cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Deniņu kauls
Zvīņas daļa
Zvīņas daļa (pars squamosa) atrodas uz augšu un uz priekšu no bungdobuma daļas un veido cilvēka galvaskausa smadzeņu daļas laterālo sienu. Zvīņas daļai ir divas virsmas: deniņu virsma (facies temporalis) un smadzeņu virsma (facies cerebralis). Deniņu virsmas (ārējās virsmas) apakšējā malā ir vaiga izaugums (processus zygomaticus), kas iet uz priekšu un, savienojoties ar vaiga kaula deniņu izaugumu, veido vaiga loku (arcus zygomaticus). Zem vaiga izauguma ir dziļa apakšžokļa bedre, kuras priekšā ir cilindrisks pacēlums - locītavas pauguriņš (tuberculum articulare). Locītavas bedre un pauguriņš piedalās apakšžokļa locītavas veidošanā. Iekšējā virsmā (smadzeņu virsmā) ir asinsvadu rievas (sulci arteriosi et venosi), smadzeņu kroku un rievu iespiedumi bedrīšu un pacēlumu veidā (impressiones digitatae et juga cerebralia).
Sņatina
Sņatina ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ivanofrankivskas apgabala Sņatinas rajona centrs pie Prutas upes.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1158. gadā kā Galīcijas-Volīnijas apdzīvotā vieta. No 1349. gada - Polijas sastāvā. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsētu iekļāva Austrijas impērijā (Austroungārijā), kur tā ietilpa līdz Pirmā pasaules kara beigām.
Pēc Pirmā pasaules kara Sņatina iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī un bija robežpilsēta ar Rumāniju. Iesākoties Otrajam pasaules karam, un vācu armijai bombardējot Varšavu, uz Sņatinu tika pārcelta ASV vēstniecība. Pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, arī PSRS iebruka Polijā, un Sņatina tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. gada 6. jūlija līdz 1944. gada 29. martam Sņatina atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Vīrelaidas bāka
Vēsture
Bāka šajā vietā atrodas no 1857. gada, kad šeit bija koka tornis. 1881. gadā tika uzcelts metāla tornis. Pašreizējā bāka uzbūvēta 1970. gadā.
Raksturojums
Bākas augstums ir 11 m. Bāku veido apaļš, cilindrisks betona tornis ar galeriju un laternu. Tornis un laterna ir sarkanā krāsā. Gaismas elements atrodas 15 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta vai sarkana, atkarībā no virziena (1,5 s deg, 6,5 s pārtraukums). Baltais gaismas signāls redzams 9 jūras jūdžu attālumā, sarkanais signāls 7 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu diennakts tumšajā laikā.
Strūžāni
Strūžāni (arī Jaunstrūžāni un Stružāni) ir ciems Rēzeknes novadā, Strūžānu pagasta centrs, 23 km attālumā no novada centra — Rēzeknes. Ciemā atrodas Jaunstrūžānu pamatskola, bibliotēka un kultūras nams. Ziemeļos no ciema atrodas Strūžānu purvs, kura otrā malā atrodas Gaigalavas pagasta Strūžāni jeb Vecstrūžāni un ciemi tiek bieži sajaukti.
Strūžāni saistās galvenokārt ar to kūdras atradni (kūdras krājumi bija 80,4 milj. m3) un brikešu fabriku, kura pašlaik ir slēgta, jo ekonomiski izdevīgie kūdras krājumi tika izsmelti. Autoceļa V557 (Dricāni—Nautrēni) labajā pusē, dienvidos no ciemata, atrodas mākslīgi veidota ūdenskrātuve.
Autobusa sakari ar Rēzekni un Rogovku, 2022. gada rudenī uz Rēzekni bija 8 reisi darbdienās un 6 — brīvdienās.
Vēsture
Līdz 1957. gadam pašreizējā ciemata vietā atradās pļavas un ganības. Taču līdz ar Strūžānu kūdras atradnes apgūšanu Strūžānu purvā tika nolemts par strādnieku ciemata celšanu blakus tai. 1957. gadā tika uzceltas pirmās dzīvojamās barakas, bet 1958. gadā tika pabeigta pirmā dzīvojamā māja. 1960. gadā sāka celt kūdras fabriku un 1963. gadā tajā jau ražoja briketes. Pēc diviem gadiem tika uzceltas vēl piecas dzīvojamās mājas.
Līdztekus dzīvojamo māju celtniecībai vēlāk tika uzcelts arī kūdras fabrikas kantoris kopā ar pastu, slimnīca, 1960. gados arī skola, kultūras nams, veikali, ēdnīca, aptieka, frizētava un grāmatnīca.
Tā kā uzņēmuma nosaukums bija „Stružānu kūdras fabrika”, 1971. gadā apvienotos Pelsiņu un Taunages (Taunagas) ciemus pārdēvēja par Strūžānu ciemu.
Pēc tam, kad brikešu un frēzkūdras ražotne 2000. gadu sākumā kļuva neizdevīga, tā tika pamesta, bet uzņēmums, saglabājot veco nosaukumu, turpināja darbu Kņāvu purvā pie Viļāniem.
Koftrija pussala
Pussalu atklāja 1913.—1914. gadā skotu ģeologa Deivida Fergusona ekspedīcija, kas to noteica kā salu un nosauca par Koftrija salu (Coughtrey Island). 1949.—1950. gados apvidu apsekoja Argentīnas Antarktiskā ekspedīcija un nokartēja to kā pussalu, nosaucot to hidrogrāfiskā kuģa Sanavirón vārdā. Čīles avotos pussala tiek dēvēta par godu bijušajam valsts ārlietu ministram Roberto Aldunatem (Roberto Aldunate), kas piedalījās 1962.—1963. gadu Čīles Antarktiskajā ekspedīcijā.
Kopš 1951. gada pussalas ziemeļu galā darbojas Argentīnas polārstacija Brauna.
Debesskrāpis
Debesskrāpis (kalks no en) jeb augstceltne ir sevišķi augsta daudzstāvu celtne. Par debesskrāpi tiek uzskatīta atsevišķi stāvoša būve, kas vertikālā virzienā vienmērīgi sadalīta stāvos un paredzēta cilvēku darbam un dzīvošanai. Eiropā par debesskrāpjiem uzskata celtnes, kuru pēdējais stāvs atrodas vismaz 150 m augstumā. Rīgā par debesskrāpjiem mēdz dēvēt arī zemākas celtnes.
Līdz 19. gadsimtam par sešiem stāviem augstākas ēkas būvēja reti, jo nebija ērti lietot kāpnes lielākā augstumā, turklāt toreizējie ūdens sūkņi nespēja uzsūknēt ūdeni vairāk nekā 15 m augstumā. Attīstoties dzelzsbetona, tērauda un sūkņu tehnoloģijām, kā arī pēc lifta izgudrošanas, kļuva iespējams būvju augstumu palielināt desmitiem reižu. Tas īpaši izdevīgi bija lielpilsētās, kuru centros apbūvējamā zeme ir ļoti dārga.
Debesskrāpji Latvijā
Šobrīd Latvijā augstākā augstceltne ir Zunda Towers, kas ir 135,2 metru augsta ar 30 stāviem, augstceltne tika pabeigta 2020. gadā. Otra augstākā ēka ir Saules akmens. Rīgā šobrīd ir vairāk nekā 55 pabeigtas augstceltnes. Augstceltne skaitās ēka, kurai ir vismaz 12 virszemes stāvi un uz 2010. gada augusta Rīgā pēc Emporis oficiālajiem datubāzes datiem bija 216 pabeigtas ēkas, 11 ēkas celtniecības stadijā un 42 apstiprinātas ēkas.
