cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karoni
Ģeogrāfija
Upe sākas Gvajānas plakankalnē, saplūstot nelielajām Kukenanas un Juruani upēm dienvidos no Roraimas tepuja (galda kalna). Karoni garums no satekas ir 750 km, bet kopā ar Kukenanu — 935 km. Augštecē plūst ziemeļrietumu virzienā gar Lagransavanas rietumu malu, veidojot Kanaimas nacionālā parka robežu. Pie Kanaimas pagriežas uz ziemeļiem. Ieplūst Orinoko pie Sjudadgvajānas. Lielākās pietekas ir Karkupi, Paragva (kreisās), Apongvao, Karuaja (labās). Pašā Karoni, kā arī tās pietekās daudz ūdenskritumu un krāču.
Inmarsat C
Uzkrāšanas un nosūtīšanas ziņojumapmaiņa
Līdzīgi elektroniskais pasts var tikt nosūtīts no un uz jebkuru datora termināli, kurš pieslēgts nacionālajam vai starptautiskajam publiskajam komutējamajam datu tīklam (public switched data network (PSDN) - angļu val.) vai publiskajam komutējamajam telefonu tīklam (public switched telephone network (PSTN) - angļu val.).
Ziņojumus var nosūtīt arī no kuģa uz faksa termināli, kurš pieslēgts nacionālajam vai starptautiskajam telefonu tīklam. Faksus var nosūtīt tikai no kuģa uz krastu, bet ne otrādi.
Datu pārsūtīšana var notikt starp Inmarsat A un Inmarsat C termināļiem uz dažādiem kuģiem kādā no četriem okeānu reģioniem.
Uzlabotais grupu izsaukums
Inmarsat C MES ir aprīkotas ar uzlabotā grupu izsaukuma (Enhanced Group Call (EGC) - angļu val.) iespēju, kura ļauj uztvert un noraidīt ziņojumus atsevišķiem kuģiem vai rajoniem. Ziņojumus var noraidīt atsevišķiem kuģiem, flotei, rajonam, konkrēta karoga kuģiem vai arī visiem kuģiem.
SafetyNET pakalpojums ļauj informācijas sniedzējam, piemēram, meteoroloģiskajam vai hidrogrāfijas birojam, pārraidīt jūrniecības drošības informāciju (Marine Safety Information (MSI) - angļu val.) visām vai izvēlētām SES noteiktā okeāna reģionā. Caur EGC SafetyNET tiek pārraidīti sekojošu tipu ziņojumi:
Lai saņemtu FleetNET ziņojumus, SES jābūt lejupielādētam īpašam EGC tīkla identifikācijas (EGC Networt Identification (ENID) - angļu val.) kodam un tai jābūt sinhronizētai ar attiecīgo tīkla koordinēšanas staciju (Network Coordinating Station (NCS) - angļu val.) kopējā kanālā.
Caur EGC FleetNET var tikt pārraidīti sekojošu tipu ziņojumi:
Datu ziņojumi, datu aptaujas, uzraudzības kontrole un datu iegūšana (SCADA)
Datu ziņošanas iespēja ļauj no SES operāciju centra analīzei nosūtīt īsus datu ziņojumus, kuri iegūti no mērierīcēm vai ievadīti ar roku. Tomēr to CES staciju skaits, kuras atbalsta datu ziņošanu, kā arī uzraudzības kontroli un datu iegūšanu (Supervisory Control And Data Acquisition (SCADA) - angļu val.), ir ierobežots. Tiek sagaidīts, ka nākotnē aizvien vairāk CES atbalstīs šos pakalpojumus.
Lai saņemtu pakalpojumu, SES operāciju centrā jāreģistrē slēgtā datu ziņošanas tīklā.
Centrs nodrošina, ka CES lejupielādē un saglabā tīkla identifikatoru. Šī tīkla informācija sastāv no unikāla datu ziņošanas tīkla identifikācijas (Data reporting Network Identification (DNID) - angļu val.) koda un SES dalībnieka numura tīklā.
Tipiski kuģa ziņojumi var būt:
Pakalpojumi ar operatora palīdzību un pievienotas vērtības pakalpojumi
Operatora palīdzība ir nepieciešama, ja krasta operatoram, saņemot ziņojumu no SES termināļa, jānodod to tālāk balss ziņas veidā pa telefonu vai jānosūta kā vēstule uz norādīto adresi.
Citi operatora palīdzības piemēri ir ziņojumu piegādes statusu pārraide, uzziņu pakalpojumi, tulkošana un piekļuve datu bāzēm.
Pievienotas vērtības pakalpojumi ir elektroniskā pasta pakalpojumi, kā arī starpniecības pakalpojumi, kas ļauj abonentiem nosūtīt ziņojumus uz SES no valstīm, kurās nav atbalsta tiešai piekļuvei Inmarsat C sistēmai. Citi pievienotas vērtības pakalpojumi ir faksu apstrāde un divciparu koda pakalpojumi. Divciparu koda pakalpojumi dažās CES vēl tikai tiek attīstīti un var nebūt pilnībā pieejami publiskai lietošanai.
Iekārta
Iekārta izmanto virs klāja uzstādītu omnidirekcionālu antenu. Antenai jābūt uzstādītai pēc iespējas augstāk tādā veidā, lai skatoties no tās zenīta līdz horizontam visos virzienos antenas skats uz debesīm nebūtu aizklāts vai būtu aizklāts minimāli. Lai tiktu realizēti sakari ar izvēlēto pavadoni, līniju starp antenu un pavadoni nedrīkst aizsegt šķēršļi. Tādas atmosfēras parādības kā lietus vai mākoņi sakarus neietekmē. Zem klāja izvietotais aprīkojums sastāv no raidītāja - uztvērēja, personālā datora, printera un barošanas avota.
Ja kuģis ir aprīkots ar GPS uztvērēju vai citu līdzīgu navigācijas sistēmu, tiek rekomendēts to pieslēgt Inmarsat C terminālim, lai vienmēr tiktu atjaunota kuģa atrašanās vietas informācija. Uz kuģiem, kuriem nav iespējams nodrošināt automātisku atrašanās vietas atjaunošanu, pozīcija jāievada ar roku reizi četrās stundās.
Inmarsat C sistēma
Krasta abonents var būt viena no zemāk uzskaitītajām nacionālajam vai starptautiskajam telesakaru tīklam pieslēgtajām iekārtām:
Mobilais numurs
Inmarsat mobilais numurs ir radiofrekvenču un numerācijas nacionālā pārvaldītāja piešķirts Inmarsat C SES identifikācijas numurs. Tas ir atvasināts no kuģa identifikācijas koda (Maritime Mobile Services Identity Number (MMSI) - angļu val.) un sastāv no deviņiem cipariem.
Numura formāts ir 4XX XXX XXX.
Anatolijs Fečins
Anatolijs Fečins (dzimis ) ir aktieris.
Inmarsat C
Tīkla koordinēšanas stacijas (NCS)
Tīkla koordinēšanas stacijas (Network Coordinating Station (NCS) - angļu val.) pastāvīgi pārraida kopējā kanālā, kuram ir vairākas funkcijas, bet divas no tām ir:
Lai šīs funkcijas tiktu izpildītas korekti, SES jāpiesakās tajā okeāna reģiona NCS, kurā atrodas kuģis.
Tīkla kontroles centrs (Network Control Centre (NCC) - angļu val.) ir izvietots Londonā un kontrolē visa pavadoņu tīkla noslodzi. Lai to realizētu, izmanto globālu telesakaru tīklu, kurš savieno tīkla kontroles centru ar tīkla koordinēšanas stacijām katrā no četriem okeāna reģioniem.
