsts pasaulē pēc platības.
Bolīvija ir "visindiāniskākā" Dienvidamerikas valsts. Puse tās iedzīvotāju ir indiāņi, kuri pieder pie kečvu un aimaru tautām. Līdz 1825. gadam valsts bija Spānijas kolonija. Pie Sukres pilsētas spāņi tika sakauti, un nodibinājās republika. Jauno valsti nosauca par Bolīviju, brīvības cīnītāja Simona Bolivara vārdā. Tādēļ Sukre vēl joprojām tiek uzskatīta par Bolīvijas galvaspilsētu, lai gan valdība atrodas Lapasā.
Bolīvija ir demokrātiska republika, kas sastāv no deviņiem departamentiem un simtu divpadsmit provincēm. Galvaspilsēta ir Sukre, bet lielākā pilsēta ir Santakrusa. Bolīvija ir jaunattīstības valsts ar vidēju tautas attīstības indeksu. Ekonomika galvenokārt balstās uz lauksaimniecību, mežsaimniecību, zvejošanu, kalnrūpniecību un vieglo rūpniecību. Bolīvija ir bagāta ar derīgajiem izrakteņiem, it īpaši alvu. Bolīvija bieži dēvē arī par alvas zemi. Te iegūst arī svinu, cinku, sudrabu un citus metālus.
Vēsture
Saskaņā ar veiktajiem pētījumiem ir secināts, ka Bolīvijas teritorija ir apdzīvota jau vismaz 13 000 gadu. Līdz pat 16. gadsimtam, kad šeit ieradās spāņi, teritorijā bija valdījušas vairākas civilizācijas un pastāvējušas daudzas ietekmīgas karaļvalstis.
1524. gadā Atlantijas okeāna krastos piestāja spāņi, aizsākot kontinenta kolonizāciju un inku impērijas pakļaušanu. Jau pēc desmit gadiem tika nodibināta pirmā spāņu apmetne, jo inki nespēja pretoties spēcīgajiem iebrucējiem. Spāņu koloniālisma periodā Bolīvijas teritorija tika dēvēta par „Augšējo Peru” un ilgi jo ilgi piederēja spāņiem, kuru veiksmi, ilgi saglabājot kolonijas, var skaidrot ar viņu lielisko spēju uzraudzīt kolonijas. 1545. gadā Potosi kalna rajonā, tika atklāti bagātīgi sudraba iegulumi.