cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mārcis Auziņš
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā. Mācījās Rīgas 49. vidusskolā, līdztekus 1973. gadā sāka strādāt Latvijas Universitātē par laborantu Ķīmijas fakultātē. Studēja fiziku Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (1974—1979). Papildinājās pēcdoktora studijās Pekinas Universitātē un Rietumu Ontārio Universitātē (1986—1988). No 1988. līdz 2003. gadam bija LU lektors, docents un Eksperimentālās fizikas katedras vadītājs, kā arī Atomfizikas un Spektroskopijas institūta direktors. 1995. gadā M. Auziņu ievēlēja par Latvijas Universitātes profesoru un 1998. gadā par Latvijas Zinātņu akadēmijas īsteno locekli. No 1998. gada viņš vadīja Latvijas Universitātes Senātu, bija Fizikas un Matemātikas fakultātes dekāns (2002—2007), Latvijas Universitātes rektors (2007—2015). Līdztekus darbojās Latvijas Zinātņu akadēmijas Senātā un Latvijas Zinātnes padomē, bija viesprofesors vairākās Apvienotās Karalistes un ASV universitātēs.
Nozīmīgākās publikācijas
Mārcis Auziņš ir ievēlēts par European Physical Society izpildkomitejas locekli, ir American Physics Society un Apvienotās Karalistes Institute of Physics biedrs, zinātniskā žurnāla Central European Journal of Physics redaktors, ir vairāk nekā 100 zinātnisko rakstu autors recenzējamos starptautiskos žurnālos un vairāk nekā 140 konferenču referātu autors.
Kuks
Kuks (no en — ‘pavārs’; sieviešu dzimtē Kuka) ir angļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Romiešu skaitļi
Romiešu skaitļi ir skaitļu sistēma, kuru izmantoja senie romieši. Tā radās apmēram 500 gadus pirms mūsu ēras.
Romiešu skaitļu pierakstā svarīgi ir divi nosacījumi: Ja skaitlī pēc lielāka cipara ir mazāks cipars, tad tie tiek saskaitīti, bet ja mazākais cipars ir pirms lielākā, tad no lielākā mazākais tiek atņemts. Tas tiek darīts tāpēc, lai skaitlī neatkārtotos četri un vairāk cipari pēc kārtas.
Bijska
Bijska (ru) ir pilsēta Bijas upes krastos, netālu no tās ietekas Katuņas upē, Krievijas Federācijas Altaja novada dienvidaustrumu daļā. Atrodas 163 km uz austrumiem no Barnaulas, 356 km no Novosibirskas, 3700 km no Maskavas un 617 km no Mongolijas robežas. Tajā dzīvo 222,9 tūkstoši iedzīvotāju.
Romiešu skaitļi
Romiešu skaitļu piemēri
Daži romiešu skaitļi:
Bijska
Vēsture
1708. gada 29. februārī Krievijas cars Pēteris I parakstīja rīkojumu par cietokšņa celtniecību Obas krastos. Par cietokšņa pabeigšanas datumu tiek uzskatīts 1709. gada 18. jūnijs, jo šis datums ir minēts pirmajā cietokšņa iemītnieku uzskaitē. Nocietinājumi sargāja Krievijas Impērijas dienvidrietumu robežu un tirdzniecības ceļus, kas veda uz Ķīnu un Mongoliju. Pilsētas tiesības piešķirtas 1782. gadā.
Mimnerms
Mimnerms dzīvojis laikā, kad joniešu pilsētas Mazāzijā cīnījās par pastāvēšanu pret Līdiju. Šīs cīņas atspoguļojušās arī viņa darbos, lai gan pārsvarā viņš rakstījis elēģijas, kas bijušas veltītas kādai flautistei Nanno. Šie viņa dzejoļi bijuši apkopoti divās grāmatās, kas nosauktas Nanno vārdā. Mimnerms bijis pirmais, kas elēģisko distihu izmantojis mīlas lirikā. Viņš rakstījis arī episka rakstura dzeju.
Sidnejstrītas aplenkums
Sidnejstrītas aplenkums Londonā (en) bija Londonas policijas un britu armijas vienības kauja Stepnijas apkaimē ar latviešu anarhistiem 1911. gada 3. janvārī, kas piesaistīja lielu plašsaziņas līdzekļu uzmanību un izraisīja debates britu parlamentā. Operāciju personīgi vadīja tā laika Lielbritānijas iekšlietu ministrs (Home Secretary) Vinstons Čērčils un tā tika nofilmēta.
Priekšvēsture
Pēc 1905. gada revolūcijas sakāves 1906.-1908. gadā no Krievijas Impērijas uz Angliju un citām ārvalstīm emigrēja daudzi bijušie revolucionārie kaujinieki un mežabrāļi. Londonā latvieši izveidoja savu Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) grupu un latviešu Komunistisko klubu, kas sadarbojās ar ebreju strādnieku savienību ("Bundu") un citām kreisi noskaņoto Krievijas emigrantu grupām. Vairums emigrantu apmetās tolaik nabadzīgajā Īstendas (East End) daļā un viņiem trūka līdzekļu savas revolucionārās darbības turpināšanai.
1908. gadā Londonā izveidojās kaujinieku grupa Leesma ("Liesma"), kas pulcējās Džubilī (Jubilee) ielas anarhistu klubā. Grupas sastāvā, pēc vēlākajiem britu policijas izmeklēšanas rezultātiem, bija kāds Pēteris Pjatkovs (Peter Piaktow) saukts "Krāsotājs" (the Painter), Jakobs Fogels (Jacob Fogel, arī Jan Sprohe), Jāzeps Sokolovs vai Vilhelms (William Sokolow, saukts Joseph), Fricis Svars (Fritz Svaars), Georgs Gardšteins (Hartmanis jeb "Puika") (George Gardstein, arī Mouremtzoff, Poolka Mourremitz), Ņina Vasiļjeva (Vassilleva), Ļuba Milšteine (Milstein), Jēkabs Peterss (Jacob Peters), Makss Smolers (Max Smoller, arī Joseph Levi). Reizēm šai grupai pieskaita Totnemas inkasenta aplaupītājus Paulu Helfeldu (Paul Helfeld) un Jakobu Lapidusu (Jacob Lepidus). Citi autori šai grupai vēl pieskaita Zāru Trasjonsku (Sara Trassjonsky), Juri Laiviņu jeb Jurku Dubovu (Yourka Laiwin, Yourka Dubof), Jāni Rozenu jeb Bārddzini (John Rosen, the Barber), Osipu Fjodorovu (Osip Federoff) un Kārli Hofmani (Karl Hoffman). Personu patiesie vārdi un etniskā identitāte var būt savādāki.
