cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Franču revolūcija
Radikālo jakobīņu diktatūra
21. novembrī Parīzē atgriezās Dantons un uz laiku kļuva par Robespjēra sabiedroto cerībā atgūt zaudēto varu un atkal kļūt par Sabiedriskās glābšanas komitejas locekli. Aizstāvot savus arestētos draugus un politiskos līdzgaitniekus, Dantons sāka aizstāvēt politiskā terora izbeigšanu un miera sarunu sākšanu. Viņu atbalstīja Kamils Demulēns, kurš 5. decembrī sāka izdot jaunu avīzi, kurā aizstāvēja terora beigas un žēlsirdības nepieciešamību pret politiskajiem pretiniekiem. Taču radikālākie jakobīņu kluba biedri nosodīja šo politiku un jau 1794. gada janvārī aresti atkal pastiprinājās.
1794. gada marta sākumā ebēristi un radikāļi no Kordeljeru kluba sāka plānot sankilotu dumpi, lai gāztu Robspjēru, taču viņiem neizdevās gūt nekādu atbalstu Parīzes komūnā. 14. martā ebēristus arestēja, nodeva Revolucionārajam tribunālam un 25. martā sodīja ar nāvi.
Terora pastiprināšanās pavasarī un Dantona tiesas prāva, kuras gaitu kontrolēja Sabiedriskās glābšanas komiteja, saasināja Vispārējās drošības komitejas biedru neapmierinātību ar savas varas mazināšanos. Arī Sabiedriskās glābšanas komiteja bija sašķēlusies Robespjēra piekritējos un pretiniekos. Robespjērs no reģionu pilsētām atsauca virkni pārstāvju, kas tur bija asiņaini apspieduši žirodistu federālistu sacelšanās, taču politisko nesaskaņu dēļ izslēgti no Jakobīņu kluba. Viņi baidījās, ka terors viņus iznīcinās. Taču galvenais Robespjēra krišanas iemesls bija tas, ka viņš zaudēja kontroli pār Konventu. Katra "kalniešu" radikāļu akcija izraisīja neapmierinātību aizvien jaunā deputātu grupā, un drīz neapmierināto deputātu skaits pārsniedza "kalniešu" atbalstītāju skaitu. 1794. gada 26. jūnijā franču armija Flerī kaujā guva izšķirošu uzvaru par austriešiem, militārā krīze bija pārvarēta un deputāti arī neredzēja nepieciešamību turpināt politisko teroru.
Robespjēra gāšana
Robespjēra neprognozējamais terors izraisīja pretreakciju mērenākajos jakobīņos un Konventa deputātos, kuros sākās neapmierinātība ar terora patvaļu. No 1794. gada jūnija vidus Robespjērs sešas nedēļas pavadīja mājās, it kā slimības dēļ, un šajā laikā konspirācija pret viņu nostiprinājās. 26. jūlijā Robespjērs atgriezās Konventā ar garu runu, kurā iezīmēja konspirācijas un nodevības, kuras it kā gatavojot viņam zināmi nodevēji. Bailēs par savām dzīvībām deputāti beidzot bija gatavi gāzt Robespjēru. 26. jūlija naktī pārstāvji no abām komitejām un Konventa deputāti slepus vienojās no amata atcelt Parīzes Nacionālās gvardes komandieri, Revolucionārā tribunāla prezidentu, Robespjēru ar līdzgaitniekiem, kā arī nepieļaut Robespjēram un Sen-Žustam sevi publiski aizstāvēt. Tika iegūts arī "purva" un labā spārna deputātu atbalsts.
27. jūlijā (9. termidorā) Robespjērs ar Sen-Žustu ieradās Konventā, taču šoreiz viņu uzrunas pārtrauca deputātu izsaucieni un apvainojumi. Haotiskās sēdes laikā deputāti nobalsoja par Robespjēra, viņa brāļa Augustīna, Sen-Žusta, vairāku Sabiedriskās drošības komitejas locekļu, Revolucionārā tribunāla vadītāja, un citu terora īstenotāju arestiem. Robespjēram un dažiem viņa līdzgaitniekiem izdevās izvairīties no cietuma un vakarā nokļūt Parīzes rātsnamā, kuru kontrolēja viņu sabiedrotie. Taču Robespjērs bija zaudējis arī radikālo sankilotu atbalstu. Uz aicinājumu atbalstīt Sabiedrības glābšanas komiteju pozitīvi atsaucās tikai 16 no 48 Parīzes rajonu komūnām. 2.30 naktī rātsnamā ielauzās Konventa apsargi, kas Robespjēru un līdzgaitniekus arestēja un 28. jūlija pēcpusdienā visiem apsūdzētajiem izpildīja nāvessodu. 29. jūlijā galvas nocirta vēl 71 Robespjēra atbalstītājam, galvenokārt no Parīzes komūnas. Sākās mērenas revolūcijas posms, kas pazīstams kā Termidora reakcija.
Daile
Daile var būt:
Aragonas kronis
Aragonas kronis bija monarhija, vairāku valstu konfederācija, ko pārvaldīja viens karalis. Tā izveidojās 1162. gadā, apvienojot Aragonas karalisti un Barselonas grāfisti. 1469. gadā tas tika apvienots ar Kastīlijas kroni zem viena valdnieka Filipa II, kas vēlāk izveidoja Spānijas karalisti. Kronis formāli tika likvidēts 1716. gadā.
Datorprogramma
Datorprogramma (bieži saukta arī vienkārši par programmu) ir instrukciju saraksts, kas nosaka datoram veicamās darbības. Lielākā daļa programmu sastāv no ielādējamas instrukciju kopas, kura nosaka, kā dators reaģēs uz lietotāja ievadi programmas darbības laikā. Datorprogrammu parasti sastāda programmētājs kādā noteiktā programmēšanas valodā. Mūsdienās dažādi programmēšanas aspekti ir automatizēti, tāpēc bieži vien viena datorprogramma izveido citu (piemēram, Vikipēdijas lapas kods tiek automātiski ģenerēts no datubāzē esošās informācijas).
Paslenka
Paslenka - pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz dienvidaustrumiem no Elblongas.
Austrijas pilsētu uzskaitījums
No šīm 201 pilsētām, 186 pilsētas ir bez konkrētiem statūtiem, bet 15 pilsētas ir ar statūtiem.
Karte
Šajā kartē norādītas 70 lielākās Austrijas pilsētu (ņemot vērā iedz.sk.) atrašanās vietas
Marks Džordāno
Marks Džordāno (dzimis ) ir kanādiešu hokejists, aizsargs. Pašlaik (2023) Džordāno pārstāv Nacionālās hokeja līgas klubu Toronto "Maple Leafs".
Spēlētāja karjera
Nav draftēts NHL. Profesionāļa karjeru Džordāno sāka 2004. gada vasarā, kad tika uzaicināts uz NHL vienības Kalgari "Flames" un parakstīja ar komandu līgumu. 2004.—05. gada sezonu hokejists aizvadīja AHL vienībā Lovellokas "Monsters". Nākamajā sezonā aizsargs debitēja "Flames" sastāvā, tās rindās aizvadot septiņas spēles. 2006.—07. gada sezonā Džordāno NHL aizvadīja jau 48 spēles.
