cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kriss Eimons
Karjera
Pēc skolas absolvēšanas tēvs Eimonam sagādāja Austin A40 automašīnu, ar kuru viņš brauca ģimenes fermā un piedalījās vietējās autosacensībās. 1960. gadā viņš sāka braukt Cooper-Climax sacīkšu auto ar 1,5 l dzinēju, 1961. gada nogalē viņš iegādājās vecu Maserati 250F ar 2,5 l dzinēju. 1962. gada nogalē Eimons iegādājās Cooper-Climax ar 2,5 l dzinēju. Šis auto iepriekš piederēja Brūsam Maklārenam. 1963. gadā kādā sacīkstē Lakeside International Raceway Austrālijā Eimonu pamanīja bijušais autobraucējs Redžs Pārnells, kuram piederēja autosacīkšu komanda, kura piedalījās Formula 1 pasaules čempionātā.
Eimona pirmā Formula 1 sacīkste beidzās vēl pirms starta: viņa komandas biedra Morisa Trentiņjāna auto piemeklēja tehniskas problēmas, tāpēc viņš pārņēma Eimona auto. Savu pirmo startu Eimons piedzīvoja nākamajā posmā, izcīņā. treniņbraucienos Eimons piedzīvoja avāriju, kuras rezultātā salauza trīs ribas un bija spiests izlaist vairākus čempionāta posmus. 1964. gada janvārī Redžs Pārnells nomira un komandas vadību pārņēma viņa dēls Tims. Togad Eimons pabeidza sacīksti piektajā vietā un izcīnīja pirmos pasaules čempionāta punktus savā karjerā. 1965. gadā Pārnella komanda panāca vienošanos ar British Racing Motors (BRM) par dzinēju piegādi, taču viņi bija spiesti atteikties no Eimona, lai viņa vietā nolīgtu BRM atbalstīto Ričardu Etvudu.
Eimons pievienojās McLaren vienībai, taču komanda nevarēja uzturēt divas automašīnas Formula 1 čempionātā. Eimons 1965. un 1966. gadu galvenokārt aizvadīja Can-Am čempionātā, kā arī piedalījās dažās Formula 1 sacīkstēs aizvietojot savainoto Etvudu Pārnella komandā un Ričiju Ginteru, kurš pameta Honda komandu sezonas vidū. 1966. gadā Eimons kopā ar Brūsu Maklārenu izcīnīja uzvaru Lemānas 24 stundu sacīkstēs braucot ar Ford GT40. Viņš nesekmīgi mēģināja kvalificēties braucot ar Brabham BT11 un pārstāvot savu komandu — Chris Amon Racing.
1967. gadā Eimons atgriezās Formula 1 un pievienojās Scuderia Ferrari. Eimona komandasbiedrs Lorenco Bandīni gāja bojā pēc piedzīvotas avārijas, Maiks Pārkss  salauza abas kājas un Ludoviko Skarfioti nolēma uz brīdi aiziet no autosporta. Tādējādi Eimons lielāko daļu sezonas bija komandas vienīgais braucējs. 4 no 11 sezonas posmiem Eimons kāpa uz finišēja labāko trijniekā. Viņš turpināja pārstāvēt Ferrari vienību līdz 1969. gada vidum. 1970. gadā viņš pievienojās jaunizveidotajai March komandai, taču sezonas beigās to pameta sakarā ar nesaskaņām ar komandas vadību.
1974. un 1975. gadā paralēli periodiskai dalībai Formula 1 posmos savas un citu komandu sastāvā Eimons piedalījās autosacīkšu čempionātos Jaunzēlandē. 1976. gadā viņš pievienojās Ensign komandai un aizvadīja lielāko daļu Formula 1 pasaules čempionāta sezonas. Pēc tam, kad Nikijs Lauda piedzīvoja smagu avāriju, Eimons nolēma tūlīt pārtraukt autobraucēja karjeru. Par spīti šim lēmumam, viņš piekrita piedalīties pēdējos divos sezonas posmos Wolf-Williams Racing sastāvā. Pēc negadījuma treniņbraucienos Eimons vēlreiz nolēma pārtraukt karjeru.
1977. gadā Eimonam tika izteikts piedāvājums atgriezties Formula 1, bet viņš to noraidīja. Viņš piedalījās vienā Can-Am čempionāta posmā, taču atzina, ka «tas viņam vairs nesagādā baudu» un atgriezās Jaunzēlandē.
Nāve
Kriss Eimons nomira Rotorua slimnīcā Jaunzēlandē no vēža.
Hellas Sat 2
Hellas Sat 2 ir Grieķijas un Kipras pirmais pavadonis. Tas ir uzņēmuma Hellas Sat sakaru pavadonis. Palaists ģeostacionārajā orbītā 2003. gada maijā. Tas nodrošina sakaru pakalpojumus Eiropas centrālajā un dienvidu daļā, Tuvajos un Vidējos Austrumos, kā arī Āfrikas dienvidos.
1997. gada janvārī pavadoņsakaru operators Intelsat noslēdza līgumu ar Matra Marconi Space par pavadoņa Intelsat K-TV izgatavošanu. Tas tiktu palaists līdz 1999. gada sākumam ar Ariane-4 raķeti un būtu izvietots ģeostacionārajā orbītā 95° austrumu garuma. 1998. gadā no Intelsat tika atdalīts uzņēmums New Skies Satellites (tagad SES World Skies). Līdz ar vairākiem citiem pavadoņiem, tam tika nodots Intelsat K-TV līgums. Pavadonis pārdēvēts par NSS-6. 1999. gada martā NSS-6 nogādāja Gviānas kosmosa centrā. Pirmsstarta sagatavošanas laikā tam atklāja saules bateriju defekts, un kosmiskais aparāts tika atgriezts atpakaļ uz rūpnīcu. Saasinoties Austrumāzijas finanšu krīzei, New Skies Satellites lauza līgumu, jo pavadonis bija paredzēts tieši Austrumāzijas un Klusā okeāna tirgum. Kosmisko aparātu Matra Marconi Space, kura transformējās par Astrium, turēja rezervē. 2001. gada janvārī to iegādājās Intelsat sadarbībā ar Ķīnas Sinosat. Pavadonis pārdēvēts par APR-3 jeb Sinosat 1B. To bija paredzēts palaist ar Ķīnas raķeti Chang Zheng 3B, bet to neizdevas veikt sakarā ar sankcijām, kuras ASV ieviesa pret Ķīnu, aizliedzot eksportēt kosmiskās tehnoloģijas. 2001. gada beigās Astrium vienojās, ka pavadoni iegādāsies Grieķijas Hellas Sat.
Hellas Sat 2 tika palaists 22:10 UTC ar nesējraķeti Atlas V/401 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-41. Izvietots ģeostacionārajā orbītā punktā 39° austrumu garuma.
Pavadonis nodrošināja Atēnu 2004. gada vasaras olimpisko spēļu translācijas pakalpojumus.
Dijans Kostadinovs
Dijans Kostadinovs (bg, dzimis ) ir bulgāru šaha problēmists.