Pirmā "ekspropriācijas akcija" bija 1909. gada 23. janvāra uzbrukums kasierim, kas no bankas veda naudu Totnemas kaučuka fabrikas darbiniekiem. Pēc vajāšanas sešu jūdžu garumā policisti nogalināja J.Lapidusu un sagūstīja ievainoto P.Helfeldu, kas mira slimnīcā ar pēdējiem vārdiem Mana māte ir Rīgā. Apšaudes rezultātā tika ievainoti 25 cilvēki, divi nošauti, ieskaitot vienu policistu. Notikums izraisīja pret imigrantiem vērstu sašutuma vilni sabiedrībā, notikums vēlāk nodēvēts par Tottenham Outrage (Totnemas vardarbību). 1910. gada 16. decembrī notika vēl viens laupīšanas uzbrukums juvelieru veikalam Haundsdičas ielā Londonas Sitijā, kuru vadīja Gardšteins un piedalījās Smolers, Peterss, Dubovs, Svars, Sokolovs, Hofmans, Rozens un Fjodorovs. Laupītāji nogalināja trīs policistus, kas pēc kaimiņu zvana ieradās notikuma vietā. Vairākums no viņiem aizbēga, bet Gardšteinu nāvīgi ievainoja. Ārsts, kas bija izsaukts kaujinieku grupas īrētajā dzīvoklī pie ievainotā Gardšteina, par to paziņoja policijai. Policisti dzīvoklī atrada jau mirušā Gardšteina līķi ar 1910. gada 2. jūlijā izdotu "Liesmas" grupas biedra karti, kas apliecināja, ka tās īpašnieks ir šīs latviešu anarhistu komunistu grupas biedrs, kā arī instrukcijas bumbu izgatavošanai un detonēšanai. Atrada arī vēstules no Rīgas Centrālcietumā ieslodzītajiem partijas biedriem un vēstules no latviešu kaujinieku grupas Baku, laikrakstus Zensonis ("Censonis"), Brihwiba ("Brīvība") un Parīzes "Melnais karogs". 23. decembrī Skotlendjards apcietināja Petersu sakarā ar aizdomām par saistību ar 16. decembra uzbrukumu, bet atbrīvoja pēc skaidrojuma, ka laupīšanu esot veicis viņa brālēns Fricis Svars.
Kaujas norise
1911. gada 2. janvārī kāds informators ziņoja par to, ka divi vai trīs no meklētajiem uzbrucējiem, ieskaitot grupas vadītāju Pēteri Pjatkovu, slēpjas Sidnejstrītā 100 Stepnijas apkaimē. 3. janvārī tur ieradās apmēram 200 policistu, kas aplenca visu rajonu.
Teroristiem bija vieni no tā laika modernākajiem vācu ieročiem un liels daudzums munīcijas, kas ļāva viņiem veselu dienu atšaudīties pret britu policijas, vēlāk armijas vienībām. Notikuma vietā ieradās daudzi preses pārstāvji un fotogrāfi, un pats britu iekšlietu ministrs Vinstons Čērčils. Pēc tam, kad viņa cilindru cauršāva kāda latvieša raidīta lode, tika nolemts kaujā iesaistīt nāvējošākos iekšlietu ministrijas rīcībā esošos ieročus - lielgabalus. Pēc lielgabalu apšaudes aplenktajā ēkā sākās ugunsgrēks, kuru Čērčils ugunsdzēsējiem apdzēst neļāva, jo gaidīja kaujinieku mēģinājumu izlauzties cauri galvenajai izejai. Tomēr tas nenotika, un ēkā ielauzušies policisti atrada vienīgi Friča Svara un Vilhelma Sokolova līķus. Pēteris Pjatkovs jeb "Krāsotājs" bija bez pēdām pazudis. Kaujas rezultātā bojā gāja trīs policisti un viens ugunsdzēsējs.
Tiesvedība
Uz aizdomu pamata par piederību kaujinieku grupai policija drīz arestēja lielāko daļu no aizdomās turētajiem. 23. janvārī apsūdzība policistu nogalināšanā un līdzdalībā izvirzīja Petersam, Dubovam, Fjodorovam, Milšteinei un Trasjonskai. 3. februārī apcietināja arī Rozenu, bet 8. februārī Vasiļjevu un Hofmani. Smolersam kā Krievijas specdienestu aģentam lika izbraukt no Lielbritānijas. Izmeklēšana nespēja uzradīt pietiekošus pieradījumus vairākiem dzīvi palikušajiem grupas dalībniekiem. Milšteini atbrīvoja 21. februārī, 8. martā Trasjonsku un Hofmani, 15. martā Fjodorovu.
1. maija sākās tiesa pret Petersu, Dubovu, Vasiļjevu un Rozenu. Apsūdzēto advokāti apgalvoja, ka vienīgi Gardšteins, Svars, Smolers un, iespējams, Pjatkovs ir vainojami policistu nogalināšanā. Visus apsūdzētos pierādījumu trūkuma dēļ atbrīvoja, izņemot Vasiļjevu, kurai piesprieda divus gadus cietumā, jo viņas pirkstu nospiedumus atklāja juvelieru veikalā. Pēc tam Latvijas kaujinieki uzbrukumus Londonā vairs neveica. Trasjonska nokļuva vājprātīgo namā, Milšteine 1912. gadā izceļoja uz ASV, bet Vasiļjeva visu mūžu nodzīvoja Londonā. Zināms, ka Peterss 1913. gadā apprecējās ar baņķiera Meizija Frīmena (Maisie Freeman) meitu Meju un 1917. gadā atgriezās Krievijā un Latvijā, izveidoja PSRS drošības dienestu un ieņēma citus augstus amatus valsts un partijas vadībā.
Pēteris Pjatkovs pazuda bez pēdām un ir izteiktas dažādas versijas par viņa patieso identitāti. Ilgu laiku uzskatīja, ka tas īstenībā ir bijis Petersa segvārds. 1988. gadā anarhisma vēsturnieks Filips Rafs (Ruff) pauda uzskatu, ka Pēteris "Krāsotājs" bijis latviešu gleznotājs Ģederts Eliass. Tomēr vēlāk viņš mainīja savus uzskatus un kopā ar Paulu Bankovski rakstīja, ka "Krāsotājs" ir bijis mazāk pazīstamais Jānis Žāklis (Zhakles), kas bruņotā uzbrukumā Rīgas Policijas pārvaldei agrāk bija atbrīvojis Frici Svaru un kopā ar Eliasu aplaupījis Krievijas valsts bankas filiāli Helsinkos.
Notikumu atspoguļojums
Alfreds Hičkoks, kas pats audzis šajā Londonas daļā, Sidnejstrītas kaujas epizodi izmantoja 1934. gadā uzņemtajā filmā The Man Who Knew Too Much ("Cilvēks, kas zināja par daudz"). 1960. gadā tika uzņemta policijas operācijai veltīta filma The Siege of Sidney Street.
Sakarā ar notikuma simtgadi 2010. gada 18. decembrī Londonas Doku muzejā (Museum of London Docklands) atklāja Sidnejstrītas aplenkumam veltītu izstādi, angļu TV un radio veidoja reportāžas, bet laikraksti publicēja vairākus rakstus par to.
Frīdrihs Kazimirs Ketlers
Frīdrihs II Kazimirs Ketlers (de; dzimis Jelgavā (Mītavā), miris ) bija hercoga Jēkaba dēls, Kurzemes hercogs no 1682. gada 10. janvāra līdz 1698. gada 22. janvārim. Viņa valdīšanas laikā hercogvalsts zaudēja savu ģeopolitisko stāvokli un kļuva par Zviedrijas, Prūsijas un Krievijas teritoriālo interešu objektu.
Dzīvesgājums
Frīdrihs Kazimirs Ketlers dzimis 1650. gada 6. jūlijā Jelgavas pilī hercoga Jēkaba un viņa sievas Brandenburgas princeses Luīzes Šarlotes ģimenē. Otrā Ziemeļu kara laikā kopā ar ģimeni no 1658. līdz 1660. gadam atradās zviedru gūstā. Vēlāk viņš Vācijā studēja tieslietas un apmeklēja vairāku valdnieku galmus, 1673. gadā ar trīs Kurzemes hercoga pulkiem devās palīgā Nīderlandes Republikai karā pret Francijas karali Luiju XIV. Viņa pulkā cīnījās viņa jaunākais brālis Kārlis Jēkabs un viņa draugs Francis Leforts (1656–1699), kas vēlāk bija Krievijas cara Pētera I draugs un Krievijas flotes izveidotājs. 1675. gada 5. oktobrī Hāgā apprecējās ar Nasavas-Zīgenes princesi Sofiju Amāliju un atgriezās dzimtenē.
