cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nils Ušakovs
Privātā dzīve
N. Ušakovs bija precējies ar žurnālisti Mariju Ušakovu, otrreiz ar avīzes „Priškoļnaja gazeta” redaktori Jeļenu Ušakovu (dzimušu Suharevu). 2014. gada novembrī viņš apprecējās trešo reizi ar savu biroja vadītāju Ivetu Strautiņu, ģimenē tiek audzināts 2015. gada martā dzimušais dēls.
Apbalvojumi
Apbalvots ar Latvijas Pareizticīgās Baznīcas I šķiras Svētā svētmocekļa Rīgas arhibīskapa Jāņa medaļu.
ROT13
ROT13 (no en — 'mainīt par 13 vietām'), dažreiz tiek apzīmēts arī ar ROT-13, ir vienkāršs aizvietošanas šifrs, kurš tiek lietots interneta forumos kā līdzeklis, lai paslēptu spoilerus, jokus, mīklu atrisinājumus. ROT13 ir Cēzara šifra, kurš tika izgudrots Senajā Romā, variācija.
ROT13 tādā pašā veidā, kā tiek nokodēts, tiek arī atkodēts, kas nozīmē to, ka šis kodēšanas veids ir viegli uzlaužams un nav drošs. Tas bieži vien tiek parādīts kā vienkāršs kanonisks piemērs.
.gw
.gw ir Gvinejas-Bisavas Interneta augstākā līmeņa domēns. Domēns ir aktīvs kopš 1997. gada. Ir reģistrēti tikai daži atsevišķi domēni. Zem .gw domēna nedrīkst reģistrēt tīmekļa vietnes, kas satur pornogrāfisku saturu.
Ārējās saites
Toppdomän
Mossad
Mossad ( Izlūkošanas un speciālo uzdevumu dienestu resora vadība) ir Izraēlas izlūkošanas dienests.
Pēc savām funkcijām un uzdevumiem līdzinās ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldei. Tiek uzskatīta par vienu no profesionālākajiem un spēcīgākajiem specdienestiem pasaulē. Tieši pakļauts Izraēlas premjerministram. Mossad tika nodibināts 1951. gada 1. aprīlī.
Pirmais Izraēlas premjerministrs, Dāvids Ben Gurions, kurš bija Mossad izveides iniciators, izteicās, ka: "Mūsu valsts kopš pašas dibināšanas bijusi ienaidnieku ielenkumā. Izlūkošana ir mūsu pirmā aizsardzības līnija". Jau vēlāk Mossad sāka darboties arī aiz Izraēlas robežām. Tā centrālais ofiss atrodas Telavivas centrā, bet operatīvās nodaļas Telavivas piepilsētā. Mossadā strādā ap 1200 darbinieku un tā budžets tiek lēsts ap 350 miljoniem ASV dolāru.
Darbības virzieni ir saistīti ar informācijas vākšanu, apstrādi un analīzi, ka arī slepeniem, speciāliem uzdevumiem Izraēlā un aiz tās robežām. Tāpat Mossad uzdevumos ietilpst arī pretdarbība teroristiskiem aktiem pret ebrejiem Izraēlā un aiz tās robežām, palīdzība izbraukt ebrejiem uz Izraēlu no valstīm, kurās to nav iespējams izdarīt, un daudzi citi. Mossad vadītājs no 1952. līdz 1963. gadam bija Isers Harels, kurš savus jaunības gadus bija pavadījis Latvijā.
Poznaņas apriņķis
Poznaņas apriņķis ir apriņķis Polijā, Lielpolijas vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Lielpolijas vojevodistes Oborņiku, Vongrovecas, Gņezno, Vžesņas, Srodas, Sremas, Koscjanas, Grodziskas, Novi Tomislas un Šamotulu apriņķiem, bet Poznaņa ir anklāvs apriņķa teritorijā.
Kārlis Leiškalns
Kārlis Leiškalns (dzimis Jūrmalā) ir latviešu politiķis. Pārstāvot dažādas partijas, bijis vairāku Saeimas sasaukumu deputāts.
Biogrāfija
Dzimis Jūrmalā, kur dzīvo joprojām.
Padomju un Atmodas gados strādājis par bārmeni, tostarp tolaik slavenajā krogā "Pie Kristapa". 1993. gadā bija "Gerkens & Co" reklāmas nodaļas vadītājs, kā arī Gerkena fonda vadītājs.
Vēlāk pievērsies politiskajai darbībai. Augstāko izglītību ieguvis jau kā pieredzējis politiķis, 1998. gadā pabeidzot Latvijas Universitātes Vēstures un filosofijas fakultāti politikas zinātnes specialitātē. Precējies ar Anitu Leiškalni, ģimenē četri bērni un divi mazbērni. Vaļasprieki: makšķerēšana un mākslas darbu kolekcionēšana.
Pēc aktīvās politiskās darbības beigām strādā Latvijas ostu asociācijā, pildot tās izpilddirektora pienākumus.
Politiskā darbība
1988. gadā iesaistījies Latvijas Tautas frontē. 1989.-1992. gadā bija Latvijas Konservatīvās partijas biedrs. 1993. gadā ievēlēts 5. Saeimā no Demokrātiskā Centra partijas. 1994. gadā Saeimas balsojumā atbalstījis Māra Gaiļa valdību, par ko izslēgts no DCP. 1995. gadā K. Leiškalns iestājās savienībā "Latvijas Ceļš", bet netika tiešā veidā ievēlēts 6. Saeimā, taču ieņēma partijas biedra Valda Birkava vietu, viņam kļūstot par ministru.
1998. gadā ievēlēts arī 7. Saeimā, bet 8. Saeimas vēlēšanās partija startēja neveiksmīgi un netika ievēlēta Saeimā. 2005. gadā K. Leiškalns netika ievēlēts arī Rīgas domē un tika izslēgts no "Latvijas Ceļa". Laikā, kad nebija parlamenta deputāts, darbojās Rīgas brīvostas pārvaldē un Latvijas Ostu asociācijā.
2006. gada 9. Saeimas vēlēšanās K. Leiškalns piedalījās jau kā Tautas partijas pārstāvis un kļuva par 9. Saeimas deputātu Ministru prezidenta Aigara Kalvīša vietā.
2014. gadā iestājies partijā "Gods kalpot Rīgai!" un 12. Saeimas vēlēšanās kandidēja no tās sadarbības partnera partijas "Saskaņa" saraksta Vidzemes vēlēšanu apgabalā, bet netika ievēlēts.
Liepājas apriņķis
Liepājas apriņķis bija administratīva vienība Latvijas Republikas (1920—1940), Latvijas ģenerālapgabala (1941—1944) un Latvijas PSR (1940/1944—1949) sastāvā.
Latvijas Republikas sastāvā
Sākotnēji apriņķis izveidots 1864. gadā kā Grobiņas apriņķis, ko 1920. gada 9.augustā pēc apriņķa padomes ierosinājuma Ministru kabinets pārdēvēja par Liepājas apriņķi.
1921. gada 27. martā no apriņķa Lietuvai tiek atdots Palangas pagasts un daļa Rucavas pagasta (Būtiņģe u.c.).
1922. gadā Priekules miests tiek atdalīts no Priekules pagasta.
1924. gadā Liepājas apriņķim pievienoja no Aizputes apriņķa atdalītos Aizvīķu, Asītes, Bātas, Embūtes un Vaiņodes pagastus.
1925. gadā Talsu pagasts pārdēvēts par Tāšu pagastu.
1926. gada martā Bātas pagastu pievienoja Vaiņodes pagastam.
1926. gadā Liepājas apriņķim pievienoja no Aizputes apriņķa atdalīto Nīgrandes un Ziemupes pagastus un no Kuldīgas apriņķa atdalīto Ezeres pagastu.
