cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerikas pilsoņu karš
Kara rezultātā vairākas teritorijas, it īpaši Dienvidu štatos, bija pilnībā izpostītas. Simtiem tūkstošu karavīru, kas izdzīvoja, palika izkropļoti, jo viens no efektīvākajiem medicīnas līdzekļiem kara laikā bija ātra ievainoto locekļu amputācija. Tāpat kara iznākums ļāva likvidēt verdzības sistēmu, kas ASV teritorijā bija pastāvējusi kopš koloniālajiem laikiem, pēc kuras tika uzsākta tā saucamā Rekonstrukcijas ēra, kurā Dienvidu štati pamazām tika integrēti atpakaļ Savienībā. Visbeidzot Ziemeļu štatu uzvara karā ļāva saglabāt valsts politisko vienotību, kas kopš 19. gadsimta sākuma bija nemitīgi apdraudēta.
Cēloņi
Kara iemesli galvenokārt bija saistīti ar verdzības jautājumu, it īpaši par to vai Dienvidu štatiem bija tiesības izplest verdzības sistēmu Rietumu teritoriju virzienā.
Norise
1861. gada 4. februārī septiņi atšķēlušies Dienvidu štati (Dienvidkarolīna, Misisipi, Florida, Alabama, Džordžija, Luiziāna un Teksasa) izveidoja savu valdību Montgomeri, Alabamas pavalstī un piedāvāja sākt diplomātiskas sarunas ar ASV par suverēnas valsts izveidi. ASV valdība no sarunām atteicās. 1861. gada 12. aprīlī sākās karadarbība, kad konfederātu karaspēks uzbruka ASV armijas garnizonam Samtera fortā Dienvidkarolīnā. Ziemeļu štati, kas palika lojāli Savienotajām Valstīm, izsludināja armijas mobilizāciju. Tas izraisīja arī četru citu vergturu štatu (Tenesī, Ārkanzasa, Ziemeļkarolīna un Virdžīnija) atšķelšanos no ASV un pievienošanos Konfederācijai. 1861. gada 30. maijā Konfederācijas galvaspilsētu pārcēla uz Ričmondas pilsētu Virdžīnijas pavalstī.
1862. gada pavasarī ASV armija ģenerāļa Džordža Maklelana vadībā iebruka Virdžīnijā un sasniedza konfederātu galvaspilsētu Ričmondu, bet tika sakauta Septiņu dienu kaujā, kas risinājās no 25. jūnija līdz 1. jūlijam. Otru sakāvi ASV armija cieta Ziemeļvirdžīnijas kampaņā 1862. gada augustā un septembrī. Panākumu iedvesmots, Konfederācijas armijas virspavēlnieks ģenerālis Roberts Lī ar 45 000 karavīriem iebruka Mērilendas pavalstī, bet cieta sakāvi kaujā pie kaujā pie Entitemas (Antitem). Izmantojot šo pavērsienu, 1862. gada septembrī ASV prezidents Abrahams Linkolns parakstīja Emancipācijas proklamāciju, kas atcēla verdzību Dienvidu štatos. Pēc tam ģenerāļa Lī vadītā Konfederācijas armija guva vairākus militāros panākumus, bet 1863. gada 1.—3. jūlijā cieta smagu sakāvi kaujā pie Getisburgas Pensilvānijas pavalstī pret ģenerāļa Džordža Mīda vadīto karaspēku. Šajā laikā Savienoto Valstu armijai ģenerāļa Ulisa Grānta vadībā izdevās ieņemt Misisipi upes krastus pie Viksburgas un sašķelt Konfederācijas teritoriju.
Izšķirošu pārsvaru Savienoto Valstu armija ieguva tikai 1864. gadā, kad tai ģenerāļa Viljama Šērmana vadībā izdevās ielauzties Džordžijas pavalstī un 2. septembrī pēc vairāku mēnešu kaujām ieņemt Atlantas pilsētu un sasniegt Atlantijas okeāna piekrasti pie Savannas pilsētas. Tad ASV armija virzījās uz ziemeļiem un 1865. gada aprīlī ieņēma Konfederācijas galvaspilsētu Ričmondu. Konfederātu armijas pavēlnieks ģenerālis Lī kapitulēja 1865. gada 9. aprīlī. Atriebjoties par zaudējumu, 1865. gada 14. aprīlī Vašingtonā konfederātu aģents aktieris Džons Vilkss Būts nogalināja ASV prezidentu Linkolnu, bet tas nemainīja kara iznākumu.
1865. gada 23. jūnijā Oklahomas teritorijā padevās pēdējās konfederātu karaspēka vienības.
Kateržina Emonsa
Kateržina Emonsa (, dzimusi Pilzenē, Čehijā) ir čehu šāvēja. Pirms kāzām 2007. gadā viņas uzvārds bija Kūrkova.
2004. gada olimpiskajās spēlēs Atēnās viņa izcīnīja bronzas medaļu šaušanā no 10 metriem ar pneimatisko šauteni. 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs šajā disciplīnā viņa uzvarēja ar jaunu olimpisko rekordu, kā arī kļūstot par pašu pirmo Pekinas olimpisko spēļu čempioni. Vēl 2008. gada Pekinas olimpiskajās spēlēs čehiete izcīnīja sudrabu šaušanā no trim pozīcijām. Piedalījās arī Londonā.
Jānošs Bojai
Kopā ar krievu matemātiķi Nikolaju Lobačevski tiek uzskatīts par vienu no neeiklīda ģeometrijas pamatlicējiem.
Dzimis Transilvānijā ungāru matemātiķa Farkaša Bojai ģimenē. Mācījās Karaliskajā Kara inženieru akadēmijā Vīnē. Ap 1825. gadu, dienēdams jaunākā leitnanta pakāpē, Bojai nonāca pie neeiklīda ģeometrijas postulātiem.
1832. gadā Bojai publicēja 24 lappušu darbu kā pielikumu tēva grāmatai "Skolu jaunatnes elementārās un augstākās matemātikas pamatu apmācības pieredze". Tajā tika izklāstīta neeiklīda ģeometrijas pamati un tas bija vienīgais viņa darbs, kurš publicēts Bojai dzīves laikā.
Bojai bija pazīstams poliglots, jo mācēja deviņas svešvalodas, to skaitā ķīniešu un tibetiešu valodu.
Bojai vārdā nosaukta lielākā universitāte Rumānijā — Babeša-Bojai universitāte Klužā-Napokā (Universitatea Babeş-Bolyai), kā arī vairākas skolas Ungārijā un Ungārijas matemātiķu biedrība.
Rogņedinas rajons
Rogņedinas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala ziemeļos. Tas robežojas ar Dubrovkas rajonu dienvidrietumos, Žukovkas rajonu dienvidos, Djatkovas rajonu austrumos, kā arī Smoļenskas un Kalugas apgabaliem ziemeļos.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Rogņedinas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Rogņedinas rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 5 lauku pašvaldības.
Lietuviešu mitoloģija
Lietuviešu mitoloģija ir lietuviešu mītu un leģendu kopība. Lietuviešu mitoloģija ir līdz mūsdienām nonākušās senās baltu reliģijas paliekas, kas gadsimtu laikā apaugušās ar dažādām tautas paražām un ticējumiem. Tajā sastopamas daudzām pirmskristietības ēras indoeiropiešu tautām raksturīgās dievības un paražas. Tā kā lielā mūsdienu Lietuvas daļā baltu reliģija brīvi turpināja pastāvēt līdz 14. gadsimta beigām, par to ir vairāk rakstu liecību. Taču, tā laika lietuviešu reliģija atainoja situāciju, ka atšķirībā no citām iekarošanai pakļauto baltu cilšu reliģijām, Lietuvā bija izveidojusies valsts. Tādēļ 13. un 14. gadsimta rakstu liecības pievērš uzmanību valdošās karotāju aristokrātijas dieviem un ticējumiem. Līdz 19. gadsimtam, kad sākās folkloras liecību apkopošana, mitoloģija izdzīvoja zemnieku paražās un ticējumos.
