cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tatjana Ždanoka
Tatjana Ždanoka (ru; dzimusi Tatjana Hesina, Rīgā) ir Latvijas krievu politiķe, matemātikas doktore. Partijas Latvijas Krievu savienība līdzpriekšsēdētāja, Eiropas Parlamenta deputāte no Latvijas (kopš 2004).
Dzīvesgājums
Dzimusi kā Tatjana Hesina Rīgā jauktā ebreju-krievu ģimenē. Viņas tēvs Arkādijs Hesins bija kara flotes virsnieks, vēlāk Latvijas Televīzijas darbinieks. Mācījās Rīgas 15. un 17. vidusskolā, studēja Latvijas Valsts Universitātes (LVU) fizikas un matemātikas fakultātē, pēc kuras beigšanas 1972. gadā viņa turpināja studijas LVU aspirantūrā un Monpeljē Universitātē. No 1972. līdz 1990. gadam bija LVU matemātikas docētāja. 1975. gadā Tatjana apprecējās ar Aleksandru Ždanoku, 1980. gadā ieguva fizikas un matemātikas zinātņu kandidātes grādu.
Politiskā darbība
Bijusi Latvijas Komunistiskās partijas biedre.
1988. gadā T. Ždanoka iestājās Latvijas Tautas frontē (LTF), 1989. gadā Latvijas PSR darbaļaužu Internacionālajā frontē (Interfrontē). 1989. gadā T. Ždanoka tika ievēlēta par Rīgas pilsētas padomes deputāti, bet 1990. gadā par Latvijas Augstākās Padomes deputāti, nepiedalījās 1990. gada 4. maija balsošanā par Latvijas Valstiskās neatkarības deklarāciju. Augusta puča laikā 1991. gada 21. augustā T. Ždanoka balsoja pret konstitucionālā likuma “Par Latvijas Republikas valstisko statusu” pieņemšanu.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1992. gadā nostrificēja matemātikas doktores grādu. 1992. gadā viņa kļuva par vienu no Latvijas Cilvēktiesību komitejas dibinātājām. No 1995. līdz 2004. gadam bija tās līdzpriekšsēdētāja. 1993. gadā kļuva par vienu no kustības "Līdztiesība" vadītājām un tai 1996. gadā pārveidojoties par partiju kļuva par tās priekšsēdētāju.
1993. gadā T. Ždanokai tika liegta līdzdalība Saeimas vēlēšanās par darbību pret Latvijas neatkarību pēc 1991. gada 13. janvāra. Pēc 5. Saeimas vēlēšanām viņa kļuva par "Līdztiesības" Saeimas frakcijas konsultanti, ieņemot šo amatu līdz 1997. gadam.
1996. gadā T. Ždanoka tiesas ceļā panāca sevis atzīšanu par Latvijas pilsoni un 1997. gadā tika ievēlēta par Rīgas domes deputāti, taču 1999. gadā viņai ar tiesas lēmumu mandāts tika atņemts. 1998. gadā viņa bija starp PCTVL veidotājiem un kļuva par apvienības līdzpriekšsēdētāju. 2001. gadā pēc Sergeja Dīmaņa atkāpšanās T. Ždanoka kļuva par partijas "Līdztiesība" līderi un turpināja šo amatu pildīt līdz partijas likvidācijai 2007. gadā. 2001. gadā ANO Cilvēktiesību komitejā T. Ždanoka kā pārstāve panāca uzvaru A. Ignatānes lietā pret Latvijas Republiku. 2002. gadā viņa uzvarēja konkursā uz Rīgas dzīvojamo māju privatizācijas komisijas priekšsēdētāja amatu, taču netika apstiprināta, jo iestādi reorganizēja.
2004. gada 12. jūnijā T. Ždanoka tika ievēlēta par Eiropas Parlamenta (EP) deputāti. 2005. gadā viņa bija viena no Eiropas Krievvalodīgo alianses dibinātājām.
2006. gadā Eiropas Cilvēktiesību tiesas senāts lēma, ka Latvijas likumos noteiktais aizliegums T. Ždanokai kandidēt Saeimas vēlēšanās ir pamatots. 2009. gadā T. Ždanoka atkārtoti tika ievēlēta Eiropas Parlamentā, tāpat vēlētāju atzinību guva 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās (jau pārstāvot Latvijas Krievu savienību, par ko bija pārveidota PCTVL).
2016. gada novembrī kopā ar diviem citiem EP deputātiem no Latvijas, Ivetu Griguli un Andreju Mamikinu, balsoja pret Eiropas Parlamenta rezolūciju saistībā ar cīņu pret Krievijas un teroristisko organizāciju propagandu. 2018. gada janvārī T. Ždanoka paziņoja, ka plāno nolikt Eiropas Parlamenta deputātes mandātu, lai kandidētu 13. Saeimas vēlēšanās. 5. martā viņas vietu Eiropas Parlamentā ieņēma Miroslavs Mitrofanovs, taču T. Ždanokas dalība Saeimas vēlēšanās netika pieļauta, kā neatbilstoša spēkā esošajam likuma. 2019. gadā atkārtoti ievēlēta Eiropas Parlamentā, kur darbojās Zaļo un Eiropas Brīvās alianses grupā.
Neilgi pirms Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā T. Ždanoka 2022. gada 22. februārī apsveica Krievijas valdības lēmumu par Doneckas un Luhanskas Tautas republiku atzīšanu un vēlāk bija starp 13 EP deputātiem, kas balsoja pret Eiropas Parlamenta rezolūciju, kas nosodīja Krievijas agresiju Ukrainā. Tādēļ viņa bija spiesta pamest EP Zaļo un Eiropas Brīvās alianses grupu. 2022. gadā Satversmes aizsardzības biroja direktors Egils Zviedris Ždanoku nosauca kā vienu no spilgtākajiem piemēriem Krievijas ietekmes aģentiem Latvijā.
Tiesvedība par tiesībām kandidēt vēlēšanās
T. Ždanokai 1999. gadā ar tiesas lēmumu tika atņemts mandāts, jo viņa bija bijusi komunistiskās partijas biedre pēc 1991. gada, kas ir viens no iemesliem, kas Latvijā liedz kandidēt vēlēšanās un tikt ievēlētam. 2000. gadā viņa pārsūdzēja šo lēmumu, kā arī aizliegumu tikt ievēlētai Saeimā, Eiropas Cilvēktiesību tiesā un 2004. gada 17. jūnijā tā ar piecām balsīm pret divām sprieda par labu T. Ždanokai. Latvijas valdība šo lēmumu pārsūdzēja tiesas Lielajā palātā, kas 2006. gada 16. martā ar 13 balsīm pret četrām sprieda par labu Latvijas valstij.
Novele
Novele ir neliela apjoma prozas sacerējums, kura pamatā ir raksturīgs spraigs sižeta risinājums ar neparastu komisku vai traģisku notikumu centrā, bieži ar negaidītu atrisinājumu. Neparasts, bet reāli iedomājams, notikums, kas tiek risināts spraigi un strauji, nenovirzoties, ar izvērstām atkāpēm no galvenās sižeta līnijas. Darbības norisi, kas balstās uz centrālo konfliktu, būtiski raksturo kulminācijas un pavērsiena punkti un necerēti/negaidīts atrisinājums. Noveles pamatā ir dramatisks notikums ar negaidītu atrisinājumu. Spilgts notikums, kas tiek risināts spraigi un strauji, īsā laika periodā; darbības norisi būtiski raksturo kulminācijas un pavērsiena punkti un negaidīts atrisinājums.
