cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mohammads Rezā Pehlevī
Revolūcija
Sākoties revolūcijai, šahs reaģēja neizlēmīgi, dažreiz apspiežot protestus un ieviešot komandantstundu, citreiz pieļaujot vēl lielāku liberalizāciju. 1978. gada lielāko daļu viņš bija tālu no galvaspilsētas, slepenībā veicot ārstēšanos no vēža, kas viņam bija atklāts jau 1974. gadā. Jo ilgāk revolucionārie nemieri turpinājās, jo mazākas kļuva šaha iespējas apmierināt aizvien radikālākās revolucionāru prasības. Vienlaikus, bez skaidras ASV nostājas, viņš neriskēja pavērst armiju pret tautu un sarīkot slaktiņu.
Revolūciju parasti vaino vairāku iemeslu dēļ - nepārdomātās modernizācijas politisko brīvību ierobežojumiem, šaha iekšpolitikas un ārpolitikas. Revolūcija vērsās pret šaha aizvien autokrātiskāko varu, strauji pieaugošo ekonomisko nevienlīdzību un tradicionālo islāma vērtību noliegšanu. Revolucionāriem pašiem trūka konkrētu mērķu un vienotas programmas. Opozīcijas lielākais vairākums nebija islāmisti. Ietekmīgākās opozīcijas partijas bija komunistiskā Tudeh partija un liberāli centriskā Nacionālā fronte. Reliģiskie līderi sākotnēji tikai veicināja un atbalstīja jau esošos opozīcijas saukļus, kas vēlējās lielāku labklājību visiem iedzīvotājiem. Reliģija izrādījās vienīgais kopsaucējs visām opozīcijas grupām. To izmantoja Homeinī, lai pēc atgriešanās no trimdas īstenotu savu Velayat-e Faqih, islāmiskās valsts izveidošanas ideju. Tikai vairākus mēnešus pēc šaha bēgšanas no valsts, iedzīvotājiem piedāvāja ideju par islāmisku valsti.
Dažu mēnešu laikā šaha valsts sistēma sagruva pilnībā. To neaizstāvēja ne zemnieki, ne uzņēmēji, ne vidusšķira. Pat moderniem ieročiem apgādātā armija, izņemot dažas epizodes, neizrādīja nekādu pretestību revolūcijai. Lai arī protesti sākās jau 1978. gada janvārī, tikai novembrī ASV vēstnieks ziņoja Vašingtonai, ka šaha režīms brūk, un valstī sākusies revolūcija. Arī padomju prese tikai 1979. gada janvārī sāka rakstīt par to, ka šaha režīms ir sabrucis.
2021. gada Kuldīgas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanu norise
Kuldīgas novadā atradās 25 vēlēšanu iecirkņi. Alsungas pagastā varēja nobalsot Alsungas kultūras namā, Ēdoles pagastā varēja nobalsot Ēdoles pagasta pārvaldē, Gudenieku pagastā varēja nobalsot Gudenieku pagastmājā, Īvandes pagastā varēja nobalsot Īvandes pagasta pārvaldē, Kabiles pagastā varēja nobalsot Kabiles pagasta pārvaldē, Kuldīgas pilsētā varēja nobalsot Kuldīgas centra vidusskolā, Kuldīgas Viļa Plūdoņa vidusskolā, Kuldīgas 2. vidusskolā un LU Kuldīgas filiālē, Kurmāles pagastā varēja nobalsot "Bangās" - 2 un Kurmāles pagasta pārvaldē, Laidu pagastā varēja nobalsot ”Bitītē” un Sermītes interešu centrā, Nīkrāces pagastā varēja nobalsot Dzeldas atpūtas centrā, Padures pagastā varēja nobalsot Padures pagasta pārvaldē, Pelču pagastā varēja nobalsot Pelču pagasta pārvaldē, Raņķu pagastā varēja nobalsot Raņķu sākumskolā, Rendas pagastā varēja nobalsot Rendas pagasta pārvaldē, Rudbāržu pagastā varēja nobalsot Rudbāržu tautas namā, Rumbas pagastā varēja nobalsot Ventas brīvā laika pavadīšanas namā, Skrundas pilsētā varēja nobalsot Skrundas kultūras namā, Snēpeles pagastā varēja nobalsot Snēpeles tautas namā, Turlavas pagastā varēja nobalsot Ķikuru pastā un Turlavas pagasta pārvaldē un Vārmes pagastā varēja nobalsot Vārmes jauniešu centrā, bet Skrundas pagastā neatradās neviens iecirknis.
Zuji
Zuji var būt:
2021. gada Kuldīgas novada domes vēlēšanas
Vēlēšanu norise
Oficiālajā vēlēšanu dienā, sestdienā,, iecirkņi bija atvērti no pulksten 7ː00 līdz 20ː00 (LAT) , bet ikkatrā iecirknī vēlētājs varēja arī balsot iepriekš — gan pirmdienā, , no pulksten 16ː00 līdz 20ː00 (LAT) , gan ceturtdienā, , no pulksten 9ː00 līdz 16.00 (LAT) , gan arī piektdienā, , no pulksten 13ː00 līdz 20ː00 (LAT).
Šajā novadā balsstiesīgais vēlētājs varēja nobalsot jebkurā iecirknī, jo vēlētāju noteikšanai tika izmantoti iepriekš sastādīti vēlētāju saraksti. COVID-19 pandēmijas dēļ iecirkņos bija jāievēro dažādi epidemioloģiskās drošības pasākumi, kā, ierodoties iecirknī, bija jāvelk sejas maska, jāievēro divu metru distance no citiem cilvēkiem un jādezinficē rokas, papildus arī tika ieteikts uz vēlēšanām nākt ar savu pildspalvu.
Balsošanas sistēma
Latvijas Pašvaldības domes vēlēšanu likums nosaka, ka pašvaldības tiek ievēlētas vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās, brīvās un proporcionālās vēlēšanās, piešķirot vietas partijām, kuras iegūst vismaz 5% balsu pēc Vebstera—Senlagē metodes. Vēlēšanas parasti notiek reizi četros gados, jūnija pirmajā sestdienā, bet Saeimai ir tiesības pieprasīt ārkārtas vēlēšanas. Ja notiek ārkārtas vēlēšanas un līdz iepriekšējās domes termiņa beigām ir vairāk par diviem mēnešiem, bet mazāk par diviem gadiem, tad dome tiek ievēlēta uz pagarinātu laiku — līdz aiznākamajām noteiktajām pašvaldību vēlēšanām, savukārt ja ir vairāk par diviem gadiem, tad uz saīsinātu laiku — līdz nākamajām noteiktajām pašvaldību vēlēšanām.
Novada domē tiek ievēlēti 15 deputāti, ja iedzīvotāju skaits administratīvajā teritorijā ir zemāks par 30 000.
Ievēlētie deputāti
Vēlēšanu rezultāti tika uzzināti pēc visu vēlētāju balsu saskaitīšanas, un ievēlēto deputātu saraksts bija pieejams pēc vēlēšanu rezultātu apstiprināšanas.
Cīpsla
Cīpsla ir blīvo saistaudu tips, kas sastāv no resniem, cieši savienotiem paralēliem kolagēnšķiedru pinumiem, kas organizējas paralēli cits citam. Starp pinumiem novietojas fibrocīti, kurus dēvē par cīpslu šūnām jeb tendinocītiem, un neliels fibroblastu un bazālās amorfas vielas daudzums.