Dievi un mītiskās būtnes
Nunadievs — debesu, gaismas un cilvēku likteņdievs. Tad seko Mēness, Saule, Pērkūns — karavīru un negaisa dievs, cīnās ar Velnu; un Laime — likteņa lēmēja. Šie dievi ir arī latviešu folklorā un tas pierāda, ka lietuviešu un latviešu folkloras ir diezgan līdzīgas. Zemākie dievi ir Teļavelis — zemes, lopkopības, pazemes un ūdens dievs, Medina — meža dieve, Žorīne — zemkopības, meža zvēru, medību dieve un Pagirnis — mājas dievs.
Apvienotās Karalistes ģerbonis
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes karaliskais ģerbonis ir britu monarha oficiālais ģerbonis. Citi karaliskās ģimenes locekļi un valdība izmanto citus ģerboņus. Skotijā karaliskajam ģerbonim ir atšķirīgs variants.
Lielbritānijas karalisks standarts ir monarha vairogs karoga formā.
Dienvidosetija
Dienvidosetija (os, Khussar Iryston; ka, Samxret Oseti; ru, Yuzhnaya Osetiya) ir Gruzijas reģions, kas pēc PSRS sabrukuma pasludināja neatkarību, ko neatzīst lielākā daļa pasaules valstu.
1990. gada 11. decembrī Gruzijas Republikas parlaments pieņēma likumu "Par Dienvidosetijas autonomā apgabala likvidēšanu", ieviešot provincē ārkārtas stāvokli un ievedot tur policijas un armijas vienības. Sākās atklāta karadarbība starp autonomijas milicijas un zemessardzes spēkiem no vienas un Gruzijas Republikas spēkiem no otras puses. 1992. gada ziemā tika noslēgts pamiers — t.s. Dagomisas vienošanās (Дагомысскиe соглашения).
2008. gada augustā līdz ar vēl vienu Gruzijas mēģinājumu pārņemt kontroli pār separātisko provinci, atsākās karadarbība. Dienvidosetijas karaspēku atbalstīja Krievijas Bruņotie spēki, kas uzbrukumu atvairīja un iebruka Gruzijas kontrolētajā teritorijā, aizsākot Krievijas—Gruzijas karu. 2008. gada 28. augustā Krievija atzina Dienvidosetijas Republikas neatkarību. Gruzija, savukārt, uzskata Dienvidosetiju par Krievijas okupētu teritoriju.
Vēsture
1922. gada 20. aprīlī to ieļāva Gruzijas PSR sastāvā kā Dienvidosetijas apgabalu, kurā tika apvienotas arī daļas no bijušās Tiflisas guberņas Gori un Dušeti pagastiem, kā arī daļas no bijušās Kutaisi guberņas Rači un Šoropani pagastiem. Ar PSRS konstitūciju (05.12.1936.) un Gruzijas PSR konstitūciju (13.02.1937.) apgabalam tika piešķirta iekšējā autonomija un tas tika pārdēvēts par Dienvidosetijas autonomo apgabalu Gruzijas PSR sastāvā (ru) ar galvaspilsētu Chinvali.
1989. gada 10. novembrī Dienvidosetijas autonomā apgabala tautas deputātu XII ārkārtas sesijā tika pieņemts lēmums palielināt pašpārvaldes autonomijas tiesības, mainot autonomā apgabala statusu uz autonomās republikas statusu, vēršoties ar statusa maiņas lūgumu PSRS un Gruzijas PSR Augstākajās Padomēs. 1989. gada novembra beigās autonomā apgabala milicija (ekvivalents valsts policijai) apturēja autobusu kolonnu, kas devās no Gruzijas uz Chinvali, lai piedalītos mītiņā par Gruzijas atdalīšanos no PSRS. Šis incidents aizsāka bruņotas osetīnu un gruzīnu sadursmes apgabalā. 1990. gada 20. septembrī Dienvidosetijas autonomā apgabala tautas deputātu padome pieņēma deklarāciju par Dienvidosetijas valstisko suverenitāti, pārdēvējot apgabalu par Dienvidosetijas Padomju Demokrātisko Republiku, un vērsās PSRS Augstākajā Padomē ar lūgumu uzņemt PSRS sastāvā.
21. septembrī Gruzijas PSR Augstākās Padomes Prezidijs izsludināja šo lēmumu par nelikumīgu. 1990. gada 28. novembrī DPDR tautas deputātu XVI sesijā teritorijas nosaukums tika mainīts uz "Dienvidosetijas Padomju Republika". 1990. gada 11. decembrī Gruzijas Republikas parlaments pieņēma likumu "Par Dienvidosetijas autonomā apgabala likvidēšanu", anulējot osetīnu teritorijas pašpārvaldes autonomiju, sadalot teritoriju daļās, kas tika pievienotas blakus esošajām administratīvajām teritorijām (turpmāk oficiālajos dokumentos šo teritoriju dēvē par Šida Kartli (iekšējā Kartlija).
1991. gada 1. septembrī, pamatojoties uz referendumā pausto iedzīvotāju nostāju, DSR Augstākā Padome pasludināja par atdalīšanos no Gruzijas Republikas un pievienošanos Krievijas Federācijai. 26. novembrī Dienvidosetijas Sociālistiskā Republiku DSR Augstākā Padome pārdēvēja par Dienvidosetijas Republiku (Respublikae Xyssar Iryston). 1992. gada 29. maijā DR AP, balstoties uz referenduma (19.01.1992.) rezultātiem, proklamēja Dienvidosetijas Republikas kā neatkarīgas valsts suverenitāti.
Nevienu no šiem t.s. Dienvidosetijas Republikas juridiskajiem aktiem Gruzijas Republika neatzina, un juridiski šī teritorija ir Gruzijas Republikas daļa.
Sevskas rajons
Sevskas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala dienvidaustrumos. Tas robežojas ar Sumu apgabalu (Ukraina) dienvidrietumos, Kurskas apgabalu (Krievija) dienvidaustrumos, kā arī Suzemkas rajonu ziemeļrietumos un Komariču rajonu ziemeļaustrumos.
Rajona administratīvais centrs ir Sevska. Galvenā upe ir Seva (Nerusas pieteka).
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Sevskas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Otrā pasaules kara gados, vācu okupācijas laikā, rajons bija Lokotas pašvaldības apvidus sastāvā.
Pēc mūsdienu teritoriālā iedalījuma, Sevskas rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 7 lauku pašvaldības.
Ačuks
Ačuks (īst.v.- Arnolds Ruberts; dzimis, Vaidavas pag., miris , Ainažos) bija latviešu publicists, satīriķis.
Dzimis galdnieka ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā tēva ģimene devās bēgļu gaitās uz Krieviju. Pēc kara atgriezies Rubenē, strādājis Valmierā kā kantorists, tad - mantzinis Ainažos u.tt. Apprecējies 1922.g., dzīvojis Valmierā, apmēram pēc gada pārcēlies uz Cēsīm, strādājis par rēķinvedi armijas daļā. Bijis redaktors un redakcijas kolēģijas loceklis humoristiski satīriskajos izdevumos: laikrakstā "Sprigulis"(1925), "Joku ziņas"(1926), žurnālā "Svari" (1928, 1930-31), "Vecais Sikspārnis" (1931-1940), "Tēvija" (1941 -1945).