2007. gada vasarā Džordāno neizdevās vienoties par jauna līguma nosacījumiem, kā rezultātā 2007.—08. gada sezonu viņš aizvadīja Krievijas Superlīgas vienībā Maskavas "Dinamo". 2008.—09. gada sezonā Džordāno atgriezās "Flames" sastāvā. Jau 2011. gadā viņš kļuva par "Flames" kapteiņa palīgu, bet 2013. gadā, pēc tam, kad "Flames" bija pametis Džeroms Iginla, tieši Džordāno kļuva par jauno komandas kapteini. 2021. gada NHL paplašināšanās draftā Džordāno kļuva par līgas jaunpienācēju Sietlas "Kraken" spēlētāju, bet jau 2022. gada 20. martā maiņas darījuma rezultātā tika aizmainīts uz Toronto "Maple Leafs" komandu.
2019. gadā Džordāno kā līgas labākais aizsargs ieguva Džeimsa Norisa balvu un tika iekļauts arī līgas simboliskajā izlasē.
Pokļuka
Pokļuka ir mežains plato aptuveni 1300 metru augstumā, kas atrodas Bledas un Bohiņas kopienā, Slovēnijas ziemeļrietumu daļā. Tā ir daļa no Triglava nacionālā parka. Plato ir plašāk pazīstams ar savu ziemas sporta infrastruktūru. Biathloncenter Pokljuka, kurš atrodas 15 km (25 km ar auto) uz rietumiem no Bledas, kopš 1999. gada ik gadu notiek Biatlona Pasaules kausa posms. 2001. un 2021. gadā šeit notika Pasaules čempionāts biatlonā, kā arī šeit ir noticis 2006. gada Pasaules čempionāts biatlonā jauktajām stafetēm un 1998. gada Pasaules čempionāta iedzīšanas sacensības.
18. gadsimtā dzelzs ieguves dēļ tika izcirsti baltegļu un dižskābāržu meži. Tagad tos pārsvarā aizvietojuši egļu meži. Šādam augstumam neierasti, atrodami arī daži purvāji.
Itālijas Grand Prix
Itālijas Grand Prix ir ikgadēja Formula 1 Grand Prix izcīņa. Tā pirmo reizi norisinājās 1921. gadā, bet pirmā F1 sacīkste Itālijā notika 1950. gadā. Tā ir notikusi katru F1 sezonu, tāpat kā Lielbritānijas GP.
Visās sezonās sacīkste ir notikusi Moncā, izņemot 1980. gadu, kad sacīkste notika Imolā. (No . līdz . gadam Imolā notika Sanmarīno Grand Prix. ) Šajā trasē tradicionāli veicas mājiniekiem Ferrari, šī komanda ir uzvarējusi 19 reizes. Piecas reizes ar Ferrari šeit ir uzvarējis Mihaels Šūmahers.
Saraksts
Minēti tikai uzvarētāji tajos Grand Prix, kas aizvadīti F1 sezonu ietvaros.
Rozalīna Jalova
Rozalīna Jalova (Rosalyn Sussman Yalow; dzimusi, mirusi ) bija ASV medicīnas fiziķe. Izstrādājusi radioimunoloģisko metodi. 1977. gadā viņa kopā ar Rožē Gijmēnu un Endrū Šalliju saņēma Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā "par viņu atklājumiem attiecībā uz peptīdu hormonu ražošanu smadzenēs".
Radioimunoloģisko metodi Jalova kopā ar ārsta Solomona Bersona komandu izstrādāja Bronksas Veterānu administrācijas slimnīcā. Pēc šīs metodes ar radioaktīvo izotopu palīdzību var pētīt fizioloģisko sistēmu šķidrumu nelielus daudzumus. Sākotnēji to izmantoja insulīna līmeņa pētīšanai cukura diabētā, bet kopš tā laika radioimunoloģisko metodi izmanto simtiem citās jomās.
Jaseņa
Jaseņa ir pilsēta Polijas rietumos, Lubušas vojevodistes dienvidos uz dienvidrietumiem no Zelona Guras. Vēsturiski pazīstama arī kā Vācijas pilsēta Gasene. Līdz 1945. gadam atradās Vācijā, bet, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet vācu iedzīvotāji padzīti.
Elblongas apriņķis
Elblongas apriņķis (pl) ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes rietumos. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Braņevo, Lidzbarkas un Ostrudas apriņķiem, Pomožes vojevodistes Štumas, Malborkas un Novi Dvoras apriņķiem, kā arī Baltijas jūru, bet Elblongas pilsēta ir anklāvs apriņķa teritorijā.
Vengoževo apriņķis
Vengoževo apriņķis ir apriņķis Polijā, Varmijas-Mazūrijas vojevodistes ziemeļaustrumos. Robežojas ar Varmijas-Mazūrijas vojevodistes Goldapas, Gižicko un Kentšinas apriņķiem, kā arī Krievijas Kaļiņingradas apgabalu.
1086. gads
1086. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Aldermanīts
Aldermanīts (nosaukts Adelaidas universitātes profesora, mineraloga A. R. Aldermana (Arthur Richard Alderman) vārdā) ir ļoti rets minerāls. Atklāts 1980. gadā.
Atradnes
Zināmas tikai trīs atradnes:
Austrieši
Austrieši (de) ir viena no Eiropas nācijām, Austrijas pamatiedzīvotāji. Pieder pie ģermāņu tautām, runā vācu valodā, sadzīvē lieto vairākus augšvācu (austriešu—bavāriešu un alemaņu) dialektus.
Vēsturiski austrieši tika uzskatīti par vāciešiem. Austriešu zemes bija daļa no vācu Svētās Romas impērijas, kā arī Vācu Savienības (1815—1866), un tikai pēc 1866. gada Austrijas—Prūsijas kara tā no šīs konfederācijas tika izslēgta. Pēc Austroungārijas sabrukuma ar speciālu Tautu Savienības lēmumu austriešu zemēm tika liegts apvienoties ar pārējo Vāciju. Austrija Vācijai tika pievienota 1938. gada anšlusa rezultātā. Pēc Otrā pasaules kara austrieši izveidoja paši savu nacionālo identitāti, un mūsdienās lielākā daļa sevi neidentificē ar vāciešiem.
Luksemburgas pilsētu uzskaitījums
Pilsētas statuss Luksemburgā nav pielīdzināts urbanizētajām teritorijām. Pilsēta Luksemburgā ir atsevišķs juridisks statuss, kas atšķiras no komūnām (échevins). Pastāv arī vairākas atšķirības starp pilsētu un komūnu, piemēram, pilsētas statusu oficiāli apstiprina lielhercogs, savukārt komūnas statusu Luksemburgas iekšlietu ministrs.
Vēsture
Vēsturiski pilsētas statuss tika atvasināts no pilsētas īpašumā esošās pilsētas hartas, bet tagad pilsētas tiesības piešķir un reglamentē normatīvie akti. Pirmo reizi pilsētas tiesības tika piešķirtas 1843. gada 24. februārī, kad 7 pilsētām tika atjaunotas viņu pilsētas tiesības. Tās bija Luksemburga, Dīkirhe, Grēvenmahere, Ehternaha, Vilca, Viandena un Remiha.