Gotarda bāzes tunelis
Gotarda bāzes tunelis (de, it) ir dzelzceļa tunelis Šveices Alpos. Ar garumu 57 km tas ir garākais dzelzceļa tunelis pasaulē, atstājot otrajā vietā Seikana tuneli Japānā. Tuneļa atklāšana notika 2016. gada 1. jūnijā.
Tuneļa celtniecības laikā bojā gājuši astoņi no aptuveni 2500 tuneļa strādniekiem.
Brāļi Grimmi
Brāļi Grimmi (de vai ), Jākobs Grimms (1785–1863) un Vilhelms Grimms (1786–1859), bija vācu akadēmiķi, filologi, kultūras pētnieki, leksikogrāfi un autori, kuri 19. gadsimta laikā pasaules slavu ieguvuši ar sevis vāktajiem un rediģētajiem tautas nostāstiem un pasakām.
Viņi bija vieni no pirmajiem un pazīstamākajiem vācu un Eiropas tautu pasaku apkopotājiem un popularizēja tradicionālos mutvārdu pasaku veidus, piemēram, "Pelnrušķīte" ("Aschenputtel"), "Varžu princis" ("Der Froschkönig"), "Zoss-Meitene" ("Die Gänsemagd"), "Ansītis un Grietiņa" ("Hänsel und Gretel"), “Salātlapiņa” ("Rapunzel"), "Sarkangalvīte" ("Kleine Rotkäppchen"), "Vilks un septiņi kazlēni" ("Der Wolf und die Sieben Geißlein"), “Rumpelrūķis” ("Rumpelstilzchen"), "Apburtā princese" ("Dornröschen") un "Sniegbaltīte" ("Schneewittchen"). Viņu klasiskā kolekcija Bērnu un mājsaimniecības pasakas (Kinder-und Hausmärchen) tika izdota divos sējumos: pirmais 1812. gadā un otrais 1815. gadā.
Dzīvesgājums
Brāļi Grimmi dzimuši Hānavā. Jākobs Ludvigs Karls bija 13 mēnešus vecāks nekā Vilhelms Karls, bet pavisam ģimenē bija deviņi bērni. Viņu vecākiem, juristam Filipam Vilhelmam Grimmam un Dorotejai Grimmai, bija 8 dēli (Frīdirihs Hermans Georgs Grimms (1783–1784), Jākobs Ludvigs Karls Grimms (1785–1863), Vilhelms Karls Grimms (1786–1859), Karls Frīdirihs Grimms (1787–1852), Ferdinands Filips Grimms (1788–1844), Ludvigs Emils Grimms (1790–1863), Frīdirihs Grimms (1791–1792) un Georgs Eduards Grimms (1794–1795)), no kuriem 3 nesasniedza gada vecumu un 1 meita (Šarlote Amālija Hassenfluga Grimma (1793–1833)). Brāļu Grimmu tēvs mira 1796. gada 10. janvārī, 44 gadu vecumā, šajā laikā viņa vecākais dēls Jākobs bija tikai 11 gadus vecs.
1798. gadā Jākobs un Vilhelms pārcēlās uz Kasseli, viņu mātes dzimto pilsētu, lai sāktu mācības vidusskolā. Tur 13 un 14 gadus vecie zēni dzīvoja kopā ar aukli. Pabeiguši vidusskolu, Jākobs 1802. gadā, bet Vilhelms 1803. gadā, uzsāka mācības Marburgas universitātes Juridiskajā fakultātē. Tur viņus saveda kopā ar profesoru Fridrihu Karlu Savinjī. Profesors jauniešus ievilka tā saucamajā Heidelbergas romantiķu kustībā, kuras ietekmē viņi sāk kolekcionēt un pierakstīt pasakas. 1808. gada 27. maijā, 52 gadu vecumā, mira brāļu Grimmu māte un Jākobs sāka strādāt par Vestfāles galma bibliotekāru. 1816. gadā viņš sāka strādāt par bibliotekāru Kasselē, kur Vilhelms strādāja jau no 1814. gada. Brāļi Grimmi visa mūža garumā bija ļoti tuvi cilvēki. Daļēji tas varētu būt skaidrojams ar viņu līdzīgajiem raksturiem, kas viņiem ļāva viegli sadarboties, lai gan viņiem bija dažas būtiskas raksturīgas iezīmes – Jākobam labāk padevās un patika izpētes darbs, tieši viņš izstrādāja lielāko daļu no brāļu valodas un gramatikas teorijām, bet Vilhelms bija radošāks, viņa uzmanību vairāk piesaistīja mūzika un literatūra, Vilhelms ir atbildīgs par Grimmu pasaku kolekcijas patīkamo stilu.
1812. gadā brāļi Grimmi pabeidza savu pirmo pasaku krājumu „Bērnu un mājas pasakas”, kurā ir 86 numurētas pasakas. Laikam ejot, viņi šo krājumu papildināja 6 reizes un beigās tas sastāvēja no 200 numurētām pasakām un 10 „bērnu leģendām”.
Laika posmā no 1816. līdz 1818. gadam viņi publicēja divus izdevumus krājumam „Vācu leģendas”. Vēlāk brāļu Grimmu interese par vecāku literatūru noveda viņus pie vecāku valodu pētīšanas un to salīdzināšanas ar vācu valodu. Jākobs sāka īpaši specializēties vēsturē un vācu valodas uzbūvē. Viņa pirmais grāmatas „Vācu gramatika” izdevums tika publicēts 1819. gadā. Abi brāļi, īpaši Jākobs, arī strādāja pie līdzīgu vārdu pētīšanas dažādās valodās. Viņi veidoja likumus, kas tika saukti par „Grimmu likumiem”. Vēlāk tie tika paplašināti, lai atrastu visu indoeiropiešu valodu vārdu saikni.
1830. gadā brāļi Grimmi pārvācās uz Getingenes universitāti, kur Jākobs sāka strādāt par profesoru un bibliotekāru, bet Vilhelms par bibliotekāra palīgu. Kā profesors Jākobs pasniedza valodniecību un kultūras vēsturi. Arī Vilhelms 1835. gadā kļuva par profesoru. Tajā pašā gadā viņi tika atlaisti par to, ka viņi pieteicās protesta akcijā, kad karalis gribēja atcelt Hannoveres konstitūciju.
Vilhelms nomira Berlīnē 1859. gada 16. decembrī. Jākobs turpināja darbu pie vārdnīcas un līdzīgiem projektiem līdz savas nāves dienai 1863. gada 20. septembrī.
Darbi
Brāļi Grimmi ar savu darbu rada pamatu pasaku pētīšanai – ar savu pazīstamo pasaku krājumu „Bērnu un mājas pasakas”, kas parādījās 1812. gadā. (gadu pēc filmas notikumiem). Savas domas par pasaku izcelšanos viņi izteikuši gan krājumam pievienotās „piezīmēs”, gan citur. Grimmu pasaku krājums atšķiras no agrākiem līdzīgiem krājumiem ar to, ka tajā tautas stāstiem lūkots paturēt to pašu formu, kādā tie dzirdēti no tautas mutes (tomēr bieži vien pētnieki uzskata, ka daudz kas ticis pielikts klāt labskanībai). Brāļu Grimmu cenšanās atstāt pasakām viņu tautā parasto formu izskaidrojama ar tiem uzskatiem, kādi viņiem bija par pasakām, jo viņi veda pasakas sakarā ar seniem mītiem. Kad mīti pie visdažādākām tautām ar laiku pārmainījās, pārveidojās un beidzot pavisam panīka, tad no atliekām izcēlās tautas pasakas. Lai paceltu pasaku vērtību to acīs, kas negribēja atzīt viņu zinātnisko vērtību, tad Jākobs Grimms ievadā saka:
Valodu politika
Valodu politika parasti ir tas, kā valdība ar juridiskās sistēmas vai politiskiem līdzekļiem regulē valodu lietošanu, lai valodu prasmes atbilstu uzstādītajām nacionālajām prioritātēm, vai arī nodrošinātu indivīda vai personu grupas tiesības lietot un attīstīt valodas.
