cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sēlijas vēsture
Pilskalni
Sēlpils pagastā atrodas arī Babrānu pilskalns un Pormaļu Sudrabkalns. Abus aplūkotos pilskalnus 1922. gadā pirmoreiz aprakstījis senatnes pētnieks Karls fon Lēvis of Menārs, bet vēl pēc dažiem gadiem pētījis pilskalnu pētnieks Ernests Brastiņš. Plašāki jaunākie apraksti par tiem lasāmi arheologa Jura Urtāna grāmatā «Augšzemes pilskalni» (2006.). Babrānu pilskalns atrodas pie Babrānu mājām, 1 km uz rietumiem no Ezernieku Velnakmens. Pilskalns laika gaitā daudz cietis, tā virsma un viena — rietumu — mala tikusi intensīvi aparta, kas, protams, bojājis tā sākotnējo izskatu. Tāpat tas ticis tranšejām izrakņāts Pirmā pasaules kara laikā. Vēlākos gados tranšejas aizbērtas un mūsdienās vairs tikpat kā nav saskatāmas. Šis pilskalns bijis apdzīvots jau pirms mūsu ēras. Otrpus ceļam atrodas arī Taborkalns (Dabora kalns), kas paceļas 158 metrus virs jūras līmeņa un ir augstākais kalns Sēlijas paugurvaļņa ziemeļu galā.
Pormaļu Sudrabkalns atrodas 4 km uz DR no Babrānu pilskalna un 1 km uz DA no Sēlijas ciema — Sēlpils pagasta centra. Tas ir viens no visiespaidīgākajiem Sēlijas pilskalniem. Pilskalna plakumā, nogāzēs un arī pakājē daudzviet ir ļoti intensīvs kultūrslānis, domājams, te bijis nozīmīgs novada centrs jau pirms mūsu ēras un pastāvējis līdz vēlajam dzelzs laikmetam. Pētnieki te vairākkārt atraduši arī dažādas senlietas. Lai arī Sēlijas pusē ir daudz izteiksmīgu pilskalnu, Pormaļu Sudrabkalns ir izcili ainavisks, jo tas tikai daļēji apaudzis kokiem un ir labi pārskatāms gan no apakšas, gan no citiem apkārtnes kalniem tā dienvidu un rietumu pusē. Arī no pilskalna augšas paveras tālas ainavas. Visi aprakstītie objekti atrodami Aizkraukles rajona kartēs.
Ievērības cienīgi objekti ir arī nelielā Baltiņu ezera apkārtnē, kur atrodas vēl viens Velnakmens (kādreiz bijuši pat trīs) un vairākas senvietas.
Sēļu etnoģenēzes noskaidrošanai svarīgu materiālu devuši izrakumi Boķu-Priednieku arheoloģiskajā kompleksā Salas pagastā. Izrakumi šeit ļāva izpētīt nepārtrauktas sēļu apbedīšanas tradīcijas apmēram 1000 gadu ilgā posmā, jo agrā feodālisma perioda (11.—12. gadsimts) uzkalniņu kapulauks Priedniekos cieši pieslēdzas Boķu kapulaukam (3.—10. gadsimts).
Pirmās rakstiskās liecības
Vēlīnajā Dzelzs laikmetā sēļu zemes aptvēra ne tikai mūsdienu Sēlijas reģionu, bet arī Aiviekstes upes baseinu līdz pat Gulbenei. Sēļu cilšu rietumu kaimiņi bija zemgaļi, ziemeļu kaimiņi — līvi, austrumu kaimiņi — latgaļi, bet dienvidi kaimiņi — lietuvji. Sēļu pilsnovadi bija Sēlene, Medene, Alektene, Kalve, Pelone, Maleisine un Tovrakste.
Pirmo reizi Sēlija (Sêlen lant) pieminēta Atskaņu hronikā, kas daļēji balstoties uz senākiem dokumentiem, piemin, ka jau no seniem laikiem tirgotājiem bija zināms, ka Daugavas krastos mīt divas tautas — līvi un sēļi:
Otra atsauce uz sēļiem ir Kaupo un Teoderiha 1203. gada ziņojumā Romas pāvestam Inocentam III par līvu kaimiņu tautām piemin, ka sēļi ir "pagānu tauta bez tikumiem, kas tic elkiem un dara ļaunu" (senvācu: Sêlen ouch heiden sint, und an allen tugenden blint, sie haben abgote vil, und trîben bôsheit âne zil.).
Bīskapijas izveide un pievienošana Livonijas ordeņa zemēm
Vēstures avotos Sēļu pils Daugavas kreisajā krastā pirmoreiz minēta 1208. gada notikumu sakarā, kad Latviešu Indriķa uzrakstītajā Livonijas hronikā, kur sēļi nosaukti par lietuviešu sabiedrotajiem. No šīs hronikas sniegtajām norādēm var secināt, ka sēļu zemes atradušās Jersikas (Dignājas pilskalns), Kokneses un lietuviešu kunigaišu pakļautībā.
Daugavas kreisā krasta zemju iekarošanai un pievēršanai katolicismam 1218. gada vasarā bīskaps Alberts nodibināja Sēlijas bīskapiju, par pirmo bīskapu ieceļot Lipes Bernhardu. Jau 1226. gada 21. martā Sēlijas otrais bīskaps Lamberts atsacījās no Sēlijas zemēm un titula par labu Rīgas baznīcas apgabalam (diecēzei). 1235. gadā Zobenbrāļu ordenis mestra Folkvīna vadībā pāri Sēlijas zemēm iebruka Nalsenes zemē. 1237. gada 17. septembrī, pēc krustnešu sakāves Saules kaujā, pāvesta legāts Modenas Vilhelms vēlreiz pārdalīja Daugavas kreisā krasta zemes. Zemgales diēcēzē palika visas zemgaļu, sēļu un lietuviešu apdzīvotās zemes starp Nemunu un Daugavu šaipus Neris upei, bet no tās iztekas taisnā virzienā uz Polocku.
1244. gadā kunigaiši Tūšis, Miļģerīns un Ģiņģeiķis, kuriem "dzīvoja kristīgie visgarām" (viņu zemes robežojās ar ordenim un bīskapam pakļautajām zemēm) pieņēma katoļu ticību un noslēdza militāru savienību ar Livonijas ordeņa mestru Dītrihu no Grīningenas pret Nalsenes valdnieku Lengvīnu, kuram Mindaugs bija pavēlējis pakļaut viņu zemes. 1245. gadā mestra Dītriha vadītais karaspēks devās otrajā karagājienā uz Nalseni. Tie pārcēlās Daugavas kreisajā krastā un nopostīja vairākas sēļu zemes, līdz sasniedza Nalseni un ieņēma tās galveno pili.
1251. gada 3. februārī Romas pāvesta kūrija pieņēma lēmumu likvidēt Zemgales bīskapiju un tās teritorija pievienot Rīgas bīskapijai, tomēr Livonijas ordenis panāca, ka 1254. gada 23. maijā Romas pāvests Inocents IV sevišķi apstiprināja Livonijas ordeņa tiesības uz Alektenes, Kalves, Sēlenes, Medenes un Nīcgales pilīm un ciemiem, kas agrāk atradās Zemgales bīskapijas pārvaldībā.
1255. gada oktobrī, pateicībā par Vācu ordeņa starpniecību, kuras dēļ pāvests licis viņu kristīt un kronēt par visas Lietuvas pirmo karali, kā arī solītās aizsardzības dēļ Mindaugs dāvināja šī ordeņa Livonijas mestram un brāļiem Sēļu zemi, proti Medeni, Peloni, Maleisini un Tauragni ar visiem piederumiem tagadējās Lietuvas Republikas teritorijā. Rīgas arhibīskaps Alberts II Zauerbērs griezās pāvesta galmā ar lūgumu apstiprināt viņa tiesības uz zemēm Sēlijā, ko 1255. gada 31. martā apstiprināja pāvests Aleksandrs IV. Sēlijas dalīšana beidzās 1256. gada vasarā, kad Rīgas domkapituls atteicās no pretenzijām uz Kalves zemi un ordenis ieguva vienu trešdaļu no Sēlijas zemēm.