Everybody's Golf 3
Everybody's Golf 3 (Ziemeļamerikā Hot Shots Golf 3, Japānā Minna no Gorufu 3) ir datorspēle, ko izstrādāja Clap Hanz un izdeva Sony Computer Entertainment. Eiropā un Austrālijā spēle netika izplatīta.
Vilkupe (Bārtas pieteka)
Iztece no purvaina apvidus, netālu no valsts autoceļa P113 (Grobiņa—Bārta—Rucava). Tek dienvidrietumu virzienā, mežainā apvidū. Ietek Bārtā pie kempinga "Ods".
Zujova
Zujova var būt:
Melnezers (Sventes pagasts)
Melnezers ir ciems Sventes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 203 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Sasaļu mežs, ūdenstilpes Melnais ezers, Sasaļu ezers.
Zvirgzdupe
Zvirgzdupe var būt:
Zundi
Zundi var būt:
Ivans Gorbenko
Ivans Gorbenko (uk, ru; dzimis, miris ) bija ukraiņu izcelsmes Sarkanās armijas kapteinis — artilērijas diviziona komandieris.
Armijas dienestā no 1938. gada. 1944. gada 14. septembrī piedalījās kaujās pie Iecavas. Kritis 22. septembrī, ieņemot Baldoni. 1945. gada 24. martā Gorbenko pēc nāves tika piešķirts Padomju Savienības varoņa nosaukums.
Hjētils Rekdāls
Hjētils Andrē Rekdāls (no, dzimis ) ir Norvēģijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, bijis Norvēģijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada viņš ir Norvēģijas kluba Rosenborg BK galvenais treneris.
Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuvis par treneri. Vadījis klubus Norvēģijā, Beļģijā un Vācijā. Ar Vålerenga uzvarējis Eliteserien čempionātā.
Spēlētāja karjera
Vålerenga
Trenera karjera
Vålerenga
Aalesund
Borovaja Sloboda
Borovaja Sloboda bija skrajciems Rēzeknes novada Kantinieku pagastā. Atradās pagasta centrālajā daļā Liužonkas upes kreisā krastā 3,5 km no pagasta centra Liužas, 20 km no novada centra Rēzeknes un 223 km no Rīgas.
Pēc Valsts zemes dienesta datiem ciemā atrodas tikai 1 viensēta.
Autosan SA
AUTOSAN SA ir poļu autobusu ražotājs. Uzņēmums atrodas Sanokā, Polijā. Tā pārdošanas tīkls ietver Eiropu (arī ārpus ES valstīm), Āfriku un Āziju. Pašlaik ražo aptuveni 300 autobusus gadā.
Andrejs Žihalka
Andrejs Žihalka (be; dzimis Minskā) ir Baltkrievijas starptautiskais lielmeistars šahā (2006).
Biogrāfija
No 1995. līdz 2005. gadam pārstāvējis Baltkrieviju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. Lielāko panākumu guvis 2002. gadā Eiropas junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā, kurā ierindojies 4. vietā. 2002. un 2004. gadā kļuvis par Baltkrievijas junioru šaha čempionāta vicečempionu U20 vecuma grupā. Tajā pašā gadā izcīnījis bronzas medaļu Baltkrievijas šaha čempionātā.
Labākie rezultāti starptautiskajos šaha turnīros - uzvaras vai dalītas pirmās vietas Krakovā (2002), Pardubices Telecom Open, Rovas (Polija) Jantar Baltyku (2004), Hengelo (Nīderlande) (2004, 2005), Minskā (2007), Revalas (Polija) Konik Morski Rewala (2008).
Pārstāvējis Baltkrievijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2006. gadā Žihalkam piešķīrusi starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Andreja brālis Sergejs arī ir šaha lielmeistars.
1996. gada Latvijas čempionāts šahā
1996. gada Latvijas šaha čempionāts - Latvijas šaha čempionāti vīriešiem un sievietēm.
Turnīra gaita
Latvijas 1996. gada šaha čempionāts vīriešiem notika no 28. marta līdz 7. aprīlim Rīgā. Cīņā ar vecākās paaudzes pārstāvjiem Vladimiru Bagirovu un Juzefu Petkēviču par Latvijas čempionu kļuva Daniels Fridmans.
Latvijas 1996. gada šaha čempionāts sievietēm notika no 1. līdz 11. februārim Rīgā. Turnīru pārliecinoši aizvadīja Anda Šafranska, kas atļāvās zaudēt punktus tikai partijās pret savām tuvākajām konkurentēm Agnesi Meijeri un Tatjanu Voronovu. Šafranskai tas bija septītais Latvijas čempiones tituls.
Latvijas vīriešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! Punkti !! Vieta
Latvijas sieviešu šaha čempionāta turnīra tabula
! !! Dalībniece !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! Punkti !! Vieta
Latvijas Studentu apvienība
LSA sauklis ir "Studentu lieta – taisna un cieta!"
Ļovāni
Ļovāni var būt:
Bruņuautomobilis
Bruņotais automobilis, bruņu automobilis (saīsināti bruņuautomobilis) ir militārā automobiļa veids, kas klāts ar plānām bruņām (parasti līdz 10-12 mm) un bruņots ar ložmetēju vai neliela kalibra lielgabalu. Pirmā pasaules kara un Otrā pasaules kara laikā bruņuautomobiļi netika izmantoti kā bruņutransportieri, lai pārvestu ievainotos vai desantu, bet, galvenokārt, pildīja komandieru apsardzes pienākumus. Bruņuautomobiļi daudz neatšķīrās no tā laika vieglajiem tankiem, tāpēc bieži tika izmantoti arī kaujās. Liela daļa bruņuautomobiļu tika būvēti uz pārveidotas kravas mašīnu ritošās daļas.
Bruņuautomobiļa un tanka salīdzinājums
Galvenie bruņuatomobiļa ieguvumi un zaudējumi ir saistīti ar to, ka tas būvēts uz kravas automobiļa šasijas un tas izmanto riepas, nevis kāpurķēdes.
Bruņuautomobiļu vēsture
Ideja aizsargāt automobili ar bruņām radās jau neilgi pēc benzīna dzinēja izgudrošanas. 1885. gadā Džeimss Kouens piedāvāja savu piecriteņu bruņuautomobiļa ideju, būvētu uz Burella traktora bāzes. Tās bruņojums sastāvēja no astoņiem maza kalibra lielgabaliem. Testa braucienos automobilis spēja attīstīt 8 km/h lielu ātrumu. Sakarā ar slikto vadāmību un vājo izturību, tas netika pieņemts bruņojumā.
Pirmo bruņuautomobiļa projektu izstrādāja amerikāņu izgudrotājs I.D. Pennigtons 1896. gadā. Taču pirmie īstie bruņuautomobiļi tika izgatavoti 1902. gadā Lielbritānijā. Izgatavotājs bija F.R. Smits, taču tajā laikā šī ideja neizsauca nekādu interesi no angļu kara ministrijas puses. 1900. gados bruņuautomobiļu izstrāde notika arī citās Eiropas valstīs, taču, līdz Pirmā pasaules kara sākumam interese par tiem no armijas vadības puses bija neliela.
