cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tornis Rec.
"Torņa grupas"
Jēdzienu "Torņa grupas" lieto, apzīmējot tās grupas, kas bijušas visciešāk saistītas ar Torni, regulāri tur mēģinājušas un ierakstījušas. Pirmkārt, tās ir pašu "torņa cilvēku" grupas; otrkārt, grupas, kuras vismaz kādu noteiktu savas darbības posmu ir bijušas cieši saistītas ar Torni. Visi Torņa ieraksti izdoti balstoties uz mutisku vienošanos ar grupām, tāpēc būtiska ir arī pašu grupu identificēšanās ar izdevniecības ideoloģiju.
Skanējums
Vairumā Torņa studijas ierakstu izmantota dabīgā skaņu atbalsošanās telpās, gan pašu mēģinājuma/ierakstu telpā, gan tukšajā augšstāvā/kāpnēs. Ūdenstorņa būve ir konusveidīga, un tāpēc katras torņa telpas lokveida sienas un augstie griesti veido īpatnēju akustiku.
Atšķirīgu skanējumu Torņa ierakstiem dod arī 1980. gadu neprofesionālās vai pusprofesionālās aparatūras izmantošana, kā arī katra skaņu ierakstu veicēja rokraksts.
== Torņa ieraksti Ulda Rudaka 'Visu laiku labāko latviešu ierakstu' topā ==
Izdoti Tornis Rec., vairums arī ierakstīti Torņa studijā:
Ierakstīti Tornis Rec. studijā, bet cits izdevējs:
Alpaka
Alpaka (Vicugna pacos) ir kamieļu dzimtas (Camelidae) Dienvidamerikā, Andu kalnos dzīvojošs mājdzīvnieks, kura savvaļas priekštece ir vikunja, lai gan ārēji tā ir līdzīgāka mazai lamai, ar kuru alpaka ir tuvu radniecīga, līdzīgi kā ar gvanako.
Alpakas (atšķirībā no lamām) vienmēr ir tikušas audzētas tikai, lai iegūtu vilnu, no kuras gatavo segas, cepures, apmetņus (pančo), vilnas audumus apģērbu šūšanai, cimdus, zeķes, šalles, džemperus un citus adītos izstrādājumus. Saskaņā ar Peru klasifikāciju no alpakas iegūst vilnas dzīparus vairāk kā 52 dabīgos toņos, saskaņā ar Starptaustisko klasifikāciju 22 toņos. Alpakas kā mājdzīvniekus vilnas iegūšanai Dienvidamerikas indiāņi ir audzējuši vairākus tūkstošus gadu. Inku impērijas pastāvēšanas laikā no alpaku vilnas darinātus apģērbus varēja atļauties tikai augstdzimušie. Dienvidamerikā tiek izmantota arī alpaku gaļa, bet komerciāli realizēta ļoti reti.
Izplatība
Alpakas tiek audzētas Andu kalnu centrālajā un dienviddaļā: Bolīvijas ziemeļos, Peru dienvidos, Ekvadorā, Argentīnas ziemeļrietumos un Čīles ziemeļos, 1000 — 5000 metru augstumā virs jūras līmeņa. 20. gadsimta beigās alpakas sāka izvest no Dienvidamerikas un audzēt arī citās valstīs: ASV, Jaunzēlandē, Austrālijā un Nīderlandē. Neskatoties uz to, ka alpakas ārpus Dienvidamerikas audzē arvien lielākā skaitā, joprojām 99% alpaku vilnas tiek iegūta Dienvidamerikā. Peru mājo lielākā daļa alpaku populācijas — apmēram 3,5 miljoni alpaku jeb 75% no kopējās populācijas.
Vēsture
Ilgu laiku valdīja uzskats, ka alpaka, līdzīgi kā lama, ir selekcionēta no gvanako. Tomēr mūsdienu ģenētikas zinātne, kā arī 6000 — 7000 gadus veci arheoloģiskie atradumi ir pierādījuši, ka alpakas priekštece ir savvaļā dzīvojošā vikunja.
Arheologi uzskata, ka alpaku domestikācija notika 4000 — 5000 gadus pirms mūsu ēras. Inku impērijas laikā alpaku selekcija un vilnas tekstilizstrādājumu ražošana sasniedz pārsteidzoši augstu līmeni. Atbilstoši vēlamajām vilnas dzīpara krāsām, tika selekcionēti atbilstoši ganāmpulki: dažādu toņi brūni, melni un balti ganāmpulki. Valda uzskats, ko arī apstiprina arheoloģiskie atradumi, ka alpaku vilnai, pirms Amerikā ieradās spāņu konkistadori, bija daudz augstāka kvalitāte.
Kad Dienvidameriku pārņēma konkistadori, pilnībā apstājās gadu tūkstošiem veiktais alpaku selekcijas darbs. Uzskata, ka šajā laikā, apmēram 100 gadu laikā, izzuda 90% alpaku un lamu, kā arī 80% vietējo indiāņu. Spāņi ieveda zirgus, mūļus, aitas un cūkas, izspiežot no ganībām alpakas un lamas.
Juris Švēde
Juris Švēde (en, 1940) ir latviešu cilmes Kanādas dzejnieks un bērnu grāmatu autors. Viens no ievērojamākajiem angļu valodas haiku rakstniekiem.
Alpaka
Izskats
Alpaka ir ievērojami mazāka nekā lama. Tās ķermeņa garums, galvu ieskaitot, ir 1,2 - 2,25 m, augstums skaustā ir 90 – 130 cm, svars 54 – 68 kg. Lai arī ar vilnu apaugusi alpaka izskatās masīva, tās ķermenis ir slaids un smalki veidots, tai ir garš kakls un kājas, smalka galva un proporcionāli garas un smailas ausis. Alpakai priekšzobi aug tikai apakšžoklī, bet augšžoklī ir cieta, rievota smaganu plāksne. Tēviņam priekšzobi, kā arī apakšējie ilkņi attīstās par cīņai piemērotiem zobiem, un tie ir garāki par 3 cm. Mātītei zobi tik gari neattīstās.
Juris Švēde
Dzīves gājums
Dzimis kā Juris Puriņš, Rīgā. Otrā pasaules kara beigās kopā ar māti un patēvu devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1947. gadā uz Kanādu. 1950. gadā pārcēlās uz Vankūveru, kur mācījās skolā, vēlāk studēja Britu Kolumbijas Universitātē, ko 1964. gadā beidza ar psiholoģijas bakalaura grādu. Strādāja par psiholoģijas instruktoru Vankūveras pilsētas koledžā (1966-1967), pēc tam Raiersona Universitātē Toronto (Ryerson University, 1968-2006), bija psiholoģijas departamenta vadītājs (1998-2006). Pensionējās 2006. gadā, pašlaik dzīvo Toronto.
Alpaka
Vilna
Alpakas vilna var izaugt līdz 50 cm gara. Atšķirībā no savas tiešās priekšteces — vikunjas — alpakai garš matojums aug viscauri uz visa ķermeņa. Turklāt matojums var būt ļoti daudzās un dažādās krāsās: gan vienkrāsains, gan raibs. Izšķir divas alpaku šķirnes: huacaya un suri. Populārāka audzēšanai ir pirmā šķirne. Galvenā atšķirība ir tāda, ka šķirnes huacaya vilna ir īsāka nekā suri šķirnes alpakām. Huacaya alpakām ķermeni, kaklu un ciskas sedz garš, cirtains matojums, bet uz galvas un kāju apakšdaļā tas ir īss. Suri alpakām vilna ir zīdaināka, un tā aug ātrāk, turklāt matojums nav cirtains. Alpakai, pateicoties biezajam kažokam, nav problēmu izturēt kalnu krasās temperatūras maiņas, kad naktīs temperatūra noslīd līdz 0 °C, bet dienās strauji iesilst līdz 16 °C, tomēr alpakas izdzīvošana vairāk vai mazāk ir atkarīga no cilvēka. Vilna tiek cirpta reizi gadā, un no vienas alpakas iegūst 2,2 — 4,5 kg vilnas.