Pēc tēva nāves 31 gada vecumā Frīdrihs Kazimirs kļuva par Kurzemes un Zemgales hercogu un enerģiski ķērās pie valsts lietām. 1684. gadā hercoga grāmatiespiedējs Georgs Radeckis Jelgavā sāka iespiest pirmās grāmatas latviešu valodā. 1685. gadā iespieda Kurzemes un Zemgales superintendenta Heinriha Adolfi "Pirmo mēģinājumu īsai latviešu valodas mācībai". Viņa centienus atjaunot valsts saimniecību bremzēja Zviedrijas lielvalsts, kas tajā laikā dominēja Ziemeļeiropā. Piemēram, zviedri ignorēja 1685. gadā izveidoto Kurzemes pastu un turpināja uzturēt savas pasta stacijas hercogistes teritorijā.
Toties Frīdrihs Kazimirs izveidoja galma dzīvi atbilstoši tā laika Rietumeiropas paraugiem. Hercoga zirgaudzētavās bija arābu rikšotāji un oranžērijās audzēja ananasus. Tika paplašināta Ozolmuižas medību piekūnu audzētava, pie Valguma ezera medību nolūkiem bija ierīkots hercoga zvērudārzs. Viņš pievērsa lielu uzmanību savas galvaspilsētas labiekārtošanai, 1688. gadā Sv. Trīsvienības baznīcai tika uzcelts zvanu tornis, kas ir viens no Jelgavas simboliem līdz pat mūsdienām. 1688. gada nogalē nomira viņa pirmā sieva Sofija Amālija. 1691. gadā hercogs nosvinēja liela vēriena kāzas ar Brandenburgas princesi Elizabeti Sofiju Hoencollernu. 1693. gadā tika nobruģēts Jelgavas tirgus laukums.
Frīdriha Kazimira valdīšanas laikā hercogvalsts tirdzniecība un rūpniecība pagrima un 1693. gadā angļiem tika pārdota Tobāgo kolonija. 1696. gadā Frīdrihs Kazimirs ieplānoja jaunas rezidences celtniecību Jelgavas centrā, ko vēlāk piemēroja hercogienes atraitnes Annas vajadzībām un 1775. gadā pārbūvēja par Akadēmisko ģimnāziju Academia Petrina. 1697. gada pavasarī Frīdrihs Kazimirs Jelgavā uzņēma Krievijas Lielo sūtniecību, kurā bija arī jaunais cars Pēteris, uz kuru Jelgavas galma spožums esot atstājis lielu iespaidu. Jelgavas pilī notika diplomātiskas sarunas par abu valstu sadarbību pret zviedriem, bet jau nākamajā ziemā 1698. gada 22. janvārī hercogs nomira 47 gadu vecumā.
1698. gadā hercoga atraitne Elizabete Sofija sava vīra piemiņai nodibināja ordeni ar devīzi Fidele, constant et sincere (“Uzticams, pastāvīgs un atklāts”).
Iespējams, ka 1698. gada sarunu laikā Frīdrihs Kazimirs apsolīja, ka viņa dēls Frīdrihs Vilhelms tiks apprecināts ar kādu no krievu princesēm, jo vadot Rīgas aplenkumu, cars Pēteris I 1709. gadā atkal ieradās Jelgavā, lai vienotos par savas brāļameitas Annas precībām ar troņmantinieku Frīdrihu Vilhelmu.
Valdnieka tituls
Kādu 1697. gada dokumentu Frīdrihs Kazimirs Ketlers parakstīja ar titulu: "No Dieva žēlastības mēs, Frīdrihs Kazimirs, Kurzemes un Zemgales hercogs Livonijā" (vāciski: Wir Friedrich Casimir von Gottes Gnaden in Lieftand zu Curland und Semgallen Herzog).
Ģimene
Bērni no pirmās laulības ar Nasavas-Zīgenes princesi Sofiju Amāliju:
Bērni no otrās laulības ar Brandenburgas princesi Elizabeti Sofiju:
Odijs Mērfijs
Odijs Leons Mērfijs (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu karavīrs un aktieris.
Pēc dzimšanas datuma falsifikācijas, lai uzsāktu dienestu bruņotajiem spēkiem, viņš sākumā neveiksmīgi centās pieteikties Jūras kara flotē un Jūras kājnieku korpusam, vēlāk uzsāka dienestu ASV Armijā, kur dienēja no 1942. līdz 1945. gadam. Cīnījies Otrajā pasaules karā, kur piedalījies vairākās kaujās Eiropā un Āfrikā. Par darbību karā saņēmis vairākus ASV apbalvojumus, Mērfijs ir viens no apbalvotākajiem ASV kareivjiem Otrajā pasaules karā. Saņēmis arī ASV augstāko militāro apbalvojumu Goda medaļu. Pēc kara, no 1950. līdz 1966. gadam, dienējis Teksasas nacionālajā gvardē, kur apmācīja jauniesaucamos vasaras treniņu nometnēs, tāpat viņa vārds un attēls tika izmantots rekrutēšanas materiālos.
Mērfija aktiera karjera ilga no 1948. līdz 1969. gadam, kuras laikā viņš uzņēmās vairāk nekā 40 mākslas filmās un vienā televīzijas seriālā. 1955. gadā attēlojis sevi autobiogrāfiskajā filmā To Hell and Back, kuras sižets veidots pēc viņa 1949. gada memuāriem. Visvairāk piedalījies vesternos.
Cietis no posttraumatiskā stresa sindroma. Pēdējos dzīves gados viņam bijušas finansiālas problēmas, tomēr piedalīties alkohola un cigarešu reklāmās atteicies, lai nerādītu sliktu piemēru. Miris aviokatarstrofā Virdžīnijā 1971. gadā mazāk kā mēnesi pirms savas 46. dzimšanas dienas. Ticis apbedīts Ārlingtonas nacionālajā kapsētā.
Spāņu īpašvārdu atveidošana
Spāņu valodas īpašvārdu atveidošana latviešu valodas vidē tiek veikta pēc fonētiskās transliterācijas principa, ņemot vērā latviešu valodas tradīcijas spāņu valodas īpašvārdu atveidošanā. Spāņu valodas alfabēta burti un burtkopas tiek tieši pārlikti latviešu valodas ortogrāfijā, pakļaujot šos vārdus gramatizācijai. Pastāv diezgan ievērojams eksonīmu klāsts, kuru atveide dažādu iemeslu dēļ atšķiras no šeit minētajiem principiem.
Pēc šiem noteikumiem atveido spāņu un citu spāņvalodīgo nāciju personvārdus, kā arī ģeogrāfiskos nosaukumus spāņvalodīgajās valstīs. Atveidojot netiek ņemtas vērā diezgan ievērojamās reģionālās un dialektu atšķirības spāņu valodas fonētikā.
Reģionālās atšķirības
Spāņu valoda ir oficiālā valoda 21 valstī. Papildus tam spāņu valodas vietvārdi un personvārdi tiek lietoti virknē valstu un teritoriju, kurās spāņu valoda vairs nav vai arī nekad nav bijusi oficiālā valoda.
Spānija
Spānijā šiem nosacījumiem pakļaujas tikai spāņu valodas īpašvārdi. Noteikumi neattiecas uz basku, kataloņu un galisiešu valodas īpašvārdiem un to atveidošanu. Minētās valodas tiek lietotas sekojošajos autonomajos reģionos: Galisija, Basku Zeme, Navarra, Katalonija, Valensija, Baleāru Salas.
Latīņamerika un Karību jūras salas
Reģiona valstīs un teritorijās, kurās spāņu valoda nav oficiālā, bet ievērojamai daļai vietvārdu un personvārdu ir spāņu valodas izcelsme (Bahamas, Haiti, Mazās Antiļu salas, Trinidāda un Tobāgo, Beliza), šo īpašvārdu atveidošanai lielākoties tiek izmantoti spāņu valodas atveides principi.