Uzskatāms par vienu no talantīgākajiem latviešu satīriķiem. Bieži viņa darbus ilustrēja karikatūrists Ernests Rirdāns. Pēc Otrā pasaules kara strādājis kolhozā par grāmatvedi, ar literāro darbību nenodarbojās. Apbedīts Rubenes kapos pie Valmieras.
If We Ever Meet Again
If We Ever Meet Again ir ceturtais singls no Timbaland trešā solo studijas albuma Timbaland Presents Shock Value II. Dziesma kalpos kā otrais oficiālais singls no albuma Apvienotajā Karalistē. Tur to izdos 2010. gada 15. februārī. Dziesmā piedalās popmūzikas dziedātāja Keitija Perija. Mūzikas video singlam tika uzfilmēts 2009. gada decembrī.
Tramvajs
Tramvajs (no en — 'vagons, rati' un way — 'ceļš' ) ir pilsētas sliežu sabiedriskā transporta veids, parasti ar elektrodzinēju, tiek lietots pilsētās pasažieru pārvadāšanai noteiktos maršrutos. Tāpat tiek dēvēta ekipāža un atsevišķs šī transporta veida vagons.
T.s. zirgu tramvaji parādījās 19. gadsimta beigās. Pēc tramvaju uzplaukuma laikposmā starp pasaules kariem sākās šī transporta veida panīkums, taču kopš 20. gadsimta beigām tramvaju popularitāte ievērojami pieaug.
Lielāko daļu tramvaju darbina elektriskā strāva, kas tiek pievadīta pa gaisa kontakttīklu ar strāvas uztvērēju palīdzību, tomēr tiek ekspluatēti arī tramvaji, kuri strāvu saņem no trešās sliedes un akumulatoru tramvaji.
Bez elektriskajiem pazīst arī tramvajus ar vilcējzirgu jeb konkas, trošu jeb virves tramvajus (funikulieri) un dīzeļtramvajus. Agrāk tika ekspluatēti pneimatiskie tramvaji, tvaika tramvaji, kā arī tramvaji ar benzīna dzinēju.
Ir arī piepilsētas, starppilsētu, sanitārie un kravas tramvaji.
Tramvajs Latvijā
Pirmais zirgu vilces tramvajs Latvijas teritorijā bija Rīgas tramvajs, kuru atklāja. Pirmo elektriskā tramvaja līniju Latvijā atklāja Liepājā. Rīgā elektrisko tramvaju ieviesa tikai 1901. gadā (Rīgas 700 gadu jubilejas gadā), tā izmēģinājuma brauciens notika plkst. 22 pa maršrutu Aleksandra vārti (mūsdienās Gaisa tilta rajons) — Aleksandra tilts (mūsdienās tilts pār kanālu pie Brīvības pieminekļa).
atklāja elektriskā tramvaja līniju Ķemeri—Jaunķemeri. 1913. gadā tajā kursēja 5 tramvaja motorvagoni un 4 piekabināmie vagoni. Tā pastāvēja apmēram 3 gadus — 1915. gadā pirms Pirmā pasaules kara vagonus un iekārtas izveda uz Krieviju, Staraja Rusas pilsētu. 30. gadu sākumā pa vecajām sliedēm kursēja tramvajs ar gazolīna motoru, vēlāk ar dīzeļdzinēju. Līnija pastāvēja līdz 1933. gadam. Pēc Otrā pasaules kara tramvaja vietā atklāja autobusa maršrutu.
Ikšķiles dzelzceļa stacija sākusi darbu 1863. gadā. No 1863. līdz 1915. gadam starp Baldoni un Ikšķili kursējis diližanss. 1917. gadā kara vajadzībām vācu armija uzbūvēja šaursliežu dzelzceļa līniju no Mencendarbes (Merzendorf) līdz Ikšķilei. 1921. gadā no šīs līnijas sliedēm izbūvēja zirgu tramvaja līniju no Baldones līdz Daugavai (Vēveriem). 1922 gadā izbūvēja līniju no Ikšķiles stacijas līdz Daugavai. Pāri Daugavai zirgus un braucējus pārcēla prāmis. Zirgu tramvajs tautā tika saukts par "trulīti". Tramvajs ar pārtraukumu (1935. gadā) kursēja līdz 1940. gadam. 1938. gadā vācu žurnāls atzīmē, ka zirgu tramvaja līnija Baldone—Ikšķile ir pēdējā Eiropā. 1941. gadā pēc vācu okupācijas sliedes nojauktas.
Daugavpilī pirmo 6 km garo tramvaja līniju, kas vedusi no depo līdz Daugavpils dzelzceļa stacijai, atklāja.
Zirgu vilces tramvajs bija arī Tukumā kravu pārvadāšanai un Ventspilī pasažieru pārvadāšanai no Ventspils dzelzceļa stacijas līdz Bērnu sanatorijai Baltijas jūras krastā.
Tramvaju satiksme Rīgā
1882. gada 23. augustā tika atklātas pirmās zirgu tramvaja līnijas, kuras apkalpoja 95 zirgi. Rīgu jauna satiksmes veida ierīkošanā apsteidza Liepāja, kur jau 1899. gadā sāka darboties pirmā elektriskā ielu dzelzceļa līnija Baltijā. 1900. gadā tika nodibināta Rīgas tramvaju akciju sabiedrība un pirmais elektriskais tramvajs pa Aleksandra ielu (tagad Brīvības iela) sāka kursēt 1901. gada 23. jūlijā.
No 1901. līdz 1914. gadam tika uzbūvētas 10 jaunas tramvaju līnijas ar aptuveno kopējo garumu 50 kilometri, tādējādi 1914. gadā Rīgā darbojās 16 tramvaju līnijas. Vislielākie pasažieru pārvadājumi pirmskara periodā bija 1913. gadā, kad kopējais pasažieru skaits sasniedza 52,1 miljonus pasažieru. 1915. gadā 9 tramvaju līnijas sasniedza Sarkandaugavu, Ķeizarmežu (tagad Mežaparks), Strazdumuižu, Kuzņecova fabriku (Porcelāna rūpnīca Dienvidu tilta rajonā), kā arī Bišumuižu.
Pirmskara Latvijas laikā, pēc Pirmā pasaules kara, pasažieru pārvadājumi ar tramvaju samazinājās. 1928. gadā darbojās 9 tramvaju līnijas un tika pārvadāti 48,2 miljoni pasažieru. Pēc Otrā pasaules kara kopējais tramvaju līniju skaits un to garums būtiski nepalielinājās, bet notika kvalitātes uzlabošanas pārmaiņas. Divasu vagoni tika nomainīti pret četrasu vagoniem, kā arī pazeminājās braukšanas tarifi.
Attīstoties trolejbusu un autobusu satiksmei, 1950. un 1960. gados sāka dominēt uzskats, ka tramvajs ir vecmodīgs un atmirstošs satiksmes līdzeklis. Šajos gados tika likvidētas tramvaju līnijas Rīgas galvenajās maģistrālēs, izņemot Krišjāņa Barona ielu. 1980. gados sākās tramvaju satiksmes atdzimšana. Palielinājās pasažieru pārvadājumu apjoms, kā arī tika izbūvēta jauna tramvaju līnija uz Imantu.
Nouveau
nouveau ([nuvo]) ir X.Org fonda un Freedesktop.org projekts, kura mērķis ir no bezmaksas un atvērtā pirmkoda "nv" draivera ar reversās inženierijas palīdzību izveidot pilnvērtīgu draiveri NVIDIA videokartēm, kas aizstātu NVIDIA patentēto (proprietary) draiveri Linux sistēmām.