Izņēmums bija Krievijas Impērija, kuras kaujas pieredze Krievijas—Japānas karā parādīja nepieciešamību pēc automobiļa, kurš spētu atbalstīt kājniekus ar ložmetēja uguni un, tajā pašā laikā, būtu aizsargāts no pretinieka lodēm. M.A. Nakašidze noformolēja šīs kaujas mašīnas prasības un izstrādāja tās projektu, par kuru ieinteresējās Krievijas Impērijas kara ministrija. Taču, uzskatot, ka priekš pašmāju ražotājiem šis projekts būs pārāk sarežģīts, bruņuautomobiļi tika pasūtīti Francijas firmā "Šarron". 1906. gadā neliela automobiļu partija (12 automobiļi), pazīstami kā "Nakašidze-Šarron", tika piegādāti pasūtītājam. Šie automobiļi bija pilnībā klāti ar bruņām, bruņojums — ložmetējs — bija novietots tornī, kurš spēja veikt pilnu apgriezienu. Caurejamība tika atzīta par apmierinošu, un mašīna kopumā ieguva augstu novērtējumu no Krievijas Impērijas armijas puses.
Līdzīgu automobili, nedaudz ātrāk (1905.-1906. gados), demonstrēja vācu firma "Erhardt", taču šis projekts neapmierināja Vācijas Impērijas armijas vadību. Tāpēc par pirmo armiju, kuras bruņojumā tika pieņemts bruņuautomobilis, var uzskatīt Krievijas Impēriju.
Lieldienu sacelšanās laikā 1916. gadā Īrijā Lielbritānijas armija izmantoja kravas mašīnas ar improvizētiem bruņukorpusiem, izgatavotiem no vilcienu dūmtveriem ar izgrieztām ambrazurām, paredzētām šaušanai. Ar melnu krāsu uz sāniem tika uzkrāsotas arī viltus ambrazūras, lai maldinātu pretinieka snaiperus.
Bruņuautomobiļi starpkaru periodā
Pēc Pirmā pasaules kara pieredzes, bruņuautomobiļus apvienoja divizionos vai rotās, divizionus — nodaļās, bet rotas — vados. Parasti šajās vienībās ietilpa arī smagie automobiļi — transportam un munīcijas pievešanai, kā arī vieglie automobiļi un motocikli — sakaru uzturēšanai starp bruņuautomobiļiem un kaujas rezervēm.
Bruņuautomobiļi Otrajā pasaules karā
Sākot ar Otro pasaules karu teju visi bruņuautomobiļi bija aprīkoti ar kāpurķēdēm, lai palielinātu to caurejamību. Taču, sakarā ar bruņuautomobiļu vieglo ievainojamību un artilērijas attīstību, Otrajā pasaules karā to ražošanas apjomi samazinājās. To vietā nāca bruņutransportieri, kuri spēja veikt daudz dažādākus un sarežģītākus uzdevumus (desanta pārvietošana, ievainoto izvešana utt.).
Bruņuautomobiļa konstrukcija
Bruņuautomobiļus parasti bruņu ar salīdzinoši plānām bruņām, lai saglabātu to mobilitāti. Tāpēc, bruņuautomobiļi parasti aizsargā tikai no pretinieka ieroča parastajām lodēm un dažādām šķembām, savukārt, ar speciāli veidotām lodēm, mīnmetēja vai artilērijas lādiņiem ir viegli cauršaut to bruņu.
Bruņuautomobiļi Latvijas armijā
1940. gadā pirms okupācijas Latvijas armijas rīcībā bija 7 bruņuautomobiļi:
Teniss 1984. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Teniss 1984. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Losandželosā bija demonstrācijas sporta veids. Šī bija otrā reize, kad teniss olimpisko spēļu programmā bija iekļauts kā demonstrācijas sporta veids. Šajā reizē medaļas oficiāli netika pasniegtas, taču norisinājās sacensības vīriešu un sieviešu vienspēlēs. Katrā notikumā startēja 32 spēlētāji, visi jaunāki par 21 gadu. Šiem notikumiem spēlētāji varēja pieteikties paši. Demonstrācijas tenisa turnīrs norisinājās no 6. līdz 11. augustam.
Pirmo vietu vīriešu vienspēļu turnīrā izcīnīja zviedrs Stēfans Ēdbergs, savukārt sieviešu vienspēļu turnīrā par uzvarētāju kļuva Rietumvācijas tenisiste Štefija Grāfa.
Pārstāvētās valstis
1984. gada vasaras olimpisko spēļu demonstrācijas turnīrā bija pārstāvētas 34 valstis. Pirmoreiz tenisā bija pārstāvētas Dievidkoreja, Filipīnas, Haiti, Honkonga, Indonēzija, Izraēla, Ķīna, Ķīnas Taipeja, Maroka, Nigērija, Peru un Zimbabve.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Štrēla
Štrēla ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Meisenes apriņķī pie Elbas upes.
Teniss 1984. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Dalībnieki
1984. gada olimpisko spēļu tenisa turnīrā startēja 64 tenisisti, 32 vīrieši un 32 sievietes.
Šalkas
Šalkas var būt:
Sulas salas
Ģeogrāfija
Salās valda tropiskais klimats. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži.
112. gads
112. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.
Marika Reke
Marika Reke (Marika Rökk; īstajā vārdā Marija Karolīne Reke, dzimusi Kairā, mirusi  Bādenē pie Vīnes) bija ungāru izcelsmes vācu aktrise, dejotāja un dziedātāja.
Jaunības gadi un pirmie panākumi
Marika Reke, īstajā vārdā Marija Karolīne Reke, dzimusi ungāru arhitekta un būvuzņēmēja Eduarda Rekes un viņa sievas Marijas Karolīnas Šarlotes ģimenē Kairā, tolaik Ēģiptes kedivātā, tagad Ēģiptes arābu republikā, bet uzaugusi Budapeštā.
Marika Reke agri sāka apmeklēt dejošanas stundas. Kad viņas ģimene 1924. gadā pārcēlās uz Parīzi, Reke absolvēja krievu emigranta Rudkovska deju skolu un tika pieņemta darbā Mulenrūžas deju trupā "Hofmaņa meitenes". Jau nākamajā gadā Reke tika angažēta darbam Brodvejas teātrī Ņujorkā, kā arī citās ASV pilsētās.
1929. gada beigās Reke atgriezās Eiropā un uzstājās kā dziedātāja un dejotāja dažādās Eiropas valstīs un pilsētās: Londonā, Parīzē, Montekarlo, Kannās, Ungārijā. Guvusi žilbinošus panākumus kā rēviju māksliniece, Reke nolēma pievērsties kinemotogrāfam un 1930. gadā Londonā piedalījās savā pirmajā kinolomā filmā "Kāpēc jūrnieki pamet mājas" (en).
Vācijas ekrāna zvaigzne
1934. gadā Marika Reke parakstīja sadarbības līgumu ar Vācijas un, vienlaikus, Eiropas lielāko filmu studiju UFA. Viņas pirmā vācu spēlfilma bija "Vieglā kavalērija" (de), kurā viņas ekrāna partneris bija Heincs fon Klēve, pazīstams kā "Ufas skaistulis".
Rekes debija vācu kinomotogrāfa bija neapšaubāms panākumu stāsts. Viena spēlfilma sekoja citai, tostarp sadarbībā ar tādām ekrāna zvaigznēm kā Zāra Leandere (filmā "Tā bija reibinoša balles nakts" (de)), Johanness Hēsters (filmās: "Nabaga students" (de), "Gasparone" un "Hallo, Žanīne!" (de) u.c.).