Pavadoņu kontroles centrs (Satellite Control Centre (SCC) - angļu val.) arī ir izvietots Londonā un veic tīkla pavadoņu uzturēšanu: to orbītas korekciju, telemetriju, sekošanu orbītai un pavadoņu vadību.
Pieteikšanās okeāna reģiona tīkla koordinēšanas stacijā
Lai piekļūtu Inmarsat C pakalpojumiem, SES jāpiesakās savā okeāna reģionā un uztvērējam jābūt sinhronizētam tīkla koordinēšanas stacijas kopējā kanālā.
Pēc pieteikšanās, parasti, SES paliek pieteiktā stāvoklī visu laiku, kamēr kuģis atrodas attiecīgajā okeāna reģionā. Ja SES jāizslēdz, jāveic izrakstīšanās tīkla koordinēšanas stacijā.
Līdzīgi, pārejot no viena okeāna reģiona uz citu, būs nepieciešams pieteikties jaunā okeāna reģiona tīkla koordinēšanas stacijā un, protams, jāizvēlas jauna CES turpmākiem sakariem.
Uzkrāšanas un nosūtīšanas ziņojumapmaiņa caur starptautiskajiem telesakaru tīkliem
Lai nosūtītu teleksu, jāievada starptautiskais teleksa valsts kods un nacionālais teleksa numurs. Inmarsat C iekārtā katram ziņojumam jānorāda tā tips un formāts. Pieejami vairāki formāti. Telekss (ITA2 ) ir piecu bitu kods, ko pārsvarā izmanto teleksa ziņojumiem. ASCII (IA5 ) ir septiņu bitu kods, ko parasti izmanto sūtot teksta ziņojumus uz datora vai faksa termināli. Bet DATA ir astoņu bitu kods, ko pārsvarā izmanto pārsūtot digitālus datus caur publisko komutējamo datu tīklu.
Nosūtot faksu, jāievada starptautiskais tālsarunu kods un faksa termināļa nacionālais telefona numurs. Pārraides tips ir FAX, bet formāts septiņu bitu ASCII kods.
Ja adresāts ir dators, kas pieslēgts publiskajam komutējamajam telefonu tīklam (public switched telephone network (PSTN) - angļu val.), tad jāievada starptautiskais tālsarunu kods un datora nacionālais telefona numurs. Pārraides tips ir PSTN, bet formāts ASCII vai DATA atkarībā no tā vai nosūtāmais ziņojums sastāv no teksta vai digitāli kodētiem datiem.
Ja adresāts ir dators, kas pieslēgts publiskajam komutējamajam datu tīklam (public switched data network (PSDN) - angļu val.), tad jāievada starptautiskais datu numurs (international data number (IDN) - angļu val.) vai, tā saucamā, X.25 adrese. IDN vai X.25 adresi bez apakšadreses dēvē arī par tīkla lietotāja adresi (Network User Address (NUA) - angļu val.). Pirmos četrus starptautiskā datu numura, X.25 adreses vai tīkla lietotāja adreses ciparus sauc par datu tīkla identifikācijas kodu (Data Network Identification Code (DNIC) - angļu val.). Šie cipari norāda valsti un konkrētu publisko datu tīklu šajā valstī. Pārraides tips ir PSDN (X.25), bet formāts ASCII vai DATA.
Nosūtot ziņojumu citai SES, jāievada teleksa okeāna reģiona piekļuves kods un Inmarsat mobilais numurs.
Anatolijs Fečins
2002. gadā absolvējis MHAT skolu - studiju un tajā pašā gadā pieņemts Rīgas Krievu teātrī.
Filmējies seriālā "Likteņa līdumnieki" un "Sarkanais mežs".
Beilijs Raits
Beilijs Raits (en; dzimis ) ir Austrālijas futbolists, aizsargs, Austrālijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada spēlē Singapūras komandas Lion City Sailors rindās.
Herkuless (filma)
Herkuless (en) ir 1997. gada animācijas komēdija, kas balstīta uz Hērakla leģendu. Filmas režisori, kā arī vieni no producentiem un scenārija autoriem ir Rons Klementss un Džons Muskers. Galvenos tēlus angļu valodā ierunājuši Teits Donovans, Denijs DeVito, Džeimss Vudss, Sjūzana Īgena un Rips Torns. Filmas pirmizrāde notika Ņujorkā.
Hērakls (filmā lietots romiešu vārds Herkuless) ir Zeva un Hēras dēls, kuram zīdaiņa vecumā tiek atņemta nemirstības dāvana. Lai šo velti atgūtu, Herkulesam jākļūst par patiesu varoni.
Aukstais karš (2018. gada filma)
"Aukstais karš" (pl, en) ir 2018. gada filma, kuras režisors ir Pāvels Pavļikovskis.
Filma ir par divu cilvēku mīlestību Aukstā kara laikā. Galvenās lomas atveido Džoenna Kuliga, Tomāšs Kots, Boriss Šics, Agata Kuleša, Sedriks Kāns un Žanna Balibara. Filmas pirmizrāde notika 2018. gada 10. maijā Kannu kinofestivālā, Latvijā to sāka rādīt 2018. gada 7. decembrī.
Vilma Rimšaite
Vilma Rimšaite (lt; dzimusi Šauļos) ir Lietuvas BMX riteņbraucēja.
2009. un 2010. gada Pasaules čempionātā ieguvusi bronzas medaļu krūzeru klasē. Lietuvas komandas sastāvā piedalījusies 2012. gada vasaras olimpiskajās spēles Londonā, kur izstājās pusfinālā.
2011. gadā Rimšaite tika iekļauta pirmajā UCI sportistu komisijā.
Kad bremzes netur
Lomās
Epizodēs: Līga Liepiņa, Ilga Zvanova, Astrīda Gulbe, Inese Saulīte, Ilze Skuška, Mārtiņš Antenišķis
Niklass Štarks
Niklass Štarks (de, dzimis ) ir vācu futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Vācijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2015. gada Štarks pārstāv Vācijas Bundeslīgas komandu Werder Bremen. Iepriekš Štarks ir spēlējis 1. FC Nürnberg un Berlīnes "Hertha".
Jurenski
Jurenski ir ciems Alūksnes novada Jaunalūksnes pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā 13 km no pagasta centra Kolberģa, 16 km no novada centra Alūksnes un 217 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V401, Pededzes upes krastā.
Puķāni
Puķāni ir ciems Ūdrīšu pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 266 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas vairāki kultūras pieminekļi (Piemiņas akmens represētajiem, A. Maijera seno mūzikas instrumentu kolekcija).
1994. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā
1994. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā notika šķirti: vīrieši brīvajā cīņā sacentās no 8. līdz 11. aprīlim Romā (Itālija) un grieķu-romiešu cīņā no 15. līdz 18. aprīlim Atēnās (Grieķija).
Latvijas cīkstoņu sniegums
No Latvijas čempionātā piedalījās četri brīvā stila un trīs grieķu-romiešu stila cīkstoņi:
Heinrihs Libke
Kārlis Heinrihs Libke (de; dzimis, miris ) bija Vācijas politiķis, otrais pēckara Vācijas prezidents no 1959. līdz 1969. gadam, Vācijas kancleru Konrāda Adenauera, Ludviga Erharda un Kurta Georga Kīzingera laikā.