Meksika
Meksikā pēc atšķirīgiem nosacījumiem atveidojami maiju un citu pamatiedzīvotāju tautu cilmes ģeogrāfiskie nosaukumi valsts dienvidu un austrumu pavalstīs. Sevišķi Jukatanā, Kintanā Roo, Kampečē un Čjapasā.
Nikaragva
Nikaragvas austrumu piekrastē angļu valodas cilmes nosaukumi atveidojami pēc angļu valodas nosacījumiem.
Panama
Panamas komarkās (Embera, Kunajala un Ngobe-Bugle) nespāniskie ģeogrāfiskie nosaukumi atveidojami pēc vietējo pamatiedzīvotāju valodu īpašvārdu atveides principiem.
Alfabēts
Spāņu valodas alfabētā ir 29 burti un digrāfi. Burtkopas ch un ll tiek uzskatītas par atsevišķām alfabēta vienībām. Alfabēta secībā ch tiek kārtots starp ce un ci, bet ll pēc lz. Burtkopa rr, kas arī apzīmē atsevišķu skaņu, par atsevišķu alfabēta vienību netiek uzskatīta. Burti ar uzsvara diakritiskajām zīmēm (á, é, í, ó, ú) netiek uzskatīti par atsevišķām alfabēta vienībām. Alfabēts:
A a B b C c Ch ch D d E e F f G g H h I i J j K k L l Ll ll M m N n Ñ ñ O o P p P q R r S s T t U u V v W w X x Y y Z z
Fonētiskās atveidošanas tabula
1 Arī tad, ja īpašvārds sastāv no vairākiem vārdiem
2 Izņēmumi: Bilbao — Bilbao; Cuba — Kuba; Ebro — Ebro; Alba — Alba; Capablanca — Kapablanka; Isabella — Isabella
3 Izņēmumi (eksonīmi un atsevišķi arābu cilmes īpašvārdi): Habana — Havana; Honduras — Hondurasa; Alhambra — Alhambra
4 Izņēmums: Isabella — Isabella
5 Izņēmums: Vizcaya — Biskaja
Akcents
Spāņu valodas vārdu akcents (uzsvars) pārsvarā pakļaujas sekojošiem diviem likumiem:
Ja akcents nav pakļauts šiem likumiem, to apzīmē ar akūtu virs uzsvērtās zilbes patskaņa (Málaga —, León — ).
Divskaņi ai, au, ei, eu, ia, ie, io, iu, oi, ua, ue, ui spāņu valodā veido viedo vienu zilbi, kurā akcentē a, e, o, bet divskaņos iu, ui — otro komponentu. Atkāpju gadījumos tas tiek norādīts ar akūtu virs akcentējamā komponenta (Díaz — ).
Latviešu valodā atdarinātos spāņu īpašvārdus var izrunāt divējādi: vai nu akcentējot pirmo zilbi, vai spāņu valodā akcentējamo zilbi.
Dažos gadījumos lietojams tikai pirmās zilbes akcents:
Gramatizācija
Atveidojot spāņu valodas īpašvārdus latviešu valodas vidē, tie jāpakļauj gramatizācijai, jāpiešķir dzimte un deklinācija.
Īpašvārdu dzimte
Valstu, apdzīvoto vietu, administratīvo vienību nosaukumiem ir sieviešu dzimte.
Personvārdu dzimte atkarīga no personas dzimuma.
Īpašvārdu deklinācija
Latviešu valodā atdarinātie spāņu valodas īpašvārdi lokāmi pēc I, IV vai V deklinācijas parauga. Ievērojama daļa īpašvārdu ir nelokāmi.
Vārdkopas
No spāņu valodas atveidotos no vairākiem vārdiem sastāvošos vietvārdus lielākajā daļā gadījumu raksta kopā: Río Negro — Rionegro, Santa Fé — Santafē.
Atveidotie īpašvārdi atsevišķi rakstāmi šādos gadījumos:
Spāņu valodā ar defisi rakstītie īpašvārdi arī atveidojami ar defisi, lokot abas daļas (ja vien tās nav nelokāmas): Valle-Inclán — Valje-Inklans — Valjem-Inklanam.
Saliktajiem spāņu vietvārdiem, no kuriem viens ir nomenklatūras vārds, atveidojot nomenklatūras vārdu var atmest gadījumos, ja īpašvārds nav atvasināts no īpašības vārda: Río Uruguay — Urugvaja (upe), Rio Negro — Rionegro (negro — melns).
Artikuli el, la, lo, los, las:
Melo-M
Melo-M ir Latvijas instrumentālās mūzikas grupa. Dibināta 2005. gadā, tās sastāvā pašlaik ir trīs čellisti: Kārlis Auzāns, Miķelis Dobičins un Jānis Pauls. Visvairāk pazīstami kā populāru mākslinieku skaņdarbu izpildītāji savā apdarē.
2024. gada vasaras olimpiskās spēles
2024. gada vasaras olimpiskās spēles jeb XXXIII olimpiskās spēles (fr), plašāk pazīstamas arī kā Parīze 2024, būs trīsdesmit trešās vasaras olimpiskās spēles. Tās notiks Francijas galvaspilsētā Parīzē no līdz.
Parīze kļūs par otro pilsētu pēc Londonas, kas vasaras olimpiskās spēles būs rīkojusi trīs reizes (iepriekš . un . gadā). 2024. gadā būs pagājuši 100 gadi kopš 1924. gada spēlēm Parīzē. Tās būs sestās olimpiskās spēles Francijā — papildu trim vasaras olimpiskajām spēlēs Parīzē vēl Francijā trīs ziemas olimpiskās spēles. Olimpisko spēļu norises vietas izvēles process tika uzsākts 2015. gadā. Atkrītot vairākiem kandidātiem, uz olimpisko spēļu rīkošanu pretendēja vienīgi Parīze un Losandželosa (ASV). Tika nolemts abām pilsētām piešķirt tiesības rīkot divas nākamās vasaras olimpiskās spēles, Losandželosai tās rīkojot 2028. gadā.
Suverēno valstu uzskaitījums
A
Afganistāna - Albānija - Alžīrija - Amerikas Savienotās Valstis - Andora - Angola - Antigva un Barbuda - Apvienotā Karaliste - Apvienotie Arābu Emirāti - Argentīna - Armēnija - Austrālija - Austrija - Austrumtimora - Azerbaidžāna
2024. gada vasaras olimpiskās spēles
Sacensības notiks 32 sporta veidos. Šajās olimpiskajās spēlēs debitēs breika dejošana, taču 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs iekļautie beisbols, softbols un karatē netika saglabāti Parīzes olimpisko spēļu programmā. Paredzēts, ka sērfošanas sacensības notiks Taiti.
