cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Middlesbrough FC
Middlesbrough Football Club, zināms arī kā The Boro, ir profesionāls Anglijas futbola klubs no Midlsbro, pilsētas Nortjorkšīrā. Pašlaik spēlē Championship, Anglijas otrajā spēcīgākajā līgā. Dibināts 1876. gadā, kopš 1995. gada spēlē Riversaidas stadionā, kurš ir kluba trešais stadions kopš kļūšanas par profesionālu klubu 1889. gadā. Visilgāk, 92 gadus, tas ir spēlējis Ayresome Park stadionā (1903-1995).
1992. gadā klubs bija viens no Anglijas Premjerlīgas dibinātājiem. Par kluba galvenajiem konkurentiem tiek uzskatīti Ņūkāslas "United" un Sunderland. Kluba lielākais panākums ir iekļūšana UEFA kausa finālā 2006. gadā.
Kepu bāka
Kepu bāka atrodas Igaunijas teritorijā uz Hījumā salas Baltijas jūrā, Hījumā salas rietumdaļā uz Kepu pussalas. Kepu bāka tiek uzskatīta par pasaulē trešo vecāko bāku, kura darbojusies nepārtraukti.
Vēsture
1490. gadā Hanzas savienība pasūtīja bāku, lai samazinātu daudzās kuģu avārijas pie Hīju sēkļa (Neckmansgrund), kā arī lai brīdinātu kuģus par tuvo krastu, kur tolaik darbojās pirāti. Sāmsalas — Vīkas bīskapijas bīskaps 1500. gadā deva atļauju Tallinas pilsētas rātei celt bāku. Tās celtniecība sākās 1505. gadā un ar pārtraukumiem turpinājās 26 gadus. Gaisma bākas tornī tika iedegta 1531. gada augustā, lai gan bākai bija jābūt gatavai jau 1513. gadā. 1659. gadā bāka tika paaugstināta līdz pašreizējam līmenim. Sākotnēji bākas virsotnē gaismu deva tur degošs ugunskurs. Tā uzturēšana prasīja milzīgu daudzumu malkas. Rezultātā tika izcirsts mežs lielākajā daļā Kepu pussalas. 1805. gadā bāka nonāca Krievijas pakļautībā. 1810. gadā sākās nozīmīga torņa rekonstrukcija. Bākas dienvidu kontrforsā tika uzbūvētas akmens kāpnes un tika atjaunotas divas palīgtelpas. 1845. gadā tika uzbūvēta laterna ar optiskajām lēcām un elektrisko gaismu, kura aizvietoja agrāko koka būvi ar eļļas lampām. Otrā pasaules kara laikā, 1941. gadā, vācu lidmašīnas bombardēja bāku, bet cieta tikai laternas daļa.
Šķiltavas
Šķiltavas ir portatīva ierīce vairākkārtējai uguns iegūšanai.
Pirmās šķiltavas parādījās jau dzelzs laikmetā. Tad tās sastāvēja no tērauda vai dzelzs rīka un krama gabala. Abas šīs sastāvdaļas sitot vienu pret otru, bija iespējams iegūt dzirksteli ugunskura iekuršanai.
Mūsdienu šķiltavu priekšteči parādījās 19. gadsimta sākumā. Jau vēlāk, Pirmā pasaules karā, radās vajadzība pēc drošas uguns iegūšanas frontē, lai varētu iekurt uguni un izgaismot ceļu. Sērkociņi nespēja izturēt mitrumu un, tos aizdedzinot, radās liels uzliesmojums, kas varēja nodot karavīru atrašanās vietu, tāpēc tos nomainīja šķiltavas. Tās sāka ražot lielos daudzumos, un tās ātri kļuva populāras. Tobrīd šķiltavās kā degvielu izmantoja benzīnu, kura tvaikiem sadegot, radās uguns. 20. gadsimta otrā pusē parādījās šķiltavas, kurās benzīna vietā bija gāze (butāns). Šī novitāte ļāva ražot šķiltavas daudz lētāk, un tās kļuva pieejamas vēl plašākam cilvēku lokam.
Mūsdienu šķiltavās dzirksteles iegūšanai izmanto pjezoelementus, sakarsētu stieplīti, elektrisko izlādi. Par degvielu tiek izmantots benzīns vai sašķidrināta gāze, piemēram, butāns vai propāns. Benzīna šķiltavās sadeg benzīna tvaiki. Gāzes šķiltavās sašķidrinātā gāze iziet caur reduktoru, kur tā sāk gaist, un kopā ar gaisu veido viegli uzliesmojošu sajaukumu, kurš ar dzirksteles palīdzību tiek aizdedzināts. Reduktors ir izgatavots no plastmasas, un iekšienē ir porains. To iedarbinot, sākas spiediena samazināšanās šķiltavas gāzes rezervuārā, kas ļauj tai izplūst no tā.
Pasaulē pastāv divi starptautiskie tiesību akti, kuri regulē šķiltavu standartus un nodrošina to drošumu. Starptautiskais standarts ir EN ISO 9994:2002. Eiropas Savienībā darbojas EN 13869:2002 standarts. Latvijā pēc šī standarta tiek izdoti Ministru kabineta "Noteikumi par būtiskajām prasībām šķiltavām un to uzraudzības kārtību". Tajos ir noteiktas prasības ražotājiem, nosacījumi, lai šķiltavas varētu uzskatīt par drošām, kā arī citi jautājumi.
Ristnas bāka
Ristnas bāka atrodas uz Hījumā salas Baltijas jūrā, Hījumā salas rietumdaļā uz Kepu pussalas, iepretim Ristnas ragam.
Vēsture
Bāka sāka darboties 1874. gadā. Bākas tornis bija gatavots Francijā. To veidoja čuguna režģa konstrukcija ar cilindru vidū, kurš ietvēra spirālveida trepes. Pirmajā pasaules karā bāka tika bojāta, tāpēc 1920. gadā Bākas tornis tika pastiprināts ar betonu.
Raksturojums
Ristnas bāka tika uzbūvēta Hījumā salas pašos rietumos. Pati bāka ir 30 m augsta. Bākas tornis ir heksagonāls, veidots no čuguna, kurš ietverts betonā. Torņa sānos redzamas sešas ribas. Bākai ir laterna un galerija. Bākas tornis ir sarkans, laterna balta. Bākas gaismas elements atrodas 37 m virs jūras līmeņa. Gaisma balta un sarkana (3 s deg, 12 s pārtraukums). Baltā gaisma redzama 12 jūras jūdžu attālumā, sarkanā gaisma — 8 jūras jūdžu attālumā. Bāka darbojas visu gadu diennakts tumšajā laikā. 2000. gadā Igaunijas pasts izdeva pastmarku ar Ristnas bāku.
Ņujorkas "Islanders"
Ņujorkas "Islanders" (en) ir profesionāls ASV hokeja klubs, kas ir bāzēts Ņujorkā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās hokeja līgas Austrumu konferences Metropolitēna divīzijā. Tas tika dibināts 1972. gadā un kopš dibināšanas brīža spēlē NHL.
Savas pastāvēšanas vēsturē "Islanders" ir 4 reizes uzvarējis NHL, 6 reizes ir kļuvis par konferences uzvarētāju un 6 reizes — divīzijas čempionu. Kopš 2014—2015. gada NHL sezonas mājas spēles komanda aizvada Barclays Center hallē.
Spēlētāji
Savulaik ilgus gadus komandā pavadījuši tādi hokejisti kā Braiens Trotjē, Maiks Bosī, Deniss Potvins, Billijs Smits, kā arī Maikls Peka, Aleksejs Jašins un citi.
Pašreizējais sastāvs
''Pēdējoreiz atjaunots 2022. gada 8. oktobrī.''