Apskats
Šodienas pasaules kulturālās un valodu daudzveidības saglabāšana ir galvenās rūpes daudzu valodu kopienu zinātniekiem, māksliniekiem, rakstniekiem un politiķiem. Līdz pat pusei no apmēram 6000 šobrīd pasaulē runāto valodu tiek uzskatītas par apdraudētām, tādām, kurām 21. gadsimtā draud izzušana. Valodas pastāvēšanu un lietošanu ietekmē daudzi faktori, no kuriem galvenie ir valodas lietotāju kopienas lielums, valodas lietošana formālā saziņā, kā arī runātāju ģeogrāfiskā izkliedētība un sociāli ekonomiskā nozīme. Nacionāla valodas politika var ietekmēt visus šos faktoru gan pozitīvā, gan negatīvā virzienā.
Asimilācijas politika
Valodu asimilācijas politika ir viens no veidiem, kā paātrina mazākumtautību valodu lietošanas samazināšanos. Galējais mērķis parasti ir sekmēt valsts nacionālo vienotību, kas pamatojas idejā, ka vien nacionālā valoda to sekmē.
Valstis, kuru jurisdikcijas piekopj šādu politiku:
Afganistāna - Francija - Igaunija - Indonēzija - Irāka - Mjanma - Pakistāna - Sīrija - Taizeme - Turcija - Vjetnama
Neiejaukšanās politika
Neiejaukšanās politika parasti pieļauj līdzvērtīgas attiecības starp dominējošās valodas kopienu un minoritātēm. Reizēm šāda politika tiek savienota ar minoritātes aizsargājošiem administratīviem pasākumiem.
Valstis, kuras piekopj šādu politiku:
Angola - Apvienotā Karaliste - Argentīna - Austrālija - Austrija - Bangladeša - Benina - Burkinafaso - Čehija - Čīle - Dominika - Dominikāna - Ekvadora - Gabona - Gana - Gibraltārs - Gvineja - Gajāna - Irāna- Jamaika - Japāna - Kongo Demokrātiskā Republika - Kotdivuāra - Kuba - Lihtenšteina - Mali - Nikaragva - Salvadora - Sanmarīno - Saūda Arābija - Senegāla - Sentkitsa un Nevisa - Sentlūsija - Sentvinsenta un Grenadīnas - Urugvaja - Vācija - Venecuēla
Atšķirīgs juridiskais statuss
Valodu politika, kura valodām piešķir dažādu juridisko statusu, parasti ļauj valstī līdzpastāvēt dažādām valodu lietotāju grupām. Parasti lingvistiskajam vairākumam ir nodrošinātas visas valodas tiesības, bet minoritātēm tiek piešķirta speciāla tās valodas aizsardzība.
Albānija - Bosnija un Hercegovina - Bulgārija - Horvātija - Gvatemala - Igaunija - Ķīna - Latvija - Lietuva -Ziemeļmaķedonija - Nīderlande - Paragvaja - Portugāle - Rumānija - Slovākija - Spānija - Zviedrija
Valsts valodas valorizācija
Valodas politika, kas valorizē vienu, parasti valsts valodu. Parasti priekšroka tiek dota nacionālajai valoda, bet daudzos gadījumos šāda politika dod priekšroku koloniālajai valoda. Dažos gadījumos šāda politika tiek savienota ar minoritātes valodu aizsardzību.
Valstis, kurās praktizē šādu valodu politiku:
Albānija - Alžīrija - Andora - Austrumtimora - Azerbaidžāna - Brazīlija - Horvātija - Ēģipte - Filipīnas - Igaunija - Indija - Irāna - Īslande - Itālija - Izraēla - Japāna - Kambodža - Kipra - Kolumbija - Korejas Republika - Korejas TDR - Kuveita - Latvija - Libāna - Lietuva - Madagaskara - Maķedonija - Maroka - Meksika - Melnkalne - Moldova - Nepāla - Olande - Peru - Polija - Senpjēra un Mikelona - Slovākija - Slovēnija - Somālija - Šrilanka - Tunisija - Ukraina - Uzbekistāna - Vjetnama
Daudzvalodu politika
Valodu politika, kas dod priekšroku divām valsts valodām, sauc par divvalodību. Ir vairāki veidi, kā šādu valodu politiku var īstenot.
Neteritoriālas individuālās tiesības
Šāda valodu politika atzīst indivīda lingvistiskās tiesības neatkarīgi no atrašanās vietas valstī.
Baltkrievija - Burundi - Centrālāfrikas Republika - Čada - Dienvidāfrika - Džibutija - Guama - Honkonga - Īrija - Jaunzēlande - Kanāda - Kenija - Kiribati - Malta - Nauru - Norvēģija - Ruanda - Samoa - Singapūra - Tanzānija - Tonga - Tuvalu
Teritoriālas individuālās tiesības
Šāda valodu politika atzīst indivīda lingvistiskās tiesības tikai speciālos reģionos.
ASV (Havajas) - Beļģija - Džērsija - Gērnsija - Fēru Salas - Filipīnas - Itālija - Kamerūna - Mena - Mikronēzija - Nikaragva - Slovēnija - Somija - Spānija - Šveice - Vācija
Juris Upatnieks
Juris Upatnieks (dzimis, Rīgā) ir latviešu izcelsmes amerikāņu fiziķis, kurš 1962. gadā kopā ar citu amerikāņu fiziķi Emetu Leitu izgatavoja vienu no pirmajām hologrammām. Viņš ir arī Latvijas Zinātņu akadēmijas ārzemju loceklis.
Biogrāfija
Astoņu gadu vecumā 1944. gadā Juris Upatnieks kopā ar vecākiem no Latvijas izceļoja uz Vāciju, pēc tam 1951. gadā devās uz ASV, Akronas pilsētu Ohaio štatā, kur jau bija pārcēlusies Jura vecākā māsa. 1955. gadā Upatnieks beidza vidusskolu kā labākais skolnieks un uzsāka studijas Akronas Universitātē. 1960. gadā šajā augstskolā viņš ar izcilību absolvēja inženieru studiju programmu.
Sešdesmito gadu sākumā Upatnieks sāka strādāt Mičiganas Universitātē militāro radaru laboratorijā. Šajā laboratorijā, kura tagad tiek saukta par Vides pētījumu laboratoriju, tika strādāts pie pilnīgi jauna radara tipa un 1961. gadā Upatnieks kopā ar Emetu Leitu, strādājot pie radaru izveides, atklāja metodi, kā var uzņemt hologrammas, kurās būtu novērsta Denisa Gabora divu attēlu problēma. Taču pirmās publikācijas par šo metodi plašākai sabiedrībai viņi atrādīja 1962. gadā.
1968. gadā Upatnieks apprecējās ar latvieti Ilzi Indusu, kuru satika ASV pilsētā Sietlā. Otrā pasaules kara laikā arī viņas ģimene bija bēgusi no Latvijas. Ilze viņam dāvāja divus dēlus.
1973. gadā Juris Upatnieks kļuva par profesoru Mičiganas Universitātē, kur līdz pat 1996. gadam pasniedzis koherentās optikas kursu.
Juris Upatnieks ir bijis vistuvāk no latviešu zinātniekiem, lai iegūtu Nobela prēmiju par sava darba ieguldījumu hologrāfijas attīstībā.
Viņa vaļasprieki ir lauku tūrisms, sērfošana, burāšana. Kopš 1958. gada Juris Upatnieks ir akadēmiskās vienības "Austrums" biedrs.