Dzīves gājums
Šahu viņš spēlē kopš 1997. gada un vēlāk kļūst par pilsētas studentu vicečempionu. Sastādīt šaha uzdevumus sācis 2000. gadā, un viņa pirmais trīsvilcis ieguvis 2. vietu Bulgārijas šaha žurnālā „Шахматна мисъл”". Kopš tā laika sacerējis un publicējis aptuveni 300 visu žanru šaha kompozīcijas un ieguvis lielu skaitu balvu turnīros visā pasaulē, ieskaitot olimpisko sudraba medaļu 2010. gadā (par pašmata uzdevumu), olimpiskā zelta medaļu 2016. gadā (par pašmata uzdevumu), 2.vieta Pasaules kausa 2010. gadā (par pasaku šaha uzdevumiem), 2.vieta Pasaules kausa 2011. un 2013. gadā (par pašmatiem) un bronzas medaļu  Pasaules čempionātā (2010-2012) pašmatu grupā. Kostadinovam piešķirts Bulgārijas sporta meistara tituls šaha kompozīcijā. No 2015. gada viņš ir arī FIDE starptautiskais meistars šaha kompozīcijā. Viņš ir ieguvis 28 FIDE Albuma punktus. No 2010. gada viņš ir Starptautiskā tiesnesis šaha kompozīcijā pašmatu un pasaku šaha žanros. Kostadinovs ir autors daudziem rakstiem starptautiskos žurnālos par šaha kompozīciju, 2006.gadā izdevis grāmatā apkopotu savu šaha kompozīciju izlasi. Dijans Kostadinovs, izmantojot māksliniecisko vārdu "Hektors", ar labiem panākumiem piedalījies profesionālos burvju mākslas festivālos.
Pluncezers
Pluncezers (arī Plunču ezers, Pluncītis) ir ūdenstilpe Talsu novada Ģibuļu pagastā. Izvietojies Ugāles līdzenuma austrumu malā Irbes sateces baseinā, dienvidos no Aizupju ciema. Krasti zemi, nav pieejami, dibens dūņains, kūdrains; sapropeļa slānis līdz 7 m biezs. Dažviet ezerā mazas peldošās salas. Ietek Briežupe un Bundžiņgrāvis, iztek Tērukšupe un Dižais grāvis uz Vidusupi. Mīt līdaka, asaris, līnis, plaudis, rudulis, rauda, karūsa, zandarts. Ezera rietumu krastam piekļaujas Plunču ezera krasta dabas liegums.
Lemešava (Balvu pagasts)
Lemešava, arī Lemešova, ir ciems Balvu novada Balvu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļaustrumu daļā 9 km no pagasta centra Naudaskalna, 3 km no novada centra Balviem un 223 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P35 (Balvi—Viļaka).
Daniils Ulimbaševs
Latvijas izlases sastāvā debitēja FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Andoru.
789. gads
789. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Šķēde (Laucienes pagasts)
Šķēde ir apdzīvota vieta Talsu novada Laucienes pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļrietumu daļā Šķēdes upes krastā autoceļu V1397 un V1407 krustojumā 3,5 kmno pagasta centra Laucienes, 10 km no novada centra Talsiem un 122 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Šķēdes (Scheden) muižas centru.
Zilbes intonācija
Zilbes intonācija ir prosodiska parādība, kuras noteicošie radītāji ir pamattonis, intensitāte un kvantitāte (garums), to izmanto garās zilbēs un tā kalpo semantiskai un gramatiskai diferencēšanai.
Dažas izolējošas Austrumāzijas valodas ar zilbes toņa palīdzību atšķir homonīmus. Tādas valodas sauc par tonālām valodām, to vidū ķīniešu, taju un hausu valodas. Dažkārt izšķir pitch accent valodas, kas izmanto intonāciju zilbēs tāpat, kā tonālās valodas, lai šķirtu homonīmus, taču atšķirībā no tonālajām valodām, kur dažādi "toņi" (resp., intonācijas) var būt katrai zilbei, pitch accent valodās to liek tikai uz vienas zilbes, jo tas ir pietiekami homonīmu izšķiršanai, šādas valodas ir, piemēram, sintētiskā norvēģu valoda un aglutinatīvā japāņu valoda. Šeit var pieskaitīt arī latviešu valodu, jo tā liek lietā dažādas zilbes intonācijas, kad nepieciešams šķirt homonīmus (iespējams minēt tādus piemērus kā "zāle", "tā" utt.)
Attiecības starp latviešu un lietuviešu intonācijām
'''Iespējamās attiecības starp baltu toņiem''' Baltu K Kāp / \/ \     /  /\  \     /  /  \  \    /  /    K  \ / /     |\  \  /  /      | \  \ K  Kāp     S  L  K Liet. Latviešu
K – krītošs (akūts) Kāp – kāpjošs (cirkumflekss) S – stiepts L – lauzts Lai klasificētu baltu zilbes intonācijas, toņus jeb akcentus bieži tiek izmantoti apzīmējumi "akūts" un "cirkumflekss". Šie apzīmējumi drīzāk norāda uz vēsturisku atbilstību nevis fonētisku atbilstību. Piemēram, akūts ir krītoša intonācija lietuviešu valodā, taču latviešu valodā tā ir stiepta, savukārt senprūšu un klasiskajā grieķu valodā – kāpjoša. Cirkumflekss ir kāpjoša intonācija lietuviešu valodā, bet krītoša latviešu, senprūšu un klasiskajā grieķu valodā.
Koka diagrammā pa labi, kas adaptēta no Poļakova (Oleg Poljakov), sākotnējie baltu toņi ir nosaukti atbilstoši to pēctečiem mūsdienu lietuviešu valodā, savukārt latviešu valodas krītošā intonācija ir norādīta kā baltu kāpjošās intonācijas pēctece. Daži autori norāda, ka tieši lietuviešu valoda ir bijusi tā, kas ir "apmainījusi vietām" sākotnējos baltu toņus. Tas varētu izskaidrot faktu, ka vairumā valodu kāpjošu toni sauc par "akūtu", turpretī baltu terminoloģijā krītošs tonis ir "akūts".
Poļakova modeli kritizējis Kortlands (Frederik Kortlandt), viņaprāt lauztā intonācija latviešu valodā un žemaišu dialektā ir baltu-slāvu pirmvalodā sastopama, vēlākos laikos izzuduša glotāla slēdzeņa reflekss, viņaprāt šis reflekss vienkārši nav saglabājies aukštaišu (standarta lietuviešu) un slāvu valodās, tādējādi tas ir nevis jaunievedums, bet drīzāk arhaisms. Tas saskan ar faktu, ka latviešu valodā lauztu intonāciju identificē arī neuzsvērtās (ārpus pirmās) zilbēs. Lauzta intonācija ārpus uzsvērtas zilbes atrodama visās lokatīva galotnēs, pārākās pakāpes piedēklī -āk-, īpašības vārdu piedēkļos -ād-, -ain- un -īg-, atgriezenisko darbības vārdu galotnēs un 2. un 3. konjugācijas darbības vārdu nenoteiksmes galotnēs.
Lielais Hingans
Lielais Hingans (zh, Dàxīng'ānlǐng; mn; mnc, Abma'hingan) ir vulkāniskas izcelsmes kalnu sistēma Centrālāzijā. Atrodas Ķīnas ziemeļos Iekšējās Mongolijas autonomajā reģionā un Heilundzjanas provincē, kā arī rietumos neliela daļa Mongolijā. Stiepjas ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā 1200 kilometru garumā. Austrumos Lielajam Hinganam piekļaujas Mandžūrijas līdzenums, rietumos — Mongolijas plato un Gobi tuksnesis. Augstākā virsotne ir Huanganlians grēdas dienvidos. Pa grēdu iet nosacītā robeža starp Austrumāziju un Centrālāziju.
Zilbes intonācija
Fonoloģija
Lietuviešu valodā "gari patskaņu segmenti" (gari patskaņi, diftongi vai arī zilbes, kas sastāv no patskaņa un tam sekojoša skaneņa) var būt ar vienu no divām intonācijām, vai nu kāpjošu vai krītošu, piemēram, kar̃tų "reižu" pretstatā kártų "kārtu" (šajā piemērā ir īss patskanis, kam seko skanenis, tādējādi veidojot "garu segmentu").
