cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pensiju sistēma Latvijā
Otrais līmenis
Pensiju sistēmas otrais līmenis tika ieviests 2001. gada 1. jūlijā. Tā ir valsts fondētā pensiju shēma, kurā var piedalīties ikviens sociālo iemaksu veicējs, kurš šā līmeņa darbības sākumā — 2001. gadā 1. jūlijā — nebija vecāks par 50 gadiem. Obligāta dalība šajā līmenī ir tām sociālajai apdrošināšanai pakļautajām personām, kuras dzimušas pēc 1971. gada 1. jūlija. Jāuzsver, ka otrā līmeņa dalībniekiem nav jāveic nekādas papildu sociālās apdrošināšanas iemaksas, tās tiek pārdalītas starp pirmo un otro pensiju līmeni. Pašlaik no 33% sociālo iemaksu 20% aiziet pensiju kapitālam (pārējā summa tiek novirzīta apdrošināšanai pret bezdarbu, maternitātes, paternitātes pabalstiem u.c.), no kuriem 2009. gadā 18% tiek ieskaitīti pirmā pensiju līmenī, bet 2% — otrā līmenī. Pensiju kapitāls tiek sadalīts šādās daļās — 14% tiek ieskaitīti pirmajā līmenī un 6% — otrajā. Otrajā līmenī sociālās iemaksas tiek uzkrātas tā dalībnieku personīgajos kontos. Ikviens dalībnieks var izvēlēties sev vēlamo līdzekļu pārvaldītāju (kuru ir licencējusi Finanšu un kapitāla tirgus komisija, kā arī ieguldījumu plānu. Līdzekļi atbilstoši izvēlētajam ieguldījumu plānam tiek ieguldīti akcijās, obligācijās un citos vērtspapīros, kā arī banku depozītos. Visu līdzekļu pārvaldītāju darbību uzrauga Finanšu un kapitāla tirgus komisija. Ikvienam šīs shēmas dalībniekam ir tiesības reizi gadā mainīt pensiju pārvaldītāju, bet ieguldījumu plānu divas reizes gadā viena pārvaldītāja ietvaros. Skaidrojumu, kādi ieguldījumu fondi darbojas, ar ko tie atšķiras, kāds ir risks un ienesīgums katrā no tiem iespējams iegūt speciāli izveidotā mājaslapā.
Pensiju sistēmas dalībnieki
Pirmā līmeņa pensiju sistēmas dalībnieks ir ikviena sociāli apdrošināta persona, kas veic sociālās apdrošināšanas iemaksas. Obligātai sociālai apdrošināšanai saskaņā ar valsts sociālās apdrošināšanas likumu (http://www.likumi.lv/doc.php?id=45466) ir pakļauti: visi 15 gadu vecumu sasniegušie darba ņēmēji, kurus nodarbina darba devējs — iekšzemes nodokļu maksātājs vai citas Eiropas Savienības dalībvalsts nodokļu maksātājs, personas, kuras kopj bērnu, kas nav sasniedzis pusotra gada vecumu, personas, kuras saņem bezdarbnieka pabalstu, nestrādājoši invalīdi, personas, kuras saņem bērna invalīda kopšanas pabalstu, personas, kuras saņem maternitātes vai slimības pabalstu, personas, kuras saņem atlīdzību par adoptējamā bērna aprūpi, personas, kuru laulātais (kam piešķirts diplomātiskais rangs saskaņā ar Diplomātiskā un konsulārā dienesta likumu) pilda diplomātisko un konsulāro dienestu ārvalstīs un kuras uzturas attiecīgajā ārvalstī kā diplomātisko un konsulāro dienestu pildošas personas laulātais, personas, kuras atrodas attiecīgajā ārvalstī dienesta pienākumus pildoša karavīra laulātā statusā, izņemot gadījumu, kad karavīrs piedalās starptautiskajā operācijā, militārajās mācībās, manevros vai atrodas komandējumā, kā arī pašnodarbinātie. Otrā pensiju līmeņa sistēmas obligāti dalībnieki ir visi pirmā līmeņa dalībnieki, kuri dzimuši pēc 1971. gada 1. jūlija. Brīvprātīgi tam var pievienoties personas, kuras 2001. gada 1. jūlijā vēl nebija sasniegušas 50 gadu vecumu. Par trešā līmeņa dalībnieku var kļūt ikviens iemaksu veicējs.
Čehija
Čehija (cs), oficiāli Čehijas Republika (Česká republika, izrunā: ), ir valsts Centrāleiropā bez pieejas pie jūras. Tā robežojas ar Poliju ziemeļos, ar Slovākiju austrumos, ar Austriju dienvidos, bet ar Vāciju rietumos. Čehijas platība ir 78 866 km² un to ietekmē mērenās joslas klimats. Čehija ar 10,51 miljoniem iedzīvotāju ir divpadsmitā lielākā Eiropas savienības dalībvalsts.
Čehija ir parlamentāra republika un augsti attīstīta valsts. Tā ir sīkāk sadalīta 13 reģionos un galvaspilsētā Prāgā. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ar 1,3 miljoniem iedzīvotāju ir Prāga. Čehija ir ANO, NATO un ESAO dalībvalsts. 1999. gadā Čehija kļuva par NATO dalībvalsti, bet 2004. gadā par Eiropas Savienības dalībvalsti.
Tabernanthe iboga
Tabernanthe iboga ir mūžzaļš lietus mežu krūms un halucinogēns, kas aug Centrālās Āfrikas rietumos. Mazās devās Tabernanthe iboga stimulē centrālo nervu sistēmu, bet lielās devās rada halucinācijas. Vietējās tradicionālajās kultūrās Tabernanthe iboga ir lietots ārstnieciskiem un reliģiskiem mērķiem. Tabernanthe iboga psihoaktīvā viela ir ibogaīns.
Čehija
Vēsture
Viduslaikos izveidotās Bohēmijas karalistes seims 1526. gadā par karali ievēlēja Ferdinandu I Hābsburgu, un tā kļuva par vienu no Hābsburgu dinastijas dzimtīpašumu zemēm. Pēc Pirmā pasaules kara Austroungārija beidza pastāvēt un 1918. gada oktobrī čehu un slovāku politiķi nodibināja Čehoslovākijas Republiku. Pirms Otrā pasaules kara sākuma Minhenes vienošanās rezultātā Vācija okupēja Čehoslovākiju un anektēja Sudetu apgabalu.
1945. gadā Čehoslovākiju ieņēma Sarkanā armija. Pēc 1948. gada apvērsuma Čehoslovākija kļuva par vienpartijas valsti, kuru kontrolēja PSRS. 1968. gadā, palielinoties neapmierinātībai ar padomju režīmu, sākās periods, kas pazīstams kā Prāgas pavasaris, kas beidzās ar Padomju Savienības iebrukumu valstī. Čehoslovākija palika okupēta, līdz 1989. gadam, kad visā Austrumu blokā sabruka komunistu režīmi un tika izveidota daudzpartiju parlamentāra republika. 1993. gada 1. janvārī Čehoslovākija sadalījās un izveidojās Čehijas Republika un Slovākija. Čehijas Republika pievienojās NATO 1999. gada 12. martā un Eiropas Savienībai 2004. gada 1. maijā. 2007. gada 21. decembrī tā pievienojās Šengenas zonai.
Ģeogrāfija
Čehijas Republika atrodas Centrāleiropā, robežojas ar Vāciju rietumos (810 km), ar Poliju ziemeļos (762 km), ar Slovākiju austrumos (252 km), un ar Austriju dienvidos (466 km). Vēsturiski valsts sastāv no trim apakšreģioniem; Bohēmijas, Morāvijas un Čehijas Silēzijas. Lielāko daļu robežu veido kalnu grēdas. Gar dienvidrietumu robežu plešas Bohēmijas meži. Ziemeļrietumos atrodas Rūdu kalni, ziemeļos Sudetu kalnu grēda. Morāvijas austrumu robeža ar Slovākiju sastāv no Beskidu un Balto Karpatu kalnu grēdām. Dienvidu robeža ar Lejasaustriju sastāv galvenokārt no upes Tajas. Uz Bohēmijas robežas ar Morāviju atrodas Bohēmijas-Morāvijas augstiene.
