cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šariats
Šariats mūsdienās
Islāma tiesību sistēmai un likumiem mūsdienās pastāv neskaitāmas interpretācijas atšķirīgajās musulmaņu sabiedrībās. Islāma liberālo kustību piekritēji apšauba šariata atbilstību un piemērotību mūsdienu situācijai no vairākiem aspektiem. Vairākus neatbildētus jautājumus par šariatu uzdod arī islāma feministu kustība. Vairākās islāma valstīs, piemēram Indonēzijā, Bangladešā un Pakistānā, spēkā ir sekulāra konstitūcija un vairāki likumi un tikai atsevišķos gadījumos tiesību jomu regulē šariats. Visvairāk uz sekulārismu balstīta konstitūcija ir Turcijā un Indija ir vienīgā valsts, kurā blakus valsts likumiem pastāv atšķirīgi likumi musulmaņiem, kurus, balstoties uz šariatu, izdod Indijas Musulmaņu personisko likumu padome. Pārsvarā visās valstīs ir līdzīgi likumi krimināltiesību jomā, bet dažās valstīs ir atšķirīgi likumi, kas dod lielākas tiesības vīriešiem, piemēram tiesības uz poligāmiju un uzturlīdzekļu maksāšanas atvieglojumi.
Vairumā musulmaņu valstīs Tuvajos Austrumos un Ziemeļāfrikā mūsdienās pastāv duālā valsts iekārta, kur līdztekus darbojas gan sekulārā, gan reliģiskā tiesību sistēma un tiesas. Šādās valstīs reliģiskā tiesību sistēma aptver ģimenes tiesības un mantojuma tiesības. Saūda Arābijā un Irānā islāma tiesai ir vara visās tiesību jomās un īpaša reliģiskā policija uzrauga reliģisko tiesību normu ievērošanu. Šariata atvasināti likumi ir spēkā arī Afganistānā, Lībijā un Sudānā. Atsevišķos Nigērijas štatos mūsdienās ir ieviestas šariata tiesas. Nigērijas jaunās šariata tiesas spriež tiesu, neņemot vērā parastos pierādījumu principus un tām nav jāpārliecinās par pierādījumu ticamību. Šīs tiesas var piespriest tādus sodus kā roku (vienas vai abu) amputēšana vai nomētāšana ar akmeņiem par laulības pārkāpšanu un atteikšanās no ticības.
Šariata tiesību sistēmu vairākas starptautiskas institūcijas (tai skaitā Eiropas Cilvēktiesību tiesa) uzskata par barbarisku un nežēlīgu. Islāma tiesību speciālisti turpretī uzskata, ka pareizi piemērojot šariata likumus, tie attur no noziegumiem. Starptautiskajos plašsaziņas līdzekļos valstis, kurās darbojas islāma likumi, tiek pakļautas pastāvīgai kritikai. Tas izpaužas galvenokārt gadījumos, kad, izpildot kādu no šariata sodiem, tos vērtē kā pilnībā atpalikušus no mūsdienās atzītiem cilvēktiesību principiem. Šariata sodi, īpaši tad, kad tiek piespriests nāvessods par laulības pārkāpšanu, ķermeņa daļu amputācija vai pēršana par citiem pārkāpumiem (zādzību, apreibinošu vielu lietošanu u.c.) tiek uzskatīti par netaisnīgiem.
Atšķirīgos laikposmos, vietās un ticības nozarēs islāma likumus interpretē atšķirīgi, par pamatu ņemot literāru vai tradicionālu interpretāciju. Islāma speciālisti uzskata, ka šariata likumi būtu jāattiecina uz visiem islāma ticīgajiem un pat uz visiem, kas ir islāma valsts padotie.
Laulība
Korānā uzskaitīti divi laulības veidi: Nikahs un Nikaha mutahs. Pirmais veids ir ļoti izplatīts un tā mērķis ir laulības negrozāmība un to var pārtraukt tikai vīrs talaka procesā vai sieva, cenšoties panākt laulības šķiršanu. Nikaha laulībā abi laulātie ir viens otra mantinieki. Laulājoties abi laulātie paraksta laulību līgumu, ar kuru vīrs uzņemas visus maksājumus par sievu. Sunnītu tiesību sistēmā līgums nav spēkā, ja Nikahā ir noteikts laulības beigu termiņš, bet Šiītu tiesību sistēmā Nikaha laulības līgums ar noteiktu beigu termiņu tiek saukts par Nikaha mutahu. Sunnītu tiesību sistēmā laulību līgumu paraksta divu liecinieku klātbūtnē, bet Šiītu sistēmā liecinieki nav nepieciešami.
Sunnīti Nikaha mutahu uzskata par Harām un to sauc par izpriecu laulību. Šiītu tiesību sistēmā šis līgums ir spēkā un to sauc par laulību uz noteiktu laiku un iestājoties beigu termiņam, laulību uzskata par šķirtu. Islāma tiesību speciālistu vidū pastāv vairāki atšķirīgi viedokļi par šāda veida laulību un sunnīti uzskata, ka to ir aizliedzis pravietis Muhameds. Tomēr šiīti uzskata, ka šādu aizliegumu ieviesis islāma valdnieks Umars un tādēļ tas nav spēkā, jo Umaram nebija islāma likumdevēja tiesību. Korānā par laulības termiņu nekas nav teikts. Nikaha mutahs paredz laulības beigu termiņu, neuzliek vīram pienākumu uzņemties visus sievas maksājumus un nenosaka, ka laulātie ir viens otra mantinieki. Turklāt šis līgums sievai ļauj izlemt, kad pamest vīru un viņa var darīt to brīvi pēc saviem ieskatiem. Nikaha mutahs nenosaka maksimālo sievu skaitu vienam vīram (saskaņā ar Korānu — četras). Sievietei tiek dots viņas Mahrs un sievietei joprojām jāievēro Iddahs (četru mēnešu termiņš pēc laulības šķiršanas, kurā viņai nav tiesību uz jaunu laulību, ja viņai ir sākusies grūtniecība pirms laulības šķiršanas).
Nosacījumi laulībai islāmā:
Laulības šķiršana
Šie ir vispārēji šķiršanas principi un tie atšķiras katrā atsevišķā islāma tiesību sistēmas novirzienā.
Sods par zādzību
Saskaņā ar Korānu un vairākiem Hadītiem, par zādzību soda ar ieslodzījumu un roku vai kāju amputāciju, atkarībā no tā, cik reizes izdarīts pārkāpums un atkarībā no nozagtās mantas apmēra. Pirms soda izpildīšanas jāsaņem divu zvērinātu liecinieku liecības par to, ka viņi ir redzējuši zādzības faktu. Ja netiek gūtas šādas liecības, tad sodu neizpilda. Par zvērinātiem lieciniekiem var būt divi vīrieši vai viens vīrietis un divas sievietes. Roku amputācijai pastāv arī papildus nosacījumi, tādēļ šādi sodi tiek izpildīti diezgan reti: Tiesu iestādei jāpārbauda visi minētie apstākļi un to atbilstība.
Sods par laulības pārkāpšanu
Tāpat, saskaņā ar Šariatu, sieviete, kas tiek apsūdzēta laulības pārkāpšanā, nevar tikt sodīta, ja pārkāpumam nav liecinieku — vismaz četri vīrieši vai vismaz astoņas sievietes. Četru liecinieku prasība ir noteikta Korānā un šī atklāsme Muhamedam nāca pēc tam, kad laulības pārkāpšanā tika apsūdzēta viņa sieva Aiša (Korāns, 24:13).
Vietējie sodi
Korānā sišanai tiek lietots vārds idreb (4:34), kas ir vārda daraba locījums un nozīmē sišanu. Vārdam ir divas nozīmes un to lieto gan tiešā nozīmē, kad fiziski sit, gan pārnestā nozīmē, kad „atsit vēstuli”.