Filmu scenāriji pārsvarā tika pielāgoti Marikas Rekes daudzajiem, profesionāli pilnveidotajiem talantiem. Neskaitāmās filmās no jauna un jauna atkārtojās viena un tā pati tēma — jauns, neatzīts talants pārvar dažāda veida grūtības, bieži klajus pazemojums, līdz finālā svin triumfālu uzvaru, bauda vispārēju atzīšanu, kā arī izpilda žilbinošu skatuves numuru. Bieži filmās tika ekspluatētas Rekes profesionālās dejotprasmes, veidojot deju ainas, kas lielā mērā pārkāpa Trešājā reihā noteiktos morāles un atbrīvotības standartus. Spēlfilmā "Kora Terija" (de) Reke dejo eksotisku numuru, tērpusies trūcīgā bikini un rotaļājoties ar prāvu čūsku.
Marikas Rekes filmu režisors visbiežāk bija viņas nākamais vīrs Georgs Jakobī.
UFA studija turpināja virzīt Mariku Reki vadošajām filmu lomām, veidojot viņu par pirmā lieluma vācu ekrāna zvaigzni. 1941. gadā Reke nospēlēja galveno lomu pirmajā vācu pilnmetrāžas krāsu spēlfilmā "Sievietes ir labākie diplomāti" (de), tā apstiprinot savas vadošās filmu zvaigznes statusu.
Vienlaikus Marikas Rekes filmās izpildītās dziesmas kļuva arī par mūzikas industrijas kases grāvējiem, kā, piemēram, Ich brauche keine Millionen no filmas "Hallo, Žanīne" (de, 1939) vai In der Nacht ist der Mensch nicht gern alleine no filmas "Mana sapņu sieviete" (de, 1944), kas cauri laikiem kļuvuši par Eiropas kinomūzikas zelta fondu.
Pēckara gadi
1945. gadā, tūlīt pēc Nacistiskās Vācijas kapitulācijas, Marika Reke kā viena no ievērojamākajām un veiksmīgākajām Propagandas ministrijas kontrolētās vācu filmu industrijas pārstāvēm tika apsūdzēta kolaboracionismā un spiegošanā nacistiskā režīma labā, uz kā pamata saņēma uzstāšanās aizliegumu kā Austrijā, tā Vācijā. Tomēr 1947. gadā Austrijas aktieru asociācijas goda tiesa Mariku Reki reabilitēja, kas māksliniecei ļāva atjaunot un veiksmīgi turpināt savu karjeru.
Reke atsāka filmēšanos un saņēma galvenās lomas tādās filmās kā "Čardaša karaliene" (1951) un "Skatuve Tava, Marika" (1958), kuru scenāriji tika veidoti pēc labi atstrādātām UFA receptēm, bet viņas ekrāna partneris atkal bija UFA laiku filmu zvaigzne Johanness Hēsters. Tomēr laikmets bija mainījies, kādreiz žilbinošās ekrāna zvaigznes sāka pavīst un reiz bijušos slavas augstumus kinemotogrāfā Reke sasniegt vairs nespēja.
Tomēr, vienlaikus, ar vērā ņemamiem panākumiem Marika Reke turpināja kāpt uz muzikālo teātru skatuvēm, piedaloties muzikālajās izrādēs un rēvijās Vīnē, Hamburgā, Minhenē un Berlīnē. Jo īpaši atzīmējamas Rekes titullomas izrādēs "Hallo, Dollija!" (1968), kā arī komēdijā "Hercogiene no Našmarktas" (1978), kas māksliniecei atnesa vēlīno gadu slavu. Līdz pat 1986. gadam Reke nenogurdināmi strādāja dramatiskajās, operešu un deju lomās. Savu pēdējo galveno lomu Marika Reke nospēlēja 1986.—1987. gada sezonā bulvāra komēdijā "Dzeguzes ola".
Līdztekus skatuvei un ekrāna lomām Marika Reke 1970. gadā Rietumvācijas otrajā televīzijas kanālā izveidoja un vadīja pati savu TV šovu — Eine Frau in unseren Träumen, kas ēterā regulāri parādījās līdz pat 1975. gadam.
Šaraki
Šaraki var būt:
Kapiņi (Aglonas pagasts)
Kapiņi ir ciems Preiļu novada Aglonas pagastā. Izvietojies pagasta austrumu daļā 35 km no novada centra Preiļiem, 8 km no pagasta centra Aglonas un 241 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa P60, Bieržgaļa ezera krastā. Kapiņos atrodas valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Kapiņu senkapi.
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Preiļu rajonā.
No Kapiņiem nāk dziesminieks Valdis Atāls.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Škrjabi
Škrjabi var būt:
De la Vega
De la Vega (es, no vega — 'pļava') ir spāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Naša Ņiva
No 1997. gada laikraksta saturs tiek publicēts arī vietnē nn.by, kas kļuva par apmeklētāko vietni baltkrievu valodā. 2018. gadā laikrakstu pārstāja izdot papīra formātā un tā saturu sāka publicēt tikai internetā.
Pašreizējais laikraksta redaktors ir Jagors Marcinovičs, kurš pārņēma šo amatu no Andreja Diņko. Laikaposmā no 1906. līdz 1915. gadam laikraksts tika publicēts katru nedēļu. No 1991. līdz 1995. gadam to publicēja vienu reizi mēnesī. Kopš 1999. gada tas atkal ir iknedēļas laikraksts.
1906–1915
Laikraksts tika dibināts 1906. gadā un aptvēra plašu politisko, ekonomisko un kultūras jautājumu loku. Par savu galveno uzvedumu tas uzskatīja Baltkrievijas politiskās nācijas konsolidāciju. Pēc tā laika novērojumiem, šis bija pirmais informācijas avots, kura veidošanā neiejaucās valdība.
Ap avīzi sapulcējās nacionālā pilsoniskā sabiedrība. Daudzas lauksaimniecības iniciatīvas, jauniešu grupas un izdevniecības izmantoja to, lai paustu savu viedokli.
Kopš dibināšanas dienām laikraksts atšķīrās ar spēcīgām interaktīvām attiecības, kurus tas izveidoja ar lasītājiem. Tajā strādāja vairāk nekā 3 tūkstoši pastāvīgie un pagaidu korespondenti, kas deva informāciju redaktoriem. Gan žurnālistikas, gan literāru darbu publicēšanā tika iesaistīts liels dalībnieku skaits no daudziem Baltkrievijas apgabaliem, kas deva unikālu iespēju atjaunot literāro valodu, izveidojot valstī izplatītākās lietošanas normas. Tādējādi laikraksts nospēlēja lielu lomu mūsdienu baltkrievu valodas ortogrāfijas un gramatikas veidošanā. Laikraksta lasītāji un korespondenti kļuva par nācijas politiskās un intelektuālās dzīves centrālajām figūrām. Tādi bija, piemēram, Zmicers Žilunovičs, viens no pirmajiem Baltkrievijas Sociālistiskās Padomju Republikas vadītājiem, un Braņislavs Taraškevičs, Rietumbaltkrievijas politiskais līderis un pirmās baltkrievu valodā drukātās gramatikas autors.
Ilgus gadus laikraksta redaktors bija Aļaksandrs Vlasavs, zemes īpašnieks no Mihavkas ciema (netālu no Minskas).
Viens no galvenajiem laikraksta politisko mērķu formulētājiem bija Ivans Luckevičs, kurš savulaik dibināja slaveno Baltkrievu muzeju Viļņā un bija daudzu politisku un kultūras projektu atbalstītājs.
Kopā ar Ivanu strādāja viņa brālis Antons, kura idejas noteica Baltkrievijas sociālistiskās partijas veidošanu. Galu galā viņš kļuva par Baltkrievijas Tautas Republikas premjerministru.