Izmita
Izmita (turku: İzmit, senos laikos Nikomedija) ir Turcijas pilsēta, Kodžaeli ila administratīvais centrs. Izmita atrodas pie Marmora jūras, konkrētāk Izmitas līča krastos. No Stambulas Izmita atrodas 100 kilometru attālumā. 2007. gadā Izmitā dzīvoja 195 699 iedzīvotāji.
netālu no pilsētas notika 7,4 balles stiprā Izmitas zemestrīce. Tās ilgums sasniedza 48 sekundes, rezultātā nogalinot aptuveni 45 000 iedzīvotājus un atstājot vairāk nekā pusmiljonu iedzīvotāju bez mājām.
Kārlis Fabiāns fon Ungerns-Šternbergs
Barons Kārlis Fabiāns fon Ungerns-Šternbergs (von Ungern-Sternberg, 1762 - ?) bija Vidzemes muižnieks, Krievijas armijas virsnieks (no 1781). Mēklenburgas hercoga kambarkungs Šverīnā, Napoleona karu dalībnieks. Atgriezies Krievijā 1815. gadā, ieņēmis vadošu amatu Valsts Asignāciju bankā (1819-22). Kolēģijas padomnieks (1819-22). Sanktpēterburgas Angļu kluba loceklis (1827-33).
Sabiedriskā darbība
K. F. fon Ungerns-Šternbergs bija dedzīgs brīvmūrnieks, Rīgas ložas „Castor” brālis (1778-86). Krievijas okupācijas armijas ložas „Georgijs uzvarētājs” goda loceklis Francijā (1817). Sv.Pēterburgas ložas „Peter zur Wahrheit” brālis (1815-22), meistara vietnieks (1816-20) un tās filiāles pētniecības biedrības „Engbud” loceklis (1815-17). Sv.Pēterburgas ložas „Zur flammenden Stern” brālis (1821-22), abu šo ložu pārstāvis Sv.Pēterburgas Direktorālajā ložā „Astreja”, tās goda lielamatvīrs (1818). Augstāko skotu grādu ložas „Hl.Georg” 9.grāda loceklis un meistara vietnieks, skotu grādu direktorijas loceklis (1816-22). Sv.Pēterburgas kapitula „Fēnikss” 9.grādas kapitula vicekanclers. Ukrainas ložu „Savienotie slāvi” (Kijivā), „Oziriss pie liesmojošās zvaigznes” (Podoļskas Kameņecā) un „Izkliedētā migla” (Žitomirā) goda loceklis (no 1819). Hamburgas ložas „Absalom zu den drei Nesseln” un citu ārzemju ložu goda loceklis (pirms 1819).
Purvājs
Purvājs ir purvaiņu meža augšanas apstākļu tips slapjās kūdras augsnēs. Tas sastopams reljefa pazeminājumos un augsto purvu malās. Tajā aug mazražīgas neliela auguma priedes, pameža nav vai arī tas ir rets, un to veido paegļi un krūkļi. Zemsedzē aug spilves, virši, lācenes, vaivariņi, dzērvenāji, zilenāji un sūnas. Purvājiem ir liela nozīme dabas daudzveidības saglabāšanā, jo tajos sastopamas retu augu un dzīvnieku sugas.
Purvāji aizņem 2% no Latvijas mežu kopplatības, un ir sastopami nelielās platībās gandrīz ap visiem augstajiem purviem Austrumlatvijas, Piejūras un Ziemeļvidzemes zemienē.
Tīsi
Tīsi (agrāk — Lielplatones internātskola) ir ciems Jelgavas novada Lielplatones pagastā. Izvietojies Platones labajā krastā pie autoceļa P103 1,7 km no pagasta centra Sidrabes, 31 km no novada domes Jelgavā un 75 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušā Tīsu kroga un 1864. gadā dibinātās Lielplatones pamatskolas. Kopš 1975. gada pamatskolas telpās atrodas Lielplatones speciālā internātpamatskola.
Mežā uz dienvidiem no autoceļa P103 līdz Padomju armijas izvešanai atradās PSRS raķešu bāze (29. raķešu divīzijas 867. raķešu pulka diviziona pozīcijas).
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Centrālās vietas teorija
Centrālās vietas teorija ir ģeogrāfijas teorija, kas skaidro saistību starp centrālo apdzīvoto vietu izvietojumu, skaitu un izmēru vienā teritorijā, ņemot vērā mijiedarbību starp ražotājiem un patērētājiem. Teoriju izstrādājis vācu ģeogrāfs Valters Kristallers (Walter Cristaller).
Pieņēmumi
Teorija apskata idealizētu pilsētu attīstības modeli, kas balstās uz sekojošiem pieņēmumiem: Teorijā galveno lomu spēlē divi koncepti:
Preces var iedalīt zemākas kārtas precēs (ikdienas patēriņa preces, vienveidīgs piedāvājums) un augstākas kārtas precēs (ilglietojamās preces, augstākas vērtības produkti un pakalpojumi, plašs piedāvājums). Ikdienas patēriņa preču ražotājiem nepieciešamais noieta slieksnis ir neliels, tāpēc preces pārsvarā piedāvā vietējie ražotāji (avīžu kioski, pārtikas preču veikali, kulinārijas un pasta ofisi). Augstākas kārtas preču ražotājiem nepieciešams daudz lielāks noieta tirgus un arī patērētāji ir gatavi pārvarēt lielāku attālumu, lai tās iegādātos (iepirkumu centri, dārglietu veikali).
Patērētāju pieprasījuma un transporta izmaksu dēļ veidojas dažāda izmēra centri. Katrs centrs piedāvā noteikta veida preces, veidojot funkcionālas hierarhijas, par kuram var veikt sekojošus vispārinājumus:
1. Jo lielāks apdzīvotas vietas izmērs, jo mazāks to skaits dotajā teritorijā (piem. būs daudz nelielu ciematu, bet tikai dažas lielas pilsētas).
2. Jo lielākas kļūst apdzīvotās vietas, jo lielāks ir attālums starp tām (piem. ciemati parasti atrodas tuvu kopā, bet pilsētas ir tālu viena no otras).
3. Apdzīvotai vietai augot, preču un pakalpojumu piedāvājums aug un pieaug augstākas kārtas preču piedāvājums (notiek specializācija).
Teorijas apraksts un ģeometrija
Balstoties uz augstākminētajiem pieņēmumiem Kristallers secināja, ka apdzīvoto vietu izvietojumam ir tendence veidot trijstūru/sešstūru režģi, kas ir visefektīvākais veids visas teritorijas aptveršanai bez zonu pārklāšanās. Lai teritoriju pilnībā pārklātu ar centrāliem punktiem, vienāda ranga centriem jāatrodas vienādā attālumā vienam no otra. Tas iespējams tikai tad, ja centri atrodas regulāru trijstūru virsotnēs, kopā veidojot sešstūri (skat. 1. attēlu). Tā kā produkti un pakalpojumi atšķiras ar to nepieciešamības biežumu, starp centrālajiem punktiem arī veidojas sava hierarhijas sistēma.
Centrālās funkcijas piemīt vietai, kurā centralizēta pārvalde, kultūras un reliģiskie centri, pieejami dažādi medicīnas pakalpojumi, saimnieciskai un sociālai aktivitātei nepieciešami pakalpojumi (notāri, tiesa), tirdzniecības un finansu organizācijas (veikali, bankas), dažādi saimnieciski pakalpojumi, satiksmes centrs (dzelzceļa stacija, pasts, raidstacijas).
Pircēji cenšas iegūt lielāku labumu ar mazākiem izdevumiem, bet pārdevēji — maksimizēt savus ienākumus. Katram uzņēmumam ir nepieciešams kāds minimālais klientu skaits, lai tas varētu eksistēt, tajā pašā laikā klientiem pie pārāk augstām cenām vairs neatmaksājas izmantot centrālās vietas pakalpojumus. Maksimālo centrālās vietas izmēru nosaka kāpjošās transporta izmaksas: jo mazākas būs transporta izmaksas, jo izkliedētāka būs ražošana un noieta tirgus reģiona ietvaros.