Notikušas arī vairākas pagastu robežu izmaiņas. 1923. gadā Medzes pagastam pievienotas deviņas Grobiņas pagasta apdzīvotas vietas un Šķēdes ciems no Pērkones pagasta ar 103 apdzīvotām vietām. 1925. gadā Virgas pagastam no Priekules pagasta pievienots Paplakas novads. 1930. gadā no Asītes pagasta Krotes pagastam pievienotas 22 saimniecības. No Durbes pagasta 154 ha pievienoti Krotes pagastam un 240 ha Durbes pilsētai.
Uz 1940. gadu Liepājas apriņķis bija 3009,2 km2 liels un tas robežojās ar Aizputes apriņķi, Jelgavas apriņķi, Kuldīgas apriņķi un Lietuvu. Liepājas apriņķim bija 93 km gara jūras piekraste. Lielākās apdzīvotās vietas bija Liepāja, Grobiņa, Priekule, Durbe, Vaiņode un Ezere.
Teritoriālais iedalījums
1940. gada sākumā apriņķī ietilpa 4 pilsētas un 29 pagasti:
Vills Šusters
Viljams Maikls "Vills" Šusters (en), pazīstams arī kā Šū kungs (Mr. Schue), ir izdomāts tēls amerikāņu televīzijas seriālā "Radīti skatuvei" (Glee). Viņu attēlo aktieris Metjū Morisons. Pirmoreiz televīzijā V. Šusters parādījās seriāla pilot sērijā. Viņu izveidoja un tālāk attīstīja "Radīti skatuvei" veidotāji Raiens Mērfijs, Breds Falčuks un Jans Brennans.
V. Šusters ir izdomātās Viljama Makinlija skolas skolotājs un ansambļa "Jaunais virziens" vadītājs. Seriāla laikā viņam ir bijušas attiecības ar vairākiem tēliem, seriāla sākumā viņš bija precējies ar Teri Šusteri, savukārt vēlāk saderinājās ar Emmu Filsberiju.
Mazovija
Mazovija (pl, la) ir vēsturisks Eiropas reģions Polijas centrālajā daļā, Vislas vidustecē. Sākotnēji tā bija mazoviešu apdzīvota zeme, kuras galvenā pilsēta bija Plocka, vēlāk Varšava. Kaut arī Mazovija mūsdienās ir Polijas valsts centrs, vēsturiski tas ne vienmēr tā bijis. Pjastu agrīnās valsts kodols bija Lielpolija, bet Mazovijas kņazi bija Polijas lielkņazu (karaļu) vasaļi.
Vēsture
12.—14. gs. Mazovijas kņazi pastāvīgi karoja ar prūšu, jātvingu ciltīm, vēlāk ar Lietuvas dižkunigaišiem, Galīcijas-Volīnijas kņaziem un Vācu ordeņa bruņiniekiem.
Polijas sadrumstalotības laikā Mazovijā nodibinājās neatkarīgas kņazistes Pjastu dinastijas atzaru vadībā, kuras pievienoja Polijas valstij tikai 1526. gadā. Mazovijas īpatnība bija arī lielais dižciltīgo (šļahtas) skaits iedzīvotāju vidū, pat līdz 30% dažos rajonos.
Poliju sadalot, Mazovija kļuva par Krievijas Impērijas sastāvdaļu, sākumā saglabājot zināmu patstāvību. Neraugoties uz pārkrievošanas radītajām problēmām, Mazovijā šajā laikā notika strauja ekonomiska attīstība.
Pēc Pirmā pasaules kara Mazovija iekļāvās atjaunotās Polijas valsts sastāvā.
Mazovijas novadā mūsdienās atrodas Mazovijas vojevodiste.
2009. gada F2 sezona
2009. gada F2 sezona ir pirmā atjaunotā Formula 2 čempionāta sezona. Sezona sākās un noslēgsies. Atšķirībā no F1 čempionāta, visi 25 F2 braucēji sacīkstēs piedalās ar vienādām, Williams F1 komandas izstrādātām automašīnām. Automašīnas atbilst FIA F1. gada sezonas drošības noteikumiem. Katru sacīkšu laikā tiek ievākti dati par automašīnu veiktspēju, šie dati ir pieejami visiem, lai nodrošinātu vienādas tehniskas iespējas visiem sacīkšu dalībniekiem.
Čempiona titulu vēl pirms sezonas beigām nodrošināja Endijs Suseks.
Sacīkšu formāts
Katrā posmā notiks divas 30 minūšu izmēģinājumu braucienu sesijas, divas 30 minūšu kvalifikācijas sesijas un divas 40 minūšu (vai līdz nobraukti 110 km) garas sacīkšu sesijas, pie tam otrajā sesijā noteikti jāveic pit-stops. Lai gan automašinām nebūs vajadzības mainīt riepas (lai ievērotu vienlīdzību starp pilotiem), pit-stopa laikā pilotam būs jāiebrauc boksos, jānospiež īpašs taustiņš kas atskaitīs 10 sekundes un tad pilots varēs atgriezties trasē - šāds viltus boksu apmeklējums paredzēts, lai piloti gūtu pieredzi boksu apmeklēšanai sacīkšu laikā. Punkti tiks piešķirti tāpat kā Formula 1 čempionātā - 10 punkti uzvarētājam, 8 - otrajai vietai, 6 - trešajai un tālākajām vietām attiecīgi 5-4-3-2-1. Sezonas uzvarētājs izcīnīs tiesības piedalīties WilliamsF1 komandas testos, pirmo trīs vietu ieguvēji kvalificēsies FIA Superlicences iegūšanai.
Dalībnieki
Sacīkstēs piedalās 25 piloti.
Kontaktors
Kontaktors ir līdzstrāvas vai maiņstrāvas distancvadāms elektrisks aparāts biežai jaudīgu zemsprieguma elektrisko ķēžu komutēšanai (līdz ~1500 reižu stundā). Tas ir divpozīciju komutators un tā kustīgie kontakti tiek darbināti elektromagnētiski (ar spoles palīdzību); retāk sastopami hidrauliskie, pneimatiskie, sprūdsistēmas un citi kontaktori. Kontaktoru nevar ieslēgt ar roku vai mehānisku triecienu. Elektriskajās shēmās kontaktorus apzīmē līdzīgi elektromagnētiskajiem relejiem.
2009. gada F2 sezona
Sacīkšu kalendārs
Sezona sastāv no 8 posmiem, katrā posmā tiks aizvadīti divi braucieni - kopā 16 sacīkstes.
Kontaktors
Iedalījums
Kontaktori pēc komutējamās strāvas veida iedalās līdzstrāvas, maiņstrāvas un augstfrekvences maiņstrāvas kontaktoros. Tie var būt ieslēdzošie, atslēdzošie un pārslēdzošie, kā arī virziena, laikaiztures, spēka, reversīvie un citi kontaktori. Kontaktori vienlaicīgi var komutēt vienu vai vairākas elektriskās ķēdes. Kontaktoriem svarīga ir elektriskā loka dzēšana pēc kontaktu atvienošanas - loku var dzēst gaisā (īpašās režģotās lokdzēses kamerās), vakuumā vai eļļā. Strāvu var izslēgt arī, izmantojot tiristoru blokus (hibrīdkontaktoros) vai spēka herkonus.
Uzbūve
Elektromagnētiskais kontaktors sastāv no darbinātāja (piedziņas elektromagnēta), kinemātiskās sistēmas, kontaktu sistēmas (kustīgajiem un nekustīgajiem kontaktiem, kas var būt viens vai vairāki normāli atslēgti vai normāli noslēgti darba kontakti) un lokdzēses sistēmas. Kontaktora vadības ķēdē ieslēgti blokkontakti. Elektromagnēts sastāv no serdes, spoles un enkura, kurš savienots ar kustīgajiem darba kontaktiem. Ja spoli pieslēdz spriegumam, serde pievelk enkuru un kontakti maina stāvokli.