Joahims Zīgerists
Joahims Zīgerists (de, dzimis, miris ) bija Vācijas žurnālists un politiķis, kas kādu laiku darbojās arī Latvijas politikā kā LNNK, vēlāk Tautas kustības "Latvijai" līderis un 5. Saeimas deputāts (1993—1995).
Dzīvesgājums
Dzimis pēc Otrā pasaules kara okupētajā Šlēsvigas-Holšteinas Neikirhenes pilsētā kā Verners Joahims Bīrbrauers (Werner-Joachim Bierbrauer), viņa tēvs (ārlaulībā) bija Latviešu leģionā iesauktais agronoms Ludvigs Jānis Šmits (dzimis 1908. gadā Jaunsvirlaukas pagastā).
Apguva žurnālista amatu, kā reportieris darbojās populārajos izdevumos Bild-Zeitung un Hörzu.
Vācijas politikā darbojies kopš 1980. gadu sākuma, bijis konservatīvo labējo politisko spēku atbalstītājs. Kopš 1986. gada J. Zīgerists bija labējās politiskās organizācijas Die Deutschen Konservativen dibinātājs un priekšsēdētājs. Pēc Vācijas atkalapvienošanās 1990. gadā neveiksmīgi centās kļūt par Bundestāga deputātu.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas J. Zīgerists 1992. gadā ieguva tēva īpašumu Jaunsvirlaukas pagasta "Gaideļu Viduču" mājas, kā arī Latvijas pilsonību.
Politiskā darbība Latvijā
Pirms 5. Saeimas vēlēšanām J. Zīgerists iestājās LNNK. 1993. gadā notikušajās vēlēšanās ar populistiskiem paņēmieniem (ieskaitot banānu dāļāšanu vēlētājiem, kas ar autobusiem tika vesti no Rīgas uz Jelgavu, lai nobalsotu par viņu, jo kandidēja Zemgales vēlēšanu apgabalā) J. Zīgeristu ievēlēja 5. Saeimā. 1994. gada 1. janvārī viņš izstājās no LNNK frakcijas (pēc citiem avotiem — tika izslēgts jau 1993. gada beigās, kā pamatu minot "sistemātisku rīcību, kas diskreditē LNNK" ). 5. Saeimā J. Zīgerists darbojās Saeimas Sociālo un darba lietu komisijā. Šajā laikā viņš veicis arī labdarības un sociālās palīdzības darbu, izmantojot izveidoto organizāciju "Rūpju birojs".
1994. gadā J. Zīgerists izveidoja savu politisko spēku "Tautas kustība Latvijai" (TKL) un līdz 1998. gadam bija līdzpriekšsēdētājs kopā ar Odiseju Kostandu. Sakarā ar sēžu neapmeklēšanu 1995. gada 23. augustā 5. Saeima pieņēma lēmumu "Par deputāta J. Zīgerista izslēgšanu no Saeimas sastāva".
Sēžu neapmeklēšana bija saistīta ne vien ar politiķa nespēju apgūt latviešu valodu, bet arī ar tiesvedību 1994. gadā Hamburgā, kuras rezultātā J. Zīgerists tika sodīts ar 18 mēnešu reālu cietumsodu par rasu naida kurināšanu. Vēlreiz sodīts 1997. gadā ar 21 mēnešu nosacītu cietumsodu un naudas sodu par rasu naida kurināšanu.
Kaut arī 6. Saeimas vēlēšanās pats J. Zīgerists nekandidēja (liegta iespēja kandidēt, jo nav atbilstošu latviešu valodas zināšanu), viņa izveidotā partija vēlēšanās sasniedza labu rezultātu un ieguva 16 deputātu vietas 6. Saeimā, izveidojot koalīciju ar Demokrātisko partiju "Saimnieks". Koalīcijas virzīto Ministru kabinetu ar Ziedoni Čeveru valdības vadītāja amatā gan Saeima neapstiprināja.
1996. gada pavasarī iznāca Māra Ruka dokumentālā, Zīgerista dubultmorāli un darbības veidus atmaskojošā grāmata "10 mēneši ar Joahimu Zīgeristu", kas kļuva ļoti populāra. Tas bija pirmais darbs latviešu valodā par kāda politiķa un "aizkulišu spēlīšu" atmaskošanu, ko paveica tuvu stāvošs līdzstrādnieks.
Pēc TKL neveiksmīgā starta 1998. gada 7. Saeimas vēlēšanās (ieguva 1,7% balsu un neiekļuva parlamentā) J. Zīgerists nolēma pārtraukt šīs partijas darbību, atkāpās no partijas līdzpriekšsēdētāja amata un atgriezās Vācijā, kur piedalījās Die Deutschen Konservativen aktivitātēs un nodarbojās ar publicistiku.
2003. gadā pirms referenduma par Latvijas iestāšanos Eiropas Savienībā J. Zīgerists aģitēja pret Latvijas pievienošanos organizācijai.
2016. gadā iznāca viņa memuāri "Joahims Zīgerists. Par sevi, par Vāciju un arī par Latviju".
Apolo Nsibambi
Apolo Roberts Nsibambi (en; dzimis, miris ) bija Ugandas politiķis, Ugandas premjerministrs no līdz. Pirms tam bija izglītības ministrs.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākā modernā roka dziesma
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākā modernā roka dziesma bija viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedza par labāko modernās rokmūzikas dziesmu aizvadītajā gadā Latvijā. Balva tika pasniegta tikai divus gadus — 2002. un 2003. gadā, taču pēc tam iekļauta nominācijā Labākā roka dziesma. Abas reizes balvu ieguva grupa R.A.P.
How to Destroy Angels
How to Destroy Angels ir amerikāņu mūzikas grupa, kura sastāv no Nine Inch Nails līdera Trenta Reznora, viņa sievas, grupas West Indian Girl solistes Marikvīna Māndigas-Reznores un Atikusa Rosa. Grupas mākslinieciskais vadītājs ir Robs Šeridans. Grupas nosaukums cēlies 1984. gadā izdotas industriālās/ambientās mūzikas grupas Coil tāda paša nosaukuma singla.
Vēsture
Pirmā grupas dziesma A Drowning, kas ir arī grupas pirmais singls, tika publicēta internetā 2010. gada 4. maijā. Tās ierakstā ir piedalījies viens no bijušajiem Nine Inch Nails sadarbības partneriem Elans Maulders. Savukārt pirmais grupas videoklips The Space in Between tika publicēts 2010. gada 14. maijā.
Jods-131
Jods-131 ir pazīstamākais no joda radioaktīvajiem izotopiem. To bieži sauc vienkārši par radioaktīvo jodu. Joda-131 pussabrukšanas periods ir apmēram 8 diennaktis. Šis joda izotops veidojas urāna un plutonija kodolu dalīšanās procesos (kodolu dalīšanās produkti satur līdz 3% radioaktīvā joda).
How to Destroy Angels
Vēsture
2012. gada 21. septembrī Trents Reznors paziņoja, ka How to Destroy Angels sadarbībā ar Columbia Records 2012. gada novembrī izdos otro EP ierakstu — An Omen. savukārt 2013. gada 10. janvārī tika paziņots par pirmā studijas albuma Welcome Oblivion izdošanu. Albums tiks izlaists 5. martā, tajā tiks iekļautas dažas dziesmas no An Omen.
Jods-131
Bioloģiskā iedarbība
Joda-131 bēta sabrukšana izraisa dzīvo šūnu mutācijas un bojāeju. Radušies bēta stari iekļūst apkārtējos audos dažu milimetru dziļumā. Gamma stari ir caurspiedīgāki, bet relatīvi mazāk kaitīgi. Apkārtējā vidē jods-131 nokļūst pēc kodolizmēģinājumiem un atomelektrostaciju avāriju gadījumā. Tā kā radioaktīvā joda pussabrukšanas periods ir samērā īss, pat liela piesārņojuma gadījumā jau pēc dažiem mēnešiem šo izotopu nav vairs iespējams atklāt apkārtējā vidē.