Jau vairāk kā 60 gadus pilsētu skaits nav mainījies. 1906. gada 29. maijā pilsētas tiesības tika piešķirtas Ešai pie Alzetes, savukārt 1907. gada augustā pilsētas tiesības tika piešķirtas Diferdanžai, Didelanžai, Etelbrukai un Rūmelanžai. 1914. gada 7. aprīlī arī Holerihas (Hollerich) komūnai tika piešķirtas pilsētas tiesības, taču vēlāk komūna tās zaudēja un 1920. gada 26. martā tika pievienota Luksemburgas pilsētai.
Pēdējais likums attiecībā uz pilsētām tika pieņemts 1988. gada 13. decembrī (Loi communale du 13 décembre 1988), un tas noteica 12 komūnas ar pilsētas statusu.
Brige
Brige ir pilsēta Beļģijas rietumos, Flandrijas reģiona ziemeļrietumos, 15 kilometru attālumā no Ziemeļjūras, Rietumflandrijas administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Ar 117 577 iedzīvotājiem 2013. gadā tā ir septītā lielākā Beļģijas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita.
Pilsētā ir labi saglabāts pilsētas vēsturiskais centrs ar daudziem maziem kanāliem. 2000. gadā Briges vēsturiskais centrs tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. 2008. gadā pilsētā tika uzņemta kinofilma "Reiz Brigē".
Vēsturiski bijusi svarīga ostas un mežģīņu ražošanas centrs. Mākslas vēsturē zināma kā Hansa Memlinga un Jana van Eika dzīves vieta.
Vēsture
Ap mūsu ēras sākumu Briges vietā bija neliela apmetne. Kad ap 650. gadu Svētais Elīgijs apkārtnē sludināja kristietību, Brige jau bija viena no apkārtnes ievērojamākajām apmetnēm. 7. gadsimtā Brige kļuva par Flandrijas galveno pilsētu.
Pilsēta īpaši uzplauka sākot no 11. gadsimta, kad Brige kļuva par nozīmīgu tirdzniecības centru. Galvenā pilsētas eksporta prece bija vilna. Galvenokārt tirdzniecība notika ar Angliju un Ziemeļeiropas valstīm. Pilsētā atradās Hanzas savienības kantoris, šeit darbojās arī Dženovas un Venēcijas tirgoņi. 1309. gadā pilsētā tika atvērta birža. Ap 1475. gadu Brigē Viljams Kakstons iespieda pirmo grāmatu angļu valodā.
Ap 1500. gadu Briges osta pamazām aizsērēja un pilsēta konkurences cīņā zaudēja Antverpenei. Kad nodibinājās Nīderlande, Brige vēl vairāk zaudēja savu ostas pilsētas nozīmi. Dzejnieks Žoržs Rodenbahs (Georges Rodenbach) 19. gadsimtā pilsētu nosauca par Bruges-la-Morte (Mirušo Brigi), tomēr 20. gadsimtā līdz ar tūrisma attīstību pilsēta ieguvusi jaunu elpu un ir uzplaukusi.
Cilvēki
Brigē dzimuši:
Kenedija Kosmosa centrs
Džona Kenedija Kosmosa centrs (en, KSC) ir ASV kosmodroms uz Meritas salā pie Kanaverala zemesraga Floridā. Kosmodroms atrodas NASA pārziņā pilotējamo programmu realizēšanai.
Vēsture
Sakarā ar ASV Mēness programmas izsludināšanu bija nepieciešams būvēt jaunas starta būves. 1962. gadā blakus Kanavarala zemesragam šiem nolūkiem tika izvēlēta Meritas sala. Sākotnēji tas tika nosaukts par Starta operāciju centru (Launch Operations Center). 1963. gadā pēc ASV prezidenta Džona Kenedija slepkavības centrs tika pārdēvēts viņa vārdā.
Kenedija kosmiskajā centrā tika realizētas pilotējamo kosmosa kuģu palaišanas:
Vengoževo
Vengoževo (pl) ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz ziemeļiem no Gižicko, netālu no Krievijas (Kaļiņingradas apgabala) robežas uz ziemeļiem no Mamri ezera. Līdz 1945. gadam — Angerburga (de) Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā.
Pilsētas dažādie nosaukumi atvasināti no vārda zutis, piemēram, senprūšu — anger (zutis) ir par pamatu vāciskajam nosaukumam, jo apkārtnē bijuši lieli šīs zivs krājumi. Rakstos pirmoreiz minēta 1335. gadā kā Vācu ordeņa apmetne. XVI un XVII gadsimtā ievērojams daudzums iedzīvotāju bija lietuvieši.
Dobre Mjasto
Dobre Mjasto ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Varmijas-Mazūrijas vojevodistē, uz dienvidrietumiem no Lidzbarkas Varmiņskas pie Linas upes.
Līdz 1945. gadam pilsēta bija Vācijas (Austrumprūsijas) sastāvā un tās nosaukums bija Gutštate (Guttstadt). Tajā dzīvoja prūšu cilmes garīdznieks Ērdmans Tolgsdorfs (ap 1550-1620), kas pēc pārcelšanās uz Livoniju 1585. gadā latviskoja jezuītu priestera Pētera Kanīzija "Katoļu katehismu" (, 1558), kas ir senākā līdz mūsdienām saglabājusies latviešu grāmata.
Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, Dobre Mjasto iekļāvās Polijā, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas tika padzīti.
Valdnieku ieleja
Valdnieku ieleja (, Wādī al Mulūk) ir ieleja Ēģiptē, kurā tikuši apglabāti Senās Ēģiptes Jaunās karalistes (18.—20. dinastija; 1539.—1075. gads p.m.ē.) faraoni un citas augsta ranga personas. Atrodas Nīlas rietumu krastā pretī Tēbām (mūsdienās — Luksora) Tēbu nekropolē. Vādī iedalīta austrumu ielejā, kur atrodas lielākā daļa karalisko kapeņu, un rietumu ielejā.
Pašlaik ir atrastas 63 kapenes un kameras. Karaliskās kapenes ir dažādā veidā tikušas izgreznotas, tās sniedz aptuvenu priekšstatu par ēģiptiešu uzskatiem un tā laika apbedīšanas rituāliem. Gandrīz visas kapenes ir tikušas izlaupītas, taču tās tāpat sniedz priekšstatu par faraonu bagātību un varenību. Kopš 18. gadsimta Valdnieku ieleja ir arheoloģiskās un ēģiptoloģiskās izpētes uzmanības centrā. Mūsdienās ieleja ir kļuvusi slavena ar Tutanhamona kapa atklāšanu, šī ir viena no pasaulē populārākajām arheoloģisko izrakumu vietām. Valdnieku ieleja ir arī populārs tūrisma objekts. 1979. gadā kopā ar pārējo Tēbu nekropoli Valdnieku ieleja tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Endijs Makijs
Endijs Makijs (ang. Andy McKee, dzimis ) ir amerikāņu fingerstyle ģitārspēles stila mūziķis, un šobrīd ir parakstījis līgumu ar mūzikas ierakstu kompāniju Razor & Tie. Viņa spēlēšanas stils un kompozīcijas ir iekarojušas daudzu klausītāju sirdis – 2006. gada nogalē viņa dziesma Drifting kļuva par skatītāko interneta portālos YouTube un MySpace, sasniedzot skaitli 38 000 000. Tas joprojām ir viens no viņa visaugstāk novērtētajiem skaņdarbiem. Pārējās Endija publicētās dziesmas tika novērtētas pieticīgāk, tā, piemēram, skaņdarbs Rylynn ir aplūkots tikai 18 000 000 reižu. Līdzīgi dziesmas Africa kaverversija sasniedza 9 000 000 skatījumus, pirms pēkšņi ierakstu kompānija Candyrat to no interneta vietnes izņēma.
