cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ziemeļu renesanse
Ziemeļu renesanses veidošanās
Arī pēcgotikas stilistiskie strāvojumi bija savdabīga stilistiska tendence, kas vērojama ziemeļu renesansē. Šo parādību veicināja vēlās renesanses tieksme pēc dekoratīvisma, kas ļāva tai sasaistīt stilizētas gotikas motīvus ar manierisma strāvojumu.
Ziemeļu renesansē iekļāvās gan Zviedrijas, Dānijas, Norvēģijas, gan arī toreizējās Livonijas zemju (Latvijas, Igaunijas) māksla. Lietuvas arhitektūru un mākslu ziemeļu renesanse skāra maz.
Ziemeļu renesanse Latvijā
Ziemeļu renesanses plašāka izplatība Latvijas teritorijā bija visai sarežģīta un nemitīgās karadarbības dēļ īstenojās ar lielu nokavēšanos tikai 16. gs beigās—17. gs 1. pusē (pēc Livonijas kara). Tad arī notika renesanses laika militārās un civilās būvniecības jauno, konstruktīvo ideju apgūšana, kā arī arhitektonisko un dekoratīvo formu pārņemšana. Jaunās idejas ienāca gan ar Vācijas, gan Polijas, gan Zviedrijas un Nīderlandes celtniecības un mākslas paraugiem.
Arī Latvijas teritorijā 16. gs beigās aizsākās jaunu pilsētu — Bauskas (1584) un Jaunjelgavas (1592) plānošana, kuras idejas smēla Polijas un Lietuvas pilsētbūvniecības praksē.
Renesanses idejas tika īstenotas arī Rīgas priekšpilsētu jaunā, simetriskā plānojuma struktūrā (1650, autors zviedru arhitekts J. Rodenburgs).
Ziemeļu renesanses posms Latvijas teritorijā atstājis vairākas sakrālās celtnes, dažus piļu arhitektūras paraugus, tāpat vairākas sabiedriskās, dzīvojamās un noliktavu ēkas.
Sakrālās celtnes visvairāk sastopamas Kurzemē. Tās ir pēc apjoma nelielas luterāņu baznīcas, kuru ārējām būvformām piemīt liela vienkāršība un atturība, ko kompensē iekštelpu greznā apdare. Reizēm tas ir ar tīkla vai zvaigžņu velvēm klāts griestu segums, kā tas redzams, piemēram, Jelgavas Sv. Trīsvienības baznīcā (1574—1615), bet visvairāk greznība tiek panākta ar iekštelpu iekārtas priekšmetu (altāru, kanceļu, kungu solu) bagātajiem plastiskajiem kokgriezuma rotājumiem.
Raksturīga ziemeļu renesanses ēka ir Rīgas Sv. Jāņa Kristītāja baznīcas altāra daļas piebūve (1587—1589, būvmeistars G. Frēze). Šai būvei ārēji vēl piemīt dažas no gotikas aizgūtas iezīmes, piemēram, no ķieģeļiem mūrētā trīsšķautņu apsīda (vidusjoma jeb centrālā joma noslēgums pusaploces vai daudzstūra izvirzījuma veidā), taču logu plašās ailas un to augšējie pusloka formas noslēgumi jau liecina par renesansei raksturīgām iezīmēm. Arī iekštelpu noformējumā saskatāmi renesanses elementi, kas modificēti ziemeļu renesanses garā: velvju pusloka arkas balstās uz toskāniskā ordera kolonnām, kam piemīt pagarinātas proporcijas, turpretī kolonnu pamatnes ir nesamērīgi augstas un masīvas.
Laikmeta ietekmē savu veidolu sāka mainīt arī feodāļu pilis, zaudējot cietokšņa raksturu un iegūstot vairāk reprezentatīvas iezīmes. Nozīmīgākie saglabājušies šā laika piļu paraugi Latvijas teritorijā ir Bramberģes muižas komplekss (17. gs 1. puse) un Bauskas ordeņa pils jaunā piebūve (1580—1596). Šajā piebūvē jau saskatāmas renesanses palaco tipa ēkas iezīmes, ko raksturo greznās kāpnes, apmetuma apdare un plastiskā dekora rotājumi.