Suverēno valstu uzskaitījums
B
Bahamu Salas - Bahreina - Baltkrievija - Bangladeša - Barbadosa - Beliza - Beļģija - Benina - Bolīvija - Bosnija un Hercegovina - Botsvāna - Brazīlija - Bruneja - Bulgārija - Burkinafaso - Burundija - Butāna
C
Centrālāfrikas Republika
Č
Čada - Čehija - Čīle
D
Dānija - Dienvidāfrika - Dienvidkoreja - Dienvidsudāna - Dominika - Dominikāna - Džibutija
E
Ekvadora - Ekvatoriālā Gvineja - Eritreja - Etiopija
Ē
Ēģipte
F
Fidži - Filipīnas - Francija
G
Gabona - Gajāna - Gambija - Gana - Grenāda - Grieķija - Gruzija - Gvatemala - Gvineja - Gvineja-Bisava
H
Haiti - Hondurasa - Horvātija
I
Igaunija - Indija - Indonēzija - Irāka - Irāna - Islande - Itālija - Izraēla
Ī
Īrija
J
Jamaika - Japāna - Jaunzēlande - Jemena - Jordānija
K
Kaboverde - Kambodža - Kamerūna - Kanāda - Katara - Kazahstāna - Kenija - Kipra - Kirgizstāna - Kiribati - Kolumbija - Komoras - Kongo Demokrātiskā Republika - Kongo Republika - Kostarika - Kotdivuāra - Krievija - Kuba - Kuveita
Ķ
Ķīna
M
Madagaskara - Malaizija - Malāvija - Maldīvija - Mali - Malta - Maroka - Māršala Salas - Maurīcija - Mauritānija - Meksika - Melnkalne - Mikronēzija - Mjanma - Moldova - Monako - Mongolija - Mozambika
N
Namībija - Nauru - Nepāla - Nīderlande - Nigēra - Nigērija - Nikaragva - Norvēģija
O
Omāna
P
Pakistāna - Palau - Panama - Papua-Jaungvineja - Paragvaja - Peru - Polija - Portugāle
R
Ruanda - Rumānija
S
Salvadora - Samoa - Sanmarīno - Santome un Prinsipi - Saūda Arābija - Seišelas - Senegāla - Sentkitsa un Nevisa - Sentlūsija - Sentvinsenta un Grenadīnas - Serbija - Singapūra - Sīrija - Sjerraleone - Slovākija - Slovēnija - Somālija - Somija - Spānija - Sudāna - Surinama - Svatini
Š
Šrilanka - Šveice
T
Tadžikistāna - Taizeme - Tanzānija - Togo - Tonga - Trinidāda un Tobāgo - Tunisija - Turcija - Turkmenistāna - Tuvalu
U
Uganda - Ukraina - Ungārija - Urugvaja - Uzbekistāna
V
Vācija - Vanuatu - Vatikāns - Venecuēla - Vjetnama
Kanibālisms
Kanibālisms ir situācija, kad vienas dzīvnieku sugas pārstāvji ēd savas sugas pārstāvjus.
Cilvēkēšanu dēvē par antropofāgiju (no sengr. anthropos - "cilvēks", un phagein - "ēst"), kaut plašāk pazīstams apzīmējums ir "kanibālisms".
Sastopams dažās kukaiņu (atsevišķi zirnekļi, dievlūdzēji u.c.) kā arī zīdītāju sugās (cilvēki, lauvas, peles, polārie lāči, rāpuļi). Nosaukums cēlies no Haiti taino indiāņu vārda caniba, kuru pēc Kolumba ceļojuma pārņēma spāņu kolonizatori. Ar šo vārdu taino apzīmēja Mazo Antiļu salu iezemiešus karībus, kas esot bijuši cilvēkēdāji.
Dzīvnieku pasaulē
Kad lauvu tēviņš izcīnījis bara vadoņa tiesības, viņš bieži vien apēd visus svešos mazuļus un ķeras pie savu pēcnācēju radīšanas, krietni vien nopūlēdamies, lai «viņa» mātītes neapaugļotu citi tēviņi. Valdošā tēviņa izturēšanās bioloģiskā jēga ir acīmredzama: bara pēcnācēji būs ļoti spēcīga vaislinieka radīti. Nežēlīga, bet efektīva dabiskās izlases metode.
Polārlāči, ja izsalkuši, nekavējas apēst svešus mazuļus, ko var izskaidrot ar ierobežotajiem pārtikas resursiem un arī ar dabisko atlasi.
Atsevišķās kukaiņu sugās mātītes pēc pārošanās apēd tēviņus - tie savu bioloģisko funkciju izpildījuši, bet pēcnācēju audzināšanai vairs nav nepieciešami.
Cilvēku kanibālisms
Cilvēki, tāpat kā lauvas un polārlāči, ir vienīgie zīdītāji, kas attiecīgos apstākļos apzināti ēd cits citu.
Tradicionālajā homo sapiens sapiens sabiedrībā sastopams divi kanibālisma paveidi, un atšķirība starp tiem ir visai būtiska. Pirmkārt, vienas cilts locekļi var ēst citas cilts piederīgos, kas parasti ir agresīva konflikta rezultāts vai pat iemesls. Tāda ir tradicionālā versija par šo paražu, un šī cilvēkēšanas forma nosaukta par eksokanibālismu. Otrkārt, cilvēki var ēst paši savas cilts locekļus — to sauc par endokanibālismu. Katrai no šīm kanibālisma formām nenoliedzami ir pavisam citi motīvi. Abi kanibālisma veidi tikuši piekopti gandrīz visās pasaules daļās, kur, tagadējo izturēšanās normu neskarti, dzīvoja t.s. "primitīvie" cilvēki. Nevienai ciltij, vai tā būtu nodevusies endokanibālismam vai eksokanibālismam, cilvēka gaļa neietilpa dienišķajā uzturā. Šo gaļu nelieto, lai paēstu - cilvēka gaļas ēšana vispirms ir kāda rituāla sastāvdaļa.
Eksokanibālisms
Eksokanibālisms daudz biežāk ir karadarbības pavadonis nekā tās iemesls. Jaungvinejas kalniešu ciltis, kas šķiet rīkoja kanibālistiskus sirojumus sava prieka pēc, patiesībā to darīja plaša cilts rituāla ietvaros. Šādam sirojumam gatavojās mēnešiem ilgi — auda simboliskus rotājumus un izgrieza komplicētus tēlus no koka, - kam ir spēcīga vienojoša ietekme uz cilti. Pretinieka apēšana tika īstenota nevis izsalkuma dēļ, bet vai nu lai liegtu tā garam iespēju atriebties, vai lai pārņemtu uzvarētā pretinieka spēku sevī. Austrālijas dienvidaustrumos dzīvojošie tedori un ngarigi nogrieza un apēda savu upuru roku un kāju muskuļus, ādu un sānu gaļu, reizē visu laiku lamādami un apsmiedami kritušo. Bet sumi, Dienvidamerikas indiāņu cilts, sakapāja un apēda kaujā nonāvēto pretinieku līķus, acīmredzot cerēdami, ka šāda rīcība ne tikai apvaino kritušos, bet arī liedz tiem iespēju atriebties.
Endokanibālisms
Endokanibālisms būtībā ir apbedīšanas paņēmiens. Kallati, indiāņu cilts, apēda savus mirušos radiniekus, līķu dedzināšanu vai aprakšanu uzskatīdami par barbarisku ieražu un ņirgāšanos par nelaiķa piemiņu. Daieri, Austrālijas aborigēnu cilts, izgrieza un apēda mirušā roku, kāju, sejas un vēdera taukus; griezējs parasti bija vecs nelaiķa radinieks. Šie aborigēni ticēja, ka taukiem piemīt svarīgas spējas, kas šādā ceļā iemantojamas, taču viņi vēlējās arī uzņemt sevī nelaiķa personību un dvēseli. Šī vēlēšanās saglabāt pēctecību ir visizplatītākais endokanibālisma motīvs. Tiesa gan, par to, kurā nelaiķa ķermeņa daļā atrodas viņa pārņemamā būtība, dvēsele, acīmredzot ir bijis daudz dažādu viedokļu. Vairākas Dienvidamerikas ciltis, piemēram, amavaki, humani un pakidaji, tic, ka dvēsele mājo kaulos. Ja kāds nomira, viņa mirstīgās atliekas sadedzināja un pelnus piejauca dzērienam, lai dzīvība, kas atstājusi mirušo, pārceltos uz tām būtnēm, kas iedzer šo maisījumu. Čiribiči savus nelaiķus cepināja uz uguns, lai savāktu kūstošos taukus. Pēc tam šos taukus izdzēra, lai mirušā dzīvība patvertos viņa draugu un radinieku ķermeņos. Eiropiešu piekoptā līķu aprakšana sapūšanai zemē, viņiem ķiet visbriesmīgākā visu mīlētā nelaiķa zaimošana.