Nākamais Baltkrievijas Tautas Republikas premjerministrs Vaclavs Lastovskis kļuva par vienu no NN redaktoriem 1909. gadā. No 1912. līdz 1913. gadam viņš bija laikraksta galvenais redaktors.
Antons Luckevičs, Aļaksandrs Vlasavs, Braņislavs Taraškevičs, Zmicers Žilunovičs un Vaclavs Lastovskis tika nogalināti padomju režīma represijās 1930. gados.
Laikrakstā aktīvi darbojās baltkrievu literatūras klasiķis Jakubs Kolass. Vēl tajā tika publicēti Maksima Bahdanoviča un Zmitroka Bjaduļas darbi. No 1914. gada februāra līdz Viļņas vācu okupācijai 1915. gada rudenī laikraksta redaktors bija Janka Kupala.
Baltkrievu nacionālu interešu aizsardzība no laikraksta puses izraisīja Krievijas cenzūras uzbrukumus un laikraksta aizliegumu.
1907. gadā organizētā diskusija par agrārajām tēmām, ieskaitot rakstu ar nosaukumu "Jaunzēlandes zemes jautājums", tika atzīta par "nogurdinošu" un tajā tika saskatīta "necieņa pret valdību". Redaktors Aļaksandrs Vlasavs tika notiesāts un ievietots cietumā. Citi redaktori tika spiesti samaksāt sodu.
Valoda
20. gadsimta sākumā laikraksts ieviesa literārās baltkrievu valodas lietošanas standartus, kā arī tika iesaistīts baltkrievu literatūras veidošanā un Baltkrievijas valstiskuma idejas attīstībā. Laikraksts kļuva par intelektuālās dzīves centru, tajā tika publicēti daudzu inteliģento personu rakstus.
Naša Ņiva tika publicēta divos baltkrievu valodas alfabētos – kirilicā un latīņu alfabētā. Šāda prakse pastāvēja līdz 1912. gadam, kad redakcijas un lasītāju referenduma rezultātā tika izvēlēts kirilicas alfabēts. No 1991. līdz 2008. gadam laikrakstu izdeva klasiskajā pareizrakstībā (traškevicā).
Publicēšana
Laikraksts darbojās kā neatkarīgo kultūras un sociālo projektu centrālais punkts.
Naša Ņiva veica izdevējdarbības centra koordinēšanas funkciju. Īpaši populāri bija ikgadējie Baltkrievijas kalendāri un almanahi, kuros varēja atrast ne tikai parasto ikdienas informāciju, bet arī literāros darbus. Publicēja arī oriģinālliteratūru un tulkojumus no citām valodām. 1912. gadā Viļņā sāka izdot satīras žurnālu Krapiva ("Nātres"), vēlāk laikraksta lauksaimniecības nodaļa pārtapa par neatkarīgu žurnālu Sacha ("Koka arkls"), kuru sāka izdot Minskā 1913. gada sākumā.
Laikraksta aizbildnībā viens no tā dibinātājiem Ivans Luckevičs sāka vākt artefaktus topošajam Baltkrievijas Nacionālajam muzejam. Pašlaik to lielāka daļa glabājas Lietuvas Nacionālajā vēstures muzejā.
Laikraksta personāls palīdzēja Ihnatam Buinickim izveidot pirmo Baltkrievijas teātra kompāniju.
Laikraksts koncentrēja uzmanību uz ekonomisko, juridisko un lauksaimniecības zināšanu veicināšanu. Tā paveiktā darba apjoms ir ļāvis vēsturniekiem un kultūras pētniekiem definēt 20. gadsimta sākuma Baltkrievijas kultūru kā Mūsu druvas periodu, atsaucoties uz izmaiņām mūsdienu kultūras un sabiedrības attīstībā.
Atjaunošanas mēģinājums 1920. gadā
Pirmais mēģinājums atdzīvināt avīzi tika veikts Viļņā 1920. gadā. Atjaunotā laikraksta pirmais numurs tika izdots 1920. gada 28. oktobrī, īsi pēc Žeļigovska dumpja.
1920. gada decembrī laikrakstu aizliedza Polijas militārā cenzūra.
Atjaunošana Viļņā 1991. gadā
PSRS sabrukums un neatkarības kustības straujā izaugsme Baltkrievijā ļāva atjaunot laikrakstu. Izdošana atsākās 1991. gada maijā Viļņā, Lietuvas Republikā. Par galveno redaktoru kļuva žurnālists Sjarhejs Dubavecs, pats laikraksts atkal kļuva par nācijas demokrātiskās inteliģences galveno izdevumu. Kopā ar ziņām publicēja literārus darbus un esejas.
Pārcelšanās uz Minsku
1996. gadā laikraksta redakcija pārcēlās uz Baltkrievijas galvaspilsētu Minsku.
Aplūkotās tēmas mainījās no literatūras un kultūras tēmām kurss mainījās uz politiskiem un sociāliem jautājumiem.
Tika izstrādāta laikraksta tiešsaistes versija, kas kļuva par vispopulārāko interneta mājaslapu baltkrievu valodā. Saskaņā ar Google Analytics datiem, vietni apmeklēja ap 600 000 cilvēkiem mēnesī. 84% apmeklētāju bija no Baltkrievijas, no kuriem 49% bija no Minskas.
Spiediens no valsts puses
Sākot ar 1995. gadu un it īpaši 2000. gados laikraksts izjūta spiedienu no Aleksandra Lukašenko režīma.
2005. gadā varas iestādes aizliedza laikraksta izplatīšanu pa Baltkrievijas pastu un tā pārdošanu Белсоюзпечать kioskos. Laikaposmā no 2006. līdz 2008. gadam laikrakstu izplatīja brīvprātīgo spēkiem.
Laikrakstam daudzkārt tika uzlikts naudassods. Baltkrievijas Republikas Valsts drošības komiteja veica kratīšanas gan laikraksta birojos, gan redaktoru dzīvesvietās. 2006. gadā galvenais redaktors Andrejs Diņko tika arestēts un kādu laiku aizvadīja cietumā.
Ana Blandiana
Ana Blandiana (īstajā vārdā Otīlija Valērija Rusana (dz. Comana) (rumāņu: Otilia Valeria Rusan (Coman) ); dzimusi 1942. gada 25. martā Timišoarā, Rumānijā) ir rumāņu dzejniece, esejiste un tulkotāja, viena no slavenākajām mūsdienu rumāņu rakstniecēm.
2009. gadā par ieguldījumu Eiropas kultūrā un cīņā par cilvēktiesībām viņai piešķirts Francijas Goda Leģiona ordenis.
Viņas darbi ir tulkoti vairāk nekā 20 valodās.
Biogrāfija
Pēc režīma mīkstināšanās viņas dzejoļi 1963. gadā tiek publicēti žurnālā Contemporanul, tajā pašā gadā A. Blandiana iestājas Klužas Universitātes Filoloģijas fakultātē. Pēc universitātes beigšanas 1967. gadā Bukarestē strādā par literārā žurnāla redaktori un bibliotekāri tēlotājmākslas institūtā. No 1974. līdz 1988. gadam ar cenzūras radītiem pārtraukumiem rakstījusi sleju literatūras žurnālā România literară.
Pirmais dzejas krājums Persoana întâia plural (Pirmā persona daudzskaitlī) tiek izdots 1964. gadā, kam 1966. gadā seko otrs krājums Călcâiul vulnerabil (Ahileja papēdis) un A treia taină (Trešais noslēpums) 1969. gadā.