Tāpat kā lielākā daļa X.Org 3d grafisko draiveru, arī nouveau ir implementēts kā modulis un tiek izplatīts MIT licences ietvaros. Sākotnēji tas lietoja Mesa 3D Direct Rendering Infrastructure(DRI) datora 3D grafikas attēlošanai, kas ļauj nepastarpināti paātrināt 3D programmu 3D attēlošanu izmantojot GPU, grafisko procesoru. Sākotnēji draiveris tika izstrādāts uz atvērtā koda draivera nv pamata, taču pēc izstrādātāju komandas secinājuma, ka koda kvalitātes un lasāmības līmenī tas ir apzināti sarežģīts, lai apgrūtinātu tā izmantošanu reversai inženierijai, turpmākajā draivera izstrādē no nv draiveri tiek izmantoti tikai reti elementi. 2008. gada februārī darbs pie DRI atbalsta tika pārtraukts un turpmākā uzmanība tiek pievērsta jaunajam Gallium3D.
Rīki
Draivera izstrādei, kuras pamatā tiek lietota reversās inženierijas metode, tiek izmantotas speciāli šim mērķim veidotas mmio-trace un renouveau programmas.
2D
Uz 2007. gada 22. novembri realizētas gandrīz visas 2D funkcijas, galvenokārt NV40 saimes videokartēm. Tomēr atsevišķs, tikai 2D funkcijas atbalstošs dzinis netiks izlaists. 2D veiktspējā nouveau dzinis ir par 64% produktīvāks par NVIDIAs sponsorēto nv dzini, tomēr NVIDIA patentētā dziņa Linux sistēmām veiktspēja arvien ir augstāka kā nouveau.
3D
2008. gada februārī ar 3D draiveru atzarojumiem priekš Gallium3D, kas gan, tiesa, nebija paredzēti pat publiskai testēšanai, uz dažām NV40 saimes videokartēm bija iespējama pieņemama atsevišķu 3D spēļu darbība. Ar draivera 39. versiju (Nouveau Companion 39) tiek atbalstītas arī NV50 saimes videokartes, un pastāv cerība, ka, pateicoties MMIO programmas iekļaušanai 2.6.27 Linux kerneļa versijā, nouveau draiveris iegūs plašāku izplatību. Ja 3D atbalstu skatās no formālā, tehniskā, nevis pilnfunkcionālā viedokļa, tad no 2007. gada 28. janvāra noueveau dzinis iztur 3D grafikas attēlojuma pareizības pārbaudi glxgears testos.
TwinView
nouveau draiveris atbalsta divmonitoru pieslēgumu videokartei - TwinView režīmu, kas ir NVIDIA tehnoloģijas un tirdzniecības zīme. Xinerama, kas ir daudzmonitoru pieslēgums vienai videokartei, netiek atbalstīta.
Renouveau
Ar renouveau palīdzību iegūtie dati ir nouveau draivera reversās inženierijas pamatā. Lietotāji, kuri izmantoto patentēto draiveri, var palīdzēt nouveau izstrādē, sniedzot informāciju par savu NVIDIA karšu aparatūras specifiku un reakciju. Tas tiek panākts pateicoties renouveau. Renouveau darbojas, kopējot uzstādītās grafiskās kartes darbību MMIO reģistru vidē, izpildot tajā grafikas attēlošanu un kopējot vēl vienu MMIO kopiju un atspoguļojot atšķirību teksta failā. Renouveau izpilda apmēram 70 dažādus testus, kurus datora lietotājs apkopo tar.bz2 arhīvā un nosūta izstrādātājiem e-pasta vēstulē, kura pēc tam automātiski tiek nosūtīta uz projekta FTP serveri analizēšanai izstrādātājiem.
Renouveau, kas ir balstīta uz SDL attēlošanas tehnoloģiju, izplatīšanu nosaka GPL licences noteikumi.
Janoveca Velkopolska
Janoveca Velkopolska - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē Paluku (Pałuki) reģionā uz dienvidrietumiem no Žņinas.
Talas pakalni
Talas pakalni (en) ir polārā oāze Austrumantarktīdā Enderbiju Zemē. Izvietojusies Kosmonautu jūras krastā Alašejeva līča dienvidu piekrastē starp Spūnera līci austrumos un Frīta līci rietumos. Oāze izstiepusies 18 km garumā uz rietumiem no Heisa glečera līdz pat 2,5 km platā joslā. Sastāv no zemiem, sarkanbrūniem klinšu atsegumiem divos galvenajos areālos un vairākās nelielās no ledus brīvās pussalās piekrastē. Oāzi pēc aerofotomateriāliem dešifrēja Austrālijas antarktiskā ekspedīcija 1956. gadā un nosauca par godu kuģim Thala Dan, ar ko ekspedīcija oāzi apmeklēja 1961. gadā.
Oāzē vairāki saldūdens ezeri, lielākais no kuriem ir Glubokojes ezers. Pakalnu rietumos kopš 1962. gada izvietojusies Krievijas polārstacija Molodjožnaja, bet austrumos 2014. gadā uzsākta Baltkrievijas antarktiskās stacijas būve..
Mārtens Stekelenburgs
Mārtens Stekelenburgs (dzimis Hārlemā) ir profesionāls Nīderlandes futbola vārtsargs, kurs šobrīd (2022) pārstāv Eredivisie komandu Amsterdamas "Ajax".
Nīderlandes izlases sastāvā ticis iekļauts 2008. gada Eiropas čempionātam, ka arī 2006. un 2010. gada Pasaules kausa finālturnīriem, tomēr pirmajos turnīros viņam tika atvēlēta tikai rezerves vārtsarga loma aiz Edvīna van der Sāra un viņš aizvadīja tikai vienu spēli Euro 2008.
Karjeras statistika
165||0||8||0||36||0||209||0
Sasniegumi
Ajax
Nīderlandes izlase
Individuālie sasniegumi
Ļubova Galkina
Ļubova Galkina (dzimusi Alapajevskā, PSRS) ir krievu šāvēja.
2004. gada olimpiskajās spēlēs viņa izcīnīja divas medaļas — kļuva par olimpisko čempioni šaušanā no 50 metriem trijās pozīcijās, bet šaušanā no 10 metriem ar pneimatisko šauteni viņa izcīnīja sudraba medaļu. Sudraba medaļu šaušanā no 10 metriem ar pneimatisko šauteni viņa izcīnīja arī 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, piekāpjoties vienīgi čehietei Kateršinai Emonai. Piedalījās arī Londonā.
Notingemas "Forest"
Notingemas futbola klubs "Forest" (en) ir profesionāls Anglijas futbola klubs, kas ir bāzēts Notingemā, Anglijā. Klubs spēlē Anglijas Premjerlīgā. Tas ir dibināts 1865. gadā. Klubam veiksmīgākais periods bija starp 1975. un 1993. gadu, kad to trenēja Braiens Klofs. Šajā laikā "Forest" divas reizes pēc kārtas izcīnīja Eiropas kausu. Klubs savas mājas spēles aizvada City Ground stadionā.
Starodubas rajons
Starodubas rajons (ru) ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala dienvidos. Tas robežojas ar Kļimovas un Kļincu rajoniem rietumos, Uņečas rajonu ziemeļos, Pogaras rajonu austrumos un Čerņihivas apgabalu (Ukraina) dienvidos.
Rajona administratīvais centrs ir Staroduba (neiekļaujoties to sastāvā).
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Starodubas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
2012. gada Singapūras Grand Prix
2012. gada Singapūras Grand Prix (oficiālais nosaukums angļu valodā: 2012 Formula 1 SingTel Singapore Grand Prix ) bija Formula 1 pasaules čempionāta. gada sezonas četrpadsmitais posms, kas notika 23. septembrī Singapūrā, Singapūras ielu trasē.