Rīgas civilajā arhitektūrā jaunie ziemeļu renesanses principi pirmkārt parādījās kā pārmaiņas fasādes dekoratīvajā apdarē, kas visvairāk izpaudās gotisko zelmiņu pārbūvē. No Rīgas tālaika sabiedriskajām un dzīvojamām ēkām spilgtākie piemēri ir trīs: birģermeistara N. Ekes būvētā konventa ēka (1594—1596, Skārņu ielā 20/22), Rīgas Melngalvju nama fasādes pārbūve (1590—1625) un "Trīs brāļu" ansambļa vidējā dzīvojamā ēka (17. gs sāk., Mazā Pils ielā 19).
Pols Rikērs
Dzimis Valansā, protestantu ģimenē. Māte mira drīz pēc Pola dzemdībām, bet tēvs krita Pirmajā pasaules karā. Audzis pie tēva vecākiem. 1935. gadā Pols Rikērs apprecējās, vēlāk viņam bija pieci bērni. Studēja Rennas Universitātē, vēlāk filozofiju Sorbonnā, kur ietekmējās no Gabriela Marsela.
Vladimirs Nikonovs
Izglītība
Izglītību ieguvis Rēzeknes 2. vidusskolā (1972), Rīgas Politehniskajā institūtā (specialitāte inženieris mehāniķis; 1977). Pēc studijām strādājis vairākos uzņēmumos Rēzeknē. Bijis mākslinieks restaurators Latgales Kultūrvēstures muzejā, kopš 1999. gada ir Rēzeknes vecticībnieku kopienas priekšsēdētājs.
Pols Rikērs
1939. gadā tika iesaukts armijā, Vācijas iebrukuma laikā krita gūstā un piecus gadus pavadīja karagūstekņu nometnē. Karagūstekņu nometnē bija vairāki franču intelektuāļi, kuri intensīvi apguva zināšanas. Ieslodzījuma laikā Rikērs iepazinās ar Jaspersa darbiem un sāka tulkot Huserla Ideen I franču valodā. No 1948. līdz 1956. gadam pasniedza Strasbūras Universitātē, kur ieguva doktora grādu. No 1956. līdz 1965. gadam pasniedza Sorbonnā filozofiju. Tajā laikā par Rikēra asistentu strādāja Žaks Deridā.
Vladimirs Nikonovs
Politiskā darbība
2005. gadā ticis ievēlēts Rēzeknes domē no Tautas Saskaņas partijas, kur darbojās kā komitejas priekšsēdētājs. Arī 2009. gadā ievēlēts Rēzeknes pilsētas pašvaldībā, jau no "Saskaņas Centra" saraksta.
Pols Rikērs
No 1965. līdz 1970. gadam Rikērs bija administrators jaundibinātajā Nantjēras Universitātē. 1968. gada nemieru laikā universitāte bija viena no dumpīgo studentu galvenajām "bāzēm". Nemiernieki saukāja Rikēru par "veco klaunu" un valdības rokaspuisi.
Neilgu brīdi Rikērs mācīja Katoļu universitātē Lēvenā, bet vēlāk pārcēlās uz Čikāgas Universitāti. 1985. gadā atgriezās Francijā. Dzīves pēdējos gados bieži devās uz Tezē klosteri, bet viņa darbus augstu vērtēja personiskais draugs Karols Vojtila.
Vladimirs Nikonovs
Politiskā darbība
2010. gadā kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta un tika ievēlēts 10. Saeimā. Tāpat 2011. gadā tika ievēlēts arī 11. Saeimā.
Pētnieciskās žurnālistikas centra Re:Baltica veiktajā pētījumā par 12. Saeimas deputātu uzstāšanos tribīnē un ziņojumu gatavošanu atzīts par vienu no 12 "nerunīgajiem deputātiem", jo 12. Saeimā 44 pavadītajos mēnešos Nikonovs tikai divas reizes runājis no tribīnes un ne reizi nav gatavojis ziņojumu par kādu likumprojektu.
2018. gada rudenī V. Nikonovs tika ievēlēts 13. Saeimā.
