cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slīteres nacionālais parks
Ķērpji
Slīteres NP piejūras mitrais klimats, veģetācija un ļoti daudzveidīgais substrāts rada labvēlīgu vidi ķērpju augšanai. Kopumā konstatētas 200 ķērpju sugas. No īpaši aizsargājamajām sugām nacionālājā parkā sastopama 21 suga. Kopumā nacionālā parka teritorijā konstatētas 24 ķērpju sugas, kas nav līdz šim atrastas pārējā Latvijas teritorijā.
Parka teritorijā uz laukakmeņiem, to krāvumiem daudz epilītisko ķērpju — ''Protoparmelia badia, Lecanora rupicola, Lecanora. intricata, Lecidea fuscoatra, Melanelia tominii'', kuriem šīs ir vienīgās atradnes Latvijā. Bagātīgs ir arī epifītisko ķērpju sugu sastāvs, kas veidojies Zilo kalnu mežos uz lapukokiem. Te arī aug retas ķērpju sugas — Melanelia elegantula, Lobaria scrobiculata, Gyalecta ulmi, Pleurosticta acetabulum, Mycoblastus sanguinarius, Pertusaria hemisphaerica u.c. Sauajos priežu mežos morēnu līdzenumā un kāpās uz augsnes skaistas audzes veido Cladina un Cladonia ģints sugas. No retām sugām var minēt Pycnotelia papillaria. Slīteres NP teritorijā atrasta epilītiskā Viduseiropas ķērpju suga Xanthoparmelia mougeotii, kas Latvijā sasniedz sava areāla austrumu robežu. No boreālajiem epilītiskajiem ķērpjiem var atzīmēt Melanelia fuliginosa, Umbilicaria popyphylla. Baltijas jūras piekrastē Mazirbes un Saunaga kāpās vairāk apgaismotās vietās uz smilšainas augsnes aug retā Cladonia foliacea. Kolkas apkārtnē kāpās konstatēta Cladonia subfurcata, kas ir pagaidām vienīgā atradne Latvijā. Parka teritorijā atrasta arī Stereocaulon condensatum. No epifītiskajiem ķērpjiem sastopama Thelotrema lepadinum, Opegrapha vermicellifera, Pertusaria pertusa u.c. No kādreiz Slīteres NP teritorijā augušajām ķērpju sugām nav izdevies vairs atrast boreāli atlantisko sugu Lobaria amplissima un arktoalpīno Sphaerophorus globosus.
Sēnes
Slīteres NP teritorijā ir konstatētas 738 sēņu sugas, no kurām 222 aug jūras piekrastes zonā — kāpās un sausos priežu mežos. Retas un aizsargājamas ir raibā briežtrifele Elaphomycetes muricatus, vainagotā zemeszvaigzne Geastrum quadrifidum, zarainā adatene Hericium coralloides (Lūkins, Vimba 1981), kas aug Baltijas ledusezera abrāzijas—akumulācijas līdzenuma mežos un sekstainā zemeszvaigzne Geastrum pectinatum, Hadriāna zemestauki Phallus hadriani, kuras atrastas Kolkasraga tuvumā priežu mežā un kāpās.
Bezmugurkaulnieki
Slīteres NP bezmugurkaulnieku daudzveidības ziņā ir viena no nozīmīgākajām īpaši aizsargājamajām dabas teritorijām Latvijā, to izskaidro gan teritorijas ģeogrāfiskais novietojums, vēsturiskā izcelsme un biotopu dažādība, gan līdzšinējā parka apsaimniekošana. Kopumā Slīteres NP teritorijā ir konstatētas 111 dažāda aizsardzības statusa reti sastopama kukaiņu, zirnekļu, vēžveidīgo, gliemju un tārpu suga. Īpaši liela nozīme Slīteres NP ir to bezmugurkaulnieku sugu saglabāšanā Latvijā, kam parka teritorijā ir zināmas vienīgās atradnes vai lielākās un dzīvotspējīgākās populācijas. Latvijā tikai Zilo kalnu nogāzē un tās apkārtnē ir sastopams spīdīgais praulgrauzis Gnorimus nobilis. Bažu purva rezervāta deguma teritorijā ir bagātas populācijas tādām sugām kā skujkoku dižkoksngrauzim, lielajam dižkoksngrauzim Ergates faber un lielajai krāšņvabolei Chalcophora mariana, jūras piekrastes sausajos priežu mežos ainavu aizsardzības zonā lielā skaitā ir sastopams priežu sveķotājkoksngrauzis Nothorina punctata, sausajās pļavās un jūras piekrastes priežu mežu laucēs ir bagātīga sarkanspārnu siseņa jeb parkšķa Psophus stridulus populācija, Zilo kalnu nogāzē platlapju mežos un tam pieguļošajās atklātajos biotopos ir sastopams ošu pļavraibenis Euphydryas maturna, bet Slīteres kalcifilie purvi ir viena no nedaudzajām zināmajām spožā pumpurgliemeža Vertigo angustior atradnēm Latvijā. Lielākā daļa no Slīteres NP konstatētajām retajām un aizsargājamajām bezmugurkaulnieku sugām ir vaboles, tauriņi un gliemji, jo šīs ir Slīterē visvairāk pētītās grupas. No pārējām bezmugurkaulnieku grupām sugu skaits ir ievērojami mazāks. Jāatzīmē, ka daudzas no citām bezmugurkaulnieku grupām ir ne tikai Slīteres NP mazāk pētītas, bet tām nav apzināts arī reto un apdraudēto sugu statuss.
Abinieki un rāpuļi
Slīteres NP teritorijā sastopamas septiņas abinieku sugas. Divas no tām — lielais tritons Triturus cristatus un smilšu krupis Bufo calamita ir retas un iekļautas īpaši aizsargājamo sugu sarakstā. Slīteres NP sastopamas 6 rāpuļu sugas. Sila ķirzaka Lacerta agilis un gludenā čūska Coronella austriaca ir iekļautas īpaši aizsargājamo sugu sarakstā. Gludenā čūska ir Latvijā izzūdoša suga un Slīteres NP ir viena no divām tās atradnēm Latvijā (A. Čeirāna mutisks ziņojums). Gludenā čūska sastopama Bažu purvā un tā apkārtnē. Sila ķirzaka ir samērā bieži sastopama piejūras kāpās, sausās priežu mežu laucēs. No Slīteres NP sugu saraksta svītrots purva bruņurupucis Emys orbicularis, kura klātbūtne nacionālā parka teritorijā nav pierādīta.
Putni
Slīteres NP ir konstatēta 261 putnu suga. 2007. un 2008. gadā, veicot parkā ligzdojošo putnu uzskaites, konstatētas 135 ligzdojošas sugas. No šīm sugām 37 ir Latvijā īpaši aizsargājamas. Reto un īpaši aizsargājamo putnu populāciju (īpaši plēsīgo un vistveidīgo) stāvoklis nacionālajā parkā ir vērtējams kā labs, jo viens no galvenajiem šo sugu grupu ietekmējošajiem faktoriem — mežizstrāde parkā ir minimāla. Pavasarī un rudenī putnu migrāciju laikā nacionālā parka teritoriju šķērso liels daudzums dažādu putnu sugu. Aktīvās migrācijas laikā Kolkasragu stundā pārlido pat vairāki desmiti tūkstošu putnu, tāpēc šī ir izcila putnu vērošanas vieta. Pavasarī putnu migrācija ir salīdzinoši ilga, tāpēc Kolkasragā var būt sastopamas gandrīz visas Latvijas putnu sugas.
Zīdītāji
Slīteres NP teritorijā konstatētas 44 zīdītāju sugas no septiņām kārtām un 19 dzimtām. No Slīteres NP sastopamajām zīdītāju sugām, 16 iekļautas Latvijas īpaši aizsargājamo sugu sarakstā. Pēdējo 20 gadu laikā (pirms 2010. gada) Slīteres NP zīdītāju faunā lielas izmaiņas nav novērojamas. 2005. gadā Slīteres NP teritorijā netālu no Zēņdīķa atklātas trīs jaunas sikspārņu sugas — ūdeņu naktssikspārnis Myotis daubentoni, rūsganais vakarsikspārnis Nyctalus noctula un Natūza sikspārnis Pipistrellus nathusii (V. Vintuļa un G. Pētersona mutisks ziņojums). 2006. gada rudenī pēc vairāk nekā 20 gadu pārtraukuma Slīteres NP uzturējies brūnais lācis Ursus arctos.