1955. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1955. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Braņķi
Braņķi ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Lielplatones pagastā. Izvietojusies Platones kraisajā krastā iepretī Sidrabes ciemam 2,3 km no pagasta pārvaldes, 27 km no novada domes Jelgavā un 70 km no Rīgas. 2001. gadā apdzīvotajai vietai ar pašvaldības lēmumu atcelts ciema statuss.
FCSB
FCSB, agrāk pazīstams arī kā Bukarestes "Steaua", ir Rumānijas futbola klubs, kurš spēlē valsts augstākajā līgā Liga I. Savas mājas spēles komanda aizvada Arena Națională stadionā. Steaua futbolisti 26 reizes ir izcīnījusi valsts čempionu titulu, 24 reizes uzvarējuši Rumānijas kausa izcīņā, kā arī ieguvuši sešus Rumānijas superkausus. Komandas lielākais panākums Eiropas klubu turnīros ir uzvara Eiropas Čempionvienību kausā (tagad — UEFA Čempionu līga) 1986. gadā.
Alice in Chains
Alice in Chains ir amerikāņu mūzikas grupa, kuru 1987. gadā Sietlā, Vašingtonas štatā, dibināja ģitārists Džerijs Kentrels (Jerry Cantrell) un solists Leins Steilijs (Layne Staley). Lai gan grupa tiek vairāk saistīta ar grandžmūzikas žanru, tās izpildītajos darbos ir saklausāmi arī smagā metāla un akustiskās mūzikas elementi. Kopš grupas dibināšanas tā ir izdevusi četrus studijā ierakstītus albumus, trīs EP, divus "dzīvos" albumus, četras kompilācijas un divus DVD. Grupa slavena kļuva tās noteiktā vokālā stila dēļ, it īpaši saskanīgā Steilija un Kentrela vokāla dēļ. 2002. gadā Leins Steilijs tika atrasts miris savā dzīvoklī un grupa izbeidza darbību. 2005. gadā grupa atsāka darboties, kad tai pievienojās jauns vokālists Viljams Duvāls.
Skuja
Skuja var būt:
Benilukss
Vēsture
Līgumu, kas izveidoja Beniluksa Muitas savienību, parakstīja triju valstu emigrācijas valdības 1944. gada 5. septembrī Londonā un tas stājās spēkā 1948. gadā. Tas pārstāja darboties 1960. gada 1. novembrī, kad to aizstāja Beniluksa Ekonomiskā savienība, kuru izveidoja ar Hāgas līgumu 1958. gada 3. februārī. Tā priekštece ir (joprojām spēkā) Beļģijas-Luksemburgas Ekonomiskā savienība, ko nodibināja 1921. gada 25. jūlijā.
Atomfizika
Atomfizika ir fizikas nozare, kas pēta atomu kā izolētu sistēmu, kas sastāv no atoma kodola un elektroniem. Sākotnēji tika pētīts elektronu izvietojums atomos un to izmaiņas. Atomfizikas nozarē iekļaujas gan neitrālu atomu, gan jonu pētījumi.
Radioaktivitātes atklāšana
Vārds atoms ir cēlies no sengrieķu valodas (atomos) un tulkojumā nozīmē nedalāms. Sengrieķu zinātnieki uzskatīja, ka visām vielām, kas eksistē, ir dalāmības robeža - šī uzskata dēļ viņi vissīkāko daļiņu nosauca par atomu. Šo uzskatu fizikā lietoja līdz 19. gadsimta beigām, kad tika secināts - atomam ir ļoti sarežģīta uzbūve.
Tika novērots, ka atoms spēj absorbēt un izstarot gaismu. No elektrodinamikas zināms, ka šādu parādību var izraisīt tikai elektriski lādētu daļiņu sistēmas. Arī elektriskās strāvas un elektrolīzes pētījumi parādīja, ka atomos atrodas lādētas daļiņas. 1895. gadā angļu fiziķis Dž. Dž. Tomsons atklāja un pierādīja, ka atoms sastāvā ir elektroni, kuri ir negatīvā lādiņa nesēji.
1896. gadā franču zinātnieks Anrī Bekerels atklāja radioaktivitāti, eksperimentējot ar Urāna savienojumiem. Tika novērots, ka elektriskajā laukā šīs radioaktīvais starojums sadalās trijās sastāvdaļās. Šīs sastāvdaļas nosauca par alfa (α) starojumu, beta (β) starojumu un gamma (γ) starojumu.
Juaņ
Juaņ var būt:
Atomfizika
Radioaktivitātes atklāšana
Šo eksperimentu rezultātā pierādījās, ka alfa starojums ir pozitīvi lādētu daļiņu plūsma. Vēlāk noskaidrojās, ka alfa daļiņas ir hēlija atoma kodoli un, ka tās ir saliktas daļiņas, bet beta starojums ir negatīvi lādētu daļiņu plūsma, un šis daļiņas nosauca par beta daļiņām. Tālākie eksperimenti liecināja, ka beta daļiņas ir elektroni. gamma starojumu definēja kā elektromagnētisko viļņu kvantu jeb fotonu plūsmu. Alfa un beta lādēto daļiņu plūsmas faktiski ir elektriskā strāva.
Novērojumi pierādīja, ka neeksistē tādas radioaktīvas vielas, kuras atomi vienlaikus izstarotu visus trīs starojuma veidus. Šajos eksperimentos šie starojumi parādījās tādēļ, ka svina trauciņā, ko ievietoja elektriskajā laukā vai magnētiskajā laukā, bija radioaktīvu vielu maisījums, tātad tajos atradās dažādi atomi. Bez urāna tur atradās arī citu vielu radioaktīvie atomi, kuri radās urānam atomiem sabrūkot.
Rezerforda alfa daļiņu izkliedes eksperimenti
1911.g. tika veikts eksperiments, lai uzzinātu daļiņu novietojumu atomā un to veica angļu fiziķis Ernests Rezerfords. No konteinera, kurā atradās radioaktīvā viela, kas izstaroja alfa daļiņas, šo daļiņu kūlis krita uz plānu zelta plāksnīti. Šī plāksnīte bija tik plāna, lai alfa daļiņas teorētiski nesadurtos vairāk kā ar vienu vielas atomu. Pēc šīs sadursmes ar plāksnīti alfa daļiņas tika izkliedētas. Lai noskaidrotu daļiņu izkliedes virzienu, tika izmantots mikroskops. Mikroskopu novietoja izstaroto daļiņu ceļā, lai novērošanas virziens ar daļiņu sākotnējo kustības virzienu veidotu dažādus leņķus. Mikroskopa priekšā tika novietots ekrāns, uz kura varēja redzēt visu norisi. Šis ekrāns tika pārklāts ar vielu, kas satiekoties ar alfa daļiņām, luminiscējās uz ekrāna. Daļiņu satikšanās triecienu rezultātā tika novēroti luminiscences uzliesmojumi, kurus varēja novērot dažādos virzienos apkārt punktam, kurā alfa daļiņu kūlis triecās pret ekrānu. E. Rezerfords novēroja, ka lielākā daļa alfa daļiņu plūsmas daļiņas izgāja cauri zelta plāksnītei nenovirzoties no sava kursa, bet dažas novirzījās un veidoja, salīdzinot ar sākotnējo virziena, samērā lielus leņķus. No izdarītajiem pētījumiem viņš secināja, ka atoma aizņemtās telpas lielākā daļa alfa daļiņas nekādu pretestību nebija satikušas. Šajā telpā varēja atrasties tikai elektroni, kuri savas mazās masas dēļ nebija spējīgi mainīt alfa daļiņu virzienu. Tas nozīmē, ka visa atoma masa, kas novirzīja alfa daļiņu plūsmu, bija koncentrējušās nelielā telpas daļā, kuru Rezerfords nosauca par atoma kodolu. Pieņēma, ka atoms un tā kodols ir sfērisks veidojums. Tā rādiusu varēja noteikt, zinot vielas atoma masu un blīvumu. Šos lielumus varēja izmērīt eksperimentāli. Aprēķinātie rādiusi atomam bija robežās no 0.53 * 10-10m (ūdeņraža atomam) un 1.5 * 10-10m (urāna atomam). Rezultātā tika pieņemts, ka normālā stāvoklī visu atomu rādiusi ir aptuveni 10-10m. Tika aprēķināti arī atoma kodolu rādiusi. Rādiusa garums bija aptuveni 10-15m. Tas nozīmē, ka atoma kodola rādiuss ir 105 reizes mazāks par paša atoma rādiusu. Lai varētu uzskatāmi salīdzināt kodola un atoma izmērus, var iedomāties - ja atoms ir lode ar rādiusu 1 km jeb 105cm, tad kodola rādiuss šajā mērogā būs aptuveni 1 cm.