Izmantošana
Kontaktorus lieto kā distancvadāmus slēdžus apgaismojuma, sildierīču un citu patērētāju komutēšanai un elektrodzinēju vadībai.
Led Zeppelin III
Led Zeppelin III ir trešais britu rokgrupas Led Zeppelin albums. Tas tika ierakstīts no 1970. gada janvārim līdz tā paša gada jūlijam un izdots. Albumā vairāk nekā iepriekšējos divos grupas garadarbos tika vairāk izmantotas akustiskās ģitāras skaņas, kā arī folkroka dziesmas.
Ojārs Spārītis
Biogrāfija
Mācījās Jūrmalas 1. vidusskolā, 1979. gadā absolvēja Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultāti un 1987. gadā — Latvijas Mākslas akadēmijas Mākslas vēstures un teorijas nodaļu.
No 1981. līdz 1996. gadam O. Spārītis strādāja Latvijas Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrībā, bija tās priekšsēdētājs. 1986. gadā viņu ievēlēja par Latvijas Mākslas akadēmijas docētāju, no 1989. gada Spārītis ir Latvijas Mākslinieku savienības biedrs. 1998. gadā ievēlēts par profesoru, vadīja Mākslas akadēmijas Mākslas vēstures katedru. ; no 1993. līdz 1995. gadam bija LMA prorektors. Šajā pašā gadā atkal kļuva par Latvijas Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības valdes priekšsēdētāju, bet 2001. gadā — par Rīgas domes Pieminekļu padomes priekšsēdētāju.
Valkas apriņķis
Valkas apriņķis (de, ru, et) bija administratīva vienība Vidzemes guberņas (1783—1918), Baltijas hercogistes (1918), Latvijas SPR (1919), Latvijas Republikas (1918—1940), Latvijas ģenerālapgabala (1941—1944) un Latvijas PSR (1940/1944—1949) sastāvā. 1920. gadā daļu apriņķa pievienoja Igaunijai.
Ojārs Spārītis
Politiskā darbība
1995. gadā O. Spārītis iestājās Latvijas Zemnieku savienībā (LZS), no tās saraksta (kopējā ar Kristīgi demokrātisko savienību un Latgales Demokrātisko partiju) nesekmīgi kandidējot 6. Saeimas vēlēšanās. No 1995. gada decembra līdz 1996. gada jūlijam O. Spārītis bija Latvijas kultūras ministrs Andra Šķēles valdībā (1996. gadā no amata atbrīvots, viņa vietā stājās Rihards Pīks).
Valkas apriņķis
Rīgas vietniecības sastāvā
Valkas apriņķis tika izveidots 1783. gada teritoriāli administratīvajā reformā, atdalot Cēsu apriņķa (Alūksnes, Apekalna, Cirgaļu, Gulbenes, Gaujienas, Smiltenes, Tirzas-Velēnas, Trikātas) un Rīgas apriņķa (Ērģemes, Ēveles) ziemeļaustrumu draudzes novadus.
Ojārs Spārītis
Politiskā darbība
2018. gadā O. Spārītis nesekmīgi kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības. Viņam bija iespēja kļūt par 13. Saeimas deputātu 2021. gada sākumā, kad no amata Saeimā atkāpās Dana Reizniece-Ozola, bet O. Spārītis izlēma saglabāt esošo akadēmisko darbu un atteicās no iespējas, tādējādi ļaujot par Saeimas deputātu kļūt Edgaram Tavaram.
Valkas apriņķis
Vidzemes guberņas sastāvā
Apriņķī ietilpa apriņķa pilsēta Valka/Valga (Walk) un 11 draudzes novadi: Gaujiena (Adsel), Ērģeme (Ermes), Lugaži (Luhde), Alūksne (Marienburg), Apekalns (Oppekaln), Palsmane-Aumeisteri (Palzmar-Serbigal), Gulbene (Schwanenburg), Smiltene (Smilten), Tirza-Velēna (Tirzen-Wellan), Trikāta (Trikaten), Ēvele (Wolfahrt).
Ojārs Spārītis
Darbi
O. Spārītis kopš 1981. gada ir publicējis dažādus rakstus par kultūras mantojuma izpēti un aizsardzību, kā arī par dažādiem kultūras jautājumiem. Ir vairāku grāmatu autors.
Valkas apriņķis
Vidzemes guberņas sastāvā
1913. gadā Valkas apriņķī bija 50 pagasti un 1 pilsēta:
Pilsēta
Ojārs Spārītis
Apbalvojumi
2001. gadā tika apbalvots ar Zviedrijas Ziemeļu Zvaigznes ordeni un Trīju Zvaigžņu ordeņa virsnieka krustu. Tāpat saņēmis vairākus citus apbalvojumus, tie ir: M.C.A. Boeckler-Stiftung „Mare Balticum“ (Vācija) medaļa (2001). (2001). LZA un A/S Grindeks balva (2002), LZA un Rīgas Balvas Fonda “Rīgas Balva” (2003), Itālijas ordeņa “Al Merito Republica Italiana” komandiera krusts (2004), Orānijas — Nasavas ordeņa (Holande) bruņinieka krusts (2006), Leopolda II ordeņa (Beļģija) virsnieka krusts (2007), Baltās Rozes ordeņa (Somija) bruņinieka krusts (2009)
Valkas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
1920. gadā Igaunijai pievienots viss Cores pagasts (tagad Sooru Tellistes pagastā), bet Valkas apriņķim — lielākā daļa Jaunrozes pagasta (et) no bijušā Veravas apriņķa.
1920. gadā pilsētas tiesības piešķirtas Smiltenei un Alūksnei.
1921. gada martā no Alsviķa pagasta kā patstāvīgu pašvaldību izdala Karvas pagastu.
1923. gadā no Gaujienas pagasta atdalīts Bormaņu pagasts
1924. gada jūnijā no Valkas apriņķa tika atdalīti Jaunvāles un Vecbrenguļu pagasti, pievienojot tos Valmieras apriņķim, Druvienas un Lizuma pagasti, pievienojot tos Cēsu apriņķim. No jauna izveidotajam Madonas apriņķim no Valkas apriņķa nodoti Adulienas, Beļavas, Galgauskas, Jaungulbenes, Litenes, Stāmerienas, Tirzas un Vecgulbenes pagasti.
1925. gadā vairāki pagasti ieguvuši jaunus nosaukumus: Aumeisteru pagasts pārdēvēts par Cirgaļu, Blomu par Nigras (1926. gadā - atkal par Blomes ), Bormaņu par Trapenes, Kalnciema par Kalncempju, Kolberģa par Bejas, Lāzberģa par Mārkalnes un Lejas par Lejasciema pagastu.
Pēc Latvijas-Igaunijas robežas nospraušanas, Valkas pilsētas sadalīšanas un apriņķu robežu izmaiņām Valkas apriņķa platība stipri samazinājās un uz 1925. gadu bija 4782 km2. Apriņķis robežojās ar Abrenes apriņķi, Madonas apriņķi, Cēsu apriņķi un Valmieras apriņķi Latvijā un Igauniju.
1925. gadā Valkas apriņķī bija 3 pilsētas (Valka, Smiltene, Alūksne), 3 miesti (Ape, Strenči, Lejasciems) un 40 pagasti. Lielākās apdzīvotas vietas: Valka, Smiltene, Alūksne, Ape, Strenči un Lejasciems.
1926. gadā Pedeles pagasts pievienots Lugažu pagastam.
1928. gadā pilsētas tiesības piešķirtas Apei, Lejasciemam un Strenčiem.
1939. gadā Mēra pagasts un Rauzas pagasts apvienoti vienā pašvaldībā zem nosaukuma Birzuļu pagasts
1939. gadā Ministru kabinets pieņem likumu par Lejasciema pilsētas likvidēšanu līdz 1940. gada 1. janvārim. Tā teritoriju un iedzīvotājus ieskaita Lejasciema pagastā
Teritoriālais iedalījums
1940. gada sākumā Valkas apriņķī bija 5 pilsētas un 38 pagasti:
Latvijas PSR sastāvā
1947. gada 16. oktobrī no Valkas apriņķa tika atdalīts Alūksnes apriņķis. 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālajā reformā Valkas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Smiltenes un Valkas rajonos.