Klimats
Čehijā valda mērens pārejas klimats no okeāniskā uz kontinentālo. Ziema ir aukstāka un vasara siltāka nekā citās Eiropas valstīs tādos pašos platuma grādos, bet tuvāk jūras piekrastei. Austrumdaļā ziemā nereti ieplūst kontinentālās gaisa masas, kas pazemina gaisa temperatūru zem 0 grādiem pēc Celsija, bieži snieg. Apmēram trešo daļu valsts teritorijas klāj meži, kuros izplatītākie koki ir egles, priedes un bērzi.
Plockas apriņķis
Plockas apriņķis ir apriņķis Polijā, Mazovijas vojevodistes rietumos. Robežojas ar Mazovijas vojevodistes Serpcas, Ploņskas, Sohačevas un Gostiņinas apriņķiem, kā arī Kujāvijas-Pomožes vojevodiste Vloclavekas un Lipno apriņķiem, bet Plockas pilsēta ir anklāvs apriņķa teritorijā.
Fjordu zirgs
Fjordu zirgs jeb Norvēģijas fjordu zirgs ir viena no siltasiņu zirgu šķirnēm. Lai arī fjordu zirgi ir neliela auguma, bet tie ir ļoti spēcīgi. Šķirne ir attīstījusies Norvēģijas rietumu kalnainajā apvidū. Tā augums skaustā ir 1,35—1,50 m, svars 400—500 kg. Raksturā fjordu zirgi ir draudzīgi un maigi, labprāt sadarbojas ar cilvēku un ir ideāli zirgi visai ģimenei.
Fjordu zirgu šķirne ir viena no vecākajām šķirnēm pasaulē. Jau vairākus simtus gadu tā nav bijusi jaukta ar citām zirgu šķirnēm. Tiek uzskatīts, ka fjordu zirgu senči ienāca Norvēģijas kalnos no austrumiem, un tos pieradināja pirms vairāk nekā 3000 gadiem. Arheoloģiskie izrakumi pierāda, ka vikingi fjordu zirgus turēja kā selekcionētu šķirni jau pirms 2000 gadiem. Starp mājas zirgiem fjordu zirgs ir vistuvākais līdzinieks Prževaļska zirgam, un ir uzskats, ka tas ir attīstījies no Prževaļska zirga.
Izskats
Fjordu zirgu uzbūve ir kā spēcīgajiem vilcējiem, bet to muskuļu šķiedras ir smalkākas, kas padara muskuļu darbu efektīgāku un jaudīgāku, tā kā šķiedras tiek labāk apasiņotas. Fjordu zirgam ir skaista galva, ar viegli izliektu purnu, spēcīgs, arkveidīgs kakls, spēcīgas kājas un nagi, un kompakts muskuļains ķermenis. Ar to var jāt pieaugušie cilvēki, un tas var vilkt smagas kravas. Vasaras laikā tā apspalvojums ir gluds un spīdīgs, bet ziemā tam uzaug biezs un garš kažoks.
Krāsas
Cilvēki, kas labi nepazīst fjordu zirgus, uzreiz neatšķirs piecu krāsu toņus vienu no otra. Tos vislabāk var atšķirt, kad šādi pieci zirgi nostājas viens otram blakus. Šīm piecām krāsām ir grūti piemērot tulkojumu, un visu piecu krāsu apzīmējums eksistē tikai norvēģu valodā.
Visiem fjordu zirgiem ir pātas krāsas gēns, kas ir dominants gēns, un tas savienojumā ar citu krāsu gēniem pamatkrāsu padara gaišāku.
Otrā krāsa, kas visbiežāk ir sastopama fjordu zirgiem, ir rudi pāta — gaiši ruda ar zeltainu tonējumu. Kājas, jebkādas zīmes uz ķermeņa un tumšā svītra visā garumā pāri zirgam ir sarkan-brūna, vienmēr tumšāka par ķermeni, bet nekad nav melna. Gaišie sari astē un krēpēs ir parasti balti, reizēm visa aste un krēpes var būt baltas. Šāda krāsa veidojas, pātam gēnam sajaucoties ar rudo gēnu.
Pelēkais fjordu zirgs ģenētiski nav pelēks. Fjordu zirgiem nav sirmās krāsas gēna. Dažreiz šo krāsu sauc par pelēko pāta krāsu, bet zirgu audzētāji šādu nosaukumu nelieto, lai arī ģenētiski tas būtu tā vispareizāk. Šīs krāsas zirgu tonis variē no gaiši pelēcīgi-ruda līdz tumšam, siltam pelēcīgam tonim. Tumšās zīmes ir melnas vai tumši pelēkas, gaišie sari ir gaišāki nekā ķermeņa krāsa. Šada krāsa veidojas, bēšajam gēnam sajaucoties ar melno.
Bāli pātie zirgi un dzelten pātie zirgi ir patiesībā bēri pāto un rudi pāto zirgu gaišākas variācijas, iespējams, šī krāsa veidojas, kad pātajam, bērajam vai rudajam gēnam piejaucas krēmkrāsas gēns. Tumšās zīmes bāli-pātajam krāsu zirgam ir melnas vai tumši pelēkas. Gaišie sari ir gaišāki nekā ķermeņa krāsa. Dzelten-pātie fjordu zirgi ir visretāk sastopamā krāsa. Šāds zirgs izskatās gaišā zelta krāsā, krēpes un aste var būt pilnībā baltas, bez tumšajiem sariem, kā arī kājas var būt bez tumšā tonējuma. Ja sapāro divus dzelten-pātos fjordu zirgus, tad ir 25% iespējamība, ka kumeļš būs dzelten-pāti bez tumšajām pazīmēm, un tam var būt pat zilas acis.
Pielietojums mūsdienās
Mūsdienās fjordu zirgs Norvēģijā ir kļuvis par populāru jājamzirgu, tā ka tam ir maigs un jūtīgs raksturs, to plaši lieto reitterapijā. Tā mazais izmērs ir piemērots bērnu jāšanas sportam. Tos lieto gan konkūrā, gan dresāža. Fjordu zirgs ir populārs arī kā braucamzirgs tūristu vizināšanai.
Volters Kronkaits
Volters Līlends Kronkaits jaunākais (Walter Leland Cronkite, Jr.; dzimis, miris ) bija ASV televīzijas žurnālists. Visvairāk pazīstams kā kanāla CBS ziņu vadītājs no 1962. līdz 1981. gadam.
Kronkaits no 1937. gada 1981. gadam bija viens no tiem, kas pirmais informēja par svarīgākajiem notikumiem ASV: Otro pasaules karu, Nirnbergas procesu, Vjetnamas karu, atentātu pret prezidentu Džonu Kenediju, Votergeitas skandālu, Irānas ķīlnieku krīzi. Viņš veidoja plašus sižetus par ASV kosmisko programmu, sākot ar Mercury projektu līdz cilvēka izkāpšanai uz Mēness (kopā ar Volteru Širru) un Space Shuttle. The Beatles pirmā uzstāšanās ASV televīzijā notika ar Kronkaitu.
Černa pie Tisas
Černa pie Tisas ir pilsēta Slovākijā, Košices apgabala Trebišovas apriņķī pie Tisas upes. Pilsētas dzelzceļa stacija atrodas netālu no robežas ar Ukrainu un Ungāriju.
Vēsture
Pilsēta radusies pēc Otrā pasaules kara ap dzelzceļa staciju. 1968. gada 29. jūlijā šeit tikās PSRS (Leonīda Brežņeva vadībā) un Čehoslovākijas (Aleksandra Dubčeka vadībā) delegācijas, lai apspriestu Prāgas pavasara notikumus.
Ekonomika
Pilsētas dzelzceļa stacija ir ievērojams dzelzceļa robežpunkts. Tajā tiek mainīta vilcienu ritošā daļa, lai piemērotu tos sliežu platuma maiņai.