Nocturne (2001)
2001. gadā Endijs izlaida savu pirmo albumu Nocturne. Tajā pašā gadā viņš ieguva 3. vietu Nacionālā Fingerstyle ģitāras čempionātā, kas norisinājās Vinfīldā (Kanzasa). 2003. gadā kopā ar Džekjusu Stoltzemu, Isato Nakagavu un Masakī Kišibi viņš aizceļoja uz Taivānu. Tajā pašā gadā tika iegūts viens no tituliem Kanzasas štata rīkotajā ģitārspēles čempionātā. Šajās sacensībās viņš uzstājās ar Rona Spillersa arfveidīgu ģitāru, ko 2002. gadā nopirka no Stefana Beneta. , Šo instrumentu var saklausīt vairākās viņa kompozīcijās, piemēram, Into The Ocean un Gates of Gnomeria. Albums Nocturne tika tiražēts tikai 1000 eksemplāros.
Dreamcatcher (2004)
2004. gadā nāca klajā Endija otrais albums Dreamcatcher. Tajā atrodama grupas Toto dziesmas Africa kaverversija, tāpat arī kompozīcija The Friend I Never Met, par godu Mihaelam Hedžam. Makijs albuma nosaukuma dziesmu izpildīja kopā ar basistu Mihaelu Manringu, ar ko viņš turpināja sadarboties arī vēlāk. Šajā pašā gadā Kanādiešu ģitāras festivālā, piedaloties Fingerstyle ģitāras sacensībā, viņš ierindojās otrajā vietā. Tā kā albuma dziesmas guva ļoti daudz pozitīvu atsauksmju interneta vietnē YouTube, visas ierakstu kopijas tika ātri izpārdotas. Endijs albumu izlaida atkārtoti.
Art of Motion (2005)
Makija trešais disks Art of Motion, sadarbībā ar mūzikas ierakstu kompāniju Candyrat Records, tika izlaists 2005. gada novembrī, un uzreiz izpelnījās vērā ņemamas uzslavas no vairākiem ģitāristiem, piemēram, Dona Rosa, ko Endijs uzskata par savu mīļāko mākslinieku. Daļa kompozīciju, kuras guvušas popularitāti vietnē YouTube, iekļautas arī šajā albumā. Pateicoties panākumiem šajā interneta vietnē (2006 — 2007), kā arī ierakstu kompānijai Candyrat Records, albums Art of Motion guva vislielāko klausītāju atsaucību. Tāpat vēl atzīmējams fakts, ka šis ir vienīgais albums, kas tapis sadarbībā ar Candyrat Records. Dažās no albuma kompozīcijām, Endijs spēlē ar arfveidīgu ģitāru.
Gates of Gnomeria (2007)
Sajutis klausītāju atbalstu, Endijs lielu daļu 2007. gada pavadīja koncertējot pa pasauli. Vēlāk viņš atgriezās studijā un ierakstīja ceturto disku — Gates of Gnomeria. Albumā ietilpst sešas jaunas dziesmas, viena no tām jau iepriekš tika parādīta vietnē YouTube (Gates of Gnomeria), un vēl 2 kaverversijas. Arī 2008. gads tika pavadīts koncertējot apkārt pasaulei un priecējot klausītāju sirdis. Endijs to nedarīja viens — viņš uzstājās ar citiem Candyrat māksliniekiem un popularizēja divus albumus: Gates of Gnomeria un The Thing That Came From Somewhere (sadarbības albums ar Donu Rosu). Vēlāk šajā gadā, kopā ar mūziķi Entoniju Dolfūru, viņš izlaida DVD, kurā katrs mākslinieks izpildīja 8 dziesmas. Divas dziesmas Endijs ņēma no albuma Gates of Gnomeria.
Joyland (2010)
2009. gada maijā Endijs nāca klajā ar paziņojumu, ka gada otrajā pusē pārtrauks koncertēšanu un pievērsīsies jauna albuma ierakstīšanai. Pēc diviem mēnešiem — jūlijā viņš izteicās, ka albums visdrīzāk iegūs nosaukumu Joyland, albuma galvenās kompozīcijas nosaukums sākotnēji bija Music For A Vacant Amusement Park. Albums tika nokomplektēts 2009. gada novembrī un nākamā gada 23. martā parādījās pārdošanā iTunes. Veikalu plauktos, sadarbībā ar mūzikas ierakstu kompāniju Razor & Tie Records, tas kļuva pieejams nedēļu vēlāk — 30. martā. Viņa albumā ietilpst arī 75 minūšu garš videomateriāls DVD formātā, iekļaujot dokumentālo filmu Andy McKee: Joyland un četrus jaunus mūzikas video. Visi tie ir pieejami portālā YouTube.
Karjeras kāpums
Endijs par sevi runā, sakot, „es esmu puisis no Topīkas, Kanzasas, kas, var teikt, nedēļu pirms Ziemassvētkiem uzspridzināja internetu”. Makijs ir kļuvis par vienu no veiksmīgākajiem māksliniekiem, ko pārstāvējusi ierakstu kompānija Candyrat. Lieki piebilst, ka par pamatu tam bija reklamēšanās jau iepriekš pieminētajā publiskajā interneta vietnē Youtube — viņa video „Drifting” ieguva masveidīgu atbalstu portālā Digg. Gada laikā pēc šī notikuma viņš tika uzaicināts uz pāris slavenām radiopārraidēm — Woodsongs, tāpat arī Last Call with Carson Daly, pēc kā viņa interneta veikals tika pilnībā izpirkts. Pieaugot pieprasījumam, viņš savā mājaslapā sāka piedāvāt arī savu kompozīciju materiālus.
Ar dziesmu Little Drummer Boy, Endijs Makijs piedalījās arī Džoša Grobana albuma Noël tapšanā, kas 2007. gadā ieguva Grammy balvu, kā labākais Ziemassvētku albums. Šis albums kļuva par vienu no visvairāk pārdotākajiem 2007. gada albumiem Amerikas Savienotajās valstīs, sasniedzot 1. vietu Billboard 200. 2010. gadā Makijs palīdzēja Lī Ritenūram izveidot 6 disku apmācību materiālu String Theory, kā tapšanā piedalījās arī Stīvs Lukaters, Slešs, Nels Šons un Tāls Vilkenfīlds.
Atbildes par failu apmaiņu
Endija Makija vārds ir saistīts ar dažām pirātiskām interneta vietnēm, kurās var par brīvu lejupielādēt viņa mūzikas ierakstus. Tīmekļa vietnē The Pirate Bay, kurā pieejami vairāki mūziķa diski oriģinālversijās, viņš sarkastiski pateicās faniem par atbalstu un mudināja iegādāties ierakstus likumīgā ceļā. Arī mājaslapā BitTorrent viņš ir nosodījis lejupielādētāju rīcību. Viņa komentāri lielākoties tika uztverti ar sapratni, lai gan citi norādīja, ka komentāru dēļ var kristies viņa mūzikas ierakstu pārdošanas reitingi.