Frīdrihs Šillers
Johans Kristofs Frīdrihs fon Šillers (Johann Christoph Friedrich von Schiller, dzimis Marbahā pie Nekaras, miris  Veimārā) bija vācu dzejnieks, dramaturgs, filozofs un vēsturnieks. Šillers līdzās Gētem, Vīlandam un Herderam bija viens no nozīmīgākajiem Veimāras klasicisma pārstāvjiem. Šillers joprojām ir viens no populārākajiem autoriem Vācijā.
Dzīvesgājums
Dzimis Marbahā pie Nekāras Virtembergas armijas ārsta sešu bērnu ģimenē kā vienīgais dēls. Bērnību viņš aizvadīja nosacīti trūcīgos apstākļos, mācījās ciema skolā, vēlāk latīņu valodas skolā (die Lateinschule). Pēc Virtembergas hercoga pavēles Šillers 1773. gadā iestājās Štutgartes karaskolā, kur studēja jurisprudenci, tad 1775. gadā pievērsās medicīnai.
Studiju laikā Štutgartē Šillers iepazinās ar Ruso, Gētes, Voltēra, Plutarha, Šekspīra darbiem, daudz pārspriedis klasicisma idejas ar studiju biedriem. 1780. gadā Šillers pabeidza militāro akadēmiju, kļuva par pulka ārstu Štutgartē un 1781. gadā pabeidza rakstīt savu pirmo lugu "Laupītāji" (Die Räuber). Lugā nākamajā gadā piedzīvoja ļoti veiksmīgu uzvedumu Manheimas teātrī, taču tās saturs un ietekme uz publiku nebija pieņemams varas iestādēm, Šillers uz četrdesmit dienām tika ieslodzīts cietumā, un hercogs novēlēja viņam turpmāk rakstīt vairs tikai "komēdijas un tamlīdzīgas grabažas". Naktī no 22. uz 23. septembri Šillers kopā ar draugu Andreasu Štreiheru aizbēga no Štutgartes.
Šillers uzturējās dažādās pilsētās, galvenokārt Lepicigā un Jēnā, kur 1789. gadā viņš ieguva filozofijas profesora vietu (lai gan pasniedza vēsturi). 1787. gadā viņš, viesojoties Veimārā, iepazinās ar Vīlandu un Herderu, 1788. gadā ar Gēti. Šajā laikā Šillers veiksmīgi turpināja literāro darbību (lugas "Fiesko sazvērestība Dženovā", "Dons Karloss" u.c.) un kļuva par plaši pazīstamu autoru.
1790. gadā Šillers apprecējās ar Šarloti fon Lengefeldu, viņiem bija četri bērni. 1799. gadā ģimene apmetās uz dzīvi Veimārā, kur 1802. gadā Šillers tika iecelts dižciltīgo kārtā. 1804. gadā saasinājās viņa veselības problēmas. Miris Veimārā 1805. gada 9. maijā.
Gothards Ketlers
Gothards I Ketlers (, la; dzimis netālu no Anrehtes Vestfālenē, miris  Mītavā) bija pēdējais Livonijas ordeņa mestrs un pirmais Kurzemes hercogs, Zemgales grāfs un Livonijas vietvaldis.
Valdnieka tituli
Līdz 1561. gadam Livonijas ordeņa mestrs Gorhards svarīgākos dokumentu parakstīja ar titulu "No Dieva žēlastības mēs, Gothards, Vācu ordeņa meistars Livonijā" (de).
No 1562. gada viņš sevi titulēja kā: "No Dieva žēlastības mēs, Gothards, Kurzemes un Zemgales kungs Livonijā, Polijas karaliskās majestātes vietvaldis un gubernators Livonijā" (de).
1567. gadā jau oficiāli tika lietots Kurzemes un Zemgales hercoga tituls: "No Dieva žēlastības mēs, Gothards, Livonijā Kurzemes un Zemgales hercogs, Viņa majestātes Polijas karaļa vietvaldis un gubernators Livonijā" (de).
Dzīvesgājums
Dzimis 1517. gadā senā Vestfālenes aristokrātu ģimenē, kur bija devītais Gotharda Ketlera cu Melriha un Sofijas no Neselrodas bērns. Apmēram 1537. gadā iestājās Vācu ordenī, 1551. vai 1552. gadā kļuva par Livonijas ordeņa finanšu un saimniecības pārzini (Schaffer) ar rezidenci Cēsu pilī, bet 1554. gadā par Daugavpils komturu. Gatavojoties karam ar Rīgas arhibīskapu, mestra koadjūtors Vilhelms Firstenbergs 1556. gadā nosūtīja komturu Ketleru vervēt algotņus uz vācu zemēm.
1558. gadā, sākoties Livonijas karam, Ketlers kļuva par Vīlandes komturu, 1558. gada 9. jūlijā komturu Gothardu Ketleru ordeņa sanāksmē Valkā ievēlēja par mestra koadjūtoru. 1558. gadā viņš vadīja 500 algotņu un vismaz 3000 latviešu karavīru uzbrukumu krievu spēkiem, kas bija ieņēmuši Tērbatas bīskapijas zemes. Kādā no kaujām viņš krita no zirga un lauza kāju, tādēļ Tērbata palika neieņemta. Saņēmis plašas pilnvaras, Ketlers augustā devās uz Viļņu, kur veda sarunas par protekcijas līguma noslēgšanu ar Lietuvas dižkunigaiti un Polijas karali Sigismundu II Augustu. 31. augustā tika noslēgts Viļņas līgums, kurā ordenis ieķīlāja Lietuvai Bauskas, Rēzeknes, Ludzas, Daugavpils, Sēlpils cietokšņus.
Livonijas ordeņa mestrs (1559)
Pēc atgriešanās Livonijā 1559. gadā Gothards Ketlers panāca mestra Firstenberga atcelšanu no amata un pats tika ievēlēts par ordeņa Livonijas mestru, pāriedams luterticībā. 1561. gada 28. novembrī viņš Viļņā parakstīja līgumu (t.s. Viļņas ūniju), saskaņā ar kuru Livonija nonāca Polijas-Lietuvas pakļautībā, bet Gothards Ketlers kļuva par Livonijas vietvaldi un gubernatoru. Kā atlīdzību par savu uzticību viņš un viņa pēcnācēji saņēma mantojumā Kurzemi un Zemgali, kuru pārvaldīja kā Lietuvas dižkunigaiša un Polijas karaļa Sigismunda II Augusta vasalis. Oficiāli viņš 1562. gada 5. martā Rīgas pils kapitula zālē atbrīvoja ordeņa bruņiniekus no dotā zvēresta un ordeņa mestra regālijas nodeva Lietuvas kunigaitim Nikolajam Radvilam Melnajam, pretī saņemot Kurzemes hercoga kroni.
Kurzemes hercogs un Livonijas vietvaldis (1562)
Jaunais valdnieks enerģiski ķērās pie savas valsts pārveides. 1565. gadā viņš lika veikt revīzijas, lai pārliecinātos, kādā stāvoklī ir valsts baznīcas un skolas. Revīzijas vadīja pirmajā gadā Stefans Bilovs, nākamajā gadā šai darbā viņam sekoja Aleksandrs Einhorns un Zalomons Hennings.
1566. gada 11. martā viņš apprecējās ar Mēklenburgas hercoga Albrehta VII meitu Annu (Prinzessin Anna von Mecklenburg-Güstrow, 1533.-1602.). Par savu rezidenci hercogs izvēlējās Rīgas pili. Kad Rīgas brīvpilsēta atteicās pievienoties Livonijas un Lietuvas reālūnijai, Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards 1566. gada beigās savu rezidenci pārcēla uz Sēlpili, pēc 1575. gada par hercoga rezidenci kļuva Kuldīgas pils, bet 1578. gadā Jelgavas pils.