No pole position startēja Luiss Hamiltons (McLaren), bet sacīkšu gaitā viņš izstājās ātrumkārbas problēmu dēļ. Par uzvarētāju kļuva no trešās starta vietas startējušais Sebastiāns Fetels (Red Bull), kurš pēc šīs sacīkstes samazināja trešajā vietā finišējušā čempionāta līdera Fernando Alonso (Ferrari) pārsvaru kopvērtējumā.
Kvalifikācija
Piezīmes:
Sacīkstes
Piezīmes:
Labišina
Labišina - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz ziemeļiem no Barcinas pie Notecas upes.
Ķīve
Ķīve (lt) ir Vilces labā krasta pieteka Latvijā (Jelgavas novadā) un Lietuvā (Šauļu apriņķī). Sākas kā novadgrāvis Didmišķa (Didmiškis) mežā dienvidos no Skaistģires. Tek pa Zemgales līdzenumu ziemeļaustrumu virzienā. Upes gultne regulēta, pie pašās ietekas izbūvēta ūdenskrātuve (Upmaļu dīķis). Ietek Vilcē dienvidos no Vilces ciema. Lielākās pietekas ir Lanka (labā), Žirnupe, Trumpe (kreisās; visas Lietuvā). Lielākās apdzīvotās vietas krastos ir Lankaiči (Lietuvā) un Kalnrozes (Latvijā).
Mākslas darbi (albums)
Vēsture
Albumā apkopotas 1981. gadā sacerētās Jura Kulakova dziesmas ar Māra Melgalva tekstiem no viņa pirmās grāmatas "Meldijās iešana" (1980), kas spēlētas pirmajos "Pērkona" koncertos. Albuma ieraksts notika 1983. gadā grupas solistes Ievas Akurateres mātes teātra zinātnieces Līvijas Akurateres dzīvoklī, kad grupas darbība bija aizliegta. Šis ieraksts izplatījās nelegāli, magnetofona lentē, gan Latvijā, gan arī trimdas latviešu sabiedrībā. 1994. gadā albums tika izdots magnetofona kasetē, visas tā dziesmas tika iekļautas diskā "Dziesmu izlase #1".
Kad 1992. gadā "Mikrofona aptauja" rīko konkursu par to gadu populārākajām dziesmām, kad aptauja nenotika, dziesma "Pie baltas lapas" skatītāju balsojumā tika atzīta par 1983. gada iecienītāko dziesmu. Pirmajā trijniekā iekļuva arī "Balāde par gulbi".
Mihājs Čīksentmihāji
Mihājs Čīksentmihāji (hu, dzimis Fiumē, Itālijas Karalistē, miris  Klērmontā, Kalifornijā) bija ungāru izcelsmes amerikāņu psiholoģijas profesors.
Biogrāfija
Čīksentmihāji dzimis 1934. gada 29. septembrī Fiumē (tagad pazīstama kā Rijeka), kas tolaik bija Itālijas Karalistes daļa. Uzvārds cēlies no Čīksentmihāji ciema Transilvānijā. Viņš bija trešais dēls karjeras diplomātam Ungārijas konsulātā Fiumē. Viņa divi vecākie pusbrāļi gāja bojā, kad Mihājs vēl bija mazs — viens bija inženierzinātņu students, kurš tika nogalināts Budapeštas aplenkumā Otrā pasaules kara beigās, bet otru padomju vara nosūtīja uz darba nometnēm Sibīrijā.
Mihāja tēvs tika iecelts par Ungārijas vēstnieku Itālijā neilgi pēc Otrā pasaules kara, un ģimene pārcēlās uz Romu. Kad Ungārijā 1949. gadā varu pārņēma komunisti, Mihāja tēvs atkāpās no vēstnieka amata, lai nestrādātu režīma labā. Uz to komunistiskais režīms atbildēja, izraidot tēvu un atņemot ģimenei Ungārijas pilsonību. Lai nopelnītu iztiku, tēvs Romā atvēra restorānu, un Mihājs pameta skolu, lai palīdzētu ģimenei. Šajā laikā Mihājs Čīksentmihāji, ceļojot pa Šveici, redzēja psihiatru un filozofu Kārli Gustavu Jungu, kurš uzstājās ar lekciju par NLO novērojumu psiholoģiju.
Čīksentmihāji 22 gadu vecumā emigrēja uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Studēja Čikāgas Universitātē, 1965. gadā aizstāvēja PhD grādu. Strādāja Klērmontas Universitātē kā psiholoģijas nodaļas vadītājs. Viņš bija Čikāgas Universitātes psiholoģijas nodaļas izveidotājs, kā arī vadīja socioloģijas un antropoloģijas nodaļas Leikforestas koledžā.
Profesionālā darbība
Čīksentmihāji bija slavens ar pētījumiem par laimi un radošumu, taču vislielāko atzinību guvis ar plūsmas (flow) teoriju. Autors vairākiem bestselleriem un vairāk kā 120 rakstiem žurnālos un grāmatās. Viņu uzskata par vienu no visbiežāk citētiem mūsdienu psihologiem jomās, kas skar psiholoģiju un biznesu.
Ostrovskis
Ostrovskis (,, no остро́в, ostrów — 'sala'; sieviešu dzimtē Ostrovska (Остро́вска, Ostrowska)) ir slāvu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Leonīds Ostrovskis
Starptautiskā karjera
Ostrovskis debitēja PSRS izlasē draudzības spēlē pret Argentīnu. Viņš bija iekļauts komandas pieteikumā 1958. gada pasaules kausam, bet nenospēlēja nevienu spēli.
Viņš spēlēja divos nākamajos FIFA Pasaules kausa finālturnīros: 1962. un 1966. gadā. 1966. gadā PSRS izlase ieguva 4. vietu. Viņš ir vienīgais Latvijas izcelsmes futbolists, kas ir spēlējis FIFA Pasaules kausā.
Dagerotipija
Dagerotipija ir pats pirmais atklātais fotogrāfiska attēla iegūšanas veids. Tā nav tradicionālā fotogrāfija, bet pozitīva attēla iegūšana uz apsudrabotas vara plates, kas īsi pirms uzņemšanas apstrādāta ar jodu, lai iegūtu gaismjutīga sudraba jodīda slānīti. Gaismas iedarbībā tajā rodas slēptais attēls, ko attīsta dzīvsudraba tvaikos un fiksē ar nātrija tiosulfāta šķīdumu. Ar dagerotipijas metodi iegūtu attēlu sauc par dagerotipu.
Dagerotipiju izgudroja franču mākslinieks un dizainers Luijs Dagērs 1838. gadā. Viņš prezentēja savu atklājumu Francijas Zinātņu akadēmijas komisijai 1839. gada 9. janvārī. Francijas valdība izsniedza izgudrotājam patentu.
Dagerotipija bija populāra apmēram desmit gadu laikā pēc tās izgudrošanas un tika samērā ātri izkonkurēta ar ambrotipiju, ferotipiju un vēlāk ar klasisko fotogrāfiju. Šī metode bija sarežģīta un darbietilpīga, padarot to dārgu un maz pieejamu plašai sabiedrībai. Turklāt attēla uzņemšanas process bija vairāk piemērots arhitektūras un dabas ainu iemūžināšanai, nekā portretam, jo ilga vairāk par 30 minūtēm, kuru laikā objektam bija jāpaliek nekustīgam. Visbeidzot, galvenais bija negatīva trūkums, kas neļāva pavairot attēlu.
Latvijā pirmais dagerotips tika uzņemts 1840. gadā, tas attēloja Jelgavas augstskolas "Academia Petrina" ēku (tagad Ģederta Eliasa Vēstures un mākslas muzejs).