Uzņēmējdarbības tīmeklis
Uzņēmējdarbības tīmeklis ir cilvēku kopums, kurus saista savstarpējas komerciālas intereses. Uzņēmējdarbības tīmeklis palīdz uzņēmējiem, nereti arī atsevišķiem speciālistiem, ekspertiem, zinātniekiem, dibināt noderīgus kontaktus. Bieži uzņēmējdarbības tīmekļu dalībnieki ir mazo un vidējo uzņēmumu īpašnieki vai to vadītāji, kuri meklē savas produkcijas vai pakalpojumu papildu pārdošanas iespējas, vai arī kapitālieguldījumu piesaistes iespējas.
Arī zinātniekiem un izgudrotājiem ir nepieciešami gan investori, gan uzņēmēji, kas varētu palīdzēt viņiem attīstīt izgudrojumus līdz ražošanas modelim un ieviest sērijveida vai masveida ražošanā.
Uzņēmējdarbības tīmeklis tā dalībniekiem palīdz arī ātrāk un pilnīgāk apgūt labāko pieredzi, iegūt aktuālāko informāciju, arī tādu, kas ne vienmēr pieejama medijos. Dalība tīmeklī, kuru zināmā mērā var uzskatīt arī par interešu klubu, psiholoģiski tuvina tā dalībniekus, veicina to atvērtību un savstarpēju uzticēšanos, tādējādi daļēji aizstājot tirgvedības un reklāmas funkcijas.
Progress informācijas un sakaru tehnoloģiju (IST) jomā ir atvieglojis un paātrinājis uzņēmējdarbības tīmekļu veidošanos. Arvien vairāk tie kļūst starptautiski, tie globalizējas, kļūst par elektroniskās uzņēmējdarbības vai elektroniskās tirdzniecības dabisku sastāvdaļu. Piederība šādam elektroniskam tīmeklim nemazina nepieciešamību pēc personīgas tikšanās un sarunām, taču ievērojami paplašina komunicēšanas iespējas starp tīmekļa dalībniekiem.
Praksē uzņēmējdarbības pasākumi un informācijas apmaiņa parasti tiek kombinēti. Uzņēmējdarbības tīmekļa administratori parasti rīko regulārus biznesa pasākumus — konferences, seminārus, apaļos galdus, diskusiju grupas u.c., kur šo pasākumu dalībniekiem ir iespēja nodibināt savstarpējus kontaktus. Vēlāk viņi komunicēšanai var izmantot uzņēmējdarbības tīmekli vai citus IST līdzekļus.
Ziemeļāfrika
Ziemeļāfrika ir Āfrikas ziemeļu reģions, kurš pārsvarā atrodas Sahāras tuksneša teritorijā.
Ziemeļāfrikas valstis
Ziemeļāfrikā pavisam atrodas septiņas valstis:
Edgars Alans Po
Edgars Alans Po (en, dzimis Bostonā, miris  Baltimorā) bija amerikāņu rakstnieks, dzejnieks un prozaiķis, viens no ievērojamākajiem romantisma literatūras pārstāvjiem ASV. Po uzskata par vienu no kriminālliteratūras, šausmu literatūras un fantastikas literatūras aizsācējiem. Po atstājis arī ļoti lielu ietekmi uz simbolisma literatūras attīstību (no Po stipri ietekmējies, piemēram, Šarls Bodlērs). Pateicoties savai mistikas un šausmu romānu meistara slavai, Po kļuva par vienu no zināmākajiem tēliem 20. gadsimta literatūrā.
Dzīvesgājums
Dzimis ceļojošu aktieru ģimenē kā otrais dēls. Par viņa tēvu pēc 1810. gada nav nekādu ziņu un viņa māte, atgriežoties Dienvidu štatos, gadu vēlāk mira no tuberkulozes. Edgaru, atšķirtu no vecākā brāļa un jaunākās māsas, ģimenē pieņēma Virdžīnijas tabakas tirgotājs Džons Alans (en), 1815. gadā viņš kopā ar Alanu ģimeni devās uz Angliju, kur apmeklēja skolu. 1824. gadā Po pieņēma Alana uzvārdu.
1827. gadā Alans Po pieteicās Amerikas Savienoto valstu armijā kā ierindnieks. Uzdodoties par "Edgaru A. Perriju", viņš izlikās, ka ir 22 gadus vecs, lai gan patiesībā viņam bija tikai 18. Sākotnēji viņš dienēja Neatkarības Fortā (en) un pelnīja 5 dolārus mēnesī. Tajā pat gadā viņš izdeva savu pirmo grāmatu, kas bija 40 lpp. biezs dzejoļu krājums Tamerlane and Other Poems, kurā kā autors bija norādīts "Bostonietis" (en). Tika izlaistas tikai 50 kopijas un grāmata neguva gandrīz nekādu uzmanību. Drīz vien pulks, kurā dienēja Po, tika sūtīts uz Fort Moultrie Čārlstonā. Po tika paaugstināts par ieroču tehniķi un viņa pienākums bija sagatavot lādiņus artilērijai. Pēc diviem dienestā pavadītiem gadiem, Edgars centās iegūt artilērijas feldfēbeļa pakāpi un meklēja iespēju, kā atbrīvoties no armijas. Viņa pamāte Francesa Allana mira 1829. gadā un patēvs piekrita palīdzēt Po mēģinājumiem tikt prom no dienesta, lai viņš varētu izglītoties ASV Militārajā akadēmijā. 1830. gadā Po izdeva stāstu krājumu Tales of Grotesque and Arasbeque, no kura populārākie stāsti ir The House Of Usher Fall, Wiliam Wilson. Pēc Vestpointas akadēmijas Po pilnībā nodevās rakstniecībai, šajā laikā tapa arī viņa godalgotais stāsts MS. Found in a Bottle - Po saņēma žurnāla Saturday Visitor naudas balvu piecdesmit dolāru apmērā. Turpmākajos gados Po strādāja dažādos žurnālos - tādos kā Southern Literary Messenger Ričmondā (1835-1837), Burton's Gentleman's Magazine Filadelfijā (1839-1840), Graham's Magazine (1842-1843). 1836. gada Po apprecēja savu māsīcu Virdžīniju, kurai viņš veltīja savu slaveno poēmu Annabel Lee.
Miris 1849. gada 7. oktobrī Baltimorā, kur viņu uz ielas atrada kāds garāmgājējs un nogādāja slimnīcā.
Iespējamiem nāves cēloņi
Po nāves cēlonis nav zināms. Visticamāk viņš nomira no saindēšanās ar alkoholu vai arī viņam bijis asinsizplūdums smadzenēs. Ir arī versijas, ka rakstniekam bijusi atkarība no opija, sifiliss, meningīts vai holera. Pēdējā no versijām arī tiek uzskatīta par visai ticamu, jo par iespējamo saslimšanu ar holeru Po bija rakstījis savai tantei, lai gan, līdzīgi kā citas versijas, arī šī neguva apstiprinājumu. Dažos avotos un Po biogrāfijās tiek minēts, ka, iespējams, viņš ir izdarījis pašnāvību, pārdozējot narkotiskas vielas.
Viena no versijām ir arī apspēlēta Džeimsa Maktīga (McTeigue) filmā "Krauklis" (The Raven), kura stāsta par rakstnieka pēdējām dienām neilgi pirms viņa pazušanas, (dažās biogrāfijās tiek minēts, ka Po laikabiedri stāsta, ka, pirms viņu atrada uz ielas, Po bija pazudis gandrīz diennakti) piedāvājot savu iespējamo notikumu versiju – Po (filmā rakstnieku atveido aktieris Džons Kjūsaks) atgriežas Baltimorā, kur notiek virkne ļoti briesmīgas un nežēlīgas slepkavības, kas ļoti atgādina rakstnieka slavenākos un šausminošākos stāstus. Po nokļūst policijas uzmanības lokā kā galvenais aizdomās turamais. Lai glābtu savu reputāciju, rakstnieks kopā ar izmeklētāju mēģina apturēt noziegumus un izglābt savu pazudušo līgavu, kuru nolaupījis slepkava, kas realizē Po stāstos aprakstītās slepkavības dzīvē.