Dabas pieminekļi
Slīteres NP teritorijā sastopami sekojoši aizsargājamie ģeoloģiskie un ģeomorfoloģiskie dabas pieminekļi: Jušulejas dižakmens (0,01 ha), Pitragupes krasti (8,3 ha), Zartapu grava (14,1 ha), Zilo kalnu Šlīteres krauja (48,3 ha). Slīteres nacionālā parka teritorijā atrodas seši aizsargājamie koki — divas priedes, divi melnalkšņi, viena liepa un bērzs. Tie aug pie senām apdzīvotajām vietām — Mazirbes, Pitraga un Saunaga..'
Kultūrvēsture
Senākā vēsture Slīteres NP teritorijā ir saistīta ar pirmajām apdzīvotām vietām Baltijas jūras krastā. Tiešas ziņas par pašreizējo Slīteres NP teritoriju attiecināmas uz 1040. gadu, kad dienvidskandināvijā Mērvallas rūnakmenī, rūnu rakstos pieminēts Kolkas nosaukums — Kolkasrags, ar vārdu Tumisnis.
Pirmās rakstiskās liecības par apdzīvotām vietām Ziemeļkurzemes piekrastē atrodamas 14. gadsimta Piltenes bīskapijas vaku grāmatā. Senākās no tām ir Lielirbe, Saunags, Sīkrags, Mazirbe, Košrags, Pitrags, Vaide un Kolka (Latvijas Konversācijas vārdnīca, 1928—1929). Tās izsenis apdzīvoja lībieši. Viņu pirmsenči — Baltijas jūras somu ciltis Latvijas teritorijā dzīvoja jau ap 3300. gadu p.m.ē. Ilgā etnoģenēzes procesā no šīm ciltīm izveidojās patstāvīgs lībiešu etnoss ar savu valodu un kultūru, kuras lielākais uzplaukuma periods bijis 10.—13. gadsimtā.
Slīteres NP teritorijā atrodas deviņi objekti, kas iekļauti valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā. Tie ir Košraga un Sīkraga zvejnieku ciemi, Mazirbes mācītājmuižas mācītāja māja (18.-19.gs), Līvu tautas nams (1939), vairāki viduslaiku un senkapi, Dāvida pilskalns. Uz Zilo kalnu kraujas atrodas Šlīteres bāka. Tajā iekārtots skatu tornis un tā tiek izmantota dabas izglītības vajadzībām. 2018. gadā tā iekļauta Valsts kultūras pieminekļu sarakstā.
Hikšteina alus darītava
Hikšteina alus darītava bija uzņēmums Jēkabpilī.
Hikšteina alus darītava atradās Daugavas kreisajā krastā starp Hikšteina parku un Krasta ielu (tagad Pļaviņu iela). Alus darītava sāka darboties 1888. gadā. Tā darbojās līdz Pirmajam pasaules karam, tad darbību atjaunojusi Pirmās brīvvalsts laikā, nodrošinot darbu 16 strādniekiem. Hikšteina alus darītava zudusi Otrā pasaules kara laikā.
Kreituss
Kreituss var būt:
Hikšteina alus darītava
Atsauces
.
Kartupelis
Kartupelis ir daudzgadīgs nakteņu ģints augs. Par kartupeļiem sauc arī šī auga apakšzemes vasas pārveidnes, ko plaši izmanto pārtikā. Pēc ieguves apjomiem pasaulē (2014. gadā 381,7 miljoni tonnu) kartupelis ir piektais lielākais kultūraugs (pēc cukurniedrēm, kukurūzas, rīsiem un kviešiem) un pirmais starp dārzeņiem. Kartupeļiem ir selekcionētas vairāk nekā 2000 šķirnes.
Bellevue
“Bellevue” bija viena no viesnīcām Jēkabpilī un atradās Daugavas kreisajā pusē, upes krastā, iepretim pārceltuves vietai.
Viesnīca "Bellevue" jeb tautā sauktā "Belvija" vai "Belevija" bija divstāvu koka ēka, kas atradās Krasta ielā (tagad Pļaviņu iela), lepno koka fasādi pavērsdama visā platumā pret Daugavu. Viesnīca tika celta 19. gadsimta beigās. Viesnīca darbojās līdz Pirmajam pasaules karam. Pirmās brīvvalsts laikā viesnīca savu darbību atjaunoja un par tās īpašnieci kļuva Otīlija Ozoliņa. Jau pirms kara viesnīcas augšstāva zālē tika rīkotas teātru viesizrādes un koncerti, bet 20. gadsimta 20. gados viesnīca kļūst par lepnu saieta namu. Pēc kara atgriežoties bēgļiem, tiek nodibināta vietējā teātra trupa, kas viesnīcā sniedz izrādes. 20. gadsimta 30. gados augšējā zāle tika pārbūvēta, ierīkojot skatuvi, šo zāli sauca par Treilona zāli. Šeit ir spēlējis arī Rīgas Latviešu biedrības orķestris Jāzepa Mediņa vadībā. Uzceļot Aizsargu namu, nozīmīgākā sabiedriskā dzīve pārcēlās tur, bet "Belvija" saglabāja viesnīcas un krodziņa funkcijas. Viesnīca "Belvija" pastāvēja līdz padomju varas gadiem, kad šī viesnīcas ēka tika pārveidota par dzīvojamo namu. Ēka tika nojaukta 1990. gadā, uzbūvējot Daugavas dambi.
Kartupelis
Lai pievērstu pasaules iedzīvotāju lielāku uzmanību kartupelim kā vērtīgam pārtikas produktam, Pārtikas un lauksaimniecības organizācija, kas darbojas ANO paspārnē, 2008. gadu bija pasludinājusi par Starptautisko kartupeļa gadu.
Vēsture
Kartupeļi savvaļā aug Dienvidamerikā. Eiropā tie nonāca 16. gadsimtā, sākotnēji kā eksotisks krāšņumaugs. Pēc 1650. gada vairākās Eiropas zemēs tika atklāta kartupeļu uzturvērtība, īpaši tajos gados, kad melno graudu epidēmijas dēļ samazinājās graudaugu lietošana uzturā.
1673. gadā Kurzemes un Zemgales hercogistē, kā vienā no pirmajām Eiropas valstīm ar koloniju Amerikā (Tobāgo), ieveda un vēlāk sāka audzēt kartupeļus pārtikai, tomēr tos pārsvarā izmantoja cūku nobarošanai. Saglabājies Kurzemes hercoga Jēkaba Ketlera kanclera fon Felkerzāma dēla ieraksts par to, ka hercogs licis caur Hamburgu ievest dārgos kartupeļus, lai pacienātu galmu. Tomēr katram vīram, labākajā gadījumā, ticis pa vienam kartupelim. Krievijas impērijas ķeizarienes Annas galma virtuvē kartupeļus esot ieviesis Kurzemes hercogs Ernsts Johans Bīrons. Tomēr plašākos apmēros kartupeļus 1684. gadā sāka kultivēt Ziemeļanglijā, 1716. gadā — Saksijā, 1738. gadā — Prūsijā, bet 1783. gadā — Francijā. 1767. gadā Novgorodas gubernators Jakobs Johans fon Zīverss publicēja rakstu par kartupeļiem un centās veicināt to ieviešanu Krievijas impērijā.