Atoma uzbūves modeļi
1903.g. angļu fiziķis Dž. Dž. Tomsons bija izveidojis pirmo atoma modeli. Pēc Tomsona modeļa teorijas atoma pozitīvais lādiņš ir izvietots vienmērīgi pa visu tā tilpumu. Bet šajā atomā atrodas arī negatīvie elektroni, kuri iedarbojoties uz pozitīvajiem lādiņiem, neitralizējot tos. Šajā atoma modelī nebija kodola, tādējādi Ernesta Rezerforda eksperiments bija pretrunā ar šo modeli. 1911.g. Ernests Rezerfords, pamatojoties uz savu eksperimentu, izveidoja atoma modeli, kuru mēs pazīstam kā Rezerforda jeb planetāro atoma modeli. Salīdzinājumā ar Tomsona izveidoto modeli, šis modelis bija absolūtāks. Šo modeli sauc par planetāro modeli, tādēļ, ka tajā esošie pozitīvie lādiņi atrodas atoma kodolā, bet tā elektroni riņķo ap kodolu, tāpat kā kosmosā planētas riņķo ap Sauli. Elektroniem ap kodolu liek kustēties pa orbītu centrtieces spēks, bet starp pozitīvo kodolu un negatīvajiem elektroniem iedarbojas elektriskais Kulona pievilkšanas spēks. Tiek pieņemts, ka atoms normālos stāvokļos ir elektroneitrāla sistēma, tādēļ, zinot kodolā esošo pozitīvo lādiņu, var aprēķināt ap to riņķojošo elektronu negatīvo lādiņu. Lai noteiktu atoma kodola lādiņu ir izveidotas dažādas metodes, bet visas metodes ir devušas vienādus slēdzienus, ka atoma kodola lādiņš ir vienāds ar Z * e,
kur Z — attiecīgā ķīmiskā elementa atomskaitlis pēc Dmitrija Mendeļejeva izveidotās Ķīmisko elementu periodiskās tabulas un
Tādējādi atomos, kas sastāda elementus ar kārtas numuru Z, ap kodolu riņķo Z elektroni : ūdeņraža atoma ir viens Z; hēlija atomā ir 2 Z; litija atomā ir 3 Z utt..
Bora postulāti
Lietojot Rezerforda atoma modeli, tika konstatētas vairākas nepilnības, kurus nebija iespējams izskaidrot ar klasiskās fizikas likumsakarībām. Tādēļ 1913.gada dāņu zinātnieks Nilss Bors planetāro modeli papildināja ar saviem pieņēmumiem jeb postulātiem, Šos postulātus, kurus nosauca par Bora postulātiem, vēlāk pamatoja ar kvantu mehānikas palīdzību.
Bora postulātus var formulēt šādi:
E = En — Em
E - kvanta (fotona) enerģija; En un Em — elektrona enerģijas attiecība uz orbītām n un m.
Pēc Maksa Planka izveidotās teorijas, kvanta enerģija ir proporcionāla elektromagnētiskā viļņa frekvencei:
E = hν
Atoms var absorbēt un izstarot tikai noteiktas frekvences jeb viļņa garuma elektromagnētiskos viļņus. Šo frekvenci var aprēķināt, lietojot augšējās divas formulas :
ν = (En — Em) / h
Atoma absorbcijas spektrs, kas veidojas starojuma absorbcijas procesā, un emisijas spektrs, kas veidojas emisijas procesā, ir līniju spektri. Tādējādi ar Bora postulātiem tika novērsta planetārā atoma modeļa pretrunas.
Enerģijas absorbcija un emisija atomos
Visvienkāršākais no atomiem ir ūdeņraža atoms, tādēļ arī enerģijas absorbcijas un emisijas likumsakarības tajā var redzēt visspilgtāk. Ūdeņraža elektrisko čaulu veido tikai viens elektrons. Šis vienīgais elektrons cenšas pieņemt stāvokli, kurā tam būtu vismazākā enerģija. Šis stāvoklis atbilst atoma kodola vistuvākās orbītas stāvoklim, tādēļ to arī sauc par normālo stāvokli. Lai elektrons spētu pāriet no tuvākās orbītas uz tālāko orbītu, tam ir jāpievada tāds daudzums enerģijas, lai nodrošinātu elektrona pāreju. Absorbējot šo enerģiju atoms iegūst jaunu stāvokli, kuru sauc par ierosinātu stāvokli. Ja atomam atņem elektronu, tad atoms pārveidojas par pozitīvi lādētu jonu. Atoms, kurš ir ierosinātā stāvoklī, nekad nepastāv ilgāk par 10-8 s. Pēc šā perioda elektrons pāriet uz kādu atomam tuvāku orbītu, tādējādi emitējot lielu daudzumu enerģijas, kas bieži tiek izstarots elektromagnētisko viļņu veidā. Ir pierādīts, ka katrai pārejai atbilst savs enerģijas kvants un, tādēļ spektrā vienādie enerģijas kvanti izveido vienu spektra līniju, bet pārejas, kas beidzas uz 1. orbītas, veido spektra līnijas sērijas. Beidzoties uz 1. orbītas, veidojas spektra līniju sērija, kuru sauc par Laimana sēriju. Tā atrodas ultravioletā starojuma spektra apgabalā un vizuāli ir grūti novērojama. Elektroni, kas beidzas uz 2. orbītas veido spektra līnijas sērijas. , kuru sauc par Balmeru sēriju. Šīs spektra līnijas ir vienīgās kuras atrodas redzamajā apgabalā, bet pārējās, kuras beidzas uz 3., 4., 5. utt. orbītas, atrodas infrasarkano spektra daļā un vizuāli nav novērojami. Turpinoties pētījumiem, izrādījās, ka Bora atoma modelis arī ir nepilnīgs. Pēc šī modeļa varēja tikai daļēji izskaidrot ūdeņraža uzbūvi, bet šis modelis nespēja izskaidrot sarežģītāku atomu uzbūvi. Tāpat arī Bora postulāti nebija pamatojami ar klasiskās mehānikas metodēm. Atoma uzbūves izskaidrojumu sniedza kvantu mehānika, kurus radīja vācu fiziķis Verners Heizenbergs, formulējot Heizenberga nenoteiktības principu (1927.gadā), un austriešu fiziķis Ervīns Šrēdingers izstrādājot Šrēdingera vienādojumu (1926.gadā). Kvantu mehānika mūsdienu fiziķiem un ķīmiķiem sniedz apmierinošu pamatojumu par atoma modeļa struktūras veidošanos. Tā izpratnei ir nepieciešamas plašas zināšanas matemātikā.
Žults
Žults ir gremošanas sula, kuru izdala aknas. Pa aknu žultsvadiem tā plūst uz žultspūsli un periodiski, žultspūslim iztukšojoties, tā nonāk divpadsmitpirkstu zarnā. Žults sastāvā nav gremošanas fermentu, bet tajā esošās vielas nodrošina taukvielu un taukos šķīstošo vielu šķīdināšanu. Izšķīdinātie tauki fermentu iedarbības rezultātā vieglāk sašķeļas un labāk uzsūcas.