Radioaktīvā joda iedarbības seku mazināšanai izmanto kālija jodīda preparātus.
Izmantošana
Radioaktīvo jodu izmanto medicīnā dažu vairogdziedzera slimību diagnostikai un ārstēšanai. Latvijā nesen tika ieviesta vairogdziedzera vēža ārstēšana ar radioaktīvā joda preparāta (131-ImIBG) palīdzību.
Īpašības
Joda-131 īpatnējā aktivitāte ir apmēram 4,6·1015 bekereli uz gramu. Jodam-131 sabrūkot, veidojas stabils un nekaitīgs ksenona izotops 131Xe. Vispirms tiek izstaroti bēta stari (lielas enerģijas elektroni), galvenokārt ar 0,33 un 0,60 MeV lielu enerģiju: Radušies ierosinātie ksenona kodoli pēc tam izstaro gamma starus.
Ķīburi
Ķīburi ir ciems Dienvidkurzemes novada Bārtas pagastā. Izvietojusies pagasta rietumos Ķīburu strauta krastos pie autoceļa P113 7,4 km no pagasta centra Bārtas, 17 km no novada centra Grobiņas un 223 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta veidojusies pie Ķīburu (Kieber) mežniecības un Otankas stacijas uz bijušās Liepājas—Rucavas šaursliežu dzelzceļa līnijas (slēgta 1960. gadā). No 1949. līdz 1954. gadam Ķīburu ciema centrs.
Mečislavs Dubra
Mečislavs Dubra (dzimis Ķepovas pagastā, miris ) bija Rīgas pilsētas Tautas deputātu padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs (faktiski — Rīgas pašvaldības vadītājs) no 1976. līdz 1984. gadam.
Bijis Latvijas PSR vienpadsmitā sasaukuma Augstākās Padomes deputāts, pārstāvot Kalsnavas 245.vēlēšanu apgabalu.
20. gs. 90. gados nodarbojies ar uzņēmējdarbību, tajā skaitā - kā direktora vietnieks ķīmiskās tīrīšanas uzņēmumā "Kliners".
Kibasāres bāka
Kibasāres bāka (et) atrodas Igaunijā uz Sāmsalas, salas austrumdaļā, uz Kibasāres pussalas.
Vēsture
Bāka šajā vietā atrodas jau no 1915. gada, kad šeit bija koka tornis. 1923. gadā koka tornis nodega pēc zibens spēriena. Pašreizējā bāka uzbūvēta 1924. gadā. Tajā ir uzstādīts gaismas aparāts, kurš nomontēts no Laiduninas bākas, pēc tās darbības apturēšanas 1924. gadā.
Raksturojums
Bākas augstums ir 18 m. Bāku veido apaļš, cilindrisks betona tornis ar galeriju un laternu. Torņa augšdaļa ir melna, apakšdaļa balta. Gaismas elements atrodas 20 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta (2,5 s deg, 6,5 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 11 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu diennakts tumšajā laikā.
The Black Eyed Peas
The Black Eyed Peas ir amerikāņu hiphopa, alternatīvā repa un popgrupa no Losandželosas, Kalifornijas, kas ir populāra visā pasaulē. Grupas dalībnieki ir will.i.am, apl.de.ap, Tabū un J. Rey Soul.
Vēsture
The Black Eyed Peas pirmsākumi meklējami 1989. gadā, kad satikās divi reperi no Losandželosas will.i.am (īstajā vārdā Viljams Adamss) un Apl.de.ap (īstajā vārdā Alens Pineda). Vēlāk viņiem pievienojās Tabū (īstajā vārdā Haime Luiss Gomess) un tika izdoti pirmie divi albumi. Par pagrieziena punktu grupas vēsturē kļuva solistes Fērdžijas (Steisijas Fergusones) atnākšana un albuma "Elephunk" izdošana 2003. gada rudenī. Dziesmas "Where Is The Love", "Shut Up" un "Let's Get It Started" padarīja "The Black Eyed Peas" par vienu no populārākajām grupām pasaulē. 2005. gada pavasarī tika izdots nākamais albums "Monkey Business", kas arī bija komerciāli ļoti veiksmīgs. Populārākie albuma hīti bija "Don't Phunk With My Heart", "Don't Lie" un "My Humps". Šobrīd "Black Eyed Peas" dalībnieki nodarbojas ar solo projektiem, taču grupa nav izjukusi.
Aizliegtā pilsēta
Aizliegtā pilsēta ir Ķīnas imperatoru pils, kas kalpoja kā rezidence imperatoriem no Minu dinastijas līdz Cjinu dinastijai. Tā atrodas Ķīnas galvaspilsētas Pekinas centrālajā daļā, mūsdienās Aizliegtajā pilsētā atrodas Pils muzejs. Aizliegtajā pilsētā imperatori un viņu ģimenes locekļi dzīvoja gandrīz piecus gadsimtus. Objektu būvēja laika posmā no 1406. līdz 1420. gadam.
Komplekss sastāv no 980 ēkām, kurās kopumā ir 8707 istabu. Teritorija aizņem 720 000 m². Aizliegtā pilsēta ir labs tradicionālās ķīniešu pilsveidīgās arhitektūras piemērs. Tā ir ietekmējusi kultūras un arhitektūras attīstību Āzijā un citviet pasaulē.
Aizliegto pilsētu apvij 7,9 metrus augsts aizsargmūris, 6 metrus dziļš un 52 metrus plats aizsarggrāvis. Saskaņā ar 1925. gada datiem, Aizliegtajā pilsētā ir uzglabāti kolekcijas vienību. Gada laikā apmeklē vairāk nekā 10 miljoni apmeklētāju no visas pasaules.
1987. gadā Aizliegto pilsētu iekļāva UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, tā atzīstot tās nozīmīgo lomu Ķīnas arhitektūras un kultūras jomā. UNESCO ir atzinusi, ka tas ir pasaulē lielākais saglabāto seno koka ēku komplekss.
Jēkabs Peterss
Jēkabs Peterss (1886—1938) bija latviešu komunists un profesionāls revolucionārs, pēc tam padomju valsts un partijas darbinieks. Viens no KSPFR Viskrievijas Ārkārtas komisijas (VĀK) izveidotājiem un vadītājiem Krievijā (1917—1918) un Vidusāzijā (1920—1929).
Dzīvesgājums
Dzimis 1886. gada 3. decembrī Aizputes apriņķa Briņķu pagasta zemnieka Kristapa Petera ģimenē. 1904. gadā sāka strādāt Liepājā, kur iestājās LSDSP.
1905. gada revolūcijas laikā piedalījās strādnieku streikos, 1907. gada martā Petersu apcietināja, bet 1908. gadā Rīgas kara tiesa viņu attaisnoja.
1909. gadā viņš emigrēja uz Hamburgu, no turienes 1910. gadā uz Londonu, kur darbojās Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) grupā, Britānijas sociālistiskajā partijā un latviešu Komunistiskajā klubā. 1910. gada 23. decembrī Skotlendjards apcietināja Petersu sakarā ar aizdomām par saistību ar Haundsdičas laupīšanu 16.—17. decembrī, bet atbrīvoja pēc skaidrojuma, ka laupīšanu it kā veicis viņa brālēns Fricis Svars. Viņu vēlreiz apcietināja pēc 1911. gada 3. janvāra Sidnejstrītas aplenkuma, kurā latviešu teroristi veselu dienu atšaudījās pret britu policijas, vēlāk armijas vienībām. Pēc pieciem mēnešiem Petersu tomēr atbrīvoja pierādījumu trūkuma dēļ. 1913. gadā viņš apprecējās ar Londonas baņķiera Meizija Frīmena (Maisie Freeman) meitu Meju un viņiem piedzima meita. Šajā laikā viņš bija kādas angļu tirdzniecības kompānijas importa daļas vadītājs.