Uzvedība
Alpakas ir ļoti sabiedriskas, ziņkārīgas un draudzīgas ne tikai savā starpā, bet tās ir draudzīgas arī pret cilvēku. Tās parasti ganās kopā ar lamām, aitām un kazām. Alpakas veido nelielus ģimeņu barus, kurā ir viens dominantais tēviņš, vairākas pieaugušas mātītes (5 — 10) un to mazuļi. Alpakas ir arī ļoti uzmanīgas un modri vēro apkārtni, skaļi paziņojot visam baram, ja pamana kādas briesmas. Mazākiem plēsējiem alpaku tēviņi uzbrūk ar zobiem un priekškājām, kožot, spļaujot un sperot. Spļauj arī mātītes, ja kāds tuvojas tās mazulim.
Ne visas alpakas spļaudās, bet to spēj darīt ikviena alpaka. Tās spļauj ne tikai uz ienaidniekiem, tās spļaudās savā starpā un tās reizēm var spļaut uz cilvēkiem. Savstarpēji tās spļaudās, lai noskaidrotu dominanci barā, bet uz cilvēkiem tās spļauj aiz bailēm. Spļāviens sastāv no siekalām, daudz gaisa un nedaudz kuņģa sulas, kas ir zaļā, zāles krāsā. Visas ganāmpulka alpakas fekālijas cenšas atstāt īpašās vietās, veidojot fekāliju kaudzes. Šajās vietās tās zāli neēd. Turklāt tēviņi veido atsevišķu fekāliju kaudzi.
Barība
Alpaka ir zālēdājs un piemērojusies augstkalnu vulkāniskās augsnes, nabadzīgo pļavu augiem un krūmiem, tomēr tā cenšas uzturēties ūdenstilpes tuvumā. Alpakas tiek piebarotas arī ar sienu.
Vairošanās
Alpaku mātītes dzimumbriedumu sasniedz 12 — 15 mēnešu vecumā, bet tēviņi 30 — 36 mēnešos. Vairošanās sezona alpakām nav noteikta un pārošanās var notikt jebkurā laikā, kad mātīte tam ir nobriedusi. Grūsnības periods ilgst apmēram 11 mēneši (242 — 345 dienas ). Piedzimst viens mazulis, kas sver 8 – 9 kg. Māte mazuli zīda 6 — 8 mēnešus. Mazuļi reizēm pieiet zīst pienu pie svešas mātītes, kuras var reaģēt ļoti dažādi: atļaut zīst, aiziet vienkārši projām vai cenšas padzīt, apspļaudot mazuli.
Alpakas un lamas savā starpā mēdz hibridizēties, un tām dzimst vairoties spējīgi mazuļi, kurus sauc par huarizo. Ja alpaka sakrustojas ar vikunju, kas notiek ļoti reti, jo mājdzīvnieku aploki ir ierobežoti, tad šādu hibrīdu sauc par pakovikunju. Ārēji tas ir līdzīgāks vikunjai, un tā vilna ir daudz smalkāka un kvalitāte augstāka. Alpaku dzīves ilgums ir 15 — 25 gadi.
Luvra
Luvras muzejs (fr, ), oficiālais nosaukums Lielā Luvra (Grand Louvre), ir visapmeklētākais muzejs pasaulē, vēsturisks piemineklis un viens no Francijas simboliem. Tas atrodas Francijas galvaspilsētā Parīzē. Luvras kolekcija sastāv no aptuveni 35 000 mākslas darbiem no aizvēstures līdz 19. gadsimta beigām. Muzeja kopējā platība ir 60 600 kvadrātmetri.
Luvrā atrodas slavenākā Leonardo da Vinči glezna "Mona Liza", kā arī citi viņa darbi. Tur atrodas arī tādu slavenu gleznotāju kā Rembranta, Pītera Paula Rubensa un Ticiāna darbi.
Vēsture
Muzejs atrodas Luvras pilī (Palais du Louvre), kuru 1190. gadā sāka būvēt Francijas karalis Filips II Augusts kā cietoksni un tika izmantota kā karaļa rezidence. 16. gadsimta sākumā karalis Fransuā I Valuā Luvrā sāka izvietot mākslas darbus. 1672. gadā Francijas karalis Luijs XIV Burbons pārcēla karaļa rezidenci uz Versaļas pili, bet Luvrā izveidoja karaliskās mākslas kolekcijas izstādi. Plašākai publikai šo darbu apskate bija pieejama tikai pēc Franču revolūcijas, kas norisinājās 18. gadsimta beigās. Tajā laikā Luvra bija domāta kā brīvības simbols un vieta, kur Francijas militārais līderis Napoleons Bonaparts novietoja no karagājieniem atvestos mākslas darbus. 1803. gadā Luvra pat tika nosaukta par Napoleona muzeju (Musée Napoléon).
Kolekcijas
Visi Luvras muzejā esošie darbi un priekšmeti ir sagrupēti astoņās kolekcijas:
Žesī Matadors
Žesī Matadors (Jessy Matador; dzimis Kongo) ir Kongo popmūziķis, kas pašlaik dzīvo Francijā.
Viņš pārstāvēja Franciju 2010. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā, kas norisinājās Oslo, Norvēģijā, ar dziesmu ''Allez! Ola! Olé!''. Finālā viņš ieņēma 12. vietu.
Hanaroa
Hanaroa (rapanujiešu: Hanga Roa) ir Čīles Lieldienu salas provinces centrs, galvenā osta un lielākā apdzīvotā vieta. Tā atrodas salas dienvidrietumu galā nelielā līdzenumā starp izdzisušajiem vulkāniem Terevaku un Rano Kau.
Pilsētā ir 3304 iedzīvotāji (2002. gadā), kas sastāda 87% no salas iedzīvotāju kopskaita.
Ilgus gadus Hanaroa bija vienīgā vieta salā, kur drīkstēja dzīvot vietējie iedzīvotāji. No 19. gadsimta beigām līdz 1953. gadam lielākā salas daļa bija izīrēta Williamson-Balfour Company, kura nodarbojās ar aitkopību. 1914. g. Hanaroa dzīvoja ap 250 cilvēku un pārējā salas daļā lielākoties tikai aitas. 1966. g. Lieldienu salas iedzīvotājiem tika piešķirta pilnīga Čīles pavalstniecība un sala pilnībā tika atvērta visiem iemītniekiem.
14. jūlijs
14. jūlijs ir gada 195. diena pēc Gregora kalendāra (196. diena garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 170 dienas.
Vārda dienas
Anvars, Oskars, Ritvars
1856. gads
1856. bija garais gads, kas sākās otrdienā pēc Gregora kalendāra vai garais gads, kas sākās svētdienā pēc Jūlija kalendāra 12 dienas vēlāk.
Sološu ezers
Sološu ezers var būt:
Ozolnieki (stacija)
Ozolnieki ir dzelzceļa pieturas punkts, kas atrodas Jelgavas novadā, 37 kilometru attālumā no Rīgas Pasažieru stacijas.
Šobrīd dzelzceļa pieturas punktā "Ozolnieki" katru dienu piestāj elektrovilcieni Rīga—Jelgava un Jelgava—Rīga. Pieturas punktā biļešu kase ir slēgta.
Vēsture
Ozolnieku stacija atklāta 1929. gadā "Rīgas cementa fabrikas" māla karjera vajadzībām (šaursliežu vagonešu pārkraušanai). Tajā pašā gadā te sāka pieturēt pasažieru vilcieni.
Līdz 2010. gada 15. februārim katru dienu šeit pieturēja dīzeļvilciens Rīga—Reņģe.
Mūsdienas
Ceļā līdz Rīgas Pasažieru stacijai ir jāpavada aptuveni 40 minūtes, bet līdz Jelgavas stacijai aptuveni 10 minūtes. Biļetes cena 2015. gadā bija — līdz Jelgavai 0,70 EUR, bet līdz Rīgai — 1,85 EUR.