Ar žulti izdalās holesterīns, lecitīns, bikarbonāti, žults sāļi un žults pigmenti, steroīdie hormoni, dažādi medikamenti. Žultī plaši atrodami visa spektra elektrolīti: Na+, K+, Ca2+, Cl−, CO32−. Sagremojot ļoti taukainu maltīti, lielākā daļa žults pigmentu nonāk tievajā zarnā un tiek reabsorbēti līkumainajā zarnā un atgriežas aknās caur portālo vēnu un atkal tiek sekretētas ar žulti. Žults sekmē zarnu kustības un kavē baktēriju savairošanos zarnās.
Žultī esošās žultsskābes pirmās emulģē organismā ar barību uzņemtos lipīdus. Diennaktī vidēji izdalās 500—1200 ml žults.
Žultsskābes
Līdz pat 53% žults sausās masas aizņem žultsskābes. Pirmatnējās žultsskābes — holskābe un henoksilholskābe — veidojas aknu šūnās (hepatocītos) no holesterīna. Žultsskābju galvenā daļa konjugējas ar glicīnu un taurīnu, pārvēršoties glikoholskābē un tauroholskābē. Konjugētās žultsskābes ir mazāk toksiskas un labāk šķīst ūdenī.
Funkcija
Žultsskābju funkcija ir daudzveidīga. Tās spēj no holesterīnu fosfolipīdiem un taukskābēm formēt speciālu transporta formu — micellas, pateicoties kurām augstāk minētās vielas kļūst par žultī šķīstošām un tādā veidā izdalās no organisma. Turklāt žultsskābes uztur žulti šķidru un ierobežo kristalizācijas procesu, līdz ar to kavējot žultsakmeņu veidošanos.
Žultsskābes piedalās tauku emulģēšanā, taukos šķīstošo vitamīnu (A, D, E, K) uzsūkšanās procesos zarnās, pastiprina zarnu kustības, aktivizē aizkuņģa dziedzera un zarnu trakta enzīmu — lipāzi.
Leopards
Leopards (Panthera pardus) ir kaķu dzimtas (Felidae) plēsējs, kas pieder panteru ģintij (Panthera). Tā ir arī viena no lielo kaķu sugām. Galvenā leoparda pazīme ir zeltaini plankumainais kažoks. Lauva un tīģeris ir leoparda radinieki, bet vistuvākais līdzinieks pēc izcelsmes un ārējā izskata ir jaguārs, kas dzīvo Centrālamerikā un Dienvidamerikā.
Leopardam ir vislielākais izplatības areāls no visiem kaķu dzimtas pārstāvjiem. Tas ir izplatīts gandrīz visā Āfrikā, pamatā centrālajā un austrumu daļā. Iespējams, ka Ziemeļāfrikas populācija ir izmirusi. Leopards ir sastopams arī Āzijā, bet dienvidrietumu un centrāldaļas populācijas ir mazas un sadrumstalotas, ziemeļaustrumu populācijas izdzīvošana ir kritiska, toties Dienvidaustrumāzijā un Ķīnā leopards ir samērā parasts mežu iemītnieks. Kopumā leoparda populācija ir lielāka kā pārējiem lielajiem kaķiem. Leopards parasti asociējas ar savannu un lietus mežu, bet Krievijas austrumos tas mājo mērenās joslas mežos, kur ziemā temperatūra noslīd līdz −25 °C. Leopards ir Somālijas nacionālais dzīvnieks.
Enigma (šifrēšanas mašīna)
Enigma ir portatīva šifrēšanas mašīna, kura tika izmantota slepenu ziņu šifrēšanā. Vēl precīzāk, Enigmas bija vesela šifrēšanas mašīnu paaudze, kuras sāka izmanto 20. gadsimta 20. gados. Enigmas tipa mašīnu Pirmā pasaules kara beigās izgudroja vācu inženieris Arturs Šerbiuss. Tas nebija zināms fakts līdz 2003. gadam, kad tika atrasts Karla de Leuva raksts, kurā bija sīki aprakstītas Šerbiusa veiktās izmaiņas. Vācu firma Scherbius & Ritter, kuras līdzdibinātājs bija Arturs Šerbiuss, 1918. gadā patentēja šifrēšanas iekārtas idejas un 1923. gadā sāka tirgot gatavo produktu ar zīmolu Enigma, kas sākotnēji bija paredzēts komerciālai lietošanai. Enigma visā pasaulē tika izmantota ne tikai militārajās operācijās, bet arī komerciāliem mērķiem, lai gan Otrā pasaules kara laikā tā visvairāk bija izplatīta nacistiskajā Vācijā. Tieši Vērmahta Enigma ir visbiežāk apspriestais modelis. 1932. gadā poļu matemātiķis Marians Rejevskis kopā ar kolēģiem uzlauza Enigmas kodu. Redzot Otrā pasaules kara sākuma neizbēgamību, poļu ģenerālštābs 1939.gada 25.jūlijā nodeva atšifrēšanas algoritmu angļu un franču izlūkdienestiem. Tāpēc antihitleriskā koalīcija spēja atšifrēt daudzas slepenas ziņas, kuras bija šifrētas ar šo mašīnu.
Leopards
Izskats
Leopards ir veikls, ātrs un izturīgs plēsējs. Lai arī tas ir vismazākais panteru ģintī, tas spēj nomedīt liela auguma medījumu. Leopards ir lieliski apbruņots. Viņa ilkņi un nagi ir asi, un tā lielā, apaļīgā galva bruņota ar ļoti spēcīgiem žokļu muskuļiem. Ar medījumu zobos, kas krietni pārsniedz leoparda svaru, tas var skriet ātri un viegli, kā arī spēj uzlēkt gandrīz 2 metru augstumā. Lāpstiņu muskuļi ir īpaši spēcīgi un labi attīstīti, tādēļ leopards ir ļoti labs kāpelētājs kokos. Tā ķermeņa garums, galvu ieskaitot, ir 125—165 cm, astes garums 60—110 cm, augstums skaustā 45—80 cm. Starp dzimumiem pastāv lielas augumu atšķirības. Tēviņš ir apmēram par 30% lielāks nekā mātīte. Tēviņi sver 30—91 kg, bet mātītes 23–60 kg. Lielo augumu starpību viena dzimuma robežās skaidro ar dažādajos reģionos pieejamo barības resursu dažādību. Mazākie leopardi mājo tuksnešainos apvidos Vidējos Austrumos, lai gan vismazākā pasuga ir Šrilankas leopards (Panthera pardus kotiya). Proporcionāli tā ķermenis ir samērā garš, bet kājas īsas.
Enigma (šifrēšanas mašīna)
Mašīna Enigma ir šifrēšanas ierīce, kas izstrādāta un izmantota 20. gadsimta sākumā un vidū, lai nodrošinātu komerciālu, diplomātisku un militāru saziņu. Otrā pasaules kara laikā nacistiskā Vācija to plaši izmantoja visās vācu armijas daļās.
Enigma ir elektromehāniskais rotora mehānisms, kas šifrē 26 alfabēta burtus. Parasti viena persona Enigma tastatūrā ievada tekstu, bet otra pieraksta, kurš no 26 indikatoriem, kas atrodas virs tastatūras, iedegas katru reizi, kad tiek nospiests taustiņš. Ja tiek ievadīts vienkāršs teksts, kvēlojošie burti tiek kodēti ar šifru. Šifrētā teksta ievadīšana to pārveido par lasāmu vienkāršu tekstu. Rotācijas mehānisms maina elektriskos savienojumus starp taustiņiem un lampām ar katru taustiņa nospiešanu. Sistēmas drošība ir atkarīga no mašīnu iestatījumu kopuma, kas kara laikā parasti tika mainīts katru dienu, pamatojoties uz iepriekš izplatītajiem slepeno atslēgu sarakstiem, un no citiem iestatījumiem, kas tika mainīti katram ziņojumam. Lai veiksmīgi atšifrētu ziņojumu, uztverošajai stacijai jāzina un jāizmanto precīzi iestatījumi, ko izmanto sūtītāja stacija.