Daži speciālisti uzskata, ka šī vārda tulkojums ir neatbilstošs un to būtu jātulko kā piekodināšana vai aizrādīšana. Turklāt, šis vārds Korānā netiek attiecināts uz konkrētu vienu personu, bet uz visu sabiedrību vai cilvēku kopienu.
Korānā vārdu idrib lieto 12 reizes. Astoņas reizes to lieto, lai apzīmētu fizisku darbību, bet trīs reizes to lieto pārnestā nozīmē. Tādēļ secināms, ka vairāk tas lietojams kā fiziska sišana, nevis tikai pārnestā nozīmē.
Vairāki Haditi aizliedz sievas sišanu un citi atkal norāda gadījumus, kad ir pieļaujams iesist sievai, saprātības robežās, lai viņu disciplinētu.
Eiropas fatvas un izpētes padomes vadītājs Šeihs Jusufs Al Karadavi skaidro:
''Ja vīrs jūt, ka viņa sievā vairojas nepaklausība un separātisms pret viņu, viņam jācenšas mainīt šo attieksmi vispirms ar labiem vārdiem, atturīgu pierunāšanu un apspriešanos. Ja tas nelīdz, viņam jāguļ atsevišķi no viņas, lai sievā izraisītu viņas sievišķo tieksmi un viņā atkal rastos vēlme pēc saskaņas un griba būt kopā ar vīru. Ja arī tā nemainās viņas attieksme, viņam ir atļauts ar rokām viegli iepliķēt sievu, izvairoties no sejas vai citu jūtīgu ķermeņa daļu aizskaršanas. Aizliegts lietot sišanai pātagu vai jebkādu citu priekšmetu, kas varētu radīt viņai sāpes vai ķermeņa ievainojumus.''
Sieviešu loma šariata sistēmā
Sievietēm ir atviegloti pienākumi tādās dzīves jomās kā ikdienas lūgšanas, nodevu maksāšana, Ramadāna gavēšana un svētceļojumi, tomēr viņu tiesības ir krietni ierobežotākas nekā vīriešu. Saskaņā ar Pasaules ekonomikas forumu, 19 no 20 valstīm, kurās ir vislielākā dzimumu nevienlīdzība, ir islāma valstis. Sievietēm ir tiesības neievērot gavēni menstruāciju un grūtniecības laikā, kā arī četrdesmit dienas pēc bērna piedzimšanas un bērna zīdīšanas laikā, lai slikti neietekmētu viņas vai bērna veselību.
Islāmā nav noteiktas garīdzniecības un sievietes drīkst kļūt par reliģijas zinātniecēm. Praksē vairākums islāma zinātnieku ir vīrieši, bet agrīnie musulmaņu zinātnieki Abu Hanifa un Al Tabarijs norādīja, ka nepastāv nekādu ierobežojumu tam, lai sieviete iegūtu reliģisku amatu, tai skaitā — tiesneša amatu. Vairāki islāma likumu skaidrojumi norāda, ka tie it kā paredz to, ka sievietēm nevar uzticēt augstus amatus un viņas nevar strādāt valsts amatos. Vairākās mūsdienu islāma valstīs šāds uzskats ir pieņēmis likuma spēku, pretrunā tam, ka paša Muhameda sieva Aiša bija ne tikai politiska darbiniece, bet arī lēmēja Hadīta jautājumos. Islāms neierobežo sieviešu tiesības uz darbu, jo Korāns nosaka: „Izturieties labi pret sievietēm un esiet pret viņām laipni, jo viņas ir jūsu partneri un sūtīti palīgi.” Tomēr, islāmā ir reliģiski sankcionēta vardarbība pret sievieti, ja viņa nepaklausa vīrieti (Korāns, 4:34) un vīrietim nav pienākums atskaitīties par to, kāpēc viņš savu laulāto fiziski ietekmē. (Ibn Majah, 1986).
Islāmā nepārprotami atļauts gan vientuļām, gan precētām sievietēm iegūt sev īpašumu. Tieši islāms sievietēm deva šādas tiesības, pretēji vairākām citām kultūrām, kurās pamatā bija patriarhāla iekārta un sievietes tika uztvertas kā kustamā manta un tās varēja mantot. Islāmā sievietes mantojums pieder tikai viņai un nevienam, pat viņas tēvam vai vīram, nav nekādu tiesību uz šo īpašumu. Neatkarīgi no sievietes mantiskā stāvokļa, viņas ģimenes vīriešiem, atkarībā no radniecības pakāpes, ir pienākums viņu finansiāli atbalstīt. Tikai sieviete ir tiesīga kādam no vīriešiem samazināt vai atcelt šādu pienākumu pret sevi.
Saskaņā ar islāma likumiem, pilngadīgu sievieti bez viņas piekrišanas nevar piespiest kādu precēt, bet iepriekš sarunātas laulības islāmā nav retums. Turklāt, papildus visai mantai, kas viņai tiek dota dzīves nodrošināšanai laulības laikā, īpaši tiek norādīts tas, ka sievietei ir tiesības uz viņas pūru, ko viņai dod viņas vīrs un to iekļauj laulību līgumā. Sieviete, tāpat kā vīrietis, var bez tiesas starpniecības šķirties, ja to paredz laulību līgums.
Sievietes liecība, piemēram, ir uz pusi vērtīga, salīdzinājumā ar vīrieša liecību (Korāns, 2:282) "..par lieciniekiem piesaucot divus vīriešus no sava vidus. Ja tur nav divu vīriešu, tad vienu vīrieti un divas sievietes, kuras jums ir pieņemamas kā liecinieces, lai, ja viena no viņām kļūdītos, lai otra viņai to atgādinātu..."
Islāma ticīgais nedrīkst apprecēt pretēja dzimuma neticīgo (Korāns, 2:221 un 60:10). Islāma tiesību speciālisti parasti norāda, ka musulmaņu sieviete drīkst precēt tikai musulmaņu vīrieti, bet vairāki speciālisti šādu apgalvojumu noraida kā nepamatotu. Korānā ir noteikts, ka musulmanis var precēt musulmaņu sievieti vai arī kādu no Grāmatas cilvēkiem (Korānā par tādiem sauc kristiešus, sābiešus un jūdus).
Teorētiski Sunnītu likumi ļauj vīram izšķirties, pasakot talak (es no Tevis šķiros). Šķirts pāris nevar apprecēties, ja viņi jau šķīrušies trīs reizes, izņemot tad, ja sieva apprecas un atkal izšķiras ar citu vīrieti. 2003. gadā Malaizijas tiesa savā spriedumā noteica, ka vīrietis var šķirties no sievietes, nosūtot viņai īsziņu uz mobilo tālruni, ja ziņā tas ir skaidri un nepārprotami pateikts. Jebkura šķīrusies sieviete patur savu pūru un viņai maksājams bērnu pabalsts. Viņai, līdz beidzies zīdīšanas laiks, ir tiesības paturēt bērnu un tad to var atdot tēvam ar tiesas spriedumu, ja tas ir bērna interesēs. Visu laiku, kamēr šķirtā sieva ir neprecējusies, viņas iepriekšējais vīrs viņai maksā pabalstu, kas noteikts laulību līgumā. Pabalsta apmēru var arī samazināt ar tiesas spriedumu.
Ģērbšanās noteikumi
Saviem sekotājiem Korāns nosaka noteiktu ģērbšanās standartu. Sievietēm un vīriešiem ir atšķirīgi noteikumi un vīriešiem tie ir nedaudz vieglāki. Sieviete var brīvāk ģērbties tikai noteiktu vīriešu klātbūtnē. Šariata tiesību sistēmā likumi nosaka, ka sieviete atklātībā drīkst atsegt tikai rokas un seju. Noteikumu galvenais mērķis ir panākt to, ka sabiedrībā cilvēki viens otru neuztver kā seksuālu objektu.
Ikskili
Fon Ikskili jeb Ikšķili (de) ir sena vācbaltiešu dzimta, kas ieceļojusi Latvijā krusta karu laikā 13. gadsimtā un vēlāk izplatījusies arī Igaunijā, Zviedrijā un Vācijā.