Reaģējot uz sarežģītajiem dzīves apstākļiem diktatūras režīmā, A. Blandiana savos darbos sāk kritizēt valdošo varu. 1984. gadā literārajā žurnālā Amfiteatru tiek publicēts dzejolis Totul (Viss), kas ir saraksts ar tajā laikā rumāņiem aktuālām lietām — pārtikas normām, trūkumu, Nikolajes Čaušesku personības kulta simboliem. Žurnāls pēc izdošanas nekavējoties tika izņemts no apgrozības, redaktori atlaisti un dzejniece saņēma draudus pa tālruni no režīma atbalstītājiem.
Kostičs
Kostičs (sr; sieviešu dzimtē Kostiča) ir serbu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ana Blandiana
Biogrāfija
Pēc Rumānijas revolūcijas 1989. gada decembrī Ana Blandiana iesaistās politikā, aktīvi kritizējot postkomunistisko valdību.
1990. gadā Ana Blandiana tiek ievēlēta par pirmo Rumānijas PEN kluba prezidenti.
1993. gadā kopā ar vīru Romulu Rusanu, ar kuru viņa apprecējās 1960. gadā, izveidoja Starptautisko komunisma izpētes centru. Ar šī centra gādību tika dibināts Rumānijas Komunisma upuru un pretošanās kustības memoriāls.
Darbi latviešu valodā
Latviešu valodā 1989. gadā ir izdots dzejas un eseju krājums Sniega stunda. Citi Anas Blandianas darbi latviešu valodā galvenokārt ir iekļauti tādos literatūras un kultūras izdevumos, kā Kentaurs XXI, Domuzīme, Literatūra un Māksla, Karogs u. c.
Maksims Marcinkevičs
Maksims Marcinkevičs, pazīstams arī kā Tesaks (krievu: Максим Марцинкевич, dzimis 1984. gada 8. maijā Maskavā, PSRS, miris 2020. gada 16. septembrī Čeļabinskā, Krievija) bija Krievijas sociālais aktīvists, neonacistu videoblogeris, neformālās starptautiskās sociālās kustības "Restrukt", kas darbojas pēcpadomju vasltīs, līdzdibinātājs un ideologs.
Dzīves gājums
Maksims Marcinkevičs dzimis 1984. gada 8. maijā Maskavā. Kā atzīmēja pats Marcinkevičs, viņa ģimenei ir krievu, poļu, lietuviešu un baltkrievu saknes.
Maksims tika iesaukts armijā, bet pēc dažām diennaktīm viņš piekāva azerbaidžāņu līdzgaitnieku, pēc kā viņam tika veiktas papildu garīgās veselības pārbaudes un viņš tika atvaļināts. Mīlestības pret asajiem ieročiem dēļ viņu iesauca par Tesaku (zobens).
Maksims Marcinkevičs ir uzņēmis skandalozus videoierakstus, kuros redzams, kā viņš ķer un izsmej pedofilus. Turklāt viņš savos videoklipos izsmēja arī migrantus.
Pret Maksimu Marcinkeviču tika ierosinātas četras krimināllietas.
Pēc krimināllietas ierosināšanas 2013. gada rudenī Marcinkevičs, kurš par to bija uzzinājis iepriekš, caur Baltkrieviju aizbēga uz Kubu. Saskaņā ar plašsaziņas līdzekļu ziņām viņš plānoja tur palikt un no turienes turpināt publicēt videoklipus. Tesaku 2014. gada 17. janvārī aizturēja Kubas tiesībaizsardzības iestādes. 2015. gada 18. martā Marcinkevičam tika izvirzītas apsūdzības par laupīšanu un huligānismu.
2017. gada 27. jūnijā tiesa piesprieda Marcinkevičam 10 gadus stingra režīma kolonijā.
2018. gada nogalē vēstulēs no cietuma viņš rakstīja, ka viņa politiskie uzskati ir būtiski mainījušies un kļuvuši libertiskie.
Nāve
2020. gada 16. septembrī Marcinkeviču atrada mirušu Čeļabinskas pilsētas 3. pirmstiesas apcietinājuma centra kamerā. Saskaņā ar oficiālo sākotnējo informāciju viņš veica pašnāvību.
Tesaka advokāts un vecāki pieprasīja viņa slepkavības kriminālizmeklēšanu. Versiju, ka Tesaka pašnāvība bija brīvprātīga, nevis piespiedu, viņa advokāti noraidīja. Marcinkevičam nebija pašnāvības plānu, pēc soda izciešanas viņš grasījās doties uz ārzemēm un no turienes īstenot vairākus projektus.
Atmiņa
2021. gada septembrī Kurgānā pie pieminekļa politisko represiju upuriem parādījās piemineklis Maksimam Marcinkevičam.
Paskevičs
Paskevičs vai Paškēvičs var būt:
Ūdeņi
Ūdeņi var būt:
Jurijs Romanenko
Jurijs Romanenko (uk; dzimis 1977. gada 26. decembrī Volīnijas apgabalā, Ukrainas PSR, PSRS) ir Ukrainas politiskais žurnālists, interneta izdevuma "Hviļa" galvenais redaktors, Ukrainas institūta nākotnei līdzdibinātājs. Vada personīgo YouTube kanālu un sociālos medijus par politiskām tēmām.
Absolvējis Harkivas Nacionālās universitātes Vēstures fakultāti un Ukrainas prezidenta Valsts administrācijas akadēmijas Harkivas filiāli.
Romanenko (uzvārds)
Romanenko (ukraiņu: Романенко) ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
1965. gads kosmonautikā
Šeit apkopoti 1965. gada nozīmīgākie notikumi kosmonautikā.
Krūku pilskalns
Krūku pilskalns ir pilskalns, kas atrodas Kuldīgas novada Pelču pagastā, Ventas upes kreisajā krastā, augšpus Zalkšciema.
Tas ir apmēram 10 metrus augsts paugurs, tā rietumu un dienvidu nogāzes veido Ventas stāvkrasts. Plakums — 70 x 10—25 metrus liels, kultūrslānis nav konstatēts.
Ermins Bičakčičs
Ermins Bičakčičs (bs, dzimis ) ir Bosnijas un Hercegovinas futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Bosnijas un Hercegovinas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2014. gada Bičakčičs pārstāv Vācijas Bundeslīgas komandu 1899 Hoffenheim.
Iepriekš spēlējis Vācijas komandās VfB Stuttgart un Eintracht Braunschweig.
Bosnijas un Hercegovinas futbola izlases sastāvā debitējis 2013. gadā. Piedalījies 2014. gada FIFA Pasaules kausā.
Ūzuļnīki
Ūzuļnīki var būt:
Baltijas eSporta līga
Baltijas eSporta līga (en) ir sadarbībā ar Lattelecom izveidota elektroniskā sporta līga, kas sevī apvieno Baltijas valstu spēlētājus. Pirmajā sezonā (kas sāksās 2018. gada 26. februārī) katrā disciplīna piedalās pa 10 komandām no Baltijas valstīm, kuras sacenšās divās spēļu kategorijās — Counter-Strike: Global Offensive un League of Legends — par balvu fondu 10 500 eiro apmērā. Counter-Strike sezonas uzvarētājs saņems 2000 bet League of Legends — 1000 eiro lielu balvu. Līga tiek organizēta ar GOEXANIMO spēļu kluba līdzdalību.