Balvas
Juris Upatnieks ir ieguvis dažādas balvas par savu ieguldījumu fizikas attīstībā:
Patenti
Upatnieks ir ieguvis divdesmit ASV patentus gan hologrāfijā, gan koherentajā optikā. Piemēram, viņš ir patentējis hologrāfisko tēmēkli, kuru izmanto, lai varētu ātri šaut, ja nav laika tēmēt.
Visi Jura Upatnieka patenti, kuri iesniegti ASV patentu birojā (angļu valodā)
Asuānas aizsprosts
Asuānas aizsprosts atrodas Ēģiptē, uz Nīlas. Aizsprosts ir 3600 metrus garš, 111 m augsts, 980 m plats pamatā un virsotnē 40 m plats. Aizsprosta radītais ūdens rezervuārs ir nosaukts par Nāsira ezeru. Pirmo elektrību aizsprosta turbīnas sāka ražot 1967. gadā.
1946. gadā, pēc tam kad vecais Asuānas aizsprosts gandrīz pārplūda, tika pieņemts lēmums celt jaunu. Nopietns darbs pie projekta attīstības sākās 1952. gadā pēc Gamāla Abdela Nāsera vadītās revolūcijas. Lai arī sākotnēji tika plānots, ka ASV un Lielbritānija aizdos 270 miljonus ASV dolārus aizsprosta celtniecībai, 1956. gadā Ēģiptes attiecības ar rietumvalstīm strauji pasliktinājās un PSRS kļuva par vadošo aizsprosta celtniecības tehnisko un finansiālo atbalstītāju.
Celtniecības darbi sākās 1960. gadā, pirmā fāze tika pabeigta 1964. gadā, un aizsprosts pilnībā pabeigts 1970. gada 21. jūlijā. Tā rezervuārs ar ūdeni sāka pildīties 1964. gadā un pirmo reizi savu paredzēto līmeni sasniedza 1976. gadā. Ceļoties Nīlas ūdens līmenim, UNESCO organizēja Senās Ēģiptes arheoloģisko bagātību pārvietošanas darbus uz jaunām atrašanās vietām. Visslavenākais no šiem pieminekļiem — Abū Simbelas templis tika sazāģēts blokos un no jauna uzcelts citā vietā.
Vestienas pagasts
Vestienas pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā rietumos. Robežojas ar sava novada Bērzaunes, Aronas, Liezēres, Sausnējas, Ērgļu un Jumurdas pagastiem, kā arī Aizkraukles novada Vietalvas pagastu.
Daba
Augstākie pauguri: Dravēnu kalns (282,7 m), Boķu kalns (276,8 m), Rizgu kalns (262,9 m), Brantu Egļu kalns (262,1 m), Spirukalns (260 m) un Silakalns (254,9 m).
Vēsture
Vestienas pagasts izveidots apvienojot Vestienas, Tolkas, Devēnas un Viesienas muižu pagastus (1922. gadā Viesienas teritoriju atdalīja). 1935. gadā Madonas apriņķa Vestienas pagasta teritorija bija 102 km² un tajā dzīvoja 1772 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Vesetas un Vestienas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Vestienas ciems ietilpis Ērgļu (1949—1959) un Madonas (pēc 1959. gada) rajonos. Vestienas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Vējavas ciemu, 1968. gadā — Sausnējas ciema padomju saimniecības Vestiena teritoriju, 1977. gadā — daļu Bērzaunes ciema un daļu likvidētā Viesienas ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Vestienas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc OSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotas vietas ir Vestiena (pagasta centrs), Krasti un Tolka.
Saimniecība
thumb|right|Vestienas pasta ēka
Sarkanais suns
Sarkanais suns (Cuon alpinus) ir suņu dzimtas plēsējs. Tā ir sarkano suņu ģints (Cuon) vienīgā suga. To sauc arī par Āzijas savvaļas suni jeb Indijas savvaļas suni. Sarkanajam sunim ir daudzas līdzības ar hiēnsuni (Lycaon pictus) un krūmu suni (Speothos venaticus). Visiem dzerokļi ir veidoti tādā veidā, lai varētu ātri un lielā daudzumā sagrauzt kaulus. Starp zinātniekiem notiek diskusijas par to, vai tas ir pamats, lai uzskatītu visus trīs par salīdzinoši tuviem radiniekiem.
Sarkanais suns apdzīvo Āzijas dienvidteritorijas, sākot ar Indiju rietumos, ar Sibīrijas dienvidreģioniem ziemeļos, līdz Klusajam okeānam austrumos un līdz Javas salai dienvidos. Pēdējā laikā sarkano suņu populācija ir ļoti sarukusi. Sarkanie suņi mēdz uzturēties gan sausos, gan mitros mežos; biezos džungļos un lietus mežos, un sausos skujkoku mežos, bet tikpat labi tie jūtas kalnos un Kašmiras un Mandžūrijas stepēs. Tomēr tie nekad nav redzēti tuksneša biomā.
Mūsdienās dzīvo apmēram 2500 sarkano suņu, no kuriem lielākā daļa atrodas dažādos rezervātos un nacionālajos parkos. Zoodārzos dzīvo apmēram 110 sarkanie suņi.
Izskats
Sarkanā suņa ķermeņa garums ir 90 cm, astes garums 40 – 45 cm, augstums skaustā 50 cm, svars 12 - 20 kg. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Sarkanajam sunim ir salīdzinoši plats galvaskauss ar īsu purna daļu. Sunim ir izteikta pieres daļa, un tā profilā izskatās ieliekta. Tam ir dzintara krāsas acis un lielas, noapaļotas ausis.
Sarkanā suņa kažoks variē starp sarkanbrūnu un brūnu, tā pakakle ir gaiši dzelgana vai balta. Dienvidteritoriju sarkano suņu kažoki ir īsāki un rudāk sarkani, toties ziemeļteritoriju suņu kažoki ir garāki, dzeltenāki vai brūnāki. Taizemes sarkanajiem suņiem nav gaišās pakakles, tā ir vienādā krāsā ar ķermeni, bet Himalaju sarkanajiem suņiem kažoki ir dzeltenīgi.
Sarkanajiem suņiem atšķirībā no citiem suņu dzimtas pārstāvjiem apakšžoklī ir par 2 dzerokļiem mazāk, tiem ir 40 zobi 42 zobu vietā. To priekšķepas pirksti pie pamatnes ir savienoti. Mātītei ir 6 - 7 piena dziedzeru pāri, pārējiem suņu dzimtā visbiežāk ir 5 piena dziedzeru pāri.
Ieradumi
Sarkanie suņi ir ļoti sociāli, tāpat kā pelēkie vilki, krūmu suņi un hiēnsuņi. Tas mēdz dzīvot paplašinātos ģimenes baros, kas sastāv no 5 - 12 īpatņiem, reizēm arī 25 suņi. Tēviņi parasti ir divas reizes vairāk kā mātītes, un tikai vienai mātītei barā dzimst kucēni. Vecākie suņi, kas vecāki par 7 - 8 gadiem, reizēm no bara tiek padzīti.
Starp sarkanajiem suņiem tāpat kā starp hiēnsuņiem nekad nav kautiņu un agresijas pazīmju - barā ir stingra hierarhija, kas tiek panākta bez agresijas. Katru baru vada dominantais pāris, kuram visbiežāk kā vienīgajam ir pēcnācēji. Sarkano suņu bars daudz laika pavada savā starpā spēlējoties un viens otru apkopjot.