Augstais mežvītenis
Augstais mežvītenis ir daudzgadīgs Gundegu dzimtas puskrūms.
Raksturojums
Augums liels, līdz 1,5 m. Stumbrs stāvs, stipri zarojas, augšdaļā ar īsiem matiņiem. Lapas nepāra plūksnaini saliktas. Ziedi balti, sakārtoti plašā skarveida ziedkopā stumbra vai zara galā. Zied jūnija beigās, jūlijā. Auglis — sēklenis.
Izmantošana
Audzē kā dekoratīvu augu.
Želehova
Želehova - pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Garvolinas. Pilsēta pirmoreiz minēta 1282. gadā, un 1447. gadā tai piešķirtas pilsētas tiesības. Pilsēta bija privātīpašums Čoleku (vēlāk Želehovsku) ģimenes privātīpašums, līdz Krievijas varas iestādes pēc Janvāra sacelšanās to atcēla. No XVII gadsimta pilsētā sāka apmesties ebreji. Līdz 2. pasaules karam lielākā daļa no pilsētas iedzīvotājiem bija ebreji. XX gadsimta trīsdesmitajos gados daudzi no viņiem emigrēja uz Kostariku.
Empatogēni
Empatogēni jeb entaktogēni ir psihotropo vielu grupa, kurā ietilpst vielas, kas ietekmē emocijas, lietotājam izraisot empātiju un mīlestību pret citiem cilvēkiem un apkārtējo vidi. Pie empatogēniem tiek pieskaitītas tādas vielas kā 2C-B, 2C-I, MDMA, MDA, MDEA, MBDB, 2C-T-7, un 2C-T-2. Lielākā daļa empatogēnu pieder fenetilamīnu klasei un daudzu empatogēnu ķīmisko struktūru veido amfetamīnu kodols.
Terminu empatogēns radīja Ralfs Mecners 1983. gadā, lai nošķirtu vielas, kuru galvenais iedarbības efekts ir empātijas radīšana. Pirms tam (un bieži vien arī tagad neprecīzi) empatogēnās vielas iedalīja pie stimulantiem vai halucinogēniem. Empatogēniem gan mēdz piemist abu šo vielu grupu īpašības.
Centrālamerika
Centrālamerika ir Amerikas vidusdaļas reģions, kurš atrodas Ziemeļamerikas dienvidos un aizņem 523 000 km2 lielu platību.
Centrālamerikas valstis
Centrālamerikā pavisam atrodas septiņas valstis:
Zobu emalja
Zobu emalja ir cietākā un visvairāk mineralizētākā ķermeņa daļa, kā arī viena no četrām zobu daļām (pārējās trīs ir dentīns, pulpa un zobu cements). Zobu emalja ir tā daļa, kuru var redzēt, skatoties uz zobiem, pārējās daļas ir apslēptas zem tās. Tātad emalja balstās uz dentīna. 96% no emaljas sastāv no minerālvielām, atlikušo daļu sastāda organiskas vielas un ūdens. Emaljas krāsa parasti ir iedzeltena līdz pelēcīgi balta. Pie zobu pamatnes, kur emalja vairs neklāj dentīnu, tā krāsa var būt pat gaiši zilos toņos. Emaljas pati iekšējā mala mineralizējas no pulpas, bet ārējā daļa no siekalām. Emalja veidojas divos etapos: Zoba augšanu atspoguļo rēciusa līnijas. Slīpētā zoba garengriezumā rēciusa līnijas parādās kā tumšas līnijas. Emalja zobu virsmām veido padziļinājumus un šos padziļinājumus sauc par perikimām. Šī virsma mainās ar vecumu.
Sanfrancisko "Giants"
Sanfrancisko "Giants" (en) ir profesionāls ASV beisbola klubs, kas ir bāzēts Sanfrancisko, Kalifornijas štatā, ASV. Klubs spēlē Augstākās beisbola līgas (MLB) Nacionālās līgas Rietumu divīzijā. Tas tika dibināts 1883. gadā kā Ņujorkas "Gothams" un kopš dibināšanas brīža spēlē MLB.
Savas pastāvēšanas vēsturē "Giants" ir 8 reizes uzvarējis MLB (1905, 1921, 1922, 1933, 1954, 2010, 2012, 2014). Mājas spēles komanda aizvada AT&T parkā.
Vēsture
Pēc šiem panākumiem "Giants" komandā iestājās panīkums, tas ir, vairākus gadus pēc kārtas netika gūti ievērības cienīgi sportiskie sasniegumi. 1902. gada sezonas vidū par komandas vadītāju tika iecelts Džons Makgro (John McGraw). Pēc tam sekoja arī komandas sportiskie panākumi. Makgro vadītā komanda jau otrajā pilnajā sezonā kļuva par Nacionālās līgas čempioniem, bet atteicās spēlēt pret Amerikas līgas (American League) uzvarētājiem World Series izcīņā. Tāpēc 1904. gadā šīs sacensības nenotika. 1905. gada sezonā "Giants" kļuva jau par divkārtējiem Nacionālās līgas čempioniem. Šoreiz viņi neatteicās piedalīties World Series izcīņā, kur piecās spēlēs uzvarēja Filadelfijas "Athletics". Toreiz "Giants" sastāvā spēlēja nākamie beisbola Slavas zāles spēlētāji Kristijs Metjūsons (Christy Mathewson) un Džo Makdžinitijs (Joe McGinnity).
Makgro vadītā "Giants" komanda laika posmā no 1911. līdz 1917. gadam četras reizes iekļuva World Series titula izcīņā, bet ik reizi tā piekāpās pretiniekiem. 1921. gadā šī "tradīcija" tika lauzta; "Giants" otro reizi kluba vēsturē ieguva World Series titulu. To viņi atkārtoja arī nākamajā sezonā. 1920. gadu beigās beisbola Slavas zālē tika uzņemti pirmie trīs spēlētāji no "Giants" komandas: Bils Terijs (Bill Terry), Mels Ots (Mel Ott) un Karls Habels (Carl Hubbell). Pēc 1932. gada sezonas Makgro devās pensijā un viņa vietu ieņēma Terijs. Līdz 1936. gadam viņš joprojām bija arī spēlētājs, bet komandu vadīja līdz 1941. gadam. Jau pirmajā pilnajā sezonā, 1933. gadā, Terija "Giants" ieguva ceturto World Series titulu. 1936. un 1937. gadā viņi arī iekļuva finālā, bet piekāpās Ņujorkas "Yankees" komandai.
1940. gados "Giants" Nacionālajā līgā ne reizi neieguva augstāku vietu par trešo. 1948. gadā tika veikts drosmīgs solis, parakstot līgumu ar Leo Duročeru (Leo Durocher), kas iepriekš vadīja "Dodgers" komandu. 1951. un 1954. gadā "Giants" tika World Series turnīrā, bet tajā uzvarēja tikai 1954. gadā, iegūstot piekto titulu kluba vēsturē.
Neskatoties uz panākumiem, Ņujorkā populārākā komanda bija "Yankees". 1957. gadā tika pieņemts lēmums, ka "Giants" komanda pārcelsies no Ņujorkas uz Sanfrancisko (arī trešā Ņujorkas komanda "Dodgers" šajā pašā laikā pārcēlās uz Losandželosu). "Giants" noslēdza līgumus ar vairākiem jaunakiem spēlētājiem, kas agri kļuva slaveni un piesaistīja līdzjūtējus jaunajā Candlestick Park stadionā. Tajā laikā komandā spēlēja tādi slaveni spēlētāji kā Orlando Sepeda (Orlando Cepeda), Villijs Makkovijs (Willie McCovey) un Huans Maričals (Juan Marichal). Neskatoties uz to, sportiskie panākumi izpalika. "Giants" turpmāko 29 gadu laikā tikai vienu reizi spēlēja World Series turnīrā (1962. gadā), kur zaudēja. 1989. gadā, kad beidzot bija iekļuvuši World Series turnīrā, neilgi pirms trešās spēles sākuma Sanfrancisko notika spēcīga zemestrīce, kā rezultātā cieta arī komandas stadions. Līdz ar to spēle tika pārcelta.