Kazimiriški
Kazimiriški (arī Kazimirišķi) ir apdzīvota vieta Augšdaugavas novada Pilskalnes pagastā. Izvietojusies pagasta austrumdaļā Ilūkstes un Mundas starpupē 8 km no pagasta centra Pilskalnes, 22 km no novada centra Daugavpils un 202 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Kazimirišķu muižas (Kasimirischek) centra. Kazimirišķu muižas parks ir vietējas nozīmes dabas piemineklis.
Zvirgzdupe (Ķīburu strauta pieteka)
Zvirgzdupe ir Ķīburu strauta kreisā krasta pieteka Dienvidkurzemes novadā uz ziemeļrietumiem no Bārtas.
Tek rietumu virzienā mežainā apvidū. Vidustecē šķērso valsts autoceļu P113 (Grobiņa—Bārta—Rucava). Ietek Ķīburu strautā lejpus Ķīburiem.
Māris Abiļevs
Māris Abiļevs (dzimis Kazahijā) ir Latvijas grafiķis un iespiedējs, grafiķa Andra Abiļeva brālis. Pazīstams arī kā austrumu cīņu meistars.
Biogrāfija
Māris Abiļevs dzimis 1956. gada 23. aprīlī Kazahijā, Arikbalikas rajona Akčokas ciemā, izsūtīto ģimenē, kas Latvijā atgriezās 1968. gadā. Mācijās Rīgas 7. astoņgadīgajā skolā. Beidzis Rīgas 5. profesionāli tehnisko poligrāfijas mākslas vidusskolu (1975). No 1987. gada Mākslinieku Savienības biedrs. Strādājis kā litogrāfijas meistars Mākslas fonda Eksperimentālā estampa darbnīcā (1979 — 1991). No 1975. gada nodarbojas ar Austrumu cīņām (sambo, džudo, karatē), no 1989. gada ir Latvijas Republikas Karatē federācijas prezidents.
Mākslinieciskā darbība
Darbojas oforta, litogrāfijas un dažādās jauktās tehnikās kā, piemēram, izstrādājis savu krāsainās monotipijas veidu. Pievērsies arī glezniecībai, kolāžām un skulptūrām.
Izstādes
Mākslinieks izstādēs piedalās no 1979. gada. Nozīmīgākās personālizstādes noritējušas Rīgā (1986. gadā kopā ar brāli Andri Abiļevu; 1991). Piedalījies izstādēs ne tikai Latvijā, bet arī Japānā, Vācijā, Dānijā, Kanādā, ASV.
Eduards Grosbergs
Eduards Grosbergs (dzimis, miris ) bija latviešu arhitekts, Latvijas Arhitektu biedrības valdes loceklis, Latvijas Valsts kontroles kolēģijas loceklis. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1892. gada 27. aprīlī. 1930. gada 26. maijā beidza Latvijas Universitātes arhitektūras fakultāti, bija studentu korporācijas Patria loceklis. 1931. gadā pēc viņa projekta uzcēla funkcionālisma stila divdzīvokļu ēku Kokneses prospektā 26, Mežaparkā.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā E. Grosbergs devās trimdā uz Vāciju, kur darbojās Latviešu Centrālās Padomes vadībā. Pēc 1948. gada izceļoja uz Lielbritāniju, bet 1954. gadā pārcēlās uz dzīvi Toronto, Kanādā. Miris 1970. gadā.
Retikulārie audi
Retikulārās šķiedras ir atrodamas arī embrionālajos audos. Tie ir svarīgi brūču sadzīšanas procesā, nodrošinot no jauna sintezētajai ārpusšūnu matricai papildu mehānisko izturību.
Mikroskopiskā uzbūve
Retikulārie audi ir līdzīgi mezenhīmai, no kuras tie diferencējušies. Retikulārie audi sastāv no šķiedrām (III. tipa kolagēna) un šūnām — retikulārajām šūnām.
Asinsrades orgānu retikulārie audi
Asinsrades orgānos retikulārie audi veido mikrovidi. Tajos atrodas divējādas cilmes šūnas — asins cilmes šūnas un mehanoblastu (fibroblastu, osteoblastu, hondroblastu) cilmes šūnas.
Sarkano kaulu smadzeņu un perifērajos imūnās sistēmas orgānos retikulārās šūnas, sekretējot augšanas faktorus (IL-3, IL-7, CSFGM, CSF-G, CSF-M u.c.), regulē eritrocītu, leikocītu, trombocītu priekšteču dalīšanās un diferenciācijas procesus, kā arī veic imūnregulatorās funkcijas. Sakarā ar to, ka šo sistēmu orgānos retikulāro audu cilpās pastāvīgi ir daudz limfocītu, tādus audus ir pieņemts saukt par limforetikulārajiem audiem.
AFC Eskilstuna
AFC Eskilstuna (pilnais nosaukums — Athletic Football Club Eskilstuna) ir profesionāls Zviedrijas futbola klubs no Eskilstūnas. Klubs pašlaik spēlē Superettan, Zviedrijas futbola otrajā spēcīgākajā līgā. Mājas spēles aizvada Tunavallen stadionā, kura ietilpība ir 7800 skatītāju vietu.
2005. gadā, apvienojoties diviem Stokholmas klubiem Väsby IK un FC Café Opera, tika izveidots klubs Väsby United. Klubs Athletic FC tika nodibināts 2007. gadā. 2012. gada beigās tas pārņēma Väsby United, mainot nosaukumu uz AFC United. Komanda aizvadīja mājas spēles Skytteholms IP stadionā Stokholmas priekšpilsētā Solnā. Pirms 2017. gada sezonas klubs nolēma pārcelties uz Eskilstūnu, mainot nosaukumu uz AFC Eskilstuna.
Bezmēles vardes
Bezmēles vardes, bezmēles varžu dzimta jeb piešvaržu dzimta (Pipidae) ir samērā primitīva bezastaino abinieku (Anura) dzimta, kas apvieno 32 mūsdienās dzīvojošas varžu un krupju sugas un kas tiek iedalītas 5 ģintīs. Kā jau dzimtas nosaukums norāda, visām šīs dzimtas sugām nav mēles. Lielākā daļa šīs dzimtas sugu mājo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras, bet pipu ģints (Pipa) sugas sastopamas Dienvidamerika tropos. Bezmēles varžu tuvākie radinieki ir Meksikas smilšu krupju dzimtas (Rhinophrynidae) sugas.
Vairošanās
Bezmēles vardēm ir raksturīgi akrobātiski pāra riesta peldējumi. Pipām tēviņš no augšas satver mātīti, un pāris atkārtoti griežas augšpēdus un atpakaļ. Ikri tiek iznērsti, apaugļoti un noturēti spraugā starp mātītes muguru un tēviņa vēderu. Mātītes muguras āda uzpamst un ieskauj ikrus, kuri paliek iespiedušies mātītes mugurā. Katram ikram izveidojas neliela kabatiņa, kurā embrijs atkarībā no sugas attīstās līdz zināmai pakāpei, pēc tam pamet mātes muguru. Citu bezmēles varžu ģinšu sugām ikri tiek nērsti dīķos vai citos nekustīgos ūdeņos. Kurkuļi barojas ar dažādām augu daļām, filtrējot ūdeni. Izņēmums ir Āfrikas pundurvaržu kurkuļi, kuri ir plēsīgi.
Žagari
Žagari var būt:
Prienu rajona pašvaldība
Prienu rajona pašvaldība ir viena no 60 Lietuvas pašvaldībām. Atrodas vēsturiskajos Suvalkijas un Dzūkijas novados. Tā robežojas ar Kauņas rajona, Kaišadores rajona, Traķu rajona, Alītas rajona, Birštonas, Marijampoles un Kazlu Rūdas pašvaldībām.