Šariats
Ģērbšanās noteikumi
Turcijā, kur vairākumā ir sekulārie musulmaņi, it pavisam citi ģērbšanās noteikumi, kas nosaka obligātas prasības cilvēkiem, kas atrodas publiskās vai darba vietās (skolās, valsts iestādēs, u.c.). Turcijā ar likumu ir aizliegts valkāt hidžabu publiskās vietās un šādu likumu pieņēma arī Francijā, kur šāds aizliegums izraisīja lielus musulmaņu sabiedrības protestus.
Ikskili
Kopā ar Līveniem, Rozeniem, Patkuliem, Tīzenhauzeniem, Ostenzakeniem un Ungerniem veidoja Baltijas provinču vecāko dižciltīgo dzimtu kopu (de), kas jau kopš 13. gadsimta bija saradojušies ar vietējiem dižciltīgajiem.
Izcelsme
Ikskilu dzimtas vēsture sākas ar Indriķa hronikas 1201. gadā aprakstīto Ikšķiles pils izlēņošanu Konrādam no Meiendorpas (Conradus de Meyendorpe), kas kļuva par vienu no pirmajiem Livonijas bīskapa Alberta vasaļiem. Pēc Jersikas iekarošanas Ikšķiles vasalis Konrāds apprecēja tās ķēniņa Visvalža meitu un 1224. gadā saņēma par lēni pusi no Jersikas ķēniņvalsts. Pēc viņa nāves ķēniņa meita apprecējusies otro reizi ar Johanu no Bardevišas (Johannes de Bardewisch, miris pēc 1257. gada), kas adoptējis Konrāda dēlu un kļuvis par Ikšķiles pils un Kalves zemes īpašnieku. Viņa mazmazdēls sāka saukties par Indriķi no Ikšķiles (Heinrich von Uexkull, miris ap 1348).
Šariats
Verdzība un karš
Islāmā ir pieci noteikumi, kas nosaka, ka vergi jāatbrīvo un ka vergturus un vergu tirgotājus islāmā soda ar smagiem sodiem. Korānā ir īpaši uzsvērts, ka vergi jāatbrīvo un neviens no Korāna pantiem neatļauj vergu turēšanu, tomēr tieši musulmaņu valstīs (Mauritānijā) joprojām pastāv verdzība. 2003. gadā Sauda Arābijas Vecāko zinātnieku padomes (konsultē karali reliģijas jautājumos) loceklis šeihs Salehs Al Fauzans paziņoja, ka verdzība ir daļa no islāma un pastāvēs tik ilgi, cik pastāvēs islāms.
Ikskili
Dzimtas sazarošanās
15. gadsimtā Ikskilu dzimtas piederīgie ieguva īpašumā Fikeles (tagad — Vigala) un Felksas pilis (tagad — Koongas daļa) Igaunijā. Pirmā Fikeles īpašnieka Nikolaja Ikskila (Nicolaus Uexküll zu Fickel) dēls Heinrihs bija Tallinas bīskaps 1419.—1456. gadā, citi viņa dzimtas piederīgie 15. un 16. gadsimtā bija Tērbatas bīskapijas un Sāmsalas—Vīkas bīskapijas domkungi. Pēc Livonijas kara 1575. gadā senākā Fikeles Ikskilu dzimta iznīka.
Šariats
Verdzība un karš
Kara apstākļos islāmā karadarbība attiecas tikai uz kareivjiem un ticīgajiem ir aizliegts aizskart vīriešus, sievietes, bērnus, vecus cilvēkus, garīdzniekus, māksliniekus un citus strādniekus, kas nekaro.
Ikskili
Dzimtas sazarošanās
Zviedrijas karalis Kārlis XI Fikeles muižu 1679. gadā piešķīra citam dzimtas atzaram — Ikskiliem no Unces un Mences (tagad — Antslas un Menistes), kuru priekštecis Johans (Johann Uexküll zu Unzen-Menzen) bija kļuvis par dāņu Sāmsalas vietvaldi (1576—1584) un 1583. gadā par pēdējā Kurzemes un Sāmsalas bīskapa, Livonijas karaļa Magnusa padomnieku un galma maršalu.
Šariats
Paražas un uzvedības likumi
Islāma ticīgajiem jau bērnībā māca ievērot vairākus ikdienišķus noteikumus. Šīs tradīcijas sakņojas senajās pirms islāma Arābijas Abrahāma laiku tradīcijās. Noteikumu vidū ir šādi pamata notikumi:
Ikskili
Dzimtas sazarošanās
Fridrihs fon Ikskils no 1630. gada piedalījās Zviedrijas karaļa Gustava II Ādolfa karagājienos Trīsdesmitgadu karā un vēlāk iestājās Virtembergas hercoga dienestā, vīņa pēcnācēji izveidoja Ikskilu dzimtas Virtembergas zaru. Pie šī zara piederēja arī grāfs Klauss fon Štaufenbergs, kas 1944. gadā mēģināja izdarīt atentātu pret Ādolfu Hitleru.
Savukārt Zviedrijas karaļa dienestā esošā Felksas Ikskila Oto Reinholda (Otto Reinhold von Uexküll auf Kaarmann und Engdes) dzimta pēc Lielā Ziemeļu kara apmetās Zviedrijā un lietoja vārdu Yxkull.
Krievijas Impērijai pakļautajās Baltijas guberņās palikušie Ikskili bija ierakstīti Sāmsalas (1741), Igaunijas (1746), Kurzemes (1808) un Vidzemes bruņniecības (1821) matrikulās. 1855. gadā Krievijas Impērijas valdība piešķīra Ikskilu dzimtai mantojamu baronu titulu.
Akmens ozols
Akmens ozols ir daudzgadīgs, mūžzaļš dižskābaržu dzimtas koks. Šis ozols savvaļā aug Vidusjūras reģionā. Koks ir vidēji liels, sasniedz 20-27 m augstumu. Lapas ādainas, to virspuse ir tumšzaļa, apakšpuse blāvi pelēka, ar īsiem matiņiem.
Eksistē divas pasugas:
Akmens ozola koksne ir cieta un izturīga. Tiek izmantota nesošo konstrukciju izgatavošanā, instrumentu, dažādu trauku, mucu izgatavošanā. Izmanto arī kā malku vai izejvielu kokogļu ieguvē. Akmens ozoli ir viena no trim koku sugām, kuras izmanto trifeļu audzētavās. Ozola zīles ir ēdamas, tās tiek grauzdētas vai arī samaltas miltos. Zīļu novārījums var tikt izmantots ievainojumu dezinfekcijai.
Linards Muciņš
Linards Muciņš (dzimis ) ir latviešu jurists, zvērināts advokāts, vēsturnieks, LU, BAT un RSU akadēmiskais mācībspēks, valsts un sabiedrisks darbinieks, politiķis. Ar Ministru kabineta lēmumu norīkots darbam LPSR VDK zinātniskās izpētes komisijā.
Endrū Bainams
2005. gada NBA draftā viņu izraudzījās "Lakers" ar kopējo 10. kārtas numuru. E. Bainams ir visjaunākais basketbolists, kas ir aizvadījis vismaz vienu spēli NBA (debitēja oficiālā spēlē 17 gadu un 244 dienu vecumā, par 12 dienām pārspējot Džermeinam O'Nīlam piederošo iepriekšējo rekordu).
Mario Kempess
Mario Alberto Kempess (dzimis Bell Ville, Kordovā) ir bijušais Argentīnas futbolists. Viņa tēvs Mario, arī bijušais futbolists, iedvesmoja viņu pievērsties futbolam jau no agras bērnības. Septiņu gadu vecumā viņš sāka spēlēt jauniešu komandā un četrpadsmit gadu vecumā pievienojās La Cuarta de Talleres komandai. Par nozīmīgāko viņa karjeras periodu uzskata spēlēšanu Valencia sastāvā un līdera lomu Argentīnas futbola izlases uzvarā 1978. gada Pasaules kausā.
