cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luāra (reģions)
Luāra (, izrunā:, burtiskā tulkojumā "Luāras zeme") ir viens no Francijas 26 reģioniem. Reģions robežojas ar četriem citiem Francijas reģioniem: ar Bretaņu, Lejasnormandiju, Centru un Puatū-Šarantu. Dienvidrietumos reģionu apskalo Biskajas līcis. Sīkāk Luāras reģions iedalās 5 departamentos: Atlantijas Luārā, Majennā, Mēnā un Luārā, Sartā un Vandejā. Administratīvais centrs ir Nante, kas ir arī reģiona lielākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Nākamās lielākās pilsētas ir Anžē, Lemāna, Sennazēra, Šolē un Lavāla.
Šarls Ogistēns Kulons
Šarls Ogistēns Kulons (fr; dzimis, miris ) bija franču fiziķis.
Arnolda—Kiari malformācija
Arnolda—Kiari malformācija (en) jeb sindroms, dažos avotos Kiari malformācija, ir iedzimta galvaskausa pakauša kaula un šī rajona neiroloģisko struktūru patoloģija. Mugurējās bedres nepietiekošs tilpums izprovocē smadzenīšu mandelīšu noslīdēšanu mugurkaula kanālā pa galvaskausa lielo pakauša atveri (foramen magnum). Rezultātā rodas smadzenīšu un iegareno smadzeņu kompresija un likvordinamikas traucējumi. Daļai slimnieku anamnēzē ir atrodama arī bazilāra invaginācija, tas ir, otrā kakla skriemeļa (C2) nobīde uz augšu, kas izraisa lielās pakauša atveres nosprostošanu un iegareno smadzeņu, kraniālo nervu — n. glosopharyngeus, n.vagus, n. hypoglossus, kakla saknīšu un muguras smadzeņu kakla rajona kompresiju.
Šo procesu var izraisīt strukturāli defekti galvas un muguras smadzenēs, kas rodas augļa attīstības periodā. To pamatā ir ģenētiskās mutācijas. Pastāv arī versija, ka to var veicināt dažu vitamīnu un uzturvielu trūkums mātes uzturā grūtniecības laikā. To sauc par primāro vai iedzimto Kiari malformāciju. Tā var arī attīstīties vēlāk dzīvē, ja likvors tiek pārmērīgi novadīts no jostas vai krūšu joslas uz smadzenēm, mugurkaula traumas rezultātā, kaitīgo vielu vai infekciju iedarbības dēļ. To sauc par iegūto vai sekundāro Kiari malformāciju. Tā ir sastopama daudz retāk nekā iedzimtā.
Slimībai izšķir četrus tipus.
Simptomi
Simptomu intensitāte korelē ar mandelīšu noslīdējuma pakāpi, dažādiem indivīdiem tā būs dažāda. Zīdaiņiem var būt apgrūtināta rīšana, aizkaitināmība, it īpaši pie barošanas, pārmērīga siekalošanās, vemšana, zems ķermeņa tonuss, roku vājums, kakla stīvums, elpošanas problēmas, attīstības aizture un augšanas aizture. Pusaudži un pieaugušie ar Kiari I tipu var būt sākotnēji asimptomātiski. Nelielas galvas vai kakla traumas var paātrināt simptomu parādīšanos šiem slimniekiem. Galvassāpes ir vadošais simptoms vairumā gadījumu. Ir raksturīgs stīvums vai sāpes sprandā, pakausī, kas izstaro plecos. Paātrināta sirdsdarbība (tahikardija). Nistagms — horizontāls vai vertikāls, biežāk lejupvērsts. Redzes traucējumi. Smadzenīšu un stumbra simptomātika: paroksismāls reibonis, tas izpaužas kā svārstīšanās sajūta, ko provocē galvas kustība — atpakaļ, uz sāniem,- vai telpas svārstīšanās, izliekšanās sajūta. Reibonis ilgst stundām, dienām, to pavada slikta dūša. Samazināta jušanas sajūta rokās un kājās. Roku koordinācijas un roku sīkās motorikas traucējumi (piemēram, nespēja sasiet zābaku šņores), kāju nemiers (akatīzija). Bazilāras invaginācijas gadījumā attīstās progresējoša tetraparēze, disfāgija, rīšanas traucējumi, elpošanas mazspēja, miega apnoja.
Ja netiek veikta ārstēšana, kraniālo nervu, muguras smadzeņu un smadzeņu stumbra kompresija nopietni progresē līdz tiek traucēts elpošanas regulācijas mehānisms elpošanas centrā iegarenajās smadzenēs. Tas var novest pie elpošanas pilnīgai apstāšanai, kas ir šiem pacientiem visbiežākais nāves cēlonis.
Ārstēšana
Arnolda-Kiari I un II tipa malformācijas ārstēšana ir ķirurģiska. Operācijas mērķis ir cervikālā rajona dekompresija un normālas likvorcirkulācijas atjaunošana.
Tīruma
Tīruma (vīriešu dzimtē Tīrums) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
PGM Hecate II
Hecate II ir Francijas armijas standarta lielkalibra snaiperšautene. Pazīstama arī ar nosaukumu FR-12,7 ( - 12,7 mm kalibra aizslēga darbības šautene).
Šautenes ražo Francijas ieroču kompānija PGM Précision. Šis arī ir lielākais ierocis, kuru ražo šī kompānija. Snaiperšautenei tiek lietota 12,7x99 mm munīcija.
Šautene ir aprīkota ne tikai ar priekšējo divkāji, bet arī ar aizmugures vienkāji — lielākai ieroča precizitātei.
Šautene galvenokārt ir paredzēta šaušanai lielos attālumos, pretinieka snaiperu iznīcināšanai, nesprāgušas munīcijas iznīcināšanai no drošas distances un viegli bruņotu mērķu caursišanai.
Standarta versijā šautene ir aprīkota ar SCROME LTE J10 F1 10x optisko tēmēkli.
Prosna
Prosna (pl) ir upe centrālajā Polijā, Vartas kreisā krasta pieteka. Sākas Augšsilēzijā. Ietek Vartā netālu no Pizdriem. Līdz 1945.gadam bija robežupe starp Vāciju un Poliju.
Aleksiāņu kongregācija
Aleksiāņu kongregācija, arī Brāļu celītu vai aleksiāņu kongregācija (lat. Congregatio Fratrum Cellitarum seu Alexianorum, saīsinājums: CFA), jeb Aleksiāņu ordenis ir 14. gadsimtā dibināta žēlsirdīgo brāļu laicīga kongregācija. Darbības pamatvirziens ir psihiski slimo, nedziedināmi slimo un uz nāvi notiesāto ciešanu atvieglošana.
Nosaukums nāk no Aleksija baznīcas nosaukuma Marienberas klosterī, Āhenā.
Vēsture
To izveidoja Flandrijā (mūsdienu Beļģijas teritorija) laju grupa Tobiasa (uzvārds nav zināms) vadībā, lai palīdzētu mēra epidēmijā cietušajiem. 1377. gadā ordeņa leģitimitāti atzina pāvests Gregors XI. Ordeņa grupas aktīvi darbojās mūsdienu Beļģijas un Vācijas teritorijās.