Kanibālisma saistība ar dzīvesveidu
Prof. R. Līkijs apsekojot 54 Dienvidamerikas džungļu ciltis, izrādījās, ka 16 no tām piekopj endokanibālismu, bet pārējās — eksokanibālismu. 14 no šīm 16 endokanibālu ciltīm bija mednieki vācēji. Un tikai sešas no 38 eksokanibālu ciltīm nenodarbojās ar lauksaimniecību. Citiem vārdiem, 70% no visiem apsekotajiem medniekiem vācējiem piekopa endokanibālismu un tikai 30% — eksokanibālismu. Savukārt no zemkopjiem — 6% bija endokanibāli un 94% — eksokanibāli. Secināja, ka karošana un ar to saistītais eksokanibālisms ir daudz vairāk raksturīgs vietsēdīgajiem zemkopjiem nekā vietmainīgajām nelielajām mednieku vācēju grupiņām. Tie 30% apsekoto Dienvidamerikas mednieku vācēju, kuri tomēr dažkārt piekopa eksokanibālismu, dzīvoja visai tuvu kaimiņos zemkopjiem un bija kontaktējušies ar eiropiešiem. Zemkopjiem ir daudz vairāk uz karošanu pamudinošu apstākļu nekā klejotājiem: viņu sabiedriskos grupējumus parasti veido lielākas cilvēku masas, viņiem jāsargā savi tīrumi un raža; turklāt, kad raža ievākta, viņiem ir ilgāki karošanai piemēroti atelpas periodi. Pat tikai pavirši palūkojoties cilvēces karu vēsturē, nevar nepamanīt, ka visbiežāk karagājieni atlikti, līdz raža sabērta klētīs, jo brīvajam laikam un pārtikas krājumiem neapšaubāmi ir bijusi svarīga nozīme karu stratēģijā. Bet medniekiem vācējiem, kam ikdienas dzīve gan nav pārāk grūta, pastāvīgi saista rokas nepieciešamība mīt darbu ar atpūtu, tā ka nepaliek nekādi ilgāki starplaiki, kad nebūtu nekas darāms.
To, vai arheoloģiskajos izrakumos konstatētās kanibālisma pēdas ir bijušas rituāls, jeb pārtikas ieguves veids, liecina upura kaulu stāvoklis. Piemēram šimpanzes, beigdami mieloties ap nomedīto paviānu mazuli, bez kādām ceremonijām sašķaida tam galvaskausu, lai tiktu pie smadzenēm, kas tiem acīmredzami garšo. Savukārt atradumi Džoukoudjanas alās netālu no Pekinas, liecina, ka gandrīz pirms pusmiljona gadu kādi mūsu senči, turēdami rokās mirušu cilvēku galvas, rūpīgi paplašināja caurumu, pa kuru muguras smadzenes savienotas ar galvas smadzenēm. Pēc tam viņi izrausa laukā smadzenes, kas pa šo neērto kanālu nav viegli izdarāms, un gandrīz noteikti tās apēda. Nepārprotamas rituāla liecības.
Kanibālisms civilizētajā sabiedrībā
Ārkārtas gadījumus, kur indivīdiem neatliek nekas cits, kā ēst savu biedru gaļu vai mirt bada nāvē, — pēdējā gadsimtā šāda situācija vairākkārt atgadījusies, nomaļā vietā avarējot lidmašīnai vai jūrniekiem pēc kuģa nogrimšanas daudzas dienas dreifējot okeānā, - nevar uzskatīt par kanibālismu kā paražu, bet gan kā izņēmuma situāciju ekstremālos apstākļos.
Pastāv arī psihes saslimšanas, kad garīgi slimi indivīdi, cilvēkēdāji, nogalina līdzcilvēkus un apēd savus upurus.
Grand Theft Auto
Grand Theft Auto jeb GTA ir pirmā spēle Grand Theft Auto sērijā. Spēli izdeva skotu kompānija DMA Design (tagad Rockstar North) un ASC Games 1997. un 1998. gadā. Spēle ļauj spēlētājam iejusties noziedznieka lomā un veikt dažādus noziegumus, piemēram, aplaupīt bankas, zagt automašīnas, nogalināt cilvēkus, bēgt no policijas utt. Šī ir pirmā spēle Grand Theft Auto sērijā, kurā tagad ietilpst deviņas spēles. Spēlei arī ir izdoti divi papildinājumi - Grand Theft Auto London 1969 un Grand Theft Auto London 1961. Spēli oriģināli bija domāts saukt par "Race N Chase". Spēlei tika izdots turpinājums - Grand Theft Auto II. Kopš 2004. gada abas spēles - GTA I un GTA II - var ielādēt par brīvu no Rockstar Games oficiālās mājaslapas.
Ferdinands Ketlers
Ferdinands Ketlers (dzimis 1655, miris 1737. gada 4. maijs) bija pēdējais Ketleru nama pārstāvis, kas ar pārtraukumiem no 1711. gada 21. janvāra līdz 1737. gada 4. maijam kā aizbildnis no Dancigas pārvaldīja Kurzemes un Zemgales hercogisti. Viņš bija hercoga Jēkaba dēls un visu mūžu cīnījās par savām tiesībām uz hercoga troni.
Dzīvesgājums
Ferdinands Ketlers dzimis 1655. gada 1. novembrī Jelgavas pilī hercoga Jēkaba un viņa sievas Brandenburgas princeses Luīzes Šarlotes ģimenē. Otrā Ziemeļu kara laikā kopā ar ģimeni no 1658. līdz 1660. gadam atradās zviedru gūstā. Pēc tēva nāves 1682. gadā par hercogu kļuva viņa vecākais brālis Frīdrihs Kazimirs, bet Ferdinands dienēja Polijas armijā, kur ieguva ģenerālleitnanta pakāpi. Ferdinands esot nokļuvis karaļa Jana III Sobeska nežēlastībā, kas turējis viņu aizdomās par romantiskām attiecībām ar savu sievu. Kad 1698. gadā hercogs Frīdrihs Kazimirs mira, Ferdinands kopā ar hercoga atraitni kļuva par viņa mazgadīgā dēla Frīdriha Vilhelma aizbildni Jelgavā.
The Chemical Brothers
The Chemical Brothers ir elektroniskās mūzikas duets no Lielbritānijas, kas sastāv no Toma Rolandsa un Eda Saimonsa. Sākumā viņi sevi sauca par "The Dust Brothers" (Putekļu brāļiem). Kopā ar "The Prodigy", "Fatboy Slim", "The Crystal Method" un dažiem citiem mazāk zināmiem izpildītājiem, viņi bija pionieri lielajā elektroniskajā deju mūzikā. Viņi satikās Mančestras universitātē.
Ferdinands Ketlers
Dzīvesgājums
Lielā Ziemeļu kara sākumā 1700. gadā Ferdinands Ketlers piedalījās karadarbībā pret zviedriem pie Rīgas, bet pēc zaudētās Daugavas kaujas aizbēga uz Dancigu, kur pavadīja visu tālāko mūžu. Kurzemes landtāgs zviedru okupētajā hercogistē atteicās viņu atzīt par Kurzemes hercogu. Pēc hercoga atraitnes otrreizējām laulībām 1703. gadā Ferdinands Ketlers līdz 1709. gadam palika kā vienīgais mazgadīgā Frīdriha Vilhelma aizbildnis.