Citylight.net
Citylight.net ir Latvijā radīta, izstrādāta un ražota attālināti vadāma ielu apgaismojuma sistēma, kura darbojas, izmantojot telemetrijas principus. To ražo 2009. gadā dibinātais Latvijas telemetrijas uzņēmums SIA "Teliko". 2010. gadā Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra atzina Citylight.net par inovatīvu Latvijas eksporta produktu konkursā "Eksporta un inovāciju balva 2010". Citylight.net ik gadu piedalās Pasaule dabas fonda rīkotajā "Zemes stundā" un palīdz ekonomēt energoresursus un CO2 emisijas Pašlaik Citylight.net ir uzstādīta jau vairāk kā 20 Latvijas pašvaldībās, un sistēmas pilotprojekti ir uzsākti arī ārpus Latvijas teritorijas - Zviedrijā un Brunejā. 2012. gada aprīlī Citylight.net tika prezentēts pasaulē lielākajā apgaismojumam un arhitektūrai veltītajā izstādē "Light+Building", kas norisinājās Vācijas pilsētā Frankfurtē.
Sistēmas sastāvs
Sistēma sastāv no datora programmatūras, uz GSM tehnoloģiju pamata veidotas telemetrijas ierīces C-BOX, kura nodrošina sistēmas darbību, un C-NODE ierīcēm, kuras kontrolē katru laternu individuāli.
Sistēmas darbība
Sistēmas lietotājs, izmantojot interneta pārlūku, pieslēdzas programmatūrai. Programmatūra atrodas „Citylight.net” serverī. Ar GSM datu pārraidi lietotāja komandas (piemēram, apgaismojuma izslēgšana) tiek noraidītas uz elektrības sadales skapī instalēto vadības bloku C-BOX, kas šīs komandas izpilda. C-BOX, izmantojot Powerline komunikāciju, komandas nosūta katras individuālas laternas kontroles ierīcēm C-NODE, ja tās ir instalētas.
C-BOX uz sistēmas serveri nosūta datus par elektrības patēriņu, strāvas noplūdi un apgaismojuma stāvokli. Apgaismojums tiek izslēgts un ieslēgts, vadoties pēc laternu ģeogrāfiskajām koordinātām atbilstošā saules cikla.
Bāliņa
Bāliņa (vīriešu dzimtē Bāliņš) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Latvijas futbola izlase 2014. gada Pasaules kausa kvalifikācijā
Latvijas futbola izlase laika posmā no 2012. gada septembra līdz 2013. gada oktobrim piedalījās 2014. gada Pasaules kausa kvalifikācijas turnīrā. Finālturnīrs norisinājās 2014. gada jūnijā un jūlijā Brazīlijā.
Latvijas izlase tika ielozēta UEFA zonas kvalifikācijas turnīra G grupā kopā ar Grieķijas, Slovākijas, Bosnijas un Hercegovinas, Lietuvas un Lihtenšteinas izlasēm. Lai kvalificētos finālturnīram, grupā bija jāiegūst pirmā vieta, savukārt labākās astoņas no deviņu grupu otro vietu ieguvējām sacentīsies izslēgšanas spēlēs par četrām ceļazīmēm uz čempionātu.
Brūvers
Brūvers var būt:
1995. gada Latvijas futbola 1. līgas sezona
'''Latvijas futbola 1. līgas 1995. gada sezona''' bija 4. Pirmās līgas sezona. Pirmajā līgā piedalījās 12 komandas, kas aizvadīja divu riņķu turnīru. Par 1. līgas čempioniem kļuva "Jūrnieks".
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti
Vergina
Vergina var būt:
Stabilitrons
Stabilitrons ir īpaša pusvadītāja diode, kas paredzēta sprieguma stabilizācijai.
Stabilitronu pamatā ir divi mehānismi: Visos stabilitronos ir šie abi efekti. Atkarībā no tā, kurš režīms ir dominējošais, stabilitronus iedala:
Lavīncaursites režīmam raksturīgs samērā stabils spriegums. Lai novērstu lavīncaursites pāreju siltumcaursitē, stabilitrona konstrukcija nodrošina efektīvu siltuma novadīšanu no p-n pārejas. Bez tam ar speciāliem tehnoloģiskiem paņēmieniem iegūst homogēnu p-n pāreju, lai caursite varētu sākties vienlaikus visā pārejas laukumā. Stabilitrons lavīncaursites režīmā var strādāt tikai pie noteikuma, ka p-n pāreja nepārkarst, tāpēc viens no būtiskākajiem stabilitrona parametriem ir maksimālā izkliedējamā jauda.
Aksūmas valsts
Aksūmas valsts (geezā — አክሱም) bija senatnē ietekmīga valsts Āfrikas ziemeļaustrumos. Nosaukta galvaspilsētas Aksūmas vārdā. Valsts kodols atradās mūsdienu Etiopijas Tigrajas provinces un Eritrejas teritorijā, bet tai piederēja plaša teritorija arī Jemenas un Sudānas teritorijā.
Vēsture
Valsts radās ap 4. gadsimtu p.m.ē., tomēr ietekmi ieguva no 1. gadsimta. Valsts labklājība bāzējās starpniecībā starp Indiju un Vidusjūras reģionu. 2. gadsimtā Aksūmas valsts sāka iespiesties Arābijas pussalā. 3. gadsimta beigās Aksūma sāka kalt savas monētas. Tajā laikā Māni rakstīja, ka pasaulē ir tikai četras varenas valstis — Persija, Roma, Ķīna un Aksūma. 325. vai 328. gadā par valsts reliģiju kļuva kristietība, 350. gadā tā pakļāva Kušas valsti.
Ap 5. gadsimtu Aksūmas valsts pamazām pagrima, līdz 10. gadsimtā izzuda.
Sološu ezers (Lauderu pagasts)
Sološu ezers (arī Salošu ezers) ir caurteces ezers Ludzas novada Lauderu pagastā. Ezerā divas salas ar kopējo platību 12 ha. Krasti stāvi vai slīpi, dibens dūņains, smilšains ar sēkļiem. Ietek upīte ezera ziemeļu galā, iztek strauts uz Istru. Eitrofs, vidēji aizaudzis. Ir peldvieta.
Asūne
Asūne (arī Osiuns; ltg) ir ciems Krāslavas novada Asūnes pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta vidusdaļā Asūnīcas krastos ziemeļos no Lielā Asūnes ezera, 37 km no novada centra Krāslavas, 10 km no tuvākās pilsētas Dagdas un 277 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izaugusi padomju gados kā ciema padomes un kolhoza «Putj Ļeņina» ciemats. Asūnē atrodas pagasta pārvalde, tautas nams, bibliotēka, aptieka, feldšeru un vecmāšu punkts, veikals, katoļu baznīca. Ierīkota Konstantīna Raudives piemiņas istaba. 2020. gadā slēgta Asūnes sākumskola.
Čehijas pilsētu uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopotas visas Čehijas pilsētas. Uz 2013.g. 1. janvāri Čehijā bija 602 pilsētas.
Karte
Šajā kartē norādītas 100 lielākās Čehijas pilsētas (ņemot vērā iedz.sk.) atrašanās vietas
Gredzens (ģeometrija)
Gredzens ir plaknes daļa starp divām riņķa līnijām, kuru centri sakrīt (šādas riņķa līnijas sauc par koncentriskām). Gredzens nesatur mazākās riņķa līnijas iekšpusi, citādi tas būtu riņķis.
Gredzena laukumu aprēķina pēc formulas kur R un r ir attiecīgi lielākās un mazākās riņķa līnijas rādiusi.
Rēperbānis
Rēperbānis ir iela Sv. Pauli rajonā Hamburgā, kas ir viena no Hamburgas naktsdzīves rajoniem, pazīstama ar daudzajiem bāriem, seksa veikaliem, klubiem un bordeļiem.