Sarkanajiem suņiem ir īpatnēja savstarpējā vokālā saziņa. Tas spēj izdvest augstas, spiedzošas skaņas, ņaudienus un pīkstoņas, pat kaut ko līdzīgu cāļu čiepstēšanai. Visatpazīstamākā skaņa suņiem ir svilpošana, cilvēks tādu var panākt svilpojot tukšu pudeli. Svilpošana ir tik īpatnēja un individuāla katram sunim, ka pēc tās var atšķirt indivīdus. Ņurdoša riešana parasti tiek lietota, lai brīdinātu baru par briesmām, kā par cilvēka, tīģera vai cita liela plēsēja tuvošanos.
Reprodukcija
Abi dzimumi apmēram viena gada vecumā sasniedz dzimumbriedumu, un pilnībā pieauguši tie ir 15 mēnešu vecumā. Parasti savvaļā 2 gadu vecumā piedzimst pirmie kucēni, bet zoodārzos vēlāk - 3 gadu vecumā. Kucēni piedzimst alās, kas izraktas zemē vai iekārtotas zem zariem un akmeņiem, parasti ūdens tuvumā. Atšķirībā no citiem suņu dzimtas dzīvniekiem sarkanajiem suņiem neveidojas ciešas un ilgstošas saites starp pāriem, kā arī barā pārojas ne tikai dominantais pāris, kā tas ir, piemēram, pelēkajam vilkam (Canis lupus).
Grūsnības periods ilgst 60 - 62 dienas, parasti pierdzimst 5-10 kucēni, kas sver 200 - 350 g. Sarkanie suņi pieaug ātrāk nekā tam izmērā līdzīgie koijoti. Ar pienu māte kucēnus zīda 6 - 9 nedēļas. Jau 3 mēnešu vecumā kucēni sāk piedalīties medībās, līdz ar to sarkano suņu bars šajā laikā ir diezgan lēns, kamēr kucēni nav sasnieguši 8 mēnešu vecumu.
Pēc kucēnu piedzimšanas bara locekļi palīdz pabarot māti un mazuļus.
Sistemātika
Sarkanajam sunim ir 3 pasugas, lai gan tiek piedāvāts izšķirt vairākas pasugas nekā ir pašlaik:
Smaiļošana un kanoe airēšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — C-2 slaloms vīriešiem
Sacensību grafiks
Visi laiki ir Ķīnas standartlaikā (UTC+8)
Latvijas futbola izlase 1994. gadā
'''Latvijas futbola izlase 1994. gadā''' aizvadīja 8 spēles, no kurām 3 uzvarēja, vienreiz spēlēja neizšķirti, kā arī piedzīvoja 4 zaudējumus. Sezonu Latvijas izlase iesāka jūnijā ar divām draudzības spēlēm savā laukumā pret Maltu un Gruziju. Jūlija beigās Viļņā norisinājās tradicionālais Baltijas kausa izcīņas turnīrs. Tajā Latvijas izlase vispirms uzvarēja igauņus, taču piekāpās laukuma saimniekiem lietuviešiem un ieguva 2. vietu turnīrā.
Septembrī Latvijas izlase uzsāka dalību 1996. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas turnīrā. Rudenī izlase aizvadīja trīs kvalifikācijas cikla spēles - Latvija zaudēja gan Īrijai, gan Portugālei, taču spēja izbraukumā pārspēt Lihtenšteinas izlasi.
Novembrī Latvijas izlase pirmoreiz aizvadīja mājas spēli ārpus Rīgas vai Liepājas; tas notika pārbaudes spēlē pret Igaunijas izlasi Ozolniekos.
Spēles
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs (Raimonds Laizāns 70') - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Boriss Monjaks (Einārs Gņedojs 64'), Jurijs Ševļakovs, Dzintars Sproģis, Sergejs Jemeļjanovs, Valērijs Ivanovs, Andrejs Štolcers (Aleksandrs Jeļisejevs 46'), Vladimirs Babičevs (Gatis Ērglis 73'), Aivars Drupass.
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns - Igors Troickis (Aleksandrs Jeļisejevs 57'), Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Dzintars Sproģis, Sergejs Jemeļjanovs, Valērijs Ivanovs, Oļegs Blagonadeždins, Vladimirs Babičevs (Aleksandrs Fedotovs 71'), Aivars Drupass.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs (Raimonds Laizāns 67') - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Gatis Ērglis, Mihails Zemļinskis, Jurijs Popkovs (Boriss Monjaks 67'), Sergejs Jemeļjanovs (Aleksandrs Fedotovs 46'), Vadims Mikuckis, Armands Zeiberliņš (Oļegs Blagonadeždins 46'), Aleksejs Šarando (Larss Rihters 62'), Rolands Bulders.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs (Larss Rihters 78'), Gatis Ērglis, Mihails Zemļinskis, Aleksandrs Jeļisejevs (Jurijs Popkovs 46'), Sergejs Jemeļjanovs, Vadims Mikuckis (Boriss Monjaks 67'), Armands Zeiberliņš (Oļegs Blagonadeždins 46'), Aleksejs Šarando, Rolands Bulders.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Valentīns Lobaņovs, Aleksejs Šarando, Vadims Mikuckis (Aleksandrs Jeļisejevs 64'), Vladimirs Babičevs, Jevgēņijs Miļevskis (Igors Stepanovs 46'), Rolands Bulders.
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Dzintars Sproģis (Boriss Monjaks 66'), Igors Stepanovs, Valērijs Ivanovs, Vladimirs Babičevs, Aleksandrs Glazovs (Jevgēņijs Miļevskis 46'), Aleksejs Semjonovs.
🇱🇻 latvia: Raimonds Laizāns - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Dzintars Sproģis, Vadims Mikuckis (Andrejs Štolcers 68'), Valērijs Ivanovs, Aleksejs Semjonovs, Vladimirs Babičevs, Aleksejs Šarando (Sergejs Ivanovs 46').
🇱🇻 latvia: Oļegs Karavajevs - Igors Troickis, Vitālijs Astafjevs, Mihails Zemļinskis, Jurijs Ševļakovs, Dzintars Sproģis, Oļegs Blagonadeždins (Vadims Mikuckis 46'), Valērijs Ivanovs, Jevgēņijs Miļevskis, Vladimirs Babičevs (Aleksejs Šarando 71'), Aleksejs Semjonovs.
Violetais zeltainītis
Violetais zeltainītis (Lycaena alciphron) ir zeltainīšu dzimtas (Lycaenidae) tauriņu suga, kas izplatīta Eirāzijas centrālajā un rietumu daļā līdz Mongolijai austrumos, kā arī tas sastopams Marokā Ziemeļāfrikā. Tas Turcijas kalnainajos apvidos mājo līdz 900 metru augstumam virs jūras līmeņa.
Latvijā violetais zeltainītis ir sastopams vietām, samērā reti. Latvija atrodas tuvu izplatības areāla ziemeļu robežai, pārsvarā to var novērot valsts austrumu daļā. Sastopams sausās mežmalās un pļavās, bet kāpuri dzīvo uz skābenēm (Rumex).
Izskats
Violetais zeltainītis ir neliels dienas tauriņš. Tā spārnu plētums ir 34—38 mm. Violetā zeltainīša tēviņi un mātītes izskatās ļoti atšķirīgi. Tēviņiem spārnu virspuse ir nesajaucami violetā krāsā, violetais zaigojums mijas ar ugunīgi oranžo pamattoni. Priekšspārnu centrālajā daļā melni punktiņi. Visas spārnu dzīslas izteikti tumšas.
Mātītes spārnu virspuses pamattonis ir tumši brūns ar melniem, labi izteiktiem punktiem uz priekšspārna. Raibumu ārējā rinda gar spārna malu veido viļņotu līniju. Priekšspārna ārējā mala reizēm var būt ar oranžu, pārtrauktu joslu.
