cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zinātniskais pieraksts
Pamatoperācijas
Piemēram:
1931. gada referendums par "Likumu par Māras baznīcu"
1931. gada referendums Latvijā par "Likumu par Māras baznīcu" notika 1931. gada 5. un 6. septembrī.
Iemesls
Tautas nobalsošanas iemesls bija valdības vēlēšanās pārņemt savā īpašumā Māras (Doma) baznīcu, bet tam pretojās Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas virsvalde, uzskatot to par iejaukšanos baznīcas autonomijas lietās.
Progresīvās apvienības pārstāvis Marģers Skujenieks un Demokrātiskā Centra vadītājs Jānis Breikšs ierosināja tautas nobalsošanu par Latvijas lielākās baznīcas atņemšanu vācu draudzei.
Rezultāts
Nobalsošanā piedalījās 390 883 balsstiesīgo, no tiem par balsoja 97,4%. Referendumam pietrūka kvoruma, tomēr Saeima šo likumu vēlāk pieņēma.
Botriolepji
Botriolepji (Bothriolepis) ir izmirusi antiarhu bruņuzivju ģints, kas devona periodā bija plaši izplatīta visā pasaulē ar lielāko sugu skaitu antiarhu starpā. Ģinti pirmo reizi aprakstīja un nosaukumu deva Eihvalds 1840. gadā. Nosaukums Bothriolepis veidots no grieķu vārdiem βόθρος — bedrīte un λεπῐ́ς — zvīņas, sakarā ar bedrainu ornamentējumu uz kaula bruņu plātnēm. Ģints tipveida suga ir Bothriolepis ornata. Ģints ir plaši sastopama Latvijas devona nogulumos.
Sistemātika
Botriolepju ģintī ir zināmas vairāk, kā 100 sugu. Šajā sarakstā ir minētas dažas no tām. u.c.
Peledņupīte
Peledņupīte ir Ludza ezera pieteka Gulbenes novadā.
Iztece uz ziemeļiem no Naglenes. Augštecē tek austrumu-dienvidaustrumu virzienā, lejtecē — uz ziemeļiem- ziemeļaustrumiem. Ietek Ludza ezera rietumu krastā. Upi šķērso valsts autoceļš V417 (Auguliena—Pilskalns—Litene).
Zaigojošā pasaule
"Zaigojošā pasaule" ir krievu rakstnieka Aleksandra Grīna (Griņevska) fantastisks romāns, kas sarakstīts no 1921. līdz 1923. gadam.Tas pirmoreiz publicēts 1924. gadā Ļeņingradā iznākušajā žurnālā Красная нива.
1984. gadā pēc romāna motīviem uzņemta filma, tās režisors ir Bulats Mansurovs.
Latviešu valodā grāmatu Solveigas Cepurnieces un Mildas Paulas tulkojumā 1972. gadā sērijā "Fantastikas pasaulē" klajā laidusi izdevniecība "Zinātne". Grāmatā ievietoti arī daži A. Grīna stāsti.
Sižets
Romāns ir dziļi simbolisks, tas stāsta par cilvēku vēlmi iznīcināt to, kas ir ārpus viņu izpratnes.
Čristjans Nodals
Čristjans Nodals (es), labāk pazīstams kā Christian Nodal (dzimis Caborca, Sonora, 1999. gada 11. janvārī), ir Meksikas dziedātājs un dziesmu autors. Viņa pirmais singls “Adiós amor”, kas tika izdots 2016. gadā ar ierakstu izdevniecību Fonovisa, YouTube ir saņēmis vairāk nekā 910 miljonus skatījumu.
2017. gadā viņš izlaida savu pirmo singlu un oficiālo videoklipu "Adiós Amor". 2017. gadā viņš izlaida savu pirmo albumu "Me Dejé Llevar"; disks, kurā iekļautas viņa un citu Meksikas reģionu autorības tēmas.
2019. gadā viņš izdeva savu otro albumu "Ahora", kur viņš smalkāk demonstrēja ievērojamus panākumus.
1934. gada referendums par "Likumu par nodrošināšanu vecumā un darba nespējas un bezdarba gadījumos"
1934. gada referendums Latvijā par "Likumu par nodrošināšanu vecumā un darba nespējas un bezdarba gadījumos" notika 1934. gada 24. un 25. februārī.
Iemesls
Tautas nobalsošanas iemesls bija vēlētāju ierosināts likumprojekts "Likums par nodrošināšanu vecumā un darba nespējas un bezdarba gadījumos". Šī projekta pamatā bija Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas izstrādātais likums par nodrošināšanu vecuma, darba nespējas un bezdarba gadījumos. Nepieciešamie līdzekļi veidotos no darba devēju iemaksām, lielas nekustamās mantas īpašnieku iemaksām, to personu iemaksām, kuru ienākumi pārsniedza Ls 5000 gadā, kā arī valsts un pašvaldību iemaksām.
Pirms iesniegšanas Saeimā par likumprojektu bija parakstījušies vairāk nekā 198 000 no balsstiesīgajiem pilsoņiem.
Rezultāts
Likuma pieņemšanai bija nepieciešams, lai savu attieksmi izteiktu vismaz 478 411 pilsoņi – puse balsotāju skaita, kas bija piedalījušies iepriekšējās Saeimas vēlēšanās. Nobalsošanā piedalījās 414 903 vēlētāji (42,5%), turklāt 385 258 balsis tika nodotas „par”, tomēr netika sasniegts nepieciešamais vēlētāju skaits, un Saeima šo likumprojektu nepieņēma.
Melnkakla gārgale
Melnkakla gārgale (Gavia arctica) ir gārgaļu dzimtas (Gaviidae) migrējošs ūdens putns, kuram ir divas pasugas. Tā galvenokārt ligzdo Palearktikas ziemeļu daļā, ziemo jūrās gar krasta līniju vai lielos iekšzemes ezeros. Nesenā pagātnē melnkakla gārgale un Klusā okeāna gārgale tika klasificētas kā viena suga. Abām sugām izplatības areāli pārklājas Aļaskas rietumdaļā un Sibīrijas austrumos. Pie Japānas krastiem bieži var novērot abu sugu jauktus ziemojošos barus.
Izplatība
Melnkakla gārgale ligzdo Eirāzijas ziemeļos, retos gadījumos Aļaskas pašos rietumos. Eiropas populācijas ziemo gar Eiropas ziemeļrietumu Atlantijas okeāna piekrasti, kā arī Kaspijas, Melnajā un Vidusjūrā, bet Āzijas Klusā okeāna ziemeļaustrumu piekrastēs.
Latvijā
Melnkakla gārgale Latvijā ir parasta caurceļotāja un ziemotāja. Pavasara laikā (aprīlī un maijā) Latvijas teritoriju šķērso melnkakla gārgales, kas ziemojušas Melnajā jūrā, bet tikai neliela daļa nolaižas iekšzemes ūdeņos, tās novērojamas galvenokārt jūrā. Latvijā, iespējams, melnkakla gārgale reti ligzdo (līdz 5 pāriem), tomēr pēdējos gados nav konstatēti pierādītas ligzdošanas gadījumi. Vasarā jūrā var novērot jaunos putnus, kuru skaits sasniedz vairākus simtus vai pat dažus tūkstošus. Atsevišķi neligzdojoši īpatņi vasaras periodā ne pārāk bieži, bet tomēr regulāri sastopami Vidzemes un Latgales lielajos ezeros. Arī rudens migrācijas laikā melnkakla gārgale novērojama galvenokārt jūrā un ceļojot gar piekrasti, bet to skaits ir krietni mazāks nekā pavasarī. Ziemotāji uzturas jūrā, bet to skaits ir ievērojami mazāks nekā brūnkakla gārgalei. Latvijā novērojama nominālpasuga — Gavia arctica arctica.