Asako Takakura
Asako Takakura (ja; dzimusi ) ir bijusī japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Lielais Hingans
Lielais Hingans veidojies juras periodā 200—145 miljonus gadu senā pagātnē. Grēda ir asimetriska — relatīvi stāva austrumu nogāze un lēzena rietumu nogāze.
Grēda apaugusi ar biezu mežu, ziemeļdaļā — skujkoku taiga, dienviddaļā — jauktais mežs. Ievērojamas akmeņogļu atradnes.
Zilbes intonācija
Fonoloģija
Latviešu valodā gari patskaņi (līdzīgi kritērijiem, kas minēti augstāk lietuviešu valodai) var būt ar trīs dažādām intonācijām – stieptu, lauztu vai krītošu, ko apzīmē attiecīgi ar tildes (~), cirkumfleksa (^) un gravja (`) zīmēm. Tāpat, lai diferenciētu trīs dažādas intonācijas, patskaņu segmentam ir jābūt ne tikai garam, bet arī uzsvērtajā (parasti pirmajā) zilbē. Izņēmums ir lauzta intonācija, ko latviešu valodā identificē arī neuzsvērtās zilbēs.
Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā, lai apzīmētu lauztu un krītošu intonāciju var izmantot (^) un (`), taču tilde ir standarta apzīmējums nazāliem patskaņiem, šī iemesla dēļ tildes vietā tiek izmantots makrons, lai apzīmētu stieptu intonāciju.
Saskaņā ar dažiem autoriem latviešu valodas lauztā intonācija ir krītoša intonācija, kas ietver sevī glotālu slēdzeni, turpetī stieptā intonācija klasificējama kā pārgara patskaņu izruna. Endzelīns jau 19. gadsimta beigās identificēja "stieptus diftongus" (gari patskaņi, diftongi vai patskaņi, kam seko skanenis (likvīds vai nazāls), kas tiek izrunāti ar stieptu intonāciju) kā sastāvošus no 3 nevis 2 morām, respektīvi, garākus nekā būtu sagaidāms.
Līdzīgi, citi auroti norāda uz latviešu un lībiešu valodas lauztās intonācijas līdzību ar dāņu valodas fenomenu stød, kas daļā gadījumu tiek realizēts kā glotāls slēdzenis. Piemēram, 19. gadsimta beigās dānis Vilhelms Tomsens (Vilhelm Thomsen) kontaktējoties ar kādu lībiešu jūrnieku identificēja viņa runā iezīmi, kas viņam likās ļoti līdzīga dāņu stød, kas latviešu valodā atbilstu tam, ko sauc par "lauzto intonāciju".
Precīzākā lībiešu valodas pierakstā dažkārt tiek izmantots apostrofs (vai tam līdzīgas zīmes), lai norādītu lauzto intonāciju (piemēram, lībiešu-igauņu-latviešu vārdnīcā lapā www.murre.ut.ee), piemēram, minnõn um vajāg vietā mi’nnõn u’m vajāg.
Sinkrētisms latviešu valodas dialektos
Literārās latviešu valodas trīsvirzienu intonācijas diferenciācija ir tikusi vienkāršota vairākos latviešu valodas paveidos. Rīgas latviešu valodā krītoša intonācija ir tikusi sinkretizēta ar lauztu, rīdzinieki realizētu vārdus "zāle (veģetācija)" un "zāles (medikamenti)" abus ar lauztu intonāciju (sal. literārajā latviešu valodā un ) un pretnostatītu tos stieptai intonācijai, piemēram, "zāle (telpa)".
Latgaļu valodā literārās latviešu valodas stieptā intonācija tiek realizēta kā krītoša, piemēram, →.
Acīmredzot, ietekmējoties no Rīgā izmantotās sistēmas, latviešu valodas uzziņu literatūrā sastopami apzīmējumi "stieptā" un "nestieptā intonācija", pēdējā kategorija ietver literārās latviešu valodas krītošo un lauzto intonāciju.
Smash the Control Machine
Smash the Control Machine ir ceturtais smagā metāla grupas Otep albums. Tas tika izdots. Luksusa versija tika izdota ar papildus DVD. Pirmajā nedēļa tika pārdotas 10,400 kopijas, sasniedzot 47. vietu Billboard Top 200.
Pamesti sniegos
Pamesti sniegos (en) ir 2006. gada izdzīvošanas drāma, kas balstīta uz 1983. gada filmu Antarctica. Filmas režisors ir Frenks Māršals. Galvenās lomas atveido Pols Volkers, Brūss Grīnvuds, Mūna Blodguda, Maikls Īlijs un Džeisons Bigss. Filmas pirmizrāde notika ASV.
Milzīgs aukstums liek diviem Antarktikas pētniekiem atstāt savu kamanu suņu komandu, lai sāktu cīnīties par savu izdzīvošanu.
Grobiņas vēsture
Grobiņas vēsture aptver laika periodu kopš Grobiņas dibināšanas Vikingu laikmetā līdz mūsdienām.
Aizvēsture
Pirmās liecības par cilvēku klātbūtni tagadējā Grobiņas teritorijā ir no akmens laikmeta, 2.-1. gadu tūkstoša p.m.ē. Atkalnu senkapu teritorijā 1988. gadā tika atrasts sievietes apbedījums ar apstrādātiem akmens priekšmetiem no šī laika perioda.
Saskaņā ar arheoloģisko izrakumu rezultātiem, tiek uzskatīts, ka senie kurši šajā vietā apmetušies kopš 2. gadsimta m. ē., kad Priediena kuršu kapulaukā tiek veikti pirmie apbedījumi. Līdz 7. gadsimtam apmetnē varēja būt ap 70-90 iedzīvotāju. Iespējams, klimata izmaiņu dēļ 7. gadsimtā kuršu skaits apmetnē samazinājās, un sākās pastāvīga skandināvu imigrācija no Gotlandes un Zviedrijas vidienes.
Vikingu laikmetā (7.-11. gadsimtā)
Ap 650.-800. gadu tagadējās Grobiņas vietā atradās liela skandināvu apmetne, kas pēc savas nozīmes bija salīdzināma ar Birku Zviedrijā, Hedebiju Ziemeļvācijā, Ladogu (Aldeigjuborgu) Ziemeļkrievijā vai Truso tagadējā Polijā. Ieceļotāji no Gotlandes apmetās galvenokārt Ālandes upes kreisajā krastā, teritorijā starp tagadējām M.Namiķa un Dzirnavu ielām. Viduszviedru apmešanās vieta savukārt bija pie Skābāržu kalna. Apmetnes paliekas atrastas arī uz DR no Priediena uzkalnu senkapiem, tomēr nav droši nosakāms laika periods, kurā apmetne apdzīvota. Pa Ālandes upi un Liepājas ezeru toreiz bija iespējama kuģu satiksme ar Baltijas jūru, tāpēc līdz Liepājas dibināšanai Grobiņa bija galvenā jūras tirdzniecības osta Kurzemes dienvidos. Par šīs apmetnes pastāvēšanu, iespējams, liecina vikingu sāgas vēstījums par to, ka zviedru ķēniņš Ivars Vidfamne (Ívarr inn víðfaðmi) līdz 695. gadam esot iekarojis "Pilskalnu zemi" (Gardarīki), kuru lokalizē Baltijas jūras austrumu krastā un tagadējās ziemeļrietumu Krievijas teritorijā, bet viņa valdījumi ātri sabrukuši pēc viņa nāves, un viņa mazdēlam Haraldam Hildetandam tos nācies par jaunu iekarot. Ap 800. gadu vikingu apmetni ieņēma kurši. 854. gada notikumu sakarā Hamburgas un Brēmenes arhibīskaps Rimberts ap 875. gadu savā vēsturiskajā apcerējumā par Ziemeļeiropu “Svētā Anskara dzīve” (Vita sancti Ansgari) vēstīja par zviedru vikingu kēniņa Olafa uzbrukumu kuršu karaļvalsts pilsētai (urbs regni) Ezerpilij (Seeburg), ko aizstāvējuši 7000 karavīru ("Ezerpils kauja"). Pēc sakāves kurši apņēmās, tāpat kā agrāk, turpmāk maksāt kunga tiesu (censum) zviedru ķēniņam un atzīt sevi par tā pavalstniekiem.