Pirms nacistu nākšanas pie varas kā Centra partijas deputāts tika ievēlēts Prūsijas landtāgā. Pēc 1933. gada 20 mēnešus pavadīja ieslodzījumā. Otrā pasaules kara laikā darbojās Alberta Špēra celtniecības uzņēmumā. Pirms kļūšanas par prezidentu bija Vācijas lauksaimniecības ministrs. Bija pazīstams kā vājš orators. Attiecās no amata trīs mēnešus pirms amata termiņa beigām.
Dzēsupīte
Dzēsupīte (arī Dzegsnupīte, Dzēsnupīte, Dzēsupe, posms augštecē Ragaviņa) ir Augulienas ezera pieteka Gulbenes novadā.
Iztece uz ziemeļiem no Gulbenes. Tek ziemeļu virzienā. Augštecē caurtek Ragaviņas ūdenskrātuvei. Ietek Augulienas ezerā tā dienvidrietumu krastā. Upi divreiz šķērso valsts autoceļš V416 (Ozolkalns – Lejasciems).
Galērija arka un Rotonda
Galērija arka jeb Kamara  un Rotonda  ir divi blakus esoši 4. gadsimta arhitektūras pieminekļi, kas atrodas Grieķijas ziemeļu pilsētā Salonikos. 1988. gadā kā viena no 15 sastāvdaļām iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma saraksta objektā Saloniku paleokristiešu un bizantiešu pieminekļi.
Abas celtnes celtas pēc Romas imperatora Galērija rīkojuma. Arkā attēlota 299. gada uzvara pār Sasanīdu impērijas valdnieku Narsesu. Arka saglabājušies daļēji. Rotonda ir masīva ķieģeļu celtne ar kupolu un okulu kā Romas Panteonam. Visticamāk celtne tika celta kā imperatora Galērija mauzolejs, tomēr Galērijs tika apglabāts Gamzigradā (mūsdienu Serbijā). Imperatora Teodosija I laikā to pārvērta par baznīcu. 1591. gadā, pēc turku iekarojumiem, baznīcu pārvērta par mošeju. Mūsdienās Rotonda dažkārt tiek izmantota kā baznīca.
Zivene
Zivene (arī Zivenezers, Zivenis) ir noteces ezers Tukuma novada Sēmes pagasta centrālajā daļā uz austrumiem no Brizules. Iztek - Teitupīte uz Rīgas līci.
Zala
Zala (hu) ir 126 kilometrus gara upe Ungārijas rietumos. Ietek Balatona ezera rietumu galā. Iztece Ungārijas galējos rietumos, pie Austrijas un Slovēnijas robežas. Tek austrumu - dienvidaustrumu virzienā. Upes krastos atrodas Zalaegersega un Kestheja.
Ģipša iela
Ģipša iela ir vietējas nozīmes iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas krustojumā ar Balasta dambi iepretīm Daugavai, virzās Ķīpsalas rietumu virzienā, iela beidzas kā strupceļš blakus ēkai ar numuru Ģipša iela 6 k-2, braucot tālāk pa zemes ceļu ir iespējams nokļūt līdz Enkura un Roņsalas ielai. Kopējais ielas garums - 290 metri, tā posmā no Balasta dambja līdz Zvejnieku ielai klāta ar asfalta segumu, šajā posmā abās pusēs izbūvēta arī gājēju ietve, atlikušajā ielas daļā - grants segums. Sastāv no divām braukšanas joslām, izņemot šauro grantēto ielas posmu. Ielā mazstāvu dzīvojamo ēku apbūve.
Ielas raksturojums
Ģipša iela ir 290 metrus gara vietējas nozīmes iela Ķīpsalas apkaimes centrālajā daļā. Tā sākas krustojumā ar Balasta dambi iepretīm Daugavai un virzās rietumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Ielas sākumdaļā pāra numuru pusē atrodas „Ģipša fabrikas” dzīvojamo ēku komplekss (adrese Balasta dambis 72), pēc kura seko krustojums ar Ogļu ielu, tālāk - arī ar Zvejnieku ielu. Aiz šī krustojuma iela taisni neturpinās, tā atsākas ar apmēram 15 metru nobīdi dienvidu virzienā. Šajā posmā iela ir šaurs grantēts ceļš, kas pieved pie trīs privātmājam un divām Padomju laikā celtām barakām. Ģipša iela beidzas kā strupceļš blakus ēkai pēc adreses Ģipša iela 6 k-2, aptuveni 100 metrus tālāk atrodas Daugavas atteka - Zunds, taču braucot pa zemesceļu ir iespējams nokļūt Enkura un Roņsalas ielā.
Vēsture
Iela iezīmēta Rīgas plānā 1876. gadā, Rīgas ielu sarakstā kopš 19. gadsimta 80. gadiem ar nosaukumu Ģipses iela (Gyps Strasse), kopš 20. gadsimta 20. gadiem Rīgas kartēs un adrešu grāmatās ar nosaukumu Ģipša iela. Ielas nosaukums saistīts ar ģipša fabriku "Celm & Boehm", kas atradās Ģipša ielas un Balasta dambja stūrī. Sākotnēji iela tikai posmā no Balasta dambja līdz Zvejnieku ielai, 1881. gadā pagarināta no Zvejnieku ielas Zunda virzienā. Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija piecos gruntsgabalos. Vācu okupācijas laikā nosaukums Gypsstrasse (Ģipša iela).
Ģipša ielā 1 līdz 30. gadu beigām paša namā dzīvoja lašu un ledus lieltirgotājs Georgs Nariņš, kuram piederēja vairāki zivju galdi Centrāltirgū. Gruntsgabalā atradās liela saldētava, kurā zāģu skaidās uzglabāja agrā pavasarī sazāģētos ledus klučus. G. Nariņš bija senas latviešu zvejnieku un pārcēlāju dzimtas pēctecis. Kāds Indriķis Nariņš (miris 1759. gadā) bijis zvejnieku vecākais Rīgā, Nariņu mājā Zunda tuvumā, bijušajā Jura ciemā, 1664. gadā dibināta pirmā latviešu skola Pārdaugavā. Vēlāk Nariņu dzimtai piederējis arī krogs un iebraucamā vieta, kurā reiz apstājusies Krievijas cariene Anna Joanovna.
Gruntsgabals Ģipša ielā 2 līdz 20. gadsimta 30. gadiem piederēja senai vācbaltu aristokrātu dzimtai Freitāgiem fon Loringhofeniem (Freytag v. Loringhoven).
Ielu savienojumi
Ģipša iela ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
2014. gada 10. martā tika slēgts vienīgais sabiedriskā transporta maršruts uz Ķīpsalas ziemeļu daļu - 277. minibusa maršruts. Tā vietā atklāja 57. autobusu maršrutu no pilsētas centra pa Vanšu tiltu līdz bijušajam minibusu galapunktam Matrožu ielā salas ziemeļos. Maršrutā iekļauts arī neliels Ģipša ielas posms no Ogļu ielas līdz Zvejnieku ielai. Darba dienās autobusi kursē tikai rīta un vakara stundās, brīvdienās - no plkst. 8:30 līdz plkst. 18:00. Vienīgā sabiedriskā transporta pieturvieta Ģipša ielā atrodas pie tās krustojuma ar Ogļu ielu.
Stereotipi par ebrejiem
Nacisma propagandas kampaņas laikā, kas bija vērsta pret ebrejiem, vairākkārt tika pieminēts, ka ebrejus var atpazīt pēc tā, ka viņi runājot izmanto rokas: "Ebrejs, runājot, kustina rokas." Tas ir pārtapis mūsdienu stereotipos par ebrejiem, līdzīgi kā par citiem Eiropas iedzīvotājiem, proti, itāļiem, kas runājot, kustina rokas.