Izskats
Kā visām gārgalēm tām ir atšķirīgs apspalvojums vairošanās sezonā un ziemā. Vasarā melnkakla gārgales galva un kakla aizmugure kļūst viendabīgi, sudrabaini pelēkas, pakakle un zods melni ar zaļgani lillīgu metālisku spīdumu, kakla sānus rotā smalku, melni—baltu garenvirziena līniju raksts. Krūtis baltas ar šaurām, melnām garenvirziena līnijām. Vēders balts, bet mugura melna ar baltu raibumojumu. Ziemas periodā apspalvojums kļūst pelēcīgi brūns, pakakle, zods, krūtis un vēders balti. Melnkakla gārgales knābis ir taisns un smails, vasarā melns, bet ziemā pelēks. Gārgalei ir raksturīgi turēt galvu tā, ka knābis ir viegli izsliets gaisā. Acis tumši sarkanas. Jaunie putni izskatās līdzīgi pieaugušajiem ārpus vairošanās sezonas.
No ļoti līdzīgās Klusā okeāna gārgales melnkakla gārgali var atpazīt pēc kakla sānu melni—balto līniju raksta: melnkakla gārgalei tas plūstoši savienojas ar krūšu melni—balto laukumu, bet Klusā okeāna gārgalei kakla līniju laukums nodalīts no krūšu laukuma ar melnu joslu. Lai arī abām sugām vēders un sāni ir balti, peldot melnkakla gārgalei virs ūdens var redzēt baltus sāna laukumiņus, bet Klusā okeāna gārgalei baltais vēders ir pilnībā zem ūdens.
Uzvedība
Atšķirībā no citām gārgalēm melnkakla gārgales ir sabiedriskākas un veido kopīgus migrācijas barus, kuros ir līdz 50 īpatņiem. Lai arī gārgale ir spēcīga peldētēja un nirēja, nenogurdināma lidotāja, tā uz sauszemes ir ļoti neveikla un nespēj no sauszemes pacelties gaisā, bet, paceļoties no ūdens virsmas, tai ir jāieskrienas apmēram 30 — 50 metri.
Anna Vagenere
Anna Vagenere (de; dzimusi kā Anna Šustermane (ru) Belcos) ir Moldovas starptautiskā lielmeistare šahā (1996), kas kopš 2006. gada pārstāv Luksemburgu.
Melnkakla gārgale
Barība
Barošanās parasti notiek seklos, piekrastes ūdeņos. Kā visas gārgales arī melnkakla gārgale barojas galvenokārt ar nelielām zivīm. Retos gadījumos tā barojas arī ar ūdens bezmugurkaulniekiem (kukaiņiem, moluskiem, vēžveidīgajiem ), vardēm un augiem. Lai ķertu zivis, melnkakla gārgale ienirst zem ūdens, visbiežāk zivis tiek norītas veselā veidā uzreiz zem ūdens. Melnkakla gārgale zem ūdens uzturas līdz 45 sekundēm un spēj ienirt 3 — 6 metru dziļumā.
Anna Vagenere
Biogrāfija
Moldovas šaha trenera Lazara Šustermana meita. Vairākkārt pārstāvējusi Moldovu Eiropas un Pasaules šaha čempionātos junioriem, kuros lielāko panākumu guvusi 1992. gadā Rimavska Sobotā, kad izcīnījusi sudraba medaļu Eiropas junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā. 1994. gadā uzvarējusi starptautiskajā sieviešu šaha turnīrā Bukarestē. Trīskārtējā Moldovas sieviešu šaha čempionāta uzvarētāja (1995, 2000, 2004). Par panākumiem turnīros FIDE 1996. gadā Vagenere piešķīra starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu.
Beigusi Belcu universitātes svešvalodu fakultāti. Pēc laulībām pārcēlusies uz Luksemburgu. 2009. gadā piedalījusies Luksemburgas vīriešu šaha čempionātā, kurā dalījusi 5. vietu.
Melnkakla gārgale
Sistemātika
Melnkakla gārgalei ir 2 pasugas:
Anna Vagenere
Biogrāfija
Pārstāvējusi Moldovas un Luksemburgas komandas Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 6 reizes (1994-2000, 2004, 2008).
Gijo
Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Santodomingo (nozīmju atdalīšana)
Santodomingo (es — Svētais Dominiks) var būt:
Pāvils Brūvers
Pāvils Brūvers (1949) ir latviešu teologs, Latvijas Neatkarības kustības dibinātājs, vēlāk Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas bīskaps.
Dzīvesgājums
Dzimis 1949. gada 10. aprīlī Rīgā. Viņa tēvs Andrejs Brūvers 1949. gada marta deportācijā bija izsūtīts uz Sibīriju un māte Aleksandra palikusi viena ar sešiem bērniem. 1970. gadā Pāvils Brūvers uzsāka studijas Rīgas Medicīnas institūtā, 1974. gadā kopā ar brāli Olafu viņš izveidoja anonīmu aptaujas anketu par sadzīvi, politiku, ko dalīja kursa biedriem un paziņām. VDK brāļus Brūverus aizturēja un vairāk nekā trīs mēnešus pratināja Stūra mājā. Par padomju valsts un sabiedriskās iekārtas apmelošanu Olafu ieslodzīja labošanas darbu nometnē, bet Pāvilam piesprieda nosacītu sodu.
Abi brāļi izveidoja Latvijas Neatkarības kustību, kas pavairoja un izplatīja skrejlapas, uzvilka sarkanbaltsarkanos karogus, izdeva “Latvijas Neatkarības Kustības Biļetenu”. Tajā bija apmēram 20 cilvēki, arī Gunārs Astra, Alfrēds Lēvalds, Alfrēds Aperats un Jānis Vēveris. 1975. gadā LNK izdevās Rietumvalstīs nogādāt filmu par Krustpils ielas ieslodzīto nometni OC 78/7, kurā bija redzama karavīru un sargsuņu pavadīta ieslodzīto kolonna, kā arī arestantu kravas automašīna, kurā aiz restēm redzamas noskūtās ieslodzīto galvas. Daudzi pasaules TV kanāli demonstrēja filmas fragmentus, lai parādītu Gulaga sistēmas turpināšanos PSRS.
1976. gadā Pāvilu Brūveri kopā ar ģimeni izraidīja uz Rietumvāciju, kur viņš atsāka medicīnas studijas, bet no 1979. gada strādāja par žurnālistu radio Brīvā Eiropa Minhenē. Ieguva augstāko teoloģisko izglītību Starptautiskajā korespondences institūtā ASV un 1995. gadā sāka kalpot Prāgas evaņģēliski luteriskajā draudzē.
Pēc ordinēšanas par luterāņu mācītāju 2001. gadā Brūvers 2004. gadā atgriezās Latvijā un pēc LELB arhibīskapa Jāņa Vanaga aicinājuma kļuva par arhibīskapa vietnieku. No 2007. līdz 2016. gadam Brūvers bija Liepājas diecēzes bīskaps.
Tautomērija
Neorganisko vielu tautomērija
Neorganiskajām vielām tautomērija raksturīga ciānūdeņraža atvasinājumiem. Jau pati ciānūdeņražskābe eksistē divās tautomērās formās:
Istabas temperatūrā tautomērais līdzsvars novirzīts pa kreisi, t.i., galvenokārt HCN veidošanās virzienā; izociānūdeņradis HNC ir daudz mazāk stabils (un vairāk toksisks).