Kuršu Piemares zemē (līdz 13. gadsimtam)
1230. gada līgumā, ko ar pāvesta legātu Alnas Balduīnu noslēdza kuršu ķēniņš Lamekins, Grobiņas apvidus pieminēts ar nosaukumu Esestua, ko skaidro ar kuršu vārdu "Ezertuve". Pirmo reizi ar nosaukumu Grobiņa (Grobin) jeb "skābaržu vieta" Piemares zemē tā pieminēta 1253. gada Kursas dalīšanas līgumā starp Livonijas ordeni un Kurzemes bīskapiju. Ap 1263. gadu Kuršu sacelšanās laikā pēc Durbes kaujas Livonijas ordenis mestra Vernera fon Breithūzena vadībā uzbruka Grobiņas kuršu pilskalnam un pēc pils ieņemšanas to nodedzināja.
Livonijas un Prūsijas sastāvā (13.-16. gadsimts)
14. gadsimtā blakus kuršu pilskalnam tika uzcelts stiprs mūra cietoksnis, kura drupas redzamas vēl tagad kā Grobiņas pilsdrupas. Grobiņas fogta Klausa no Štreithorstas (Klaus von Streithorst) laikā 1551.—1560. gadā uzcelta jauna baznīca un skola, kas bija viena no pirmajām skolām Kurzemē.
Lai iegūtu līdzekļus aizsardzībai pret Krieviju, Livonijas kara laikā 1560. gadā Livonijas ordenis ieķīlāja Grobiņas fogteju Prūsijas hercogam. Darījums notika 1560. gada 6. aprīlī un Livonijas ordeņa mestrs Gothards uz 15 gadiem aizņēmās 50 000 florīnu jeb guldeņu. 1560. gada 21. jūlijā Grobiņu apmeklēja Prūsijas hercoga atsūtītais vizitors mācītājs Johans Funks. Savā atskaitē viņš pieminēja arī Grobiņas skolu, kuras ēka bijusi tuvu sabrukšanai.
Kurzemes un Zemgales hercogistes laiks
1609. gadā Kurzemes hercogs Vilhelms apprecējās ar Prūsijas hercogistes princesi Sofiju, kā sievas pūru saņemot Prūsijai ieķīlāto Grobiņas pilsnovadu.
1659. gadā Otrā Ziemeļu kara laikā Kurzemes hercogistē iebrukušie zviedri nodedzināja Grobiņas miestu, ieskaitot baznīcu. 1660. gadā Grobiņas pils uz brīdi kļuva par hercoga Jēkaba rezidenci, jo Jelgavas pils kara laikā bija pārāk izpostīta. 1664. gadā pabeigta jaunās luterāņu baznīcas būve. 1695. gadā Kurzemes hercogs Frīdrihs Kazimirs Ketlers Grobiņai piešķīra pilsētas tiesības. 1697. gadā Grobiņai tika piešķirts ģerbonis - dzērve, kas stāv uz vienas kājas un otrā paceltā kājā tur akmeni. 1710. gadā pilsēta cieta no mēra epidēmijas. Polijas dalīšanas laikā 1795. gadā Kurzemes un Zemgales hercogistei piederošo Grobiņu inkorporēja Krievijas Impērijā.
19. gadsimtā
1863. gadā pilsētā bija 1618 iedzīvotāji, no kuriem 770 bija vīrieši un 848 - sievietes. Pēc reliģiskās piederības, 783 iedzīvotāji bija protestanti, 793 - jūdaisti, 24 pareizticīgie un 18 Romas katoļi. Pilsētā bija 135 dzīvojamie nami, no kuriem 12 bija mūra, bet 123 - koka ēkas.
Pēc 1881. gada tautas skaitīšanas rezultātiem Grobiņā dzīvoja 1594 cilvēki, no tiem 658 ebreji, 411 latvieši, 358 vācieši un 144 krievi. Pilsētā bija apriņķa tiesas nams, pamatskola, ebreju skola, kā arī apriņķa padome ar policijas iecirkni un cietuma ēku. 1897. gadā tajā bijis ieslodzīts Rainis. Cietums tika nojaukts, un tā vietā uzbūvēts restorāns "Jūrpils". 1896. gada 10. maijā tika apstiprināti šaursliežu dzelzceļa līnijas Liepāja-Aizpute statūti. Vilciens sāka kursēt 1899. gadā, ar Liepāju savienojot Grobiņu, Cīravu un Aizputi. Grobiņas pilsētas teritorijā bija pat divas stacijas - Iļģi (vēlāk Ezerpils) un Grobiņa. Līdz tam pilsētas saistīja zirgu kariešu transports, kas pastāvēja vēl kādu laiku pēc dzelzceļa atklāšanas.
20. gadsimtā
Pirmā pasaules kara sākuma posmā 1915. gadā pilsētu ieņēma ķeizariskās Vācijas karaspēks. Līdz pat 1920. gadam Grobiņā, Pils namā (tagad Grobiņas novada Skolēnu interešu centrs) atradās apriņķa padome, pasta un telegrāfa nodaļa. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām 1920. gadā Grobiņas apriņķi pārdēvēja par Liepājas apriņķi. 1920. gados dzelzceļa līnija Liepāja-Aizpute tika pārdota bijušajam muižniekam Hofam, tvaika lokomotīvi nomainīja motorvagoni. Pasažieru vagoniem tika doti vārdi: Lācis, Līdaka, Lakstīgala, Sermulītis, Aligators u.c. Regulāra autobusu satiksme ar Liepāju uzsākta 1929. gadā. 1930. gadā Grobiņā bija aptuveni 1500 iedzīvotāju; pilsētai tika pievienots Ventspils šosejas malā esošais vasarnīcu rajons. 1931. gadā pabeigta kinozāles celtniecība, ko savā namā veica apriņķa Zemnieku savienības valdes loceklis Kalots. 1933. gadā Biržumuižas ielā (tagad Skolas ielā) atvēra Grobiņas sešklasīgo pamatskolu. Lielā ielā 62 darbojās viesnīca "Liepāja". 1938. gadā, pēc dzelzceļa pāriešanas valsts īpašumā, sliežu platumu nomainīja no 1000 mm uz 750 mm. Pirms Otrā pasaules kara no Grobiņas uz Liepāju katru dienu kursēja astoņi vilcieni, stacijas ēka "Grobiņa" joprojām saglabājusies. Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā Grobiņu ieņēma Vērmahts, ierīkojot lielgabalu tranšejas Liepājas apšaudei. Apšaudes laikā pilsētas rietumdaļā nodega 10 namu, kā arī Grobiņas luterāņu baznīca. Dievnams atjaunots pēc kara, taču tam apkārt esošā apbūve, ieskaitot ebreju sinagogu, netika saglabāta. Pēc kara beigām 1948. gadā Grobiņas pilsētā tika izveidots kolhozs "Jaunā zeme", kas 1950. gadā apvienojās ar Rolavas ciema kolhozu "Klints". Saimniecība vairākkārt mainīja nosaukumu, līdz 1972. gadā tā ar nosaukumu "Dzintars" tika apvienota ar divām citām saimniecībām, izveidojot kolhozu "Ālande", kas ar dažādiem nosaukumiem pastāvēja līdz pat 1992. gadam.