1472. gadā pāvests Siksts IV piešķīra aleksiāņiem sv. Augustīna regulu. Kopš tā laika tie valkā melnu habitu, apjoztu ar ādas jostu.
2. Pasaules kara laikā nacisti izraidīja aleksiāņus no slimnīcām un hospitāļiem, konfiscēja ordeņa īpašumus. Ordeņa centrālā mītne tūlīt pēc kara tika pārcelta uz Signalmounteinu (ASV).
Mūsdienas
1997. gadā ordenī bija 124 locekļi.
TOra (SQL)
TOra ir grafiska databāžu serveru pārvaldības brīvā programmatūra, kura paredzēta datubāzu izstrādātājiem un administratoriem. Vairākplatformu atbalsts. Darbojas Windows, Unix un MacOS vidēs.
TOra sākotnēji tika izstrādāta Oracle vajadzībām, laika gaitā tika pievienots atbalsts MySQL un PostgreSQL. Tiek izplatīta zem GPL licences.
Paketes sastāvā iekļauts PL/SQL atkļūdotājs, saskarne SQL vaicājumiem ar sintakses iezīmēšanu, datu bāzu struktūras un satura pārlūks, analīzes rīki DBVS statistikas apkopošanai, pieprasījumu izpildes analīzes un vizualizācijas moduļi, veiktspējas monitoringa rīki.
Versijā 2.0 tika veikta migrācija bibliotēku QT4 izmantošanai, realizēts atbalsts Oracle 11g un veikti uzlabojumi savietojamībai ar PostgreSQL
Kristaps Zvejnieks
Kristaps Zvejnieks (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu kalnu slēpotājs, triju olimpisko spēļu dalībnieks. Pēc karjeras beigām strādā kā sporta psihologs.
Pabeidzis Mārupes vidusskolu un Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmiju (iegūts maģistra grāds).
Karjera
Kalnu slēpošanā trenējies kopš 1995. gada. 2008. gada Pasaules junioru čempionātā viņš izcīnīja 36. vietu slalomā, 47. vietu milzu slalomā un 52. vietu supergigantā.
2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Vankūverā K. Zvejnieks bija Latvijas delegācijas jaunākais pārstāvis. Olimpiskajās spēlēs viņš izcīnīja 62. vietu milzu slalomā un 37. vietu slalomā, kas bija Latvijas sportistu labākais sasniegums kalnu slēpošanā šajās olimpiskajās spēlēs.
2015. gada Eiropas čempionātā skrituļslalomā izcīnīja pirmo vietu.
Piedalījies arī 2014. gada olimpiskajās spēlēs Sočos un 2018. gada olimpiskajās spēlēs Phjončhanā.
Ģimene
K. Zvejnieks nāk no sportiskas ģimenes. Pirmā trenere ir māte Jana Zvejniece. Jaunākais brālis Miks Zvejnieks arī ir kalnu slēpotājs, tāpat piedalījies olimpiskajās spēlēs. Arī jaunākie brāļi nodarbojas ar kalnu slēpošanu.
Levītu grāmata
Levītu grāmata, arī '''3. Mozus grāmata' un Leviticus (el, "Levītiem" vai Vayikra'' he, "un Viņš sauca"), ir trešā Toras un Vecās Derības grāmata.
Pirmās sešpadsmit un pēdējā grāmatas nodaļa veido priesteru kodeksu ar noteikumiem par rituālo tīrību, grēka ziedojumiem un apgraizīšanu. 17-26 nodaļa satur svētās uzvedības kodeksu. Šie noteikumi un ierobežojumi pārsvarā attiecas uz izraēļiem, lai arī daži ir saistoši svešiniekiem.
Tradicionāli jūdaismā un kristietībā tiek uzskatīts, ka grāmatas tekstu Dievs nodiktējis Mozum. Taču Bībeles pētnieki uzskata, ka grāmata radīta Jeruzalemes tempļa priesteru vajadzībām ap 550 - 400 gadu p.m.ē. un iekļauta Torā ap 400. gadu p.m.ē. Lai arī grāmata kristietībā tiek saukta par Levītu grāmatu, tā skaidri izceļ atšķirības starp Ārona pēcnācējiem, koeniem un parastajiem priesteriem levītiem, no Levija cilts.
Jānis Paipals
Jānis Paipals (dzimis Gulbenē) ir latviešu distanču slēpotājs.
Piedalījās 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Tām viņš kvalificējās pēc izcīnītas 67. vietas 15 kilometru distancē FIS sacensībās Idrē, Zviedrijā. 15 kilometru brīvā stila slēpojumā ieguva 72. vietu, 30 km iedzīšanā viņš izcīnīja 54. vietu, lai arī tika apsteigts par apli, sprinta kvalifikācijas sacensībās viņš palika pēdējā 62. vietā un nekvalificējās nākamajām kārtām.
2006. gada Pasaules U-23 čempionātā viņš ierindojās 59. vietā 1 km sprintā un 66. vietā 15 km klasiskajā slēpojumā.
Rīgas radio un televīzijas tornis
Rīgas radio un televīzijas tornis (pazīstams arī kā Zaķusalas televīzijas tornis) ir vienlaidus brīvi stāvošs metāla tornis Latvijas galvaspilsētā Rīgā, Zaķusalā. Torņa augstums ir 369 metri, un tas ir ne tikai augstākais Baltijas valstīs, bet arī visā Eiropas Savienībā un trešais augstākais Eiropā. Torņa celtniecība tika uzsākta 1979. gadā, fiziskā celtniecība tika pabeigta 1984. gadā, tomēr turpinājās torņa aprīkošana un tikai 1985. gada decembrī no torņa testa režīmā tika uzsākta televīzijas apraide. Pastāvīga televīzijas signāla pārraide tika uzsākta 1986. gada 30. decembrī. Pilnībā celtniecības un montāžas darbi tika pabeigti tikai 1989. gadā.
Vēsture
Ceļš no idejas līdz realizācijai bija ļoti garš. Pirmās dokumentālās liecības par jaunas Rīgas radio un televīzijas stacijas celtniecības nepieciešamību atrodamas jau 1967. gada Latvijas PSR Ministru padomes 30. jūlija lēmumā. Jau tajā laikā bija skaidrs, ka vecā TV stacija, kas atradās bijušajā Jelgavas teātrī Āgenskalnā, nav piemērota televīzijas vajadzībām. Tehniskajā pamatojumā par torņa celtniecību tika izvirzīti šādi mērķi: jāpalielina pārraidāmo televīzijas un radio programmu skaits no divām līdz četrām, ievērojami jāpalielina apraides zonas, jāuzlabo televīzijas un radio apraides kvalitāte, tornis nepieciešams arī speciālo (valsts nozīmes, militārās, civilās aizsardzības u.c.) sakaru nodrošināšanai.