Pēc Melnas līguma noslēgšanas 1422. gadā uz sakāves Pabaiskas kaujā Livonijas ordenis galīgi zaudēja kontroli pār Sēlijas dienvidu zemēm. 1455. gadā Lietuvas dižkungs un Polijas karalis Kazimirs IV jauniegūtās sēļu zemes piešķīra Radviliem. 1547. gadā Sēlijas dienviddaļā izveidoja Lietuvas dižkunigaitijas Biržu pavalsti (kunigaikštystė).
Savukārt Livonijas ordenis Sēlijas teritoriju sadalīja trīs administratīvās vienībās un tās daļas ietilpa Sēlpils fogtejas, Aizkraukles komturejas, kā arī Daugavpils komturejas sastāvā.
Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā
Pēc Livonijas Konfederācijas sabrukuma un Viļņas ūnijas noslēgšanas 1561. gadā Sēlijas teritorija nokļuva Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā un to aizņēma Sēlpils virspilskunga iecirknis (Oberhauptmannschaft Selburg). 1567. gadā Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards Ketlers izveidoja ostu pie Daugavas, ko nosauca par Neištati (de, "Jaunā pilsēta" = Jaunjelgava). 1570. gadā viņš Subates tirgus vietu (de) pie Lietuvas robežas izlēņoja Plāteru dzimtai. Hercogs Gothards 1587. gada testamentā savam dēlam Frīdriham piešķīra Zemgali un Sēliju ar centru Sēlpils pilī, bet Vilhelmam Kurzemi ar centru Kuldīgas pilī. Līdz Vilhelma pilngadībai galmam bija jāuzturas pārmaiņus Kuldīgā un Sēlpilī. 1590. gadā Kurzemes hercogs Frīdrihs Ketlers Neištatei piešķīra miesta tiesības, bet 1621. gadā Sēlpilij pilsētas tiesības.
1625. gadā Poļu-zviedru kara, 1657. gadā Otrā Ziemeļu kara un 1701. gadā Lielā Ziemeļu kara laikā Sēlijā iebruka Zviedrijas karaspēks, kas pilnīgi nopostīja Biržu pili Lietuvas pusē. 1626. gada oktobrī Sēlpils pilī notika pamiera sarunas starp Zviedriju un Poliju-Lietuvu, bet 1627. gadā Sēlpils pilsētu nodedzināja. Pēc Sēlpils pagrimuma par Sēlijas galveno pilsētu kļuva Jaunjelgava, kuru 1646. gadā pārdēvēja par Frīdrihštati un 1647. gadā piešķīra pilsētas privilēģijas un ģerboni. Kad Otrā Ziemeļu kara laikā Krievijas caristes karaspēka uzbrukuma dēļ 1656. gadā zviedri ar akmeņiem piekrautām liellaivām nobloķēja satiksmi pa Daugavas ūdensceļu, hercogs Jēkabs sāka plānot jauna ūdensceļa izveidi no Daugavas gar Lietuvas robežu līdz Jelgavai. 1667. gada rudenī pēc hercoga Jēkaba pavēles sāka rakt Eglonas-Susējas kanālu, bet 1670. gadā viņš piešķīra pilsētas tiesības baltkrievu bēgļu slobodai Daugavas kreisajā krastā, iepretī Krustpils cietoksnim, un nodēvēja savā vārdā par Jakobštati. Tajā iekārtoja ostu dzelzs ražojumu izvešanai, ko kausēja Biržu dzelznamā (tagad Salas pagasta "Kapenos"). Tur darbojās naglu un enkuru kaltuve, lielgabalu lietuve, kālija un ziepju vārītava, stikla, kaļķu un darvas ceplis. Cauri Sēlijai veda hercogistes pasta ceļš no Jelgavas caur Jaunjelgavu un Jēkabpili uz Dignāju, Ilūksti un Grīvu. Pēc vienas versijas 1684. gadā Jēkabpils amatnieka S. Skavronska ģimenē dzimusi Marta Skavronska, kas vēlāk kļuva par Krievijas ķeizarieni Katrīnu I. 1682. gadā uzcēla Jaunsubates latīņu skolu, kurā mācījās arī Sēlijas latviešu zemnieku bērni. Ilūkstes muižnieks Bērtulis Zībergs deva patvērumu no Rīgas izraidītiem jezuītiem, kas 1690. gadā Ilūkstē uzcēla katoļu baznīcu.
1704. gada 26. jūlijā pie Salas notika Jēkabpils kauja, kurā Zviedrijas un tās sabiedroto karaspēks Kurzemes gubernatora Ādama Lēvenhaupta vadībā sakāva krievu un to sabiedroto lietuviešu karaspēku. 1705. gadā Sēlpils cietokšņa garnizona karavīri, no jauna tuvojoties krievu karaspēkam, to uzspridzināja. Sēlpils zaudēja savu saimniecisko un politisko nozīmi. 1710. gadā Sēlijā plosījās Lielais mēris, karu un sērgas dēļ strauji samazinājās iedzīvotāju skaits.
Hercogistes laikā sēļu apdzīvotās teritorijas apzīmēšanai sāka lietot terminu “Augšzeme” (vācu: Oberkurland), palikušos sēļus sāka dēvēt par “rēdiņiem” (šo terminu lieto 17. gs. Kurzemes mācītāji Georgs Mancelis un Pauls Einhorns, vēlāk arī Vecais Stenders), atzīmējot, ka tie runā “samaitātā” latviešu valodā, augšzemnieciskā izloksnē. Atkarībā no tā, kādas ticības ir dzimtskungi, tā lielākoties kļuva protestantu, luterāņu teritorija (tolaik Sēlpils vai Jaunjelgavas pilstiesas iecirkņi), daļēji — dienvidu daļā — katoliska (Subates, Bebrenes, arī Aknīstes novadi).
Kurzemes guberņas sastāvā
Pēc 1795. gada Sēlijas teritorija atradās Kurzemes guberņas sastāvā un to veidoja Sēlpils virspilskunga tiesa (Oberhauptmannschaft Selburg) ar tām pakļautajām Jaunjelgavas pilskunga (Hauptmannschaft Friedrichstadt) un Ilūkstes pilskunga (Hauptmannschaft Illuxt) tiesām. Šajā laikā no Latgales un Baltkrievijas ieceļoja vecticībnieki un pareizticīgie krievi un baltkrievi, miestos apmetās ebreji. 1840. gadā cauri Ilūkstei izbūvēja veco Pēterburgas—Varšavas lielceļu, bet 1873. gadā dzelzceļa līniju Dinaburga—Tilzīte.
1873. un 1878. gadā pie Sunākstes baznīcas notika Sēlpils draudzes novada dziesmu svētki ar vairākiem simtiem dziedātāju un vairākiem tūkstošiem klausītāju. 19. gadsimta beigās Sēlijas nosaukums tika no jauna pieminēts Augusta Bīlenšteina ceļojuma aprakstā par Augškurzemi (1882) un viņa grāmatā par seno latviešu cilšu robežām (1892), Skruzīšu Mikus populārajā apcerē par sēļiem kā Kurzemes augšgala senčiem (1889) un studentu korporācijas “Selonija” nosaukumā (1880). 1904. gadā cauri Sēlijai uzbūvēja Ventspils—Ribinskas dzelzceļa līniju.
Pirmā pasaules kara Kurzemes ofensīvas laikā 1915. gada otrajā pusē Sēlijas rietumdaļu okupēja ķeizariskās Vācijas karaspēks un vairāk kā divus gadus gar Daugavu, tālāk gar Daugavpils-Viļņas lielceļu gāja frontes līnija. Krievijas armijas artilērijas apšaudēs tika nopostīta Ilūkstes pilsēta, Dvietes un Dunavas baznīcas un Pilskalnes muiža. Frontes apgādei tika izbūvēts sazarots Viesītes šaursliežu dzelzceļa tīkls, kas darbojās līdz 1960. gadiem.
Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada sākumā Sēliju ieņēma lielinieku karaspēks, 1919. gada vasarā 3. Jelgavas kājnieku pulka 3. bataljons kopā ar Lietuvas karaspēku piedalījās Sēlijas atbrīvošanā. Lietuvas valdība pieprasīja pievienot Lietuvai sešus ieņemtos Ilūkstes apriņķa pagastus. 1919. gada oktobrī Bermonta-Avalova armija pārgāja uzbrukumā austrumu virzienā, mēģinot ieņemt ne tikai Rīgu, bet arī visu bijušās Kurzemes guberņas austrumu daļu. 3. Jelgavas kājnieku pulka 1. bataljons pie Viesītes (tolaik-Ekengrāves) un pie Biržiem, bet novembrī pie Jaunjelgavas un Daudzevas uzvarēja pretiniekus.
Savukārt 1920. gada pavasarī Polijas armija ieņēma Grīvas pilsētu, Bornes, Borovkas (Silenes), Demenes, Kalkūnu, Salienas un Skrudalienas pagastus, kas tika administratīvi iekļauti tolaik Polijai piederošajā Braslavas apriņķī. Pēc poļu karaspēka atkāpšanās 1920. gada vasarā šo teritoriju ieņēma Latvijas armija, bet 1920. gada oktobrī arī Lietuvas armija bija spiesta atstāja Ilūksti.
Pēc Latvijas Republikas izveides Sēlija tika iekļauta Zemgales apgabala sastāvā un to veidoja Ilūkstes apriņķis un Jēkabpils apriņķis. Šajā laikā zinātniskajā literatūrā sēļu jēdzienu nostiprināja lietuviešu valodnieks Kazimirs Būga (1924) un arheologs Eduards Šturms, kas veica izrakumus Dvietes apmetnes vietā.
1938. gadā laikraksts "Zemgales Balss" rakstīja, ka "senāko Augškurzemi – Zemgales austrumu galotni, 18. gadsimtā sauca par Sēliju, bet tās iedzīvotājus – par sēļiem. Gadsimtu garajā virknē daudz kas grozījies, un seno Sēliju tagad grūti atšķirt no pārējās latvju zemes. Vienīgi mazais novirziens valodas izloksnē, kas sākas jau ap Daudzevu, liecina, ka še meklējams mūsu zemes novads, kas kādreiz piederēja kādai senai latvju ciltij".
Latvijas PSR pastāvēšanas laikā Sēlijas teritoriālā identitāte atkal pieklusa. Pēc 1949. gada administratīvās reformas tās teritorijā likvidēja Ilūkstes un Jēkabpils apriņķus un nodibināja sīkos Grīvas, Ilūkstes, Aknīstes, Neretas, Jēkabpils, Jaunjelgavas rajonus. Pēc 1956. gada mazos rajonos apvienoja ar Daugavpils un Jēkabpils rajoniem. 1967. gadā izveidoja Stučkas rajonu, ko 1990. gadā pārdēvēja par Aizkraukles rajonu.
Trešās atmodas laikā, Riharda Kalvāna un Viļa Krūmiņa rosināts, no 1989. gada īslaicīgi darbojās Rīgas sēļu klubs, 1995./96. gads tika pasludināts par Sēļu gadu un 1995. gadā Ilūkstē tika dibināta Sēlijas asociācija. 1999. gadā notika 1. Sēlijas kongress Aknīstē un Viesītē, nākamie kongresi notika 2001. gadā Ilūkstē un Neretā, 2003. gadā Viesītē, 2005. gadā Jēkabpilī un Sēlpilī, 2008. gadā Viesītē. 2000. gadā Heraldikas komisija oficiāli apstiprināja sarkanbaltzaļo Sēlijas karogu. Ļoti lielu ieguldījumu Sēlijas teritoriālās identitātes atdzimšanā deva Sēlijas asociācijas goda prezidents, Latvijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķis Jānis Stradiņš.
Kā Lupatiņi precējās
"Kā Lupatiņi precējās" ir 2014. gadā izdota Latvijas animācijas filma. Filmas režisors ir Edmunds Jansons.
Sižets
Visi Lupatiņi spēlē "Cirku". Tā kā Zeķītei neveicas, viņa izdomā, ka viņa grib darīt ko citu, piemēram, precēties. Spilventiņš, Cimdiņš un Lakatiņš piekrīt precēties ar saviem noteikumiem, tomēr tāda precēšanās Zeķītei nepatīk. Tomēr beigās atrodas kāds, ar kuru precēties būtu interesanti.
Anatolijs Sobčaks
Anatolijs Sobčaks (dzimis, miris ) bija krievu politiķis. Pirmais demokrātiski ievēlētais Sanktpēterburgas mērs. Viens no Krievijas konstitūcijas autoriem. Sobčaka vadībā savulaik darbojās nākamie Krievijas prezidenti Vladimirs Putins un Dmitrijs Medvedevs.
Dzimis Čitā, inženiera un grāmatvedes ģimenē. No 1939. līdz 1953. gadam ģimene dzīvoja Uzbekijas PSR (Uzbekistānā). No 1956. līdz 1959. gadam studēja tiesības Ļeņingradas Valsts Universitātē. Pēc universitātes beigšanas trīs gadus nostrādāja Stavropolē, tad atgriezās Ļeņingradā. No 1973. līdz 1990. gadam bija pasniedzējs Ļeņingradas Valsts Universitātē. Šajā laikā iepazinās ar Vladimiru Putinu, kurš kādu laiku bija Sobčaka students.
1980. gadā apprecējās otro reizi ar Ludmilu Narusovu, kas vēlāk arī kļuva par politiķi. Šajā laulībā dzimusi Ksenija Sobčaka — pazīstama augstāko aprindu personība, televīzijas raidījumu vadītāja un arī Krievijas politiskās opozīcijas aktīviste.
Pēc pārbūves sākuma Sobčaks tika ievēlēts PSRS Tautas deputātu kongresā, iestājoties Starpreģionālajā deputātu grupā, kurā darbojās arī Boriss Jeļcins un Andrejs Saharovs. No 1991. līdz 1996. gadam Sobčaks ieņēma Santkpēterburgas mēra amatu. Šajā laikā par Sobčaka vietniekiem strādāja Vladimirs Jakovļevs un Vladimirs Putins. 1996. gadā Sobčaks zaudēja mēra vēlēšanās savam bijušajam vietniekam Vladimiram Jakovļevam. 1997. gadā viņš tika apsūdzēts finanšu pārkāpumos un emigrēja uz Parīzi. 1999. gadā atgriezās Krievijā, kur aktīvi darbojās Vadimira Putina atbalstam. Pēkšņi miris 2000. gadā.
Avīši
Avīši ir ciems Pušmucovas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 291 km attālumā no Rīgas.
Baltkakla mušķērājs
Baltkakla mušķērājs (Ficedula albicollis) ir neliela auguma mušķērāju dzimtas (Muscicapidae) dziedātājputns. Ģeogrāfisko variāciju nav. Tas ligzdo Eiropas centrālajā daļā, ziemo Subsahāras Āfrikā.
Izplatība
Baltkakla mušķērājs ligzdo Eiropas centrālajā daļā, bet vairāk tās dienvidu daļā. Sugas areāls lēnām izplešas ziememļu virzienā. Areāla ziemeļu atzars sasniedz Gotlandi un Ēlandi Zviedrijā, taču Baltijas valstīs sastopams reti. Areāls rietumos aptver Vācijas dienvidu daļu un sniedzas līdz Francijas austrumiem, dienvidos Apenīnu pussalu līdz Sicīlijai un Balkānos līdz Ziemeļmaķedonijas ziemeļiem. Austrumos areāls iesniedzas Krievijā līdz Maskavas apgabalam, iespējams, ka arī tālāk līdz Volgai ap Kazaņu un Samāru.