Klubu karjera
Kempesa iesaukas bija El toro (vērsis) un El Matador (matadors). Savas karjeras pirmajā posmā Valencia rindās viņš divreiz pēc kārtas ieguva Pichichi balvas, gūstot 24 un 28 vārtus 1976.–77. un 1977.–78. gada sezonās. Viņa karjera sākās vietējā klubā Instituto, no kur viņš drīz vien pārcēlās uz Rosario Central, kur guva 85 vārtus 105 spēlēs un radīja teicama vārtu guvēja slavu. Tas palīdzēja viņam pārcelties uz Valencia, kura sastāvā viņš ieguva Spānijas karaļa kausu, Kausu ieguvēju kausu un UEFA Superkausu. Viņš bija zināms kā strādīgs uzbrucējs, bieži vien izpildīja sitienus ārpus soda laukuma, kā arī veica izrāvienus, kontrolējot bumbu. Viņš nebija tradicionālais centra uzbrucējs, kurš darbojas tikai soda laukumā. Daudziem aizsargiem radās problēmas pielāgoties viņa uzbrukuma stilam.
Pirms 1978. gada Pasaules kausa finālturnīra Kempess bija vienīgais spēlētājs no citvalstu čempionāta, ko komandas treneris Sezars Luiss Menoti bija iekļāvis Argentīnas sastāvā. Iekļaujot Kempesu sastāvā, treneris viņu aprakstīja šādi: "Viņš ir spēcīgs, viņam piemīt bumbas kontroles prasmes, viņš māk atbrīvoties un spēcīgi uzsist. Viņš ir spēlētājs, kurš var mainīt spēles gaitu, viņš var spēlēt kā centra uzbrucējs".
Kempess tobrīd bija bijis rezultatīvākais La Liga spēlētājs pēdējās divās sezonās un bija motivēts pierādīt, ka var labi nospēlēt arī savā dzimtenē pret spēcīgākajiem tābrīža futbolistiem. 1974. gada turnīrā 20 gadu vecumā viņš vārtus nebija guvis.
Par spēlētāja karjeras beigām viņš paziņoja 1996. gadā 41 gada vecumā.
Madeira
Madeira ir vulkāniska salu grupa Atlantijas okeānā pie Āfrikas krastiem ap 400 km uz ziemeļiem no Kanāriju salām, aptuveni 1000 km uz dienvidrietumiem no Lisabonas, ap 700 km uz rietumiem no Marokas krasta. Attālums no Rīgas līdz Funšalai ir ap 4113 km.
Madeiras autonomais reģions ir viena no Portugālei piederošajām autonomajām teritorijām, kurā ietilpst Madeiras sala, Portusantu sala un neapdzīvotās salu grupas: Dezertašu salas un Selvažemas. Reģiona galvaspilsēta ir Funšala, kur atrodas arī arhipelāga lielākā osta. Madeiras municipalitātes: Funšala, Kaļjeta, Kamara de Lobuša, Mašiku, Ponta du Sola, Portusantu (kurā atrodas pilsēta Vilabaleira), Ribeirabrava, Santakruža, Santana, Sanvisente. Madeiras autonomais reģions ir Eiropas Savienības daļa. Madeira ir otrais turīgākais reģions Portugālē aiz Lisabonas reģiona pēc IKP uz vienu iedzīvotāju.
Mario Kempess
Starptautiskā karjera
Savas karjeras laikā viņš aizvadīja 43 spēles Argentīnas futbola izlases sastāva, gūstot 20 vārtus. Viņš pārstāvēja savu valsti trijos Pasaules kausa finālturnīros 1974., 1978. un 1982. gadā, uzvarot 1978. gada turnīrā, kura viņš kļuva par rezultatīvāko spēlētāju ar 6 vārtiem, no tiem divus gūstot finālspēlē. Viņš guva vēl vairākus svarīgus vārtus izlases labā citos turnīros.
1978. gadā viņš tika atzīts par Dienvidamerikas gada futbolistu ("El Mundo", Karakasa, Venecuēla). 2004. gadā Pelē viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.
Madeira
Nosaukuma izcelsme
Madeiras ( IPA : []) nosaukums ir cēlies no portugāļu valodas un nozīmē "koksne" jeb "koks". Šo vārdu salai piešķīra portugāļu jūrasbraucēji, kuri 15. gadsimta sākumā kolonizēja līdz tam neapdzīvoto arhipelāgu. Par Madeiras oficiālajiem atklājējiem tiek uzskatīti portugāļu jūrasbraucēji, kapteiņi Žuau Gonsalvešs Zarku un Trištau Vašs Teišeira, kuri 1418. gadā nonāca salā, kurai deva nosaukumu Portusantu. Nākamajā gadā cita ekspedīcija ar kapteini Bartolomeu Pereštrellu atklāja arhipelāga lielāko salu, kurai deva nosaukumu Madeira. Pirmo reizi nosaukums "Ilha da Madeira" (burtiski "Koku sala") minēts 1433. gada dokumentos.
Mario Kempess
Trenera karjera
Kempess kā pilna laika treneris debitēja Albānijas čempionātā, kad viņš īsu periodu bija Lushnja galvenais treneris, kļūstot par pirmo ārzemju treneri, kurš pirmoreiz Albānijas futbola vēsturē iegādājies ārzemju spēlētāju. Viņa trenera karjerai Albānijā gan pienāca ātras beigas 1997. gadā. Nākamajā gadā viņš kļuva par Venecuēlas kluba Mineros de Guayana treneri. 1999. gadā Kempess pārcēlās uz Bolīviju un vadīja The Strongest, bet vēlāk, 2000. gadā Blooming. Iepriekš viņš strādājis kā urugvajiešu trenera Ektora Nunjesa asistents Valencia klubā un kā spēlējošais treneris Indonēzijas līgas čempionu Pelita Jaya sastāvā.
Komentētāja karjera
Šobrīd Kempess strādā par futbola analītiķi un komentētāju Spānijā televīzijas kanālam ESPN Deportes (ESPN spāņu versija).
Karjeras statistika
149||111|||||||||||||||| 222||126|||||||||||||||| 123||38|||||||||||||||| 11||5|||||||||||||||| 505||280||||||||||||||||
!Kopā||||
Sodums
Sodums var būt:
Sakausējums
Sakausējums ir augstā temperatūrā iegūts makroskopiski viendabīgs divu vai vairāku izkausētu ķīmisku elementu maisījums. Parasti ar terminu ‘sakausējums’ saprot metāliskas dabas sakausējumus, tādēļ vismaz vienai sakausējuma sastāvdaļai jābūt metālam. Sakausējumos mēdz lietot tādus nemetālus kā oglekli, silīciju, boru. Sakausējumu komponenti var būt ne tikai metāli vai citi elementi, bet arī ķīmiski savienojumi, visbiežāk metālu karbīdi, piemēram, volframa karbīds. Čuguna un daudzu tēraudu sastāvā ir dzelzs karbīds jeb cementīts. Sakausējumus nevajadzētu jaukt ar intermetāliskiem savienojumiem, kuriem ir noteikta stehiometrija un kristāliskā struktūra.
Iegūšana
Parasti sakausējumus iegūst, atdzesējot šķidru (izkausētu) vielu maisījumu. Retāk tos iegūst ar pulveru saķepināšanas metodi (tā iegūst volframa sakausējumus), elektrolīzi vai kondensāciju no tvaika fāzes.
Īpašības
Sakausējumu īpašības ir atkarīgas no trim faktoriem — sakausējumā izmantotajiem ķīmiskajiem elementiem, to proporcionālā daudzuma un kausēšanas temperatūras. Sakausējumu īpašības atšķiras no to sastāvdaļu īpašībām, piemēram, tie var būt daudz cietāki un korozijas izturīgāki, nekā jebkurš no komponentiem, piemēram, bronza. Vispārīgi to īpašības līdzīgas metālu īpašībām — tiem piemīt metālisks spīdums, liela elektrovadītspēja un siltumvadītspēja.