Pēc Frīdriha Vilhelma laulībām ar Krievijas princesi Annu un pāragrās nāves 1711. gadā Ferdinands Ketlers palika vienīgais hercoga troņa pretendents no Ketleru dzimtas, tomēr viņš vilcinājās atgriezties kara izpostītajā un Lielā mēra pārņemtajā dzimtenē. Viņa vietā Jelgavā kā reģente valdīja hercoga atraitne Anna, uz troni pretendēja arī kņazs Aleksandrs Meņšikovs, bet 1725. - 1729. gadā Kurzemes landtāga par hercogu ievēlētais Polijas karaļa Augusta II Stiprā dēls Saksijas Morics.
Zilzīlīte
Zilzīlīte jeb Eirāzijas zilzīlīte (Cyanistes caeruleus) ir neliels zīlīšu dzimtas (Paridae) dziedātājputns, kas izplatīts lielākajā daļā Eiropas, kā arī Tuvajos Austrumos. Izdala 9 pasugas.
Ferdinands Ketlers
Dzīvesgājums
1730. gadā 75 gadus vecais Ferdinands Ketlers salaulājās ar 22 gadīgo Saksijas-Veisenfelsas princesi Johannu Magdalēnu (Johanna Magdalena von Sachsen-Weißenfels). Tajā pašā gadā Kurzemes hercogiene atraitne Anna Ivanovna kļuva par Krievijas ķeizarieni un Kurzemes landtāgs Ferdinandu beidzot atzina par Kurzemes hercogu.
Pēc kļūšanas par Polijas karali Augusts III 1734. un atkārtoti 1736. gadā slepeni piedāvāja izkārtot Kurzemes troni ļoti ietekmīgajam ķeizarienes Annas favorītam Ernstam Johanam Bīronam.
Zilzīlīte
Nesenā pagātnē zilzīlīte tika sistematizēta zīlīšu ģintī (Parus), tomēr pēdējo gadu DNS pētījumi zīlīšu dzimtas sistemātikā ir ieviesuši izmaiņas.
Ferdinands Ketlers
Dzīvesgājums
Pēdējais Ketleru dzimtas Kurzemes hercogs Ferdinands mira Dancigā bez pēcnācējiem 1737. gada 4. maijā un tā paša gada 22. jūnijā Ernsts Johans Bīrons Kurzemes landtāgā tika ievēlēts par Kurzemes hercogu. 8. jūlijā Varšavas Seims apstiprina vēlēšanu rezultātus, bet 13. jūlijā Polijas karalis parakstīja pagaidu diplomu un mandātu pārvaldīt hercogisti no Pēterburgas.
Zilzīlīte
Izplatība
Sastopama gandrīz visā Eiropā, izņemot tās pašus ziemeļus un austrumus, kā arī izplatīta Mazāzijā un vietām citur Tuvajos Austrumos, arī Aizkaukāzā. Ziemo ligzdošanas areālā, tomēr daļa putnu rudenī klejo uz dienvidiem.
Latvijā
Zilzīlīte Latvijā ir parasta ligzdotāja un nometniece. Sastopama mežos, krūmājos, arī apdzīvotās vietās, bieži novērojama niedrājos. Tā dzīvo pat parkos pašā Rīgas centrā. Nometnieku suga, tomēr daļa putnu rudenī klejo uz dienvidiem, periodiski novērojamas invāzijas. Bijuši arī 4 Pleskes zīlītes (zilzīlītes un gaišzilās zīlītes (C. caeruleus x C. cyanus) hibrīda) novērojumi (visi Papē).
To ir vieglāk sadzirdēt nekā ieraudzīt, par tās klātbūtni jau no ziemas beigām vēsta skanīgie, vibrējošie, lejupejošie svilpieni. Latvijā sastopamas nominālās pasugas (C. c. caeruleus) zilzīlītes.
Izskats
Zilzīlīte ir maza auguma zīlīte ar lielu, apaļu galvu un smalku, īsu knābi. Mazāka nekā lielā zīlīte. Ķermeņa garums 10,5—12 сm, spārnu plētums apmēram 18 cm, svars 7,5—14,7 g.
No citu sugu zīlītēm atšķirama pēc spilgti zilās galvas augšdaļas, kas kontrastē ar zīlītēm raksturīgajiem baltajiem vaigiem. Arī sejas zīmējumu veido nevis melnas spalvas kā parastajai lielajai zīlītei, bet tumši zilas. Spārni, aste un pakausis zilgani, mugura olīvzaļa, skausts bāls, pazodē mazs, melns raibumiņš. Vēders dzeltens un tā lejasdaļā šaura, tumša svītra. Uz spārniem balta svītra. Knābis melns, kājas pelēkas. Zilzīlītes baltos vaigus šķērssvītro tumši zila josla, apslēpjot tumši brūnās acis.
Uzvedība
Uzturas lapu (galvenokārt ozolu un bērzu ) un jauktu koku mežos (ar daudz lapu kokiem ), parkos, dārzos, kapsētās un dažādos apstādījumos. Rudenī un ziemā arī niedrājos un krūmos pie ūdeņiem. Pavasaros dzīvo pa pāriem. Visu ligzdošanas sezonas laiku ir aktīva dziedātāja. Rudenī un ziemā klejo uz dienvidiem, veidojot lielus barus. Novērojamas periodiskas invāzijas.
Barība
Galvenokārt barojas ar kukaiņiem un zirnekļiem, kā arī ar sēklām, augļiem, nektāru un ziedputekšņiem. Barības krājumus neveido kā daudzas citas zīlītes.
Ligzdošana
Zilzīlītes ligzdošanas sezona ilgst no aprīļa līdz jūnija beigām. Ligzdo koku dobumos vai būrīšos. Reizēm dobumu izkaļ pati zilzīlīte. Ligzdu būvē mātīte, tā veidota no smalkas, sausas zāles, sūnām, mizas stērbelītēm, dzīvnieku vilnas un dažām spalvām.
Sistemātika
Zilzīlītei ir 9 pasugas:
Pīters Geibriels
Pīters Braiens Geibriels (en; dzimis ) ir angļu mūziķis, dziedātājs un multiinstrumentālists. Plašāk pazīstams kā progresīvā roka grupas "Genesis" flautists un vokālists, Geibriels ir laidis klajā daudzus soloalbumus un radījis kinofilmu skaņu celiņus. Pīters Geibriels arī ir pasaules mūzikas ierakstu izdevniecības "Real World Records" dibinātājs un dažādos veidos turpina popularizēt atšķirīgu tautu mūziku. Geibriels arī uzskatāms par vienu no pirmajiem cilvēkiem, kas pētījis iespējas mūziku izplatīt digitālā formā.
Biogrāfija
Pīters Geibriels ir dzimis 1950. gada 13. februārī. Jau skolas gados viņš izveidoja grupu “Genesis”, kurā dziedot un rakstot dziesmas, kļuva populārs. Tērpies fantastiskos tērpos un pārklājis seju ar grimu Geibriels pārvērta grupas uzstāšanās par mini izrādēm. Pēc grupas septītā albuma ierakstīšanas “The Lamb Lies Down on Broadway” (1974), kurš atnesa grupai un Geibrielam popularitāti, viņš pameta “Genesis” un uzsāka solo karjeru.
Pirmajos solo albumos Geibriels plaši izmantoja afrikāņu ritmus, neparastas skaņas un eksotiskus motīvus. Lielu popularitāti guva viņa dziesmas “Solysbury”, “Shock The Monkey” un mirušajam Dienvidāfrikas aktīvistam Stīvenam Biko veltītā dziesma “Biko” (1980).
Geibriels ir dibinājis organizāciju WOMAD (World of Music, Arts and Dance) lai sekmētu dažādu kultūru mūziķu uzstāšanās un ierakstus.
1982. gadā viņš devās turnejā pa Ziemeļameriku, 1987. gadā vinnēja deviņas MTV balvas par dziesmu “Sledgehammer” no albuma “So”, un 1988. gadā sacerēja un ierakstīja mūziku Mārtina Skorsēzes filmai “Kristus pēdējā kārdināšana” (“The Last Temptation of Christ”).