1920.—1922. gadā Petersu nosūtīja uz Taškentu, kur viņš bija VĀK pilnvarotais pārstāvis Turkestānas APSR un vietējās boļševiku partijas Centrālkomitejas biroja loceklis. 1922. gada februārī viņš atgriezās Maskavā un vadīja Valsts politiskās pārvaldes (pārdēvētās čekas) Austrumu nodaļu, kura organizēja čekistu darbu Kaukāza, Krimas, Turkestānas, Baškīrijas un Tatārijas reģionos, kā arī Buhāras un Horezmas Tautas Republikās. Rakstīja memuārus par čekas izveidi.
1929. gadā Petersu atlaida no darba Apvienotajā valsts politiskajā pārvaldē un 1930. gadā ievēlēja par boļševiku partijas Centrālās kontroles komisijas locekli un Strādnieku—zemnieku inspekcijas prezidija locekli.
Tāpat kā daudzi PSRS represīvās sistēmas veidotāji, Jēkabs Peterss pats bija tās upuris — Lielā terora laikā 1937. gada 27. novembrī viņu apcietināja NKVD "Latviešu operācijas" ietvaros ar apsūdzību "piederībā (latviešu) kontrrevolucionārai organizācijai". Nāvessodu izpildīja Komunarkas masu kapos pie Maskavas 1938. gada 25. aprīlī.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais modernā roka albums
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais modernā roka albums bija viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedza par labāko modernās rokmūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā. Balva tika pasniegta tikai divus gadus - 2002. un 2003. gadā, taču pēc tam iekļauta nominācijā Labākais roka albums.
Talsu novads (2009—2021)
Talsu novads bija pašvaldība Latvijas ziemeļrietumu daļā, Kurzemē, kas pastāvēja no 2009. līdz 2021. gadam. Robežojās ziemeļos ar Dundagas novadu, austrumos — ar Rojas, Mērsraga un Tukuma novadiem, dienvidos — ar Kandavas un Kuldīgas novadiem, bet rietumos — ar Ventspils novadu. Novadu veidoja tā lielākā pilsēta un administratīvais centrs Talsi kopā ar vēl 3 pilsētām un 14 pagastiem. Kopējā platība bija 1763 km² — novads bija sestais lielākais Latvijā, aizņemot 2,7 % no valsts teritorijas.
Pēc 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas Talsu novadu apvienoja ar Dundagas novadu, Mērsraga novadu un Rojas novadu. Jaunajā Talsu novadā iekļauts Abavas pagasts, Ārlavas pagasts, Balgales pagasts, Dundagas pagasts, Ģibuļu pagasts, Īves pagasts, Kolkas pagasts, Ķūļciema pagasts, Laidzes pagasts, Laucienes pagasts, Lībagu pagasts, Lubes pagasts, Mērsraga pagasts, Rojas pagasts, Sabiles pilsēta, Stendes pilsēta, Strazdes pagasts, Talsu pilsēta, Valdemārpils pilsēta, Valdgales pagasts, Vandzenes pagasts un Virbu pagasts.
Daba
Talsu novads izvietojies Kurzemes pussalas austrumos. Tā teritorijai nebija izejas uz Rīgas līča piekrasti; Vandzenes pagasta ziemeļaustrumos novada teritoriju no līča atdala ap 500 m plata Rojas un Mērsraga novadu teritorijas josla.
Ģeoloģija
Novada teritorijas ģeoloģiskais griezums veidojas no kristāliskā pamatklintāja un platformsegas.
Pamatklintāju veido arhaja un proterozoja ieži: stipri deformēti granīti, gneisi, gabro un kristāliskie slānekļi. Nogulumiežu sega sastāv no 1250—1750 m biezas dažāda vecuma slāņkopas. To galvenokārt veido kembrija, ordovika, silūra un devona vecuma ieži. Platformsegas kopējais biezums palielinās virzienā no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem.
Reljefs
Pašos novada dienvidos Abavas senleja atdala Ziemeļkursas augstieni no Austrumkursas augstienes; Abavas pagasta dienvidrietumu daļa atrodas Vārmes nolaidenumā, bet dienvidaustrumu daļa — Saldus paugurainē.
Derīgie izrakteņi
Smilts un grants atradnes un prognozēto krājumu laukumi atrodas galvenokārt novada centrālajā un austrumu daļā, kvartāra fluvioglaciālajos nogulumos, kas veido paugurus un un paugurainus masīvus. Smilts un grants nogulumos var izdalīt trīs galvenās frakcijas: smilts (<5 mm), grants un oļi (5—70 mm) un lieli oļi un akmeņi (>70 mm).
Novada teritorijā ir tikai viena izpētīta smilts atradne silikātizstrādājumiem — Rendas atradne pie Kuldīgas novada robežas.
Nelielā daudzumā novadā sastopami arī saldūdens kaļķieži. Izpētītas atradnes atrodas Strazdes un Virbu pagastos, pa vienai atradnei arī Laidzes, Lībagu un Valdgales pagastos. Kaļķiežu atradnes veido ezeru un avotu nogulumi, tie pārsvarā ir irdeni un labi noder skābo augšņu ielabošanai. Esošās atradnes netiek ekspluatētas.
Meleagrs
Meleagrs (grc) var būt:
Talsu novads (2009—2021)
Derīgie izrakteņi
Valdgales pagastā konstatēta viena atradne ar urāna rūdas klātbūtni, tā atrodas Gaujas svītas smilšakmeņos 65—78 m dziļumā.
Tikai neliela daļa zemes dzīļu resursu tiek intensīvi izmantota. Novadā ir viena valsts nozīmes derīgo izrakteņu atradne — smilts—grants karjers «Kurzeme» Laucienes pagastā.
Ūdeņi
Talsu novadu ziemeļrietumu — dienvidaustrumu virzienā šķērsojošā Ziemeļkursas augstiene veido ūdensšķirtni starp Rīgas līča nelielo upju baseiniem novada ziemeļos un austrumos un austrumos, Irbes baseinu rietumos un Ventas baseinu novada dienvidos.
Upes
Lielākās Rīgas līča baseina upes ir Roja ar pieteku Mazroju, Grīva, kā arī Engures ezera pietekas Dursupe un Dzedrupe ar galvenajām satekupēm Šķēdi (Žurnikupi) un Jādekšu. Lielākās Irbes baseina upes ir Stende ar Raķupi un Silupi, Spāre ar Vidusupi, kā arī Kāņupe. Ventas baseinam pieder Abava ar pietekām Valgali, Virbupi un Rambuli.
Abava un Roja ir publiski ūdeņi, pie tam Rojas upē no Lubes dzirnavām līdz ietekai līcī zvejas tiesības pieder valstij.
Ezeri
Talsu novada lielākās ūdenstilpes — Engures ezers un Usmas ezers atrodas pie tā austrumu un rietumu robežas un novada teritorijā neietilpst. Lielākie novada ezeri ir Sasmakas ezers (252 ha), Spāres ezers (201,1 ha), Laidzes ezers (170,5 ha), Lubezers (129,6 ha), Gulbju ezers (115,5 ha), Mordangas-Kāņu ezers (78 ha). Ezeri ir subglaciālas izcelsmes; tiem raksturīga izstiepta forma. Lielākie ezeri izvietojušies Dundagas pacēlumā novada ziemeļdaļā vai Ugāles līdzenumā novada dienvidrietumos. Vanemas pauguraines ezeri ir nelieli un ainaviski; tie izvietojušies galvenokārt Talsu pauguraines dabas parkā un Talsu pilsētā. Lielākie un zināmākie ir Vilkmuižas ezers, Talsu ezers, Ābeļezers, Mundigezers, Čumalezers, Sirdsezers.