Ekoloģija
Sezonā izaug viena tauriņu paaudze. Tauriņi sāk lidot jūnija sākumā un ir aktīvi līdz jūlija beigām. Mātīte uz skābeņu apakšējām lapām dēj olas. Uz katras lapas pa vienai olai. Kāpurus uz augu lapām var atrast no jūlija beigām līdz rudenim. Lai arī pieauguši violetie zeltainīši ir dienas tauriņi, to kāpuri ir aktīvi nakts laikā un barojas ar pļavas skābenēm (Rumex acetosa), ļoti reti ar citu skābeņu sugu lapām. Kāpuri kādu brīdi barojas ar skābenēm, bet tad dodas pārziemot skudru pūznī. Pavasarī izlido jaunie tauriņi. Tauriņi barojas ar mazā mārsila, parastās pīpenes, podagras gārsas un kazeņu ziedu nektāru.
Baumanis
Baumanis (de — 'celtnieks'; sieviešu dzimtē Baumane) ir vācu cilmes uzvārds, kas izplatīts arī Latvijā. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ēzelis
Ēzelis var būt:
Kosmiskā telpa
Kosmiskā telpa, arī kosmoss vai izplatījums, ir Visuma relatīvi tukšie apvidi ārpus astronomisko objektu atmosfēras. Kosmiskā telpa ietver starpplanētu, starpzvaigžņu un starpgalaktiku telpu. Visvairāk izpētīta un apgūta ir kosmiskā telpa Zemes tuvumā. Starp Zemes atmosfēru un kosmisko telpu nav noteiktas robežas. Kosmiskā telpa nav pilnīgi tukša (tas nav ideāls vakuums), bet ir aizpildīta ar elektromagnētisko starojumu, plazmu (elektroniem, protoniem un citiem joniem), kosmiskajiem stariem un mikroskopiskajām daļiņām.
Kosmiskās telpas apguve sākās, kad tika palaists pirmais Zemes mākslīgais pavadonis Sputnik-1. Cilvēki ir nolaidušies uz Mēness, zondes ir sasniegušas Marsu un citas planētas. Zondes Voyager 1 un Voyager 2 ir sasniegušas heliopauzi.
Zemes atmosfēras robeža
Precīzu robežu starp Zemes atmosfēru un kosmisko telpu nevar novilkt, jo atmosfēras blīvums līdz ar augstumu samazinās pakāpeniski. Starptautiskā aeronautikas federācija ir noteikusi Kārmāna līniju 100 km augstumā kā robežu starp atmosfēru un kosmosu. Teodors fon Kārmāns šo robežu definēja kā augstumu, kurā lidaparātam jākustas ar lielāku ātrumu nekā orbitālais ātrums, lai tas noturētos tikai ar aerodinamiskā cēlējspēka palīdzību.
Amerikas Savienotās Valstis ir definējušas robežu 50 jūdžu (80 km) augstumā, un cilvēkus, kuri pārsnieguši šo robežu, sauc par astronautiem.
Savukārt aptuveni 120 km augstums ir robeža, kur, nolaižamajam aparātam veicot nolaišanos uz zemes, uz to kļūst manāma atmosfēras iedarbība. Nacionālā aeronautikas un kosmosa administrācija (NASA) izmanto 122 km augstumu, kurā Space Shuttle kosmoplāni pāriet no stūrēšanas ar raķešdzinējiem uz stūrēšanu ar aerodinamiskajām virsmām.
Ir uzskats, ka "ieiešana kosmosā" sākas 21 miljonu kilometru attālumā, kurā Zemes gravitācija vairs nav dominējoša.
Bouens
Bouens var būt:
Lahemā nacionālais parks
<mapframe text="Lahemā nacionālais parks" width=290 height=290 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q1132561" } Lahemā nacionālais parks (et) ir Igaunijā vecākais nacionālais parks, kas atrodas valsts ziemeļu daļā, pie Somu līča, 70 km austrumos no Tallinas. Parka platība ir 725 km², no tiem 250,9 km² jūrā.
Administrācija atrodas Palmses pilī, kur atrodas arī muzejs. Bez Palmses pils atjaunotas arī Sagadi pils un Vihulas pils.
Kornela Universitāte
Kornela Universitāte (en), bieži tiek saukta vienkārši par Kornelu, atrodas ASV Ņujorkas štata pilsētā Itakā. Divas universitātes pilsētiņas atrodas arī Ņujorkas pilsētā un Katarā. Pasaules universitāšu akadēmiskajā reitingā ieņem 13. vietu (2016).
Vecumnieku pagasts
Vecumnieku pagasts ir viena no Bauskas novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļos. Robežojas ar sava novada Iecavas, Stelpes un Valles pagastiem, Ogres novada Birzgales un Tomes pagastiem, kā arī Ķekavas novada Baldones pagastu.
Vēsture
Mūsdienu Vecumnieku pagasta teritorijā vēsturiski atradās Drākenes muiža (Gut Drakken), Misas muiža (Gut Mißhof), Reschenhof muiža, Umpārtes muiža (Gut Wiexten, Umpārte), Vecmuiža (Neugut, Vecumnieki).
Līdz 1940. gadam pagasta nosaukums bija Vecmuižas pagasts. 1935. gadā tā platība bija 255,3 km2. 1945. gadā pagastā izveidoja Vecumnieku, Birznieku, Umpārtes un Vīksniņas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Vecumnieku ciemam pievienoja Vīksniņas ciema kolhoza "Sarkanā zvaigzne" teritoriju, 1954. gadā — Birznieku un Umpārtes ciemus. 1977. gadā notika nelielu teritoriju apmaiņa ar Birzgales ciemu. 1990. gadā ciems tika reorganizēts par pagastu.
Apdzīvotās vietas
Bāliņi, Beibeži, Brūveri, Klīvi, Misa, Piebalgas, Umpārte, Vecumnieki, Zvirgzde.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Upes
Līčupe, Misa, Rūsiņupīte, Taļķe, Vārnupe, Vīksniņa, Zvirgzde, Aklais strauts.
Ūdenstilpes
Beibežu ūdenskrātuve, Lādzēnu dīķi, Aklais ezers, Staņķu ezers, Jaunais ezers, Vecais ezers.
Mirdzizlādes zīmju indikators
Mirdzizlādes zīmju indikators ir ar inertu gāzi pildīta elektronu lampa ar aukstiem elektrodiem, kas paredzēta zīmju (visbiežāk spīdošu ciparu) indikācijai elektroniskā aparatūrā.
Vēsture
Zīmju indikatorus ieviesa 20. gadsimta 50. gados Berouza (Burroughs) korporācija ASV, nosaucot tos par eksperimentālajiem ciparu indikatoriem (Numeric Indicator eXperimental No. 1 jeb "NIX I"). No tā cēlies šo indikatoru nosaukums Nixie jeb Nixie tube, kas latviešu valodā nav pieņemts.
Uzbūve
Zīmju indikatoram ir viens stieples režģa veida anods un vairāki saplacinātas stieples katodi, kas izlocīti attiecīgo attēlojamo zīmju veidā, izolēti cits no cita un ievietoti caurspīdīgā stikla balonā. Visbiežāk šādas indikatorlampas tiek pildītas ar neonu, kas dod zīmju spīdēšanu oranžsarkanā krāsā, kas līdzīga karstas stieples kvēlei. Tomēr neona indikatori sakarst visai nedaudz.
Darbības princips
Mirdzizlādes indikatora darbības princips ir tāds pats kā parastai neona lampai. Pieliekot pietiekami augstu spriegumu (parasti ap 200 V) starp anodu un katodu, ap katodu rodas spīdoša mirdzizlāde. Tā kā zīmju indikatoram katodi ir vairāki, tos atsevišķi pēc vajadzības pieslēdzot spriegumam, attēlo nepieciešamo zīmi vai ciparu.