Bieži izplatīts stereotips ir tas, ka ebreji uz jautājumu atbild ar jautājumu. Tas tiek izmantots humorā un literatūrā, kad ir nepieciešams attēlot kādu varoni kā "tipisku ebreju".
Par ebrejiem ir izveidojušies stereotipi, ka viņi ir alkatīgi un skopi. Tas radies viduslaikos, kad Baznīca aizliedza kristiešiem aizdot naudu uz procentiem. Ebreji bija tiesiski ierobežoti nodarboties ar profesijām, kas parasti bija liegtas kristiešiem, tāpēc daudzi no viņiem nodarbojās ar naudas aizdevumiem. Tā rezultātā viduslaikos un renesanses laikmetā ebreji tika asociēti ar alkatību.
Jordans Lečkovs
Jordans Lečkovs (bg, dzimis ) ir bijušais Bulgārijas futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, bijis Bulgārijas futbola izlases dalībnieks.
Viens no deviņdesmito gadu labākajiem bulgāru futbolistiem. Lečkovam bija nozīmīga loma Bulgārijas izlases sniegumam 1994. gada FIFA Pasaules kausā, kurā tā sasniedza pusfinālu. Spēlējis arī 1996. gada Eiropas čempionātā. Savas karjeras laikā pārstāvējis klubus Bulgārijā, Vācijā, Francijā un Turcijā.
Pēc karjeras beigām kļuvis par uzņēmēju un politiķi. No 2003. gada līdz 2010. gadam bijis savas dzimtās pilsētas Slivenas mērs.
Sasniegumi
CSKA Sofia
OFC Sliven
Beşiktaş
Arvīds Kalniņš (ķīmiķis)
Arvīds Kalniņš (1894—1981) bija latviešu ķīmiķis un sabiedriskais darbinieks. Latvijas Republikas zemkopības ministrs (1922—1923), Latvijas Republikas izglītības ministrs (1925). Latvijas Universitātes un Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas profesors. LZA Mežsaimniecības problēmu institūta direktors (1946—1964), LZA Koksnes ķīmijas institūta direktors (1964—1976).
Dzīvesgājums
Dzimis 1894. gada 18. augustā Rīgas apriņķa Bebru pagasta "Silavās". Mācījās Rīgas pilsētas reālskolā (1905—1912), studēja Rīgas Politehniskā institūta Ķīmijas fakultātē, ko ar izcilību beidza 1916. gadā. Pirmā pasaules kara laikā beidza Aleksandra karaskolu Maskavā. Krievijas pilsoņu kara laikā strādāja Volīnijas guberņas Tautas saimniecības padomes sistēmā (1918—1920).
Pēc atgriešanās Latvijā bija Latvijas Augstskolas Lauksaimniecības fakultātes Mežkopības nodaļas docents (1920—1922). Ievēlēts par 1. Saeimas deputātu (1922—1925), bija Latvijas Republikas zemkopības ministrs (1922—1923), Latvijas Republikas izglītības ministrs (1925).
Strādāja par Latvijas universitātes Mežu tehnoloģijas katedras vadītāju, profesoru (1922—1939). Pēc Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas izveides bija Mežsaimniecības fakultātes Mežu tehnoloģijas katedras vadītājs (1939), mācību prorektors (1940—1941; 1944—1946). Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā sāka strādāt par Latvijas Valsts universitātes Ķīmijas fakultātes Koksnes ķīmiskās tehnoloģijas katedras vadītāju (1945—1957), līdztekus bija LZA Mežsaimniecības problēmu institūta direktors (1946—1964), LZA Koksnes ķīmijas institūta direktors (1964—1976), Mežķīmijas laboratorijas vadītājs (1976—1979), zinātniskais konsultants (1979—1981).
Miris 1981. gada 17. februārī Rīgā.
Šaha dzīves organizētājs un šahists
Pirms Otrā pasaules kara Arvīds Kalniņš aktīvi piedalījās Latvijas šaha dzīvē. Viņš bija Latvijas Šaha savienības prezidents no 1927. līdz 1928. gadam un no 1938. līdz 1940. gadam. 1927. gadā Kalniņš organizēja pirmo Latvijas jauniešu turnīru, bet 1937. un 1939. gadā bija viens no Ķemeru un Ķemeru—Rīgas starptautisko turnīru organizētājiem. Arvīds Kalniņš bija arī labs šahists. K. Bētiņa 1938. gadā sastādītajā Latvijas šahistu ranga tabulā ierindots 10. vietā.
CHA2DS2–VASc rezultāts
CHADS2 rādītājs un tā atjauninātā versija, CHA2DS2-VASc rādītājs, ir klīniskas prognozēšanas noteikumi, lai novērtētu insulta risku cilvēkiem ar nereimatisku priekškambaru fibrilāciju (AF), izplatīta un nopietna sirds aritmija, kas saistīta ar trombembolisku insultu. Šāds rādītājs tiek izmantots, lai noteiktu, vai ir nepieciešama ārstēšana ar antikoagulācijas terapiju vai antitrombocītu terapiju, jo AF var izraisīt asiņu stāzi augšējos sirds kambaros, izraisot sienas tromba veidošanos, kas var izspiesties asins plūsmā, sasniedzot smadzenes, kur tas pārtrauc asins piegādi smadzenēm un izraisa insultu.
Augsts rādītājs atbilst lielākam insulta riskam, savukārt zems rezultāts atbilst mazākam insulta riskam. CHADS2 rādītājs ir vienkāršs, un tas ir apstiprināts daudzos pētījumos. Klīniskajā lietošanā CHADS2 punktu skaits ir aizstāts ar CHA2DS2-VASc punktu skaitu, kas nodrošina labāku zema riska pacientu stratifikāciju.
Izmantošana
CHA 2DS2-VASc rādītājs ir plaši izmantots medicīnisks vērtēšanas rīks, ko izmanto, lai ārstiem sniegtu norādījumus par asins škidrināšanas veicināšanu, lai novērstu insultu cilvēkiem ar priekškambaru fibrilāciju (AF).
CHA2DS2-VASc
Klīniskajā lietošanā CHADS2 punktu skaits ir aizstāts ar CHA2DS2-VASc rādītāju, kas nodrošina labāku zema riska pacientu stratifikāciju. CHADS2 rezultātu pārsniedza CHA2DS2-VASc vairākās pacientu grupās, tostarp pacientiem ar AF, kuri saņem ambulatoro plānveida elektrisko kardioversiju. Tādējādi CHA2DS2-VASc rādītājs ir CHADS2 rādītāja precizējums un paplašina pēdējo, iekļaujot papildu bieži sastopamus insulta riska faktorus, tas ir, vecumu 65–74 gadi, sieviešu dzimumu un asinsvadu slimības. CHA2DS2-VASc vērtējumā arī “75 gadus vecs un vecāks” ir papildu nozīme ar 2 punktiem.
Vēsture
CHA2DS2-VASc rādītājs ir paplašināts no CHADS2 rādītāja, kas pirmo reizi tika publicēts 2001. gadā.
Matrožu iela (Rīga)
Matrožu iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Ķīpsalā. Tā sākas krustojumā ar Tīklu ielu, turpinot salas centrālo asi, ko veido arī Ķīpsalas un Zvejnieku iela, un virzās ziemeļu virzienā, līdz beidzas kā strupceļš iepretim slēgtai teritorijai pašā salas ziemeļu galā. Kopējais ielas garums — 815 metri.