Nosaukums
Vārds Reeperbahn nāk no vecvācu vārda Reep kas nozīmē "kuģu tauva, jeb trose"; agrākos laikos šī iela bija tā, uz kuras tika taisītas šīs tauvas tuvējai ostai.
Apkārtne
Šī iela ir pilna ar visdažādākajiem restorāniem, nakts klubiem un bāriem. Te atrodas arī operetes nams, kur spēlēta Endrū Loida Vēbera izrāde "Kaķi!", ABBA mūzikls "Mamma Mia!". Tāpat šajā rajonā ir arī citi izklaides nami, kā teātri, kabarē, utt.
Herberta ielā (Herbertstraße) ir Hamburgas prostitūcijas centrs, kurā nedrīkst atrasties personas, kas nav sasniegušas 18 gadu vecumu, ielas skatlogos sēž prostitūtas, kas aicina un gaida pēc saviem klientiem. 1967. gadā te tika atvērts bordelis Eros Center, kas tika slēgts vēlajos 1980. gados sakarā ar HIV izplatīšanos.
6. maijs
6. maijs ir gada 126. diena pēc Gregora kalendāra (127. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 239 dienas.
Vārda dienas
Didzis, Gaidis
Palmu iela (Rīga)
Palmu iela ir Rīgas iela, Vidzemes priekšpilsētā, Teikas apkaimē. Palmu iela sākas pie Brīvības ielas krustojuma un beidzas pie Bērzpils ielas krustojuma.
Ielu savienojumi
Palmu iela ir savienota ar šādām ielām:
Supremātisms
Supremātisms bija mākslas kustība, kas par būtisku uzskatīja ģeometriskas pamatformas (it īpaši kvadrātus un apļus). Tā izveidojās 1915.—1916. gadā Krievijā, par supremātisma pamatlicēju tiek uzskatīts Kazimirs Maļevičs. Viņš bija arī mākslas grupas Supremus vadītājs, kuras sastāvā bija arī citi nozīmīgākie supremātisma pārstāvji: Aleksandra Ekstere, Ļubova Popova, Olga Rozanova, Ivans Punī un Nadežda Udaļcova.
Supremātisma galvenā ideja ir tāda, ka gleznās nevar attēlot vairākplakņu priekšmetus, jo tie vienmēr būs vienplaknes — tāda pati kā pati glezna. Tādējādi supremātismā gleznotie darbi ar vienplaknes ģeometriskajām formām ir vienīgie patiesie un nemelojošie mākslas darbi.
Marģers Skujenieks
Marģers Skujenieks ( — ) bija Latvijas sabiedriski politiskais darbinieks, statistiķis, publicists. Divas reizes (no 1926. līdz 1928. un no 1931. līdz 1933. gadam) bijis Latvijas Ministru prezidents, vēlāk vadījis Latvijas Olimpisko komiteju. Tautas padomes loceklis, Latvijas Satversmes sapulces un visu četru pirmskara Saeimu deputāts. Pēc okupācijas deportēts uz PSRS un nošauts 1941. gadā.
Dzīves sākums, izglītība, sabiedriskā darbība
Marģers Skujenieks ir dzimis Rīgā rakstnieka un publicista Edvarta Skujenieka (vairāk pazīstams ar pseidonīmu Vensku Edvarts) un teātra kritiķes, Jura Alunāna brāļa meitas Luīzes Skujenieces ģimenē.
Mācījies reālskolās Rīgā un Jelgavā. Skolas gados kļuva par sociālisma ideju piekritēju. Piedalījies 1905. gada revolūcijā, tādēļ 1906. gadā bija spiests emigrēt uz Londonu. Pēc atgriešanās no emigrācijas 1907. gadā sācis studēt tautsaimniecību Maskavas Komercinstitūta ekonomikas nodaļā. Viens no pirmajiem 1911. gadā izvirzīja tēzi par Baltijas politisko autonomiju, par ko tika izraidīts no Baltijas guberņām. 1914. gadā izdeva grāmatu "Nacionālais jautājums Latvijā", kurā vērsās pret nacionālo nihilismu, kuru pauda lielinieki. Kara laikā Skujenieks organizēja Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas statistikas nodaļu. 1917. gadā ievēlēts Vidzemes Bezzemnieku padomē.
Iesaistīšanās politikā
1918. gadā Marģers Skujenieks vadīja Demokrātiskā bloka sēdes, sagatavojot Latvijas neatkarības deklarēšanu. prezidēja Tautas padomes pirmajā sēdē un ievēlēja par priekšsēdētāja Jāņa Čakstes otro biedru. Piedalījās Latvijas Republikas proklamēšanā. 1919. gadā Latvijas delegācijas padomnieks Versaļas miera konferencē Parīzē. Organizēja Valsts statistisko pārvaldi.
1920. gadā viņš no Latvijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas saraksta tika ievēlēts Satversmes sapulcē, bija Satvermes izstrādāšanas komisijas priekšsēdētājs un viens no Saeimas vēlēšanu likuma autoriem. 1921. gadā kopā ar 18 citiem deputātiem atšķēlies no LSDSP parlamentārās frakcijas un izveidojis sociāldemokrātu mazinieku frakciju. Šī kustība vēlāk pārtapa par Latvijas Strādnieku sociāldemokrātu (mazinieku) partiju. 1922. gadā kļuva par pirmo CVK priekšsēdētāju.
Pirmā valdība
Pēc Artura Alberinga vadītās valdības demisijas 1926. gada decembrī Valsts prezidents Jānis Čakste lūdza M. Skujeniekam sastādīt jauno valdību. Skujenieka 1. Ministru kabinets tika apstiprināts ar 52 balsīm par, 35 — pret un 2 deputātiem atturoties. Tā kā valdību vadīja sociāldemokrāts Skujenieks, un tajā piedalījās vairāki domubiedri, tā tiek uzskatīta par vienīgo "kreiso" valdību Latvijas starpkaru perioda vēsturē. tika noslēgts tirdzniecības līgums starp Latviju un PSRS, saskaņā ar kuru Padomju Savienība apņēmās dot pasūtījumus Latvijas uzņēmumiem (galvenokārt, rūpnīcām) par 40 miljoniem latu gadā, kamēr Latvija apņēmās iepirkt dažādas preces par 19 miljoniem latu. Tāpat Latvija apņēmās samazināt muitu vairākām padomju precēm — sālim, kviešiem, naftas produktiem, dzelzij, u.c., bet PSRS samazināja muitu dzelzceļu vagoniem, lauksaimniecības mašīnām, adītām un austām precēm. Līgums tika noslēgts uz piecu gadu termiņu.
Labēju politiku atbalstošie laikraksti "Latvis" un "Brīva Zeme" kritizēja līgumu un ziņoja, ka šādi Latvija kļūst saimnieciski un politiski atkarīga no PSRS. Šāds līgums palielinot komunisma ietekmi valstī. Līgums tika apspriests Saeimā trijās sēdēs — 21., 25. un 26. oktobrī. Tajā piedalījās 99 deputāti (nepiedalījās vienīgi Saeimas priekšsēdētājs Pauls Kalniņš, kurš nebalsoja pēc tradīcijas). Līguma ratifikāciju atbalstīja 52, pret bija 45 deputāti, atturējās divi. Līgums tika izsludināts. tika noslēgta muitas ūnija ar Igauniju, kuru abu iesaistīto valstu parlamenti ratificēja vienbalsīgi. Skujenieka valdība parakstīja arī neuzbrukšanas līgumu ar Padomju Savienību. PSRS to parakstīja 1932. gadā.
1927. gada decembrī izjuka kabinetu veidojošā koalīcija. Demokrātiskais Centrs, kas sākotnēji atbalstīja valdību, bija balsojis pret Latvijas—PSRS tirdzniecības līgumu un nu atsauca savu pārstāvi valdībā: tieslietu ministru Erastu Biti. Skujenieks Valsts prezidentam Gustavam Zemgalam iesniedza demisijas rakstu. Kabinets turpināja strādāt līdz 1928. gada janvārim, kad Saeima apstiprināja Pētera Juraševska valdību.