Revīzijas ziņojumā bija minēts, ka hercogvalstī ir tikai trīs lielākas baznīcas Jelgavā, Bauskā un Dobelē, citās pilsētās un miestos ir mazi koka lūgšanu nami. Ļaudis dzīvojot tumsībā un māņos, daudzi no viņiem nomirstot nekristīti. Pēc hercoga Gotharda priekšlikumu 1567. gadā Kurzemes landtāgs nolēma celt 70 baznīcas un pie astoņām no tām ierīkot skolas un nabagu mājas. 1570. gadā tika apstiprināta Einhorna izstrādātā baznīcas kārtība. Hercogs uzdeva superintendentam un sevišķam baznīcu pārlūkam, mazākais, ik pa diviem gadiem reizi apceļot draudzes, pārklaušināt zemniekus, pārlūkot mācītājus un skolotājus viņu darbībā.
Portugāles vēsture
Portugāles vēsture apkopo notikumus kopš 35 000 gadu senas pagātnes, kad mūsdienu Portugāles teritorijā ieradās pirmie cilvēki. Portugāles valsts ir radusies agrajos viduslaikos un piedzīvojusi uzplaukuma un panīkuma periodus.
Gothards Ketlers
Kurzemes un Zemgales hercogs (1579)
Gothards Ketlers mira 70 gadu vecumā Jelgavas pilī 1587. gada 17. maijā. Savā testamentā, kas sastādīts dažus mēnešus pirms hercoga nāves, Gothards lūdza viņu apglabāt jaunierīkotajās Jelgavas pils baznīcas kapenēs. Hercoga varu Gothards atstāja abiem dēliem Frīdriham un Vilhelmam, atkārtojot noteikumu par hercogistes vienotības saglabāšanu. Frīdriham hercogs piešķīra Zemgali ar centru Sēlpilī, bet Vilhelmam – Kurzemi ar centru Kuldīgā. Jelgavu Frīdrihs saņemtu pēc mātes nāves. Līdz Vilhelma pilngadībai galmam bija jāuzturas pārmaiņus Kuldīgā un Sēlpilī.
Viņam bija septiņi bērni, no kuriem četri sasniedza pilngadību. Savu valsti viņš sadalīja abiem dēliem Frīdriham un Vilhelmam, meitu Annu izprecināja lietuviešu kunigaitim Albertam Radvilam, bet meitu Elizabeti Tešenes hercogam Ādamam Vencelim (Adam Wenzel von Teschen). Viņa pēcnācēji hercogistē valdīja līdz pat 1737. gadam.
Portugāles vēsture
Luzitānija
450. gadā p.m.ē. šis teritorijas iekaroja Kartāga, bet Otrajā pūniešu karā tās ieguva Romas republika. Romieši pussalas dienvidrietumus pēc luzitāņu cilšu nosaukuma nosauca par Luzitāniju (Lusitania) un pārvaldīja to kā atsevišķu provinci, kurā ietilpa lielākā daļa no mūsdienu Portugāles un Spānijas rietumu daļas (Estremadura, Salamanka un Talavera de la Reina). Romieši šajā teritorijā dibināja vairākas apmetnes. Romiešu kundzība beidzās Lielās tautu staigāšanas laikā, kad šeit iebruka un savas valstiņas izveidoja goti. 409. gadā Portugāles teritorija bija daļa no Svēbu karalistes, bet jau 416. gadā vestgoti šeit dibināja Vestgotu karalisti.
Mauru pakļautībā
711. gadā Pireneju pussalā no Ziemeļāfrikas iebruka musulmaņi (mauri) no Umajādu kalifāta, sagrāva Vestgotu karalisti un izveidoja Umajādu kalifāta Andalusas provinci. Vēlāk tā bija Kordovas emirāta un Kordovas kalifāta sastāvā. 1031. gadā Kordovas kalifāts sašķēlās daudzos emirātos. Lielākā daļa mūsdienu Portugāles teritorijas atradās Aftasīdu dinastijas pakļautībā ar centru Badahosā. Dienvidos valdīja Seviljas Abadīdu dinastija. Rekonkistas laikā maurus pamazām atspieda uz Pireneju pussalas dienvidiem, 1249. gadā iekaroja Algarves reģionu.
Portugāles grāfiste (1095-1143)
1095. gadā Kastīlijas un Leonas karalis Alfonso VI Drosmīgais (Alfonso VI de Castilla el Bravo) aprecināja savu meitu Terēzi (Teresa de Leão) ar Lotringas un Burgundijas grāfu Anrī un dāvāja jaunlaulātajiem zemes ziemeļos no Luzitānijas: Bragas, Porto, Koimbras, Vizeu un Lamegas pilsētas, kā arī apgabalu starp Taho un Minjo upju grīvām - tika izveidota jauna, Portugāles grāfiste (Condado Portucalense).
1109. gadā Kastīliju pārņēma juku un iekšējo karu laiks, kas turpinājās līdz 1126. gadam, kad karaliene Urraka mira. Portugāles grāfiene Terēze to izmantoja, lai veikli paplašinātu savas valsts teritorijas. 1127. gadā Kastīlijas un Leonas karaļa Alfonso VII (Alfonso VII el Emperador) karš ar Portugāli, piespiežot to atdot sagrābtās teritorijas Galisijā un atkal atzīt sevi par Kastīlijas vasali.
1139. gadā pēc uzvaras pār mauriem pie Ourikas, karaspēks pasludināja Terēzes un Anrī (Enrike) dēlu, grāfu Alfonso I par karali. Lamegā sanākušie kortesi (skat. Kārtu pārstāvniecība) apstiprināja viņa titulu. Turpmākie gani pagāja karos un sadursmēs ar mauriem un Leonas karalisti, līdz 1143. gadā Alfonso VII nācās atzīt Portugāles suverenitāti. 1143. gadā Alfonso I kronējās Bragā kā karalis, un proklamēja Portugāles karalisti (Reino de Portugal).
Portugāles karaliste (1143-1910)
1383. gadā, kad nomira pēdējais Burgundijas dinastijas Portugāles karalis, uz troni pieteicās ārlaulības pēcnācējs Žuau I Labatminīgais. Portugāles karaļa troni vēlējās iegūt arī kastīlieši, tādēļ 1385. gadā notika Alžubarotas kauja. Tajā uzvarēja Žuau I, un no 1385. līdz 1580. gadam Portugālē valdīja Avisas dinastija. Avisas karaļu valdīšanas laikā (īpaši laikā, kad valdīja Manuels I Laimīgais) Portugāle piedzīvoja ziedu laikus. Portugālei bija liela loma pasaules izpētē, šeit lielu ieguldījumu deva Portugāles princis Enrike Jūrasbraucējs. Portugāļi, izgudrojot karavelas, devuši lielu ieguldījumu navigācijas attīstībā. Arī portugāļu izgudrojumi navigācijā, īpaši, karavelas, ļāva kuģot daudz tālāk nekā līdz tam. 15. gadsimtā Portugāles jūrasbraucēji Vasko da Gamas vadībā atklāja jaunas teritorijas. Zelts, pipari, labība un vergi nodrošināja tai arvien lielāku bagātību. Portugāle kļuva par vienu no pasaules lielvarām, tā ieguva kontroli pār nozīmīgiem jūras tirdzniecības ceļiem, kā arī devās kolonizēt aizjūras teritorijas, kā Brazīliju, Āfriku, Arābiju, Indiju un Ķīnu. Arī kultūras dzīvē notika uzplaukums. Šajā sakarā vajadzētu pieminēt slaveno dzejnieku Luišu di Kamoinšu.
Koloniālā impērija XV-XVI gs.