1972. gada beigās, kad atkal aktualizējās jautājums par televīzijas stacijas celtniecību Rīgā, no Maskavas Sakaru projektēšanas institūta ieradās galvenais inženieris Škuds un galvenais speciālists Ostrovskis. Pirms viņu atbraukšanas jau bija izraudzītas vairākas vietas, kurās varētu būvēt televīzijas torni, — gan Bābelītes ezera apkaimē, gan Baložkalnā, gan Ulbrokā un citur. Kad abi Maskavas speciālisti ieradās Rīgā, viņi nekavējoties sāka apbraukāt ieteiktās vietas, bet tālāk par pirmo netika. Pie Bābelītes ezera abi speciālisti, aplūkojot apkārtni, atzina, ka šī vieta nav piemērota. Viņi uzsvēra, ka televīzijas torņi vairs netiekot celti tikai kā tehniskas būves, bet arī kā tūristu objekti ar skatu laukumu un restorānu. Speciālisti atzina, ka televīzijas tornim jāatrodas Rīgas centrā, un vispiemērotākā vieta esot uz kādas salas, kuru viņi redzējuši, braucot no lidostas. Tā izrādījās Zaķusala. Vietas izvēli akceptēja Rīgas galvenais arhitekts Gunārs Asaris un LPSR Ministru padomes priekšsēdētājs Jurijs Rubenis.
Tikai pēc tam ģeoloģiskais slēdziens norādīja, ka cietie pamati, uz kuriem var balstīt celtni, atrodas aptuveni 25 metru dziļumā, kas sadārdzināja un sarežģīja celtniecības gaitu, bet atkāpties vairs nevarēja — valdība jau bija akceptējusi celtniecību.
Televīzijas torņa projektēšana
Torņa projektēšanai tika piesaistīts jauns gruzīnu arhitekts Kims Nikuradze. Tajā laikā visur — gan Lietuvā, gan Igaunijā, gan Maskavā un Berlīnē — bija ļoti līdzīgi dzelzsbetona torņi, kuriem atšķīrās tikai to augšgals. Nikuradze uzskatīja, ka vajadzētu būvēt tērauda torni, jo tādējādi tam varētu piešķirt izteiksmīgu izskatu. Tomēr, lai būtu no kā izvēlēties, tika uzzīmēti pieci projekti, kā arī izgatavoti maketi. Projekta galīgo variantu izvēlējās Rīgas arhitekti Gunāra Asara vadībā.
Celtniecība
Televīzijas torņa celtniecība tika uzsākta 1979. gadā, un lieli nopelni šajā procesā bija Republikāniskā radiocentra direktoram Sergejam Lazarevskim un galvenajam inženierim Ināram Jēkabsonam. Celtniecības sākumposmā tika likti torņa pamati. Zem katra televīzijas torņa balsta tika iegremdētas 20 dzelzsbetona caurules jeb čaulpāļi, kas 24—27 metru dziļumā tika balstīti uz dolomīta slāņa. Čaulpāļi ar speciālu vibrēšanas tehniku tika iedziļināti zemē līdz dolomītam, no tiem tika izņemta zeme un pēc tam tie tika piepildīti ar betonu.
1980. gadā Sakaru ministrijā tika nodibināta īpaša struktūrvienība — Sakaru objektu celtniecības direkcija, kurai tika uzticēti divi uzdevumi. Pamatobjekts bija tagadējās RRTS celtniecība, bet otrs bija tā saucamais objekts Signāls, automātiskās apziņošanas un trauksmes sistēma. No 1981. gada par Sakaru objektu celtniecības direkcijas galveno inženieri kļuva Uldis Rutks.
No Čeļabinskas pa dzelzceļu līdz Saulkalnes stacijai pienāca mezgli jeb metāla posmi — divus metrus augstas metāla kastes. Tos ar treileriem naktīs pārveda uz Zaķusalu, kur ar krānu izkrāva un uz zemes izvietotā rotējošā konduktorā posmus pa trim sametināja kopā. Lai nodrošinātu kvalitatīvu metinājumu, rūpīgi pārbaudīja kvalitāti. Pilnīgi visas šuves tika pārbaudītas ar ultraskaņas metodi. Turklāt daļu šuvju, aptuveni 30 procentus, pārbaudīja ar portatīvu rentgena iekārtu. Tāpēc šobrīd var garantēt ļoti augstu ticamību, ka nekādu metinājuma defektu nav. Pēc tam sametinātos mezglus cēla ar celtni augšā un ar konduktoru palīdzību uzlika vietā, nostiprināja ar ķīļiem un pēc tam metināja jau no pārvietojama tiltiņa no iekšpuses un no ārpuses.
Torņa celtniecībā tika pielietota pilnīgi jauna un 1980. gados Latvijā unikāla metode — antenas daļu metināja pilnībā uz zemes un montēšana notika pretējā kārtībā, tādējādi vispirms tika samontēta smaile un pēc tam ar celšanas mehānismiem tā tika celta ik pa posmam uz augšu. Uz zemes speciālā stendā klāt tika metināts katrs nākamais posms — tas ir, antenu "audzēja" no augšas uz leju. Tas notika tad, kad torņa balsti bija samontēti tikai daļēji, jo torņa celtnis varēja samontēt balstus tikai līdz 107 metru augstumam. Tālākai montāžai tika izmantots celtnis, kurš bija uzstādīts uz antenas daļas.
Arī torņa starpstāvu konstrukcijas tika celtas augšā ap šo antenas daļu, vispirms tās samontējot uz zemes un tad ar pacelšanas sistēmu ceļot augšā un tur piemetinot. Torņa antenas daļa ir balstīta uz tā saucamo centrālo karkasu, kurš pašlaik sākas 88 metru augstumā virs zemes. Kad tika montēts pēdējais antenas daļas posms un zem tā arī centrālais karkass, tad visa šī konstrukcija, kuras masa bija aptuveni 500 tonnu, tika izbīdīta par 88 metriem uz augšu. Noslēguma izbīdīšana tika uzsāka 1984. gada 2. novembrī, un jau 13. novembrī tornis sasniedza projekta plānoto augstumu 368 metrus. Ļoti sarežģīta celtniecības operācija bija centrālās daļas apšuvuma pacelšana, kas bija gatavots no īpaša metāla — kortena tērauda. Tas tika sametināts uz zemes, un tad šīs 27 metrus augstās apšuvuma detaļas tika celtas augšā. Celtniecības gaitā tika kontrolēta torņa pamatu nosēšanās. Būvējot tornis kļuva arvien smagāks, dolomīta slānis apakšā vienmērīgi ieliecās, celtniecības darbu beigās šī slāņa ieliekums sasniedza apmēram vienu centimetru. Pamatu nosēšanās nevienmērība nepārsniedz vienu milimetru.
Sākotnējais plāns paredzēja, ka televīzijas torņa celtniecība tika pabeigta salīdzinoši īsā laika posmā — līdz 1985. gadam, tomēr jau 1984. gadā kļuva skaidrs, ka līdz nākamajam gadam torņa celtniecību nebūs iespējams pabeigt. Tika nolemts, ka celtniecību nepieciešams sadalīt divos posmos, pirmo posmu pabeigt 1985. gadā, bet otrā posma pabeigšanu atvirzīt uz vēlāku laiku, lai varētu pabeigt visus celtniecības darbus. Pirmā posma būvniecības noslēgumā tika plānots ekspluatācijā nodot daļu telpu, daļu stāvu tornī, daļu antenu un uzstādīt vienu raidītāju. Faktiski nepabeigtā zālē tika samontēts pirmais firmas Tesla raidītājs, kurš 1985. gada 28. decembrī sāka pārraidīt pirmās eksperimentālās pārraides 28. kanālā. Neskatoties uz to, ka celtniecības darbi turpinājās, plāns bija izpildīts.