Otrā valdība
1929. gada beigās Mazinieku partija tika likvidēta, un daudzi tās bijušie biedri izveidoja labēji orientēto "Progresīvo apvienību". Skujenieks kļuva par partijas vadītāju. 1931. gadā rīkotajās 4. Saeimas vēlēšanās tā ieguva 3 mandātus. Valsts prezidents Alberts Kviesis uzdeva valdību veidot Skujeniekam, nevis Latviešu zemnieku savienības pārstāvjiem, kas kabinetu vadīja līdz šim. Skujenieka 2. Ministru kabinetu atbalstīja 51 deputāts, pret bija 39. Skujenieka valdībai nācās cīnīties ar t.s. Lielās depresijas radītajām problēmām. Līdz 1932. gadam sabiedriskajos darbos aizņemto bezdarbnieku skaits parasti nepārsniedza 35%, taču 1932. gadā tas bija 46%. Tādējādi palielinājās valsts izdevumi bezdarbnieku algošanā. Skujenieks kā Ministru prezidents un finanšu ministrs parakstīja "Līgumu par Daugavas hidroelektriskā spēka izmantošanas galīgā projekta sastādīšanu un par pirmās spēka stacijas būves darbu izpildīšanu un finansēšanu" ar ASV uzņēmumu The Foundation Company. Būvdarbu kopējās izmaksas tika aplēstas 30 miljonu latu (5,8 miljonu ASV dolāru) apmērā.
Marģera Skujenieka kabinets 1932. gadā noslēdza vai parakstīja 11 starptautiskus līgumus un konvencijas, tai skaitā neuzbrukšanas līgumu ar PSRS, kuru Latvijas puse parakstīja jau 1927. gadā, Skujenieka 1. valdības laikā. pēc budžeta pieņemšanas parlaments nobalsoja pret kādas deputātu grupas iesniegto pārejas formulu izteikt uzticību finanšu ministram — Skujeniekam pašam. Tās pašas dienas vakara sēdē Skujenieks lūdza veikt uzticības balsojumu valdībai, ko tā izturēja ar 43 balsīm par, 40 pret un vienam atturoties. aptuveni divas trešdaļas deputātu atteicās nodot izglītības un budžeta komisijai MK iesniegtos divus likumprojektus. Nākamajā sēdē, kas notika, tika nolasīts paziņojums par valdības demisiju. Martā to nomainīja Ādolfa Bļodnieka Ministru kabinets.
Ulmaņa apvērsums un nāve
Kārļa Ulmaņa vadīto 1934. gada apvērsumu Skujenieks sagaidīja kā nacionālists un viens no apvērsuma galvenajiem līderiem, kļūdams par Ministru prezidenta biedru jaunajā valdībā. Laika posmā no 1934. līdz 1938. gadam viņš bija Latvijas Sporta organizāciju apvienības vadītājs un Latvijas Olimpiskās komitejas prezidents un kā Nacionālās celtniecības komitejas priekšsēdētājs pārraudzīja monumentālo būvju celtniecību. Tomēr, nesagaidījis Ulmaņa solīto jauno Satversmi, 1938. gadā valdību pameta.
Ārējās saites
Lekcija par bijušo premjeru Marģeru Skujenieku
81. Kinoakadēmijas balva
81. Kinoakadēmijas balvas tika pasniegtas Kodak teātrī, Holivudā, ASV. Balvu pasniegšanu vadīja austrāliešu aktieris Hjū Džekmens.
Nominācijas 22. janvārī paziņoja Kinoakadēmijas prezidents Sids Geniss un Kinoakadēmijas balvas ieguvējs, aktieris Forests Vaitekers. Visvairāk nominācijas — 13 — ieguva filma "Neticamais stāsts par Bendžaminu Batonu", bet visvairāk balvu — 8 — ieguva filma "Graustu miljonārs".
Balvu ieguvēji un nominanti
Balvu ieguvēji ir atzīmēti treknrakstā.
Palmu vāveres
Palmu vāveres, palmu vāveru cilts (Funambulini) ir vāveru dzimtas (Sciuridae) grauzēju cilts, kas pieder Āzijas vāveru apakšdzimtai (Callosciurinae). Šajā apakšdzimtā ir vēl viena cilts — Dienvidaustrumāzijas vāveres (Callosciurini).
Palmu vāveru ciltī ir tikai viena ģints — palmu vāveres (Funambulus). Ģintī ir 5 sugas, kas iedalās 2 apakšģintīs.
Izskats un ieradumi
Visas Āzijas palmu vāveres dzīvo Dienvidāzijā; Ceilonā, Pakistānā un Indijā. Āzijas palmu vāverēm ir raksturīgas tumšas un gaišas garenvirziena svītras uz ķermeņa. Kažoks ir biezs un mīksts, tā krāsa variē no pelēka līdz melnam. ķermeņa garums visām palmu vāverēm ir līdzīgs, apmēram 14—16 cm, aste ir tikpat gara kā ķermenis, līdz ar to kopējais vāveres garums pagarinās vēl par 14 cm.
Palmu vāveres ir dienas dzīvnieki un barojas gaišajā diennakts laikā. Tās ēd sēklas, riekstus, lapas un kukaiņus.
Zigmunds Freids
Zigmunds Freids (, ; dzimis, miris ), pilnajā vārdā Zigismunds Šlomo Freids (Sigismund Schlomo Freud), bija ebreju izcelsmes austriešu neirologs un psihiatrs, psihoanalīzes pamatlicējs. Zigmunda Freida personības teorija ir veidota apmēram 40 gadu ilgā laika posmā.
Biogrāfija
Zigmunds Freids ir dzimis Freibergā Morāvijā vilnas tirgotāja Jākoba Freida (Jacob Freud) un Amālijas Natansonas (Amalia Nathansohn) ģimenē. Zigmunds bija vecākais no viņu astoņiem bērniem, lai gan tēvam bija vēl divi dēli no iepriekšējās laulības. 1859. gadā ģimene no Freibergas sākotnēji pārcēlās uz dzīvi Leipcigā, bet pēc tam uz Vīni.
1873. gadā ar ļoti labām sekmēm Zigmunds Freids pabeidza skolu un iestājās Vīnes Universitātē. Sākotnēji studēja jurisprudenci, pēc tam filozofiju, bet beigās pievērsās medicīnai. 1879. gadā viņš tika iesaukts militārajā dienestā, kur pavadīja vienu gadu.
1881. gadā viņš aizstāvēja disertāciju medicīnā un sāka strādāt Vīnes slimnīcas smadzeņu izpētes laboratorijā. Vēlāk strādāja klīniskās psihiatrijas laboratorijā. No 1884. līdz 1887. gadam Zigmunds Freids pētīja kokaīnu, kas tajā laikā vēl bija neizpētīta viela. Viņš šo vielu ieteica izmantot lokālās anestēzijas vajadzībām. Viņš kokaīnu ne tikai izmēģināja uz sevi, bet arī ieteica lietot citiem.
1886. gadā Freids atstāja darbu slimnīcā un pievērsās privātpraksei, kas uzlaboja viņa finansiālo stāvokli. Tajā viņš izmantoja elektroterapiju, hipnozi un masāžas. Rezultātā tika izstrādāta psihoanalīzes metode. Freids par galveno cilvēka dzīves mērķi uzskatīja dzimumdziņu apmierināšanu. Tas tika uzskatīts par galveno iemeslu cilvēka emocionālajam sasprindzinājumam dzīvē, tai skaitā vardarbībai, agresijai un histērijai. Freids savas karjeras laikā ieviesa daudzus līdz tam brīdim nebijušus ārstēšanas paņēmienus, tai skaitā brīvās asociācijas metodi, dialoga veidošanu ar pacientu psihopatoloģijā un transferences lomu analīzes norisē. Sapņi pēc Freida domām bija avots, kur meklēt cilvēka neapzinātās vēlmes.