Leopards
Melnie leopardi
Nereti ir sastopami melni leopardi, kurus parasti dēvē par melnajām panterām. Lai gan par melno panteru sauc ne tikai melnas krāsas leopardu, bet arī jaguāru. Pie spilgtas gaismas arī uz melnās panteras var pamanīt plankumus. Melnās panteras savvaļā pārsvarā dzīvo kalnainos apvidos un lietus mežos, un īpaši bieži tās ir sastopamas Malakas pussalā Dienvidaustrumāzijā. Agrāk uzskatīja, ka puse populācijas šajā reģionā ir melna, bet, 2007. gadā veicot pētījumus Taman Negaras Nacionālajā dabas parkā, noskaidrojās, ka visi leopardi parkā ir melni. Melnās krāsas kažoku leopardiem nosaka recesīvais gēns. Ir grūti izskaidrot melānisma izveidošanās iemeslus, bet iespējams, melnā krāsa palīdz dzīvniekiem labāk noslēpties lietus mežu biezokņa ēnā. Ir noskaidrots, ka melānisms ir saistīts arī ar imūnsistēmu, un, iespējams, to ir izraisījusi kādas slimības epidēmija. Ģenētiskie pētījumi rosina domāt, ka melānisma izpausmēm ir četri neatkarīgi iemesli. Āfrikā melni leopardi ir sastopami ļoti reti, jo melnā krāsa savannā nav priekšrocība. Toties Etiopijas kalnienes biezajos mežos melni leopardi ir sastopami samērā bieži. Apmēram katrs piektais leopards ir melns. Zinātnieki, pētot dzīvniekus zoodārzos, ir konstatējuši, ka, krustojot plankumainus leopardus ar melnajām panterām, piedzimst gan raibi, gan melni bērni. Pēcnācējiem abu krāsu tipi ir apmēram vienādās attiecībās.
Dažiem leopardiem piemīt pseidomelānisms. Šiem leopardiem ir tradicionāla kažoka krāsa, tikai to raibumi atrodas ļoti tuvu viens pie otra, radot iespaidu par melnu kažoku. Plankumi, kas nav saplūduši vienā lielā laukumā, parasti ir nelieli, pildīti, un tie ir izvietoti uz kājām un pavēderes. Seja un pavēdere parasti ir gaišāka kā pārējais ķermenis, un tiem piemīt parastam leopardam raksturīgais plankumu raksts.
Uzvedība
Leopards ir vientuļnieks un teritoriāls dzīvnieks, tas dzīvo ļoti slēptu dzīves veidu un pamatā ir nakts dzīvnieks. Pamatā to uzvedība ir pētīta savannā, atklātā vidē. Balstoties uz šiem pētījumiem, ir izveidots vispārējais leoparda uzvedības apraksts. Lietus mežu leopardu uzvedība var būt atšķirīga. Piemēram, ir zināms, ka Rietumāfrikas lietus mežu leopardi ir aktīvi nevis naktī, bet dienas laikā un krēslas stundās. Kā arī, salīdzinot ar savannu leopardiem, lietus mežu leopardi ir vairāk specializējušies medījuma izvēlē. Kopumā leopards labi kāpj kokos un klintīs, tas ir vienlīdz veikls gan uz līdzenas zemes, gan sarežģītā reljefā. Tā reakcijas ir ātras, un uzbrukumi upurim jaudīgi. Skrienot leopards var sasniegt ātrumu 16 - 18 metri sekundē un lēkt 4 metrus tālumā. Tas ir graciozs dzīvnieks, ar mīkstu, gandrīz nedzirdamu gaitu, lokanām un vijīgām kustībām.
Sociālā struktūra
Leoparda tēviņa teritorija ir 30–78 km² liela, bet mātītes 15–16 km². Pastāv viedoklis, ka tēviņu teritorijas savstarpēji nepārklājas, toties tās pārklājas ar mātīšu teritorijām. Reizēm mātītes teritorija ir pilnībā ietverta tēviņa teritorijā. Piedzimstot mazuļiem, mātīte samazina savu teritoriju par 5—7 km².
Attiecības ar citiem plēsējiem
Leopards par barību un drošu mājvietu sacenšas ar pārējiem lielajiem plēsējiem, kā lauvām, tīģeriem, hiēnām, hiēnsuņiem un sarkanajiem suņiem. Visi šie plēsēji var atņemt leoparda medījumu vai nogalināt mazuļus. Turklāt lauvu mātītes atšķirībā no pārējiem plēsējiem spēj uzrāpties kokā un paņem leoparda noslēpto medījumu. Tādēļ leopards izvēlas dzīvot pēc iespējas nomaļāk no visiem šiem plēsējiem, cenšoties medīt atšķirīgu medījumu un izvairoties no blīvi apdzīvotiem apvidiem. Leopards cenšas medīt citā diennakts laikā un bieži apmetas apdzīvoto vietu nosacītā tuvumā.
Barība
Galvenie leoparda upuri ir stirnas, nelielas antilopes, brieži, mežacūkas, pērtiķi, zaķi. Āfrikā īpaši iecienītas ir impalas un Tomsona gazeles, bet Āzijā aksisbrieži un mundžaki. Vidējais medījuma svars ir 25—50 kg, tomēr leoparda spēkos ir nomedīt arī tādus dzīvniekus kā zirgu, zebru, govi un pat gorillu. Bet tas var medīt arī sīkus dzīvnieciņus, piemēram, siseņus, peles vai vardes. Salīdzinot ar citiem lielajiem kaķiem, tā ēdienkarte ir daudz plašāka. Medījums var būt gan kukaiņi, gan 900 kg smagie dižantilopju tēviņi.
Parasti tas uzbrūk nelieliem zālēdāju bariem biezi apaugušās vietās, maksimāli cenšoties izvairītis no ievainojumiem. Leopards labprāt apmeklē arī briežu audzētavas, jo tajās ir ērtas un vieglas medības. Leopards ir gudrs zvērs un labi saprot, ar ko var beigties audzētavas apciemojums. Tomēr par spīti iespējamām briesmām tas nespēj atteikties no bagātīgām medībām. Leopardam ir ļoti laba dzirde un asa redze, turklāt tas labi redz tumsā. Leopards lieliski maskējas un saplūst ar apkārtējo dabu. Labi caurredzamā, retu koku mežā var paiet garām nekustīgi guļošam zvēram dažu metru attālumā un nepamanīt to. Leopards spēj zagties nepamanīts pat 30—40 cm augstā zālē, zvērs it kā iegrimst un pazūd zemē. Leoparda kažoka krāsa īpaši labi to maskē rudenī vai sausumā laikā, kad visur ir dzeltenas un tumši brūnas lapas, un pusžuvusi zāle. Uz koka zara vai resna koka iedobē nekustīgi guļošu leopardu var nepamanīt pat pieredzējis mednieks, jo zvērs saplūst ar koka mizas fonu, kas mirgo saulē. Leopardu bieži nodod aste: reizēm tā karājas no zara uz leju, bet, kad zvērs satraucas, astes galiņš kustās.
Tāpat kā tīģeris, leopards izjūt naidu pret šakāļiem, vilkiem, suņiem un labprāt ēd šo dzīvnieku gaļu. Vidēja izmēra medījumu liels, izbadējies leopards apēd divās dienās, bet, ja tas ir paēdis, viņam pietiek gaļas gandrīz uz nedēļu. Neapēsto leopards noslēpj, veidojot krājumus. Lai šakāļi, hiēnas un citi sīkie plēsoņas viņam neatņemtu medījumu, tas ieguvumu nes uz klintīm vai uzvelk lielā kokā, parasti turpat blakus savam medījumam iekārtojas arī pats. Ja leopards ir izbadējies, tas neatsakās arī no maitas, bet, ja viņa medījumu būs paspējis ieēst kāds cits plēsējs, leopards vairs gaļai nepieskaras. Zinātniekiem nav skaidrojuma šim ieradumam.