Analoģiskas pārvērtības pazīstamas ciānskābei, kura viegli pāriet izociānskābē:
Cits piemērs ir hidrogēnsulfītjons, kas ir divu tautomēru maisījums. Vienam izomēram protons (ūdeņradis) pievienojies pie centrālā sēra atoma, bet otram — pie skābekļa atoma:
Arī abām hidrogēnsulfīta tautomērajām formām iegūti atvasinājumi.
Organisko vielu tautomērija
Organiskajā ķīmijā vispazīstamākā no daudzajām tautomērijas formām ir ketonu-enolu tautomērija, kurā notiek karbonilsavienojumu (ketonu vai aldehīdu) dinamiska pāreja enolos (savienojumos ar hidroksilgrupu pie dubultsaites). Arī šeit notiek protona migrācija:
Šajā tautomērijas formā līdzsvars parasti ļoti stipri nobīdīts karbonilsavienojuma rašanās virzienā un enolu saturs tajos ir tikai 0,01—0,0001%. Piemēram, acetaldehīds vienmēr satur niecīgu daudzumu vinilspirta:
Atsevišķos gadījumos enolformas var būt daudz stabilākas. Acetilacetonam metanola šķīdumā enolformas saturs ir pat 72%. Tas izskaidrojams ar ūdeņraža saites veidošanos starp enolformas hidroksilgrupas ūdeņraža atomu un tuvumā esošās otras karboksilgrupas skābekļa atomu, kam ir enolformu stabilizējoša iedarbība:
Svarīgs tautomērijas paveids ir virknes-cikla tautomērija, kas sevišķi raksturīga ogļhidrātiem. Piemēram, glikozes šķīdumā tikai 0,0026% molekulu ir virknes formā:
Tautomērija bieži novērojama heterociklisko savienojumu atvasinājumiem. Timīnam ir veseli seši tautomēri:
Ar tautomērijas parādību saistīti daudzi ķīmijas tehnoloģijas procesi, īpaši organiskās sintēzes jomā. Liela loma tautomērijai ir arī dzīvos organismos norisošos bioķīmiskajos procesos.
Viktors Grabe
Viktors Grabe (de; 1833—1894), arī Viktors de Grabe, bija vācu arhitekts, kas strādāja Rīgā eklektisma stilā. Daudzās viņa celtās koka ēkas cietušas pārbūvēs vai nojauktas.
Santodomingo (Ekvadora)
Santodomingo de los Koloradosa (es), biežāk saukta vienkārši par Santodomingo, ir pilsēta Ekvadorā, Santodomingo de los Tsačilasas provinces administratīvais centrs. Tā ir ceturtā apdzīvotākā pilsēta valstī ar vairāk kā 305 000 iedzīvotājiem. Pilsēta ir svarīgs komerciālais un ražošanas centrs.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Ziemeļkorejā
Sarakstā apkopotas tās vietas Ziemeļkorejā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Ziemeļkorejas ir iekļautas 2 vietas (abi kultūras objekti), savukārt 5 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Ziemeļkoreja Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1998. gada 21. jūlijā.
Cēzars Amslers
Hanss Cēzars Amslers (, 1881—1965) bija šveiciešu neirofarmakologs, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes profesors. Pētīja morfīna panesību un apomorfīna farmakoloģiju.
Dzīves gājums
No 1915. gada strādāja par Vīnes Universitātes Farmakoloģijas institūta pētnieku (1915-1918), asistentu (1918-1921), privātdocentu (1921). 1921. gadā aizstāvēja habilitācijas darbu par sāpju fizioloģiju un tika uzaicināts kļūt par jaundibinātās Latvijas Universitātes farmakoloģijas profesoru. Bija LU Farmakoloģijas institūta izveidotājs un vadītājs Kronvalda bulvārī 9 Rīgā (1921-1940). Pēc Latvijas okupācijas un aneksijas C. Amslers 1940. gada 24. augustā tika atlaists no darba un atgriezās Šveicē, dzīvoja Enetbādenē (1940), Sanktgallenē (1947), Cīrihē (1952).
Viņa darbu LU Farmakoloģijas institūtā turpināja Pēteris Vegers (1904-1991).
Matemātiskā formula
Matemātiskā formula (la) ir kodolīgs veids, kā ar simboliem atainot informāciju par divu izteiksmju vienādību vai arī nevienādību. Piemēram, lai aprēķinātu sfēras tilpumu, ir jāpielieto integrālrēķini vai to ģeometriskais analogs, taču, kad tas vienreiz ir ticis izdarīts, var tikt izvesta formula, kas ir atkarīga no viena vai vairākiem parametriem (šajā gadījumā no rādiusa). Attiecīgā formula ir
F = ma
, kas ir viena no Ņūtona otrā likuma izteiksmēm, var tikt pielietota dažādu problēmu risināšanā.
Dzeltenā celmene
Dzeltenā celmene (Armillaria lutea, arī Armillaria gallica) ir Latvijā vidēji reti sastopama celmeņu dzimtas sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami.
Taksonomija
Sugas nosaukumu devis Žilē (Gillet) 1874. gadā. Angļvalodīgajā literatūrā bieži tiek lietots apzīmējums Armillaria gallica, kas dots 1987. gadā. 2010. gadā šo pēdējo nosaukumu lietoja arī Index Fungorum un MycoBank, taču 2020. gadā Mycobank ir atgriezies pie vecā nosaukuma luteus.
Pastāv viedoklis, ka visas sešas Latvijā atrodamās celmeņu sugas vai kāda daļa no tām ir tikai parastās celmenes Armillaria mellea varietātes. Latvijas avoti vadās no tā, ka dzeltenā celmene ir atsevišķa suga.
Sēnes apraksts
Visām Armillaria ģints sēnēm raksturīgi sarkani vai tumšbrūni līdz melni sēņotnes pinumi, ar kuriem tās izplatās — rizomorfas. Tās bieži novērojamas zem mizas inficētajiem kokiem vai uz cita sēnes inficēta substrāta. Vietā, kur kātiņš piestiprināts koksnei, parasti redzama balta, pūkaina sēņotne vai rizomorfas. Naktī rizomorfas izraisa praulu spīdēšanu tumsā.
Dzeltenā celmene, tāpat kā citas celmenes, var sasniegt lielus apmērus; tiek apgalvots, ka vienas sēnes sēņotne Mičiganā, ASV, esot 2500 gadu veca un sverot ap 440 tonnām.
Augšanas apstākļi
Celmenes augļķermeņus parasti veido kā blīvus vai izkliedētus cerus uz koksnes, kurā aug to sēņotne. Tās nav saimniekspecifiskas, jo spēj inficēt gan dažādas skuju, gan dažādas lapu koku sugas mežos un parkos, tomēr dzeltenās celmenes biežāk sastopamas no septembra līdz decembrim uz ozoliem un melnalkšņiem. Celmeņu sugas var būt gan saprotrofas, sadalot atmirušu koksni, gan nekrotrofas, izraisot kokiem balto trupi. Daļa Armillaria ģints sēņu, ieskaitot dzelteno celmeni, ir fakultatīvi nekrotrofas — atkarībā no vides apstākļiem var baroties gan ar dzīvu, gan atmirušu koksni. Atrodamas Eirāzijā un Ziemeļamerikā.
Barības vērtība
Dzeltenās celmenes vēlams pirms lietošanas pusstundu novārīt, jo bez novārīšanas tās var izraisīt gremošanas traucējumus. Kātiņus to sīkstuma dēļ parasti nelieto. Citas Latvijas celmeņu sugas pārtikā tiek lietotas analoģiski dzeltenajai celmenei, ne vienmēr tās savstarpēji atšķirot.