18. gadsimta beigās, lai Latvijas teritorijā zemnieku vidū sekmētu kartupeļu audzēšanu, Frīdrihs Daniels Vārs latviski pārtulkoja Cēsu ārsta Franča Johana Cekela vāciski sarakstītu kartupeļu audzēšanas padomu grāmatu, ko 1790. gadā Rīgā izdeva ar nosaukumu „Kartupeļu dārzs, ko tāpēc, lai mīļi Vidzemes latvieši ne vairs uz priekšu grūtu badu cieš, viens no viņiem uzticamiem dzīves biedriem še rakstos stāda”. 16 lappušu biezajā grāmatiņā sīki aprakstīti nesenie Vidzemes bada gadi, kas minēti kā viens no iemesliem pārejai no labības uz kartupeļiem, kā arī iekļauti samērā izvērsti padomi kartupeļu audzēšanā, bet beigās — reizrēķins izaudzēto kartupeļu aprēķināšanai.
Auga apraksts
Kartupeļa virszemes daļā izaug cers ar 4—8 stumbriem. Uz tiem attīstās lapas, kas ir sakārtotas pamīšus. Ziedi, tāpat kā citiem nakteņu dzimtas augiem, ir piecdaļīgi. Auglis ir dzeltenzaļa oga ar daudzām sēklām. Pēc lakstu izaugšanas, zem zemes, no stumbra pamatnes izaug 15—20 cm gari dzinumi. To galos veidojas bumbuļi, kuru lielums, forma un krāsa ir atkarīga no šķirnes.
Virszemes augļi satur indīgu vielu solanīnu. Apakšzemes bumbuļos, ja tie tiek ilgstoši turēti gaismā līdz apzaļošanai, arī veidojas solanīns.
Produkta dzīves cikls
Produkta dzīves cikls ir laika periods no produkta ieviešanas līdz tā ražošanas un pārdošanas pārtraukšanai, preces mūžs tirgū. Katram produktam, pēc iekļūšanas tirgū, ir noteikts dzīves cikls. Ražotāja interesēs ir, lai viņa produktu dzīves cikls būtu pēc iespējas ilgāks. Zinot pašreizējo preces dzīves cikla stadiju, ir iespējams prognozēt un atbilstoši plānot turpmāko ražošanu un pārdošanu, kā arī piemērot tai mārketinga stratēģiju un taktiku. Šī teorija balstās uz uzskatu, ka produktiem, tāpat kā cilvēkam, var izšķirt dažādus attīstības posmus - ieviešanu, izaugsmi, briedumu, tad stāvokļa panīkumu un, visbeidzot, novecošanu.
Mārketinga plānošana
Lai, plānojot mārketinga pasākumus un programmas, atsegtu iespēju esamību, nepieciešams izvērtēt tā produkta dabu, kuru uzņēmums vēlas pārdot un produkta uzvedības īpatnības tirgū. Stratēģijas formulēšanā svarīgs solis ir uzņēmuma potenciāla orientēšana uz tām precēm, kuru ražošanā un realizācijā uzņēmumam ir konkurences priekšrocības. Lielā mērā stratēģiju nosaka uzņēmuma stiprās puses, ko, savukārt, nosaka produktu klāsts, kādu uzņēmums ražo, un arī to produktu klāsts, kādu uzņēmums ražos turpmāk. Tāpēc jāanalizē uzņēmuma produkts un jānosaka, kāda ir tā daļa tirgū patlaban un kāda tā varētu būt nākotnē. Produkta dzīves cikls noris tur, kur ir pircēji un lietotāji. Tas dod iespēju labāk izvērtēt katra produkta vērtīgumu pircējam, kā arī produkta lomu uzņēmuma attīstības nodrošināšanai. Tāpēc produktu sortimentu jāveido tā, lai pašreizējie ieguldījumi nākotnē dotu peļņu, vienlaikus veidojot vajadzībām atbilstīgu naudas plūsmu.
Uzņēmums var uzlabot savu ekonomisko labklājību, nodrošinot ražoto produktu dzīves ciklu pārklāšanos. Tas nozīmē, ka brīdī, kad tirgus vēl piesātināts ar vienu produktu, tirgū jāievada jauns produkts. No mārketinga viedokļa ar dzīves ciklu saprot, ka precēm tirgū ir ierobežots mūžs - preču realizācijai ir dažādi posmi un katrs no tiem nosaka nepieciešamību pēc dažādām mārketinga darbībām un peļņa, kas gūta preci pārdodot, preces dzīves cikla dažādos posmos pieaug vai samazinās. Zinot dzīves cikla posmu, kurā prece atrodas vai atradīsies, var prognozēt un plānot tās ražošanu un pārdošanu, labāk izstrādāt mārketinga stratēģiju un taktiku.
Produkta dzīves cikla posmi
Pamatojoties uz vispārējo preces dzīves cikla koncepciju izstrādā mārketinga stratēģiju katram preces dzīves cikla posmam. Ne visi produkti izdzīvo visus posmus - dažām precēm raksturīga strauja realizācijas apjoma palielināšanās un praktiski nav ieviešanas stadijas. Citas preces no ieviešanas stadijas tieši pāriet uz brieduma stadiju. Dažas preces no brieduma stadijas pāriet atkārtotā attīstības stadijā. Tomēr, preču vairākuma pastāvēšana tirgū ir pakļauta vispārējai dzīves cikla koncepcijai.
Tipiski precei visīsākais ir ieviešanas posms, bet visgarākais ir realizācijas apjoma samazinājuma posms. Preces dzīves cikla posmu ilgumu katrā konkrētā gadījumā ietekmē tirgus faktori, piemēram, jaunas preces parādīšanās un pircēju ieradumi. Vienlaikus, produkta dzīves ciklu ietekmē arī ekonomiskās, politiskās un tehnoloģiskās pārmaiņas sabiedrībā.
Dažādu produktu dzīves cikla ilgumi ir atšķirīgi, piemēram, datorspēļu dzīves cikls var būt tikai dažus mēnešus ilgs, turpretī citu produktu, piemēram, maizes dzīves cikls ilgst jau tūkstošiem gadu un diez vai jebkad sasniegs krituma stadiju.
Preces dzīves cikla jēdzienu var lietot, runājot par:
Visgarākais dzīves cikls ir preču grupām. Preču veidiem ir tipisks dzīves cikls. Preču marku un modeļu dzīves cikls ir ļoti atkarīgs no tirgus īpatnībām un konkurentu darbības. Pastāv vairāki atšķirīgi preces dzīves cikla modeļi, kas saistīti ar stilu, modi un modes untumiem. Stils ir viens no raksturīgākajiem paņēmieniem cilvēka jūtu un vēlmju izteikšanai. Tā, piemēram, izvēloties mājas iekārtojuma stilu var variēt starp retro vai moderno. Reiz izstrādāts, tas zināmos laika periodos gan parādās, gan atkal pazūd. Mode ir pašreiz populāra stila iemiesojums kādā laika momentā. Modes attīstībai ir četras stadijas:
Rojs Evanss
Rojs Evanss (en; dzimis Mersisaidā, Anglijā) ir bijušais angļu futbolists un treneris. Viņš vislabāk atpazīstams kā "Liverpool" galvenais treneris 1990. gados.
Savu futbolista karjeru Evanss iesāka "Liverpool" jauniešu sistēmā, no kuras arī iekļuva galvenajā komandā. Tiesa, astoņu pavadīto gadu laikā viņš piedalījās vien deviņās līgas spēlēs. 1973. gadā viņu izīrēja MLS klubam Filadelfijas "Atoms", kurā aizvadīja 19 spēles un, būdams aizsargs, pat guva divus vārtus.
Šobrīd speciālists ir Velsas futbola izlases galvenā trenera asistents, kā arī ir treneris "Wrexham" klubā, kas piedalās, pēc spēka, Anglijas piektajā futbola līgā.
Produkta dzīves cikls
Ietekme uz uzņēmējdarbību
Lietojot tabulā attēloto matricu, var prognozēt situāciju katrā konkrētajā produkta dzīves cikla stadijā un piemērot mārketinga stratēģiju.