1960. gadā pabeigta Grobiņas vidusskolas (tagad - ģimnāzijas) ēka. Nedaudz vēlāk beidza darboties Grobiņas ūdendzirnavas. 1961. gadā pilsētas dienvidrietumu daļā izveidoja "Latvijas lauksaimniecības tehnikas" Liepājas nodaļu (LLT), daļēji apbūvējot gotlandiešu senkapu teritoriju pie Rudzukalnu (Smukumu) mājām. Turpmāko 20 gadu laikā turpat tiek uzbūvēts arī uzņēmuma darbinieku dzīvojamo namu komplekss. 1964. gadā slēdza dzelzceļa līniju Liepāja-Aizpute, Grobiņas pilsētas teritorijā dzelzceļa estakādi paplašinot un izveidojot Celtnieku ielu.
1968. gadā pēc Dzirnavu dīķa slūžu sabrukšanas ūtenstilpe tiek padziļināta un paplašināta rietumu virzienā, kur uzbūvē jaunu tiltu pāri Ālandes upei, tādējādi savienojot Bārtas šoseju ar autoceļu Liepāja-Rīga. Slūžas pārvieto uz Dzirnavu dīķa rietumiem, savukārt veco slūžu vietā uzbūvē gājēju tiltiņu, kura nesošā konstrukcija ņemta no šaursliežu dzelzceļa tilta pār Bārtas upi.
1980. gadā blakus LLT izveidota Liepājas rajona Lauksaimniecības agroķīmiskās apkalpošanas ražošanas apvienība "Latvijas agroķīmija", kas tika likvidēta 1996. gadā.
Emīls Tēvs
Emīls Tēvs (fr) bija beļģu sporta šāvējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Tēvs startēja divās šaušanas disciplīnās. 50 metru šaušanā ar pistoli viņš izcīnīja 14. vietu. Savukārt 50 metru šaušanā ar pistoli komandām viņš izcīnīja 4. vietu, būdams Beļģijas komandas pārstāvis.
LGBT tiesības Latvijā
Lesbietes, geji, biseksuāļi un transpersonas (LGBT) Latvijā saskaras ar juridiskām problēmām, ar kādām nesaskaras heteroseksuāli cilvēki. Valstī ir atļautas kā vīriešu, tā sieviešu viendzimuma seksuālās attiecības, taču viendzimuma pāru kopdzīve netiek oficiāli atzīta un viņiem nav nodrošinātas tās pašas tiesības, kādas heteroseksuāliem pāriem laulībā.
Demokratizācijas process Latvijā ir ļāvis gejiem un lesbietēm dibināt organizācijas savu tiesību aizstāvībai, kā arī atvērt bārus, bibliotēku, kafejnīcas, klubus, utt. Dažāda veida pasākumi, tostarp izglītojoši un kultūras, var tikt brīvi organizēti. Tomēr sabiedrība Latvijā nav sasniegusi augstu iecietības līmeni attiecībā pret seksuālajām minoritātēm. 2014. gada novembrī ārlietu ministrs Edgars Rinkēvičs izsauca plašu diskusiju vilni, publiski Twitter mājaslapā atzīstoties savā seksuālajā orientācijā.
Likumi saistībā ar viendzimuma seksuālajām attiecībām
1992. gadā, neilgi pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas, homoseksuālas darbības tika dekriminalizētas. Brīvprātīgās seksuālās attiecībās, neatkarīgi no dzimuma vai seksuālās orientācijas, iespējams stāties no 16 gadu vecuma.
Viendzimuma attiecību juridiskā atzīšana
Latvijā šobrīd viendzimuma attiecības netiek juridiski atzītas nedz kopdzīves, nedz laulību veidā.
2006. gadā tika mainīta Satversme, lai novērstu mēģinājumus legalizēt viendzimuma laulības. Satversmes 110. pants līdz grozījumiem skanēja šādi: „Valsts aizsargā un atbalsta laulību, ģimeni, vecāku un bērna tiesības. Valsts īpaši palīdz bērniem invalīdiem, bērniem, kas palikuši bez vecāku gādības vai cietuši no varmācības.” Pēc pieņemtajiem grozījumiem šādi: „Valsts aizsargā un atbalsta laulību — savienību starp vīrieti un sievieti, ģimeni, vecāku un bērna tiesības. Valsts īpaši palīdz bērniem invalīdiem, bērniem, kas palikuši bez vecāku gādības vai cietuši no varmācības.”
Neskatoties uz to, 2015. gada 30. janvārī Saeimas deputāts Veiko Spolītis iesniedza tā saukto „partnerattiecību likumprojektu”, kurš ļautu jebkurām divām personām, neatkarīgi no to dzimuma, noslēgt savā starpā kopdzīvi. Iniciatīvu 2015. gada 24. februārī noraidīja Saeimas Juridisko lietu komisija, atsaucoties uz to, ka šī likuma dēļ būtu jāmaina Civillikums.
2015. gada martā portālā „ManaBalss.lv” tika uzsākta parakstu vākšana par Kopdzīves likuma pieņemšanu, kas pēc savas būtības ir līdzīgs iepriekš noraidītajam deputāta Veiko Spolīša priekšlikumam. Lai iniciatīvu iesniegtu izskatīšanai Saeimā, ir jāsavāc vismaz 10 000 iedzīvotāju parakstu. 2017. gada decembrī iniciatīva savāca vajadzīgo Latvijas iedzīvotāju parakstu skaitu.
Militārais dienests
Homoseksuāliem cilvēkiem Latvijā nav aizliegts dienēt armijā.
Diskriminācijas aizliegumi
2006. gada septembrī Saeima pieņēma grozījumus darba likumā, aizliedzot diskrimināciju darba vietā uz seksuālās orientācijas pamata. Sākotnēji parlaments neiekļāva šādu prasību likumā, taču valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga atteicās izsludināt likumprojektu, kamēr konkrētā prasība netiks iekļauta.
LGBT tiesību kustība Latvijā
Pēc 2005. gadā, pirmā Rīgas praida laikā, piedzīvotajām nekārtībām un lielo sabiedrības naidu pret seksuālajām minoritātēm, daži LGBT kopienas aktīvisti, viņu draugi, ģimenes locekļi un atbalstītāji nolēma kopīgi dibināt organizāciju "Mozaīka", kura censtos veicināt cieņu pret seksuālajām minoritātēm un iestātos par LGBT cilvēku tiesiskā stāvokļa uzlabošanos Latvijā. Organizācija tika dibināta 2006. gada 18. februārī. Neilgi pēc tam, kā atbilde nesen izveidotajai "Mozaīkai", tika dibināta pret LGBT tiesībām vērstā kustība "NoPride", kura visredzamākā bija 2006. gada Rīgas Draudzības dienās (otrajā Rīgas praidā).
Vecpūņas
Vecpūņas, agrāk arī Pūņi vai Pūņumuiža, ir ciems Talsu novada Valdgales pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā pie autoceļa P125 iepretī pagasta centram Pūņām, ar ko tas faktiski saplūst. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Pūņu (Puhnjen) muižas centru.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Branta šelfa ledājs
Branta šelfa ledājs (en) ir šelfa ledājs Kērda krastā Kotsu Zemes piekrastē. Ledājs ir ap 165 km garš un no 110 km ziemeļdaļā līdz 65 km dienviddaļā plats. Stiepjas gar Vedela jūras austrumu krastu no Stenkomas-Vilsas glečera mēles ziemeļos līdz Dosonas-Lembtonas glečeram dienvidos. Gar Branta šelfa ledāja austrumu malu, vietā, kur Kotsu Zemes ledus vairogs strauji nolaižas uz šelfa ledāja, 80 km garumā stiepjas Branta leduskritums.