1886. gadā Freids apprecējās ar Martu Bernaju. Ģimenē piedzima seši bērni. Jaunākā meita Anna Freida (1895—1982) vēlāk sekoja tēva pēdās, kļuva par psihologu un attīstīja bērnu psihoanalīzes metodi.
Dzīves nogalē Zigmunds Freids bija kļuvis slavens un turīgs vīrs. 1930. gadā viņam tika piešķirta Gētes balva. Kad pie varas Austrijā 1938. gadā nāca nacisti, Freids devās trimdā uz Apvienotās Karalistes galvaspilsētu Londonu. Viņam bija vēzis un veiktas neskaitāmas medicīniskās operācijas. Freids izdarīja pašnāvību, lūdzot savam ārstējošajam ārstam ievadīt viņā morfiju, tādā veidā Freids palūdza izdarīt eitanāziju. Viņš nomira.
Arbeloss
Arbeloss - ģeometriska figūra, kas sastāv no riņķa puses, uz kuras atrodas vēl mazāku riņķu puses.
Laukuma aprēķināšana
Riņķa ar diametru HA laukums ir vienāds ar arbelosa laukumu.
Ja BC = 1 un BA = r, tad Tātad un. No tā seko ka
Rādiuss riņķim ar centru O ir: Šī riņķa laukums:
Lai aprēķinātu arbelosa laukumu, no lielā pusriņķa laukuma jāatņem abu mazo pusriņķu laukumi. Arbelosa laukums:
Islāma valsts
Islāma valsts (ar, Ad Dawlah l ʾIslāmiyyah), iepriekš paši sevi dēvējuši par Islāma valsti Irākā un Levantē (saīsināti ISIL, ISIS) ir sunnītu džihādistu grupa, kas 2014. — 2019. gadā kontrolēja daļu no Irākas un Sīrijas teritorijas. Dažkārt lietots arī nosaukums Dāiš, kas ir arābu valodas akronīms Dāʿish no agrākā nosaukuma Ad Dawlah al Islāmiyah fī 'l ʿIrāq wash Shām. Nosaukuma “Islāma valsts” aizstāšana ar dažādiem saīsinājumiem un akronīmiem var būt maldinoša, jo neuzrāda konkrētās organizācijas valsts veidošanas ambīcijas vai arī gluži vienkārši neprecīzi saattiecina šīs organizācijas dažādus attīstības posmus.
Apvienoto Nāciju Organizācija, Filipīnas, Malaizija, Rietumu un Austrumu masu mediji šo grupu nosauca par teroristu grupu, vairākas valstis (ASV, Apvienotā Karaliste, Austrālija, Kanāda, Indonēzija, Turcija, Krievija un Saūda Arābija) to sauca par teroristu organizāciju. Lai gan grupa sludina islāma reliģiju, pasaules lielākie islāma reliģiskie līderi to nosoda un uzskata tās uzskatus par nepareiziem.
Jēdziens
Angļu valodā lietotie apzīmējumi ISIS vai ISIL ir saīsinājumi no “Islāma valsts Irākā un Sīrijā” (Islamic State of Iraq and Syria (vai al-Sham)) un “Islāma valsts Irākā un Levantē” (Islamic State of Iraq and the Levant). Abi nosaukumi apzīmē vienu organizāciju. Līdz ar iebrukumu Sīrijā, pēc 2013. gada aprīļa Sīrijas teritorijas paplašināšanas, apzīmējumi al-Sham un Levante raksturoja vienu un to pašu teritoriju Tuvajos Austrumos, kas lielā mērā sakrīt ar mūsdienu Sīrijas robežām. Lai arī ISIS un ISIL apzīmē vienu un to pašu subjektu, specifiskās atšķirības starp abiem jēdzieniem tiek plaši diskutētas.
Savukārt 2014. gada 29. jūnijā, simboliski izvirzot pretenzijas uz kalifāta statusu, organizācija saīsināja savu nosaukumu līdz Islāma valstij. Nosaukumu “Islāma valsts” bieži kritizē kā neatbilstošu gan islāmticīgie, gan islāma pētnieki, gan Islāma valsts sāncenši tās teritorijās, gan politiķi, argumentējot, ka teroristiskā organizācija ir atkāpusies no islāma pamatdogmām un tā nav īsta valsts.
Jautājums par organizācijas nosaukumu ir reliģiski, politiski un ideoloģiski nozīmīgs. Pirmkārt, Dāiš jeb jaundibinātais kalifāts nepretendē uz kādas noteiktas un ierobežotas teritorijas pārvaldi, kā rezultātā, ja nosaukums vēsta par vispasaules kundzību, tas iekļauj jau esošās teritorijas. Otrkārt, Dāiš nav valsts tradicionālā valsts nozīmē kā Francija, Vjetnama, Latvija u. tml., proti, Dāiš nav nācijvalsts — tā apvieno nevis kādu noteiktu etnosu (tautu) vai pilsonisku kopu, bet gan ummu — starptautisku kopienu, kuras identitātes pamatā ir reliģiskā piederība islāmam. Treškārt, nosaukumam piemīt propagandas spēks, postulējot šo grupējumu kā valsti, kā rezultātā arī apkārtesošo teritoriju iedzīvotāji konkrēto reģionu var uztvert kā “valsti” un nākamais solis tad būtu normalizēt ideju par Dāiš leģitimitāti.
ASV Valsts departaments mudinājis izmantot apzīmējumu ISIL, kas latviski būtu “Islāma valsts Irākā un Levantē” (IVIL) vai Dāiš. Piemēram, 2014. gada runā ASV prezidents Baraks Obama norādīja, ka Dāiš nekad nav bijis nedz “islāmisks” (norādot, ka neviena reliģija neatbalsta nevainīgu cilvēku nogalināšanu), nedz “valsts” (pamatojot, ka neviena valdība nav atzinusi Islāma valsts statusu kā valsti).
Vēsture
Islāma valsts izveides augsni ir ietekmējuši vairāki vēsturiski faktori. Arābu nacionālisma un islāma revitalizācija 20. gadsimta sākumā, Izraēlas nodibināšana, sekulāro valdību korupcija un atsvešinātība no sabiedrības problēmām, kā arī “Musulmaņu brālības” salīdzinoši lielās sekmes šo problēmu risināšanā, nacionālistu neveiksmes karos un radikālo islāmistu nežēlīgās vajāšanas — šie un citi faktori ir sekmējuši islāmisma un džihādisma tapšanu un tādējādi arī radījuši pamatu Islāma valsts ideoloģijai. 20. gadsimta otrajā pusē islāmisma radikalizāciju būtiski veicināja gan ķīlnieku krīze Mekā, gan revolūcija Irānā, gan PSRS īstenotais iebrukums Afganistānā. Protams, nozīmīga bija arī šī laika ideoloģiju attīstības vēsture, kas ietekmēja industrializāciju un kapitālismu, ticības attīstību un nepieciešamību pēc reliģiskām autoritātēm.
Paralēli norisinājās Irānas islāmiskā revolūcija, kuras rezultāts bija apliecinājums tam, ka Tuvo Austrumu valstu iedzīvotāji spēj pretoties Rietumiem, dažas tuvējās valstis un monarhi, redzot islāma ietekmi, nostiprināja to kultūrā. Irānai, atbrīvojusies no ASV ietekmes, izvirzīja savus mērķus, kas īstenojās konfrontācijās ne tikai ar ASV, bet arī ar Tuvo Austrumu sunnītu lielvaru Saūda Arābiju. Abas valstis turpmāk arvien uzstājīgāk apelēja pie savam islāma virzienam piederīgo jūtām un tādējādi veicināja ummas šķelšanos. Saūda Arābija ar ASV atbalstu sparīgi eksportēja vahabismu, bet Irāna — savu revolucionāro šiismu. Konfrontācija starp Irānu un Saūda Arābiju nav rimusies un tieši izpaužas arī notikumos ap lslāma valsti. Hibrīdkaujinieku bruņošana, sabiedrības kūdīšana, šiisma un sunnisma sanaidošana ne tikai turpinās, bet pat pieaug. Irākas iebrukums Irānā nākamajā gadā pēc revolūcijas un astoņus gadus ilgais karš vēl vairāk satricināja spēku samēru reģionā. Turpinoties konfrontācijām un islāma varenības uzplaukumam 2004. gadā, Zarkāvī vēstulē aicināja cīnīties pret šiītu un citām organizācijām. 2010. gados šīs sadursmes, pasliktinoties pašas IV stāvoklim, lielā mērā pārgāja uz Jemenu.