Regulāra televīzijas pārraižu translēšana 28. kanālā tika uzsākta 1986. gada janvārī. Celtniecība un montāža televīzijas tornī turpinājās līdz 1989. gadam un kopumā visi darbi ilga desmit gadus. Pašlaik radio un televīzijas tornis vairākkārt ir pārsniedzis sākotnēji izvirzīto mērķi — ievērojami palielināt apraides teritoriju, uzlabojot radio un televīzijas apraides kvalitāti.
Raksturojums
Rīgas televīzijas tornis ir vienlaidus brīvi stāvoša metāla konstrukcija. Torņa kopējais augstums ir 368 metri, kas to ierindo trešajā vietā Eiropā. Augstāki ir tikai Ostankinas televīzijas tornis Maskavā (540,1 m) un Kijivas televīzijas tornis (385 m). Rīgas radio un televīzijas tornis ir augstākā brīvi stāvošā konstrukcija Eiropas Savienībā. Tornis sastāv no pamata jeb tehniskās ēkas, trim balstiem, centrālās daļas un antenu daļas.
Balsti
Torņa galvenā nesošā konstrukcija ir trīs balsti. Divos torņa balstos ir izvietoti firmas Assinter Otis ātrgaitas slīpie lifti, kas 42 sekundēs nogādā apmeklētājus skatu laukumā (97 metru augstumā). Trešajā balstā atrodas kāpnes un dažādas tehniskās komunikācijas.
Centrālā daļa
Centrālā torņa daļa — 88—222 metri ir izveidota, savienojot torņa balstus un apšujot tos ar speciālu materiālu — leģētā tērauda paveidu "kortena tēraudu". Aiz centrālās daļas apšuvuma izvietotas dažādas tehniskās iekārtas. Šajā daļā darbojas vertikālais lifts. Vēja ietekmē svārstību amplitūda ir neliela, jo 198 metru augstumā piestiprināti trīs svārsti — katrs pa 10 tonnām, torņa svārstību samazināšanai.
Antenu daļa
Augšējā torņa daļa — 222—368 metri ir cilindriskas formas uz augšu sašaurināta konstrukcija. Šajā daļā ir izvietotas radio un televīzijas raidošās antenas. Antenu daļa noslēdzas ar tā saucamo karogmastu. Antenu daļā, līdz pat 308 metru augstumam, darbojas zviedru firmas Alimac pacēlājs. Atlikušajos 44 metros līdz karogmastam ir izvietotas iekšējās kāpnes. Temperatūras izmaiņas var izraisīt arī 2,4 m lielu torņa galotnes diennakts amplitūdu.
Radio stacijas, kuras raida no Rīgas radio un televīzijas torņa
2023. gada 2. janvārī
Cilvēktests
Cilvēktests jeb CAPTCHA (IPA:, no "Completely Automated Public Turing test to tell Computers and Humans Apart" — 'pilnīgi automātisks publisks Tjūringa tests, lai atšķirtu datorus no cilvēkiem') ir autentificēšanas tehnoloģija, lai noteiktu, vai datorsistēmas lietotājs ir cilvēks vai mašīna. Tajā lietotājam jāveic neliels tests, kurš tiek uzskatīts par neizpildāmu datoram, bet viegli veicamu cilvēkam. Ja tiek saņemta pozitīva atbilde, sistēma uzskata, ka lietotājs ir cilvēks. Dažkārt cilvēktestu dēvē par reverso Tjūringa testu, jo to vada mašīna un adresēta cilvēkam, pretstatā standarta Tjūringa testam, kuru vada cilvēks un adresē mašīnai. Plašāk lietotais cilvēktesta veids ir attēls, kurā lietotājam jāievada attēlotie simboli.
Tehnoloģiju 2000. gadā izstrādāja Kārnegija Melona Universitātē.
Sākotnēji CAPTCHA attēlos bija parasti burti un cipari. Drīz vien šī aizsardzība tika apieta, izmantojot teksta atpazīšanas programmas. Lai cīnītos pret nevēlamu piekļuvi, teksts attēlos tika sašķobīts, burti izvietoti ne uz vienas līnijas, u.c. Mūsdienās cilvēktests daudzviet ir kļuvis tik sarežģīts, ka to ne vienmēr var atrisināt parasts cilvēks.
Tirkistanas apgabals
Tirkistanas apgabals (kk), agrāk Dienvidkazahstānas apgabals (Оңтүстік Қазақстан облысы, Oñtüstik Qazaqstan oblısı), ir viens no Kazahstānas apgabaliem valsts dienvidos. Tā galvaspilsēta ir Tirkistana. Lielākās pilsētas ir Tirkistana, Kentau, Arisa, Sariaghaša, Šardara, Žetisaja, un Lengera.
Dibināts 1932. gadā kā Dienvidkazahu apgabals (Южно-Казакская область), bet no 1936. gada — Dienvidkazahstānas apgabals. No 1962. līdz 1992. gadam saukts par Čimkentas apgabalu. Līdz 2018. gadam apgabala centrs bija Šimkenta, bet kad tā kļuva par republikas nozīmes pilsētu, apgabala centra pārcēla uz Tirkistanu un apgabalu pārdēvēja par Tirkistanas apgabalu. Pēc platības šis un mazākai Kazahstānā. Tirkistanas apgabals robežojas ar Uzbekistānu, kā arī ar trīs citiem Kazahstānas apgabaliem — Karaghandi, Kizilordas un Žambilas apgabalu. Cauri apgabalam uz Arāla jūru tek Sirdarja.
No Turkmenistānas pilsētas Turkmenabatas uz Omsku Krievijā iet naftas cauruļvads (tur tas savienojas ar lielāku Sibīrijas cauruļvadu). Reģionā tiek iegūta un tiek apstrādāta nafta, svins un cinks.
Lizergīnskābes dietilamīds
LSD iedarbojas uz cilvēku, radot spēcīgus emocionālus pārdzīvojumus un domāšanas izmaiņas, kā arī vīzijas un vizualizācijas, sinestēziju, telpas un laika uztveres izmaiņas un garīgu pieredzi. Ir iespējamas tādas negatīvas psiholoģiskas reakcijas kā paranoja un panika, kā arī vispārīga apgrūtināta spēja uztvert apkārtējo vidi. Viela organismam parasti lietotajās devās ir relatīvi netoksiska, tā nerada atkarību. Minētās īpašības to padara par vienu no iecienītākajām psihotropajām vielām.
LSD 1938. gadā sintezēja Alberts Hofmanis, bet 1947. gadā farmācijas kompānija Sandoz Laboratories pirmoreiz to izlaida tirdzniecībā ar nosaukumu Delysid kā zāles pret dažādām psihiatriskām diagnozēm. LSD bija nozīmīga loma 1960. gadu jaunatnes kontrkultūrā. Kad LSD pastiprināti sāka lietot ārpus medicīniskās vides, to 1960. gadu beigās aizliedza. Mūsdienās viela ir nelegāla un gandrīz visā pasaulē kriminalizēta.