Ansons
Ansons ("Anša dēls", no personvārda Ansis; sieviešu dzimtē Ansone) ir latviešu uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Māķāšs Huņadi
Māķāšs Huņadi, arī Matejs Korvins (, , , ; dzimis , miris ), bija Ungārijas un Horvātijas karalis no 1458. līdz savai nāvei 1490. gadā. Māķāša valdīšana tautas atmiņā saglabājusies kā viens no Ungārijas un Rumānijas uzplaukuma periodiem. Huņadi tiek pieminēts ungāru un rumāņu teikās un tautasdziesmās. Attēlots uz mūsdienu Ungārijas 1000 forintu naudas zīmes.
Dzīvesgājums
Dzimis 1443. gadā Transilvānijas vaivada Jānoša Huņadi ģimenē. Kļuva par Ungārijas karali 15 gadu vecumā. Izglītojās Itālijā, ietekmējās no renesanses idejām. Atbalstīja celtniecību, mākslu, viņa bibliotēka - Bibliotheca Corviniana bija viena no lielākajām Eiropā. Huņadi valdīšanas gados Ungārija bija milzīga valsts, kura stiepās no Vācijas dienvidiem līdz Bulgārijai.
1469. gadā Korvinu kronēja par Bohēmijas karali pret Jirži no Podebradiem un viņš pārvaldīja Morāviju, Silēziju un Lužicu. Karalis Māķāšs Huņadi veiksmīgi atvairīja Osmaņu impērijas uzbrukumus un karoja ar čehiem un austriešiem.
Miris 1490. gadā. Tā kā Māķāšam Huņadi nebija likumīgu mantinieku, pēc viņa nāves Ungārijā iestājās varas krīze. Reālā vara nokļuva atsevišķu vietvalžu rokās, līdz 1526. gadā Mohāčas kaujā Ungāriju sagrāva osmaņi.
Zibens pa dibenu
"Zibens pa dibenu" ir grupas "Pērkons" otrais albums, ierakstīts 1983. gadā, bet oficiāli izdots 1994. gadā.
Vēsture
Tāpat kā iepriekšējais albums "Mākslas darbi", arī šis ierakstīts pēc pirmā grupas aizlieguma 1983. gadā Mežaparkā, Ievas Akurateres mātes Lūcijas Akurateres mājā. Tajā apkopotas 1982. gadā sarakstītās Jura Kulakova dziesmas ar Māra Melgalva un citu dzejnieku tekstiem.
1994. gadā albums izdots kasetē, visas dziesmas, izņemot pēdējās trīs, iekļautas arī diskā "Dziesmu izlase #1". Pēdējās trīs albuma dziesmas iekļautas izlasē "7-os no rīta" (2018): dziesma "Tev" ar nosaukumu "Tu", dziesma "Tu" ar nosaukumu "Tutu", kā arī "Kukurūza".
1992. gadā, kad "Pērkons" vairs nenodarbojas ar aktīvu jaunradi, dziesma "Iedzer, brāli!" piedalās "Mikrofona" aptaujā par gada populārāko dziesmu, iekļūstot divdesmitniekā.
TSG 1899 Hoffenheim
TSG 1899 Hoffenheim ir Vācijas futbola klubs, kas ir bāzēts Hofenheimas ciematā pie Zinsheimas, Bādenē-Virtembergā, Vācijā. Klubs spēlē Vācijas Bundeslīgā. TSG 1899 Hoffenheim tika dibināts 1899. gadā. Bundeslīgā klubs spēlē kopš 2008.—2009. gada sezonas, pirms tam bija dažādu zemāku Vācijas līgu pārstāvji. Augstākais sasniegums — 4. vieta 2016.—2017. gada zezonā. Mājas spēles klubs aizvada Rhein-Neckar-Arena stadionā, kur ir 30 150 skatītāju vietas.
Daugavieši
Daugavieši var būt:
Andris Bērziņš (politiķis, 1951)
Andris Bērziņš (dzimis, Rīgā) ir latviešu pedagogs un politiķis, bijušais Latvijas Ministru prezidents (2000-2002), kā arī Rīgas domes priekšsēdētājs (1997-2000), ministrs un Saeimas deputāts. Bijis viens no partijas "Latvijas Ceļš" dibinātājiem, pēc tam pārstāvējis LPP/LC. Triju Zvaigžņu ordeņa komandieris.
Biogrāfija
Dzimis Rīgā, bet pēc tam dzīvojis Ogrē, kur pabeidzis skolu un dzīvo joprojām. Augstāko izglītību ieguvis Latvijas Valsts universitātes Vēstures un filozofijas fakultātē. Pēc studiju beigām strādājis par vēstures skolotāju, bet drīz pievērsies administratīvam darbam. Jau Latvijas PSR laikā darbojies valsts pārvaldē (Valsts profesionāli tehniskās izglītības komitejā un Darba un sociālo lietu komitejā), laika posmā no 1979. līdz 1989. gadam bija arī komunistiskās partijas biedrs.
Pēc Latvijas Republikas neatkarības atgūšanas ieņēma augstus amatus izpildvarā: Labklājības departamenta direktora vietnieks Ekonomikas ministrijā (1990–1992) un ministra vietnieks un Darba departamenta direktors Labklājības ministrijā (1992–1993).
Politiskā darbība
1993. gadā A. Bērziņš bija viens no savienības "Latvijas Ceļš" dibinātājiem. Partijai nonākot pie varas pēc 5. Saeimas ievēlēšanas, viņš kļuva par Darba valsts ministru V. Birkava valdībā. Par pilntiesīgu Ministru kabineta locekli A. Bērziņš kļuva nākamajā valdībā, kad ieņēma Labklājības ministra un Ministru prezidenta biedra amatu M. Gaiļa valdībā. 1995.—1997. gadā bija Darba lietu valsts ministrs A. Šķēles valdībā.
1997. gadā A. Bērziņš tika ievēlēts Rīgas domē un ievēlēts par Rīgas domes priekšsēdētāju. Šo amatu ieņēma līdz 2000. gadam, kad kļuva par Latvijas Ministru prezidentu. A. Bērziņa valdība darbojās laika posmā no 2000. gada 5. maija līdz 2002. gada 7. novembrim. Tas ir visu laiku ilgākais Ministru kabineta darbības laiks. Šajā laikā A. Bērziņš ieņēma arī "Latvijas Ceļa" priekšsēdētāja amatu.
2002. gadā A. Bērziņš atkārtoti tika ievēlēts par "Latvijas Ceļa" priekšsēdētāju, bet 8. Saeimas vēlēšanās partija startēja neveiksmīgi un netika ievēlēta Saeimā. 2003. gadā viņš atkāpās no partijas priekšsēdētāja amata un nesekmīgi piedalījās arī nākamajās vēlēšanās: 2004. gada Eiropas Parlamenta un 2005. gada Rīgas domes vēlēšanās. Pēc šīs neveiksmes "Latvijas Ceļš" uzsāka tuvināšanos ar Latvijas Pirmo partiju.
2006. gada oktobrī no Latvijas Pirmās partijas un partijas "Latvijas Ceļš" vēlēšanu apvienības A. Bērziņš tika ievēlēts 9. Saeimā, kur kļuva par LPP/LC frakcijas un Saeimas Ārlietu komisijas priekšsēdētāju. 2010. gada rudenī netika ievēlēts 10. Saeimā no apvienības "Par Labu Latviju" saraksta, tomēr 2011. gada aprīlī ieguva Saeimas deputāta mandātu uz laiku, kamēr Inese Šlesere atradās bērna kopšanas atvaļinājumā. Ārkārtas 11. Saeimas vēlēšanās A. Bērziņš kandidēja no Šlesera Reformu partijas LPP/LC saraksta, tomēr, tāpat kā partijas biedri, Saeimā netika ievēlēts.