Milakovo
Milakovo — pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļaustrumiem no Morongas. Līdz 1945. gadam Lībštate (Liebstadt) Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā.
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Milakovo iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
AS Roma
Associazione Sportiva Roma ir Itālijas futbola klubs no Romas. Klubs ir dibināts 1927. gadā, pašlaik spēlē A sērijā un mājas spēles aizvada Romas Olimpiskajā stadionā (Stadio Olimpico), kur ir 70 634 skatītāju vietas. Komanda ir izcīnījusi trīs Itālijas A sērijas čempionu titulus, kā arī deviņas reizes ieguvusi Itālijas kausu.
Komandas sastāvs
.
Rafaels Puarē
Rafaels Puarē (fr; dzimis Rīvē, Francijā) ir bijušais franču biatlonists. Savas profesionāļa karjeras laikā bija vairāku turnīru medaļnieks. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem biatlonistiem.
Piedalījās trijās olimpiskajās spēlēs (1998, 2002, 2006), 2002. gadā Soltleiksitijā izcīnīja 1 sudrabu un 1 bronzu, 2006. gadā Turīnā — 1 bronzu.
Pasaules čempionātos izcīnīja 8 zelta, 3 sudraba un 7 bronzas medaļas. Visveiksmīgākais čempionāts viņam bija 2004. gadā, kad izcīnīja 3 zelta, 1 sudraba un 1 bronzas medaļu.
Pēc 2007. gada Pasaules čempionāta viņš paziņoja, ka beigs karjeru pēc 2006.—2007. gada Pasaules kausa sezonas beigām.
Aralikas rajons
Aralikas rajons (turku: Aralık) ir Īgdiras ila rajons Turcijas austrumos un tas atrodas Austrumu Anatolijas reģionā. Aralikas rajons nosaukts rajona centra pilsētas vārdā un Aralika ir pilsēta, kas atrodas transporta koridorī, kas savieno Turciju ar Azerbaidžānas autonomo republiku Nahičevānu. Rajons atrodas pie Turcijas robežas ar Armēniju. Aralikas rajons ir robežas vārti, ko sauc Dilucu.
Mikrorajoni
Aralikas rajons ir iedalīts 5 mikrorajonos:
Det som engang var
Det som engang var (tulkojumā no norvēģu valodas - Tas, kas reiz bijis) ir trešais norvēģu melnā metāla izpildītāja Burzum albums. Tas tika ierakstīts 1992. gada aprīlī un izdots 1993. gada augustā. Albuma izdevēja ir pašam izpildītājam piederošā ierakstu kompānija "Cymophane".
Lahora
Lahora (ur) ir pilsēta Pakistānas ziemeļaustrumos pie Rāvi upes, netālu no Indijas robežas. Pendžābas provinces galvaspilsēta. Otrā lielākā pilsēta Pakistānā. Simtiem gadu bijis Pendžabas galvenais kultūras centrs un viens no galvenajiem islāma ietekmes centriem Indijas subkontinentā.
Vēsture
Leģenda vēsta, ka pilsēta savu nosaukumu ieguvusi no Rāmas dēla Lavas vārda un dibināta apmēram pirms 3000 gadiem.
No 1021. līdz 1186. gadam bija Gaznevīdu impērijā (no 1157. gada tās galvaspilsēta). No 1241. līdz 1310. gadam mongoļi vairākkārt nopostīja pilsētu, bet 1398. gadā to nopostīja Timurs.
Vēlāk Lahorai nebija būtiskas lomas, līdz 1524. gadā to ieņēma Bāburs un lika pamatus Mogolu impērijai. Akbara laikā - no 1584. līdz 1598.gadam, Lahora bija Mogolu impērijas galvaspilsēta un islāma ietekmes centrs. Akbars lika pamatus Lahoras fortam, kuru vēlāk paplašināja Akbara dēls Džahangirs un mazdēls Šahs Džahāns.
Pēc Mogolu impērijas pagrimuma no 1799. līdz 1849. gadam Lahora bija Sikhu impērijas galvaspilsēta, kad to ieņēma angļi, kuri valdīja Lahorā līdz Pakistānas nodibināšanai 1947. gadā.
Cilvēki
Lahorā dzimuši:
Krāsa
Krāsa ir gaismas frekvences (viļņa garuma) uztveršana; to var pielīdzināt skaņas tonim, kas ir skaņas frekvences (viļņa garuma) uztveršana. Tā ir uztvere, kas ir dota cilvēkiem un to nodrošina acs smalkā uzbūve, kas piegādā smadzenēm dažādi filtrētu redzes analīzi (parasti trīs analīzes). Krāsu uztveri nosaka bioloģija (daži cilvēki jau piedzimstot redz krāsas citādāk vai neatšķir tās vispār; to sauc par daltonismu). Cilvēka acī ir trīs tipu vālītes, kas uztver atšķirīgu viļņu garumu gaismu (aptuveni sarkanu, zaļu un zilu).
Krāsa tēlotājā mākslā
Teorijā krāsai ir noteikts iedalījums. To iedala:
Ahromātiskās ir baltā, melnā un pelēkā krāsa, hromatiskās - visas pārējās. Cilvēks spēj izšķirt 300 ahromatisko un desmitiem tūkstošu hromatisko krāsu toņu dažādās spilgtuma un piesātinātības kombinācijās. Taču visu krāsu bagātību veido 7 spektra krāsas: sarkana, oranža, dzeltena, zaļa, gaiši zila, tumši zila un violeta.
Krāsu redze
Lielu daļu informācijas par ārējo pasauli cilvēks uztver ar sajūtu palīdzību, bet 90% ar redzes palīdzību. Apkārtesošos cilvēkus, priekšmetus, skatus var arī identificēt arī bez krāsas, to var izdarīt ar formas, kustības tekstūras, tumšā un gaišā palīdzību. Taču krāsas piedāvā daudz plašākas iespējas atšķirību noteikšanai. Pamatojoties uz kultūras antropologu pētījumiem, ir noskaidrots, ka krāsu redzes nav aptuveni 8% vīriešu un 0,5% sieviešu, somugru tautu starpā krāsu aklums ir sastopams vēl retāk.
Krāsu sajūtas
Lai sajustu krāsu, gaismas impulsam caur redzes aparātu ir jāsasniedz mūsu smadzeņu redzes centrs. Krāsas var iziet tieši no priekšmeta, kas izstaro gaismu, piemēram, saules vai mākslīgā gaismas avota, vai arī tā var atspīdēt no kāda priekšmeta, kas neizstaro gaismu, gan izspraukties cauri šiem objektiem. Acs tīklene uztver konkrētu gaismas impulsu un signālu vai impulsa veidā to pastiprina uz smadzenēm. Redzes aparāts ar kura palīdzību mums tiek nodota gaisma un tās krāsu īpašības, kam tas viss ir kārtībā ir vienāds. Cilvēka acs spēj atšķirt aptuveni 10 miljonu krāsu toņu. Tie visi rada fotoreceptoru, kas atrodas acs ābolā, savstarpējas darbības rezultātā. Vienādos impulsus mēs atkarībā no impulsa stipruma redzam baltu, pelēku un melnu, rodas aromātiskās krāsu sajūtas.
Krāsu uztveršana
Pamata zināšanas mēs uztveram ar redzes palīdzību, redzes aparāts visiem darbojas vienādi, bet sajūtu pasaule katram ir atšķirīga. Uztveršanas procesā garīgā izzināšana vienojas vienā veselā. Cilvēka acs jūtīgums attīstās un mainās dzīves laikā. Cilvēkam dzīves vecumā samazinās acs jūtīguma attiecība pret īsviļņa gaismu. Zilā un violetā krāsa maziem bērniem ir daudz spožāka, nekā pieaugušiem cilvēkiem.