Izmantošana
Sakausējumi ir vieni no visbiežāk izmantotajiem konstrukciju materiāliem. Dažos gadījumos sakausējumi samazina konstrukciju izmaksas, saglabājot nozīmīgas fizikālās īpašības. Citos gadījumos sakausējumi ir labāki par izejmateriālu spēju pretoties korozijai vai ar lielāku mehānisko izturību. Svarīgākie ir dzelzs sakausējumi (tērauds, čuguns), vara sakausējumi (bronza, misiņš) un alumīnija sakausējumi (dūralumīnijs). Tehnikā tiek lietoti vairāk nekā 5000 dažādu sakausējumu.
Sakausējumu uzskaitījums
Uzskaitījumā nav visi sakausējumi. Alfabētiskā secībā uzskaitīti izplatītākie sakausējumi.
Interpols
Starptautiskā Kriminālpolicijas organizācija (en) jeb Interpols (Interpol) ir starptautiska kriminālās izmeklēšanas policijas organizācija. Tā tika dibināta kā Starptautiskā Kriminālpolicijas komisija, 1956. gadā pieņēma pašreizējo nosaukumu. 195 valstis ir Interpola dalībnieces. Pēc Apvienoto Nāciju Organizācijas šī ir otra lielākā starpvaldību organizācija pēc dalībvalstu skaita.
Organizācijas vadība atrodas Lionā, Francijā. Latvija Interpola sastāvā pirmoreiz bijusi no 1931. līdz 1940. gadam, atkārtoti pievienojusies. Latvijas nacionālā nodaļa ir Iekšlietu ministrijas Valsts policijas Galvenās kriminālpolicijas Starptautiskās sadarbības birojs.
2021. gadā par organizācijas prezidentu ar gandrīz 69% procentiem balsu uz četriem gadiem tika ievēlēts bijušais AAE Iekšlietu ministrijas ģenerālinspektors un Interpola izpildkomitejas loceklis Ahmeds Nasers Al Raisi, neraugoties uz to, ka pret viņu vairākās valstīs vērstas kriminālas apsūdzības kā pret cilvēku, kura pārraudzībā esošajos cietumos notikušas ieslodzīto spīdzināšanas.
Griničas meridiāns
Griničas meridiāns — atskaites meridiāns (garuma līnija), kas iet caur Karalisko Griničas Observatoriju Griničā — Londonas dienvidaustrumos, Lielbritānijā. Ir definēts, ka šeit garums ir 0 grādi. Griničas meridiāns un Zemes pretējā pusē esošais 180° meridiāns sadala Zemi Austrumu puslodē un Rietumu puslodē.
Griničas meridiāna garums ir 19 970,32 km. Pašreizējais praktiski izmantotais WGS84 ģeodēziskās sistēmas meridiāns atrodas 100 m austrumos no tūristiem demonstrētā Griničas meridiāna.
Griničas meridiāna izvēles vēsture
Atšķirībā no platuma, kurš definēts attiecībā pret konkrētu lielumu — Zemes griešanās asi, garumu nākas definēt pēc pašu cilvēku brīvas izvēles.
Kartogrāfijas vēsturē zināmi daudzi mēģinājumi definēt atskaites meridiānu, tomēr mūsdienās par vadošo atzīts tieši Griničas atskaites meridiāns. Griničas meridiānu 1851. gadā definēja sers Džordžs Eirijs (George Airy) un tas tika apstiprināts par starptautisku standartu 1884. gada oktobrī, Vašingtonā, īpašā Starptautiskajā meridiāna konferencē.
Tika izskatīti arī citi varianti, tai skaitā:
Pēdējie divi varianti atkrita tāpēc, ka šajās vietās neatradās observatorijas. Parīzes meridiānu un precīzi 20° rietumos no Parīzes esošo Jerro meridiānu vairums konferences dalībnieku neatbalstīja un rezultātā ar lielu balsu vairākumu tika izvēlēts Griničas meridiāns. Francija balsošanā atturējās un vēl vairākas desmitgades pēc konferences Francijā sagatavotās kartēs tika izmantots Parīzes meridiāns.
Par Griničas meridiāna izvēli bija iespējams vienoties tāpēc, ka tajā laikā jau aptuveni divas trešdaļas kuģu to izmantoja. Tomēr paralēli tam XIX gadsimtā un pirms tam tika lietoti arī citi atskaites meridiāni, tai skaitā: Liela daļa Eiropas valstu lietoja savus atskaites meridiānus, kas visbiežāk gāja caur valsts galvaspilsētu.
Ģermāņu valodas
Ģermāņu valodas pieder pie indoeiropiešu valodu saimes. Ģermāņu valodas iedala rietumģermāņu un ziemeļģermāņu valodās. Pie rietumģermāņu valodām pieder: Pie ziemeļģermāņu valodām savukārt pieder:
Ārējās saites
aizmetnis
Berlīne
Berlīne (de, izrunā: ) ir Vācijas galvaspilsēta, kā arī atsevišķa federālā zeme. Tā ir lielākā valsts pilsēta, kā arī Eiropas Savienības lielākā pilsēta. Berlīne atrodas Vācijas ziemeļaustrumos. Caur Berlīni tek Šprē un Hāfeles upes.
Berlīne ir pasaules kultūras, politikas, mediju un zinātņu centrs. Tās ekonomika galvenokārt balstās uz augsto tehnoloģiju rūpniecību un pakalpojumu sektoru. Nozīmīgākās nozares ietver IT, farmāciju, biomedicīnu, inženierzinātni, biotehnoloģijas, elektroniku, satiksmes inženierzinātni un atjaunīgo enerģiju. Berlīne kalpo arī par nozīmīgu dzelzceļa un gaisa satiksmes centru, kā arī tā ir populārs tūristu galamērķis.
Berlīne pirmo reizi dokumentēta 13. gadsimtā. Berlīne ir bijusi Prūsijas Karalistes (1701-1918), Vācijas Impērijas (1871-1918), Veimāras republikas (1919-1933) un Trešā reiha (1933-1945) galvaspilsēta. Pēc Otrā pasaules kara no 1949. līdz 1990. gadam Berlīne tika sadalīta divās daļās: Austrumberlīnē un Rietumberlīnē. Austrumberlīne kļuva par Austrumvācijas galvaspilsētu, bet Rietumberlīne kļuva par Rietumvācijas anklāvu, kuru no 1961. līdz 1989. gadam apjoza Berlīnes mūris. Pēc Vācijas atkalapvienošanas Berlīne atkārtoti kļuva par Vācijas galvaspilsētu.
Japānas āpsis
Japānas āpsis (Meles anakuma) ir sermuļu dzimtas (Mustelidae) plēsējs, kas ir endēmiska Japānas suga. Japānas āpsis dzīvo Honsju, Kjusju, Šikoku un Šodošima salās. Mazajās salās tas nav sastopams.
Tas, ka Japānas āpsis nav sastopams Hokaido salā, un tā tuvākais radinieks ir Korejas Āzijas āpša pasuga (Meles leucurus amurensis), liecina, ka āpsis Japānas salu arhipelāgā ieradās no dienvidrietumiem, no Korejas. Āpsis Japānā dzīvo jau ļoti sen, senākās fosilijas pieder pleistocēna vidējam periodam. Salās tas nokļuva izolācijā no kontinenta āpšiem un ģenētiski attīstījās atšķirīgi. Āpša populācija Japānā ir diezgan noturīga, lai gan pēdējos gados ir samazinājusies, saistībā ar lauksaimniecības paplašināšanos un konkurenci ar relatīvi nesen ievestajiem jenotiem. Japānā āpšus drīkst medīt, bet kopš to medības ir stingri ierobežotas.