Apbalvojumi
saņēma III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni par "Par nopelniem Latvijas valsts neatkarības nostiprināšanā un ieguldījumu valsts attīstībā un sabiedriski politiskajā dzīvē".
Suražas rajons
Suražas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala ziemeļrietumos. Tas robežojas ar Gordejevkas rajonu rietumos, Kļincu rajonu dienvidrietumos, Uņečas rajonu dienvidos, Mgļinas rajonu austrumos, Kļetņas rajonu ziemeļaustrumos un ar Mogiļevas apgabalu (Baltkrievija) ziemeļos.
Rajona administratīvais centrs ir Suraža. Galvenā upe ir Ipute.
Rajons tika izveidots 1929. gadā. Līdz 1937. gadam Suražas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā.
Cēsu pils
{{Militārās konstrukcijas infokaste }}
Cēsu pils (la, de) ir lielākā viduslaiku pils Latvijā. Zobenbrāļu ordenis pils celtniecību uzsāka pirms 1218. gada, taču spožākā uzplaukumu periodu tā piedzīvoja Vācu ordeņa valdīšanas laikā. Postošo Livonijas karu Cēsu pils sagaidīja kā varenākais cietoksnis Livonijā. 1577. gada septembrī apmēram 300 pilī patvērumu meklējušie ļaudis, nevēlēdamies krist Krievijas cara Jāņa Briesmīgā karaspēka gūstā, uzspridzinājās ar šaujampulveri. Pēc Lielā Ziemeļu kara Cēsu pili vairs neatjaunoja, vienīgi kādreizējo priekšpils vārtu ēku pārbūvēja par Cēsu pilsmuižas kungu māju jeb Cēsu Jauno pili. 19. gadsimta gaitā romantisma kustība modināja plašākas sabiedrības interesi par Cēsu pili kā senatnes pieminekli tādējādi aizsākot pils saglabāšanas un izpētes vēsturi. Šodien Cēsu pils ir ceļotāju iecienītākais apskates objekts Cēsīs un viens no izcilākajiem kultūras tūrisma galamērķiem Latvijā.
Pirmsākumi (13. gadsimts)
1207. gadā Cēsis, līdz ar citām teritorijām Gaujas kreisajā krastā, nokļuva Zobenbrāļu ordeņa valdījumā, bet vendu koka pils Riekstu kalnā (tagadējā Pils parkā) kļuva par nelielas ordeņa bruņinieku vienības mītnes vietu. Labi apgādātā un stratēģiski izdevīgi novietotā Veccēsu pils (vācu: Alt-Wenden) kalpoja kā svarīgs Zobenbrāļu ordeņa administratīvais un militārais centrs — ordeņa karaspēka pulcēšanās vieta un atbalsta punkts igauņu zemju pakļaušanai un jauniegūto teritoriju aizsardzībai. Zobenbrāļu ordeņa bruņiniekiem vendu pils Riekstukalnā bija tikai pagaidu dzīvesvieta. No Indriķa Livonijas hronikā sniegtajām liecībām izriet, ka 1218. gadā līdzās vendu pilij zobenbrāļiem jau bijusi pašiem sava pils, kuras celtniecība, visticamāk, uzsākta ap 1213. vai 1214. gadu.
Jaunās mūra pils būvniecībai zobenbrāļi izraudzījās Riekstu kalnam blakus esošo augstienes stūri. Rokot pils aizsardzības grāvi, pils celtnieki atsedza Cēsīm raksturīgo zemes dzīļu bagātību — dolomītu, kas kā pamatmateriāls izmantots visu pils daļu būvniecībā. Akmeņlauztuvju atrašanās turpat būvlaukuma pakājē ievērojami atviegloja un paātrināja pils celtniecības gaitu. Konkrētas ziņas par pils celtniekiem diemžēl nav saglabājušās, taču jādomā, ka būvdarbus galvenokārt veikuši no vācu zemēm atbraukušie meistari — akmeņkaļi, mūrnieki un namdari —, līdzdarbojoties Livonijas vietējiem amatniekiem un strādniekiem, savukārt materiālu sagāde un zemes darbi uzdoti pilsnovada zemniekiem. Lai vai kā, 20. gadsimta sākumā pierakstītā teika par sievietēm, kam vergošana pils akmeņlauztuvēs liegusi pienācīgi barot savus bērniņus, un apgalvojumi, ka “visi pils akmeņi aplipuši vendu sviedriem un asinīm”, vērtējami kā ideoloģizētas spekulācijas par vācu paverdzināto “senlatviešu” dzīvi “tumšajos viduslaikos”.
Liecības par Cēsu pils sākotnējo veidolu ir visnotaļ trūcīgas. Visticamāk, aizsarggrāvja norobežotā laukuma malās pils celtnieki veidoja augstu un biezu aizsargmūri, bet mūra ieskautajā pagalmā būvēja dzīvojamās un saimniecības ēkas. Pagalma ziemeļaustrumu stūrī celtās kapelas romānikas periodam raksturīgās velvju konsoles mākslas vēsturniekiem ir ļāvušas šo pils daļu datēt ar 13. gadsimtu, tātad pils senāko būvniecības periodu. Pārējās Cēsu pils senākās ēkas ir nojauktas vēlāko pārbūvju gaitā.
Uzplaukums (14.—16. gadsimts)
Pēc Zobenbrāļu ordeņa sakāves Saules kaujā ordeņa zemes un atlikušie brāļi tika iekļauti Vācu ordenī. Vācu ordeņa Livonijas atzars pārņēma arī Cēsu pili, turpmākajos gadsimtos padarot to par vienu no spēcīgākajiem atbalsta punktiem visā Baltijā. Cēsu pils funkcionēja kā viens no Vācu ordeņa Livonijas atzara militārajiem un administratīvajiem centriem. Līdz 15. gadsimta sākumam pils atradās Livonijas atzara kapitula locekļa — komtura — pārvaldībā. Administratīvā centra funkcijas paplašinājās kopš 14. gadsimta, kad pilī regulāri sāka notikt kapitulu sanāksmes. Pēc 1413. gada, kad tika izveidots Livonijas mestram tieši pakļauts apgabals, Cēsu pils kļuva par vienu no mestru rezidencēm, bet pēc Rīgas pils nopostīšanas 1484. gadā — par vienīgo mestru rezidenci un Livonijas politisko centru, kur visbiežāk uzturējās mestrs ar galmu, notika kapituli un Livonijas pilsētu sapulces, tika uzņemti sūtņi un risināti svarīgi ārpolitiski jautājumi.
Cēsu pilī Vācu ordenis izvērsa vērienīgas pārbūves. Veco pils ēku vietā tika pakāpeniski celta monumentāla kvadrātiska plānojuma pils jeb kastela, ko veidoja ap iekšējo pagalmu izbūvēti četri vairākstāvu korpusi. Šis, no Prūsijas ieviestais ordeņa piļu būvtips, lielā mērā balstījās nepieciešamībā veidot viegli aizsargājamus „nocietinātus klosterus”, kuros ordeņa brāļiem paredzētās telpas būtu izkārtotas pēc iespējas kompakti. Kastelas papildus aizsardzībai un dažādu saimniecības ēku izvietošanai tika ierīkotas arī plašas priekšpilis. Grandiozo pārbūvju rezultātā Cēsu pils bija kļuvusi par vienu no lielākajām un varenākajām Vācu ordeņa pilīm.
Cēsu pils nozīme un varenība nebijušus apmērus sasniedza laikā no 1494. līdz 1535. gadam, kad ordeņa priekšgalā atradās mestrs Valters fon Pletenbergs — viens no ievērojamākajiem Livonijas politiķiem un karavadoņiem. Valters fon Pletenbergs (tāpat kā abi iepriekšējie mestri) par savu galveno dzīvesvietu izraudzījās Cēsu pili. Šeit viņš pieņēma ārvalstu sūtņus, pulcināja savus padomniekus un kapitulu sanāksmēs tikās ar ordeņa augstāko vadību, lai risinātu ordeņa iekšējos jautājumus un skaidrotu attiecības ar Livonijas bīskapiem un pilsētām.