Ielas raksturojums
Matrožu iela ir 815 metrus gara pilsētas nozīmes iela Ķīpsalas apkaimes ziemeļu daļā. Posmā no Tīklu ielas līdz ēkai ar numuru 15a tā klāta ar asfalta segumu, atlikušajā ielas daļā — grants segums. Sastāv no divām braukšanas joslām, gar ceļa malām nav izbūvētas gājēju ietves. Ielā pamatā biroju ēku un saimnieciska rakstura apbūve.
Tā sākas krustojumā ar Tīklu ielu (turpat aptuveni 40 metrus tālāk austrumu virzienā atrodas Tīklu un Zvejnieku iela krustojums) un virzās ziemeļu virzienā kā asfaltēts ceļš. Ielas sākumdaļa maz apbūvēta, atrodas dažas mazstāvu dzīvojamās ēkas, krustojums pāra numuru pusē ar Roņsalas ielu, uz priekšu nepāra numuru pusē — ar Loču ielu. Aiz šī krustojuma ielā sākas saimnieciska rakstura apbūve, kas mijas ar dažām biroju ēkām. Pa vidu šiem objektiem atrodas arī 57. autobusu maršruta galapunkts, kas sastāv no apgriešanās apļa un nelielas nojumes. Neilgi pirms ielas beigām (netālu no ēkas nr. 15) tā vairāk pagriežas ziemeļaustrumu virzienā. Pēc Matrožu ielas 15a numura iela pārtop par grantētu ceļu, brauktuves platums nemainās. Matrožu iela beidzas kā strupceļš iepretīm slēgtai teritorijai pašā salas ziemeļu galā, pēc aptuveni 210 metriem atrodas Zunda un Daugavas sateka.
Vēsture
Ielas sākumposms pie Tīklu ielas iezīmēts Rīgas kartē 1876. gadā kā iela bez nosaukuma. 1881. gadā ielai piešķirts nosaukums Matrožu iela (Matrosen Strasse). Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija trijos gruntsgabalos (nr. 2, 4/6, 8/10). Vācu okupācijas laikā nosaukums Matrosenstrasse (Matrožu iela). Sākotnēji iela bija ierīkota tikai posmā no Tīklu ielas līdz Loču ielai, pēckara gados iela pagarināta ziemeļu virzienā caur ekstensīvi apbūvētu (galvenokārt noliktavu) teritoriju.
Matrožu ielā 4/6 atrodas 1912. gadā pēc arhitekta Aleksandra Vanaga projekta celts koka īres nams, līdz 30. gadu beigām īpašnieks Ansis Vīgants. 20. gados šajā gruntsgabalā darbojās Jāņa Paipa kokzāģētava.
Ielu savienojumi
Matrožu iela ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
2014. gada 10. martā tika slēgts vienīgais sabiedriskā transporta maršruts uz Ķīpsalas ziemeļu daļu — 277. minibusa maršruts. Tā vietā atklāja 57. autobusu maršrutu no pilsētas centra pa Vanšu tiltu līdz bijušajam minibusu galapunktam Matrožu ielā salas ziemeļos. Maršrutā iekļauta daļa Matrožu ielas no Tīklu ielas līdz agrākajam minibusu galapunktam netālu no Matrožu ielas 1a. Darba dienās autobusi kursē tikai rīta un vakara stundās, brīvdienās — no plkst. 8:30 līdz plkst. 18:00. Vienīgā sabiedriskā transporta pieturvieta Matrožu ielā vienlaicīgi ir arī 57. maršruta autobusu galapunkts.
Puķāniškas
Puķāniškas ir ciems Ūdrīšu pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 268 km attālumā no Rīgas.
2017. gada Grand Prix Cycliste de Québec
2017. gada Grand Prix Cycliste de Québec bija šosejas riteņbraukšanas viendienas sacensības, kuras notika 8. septembrī. Tā bija 8. reize, kad notika Grand Prix Cycliste de Québec sacensības un tās bija 33. sacensības 2017. gada UCI World Tour kalendārā.
Komandas
Tā kā Grand Prix Cycliste de Québec bija UCI World Tour sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Papildus tika uzaicināta UCI profesionālā kontinentālā komanda  un Kanādas nacionālā izlase, veidojot 20 komandu pelotonu.
Motovelo
OAO Motovelo (ru, be; agrākais nosaukums Minskas motociklu velosipēdu rūpnīca, Минский мотоциклетно-велосипедный завод, ММВЗ) ir Baltkrievijas uzņēmums Minskā, atvērta akciju sabiedrība. Tas nodarbojas ar nekustamā īpašuma izīrēšanu. Līdz 2018. gadam tas ražoja motociklus (zīmols M1NSK, agrāk Minsk), velosipēdus (zīmols Aist) un motopiekabes. Pašlaik šo zīmolu ražošanu ir pārņēmis uzņēmums OOO Motovelozavod.
Vēsture
Rūpnīcu dibināja 1946. gada 9. novembrī. Minskā atveda no Vācijas uzņēmuma DKW rūpnīcas Cšopavā demontētās iekārtas. 1946. gadā rūpnīca sāka ražošanu. Sākotnēji tajā ražoja velosipēdus. 1950. gados sākta pusaudžu velosipēdu Orļonok un Lastočka ražošana.
Padomju laikā Minsk motocikli bija populāri visā PSRS, kā arī tos eksportēja uz 45 valstīm. Saražoti vairāk nekā 6,5 miljonu eksemplāru.
1990. gados rūpnīcu privatizēja un pārveidoja par atvērtu akciju sabiedrību OAO Motovelo. Uzņēmums gandrīz bankrotēja. 2005. gada 25. novembrī rūpnīcas strādnieki bloķēja vienu no lielākajām Minskas ielām, protestējot pret zemajām algām un sliktajiem darba apstākļiem. 2005. gada 16. decembrī 90 % uzņēmuma kapitāldaļu nodeva valstij, lai saglabātu rūpnīcu.
2007. gadā Motovelo kontrolpaketi (80 %) ieguva Austrijas uzņēmums ATEC Holding, ko vadīja baltkrievu uzņēmējs Aleksandrs Muravjovs. Uzņēmumu restrukturizēja, sadalot to vairākos desmitos uzņēmumu. Ieviesa jaunu logotipu M1NSK, kurā atainota pirmā motocikla marka.
2013. gada 6. septembrī Baltkrievijas prezidents Aleksandrs Lukašenko apmeklēja rūpnīcu un pieprasīja beznosacījumu Motovelo attīstības plānu īstenošanu, tostarp solījumu ieguldīt uzņēmuma attīstībā vismaz 20 miljonus ASV dolāru un līdz 2012. gadam saražot velosipēdu un  motociklu.
2015. gada 1. jūnijā Baltkrievijas Valsts drošības komiteja aizturēja uzņēmuma īpašnieku Aleksandru Muravjovu un augstākos vadītājus, kurus apsūdzēja par kapitāla un aprīkojuma izvešanu un problēmām ar uzņēmuma darbību. Darbinieku skaits bija samazinājies no 2300 līdz 400 cilvēkiem. Uzņēmuma vadību pārņēma bijušais Minskas mērs Mikalajs Laducka.
Neilgi pēc Aleksandra Muravjova aresta izveidoja jaunu uzņēmumu OOO Motovelozavod, ko dibināja valsts iestāde Minsk-Arena un eksperimentālā mehāniskā rūpnīca, kuras galvenais akcionārs bija Minskas pilsētas izpildkomiteja. Lai nodrošinātu ražošanu, Motovelozavod par nelielu samaksu no Motovelo īrēja ražošanas līnijas vienā montāžas cehā, kas vēl darbojās. Aleksandrs Lukašenko izvirzīja uzdevumu saglabāt Busel (Aist) un Minsk zīmolus.