Portugāļi jau XV gs. pirmajā pusē sāka doties regulāros braucienos gar Āfrikas piekrasti uz dienvidiem, veidojot atbalsta un tirdzniecības punktus (tai laikā eiropiešu kuģi un jūrnieki nebija gatavi okeāna braucieniem). Aktīvi šos mēģinājumus atbalstīja princis Enrike Jūrasbraucējs, kurš bija Kristus ordeņa (formāli likvidētā Templiešu ordeņa jaunais nosaukums) lielmestrs un varēja izmantot ordeņa resursus. Sagrišā atvēra pirmo profesionālu jūrnieku sagatavošanas skolu, kur mācīja astronomiju, matemātiku, navigāciju, kartogrāfiju utt. Valsts finansēja kuģubūvi un ekspedīcijas.
Pēc karaļa Manuela kāpšanas tronī (kad Kolumba vārdu jau daudzina visā Eiropā) portugāļi, baidīdamies, ka tikai spāņi neapsteidz viņus ceļā uz Indiju, ar trīskāršu sparu nodevās jaunā jūras ceļa meklēšanai. 1497. gadā Vasko da Gamas vadītā ekspedīcija apbrauca Āfrikas kontinentu un sasniedza arābu teritorijas Ziemeļaustrumāfrikā. Portugāļi aktīvi iesaistījās vietējās politiskajās attiecībās un kļuva par Melindas sultāna sabiedrotajiem. Ar viņa piešķirtajiem ločiem Vasko da Gamas ekspedīcija sasniedza Indiju (Kalkutu). Indijas sasniegšana atvēra jūras tirdzniecības ceļu. Portugāle kļuva par jūras lielvalsti. Jau 1500. gadā tā bija monopolizējusi garšvielu piegādi Eiropai; nodibināja pastāvīgas tirdzniecības faktorijas Āfrikā un Indijā.
1580. gadā nomira pēdējais Avisas dinastijas karalis. No 1581. gada līdz 1640. gadam pār Portugāles karalisti valdīja Spānijas Hābsburgu dinastijas ieceltie vicekaraļi. Šajā laikā Portugāle zaudēja daļu no savām kolonijām. 1640. gadā Bragansas dinastijas hercogi sarīkoja sacelšanos pret Habsburgiem un par pirmo karali pēc Portugāles neatkarības atgūšanas kļuva Žuau IV Atjaunotājs. Bragansas dinastija bija priekšpēdējā portugāļu karaļu dinastija. Pēc 1703. gadā noslēgtā Metuena līguma (Methuen Treaty) valsts tirdzniecības un ārpolitika bija atkarīga no Anglijas Karalistes, vēlāk Lielbritānijas. 1755. gadā zemestrīce nopostīja lielāko daļu no galvaspilsētas Lisabonas. Saskaņā ar premjerministra Sebastiana Hosē de Karvaljo (Sebastião José de Carvalho e Melo) rīkojumu, pilsēta tika atjaunota. Septiņgadu kara laikā, 1761. gadā Portugālei uzbruka Spānijas un Francijas apvienotie spēki. Šaumburgas-Lipes grāfa Vilema vadībā angļi ar portugāļiem uzbrukumu atvairīja. Tādējādi Portugāle saglabāja savu neatkarību. Nākamajos gados Vilems veica radikālas reformas Portugāles armijā un izbūvēja cietokšņus pie Spānijas robežas Elvašā.
Monarhijas noriets, 19. gs
1807. gadā Portugāli iekaroja Napoleons Bonaparts. Karaliskā ģimene pārcēlās uz Brazīliju. Ar angļu palīdzību portugāļiem izdevās padzīt frančus no Portugāles, bet valstī sākās liberālas pārmaiņas. 1821. gadā tika apstiprināta konstitūcija, kura ierobežoja karaļa varu. 1828. gadā sākās karš starp absolūtisma un konstitucionālās monarhijas atbalstītājiem, kurš noslēdzās 1834. gadā ar liberāļu uzvaru. Portugāle zaudēja vienu no savām nozīmīgākajām kolonijām - Brazīliju. Par pirmo Brazīlijas imperatoru kļuva Portugāles princis Pedru I.
Pēc pilsoņu kara turpinājās cīņa par varu starp konservatīvajām (karlisti) un liberālajām (septembristi) politiskajām partijām, kas noveda pie 1846. gada pilsoņu kara, kurā uzvarēja karlisti. 1853. gadā nomira Portugāles karaliene Marija II. Līdz ar to Portugālē beidza valdīt Bragansas dinastija. Viņas vietā tronī kāpa Saksijas-Koburgas un Gotas dzimtas pārstāvis Ferdinands II. Šī dzimta Portugālē valdīja līdz 1910. gadam. Monarhijas pēdējos gados valsti vajāja ekonomiskas problēmas un notika vairākas republikāņu sacelšanās. 1908. gadā atentātā tika nogalināts pēdējais Portugāles karalis Karlušs I un troņmantinieks Luiss Felipe.
Republika
1910. gadā tiek pasludināta Portugāles Pirmā Republika. 1916. gada martā Portugāle iesaistījas Pirmajā pasaules karā un bija Antantes pusē. Valsts mobilizēja 100 tūkstošus karavīrus, no kuriem 7 tūkstoši krita karā. Pirmās Republikas laikā (līdz 1926. gadam) valstī bija liela politiskā nestabilitāte un haotiska anarhija. Šajā laikā bija monarhijas un komunisma atgūšanās, notika vairāki valsts apvērsuma mēģinājumi, kā arī 45 reizes notika valdības maiņa.
1926. gadā varu valstī pārņēma militārs grupējums. 1933. gadā Antoniu de Oliveira Salazars dibināja Estado Novo, jaunu politisko iekārtu ar autoritāru struktūru un fašistiskām tendencēm. Līdz 1968. gadam, kad valdīja Salazars, Portugāle bija nacionālistiska, katoliska, autoritāra valsts ar represīvu režīmu. Šajā laikā tika panākta ekonomiska augšupeja un samazināts valsts ārējais parāds. Otrā pasaules kara laikā Portugāle bija viena no piecām Eiropas valstīm, kura saglabāja neitralitāti, lai gan tā sadarbojās gan ar Nacistisko Vāciju, gan atļāva Apvienotajai Karalistei izmantot Azoru Salas kā karabāzi. 1949. gadā Portugāle iestājās NATO. 1955. gadā tā kļuva par ANO locekli.
1961. gadā Indija iekaroja tās rietumu krastā esošo portugāļu teritoriju Goa. Pēc tam pieauga nemieru vilnis Āfrikas kolonijās Angolā, Mozambikā, Gvinejā-Bisavā un Santomē un Prinsipi. Tomēr Salazars atteicās atbrīvot kolonijas. Portugāles koloniālais karš prasīja gan cilvēku, gan naudas resursus. Arī Salazara pēcnācējs Marselu Kaetanu (Marcelo Caetano) nespēja ierobežot koloniālos karus Āfrikā un Neļķu revolūcijas gaitā bez cilvēku upuriem viņa režīms tika gāzts. 1975. gadā Portugāles kolonijas — Angola, Mozambika, Gvineja-Bisava ieguva neatkarību. 1975. gadā Portugāle piešķīra neatkarību arī Āzijas kolonijai Austrumtimorai, bet tikai 9 dienas vēlāk to okupēja Indonēzija. Īsā laikā Lisabonu pārplūdināja bēgļu tūkstoši no neatkarību ieguvušajām kolonijām. Portugāļi no Āfrikas, pametuši gadsimtos iekoptos īpašumus, bez mantām un līdzekļiem ieradās metropolē, kur viņus sagaidīja nabadzība. Lisabona nespēja uzņemt tādu cilvēku skaitu, tādēļ bēgļi bija spiesti gulēt pat uz ielas.