Līdzīgās sugas
Visas Latvijā sastopamās celmeņu sugas ir līdzīgas izskatā, ārēji atšķiroties galvenokārt pēc mainīgās krāsas. Salīdzinot ar parasto celmeni, dzeltenajai gredzens ir maz izteikts un plīvura atliekas uz kātiņa ir dzeltenīgākas. Līdzīgas ir visas citas celmenes, taču neviena no tām nav dzeltena. Kulināras nozīmes celmeņu sugu sajaukšanai Latvijā nav, visas tās ir ar līdzīgām īpašībām. Kanādā aug no dzeltenās celmenes vizuāli praktiski neatšķiramā Armillaria calvescens. Arī bumbuļkāta celmene A. cepistipes bez mikroskopa no tām nav atšķirama.
Bieži ar celmenēm, kuras Latvijā visas ir ēdamas, jauc dažādu sugu sēnes, kas ir līdzīga izmēra un aug uz koksnes. Vairāku citu ģinšu sugu neoficiālie nosaukumi iekļauj vārdu "celmene", piemēram, samtainā ziemene (Flammulina velutipes) — ziemas celmene, mainīgā pacelmene (Kuehneromyces mutabilis) — neīstā celmene. Sajaukšana ar šīm divām sugām nerada problēmas veselībai, taču nedrīkst sajaukt celmenes ar sērsēnēm, no kurām daudzas ir indīgas vai neēdamas. Visbiežāk no indīgajām sērsēnēm sastopama rūgtā sērsēne, kas atšķirama pēc zaļganpelēkajām lapiņām. Iespējams celmenes sajaukt arī ar citām uz koksnes augošām indīgām sēnēm, piemēram, apmaloto ķivereni, kuras cepurīte, atšķirībā no celmenēm, nav zvīņota. Iespējama sajaukšana arī ar uz koksnes augošajām zvīnenēm, kā spuraino zvīneni Pholiota squarrosa, tomēr zvīneņu zvīņas ir krietni lielākas.
Argentīnas olimpisko medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti visi Argentīnas sportisti, kuri olimpiskajās spēlēs ir ieguvuši olimpiskās medaļas.
Līdz šim Argentīna olimpiskajās spēlēs ir ieguvusi 74 medaļas (21 — zelta medaļa, 25 — sudraba medaļas un 28 — bronzas medaļas), visas vasaras olimpiskajās spēlēs. Lielākā daļa no visām 74 medaļām ir iegūtas boksā — 24 medaļas. Ar medaļām bagātākais sportistis ir burātājs Karloss Espinola, kurš trijās olimpiskajās spēlēs izcīnīja 4 olimpiskās medaļas (2 — sudraba un 2 — bronzas medaļas).
Komandas
Iekļautas tikai tās komandas, kas startējušas kā nacionālās komandas, komandu sporta veidos.
Sportisti
Iekļauti tie sportisti, kas olimpiskajās spēlēs piedalījušies un izcīnījuši medaļas pārstāvot Argentīnu.
Dialogs
Dialogs (grc, diálogos — ‘saruna’) ir saziņa starp divām vai vairākām personām, kas parasti ir nejauša, iepriekš neplānota. Šāds sarunas veids ir raksturīgs ikdienas sarunvalodai. Dialogs var izpausties gan kā saruna, gan rakstiskā veidā. Dialogā pamīšus runā vai raksta katrs no tā dalībniekiem, katrs dialogā ir gan runātājs, gan klausītājs. Tā ir galvenā dialoga atšķirība no diskusijas vai debatēm, kur klausītājs var būt arī pasīvs.
Tāpat par dialogu dēvē mākslinieciski veidotu sarunu daiļliteratūrā, piemēram, lugā. Dialogi izplatīti ir arī kinoscenārijos un citos mākslas žanros. Lai dialogs būtu veiksmīgs, tā norises laikā ir jāņem vērā vairāki priekšnosacījumi, piemēram, jāuztur kontakts ar dialoga partneri, jāieklausās runātājā un jāuzdod jautājumi, kas prasa izvērstāku atbildi, jāļauj otram izteikties, noklausoties teikto līdz galam, jābūt pacietīgam un jāvairās no negatīvas attieksmes. Dialogā vēlams iesaistīties atbrīvoti, iedrošinot sarunas biedru ar laipnu skatienu, kādu labu vārdu vai interesantu joku.
Dialogam ir raksturīgas vairākas pazīmes:
Žistinjēns de Klarī
Žistinjēns Šarls Ksavjē Bretoņo—Klarī (fr; dzimis, miris ) bija franču sporta šāvējs un sporta funkcionārs, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē
Viņš 1900. gada olimpiskajās spēlēs startēja tranšejas šaušanas disciplīnā. Šajā disciplīnā viņš izcīnīja brozas medaļu, piekāpjoties Francijas sportistam Rožē de Barbarēnam un Beļģijas sportistam Renē Gijo.
No 1913. gada līdz savai nāvei viņš bija Francijas olimpiskās komitejās prezidents, kā arī bija ģenerālkomisārs un 1924. gada Parīzes olimpisko spēļu izpildkomitejas prezidents. 1924. un 1928. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš darbojās arī kā tiesniesis mākslas sacensībās. Viņš bija arī Nacionālās sporta komitejas un Senthūberta kluba prezidents. Klarī vadīja aktīvu pilsonisko dzīvi un bija Francijas un Amerikas brālības dibinātājs, kas sniedza palīdzību kara bāreņiem, un par savu sabiedrisko dienestu viņš 1921. gadā tika iecelts par Goda leģiona virsnieku. Tāpat kā Pjērs de Kubertēns, Klarī iebilda pret sievietēm, kas piedalās olimpiskajās spēlēs, un 1924. gada SOK sesijā Parīzē izteicās pret citu sieviešu sporta veidu pievienošanu programmā.
1925. gadā viņš bija Staptautiskās Olimpiskās komitejas prezidenta kandidāts, taču pirmajā kārtā saņēma tikai 4 balsis, bet otrajā — 1.
Pūrmaļi
Pūrmaļi ir ciems Vērēmu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 248 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas vairākas apskates vietas (Pūrmaļu akmens, keramiķa Viktora Pankova darbnīca), ūdenstilpes: Nireits , Luksteņš , Vizuleitis , Valnāns.
Elizabete (filma)
"Elizabete" (en) ir 1998. gada Apvienotās Karalistes biogrāfiska drāma, kuras režisors ir Šekars Kapurs. Filmas pirmizrāde notika Venēcijas filmu festivālā. Galvenās lomas filmā atveido Keita Blanšeta, Kristofers Eklstons, Džefrijs Rašs, Džozefs Fainss, Ēriks Kantona un Ričards Atenboro. 2007. gadā filmai iznāca turpinājums "Elizabete: Zelta laikmets".
Filmā parādīti Elizabetes I pirmie valdīšanas gadi, kā arī viņas uzdevums iemācīties to, kas nepieciešams, lai kļūtu par monarhu.
Oto Vehters
Oto Gustavs fon Vehters (de; dzimis, miris ), reizēm zināms arī kā Oto Vahters bija advokāts un augsta SS un Nacistiskās Vācijas partijas amatpersona. Aktīvi piedalījies Holokaustā, organizējis ieslodzīto nogādāšanu koncentrācijas nometnēs un noindēšanu gāzes kamerās.
Viņš pievienojās SS 1932 gada 1. janvārī, dienēja Freisingas pilsētā, Bavārijā.