Šelfa ledājs Kērda krastā 1957. gadā tika izraudzīts par vietu Apvienotās Karalistes Starptautiskā ģeofizikas gada Karaliskās biedrības polārstacijai, kas tagad saucas par Haleju. Šelfa ledājs tika nosaukts par godu meteorologam Deividam Brantam (David Brunt), kas kā Karaliskās biedrības sekretārs bija atbildīgs par šīs ekspedīcijas organizēšanu.
Kukalēni
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no vietējas nozīmes valsts autoceļiem.
Camp X-Ray
"Camp X-Ray" ir 2014. gada ASV drāma, kuras režisors un scenārija autors ir Pīters Satlers. Galvenās lomas atveido Peimens Moadi, Kristena Stjuarta, Džons Kerols Linčs, Džozefs Džuliāns Sorija, Korijs Maikls Smits un Leins Gerisons. Filmas pirmizrāde notika Sandensas kinofestivālā.
Kareive, kura norīkota dienēt Gvantanamo līcī, sadraudzējas ar tur ieslodzītu vīrieti.
Sanatorium pod klepsydrą
Sanatorium pod klepsydrą (sastopamie latviskojumi "Sanatorijas zem klepsidras", "Sanatorija pie klepsidras" vai "Sanatorija "Zem smilšu pulksteņa"") ir 1973. gada Polijas sirreālistiska filma, kuras režisors un scenārija autors ir Vojcehs Hass. Filmā galvenās lomas atveido Jans Novickis, Tadeušs Kondrats, Mečislavs Voits, Halina Kovalska un Gustavs Holoubeks. Filma ir poļu rakstnieka Bruna Šulca stāstu krājuma Sanatorium Pod Klepsydrą adaptācija.
Drēzdenes Dievmātes baznīca
Drēzdenes Dievmātes baznīca (de) ir luterāņu draudzes baznīca, kas atrodas Drēzdenē, Vācijā. Sākotnēji tā tika celta Romas katoļu baznīcas vajadzībām, bet pēc reformācijas, tā kļuva par protestantisma draudzi.
2005. gada 30. oktobrī notika tās svinīgā atklāšana, kurā piedalījās Angela Merkele, Gerhards Šrēders un sabiedroto spēku vēstnieki. Baznīca tiek uzskatīta par miera simbolu starp iepriekš karojošām pusēm. Lielbritānija kā miera izlīguma simbolu dievnamam uzdāvināja krustu.
Hemicelulozes
Hemicelulozes var kalpot gan kā šūnu sieniņu struktūrelements, gan kā rezerves barības vielas. Hidrolītiski šķeļoties, tās, neskaitot glikozi, veido arī mannozi, galaktozi un citus ogļhidrātus, tādēļ tiek sauktas attiecīgi par mannāniem, galaktāniem u.tml. Mannānus bieži satur augu sēklapvalki. Daudzi bezmugurkaulnieki, piemēram, gliemeži, spēj hemicelulozes izmantot uzturā, jo to barības traktā ir hemicelulozes šķeļoši enzīmi.
Salmaņi (Balvu pagasts)
Salmaņi (ltg) ir ciems Balvu novada Balvu pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 8 km no pagasta centra Naudaskalna, 3 km no novada centra Balviem un 222 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V466, Balvu ezera dienvidu krastā.
Šarls VII
Šarls VII (fr; dzimis, miris ) bija Francijas karalis no 1422. gada līdz savai nāvei 1461. gadā.
Verska
Verska (et, vro) ir lielciems (alevik) Igaunijas dienvidaustrumu daļā Veru apriņķī, Setomā pagastā pie robežas ar Krieviju, Mustojas upītes labajā krastā pirms tās ietekas Pleskavas ezerā. Mustoja ciema robežās un tālāk lejtecē ir dabas aizsardzības objekts.
Šarls VII
Šarls VII sāka savu valdīšanu, kad Valuā dinastijas pozīcijas bija kritiskā stāvoklī. Uz Francijas troni pretendēja arī Anglijas karalis Henrijs VI, kurš kopā ar saviem sabiedrotajiem burgundiešiem kontrolēja diendivrietumu un ziemeļu Franciju, arī tās lielāko pilsētu Parīzi (Šarla VII rezidences pilsēta bija Burža), kā arī karaļu kronēšanas vietu Reimsu. Papildus tam, Šarla VII tēvs Šarls VI bija atzinis Anglijas karaļa tiesības uz Francijas troni.
Verska
2011. gadā ciemā bija 443 iedzīvotāji, no tiem 424 (95,7%) igauņi (seti netika izdalīti atsevišķi). Ciemā ir setu lauksaimniecības muzejs, sanatorija un AB Värska Vesi minerālūdens ražotne. Verskā reizi trīs gados notiek setu dziesmu festivāls (et) un regulāri notiek citi setu kultūras pasākumi.
Vēsture
Ciema pastāvēšana pirmoreiz pieminēta 1585. gadā, lai gan arheologi senāko apmetni datē pirms 7000 gadiem. Ir arī dati par pieminējumu 1563. gadā. Ilgstoši ciema teritorija bijusi tikai atpūtas vieta laiviniekiem, kas devās no un uz Pleskavu caur Pleskavas ezeru, krieviski saukdamās Verhoustje (ru). 1759. gadā Pečoru klosteris šeit uzbūvēja koka baznīciņu, kuru nojauca 1907. gadā, aizvietojot ar akmens ēku. 1 kilometru uz dienvidiem no Verskas līdz 1941. gadam atradās Ersavas (et) armijas nometne, kuru likvidēja pēc PSRS iebrukuma.
Ciema vēlāko attīstību noteica minerālūdeņu atklāšana 1967. gada urbumā, un 1973. gadā šeit sovhozā tika uzbūvēta dzeramo minerālūdeņu rūpnīca. Tos izmanto arī Verskas minerālūdeņu kūrorts.
Līdz 2017. gada administratīvajai reformai Verska bija Verskas pagasta centrs un piederēja pie Pelvas apriņķa.
Transports
Līdz Verskai ved Igaunijas autoceļš #45 Tartu—Verska.
Šarls VII
Tomēr, pateicoties Žannai d'Arkai, ap kuru pulcējās enerģiski noskaņoti augstmaņi, Šarlam VII izdevās radīt lūzumu Simtgadu kara gaitā, un valdīšanas beigās viņš kontrolēja visu Franciju, izņemot teritoriju ap Kalē. Pēdējie Šarla valdīšanas gadi pagāja, konfliktējot ar dēlu Luiju XI.
Dainis Caune
Dainis Caune (dzimis 1951. gada 20. jūnijā Koknesē) ir latviešu sporta žurnālists, fotogrāfs un redaktors, bijušais sportists (vindsērfingā, kalnu slēpošanā u.c. sporta veidos) un sporta funkcionārs.
Darba gaitas
Trenējies biatlonā, strādājis par ugunsdzēsēju, 1971. gadā kā ārštata autors sācis rakstīt reportāžas laikrakstam "Sports".
Kopš 2005. 12. žurnāla "Sports" galvenais redaktors, nodibinājums "Sporta apgāda fonds"
Autors vismaz 3000 publikācijām žurnālos, laikrakstos un grāmatās. Bijis "Latvenergo" pirmo žurnāla "E&S" numuru izpildredaktors (1996. — 1997.). Galvenais redaktors un autors aviokompānijas RIAIR žurnālam "Inflight magazine LIDO ar RIAIR" (1998).
Olimpiskā pieredze
Visu mūžu aktīvi nodarbojies ar sportu (biatlons, kalnu slēpošana, distanču slēpošana, burāšana), viens no vindsērfinga pionieriem Latvijā (1976), astoņdesmito gadu beigās leģendārās un joprojām notiekošās “Usmas” regates rīkotājs. 1988. gadā, būdams Burāšanas un Kalnu slēpošanas federāciju loceklis, parakstījis publisko aicinājumu atjaunot Latvijas Olimpisko komiteju, piedalījies LOK atjaunošanā, LOK Izpildkomitejas loceklis (1988. — 1996.), kopš 1996. LOK individuālais loceklis.