1986. gadā Portugāle iestājās Eiropas Savienībā. 1999. gada decembrī Portugāle atdeva Ķīnai savu pēdējo Āzijas koloniju Makao. 1999. gadā Portugāles valūta eskudo tika aizstāta ar eiro. No 2004. līdz 2014. gadam portugālis Žuze Manuels Barozu bija Eiropas Komisijas priekšsēdētājs.
Suecas kanāls
Suecas kanāls (ar, Qanāt al-Suways) ir 163,5 km garš mākslīgi izbūvēts ūdensceļš, kas Ēģiptes teritorijā savieno Sarkano jūru (Suecu) un Vidusjūru (Portsaīdu). Lietojams kuģošanai kuģiem, kuru iegrime nepārsniedz 16,1 m. Kanāla darbību pārrauga īpaša Suecas kanāla pārvalde (Suez Canal Authority, SCA).
Būtībā tas nav viens nepārtraukts kanāls, bet gan vairāki, kas savieno savā starpā virkni dabīgu un mākslīgu ezeru, veidojot vienotu transporta artēriju, kurā ietilpst arī 5 mazākas ostas: Adabija, Porttavfika, Atka, Suhna un Zeitija. Caur Suecas kanālu pārvadā apmēram 15% visas pasaules kravu un 20% pasaules naftas pārvadājumu.
Projekta autori ir franču diplomāts un uzņēmējs Ferdinands de Lesepss un austriešu inženieris Aloizs Negrelli (Alois Negrelli).
Kanāla tapšana
Ideja par šāda kanāla izveidi kuģošanas nodrošināšanai ir visai sena. Zināms, ka XII dinastijas faraona Senuserta III (1878.-1839. gadā p.m.ē.) laikā tika izrakts kanāls, kas savienoja Nīlu ar Sarkano jūru. Šo kanālu atjaunoja un paplašināja Persijas impērijas valdnieka Dārija I (521.-465. gadā p.m.ē.) laikā. Bez pienācīgas uzraudzības kanāls ar laiku aizsērēja. 18. gadsimta beigās pēc Napoleona I rīkojuma franču inženieri pētīja jautājumu par kanāla rakšanu caur Suecas zemes šaurumu, taču projekts tika apturēts, jo aprēķinu neprecizitātes dēļ radās pārliecība, ka ūdens līmenis Sarkanajā jūrā ir augstāks, nekā Vidusjūrā, un šāda kanāla būve varētu izraisīt nopietnu ekoloģisku katastrofu.
Rakšanas darbus veica no visas Ēģiptes ar varu uz būvi sadzītie fellahi. Desmit gadu laikā tika izrakts aptuveni 74 000 000 m3 grunts, aptuveni 120 000 strādnieku mira negadījumos, no slimībām, nepietiekamas pārtikas un necilvēcīgajiem dzīves apstākļiem. 1863. gadā Ēģiptes valdība atteicās turpināt ar varu likt saviem pavalstniekiem strādāt būvē bez maksas, un ieteica būvkompānijai turpmākajā darbā izmantot algotu darbaspēku. Iejaucās Francijas valdība, kas ar bruņotas intervences draudiem piespieda Ēģipti samaksāt par būves dīkstāvi un morālajiem zaudējumiem tik milzīgu kompensāciju, ka Ēģiptes valsts kase nonāca pilnīgā ekonomiskā atkarībā no Rietumu kreditoriem.
1869. gada 17. novembrī svinīgi tika atklāta kuģu satiksme jaunajā Suecas kanālā. Tas bija pasaules mēroga notikums, uz kuru ieradās prominences no visas pasaules (pat ar politiku nesaistītas personas, piemēram, Henriks Juhans Ibsens ieradās no Vācijas, lai vērotu kanāla atklāšanu klātienē). Ēģiptes valdība, sakarā ar kanāla atklāšanas svinībām un ar šo notikumu saskaņoto Kairas operteātra atklāšanu, pasūtīja itāļu komponistam Džuzepem Verdi īpašu operu “Aīda” (par tās sižeta izcelsmi vēl šodien nav vienota uzskata; visizplatītākā ir versija, ka sižetu radījis franču eģiptologs Ogists Mariets, atšifrējot senā papirusā saglabātu leģendu; stāstu literāri apstrādājis franču rakstnieks Kamils di Lokls, bet operas itāļu libreta autors ir Antonio Gislanconi). Pirmizrāde notika 1871. gada 24. decembrī Kairā. Dažus mēnešus vēlāk autora vadībā “Aīdas” Eiropas pirmizrāde notika Milānas operteātrī “La Scala”.
Pēc Suecas kanāla pabeigšanas Ēģipte kļuva par nozīmīgu pasaules pārvadājumu centru, taču jau 1875. gadā Lielbritānijas impērija, piedraudot ar ieroču pielietošanu, piespieda Ēģiptes vicekarali Ismailu pašā par simbolisku summu (daļu valsts ārējā parāda) atteikties no Ēģiptei piederošajām kanāla akcijām par labu Lielbritānijai. Ēģiptes centieni uzsākt sarunas par netaisnīgu tās teritorijas izmantošanu 1882. gadā izraisīja Lielbritānijas ultimātu Ēģiptē mainīt valdību, iebrukumu un tās īslaicīgu okupāciju. Kopš šī laika Ēģiptes teritorijā esošais kanāls piederēja ārzemju investoriem, un ienākumus deva tikai tiem (Rietumu investori Osmaņu impērijā bija atbrīvoti no visiem nodokļiem).
Kanāls kā strīdu faktors ģeopolitikā
1956. gada 26. jūlijā Ēģiptes prezidents Gamāls Abdels Nāsers paziņoja, ka visām koncesijām termiņi sen pagājuši, bet 19. gadsimta lielvalstu „lielgabalu politikas“ rezultāti nav leģitīmi, un pasludināja Suecas kanālu par Ēģiptes valsts īpašumu un suverēno teritoriju. Tas aizsāka Suecas krīzi. Pēc neveiksmīgām Rietumu lielvalstu sarunām ar Ēģiptes valdību par „Britu Austrumindijas kompānijas vēsturisko akcionāru tiesībām“ 29. oktobrī Izraēlas karaspēks iebruka Ēģiptes teritorijā Sīnāja pussalā, bet 31. oktobrī Apvienotās Karalistes un Francijas armijas (piedaloties arī atsevišķām ASV īpašo uzdevumu vienībām) uzbruka Ēģiptei kanāla zonā. Karadarbības gaitā kanāls tika daļēji sagrauts un aizsprostots ar kuģu vrakiem, un tika atvērts kuģošanai tikai 1957. gada aprīlī. Kanāla zonu, pasludinātu par neitrālu teritoriju, turpmāk kontrolēja ANO miera uzturēšanas spēki (UNEF).
Kanāls tika slēgts kuģošanai 1967. gadā, tā sauktā Sešu dienu kara laikā, kad Izraēla uzbruka Ēģiptei un sagrāba visu kanāla labo krastu.
Nākamo reizi kanāls tika slēgts 1973. gadā, tā sauktā Jom-Kipur karā, kad Izraēlas karaspēks ne tikai sagrāba visu Sīnāja pussalu, bet pat šķērsoja kanālu. Kanāls tika atmīnēts un atklāts kuģošanai tikai 1975. gada 5. jūnijā.
2021. gada 23. martā kanālā uz sēkļa uzskrēja un kuģu ceļu nosprostoja viens no lielākajiem konteinerkuģiem pasaulē — Ever Given. Šis notikums izraisīja ievērojamus traucējumus pasaules tirdzniecībā.
Vide
Kanāla zona ir interesanta no bioloģijas viedokļa kā unikāls putnu migrāciju krustpunkts un daudzu putnu sugu mājvieta. Piemēram, lielā skaitā tur novērota baltacu kaija (Larus leucophthalmus), kas ir Sarkanās jūras endēms. Šīs kaijas ligzdo kolonijās piekrastes salās Suecas kanālā (2500 pāru).