Berlīne
Berlīne ir mājvieta slavenām universitātēm, pētniecības institūtiem, orķestriem, muzejiem un sporta komandām. Pilsēta ir labi pazīstami ar saviem festivāliem, daudzveidīgo arhitektūru, naktsdzīvi, mūsdienu mākslu, sabiedrisko transporta tīklu un augstas kvalitātes dzīves līmeni.
Japānas āpsis
Sistemātikas izmaiņas
Vēl nesenā pagātnē Eirāzijas āpšu ģintī bija tikai viena suga — Eirāzijas āpsis (Meles meles). Tomēr DNS pētījumi ir ieviesuši izmaiņas āpšu klasifikācijā. Divas Eiropas āpša pasugas ir kļuvušas par sugām: Āzijas āpsis (Meles leucurus) un Japānas āpsis (Meles anakuma). Daudzos informācijas avotos tās joprojām tiek sauktas par Eirāzijas āpša pasugām: Meles meles leucurus un Meles meles anakuma.
Izskats
Japānas āpsis ir mazākais Eirāzijas āpšu ģintī. Tā vidējais ķermeņa garums kopā ar asti tēviņiem ir 79 cm, mātītēm 72 cm. Astes garums 19—20 cm, augstums skaustā 36—38 cm. Japānas āpšiem ir arī mazāk izteikts seksuālais dimorfisms. Tāpat kā citiem āpšiem tā ķermenim ir masīva ķermeņa uzbūve, pagarināta ķermeņa forma un īsas, spēcīgas kājas. Galvas forma saplacināta, ar trīstūrveida seju. Priekšķepas platas, ar spēcīgiem, gariem, melniem nagiem, kas piemēroti zemes rakšanai. Acis mazas, ausis vidēji lielas, noapaļotas. Zem astes smaržu sekrēta dziedzeris. Āpsis spēj izdalīt diezgan nepatīkamu smaku.
Berlīne
Vēsture
Berlīne būtībā ir ļoti jauna pilsēta. Tā sāka strauji attīstīties tikai pēc 1871. gada, kad tā kļuva par Vācu impērijas galvaspilsētu.
Japānas āpsis
Izskats
Kažoka matojums ir rupjš, un tā garums virzienā no galvas uz asti palielinās. Spalvu Japānas āpsis maina pakāpeniski visu gadu. Kažoka krāsa tumši brūna, bet katra mata gals ir sudrabaini pelēks. Uz gaiši brūnās galvas ir 2 tumši brūnas vai melnas svītras, kas ir mazāk kontrastainas kā pārējiem Eirāzijas āpšiem. Tās pakāpeniski saplūst ar pārējo galvas matojumu. Pakakle, kājas melnas.
Berlīne
Vēsture
Tomēr 20. gadsimta vēsturē Berlīnei ir īpaša nozīme. Tā kļuva par Trešā reiha galvaspilsētu. Ādolfs Hitlers uzdeva savam iemīļotākajam arhitektam Albertam Špēram radīt t.s. Welthauptstadt Germania (Pasaules galvaspilsētu Germāniju), nojaucot veco apbūvi un radot gigantiskas klasicisma stila celtnes. Maz kas tika realizēts no šiem plāniem, bet 1945. gadā Berlīne gandrīz pilnībā (70%) tika nopostīta.
Pēc Vācijas kapitulācijas pilsēta tika sadalīta četrās okupācijas zonās — ASV, Lielbritānijas, Francijas un PSRS. Tādējādi pilsēta kļuva par Aukstā kara krustpunktu. Berlīne (faktiski Austrumberlīne) kļuva par VDR galvaspilsētu, bet Rietumberlīne saglabāja okupētas teritorijas statusu. 1948. gada 26. jūnijā PSRS varas iestādes sāka Berlīnes blokādi, pārtraucot Rietumberlīnes apgādi ar produktiem un citām precēm. Rietumu sabiedrotie noorganizēja "gaisa tiltu" Berlīnes apgādei. Lai neļautu Austrumberlīnes iedzīvotājiem pārbēgt uz Rietumiem, 1961. gada 13. augustā tika uzcelts Berlīnes mūris, kas kopā ar sadalīto pilsētu ir kļuvis par Aukstā kara simboliem.
Japānas āpsis
Uzvedība
Aukstās ziemās Japānas āpsis dodas ziemas miegā. Ziemas miegs atkarībā no gaisa temperatūras aizņem 42—80 dienas. Tēviņi ziemas guļā dodas vieni paši, bet mātītes var doties ziemas miegā gan vienas pašas, gan kopā ar mazuļiem. Ziemas laikā āpši reizēm maina alu. Miega laikā āpši no sava svara zaudē apmēram 32%, un ķermeņa vidējā temperatūra ir 35 °C. Japānas āpši ir visizteiktākie vientuļnieki starp Eirāzijas āpšiem. Tie neveido nekādas sociālās attiecības viens ar otru. Tēviņš ar mātīti satiekas tikai pārošanās brīdī. Katram āpsim ir sava teritorija, riesta laikā tēviņš paplašina teritoriju tādā veidā, lai tā pārklātos ar vairāku (2—3) mātīšu teritorijām.
Berlīne
Klāt
Berlīnes mūris krita 1989. gada 9. novembrī un šo datumu pieņem par Aukstā kara beigām. 1991. gada jūnijā Bundestāgs nolēma pārcelt apvienotās Vācijas galvaspilsētu no Bonnas uz Berlīni.
Japānas āpsis
Vairošanās
Dzimumbriedumu Japānas āpsis sasniedz 2 gadu vecumā. Pavasarī piedzimst 2—3 akli mazuļi. Drīz pēc tam mātīte sapārojas atkal, bet, tā kā mātītei ir embrioniskā diapauze, embrija attīstība tiek atlikta, un nākamais mazulis dzimst nākamajā gadā. Māte mazuļus zīda ar pienu 3 mēnešus. Mazuļu acis atveras pēc 37—42 dienām. Pieauguša indivīda svaru tēviņi sasniedz 24 mēnešu vecumā, mātītes 12 mēnešos. Japānas āpsis savvaļā dzīvo 10—12 gadus.
Berlīne
Demogrāfija
Skatīt arī: Eiropas Savienības lielākās pilsētas pēc iedzīvotāju skaita
Klimats
Berlīnē ir mērens piejūras klimats. Vasaras ir siltas, dažkārt mitras ar vidējo temperatūru 22-25 °C dienā un 12-14 °C naktī. Ziemas ir aukstas ar diezgan augstu vidējo temperatūru 3 °C dienā un -2 °C naktī. Pavasaris un rudens ir auksts un mitrs. Berlīnes apbūves teritorija rada mikroklimatu, kas uzkrāj siltumu starp ēkām un pilsētā mēdz būt par 4 °C augstāka temperatūra nekā apkārtējos apgabalos.
Gada nokrišņu daudzums ir 570 mm ar mērenu nokrišņu daudzumu visu gadu. Sniegs galvenokārt sāk snigt no decembra līdz martam, taču sniega sega bieži paliek uz ilgāku laiku. Nesenā ziema 2009./2010. bija izņēmums, jo tad bija patstāvīga sniega sega no decembra beigām līdz marta sākumam.
12 apgabalos
Administratīvi Berlīne ir sadalīta 12 apgabalos (de).
Sadraudzības pilsētas
Berlīnei ir sadraudzības attiecības ar 17 pilsētām:
Ekonomika
Šeit atrodas galvenās mītnes vairākām transnacionālām kompānijām:
Ievērojamas personības
Berlīnē dzimuši:
Prinseselizabete
Prinseselizabete (fr, nl) ir Beļģijas vasaras polārstacija Antarktīdā. Izvietota Karalienes Modas Zemē uz ziemeļiem no Sērrondanes kalniem uz Utsteinena nunataka 220 km no okeāna un 431 km no tuvākās stacijas Novolazarevskas. Stacijas izbūve pabeigta 2009. gada 15. februārī. Nosaukta par godu Beļģijas princesei Elizabetei, karaļa Albēra II mazmeitai.