Abreviatūra LSD ir cēlusies no vācu valodas (Lyserg-Säure-Diäthylamid).
Vēsture
LSD pirmo reizi ieguva šveiciešu ķīmiķis Alberts Hofmanis 1938. gada 16. novembrī. To, ka jauniegūtais savienojums ir psihoaktīvs, viņš nojauta 1943. gada 16. aprīlī, kad nejauši ar šo vielu notraipot pirkstus, ieņēma ļoti nelielu LSD devu. 1943. gada 19. aprīlī Hofmanis tīši ieņēma 250 µg (mikrogramu) lielu LSD devu, kas pilnībā apstiprināja viņa pārliecību. 1943. gada 19. aprīli Hofmanis nosauca par Velosipēda dienu, un šī diena mūsdienās tiek īpaši atzīmēta psihedēliskās subkultūras pārstāvju vidū.
Kopš 1947. gada LSD sāka ražot kā psihiatrisku medikamentu ar nosaukumu Delysid un psihiatriskajās klīnikās tika veikti plaši pētījumi par LSD izmantošanu psihiatrijā, tai skaitā arī eksperimenti ar cilvēkiem. No 1940. gadu beigām līdz pat 1970. gadu vidum notika plaši LSD pētījumi un pārbaudes. 15 gadu laikā, sākot no 1950. gada, LSD un citu halucinogēnu pētījumi tika aprakstīti vairāk kā 1000 zinātniskajās publikācijās, vairākos desmitos grāmatu, tika veiktas 6 starptautiskas sanāksmes un LSD tika izrakstīts kā zāles vairāk kā 40 000 pacientu. Filmu aktieris Kerijs Grānts bija arī viens no tiem cilvēkiem, kurš veica LSD psihoterapijas kursu. Daudzi psihiatri sāka lietot vielu arī izklaidei un dalījās ar saviem draugiem. Ļoti plašus eksperimentus veica psihologs Timotijs Līrijs, kas ļāva LSD atpazīstamībai sasniegt ļoti plašas ļaužu masas.
1960. gados attīstījās liela subkultūra, kas izmantoja LSD tās patīkamo un izklaidējošo īpašību dēļ: lai veicinātu kreatīvo un garīgo domāšanu un nokļūtu citos apziņas stāvokļos. Ievērojamākie cilvēki, kas tika pieskaitīti šai subkultūrai un veicināja interesi par LSD un citām psihedēliskajām vielām vēl plašākā sabiedrībā, bija Timotijs Līrijs un vairāki psihedēliskā roka izpildītāji: Grateful Dead, Džimijs Hendrikss, Pink Floyd, Jefferson Airplane un The Beatles. LSD, līdzās marihuānai un psilocibīna sēnēm, kļuva par vienu no iecienītākajām psihotropajām vielām hipiju vidū.
1960. gadu beigās, kad LSD kļuva par plaši lietotu izklaidējošu vielu un tā pēc Narkotiku apkarošanas administrācijas uzskatiem nedeva leģitīmus rezultātus medicīnā, LSD tika aizliegts. Pēdējā valsts, kas legāli ražoja un izplatīja LSD, bija Čehoslovākija (līdz 1975. gadam). LSD turpināja izplatīt un lietot nelegāli. Mūsdienās LSD popularitāte psihedēlisko vielu vidū ir kritusies. Piemēram, 2004. un 2005. gada aptaujā ASV iedzīvotāji, kuri bija lietojuši halucinogēnus pirmoreiz, visbiežāk bija izmēģinājuši psilocibīna sēnes (52%) un MDMA (43%), kamēr LSD bija lietojuši tikai 14%. Līdzās LSD nelegālajai lietošanai mūsdienās joprojām notiek arī pētījumi medicīnā par LSD iespējamu izmantošanu ārstniecībā.
Iegūšana
LSD iegūst sintētiski no lizergīnskābes, pievienojot tai dietilamīda grupu. Lizergīnskābe atrodama melnajos graudos.
Fizikālais raksturojums
LSD ir cieta viela bez garšas, smaržas un krāsas. Labi šķīst ūdenī; no ūdens šķīdumiem kristalizējas prizmveida kristālu veidā. Viela ir jūtīga pret skābekli, ultravioleto gaismu un hloru. Šajās vidēs tā degradējas.
Bioloģiskais raksturojums
LSD ir viena no iedarbīgākajām psihoaktīvajām vielām. Tā tiek pieskaitīta psihedēlisko vielu klasei. Tipiska LSD deva tiek izteikta mikrogramos (μg), atšķirībā no citiem preparātiem, ko dozē miligramos. LSD ir apmēram 5 — 10 tūkstošus reižu aktīvāka par meskalīnu. LSD iedarbības efekts ir jūtams jau pie devas lieluma 25 μg. Daudz LSD paliek asinīs un citur; līdz smadzenēm nonāk tikai apmēram 30 — 40 tūkstoši LSD molekulu. LSD iedarbības mehānisms vēl nav līdz galam izpētīts, bet tam ir saistība ar serotonīna metabolismu (LSD ir serotonīna struktūranalogs).
Lietošana un iedarbība
LSD lieto iekšķīgi kā spēcīgu psihotropo vielu. Parasti šī viela tiek iesūcināta dzēšlapā, cukurgraudā vai želatīnā. To var uzņemt arī ar ēdienu, dažādiem dzērieniem. LSD iedarbība sākas aptuveni 30 minūšu laikā pēc vielas apēšanas un var ilgt līdz 14 stundām. Introvenoza uzņemšana būtiski atšķiras no citām psihotropajām vielām — LSD injicējot, lietotājs pamana pirmos vielas efektus tikai pēc 30 minūtēm, tāpēc tā nav praktiska.
LSD devu parasti mēra markās. Viena LSD marka (dzēšlapa) satur 30—100 μg LSD, bet tā var būt dozēta līdz pat 200 μg un vairāk.
Mikrodozēšana
21. gadsimtā ir kļuvusi populāra LSD lietošana ļoti mazos daudzumos (10—30 μg). Šādos daudzumos LSD lieto, lai stimulētu domāšanu un uzlabotu produktivitāti, bet izvairītos no paģirām un citiem negatīviem blakusefektiem, ko izraisa, piemēram, kofeīnu saturoši dzērieni un amfetamīns.
Psiholoģiskā iedarbība
LSD parasti lietotajās devās (50—200 μg) cilvēkā izraisa spēcīgus psiholoģiskus iespaidus, ko sauc par ceļojumu (psihedēliskā pieredze). LSD iedarbojas kā psihes procesu katalizators. Pretstatā heroīnam, benzodiazepīniem vai alkoholiskajiem dzērieniem, LSD neļauj nomierināties un aizmirst ikdienas problēmas, bet lietotājs daudz vairāk sāk par tām domāt un tās analizēt. Lietošanas laikā pastiprināti var izvērtēt sevi savu dzīvi, emocijas un personību. Pēc vielas iedarbības beigām tās lietotājam var būt izmainījusies personība un uzskati par dzīvi.
Iedarbībai ir ļoti svarīgs vielas lietotāja tā brīža garīgais noskaņojums un apkārtējā vide. Jo patīkamāk un drošāk lietotājs jūtas, jo patīkama būs paredzamā iedarbība. Ja lietotājs pirms LSD lietošanas ir depresīvs, tad liela iespējamība, ka pēc LSD ieēšanas depresija saasināsies.