Evanss
Evanss (sieviešu dzimtē Evansa) (en) ir populārs Velsas izcelsmes uzvārds angļu valodā runājošajās zemēs. Personas ar šādu uzvārdu:
Pētera 1. vēstule
'''Pētera 1. vēstule''' ir viena no Jaunās Derības vēstulēm, par kuras autoru tradicionāli uzskata svēto Pēteri, jo vēstule sākas ar "Pēteris, Jēzus Kristus apustulis, svešiniekiem, kas izkaisīti Pontā, Galatijā, Kapadoķijā, Āzijā un Bitinijā". Vēstule tiek adresēta vairāku Mazāzijas ziemeļu daļā izkaisīto draudžu kristiešiem. Vēstule tikusi rakstīta viņu iedrošināšanai neskatoties uz dažādiem pārbaudījumiem un ciešanām, kas jāpiedzīvo ticības dēļ.
Tiek uzskatīts, ka vēstuli Pēteris rakstījis no Romas, kas tikusi saukta arī par "Bābeli", neilgi pirms nogalināšanas 65. gadā.
Sabiedriskais transports Rēzeknē
Sabiedriskais transports Rēzeknē ir pasažieru pārvadāšanas pakalpojumi Rēzeknē un tās apkārtnē, kurus no 2012. gada 1. janvāra nodrošina Rēzeknes pašvaldības sabiedrība ar ierobežotu atbildību „Rēzeknes Satiksme”, ar autobusu un mikroautobusu palīdzību.
Esošie autobusu maršruti
Šādi autobusu maršruti Rēzeknē eksistē kopš 2012. gada 1. janvāra.
Ogre
Pilsētas nosaukums
Pēc Augusta Bīlenšteina domām upes nosaukums saistās ar zuša indoeiropeisko nosaukumu (prūšu: angurgis, lt). Latviešu teika stāsta, ka laikā, kad Vidzeme tika iekļauta Krievijas Impērijas sastāvā, ķeizarienes Katrīnas I valdīšanas laikā uz šo apkaimi sūtīti zaldāti, kas vietējiem iedzīvotājiem taujājuši, kur esot upe, kas bagāta ar zušiem (ru), no kā it kā esot cēlies jaunais upes vārds.
Vēsture
Ogres apkaime ir bijusi apdzīvota jau pirms 3—5 tūkstošiem gadu; tas konstatēts pēc izrakumos atrastajiem akmens cirvjiem, keramikas lauskām u.c. priekšmetiem. Līdz 9. gadsimtam bijis apdzīvots Ķentes pilskalns. Rakstiski Ogres upes grīva pirmo reizi minēta Indriķa Livonijas hronikas 1206. gada līvu-vāciešu militārā konflikta aprakstā.
13. gadsimta sākumā Ikšķiles pilsnovads (la) bija izlēņots bīskapa Alberta vasalim Konrādam no Meiendorpas. Pakāpeniski Daugavas līvus asimilēja letgaļi, un līdz pat 16. gadsimtam Ikšķiles pilsnovads ietilpa Rīgas arhibīskapijas latvju galā. Zviedru Vidzemes un Vidzemes guberņas laikā apvidus ietilpa Rīgas apriņķī.
Pēc 1861. gada Rīgas—Dinaburgas dzelzceļa līnija uzbūvēšanas Rīgas—Dinaburgas dzelzceļa sabiedrība noīrēja divas pūrvietas meža, lai ierīkotu celiņus, uzceltu restorānu un vairākus paviljonus. Kopš 1875. gada Ogrē sākās intensīva vasarnīcu celtniecība; to skaits līdz Pirmajam pasaules karam sasniedza trīs simtus. Pirmā pasaules kara laikā Ogre atradās tiešā frontes tuvumā, artilērijas šāviņi gandrīz pilnīgi iznīcināja Ogres apbūvi. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām 1920. gadā Ogre ieguva miesta, bet 1928. gada 25. februārī pilsētas tiesības. Ogre līdztekus Jūrmalai, Siguldai un Saulkrastiem bija viens no lielākajiem Latvijas kūrortiem. Pēc Latvijas okupācijas visi Ogres restorāni, viesnīcas, pansijas, sanatorijas un tirdzniecības uzņēmumi tika nacionalizēti. 1947. gadā Ogre kļuva par Ogres apriņķa, pēc 1950. gada Ogres rajona centru. 1960. gadu otrajā pusē Ogrē uzcēla lielu trikotāžas kombinātu.
Ogres pilsētas ģerbonis
Pirmo reizi par Ogres ģerboni tika runāts 1921. gadā, taču sakarā ar to, ka Ogre nebija pilsēta, bet tikai miests, tika saņemts Latvijas Heraldiskās komitejas atteikums. Pēc pilsētas tiesību piešķiršanas Ogrei 1928. gadā ģerboņa jautājums atkal kļuva aktuāls. Gāja gadi, tika sagatavoti dažādi ģerboņa projekti un skices. 1936. gadā Heraldiskā komiteja savā sēdē, kurā piedalījās arī ikšķilietis Mākslas akadēmijas rektors Jānis Kuga, nolēma izgatavot Ogres pilsētas ģerboņa darba zīmējumu variantus. Ģerboņa ideja — zilā laukā trīs zelta vai melnas priedes, bet apakšējā daļā viļņveida sudraba josla, kas simbolizētu ūdeņus, pie kuriem Ogre atrodas. Priedes un viļņveida josla simbolizēja pilsētu kā kūrortu. Ģerboņa zilais fons norādīja uz to, ka Ogre ir klimatiskais kūrorts. Ģerboņa projekta tālāko izstrādi uzticēja Latvijas Mākslas akadēmijas docentam Kārlim Krauzem. Faktiski ģerbonim ir divi autori — Ogres pilsētas darbinieks, mākslinieks Vilis Mednis un Kārlis Krauze. 1937. gadā ģerboņa projekta zīmējums tika pieņemts galīgā variantā. Lai arī Ogres pašvaldībai un sabiedrībai pret to bija zināmi iebildumi, Heraldikas komiteja 1938. gada augustā projektu pieņēma un 22. oktobrī valsts prezidents Kārlis Ulmanis to apstiprināja.
Mūsu dienās Ogres pilsēta savu klimatiskā kūrorta nozīmi ir gandrīz zaudējusi, un no jauna apstiprinātais vēsturiskais ģerbonis kalpo par simbolu pilsētas pagātnei un varbūt nākotnei.
Ogres zīme
Ideja par Ogres zīmi, kas nepieciešama iebraucot un izbraucot no pilsētas, radusies jau 1997. gadā. Toreiz notika arī konkurss, kurā uzvarēja tagadējais Ogres pilsētas galvenais mākslinieks Krišs Skrastiņš. 1997. gadā ideja par pilsētas zīmi tā arī palika nerealizēta un skices iegūlās plauktos. 2007. gadā atkārtoti tika pieminēta nepieciešamība pēc pilsētas zīmes. Kopš pirmā konkursa bija pagājis ievērojams laika sprīdis, bija daudz jaunu iespēju un ideju, līdz ar to tika nolemts rīkot jaunu konkursu.
Ogres novada dome 2007. gada 19. aprīļa domes sēdē izsludināja konkursu Ogres pilsētas zīmes izveidei. Konkursu rīkoja dome sadarbībā ar Ogres Rotari klubu un to organizēja domes būvvalde. Konkurss tika organizēts ar mērķi iegūt projekta priekšlikumus — metus vides objekta Ogres pilsētas zīme realizācijai. 2007. gada 22. maijā Ogres pilsētas zīmes ideju metu konkursa komisijas sēdē tika apkopoti rezultāti un konkursā 1.vietu ieguva Pauls Valgums un Viktors Valgums (devīze “G20B47”).
Daļa finansējuma zīmju izgatavošanai bija ieplānota domes budžetā un daļa nepieciešamo līdzekļu tika savākta ziedojumu veidā. Lai iesaistītu iedzīvotājus savas pilsēta simbolikas izveidē, Ogres Rotari klubs rīkoja labdarības koncertu, savukārt pēc SIA „Fazer maiznīcas” iniciatīvas trīs mēnešus notika akcija, kuras laikā no katra uzņēmumā ceptā un Ogres pilsētā pārdotā maizes klaipiņa viens santīms tika ziedots pilsētas zīmes izveidei.
Ir divas pilsētas zīmes, kas izvietotas pie Rīga—Daugavpils — viena pirms iebraukšanas pilsētas teritorijā no Ikšķiles puses, otra — no Ciemupes puses.