Iedvesmotāji
Makkijs ir iedvesmojies no vairākiem māksliniekiem: Ērika Džonsona, grupas Dream Theater, Mihaela Hedža, Prestona Rīdsa, Bilija Maklauglina, Tomija Emanuēla, Bjorkas, Stīva Lukatera, grupas Metallica, Džoja Satriani, grupas Iron Maiden, grupas Pantera, Stīva Erkijaga, grupas Toto, Pītera Gabriēla, Imogēna Hīpa, grupas King Crimson, grupas Primus, Peta Methenija un Dona Rosa.
Sākot no 13 gadu vecuma Makijs sāka klausīties metālu, piemēram Dream Theater. Radiopārraidē Woodsongs viņš apgalvoja to, kā bērnībā bijis „ķerts uz metāla mūziku”, un pat ar vienu no grupas Metallica dziesmām uzstājies skolas talantu šovā. Viss mainījās brīdī, kad viņš redzēja Prestonu Rīdsu un sāka pieslieties akustiskajai ģitārai, klausoties Dona Rosa un Mihaela Hedža skaņdarbus.
Atbildot uz jautājumiem par viņa radošajām spējām, Endijs Makijs paziņojis, ka nekad savā mūžā nav lietojis apreibinošās vielas.
Aleksīts
Aleksīts (nosaukts pēc Aleksejevas atradnes Krievijā, Sahas Republikā) ir rets hidrotermālas izcelsmes minerāls. Atklāts 1978. gadā.
Heinrihs V Salietis
Heinrihs V (de; dzimis, miris ) bija Saliešu dinastijas Svētās Romas impērijas imperators no 1111. gada līdz savai nāvei, kā arī Itālijas karalis un Vācijas karalis. Ceturtais un pēdējais Saliešu dinastijas imperators. Heinriha V valdīšana sakrita ar investitūras strīda noslēdzošo fāzi — 1122. gada Vormsas konkordātā imperators bija spiests piekāpties pāvestam Kalikstam II.
Svētās Romas imperatora Heinriha IV jaunākais dēls. 13 gadu vecumā tēvs Āhenē kronēja par Vācijas karali. 1104. gadā veiksmīgi sacēlās pret tēvu, kurš bija spiests atteikties no troņa. 1107. gadā karoja Bohēmijā, 1108. gadā — Ungārijā, 1109. gadā — pret Poliju, kur Glogovas kaujā cieta zaudējumu pret Boļeslavu III.
1110. gadā cīņā par investitūrām iebruka Itālijā un 1111. gadā piespieda pāvestu Pashāliju II sevi kronēt un atzīt imperatora investitūras tiesības. Kad imperators atgriezās vācu zemēs, pāvests atzina investitūru līgumu par anulētu un pāvesta legāts imperatoru ekskomunicēja. Tikmēr Vācijā pieņēmās spēkā opozīcija Heinriham V. 1114. gadā Heinrihs V sāka karu ar Ķelni, pirms tam apspiežot sakšu sacelšanos.
1116. gadā Heinrihs V otrreiz šķērsoja Alpus, iebruka Itālijā un padzina Pashāliju II no Romas. Pēc Pashālija nāves par pāvestu tika ievēlēts Gelasijs II, bet Heinrihs V iecēla pretpāvestu Grigoriju VIII. Gelasijs II bija spiests bēgt uz Franciju. Savstarpēju pārrunu rezultātā jaunais pāvests Kaliksts II un imperators sasauca pārrunas, iesākumā Vircburgā, vēlāk Vormsā, un 1122. gada septembrī tika parakstīts Vormsas konkordāts.
Pēdējos dzīves gadus Heinrihs II turpināja karot pret dumpiniekiem, līdz 1125. gadā mira no vēža, neatstājot dēlu.
Adamantāns
Adamantāns (C10H16) ir piesātināts triciklisks ogļūdeņradis — triciklodekāns. Tā molekula sastāv no trim "krēsla" konformācijā esošiem cikloheksāna gredzeniem, kas veido telpisku figūru, ko var uzskatīt par dimanta kristālrežģa sīku fragmentu. No tā cēlies arī vielas nosaukums (, adamas — ‘neievainojamais’ jeb ‘dimants’). Adamantāna molekulas oglekļa karkass ir vienlaicīgi stingrs un bez saspriegtām saitēm, jo ķīmisko saišu leņķi adamantāna molekulā atbilst sp3 hibridizētā oglekļa atoma saišu tetraedriskajiem leņķiem.
Ķīmiski tīrs adamantāns ir bezkrāsaina kristāliska viela (oktaedriski kristāli) ar kampara smaržu. Ūdenī adamantāns praktiski nešķīst, bet labi šķīst nepolāros organiskos šķīdinātājos. To var pārdestilēt ar ūdens tvaiku. Lai arī adamantāna kušanas temperatūra ir ogļūdeņražiem neraksturīgi augsta, tas jau istabas temperatūrā lēnām sublimējas.
Vēsture
Pirmo reizi uz dimantveidīgas struktūras ogļūdeņraža iespējamo eksistenci norādīja Dekers (Decker H.) Insbrukas dabaszinātnieku kongresā 1924. gadā un pat izteica izbrīnu, ka šāds ogļūdeņradis nav vēl sintezēts. Tajā pašā gadā vācu ķīmiķis Hanss Mērveins neveiksmīgi mēģināja to sintezēt laboratorijā. Viņš mēģināja iegūt adamantānu formaldehīda reakcijā ar malonskābes esteri piperidīna klātienē, tomēr tā vietā ieguva biciklisku savienojumu, ko vēlāk nosauca par "Mērveina esteri".
1933. gadā čehu ķīmiķi S. Landa un V. Mahāčeks no naftas izdalīja dažus miligramus adamantāna, ko identificēja pēc anomāli augstās kušanas temperatūras.
Adamantāna sintēzi pirmais veica horvātu izcelsmes ķīmiķis Vladimirs Prelogs 1941. gadā. Viņš to ieguva no Mērveina estera piecās stadijās, turklāt sintēzes iznākums bija mazāks par 1%. Vēlāk Šteters ieteica citu sintēzes shēmu ar iznākumu 6,5%.
Adamantāna atklāšana aizsāka organisko poliedrānu (daudzskaldņu veida molekulu) ķīmijas attīstību.
Izmantošana
Adamantāna atvasinājumus (amantadīnu, remantadīnu, tromantadīnu) lieto medicīnā kā pretvīrusu preparātus. Pamatojoties uz adamantānu, izstrādāti dažādi polimēri un termoizturīgas smērvielas.
1125. gads
1125. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Latvijas pievienošanās Eiropas Savienībai
Latvijas pievienošanās Eiropas Savienībai notika 2004. gada 1. maijā. Latvija kļuva par vienu no tolaik 25 Eiropas Savienības dalībvalstīm.
Pievienošanās process
Pamati Latvijas integrācijai starptautiskajā sabiedrībā tika likti jau 20.gs. 80. gadu beigās un 90. gadu sākumā, kad kā galvenais ārpolitiskais mērķis tika formulēta Latvijas kā neatkarīgi starptautiski tiesiska subjekta atzīšana no citām valstīm un starptautiskās sabiedrības kopumā.