Sasmakas ezers ir publisks ezers, bet Gulbju ezerā, Laidzes ezerā, Lubezerā, Mordangas-Kāņu ezerā, Pluncezerā un Spāres ezerā zvejas tiesības pieder valstij.
Zemes lietojums
Talsu novads ir viens no mežainākajiem Latvijas novadiem. Mežs aizņem 95 744,4 ha jeb 57,2% no novada platības. No tiem valsts meži aizņem 65,8%, privātie — 33,6% un pašvaldības meži — 0,6% no mežu kopplatības. Latvijas Valsts meži apsaimnieko 62 216,41 ha mezu Ziemeļkurzemes, Dienvidkurzemes un Zemgales mežsaimniecībās. No meža zemju kopplatības 93,7% aizņem meži, 2,3% — purvi, 1,3% — lauces, 2,1% — infrastruktūras objekti, bet 0,6% — pārplūduši klajumi.
Lauksaimniecībā izmantojamās zemes aizņem 64 424,9 ha jeb 37% no novada teritorijas, no tām 28% ir aramzeme. Ap 70% lauksaimniecības zemju ir meliorētas. Novadā atrodas divi nacionālas nozīmes lauksaimniecības polderi — Spāres polderi (566 ha) Ģibuļu pagastā un Ķūļciema polderis (1081 ha) Ķūļciema pagastā.
Dabas aizsardzība
Novada teritorijā atrodas septiņas īpaši aizsargājamās dabas teritorijas, kas vienlaicīgi ir arī Natura 2000 teritorijas: 3 dabas parki un 4 dabas liegumi.
Dabas parki ir:
Dabas liegumi ir:
Novada teritorijā atrodas arī vairāki aizsargājami dabas pieminekļi:
Senie laiki
Mūsdienu Talsu novada teritorija bijusi apdzīvota jau kopš akmens laikmeta, par ko liecina arheoloģiskie izrakumi Tojātu apmetnē Abavas krastā un pie Valgales pilskalna. Apvidu sākotnēji apdzīvojuši līvi, par ko liecina gan izrakumos atrastie priekšmeti gan tiem raksturīgie apbedījumi «Velna laivas». Lībiešus ap 10.—11. gadsimtu izspieduši kurši. Novada teritorijā zināmi 11 pilskalni, pazīstamākie un pētītākie no kuriem ir Talsu pilskalns Talsu pilsētā un Mežītes pilskalns Lībagu pagastā. Ap 12.—13. gadsimtu lielākā daļa tagadējās novada teritorijas ietilpa kuršu un lībiešu pamīšus apdzīvotajā Vanemas zemē, bet dienviddaļa, iespējams, Bandavas zemē. Pats Vanemas zemes nosaukums, pēc izplatītākās no versijām, cēlies no lībiešu valodas un nozīmē ‘Vecaine’, ‘Vecā Zeme’.
Vissenākais rakstu avots, kurā atrodamas liecības par Vanemas kuršu un lībiešu apdzīvotajām teritorijām ir 1230. gadā starp Abavas ielejas kuršu ciemu vecākajiem no vienas puses un Rīgas domkapitulu, Zobenbrāļiem un Rīgas pilsētas rāti no otras puses noslēgtais Rīgas miera līgums ar kuršiem, kurā cita starpā minēti Pedvāles (Pidewale, Pedewale), Valgales (Walegalle, Walgale) un Iģenes vai Uguņciema (Ugen, Ugenesse) kuršu ciemi. 1231. gada līgumā starp Vanemas un Bandavas kuršiem un Romas pāvesta vietvaldi Alnas Balduīnu minētas arī Ārlava (Arowelle), Talsi (Talzen vai Dalsen) un Sabile (Zabele). Ar šo līgumu Vanemas zeme tika sadalīta divās daļās: ziemeļu daļa pienācās Kurzemes bīskapijai, bet dienvidu — Livonijas ordenim. Šīs zemes kopīgi 13. gadsimtā tika dēvētas par Miera Kursu.
Viduslaiki
Pēc Kurzemes bīskapijas izveidošanās 1234. gadā, Kursas galīgās sadalīšanas (1242—1253) un Livonijas Konfederācijas izveidošanās 1243. gadā tagadējā Talsu novada teritorijā sāka veidoties jaunie pārvaldes un saimnieciskie centri. Ārlavas pils bija viena no deviņu Kurzemes bīskapijas iecirkņu centriem, vēlāk — Dundagas apakšpils. 13. gadsimta beigās celtās Talsu un Sabiles ordeņa pilis bija Livonijas ordeņa Kandavas fogtejas palīgpilis un vēlāk draudžu novadu centri.
Kurši turpināja apdzīvot savus pilskalnus līdz 14.—15. gadsimtam, kad sāka attīstīties muižu centri un vietējie iedzīvotāji tika pakļauti dzimtbūšanai. Ap pilīm tika izveidotas lēņu muižas un izauga vācu amatnieku un tirgotāju miestiņi. Lielākie muižu centri ārpus miestiem bija Nurmuiža, Pastende, Stende, Strazde, Dursupe, Tiņģere, Neivakene.
Jaunie laiki
Pēc Livonijas kara (1558—1583) un tam sekojošās Livonijas Konfederācijas izjukšanas lielākā daļa tagadējās Talsu novada teritorijas nonāca 1562. gadā izveidotās Kurzemes Hercogistes sastāvā, bet bijušās Kurzemes bīskapijas zemes ziemeļdaļā — Dānijai piederošajā Piltenes apgabalā. Karā izpostītais apvidus sāka atgūties tikai hercogs Vilhelma laikā, bet saimniecība uzplauka hercogs Jēkaba valdīšanas laikā. Intensīvi attīstījās ražošana, amatniecība un tirdzniecība, tika nodibināti Sasmakas un Neištetenes tirgotāju un amatnieku miesti, izveidoti dzelzs cepļi Talsciemā un Uguņciemā.
Novada uzplaukumu pārtrauca Otrais Ziemeļu karš (1655—1661) un tam sekojošais mēris. Apvidus tika stipri nopostīts, nopostīta arī Talsu ordeņa pils, saimniecība panīka. Sekojošais Lielais Ziemeļu karš (1700—1721) nesa vēl lielākus postījumus; Talsos 1710. gadā bija palikuši tikai 10 iedzīvotāji.
Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts trešās dalīšanas 1795. gadā tās vasaļatkarībā esošās Kurzemes Hercogiste un Piltenes apgabals nonāca Krievijas sastāvā kā Kurzemes guberņa. 1818.—1819. gada administratīvajā reformā līdz tam autonomais Piltenes apgabals tika apvienots ar pārējo Kurzemi; tika izveidota Talsu pilskunga iecirknis (Talsensche Hauptmannschaft, vēlāk — apriņķis) ar centru Talsos un tas iekļāva Talsu, Ārlavas, Sabiles un Kandavas draudzes novadus. Novada ziemeļrietumu daļa ietilpa Ventspils pilskunga tiesas Dundagas draudzes novadā.
Sasmakas iedzīvotāju skaits 1834. gadā sasniedza 600 un guberņas administrācija ciemam atjaunoja miesta statusu. 1894. gadā Talsiem piešķīra ierobežotas pilsētas tiesības, tajā darbojās sērkociņu fabrika, liķieru fabrika, divas zeltera fabrikas, alus darītava, vilnas kārstuve un tipogrāfija, 127 amatnieku darbnīcas un 22 krogi.