Nadzeja Astapčuka
Nadzeja Astapčuka (, dzimusi ) ir Baltkrievijas vieglatlēte — lodes grūdēja. Viņa uzvarēja, taču tika diskvalificēta par dopinga lietošanu un zelta medaļu zaudēja.
Karjera
N. Astapčukas pirmais starptautiskais panākums bija uzvara lodes grūšanā 1998. gada Pasaules junioru čempionātā. Arī citās jauniešu sacensībās viņa dominēja, uzvarot 1999. gada Eiropas junioru čempionātā un 2001. gada Eiropas U23 čempionātā.
Pirmais lielais panākums starp pieaugušajiem N. Astapčukas karjerā bija 2001. gada Pasaules čempionātā telpās izcīnītā sudraba medaļa. Šo sasniegumu viņa atkārtoja arī 2003. gada Pasaules čempionātā telpās, bet pēc dažiem mēnešiem viņa kļuva arī par Pasaules vicečempioni stadionā. viņa palika ceturtajā vietā. 2005. gadā viņa kļuva par Eiropas čempioni telpās. Viņa sākotnēji uzvarēja arī 2005. gada Pasaules čempionātā, bet vēlāk pēc atkārtotātām pārbaudēm šis čempiones tituls un medaļa tika atņemti dopinga lietošanas dēļ. 2014. gada aprīlī Starptautiskā vieglatlētikas federāciju asociācija anulēja Astapčukas rezultātus laikposmā no 2005. gada 13. augusta līdz 2007. gada 12. augustam. Tas iekļāva 2006. gada Eiropas čempionātā un 2007. gada Pasaules čempionātā izcīnītās sudraba medaļas.
N. Astapčuka izcīnīja bronzas medaļu, bet arī šī medaļa tika atņemta, jo 2017. gadā pēc atkārtotām pārbaudēm tika konstatēta dopinga lietošana.
viņa sākotnēji izcīnīīja zeltu. Tomēr arī šajā gadījumā pēc Londonas olimpiskajām spēlēm N. Astapčuka tika diskvalificēta par dopinga lietošanu: abi olimpiskajās spēlēs ņemtie analīžu paraugi saturēja anabolisko preparātu metenolonu. Par olimpisko čempioni pēc N. Astapčukas diskvalifikācijas kļuva Valērija Adamsa.
Savu personisko rekordu Nadzeja uzstādīja 2012. gada jūlijā Minskā, kad lodi aizgrūda 21,58 metrus tālu.
Superauto
Superauto ir jēdziens, ko parasti izmanto lai apzīmētu eksotiskas un ātras automašīnas, kuras ir daudz jaudīgākas nekā ikdienišķas mašīnas, attiecīgajā laikā. Parasti superauto ir ļoti dārgi, ātri, spēcīgi, ar centrā novietotu dzinēju. Superauto vadībai arī ir jābūt ļoti labai, lai varētu kontrolēt automašīnu lielos ātrumos. Ļoti daudzi superauto ir zemi, un pievērš apkārtējo cilvēku uzmanību. Daži superauto arī var atšķirties, un būt pavisam neuzkrītoši.
Brand New Eyes
Brand New Eyes ir amerikāņu alternatīvā roka grupas Paramore trešais studijas albums, tas tiek laists klajā. Albuma producents ir Robs Kavallo un tas ir ticis ierakstīts Kalifornijā 2009. gadā, laikposmā no janvāra līdz martam. Albums sasniedza daudzu valstu topu virsotnes visā pasaulē, ieskaitot Austrāliju, Jaunzēlandi un daudzas citas valstis, tā padarot šo par grupas veiksmīgāko albumu.
Koncertturneja
Paramore paziņoja par ASV tūri viņu oficiālajā mājaslapā, kā iesildītājmāksliniekus izvēloties grupas The Swellers un Paper Route. Pirmais tūres koncerts tika sniegts, kad tika izdots albums. Izpildot dziesmu "Decode", vokāliste Heilija Viljamsa pazaudēja balsi un nākamās divas dziesmas tika izpildītas tikai instrumentāli. Sakarā ar laringītu, kas piemeklēja Heiliju Viljamsu, tūres beigu datums tika paziņots kā, taču oficiāli tūre noslēdzās Čikāgā.