Islāma valsts sākotnēji dibināta 1999. gadā kā Al-Qaida atzars Irākā, laika gaitā tai ir bijuši dažādi nosaukumi. Irākas kara laikā 2006. gadā tā kopā ar citām sunnītu grupām izveidoja Modžahedu konsultatīvo padomi (ara, Majlis Shūra al Mujāhidīn fi al Irāq).
Islāma valsts nosaukumu sāka lietot, kad kontrolēto teritoriju pasludināja par kalifātu. 2014. gada jūnijā Islāma valsts apgalvoja, ka viņu rindās Irākā ir vairāk nekā 4000 kaujinieku, bet Sīrijas cilvēktiesību novērotāji 2014. gada augustā ziņoja, ka kaujinieku skaits ir pieaudzis līdz 50 tūkstošiem Sīrijā un 30 tūkstošiem Irākā. Centrālā izlūkošanas pārvalde 2014. gada septembrī abu valstu kaujinieku skaitu novērtēja starp 20 un 31,5 tūkstošiem.
Līdz 2019. gada 23. martam Islāma valsts Irākā un Sīrijā tika sagrauta, vairāk nekā 1000 kaujinieku aizbēga uz Irākas tuksnešainajiem apvidiem.
Augškalne
Augškalne (arī Augškaļne, Nadviški; ltg) ir ciems Augšdaugavas novada Ambeļu pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļos Tartaka kreisajā krastā 8 km no pagasta centra Ambeļiem, 39 km no novada domes Daugavpilī un 237 km no Rīgas. Augškalnē atrodas katoļu baznīca (altāris un 4 gleznas ir valsts nozīmes mākslas pieminekļi) un kapsēta.
Gundega (personvārds)
Gundega ir latviešu cilmes sieviešu personvārds. Sācis parādīties 20. gadsimta sākumā, popularitātes virsotni sasniedzot 1975. gadā. Bijis princeses vārds 1912. gadā izdotā Annas Brigaderes pasakā. Personvārdu pētnieks Klāvs Siliņš uzskata, ka no „Gundegas” varētu būt atvasināts personvārds „Gunta", no kuras savukārt vēlāk atvasināta vīriešu dzimtes forma „Guntis”, kam nav nekāda sakara ar vācu vārdu Günther (tā atveidojums latviešu valodā ir Guntars).
Cilme
Vārda iedvesma bijis auga — gundegas — nosaukums. Auga nosaukums balstīts uz vārdiem „(u)guns” un „degt”.
Grindeks
AS Grindeks (zīmols Grindex) ir Latvijas farmācijas uzņēmums. Uzņēmuma galvenie darbības virzieni ir oriģinālproduktu, patentbrīvo un aktīvo farmaceitisko vielu pētniecība, izstrāde, ražošana un pārdošana. Galvenās Grindeks terapeitiskās grupas ir sirds un asinsvadu, centrālās nervu sistēmas, pretvēža un diabēta medikamenti. Grindeks ir vadošais zāļu ražotājs Baltijas valstīs, pazīstamākie produkti ir mildronāts un ftorafūrs. 2021. gadā Grindeks produkciju importēja uz vairāk nekā 100 pasaules valstīm.
Grindeks koncernu veido AS Grindeks un meitas uzņēmumi — AS Kalceks (Latvija), HBM Pharma Ltd. (Slovākija), AS Tallinas Farmaceitiskā rūpnīca (Igaunija), SIA Namu apsaimniekošanas projekti (Latvija) un citi.
Lielākais akcionārs ir SIA Liplat Holding (96,78 %), kas pieder Kirovam Lipmanam, Annai Lipmanei un Filipam Lipmanam.
1946—1990
1946. gadā Latvijas Zinātņu Akadēmijai tika pievienota Latvijas PSR Pārtikas rūpniecības ministrijas pakļautībā esošā Vitamīnu un hormonu rūpnīca, kas tika pārveidota par Eksperimentālo vitamīnu rūpnīcu. Šajā rūpnīcā ražoja galvenokārt vitamīnus dražejas, mikroelementu maisījumus, alus raugu, mežrozīšu sīrupu.
Padome
Kirovs Lipmans — padomes priekšsēdētājs. Anna Lipmane, padomes priekšsēdētāja vietniece. Filips Lipmans, padomes loceklis. Arkādijs Vjortkins, padomes loceklis. Jānis Naglis, padomes loceklis.
Valde
Dr.chem. Juris Hmeļņickis — valdes priekšsēdētājs. Jānis Romanovskis — valdes loceklis, finanšu direktors. Andrejs Liberts — valdes loceklis, Komercdaļas direktors.
Filiāles un pārstāvniecības
Grindeks pārstāvniecības atrodas Lietuvā, Igaunijā, Baltkrievijā, Ukrainā, Azerbaidžānā, Gruzijā, Uzbekistānā, Moldovā, Kazahstānā, Kirgizstānā, Krievijā, Uzbekistānā.
Akcionāri
Liplat Holding, SIA** — 96,78%.
Produkti
Grindeks produktu portfeli veido
Korporatīvā sociālā atbildība
Papildus ikgadējiem biznesa uzdevumiem Grindeks ir izvirzījis mērķi uzlabot uzņēmuma darbību korporatīvās sociālās atbildības jomā. Uzņēmums ir definējis, ka trīs galvenās korporatīvās sociālās atbildības prioritātes ir:
2020. gads
2020. gadā Grindeks koncerns sasniedza vēsturiski straujāko apgrozījuma un peļņas pieaugumu. Grindeks koncerna apgrozījums sasniedza 187,0 miljonus eiro — par 45,6 miljoniem eiro jeb 32% vairāk nekā 2019. gadā. Peļņa sastādīja 19,0 miljonus eiro, kas ir par 5,6 miljoniem eiro jeb 42% vairāk nekā 2019. gadā.
2021. gads
Grindeks koncerna rekordaugstā peļņa un apgrozījums sasniegts, būtiski pieaugot pieprasījumam pēc koncerna ražotajiem sirds un asinsvadu, centrālās nervu sistēmas un slimnīcu segmenta medikamentiem, kā arī no AS Grindeks meitas uzņēmuma AS Kalceks piedāvātā slimnīcu segmenta.
Atbalsts
"Grindeks" atbalsta vairākus pasākumus, tostarp Gada balvas medicīnā pasniegšanu, ko rīko Rīgas Stradiņa universitātes Absolventu asociācija. AS "Grindeks" ir Latvijas Universitātes fonda bronzas mecenāts. 2004. gadā uzņēmums ziedoja līdzekļus LU Medicīnas fakultātes aparatūras modernizācijai.
Edīte Piafa
Edīte Piafa (, izrunā: ), īstajā vārdā Edīte Džovanna Gasiona (Édith Giovanna Gassion; dzimusi, mirusi ) bija franču dziedātāja. Tiek uzskatīta par vienu no franču kultūras ikonām. Starp viņas pazīstamākajām dziesmām ir "l'Accordéoniste" (1941), "La vie en rose" (1946), "Hymne à l'amour" (1949), "La Foule" (1957), "Milord" (1959), "Non, je ne regrette rien" (1960). Edīte Piafa ir arī Īva Montāna un Šarla Aznavūra talanta atklājēja.