2002. gadā "Giants" kārtējo reizi bija iekļuvuši World Series turnīrā, kur piekāpās Anahaimas "Angels" komandai, bet 2010. gadā piecās spēlēs uzvarēja Teksasas "Rangers" un ieguva pirmo World Series titulu kopš komanda pārcēlās no Ņujorkas un Sanfrancisko. Pasaules sērijā uzvarēja arī 2012. gadā (ar 4—0 uzvarēts Detroitas "Tigers") un 2014. gadā (ar 4—3 uzvarēts Kanzassitijas "Royals").
Flags of the World
Flags of the World (Pasaules karogi; abreviatūra FOTW) ir tīmeklī bāzēta veksiloloģiska organizācija un informācijas resurss. Projekts iekļauj sevī tīmekļa plašāko ar veksiloloģiju saistītno vietni ar vairākām spoguļvietnēm un ar to saistīto adresātu sarakstu (mailing list). Adresātu saraksts aizsākās 1993. gada septembrī kā diskusiju grupa un 1994. gada beigās Džuzepe Botasīni (Giuseppe Bottasini) izveidoja tīmekļa vietni. 2001. gadā FOTW kļuva par Starptautiskās Veksiloloģisko Asociāciju federācijas 56. dalībnieku.
Lai arī gan tīmekļa vietnes, gan adresātu saraksta darba valoda ir angļu valoda, biedrības ~1000 locekļi pārstāv dažādas pasaules valstis un informācija tiek tulkota un iekļauta vietnē no dažādām valodām. Adresātu sarakstu pārrauga vēlēts moderators, interneta vietni un tās saturu koordinē vēlēts redaktors.
FOTW interneta vietne satur vairāk kā 41 000 rakstu par karogiem un vairāk kā 78 000 karogu attēlu, kā arī tiešsaistes veksiloloģisko vārdnīcu. .
FOTW vietnes informāciju veido adresātu saraksta (mailing list) dalībnieku pienesums. Biedrība sastāv no ~1000 locekļiem, no kuriem ~100 ir aktīvi informācijas piegādātāji. Informāciju vietnē apstrādā 21 brīvprātīgs redaktors.
Karogs
FOTW karogu 1996. gadā izveidoja Marks Sensens (Mark Sensen). Dizains tika izvēlēts balsošanā no vairāk kā 10 pretendentiem. Sensens karoga simbolismu raksturoja sekojoši:
Baltā krāsa simbolizē mieru, zilā - progresu. Sešu krāsu zvaigznes pārstāv galvenās karogos lietotās krāsas. Kopā zvaigznes veido vienu lielāku simbolu. Veids, kā zvaigznes savstarpēji savienojas, simbolizē tīmekli.
Čīle
Čīle (es, izruna ), oficiāli Čīles Republika (República de Chile), ir valsts Dienvidamerikā. Valsts teritorija ir šaura un gara zemes josla Dienvidamerikas dienvidrietumu krastā. Ziemeļos Čīle robežojas ar Peru, ziemeļaustrumos ar Bolīviju, bet austrumos ar Argentīnu. Lielākā daļa no sauszemes robežas ir ar Argentīnu. Valsts rietumus apskalo Klusais okeāns. Valsts nosaukuma izcelsme ir neskaidra, bet tiek pieļauts, ka nosaukums "Čīle" ir cēlies no Amerikas indiāņu vārda, kas nozīmē "zemes beigas".
Čīle ir dažādu fizikālu ekstrēmu zeme, piemēram, ziemeļos atrodas Atakamas tuksnesis, kas ir viens no sausākajiem pasaulē, savukārt dienvidos klimats ir vējains un lietains.
Čīle pārvalda arī vairākas salas Klusā okeāna dienvidos, kas atrodas tālu uz rietumiem no Čīles piekrastes. Tās ir Huana Fernandesa salas, Desventuradasu salas, kā arī Lieldienu sala. Lieldienu sala ir slavena ar agrāko salas iedzīvotāju izveidotajām moai — gigantiskām akmens galvām. Čīlei ir arī teritoriālas pretenzijas Antarktīdā. Čīles Antarktiskā teritorija daļēji pārklājas ar Britu Antarktisko teritoriju un Argentīnas Antarktīdu.
Izņemot Čīles Antarktisko teritoriju, valsts platība ir 756 950 km². Ziemeļu-dienvidu virzienā Čīle ir aptuveni 4300 km gara. Salīdzinot ar to, Čīle ir šaura valsts, kuras vidējais platums rietumu-austrumu virzienā ir 180 km.
Čīlē ir reģionālā politiskā vara kopš 1880. gadiem. Valstī ir arī attīstīta kultūras un tautsaimniecības dzīve. Čīles kultūra ir veidojusies dinamiski sajaucoties eiropiešu un indiāņu tradīcijām. No svarīgākajiem tautsaimniecības produktiem ir varš, zivis un vīns.
Vēsture
Amerikas pamatiedzīvotāji, kuri galvenokārt bija zvejnieki un mednieki-vācēji, apdzīvoja Čīles teritoriju tūkstošiem gadu pirms tur ieradās eiropieši. Līdz aptuveni 2000. gadam pirms mūsu ēras daudzos Čīles apgabalos bija attīstījusies lauksaimniecība un lopkopība. Tihuanaki, nozīmīga pirmskolumba civilizācija, kas apdzīvoja Titikakas ezera dienvidu teritorijas, vēlāk izplatījās Čīles ziemeļos. 15. gadsimta sākumā Inku impērija izpletās uz dienvidiem līdz pat Maules upei Čīles centrālajā daļā. Tālāk uz dienvidiem inki nespēja iekarot vai pakļaut kareivīgo un neatkarīgo mapuču cilts apdzīvoto teritoriju.
1541. gadā Pedro de Valdivija (Pedro de Valdivia) dibināja Santjago, pirmo eiropiešu apmetni Čīles teritorijā. Tomēr spāņu skaits pieauga ļoti lēni, daļēji tāpēc, ka bija ļoti maz zelta, kas varētu dot peļņu Spānijai. Turklāt Spānija nevarēja pārvarēt mapuču un citu Amerikas indiāņu pretestību apgabalos uz dienvidiem no Biobio upes.
Spānija pārvaldīja Čīli no Limas, Peru, tomēr šai dienvidu zemei tika pievērsta ļoti maza uzmanība. Tādēļ spāņu kolonistus bieži apdraudēja angļu un nīderlandiešu pirāti, kas siroja gar piekrasti. Viņi bija arī pakļauti saraustītai kara darbībai ar mapučiem, kas bija jau apguvuši spāņu kara taktiku. Mapuči pretojās iebrucējiem sīvā partizānu karā, kas ilga vairāk nekā 300 gadus.
Čīle deklarēja neatkarību no Spānijas, un 1818. gadā ģenerāļu Bernardo O'Higinsa (Bernardo O'Higgins) un Hosē de Sanmartina (José de San Martín) vadībā tika izcīnīta uzvara, kas pilnībā nodrošināja Čīles neatkarību. O'Higinss kļuva par diktatoru un mēģināja veikt vairākas reformas, kuru mērķis bija sniegt palīdzību nabadzīgajiem cilvēkiem. Bet oligarhija, tas ir, turīgie zemju īpašnieki, nostājās pret viņu, tādēļ 1823. gadā O'Higinss bija spiests atkāpties no amata.
1833. gadā tika izstrādāta Čīles konstitūcija, kas pieprasīja centralizētu valdību. Čīle kļuva pazīstama kā samērā stabila demokrātija, lai gan reālā vara joprojām bija koncentrēta oligarhu rokās.