2017. gada janvārī tiesa Aleksandram Muravjovam piesprieda 11 gadus cietumsoda un konfiscēja viņa mantu. 99,88 % Motovelo akciju nonāca valsts īpašumā. 2017. gada 16. jūlijā Minskas Saimnieciskā tiesa sāka procesu Motovelo bankrota lietā. Pieteikumu tiesā iesniedza pats uzņēmums ilgstošas ​​maksātnespējas dēļ. Uzņēmumam noteica aizsardzības periodu līdz 2017. gada 5. oktobrim. Minskas Ekonomiskā tiesa 2018. gada 20. aprīlī pasludināja Motovelo bankrotu un sāka likvidāciju.
Universālais mācību dizains
Universālais mācību dizains (UMD) ir mācību zinātņu pētniecībā, tostarp kognitīvajā neirozinātnē, balstīta izglītības struktūra, kas virza tādu mācību vidu un mācību telpu attīstību, kas spēj pielāgoties individuālām mācību atšķirībām.
Universālais mācību dizains ir principu kopums, kas dod skolotājiem struktūru, instrukciju izstrādāšanai, lai apmierinātu visu izglītojamo dažādās vajadzības.
UMD struktūru 90. gados definēja Deivids H. Rouzs, Ed.D. no Hārvardas Izglītības augstskolas un Lietišķo speciālo tehnoloģiju centra (CAST). Tā aicina jau no paša sākuma izveidot mācību programmu, kas paredz:
Mamuka Gongadze
Mamuka Gongadze (ka; dzimis ) ir Gruzijas futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2013) pārstāv Gruzijas klubu Kutaisi "Torpedo".
Karjeru uzsācis 2005. gadā Kutaisi "Torpedo" sastāvā. Karjeras turpinājumā spēlējis citos Gruzijas klubos, kā arī Uzbekistānā. No 2010. līdz 2012. gadam spēlēja Latvijas futbola Virslīgas klubā FC Daugava, kura sastāvā 2012. gadā kļuva par Latvijas čempionu un turnīra rezultatīvāko spēlētaju. 2013. gadā spēlēja citā Virslīgas klubā Ilūkstes NSS, bet kopš 2014. gada ir atgriezies Kutaisi "Torpedo".
Nīls Patriks Heriss
Nīls Patriks Heriss (en; dzimis ) ir amerikāņu aktieris, producents, dziedātājs un režisors. Galvenokārt pazīstams ar komēdijas lomām televīzijā un dramatiskajām un muzikālajām skatuves lomām.
Viņš kļuva pazīstams 1989. gadā ar galveno lomu seriālā Doogie Howser, M.D. (1989—1993). Tāpat nozīmīgas lomas bija seriālos "Kā es satiku jūsu māti" (2005—2014, četras reizes nominēts Emmy balvai) un A Series of Unfortunate Events (2017—2019).
Vēl Heriss zināms ar galvenās lomas atveidi Džosa Vīdena muzikālajā interneta seriālā Dr. Horrible's Sing-Along Blog (2008) un "Harolda un Kumāra" filmu sērijā (2004—2011) attēlojis izdomātu sevis versiju. Atveidojis lomas filmās "Zvaigžņu kuģa kareivji" (1997), "Briesmīgi skaists" (Beastly, 2011), "Smurfi" (2011), "Smurfi 2" (2013), "Miljoniem iespēju, kā atdot galus" (2014), "Neatrodamā" (2014) un "Spoža talanta nepanesamais smagums" (2022). 2014. gadā viņš atveidoja galveno lomu Brodvejas iestudējumā Hedwig and the Angry Inch, par ko saņēma Tony balvu kā labākais aktieris mūziklā.
Herriss četras reizes vadījis Tony balvas pasniegšanu (2009., 2011., 2012. un 2013. gadā) par ko saņēmis četras speciālās Emmy balvas. Vēl viņš ir vadījis Primetime Emmy balvas pasniegšanas ceremonijas 2009. un 2013. gadā, kā arī 87. Kinoakadēmijas balvas pasniegšanas ceremoniju 2015. gadā, tādējādi kļūstot par pirmo atklāto geju, kas vadījis Kinoakadēmijas balvas ceremoniju.
2010. gadā žurnāls Time Herisu ierindoja starp simts ietekmīgākajiem cilvēkiem pasaulē. 2011. gadā viņam tika piešķirta zvaigzne Holivudas Slavas alejā. Precējies ar aktieri Deividu Bartku, 2010. gadā viņiem no surogātmātes piedzima dvīņi.
Dace Vītola
Dace Vītola (dzimusi Talsos) ir latviešu aktrise. Kopš 1994. gada strādā Latvijas leļļu teātrī.
Ar izrādēm piedalījusies un tikusi novērtēta leļļu teātru festivālos Eiropā. Viesojusies arī latviešu diasporās Krievijā, Spānijas un Apvienotajā karalistēs, kā arī ASV un Kanādā.
Biogrāfija
Dace Vītola pirmos dzīvos gadus pavadījusi pie Sabiles, dzimtas mājās ‘’Čegās’’. Piecu gadu vecumā kopā ar māti Olitu pārceļas uz dzīvi Limbažu rajonā, netālu no Vecmuižas skolas Roplaņu mājās. Limbaži ir Daces Vītolas tēva senču dzimtā puse, kur 19.gs beigās vecvecvectēvs Jānis Vītols (1830-1890) bija Katvaru muižas pārvaldnieks.
Skolas, tehnikuma un augstskolas laikā liels atbalsts bija tēva-tēva māsa Laima Elizabete Vītola, pie kuras dzīvojusi Rīgā, Liepājas ielā. Laima ilgus gadus strādājusi par sanitāri prof. P.Stradiņa nodaļā Rīgas pilsētas 2.slimnīcā.
Beigusi Rīgas 3. mūzikas internātskolu, Kultūras darbinieku tehnikumu, specialitātē - kapellas, vokāli intrumentālā ansambļa vadītāja, absolvējusi Latvijas Kultūras Akadēmijas Ekrāna un teātra mākslas nodaļas dramatiskā un leļļu teātra aktierkursu. Uzsākusi un nepabeigusi maģistra līmeņa studijas Latvijas Universitātes sociālo zinātņu fakultātes komunikācijas nodaļā un LKA maģistra līmeņa studijas skatuves runas un retorikas specialitātē.
Profesionālā darbība
Skolas laikā darbojusies Latvijas Radio teātrī ‘’Pūpolītis’’ Veras Singajevskas vadībā,  L. Rages Jauno kinoaktieru studijā, vēlāk eksperimentālajā teātrī ‘’Apsēstā māja’’ un Tautas Kinoaktieru studijā, Ainas Matīsas un Arnolda Liniņa vadībā. Vairākus gadus dziedājusi korī ‘’Daugaviņa’’, diriģents K. Beinerts un kamerkorī ‘’Vecrīga’’, diriģente I. Tenisone. Pateicoties vokālajai pedagoģei Anitai Garančai, bijusi fināliste LTV1 organizētajā jauno dziedātāju konkursā ‘’Meklējam solisti.’’
Piedalījusies pirmajā iestudējumā Dailes teātra muzikālajā izrādē ‘’Meža gulbji’’.
Filmējusies nelielās epizodēs vairākās filmās un seriālos. Atpazīstamākais tēls - Vineta, TV3 komēdijseriālā Ādamsoni. Neilgu laiku bijusi TV3 V. Dūles vadītā  ‘’Mēmā šova’’ komandas sastāvā, piedalījusies raidījumā ‘’Vakara šovs ar Andri Freidenfeldu’’ kā ‘’jaunā žurnāliste’’, radot aloģiskas intervijas ar sabiedrībā pazīstamiem cilvēkiem.