Kā žurnālists akreditēts divpadsmit olimpiskajās spēlēs — 1980. gadā Maskavā, 1984. gadā Sarajevā, 1992. gadā Albērvilā, 1994. gadā Lillehammerē, 2000. gadā Sidnejā (kā fotogrāfs), 2006. gadā Turīnā, 2008. gadā Pekinā, 2010. gadā Vankūverā (fotogrāfs), 2012. gadā Londonā, 2014. gadā Sočos, 2016. gadā Riodežaneiro (fotogrāfs), 2018. gadā Phjončhanā (fotogrāfs).
Bibliogrāfija
Dainis Caune ir sastādītājs, redaktors, tekstu un fotogrāfiju līdzautors ilustrētām grāmatām par olimpiskajām spēlēm:
Kopā ar Gunti Keiselu līdzredaktors un līdzautors grāmatai "Latvijas olimpiskā vēsture" (2003), Kopā ar Māri Zembergu autors grāmatai “Latvijas bobsleja olimpiādes” (2016), kopā ar Armandu Puči līdzautors fotoalbumam "Latvieši Austrālijā" (2000).
Melitaea didyma
Kāpuri barojas uz ceļtekām (piemēram, Plantago amplexicaulis), veronikām, vīrcelēm (Linaria sagittata), neļķēm, cūknātrēm, lauvmutītēm, nārbuļiem, deviņvīruspēkiem, Phlomis (Phlomis tuberosa), Mispate (Mispate orontium).
Pilsētu mēru pakts
Pilsētu mēru pakts ir plaša Eiropas kustība, kurā iesaistītas vietējās un reģionālās pašvaldības, kas savās teritorijās brīvprātīgi apņemas palielināt energoefektivitāti un izmantot atjaunojamos enerģijas avotus. Saskaņā ar šo apņemšanos Pakta parakstītāju mērķis ir ievērot un pārsniegt Eiropas Savienības mērķi samazināt CO2 emisijas līdz 2020. gadam par 20 %.
Pēc Eiropas Savienības Klimata un enerģētikas tiesību akta kopuma pieņemšanas 2008. gadā Eiropas Komisija dibināja Pilsētu mēru paktu, lai apstiprinātu un atbalstītu vietējo pašvaldību centienus ilgtspējīgas enerģijas politikas īstenošanā.
Tā kā Pilsētu mēru paktam piemīt unikāla īpatnība — tā ir vienīgā šāda veida kustība, kas apvieno vietējos un reģionālos dalībniekus Eiropas Savienības mērķu sasniegšanai,— Eiropas Savienības institūcijas šo iniciatīvu min kā izcilu vairāklīmeņu pārvaldes modeli.
Pilsētu mēru pakta parakstītāji
Jebkura lieluma Eiropas vietējām pašvaldībām — no maziem ciematiem līdz lielpilsētu teritorijām — ir tiesības parakstīt Pilsētu mēru paktu.
Lielpilsētām, mazpilsētām un citām pilsētu teritorijām ir izšķiroša loma klimata pārmaiņu ietekmes mazināšanā, jo tās patērē trīs ceturtdaļas no Eiropas Savienībā saražotās enerģijas un ir atbildīgas par tikpat lielu CO2 emisiju īpatsvaru. Turklāt vietējām pašvaldībām ir lieliska iespēja mainīt iedzīvotāju attieksmi un vispusīgi risināt klimata un enerģētikas jautājumus, īpaši, saskaņojot sabiedrības un privātās intereses un iekļaujot ar ilgtspējīgu enerģiju saistītos jautājumus vispārīgos vietējās attīstības mērķos.
Pievienošanās Pilsētu mēru paktam vietējām pašvaldībām rada iespēju pastiprināt to teritorijās īstenotās CO2 samazināšanas centienus, gūt labumu no Eiropas atbalsta un atzinības un dalīties pieredzē ar citiem Pakta dalībniekiem.
Formālās saistības
Pilsētu mēru pakta darbība sniedzas ievērojami tālāk par vienkāršu nodomu paziņošanu. Patiesi, lai sasniegtu pašu izraudzītos augstos CO2 emisiju samazināšanas mērķus, parakstītāji apņemas īstenot virkni pasākumu, piekrīt ziņot par savām darbībām un pakļauties uzraudzībai. Tie apņemas iepriekš noteiktos termiņos:
Lai ievērotu nepieciešamību ilgtspējīgas enerģētikas rīcības plānu izstrādei apvienot vietējos ieinteresētos dalībniekus, parakstītāji apņemas arī:
Ilgtspējīgas enerģētikas rīcības plāni
Lai sasniegtu un pārsniegtu augstos Eiropas Savienības enerģētikas un klimata mērķus, katrs Pilsētu mēru pakta parakstītājs gada laikā pēc pievienošanās iniciatīvai apņemas izstrādāt ilgtspējīgas enerģētikas rīcības plānu (IERP). Šajā pašvaldības padomes apstiprinātajā rīcības plānā aprakstāmas darbības un pasākumi, ko parakstītāji ir paredzējuši veikt, lai izpildītu savas saistības, norādot termiņus un uzticētos pienākumus.
Dažādi tehniska un metodoloģiska atbalsta materiāli (tostarp IERP ceļvedis un šablons, ziņojumi par esošajām metodoloģijām un rīkiem utt.) piedāvā praktiskas vadlīnijas un skaidrus ieteikumus visai IERP izstrādes procedūrai. Šīs atbalsta paketes pamatā ir vietējo pašvaldību praktiskā pieredze, kas izstrādāta ciešā sadarbībā ar Eiropas Komisijas Kopējo pētījumu centru un sniedz Pakta parakstītājiem informāciju par pamatprincipiem un skaidri apraksta, kā pakāpeniski iekļauties Pakta īstenošanā. Visus dokumentus var lejupielādēt tīmekļa vietnes www.eumayors.eu bibliotēkas sadaļā.
Pakta koordinatori un atbalstītāji
Pakta parakstītāju rīcībā ne vienmēr ir piemēroti rīki un resursi, lai sagatavotu bāzes emisiju uzskaiti, izstrādātu ar to saistīto Ilgtspējīgas enerģētikas rīcības plānu un finansētu plānā noradītos pasākumus. Tādēļ provincēm, reģioniem, pašvaldību tīkliem un apvienībām ir liela nozīme, sniedzot parakstītājiem palīdzību to saistību izpildē.
Pakta atbalstītāji ir Eiropas, valstu un reģionālie tīkli un vietējo pašvaldību apvienības, kas ar administratīvā atbalsta, saziņas un sadarbības tīklu veidošanas pasākumu palīdzību veicina Pilsētu mēru pakta iniciatīvu un atbalsta tā parakstītāju saistības.
Pilsētu mēru pakta birojs
Pilsētu mēru pakta birojs vietējo un reģionālo pašvaldību pārstāvošo tīklu konsorcija vadībā Pakta parakstītājiem un ieinteresētajiem dalībniekiem katru dienu sniedz veicināšanas, tehnisku un administratīvu atbalstu. Konsorciju pārvalda asociācija “Energy Cities”, kuru veido CEMR, “Climate Alliance”, “Eurocities” un FEDARENE. Pilsētu mēru pakta birojs saņem finansējumu no Eiropas Komisijas un atbild par iniciatīvas vispārēju koordinēšanu.