1835. gada tautas skaitīšanā tika saskaitīti vairāk nekā viens miljons čīliešu, bet 19. gadsimta beigās iedzīvotāju skaits bija jau trīskāršojies, galvenokārt tāpēc, ka valstī ieceļoja imigranti no Vācijas, Īrijas, Skotijas, Francijas un citām, lielākoties Eiropas, valstīm. Tajā pašā laikā nozīmīgas izmaiņas tehnoloģijās un ārzemju investori veicināja Čīles rūpniecību nozaru izaugsmi. Arī tirdzniecība kļuva daudz perspektīvāka, jo tajā ienāca liberālāka politika. Tas parasti ir labvēlīgi priekš brīvā tirgus, bet konservatīvie atbalstīja tradicionālo politiku, tostarp ierobežojumus attiecībā uz importu. Konservatīvie dominēja Čīles politikā līdz 1861. gadam, bet pēc tam liberāļi valdīja līdz 1891. gadam.
Šajā laika periodā strīdi par nātrija nitrāta raktuvēm Atakamas reģionā izraisīja Klusā okeāna karu (1879—1883). Čīles bruņotie spēki kara laikā pieveica Peru un Bolīvijas bruņotos spēkus un pārņēma daļu no Atakamas. Tādēļ Bolīvija zaudēja izeju uz Kluso okeānu. Neskatoties uz šīm uzvarām, nesaskaņas starp Čīles konservatīvajiem un liberāļiem turpinājās un daļēji bija cēlonis pilsoņu karam, kas sākās 1891. gadā.
1925. gadā tika izstrādāta jauna konstitūcija, jo valstī bija politiskas nesaskaņas un darba ņēmēji izvirzīja prasības pēc labākiem dzīves apstākļiem. Tajā tika paredzēta visprogresīvākie sociālie likumi Latīņamerikā, tostarp sociālās drošības sistēma. Tomēr 1930. gados esošā Lielā depresija izraisīja strauju vara eksporta krišanos. Šī iemesla dēļ uz ilgāku laiku valstī bija liela politiskā nestabilitāte.
Otrā pasaules kara un Korejas kara laikā 1950. gadu sākumā Čīles tautsaimniecība atguvās. Palielinājās pieprasījums pēc vara, kas palielināja arī valsts ienākumus. Šie ienākumi tika novirzīti izglītības sistēmas uzlabošanā un rūpniecības attīstības atbalstīšanā. Šajā laikā tika veiktas arī dažas politiskās reformas, piemēram, 1949. gadā sievietes ieguva tiesības balsot.
1970. gadā Salvadors Aljende (Salvador Allende) kļuva par pirmo brīvi ievēlēto sociālisma prezidentu Rietumu puslodē. Viņa programmā tika ietverta lauksaimniecības reforma un valsts kontrole pār raktuvēm un banku. Tomēr daudzas izmaiņas tika slikti izplānotas, Aljende nostājās pret varenajiem un bagātajiem Čīles iedzīvotājiem, kā arī pret Amerikas Savienotajām Valstīm. Tās samazināja finansiālo palīdzību, apturēja tirdzniecību un slepeni mazināja Aljendes valdības varu. ASV prezidents Niksons lika Centrālajai izlūkošanas pārvaldei panākt, lai Čīles "ekonomika kliedz". Tā tik tiešām sāka sabrukt 1973. gadā, kad arī notika asiņains militārs apvērsums, par kuru jau iepriekš bija informētas Savienotās Valstis, CIP pat esot bijuši sakari ar dažiem organizētājiem. Nemieru laikā Aljende gāja bojā prezidenta pilī, lai gan nav īsti skaidrs, vai viņu nogalināja militāristi vai tomēr viņš pats veica pašnāvību.
Militārais režīms, kad varu Čīlē pārņēma ģenerālis Augusto Pinočets, bija ļoti represīvs. Diktators likvidēja politiskās partijas un arodbiedrības. Plaši tika pārkāptas cilvēktiesības, cilvēki pakļauti vardarbībai. Diktatūras drošības aģenti spīdzināja un nogalināja tūkstošiem politiski ieslodzīto. Tautsaimniecības nozarē režīma laikā tika atcelta valdības kontrole pār rūpniecību un komercdarbību, tika ieviesti zemi nodokļi un citi stimuli, kas veiksmīgi piesaistīja ārvalstu investorus. Pēc ilgstošiem pilsoņu protestiem un pēc 1988. gada tautas balsojuma tika pārtraukta Pinočeta diktatūra, bet 1989. gadā Pinočets atļāva atgriezties demokrātijai.
Nākamie prezidenti Patrisio Ajlvins (Patricio Aylwin) un Eduardo Frei, juniors (Eduardo Frei, Jr) palīdzēja virzīties Čīlei uz stabilāku demokrātiju, vienlaikus risinot sarežģītus ekonomikas jautājumus. Arī Pinočetam joprojām bija liela ietekme valdībā līdz pat 1999. gadam un vēl arī 2000. gadu sākumā. Šajā laikā vairāki simti cilvēku iesniedza pret Pinočetu gan Čīles, gan ārvalstu tiesās prasības par cilvēktiesību pārkāpumiem viņa valdīšanas laikā. Viņš tā arī ne reizi nestājās tiesas priekšā. Pinočets nomira.
2000. gadā tika ievēlēts pirmais sociālistu prezidents kopš Salvadora Aljendes. Tas bija Rikardo Lagoss (Ricardo Lagos). Viņš piekopa atturīgu politiku, kuras galvenais mērķis bija uzlabot valsts ekonomisko stāvokli, samazināt nabadzību un finansēt sociālās programmas. 2005. gadā no Čīles konstitūcijas tika izņemti vairāki nedemokrātiski punkti, kas bija izstrādāti un pievienoti 1980. gadā Pinočeta režīma laikā. Viena no svarīgajām izmaiņām bija tā, ka Čīles prezidentam tika dotas pilnvaras atlaist Čīles bruņoto spēku un Čīles policijas vadītājus. Otra nozīmīga izmaiņa bija prezidentūras termiņa samazināšana no sešiem uz četriem gadiem.
Čīles politiskajā vēsturē nozīmīgs bija 2006. gads, kad par prezidentu pirmo reizi tika ievēlēta sieviete. Tā bija sociālistu partijas pārstāve Mišela Bačeleta. Viņa bija viena no daudzajiem politiskajiem ieslodzītajiem, kas cieta Pinočeta režīma laikā.
Ģeogrāfija
Valsts pašos dienvidos atrodas Ugunszemes sala, kas ir tālākais kontinenta dienvidu punkts virzienā uz Antarktīdu. Daļa salas pieder Čīlei, bet daļa Argentīnai. Salu no pārējā kontinenta atdala Magelāna šaurums, caur kuru 16. gadsimtā pirmo reizi devās jūras braucējs Magelāns.
Šis šaurums ir diezgan noslogots starpkontinentu kuģu satiksmes dēļ un tiek izmantots, lai apbrauktu kontinentu. Ugunszemē valda aukstākais klimats kontinentā, atskaitot kontinenta augstkalnu reģionus. Vidējā gaisa temperatūra ziemas mēnešos šeit ir zem nulles vai tuvu nullei grādu. Čīlē ir daudz derīgo izrakteņu, tiek iegūts varš, sudrabs, zelts, molibdēns, dzelzsrūda, kā arī dimanti u.c. Liela daļa valsts rūpniecības ir orientēta uz šo derīgo izrakteņu ieguvi, apstrādi un eksportu. Valstī attīstīta melnā un krāsainā metalurģija, kokapstrāde un celulozes rūpniecība, mašīnbūve un metālapstrāde, kā arī pārtikas rūpniecība. Čīle ir pazīstama ar saviem vīniem.
Klimats
Valsts klimats ir daudzveidīgs, ko var izskaidrot ar valsts ģeogrāfisko izvietojumu no ziemeļiem uz dienvidiem, piekrastes daudzajām straumēm un Andu kalnu masīva ietekmi. Valsts ziemeļu daļā valda tropiskais tuksneša klimats. Vidējās mēneša temperatūras svārstās no +12°С ziemās (maijs-augusts) līdz +22°С vasarās (decembris-marts), maksimālās temperatūras ap +38°С. Čīles ģeogrāfiskā izvietojuma daudzveidība tūristiem dod iespēju apmeklēt valsti jebkurā laikā.