Grupa paziņoja, ka tūres koncerti notiks arī Eiropā, tā sāksies Helsinkos, Somijā.
Dziesmu saraksts
Visu dziesmu autori ir Heilija Viljamsa un Džošs Farro, izņēmumi ir minēti.
Magadi ezers
Magadi ezers (, ; masaju valodā - ‘sāļš’) ir beznoteces sālsezers Kenijas dienvidu daļā, Lielā Rifta ielejas dienvidos.
Ezers atrodas grābenā. Ezera ūdens satur ļoti daudz nātrija karbonāta un izgulsnē īpašu minerālu - tronu. Sausajā periodā 80% ezera virsmas klāj sacietējusi, balta trona, kas pēc sastāva ir tuva sodai. Lietus periodā ezeru klāj līdz 1 metru bieza ļoti sāļa ūdens kārta, taču karstajā klimatā ūdens ātri iztvaiko, atstājot saplaisājušu sāls virsmu. Vietām tronas slāņi ir līdz 40 metrus biezi. Galvenais ūdens pieplūdes avots - līdz 80 °C karsti, sāļus saturoši avoti. Vairums karsto avotu atrodas ezera ziemeļrietumu un dienvidu piekrastē.
Ezera karstajā, sāļajā ūdenī spēj izdzīvot viena zivju suga - Alcolapia grahami (Tilapia grahami). Putniem, jo sevišķi flamingiem nozīmīga vieta.
Ezera krastā atrodas Magadi pilsētiņa, kurā atrodas Magadi sodas fabrika, kas šeit iegūst sodu jau 80 gadus. Pāri ezeram iet gājēju ceļš.
Traģēdija
Traģēdija ir luga, kuras pamatā nesamierināms konflikts ar neuzvaramu pretinieku (likteni, dievu vai dieviem, morāles normām, pārdabiskiem spēkiem u.tml.), kas varonim sagādā traģiskas ciešanas vai liek iet bojā. Ievērojams traģēdiju autors bija Viljams Šekspīrs.
Viljandi
Viljandi, arī Vīlande, Fellina (vācu: Fellin), ir pilsēta Igaunijā, Viljandi apriņķī.
Vēsture
1154. gadā Vīlande pirmoreiz minēta arābu darba "Ģeogrāfija" komentāros kā Falamus. 12. gadsimtā ap Vīlandes pilskalnu izveidojās pastāvīga apmetne, kas bija Sakalas novada saimnieciskais centrs. 13. gadsimta Livonijas krusta karos Vīlandes sakalieši atkārtoti cīnījās ar Livonijas bīskapa vasaļiem un sabiedrotajiem letiem un līviem, Svētā Matīsa dienas kaujā pie Vīlandes krita līvu vadonis Kaupo. 1223. gadā Vīlandi iekaroja Zobenbrāļu ordenis, kas 1237. gadā pārtapa par Livonijas ordeni (Vācu ordeņa autonoma daļa).
Bijušās koka pils vietā 1224. gadā tika uzbūvēta Livonijas ordeņa Vīlandes pils, kas ilgu laiku bija lielākā visā Livonijā. Ordeņa meistars 1283. gadā Vīlandei piešķīra pilsētas tiesības. Jau 13. gadsimta sākumā Vīlande kļuva par Hanzas savienības locekli. Livonijas kara gaitā Vīlandes cietoksnis un pilsēta tika izpostītas. Poļu-zviedru kara (1600-1629) gaitā tika galīgi iznīcināti cietokšņa nocietinājumi. Vīlande uz ilgāku laiku zaudēja pilsētas tiesības.
Krievijas ķeizariene Katrīna II 1783. gadā atjaunoja pilsētas tiesības un tika nodibināts Vīlandes apriņķis.
Fluorūdeņradis
Fluorūdeņradis jeb ūdeņraža fluorīds (HF) ir bezkrāsains šķidrums ar asu smaku. Tas sāk vārīties jau pie 19,5 °C. Gaisā fluorūdeņradis stipri kūp. Ciets (sasalis) fluorūdeņradis ir ortorombiskas formas kristāli.