Ērgļi (stacija)
Ērgļu dzelzceļa stacija atrodas Ērgļos, 97 km attālumā no Rīgas. Stacija ir dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi galapunkts. Stacija uzbūvēta 1937. gadā. Ērgļu stacija gan nebija plānota kā šīs līnijas galapunkts, jo bija ieplānota līnijas pagarināšana līdz Madonai, kur to savienotu ar dzelzceļa līniju Madona—Lubāna, kuru bija plānots pagarināt līdz Kārsavai. Tomēr šos plānus izjauca Otrais pasaules karš. Pēc kara Ērgļu stacija tā arī palika kā šīs līnijas galapunkts, un līnija netika pagarināta. Ērgļos ir saglabājies dzelzceļa uzbērums līdz Ogres upei, kurai pāri vācu okupācijas laikā tika būvēts tilts, ko uzspridzināja padomju armija.
Ogre
Daba
Kristāliskais pamatklintājs sastāv no dažādiem granītiem un gneisiem un atrodas 950—1000 m dziļumā, un to šķērso dažāda dziļuma tektoniskie lūzumi, kas it kā monolīto pamatklintāja masīvu sadala dažāda lieluma blokos. Atšķirībā no litosfēras lūzumiem kalnu rajonos šie lūzumi nav tik dziļi, kas kopumā piešķir platformas apgabaliem salīdzinošu stabilitāti.
Ērgļi (stacija)
2009. gadā uzsākta Rīgas—Ērgļu dzelzceļa demontāža un sliedes Ērgļu stacijā noņemtas. Pašreizējais ēkas īpašnieks ir Māris Olte, kas to iegādājās 2016. gadā. Mūsdienās ēka ir atjaunota un tajā atrodas aktīvā tūrisma centrs un restorāns "Ērgļu stacija".
Ogre
Daba
Virs kristāliskā pamatklintāja nāk pamatiežu stāvs, kura biezums Ogres apkaimē ir 930 — 995 m. No tiem Ogres upes krastos atsedzas tikai virsējie devona vecuma pamatieži — dolomīti un dolomītmerģeļi. Tie radušies simtiem miljonu gadu ilgā laika periodā, kad daudzkārt tagadējā Ogres teritorijā valdījuši jūru apstākļi un norisinājušies iežu daļiņu sacementēšanās procesi, kurus vēlāk veicināja arī virsējo slāņu spiediens. Vietām tekošais ūdens dolomītos izskalojis iedobumus (kavernas), kuros izveidojušies kalcīta kristālu sakopojumi, t.s. drūzas.
Virs pamatiežiem atrodas kvartāra nogulumiežu sega, ko atstājis pēdējais apledojums. Nogulumiežu segas biezums mainās 5—70 m robežās. Visbiezākie nogulumiežu slāņi ir zem pauguriem, turpretī upju krastos to biezums sasniedz tikai dažus metrus. Nogulumiežus veido grants, smilts, oļi, mazāk māls. Zilajos kalnos vairāk izplatīta smilts, bet Pārogrē — grants. Pēc kara tika veikta intensīva grants ieguve, palikuši nerekultivēti karjeri. Pilsētas teritorijas reljefs vietām ir stipri paugurains. Tas izskaidrojams ar pēdējā apledojuma kušanas ūdeņu darbību, kas tagadējās pilsētas teritorijā bijusi ļoti spēcīga. No Ikšķiles līdz Ķegumam cauri Ogrei DA virzienā stiepjas garu vaļņveida pauguru virkne — Ogres Kangari. Ģeomorfoloģiski šādus paugurus sauc par osiem.
Ogres Kangari ir 20 km gara osu virkne, kas 3—4 km garumā ietilpst pilsētas teritorijā; vietām tai ir nelieli atzarojumi. Šī vaļņveida pauguru grēda apgrūtina virszemes ūdeņu noteci uz Daugavu, veicinot apkārtnes pārpurvošanos uz Z no grēdas, sevišķi Pārogrē pie Lazdu kalniem. Liela daļa Ogres teritorijas atrodas Daugavas virspalu terasēs, kuru platums sasniedz 1500 m. Daugavas paliene ir vāji izteikta, un to tāpat kā terases klāj 1,5 — 3 m biezs smilšu slānis, zem kura atrodas dolomīta pamatieži. Atsevišķām pilsētas pauguru grēdām un pauguriem vēsturiski ir radušies dažādi nosaukumi. Jaunogrē stiepjas Zilie kalni, kuru augstākie pauguri ir Skolas kalns un Viršu kalns; pilsētas centrā atrodas Vilku kalni, kuru augstākie pauguri ir Skolas jeb Krēģera kalns un Mīlestības kalns; gar Turkalnes ielu stiepjas Sērķīšu (Zaķu) kalni. Pārogrē ir Grants kalni, kuru augstākie pauguri ir Bākas kalns un Kazaku kalns, tālāk stiepjas Lazdu kalni ar slaveno Ķentes kalnu, kurš lielā mērā ir norakts. Pie Urgas upītes atrodas arī tāda paša nosaukuma kalns. Visos šajos kalnos ir ievērojami grants krājumi; tas rada saimniecisko un ekoloģisko interešu sadursmi. Par dabas aizsardzības pārkāpumiem un bezsaimnieciskumu liecina jau Pārogrē esošie karjeri un piesārņotā vide, sevišķi būvmateriālu rūpnīcas apkārtnē. Ir jāapbrīno dabas mīļotāja J. Špakovska uzņēmība, Lazdu kalnos ierīkojot dendroloģisko un atpūtas parku, attīrot daļu aizaugušās teritorijas un par saviem līdzekļiem to labiekārtojot.
Iekšējie ūdeņi
Ogres pilsēta atrodas Daugavas labajā krastā pie Ogres ietekas. Ogres upe ieplūst pilsētā ZA daļā un met vairākus līkumus. Pirms Rīgas ūdenskrātuves izveidošanas un ar to saistītās ūdenslīmeņa celšanās Daugavā Ogrei bija liels kritums pilsētas robežās. Upe tecēja strauji, krāčaini, efektu vēl vairāk pastiprināja straujās dolomīta kraujas. Ogres upe visai dziļi iegrauzusies pamatiežos, vietām tās gultnē ir daudz laukakmeņu, sevišķi vietā, kur Ogre šķērso Ogres Kangaru osu grēdu. Daudzviet upes gultne gludi „noklāta" ar līdzenām dolomīta plātnēm. Paceļot Daugavā ūdenslīmeni, Ogres lejtecē straumes ātrums kļuvis ļoti mazs — var uzskatīt, ka te ir stāvošs ūdens, kas siltās vasarās veicina aļģu masveida savairošanos un ūdens kvalitātes pasliktināšanos. Bez Daugavas un Ogres cauri pilsētai tek arī vairākas nelielas upītes. Pārogrē gar dzelzceļu tek Urgas upīte; tai ir lēzena, pārpurvota gultne. Pilsētas ZA daļā gar Ogres kapiem tek Norupīte, bet mazā Lebiņa, kas kādreiz atdalīja Jaunogri no Ogres, tagad lielākoties plūst pa betona caurulēm zem Mālkalnes prospekta un tikai aiz pilsētas stadiona atkal „ierauga dienasgaismu". Pirms ietecēšanas nosprostotajā Ogres upes labajā attekā Lebiņa sadalās, veidodama krūmiem apaugušu salu, un pirms ietekas atkal savienojas. Iztīrot un gaumīgi apzaļumojot šo apkaimi, šeit varētu izveidot nelielu atpūtas un pastaigu vietu. Diemžēl vasarā Ogres aizdambētās attekas ūdens sanitārepidemioloģiskais stāvoklis ir neapmierinošs, jo stāvošajā ūdenī savairojas mikroorganismi. Vēsāks un tīrāks ūdens ir meža ielokā esošajā Mežezerā, kas faktiski ir mākslīgi veidota ūdenskrātuve (no tās iztek mazā Lebiņa). Gruntsūdeņi pilsētas teritorijā atrodas līdz 30 m dziļi. Sevišķi dziļi gruntsūdeņi ir zem pauguriem, savukārt osu ziemeļu nogāzu pakājēs tie vietām iznāk pat zemes virspusē, izraisot apkārtnes pārpurvošanos, sevišķi pilsētas ziemeļu un ziemeļaustrumu daļā.