Šajā ekonomiski attīstītajā valstī ir gan vulkāni, gan ledus tuksneši, gan līdzenumi, kur valda no ļoti mitra un auksta mērena klimata valsts dienvidos līdz ļoti sausam tropu klimatam valsts ziemeļos. Lielākā apdzīvotība ir valsts centrālajā daļā, kur valda silts mērenais un subtropu klimats. Šajā valsts daļā atrodas lielākā daļa lielo pilsētu un galvaspilsēta Santjago, kā arī lielākā daļa lauksaimnieciskās ražošanas. Klimatu Čīlē nosaka aukstā Humbolta straume, kura nes aukstus ūdeņus no antarktiskā reģiona gar visas valsts piekrasti tālāk uz ziemeļiem gar visu Dienvidamerikas kontinentu līdz pat Ekvadorai ekvatora tuvumā. Nokrišņus atnes mitras antarktiskās gaisa masas, sajaucoties ar uzsilušām reģiona vai okeāna gaisa masām. Ciklonu darbība reģionā ir saistāma pārsvarā ar ļoti aktīvo un vētraino Antarktīdu. Lielais attālums no antarktiskā reģiona līdz pašiem valsts ziemeļiem liedz ienākt mitrām gaisa masām valsts ziemeļu daļā no Antarktikas, kas savukārt nosaka to, ka valsts pašos ziemeļos valda ļoti sauss tropu klimats.
Iedzīvotāji
2009. gadā Čīles iedzīvotāju skaits bija 16 970 000, no kuriem apmēram 8,8 miljoni jeb 52,7 % bija baltās rases pārstāvji, bet metisi 44 %. Citi pētījumi liecina, ka baltās rases iedzīvotāju skaits veido 64-90 % Čīles populācijas. Čīle ir piedzīvojusi vairākus imigrācijas viļņus, kuru laikā valstī apmetās spāņi, itāļi, īri, franči, grieķi, vācieši, angļi, horvāti un palestīnieši.
Pamatiedzīvotāji
2002. gada tautas skaitīšanas dati liecina, ka 4,6% Čīles iedzīvotāju sevi uzskata par Amerikas indiāņu pēctečiem.
Centrālāfrika
Centrālāfrika ir:
Dodžs
Dodžs (it, no la — ‘spēks, līderisms’) ir vēlēta valsts vadītāja tituls un amats dažās pilsētvalstīs — Venēcijā (697—1797), Dženovā (1339—1797), Senarikā (1343—1797) — viduslaikos mūsdienu Itālijas teritorijā.
Tituls radies 697. gadā, kad Venēciju uz laiku pakļāva Bizantijas impērija, un dodžs bija imperatora vietvaldis (pirmais Venēcijas dodžs: Paulo Lučio Anafesto). Venēcijai kļūstot par republiku, tas saglabājās kā valsts galvas tituls. Tituls nebija mantojams, dodžs valdīja līdz pat savai nāvei (lai gan bija atsevišķi gadījumi, kad dodžus atcēla no amata, ja uzskatīja, ka tie nav titula cienīgi).
Ievēlēšana
No 1268. gada vēlēšanām bija 11 kārtas, bet no 30 Lielās padomes locekļiem izvēlējās 9, kuri izvēlējās 40 komitejas locekļus, kuri izvēlējās 25 kandidātus, no kuriem beigās atlasīja 9 locekļus. Šie 9 patricieši izvēlējās 45 vīru vēlētāju grupu, kura balsošanu rezultātā saruka līdz 11 locekļu komisijai, kas beidzot ievēlēja 41 cienījamāko vīru vēlētāju loku, kas, savukārt, ievēlēja dodžu. Šādai sistēmai vajadzēja novērst iespēju, ka varu uzurpē kāda viena partija vai klans.
Sākot ar 1000. gadu tika ieviesta ceremonija, kurā dodžs tika simboliski salaulāts ar jūru (Sposalizio del Mar): uz valsts galeras "Bukintoro" (Bucintoro) viņš izbrauca atklātos ūdeņos, kur ar vārdiem — Desponsamus te, mare ("Laulājos ar tevi, jūra"), — iemeta viļņos zelta gredzenu.
No 1268. gada ieviesa arī vicedodža un dodža konsultanta amatus.
Dodža tērps
Dodžam nācās valkāt īpašas formas cepuri (corno ducale), kuru katru gadu jaunu tas saņēma no sv. Zakarija (San Zaccaria) klostera abateses rokām, zobenu, purpura mantiju ar sermuļa apkakli un purpura zābakus.
Ierobežojumi
Dodža tiesības un pienākumi bija stingri reglamentēti. Viņš nedrīkstēja viens, bez pavadoņiem parādīties publiski; nedrīkstēja vienatnē tikties ar ārvalstu pārstāvjiem; nedrīkstēja bez lieciniekiem atvērt diplomātiskos pasta sūtījumus. Dodžam nedrīkstēja būt īpašumi citu valstu teritorijās.
Titulu likvidēja 1797. gadā, kad Ziemeļitāliju iekaroja Francija.
Patriks Berglunds
Patriks Berglunds (dzimis 1988. gada 2. jūnijā) ir zviedru hokejists, centra uzbrucējs, Zviedrijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2020) spēlē Zviedrijas hokeja līgas klubā Brynäs IF.
Spēlētāja karjera
2006. gada NHL draftā Sentluisas "Blues" Berglundu izvēlējās ar augsto 25. numuru, taču Patriks vēl divas sezonas palika savas dzimtās pilsētas IK Vēstero kluba rindās, kas spēlēja Zviedrijas otrajā spēcīgākajā līgā. Uz Ziemeļameriku Patriks devās 2008. gada vasarā, pievienojoties Sentluisas kluba rindām. "Blues" rindās aizvadīja 10 sezonas, līdz 2018. gada vasarā tika aizmainīts uz Bufalo "Sabres", tās sastāvā nākamajā sezonā laukumā dodoties vien 23 spēlēs.
2019. gada vasarā atgriezās Eiropā, pievienojoties Zviedrijas hokeja līgas klubam Djurgårdens IF, taču gadu vēlāk noslēdza līgumu ar Brynäs IF.
Zviedrijas izlases rindās izcīnījis sudrabu 2014. gada Olimpiskajā turnīrā, spēlējis arī 2009. un 2011. gada Pasaules čempionātos, 2009. gadā kopā ar komandu izcīnot bronzas medaļas, bet 2011. gadā - sudraba medaļas.
Vērši
Vērši, vēršu ģints (Bos) ir viena no dobradžu dzimtas (Bovidae) ģintīm, kas pieder vēršu apakšdzimtai (Bovinae). Vēršu ģintī ir 5 mūsdienās dzīvojošas sugas. Pazīstamākās ir gaurs, jaks un bantengs. Lai arī liellops (govs) bieži tiek sistematizēts kā suga, tomēr tā ir izmirušā savvaļas taura pasuga.
Pasaulē dzīvo apmēram 1,3 miljardi liellopu, tādējādi tā ir viena no daudzskaitlīgākajām populācijām pasaulē. Vēršu ģints savvaļas sugas dzīvo Āfrikā, Āzijā un Eiropā. Tās ir sastopamas gan prērijās, gan lietus mežos, pārplūdušās, mitrās pļavās, savannā un mērenā klimata mežos.
Eiropas savvaļas vērši
Eiropā līdz 17. gadsimta sākumam dzīvoja mūsdienu liellopa priekštecis savvaļas taurs (Bos primigenius), kura pēdējā govs nomira Polijā 1627. gadā. Līdz tam lielā daļā Eiropas, Latviju ieskaitot, tauri bija plaši izplatīti. Par to klātbūtni Latvijā liecina arheoloģiskie atradumi vairākās vietās, piemēram, Embūtē. Par to liecina arī latviešu tautasdziesmas, iespējams, ka no vārda "taurs" ir radušies apdzīvoto vietu nosaukumi Taurupe, Taurene un Taurkalne. Latvija ir iesaistījusies Pasaules Dabas Fonda programmā, no mājlopiem selekcionējot savvaļas taurus. Kopš 2004. gada Papes ezera dabas parkā dzīvo mūsdienu savvaļas taurgovis.