LSD iedarbību raksturo arī krāšņas un daudzpusīgas audiālās un vizuālās halucinācijas un sensoriskās uztveres maiņa. Tiek pastiprināti uztvertas krāsas un spilgtums. Statiskie apkārtējie objekti kļūst kustīgi, tie var mainīt formu. Parādās abstrakti, nepriekšmetiski objekti, kaleidoskopiskas vīzijas un struktūras ar sarežģītām ģeometriskām plaknēm un vairākām dimensionalitātēm, kas ir īpaši izteikti ar aizvērtām acīm vai tumšā vidē. Audiālās halucinācijas izpaužas kā atbalsojošas skaņas, visu apkārtējo skaņu pastiprināts skaļums un intensitāte, mūzikas intensifikācija, pastiprināta izjušana. Iespējama sinestēzija. Ir novērojami arī laika uztveres traucējumi, ārpusķermeņa pieredze, savas identitātes zudums un vājināta spēja atšķirt sevi no apkārtējās vides un priekšmetiem, kādu augstāku kosmisko likumsakarību atklāšana. Pastiprinās radošās domāšanas spējas.
Tāpat kā citi psihedēliskie halucinogēni LSD neizraisa īstas halucinācijas jeb stāvokli, kad nav atšķiramas priekšmetiskās halucinācijas no realitātes. Šāda iedarbība ir saistāma ar delīriju un murgiem, ko izraisa antiholīnerģiskie halucinogēni, bet kas LSD iedarbībai nav raksturīga.
Fizioloģiskā iedarbība
LSD ļoti spēcīgi iedarbojas uz prātu, bet uz ķermeni ietekme ir mazāk izteikta. Ir novērots, ka LSD:
Tolerance un atkarības potenciāls
LSD lietošana uz pāris dienām rada toleranci, kas novērš ilgstošu un biežu šīs vielas lietošanu. Tāpat rodas tolerance pret līdzīgām psihedēliskajām vielām, kas iedarbojas uz serotonīnu, piemēram, psilocibīnu un meskalīnu.
LSD nav atkarību izraisošs. Pētījumos ar cilvēku un dzīvnieku subjektiem nav novērots, ka LSD rada pozitīvu pastiprinājumu (positive reinforcement).
Negatīvie aspekti
LSD var pastiprināt negatīvās sajūtas, ko cilvēks jūt pirms vielas uzņemšanas. Lietošanas laikā faktori, kas ikdienā cilvēkam liek justies slikti, var likt justies daudz sliktāk. Ja cilvēks LSD iedarbībā atrodas nepatīkamā, trauksmainā vai trokšņainā vidē, var rasties panikas lēkmes vai intensīvas bailes vielas lietošanas laikā. LSD ļoti retos gadījumos var izsaukt psihozi, kas var saglabāties pēc iedarbības beigām. LSD pastiprina suģestiju — cilvēki vielas iedarbības laikā ir vieglāk ietekmējami.
Pēc vielas lietošanas atsevišķai daļai cilvēku ir novēroti atgriezeniski psiholoģiskie efekti (flashbacks), kad cilvēkam uz brīdi var šķist, ka viņš atkal atrodas vielas iedarbībā. Daudz retāk ir novēroti halucinogēnu paliekošie uztveres traucējumi (HPPD).
Lietojot LSD, cilvēks var neadekvāti novērtēt apkārtējo vidi, tādēļ bīstama ir transportlīdzekļu vadīšana LSD iespaidā. Arī jebkuras citas darbības, kas saistītas ar kritisku lēmumu pieņemšanu, var beigties ar traumatismu. Var būt bīstami LSD lietot kopā ar citām psihoaktīvām vielām vai medikamentiem. Tāpat ir bīstami LSD lietot emocionāli nelīdzsvarotiem cilvēkiem, cilvēkiem ar maniakālo depresiju, šizofrēniju un citām smagām garīgām slimībām, jo LSD ietekmē šīs slimības var progresēt.
LSD bīstamība arī ir saistāma ar vielas nelegālās aprites sekām, piemēram, nezināmo izcelsmi vai sastāvu. Ļoti izplatīta ir citu psihedēlisko vielu pārdošana, kas, pircējam nezinot, tiek piedāvātas kā LSD, bet, kas nav LSD. Tās var būt, piemēram, 25I-NBOMe, ALD-52, DOB, 5-MeO-AMT un citas par LSD bīstamākas vielas.
LSD letālā deva (LD50) žurkām ir 16,5 mg/kg.
Ārstnieciskās īpašības
Viena vielas uzņemšanas reize var radīt spēcīgus, uz visu dzīvi paliekošus iespaidus un personības izmaiņas, tāpēc ir pastiprināta medicīniska interese par tās iespējamu lietojumu garīgu slimību un atkarību ārstēšanā, tomēr vielas iedarbības neprognozējamības dēļ tā ir palikusi vien pētījumu līmenī.
2008. gadā tika uzsāktas klīniskās pārbaudes par vielas potenciālu ar vēzi neglābjami slimo pacientu nemiera mazināšanā. Sākotnējie rezultāti ir daudzsološi un negatīvi blakusefekti nav novēroti.
Latvijas normatīvais regulējums
LSD ir iekļauts Latvijā kontrolējamo narkotisko vielu, psihotropo vielu un prekursoru I sarakstā (aizliegtās sevišķi bīstamās narkotiskās vielas, tām pielīdzinātās psihotropās vielas un augi). Saskaņā ar likuma "Par Krimināllikuma spēkā stāšanās un piemērošanas kārtību" 2. pielikumu LSD daudzums līdz 0,001 gramam atzīstams par nelielu, bet virs 0,002 grama — par lielu.
Par LSD lietošanu vai uzglabāšanu nelielos apmēros izsaka brīdinājumu vai uzliek naudas sodu līdz 280 eiro. Par LSD izgatavošanu, iegādāšanos, glabāšanu, pārvadāšanu un pārsūtīšanu var piespriest naudas sodu vai piespiedu darbu, vai īslaicīgu brīvības atņemšanu, vai brīvības atņemšanu līdz 10 gadiem un policijas kontroli uz 3 gadiem. Ja tas tiek darīts realizācijas nolūkā, tad cietumsods var būt līdz 15 gadiem.
Starptautiskie automobiļu reģistrācijas kodi
Starptautiskie automobiļu reģistrācijas kodi (arī IVR kodi) tiek lietoti, lai atpazītu automobiļu reģistrācijas valsti. Parasti šie kodi tiek attēloti kapitālraksta burtiem ovālas formas uzlīmē, kas piestiprināma auto aizmugurē.
Kodu piešķiršanu regulē Apvienoto Nāciju Organizācija kā "Automobiļu atšķirības zīmes starptautiskajā satiksmē", pamatojoties uz ANO 1949. gada Ženēvas Ceļu satiksmes konvenciju un 1968. gada Vīnes Ceļu satiksmes konvenciju. Daudzi kodi sakrīt ar ISO 3166-1 divburtu vai trīsburtu kodiem.