Augsnes
Pilsētā pārsvarā ir velēnu podzolētās augsnes, kas ir samērā auglīgas. Osu tuvumā lielās platībās ir pārpurvotas augsnes ar mazsadalījušos melnas nokrāsas zāļu kūdru. Savukārt paugurainās vietās augsnes cilmiezī dominē grants vai smilts ar nelielu māla daļiņu piejaukumu. Tas padara augsni irdenu, šāda augsne vāji aiztur mitrumu un organiskās vielas. Šo efektu vēl vairāk pastiprina skuju koku meži, kas "pieskābina" cauri skujkoku vainagiem iztecējušo lietus ūdeni. Šī ūdens reakcija ir vāji skāba (pH 6,5 — 6,9), taču pilnīgi pietiekama, lai veicinātu organisko vielu izskalošanas procesus no augsnes virsējiem slāņiem dziļākos slāņos. Līdz ar to zem 15 — 30 cm bieza trūdvielu jeb humusa slāņa atrodas ap 20 — 25 cm biezs izskalošanas jeb t.s. podzola slānis, kam seko tumšāks ieskalošanas horizonts. Tā biezums variē plašā amplitūdā, vietām pārsniedzot pat 1 m. Ieskalošanas horizonts pakāpeniski pāriet smilts vai grants cilmiezī, kura biezums zem pauguriem var sasniegt vairākus desmitus metru. Savukārt Daugavas ielejā cilmieža biezums var pat nesasniegt 1 metru. Zem cilmieža atrodas pamatieži — monolīti devona dolomīti. Līdz ar to, lai uzlabotu augsnes dabisko auglību, kas Ogrē ir visai zema (apmēram 25 balles no 60 iespējamām; Zemgalē augsnes dabiskā auglība vietām ir virs 50 ballēm), nepieciešamas regulāras ikgadējas organisko vielu papilddevas, sevišķi tas attiecas uz augsnēm paugurainēs. Vietām nepieciešama augsnes nosusināšana, kaļķošana vai virsmas pacelšana. Aktīvi jācīnās pret augsnes eroziju pauguraiņu nogāzēs, tās nostiprinot, arī terasējot, sausās vasarās mākslīgi pievadot ūdeni. Nedaudz auglīgākas augsnes ir Ogres upes lejtecē, grīvas apkaimē, kā arī Daugavas ielejā. Dabiskā auglība šeit ir ap 30 — 39 ballēm; tas izskaidrojams ar karbonātu klātbūtni dolomītu slāņa sekluma dēļ (dolomītos ir kalcija karbonāts — CaCO3 — tiesa gan, augiem grūti izmantojamā veidā), šeit atrodas arī senas kultūraugsnes, jo upju piekraste bijusi apdzīvota jau no seniem laikiem.
Augājs
Ogre ir viena no zaļākajām Latvijas pilsētām. Vairāk par pusi no pilsētas kopplatības klāj meži vai parki, nomales aizaugušas ar krūmiem un mazvērtīgiem kokiem. Galvenā koku suga pilsētā ir priede, kuras īpatsvars ir 37%, otra izplatītākā ir egle — 29%, bet bērzu īpatsvars sasniedz 20%. Pilsētas centrā aug daudz liepu — tās labi padodas veidošanai, apgriešanai. No citiem kokiem minamas kastaņas, papeles, kļavas, tūjas, ozoli, melnalkšņi, baltegles, apses. Viena no lielākajām apsēm pilsētā aug iepretim stacijas laukumam. Paugurainēs uz smilšainajiem cilmiežiem dominē priedes ar sīklapjiem meža zemākajos stāvos. Zemākās vietās izplatītas egles, zem kurām pamežs ir daudz vājāk attīstīts (sakarā ar sliktākajiem gaismas apstākļiem). Bērzi daudz vairāk izplatīti gar transporta ceļu malām, gar stigām, slapjās augstienēs. Pārogrē pamežā daudz lazdu. Ekoloģisko apstākļu pārmaiņu dēļ mazāk izturīgie skuju koki nokalst, atbrīvodami ekoloģisko nišu mazāk izvēlīgajiem lapu kokiem, sevišķi sīklapjiem. Īpaši tas attiecas uz pilsētas centru, kur katru gadu tiek izzāģētas bojā gājušās priedes, kas ir visjutīgākās pret negatīvajām apkārtējās vides pārmaiņām. No šādiem negatīviem faktoriem varētu minēt zemsedzes izmīņāšanu un lapu nogrābšanu, kas izraisa augsnes degradēšanos, noplicināšanos, eroziju. Nesaņemot pietiekamā daudzumā barības vielas, koki novājinās, samazinās to ikgadējais pieaugums, tie kļūst uzņēmīgi pret sēnēm, kaitēkļiem. Meža dabiska atjaunošanās Ogrē ir problemātiska. Pilnīgi zudušas spējas dabiskā ceļā atjaunoties priedēm, jo pamežs ir piesārņojies ar sīklapjiem, bet priedēm ir paaugstinātas prasības pret gaismu. Vietām pamežā „aizbēguši" augi no dārziem vai apstādījumiem — kapmirte, dažas spireju sugas, krūmrozes u.c.
Klimats
Vasarā gaisa temperatūras maiņas pilsētā ir mazāk krasas, jo apkārtējie pauguri un meži daļēji aiztur vējus piezemes gaisa slānī, uz gaisa temperatūras svārstībām izlīdzinoši darbojas arī Daugavas ūdensvirsma. Ziemā valdošie vēji ir DR un D vēji, bet vasarā — ZR un R vēji. Pavasarī vējš samērā bieži iegriežas no Z un ZA, atnesdams agrīnas un vēlīnas salnas. Bezsala periods pilsētā ilgst 140 dienas. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 600—650 mm. Nokrišņi izkrīt vidēji 185 dienas gadā.
Iedzīvotāju etniskais sastāvs
2003. gada februārī dzīvoja iedzīvotāji, no tiem  latvieši (64,6% no Ogres iedzīvotāju skaita), 6545 krievi (24,6%), 1116 baltkrievi (4,2%), 516 ukraiņi (1,9%), 466 poļi (1,8%), 210 lietuvieši (0,8%). Citu tautību cilvēku bija 2,2%, tai skaitā 48 igauņi, 40 ebreji, 31 tatārs, 30 vācieši, 25 armēņi, 16 moldāvi, 16 čigāni, 9 karēļi, 8 mordvieši, 7 somi, 6 amerikāņi, 6 grieķi, 6 uzbeki, 5 bulgāri, 4 afgāņi, 4 avāri, 4 baškīri, 3 komieši, 2 francūži, 2 kazahi, 2 permieši, 1 korejietis, 1 krimčaks, 1 lezgīns, 1 norvēģis, 1 osetīns, 1 rumānis un 1 tadžiks.
ogrēnieši dzimuši Latvijā. Ogrē dzīvojošie latvieši dzimuši ne tikai Latvijā, bet arī citās valstīs — Krievijā, 29 Baltkrievijā, 22 Lietuvā, 19 Ukrainā, 18 Igaunijā, 15 Kazahstānā, 8 Austrālijā, 5 Polijā, 3 ASV, 2 Azerbaidžānā, 2 Čehijā, 1 Somijā, 1 Vācijā, 1 Gruzijā, 1 Ziemeļmaķedonijā, 1 Moldovā, 1 Norvēģijā, 1 Ungārijā (kopā 155 cilvēki). Latviešu valodu kā dzimto valodu nosaukuši 10 igauņi, 8 čigāni, 5 ebreji, 10 vācieši, 3 azeri, 2 moldāvi un 2 somi (kopā 40 cilvēku).