Pirmie soļi dalībai Eiroatlantiskajās organizācijās
1991. gada augustā Latvijas neatkarības pretinieku skaits bija liels. Latvijā turklāt tolaik uzturējās ap 60 000 Krievijas militārā kontingenta. Sarežģītākais uzdevums bija sabalansēt vēlmi pēc iespējas ātrāk nokļūt Eiropā, stiprinot valsts neatkarību, ar realitātē joprojām pastāvošo ciešo saiti (īpaši tautsaimniecības jomā) ar Krieviju un citām bijušajām PSRS valstīm. 1992. gadā izstrādātajā Latvijas ārpolitikas galveno virzienu dokumentā iekļaušanās Eiropā tika noteikts kā Latvijas ārpolitikas stratēģijas pamatmērķis.
Tika diskutēts par Latvijas dalību Ziemeļatlantijas Līguma organizācijā jeb NATO, nosakot, ka Latvijas valdības politika būs vērsta uz iesaistīšanos Eiropas un Transatlantiskajās reģionālajās drošības un miera uzturēšanas struktūrās. Tomēr atbalsts NATO nebija viennozīmīgs. Pēc Ārlietu ministrijas novērojumiem, liela daļa pasaules politiskās sabiedrības tolaik neredzēja NATO lomu Eiropas drošības sistēmā. Turklāt, tika uzskatīts, ka tiekšanās pēc dalības tajā, varētu vēl vairāk pasliktināt jau tā sarežģītās attiecības ar Krieviju. Eiroatlantiskās telpas organizācijās tobrīd arī nebija vadlīniju nesen brīvību atguvušo valstu uzņemšanai. Pirmais solis šajā virzienā bija Ziemeļatlantiskās sadarbības padome. Par tās dalībnieci Latvija kļuva 1991. gada 20. decembrī. Neilgi pēc tam, 1992. gada 11. maijā, Latvija noslēdza līgumu par tirdzniecību un komerciālo un ekonomisko sadarbību ar Eiropas Ekonomisko kopienu.
Eirointegrācijas pamati
1990. gadu sākumā bija novērojama Krievijas aizvien pieaugošā vēlme ietekmēt Baltijas valstu iekšējos reformu procesus un saglabāt šīs valstis savā ietekmes sfērā. Diplomātiskajā terminoloģijā Krievija Baltijas valstis dēvēja par “tuvajām ārzemēm”, liekot saprast, ka nevēlas tās atzīt par neatkarīgām valstīm, tātad “īstām ārzemēm”. Šķēršļus radīja arī Rietumu piesardzība, kuras iemesls bija pārliecības trūkums par demokrātijas ilgtspēju nesen brīvību atguvušajās valstīs. Grūtības radīja arī lielā mainība Latvijas politiskajā vidē. Laika posmā no 1992. līdz 2002. gadam Latvijā nomainījās desmit valdības. Līdztekus tam joprojām aktuāls bija jautājums par Krievijas karaspēka izvešanu, kā arī daudz kas cits. Lai to visu atrisinātu, bija nepieciešams veikt atbilstošus valsts pārvaldes un strukturālus pārkārtojumus. 1990. gadu sākumā Ivara Godmaņa vadītajai Ministru padomei bija raksturīga samērā liela atbildības sadrumstalotība, kas ietekmēja arī ārpolitikas veidošanu. Problēmas risināšanu uzsāka Ārlietu ministrija, kura pirmā izveidoja valsts sekretāra amatu. Tā vadībā tika sastrukturēts viss ministrijas administratīvais un ierēdniecības personāls. Vienlaikus tika noteikti slavenie Kopenhāgenas kritēriji — stabilas demokrātiju garantējošas institūcijas; tiesu vara; cilvēktiesību un minoritāšu tiesību ievērošana; funkcionējoša tirgus ekonomika, kā arī spēja izturēt vienotā tirgus konkurences spiedienu. Šie kritēriji būs jāizpilda visām kandidātēm, lai kļūtu par Eiropas Savienības dalībvalstīm. 1993. gada augustā Baltijas valstis intensīvi konsultējās par iespējamajiem tālākajiem līgumiskajiem jautājumiem sadarbībā ar Eiropas Kopienu. 1993. gada 14. oktobrī Latvijas vēstnieks Eiropas Savienībā Juris Kanels, akreditējoties pie Eiropas Komisijas prezidenta Žaka Delora, apliecināja Latvijas interesi noslēgt brīvās tirdzniecības līgumu. Pastāvēja abpusēja politiskā gatavība, tādēļ līguma sagatavošana kļuva tikai par tehnisku lietu — jau 1994. gada 18. jūlijā līgums par brīvo tirdzniecību starp Latviju un Eiropas Savienību tika parakstīts. Ar īpašu valdības lēmumu 1994. gada beigās tika izveidots Eiropas integrācijas birojs. 1995. gada 12. jūnijā Latvija parakstīja Asociācijas līgumu, kas ietvēra jau eksistējošo Līgumu par brīvo tirdzniecību, kā arī paredzēja Latvijas un Eiropas Savienības politisko dialogu. Tolaik aizejošā Latvijas valdība paguva oficiāli iesniegt Latvijas pieteikumu dalībai Eiropas Savienībā. To tolaik prezidējošās valsts — Spānijas — Ārlietu ministrijas valsts sekretāram Karlosam Vestendorpam Latvijas vēstnieces Ainas Nagobads-Ābols pavadībā 1995. gada 27. oktobrī Madridē iesniedza toreizējais Ārlietu ministrijas valsts sekretārs Māris Riekstiņš. Lai gan sadarbība ar Eiropas Kopienu un vēlāk ar Eiropas Savienību bija svarīgs pienesums valsts ekonomikas attīstībai, tai trūka kāds būtisks elements — drošības garantijas, kādas sniedz NATO dibināšanas līguma kolektīvās aizsardzības princips. Latvijai drošības garantijas, īpaši ņemot vērā 20. gadsimta vēsturisko pieredzi, bija izdzīvošanas jautājums
Ārlietu ministrijas Plānošanas grupa un tās pienākumi
Ar drošības jautājumu risināšanu, galvenokārt, bija jānodarbojas Ārlietu ministrijas Plānošanas grupai. Šo grupu ar Ārlietu ministrijas valsts sekretāra rīkojumu izveidoja 1993. gada augustā un tās uzdevumi bija “piedalīties Latvijas Republikas nacionālās drošības koncepcijas izstrādē; piedalīties ārpolitikas koncepcijas izstrādē un sekot ārpolitikas un drošības koncepciju realizēšanai”. Praktiskajā darbā galvenie Ārlietu ministrijas Plānošanas grupas uzdevumi koncentrējās divos virzienos: pirmkārt — optimālāko risinājumu piedāvāšana valsts drošības garantēšanai, otrkārt — attiecības ar Krievijas Federāciju (Krievijas Federācijas armijas izvešana, Skrundas radiolokācijas stacijas (RLS) likvidēšana pret Latviju vērsto Krievijas apsūdzību atspēkošana jautājumā par nacionālo minoritāšu tiesību neievērošanu).