Ziemo Afrikā uz dienvidiem no ekvatora. Migrācijas laikā sastopams arī Kazahstānas rietumos, Kaukāzā, Turcijā, Irānas ziemeļos un Sīrijā.
Latvijā
Baltkakla mušķērājs Latvijā ir rets ieceļotājs un ligzdotājs. Līdz šim bijuši 11 novērojumi.
Izskats
Baltkakla mušķērājs ir neliels vai vidēji liels mušķērājs, līdzīgs melnajam mušķērājam. Ķermeņa garums 12—13 cm, spārnu plētums 15—17 cm, svars 10,5—13,5 g.
Ligzdošanas sezonas laikā raksturīgs dzimumu dimorfisms. Tēviņam ir košs, melnbalts apspalvojums: melna mugura (lejasdaļa balta), balts vēders un kakls, kā arī uz melnajiem spārniem ir lieli, balti laukumi, melna aste (dažiem īpatņiem malējās spalvas ir baltas) un balta piere. Knābis melns, pie pamatnes plats, knābja gals smails. Mātītes apspalvojums vietās, kur tēviņam ir melns, ir gaiši brūns. Jaunie putni un tēviņi ārpus vairošanās sezonas izskatās līdzīgi mātītēm.
Uzvedība
Baltkakla mušķērājs sastopams dažādos mežos, bet visbiežāk apmetas lapu koku mežos, mežmalās, parkos un dārzos. Īpaši iecienīti veci ozolu meži. Necieš, ja mežā notiek mežizstrādes darbi. Lapotnes augšējos zaros uzturas daudz biežāk, nekā apakšējos zaros un vēl retāk tas nolaižas uz zemes.
Barība
Barojas ar dažādiem posmkājiem, tai skaitā gan ar lidojošiem, gan nelidojošiem kukaiņiem. Ligzdošanas sezonas laikā nozīmīgs barības avots ir tauriņu kāpuri. Barību uzlasa no koku zariem un lapām, arī no zemes. Lidojošos kukaiņus ķer īsā lidojumā no koka zara. Nekustīgus kukaiņus neuztver kā barību.
Lizgdošana
Baltkakla mušķērāji veido monogāmus pārus. Centrāleiropā ligzdošanas sezona sākas maijā vai jūnija vidū. Sezonā viens perējums. Ligzdu vij koka dobumā, izmanto gan dabīgus dobumus, gan putnu būrīšus. Ligzda parasti atrodas 15 m augstumā no zemes, ļoti reti zemāk. To būvē no sausas zāles, lapām, stiebriem, no iekšpuses izklāj ar smalkākiem stiebriņiem. Dējumā 5—7 olas. Inkubācijas periods ilgst 12—14 dienas. Perē tikai mātīte. Par mazuļiem rūpējas arbi vecāki. Jaunie putni izlido 15—18 dienu vecumā. Savvaļā var sasniegt 9,8 gadu vecumu.
98 (skaitlis)
98 (deviņdesmit astoņi) ir naturāls skaitlis, kas veselo skaitļu rindā atrodas starp 97 un 99. Gada deviņdesmit astotā diena ir 8. aprīlis (garajā gadā 7. aprīlis).
Romiešu skaitļu sistēmā deviņdesmit astoņi tiek pierakstīts šādi — XCVIII, bet binārajā skaitīšanas sistēmā deviņdesmit astoņi ir 11000102, oktālajā skaitīšanas sistēmā — 1428 un heksadecimālajā skaitīšanas sistēmā — 6216. Deviņdesmit astoņi ir pāra skaitlis.
Ķīmisko elementu periodiskā tabulā deviņdesmit astoņi ir kalifornija (Cf) atomskaitlis, kā arī tas ir ASCII kods "b" simbolam.
Tivoli Grēnalunda
Tivoli Grēnalunda (sv — 'Tivoli Zaļā birzs'), ir vecākais izklaides parks Zviedrijā, kas atrodas Stokholmā, Jūrgordenā (sv) 9.
Nelielu atrakciju parku šajā vietā atklāja Jākobs Šultheiss 1883. gada 3. augustā. Toreiz galvenā atrakcija bija karuselis divos līmeņos, ko darbināja zirga spēks. Nosaukumu atrakciju parkam īpašnieks patapināja no kādreiz, 18. gadsimtā šeit bijušā krodziņa "Zaļā birzs", kuru bieži apmeklēja dziesminieks Belmanis.
Atrakciju parks
Atrakciju parks darbojas vasaras sezonā, kas parkam sākas 1. maijā un tas ir atvērts 130 dienas. Parks ir iecienīts, to ik dienu apmeklē aptuveni 10 000 cilvēku. Tiek piedāvātas dažādas atrakcijas, atbilstoši vecumam, cilvēka augumam un drosmei. Apmeklētāji var izvēlēties vizināties vairāk kā 100 gadus vecā iecienītā klasiskā karuselī jeb gūt adrenalīnu, izvēloties kādu no jaunākajām atrakcijām kā, piemēram, 80 metru kritienu no "Spēka torņa". Bez atrakcijām parkā atrodas arī kabarē restorāns ar vietām 600 apmeklētājiem, teātris ar 200 sēdvietām, restorāni un kafejnīcas, kuru kopskaitā ir trīspadsmit.
Kazanova (filma)
"Kazanova" (en) ir 2005. gada ASV romantiska filma, kuras režisors ir Lase Halstrēms. Filmas pamatā ir Džakomo Kazanovas dzīvesstāsts. Galvenās lomas filmā atveido Hīts Ledžers, Sjenna Millere, Džeremijs Aironss un Olivers Plets. Filmas pirmizrāde notika Venēcijas filmu festivālā.
Leģendārais mīlnieks Džakomo Kazanova, kuru atraidījusi venēciete Frančeska Bruni, cenšas atklāt mīlestības patieso nozīmi.
Āzišķu ezers
Āzišķu ezers (arī Agišķu ezers, Baļunovkas ezers) ir ūdenstilpe Subates ezeru grupā Augšdaugavas novada Prodes pagastā. Subglaciālas izcelsmes caurteces ezers, krasti — slīpi, vietām — stāvi, dibens — smilšains, dūņains, akmeņains. Ietek viens strauts ezera ziemeļu galā, notece pa caurteku uz Lielo Subates ezeru dienvidos. Pieder pie Nemunas baseina. Mīt rauda, asaris, līdaka, plaudis, līnis, karūsa. Gar ezera austrumu krastu iet autoceļš P73, dienvidu — P70.
Rūdolfs Daslers
Rūdolfs Daslers (de, dzimis, miris ) bija Vācijas uzņēmējs, sporta apģērbu uzņēmuma Puma dibinātājs. Rūdolfa jaunākais brālis Ādolfs Daslers bija uzņēmuma Adidas dibinātājs.
1924. gadā brāļi Rūdolfs un Ādolfs Dasleri kļuva par partneriem un nodibināja uzņēmumu "Gebrüder Dassler Sportschuhfabrik" (Brāļu Dasleru sporta apavu fabrika). 20. gadsimta 30. gados brāļi pievienojās Nacistu partijai. Tomēr, pēc ilgstošiem savstarpējiem konfliktiem Otrā pasaules kara laikā, 1948. gadā abi brāļi sāka veidot paši savus uzņēmumus. R. Daslers sākotnēji savu uzņēmumu nosauca Ruda (akronīms no Rudolf Dassler), bet drīz uzņēmums ieguva savu pašreizējo nosaukumu Puma.
Miris no plaušu vēža, 76 gadu vecumā.
Azara Bodži
Azara Bodži ir ciems Sakstagala pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 237 km attālumā no Rīgas.
Elena van Deika
Van Deika ir individuālā brauciena speciāliste un 2008. gada Pasaules čempionātā treka riteņbraukšanā uzvarēja skreča disciplīnā. 2012., 2013., 2016. un 2017. gada Pasaules čempionātā šosejas riteņbraukšanā viņa uzvarēja komandas braucienā.