Stacijas galvenās ēkas platība ir 400 m², tehnisko būvju un telpu — vairāk kā 1000 m². Prinseselizabete tiek pozicionēta kā videi draudzīga stacija, kuras enerģētiskajam nodrošinājumam tiek izmantoti tikai atjaunināmās enerģijas resursi. 12% patēriņa nodrošina 22 m² termālās saules baterijas, 40% — 380 m² fotoelektriskās saules baterijas, 48% — 9 vēja turbīnas. Stacija funkcionē polārajā vasarā no novembra līdz februārim un to paredzēts ekspluatēt 25 gadus.
Stacijas pētniecības programmā iekļautas meteoroloģija, glacioloģija, ģeomagnētisms un klimata izmaiņas.
Mandžūrija
Mandžūrija ir vēsturiskais nosaukums teritorijai Ķīnas ziemeļaustrumos. Pēdējos gadsimtos šeit ir sadūrušās Krievijas Impērijas/Padomju Savienības, Ķīnas un Japānas intereses.
Vēsture
Nosaukums cēlies 17. gs. sākumā, kad šeit dzīvojošie jurčeni sāka saukties par mandžūriem. 1644. gadā mandžūru Cjinu dinastija sagrāba varu Ķīnā. No 1895. līdz 1905. gadam, Krievijas invāzija Mandžūrijā noveda pie Krievijas politiskās un ekonomiskās kontroles izveidošanās reģionā. 1911. gadā, krītot Cjinu dinastijai, Mandžūrija kļuva par nestabilās Ķīnas Republikas daļu. 1931. gadā Mandžūriju okupēja Japānas impērijas karaspēks un 1932. gadā pasludināja Mandžukuo izveidošanu.
1945. gada augustā Mandžukuo iebruka PSRS karaspēks un Mandžūrijas operācijas laikā sakāva japāņus, Mandžūrija atgriezās Ķīnas sastāvā. Vēlāk šeit sākas izšķirošās Ķīnas pilsoņu kara kaujas.
Abreviatūra
Abreviatūra (it, kas no la — 'īss') ir saīsinājums, ko veido no saīsinātām vārdu savienojuma sastāvdaļām, piemēram, LR (Latvijas Republika), speckurss (speciālais kurss).
Akronīmus un abreviatūras, kuras netulkotas lieto visās valodās neatkarīgi no to sākotnējās cilmes, piemēram, NATO, raksta slīprakstā.
Abreviatūras citās valodās
Angļu valodā izšķir vismaz trīs saīsinājumu veidus.
Akronīmi
(no sengrieķu acro — 'ass' + -onym — 'vārds')
Akronīmi ir saīsinājumi no vārdu pirmajiem burtiem, piemēram,
Iniciālismi
Iniciālismus dažreiz izšķir kā atsevišķu saīsinājumu grupu, diferenciējot tos no akronīmiem ar vajadzību izrunāt tos veidojošos burtus atsevišķi. Pēc šāda iedalījuma NATO (IPA: [ˈneɪtoʊ]) un laser ([ˈleɪzɑɹ]) ir akronīmi, bet IBM ([aɪˈbi.ɛm]) — iniciālisms.
Abreviācijas
(no latīņu brevis - "īss") Jēdzienu abreviācija visbiežāk saprot, kā vārda daļēju saīsināšanu, piemēram, Lai gan jēdziens abreviācija var nozīmēt arī vārdu saīsināšanu kopumā un tādējādi ietver akronīmus un iniciālismus.
Luks Burdons
Luks Burdons (fr; dzimis Šipiganā, Kanādā, miris  Lamekā, Kanādā) bija profesionāls kanādiešu hokejists, spēlēja aizsarga pozīcijā. Savas karjeras laikā spēlēja NHL kluba Vankūveras "Canucks" sastāvā, kas viņu 2005. gada NHL draftā izraudzījās ar kopējo 10. kārtas numuru. NHL kopumā aizvadījis 36 spēles, vēl spēlēja "Canucks" fārmklubā Manitobas "Moose".
L. Burdons mira 21 gada vecumā, kad savā dzimtajā reģionā viņš ar motociklu ietriecās traktorā.
Pirms profesionālās karjeras sākuma Burdons vairākas sezonas aizvadīja dažādos QMJHL klubos.
Horsts Kēlers
Pirms kļūšanas par prezidentu Horsts Kēlers bija augsta ranga ekonomists. No 1998. līdz 2000. gadam vadīja Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības banku, bet no 2000. līdz 2004. gadam viņš bija Starptautiskā Valūtas fonda vadītājs.
Dzimis Otrā pasaules kara laikā kā septītais bērns Besarābijas vāciešu ģimenē, kura bija nometināta Ģenerālgubernatūras teritorijā. Sarkanajai armijai tuvojoties Polijai, ģimene devās bēgļu gaitās, un Horsts Kēlers līdz 14 gadu vecumam (1957. gadam) dzīvoja bēgļu nometnēs Rietumvācijā. 1963. gadā Kēlers beidza vidusskolu, vēlāk ieguva doktora grādu ekonomikā un politoloģijā Tībingenes Universitātē.
1976. gadā iestājās civildienestā un strādāja Ekonomikas ministrijā, vēlāk Šlēsvigas-Holšteinas valdībā, kad to vadīja Gerhards Stoltenbergs. No 1981. gada KDS biedrs. No 1990. līdz 1993. gadam bija Vācijas Finanšu ministrijas Valsts sekretārs. Bija kanclera Helmūta Kola personīgais palīgs, gatavoja G7 samitus un citas konferences. Bija Vācijas sarunu vedējs Māstrihtas līguma sagatavošanā.
No 1993. līdz 1998. gadam Kēlers bija Vācijas Krājbanku asociācijas (Deutscher Sparkassen- und Giroverband) vadītājs, bet 1998. gadā tika iecelts par Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankas vadītāju Londonā. No 2000. līdz 2004. gadam dzīvoja Vašingtonā, jo bija Starptautiskā Valūtas fonda izpilddirektors. Tika nominēts kā otrais Vācijas pārstāvis, jo pret Kajo Koha-Vēzera (Caio Koch-Weser) kandidatūru iebilda ASV. 2004. gada martā atteicās no amata SVF, jo tika nominēts par Vācijas prezidentu.
Otra Puse
Otra Puse ir 1992. gadā dibināta latviešu mūzikas grupa.
1992—1997
Grupu 1992. gadā izveidoja citas latviešu grupas "Jumprava" dalībnieki Aigars Grāvers un Aigars Krēsla, kad 1991. gadā bija apstājusies "Jumpravas" darbība. Grāvers, kurš "Jumpravā" bija vadošais solists, grupā "Otra Puse" uzņēmās ģitārista pienākumus, bet par solistu kļuva Normunds Pauniņš. Vēl klāt tika pieaicināti taustiņinstrumentālists Ivars Makstnieks un basģitārists Aldis Miodle. 1993. gadā pēc koncertturnejas un vairāku dziesmu ierakstīšanas no grupas aizgāja tās līderis Aigars Grāvers, kurš pievērsās savam nākamajam projektam "Bāze 7". Drīz pēc tam Grāveram sekoja arī Krēsla un Miodle.