Biogrāfija
Pēc Austrijas aneksijas nacistiskajā Vācijā 1938. gada 12. martā, Ādolfs Hitlers 1938. gada 24. maijā nozīmēja Vehteru Austrijas nacistu gubernatora Artūra Zeisa-Inkvarta valsts komisāra amatā, "Likvidācijas ministrijā". No 1939. gada 30. aprīļa viņš vadīja Valdības organizāciju, kas atbildēja par visu to Austrijas amatpersonu atlaišanu un/vai obligātu aiziešanu pensijā, kuri neatbilda nacistu režīmam. Sakarā ar to, ka bijušā Austrijas birokrātija bija stingri antisemītiska, faktiski tika atlaista tikai neliela daļa ierēdņu.
Darbojis arī kā Polijas pilsētas Krakovas gubernators. Vehtera kā gubernatora vadībā 1939. gada 18. decembrī tika izdots paša Vehtera parakstīts 52 poļu nāves soda izpildes orderis kā soda mērs par divu Vīnes policistu nogalināšanu.
Tāpat 1940. gada decembrī viņa vārdā tika izdota arī pavēle par 68 000 ebreju izraidīšanu no pilsētas, kā arī vēl viena pavēle, kurā tika noteikts, ka atlikušie 15 000 ebreji tiek izsūtīti uz jaunizveidoto Krakovas geto, kas izdota 1941. gada 3. martā.
1943. gada 22. janvārī Ā. Hitlers izvēlējās Vehteru kā Galīcijas gubernatoru. Kā Galicījas gubernators viņš izveidoja Waffen-SS nodaļu, ko vācu uzraudzībā izveidoja no Ukrainas Galīcijas iedzīvotājiem, lai cīnītos pret boļševikiem. Vienības veidošanu apstiprināja Heinrihs Himlers pēc Vācijas sakāves Staļingradas kaujā. Vehters iesniedza priekšlikumu Himmleram 1943. gada 1. martā, un 28. aprīlī tika atklāta SS nodaļa Galīcijā. Būdams Galīcijas gubernatora amatā, Vehters arī pārraudzīja Galīgā risinājuma īstenošanu un sistēmas paredzētas ebreju nogādāšanai koncentrācijas nometnēs, kā arī masveida ebreju apšaušanas.
Drīz pēc kara 1946. gada 28. septembrī Polijas valdība nosūtīja dokumentu ASV Vācijas Federatīvās Republikas militārajai zonai, kurā tika pieprasīts, lai Vehters tiktu nogādāts Polijā un sodīts par vairāk nekā 100 000 cilvēku masu slepkavību, apšaušanu un nāvessoda izpilžu veikšanu.
Vehtera nāves dēļ Vatikānā 1949. gadā, viņš Polijā nekad netika apsūdzēts vai tiesāts. Viņa kriminālās līdzdalības pakāpe Galīgajā risinājumā nekad netika iesniegta un izskatīta tiesā.
Jans Kornārijs
Jans Kornārijs (la, ap 1500—1558) bija vācu ārsts un valodnieks, kas dzīvoja Reformācijas laikmetā un latīņu valodā pārtulkoja lielu daļu no antīko grieķu autoru medicīniskajiem tekstiem. Jaunības laikā (1523—1526) viņš strādājis par ārstu Rīgā.
Dzīvesgājums
Jans Kornārijs, īstajā vārdā Johaness Hainpols (Haynpol, Hagenbut, ir dzimis apmēram 1500. gadā Saksijas pilsētas Cvikavas kurpnieku meistara Sīmaņa ģimenē. Pēc Cvikavas latīņu skolas beigšanas viņš studēja Leipcigas Universitātē (1517—1518). Pēc tam, kad 1518. gadā Vitenbergas Universitātē atvēra grieķu valodas katedru, kuru ieņēma humānists un baznīcas reformators Filips Melanhtons, Johaness turpināja savas studijas Vitenbergā (1519—1521). Melanhtons bija izcils pedagogs un viņa ietekmē jauneklis pievērsās Lutera mācībai. 1521. gadā viņš ieguva maģistra grādu (Magister artium) mācīja Filozofijas fakultātē latīņu un grieķu gramatiku un sāka lietot sava uzvārda latīnisko formu Cornarius (no Cornus mas — "mežrozīšu auglis").
Pāvijas Universitātē viņš 1523. gadā kļuva par medicīnas doktoru un pēc Roterdamas Erasma ieteikuma devās uz Rīgu,  kurā jau 1522. gadā ar tiešu Lutera un Melanhtona atbalstu bija sākusies Livonijas reformācijas kustība. Iespējams, ka jau Rīgā viņš sāka darbu pie grieķu medicīnas tekstu tulkošanas latīņu valodā. Šajā laikā viņš pieredzēja gan svētbilžu grautiņus, gan arī Rīgas pilsētas bibliotēkas dibināšanu 1524. gada martā, kurā apkopoja senus rokrakstus un grāmatas no likvidētajiem katoļu klosteriem. 1526. gada februārī Kornārijs ieguva profesora vietu Rostokas Universitātē un 1527.–1528. gadā bija Mēklenburgas-Šverīnas hercoga Heinriha ārsts. No 1528. gada septembra viņš lasīja lekcijas par grieķu medicīnu Bāzeles Universitātē, kur viņa draugs Erasms viņu mudināja turpināt darbu pie grieķu tekstu tulkošanas. 1529. gadā Bāzelē Kornārijs publicēja savus grieķu medicīnas tekstu tulkojumus četrās grāmatās. Pēc tam viņš atgriezās dzimtajā Cvikavā, kur 1530. gada 1. jūnijā apprecējās ar birģermeistara Bērenšprunga meitu Annu, kas nomira neilgi pēc kāzām, otro reizi 12. oktobrī ar viesnīcnieka Gepfarta meitu Urzulu, kļuva par pilsētas ārstu un turpināja nodarboties ar tulkošanu. 1531. gadā viņš publicēja Partēnija dzejas latīnisko tulkojumu "Erotisko jūtu grāmatā". No 1533. līdz 1537. gadam viņš bija Nordhauzenas pilsētas ārsts Tīringenē, pēc tam līdz 1541. gadam Frankfurtē.
No 1542. līdz 1546. gadam viņš lasīja lekcijas Marburgas Universitātē, pēc tam atgriezās Cvikavā. Kad 1558. gada 25. janvārī tika nodibināta Jēnas Universitāte, Kornāriju iecēla par tās medicīnas fakultātes dekānu, tomēr viņš neilgi pēc tam nomira Jēnā 1558. gada 16. martā.
Vasile Senduljaks
Vasile Senduljaks (ro; dzimis Belcos) ir Moldovas starptautiskais lielmeistars šahā (2006).
Biogrāfija
Moldovas šaha trenera Lazara Šustermana audzēknis. Daudzkārtējais Moldovas šaha čempionātu uzvarētājs (1998, 2001, 2003, 2007, 2008). Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā uzvarējis 2004. gada turnīrā December 1989 Revolution (Rumānija). 2006. gadā bijis otrais Bukarestes turnīrā Winter Cup un Open Galati turnīrā (Rumānija). 2010. gadā uzvarējis Rumānijas starptautiskajā šaha turnīrā Grand Prix Balcani.
Pārstāvējis Moldovas komandu Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījies 8 reizes (1998-2010, 2014).
Par panākumiem turnīros FIDE 1997. gadā Senduljakam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2006. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. 2014. gadā kļuvis par FIDE treneri, bet 2015. gadā saņēmis FIDE starptautiskā arbitra nosaukumu.