1905. gada revolūcijas laikā Talsu apriņķī tika nodedzinātas vairākas muižas, Talsi 3.—5. decembrī pilnībā pārgāja nemiernieku rokās, tos ar lielgabaliem apšaudīja Krievijas valdības soda ekspedīcija. 1906. gada augustā kara tiesa pieciem revolucionāriem piesprieda nāvessodu.
Teritoriālais iedalījums
Talsu novads izveidots 2009. gada 1. jūlijā, apvienojoties 16 bijušā Talsu rajona pašvaldībām — 3 pilsētām (Talsi, Stende, Valdemārpils), Sabiles novadam un 12 pagastiem. Pēc apvienošanās pilsētu, novada un pagastu pašvaldības likvidētas, izveidojot vienotu novada pašvaldību. Pēc Talsu novada izveidošanas likvidēts Sabiles novads, sadalot Sabiles pilsētā un Abavas pagastā, bet Valdemārpils pilsētas lauku teritoriju 2010. gadā reorganizēja par Ārlavas pagastu.
Novada teritoriālajās vienībās izveidotas pārvaldes. Abavas pagastam un Ārlavas pagastam nav atsevišķu pārvalžu; darbojās apvienotās Sabiles pilsētas un Abavas pagasta un Valdemārpils pilsētas un Ārlavas pagasta pārvaldes.
Oficiāli noteiktie ciemi
Treknrakstā izcelti attīstības centri. Papildus noteikts, ka Laidze attīstās kā novada nozīmes profesionālās izglītības un pieaugušo tālākizglītības centrs, bet Dižstende — kā lauksaimniecības zinātnes atbalsta centrs.
Sadraudzības pašvaldības
Talsu novadam bija septiņas oficiālas starptautiskās sadraudzības pašvaldības:
Nīderlandiešu sakāmvārdi (glezna)
"Nīderlandiešu sakāmvārdi" (1559) ir Pītera Brēgela Vecākā glezna. Šajā gleznā viņš attēlo cilvēku muļķību un pārmērības ar vairāk nekā 100 nīderlandiešu sakāmvārdu palīdzību. Sakāmvārdu attēlojums Brēgela daiļradē sastopams bieži, piemēram, zīmējumā "Lielas zivis ēd mazas zivis" (1556) un gleznā "Divpadsmit sakāmvārdi" (1558).
XVI gadsimtā sakāmvārdu vākšana bija diezgan izplatīta parādība. Gadsimta pašā sākumā sakāmvārdu un latīņu autoru spārnoto teicienu krājumu publicēja Roterdamas Erasms; drīz vien tam sekoja arī flāmu un vāciešu krājumi, savukārt 1564. gadā tika izdota pēdējā Fransuā Rablē "Pantagriela" daļa (šajā darbā parādās "sakāmvārdu sala").
Gleznā nav ievērota vienota perspektīva; uzskata, ka šo tehniku Brēgels izmantojis tādēļ, lai radītu lielāka haosa iespaidu.
Ādažu pagasts
Ādažu pagasts ir Ādažu novada teritoriāla vienība tā dienvidaustrumos, Gaujas lejtecē. Robežojas rietumos ar Carnikavas pagastu, ziemeļos ar Saulkrastu novada Saulkrastu un Sējas pagastiem, austrumos ar Siguldas novada Inčukalna pagastu un sava novada Ādažu pilsētu, dienvidos ar Ropažu novada Garkalnes pagastu. Pagasta centrs atrodas Ādažos.
No 2006. gada līdz 2021. gada administratīvi teritoriālajai reformai kā atsevišķa vienība pastāvēja Ādažu novads. 2021. gadā Ādažu novadu apvienoja ar Carnikavas novadu, izveidojot jaunu Ādažu novadu.
Reljefa formas
Bākas kalns, Franču kurgāns, Kadetu kurgāns, Karātkalns, Klusie kalni, Kreiļu kalns, Kūlas kalns, Puskas kurgāns, Utaiņu kalns.
Ūdensteces
Cimeļupe, Gauja, Gaujas-Baltezera kanāls, Krūmiņupīte, Melnupe, Puska, Rāmpurva grāvis, Straujupīte, Utupurva grāvis, Vējupe.
Ūdenstilpes
Ataru ezers, Dūņezers, Dziļators, Inču ūdenskrātuve, Kadagas ezers, Kancis, Kreiļu ezers, Lielais Baltezers, Lieluikas ezers, Lilastes ezers, Līņu ezers, Mazais Baltezers, Mazuikas ezers, Vējupe.
Purvi
Drāksleja, Dzērves purvs, Jūgu purvs, Lieleimurs, Rampas purvs, Rampurs, Utupurvs, Zušu purvs.
Dabas aizsardzība
Pagasta teritorijā atrodas aizsargājamo ainavu apvidus Ādaži, kurā teritorijā atrodas dabas liegums Lieluikas un Mazuikas ezers. Teritorijā atrodas arī dabas liegums Lielā Baltezera salas.
Vēsture
1298. gada 29. jūnijā pie Bukultu pils noritēja Ādažu kauja starp Rīgas arhibīskapu, tā sabiedroto Lietuvas dižkunigaiti Vīteni un Vācu ordeni Kēnigsbergas komtura Bertolda no Brīhafenas (la, de) vadībā. 1549. gadā pirmo reizi rakstos minēts Ādažu-Carnikavas draudzes novads (Neuermühlen-Zarnikau), 1826. gadā tajā ietilpa Sv. Pētera un Pāvila Ādažu baznīca ar divām filiālbaznīcām - esošo koka Carnikavas baznīcu un koka Garkalnes baznīcu jeb Vesterotes kapellu (Weterotten, Hilchens Kapelle). Draudzes novadā atradās Ādažu mācītājmuiža un vairākas muižas.
Pēc 1920. gada agrārās reformas Ādažu muiža (Aahof), saukta arī par Gaujas-Pļavas muižu, tika sadalīta 104 vienībās 1358 ha kopplatībā, Carnikavas muiža saukta arī par Gaujas-Meņģeļu jeb Sānkaules muižu, tika sadalīta 101 vienībā 2237 ha kopplatībā, Iļķenu muiža 17 vienībās 475 ha kopplatībā, Remberģes muiža 47 vienībās 761 ha kopplatībā, Štāles muiža (Stalenhof) 18 vienībās 252 ha kopplatībā, Berģu muiža 35 vienībās 215 ha kopplatībā, Alderu muiža 29 vienībās 93 ha kopplatībā, Ādažu mācītājmuiža 1 vienībā 57 ha kopplatībā, Baloža muiža (Bonaventura) 4 vienībās 24 ha kopplatībā, Kluses (Klus) obroka gabals 1 vienībā 12,6 ha platībā.
1935. gadā Rīgas apriņķa Ādažu pagasta platība bija 402 km² un tajā dzīvoja 3338 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Ādažu, Berģu, Carnikavas un Garkalnes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ādažu ciems ietilpis Saulkrastu (1949—1956) un Rīgas (pēc 1956. gada) rajonos. Ādažu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Carnikavas ciemu. 1974. gadā pievienoja likvidētā Mangaļu ciema kolhoza «Ādaži» teritoriju, bet daļu teritorijas pievienoja Berģu ciemam. 1977. gadā pievienoja daļu likvidētā Berģu ciema un daļu Garkalnes un Vangažu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1992. gada 2. aprīlī no Ādažu pagasta atdalīja jaunizveidotā Carnikavas pagasta teritoriju. 2006. gadā pagastu reorganizēja par Ādažu novadu. 2021. gada 1. jūlijā, tam pievienojot Carnikavas novadu, līdzšinējā Ādažu novada teritorija atkal kļuva par Ādažu pagastu. 2022. gadā no Ādažu pagasta, kā atsevišķu administratīvu teritoriju, atdalīja Ādažu pilsētu.