Eiropas Savienības institūcijas
Lai atbalstītu parakstītāju ilgtspējīgas enerģētikas rīcības plānu sīku izstrādi un īstenošanu, Eiropas Komisija ir devusi ieguldījumu finanšu instrumentu, izstrādāšanā, īpašu uzmanību veltot Pilsētu mēru pakta parakstītājiem. Kā piemērus var minēt instrumentu “Eiropas vietējais enerģijas atbalsts” (ELENA), kas izveidots sadarbībā ar Eiropas Investīciju banku un paredzēts liela mēroga projektu atbalstam, un sadarbībā ar Vācijas Attīstības bankas grupu (KfW) nodibinātais instruments ELENA-KfW, kurš piedāvā papildu pieeju mazo un vidējo pašvaldību ilgtspējīgu investīciju apvienošanā.
Kopējais pētījumu centrs
Eiropas Komisijas Kopējais pētījumu centrs ir atbildīgs par iniciatīvas tehniskā un zinātniskā atbalsta nodrošināšanu. Kopējais pētījumu centrs cieši sadarbojas ar Pilsētu mēru pakta biroju, lai nodrošinātu parakstītājiem skaidras tehniskās vadlīnijas un šablonus, kas ļauj izpildīt Pilsētu mēru paktā norādītās saistības, kā arī pārraudzīt iniciatīvas īstenošanu un rezultātus.
Atensa
Atensa (en) ir pilsēta Džordžijas štatā, ASV. 2020. gadā pilsētā dzīvoja 127 315 iedzīvotājs. Pēc iedzīvotāju skaita Atensa ir sestā lielākā Džordžijas pilsēta. Pilsēta atrodas aptuveni 110 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no štata galvaspilsētas Atlantas.
Pilsētā atrodas Džordžijas Universitāte, kas ir vecākā valsts atbalstītā universitāte ASV. Tā ir dibināta 1785. gadā. Apkārtne ap universitāti tika nosaukta Grieķijas pilsētas Atēnu vārdā, kurā atradās Platona akadēmija. Atensā ir cēlušās vairākas pazīstamas alternatīvā roka grupas, kā R.E.M., The B-52's, Widespread Panic, Drive-By Truckers, of Montreal, Neutral Milk Hotel un Harvey Milk.
Dzimuši
Atensā dzimuši:
Stounvolas nemieri
Stounvolas nemieri bija impulsīvu, vardarbīgu, geju rīkotu protestu sērija pret policijas reidu Stounvolas bārā Manhatanā, Ņujorkā, kuri sākās 1969. gada 28. jūnija agrā rītā. To daudz kur uzskata par galveno notikumu, kas noveda pie geju kustības izveides un mūsdienu cīņas par LGBT tiesībām ASV.
50. un 60. gados ASV pastāvēja barga pret gejiem vērstu likumu sistēma. Reti kura publiska vieta ļāva brīvi uzņemt homoseksuāli orientētus cilvēkus, visbiežāk tie bija bāri, kuru īpašnieki pat nebija geji. Stounvolas bāru tai laikā vadīja mafijas locekļi, līdz ar to tajā notika dažādas nelegālas aktivitātes. Bāru apmeklēja visvairāk marginalizētas sabiedrības grupas, piemēram, drag queen, transpersonas, prostitūtas, no mājām aizbēguši jaunieši un bezpajumtnieki. Policija regulāri veica reidus geju bāros, tomēr reida laikā Stounvolas bārā bija sapulcējušies vairāk nekā 200 cilvēku, kuri bija gatavi dumpoties. Sasprindzinājums pārauga vardarbīgos protestos ārpus bāra un tas turpinājās arī vakarā un nākamajās dienās. Sākotnējo nekoordinēto protestu vietā tika organizētas aktīvistu grupas, kuras sludināja cilvēkus atklāt savu seksuālo orientāciju bez bailēm tikt arestētiem.
Sešu mēnešu laikā Ņujorkā tika nodibinātas divas aktīvistu organizācijas un tika izlaisti trīs laikraksti, kas pauda atbalstu geju un lesbiešu tiesībām. Dažu gadu laikā bija vērojams LGBT organizāciju veidošanas vilnis gan ASV, gan citur pasaulē. 1970. gada 28. jūnijā notika pirmais geju praida maršs Ņujorkā, Losandželosā un Sanfrancisko par godu Stounvolas nemieru gadadienai. Tas aizsāka līdzīgas praidu rīkošanas aktivitātes pasaulē.
Malgožata Šumovska
Malgožata Šumovska (pl; dzimusi Krakovā) ir poļu kinorežisore, scenāriste un producente.
Viņas 2013. gada filma In the Name Of saņēma 63. Berlīnes kinofestivāla Rotaļlācīša balvu filmai ar seksuālo minoritāšu tematiku, kā arī 32. Stambulas kinofestivāla galveno balvu. Viņas filma Body tika izvēlēta 65. Berlīnes kinofestivāla galvenā konkursa programmai. Šajā festivālā Šumovska saņēma Sudraba lāča balvu kā labākā režisore. 2018. gadā 68. Berlīnes kinofestivālā viņa saņēma Sudraba lāča Žūrijas Grand Prix par filmu Mug.
Karjera
Šumovska divus gadus studēja mākslas vēsturi Jagaiļa Universitātē, bet pēc tam uzsāka filmu studijas. Šumovska pabeidza kino studijas koledžā, kur studējuši arī Andžejs Vajda, Romans Polaņskis un Kšištofs Keslovskis. Kā studente Šumovska radīja īsfilmu, kas Lodzas kinoskolas labāko filmu sarakstā tika iekļauta kā 14. labākā. Cisza (Klusums) ir īsa dokumentālā filma par vienkāršo poļu laucinieku ģimenes dzīvi.
Personīgā dzīve
Šumovskas vecāki ir žurnālisti Macejs Šumovskis un Dorota Terakovska, viņai ir brālis Vojcehs Šumovskis, kurš ir dokumentālā kino režisors. Kopš 2012. gada viņa ir precējusies ar aktieri Mateušu Koscjukeviču, abiem ir 2012. gadā dzimusi meita Alina. Malgožatai ir arī dēls Macejs no iepriekšējām attiecībām ar redaktoru Jaceku Drosio.
Ugo Foskolo
Biogrāfija
Foskolo piedzima Zakintas salā (mūsdienu Grieķijā), kas tajā laikā bija iekļauta Venēcijas Republikas teritorijā. Viņa tēvs Andrea Foskolo bija nabadzīgs venēciešu muižnieks, bet viņa māte Diamantina Spatisa bija grieķiete. Tēvs strādāja par ārstu Splitā. Pēc tēva nāves, ģimene 1793. gadā pārcēlās uz Venēciju. Foscolo Splitā iesāktās mācības pabeidza Padujas Universitātē. Viņš pārzināja gan grieķu, gan sengrieķu valodu. 1797. gada ieguva atpazīstamību kā traģēdijas Tieste autors.
Foskolo sāka aktīvi piedalīties politiskajās diskusijās, ko izraisīja Venēcijas Republikas krišana 1797. gadā, bija ievērojams nacionālo komiteju loceklis. Viņš veltīja odu Napoleonam A Bonaparte liberatore, cerot, ka Napoleons gāzīs Venēcijas oligarhiju un izveidos brīvu republiku. Bet Venēcijas Republiku izformēja un sadalīja franči un austrieši. Foskolo vīlās Napoleonā, jo Venēcija, pamatojoties uz Kampo Formio līgumu, tika atdota Austrijai. 1798. gadā Foskolo sacerēja vēstuļu romānu Ultime lettere di Jacopo Ortis (pabeigts un izdots 1802. gadā). Pēc Venēcijas krišanas Foskolo pārcēlās uz Milānu, kur sadraudzējās dzejnieku Džuzepi Parīni, kuru vēlāk atcerējās ar apbrīnu un pateicību. Milānā viņš publicēja 12 sonetus.