Fransisko Enrikess de Subirija
Fransisko Enrikess de Subirija (fr; dzimis, miris ) bija kolumbiešu izcelsmes franču virves vilcējs, kurš startēja 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Viņš bija sporta kluba Racing Club de France pārstāvis. 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs bija viens no Francijas komandas pārstāvjiem (kopā ar Remonu Basē, Šarlu Gonduānu, Žanu Kollā, Žozefu Rofo un Emīlu Sarādu) izcīnīja sudraba medaļu piekāpjoties Jauktās komandas pārstāvjiem.
Normandiešu valoda
Normandiešu valoda (Normaund) ir romāņu valoda, kas izplatīta Normandijā, Džērsijā un Gērnsijā. Tiek uzskatīta arī par franču valodas dialektu. Tā nav Normandijas vai Francijas oficiālā valoda. Francijā tā tiek klasificēta kā reģionālā valoda. Kā atsevišķi normandiešu valodas dialekti tiek izšķirti džērsiešu valoda, gērnsiešu valoda un olderniešu valoda.
Eiropas Centrālā banka
Eiropas Centrālā banka (ECB) ir Eiropas Savienības institūcija, kas darbojās kā Eiro zonas centrālā banka. Tās galvenais uzdevums ir nodrošināt eiro valūtas pirktspēju un cenu stabilitāti. ECB tika izveidota 1998. gadā. Tās galvenā mītne atrodas Frankfurtē pie Mainas.
Kamēr visās Eiropas Savienības valstīs nav ieviests eiro, ECB darbojas kā divu paralēlu sistēmu vadītāja. Pirmkārt, tā ir Eiro zonas centrālā banka. Šajā gadījumā 20 zonas valstis ir tai deleģējušas tās funkcijas, kuras pirms tam veica to nacionālās centrālās bankas. Otrkārt, notiek sadarbība ar tām valstīm, kurās vēl nav ieviests eiro. Šīs valstis apvienojas Eiropas Centrālo banku sistēmā.
Kā Eiro zonas centrālā banka ECB ir atbildīga par tās monetāro politiku. Galvenokārt tas nozīmē to, ka banka atbild par cenu stabilitāti, proti, neļauj augt inflācijai virs noteiktās normas, un nodrošina finanšu sistēmas stabilitāti, kas attiecas uz ECB uzraudzības funkcijām. Eiropas Centrālo banku sistēmas gadījumā ECB ir tā, kas uzrauga Eiro zonas kandidāt valstu radītājus, kas ļauj iestāties tajā, respektīvi, seko inflācijas un citiem radītājiem. ECB veic arī ārvalstu valūtas operācijas, tur un pārvalda Eiro zonas valstu ārvalstu valūtas portfeļus, nodrošina maksājumu sistēmu raitu darbību, kā arī veic citus uzdevumus.
ECB galvenā lēmējinstitūcija ir padome, kurā ietilpst 6 valdes locekļi un 19 Eiro zonas dalībvalstu centrālo banku vadītāji. Tā formulē Eiro zonas monetāro politiku. Praktisko pusi nodrošina ECB valde, kurā ietilpst prezidents, viceprezidents un 4 citi biedri. Kā pagaidu institūcija līdz brīdim, kad visās Eiropas Savienības valstīs tiks ieviests eiro, pastāv Ģenerālpadome, kurā ietilpst visu Eiropas Savienības valstu centrālo banku vadītāji, kā arī ECB prezidents un viceprezidents. Tās galvenie uzdevumi ir būt par padomdevēju ECB ietvaros un statistikas vākšana.
Nīna Engliha
Nīna Engliha (de; dzimusi ) ir bijusī vācu brīvā stila cīkstone, divkārtējā Eiropas čempione (1996, 1998), Pasaules un Eiropas čempionātu medaļniece.
Biogrāfija
Nīna Engliha uzauga cīkstoņu ģimenē. Tēvs bija daudzkārtīgs vācu policijas čempions. Brālis Mirko 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā izcīnīja sudraba medaļu grieķu-romiešu pussmagajā svarā. 1982. gada Nīna sāka nodarboties ar mākslas vingrošanu, taču vēlāk izrādījās, ka viņa vingrošanai ir par garu un tādēļ 1991. gadā viņa pievērsās brīvajai cīņai. 1993. gadā Nīna sāka savu starptautisko karjeru.
Matīšu pamatskola
Matīšu pamatskola ir vispārējās izglītības iestāde ar pamatizglītības programmas veidu. Skolas adrese: Skolas iela 22, Matīši, Matīšu pagasts, Valmieras novads, LV-4210.
Darbība
Skola īsteno pamatizglītības programmu, mācības notiek latviešu valodā. Piedāvātās mācību programmas: pamatizglītības programma, pamatizglītības programma ar mācīšanās traucējumiem, pamatizglītības programma ar valodas traucējumiem, pamatizglītības programma ar somatiskām saslimšanām. Pamatizglītības programmā 2014. gada 27. maijā tika reģistrēti 90 skolēni. Matīšu pamatskolai jau vairākus gadus ir draudzīgas saiknes ar Limbažu novada Puikules pamatskolu, un nu draugu pulkam pievienojusies arī Cēsu novada Liepas pamatskola. No 2007. gada rudens nodibināta sadarbība ar Insjonas skolu Zviedrijā. Ar vadības palīdzību pamatskola aktīvi iesaistījusies dažādos projektos. Matīšu pamatskola ir Sorosa fonda Latvijā sociālo zinību atbalsta skola, kā arī šī izglītības iestāde oficiāli atzīta par bērniem draudzīgu skolu.
Tradīcijas
Skolā notiek mācību priekšmetu nedēļas, erudītu konkursi, mācību ekskursijas, karjeras pēcpusdienas, ģimeņu pēcpusdienas. Ārpus skolas aktivitātes: koris, ansamblis, tautiskās dejas, ritmika, teātra pulciņš, rokdarbu pulciņš, mākslas studija, futbols, volejbols, florbols, skolas avīze, jaunsargi, jaunie ugunsdzēsēji. Skola piedalās novada dziesmu un deju svētkos, kā arī citos pasākumos.
Pirmsākumi
1678. gadā līdz ar Matīšu draudzes dibināšanu tika nodibināta arī Matīšu draudzes skola, kuru dibināja pēc Zviedrijas karaļa Kārļa XI pavēles un kopā ar Daugavgrīvas skolu tās skaitās vecākās skolas Latvijā. Pirmā Matīšu draudzes skola atradās Kaspara Vēdzeles mājās, kurš tad arī pats veica gan ķestera pienākums, gan skolotāja pienākumus. 1748. gadā tika uzcelta jauna skola. Šajā pašā skolā 1768. gadā skolā mācījās 96 bērni, kas bija ļoti liels skaits, jo vidēji katrā skolā mācījās tikai 15 bērni un visā Latvijā tajā laikā ap 905 bērnu, bet savukārt 1789. gadā tika reģistrēts, ka Matīšu draudzes skolā nemācās neviens bērns. 1793 tiek reģistrēts, ka Draudzes skolā mācās tikai divi bērni. Skološana notika mājās apstākļos un pateicoties vecākiem 1798. gadā Matīšu draudzē ir 2028 lasītpratēji un 518 nepratēji. 1810. gadā uzcēla jaunu skolas ēku, bet bērnus tur vēl nemācīja. Stāvoklis atkal uzlabojās, kad 1832. gadā par skolotāju un ērģelnieku ieceļ Pučurgas stārasta dēlu Pēteri Treumani. No 1918. gada janvāra līdz 1920. gada oktobrim skola palika bez skolotāja. Telpās mitinās infekcijas slimnieku un pagasta nespējnieki. Skolas inventārs tika izvazāts. 1919. gadā skolas augšstāvs izdega. 1920 gada rudenī bijušajā Matīšu draudzes skolā ierīko Matīšu II pakāpes pamatskolu. Pagastam nācās savest skolu atkal kārtībā. Skolotājs joprojām savus pienākums apvienoja ar baznīcu. Ar jauno skolu arī tika paaugstināts zinību līmenis. 19. gs., vidū paplašinājās mācību programma, tajā iekļāva ģeogrāfiju, vēsturi, dabas zinātni, glītrakstīšanu, dārzkopību. 1931. gadā Matīšu II pakāpes pamatskolu apvienoja ar Mīlītes I pakāpes pamatskolu. Matīšu II pakāpes pamatskola pārcēlās uz Mīlītes skolas telpām un apvienoto skolu nodēvēja par Mīlītes II pakāpes pamatskolu. 1933. gada februārī nodega Mīlītes II pakāpes pamatskola un mācības pārnesa atpakaļ uz Matīšu II pakāpes pamatskolas telpām.