Ginekoloģija
Ginekoloģija (, gynaika — ‘sieviete’) ir medicīnas nozare, kas pēta sieviešu dzimumorgānus, to uzbūvi, funkcijas, kā arī slimības un to diagnostiku, ārstēšanu un profilaksi. Ārstus, kas ir specializējušies šajā nozarē, sauc par ginekologiem. Līdzīga medicīnas nozare, bet tikai vērsta uz vīriešu dzimumorgānu izpēti un ārstēšanu, ir androloģija, kas ir uroloģijas apakšnozare.
Krāsa
Krāsu uztveršana
Daži cilvēki spēj redzēt skaņas, burtus, skaitļus krāsainus, bet dažiem smaržas, garšas, sāpes arī spēj radīt krāsu izjūtu. To sauc par sinestēziju. Sinestēzija līdz galam vēl nav izpētīta, bet ir noskaidrots, ka tāda parādība tiešām ir. Sinestēzija visvairāk novērota maziem bērniem, daudz retāk pieaugušajiem. Lielākajai daļai cilvēku krāsas sajūtas nesajaucas, bet krāsas uz mums atstāj ietekmi gan domāšanā, gan dzīves pieredzē. Cilvēka redzeslauks ir diezgan plašs, tomēr visprecīzāko informāciju par objektu sniedz tā saucamais dzeltenais plankums.
Ginekoloģija
Daudzās jomās ginekoloģija pārklājas ar dzemdniecību, tādēļ mūsdienās gandrīz visi ginekologi ir arī akušieri.
Krāsa
Krāsu psiholoģija
Krāsu ietekme uz cilvēku tiek noteikta pēc aprakstītā pārdzīvojuma. Krāsa ietekmē mūsu fizioloģisko stāvokli - pulsa biežumu, asinsspiedienu, kustības ātrumu, hormonu daudzumu.
Sarkans
Sarkanā krāsa ir vispiesaistošākā no visām krāsām. Cilvēkiem šī krāsa rada uzmundrinošu enerģijas lādiņu. Interjerā sarkanā krāsa atdzīvina vidi, rada siltuma sajūtu, prot padarīt telpu elegantāku.
Monohromatiskā sarkanā gaismā paātrinās pulss, paaugstinās asinsspiediens, mainās elpošana un ir biežāk jāmirkšķina acis. Cukura daudzums asinīs palielinās, aktivizējas hormonālā darbība, palielinās muskuļu spēks, adrenalīns, asinsrite darbojas aktīvāk. Sarkanā krāsa tiek uzskatīta par visuzbudinošāko krāsu, padara dzīvespriecīgāku cilvēku, bet var arī padarīt agresīvu un nervozu.
Dzeltens
Visspilgtākā krāsa krāsu aplī. Mirdzoša un starojoša krāsa, bet tā nav viena no mīļākajām krāsām cilvēkiem. Dzeltenās krāsas toņu daudzveidība ir ierobežota.
Dzelteno krāsu interjerā izmanto reti. Interjerā priekšroku dod dzelteni krāsotiem griestiem, jo tie telpai piešķir siltuma un saulainuma sajūtu.
Šī krāsa iedarbojas uz kustību aktivitāti, tā piemērota garastāvokļa uzlabošanai, depresijas noņemšanai, ievieš optimismu un cerību cilvēkos.
Zils
Zilā krāsa ir visiemīļotākā cilvēku vidū. Tā saistās ar jūru, debesīm, cerībām.
Monohromatiskā zilā apgaismojumā pulss kļūst lēnāks, pazeminās asinsspiediens, muskuļu reakcija kļūst palēnināta, bet kustību precizitāte uzlabojas. Cilvēki ļoti labi jūtas zilo toņu telpās, jo tās simbolizē arī tīrību, kārtību. Zilā krāsa rada miera sajūtu, atslābina, nomierina, veicina ideju realizāciju.
Ēzeļi
Ēzeļi (Asinus) ir zirgu dzimtas (Equidae) zirgu ģints (Equus) apakšģints. Līdz mūsu dienām ir izdzīvojušas trīs ēzeļu sugas: kiangs, Āfrikas savvaļas ēzelis un Āzijas savvaļas ēzelis, pie kuriem pieder gan Gobi kulānu un Turkmēnijas kulānu pasuga. Visiem ēzeļiem ir raksturīga masīva galva bez pieres krēpēm, garas ausis un īsas kakla krēpes, sausa, taisna muguras līnija, slaidas kājas un tieva aste ar pušķi galā, kā arī tie visi ir slaveni ar savu izturību un sīkstumu. Lai arī visi ēzeļi pieder vienai apakšģintij Asinus, tomēr savvaļas ēzeļa dažādajām sugām savā starpā nav lielākas radniecības kā zirgam ar zebru, tādēļ savā starpā krustojoties tiem dzimst neauglīgi bērni. Ja mājas ēzelis tiek sakrustots ar zirgu, tad piedzimušo kumeļu sauc par mūli, un arī tas ir neauglīgs.
Cilvēki vislabāk pazīst un zina mājas ēzeli (Equus asinus), kurš ir cēlies no Āfrikas savvaļas ēzeļa (Equus africanus), kas apdzīvoja un apdzīvo Sahāras un Arābijas tuksnešus. Savvaļas ēzeļi ir patiešām savvaļas. Tie nekad nav bijuši pieradināti un ir ļoti tuvi radinieki Tuksnešu zebrām (Equus grevyi).
Ēzeļu sistemātika
(†) - izmirusi organismu grupa
Dziedātājputni
Dziedātājputni (Passeri) ir zvirbuļveidīgo kārtas (Passeriformes) apakškārta. Pasaulē ir vairāk nekā 4000 dziedātājputnu sugu. Zvirbuļveidīgajiem ir labi attīstīta apakšējā balsene, tāpēc tie spēj radīt visdažādākās skaņas, piemēram, treļļus, vīterus, svilpienus, visas šīs skaņas sauc par putnu dziesmām. Zinātnieki uzskata, ka putnu dziesmas ir radušās pirms 50 miljoniem gadu Gondvanas rietumos, kas vēlāk kļuva par Austrāliju, Jaunzēlandi, Jaungvineju un Antarktīdu. Tikai pēc tam dziedātājputni izplatījās citur pasaulē.
Lībštate
Vēsture
Pilsēta veidojusies ap 10. gadsimtā celto Kukukšteinas pili (Schloss Kuckuckstein).
Dziedātājputni
Putnu dziesmas
Ir pētnieki, kas uzskata, ka putni dzied tikai ar augstu hormonu līmeni organismā. Toties profesors Tekumze Fičs saka: «Arī putni droši vien dzied tāpēc, ka tas rada labsajūtu — kā jau visu bioloģisko dziņu apmierināšana. Tā galvenais evolucionārais iemesls ir pēcnācēju radīšana, un tā nenoliedzami ir procesa sastāvdaļa. Taču mēs to darām arī tāpēc, ka tādējādi gūstam baudu. Un tas ir nozīmīgs iemesls! Mēs to darām biežāk, ja hormonu līmenis ir augsts, bet retāk, ja tas ir zems.»
Šo atziņu apstiprina arī 2006.gadā publicētais Ērika Džērvisa pētījums. Dziedātājputnu tēviņos dziedot palielinās dopamīna līmenis. Turklāt tas ir īpaši augsts, ja putni dzied mātītei. Tas ir «labsajūtu» dodošs nervu impulsu pārnesātājhormons, kuram ir nozīmīga lomu arī mācību procesā. Ē.Džērviss uzskata, ka hormona primārā funkcija ir apgūtās informācijas nostiprināšana, bet sekundārā — eiforijas sajūtas radīšana.