Ogres iedzīvotāju etniskais sastāvs (%)
Iedzīvotāju dabiskais pieaugums
Iedzīvotāju dabiskais pieaugums Ogrē un Latvijā (uz 1000 iedzīvotājiem)
Trikotāžas kombināta darbiniekiem Jaunogrē starp dzelzceļu un Zilajiem kalniem tika uzcelts liels dzīvojamo namu mikrorajons, kurā tagad dzīvo apmēram 2/3 visu ogrēniešu. Tāda iedzīvotāju koncentrācija izraisa dažādas ekoloģiskas problēmas tuvējā apkārtnē. Līdztekus straujajam iedzīvotāju skaita pieaugumam krasi mainījās gan pilsētas iedzīvotāju nacionālais sastāvs, gan dzimumvecuma struktūra. Mūsu dienās, salīdzinot ar stāvokli pirms Otrā pasaules kara, ir samazinājies vīriešu un ebreju īpatsvars.
Līdz pat 1990. gadu sākumam Ogrē, salīdzinot ar Latviju kopumā, bija palielināta dzimstība un pazemināta mirstība, tātad arī salīdzinoši liels dabiskais pieaugums. Tas bija saistīts ar lielu gados jaunu darbspējīgu cilvēku pieplūdumu darbam trikotāžas kombinātā. 1980. gados Ogrē piedzima pat līdz 500 bērniem gadā, bet nomira ap 200 iedzīvotāju. 1990. gadu sākumā krasi pasliktinājās iedzīvotāju sadzīves apstākļi, pieauga dzīves un medicīnas pakalpojumu dārdzība. Tas samazināja dzimstību, palielināja mirstību. Kopš 1993. gada dzimstība ir zemāka par mirstību. Pirms Otrā pasaules kara iedzīvotāju dabiskās kustības rādītāji Ogrē būtiski neatšķīrās no Latvijas vidējiem rādītājiem. Atšķirības sākās līdz ar forsētu Ogres industrializāciju, īpaši izšķiroša nozīme bija lielā trikotāžas kombināta uzcelšanai. Iedzīvotāju dabiskās kustības rādītāji Ogres pilsētā sāka visai būtiski atšķirties no Latvijas vidējiem rādītājiem. Galvenie iemesli tam bija:
Ogrē pastāv sieviešu un vīriešu disproporcija. 1989. gadā 55% iedzīvotāju bija sievietes, bet 1979. gadā sieviešu īpatsvars bija pat 58%. Šī dzimumu disproporcija rada visdažādākās sociālās problēmas. Svarīgākās no tām ir:
Sofokls
Biogrāfija
Sofokls dzimis Atēnu tuvumā neilgi pēc Maratonas kaujas (497. vai 496. gadā p.m.ē.), bet precīzs viņa dzimšanas gads nav zināms. Iespējams, ka Sofokla tēvs Sofils bijis galdnieks vai kalējs, vai zobenkalis, vai arī viņam piederējuši vergi, kas nodarbojušies ar šādiem amatiem. Jaunībā Sofokls uzvarējis cīņu un mūzikas sacensībās. 480. gadā p.m.ē. vadīja zēnu kori Atēnu svinībās par godu uzvarai pret persiešiem Salaminas kaujā.
Ogre
Iedzīvotāju dabiskais pieaugums
Visnelabvēlīgākā demogrāfiskā situācija ir vecuma grupā no 20 līdz 30 gadiem, kurā uz 100 vīriešiem ir aptuveni 150 sieviešu. Vislabvēlīgākajā ģimeņu veidošanas vecumā (no 20 līdz 40 gadiem) bija 72% vīriešu un tikai 62% sieviešu. Jaunākā vecuma grupās, sakarā ar to, ka vidēji uz 100 zēniem piedzimst 94 meitenes, dzimumu disproporcijas nav. Ir pat neliels zēnu pārsvars, taču zēnu mirstība kopumā ir lielāka un, sasniedzot 16 gadu vecumu, proporcijas izlīdzinās. Ogres pilsētā ir vislielākais sieviešu īpatsvars Latvijas pilsētu vidū. Trikotāžas kombināta dēļ Ogrē ir liels to sieviešu īpatsvars, kuras vispār nav bijušas precējušās — ap 27%, turpretī Latvijā tas ir vidēji 17%. Visi iepriekš minētie apstākļi neveicina lielu ģimeņu veidošanos, lai gan vidējais ģimenes lielums Ogrē tomēr ir nedaudz lielāks nekā vidēji Latvijā. Pilsētā ir vairāk nekā 7000 ģimeņu, ģimenēs kopā dzīvo apmēram 83% ogrēniešu.
Sofokls
Biogrāfija
443. un 442. gadā p.m.ē. Sofokls bija viens no Atēnu mantziņiem (Hellenotamiai), no 441. līdz 439. gadam p.m.ē. kopā ar Periklu — viens no stratēģiem Samas sacelšanās apspiešanas karā.
Ogre
Iedzīvotāju migrācija
Ogres pilsētā ilgus gadus ir bijis pozitīvs iedzīvotāju mehāniskais pieaugums jeb migrācija. Šo pieaugumu ir radījis iebraukušo iedzīvotāju pārsvars pār izbraukušajiem. Un tikai pēdējos gados sakarā ar neatkarīgās Latvijas atjaunošanos pierakstīšanās režīms pilsētā kļuvis stingrāks un imigrācija ir kļuvusi negatīva. Paredzams, ka daļa cittautiešu izbrauks ārpus Latvijas, taču, protams, — ne visi. Iedzīvotāju migrācijā pārsvarā piedalās pieaugušie, darbspējīgie iedzīvotāji. Vairāk nekā puse no tiem ir neprecējušies, jo tieši šī ļaužu kategorija ir vismobilākā. Migrācijas iemesli ir visdažādākie. 16 — 20 gadus vecie jaunieši iebrauc Ogrē galvenokārt turpināt mācības dažādās pilsētas skolās. Sākot ar 18 gadu vecumu, par galveno pārceļošanas cēloni sāk dominēt tieksme uzlabot savus dzīves un darba apstākļus, kā arī nodibināt ģimeni. Pēc 40 gadu vecuma sasniegšanas par galvenajiem dzīves vietas maiņas cēloņiem kļūst vēlēšanās dzīvot vietā, kur pieejamas kultūras, atpūtas un medicīniskās iestādes. Turpina darboties arī tāds faktors kā labāki darba apstākļi. Dzīvojot Ogrē kā Rīgas aglomerācijas pavadoņpilsētā, šīs vajadzības lielākā vai mazākā mērā var tikt apmierinātas (vairāk gan uz galvaspilsētas rēķina, jo tās pārliekais tuvums un ērtā satiksme nav veicinājusi pietiekamas apkalpes sfēras infrastruktūras izveidošanos Ogrē atbilstoši lielajam iedzīvotāju skaitam). Šajā ziņā pilsētā ir daudz neatrisinātu problēmu, kuras pašreizējās ekonomiskajās grūtībās ir saasinājušās. Šī iemesla dēļ iezīmējas tendence (pagaidām gan visai vāja) izbraukušo skaitam pārsniegt iebraukušo skaitu. Agrākais trikotāžas kombināta celtniecības laikā straujais Ogres iedzīvotāju skaita pieaugums ir beidzies. Pilsētu pirmām kārtām atstāj kopmītņu iemītnieki, kuriem nav cerību tuvākajā laikā saņemt atsevišķu dzīvokli. Pēc Latvijas valstiskuma atjaunošanas praktiski ir izbeigusies migrācija no bijušajām PSRS republikām. To nomainījusi emigrācija uz bijušajām dzīves vietām. Tā kā tur ekonomiskie apstākļi parasti ir daudz sliktāki nekā Latvijā, tad liela daļa cittautiešu paliek Ogrē.
Īstie ķenguri
Īstie ķenguri jeb ķenguri un valabiji (Macropus) ir viena no ķenguru dzimtas (Macropodidae) ģintīm, kas apvieno ķengurus un valabijus. Šajā ģintī ir četras lielākās ķenguru sugas, kuras tiek sauktas par "īstajiem ķenguriem": rudais ķengurs (Macropus rufus), austrumu pelēkais ķengurs (Macropus giganteus), rietumu pelēkais ķengurs (Macropus fuliginosus) un antilopķengurs (Macropus antilopinus). Maza auguma ķengurus sauc par valabijiem.