Eiropas Savienībā ovālās atšķirības zīmes nav nepieciešamas, jo šis kods attēlots uz standarta automobīļu reģistrācijas numuriem.
Piezīme: ar zvaigznīti (*) atzīmēti neoficiālie kodi.
{| class="wikitable"
A
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
B
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
C
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
D
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
E
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
F
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
G
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
H
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
I
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
J
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
K
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
L
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
M
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
N
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
O
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
P
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
Q
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
R
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
S
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
T
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
U
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
V
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
Y
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
Z
!Kods !Valsts vai teritorija !Kopš !Agrākie kodi !Piezīmes
Andrē Širle
Andrē Horsts Širle (de; dzimis ) ir bijušais vācu futbolists, spēlēja uzbrucēja un pussarga pozīcijā, Vācijas futbola izlases dalībnieks.
No 2010. gada līdz 2017. gadam spēlēja Vācijas nacionālajā valstsvienībā. Tās sastāvā pārstāvējis valsti, un 2016. gada Eiropas čempionātā. 2014. gada Pasaules kausa finālā pret Argentīnu, Širle atdeva rezultatīvu piespēli Mario Gecem, Vācijas 1–0 uzvarā.
Sasniegumi
Chelsea
Borussia Dortmund
Vācija
1982. gada NHL drafts
1982. gada NHL drafts bija 20. NHL drafts, kurš notika 1982. gada 9. jūnijā Monreālā.
Valjadolida
Valjadolida (es, ) ir pilsēta Spānijas centrālās daļas ziemeļrietumos, Kastīlijas un Leonas autonomajā apgabalā, faktiskais apgabala administratīvais centrs, kā arī Valjadolidas provinces administratīvais centrs. Valjadolida atrodas Pisvergas upes krastos netālu no Esgevas ieteces šajā upē un netālu no Pisvergas ieteces Dvero upē. 2021. gadā pilsētā dzīvoja 299 tūkstoši iedzīvotāju.
Vēsture
Rakstiskajos avotos Valjadolida pirmo reizi pieminēta 1072. gadā, kad Kastīlijas karalis Alfonso VI nodeva šo zemi pārvaldībā augstmanim Pedro Ansuresam. Ansuresa laikā Valjadolida strauji izauga par nozīmīgu pilsētu. 12. gadsimtā, Alfonso VII valdīšanas laikā, Valjadolida kļuva par vienu no Kastīlijas karalistes valdnieka galma uzturešanās vietām (būtībā tā bija karalistes galvaspilsēta). Līdz pat 16. gadsimtam, kad valdīja Felipe II, tajā uzturējās gan Kastīlijas, gan Spānijas karaļa galmi. Īsu brīdi, no 1600. līdz 1606. gadam, Valjadolidā uzturējās arī Felipes III galms. 1469. gadā Valjadolidā apprecējās Kastīlijas Izabella un Aragonas Ferdinands II, kas lika pamatus vēlākās Spānijas izveidei.
Valjadolida ir ievērojama arī ar to, ka šajā pilsētā miris Kristofors Kolumbs.
Ievērojamas personības
Valjadolidā dzimuši vai dzīvojuši:
Oto Jurģis
Oto Jurģis (dzimis, miris Rīgā) bija latviešu vieglatlēts (vēlāk arī treneris), startēja šķēpa mešanas sacensībās.
Biogrāfija
Piedalījies Berlīnē, kur izcīnījis 13. vietu finālā ar rezultātu 60,71 metrs. Viņš ir pirmais latviešu šķēpa metējs, kas pārsniedzis 60 metru robežu. 1934. gada Eiropas čempionātā izcīnīja 4. vietu (67,50 m). Laikā no 1930. līdz 1938. gadam O. Jurģis piedalījies 17 starptautiskajās sacensībās, no kurām piecās uzvarējis šķēpa mešanā, vairākas medaļas izcīnījis Apvienotās Karalistes atklātajā čempionātā. Laikā no 1927. līdz 1938. gadam 14 reizes izcīnījis Latvijas čempiona titulu dažādās disciplīnās. 13 reizes uzstādījis Latvijas rekordu (uzlabojis to no 56,57 m (1928) līdz 67,68 m (1934)), vēl vairākas reizes viņa rekorda labojumus neapstiprināja. Tāpat četras reizes uzstādījis valsts rekordu šķēpa mešanā ar labo un kreiso roku (summā) — viņa labākais sasniegums bija 102,95 m (1934).
1949. gadā kopā ar sievu Milliju un bērniem Aiju un Kārli ticis izsūtīts uz Tomskas apgabalu no Tukuma apriņķa Dzirciema pagasta "Paegļiem". 1956. gadā atgriezies dzimtenē. Līdz pat 1973. gadam strādājis par šķēpa mešanas treneri, trenējis tādas sportistes kā Inesi Jaunzemi, Elvīru Ozoliņu, Leolitu Bļodnieci, Tatjanu Žigalovu.
Jānis Peive
Jānis Peive ( — ) bija latviešu agroķīmiķis un padomju politiķis.
Biogrāfija
Peive dzimis ( pēc vecā stila) Semjoncevas ciematā (Pleskavas guberņās Toropecas apriņķī) Krievijā (tagad Tveras apgabalā) latviešu zemnieka Voldemāra Peives ģimenē. 1929. gadā pabeidzis K. A. Timirjazeva Maskavas lauksaimniecības universitāti. 1930. gadā apprecējies ar sievu Kseniju.
Otrā pasaules kara laikā ieradās Latvijā, kur 1944. gadā viņu iecēla par Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas rektoru, šajā amatā bijis līdz 1950. gadam, 1951. gadā kļuvis par Latvijas Zinātņu akadēmijas prezidentu.
1958. gadā Peivi iecēla par PSRS Tautību padomes priekšsēdētāju, bet viņš kļuva par Latvijas PSR Ministru padomes priekšsēdētāju, lai gan sākotnēji šajā amatā bija iecerēts virzīt Eduardu Berklavu. 1962. gadā zaudējis valdības vadītāja krēslu, savukārt PSRS Tautību padomi Peive vadījis līdz 1966. gadam. 1969. gadā ticis piešķirts Sociālistiskā Darba varoņa tituls. Peive miris.
No 1977. līdz 1990. gadam Jāņa Peives vārdā tika pārdēvēta Struktoru iela Rīgā.
Jāņa Peives brālis Aleksandrs Peive bija slavens ģeologs.
Ugunskrusts
Ugunskrusts var būt:
Novaja Zemļas efekts
Novaja Zemļas efekts ir viena no trim arktiskajām optiskajām ilūzijām, kas saistītas ar Saules gaismas laušanu gaisa slāņos ar dažādu gaisa temperatūru. Efekts novērojams gan Arktikā, gan Antarktīdā.
Efekta būtība ir tāda, ka šķietamais Saules lēkts notiek agrāk, nekā tam vajadzētu notikt, spriežot pēc astronomiskajiem novērojumiem. Atkarībā no laikapstākļiem, Saule var izskatīties kā līnija vai pat kā četrstūris.