Leopards ir pērtiķu bieds. Mērkaķi, šimpanzes un citi pērtiķveidīgie paniski baidās ne tikai no dzīva plēsēja, bet arī no nodīrātas leoparda ādas. Atšķirībā no citiem plēsīgajiem dzīvniekiem no leoparda neizdosies glābties pat kokos. Kad leopards iet cauri mežam, pērtiķi uzlien koku virsotnēs, cik vien augstu var. Pat paviāni, kuri ir lieli, droši un spēcīgi pērtiķi, pastāvīgi piesargās no leoparda.
Reprodukcija
Atkarībā no dzīves vietas leopardi pārojas visu gadu. Grūsnības periods ilgst 90—105 dienas. Parasti piedzimst 2—4 mazuļi. Pirmā gadā izdzīvo 41—50% mazuļu. Miga mazuļiem parasti tiek iekārtota biezi saaugušā zālē, krūmos, zem koku saknēm un zariem vai koku dobumā. Mazuļi piedzimst akli un nevarīgi. Acis atveras pēc 9 dienām. Salīdzinot ar pieaugušiem leopardiem, mazuļiem kažoki ir biezāki un matojums garāks. Krāsa ir gaišāka, un plankumu ir mazāk. Sasniedzot 3 mēnešu vecumu, mazuļi sāk sekot mātei un piedalīties medībās. Apmēram gada vecumā jaunie leopardi spēj apgādāt sevi paši, bet paliek kopā ar māti līdz 18—24 mēnešu vecumam. Nebrīvē leopards var nodzīvot līdz 21 gada vecumam.
Hibrīdi
Leopardi spēj hibridizēties ar citiem lielajiem kaķiem. Sapārojoties lauvenei ar leoparda tēviņu piedzimst leoponi, bet leopardu mātītes un lauvu tēviņa pēcnācējus sauc par laupardiem. Šāda krustošana tiek veikta parasti zoodārzos. Lai arī savannā leopardi un lauvas dzīvo viens otram kaimiņos, zinātnieki uzskata, ka savvaļā šāda hibridizēšanās nenotiek, lai gan vietējiem iedzīvotājiem pastāv stāsti par lauvas un leopardi hibrīdiem. Nebrīvē mēdz hibridizēt arī leopardu un jaguāru. Leoparda mātītes un jaguāra tēviņa pēcnācējus sauc par jagupardiem, bet leopardu tēviņa un jaguāra mātītes pēcnācējus sauc par leguāri. Krustojot leopardu un tīģeri, mazuļi parasti neizdzīvo. Hamburgas zoodārzā 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Kārlis Hāgenbeks mēģināja krustot arī leopardus un pumas, iegūstot pumapardus. Atšķirībā no citiem lielajiem kaķiem puma nepieder panteru ģintij (Panthera). Parasti šādi hibrīdi nesasniedza pieauguša dzīvnieka vecumu, bet vienu no šiem hibrīdiem 1898. gadā nopirka Berlīnes zoodārzs. Visiem leoparda un pumas hibrīdiem, neatkarīgi, kurai sugai piederēja tēviņš un mātīte, bija izteikts pundurisms. Tie visi bija uz pusi mazāki nekā to vecāki. Tiem bija raksturīgas pumas auguma proporcijas, bet kažokam bija plankumi, kas raksturīgi leopardam.
Klasifikācija
Leopardam dažādos laika posmos, no 1758. gada līdz 1956. gadam, ir ticis izdalīts ļoti dažāds pasugu skaits, maksimālajam pasugu skaitam sasniedzot 27 dažādas pasugas. Tomēr pēc DNS pētījumu rezultātu apkopošanas zinātnieki par īstām pasugām ir atzinuši tikai deviņas. Tās ir:
Limbažu lidlauks
Limbažu lidlauks (ICAO: EVLI; līdz 2011. gadam — Langaču lidlauks, ICAO: EVHA) ir privāts vispārējās aviācijas lidlauks Limbažu novadā. Izvietojies Limbažu pagasta vidienē pie autoceļa P53 4,9 km no Limbažu pilsētas centra. Sertificēts (2014) vizuālajiem lidojumiem diennakts gaišajā laikā. Lidlaukā ir divi paralēli skrejceļi: sertificēts 712 m garš un 30 m plats zāles seguma skrejceļš un nesertificēts 400 m garš un 20 m plats asfalta seguma skrejceļš. Lidlauks paredzēts gaisa kuģiem ar masu līdz 5700 kg.
Lidlauks izbūvēts padomju laikā un izmantots kā lauksaimniecības lidlauks. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas nodots Aizsardzības ministrijai, kas 1990. gadu beigās to nodeva Limbažu pagastam. 2000. gadu sākumā to iegādājās parketa ražotnes "Vidrižu Atvari" īpašnieks un lidošanas entuziasts Gunārs Līcītis, pēc kā tas 2006. gadā pirmoreiz sertificēts. Izmantojams mazajai aviācijai, vēl 2011. gadā tur atradās aeroklubs un lidošanas skola. Šobrīd lidlaukā darbojas arī izpletņlēkšanas uzņēmums Skydive Latvia.
1959. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1959. gada notikumi Latvijas''' teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Audioslave
Audioslave bija amerikāņu smagā roka mūzikas grupa, kuru 2001. gadā izveidoja Losandželosā, Kalifornijā. Grupa sastāvēja no bijušā Soundgarden grupas dalībnieka Krisa Kornela (Chris Cornell) un no bijušajiem Rage Against the Machine grupas instrumentu spēlētājiem Toma Morello (Tom Morello, ģitārists), Tima Komerforda (Tim Commerford, basģitārists un bekvokāls) un Breda Vilka (Brad Wilk, bundzinieks). Uzreiz pēc grupas izveidošanās mūzikas kritiķi rakstīja, ka Audioslave ir Soundgarden un Rage Against the Machine mūzikas grupu apvienojums, bet pēc grupas otrā izdotā albuma "Out of Exile" atzīmēja, ka grupa ir radījusi atsevišķu identitāti. Grupas darbība tika pārtraukta 2007. gadā.
Gori
Gori (ka) ir pilsēta Gruzijā, Iekšējās Kartlijas mhares (reģiona) centrs. Izvietojusies Kuras upes krastos austrumos 30 km no Dienvidosetijas robežas un 76 km no valsts galvaspilsētas Tbilisi.
Vēsture
Viena no senākajām Gruzijas pilsētām — arheoloģiskie izrakumi liecina, ka Gori vieta bijusi apdzīvota jau 3000 gadis p.m.ē. Vēstures avotos Gori pirmoreiz minēta 7. gadsimtā, bet saskaņā ar leģendu par pilsētas dibinātāju uzskata karali Dāvidu IV Celtnieku 12. gadsimtā. Oficiāli pilsētas statuss Gori piešķirts 1801. gadā.
Gori dzimis PSRS vadītājs Josifs Staļins, kam kopš 1950. gadiem pilsētā bija uzstādīts sešus metrus augsts bronzas piemineklis, kas 2010. gadā demontēts.
2008. gadā Krievijas—Gruzijas kara laikā Gori bombardēja Krievijas Bruņotie spēki, kas pilsētu vēlāk ieņēma un izvērsa marodierismu.
Josefs Dobrovskis
Biogrāfija
Dzimis mūsdienu Ungārijā, kur bija tēva militārā dienesta vieta. Ģimenē pirmā bija vācu valoda, čehu valodu Dobrovskis iemācījās 10 gadu vecumā. 1769. gadā sāka mācības Prāgas universitātes filozofijas fakultātē. 1772. gadā Brno iestājās jezuītu ordenī, lai dotos uz Indiju, tomēr 1773. gadā ordenis tika likvidēts, Dobrovskis atgriezās Prāgā, kur turpināja mācības teoloģijas fakultātē.