Apdzīvotās vietas
Ādažu pagasta centrs ir Ādažu pilsēta. Pēc iedzīvotāju skaita 2022. gadā lielākais ciems pagastā ar 2362 iedzīvotājiem bija Kadaga.
Kopumā pagastā atrodas 12 ciemi (3 lielciemi, 3 vidējciemi, 1 mazciems, 1 vasarnīcu ciems un 6 skrajciemi), kas lielākoties ir izvietojušies gar valsts autoceļu A1 "Rīga—Ainaži" (Baltezers un Kadaga). Netālu no Ādažu centra pēdējos 10—20 gadu laikā ir veidojušies 3 jauni ciemi (Birznieki, Eimuri un Stapriņi). Alderu ciemu no tuvāk esošās Ādažu pilsētas atdala Gaujas–Baltezera kanāls. Ataru ciems atrodas Ādažu pagasta rietumu daļā. Iļķene un Āņi atrodas Ādažu pagasta austrumu pusē un tos vieno no otra atdala Gaujas upe. Netālu no Iļķenes un Āņiem atrodas Garkalne.
Lielākās apdzīvotas vietas pamatā atrodas pagasta centrālajā un dienvidu daļā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Kopā ar Ādažu pilsētu, Mangaļu ciemu un Carnikavas pagastu
Juris Sinka
Juris Sinka ( — ) bija latviešu politiķis, 5., 6. un 7. Saeimas deputāts. Valsts ministrs no 1995. līdz 1997. gadam.
Dzīve Latvijā
Sinka piedzima Rīgā. Dzimtajā pilsētā absolvēja 8. pamatskolu. 1939. gadā sācis mācības N. Draudziņas vidusskolā, tad pārcēlies uz Rīgas 1. ģimnāziju. Mācības pabeidzis trimdā.
Dzīve Vācijā
Otrā pasaules kara gaitā Sinka bija spiests doties bēgļu gaitās. Dodoties bēgļu gaitās, Juris Sinka strādājis par pamatskolas skolotāju un svešvalodu skolotāju, kā arī angļu okupācijas iestāžu birojos līdz 1950. gadam. Vācijā kā kara bēglis ieguvis stipendiju studijām Lielbritānijā. 1953. gadā viņš pabeidza Oksfordas Universitātes maģistratūru: studējis filozofiju, politoloģiju un tautsaimniecību, specializējies lielāko pasaules valstu politiskajā vēsturē un starptautiskajās attiecībās.
Laika posmā no 1953. līdz 1987. gadam Sinka strādājis BBC ārzemju raidījumu noklausīšanās daļā, vispirms par tulku, pēc tam par redaktoru un galveno redaktoru PSRS, Austrumeiropas un Tālo Austrumu daļās. No 1988. gada līdz 1993. gadam Sinka bija Rietumeiropas latviešu laikraksta "Brīvā Latvija" atbildīgais redaktors. Bijis Rietumu Daugavas Vanagu centrālās valdes izdotās brošūras Latvia and Latvians autors, Daugavas Vanagu biedrs un zemes valdes loceklis, Londonas latviešu Miera draudzes priekšnieka vietnieks, Londonas latviešu skolas skolotājs un Latviešu centrālās padomes Vācijā loceklis.
Atgriešanās dzimtenē
1993. gadā Sinka atgriezās Latvijā. Togad viņš no partijas "Tēvzemei un Brīvībai" saraksta tika ievēlēts 5. Saeimā un pārcēlās uz dzīvi Rīgā. 5. Saeimas laikā J. Sinka bija Mandātu un iesniegumu komisijas loceklis, Ārlietu komisijas loceklis, Baltijas Asamblejas latviešu daļas aizsardzības un Ārlietu komitejas vadītājs. Vadījis Latvijas-Vācijas parlamentāro atbalsta grupu. 1994. gadā Andreja Krastiņa sastādītajā valdībā Sinka kandidēja uz ārējās tirdzniecības un Eiropas Savienības lietu valsts ministra vietu, tomēr šī valdība neguva Saeimas atbalstu. No 1994. gada oktobra Sinka bija Saeimas Čečenijas atbalsta grupas vadītājs.
1995. gadā ievēlēts 6. Saeimā, kur bijis Ārlietu komisijas loceklis, Eiropas lietu komisijas loceklis, vadījis Nacionālās bibliotēkas ārlietu darba grupu, ievēlēts par Eiropas lietu komisijas sekretāru, kā arī Saeimas delegācijā Eiropas Padomes Parlamentārajai asamblejai. Andra Šķēles valdībā Sinka tika ievēlēts par valsts ministru. Amatu zaudējis, kad apstiprināta jauna valdība. 1996. gada februārī bija Latvijas valdības delegācijas vadītājs sarunās ar Lietuvu par jūras robežas noteikšanu.
1998. gadā Juris Sinka no apvienības Tēvzemei un Brīvībai/LNNK saraksta ievēlēts 7. Saeimā, kur bijis Ārlietu komisijas loceklis, Eiropas lietu komisijas loceklis.
Nāve
Pēc citas versijas, Sinkam kļuva slikti ar veselību un nākamajā dienā viņš aizgāja mūžībā.
Sanmarīno
Gaišā Sanmarīno Republika (it) ir valsts Dienvideiropā, kuru no visām pusēm ierobežo Itālija. Sanmarīno ir anklāvs. Tā atrodas starp diviem Itālijas reģioniem — starp Emīliju-Romanju un Marki. Netālu no valsts atrodas Itālijas pilsēta Rimini, kas atrodas Adrijas jūras krastā. Sanmarīno ir vecākā joprojām eksistējošā republika pasaulē. Tradicionāli uzskata, ka tā dibināta 301. gada 3. septembrī.
Platības ziņā Sanmarīno ir trešā mazākā valsts Eiropā. Administratīvi sīkāk Sanmarīno dalās deviņās pašvaldībās. Valsts ienesīgākā saimniecības nozare ir tūrisms.
Etimoloģija
Saskaņā ar leģendu 301. gadā kristietis Marino, kurš bēdzis no imperatora Diokletiāna vajāšanām, nodibināja no imperatora un pāvesta neatkarīgu reliģisku kopienu. Vēlāk no tās izveidojās republika, kas nosaukta viņa dzīves laikā kanonizētā dibinātāja vārdā, Sanmarīno (San Marino) — "Svētais Martins".
Vēsture
Saskaņā ar leģendu, svētais Marins atstāja Rabas salu Horvātijā un kopā ar savu draugu Leo devās uz Rimini kā brīvmūrnieki. Kristīgās pārliecības dēļ viņš tika smagi vajāts un bēga netālu no Titāno kalna, kur uzcēla nelielu baznīcu un nodibināja moderno Sanmarīno pilsētu un valsti. Pilsētas un valsts oficiālais dibināšanas datums ir 301. gada 3. septembris.
Līdz 5. gadsimta vidum izveidojās neliela kopiena, kurai, pateicoties vietas nepieejamībai un tās nabadzībai, izdevās saglabāt mūsdienu Sanmarīno Republikas teritorijas neatkarību. 1631. gadā pāvests atzina Sanmarīno neatkarību.
Itālijas apvienošanās sākumposmā 19. gadsimtā Sanmarīno kalpoja kā galamērķis bēgļiem, kas tika izraidīti viņu centienos apvienot Itāliju. Tādējādi Džuzepe Garibaldi pieņēma Sanmarīno vēlmi nebūt daļai no vienotās Itālijas. Arī Napoleons Bonaparts atteicās uzņemt Sanmarīno un uz jautājumu, kāpēc viņš neieņēma Sanmarīno, atbildēja: "Kāpēc?" Jo tas ir republikas paraugs.