Pletenberga laikabiedrs Bartolomejs Grēfentāls savā hronikā norādījis, ka mestrs “Cēsu pili, kur atradās viņa rezidence un galma nometne, izrotāja ar trim jauniem torņiem, mūriem un bastejām”. Nav precīzi zināms, kuri trīs no kopumā pieciem pils torņiem celti Pletenberga valdīšanas laikā, taču nav šaubu — 16. gadsimta sākumā Cēsu pils piedzīvojusi grandioza apmēra pārbūves. To gaitā pils ieguva ne tikai minētos aizsardzības torņus, bet arī savam izcilajam statusam atbilstoši veidotus interjerus, piemēram, grezni velvēto mestra guļamistabu rietumu tornī un kapitula zāli dienvidu korpusā.
Mroča
Mroča (pl) (de) ir pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz ziemeļiem no Naklo pie Notecas.
Cēsu pils
Traģēdija (1577. gads)
Livonijas kara laikā 1577. gada vasarā Krievijas cars Jānis Briesmīgais devās jaunā karagājienā no Pleskavas uz Livoniju, kurā piedalījās vairāk kā 29 tūkstoši karavīru ar 19 lielgabaliem, kavalērijas daļās bija 1440 kazaki un 4227 tatāri. 28. augustā cara vadībā krievu un tatāru karaspēks ieņēma Ērgļu pili un devās uz Cēsu pili, kurā atradās Livonijas karalis Magnuss. Sakarā ar aizdomām par Magnusa nodevību, cars lika viņu apcietināt un padzīt viņa karaspēku.
Pilī atradās daži simti Cēsu un tuvākās apkārtnes iedzīvotāju, pēc hronista Laurentija Millera sniegtajām ziņām — galvenokārt sievietes un bērni. Savukārt ar smagajiem lielgabaliem bruņotie krievu un tatāru karapulki bija mērāmi tūkstošos. Hronists Salomons Henings vēsta, ka pils aizstāvju vidū esot valdījusi nolemtība un bezcerība — kad pie loga stāvošo nogalinājis krievu raidītais šāviņš, kritušā vietu ieņēmis nākamais, cerot ātrāk doties nāvē. Piecas diennaktis ilgajā apšaudē bija ievērojami cietusi arī pati pils — biezajās sienās veidojās arvien lielākas plaisas un izgruvumi. Cēsu pils liktenis bija izlemts, taču tās mūros patvērumu meklējušie ļaudis bija gatavi uz visu, lai tikai nebūtu jākrīt nežēlīgo iebrucēju gūstā. Tie nolēma spert galējo soli — kopīgi uzspridzināties ar šaujampulveri. Kolektīvās pašnāvības aizkustinošāko aprakstu sniedzis Salomons Henings: “Tas bija skumjāk par skumju, kā labie ļaudis metās ceļos telpā, zem kuras bija novietots šaujampulveris. Vīri un sievas sadevās rokās, bērni sapulcējās ap saviem vecākiem, zīdāmie bērniņi vēl bija pie mātes krūts. Šaujampulveris tika aizdedzināts, un visi uzspridzinājās, izņemot tos, kas bija paslēpušies citviet pilī.” 1577. gada decembrī apmēram 200 jātnieku un tikpat kājnieku Jāņa Bīriņa vadībā pēkšņā nakts uzbrukumā padzina krievu garnizonu no Cēsu pils.
Vairāku traģēdijā bojāgājušo mirstīgās atliekas atsegtas 1974. gadā, veicot eksplozijā aizgruvušo Cēsu pils rietumu korpusa pagrabtelpu arheoloģisko izpēti. 2020. gadā Cēsu pils dienvidu tornī (Garajā Hermanī), apsekojot vairākus gadsimtus nepieejamo vītņu kāpņu telpu, uz kāda akmens atrada iegravētu ģerboņa vairogu ar iniciāļiem WKVA un uzrakstu "Ja Dievs par mums, kas būs pret mums" (la).
Noriets (17.—18. gadsimts)
Karā cietusī pils 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā tā nodēvēta par Cēsu pilsnovada citadeli (la, ru). 1585. gadā nominētais Cēsu prezidents Jirgens fon Fārensbahs mazpamazām centās to savest kārtībā, taču savu pirmskara veidolu pils vairs neatguva.
Poļu—zviedru kara laikā Cēsis nonāca Zviedrijas pakļautībā. Apmēram pus gadsimta garumā pils piederēja Zviedrijas valsts kancleram grāfam Akselam Uksenšernam, kura dzimtai tā piederēja līdz 1680. gada muižu redukcijai. Drīz pēc pāriešanas kroņa īpašumā Cēsu pilī tika nomitināti virsnieka Grabova komandētie jātnieku nodaļas karavīri. Tie pili esot tik ļoti izpostījuši, ka tā izskatījusies kā izlaupīta — pils durvis un grīdas kareivji bija sakurinājuši malkā, bet logu svina ierāmējumus pārkausējuši lodēs. Pēc šiem grautiņiem pils vairs netika remontēta un apdzīvota. Arī savu militāro nozīmi Cēsu pils bija pilnībā zaudējusi, un 17. gadsimta nogalē tā nav ierindota nevienā izmantojamo Vidzemes cietokšņu sarakstā. 1636. gadā par Cēsu apriņķa centru noteica Koknesi.
Lielā Ziemeļu kara pirmajos gados Cēsu pils demolēšanu turpināja Vidzemē iebrukušais krievu karaspēks. Tālāku senā cietokšņa postīšanu veica lietus un sals, kas pakāpeniski, bet nenovēršami grāva bez jumtiem palikušos akmens mūrus. Ar lietus ūdeni piesūkušies, iegruva koka griesti un mūra velves, no mitrajām sienām atdalījās apmetums, savukārt sala iedarbībā saira akmeņus saturošā mūrjava. Pils mazpamazām “iegrima” gruvešos.
Atdzimšana (19. gadsimts)
Pils parks kalpoja par pastaigu un atpūtas vietu ne tikai Zīversu ģimenei un tās viesiem, bet arī Kārļa Gustava Zīversa 1841. gadā izveidotās ūdensdziedniecības iestādes pacientiem. Parka pastaigu celiņi vijās arī cauri agrākajam viduslaiku pils iekšpagalmam, un pilsdrupas kļuva par iecienītu parka apmeklētāju apskates objektu. Pilsdrupu apkārtne tika kopta, labiekārtota un pat veikti atsevišķu pils daļu remontdarbi.
20. gadsimta sākumā Cēsu pils saglabāšanas darbu organizēšanā iesaistījās Rīgas Vēstures un senatnes pētītāju biedrība. Tās biedri nevēlējās pieļaut, ka lietus un sala iedarbības dēļ sagrūst t. s. Mestra zāles greznā griestu velve. Arhitekts Hermanis Zeiberlihs sagatavoja torņa jumta izbūves projektu un aktīvisti uzsāka ziedojumu vākšanu. 1914. gada maijā torņa augšdaļas atjaunošana un apjumšana varēja sākties. Darbu īstenošanu uzticēja vietējam būvuzņēmējam Pēterim Meņģelim, kurš lielāko būvdarbu daļu apņēmās veikt bez atlīdzības, jo biedrībai nebija izdevies savākt visus nepieciešamos līdzekļus. Torņa jumts tika pabeigts tā paša gada septembrī, kad Eiropu jau bija sācis plosīt Pirmais pasaules karš.