1989. gadā Geibriels savu dziesmu “Red Rain” ziedoja kustības Greenpeace labdarības albumam “Rainbow Warriors”, 1991. gadā viņš dibināja cilvēktiesību programmu "Witness".
2028. gada vasaras olimpiskās spēles
2028. gada vasaras olimpiskās spēles būs trīsdesmit ceturtās vasaras olimpiskās spēles.Tās notiks Losandželosā, Amerikas Savienotajās Valstīs, 2028. gadā no 21. jūlija līdz 6. augustam. Losandželosa kļūs par trešo pilsētu (pēc Londonas un Parīzes), kas vasaras olimpiskās spēles būs rīkojusi trīs reizes (iepriekš . un . gadā). Šīs būs arī piektās vasaras olimpiskās spēles, kas notikušas ASV.
Energoapgādes traucējumi Latvijā 2010./2011. gada ziemā
'''Energoapgādes traucējumi Latvijā 2010./2011. gada ziemā''' bija saistīti galvenokārt ar to, ka 2010. gada Ziemassvētkos Latvijas teritoriju sasniedza siltā atmosfēras fronte, atnesot stiprus nokrišņus. Tā kā piezemes gaisa slāņos gaisa temperatūra vēl bija zem nulles, bet augstāk jau pozitīva, veidojās atkala — lietus saskaroties ar virsmām sasala. Šīs apledojums lieca koku zarus un lauza veselus kokus, kas gāzās uz elektropārvades līnijām, tās bojājot. Nereti vadus pārrāva arī uz tiem esošā apledojuma smagums. Turklāt visa decembra garumā intensīvi sniga — sniega segas biezums mēneša beigās daudzviet jau tuvojās 50 cm atzīmei, padarot koku zarus vēl smagākus.
Notikumu hronoloģija
25. decembra vakarā Latgalē sākās stipra atkala, un 26. decembra rītā ar traucētu vai pārtrauktu elektroenerģijas piegādi nācās sastapties vairāk nekā 20 000 klientu Latgalē un Austrumvidzemē — galvenokārt Rēzeknes, Ludzas, Preiļu, Aizkraukles, Madonas un Jēkabpils apkārtnē.
1. janvārī elektroenerģijas piegāde traucēta vairāk nekā 50 000 "Latvenergo" klientu. Tika iesaistīta arī Zemessardze, lai likvidētu elektroenerģijas pārrāvumus Rēzeknes un Ludzas apkaimē.
6. janvārī Ministru kabinets ārkārtas sēdē vienojās par ārkārtējās situācijas izsludināšanu saistībā ar ilgstošiem elektroapgādes traucējumiem. Ievērojot Latvijas Vides, ģeoloģijas un meteoroloģijas centra sniegto informāciju par laika apstākļiem, kas novērojami kopš 2010. gada 24. decembra, kā arī turpmākās laika prognozes un izvērtējot sabiedrībai nodarīto kaitējumu un iespējamo turpmāko kaitējumu sabiedrībai, videi un saimnieciskās darbības interesēm, ārkārtas situācija izsludināta 40 novados.
17. janvāra rītā bez elektrības vēl bija palikuši daži desmiti mājsaimniecību.
Ventspilī
14. janvāra vakarā Ventspilī elektroenerģijas pārtraukuma dēļ tika traucēta katlu mājas darbība, kas radīja plīsumu siltumtrasē.
Peterss
Peterss var būt:
1940. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1940. gada notikumi Latvijā, ko Otrā pasaules kara laikā 17. jūnijā okupēja Sarkanā armija un 5. augustā inkorporēja PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Gvadalahara
Gvadalahara var būt:
Mihrābs
Mihrābs ir iedobe mošejas sienā, pret kuru dievlūdzēji pavēršas lūdzoties.
CZ
CZ var būt:
Volina (pilsēta)
Iespējams, Volina ir viena no senākajam pilsētām reģionā, jo tiek saistīta ar vikingu pilsētas Jomsborgas un Vinetas atrašanās vietu. Ādams no Brēmenes aprakstījis Jomsborgu kā vienu lielākajām Eiropas pilsētām. Līdz XII gadsimta beigām dāņu uzbrukumos pilsēta tika nopostīta. Vācu kolonizēšanas laikā tika nodibināta jauna pilsēta, kurai 1260. gadā tika piešķirtas Lībekas tiesības.
Džeimss Kuks
Džeimss Kuks (en; dzimis, miris ) bija angļu jūrasbraucējs un pētnieks.
Atklājumi
Kuks atklāja Havajas un daudzas citas salas, tāpat viņš pirmais apkuģoja ap Jaunzēlandi. Kuks bija arī kartogrāfs. Meklējot Ziemeļu jūrasceļu no Klusā uz Atlantijas okeānu, viņš izpētīja Aļaskas piekrastes daļu. Aļaskā viņa vārdā ir nosaukts līcis, Ankoridžas pilsētā par godu Kukam ir uzstādīts piemineklis.
Volina (pilsēta)
Volinā līdz apmēram 1150. gadam atradās pirmā reģiona bīskapa rezidence, pēc tam pārvietota uz Uzedomas abatiju, bet vēlāk, līdz reformācijas uzvarai 1544. gadā, bīskapa rezidence atradās Kamminā.
Džeimss Kuks
Biogrāfija
Džeimss Kuks piedzima Jorkšīrā, Anglijā, 1728. gadā zemnieku ģimenē. Vecāku nabadzības dēļ viņš nevarēja iegūt pienācīgu izglītību. Agrā jaunībā strādājis gan fermā, gan veikalā, Kuks astoņpadsmit gadu vecumā tika pieņemts uz kuģa par jungu. 1755. gadā Kuks iestājās dienēt kara flotē, piedalās karadarbībā. 1757. gadā nokārto kuģa kapteiņa pārbaudījumus. 1768 gadā viņš kļuva par kuģa Endeavour kapteini.
18. gadsimtā 59% jūrnieku mira dažādu slimību, piemēram, cingas dēļ. Lai samazinātu saslimstību, Kuks uz sava kuģa ieviesa stingru kārtību. Viņš lika ievērot higiēnas likumus, vienmēr bija svaigu augļu krājumi, kas saturēja C vitamīnu.
Volina (pilsēta)
Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Vollina (de). Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Džeimss Kuks
Biogrāfija
1768. gadā Kuks nogādāja britu ģeogrāfus uz Taiti krastiem, lai tur novērotu Veneras konjunkciju ar Sauli. Kopā ar Kuku ekspedīcijā piedalījās naturālists, botāniķis Jozefs Banks un 2 gleznotāji. Tāpat Kuks saņēma pavēli atrast Terra Australis.  Pēc tam viņš devās uz Jaunzēlandi. Maori iezemieši pret Kuku bija naidīgi noskaņoti. Endeavour kuģim uzbruka simtiem kanoe.
1770. gada aprīlī Kuks piestāja Austrālijas austrumu krastā. Viņš atklāja līci, ko nosauca par Botānisko līci, tā piekrastes lielā nezināmu augu sugu skaita dēļ. Šeit izdevās nomedīt ķengurus, kuru ādas un galvaskausi tika nogādāti Eiropā tālākiem pētījumiem.
Volina (pilsēta)
Luterticības ieviesēja Pomerānijā un Dānijā Johannesa Bugenhāgena (Johannes Bugenhagen, 1485—1558) dzimtā pilsēta.
Džeimss Kuks
Biogrāfija
Peldot uz ziemeļiem, kuģis uzsēdās uz rifa, kuru pēc tam nosauca par Lielo Barjerrifu. Pēc bojātā kuģa korpusa remonta Kuks atgriezās Anglijā 1771. gadā.