Patreizējā skolas ēka
1934. gada 9. maijā tika likti pamati pašreizējajai Matīšu pamatskolas ēkai. Tajā pašā laikā tika arī iestādīts dārzs un sakopta skolas apkārtne. Jaunā skola savu darbību sāka 1934. gada 7. oktobrī, bet mācības uzsāka 11. oktobrī. Šajā skolā iekļāva Mīlītes II pakāpes pamatskolu, Bauņu I pakāpes pamatskola un arī Pučurgas I pakāpes pamatskola. Jaunuzcelto skolu nosauca par Bauņu 6. klašu pamatskolu.
Svešvārds
Svešvārds jeb internacionālisms ir no citas valodas aizgūts vārds ar vienādu pamatnozīmi un līdzīgu skanējumu, ko lieto daudzās valodās. Svešvārdus par internacionālismiem dēvē plašās izplatības dēļ. Svešvārdu nozīmi var noskaidrot svešvārdu vārdnīcā.
Svešvārdu pazīmes
Svešvārdus var atšķirt no latviešu valodas vārdiem pēc dažādām pazīmēm:
Juris Imants Aivars
Juris Imants Aivars (dzimis Jēkabpilī, miris ) bija latviešu ārsts, fiziologs, LZA emeritēts zinātnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1941. gada 17. jūnijā Jēkabpilī tā laika Jēkabpils slimnīcas direktora un ķirurga Pētera Aivara un želsirdīgās māsas Elvīras Aivares ģimenē. Ģimenē auga arī vecākais brālis Andris. Māte mira agri, brāļu bērnībā. 1944. gadā, nostiprinoties Sarkanai armijai Jēkabpilī un tai vajājot nacionāli noskaņotus cilvēkus, tēvs ar abiem dēliem pārcēlās uz dzīvi Aizputē, kur kopā ar saviem kolēģiem no Jēkabpils slimnīcas, kas no padomju varas bija bēguši kopā ar Pēteri Aivaru, Aizputē izveidoja slimnīcu.
Bērnība pagāja Aizputē, ģimenē kopā ar tēva otro dzīvesbiedri Skaidrīti. Bērnībā un pusaudža gados Jurim Aivaram bija daudzveidīgas aizraušanās, gan darinot paštaisītus tehnikas modeļus, gan spēlējot klavieres un akordeonu. Viņš pabeidza Aizputes vidusskolu (1958), arī Aizputes mūzikas skolu un pāris gadus mācījās Liepājas Mūzikas vidusskolā. Tomēr ģimenes tradīcijas medicīnā ņēma virsroku un, līdzīgi kā vecākais brālis Andris, arī Juris 1958. gadā uzsāka medicīnas studijas Rīgas Medicīnas institūtā, ko pabeidza 1964. gadā. Gan ārsta prakses laikā, gan obligātā karadienesta laikā viņš praktizējās ārsta arodā gan Latvijā, gan Padomju Savienībā: ārsta prakse ķirurģijā Algas rajona slimnīcā Kazahijā, prakse anestezioloģijā Rīgas Traumatoloģijas un ortopēdijas zinātniskās pētniecības institūtā, iecirkņa ārsta darbs obligātā karadienesta laikā Turkmēnijā.
No 1966. līdz 1969. gadam Juris Aivars studēja aspirantūrā Ļeņingradas Valsts universitātē, Bioloģijas un augsnes fakultātes Biofizikas katedrā, un studiju noslēgumā aizstāvēja disertāciju "Vardes Rana temporaria olšūnu membrānas potenciāla izpēte" (15.05.1969; vadītājs profesors P.Makarovs, specialitāte — biofizika), iegūstot bioloģijas zinātņu kandidāta grādu (pielīdzināts (nostrificēts) LR bioloģijas zinātņu doktora grādam 1992. gadā). Aspirantūras laiks Ļeniņgradā bija nozīmīgs posms viņa personīgajā dzīvē un akadēmiskajā izaugsmē, iepazīstoties un zinātniski bagātinoties ar Ļeņingradā studējošiem latviešu laikabiedriem — ģenētikas profesoru Jēkabu Raipuli, bērnu ķirurgu Valdi Randi, biofizikas profesori Noru Švinku (1936—2010) u.c.
1985. gadā Ļeņingradā Juris Aivars PSRS ZA I.Šečenova vārdā nosauktā Evolucionārās fizioloģijas un bioķīmijas institūtā aizstāvēja disertāciju "Nieru asinsvadu gludās muskulatūras šūnu funkcionālās īpašības" (specialitāte — cilvēka un dzīvnieku fizioloģija), iegūstot bioloģijas doktora grādu (1992. gadā tika pielīdzināts LR Bioloģijas habilitētā zinātņu doktora grādam). Viņa oponenti bija tā laika PSRS vadošie asinsrites fizioloģijas speciālisti — J.Moskaļenko, A.Nozdračevs, V. Ovsjaņikovs.
Līdzās pētnieciskam darbam Juris Aivars uzsāka akadēmisko darbību Rīgas Medicīnas institūtā (RMI), Normālās fizioloģijas katedrā kā asistents (1969—1975), vēlāk kā docents (1976—1985). 1986. gadā Juris Aivars saņēma uzaicinājumu kļūt par katedras vadītāju un docētāju Latvijas Valsts universitātes Bioloģijas fakultātes Cilvēka un dzīvnieku fizioloģijas katedrā. Pieņemot uzaicinājumu, 1986. gadā viņš uzsāka strādāt kā docents, kopš 1992. gada kā profesors, vadot zinātnisko un akadēmisko darbu Cilvēka un dzīvnieku fizioloģijas katedrā kā katedras vadītājs no 1986. līdz 2013. gadam. 1992. līdz 1994. gadam Juris Aivars kā vieslektors lasīja lekcijas un vadīja praktiskās nodarbības cilvēka fizioloģijā Monte San Savino Starptautiskās universitātes centrā Itālijā un nodarbības psihes bioloģiskajos pamatos starptautiskajā akadēmiskās izglītības programmā Latvija—Polija—Itālija.
Kā profesors un vadošais pētnieks Juris Aivars Latvijas Universitātē strādāja līdz pat aiziešanai mūžībā 2016. gada 14. jūnijā. Apbedīts dzimtas kapos Rīgā, Ziepniekkalna kapos.