Mazpolijas iela (Ščecina)
Mazpolijas iela ir Ščecinas iela, Centra administratīvajā rajonā, Centra un Vecpilsētā apkaimē. Mazpolijas iela sākas krustojumā ar Aviatoru laukumu un beidzas krustojumā ar Jarovita ielu. Ielas kopējais garums ir 717 metri.
Vēsturiskie nosaukumi
Iela izveidota 19. gadsimtā līdz ar pilsētas aizsargmūru nojaukšanu, tās sākotnējais nosaukums bija Augustas iela (vācu: Augustastraße). 1945. gadā tā tika pārsaukta par Mazpolijas iela (polu: ulica Małopolska).
Ielas raksturojums
Mazpolijas iela ir 717 metrus gara asfaltēta iela Ščecinas centrā un vecpilsētā. Tā sākas krustojumā ar Aviatoru laukumu un iet austrumu virzienā. Mazpolijas ielai ir savienojumi ar Atbrīvošanas avēniju, Prūšu cieņas laukumu, Tadeuša Mazovecka ielu, Teofila Stažiņska ielu, Henrika Dievbijīgaia ielu un Jarovita ielu.
Šauruma apmetnes
Šauruma apmetnes (Strait Settlements) bija Britu impērijas kroņa kolonija (1867–1946) Malakas pussalā tagadējās Malaizijas, Singapūras, kā arī Austrālijas teritorijā.
Dibināta 1826. gadā kā atsevišķa Britu Austrumindijas kompānijas prezidentūra Malakas šauruma austrumu krastā, kurā ietilpa Malaka, Pinanga un Singapūra 1830. gadā to iekļāva Bengālijas prezidentūras sastāvā, bet 1851. gadā tieši pakļāva Britu Indijas ģenerālgubernatoram. 1867. gadā izveidoja atsevišķu kroņa koloniju — Сrown Colony of the Straits Settlements, 1886. gadā tajā iekļaujot arī Kokosu (Kīlinga) Salas un Ziemsvētku salu. 1874. gadā kolonijai pievienoja Dindingas teritoriju. No 1907. līdz 1912. gadam Šauruma apmetņu sastāvā ietilpa arī Labuānas kolonija Borneo salas ziemeļos. No 1941. līdz 1945. gadam Šauruma apmetņu kroņa koloniju okupēja Japāna. Kad 1946. gadā izveidoja britu Malajas Savienību, tajā iekļāva Pinangas, Malakas un Diningsas teritorijas, bet Singapūru kopā ar Kokosu un Ziemsvētku salām pārveidoja par atsevišķu britu koloniju. 1955. gadā Kokosu un 1958. gadā Ziemsvētku sala kļuva par Austrālijas Savienības daļu.
Mantineja
Mantineja (sengr. Μαντίνεια) pirms tam bija zināma kā Antigonija (sengr. Ἀντιγόνεια) bija sengrieķu pilsēta Arkādijā, Peloponēsas centrālajā daļā. Mūsdienās Mantinejas drupas atrodas netālu no Nestani ciema Tripoles apgabalā, Arkādijas nomē. Antīkajos laikos pie pilsētas ir notikušas vairākas kaujas, no kurām pazīstamākā ir Mantinejas kauja 362. gadā pr.Kr. starp spartiešiem un tēbiešiem, kuras gaitā gāja bojā pazīstamais Tēbu karavadonis Epaminonds.
Vēsture
Mantineja radās saplūstot kopā vairākiem blakus esošiem ciemiem ap 500 gadu pr.Kr. Pilsētas aizgādnis skaitījās jūras dievs Poseidons. Šī bija liela pilsēta ar daudziem tempļiem, un sākotnēji tās nocietinājumi bija taisnstūra formā. Par Artemīdas Himnijas templi, kas atradās pilsētas ziemeļu daļā, minēja sengrieķu ģeogrāfs Pausānijs. Diotima, kas atstāja iespaidu uz Sokrātu, sākotnēji kalpoja tur par priesterieni. Netālu no pilsētas atradās Mantinejas dambis, viens no izcilākajiem seno tehnoloģiju paraugiem.
Mantineja bija Peloponēsas līgas loceklis, taču Peloponēsas kara laikā pārgāja Atēnu pusē. Pēc kara tā bija spiesta atgriezties Peloponēsas līgā. Vēlāk Sparta izmantoja Antalkidas miera līgumu (387. g.pr.Kr.) par ieganstu, lai sadalītu Mantineju to veidojošajos ciemos. Atbildot uz to mantinejieši izdzina spartiešus no savas pilsētas, taču tika sakauti pilsētas aplenkumā 385. gadā pr.Kr., kā rezultātā Mantineja tika sadalīta un izpostīta. Pēc spartiešu sakāves Korintas kara beigās Mantineja atkal kļuva par vienotu pilsētu. Nocietinājumi tajā laikā ieguva savu gandrīz apaļo formu, saglabājot dažas seno mūru daļas.
Žeikari
Žeikari var būt:
Mantineja
Vēsture
Otrā Mantinejas kauja, kas notika 362. gadā pr.Kr., izbeidza Tēbu hegemoniju Grieķijā. Šajā kaujā Atēnas un Sparta bija sabiedrotie. Tēbas izcīnīja uzvaru, taču to lielais karavadonis Epaminonds šajā kaujā gāja bojā.
Kleomenas kara gaitā maķedoniešu valdnieks Antigons III Dosons 223. gadā pr.Kr., ieņemot un izlaupot pilsētu, nodeva to ahajiešu pārvaldei, kuri to pārdēvēja par Antigoniju.
Romas imperators Adriāns atdeva pilsētai tās iepriekšējo nosaukumu. 130. gadā viņš apmeklēja Mantineju un uzcēla templi, savam favorītam Antinojam.
Pēc vairākiem gadu desmitiem, domājams, dažus gadus pirms 166. gada, Pausānijs apmeklēja Mantinejas apkārtni un aprakstīja tā laika drupas un pilsētas atliekas savā astotajā grāmatā "Hellādas apraksts".
Mantinejas marmorā, kas datējams ar 4. gadsimtu pr.Kr. un mūsdienās ir eksponēts Atēnu Nacionālajā arheoloģijas muzejā, ir attēlota mitoloģiska aina par Apollona un Marsija sacensību ar sengrieķu panduru, uz kuras spēlē uz klints sēdoša mūza.
Žogi
Žogi var būt:
Reformu partija
Reformu partija var būt:
Matkas kanjons
Matkas kanjons (mk, sq) ir klinšu kanjons Ziemeļmaķedonijā, netālu no valsts galvaspilsētas Skopjes. Izveidojies Treskas upes krastos. Kanjonā vairākas alas, no kurām lielākā — Vrelo ala — labiekārtota tūristu apmeklējumam.
Populārs tūrisma objekts, gar kanjona malu vairāku kilometru garumā ved dabas taka, bet uz Treskas izveidotajā ūdenskrātuvē ir iespējams pārvietoties ar dažādiem peldlīdzekļiem.
1937. gadā Matkas kanjonā ir uzbūvēta hidroelektrostacija, izveidoto ūdenstilpi sauc par Matkas ezeru. Kanjonā arī vairāki nelieli dievnami un klosteri, no kuriem ievērojamākais ir 1388. gadā izveidotais Sv. Andreja klosteris.