Kā Lupatiņi būvēja māju
"Kā Lupatiņi būvēja māju" ir 2014. gadā izdota Latvijas animācijas filma. Filmas režisors ir Edmunds Jansons.
Sižets
Lupatiņu ģimene vēlas kādu mājdzīvnieku. Viņi saprot, ka par dzīvnieku jārūpējas. Katrs no Lupatiņiem ir gatavs uzbūvēt dzīvnieciņam māju. Kad mājas uzceltas, izrādās, ka katrs ģimenes loceklis vēlējies citu dzīvnieku.
М
М (м) ir kirilicas burts. Vispārīgi šis burts apzīmē bilabiālu nazālu līdzskani /m/ (latviešu valodā atbilst M burtam). Burts ir radies no grieķu alfabēta burta mī (Μ, μ). Krievu alfabētā burts м ir 14. burts pēc kārtas, baltkrievu — 15. burts, bulgāru alfabētā — 13. burts, serbu — 16. burts, ukraiņu — 17. burts.
Obafemi Martinss
Obafemi Akinvunmi Martinss (en, dzimis ) ir bijušais Nigērijas futbolists, spēlēja uzbrucēja pozīcijā, bijis Nigērijas futbola izlases dalībnieks.
Savu profesionālo karjeru sācis Itālijā. No 2001. līdz 2006. gadam spēlējis Internazionale komandā, ar kuru uzvarējis Itālijas A sērijā, kā arī ieguvis divus Itālijas kausus. Vēlāk trīs sezonas pavadījis Anglijas Premjerlīgas komandā Newcastle United. 2009. gadā pievienojies Vācijas Bundeslīgas komandai VfL Wolfsburg, kur pavadījis sezonu, pirms pievienošanās Krievijas Premjerlīgas komandai Rubin Kazan. Spēlējis arī Anglijas komandā Birmingham City, Spānijas komandā Levante, ASV komandā Sietlas "Sounders" un komandās Ķīnā.
Nigērijas futbola izlases sastāvā piedalījies trijos Āfrikas Nāciju kausos un 2010. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Internazionale
Newcastle United
Birmingham City
Rubin Kazan
Shanghai Shenhua
Takins
Takins (Budorcas taxicolor) ir dobradžu dzimtas dzīvnieks, kas ir vienīgā suga takinu ģintī (Budorcas). Tam ir 4 pasugas. Takins mājo Himalaju dienvidaustrumu nogāzēs un ir Butānas nacionālais dzīvnieks. Takina tuvākais radinieks ir muskusvērsis.
Izplatība
Takini savvaļā sastopami Āzijā: Ķīnā, Indijas ziemeļaustrumos, Butānā un Mjanmā. Savvaļas populācijā pašlaik ir ap 25 000 takinu, bet to skaits turpina samazināties. Sugas lielākais apdraudējums ir nekontrolētas medības un piemērotas dzīves vides samazināšanās, ko izraisa mežu izciršana. Pat Indijā un Butānā, kur takinu medības ir aizliegtas ar likumu, arvien notiek neatļautas medības. Takini majo kalnu mežos 1000—4500 metru augstumā virs jūras līmeņa.
Izskats
Takins ir lielākais un masīvākais kazu apakšdzimtas pārnadzis, tas ir nedaudz lielāks arī par muskusvērsi. Tā augstums skaustā ir 100—140 cm, ķermeņa garums, galvu ieskaitot 170—220 cm, papildus astes garums 15—20 cm. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Tēviņš sver 300—350 kg, mātīte 250—300 kg. Lielākie takini sasniedz 400 un 600 kg masu.
Takinam ir masīvs ķermenis ar īsām kājām, spēcīgām krūtīm, lielu galvu un platu purnu. Abiem dzimumiem ir ragi, kas pie pamatnes gandrīz savienojas. Ragi aug uz sāniem, pamazām liecoties uz augšu. To garums tipiski ir 25—30 cm, bet var sasniegt 64 cm garumu. Takinam ir biezs, spurains matojums, kas atkarībā no pasugas, ir gaiši brūnā, zeltaini brūnā, tumši brūnā vai pelēkbrūnā krāsā, uz muguras tumša peļu taka. Ļoti bieži pavēdere un kājas ir melnas. Tēviņiem ir arī tumšs purns. Tumšākie īpatņi sastopami Himalaju austrumos, bet dzeltenpelēki takini mājo Sičuaņas provincē un zeltaini dzelteni Šaaņsji provincē. Iespējams, ka zeltainais takins (B. t. bedfordi) ir iedvesmojis sengrieķu leģendu par argonautiem, viņu vadoni Jāsonu un zelta aunādu. Matojums vasarā ir apmēram 3 cm garš, bet ziemā 24 cm. Pa visu ķermeni izdalās eļļains, spēcīgi smaržojošs sekrēts.
Uzvedība
Takini veido nelielas ģimeņu grupas, kurās ir apmēram 20 īpatņi (mātītes un jaunāki tēviņi), bet vecāki tēviņi ir vienpatņi, kuri mātītēm pievienojas tikai pārošanās laikā. Mainoties gadalaikam, pārvietojas uz piemērotākām barošanās vietām — pavasarī dodas augstāk kalnos uz alpu pļavām, bet rudeņos nolaižas no kalniem un apdzīvo ieleju mežus. Vasaras periodā, ģimeņu bari augstajās alpu pļavās apvienojas lielos baros līdz 300 īpatņiem. Bars var kļūt vēl lielāks, kad dzīvnieki sapulcējas tiem iemīļotās barošanās vietās, minerālsāļu atradnēs vai padzeršanās vietās. Kad kāds no takiniem pamana briesmas, tas ar klepojošu blēšanu paziņo pārējai grupai par briesmām, bars metas bēgt meža biezoknī un noguļas zemē ar izstieptiem kakliem, pieplokot pēc iespējas tuvāk zemei un saplūstot ar meža augsni.
Takinu savvaļas ienaidnieki ir lāči, leopardi, tīģeri, sniega leopardi, pelēkie vilki un sarkanie suņi.
Barība
Takini barojas agri no rīta un vēlu pēcpusdienā, lai gan apmākušās dienās tie ir aktīvi visas dienas garumā. Katru dienu takini iet pa noteiktām taciņām, ceļojot no barošanās vietām uz atpūtas vietām. Tie barojas ar dažādu augu barību – krūmu un koku lapām, bambusu dzinumiem, zāli. Ziemā to galvenā barība ir zari un mūžzaļo augu lapas. Lai piekļūtu grūti pieejamām lapām jaunu kociņu galotnēs, takins tos nolauž, spējot pārlauzt stumbrus līdz 10 cm diametrā. Lai sasniegtu barību, takini arī izslejas pakaļkājās, aizsniedzot zarus 3,1 metra augstumā. Takiniem jāuzņem daudz minerālvielu, tādēļ tie no barošanās vietām pa šaurām taciņām pamežā dodas uz minerālsāļu atsegumiem, kuros var uzkavēties vairāku dienu garumā. Diemžēl to izmanto mednieki, kas, zinot šo takinu ieradumu, pie takām ierīko slēpņus.
Vairošanās
Dzimumbriedumu takini sasniedz apmēram 2,5 gadu vecumā. Riesta laiks takiniem ir no jūlija līdz septembrim. Dominantie tēviņi savstarpēji cīnās par tiesībām pāroties. Grūsnības periods ilgst 7—8 mēnešus. Dzimst viens mazulis, kas sver apmēram 5—7 kg. Sasniedzot 3 dienu vecumu, tas sāk visur sekot savai mātei. Mēneša vecumā mazulis sāk nedaudz baroties ar augu barību, bet tas barojas ar mātes pienu līdz 9 mēnešu vecumam. Takinu dzīves ilgums ir 16—18 gadi.