Pēc universitātes beigšanas no 1776. līdz 1786. gadam bija mecenāta un apgaismotāja grāfa Nostica bērnu skolotājs, kur pievērsās Čehijas un slāvu vēstures studijām. Arī vēlākos gados Nostics atbalstīja Dobrovska darbību. 1784. gadā Dobrovskis bija viens no Čehijas Zinātņu akadēmijas dibinātājiem. 1789. gadā kļuva par garīgā semināra Olomoucā rektoru, tomēr 1790. gadā ar Leopolda II rīkojumu semināri tika slēgti, un Dobrovskis atgriezās Nostica ģimenē. 1792. gadā Karaliskās zinātnes biedrības uzdevumā viesojās Stokholmā, Abo, Pēterburgā un Maskavā, lai pētītu senus rakstus, kas tika izvesti no Čehijas Trīsdesmitgadu kara laikā. 1795. gadā Dobrovskis saslima ar psihisku slimību, kuras laikā sadedzināja vairākus manuskriptus, to skaitā paša sastādīto sorbu valodas vārdnīcu. 1805. gadā pilnībā izveseļojās. Miris 1829. gadā Brno, kur bija devies pētīt senus rokrakstus. Bez senatnes pētīšanas nodarbojās arī ar botāniku.
Ušakovs
Ušakovs (ru, no az — 'bērns'; sieviešu dzimtē Ušakova (Ушако́ва)) ir Krievijā izplatīts jauktas cilmes (azerbaidžāņu un krievu) uzvārds.
Cilvēki ar šo uzvārdu:
Melnais caurums
Melnais caurums ir laiktelpas vieta, kurai piemīt tik spēcīga gravitācija, ka nepieciešamajam ātrumam, lai no tās izkļūtu, ir jābūt lielākam par gaismas ātrumu. Pēc vispārīgās relativitātes teorijas no melnā cauruma nevar izkļūt nedz matērija, nedz informācija, taču kvantu mehānika pieļauj atkāpes no šīs normas. Melno caurumu esamību Visumā atbalsta gan teorētiskie pētījumi, gan arī astronomiskie novērojumi.
Melnā cauruma īpašības
Notikumu horizonts ir melnā cauruma "virsma". Jebkas (matērija vai enerģija), kas sasniedz notikumu horizontu, nekad vairs no tā neizkļūst. Ilgu laiku tiek uzskatīts, ka šādi neatgriezeniski zūd informācija, taču 2004. gada jūlijā ievērojamais zinātnieks Stīvens Hokings atzinis, ka informācija, iespējams, tomēr nezūd. Notikumu horizonts ir melnā cauruma masas radītās gravitācijas sekas — vieta, kur gravitācija ir tieši tik spēcīga, lai no tās nespētu izkļūt pat gaisma (pēc Einšteina relativitātes teorijas gaismas ātrums ir lielākais iespējamais ātrums, tādēļ, ja pat gaisma nevar izkļūt no melnā cauruma, to nevar arī nekas cits).
Melnajam caurumam ir ārkārtīgi spēcīgs gravitācijas lauks. Šāds gravitācijas lauks izliec laiku (ārējam novērotājam šķiet, ka tas top lēnāks). No malas raugoties uz objektu, kas krīt melnajā caurumā, šķistu, ka tas nekad nesasniedz notikumu horizontu, lai arī, raugoties no objekta viedokļa, tas šķērsotu notikumu horizontu un sasniegtu singularitāti ārkārtīgi īsā laikā.
Singularitāte — pēc vispārīgās relativitātes teorijas — ir laiktelpas vieta, kur laiktelpa tiek bezgalīgi izliekta, gravitācijas spēks ir bezgalīgi liels. Domas par to, vai melnā cauruma centrā atrodas singularitāte, dalās. Ja katrā melnajā caurumā patiešām atrodas singularitāte — punkts (bez dimensijām), kurā sakopota visa melnā cauruma masa —, tas nozīmētu, ka melnajā caurumā iekļuvušajām daļiņām ir noteikta atrašanās vieta un ātrums, kā arī to, ka katrai daļiņai būtu tikai viens ceļš (uz singularitāti). Tas ir pretrunā ar kvantu mehānikas principiem, īpaši Heizenberga nenoteiktības principu.
Klasiskā Hokinga starojuma teorija paredz, ka melnie caurumi var kļūt mazāki par spīti tam, ka no tiem nekas nevar izkļūt. Šis starojums rodas tieši pie notikumu horizonta un nesatur informāciju par melnā cauruma iekšpusi. Tas nozīmē, ka melnais caurums tomēr var kļūt mazāks. Lieliem melnajiem caurumiem Hokinga starojuma efekts ir praktiski nemanāms, taču, jo mazāks melnais caurums, jo lielāks tā starojums. Līdz ar to jebkura melnā cauruma, kurā vairs neiekrīt matērija, dzīves ilgums ir galīgs. (Piezīme: Hokinga starojuma gan padara melno caurumu mazāku, taču tā nenozīmē, ka no melnā cauruma var izkļūt daļiņas; tajā vienkārši iekļūst antidaļiņas.)
2004. gada 21. jūlijā Stīvens Hokings paziņoja, ka ir kļūdījies — no melnajiem caurumiem tomēr varot izkļūt informācija. Viņš apgalvoja, ka notikumu horizonta tuvumā ir zināmi kvantu efekti, kas ļauj informācijai izkļūt un ietekmēt Hokinga starojumu. Šī teorija vēl nav apstiprināta un tiek pārbaudīta, taču, ja to atzīs par pareizu, tā, visticamāk, atrisinās melno caurumu informācijas paradoksu.
Vēsture
1796. gadā franču matemātiķis Pjērs Simons Laplass šo pašu ideju pauda pirmajos divos sava darba Exposition du Système du Monde izdevumos. Vēlākos izdevumos šīs teorijas tur vairs nebija. 19. gadsimtā šai idejai netika pievērsta liela uzmanība, jo tika uzsvērta gaismas viļņveida daba, uzskatot, ka gravitācija uz to neiedarbojas.
1915. gadā Alberts Einšteins izvirzīja savu vispārīgo relativitātes teoriju. Jau agrāk viņš bija pierādījis, ka gravitācija ietekmē gaismas īpašības. Pēc dažiem mēnešiem Karls Švarcšilds atrisināja punkta masas gravitācijas lauku, pierādīdams, ka tie, ko mēs tagad dēvējam par melnajiem caurumiem, patiešām var eksistēt. Švarcšilda rādiuss tagad zināms kā melnā cauruma rādiuss, taču tajā laikā to tā neizprata.
1930. gados Subrahmanjans Čandrasekars pauda pārliecību, ka ķermenis, kurš neizdala starojumu un kura masa ir lielāka par noteiktu vērtību, kas tagad pazīstama kā Čandrasekara robeža, sarausies pats no savas gravitācijas, jo nebūs nekā, kas šo procesu aizkavētu. Viņam nepiekrita Artūrs Edingtons, kurš uzskatīja, ka tomēr pastāv kas tāds, kas šo sabrukšanu aizkavētu.
1939. gadā Roberts Openheimers un H. Šnaiders paredzēja, ka masīvas zvaigznes varētu piedzīvot dramatisku sabrukumu gravitācijas rezultātā. Kādu laiku šos ķermeņus dēvēja par "sastingušajām zvaigznēm", jo novērotājam šķistu, ka sabrukšana strauji palēninās un neilgi pirms Švarcšilda rādiusa sasniegšanas kļūst izteikti sarkana. Openheimera un Šnaidera atklājumi neizsauca plašu zinātnisku interesi līdz pat 1960. gadiem, jo tie tika uzskatīti tikai par teorētiskiem.
Interese strauji palielinājās līdz ar pulsāru atklāšanu 1967. gadā. 1969. gadā ASV zinātnieks Džons Vīlers šādus objektus pirmoreiz nosauca par "melnajiem caurumiem".