Liepas muiža
Liepas muižas (de) kungu māja atrodas Cēsu novada Liepas pagastā, aptuveni 100 km no Rīgas un 14 km no Priekuļiem. Liepas muiža tika dibināta 1672. gadā.
Vēsture
No 1824. gada muiža piederēja Pandera dzimtai, pēdējā muižas īpašniece 1919. gadā bija Šarlote fon Vulfa. Cēsu kauju laikā daļu no muižas ēkām izpostīja. Pēc 1920. gada agrārreformas Liepas muižu sadalīja 99 vienībās (no tām 19 bijušās rentes mājas) 1424 ha kopplatībā, muižas kungu mājā iekārtoja pagasta skolu. Liepas pamatskola bijušajā muižas kungu mājā darbojās līdz 1970. gadam.
Vieta kultūrā
Latviešu un igauņu kultūras vēsturē Liepas muižai ir ievērojama vieta, jo šeit jau 1685. gadā darbojās viena no latviešu bībeles tulkotāja prāvesta Ernesta Glika dibinātajam latviešu skolām. 1686. gada augustā un septembrī tur notika sešu nedēļu ilga konference, kurā piedalījās 12 mācītāji no Rēveles (Tallinas), Tērbatas (Tartu) un Sāmsalas, lai pārlūkotu igauņu bībeles tulkojumu.
Ārējās saites
Liepas muižas mājaslapa
Buka
Buka (pl) ir pilsēta Polijā, Lielpolijas vojevodistē uz rietumiem no Poznaņas.
Vācu matemātiķa Eriha Hekes (Erich Hecke, 1887—1947) dzimtā pilsēta.
Kursīte
Kursīte var būt:
Aglona
Aglona ir apdzīvota vieta Latgalē, Preiļu novadā, Aglonas pagasta centrs. Izvietojusies starp Ciriša un Aglonas ezeriem autoceļu P60 un P62 krustpunktā 234 km no Rīgas. Aglonā atrodas Aglonas bazilika, kas ir nozīmīgs Latvijas katoļu reliģisks centrs.
Aglona sastāv no trim daļām: Aglona dienvidos no bazilikas, Somerseta Ciriša krastā un Jaunciems pie Aglonas—Preiļu ceļa. Aglona sāka veidoties 17. un 18. gadsimtu mijā, kad dominikāņu ordeņa mūki šeit uzcēla klosteri un baznīcu. 1883. gadā Novijdvoras muižas īpašnieks Roserts nodibināja Somersetas ciemu, nosaucot to savas sievas dzimtas uzvārdā. Somersetai 1925. gadā tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. 1935. gadā Somersetā bija 282 iedzīvotāji. 1968. gadā Aglona un Somerseta administratīvi tika apvienotas vienā ciemā.
Aglonā atrodas pagasta administratīvās iestādes, vidusskola, Katoļu ģimnāzija, kultūras centrs, brīvdabas estrāde, Maizes muzejs, Otrā pasaules kara ekspozīcija, veselības un sociālās aprūpes centrs, pasts.
Vēsture
Aglona savu nosaukumu ir ieguvusi no vārda egle (, agliena, aglaine). Kādreiz tur auguši egļu meži, kas kopā ar bagātīgo ezeru un upju sistēmu veidoja labvēlīgu dabisko vidi apvidus apdzīvotībai jau agrā senatnē.
Aglona kā viens no baltu tautu apdzīvotiem centriem ir pazīstama jau kopš 1800. – 500. gada p.m.ē. Madelānu pilskalns ar senpilsētu kādreiz bija ievērojams politisks un saimniecisks centrs. Pēc Johana Rīvija atstāstītās leģendas 1263. gadā šeit esot nogalināts Lietuvas dižkungs Mindaugs ar saviem diviem dēliem – Rukli un Rupeiki.
Kolonna (datubāze)
Kolonna, relāciju datubāzu kontekstā, ir tabulas datu kopa, kas satur noteikta datu tipa vērtības. Kolonna tabulā nodrošina struktūru uz kuras pamata tiek veidotas tabulas rindas.
Termins kolonna bieži tiek aizstāts ar terminu lauks un daudzi uzskata, ka pareizāk būtu lietot tieši šo terminu, vai vēl precīzāk, terminu lauka vērtība, kas tieši sasaucas iedomātu lauku, kuru veido kolonnas un rindas krustpunkts.
Aglona
Vēsture
1697. gadā muižniece Ieva Justīne Šostovicka ar toreizējā Livonijas bīskapa Nikolaja Poplavska atbalstu aicināja Viļņas dominikāņus izveidot Aglonā klosteri un draudzes skolu. Aglonā ieradās Viļņas dominikāņu klostera apriors tēvs Remigijs Mosokovskis un izvēlējās vietu baznīcai un klosterim. Viena no leģendām par vietas pirmsākumiem stāsta, ka pie Šostovickiem dzīvojusi latviešu meitene Anna (Anita), kura 1698. gada 15. augustā vakara lūgšanas laikā kapukalniņā redzēja Dievmāti ar Jēzus bērnu uz labās rokas. Vīziju – baltu baznīcu ar augstiem torņiem redzējis arī tēvs Remigijs. 1699. gadā uzkalnā uzcelta klostera ēka, bet gadu vēlāk pirmais koka dievnams, kuru Livonijas bīskaps Jāzeps Dominiks Puzina iesvētīja 1751. gada 10. septembrī, kad trešo reizi apmeklēja Aglonu. 1766. gadā koka baznīca nodega, izdevās izglābt tikai Dievmātes svētbildi. No 1720. līdz 1780. gadam uzcēla jaunu klostera ēku, bet no 1768. līdz 1780. gadam Aglonas mūra baznīcu. Jauno dievnamu 1800. gadā svinīgi konsekrēja Mogiļevas arhidiacēzes palīgbīskaps Jānis Benislavskis.
Kolonna (datubāze)
Piemērs
Apskatīsim tabulu, kas aprakstītu vairākus uzņēmumus un tā varētu saturēt sekojošas kolonnas:
Katra rinda nodrošina datu vērtību katrai kolonnai, kas būtu jāuztver kā atsevišķa strukturētu datu vērtība, šajā gadījumā tā pārstāv vienu uzņēmumu. Formāli definējot, katra rinda var tikt interpertēta kā relācija, kas veidota no kortedžu kopas, kur katrs kortedžs sastāv no divām daļām: attiecīgās kolonnas nosaukuma un rindas vērtības šai kolonnai.
Aglona
Vēsture
Aglonā dažādos laikos darbojušies poļu garīdznieks Zigmunts Loziņskis (Zygmunt Łoziński) un viens no baltkrievu dramaturģijas pamatlicējiem Kajatans Moraševskis (Каятан Марашэўскі).
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Dzeloņainais velnābols
Dzeloņainais velnābols, arī parastais velnābols (la) ir viengadīgs nakteņu dzimtas lakstaugs ar kailu, 30—120 cm augstu, zarainu stumbru. Lapas pamīšus, plati olveida vai iegareni olveida, ar asiem zobiem vai daivainu malu. Lapu pamats ķīļveida. Ziedi balti, piltuvveida, līdz 10 cm gari, lapu žāklēs. Auglis ovāla, dzeloņaina pogaļa, atveras pa četrām vārsnēm. Sēklas plakanas, melnas, nierveida. Viss augs indīgs. Zied no jūnija līdz septembrim. Augļi nogatavojas septembrī, oktobrī.
Iedarbība uz cilvēku
Dzeloņainais velnābols satur vairākus indīgus un psihoaktīvus alkaloīdus, to skaitā atropīnu, hiosciamīnu un skopolamīnu. Visi alkaloīdi ir ļoti indīgi un tie augā ir ļoti lielā daudzumā, tāpēc augu lietot jebkādā daudzumā ir ļoti bīstami. Bērniem nāvējoša var būt 4—5 grami auga sēklu vai lapu ieēšana.