Sistemātika
Takinam ir 4 pasugas:
Ādolfs Teodors Kupfers
Ādolfs Teodors Kupfers (de, 1799—1865) bija Latvijā dzimis vācbaltiešu ģeofiziķis, metrologs un meteorologs. Organizējis pirmo ekspedīciju uz Elbrusa virsotni, izgatavojis Krievijas Impērijas mēru un svaru vienību etalonus. Viņa vārdā nosaukts minerāls kupferīts.
Dzīvesgājums
Dzimis 1799. gada 17. (6. VS) janvārī Jelgavā tirgotāja Jakoba Leonharda Kupfera un viņa sievas Marijas Konstancijas daudzbērnu ģimenē. Mācījās Jelgavas ģimnāzijā (1813—1815), studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1815—1816), tad mineraloģiju Berlīnes Universitātē (1816—1819) un ķīmiju Getingenes Universitātē (1819—1821), kur 1821. gadā aiztāvēja doktora disertāciju par kristālu šķautņu mērīšanu (Über genaue Messung der Winkel an Kristallen), kas ieguva Berlīnes Zinātņu akadēmijas godalgu. 1820. gadā Parīzē apprecējās ar Katrīnu Ribulē (Riboulet).
Strādāja par Kazaņas Universitātes fizikas profesoru (1823—1828), ievēlēts par Pēterburgas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli (1826) un īsteno locekli (1828).
Devās zinātniskās ekspedīcijās uz Urāliem (1828) un Kaukāza kalniem (1829).
Vēlāk darbojās Krievijas Impērijas svaru un mēru komisijā (1832—1842), līdztekus mācīja fiziku dažādās Pēterburgas augstskolās. 1841. gadā viņš sāka veidot Krievijas Impērijas meteoroloģijas dienestu. 1843. gadā Tallinā otro reizi apprecējās ar Mariju Makdonaldi.
1845. gadā viņu ievēlēja Krievijas Ģeogrāfiskajā biedrībā, 1846. gadā Londonas Karaliskajā biedrībā. 1851. gadā viņu ievēlēja par Krievijas Impērijas īsteno valsts padomnieku. 1859. gadā viņš Bredfordā piedalījās Starptautiskās vienotās mēru, svaru un monētu ieviešanas asociācijas kongresā kā Krievijas Impērijas pārstāvis.
Metijs Kešs
Metjū Stjuarts Kešs (en, dzimis ) ir poļu un angļu futbolists, spēlē labās malas aizsarga pozīcijā, Polijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2020. gada Kešs pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Aston Villa.
Savu profesionālo karjeru sācis Nottingham Forest komandā, kur kļuvis par vienu no komandas svarīgākajiem spēlētājiem. 2020. gadā pārcēlies uz Anglijas Premjerlīgas komandu Aston Villa.
Lai gan Kešs ir dzimis Anglija, viņa māte ir poliete. 2021. gada oktobrī Kešs saņēma Polijas pilsonību, ļaujot viņam spēlēt Polijas futbola izlasē, kur viņš debitēja nākamajā mēnesī.
Baznīckalns (Abavas pagasts)
Baznīckalns (arī Baznīcas kalns) ir, domājams, sena kulta vieta. Atrodas Kurzemē, Talsu novada Abavas pagastā, Valgales upes kreisajā krastā, pie Milzavas upes ietekas, apmēram 1 kilometru uz ziemeļrietumiem no Valgales. Starp Baznīckalnu un Valgales upi atrodas Valgales senkapi. Upes pretējā, labajā krastā atrodas Valgales pilskalns.
Baznīckalns ir 10 - 15 metrus augsts, ovāls paugurs, ar 20 x 30 metru lielu plakumu. Kalna dienvidaustrumu daļā izveidojies apmēram 20 metrus plats nobrukums. Teika apgalvo, ka kalnā bijusi baznīca, kurai sabrūkot tās zvans noripojis no kalna lejā un pēc tam pārvests uz Sabili. Cita teika apgalvo, ka kalnā pa Vasarsvētkiem nogrimusi baznīca. Vēl cita, ka no kalna izripojuši divi zvani, kas skanējuši "Sabile, Sabile".
Dzirnupe
Dzirnupe var būt:
Glāžupe
Glāžupe (arī Dzirnupe, augštecē — Līvupe, Munca) ir Salacas labā krasta pieteka Limbažu un Valmieras novados. Sākas Lielā purva rietumu malā pie Igaunijas robežas. Tek pa Metsepoles līdzenumu dienvidrietumu virzienā pa mežainu un purvainu apvidu. Upes augštece un vidustece regulēta, lielākās pietekas ir Gaņģupe (7 km), Maldupīte (6 km; labās), Medājtērce (kreisā). Ietek Salacā lejpus Rozēniem. Pie Rozēniem uzstādināti divi dzirnavezeri. Upi šķērso autoceļš P15.
Mets Lanters
Metjū Makendrī Lanters (en, dzimis ) ir amerikāņu aktieris.
Biogrāfija
Dzimis Mesilonas pilsētā, Ohaio štatā. Astoņu gadu vecumā Mets un viņa ģimene pārcēlās uz Atlantu, kur Mets iestājās Džordžijas universitātē. Vēlāk viņš pārvācās uz Losandželosu, kur Mets sāka filmēties realitātes šovos.
2013. gada jūnijā precējies ar Andželu Steisiju. 2017. gada decembrī viņiem piedzima meita.
Kā Lupatiņi mazgājās
"Kā Lupatiņi mazgājās" ir 2010. gadā izdota Latvijas animācijas filma. Filmas režisors ir Edmunds Jansons.
Sižets
Lupatiņi dodas mazgāties. Mazgāšanās laikā viņi iepazīstas ar ūdenskrānu un ūdeni, atklāj peldēšanos, kā arī sacer dziesmu par mazgāšanos.
Patriots (filma)
"Patriots" (en) ir 2000. gada amerikāņu vēsturiska kara filma, kuras režisors ir Rolands Emerihs. Galvenās lomas filmā atveido Mels Gibsons, Hīts Ledžers, Džeisons Īzāks, Kriss Kūpers, Džoelija Ričardsone un Toms Vilkinsons. Filmas pirmizrāde notika.
Pēc tam, kad sadistisks britu virsnieks nogalina lauksaimnieka Bendžamina Mārtina dēlu, Mārtins ir spiests piedalīties Amerikas Savienoto Valstu Neatkarības karā.
NCIS
NCIS vai N.C.I.S. var būt:
Edgars Raits
Edgars Hauards Raits (en, dzimis ) ir angļu režisors, scenārists un producents. Trīs reizes nominēts BAFTA kino balvai — divreiz par seriālu Spaced (1999–2001) un vienu reizi par filmu "Šons un miroņi" (2004).
Filmogrāfija
Filmas "Šons un miroņi", "Krutie kruķi" un "Pasaules gals" iekļautas filmu sērijā Three Flavours Cornetto triloģija
Kalmāri
Kalmāri (Teuthida) ir desmitkājveidīgo virskārtai (Decapodiformes) piederoša galvkāju (Cephalopoda) kārta, kurā ietilpst apmēram 350 sugas.
Kalmāri ir labi peldētāji. Dažas sugas spēj izlēkt no ūdens 3 metru augstumā, nolidojot 8—10 metru lielu attālumu.
Anatomija
Tāpat kā visiem pārējiem galvkājiem kalmāriem ir galva, bilaterālā simetrija, mantija un 10 taustekļi. Divi taustekļi ir ļoti gari, ar piesūcekņiem to kubveida galos. Galveno ķermeņa masu iekļauj mantija. Gar abiem mantijas sāniem stiepjas peldspuras. Atšķirībā no citiem jūras dzīvniekiem, kuriem ir peldspuras, kalmāriem peldspuras nenodrošina kustību uz priekšu.