Zinātniskā darbība
Juris Aivars bija fiziologs ar ļoti plašu un dziļu interešu spektru visdažādākos fizioloģijas jautājumos. Viņa izpētes objekts bija asinsvadu sieniņa, to veidojošo šūnu funkcionālās pazīmes — asinsvadu gludās muskulatūras reaktivitāte dažādās asinsrites gultnēs, endotēlijs kā polifunkcionāli audi. Viņam pieder fiziologu aprindās zināmais izteiciens par asinsvadu sieniņu: "Asinsvada sieniņa — tā ir vesela pasaule pasaulē (organismā)".
Zinātnieka karjeras sākumā, veicot elektrofizioloģiskos pētījumus aspirantūras studiju laikā (1966—1969) par vardes Rana temporaria olšūnu membrānas potenciāla izpēti, tika pētīta jonu nozīme darbības potenciāla izcelsmē. Izmantojot mikroelektrodu tehniku, 20 sērijās ar atšķirīgu kālija, nātrija un hlora jonu šķīdumu koncentrāciju, tika noteiktas membrānas potenciāla ģenerēšanas likumsakarības ovocītos dažādās nobriešanas stadijās. Pirmā nozīmīgā publikācija par to tika publicēta 1969. gadā žurnālā Биофизика.
Piecpadsmit darba gados RMI Normālās fizioloģijas katedrā Juris Aivars piedalījās tematiskajās konferencēs ar 17 publikācijām, kas saistītas ar asinsriti, sfigmogrāfiju, augoša organisma asinsrites īpatnībām, muskuļdarbības servisa funkciju nodrošinājumu, kustību aktivitāti un sirds-asinsvadu sistēmu. Laika posmā no 1975. līdz 1984. gadam Juris Aivars publicēja 26 populārzinātniskus rakstus un rakstus enciklopēdijās. Jura Aivara daudzu gadu (1971—1984) galvenā zinātniskā sistemātisko pētījumu tēma bija nieru asinsvadu gludās muskulatūras šūnu funkcionālās īpatnības, kas tika aprakstītas 27 zinātniskās publikācijās. Starp tām visnozīmīgākā ir nodaļa par nieres asinsapgādi grāmatā "Asinsrites fizioloģija. Asinsvadu sistēmas fizioloģija" (krievu val., izdevn. “Zinātne”, Ļeņingrada, 1984, 501-522 lpp.). Jura Aivara zinātņu doktora disertācija bija par nieres asinsvadu gludās muskulatūras funkcionālām īpatnībām.
Izpētot 589 paraugus no vēdera aortas, kopējās miega artērijas, ciskas, nieres starpdaivu un loka artērijām, tika pierādīta universāla likumsakarība — sazarojoties asinsvadam ievērojami pieaug asinsvada sienas relatīvais biezums, galvenokārt uz muskuļslāņa rēķina. Pētījumi par nieres asinsvadu gludās muskulatūras specifiskajām īpatnībām liecināja par spēju noteiktos apstākļos ģenerēt ritmisku aktivitāti. Juris Aivars bija viens no pirmajiem, kas pētīja un aprakstīja jaunu fenomenu — spontānu ritmisku aktivitāti un norādija, ka tā ir saistīta ar gludās muskulatūras oksidatīvo metabolismu. Viņa pētījumi liecināja par korelāciju starp cirkulāro sienas saspringumu un gludās muskulatūras kontraktilitāti visā arteriālā asinsspiedienu pārmaiņu fizioloģiskajā diapazonā. Vēlāk, 2009. gadā, ASV autoru kolektīva pētījums aprakstīja asinsvadu gludās muskulatūras kontrakcijas molekulāro mehānismu.
Jura Aivara pētījumi liecināja, ka biomehānikas datus var izmantot maģistrālo asinsvadu ķirurģiskai rekontrukcijai un funkcionālai diagnostikai. Pētījuma dati tika izmantoti arī izstrādājot neinvazīvu metodi sirds-asinsvadu sistēmas funkcionālā stāvokļa novērtējumam. Pieteikums izgudrojumam N 3408521/13 saņēma pozitīvu lēmumu 1985. gadā un patentu 1986. gadā. Jurim Aivaram savā pētījumā izdevās noskaidrot un aprakstīt visu morfoloģisko, fizikālo un fizioloģisko īpatnību kopumu, kas atšķir nieru arteriālos asinsvadus no citu orgānu asinsvadiem un nodrošina nierēm to pamatfunkcijām atbilstošu asins apgādi. Jura Aivara vadībā tika sagatavoti un vadīti daudzu zinātnisko pētījumu projekti — gan Latvijas, gan Eiropas Struktūrfondu projekti. Latvijas Zinātnes Padomes finansēto pētījumu tēmas bija par olnīcu un kaulu asinsvadu reaktivitāti (1987—1993), asinsvadu reaktivitātes modulatoru regulatoro ietekmju mehānismiem (1997—2000), artēriju un arteriolu vazomociju — izcelsmi un to ietekmējošiem faktoriem (2001—2003), mikrocirkulācijas asinsvadu vazomociju — magnētisko lauku un temperatūras ietekmi (2004—2008), dzīvnieku un cilvēka audu adaptīvām reakcijām barības vielu un fiziskas slodzes stresa apstākļos (2009—2013). Kopumā — vairāk nekā 120 zinātniskas un populārzinātniskas publikācijas, daudz recenzētu un konsultētu zinātnisko darbu, neskaitāmi mācību līdzekļi.
Kanaviņas
Kanaviņas ir ciems Alūksnes novada Jaunalūksnes pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 6 km no pagasta centra Kolberģa, 2,5 km no novada centra Alūksnes pilsētas centra un 204 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie pašas Alūksnes pilsētas robežas, Kanaviņu ezera krastā.
Alfrēds Ašenkampfs
Alfrēds Ašenkampfs (, 1858-1914) bija vācbaltiešu arhitekts, kas strādāja Rīgā, projektējot jūgendstila ēkas.
Dzīvesgājums
Dzimis 1858. gada 31. martā Liepājā. Studēja Rīgas Politehniskajā augstskolā, 1893. gadā beidza studijas un sāka strādāt savā arhitektu birojā. Rīgas Amatnieku biedrības Amatniecības skolas pasniedzējs, Rīgas būvvaldes inspektors.
1901. gadā viņš kopā ar M. Šervinski projektēja Rīgas 700 gadu jubilejas izstādes ēku projektus. Miris 1914. gada 26. decembrī Rīgā.
Projekti
Projektējis aptuveni 15 jūgendstila ēku.
Doktors Astoņkājis
Doktors Astoņkājis (en) jeb Dr. Oto Guntars Oktāvijs (en) zināms arī kā Doks Oks (en) ir izdomāts tēls un ļaundaris, kurš parādās Marvel Comics publicētajos komiksos, pirmo reizi — 1963. gadā, The Amazing Spider-man #3. Doktors Astoņkājis ir zinātnieks, kuram ir augstas intelektuālas spējas, un viņš ir viens no Zirnekļcilvēka ienaidniekiem. Parasti viņš ir attēlots kā plecīgs tēls ar brillēm, kuram ir četri spēcīgi, mehāniskie taustekļi, kuri ir pievienoti pie viņa muguras, un ir apsēsts ar savas ģenialitātes pierādīšanu un Zirnekļcilvēka sakaušanu.
Radīšana
Doktoru Astoņkāji radīja Stens Lī un Stīvs Ditko. Viņš pirmoreiz parādījās "Zirnekļcilvēks pret Doktoru Astoņkāji" Apbrīnojamā Zirnekļcilvēka 3. numurā, kurš iznāca 1963. gada jūlijā.