Piedalījusies muzikālos un teatrālos projektos. Dublējusi neskaitāmas animācijas filmas, piemēram, Hikapa māte ‘’Kā pieradināt pūķi 2’’, zinātnieks Viktors ‘’Lote un pazudušie pūķi’’, Pliku-Plaka ‘’Dūlitls’’, vecmāmiņa ‘’Adamsu ģimene”, u.c.
No 1994.-1998. gadam ar pseidonīmu Maruta veidojusi "Marutas Lappusīti" bērniem laikrakstā ‘’Rīgas Viļņi’’, V. Rūmnieka vadībā, rakstot konkursus bērniem, kuros iekļauti uzdevumi un spēles par latviešu valodu.
LDz Rīgā un citās Latvijas pilsētās jaunākajām klasēm vadījusi interaktīvas stundas par drošību uz un pie dzelceļa un vilcienā. 2005.- 2008. gadam kā mēģinājumu pianiste sagatavojusi viesus raidījumu ierakstiem TV3 muzikālajā šovā ‘’Dziesmu duelis’’.
2010. gadā kopā ar režisori Viju Blūzmu un pianistu Raimondu Petrauski ierakstījusi un izdevusi CD izrādi Lellīte Lolīte, nominācija par labāko bērnu albumu Mūzikas Ierakstu Gada balvā.
2013. gadā kopā ar Gundaru Grasbergu piedalījusies Kaspara Vecvagara dziesmu CD ierakstā ‘’AM’’ (Ar mīļumu). Tam seko koncertturneja un nominācija par labāko bērnu albumu Mūzikas Ierakstu Gada balvā.
2015. gadā Latvijas Leļļu teātra 70 gadu jubilejas dziesmu izlases CD ‘’34 krāsas dziesmās’’ bijusi dziesmu atlases veidotāja un mākslinieciskā producente. Arī šis albums tiek nominēts Mūzikas Ierakstu Gada balvai. Tam seko tāda paša nosaukuma dziesmu izlases nošu grāmata.
Kopā ar pianisti Lieni Circeni izveido muziālo pasaku bērniem "Velc, pelīte", ar ko uzstājas vairākās Latvijas pilsētās.
Ar teātra kolēģi Edgaru Kaufeldu bijusi teātra ievirzes vadītāja bērniem Vispasaules latviešu ģimeņu saiets 3x3.
Izrāžu apvienībā Pannas teātris spēlējusi izrādē Saimnieks meklē saimnieci.
2017. gadā kopā ar mākslas zinātnieci Ingrīdu Burāni uzsāk scenogrāfa un mākslinieka, vecvectēva brāļa Eduarda Vītola popularizēšanu un atpazīstamību. Tiek atklātas izstādes Limbažos (2017. gadā) un Jūrmalas pilsētas muzejā (2019. gadā), kā arī atklāta tēlnieka Jāņa Strupuļa veidota piemiņas plāksne Dzintaros, Ķemeru ielā, pie kādreiz E. Vītolam piederošās mājas.
2020. gadā sadarbībā ar Jūrmalas pilsētas muzeja muzejpedagoģi reizi mēnesī Jūrmalas pilsētas muzejā jaunākajām klasēm vada ‘’ekskursiju’’ „Priedaine-Ķemeri’’, kurā bērni iepazīstas ar visām Jūrmalas stacijām un aktuālākajām vietās ap tām.
Paralēli darbam teātrī un darbam ar bērniem ārpus tā, uztur dzimtas īpašumu Jūrmalā un no 2010. gada organizē iknedēļas Majoru Kalnciemielas tirdziņu, kurā pulcējas zemnieki un mājražotāji no tuvākas un tālākas apkaimes.
Gribiņu grāvis
Gribiņu grāvis ir Olekšupītes labā krasta pieteka Gulbenes novadā.
Iztece Pilskalna ziemeļrietumu pievārtē. Tek rietumu virzienā. Vidustecē caurtek Gribiņa ezeram. Ietek Olekšupītē netālu no Rožu kalna.
Baltā kāpa (Saulkrasti)
Baltā kāpa ir Baltijas jūras Rīgas līča stāvkrasts Saulkrastos, kas izveidojies Litorīnas jūras pastāvēšanas beigu stadijā, pirms aptuveni 4—5 tūkstošiem gadu. Tas atrodas Inčupes labajā krastā pie upes ietekas jūrā.
No 17. gadsimta līdz 19. gadsimtam Saulkrastu dienvidu daļā tika izcirsti meži, kā rezultātā smiltis pārvietojās un vēja ietekmē tika sapūstas lielākos uzkalnos, tādā veidā izveidojot paaugstinātu Baltās kāpas virspusi. 2018. gadā kāpa daļēji sabruka Inčupes sānerozijas un jūras erozijas dēļ. Gar Balto kāpu ir izveidota Saulrieta taka, kas ir 3,6 km gara dabas taka un tā stiepjas gar piekrasti no Baltās kāpas līdz Saules tiltam.
Mulana
Mulana (en) ir 1998. gada ASV animācijas piedzīvojumu filma, kas balstīta uz leģendu par Hu Mulanu. Filmas režisori ir Berijs Kuks un Tonijs Bankrofts. Galvenos tēlus angļu valodā ierunājuši Ming-Na Vena, Edijs Mērfijs, BD Vongs, Migels Ferers, Džūna Forija, Džeimss Hongs, Pets Morita un Džordžs Takei. Filmas pirmizrāde notika.
Ķīnas imperators izsludina vispārēju mobilizāciju pēc tam, kad valstī iebrūk karavīri. Mulana baidās, ka armijā iesauks viņas tēvu, kurš karā var neizdzīvot, tāpēc viņa nomaskējas par puisi un dodas armijā tēva vietā.
Frītaunas vēsture
Frītaunas vēsture ir Āfrikas valsts Sjerraleones vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem tās galvaspilsētas Frītaunas teritorijā.
Brīvības province (1787–1789)
Apmetnei nebija sagādāts pietiekami līdzekļu un pārtikas, ražu mazināja augu slimības un lietavas, palīdzība no Anglijas bija neliela, un kolonistiem nācās pārdot vietējām ciltīm savus instrumentus, lai nopirktu pārtiku.
Drīz izcēlās strīdi par zemes nomas maksu. Karaļa Toma pēctecis karalis Džimijs 1789. gadā nodedzināja apmetni, un iedzīvotāji paklīda — daļa kļuva par vietējo vergiem, daļa par vergu tirgotājiem un nesaudzīgi atriebās vietējiem par Granvilas nopostīšanu. Aleksandru Falkonbridžu, bijušo vergturu kuģa ārstu, 1791. gadā nosūtīja uz Sjerraleoni, lai savāktu izdzīvojušos kolonistus. Viņiem izdevās atjaunot Granvilas pilsētu jaunā vietā, Furas līcī. Šie 1787. gada kolonisti formāli neizveidoja Frītaunu, kaut arī Frītaunas divsimtgades svinības tika svinētas 1987. gadā. Frītauna tika dibināta 1792. gadā.
1792. gadā Granvilas kolonisti — mājīpašnieki, trešdaļa no kuriem bija sievietes, saņēma vēlēšanu tiesības.