Dzīves sākuma posms
Piafa piedzima Parīzē, Bellevilas rajonā ielas akrobāta un kafejnīcas dziedātājas ģimenē. Viņa tika nosaukta par Edīti Džovannu Gasionu (iesauku Piafa (Piaf - zvirbulēns), ar kuru tā kļuva pazīstama pasaulē, viņa ieguva divdesmit gadus vēlāk). Vecāki ar meiteni kopā nedzīvoja. Lielu daļu bērnības Edīte pavadīja tēva mātei piederošajā bordelī Normandijā. Bieži bordeļa darbinieces palīdzēja pieskatīt mazo Edīti. No 3 līdz 7 gadu vecumam slimības dēļ Edīte bija akla. 1929. gadā, 14 gadu vecumā, Edīte kopā ar tēvu sāka uzstāties Parīzes ielās, un pirmoreiz publiski dziedāja. Vēlāk viņa sāka dziedāt ielās patstāvīgi, bieži Parīzes Pigalla rajonā. 17 gadu vecumā Edītei piedzima vienīgais bērns - meitene, kura nomira divu gadu vecumā no meningīta.
Dziedātājas karjera
1935. gadā Pigalla rajonā Edīti pamanīja Luijs Leplē, kuram piederēja populārs naktsklubs Elizejas Lauku rajonā, un viņš uzaicināja Edīti tajā uzstāties. Leplē, ņemot vērā Edītes nelielo augumu (viņa bija 1,42 m gara), izgudroja dziedātājas iesauku La Môme Piaf - mazais zvirbulēns. 1936. gada 6. aprīlī Leplē tika nogalināts. Policija turēja aizdomās arī Edīti, un tas negatīvi ietekmēja mūziķes tēlu. Tomēr drīz Edīte iepazinās ar dzejnieku Reimonu Asso, kurš spēja panākt Edītes Piafas karjeras tālāku attīstību. 1940. gadā Žans Kokto uzaicināja Piafu piedalīties viņa viencēlienā Le Bel Indifférent. Otrā pasaules kara laikā Edite Piafa uzstājās koncertos gan Francijā, gan franču ieslodzīto nometnēs Vācijā. Viņa bija saistīta ar franču Pretošanās kustību, un ir zināms, ka viņa ir izglābusi vairākus ebreju māksliniekus.
Pēc kara Piafa ieguva pasaules atzinību, uzstājoties Eiropā, ASV un Latīņamerikā. 1949. gadā aviokatastrofā gāja bojā Piafas mūža mīlestība - bokseris Marsels Serdāns (pasaules boksa čempions 1948. gadā). 1951. gadā Piafa ļoti nopietni cieta autokatastrofā. Ārstniecības laikā Piafa kļuva atkarīga no morfīna.
1958. gadā Piafa ar triumfu sāka uzstāties koncertzālē "Olimpija".
Nāve
Piafai tika atklāts aknu vēzis. Neilgi pirms nāves viņa no savas pēdējās dzīves vietas Kannās gribēja atgriezties Parīzē, jo vēlējās nomirt tur. Piafa nomira ceļā 1963. gada 10. oktobrī. Ķermenis slepeni tika nogādāts Parīzē, bet ziņa par Piafas nāvi tika publicēta tikai 11. oktobrī. Tieši 11. oktobrī mira arī Žans Kokto. Leģenda vēsta, ka Kokto mira, uzzinot par Piafas nāvi.
Parīzes arhibīskaps neatļāva rīkot atvadu mesu Parīzes Dievmātes katedrālē, atsaucoties uz Piafas dzīves veidu. Bēru procesijā katafalks tika vests pa Parīzes ielām, cauri Piafas dzimtajam Bellevilas rajonam, uz Perlašēza kapsētu. Lai pavadītu Piafu pēdējā gaitā, gar ielām bija sapulcējušies cilvēki. Arī pie kapsētas bija ap 40 000 cilvēku liels pūlis. Beigās tomēr kāds katoļu kapelāns novadīja īsu atvadu ceremoniju pie Piafas kapa.
Arnis Cimdars
Arnis Cimdars (dzimis Jelgavā; miris  Jelgavā) bija Latvijas politiķis un sabiedrisks darbinieks, bijušais Centrālās vēlēšanu komisijas priekšsēdētājs (1997—2019).
Biogrāfija
Arnis Cimdars dzimis Jelgavā. 1980. gadā beidzis Jelgavas 1. vidusskolu. Pirmo augstāko izglītību būvinženiera specialitātē ieguva 1985. gadā Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā Jelgavā. 2009. gadā ieguva sociālo zinātņu maģistra grādu politikas zinātnē Latvijas Universitātē.
Karjera
No 1985. līdz 1987. gadam A. Cimdars bija Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas galvenais enerģētiķis, vēlāk — LLA prorektora vietnieks kopmītņu jautājumos. No 1990. līdz 1993. gadam strādājis par Jelgavas pilsētas dzīvokļu nodaļas vadītāju. No 1993. līdz 1996. gadam bijis a/s "Aipara" prezidents, bet līdz 1997. gadam darbojies kā Saeimas Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijas konsultants.
Līdztekus darba gaitām no 1985. līdz 2007. gadam dejoja tautas deju ansamblī "Ritums".
Laulībā ar Iritu Cimdari bija meita un divi dēli. Vēlāk precējies otrreiz.
Politiskā darbība
1998. gadā, uzskatot, ka Centrālās vēlēšanu komisijas priekšsēdētāja amats ar darbu partijā nav savienojams, darbību partijā apturējis. Pēc Demokrātiskās partijas "Saimnieks" pārveidošanās par Latvijas Demokrātisko partiju dalību partijā neatjaunoja un nebija nevienas partijas biedrs.
2021. gadā, pēc darbības Centrālajā vēlēšanu komisijā beigām, piedalījās partijas Latvija pirmajā vietā organizēšanā un tika iecelts par tās ģenerālsekretāru.
Centrālā vēlēšanu komisija
No 1997. gada līdz 2019. gadam viņš pārstāvēja Latviju Eiropas valstu vēlēšanu administratoru asociācijā (ACEEEO). 2000. gadā Varšavas konferencē ievēlēts par ACEEEO Izpildpadomes locekli. Atkārtoti asociācijas Izpildpadomē ievēlēts 2003. gadā Londonas konferencē. No 2005. gada septembra līdz 2007. gada septembrim bijis arī ACEEEO prezidents.
2019. gadā beidza darbu Centrālās vēlēšanu komisijas priekšsēdētāja amatā.
Slimība
A. Cimdars 2021. gada septembrī devās ceļojumā uz Turciju kopā ar ģimeni un atpakaļceļā, pēc viņa meitas uzskata, inficējās ar COVID-19. Saslima visi trīs ģimenes locekli. Sieva un viņas dēls jau sāka atveseļoties, bet Arnim palika sliktāk, viņš ārstējās slimnīcā. miris Jelgavas slimnīcā no COVID-19 izraisītajām komplikācijām. Gan pirms saslimšanas, gan slimības gaitā A. Cimdars paziņoja saviem ģimenes locekļiem un ārstējošajam personālam, ka viņš nav potējies pret COVID-19 un dalījās ar pieņēmumu, ka veiksmīgi izslimos slimību un iegūs imunitāti dabīgā ceļā.
Vaļveidīgie
Vaļveidīgie (Cetacea) saskaņā ar mūsdienu klasifikāciju ir pārnadžu kārtas (Artiodactyla) infrakārta. Nesenā pagātnē šī grupa tika izdalīta kā vaļveidīgo kārta. Vaļveidīgo infrakārtā ir apvienotas ne tikai dažādās vaļu sugas, bet arī kašaloti, delfīni un cūkdelfīni, apvienojot apmēram 90 sugas, no kurām gandrīz visas dzīvo jūrā un okeānos, izņemot 4 saldūdens upesdelfīnu sugas. Vaļveidīgo tuvākie dzīvojošie radinieki ir nīlzirgi.