Ķermeņa apakšpusē atrodas mantijas dobuma atvērums. Mantijas dobumā atrodas žaunas, izvadorgānu un reproduktīvo orgānu sistēmu atvērumi. Dobuma priekšpusē atrodas piltuve ūdens izvadīšanai no dobuma. Ūdens dobumā ieplūst caur mantijas atvērumu, bet tiek izšļākts caur piltuvi. Spēcīgā ūdens izgrūšana nodrošina kalmāra kustību uz priekšu. Piltuves virzienu kalmārs var mainīt, tādējādi mainot savas kustības virzienu. Mantijas dobuma iekšienē aiz piltuves atrodas iekšējie orgāni, kurus no dobuma nodala plāna, membrānveidīga epiderma.
Nervu sistēma
Kalmāriem ir ļoti liels aksons — garš neirona izaugums (nervu šķiedra), kas atrodas tā mantijā un kontrolē mantijas pulsveidīgo savilkšanās kustību. Tā diametrs lielām sugām var sasniegt 1 mm, bet vidēji tas ir 0,5 mm. Kalmāri, kā tas ir raksturīgs galvkājiem, salīdzinoši ar citiem bezmugurkaulniekiem ir inteliģenti dzīvnieki. Piemēram, milzīgie Humbolta kalmāri (Dosidicus gigas) medījot sadarbojas ar citiem kalmāriem.
Galva
Galva nobeidzas ar 10 taustekļiem: 8 īsākiem taustekļiem un 2 gariem taustekļiem. Uz katra taustekļa malas atrodas daudzi muskuļoti piesūcekņi. Mute veidota kā ass knābis, kas sastāv no hitīna un olbaltumvielas. Kalmārs ar to nogalina upuri un saplosa apēdamos gabalos. Acis kalmāram darbojas kā teleskopi. Lai mainītu skatiena virzienu, kalmārs izmaina acs lēcas virzienu. Salīdzinot ar redzi, to dzirde ir samērā ierobežota.
Kalmāru izmēri
Lielākā daļa kalmāru nav lielāka par 60 centimetriem. Tomēr lielie kalmāri sasniedz 13 metru garumu. Vislielākais no visiem ir Antarktīdas kalmārs jeb kalmārs koloss (Mesonychoteuthis hamiltoni), kas var sasniegt 14 m garumu.
Kalmāri un cilvēks
Daudzas kalmāru sugas tiek izmantotas cilvēku pārtikā. Vispopulārākie tie ir Āzijas un Vidusjūras reģiona virtuvē: Ķīnā, Japānā, Korejā, Vjetnamā, Filipīnās, Grieķijā, Turcijā, Portugālē, Spānijā un Itālijā.
Kalmārus izmanto dažādos veidos, pildītus un negrieztus, sagrieztus gredzenos, gabaliņos utt. Ēšanai izmanto arī taustekļus un kalmāru tinti. Pārtikā netiek izmantots tikai kalmāra knābis un vīrišķais dzimumorgāns. Kalmāri ir bagātīgs cinka, mangāna, vara, selēna, B12 vitamīna un B2 vitamīna avots.
Klužas žudecs
Klužas žudecs (ro) ir Rumānijas žudecs Transilvānijas reģionā.
Ģeogrāfija
Žudecs atrodas Rumānijas ziemeļrietumos un aizņem 6674 km² lielu teritoriju. Tas robežojas rietumos ar Bihoras žudecu, ziemeļrietumos ar Selažas žudecu, ziemeļos ar Maramurešas žudecu, austrumos ar Bistricas-Neseudas un Murešas žudecu, bet dienvidos ar Albas žudecu. Trešo daļu teritorijas aizņem līdz 1800 m augstie Apusenu kalni, kas atrodas žudeca dienvidrietumu daļā.
Iedzīvotāji
2007. gadā žudecā dzīvoja 692 316 iedzīvotāji (no tiem 333 923 vīrieši un 358 393 sievietes). Iedzīvotāju blīvums bija 103,73 cilv./km².
Lilija
Lilija var būt:
Andress Opers
Andress Opers (dzimis Tallinā) ir igauņu futbola treneris, bijušais futbolists, uzbrucējs. Spēlētāja karjeru noslēdza Kipras Pirmās divīzijas klubā Nea Salamis Famagusta FC. Viņš ir Igaunijas izlases visu laiku labākais vārtu guvējs ar 38 vārtiem 134 spēlēs.
Kā Lupatiņi veseļojās
"Kā Lupatiņi veseļojās" ir 2015. gadā izdota Latvijas animācijas filma. Filmas režisors ir Edmunds Jansons.
Sižets
Cimdiņš ir saaukstējies. Tā rezultātā viņš bieži šķauda, kā arī viņam sāp kakls. Visi vēlas aprūpēt Cimdiņu. Tā kā Cimdiņa slimošana izskatās jauki, Lakatiņam sāk kaut kas sāpēt. Kad Zeķīte sāk ārstēšanu ar konfekšu palīdzību, arī Spilventiņš sāk justies slims.
Vigo Jensens
Aleksandrs Vigo Jensens (da; dzimis, miris ) ir dāņu svarcēlājs, sporta šāvējs, vingrotājs un vieglatlēts. Viņš ir pirmais Dānijas olimpiskais čempions. Startējis divās vasaras olimpiskajās spēlēs — 1896. gada Atēnu un 1900. gada Parīzes spēlēs. Kopā olimpiskajās spēlēs izcīnīja trīs medaļas, visas 1896. gada Atēnu olimpiskajās spēlēs.
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Atēnās Vigo Jensens startēja četros olimpiskajos sporta veidos, kopumā 7 dažādās disciplīnās. Šie sporta veidi bija svarcelšana, šaušana, vieglatlētika un vingrošana.
Pirmā disciplīna, kurā viņš sacentās 1896. gada Atēnu olimpiskajās spēlēs bija abrocīga grūšana svarcelšanā, kas mūsdienās pazīstama kā raušanas un grūšanas disciplīna. Šajā disciplīnā viņš pacēla 111.5 kilogramus, pārspējot sudraba medaļnieku, Lielbritānijas sportistu Lonsestonu Eliotu un Grieķijas sportistu Sotiriju Versi. Lai gan Lielbritānijas delegācija protestēja, jo gan Jensenam, gan Eliotam bija vienāds rezultāts, pacelti 111.5 kilogrami. Eliots šo rezultātu panāca ar vairāk mēģinājumiem nekā Jensens, līdz ar to Jensenam tika piešķirta zelta medaļa, bet Eliotam sudraba medaļa. Savukārt grūšanā ar vienu roku Jensens pacēla 57 kilogramus, pārspējot Grieķijas sportistus Aleksandru Nikolopulu un Sotiriju Versi, bet zaudējot Lielbritānijas sportistam Lonsestonam Eliotam, kura rezultāts bija 71 kilograms. Līdz ar to Jensens šajā disciplīnā izcīnīja sudraba medaļu.
No vieglatlētikas disciplīnām Jensens startēja lodes grūšanā un diska mešanā. Lodes grūšanā viņš ieņēma 4. vietu, bet diska mešanā viņš ieguva 5. līdz 9. vietu. Diemžēl viņa precīzi iegūtie rezultāti šajās vieglatlētikas disciplīnās nav zināmi.
Kūra
Kūra var būt:
Vigo Jensens
1896. gada vasaras olimpiskās spēles
No vingrošanas disciplīnām Jensens startēja kāpšanā virvē. Starp 5 sportistiem, kas startēja šajā disciplīnā, Jensens ieņēma pēdējo vietu.
Libertisms
Libertisms jeb libertārisms ir politiska ideoloģija, kuras pašā pamatā ir pašīpašuma princips un spēka pirmās lietošanas nolieguma princips.