Frītaunas kolonija (1792–1808)
1791. gadā Tomass Pīterss, afroamerikānis, kurš bija dienējis Melnajos pionieros — probritāniskajos spēkos ASV Neatkarības kara laikā, devās uz Angliju, lai ziņotu par Jaunskotijas melnādaino iedzīvotāju sūdzībām. Daži no šiem afroamerikāņiem bija bijušie vergi, kas bija aizbēguši pie britu spēkiem, kuri piešķīra tiem brīvību. Pēc Amerikas uzvaras karā tos pārcēla dzīvot uz Kanādu. Zemes dotācijas un palīdzība apmetņu celšanā bija nelielas un lēnas.
Vizītes laikā Pīterss tikās ar pēc pirmās Granvilas bojāejas izveidotās "Sjerraleones kompānijas" vadību un uzzināja par priekšlikumu celt jaunu apmetni Sjerraleonē. Neskatoties uz 1787. gada kolonijas sabrukumu, kompānija labprāt pieņēma darbā kolonistus Sjerraleonei. Abolicionists un jūrnieku leitnants Džons Klarksons tika nosūtīts uz Jaunskotiju, lai reģistrētu emigrantus, kurus aizvest uz Sjerraleoni jauna ciemata būvei.
Noguruši no skarbajiem laika apstākļiem un rasu diskriminācijas Jaunskotijā, vairāk nekā 1100 bijušo amerikāņu vergu izvēlējās doties uz Sjerraleoni. Viņi kuģoja 15 kuģos un ieradās Sentdžordžijas līcī no 1792. gada 26. februāra līdz 9. martam. Sešdesmit četri kolonisti nomira ceļā uz Sjerraleoni, un leitnants Klarksons bija starp tiem, kuri reisa laikā bija saslimuši. Nokļūstot Sjerraleonē, Klarksons bija visai pārsteigts, ka uz vietas nav veikti solītie sagatavošanās darbi. Ieceltie baltie Jaunskotijas "kapteiņi" tika nosūtīti uz krastu, lai notīrītu vai izveidotu ceļu uz viņu jauno apmetnes vietu. Frītauna tika būvēta pirmās Granvilas pilsētas vietā, kur džungļi jau bija visu pārņēmuši kopš tās iznīcināšanas 1789. gadā.
Frītaunā sievietes palika kuģos, kamēr vīrieši strādāja, lai izcirta mežu. Leitnants Klarksons lika attīrīt zemi, līdz viņi sasniedza lielu kokvilnas koku. Pēc tam, kad mežs bija nolīsts, visi kolonisti, vīrieši un sievietes, izkāpa un devās pie kokvilnas koka, un viņu sludinātāji sāka dziedāt garīgu dziesmu Awake and Sing of Moses and the Lamb.
Džons Klarksons tika zvērināts kā pirmais Sjerraleones gubernators. Pirms lietus sezonas tika uzceltas nelielas būdiņas, izveidota plantācija, kur audzēja kokvilnu, rīsus un cukuru. Sjerraleones kompānijas mērnieki un kolonisti veidoja Frītaunu pēc Amerikas tīkla pilsētu parauga ar paralēlām ielām un platām maģistrālēm, no kurām lielākā bija Ūdens iela. 1792. gada 24. augustā otrās Granvilas pilsētas vecie kolonisti tika iekļauti jaunajā Sjerraleones kolonijā, bet palika dzīvot Granvilā.
Kompāniju pārstāvošais Klarksons sastrīdējās ar Pītersu, jo pēdējais prasīja melno policiju un demokrātisku pārvaldi. Pēc kāda laika Pīterss tika apvainots zādzībā un pēc dažiem mēnešiem mira cietumā. Klarksonam nācās arī risināt patstāvīgās ķildas starp metodistu un baptistu baznīcu pārstāvjiem. Slimības un noguruma dēļ pēc dažiem mēnešiem gubernatora amatā viņš atgriezās Eiropā.
1793. gadā kolonisti nosūtīja lūgumrakstu Sjerraleones kompānijai, paužot bažas par savām grūtībām. Īpaši viņi iebilda pret tādas valūtas izdošanu, ar kuru varētu samaksāt tikai kompānijai piederošā veikalā. Viņi arī apgalvoja, ka gubernators Deiviss ir rīkojies gandrīz vai tirāniski, piekopdams favorītismu. Viņi žēlojās, ka nav saņēmuši tādu zemes daudzumu, kādu leitnants Klarksons viņiem bija apsolījis, pametot Jaunskotiju. Vēstule pauda satraukumu par to, ka kompānija viņus neuzskata par brīvlaistajiem, bet gan par vergiem, un pieprasīja populārā Klarksona atgriešanos amatā. Klarksons tā arī neatgriezās Sjerraleonē, un viņa konflikts ar Sjerraleones kompāniju, no kuras viņš prasīja kolonistiem doto solījumu pildīšanu, noveda pie viņa atlaišanas no kompānijas. Kompānija atteicās pieņemt lūgumrakstu, tomēr Deiviss ieviesa vēlētu pārstāvniecību — asambleju, kurā ik desmit ģimenes ievēlēja pārstāvi, bet desmit pārstāvju — deputātu.
1800. gadā kolonisti sacēlās. Lielbritānijas varas iestādes izmantoja apmēram 550 Jamaikas deportēto iedzīvotāju — marūnu ierašanos, lai apspiestu sacelšanos. Trīsdesmit četri kolonisti tika izraidīti un nosūtīti uz Šerbro salu vai soda koloniju Goru. Dažiem no tiem vēlāk tika atļauts atgriezties Frītaunā. Pēc tam, kad marūni sagūstīja Jaunskotijas nemierniekus, viņiem tika piešķirta to zeme. Sacelšanās beigās pilsētā marūniem bija savs rajons, kuru sauca par Marūntaunu. Viņu militārā pieredze tika pielietota kolonijas aizsardzībā pret vietējām ciltīm.
1805. gadā tika uzbūvēts Martello tipa piekrastes aizsardzības forts.
Frītauna kā kroņa kolonija (1808–1961)
Vietējie afrikāņi 1801. gadā uzbruka kolonijai un tika atsisti. Briti galu galā pārņēma no Sjerraleones kompānijas Frītaunas kontroli, 1808. gadā padarot to par kroņa koloniju. Šis akts aizsāka ekspansiju, kuras rezultātā izveidojās Sjerraleone.
No 1808. līdz 1874. gadam Frītauna bija Britu Rietumāfrikas galvaspilsēta. Tā kalpoja arī par bāzi Karaliskās jūras kara flotes Rietumāfrikas eskadrai, kurai tika uzdots kontrolēt vergu tirdzniecības aizliegumu. Kad eskadra atbrīvoja vergus uz tirdzniecības kuģiem, viņa tos visbiežāk nogādāja Sjerraleonē un jo īpaši Frītaunā; tādējādi iedzīvotāju skaits pieauga, iekļaujot daudzu dažādu tautu pēcnācējus no visas Āfrikas rietumu krasta.
Atbrīvotie afrikāņi izveidoja priekšpilsētas Frītaunas pussalā, sākot ar Vilberforsu 1812. gadā. Viņi bija lielākā imigrantu grupa, kas veidoja Frītaunas kreolus ("krio") — jauktu tautību kopienu, kura radās jau ar pirmajiem kolonistiem 1787. gadā.Pilsēta strauji paplašinājās. Atbrīvotajiem vergiem pievienojās Vestindijas un Āfrikas karavīri, kuri bija cīnījušies par Lielbritāniju Napoleona karos un šeit apmetušies pēc tiem.
Krio spēlēja galveno lomu pilsētā, kaut arī tie bija mazākums starp Frītaunas iedzīvotājiem un tikai 2% no 1896. gadā pilnībā izveidotās Sjerraleones kolonijas iedzīvotājiem, un kreolu angļu valoda bija kļuvusi par valsts valodu.