Uzvedība un dzīves veids
Vēršu dzīves ilgums ir 18 - 25 gadi, bet nebrīvē tie dzīvo ilgāk. To grūsnības periods ilgst 9 - 11 mēneši, atkarībā no sugas. Parasti piedzimst viens telēns, bet reizēm divi. Lielākā daļa sugu veido barus, šākot ar 10 īpatņiem, bet lielākajos baros ir vairāk kā 100 dzīvnieku. Parasti barā ir 1 bullis, bet pārējās ir govis. Barā valda stingra hierarhija. Jaunie dzīvnieki parasti ieņem mātes hierarhijas pozīciju.
Vērši ganās dienas laikā no rīta un vakarā, atpūšoties dienas vidū, kad ir viskarstākais dienas laiks. Reģionos, kuros dienas laikā noris dažādas cilvēku saimnieciskās aktivitātes, dzīvnieki kļūst par nakts dzīvniekiem. Dažas sugas migrē, piemērojoties ūdens un barības resursiem. Visas vēršu sugas pamatā barojas ar zāli.
Gaujas—Daugavas ūdensceļš
Gaujas—Daugavas ūdensceļš ir ūdensceļu sistēma, ko izveidoja kokmateriālu pludināšanai, savienojot Gauju ar Daugavu. 19. un 20. gs. mijā pa Gauju notika intensīva koku pludināšana no kokmateriālu ieguves rajoniem Vidzemē uz Rīgu. Pēdējais posms no Gaujas grīvas līdz Daugavas grīvai pa Rīgas līci bija pats dārgākais un bīstamākais. Šīs problēmas risināšanai tika izveidota Vidzemes ūdensceļu uzlabošanas sabiedrība, kas no 1899. g. līdz 1903. g. izstrādāja un realizēja Gaujas—Daugavas ūdensceļa projektu.
Pirmais tika izbūvēts 3 km garais Gaujas—Baltezera kanāls, kas sākās pie bijušās Remberģu muižas (tagad Strautkalnu ciemats) pie Gaujas un beidzās pie bijušās Alderu muižas Mazajā Baltezerā.
Tālāk ūdensceļš 5,9 km kopgarumā veda pāri Mazajam un Lielajam Baltezeram, kurus savienoja Baltezera kanāls.
Pēc Lielā Baltezera ūdensceļš veda pa 3 km garo, galvenokārt pa bijušā Bukultu strauta gultni izrakto, Juglas kanālu līdz Juglas upei, pa to 2 km līdz Ķīšezeram, 7,5 km pa ezeru un 3,5 km pa Mīlgrāvi un Daugavas atteku līdz Rīgai.
Nelielu dokumentālu fragmentu par kanālu iespējams apskatīt 1934. gada dokumentālajā filmā "Gauja".
Pašlaik dabā kanāls ir atrodams un ūdeņiem bagātos laika posmos tā ūdens līmenis ir ievērojams ļaujot šo kanālu izbraukt ar kanoe laivu. Dabā sastopami tādi industriālā mantojuma elementi kā koka gulšņu grīda fragmentāri kanāla visā garumā, to saturošās kaltās naglas, atsevišķas slūžu izbūves kanāla sākumā pie Gaujas, posmos pa vidu un pie ietekas Mazajā Baltezerā.
2021. gadā tika pabeigta Gaujas—Baltezera kanāla atjaunošana.
2005. gada F1 sezona
2005. gada F1 sezona bija 56. F1 sezona. Tā sākās un beidzās.
Šajā sezonā pirmoreiz Jaguar vietā piedalījās jaunizveidotā Red Bull komanda. Abus titulus izcīnīja Renault, lai gan visas sezonas gaitā par tiem cīnījās arī McLaren. Renault pārtrauca vairākus gadus ilgušo Ferrari dominanci. Notika daudz pilotu maiņu komandās - tikai 7 piloti, kas uzsāka 2004. gada sezonu vienā komandā to turpināja arī šosezon. Vēl 7 mainīja komandas.
Pilotu kopvērtējums
† Braucējs nefinišēja, bet tiek klasificēts jo paveica vismaz 90% distances.
Kuldīgas pils
Kuldīgas pils jeb Jēzuspils  bija viduslaiku pils pie Ventas rumbas Kuldīgā. Mūsdienās tās vietā Ventas kreisajā stāvkrastā vecā tilta galā atrodas pilssarga namiņš, Pils dzirnavas un vecais pilsētas parks ar pilsdrupām Rumbas kalnā.
Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis, apstiprināts ar Kultūras ministrijas 1998. gada 29. oktobra rīkojumu Nr. 128 kā Valsts aizsardzības objekts Nr. 1233.: Kuldīgas viduslaiku pils.
Livonijas ordeņa komturu pils
Viduslaikos Kuldīgas pils bija Livonijas ordeņa valsts Kuldīgas komturejas centrs. Kuldīgas komturi bija pils pārvaldnieki, ordeņa karaspēka vienības pavēlnieki un mestra padomes locekļi. Kuldīgas komturi piedalījās mestru vēlēšanās un arī paši varēja tikt ievēlēti par mestriem. Viņi bija galvenās tiesas personas (soģi) savā pārvaldes apgabalā, un viņam bija tiesības piespriest nāvessodu. Livonijas krusta karu laikā Kuldīgas pils bija militārā bāze ordeņa cīņās ar vēl neiekaroto Dienvidkursu, Zemgali un Žemaitiju. Kuldīgas pilī pulcējās ordeņa karapulki, šeit viņi tika apgādāti ar pārtiku un munīciju.
Kuldīgas komtureja bija viena no apdzīvotākajām Livonijā. 14. gadsimta Kuldīgas komturejā bija 5 pilstiesas: Aizpute, Alsunga, Durbe, Kuldīga un Vecpils. Katrs pilsnovads tālāk bija iedalīts ciemos, ciemi - lauku sētās.
Tā kā Kuldīga atradās pie Livonijas—Prūsijas ceļa, komtura pienākumos bija sagaidīt augstus ordeņa viesus pie Prūsijas robežām, uzņemt pilī un pavadīt tālāk uz Rīgu.
Kurzemes hercogu pils
Pēc Kurzemes un Zemgales hercogistes izveidošanas Kuldīgas pils pēc 1575. gada kļuva par vienu no Ketleru dinastijas hercogu rezidencēm. Pēc pirmā hercoga Gotharda Ketlera nāves 1587. gadā viņa dēli Frīdrihs Ketlers un Vilhelms Ketlers nolēma hercogisti sadalīt divās daļās, Vilhelms kļuva par Kurzemes daļas valdnieku ar sēdekli Kuldīgas pilī. 1610. gada 28. oktobrī Kuldīgas pilī viņam piedzima dēls Jēkabs, bet dēla māte Prūsijas princese Sofija Hohencolerna mira drīz pēc dzemdībām. Hercogs Vilhelms sievai sarīkoja greznas bēres un 26. decembrī mirušo apbedīja Kuldīgas pils pagrabā. 1613. gada novembrī hercogs Vilhelms Kuldīgā svinīgi uzņēma Pomerānijas hercogu Filipu Jūliju. Pēc konflikta ar Kurzemes muižniecības priekšstāvjiem 1617. gada 4. aprīlī Skrundas pilī sanākušajā Kurzemes landtāgā hercogam Vilhelmam atņēma hercoga titulu un uz visiem laikiem izraidīja no hercogistes. Hercogs Jēkabs pēc nākšanas pie varas par savu galveno rezidenci izvēlējās Jelgavu, 1543. gadā viņš lika savas mātes mirstīgās atliekas pārvest uz Jelgavas pili. 1652. gadā hercogs Jēkabs par Kandavas pilskungu iecēla Georgu Firksu, bijušo Kurzemes hercoga ārkārtējo sūtni Francijas karaļa Ludviķa XIV galmā.