Otrā pasaules kara laikā Sanmarīno pieteica karu Lielbritānijai. Vēlāk, kad Itālija aplenca Sanmarīno, Sanmarīno pasludināja neitralitāti, bet 1944. gada 21. septembrī Sanmarīno pieteica karu Vācijai.
Līdz 1968. gadam, kad Nauru pasludināja neatkarību, Sanmarīno bija mazākā republika pasaulē.
Sanmarīno ir Eiropas Padomes dalībvalsts, bet nav Eiropas Savienības dalībvalsts.
Administratīvais iedalījums
Sanmarīno administratīvo iedalījumu veido 9 pilis (it):
Lielākā pilsēta Sanmarīno ir Doganas pilsēta, kas nav atsevišķa pašvaldība, bet pieder Serravalle pašvaldībai. Katrai pašvaldībai ir galvaspilsēta, ko vietējie sauc par "kapoluogo" (capoluogo).
Iedzīvotāji
Valsts iedzīvotāju skaits ir 34 159 cilvēki (2022. gada jūnijs).
Vairāk nekā 16% valsts iedzīvotāju ir jaunāki par 15 gadiem, 67% — no 15 līdz 64 gadiem. Republikas iedzīvotāju vidējais vecums ir 39,6 gadi. Iedzīvotāju skaita pieaugums 2003.gadā bija gandrīz par 1,4%, dzimstība — 10,49 uz 1000 cilvēkiem, mirstība — 7,86 uz 1000 cilvēkiem, zīdaiņu mirstība — 5,97 uz 1000 jaundzimušajiem. Vidējais paredzamais dzīves ilgums ir 81,43 gadi.
Sanmarīno vienīgā oficiālā valoda ir itāļu valoda, bet vietējā valoda ir arī romanjolu valoda. Daudziem iedzīvotājiem angļu valoda ir kā otrā valoda un franču valoda ir kā trešā.
Apdzīvotās vietas
Sanmarīno ir vairāk nekā 30 apdzīvotās vietas. Lielākā apdzīvotā vieta ir Serravalle (10 773 iedzīvotāji). Visās pārējās apdzīvotās vietās iedzīvotāju skaits nepārsniedz 5000 cilvēku.
Valsts galvaspilsēta Sanmarīno atrodas Titano kalna rietumu nogāzē tieši zem tās virsotnes, galvaspilsētā dzīvo 4037 iedzīvotāji. Pilsētā atrodas valdības ēkas, arhitektūras pieminekļi un muzeji. Uzņēmējdarbība galvenokārt tiek veikta Borgo Madžorē, kas atrodas 185 m zem galvaspilsētas.
Ekonomika
Lai gan Sanmarīno nav ES dalībvalsts, tā kā savu valūtu izmanto eiro un tai ir tiesības uz eiro monētām izvietot savus valsts simbolus. Pirms eiro ieviešanas valstī tika izmantota Sanmarīno lira kopā ar Itālijas liru.
Apmēram 50% no Sanmarīno attīstības ir balstīta uz tūrismu. Sanmarīno ir daudz ārvalstu tūristu apmeklējumu, tāpēc tikai 1997. gadā valsti apmeklēja vairāk nekā 3,3 miljoni tūristu. Citas galvenās ekonomikas nozares ir banku darbība un keramika. Galvenie lauksaimniecības produkti ir vīns un siers.
Sanmarīno pastmarkas tiek izmantotas un derīgas tikai valstī. Pēc dzīves līmeņa Sanmarīno atrodas vienā līmenī ar Itāliju.
Armija
Sanmarīno ir vieni no mazākajiem bruņotiem spēkiem pasaulē. Valsts aizsardzība pret ārējiem agresoriem ir Itālijas armijas atbildība. Sanmarīno militārpersonām ir uzdots veikt ceremoniālos pienākumus, patrulēt uz robežas, apsargāt valdības iekārtas un palīdzēt policijai izmeklēt lielus noziegumus.
Kultūra
Sanmarīno vēsturiskais centrs un Titano kalns kopš 2008. gada jūlija ir iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Kopš 1985. gada Sanmarīno darbojas Universitāte.
Kopš 1983. gada Sanmarīno ir atvērta Starptautiskā Sanmarīno Zinātņu akadēmija — starptautiska zinātnes un izglītības organizācija, kuras galvenā mītne atrodas Slovākijas pilsētā Komārno. Akadēmijas darba valodas ir itāļu, vācu, angļu, franču un esperanto.
Sanmarīno nav Boloņas procesa dalībniece.
Sports
Sanmarīno, tāpat kā Itālijā, populārākais sporta veids ir futbols, lai gan tās futbola izlase allaž starptautiskajā arēnā tiek uzskatīta par "pastarīti". Arī futbola klubi UEFA Čempionu līgas sacensības sāk ar kvalifikācijas 1. kārtu, ar kuru parasti to dalība arī apstājas. Visbiežāk par Sanmarīno čempioniem ir kļuvis futbola klubs S.P. Tre Fiori. Futbola klubs San Marino Calcio ar īpašu atļauju piedalījās Itālijas futbola čempionātos.
Populāri ir arī citi sporta veidi, kā basketbols un volejbols. Līdz 2006. gadam Formula 1 tika rīkots Sanmarīno Grand Prix, lai gan tas notika Imolas trasē, kas atrodas aptuveni 100 km attālumā no Sanmarīno.
Olimpiskajās spēlēs Sanmarīno sportisti izcīnījuši divas olimpiskās medaļas šaušanā. 2021. gadā Tokijas olimpiskās spēles šāvēja Alesandra Perilli izcīnīja bronzu tranšejā šaušanā ar bisi, bet jaukto pāru sacensībās tranšejas stendā kopā ar Džanmarko Berti izcīnīja sudraba medaļu.
Suseja (ciems)
Suseja (agrāk Lielsusēja, Lielsusējas muiža, Vitēnmuiža)  ir apdzīvota vieta Aizkraukles novada Zalves pagastā. Izvietojusies 6 km attālumā uz dienvidiem no Zalves, pagasta centra. Ciems ir daļēji izzudis. Ciemā atrodas bijušās Lielsusējas muižas (Gross-Sussey) saimniecības ēku drupas. Muižas kungu mājas ēka līdz mūsdienām nav saglabājusies.
Artūrs Silgailis
Artūrs Mihails Silgailis ( — ) bija Latvijas armijas virsnieks, sabiedrisks darbinieks, publicists. Apbalvots ar Krievijas impērijas, Latvijas un Trešā reiha militārajiem ordeņiem un goda zīmēm.
Dzīvesgājums
Dzimis 1895. gadā Penkules pagasta Mežmuižā. 1912 gadā viņš pabeidza mācības Rīgas pilsētas reālskolā. Divus gadus strādāja kā māceklis grāmatvedībā, 1915. gadā Pirmajā pasaules karā piedalījās cīņās pret vācu armiju, vēlāk pārcelts uz Somiju. Pēc Oktobra revolūcijas Krievijā iestājās pretlielinieciskā somu pagrīdes organizācijā un cīnījās par Somijas neatkarību.
1918. gadā atgriezās Rīgā, iestājās landesvērā, vēlāk ieskaitīts firsta Līvena eskadronā, kura sastāvā piedalījās Kurzemes un Rīgas atbrīvošanā no lieliniekiem un ģenerāļa Nikolaja Judeņiča baltajā armijā. 1919. gadā atgriezās Latvijā, ieskaitīts 12. Bauskas kājnieku pulkā. Kā rotas komandieris piedalījās Latgales atbrīvošanas cīņās. Par kaujas nopelniem paaugstināts kapteiņa dienesta pakāpē.