Nacionālo minoritāšu jautājumi un Krievijas armijas izvešana
Kā sava laika būtiskākā iniciatīva nacionālo minoritāšu ziņā varētu būt 1993. gadā Francijas premjera Eduāra Baladūra piedāvātais Eiropas Stabilitātes pakts jeb Baladūra iniciatīva, kas savā sākotnējā vīzijā paredzēja īpašu līgumu slēgšanu kaimiņvalstu starpā minoritāšu tiesību ievērošanas, labu kaimiņattiecību un robežu neaizskaramības jomā. Baltijas valstu gadījumā tas nozīmētu dot Krievijai iespējas diktēt savas prasības attiecībā uz šajās valstīs dzīvojošo krievu tiesībām. Sarežģītu diplomātisku diskusiju un manevru rezultātā 1995. gada sākumā parakstītajā Eiropas Stabilitātes pakta gala versijā Baltijas valstīm nelabvēlīgi formulējumi vairs neparādījās. Tobrīd kļuva skaidrs, ka minoritāšu tiesību jautājums, īpaši Latvijas un Igaunijas etniskā sastāva dēļ, kļūs par vienu no potenciālajiem klupšanas akmeņiem Baltijas valstu ceļā uz integrāciju demokrātiskajā Eiropā. Par baltiešu trumpi kļuva 1992. gada Eiropas Drošības un sadarbības apspriedes (EDSA) dokumenta 15. paragrāfā ierakstītais par ārvalstu karaspēka izvešanu no Baltijas valstu teritorijām. Bez nosacījumiem. Bez sasaistes ar citiem jautājumiem. Valstu “svara kategorijām” atšķiroties, baltiešiem pirmajos gados pēc neatkarības atjaunošanas bija nepieciešami palīgi. Par tādu lielā mērā kļuva Zviedrija ar savu ārpolitiski aktīvo premjeru Karlu Biltu priekšgalā. Viņam Baltijas drošība nebija tikai jautājums, kurš interesē akadēmiski. Zviedru interesēs bija panākt iespējami skaidru un stabilu drošības izkārtojumu visā Baltijas jūras reģionā. Biltam izdevās pārliecināt jaunievēlēto Billa Klintona administrāciju, ka iesaistīties Baltijas reģiona nākotnes drošības izkārtojuma izveidē ir ne tikai Amerikas Savienoto Valstu interesēs, bet arī šīs valsts pienākums. Galvenie sarunu temati — Krievijas armijas izvešana, Skrundas RLS tālākais liktenis, Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas jeb EDSO misijas izveide Latvijā. Tā savu darbu Latvijā sāka 1993. gada novembrī. Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas misijas darbībai bija būtiska nozīme sarežģījumu novēršanā jautājumos par cilvēktiesību standartu ievērošanu Latvijā, tādējādi netieši nodrošinot Latvijas atbilstību Eiropas Savienībai un NATO dalībvalsts kritērijiem attiecīgajā jomā. Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas misijas klātbūtne Latvijā ļāva 1993. gada beigās kopīgiem spēkiem prasīt no Krievijas tās karaspēka izvešanu. Izšķirošie notikumi norisinājās 1994. gada sākumā. 15. janvārī Ārlietu ministrijas vadība un Plānošanas grupas darbinieki noturēja slepenu izbraukuma sēdi Krumbahas pils viesnīcā Austrijas kalnos. Starp galvenajiem darba kārtības jautājumiem bija dažādie drošības politikas risinājumi Eiropā un Latvijas intereses, Krievijas armijas izvešanas termiņi, Skrundas RLS liktenis. Latvijas pozīcija bija skaidra — prasīt pilnīgu armijas izvešanu līdz 1994. gada augusta beigām, būt gataviem ļaut Skrundas radiolokācijas stacijai darboties minimāli nepieciešamo laiku, noraidīt armijas izvešanas sasaisti ar jebkādiem citiem jautājumiem.
Lai apliecinātu situācijas nopietnību un pārliecinātu Latvijas politiķus piekrist kompromisa risinājumam, 1994. gada februāra sākumā uz Vašingtonu tika uzaicināta Ārlietu ministrijas vadība ar ministru Andrejevu priekšgalā, kā arī visu Saeimā pārstāvēto politisko partiju vadītāji. Vairāku stundu sarunās, kurās no Amerikas Savienoto valstu puses piedalījās valsts sekretārs, aizsardzības sekretārs, nacionālās drošības padomnieks, virkne citu ekspertu, beigu posmā arī viceprezidents Els Gors un prezidents Bills Klintons, tika kliedētas šaubas — Latvija ir iesaistīta ļoti svarīgā starptautiskā "spēlē”. Neskatoties uz politiskās opozīcijas kurnēšanu un kritiķiem publiskajā telpā, sarunu vedējam Mārtiņam Virsim tika dots politisks mandāts panākt gala vienošanos. Attiecīgo līgumu pakete tika parafēta jau 1994. gada 15. martā, un puses sāka saskaņot augstākā līmeņa tikšanās un līgumu galējās parakstīšanas laiku. Pēdējo provokāciju Krievija sarūpēja vēl 5. aprīlī, kad dienas gaismu ieraudzīja prezidenta Borisa Jeļcina rīkojums Nr. 174 “Par militāro bāzu izveidošanu NVS valstīs un Latvijas Republikā”. Šāda ziņa izraisīja politisko vētru, jo bija pretrunā ar parafētajā līgumā ierakstīto, ka Skrundas RLS ir militāra iestāde, nevis bāze. Līgumu parakstīšana bija apdraudēta. Uz Ārlietu ministriju tika izsaukts toreizējais Krievijas vēstnieks Aleksandrs Raņņihs, kurš, pēc vairāku stundu kavēšanās, atgriezās ar ziņojumu, ka notikusi tehniska kļūme, esot haotisks laiks. Nākamajā dienā Latvijas vēstniekam Krievijā Jānim Peteram tika ieteikts izlikties, ka minētā kļūme nav notikusi. Peters ziņoja uz Rīgu, ka pastāv aizdomas par cīņu Krievijas ārlietu un aizsardzības resoru starpā, ka arī par centieniem diskreditēt toreizējo Krievijas prezidentu Borisu Jeļcinu. 1994. gada 30. aprīlī Maskavā abu valstu prezidenti Guntis Ulmanis un Boriss Jeļcins parakstīja visu līgumu paketi par Krievijas karaspēka izvešanu. Līdz 1994. gada 31. augustam svešajai armijai Latvija bija jāatstāj. Skrundas RLS kā militāra iestāde varēja darboties līdz 1998. gada 31. augustam, un tās demontāža bija jāpabeidz ne vēlāk kā 2000. gada 29. februārī. Kompromisa cena, ko Latvija samaksāja, bija augsta — Latvijā tika atļauts palikt aptuveni divdesmit tūkstošiem pensionēto Krievijas militārpersonu.
Integrācija NATO un citi drošības jautājumi
Atsevišķās NATO dalībvalstīs jau 1994. gadā norisinājās diskusijas par iespējām vismaz dažām Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm piedāvāt dalību Aliansē, kā arī par NATO iniciatīvu “Partnerattiecības mieram”. Tas paredzēja ciešāku NATO sadarbību ar Centrāleiropas un Austrumeiropa valstīm. Latvija, līdzīgi kā Lietuva un Igaunija, šai programmai pievienojās īsi pēc iniciatīvas apstiprināšanas NATO samitā 1994. gada 11. janvārī. Pamazām izkristalizējās iespējamie kritēriji, kādiem jāatbilst jaunuzņemamajām valstīm — stabila demokrātija, civilā kontrole pār bruņotajiem spēkiem, bruņoto spēku un drošības dienestu neatkarība, militārā ekipējuma un komunikāciju atbilstība NATO standartiem, teritoriālu strīdu neesamība, minoritāšu tiesību ievērošana, nepieciešamais finanšu ieguldījums. Savukārt NATO valstis vienojās, ka vispirms ir nepieciešams veikt speciālu pētījumu, kas izvērtētu visus paplašināšanās aspektus, arī aizsardzības un militāros. Darbs tika veikts pietiekami operatīvi, un jau 1995. gada septembrī NATO vēstnieki apstiprināja pētījumu par Alianses paplašināšanu, kurā bija formulētas prasības valstīm, kas vēlas pievienoties NATO. Parādījās loģiska, bet reālajā dzīvē nebūt ne viegli izpildāma prasība — “noregulēt visus iespējamos starptautiskos strīdus jautājumus tādā veidā, lai starptautiskais miers un drošība nebūtu apdraudēta”. Latvijas gadījumā tas attiecās uz visu robežjautājumu noregulēšanu, to skaitā ar Krievijas Federāciju. Arī iekšpolitiski pievienošanās NATO Latvijā sāka iegūt aizvien noteiktākas aprises — 1995. gada 21. decembrī apstiprinātās Andra Šķēles valdības deklarācijā skaidri bija norādīts — valdība “turpinās virzību uz NATO kā vienīgo reālo drošības garantu transatlantiskajā telpā”.