Vigo Jensens
1900. gada vasaras olimpiskās spēles
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē Jensens startēja piecās šaušanas disciplīnās šaušanā ar šauteni. 300 metru šaušanā stāvus pozīcijā viņš ieguva 277 punktus un izcīnīja dalīto 11./12. vietu kopā ar savu tautieti Andersu Peteru Nīlsenu. 300 metru šaušanā uz ceļiem Jensens ieguva 290 punktus un kopā ar Norvēģijas sportistu Helmeru Hermandsenu ieņēma 13./14. vietu. 300 metru šaušanā ar šauteni guļus pozīcijā viņš ieguva 308 punktus un kopā, atkal ar norvēģi Hellmeru Hermandsenu ieņēma 10./11. vietu. 3 pozīciju 300 metru šautenes disciplīnā tika ņemti vērā individuālie rezultāti katrā attiecīgajā disciplīnā un Vigo Jensens kopsummā ieņēma 875 punktus un 15. vietu. Savukārt 300 metru šaušanā triju pozīcijās, komandu sacensībās Vigo Jensens bija viens no sešiem Dānijas komandas pārstāvjiem. Šajā disciplīnā tika ņemts vērā viņa individuālais rezultāts. Dānijas šāvēju komanda kopā ieguva 4265 punktus, ieņemot 4. vietu.
Libertisms
Libertieši netic, ka cilvēkam ir jebkādas "pozitīvas tiesības" (t.i., ka cilvēkam "pienāktos" tādas lietas kā pārtika, pajumte vai veselības aprūpe) viņi tic, ka cilvēkam ir tikai "negatīvas tiesības" (t.i., netikt apzagtam vai citā veidā apskādētam un netikt cenzētam). Citiem vārdiem, libertieši netic, ka cilvēkam kaut kas "pienākas" papildus, vienīgais, kas cilvēkam "pienākas", ir lai viņam netiktu atņemts tas, kas viņam jau ir (vienalga, vai tā ir manta, vai veselība/darbaspēja fizisku bojājumu rezultātā, vai tml.).
Libertieši tic minarhijai, respektīvi, pēc iespējas samazinātai ("minimālai") valsts pārvaldei (minarhija dažkārt tiek jaukta ar anarhiju, taču tās ir atšķirīgas). Juris Kaža vienā no saviem blogiem diskutē, ka Latvija kļūst aizvien minarhistiskāka stingrās taupības samazinātās valsts pārvaldes dēļ.
Ekonomiskā kontekstā
Libertisms ir labēja ideoloģija ekonomiskā ziņā, respektīvi, kapitālistiska un nosacīti konservatīva ("konservatīva" šeit jāsaprot ekonomiskā kontekstā, ne tik daudz kulturālā.)
Amerikāņu libertietis Deivids Nolans (David Nolan) viņa vārdā nosauktajā politiskajā grafikā piešķir jebkurai politiskai ideoloģijai divas dimensijas, "personiska brīvība" un "finansiāla brīvība". Uz horizontālās finansiālās brīvības ass viņš novieto libertismu vistālāk pa labi, respektīvi, libertieši bauda tikpat daudz finansiālas brīvības kā konservatīvisti (kapitālisti).
Libertisms un liberālisms
Libertisms dažkārt tiek saukts par "konservatīvo liberālismu", norādot tā atšķirības no liberālisma.
Klasiskā liberālismā pārtikušākiem sabiedrības locekļiem ir caur nodokļiem jāatbalsta liels sociālo pabalstu budžets, lai atbalstītu "marginalizētās" grupas, piemēram, dažādu minoritāšu pārstāvjus.
Liberālisms tic, ka cilvēkiem "pienākas" vienlīdzība. Tas ir pretstatā ar libertisma principu, ka cilvēkiem nav pozitīvu tiesību (respektīvi, cilvēkiem nekas nepienākas, izņemot, lai viņiem netiktu atņemts/sabojāts tas, kas viņiem ir pašlaik).
Atšķirības attieksmē pret naida runu
Svarīgs liberālisma sociālās politikas aspekts ir naida runas kriminālvajāšana (vai šāda statusa panākšana tai). Liberālajās Rietumeiropas valstīs ir visbargākie naida runas likumi pasaulē.
Libertisms ir kopumā pret valsts iejaukšanos cilvēku dzīvē, līdz ar to ir pret naida runas kriminālvajāšanu.
Iespējams, tāpēc, ka liberālisms ir sociāls un tiecas uz vienlīdzību un marginalizētu grupu integrāciju un akceptēšanu, tam ir svarīgi sodīt pretestību šādai akceptēšanai (t.sk., sodīt verbāli izteiktu nepatiku pret kādu (minoritātes) grupu). Libertismā tas nav aktuāli, jo tas ir individuālistisks/kapitālistisks un sabiedrības ("sociāls") akcepts/integrācija ir mazsvarīga.
Piezīmes
<references group="piezīme" />
Azargoli
Azargoli jeb Ezergali ir ciems Aulejas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 283 km attālumā no Rīgas.
Ciems atrodas starp Lielo Gausli un Auleju.
Gornasti
Gornasti ir ciems Alūksnes novada Liepnas pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 8 km no pagasta centra Liepnas, 41 km no novada centra Alūksnes un 243 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V403, netālu no Medņusalas ietekas Liepnā.
Āfrikas trīskrāsu gazeles
Āfrikas trīskrāsu gazeles, Āfrikas trīskrāsu gazeļu ģints (Eudorcas) ir viena no dobradžu dzimtas (Bovidae) ģintīm, kas apvieno 3 mūsdienās dzīvojošas gazeļu sugas un vienu izmirušu sugu. Tās visas mājo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras, sākot ar Sāhilas joslu kopējā izplatības areāla ziemeļos. Nesenā pagātnē visas šīs ģints sugas tika klasificētas gazeļu ģintī (Gazella).
Izskats un īpašības
Āfrikas trīskrāsu gazeles ir samērā nelieli, eleganti pārnadži ar graciozu ķermeņa uzbūvi, garām, tievām kājām un smalkām galvām. Abi dzimumi ir apmēram vienādi lieli. Visām sugām abiem dzimumiem ir ragi, lai gan tēviņiem ragi ir lielāki. Āfrikas trīskrāsu gazelēm ir raksturīgs ruds matojums, vēders gaišs, gandrīz balts, bet uz sāniem starp rudo ķermeņa augšpusi un gaišo vēderu ir nodaloša, tumši brūna vai melna josla. Atkarībā no sugas tā var būt platāka vai šaurāka, bet vienmēr labi pamanāma. Lielākā ģintī ir Tomsona gazele (Eudorcas thomsonii), kuras augstums skaustā ir apmēram 82 cm. Salīdzinoši abām pārējām gazeļu sugām lielāko tēviņu augstums plecos ir apmēram 70 cm.
Gazeles ir ļoti ātri dzīvnieki un īsā distancē spēj sasniegt ātrumu ap 80 km/h, toties garā distancē spēj ilgstoši skriet ar ātrumu 48 km/h. Tās mājo dažādos sausos biotopos — tuksnešos, savannā un zāļainos līdzenumos ar īsu zāli.
Kriss Andersons (uzņēmējs)
Kriss Andersons (dzimis Pakistānā 1957. gadā) ir angļu uzņēmējs, žurnālists un kopš 2002. gada arī ikgadēji rīkotās TED konferences kurators.
Āfrikas trīskrāsu gazeles
Bara uzbūve
Pārošanās laikā pieauguši tēviņi ir teritoriāli un katram, sasniedzot dzimumbriedumu 2—3 gadu vecumā, ir sava neliela teritorija. Tā nemitīgi tiek aizsargāta, kā arī savstarpējās cīņās nemitīgi tiek pierādīta dominance. Atkarībā no cīņas iznākuma teritorijas robežas nepārtraukti mainās. Interesanti, ka tēviņi cīnās tikai ar savas sugas tēviņiem un citu gazeļu tēviņiem nepievērš uzmanību. Jaunie tēviņi veido vecpuišu grupas, kuras neiesaistās cīņā par pārošanos. Mātītes ar saviem pēcnācējiem veido lielus barus, kuri nepārtraukti migrē cauri tēviņu teritorijām. Ārpus vairošanās sezonas tēviņi apvienojas vecpuišu baros, kas uzturas mātīšu bara tuvumā.