Ogre
Iedzīvotāju migrācija
Otrs iedzīvotāju migrācijas paveids ir t.s. iedzīvotāju diennakts svārstveida migrācija. Apmēram 4000 Ogres iedzīvotāju strādā Rīgā un tās apkārtnē. Lielu diennakts daļu viņi pavada Rīgā, un Ogre viņiem ir tikai savdabīga „guļampilsēta". Ogrei kā Rīgas pavadoņpilsētai ar mazāk attīstītu ekonomisko infrastruktūru ir daudz mazāks „pievilkšanas spēks". Katru darbadienu uz Ogri no apkārtnes brauc strādāt ap 800 cilvēku. Šim skaitlim ir tendence sarukt, jo krasi pieauguši transporta izdevumi. Svārstveida migrācijā vislielākā loma pasažieru pārvadāšanā ir elektrificētajam dzelzceļa transportam. Tas pārvadā vairāk nekā divas trešdaļas regulāro, uz darbu braucošo, pasažieru.
Iedzīvotāju sadalījums pa vecuma pamatgrupām
1979. gadā ogrēniešu vidējais vecums bija 32,1 gada, 1995. gadā — 35 gadi. Latvijā iedzīvotāju vidējais vecums 1989. gadā bija 34,3 gadi. Tātad vidējais statistiskais ogrēnietis ir jaunāks nekā vidējais statistiskais Latvijas iedzīvotājs. Taču novecošanas process norisinās arī Ogres pilsētā, lai gan lēnāk nekā valstī kopumā. Tas izskaidrojams ar to, ka dzimstība, kam ir tendence samazināties sakarā ar dzīves dārdzības pieaugšanu, tomēr Ogrē ir lielāka nekā Latvijā vidēji. Šis faktors aizkavē kopējo ogrēniešu novecošanas procesu.
Cilvēki
Ogrē dzimuši vai dzīvojuši:
Sofokls
Biogrāfija
Sofokls pildīja arī dažādas reliģiskas kulta funkcijas, piemēram, kā priesteris viņš Atēnās no Epidauras ieviesa Asklēpija kultu. Viņš tika arī uzskatīts par starpnieku, caur kuru ar cilvēkiem var runāt dievi.
Darbi
Sofokls sarakstījis apmēram 123 lugas, no kurām saglabājušās tikai 7:
Sofokls rakstījis arī elēģijas, paijānus un arī kādu prozas darbu par kori. Ir saglabājušies fragmenti no Sofokla elēģijas par Hērodotu. 19. gadsimtā tika atrasts arī fragments no kādas Sofokla satīru drāmas.
Sofokls 20 vai 24 reizes uzvarējis Atēnu traģēdiju sacensībās un ne reizi nav ieņēmis trešo, tas ir, pēdējo vietu. Iespējams, ka pirmo reizi tas noticis 468. gadā p.m.ē.
Sofokls sengrieķu teātra izrādēs ieviesis trešo aktieri. Atšķirībā no Aishila, Sofokls vairs nav rakstījis sižetiski saistītas tetraloģijas — ir tikai viens izņēmums.
Etnogrāfija
Etnogrāfija ir aprakstoša zinātne, kas pēta tautas (un citu etnisko kopību) izcelšanos (etnoģenēzi), izvietojumu (etnoģeogrāfiju), materiālo un garīgo kultūru, kultūrvēsturiskās attiecības starp visu pasaules daļu tautām. Līdzās etnogrāfijai pastāv etnoloģija, kas nodarbojas ar etnogrāfisko datu salīdzinošiem pētījumiem.
Mūsdienu antropoloģijā un socioloģijā etnogrāfija ir kvalitatīvs cilvēku sociālo parādību apraksts, kas balstīts uz lauka pētījumiem. Šādā aspektā etnogrāfija ir holistiska (vispārīga, integrējoša) pētījuma metode, kas balstās pieņēmumā, ka sistēmas īpašības nav iespējams precīzi aprakstīt, ja tās tiek skatītas atrauti viena no otras. Mūsdienās etnogrāfija kā pētniecības metode tiek plaši lietota ne tikai antropoloģijā, bet arī socioloģijā un organizāciju pētniecībā.
Šādā kontekstā etnogrāfija ir mūsdienu sabiedrību pētījums, kas cenšas noskaidrot, kā dzīvo mūsdienu cilvēki, t.i., cilvēki, kas dzīvo sabiedrībā tajā laikā, kad tiek veikts lauka pētījums. Kaut arī Latvijā ar etnogrāfiju reizēm tiek saprasts daļēji vēsturisks pētījums, kas orientēts uz pagātnē radītu materiālu un nemateriālu artefaktu apkopošanu un no tā izrietošu spekulatīvu vēsturiskās situācijas rekonstrukciju, etnogrāfija kā pētījuma metode mūsdienu zinātniskajā pasaulē tiek izmantota galvenokārt mūsdienu sabiedrību un parādību aprakstīšanai un pētīšanai.
Antropoloģija
Antropoloģija (gr (antropos) — 'cilvēks' un gr (logos) — 'mācība') ir zinātne par cilvēkiem šī jēdziena visplašākajā nozīmē. Antropoloģija ir holistiska (visaptveroša, integrējoša) zinātne, jo pēta cilvēkus gan visos laikos, gan visās izpausmēs. Antropoloģija nodarbojas gan ar cilvēku bioloģijas, gan kultūras un sabiedrisko izpausmju pētīšanu. Galvenās antropoloģijas nozares ir bioloģiskā jeb fiziskā antropoloģija un kultūras jeb sociālā antropoloģija. Saskaņā ar citu klasifikāciju, kas izplatīta galvenokārt Ziemeļamerikā, antropoloģija tiek iedalīta četrās daļās: kultūras (sociālā) antropoloģija, fiziskā (bioloģiskā) antropoloģija, arheoloģija un valodniecība.
Fiziskā (bioloģiskā) antropoloģija
Fiziskā antropoloģija nodarbojas galvenokārt ar cilvēku fizisko īpašību izpēti. Viens no būtiskākajiem fiziskās antropoloģijas jautājumiem ir cilvēku kā sugas izcelšanās. Šajā fiziskās antropoloģijas jomā darbojas paleoantropologi. Paleoantropologu galvenais izpētes jautājumus ir kā no kopējā primātu senča izveidojās mūsdienu cilvēku suga un kādas cilvēku un tam radniecīgo sugu variācijas ir pastāvējušas. Fiziskie antropologi daudz uzmanības veltījuši arī pētījumiem primatoloģijā, lielākoties tāpēc, lai izpētītu paralēles un atšķirības starp cilvēkiem un citām radniecīgām primātu sugām un tādējādi izdarītu secinājumus par cilvēku evolūciju. Fiziskie antropologi pēta arī mūsdienu cilvēkus, it īpaši to variācijas dažādās populācijās gan attiecībā uz dažādām fiziskām iezīmēm (asinsgrupu izplatība, ķermeņa formu, izmēru un dažādu citādu iezīmju izplatība un saikne ar apkārtējo dabas vai kultūras vidi). Fiziskā antropoloģija galvenokārt izmanto dabaszinātnēs pieņemtās matemātiskās un statistiskās metodes.
Sociālā (kultūras) antropoloģija
Sociālā (jeb kultūras) antropoloģija galvenokārt pēta cilvēku sabiedrības sociālās iezīmes. Atšķirība starp kultūras un sociālo antropoloģiju ir galvenokārt vēsturiska. Kultūras antropoloģija izveidojās Ziemeļamerikā un tās galvenais pamatjēdziens bija "kultūra". Savukārt sociālās antropoloģijas sākotnējais centrs bija Lielbritānija, un šeit antropologi galvenokārt skatījās uz dažādiem sociāliem cilvēku kopdzīves aspektiem. Tomēr abas šīs daļas jau sākotnēji lielā mērā pārklājās savā interešu lokā un mūsdienās šim nošķīrumam ir zudusi jēga.