"Otrai Pusei" pievienojās bundzinieks Mārtiņš Linde un ģitārists Arnolds Kārklis. Grupa turpināja rakstīt jaunas dziesmas un 1994. gadā guva pirmos nopietnos panākumus — dziesma "Vēstules" Mikrofona dziesmu aptaujā ieņēma 9. vietu. 1995. gadā klajā nāca grupas pirmais albums "Pēc lietus", kurā lielākā daļa dziesmu bija no grupas pirmā sastāva, kad vēl ierindā bija Grāvers, Krēsla un Miodle. Albumā tika iekļauta arī "Otras Puses" vispopulārākā dziesma "Pēc lietus". 1996. gadā grupai pievienojās ģitārists Gints Saulītis. Vēl tajā pašā gadā "Otra Puse" uzstājās koncertos ārzemēs, bet 1997. gadā, pēc pēdējā koncerta festivālā "Bildes '97", grupas darbība apsīka. Ivars Makstnieks nodibināja ierakstu studiju "Elko" un pievērsās mūzikas producēšanai, savukārt Normunds Pauniņš pārcēlās uz Londonu, kur pievērsās elektroniskajai mūzikai un kļuva par dīdžeju. No 2000. gada viņš sāka darboties Rīgas klubā "Nautilus" un kļuva pazīstams kā DJ Norsky.
2006—pašlaik
Pēc gandrīz 10 gadu pārtraukuma "Otra Puse" atkalapvienojās 2006. gada nogalē, tās sastāvā bija 3 mūziķi — solists Normunds Pauniņš, taustiņinstrumentālists Ivars Makstnieks un ģitārists Gints Saulītis. CD formātā tika pārizdots pirms 11 gadiem iznākušais albums "Pēc lietus". Ap to laiku albuma tituldziesmai "Pēc lietus" Roberts Lejasmeijers izveidoja remiksu, kas 2007. gadā guva labus panākumus Latvijas radio staciju topos un klubos. 2006. gada decembrī radio stacijās nonāca pirmā jaunā dziesma pēc "Otras Puses" atkalapvienošanās "Ieskaties". Tā guva ļoti labus panākumus radio topos, janvārī Latvijas mūzikas topā sasniedzot 3. vietu. 2007. gada pavasarī klajā nāca "Otras Puses" nākamais singls "Jūtu ceļotājs" un grupa atsāka savu koncertdarbību Latvijā. Grupai pievienojās arī bundzinieks Rihards Zaļupe. Vēlāk grupai pievienojas arī basists Mārtiņš Burkevics un atgriežas ģitārists Arnolds Kārklis, kurš nomaina Gintu Saulīti.
2008. gadā grupa izdod singlus "Savādā" un "Rīga", kuri gūst labus panākumus radiostaciju topos un šīm dziesmām remiksus veido pazīstami Latvijas elektroniskās deju mūzikas producenti. 2008. gada nogalē tiek izdots Ziemassvētku singls "Ziemas šūpuļdziesma", kura ierakstā piedalās arī dziedātājas Aisha un Anmary, kā arī grupas "The Hobos" līderis Rolands Ūdris.
2009. gada pavasarī tiek izdots singls "Nakts vai rīts", kas ir grupas nākamā albuma tituldziesma. Albumā ir iekļautas visas dziesmas, kas skanējušas radiostacijās kopš 2006. gada, kā arī virkne pilnīgi jaunu dziesmu. 2009. gada vasarā radiostacijās sāk skanēt nākamais singls no jaunā albuma — dziesma "Dievs dod". Dziesmai tiek ierakstīta arī versija krievu valodā "Огонь", kā arī remiksu izveido Roberts Lejasmeijers. 2009. gada nogalē tiek izdots Ziemassvētku albums "Piparkūku sirsniņa", kurā atrodamas gan "Otra puses" dziesmas, gan arī dažādu citu mākslinieku dziesmas un kopdarbi.
2010. gada februārī grupa saņem "Latvijas mūzikas ierakstu gada balvu 2009" uzreiz divās nominācijās: "Labākais pop albums" ("Nakts vai rīts") un "Gada radio hits" ("Nakts vai rīts"). Februārī radiostacijās sāk skanēt nākamais singls "Kad paliek auksts", kas arī ir iekļauts panākumus guvušajā 2009. gada albumā. 2010. gada vasaras beigās radiostacijās nonāk jauna dziesma "Kā nav, tā nav". Arī šai dziesmai remiksus veido vairāki Latvijas elektroniskās deju mūzikas producenti. 2010. gada nogalē parādās vēl viena dziesma "Asaras par dimantiem" un grupa dodas Latvijas tūrē ar akustiskajiem koncertiem (piedaloties arī Rolandam Ūdrim, meiteņu trio "Limonāde" un vietējām bērnu grupām).
2011. gada pavasarī radiostacijās un televīzijas kanālos sāk skanēt dziesma "Ave pali", kura ierakstīta kopā ar Aiju Andrejevu (Aishu). Dziesma kļūst populāra un ieņem augstas vietas dažādos topos, kā arī tiek izmantota televīzijas kanāla LNT veidotā seriālā. 2011. gada rudenī publikai tiek nodota dziesma "Dejo ar lietu", kura arī ātri iegūst lielu popularitāti. 2011. gada decembra pirmajā nedēļā "Dejo ar lietu" ir dziesma Nr. 1 radiostacijas "SWH" Top 20, kā arī radiostacijas "Super FM" organizētajā "Mikrofona" aptaujā. 2011. gada nogalē grupa dodas uz ASV, lai uzstātos turienes latviešiem gan ar savām dziesmām, gan arī citām populārām latviešu dziesmām.
2012. gada janvārī grupa (kopā ar dziedātāju Aiju Andrejevu) iegūst 1. vietu "Latvijas Radio 2" organizētajā dziesmu aptaujā "Muzikālā banka 2011", kurā par 2011. gada vērtīgāko dziesmu tiek nosaukta "Ave pali".
2013. gada februārī dziesma "Nakts vai rīts" kā no piecām pretendentēm atkārtoti tiek nominēta "Latvijas mūzikas ierakstu gada balvai" nominācijā "Gada radio hits". 2013. gada 1. maijā tiek izdots grupas albums "Uzzīmē mani", kurā iekļautas radiostacijās skanējušās dziesmas, kas tapušas laika periodā pēc iepriekšējā albuma, kā arī virkne jaunu dziesmu. Ap šo laiku sastāvā ienāk jauni dalībnieki: bungas spēlē Mārtiņš Miļevskis, basu Jānis Olekšs un ģitāru Jānis Čubars.
2014. gada janvārī grupa kopā ar dziedātāju Antru Stafecku ar dziesmu "Uzzīmē mani" iegūst 2. vietu "Latvijas radio 2" organizētajā dziesmu aptaujā "Muzikālā banka 2013".
2014. gada martā grupa saņem Latvijas mūzikas ierakstu gada balvu "Zelta mikrofons 2013" nominācijā "Labākais pop albums" ("Uzzīmē mani"), kā arī dziesma "Uzzīmē mani" tiek nominēta vairākās nominācijās.
2015. gada 14. februārī un 8. martā grupa uzstājas ar diviem savu romantiskāko dziesmu koncertiem "Tu esi kā zieds", savukārt no 14. marta grupa dodas tūrē "Mana pilsēta" pa visu Latviju. Ap šo laiku atkal ir mainījies grupas sastāvs — tajā spēlē Normunds Pauniņš, Ivars Makstnieks, Jānis Čubars un sastāvā atgriezies bundzinieks Mārtiņš Linde. 2015. gada nogalē grupa dodas labdarības koncerttūrē ar nosaukumu "Kopā", atbalstot Latvijas sievietes, vīriešus un ģimenes, kuras saskārušās ar pēcdzemdību depresiju.
2017. gadā notiek koncertu sērija, lai atzīmētu grupas 25 gadu pastāvēšanas jubileju.
Koncertos grupa mēdz uzstāties arī nepilnā sastāvā vai pieaicinot citus mūziķus, nemainīgi paliekot vien Normundam Pauniņam un Ivaram Makstniekam.
Radio singli
Internetā ir pieejama arī 2005. gadā ierakstītā dziesma krievu valodā "Это как сон", kas nav iekļauta nevienā grupas albumā.
Dzintars Sodums
Dzintars Sodums (dzimis 1922. gada 13. maijā Rīgā, miris 2008. gada 18. maijā Ikšķilē) bija latviešu rakstnieks, dzejnieks un tulkotājs.