Efekta nosaukums cēlies no tā, ka pirmo reizi to novēroja Barenca ekspedīcijas dalībnieki Novaja Zemļā — salās Barenca jūrā 1597. gada 24. janvārī. Ekspedīcijas dalībnieki redzēja Saules disku, kaut arī patiesībā šajos platuma grādos vēl divas nedēļas bija jābūt polārajai naktij. Kad ekspedīcijas dalībnieki atgriezās Nīderlandē, viņiem neticēja un uzskatīja, ka ekspedīcija izmantoja Jūlija nevis 1582. gadā ieviesto Gregora kalendāru. Efekts tika izskaidrots un guvis zinātnisku atzinību tikai 20. gadsimta beigās.
Somu valoda
Somu valoda (suomen kieli) ir Urāliešu valodu saimes somugru atzara valoda. Tā ir Baltijas jūras valodu grupas valoda, viena no divām Somijas valsts valodām (līdzās zviedru valodai). Tā ir arī viena no Eiropas Savienības oficiālajām valodām. Rakstības pamatā latīņu alfabēts. Somu valodu prot aptuveni 5,23 miljoni cilvēku. Zviedrijā, kur to ikdienā lieto aptuveni 200 tūkstoši cilvēku, somu valoda ir atzīta par minoritātes valodu. Nelielas somvalodīgo kopienas dzīvo Norvēģijas ziemeļos Finnmarkā, Krievijas federālajā subjektā Karēlijas Republikā un Igaunijā.
Pirmais zināmais teksts, kas publicēts somu valodā, ir garīdznieka, Jaunās derības tulkotāja somiski Mikaela Agrikolas 1543. gadā tulkotā un publicētā ābece "Abckiria".
Dialekti
Somu valodas dialekti ir sadalīti divās grupās — rietumu un austrumu. Ārpus Somijas runāto dialektu klasifikācija ir politiski jutīgs jautājums, kas ir bijis strīdīgs kopš Somijas neatkarības iegūšanas 1917. gadā. Tas īpaši attiecas uz karēļu valodu Krievijā un meänkieli Zviedrijā, kuru runātājus bieži uzskata par apspiestām minoritātēm. Karēliešu valoda ir pietiekami atšķirīga no standarta somu valodas, lai tai būtu sava ortogrāfija. Meänkieli ir ziemeļu dialekts, kas gandrīz pilnībā saprotams jebkura cita somu dialekta runātājiem, kas Zviedrijā ieguva oficiālās minoritātes valodas statusu vēsturisku un politisku iemeslu dēļ, lai gan arī somu valoda ir oficiālā mazākumtautību valoda Zviedrijā. 1980. gados meänkieli valodā tika pārtulkoti daudzi teksti, grāmatas un Bībele, un tā turpina attīstīties jau kā atsevišķa valoda.
Somu alfabēts
Somu alfabētā ir 29 burti.
Burti B, C, G, F, Q, W, X, Z un Å ir sastopami tikai personvārdos un vārdos, kuru cilme ir meklējama citās valodās.
Jurģis (personvārds)
Jurģis ir latviešu un lietuviešu personvārds, kas atvasināts no grieķu personvārda Georgijs (Γεώργιος — 'zemkopis'), latinizētā forma Georgius.
No vārda Jurģis cēlies daudz populārākais latviešu personvārds Juris.
Denvera
Denverā atrodas Savienoto Valstu bronhiālās astmas nacionālais centrs. Pilsētā ir arī divas universitātes.
Vēsture
Denvera ir dibināta 1858. gada novembrī Kanzasas teritorijas rietumos. Tā bija kalnrūpniecības pilsētiņa. Pilsētiņa tika nosaukta Kanzasas teritorijas gubernatora Džeimsa Viljama Denvera vārdā.
tika dibināta Kolorādo teritorija. 1867. gadā Denvera kļuva par teritorijas administratīvo centru. 1876. gadā tika izveidots Kolorādo štats, ko pievienoja Amerikas Savienotajām Valstīm.
Līdz 1890. gadam iedzīvotāju skaits pilsētā bija pieaudzis līdz 106 tūkstošiem. 20. gadsimta sākumā Denverā sāka ražot Brass Era automašīnas. 1970. gadā Denvera pieteicās rīkot 1976. gada ziemas olimpiskās spēles un tā arī ieguva rīkotājpilsētas statusu, bet tās gala rezultātā pagaidām vienīgo reizi vēsturē tika pārceltas uz citu pilsētu — uz Insbruku.
Ģeogrāfija
Denvera atrodas starp Klinšu kalniem un Lielajiem līdzenumiem. Denveras centrs atrodas Sautplatas upes austrumu krastā. Pilsētas kopējā platība ir 401,3 km², no kuriem 4,1 km² jeb 1,03% ir ūdeņi. Denveras pilsēta un apgabals robežojas ar trim citiem apgabaliem: ar Adamsa apgabalu ziemeļos un austrumos, ar Arapaho apgabalu dienvidos un austrumos un ar Džefersona apgabalu rietumos.
Pilsētas augstums virs jūras līmeņa ir no 1540 līdz 1700 metriem.
Sports
Nacionālajā basketbola asociācijā Denveru pārstāv Denveras "Nuggets", Nacionālajā hokeja līgā to pārstāv Kolorādo "Avalanche", bet Nacionālajā futbola līgā — Denveras "Broncos". Augstākajā beisbola līgā spēlē Kolorādo "Rockies".
Sadraudzības pilsētas
Denverai ir šādas sadraudzības pilsētas (iekavās norādīts gads, kad dibinātas šīs saistības):
Kristofors Kolumbs
Kristofors Kolumbs (1451—1506; it, es, pt, de) bija ievērojams jūrasbraucējs, kas šķērsoja Atlantijas okeānu un 1492. gadā zem spāņu karoga sasniedza Ameriku (Bahamu Salas, Kubu un Espanjolu). Viņš domāja, ka Zeme ir samērā neliela un, braucot uz rietumiem, viņš varētu sasniegt Tālos Austrumus. Kolumbs, visticamāk, bijis itālietis, lai arī daži uzskata, ka viņš dzimis Aragonas karalistē vai pat nācis no Galīcijas.
Jaunības gadi
Kristofors Kolumbs, iespējams, dzimis Dženovā, bet arī ducis citu Itālijas pilsētu pretendē uz viņa dzimšanas vietu. Viņš bija vecākais no audēja un neveiksmīga audumu tirgotāja Domenika Kolumba trim dēliem, Pašmācības ceļā ieguva paviršas latīņu valodas zināšanas un zināmu pieredzi tirdzniecībā. Taču lielāko audzināšanas daļu viņam sniedza jūra, uz kuras viņš pavadīja divdesmit trīs gadus. Viņš devies daudzos tirdzniecības ceļojumos pa Vidusjūru, nokļuvis līdz Anglijai (varbūt arī Islandei) un Gvinejai Āfrikā un beidzot 1476. gadā apmeties Lisabonā kā Dženovas firmas "Centurione" pārstāvis. Kolumbs apprecējās ar kapteiņa Perestrellas, Madeiras tuvumā esošās Porto Santo salas gubernatora, meitu Filipi un saņēma mantojumā no sievastēva viņa kartes, memuārus un ziņas par Rietumāfrikas piekrastes un Atlantijas okeāna salu atklāšanu un ieceļotāju nomitināšanos tajās.