Piecu punktu stratēģija
Amerikas Savienoto valstu Globālās rīcīpolitikas domnīcas RAND (Research and development) pētniecības institūta analītiķi Ronalds Asmuss un Roberts Nuriks īpašā Amerikas Savienoto valstu Valsts departamenta pasūtītā slepenā pētījumā par NATO paplašināšanos vērtēja Baltijas valstu jautājumu kā “pašu grūtāko un delikātāko”. Autori brīdināja, ka Baltijas valstu izslēgšana no paplašināšanās procesa varētu novest līdz Korejas sindromam, proti, stingrās līnijas piekritēji Maskavā to varētu tulkot kā faktisku uzaicinājumu vērsties pret Baltijas valstīm. Pētījuma autori, atsaucoties uz Eiropas Komisijas prezidentu Žaku Santēru, uzsvēra, ka arī ES paplašināšanās uz austrumiem bez pietiekamas skaidrības attiecībā uz drošības jautājumiem nebūs iespējama. Baltijas gadījumā tas nozīmēja — Eiropas Savienība rīkosies ar Baltijas valstīm atkarībā no tā, kā NATO risinās to drošības jautājumus. Pētnieki piedāvāja vairāku punktu stratēģiju. Pirmkārt, atbalstīt un stiprināt baltiešu reformas — gan ekonomikā, gan valstu aizsardzībā, gan attiecībā uz krievu minoritāti. Otrkārt, stiprināt Baltijas un Ziemeļvalstu sadarbību. Treškārt, padarīt Baltijas valstu integrāciju Eiropas Savienībā par prioritāti. Ceturtkārt, saglabāt Baltijas valstīm durvis uz NATO atvērtas. To tika ieteikts apstiprināt ar skaidru vēstījumu no Vašingtonas, ka Amerikas Savienoto valstu ir apņēmusies strādāt ar Baltijas valstīm, lai panāktu to iespējamo pievienošanos Aliansei. Piektkārt, veikt virkni pasākumu, lai neizprovocētu Krieviju. Diemžēl Krievija nevēlējās padoties cīņā pret Baltijas valstu neatkarību un ārējās drošības veicināšanu. No 1996. gada septembra tika atcelti atvieglotie tarifi kravu pārvadātājiem, kuri izmantoja ostas Latvijā un Igaunijā. Savukārt diplomātiskajās sarunās ar Latviju Krievija skaidri norādīja, ka “Krievija neiebilst pret Latvijas integrāciju Eiropas Savienībā. Pat ir gatava to veicināt”.
Ziemeļatlantijas alianses paplašināšanās
Gatavojoties šim samitam un vēlreiz apliecinot nopietno gatavību uzsākt iestāšanās sarunas, Latvijas valdība jau oktobrī bija izveidojusi oficiālo valsts delegāciju sarunām ar Eiropas Savienību: delegācijas vadītājs bija ārlietu ministrs Indulis Bērziņš, galvenais sarunvedis — Ārlietu ministrijas valsts sekretāra vietnieks Andris Ķesteris. Ar atbilstošu valdības lēmumu tika sadalīta dažādu Latvijas valsts institūciju atbildība par 30 iestāšanās sarunu sadaļām. Sarunas tika uzsāktas 2000. gada februārī. Ar šo brīdi par ārpolitikas īstenotāju galveno uzdevumu kļuva veiksmīgu sarunu norises organizēšana, kā arī intensīva lobēšana, lai panāktu Eiropas Savienības sarunu noslēgšanu, kā arī nākamo lēmumu NATO paplašināšanas procesā — uzaicinājuma saņemšanu dalībai jau 2002. gadā Visās Eiropas Savienības sarunu sadaļās notika darbs pie ES acquis pārņemšanas, kā arī smagākās diskusijas par īpašajiem izņēmumiem, Latvijai pievienojoties Eiropas Savienībai. Politiskie jautājumi faktiski bija atrisināti. EDSO lēmums par misijas slēgšanu Latvijā 2001. gadā bija skaidrs apliecinājums, ka cilvēktiesību un nacionālo minoritāšu jautājumos starptautiskās sabiedrības vērtējumā Latvijā viss norisinās atbilstoši starptautiskajām saistībām. Saistībā ar NATO, savukārt, viss tik gludi neizskatījās. Joprojām nebija skaidrības par to, kādu lēmumu Alianse varētu pieņemt nākamajā samitā. Saprotot, ka šis ir izšķirošs brīdis ārpolitiskā mērķa sasniegšanā, visas NATO kandidātvalstis spēja vienoties kopīgam darbam un pārliecināšanas kampaņai NATO dalībvalstīs. 2000. gada 18. maijā Viļņā tika izveidots t. s. Viļņas desmitnieks jeb V-10, kurā ietilpa Latvija, Lietuva, Igaunija, Slovākija, Slovēnija, Rumānija, Bulgārija, Horvātija, Maķedonija un Albānija. Īpaša loma šajā posmā bija Latvijas vēstniecībai Amerikas Savienotajās valstīs Vēstnieka Aivja Roņa vadībā tā paveica lielu darbu politiskā atbalsta iegūšanai abās Kongresa palātās un arī Amerikas Savienoto valstu prezidenta administrācija Valsts departamentā un Pentagonā. Tika aktīvi strādāts arī ar ārpolitikas pētniekiem, sabiedriskās domas veidotājiem un žurnālistiem. Svarīgs atbalsta punkts bija abu Amerikas Savienoto valstu politisko partiju ārpolitikas ekspertu izveidotā neformālā grupa US Committee on NATO, kurā galvenā loma bija demokrātam Ronaldam Asmusam un republikānim Brūsam Džeksonam. Īpaši nozīmīgs bija 1999. gadā ievēlētās Latvijas Valsts prezidentes Vairas Vīķes-Freibergas devums — ar savu rakstura stingrību, spriedumu loģiku, svešvalodu zināšanām, kā arī psihologa kvalifikāciju viņa spēja atrast īstos vārdus un veidus, kā pārliecināt visatturīgākos Amerikas Savienoto valstu un Eiropas politiķus. No savas stāšanās amatā līdz NATO Prāgas samitam tikai septiņas no septiņdesmit piecām prezidentes ārvalstu vizītēm bija uz valstīm, kas nebija NATO vai ES dalībnieces.