Iegūšana
Fluorūdeņradi parasti iegūst, iedarbojoties ar sērskābi uz kalcija fluorīdu (fluorītu):
Tas rodas arī, ūdeņradim reaģējot ar fluoru (šī reakcija noris sprādzienveidā pat tumsā un zemās temperatūrās):
Fiziskās īpašības
Fluorūdeņraža iztvaikošanas siltums viršanas temperatūrā ir tikai 7,5 kJ/mol, kas ir 6 reizes mazāk, nekā ūdenim tādā pašā temperatūrā (ap 20 °C). Tas izskaidrojams ar to, ka iztvaikošana maz maina HF molekulu asociāciju - tās pašas dimērās un polimērās formas saglabājas arī gāzes fāzē, atšķirībā no ūdens. Savukārt dielektriskā caurlaidība šķidram HF ir apmēram tāda pati kā ūdenim (84 pie 0 °C).
Melngailis
Melngailis (sieviešu dzimtē Melngaile) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Fluorūdeņradis
Ķīmiskās īpašības
Šķidrs HF ir šķīdinātājs ar stipri jonizējošām īpašībām, turklāt izšķīdinātās vielas tajā izturas kā bāzes (HF atdod tām protonus). Vienīgi perhlorskābe HClO4 fluorūdeņradī paliek kā skābe. Tajā labi šķīst nātrija, kālija un analoģisku I grupas elementu sāļi (fluorīdi, sulfāti, nitrāti), nedaudz vājāk — II grupas metālu savienojumi. Pat tāda stipra skābe kā slāpekļskābe šķidrā fluorūdeņradī izturas kā bāze — tajā tā veido nevis nitrātjonu NO3−, bet gan nitronija katjonu NO3H2+:
Savukārt etilspirts, kam ūdenī nav ne skābju, ne bāzu īpašību, fluorūdeņradī ir tikpat stipra bāze, kā KOH ūdenī:
Šķīstot ūdenī, fluorūdeņradis veido vidēji stipru skābi, ko sauc par fluorūdeņražskābi:
Sauss fluorūdeņradis praktiski neiedarbojas ar vairumu no metāliem un to oksīdiem. Tomēr, ja reakcija ar metāla oksīdu ir sākusies, tā turpinās kā autokatalītisks process, jo reakcijā rodas ūdens:
Izmantošana
Tīru fluorūdeņradi lieto organiskajām sintēzēm un fluorūdeņražskābes iegūšanai. Izmanto arī kriolīta iegūšanai, stikla kodināšanai, urāna heksafluorīda iegūšanai.
Fluorūdeņradis literatūrā
Pazīstamā krievu fantasta Ivana Jefremova zinātniski fantastiskajā stāstā "Čūskas sirds" aprakstīta hipotētiska dzīvība uz svešas planētas, kur skābekļa lomu izpilda fluors, bet planētas virsma klāta nevis ar ūdens, bet fluorūdeņraža okeānu. Rakstnieks savā darbā pamatojies uz lielo analoģiju starp ūdens un šķidra fluorūdeņraža īpašībām.
Vudū
Vudū (no ee) ir sinkrētiska reliģija, kas izveidojusies Haiti, saplūstot Romas katoļu un rietumafrikāņu ticībām un tradīcijām. Vudū rietumafrikāņu ticība augstākam garam un vairākiem zemāka līmeņa gariem pielīdzināta katoļu Dievam un svētajiem, tādējādi ir izveidojies priekšstats, ka pasaules radītājs ir viens visuvarens dievs (Bondye), kas ir atsvešināts no laicīgās pasaules, tāpēc pielūgti tiek gari (Loa).
Saluki
Saluki, dažos avotos Persijas greihaunds, ir suņu šķirne no Vidējiem Austrumiem, kas pēc Starptautiskās kinoloģiskās federācijas klasifikācijas (SKF) pieder pie 10. grupas, 1. sekcijas ar numuru 269, bez darba spēju pārbaudes. Beduīnu kultūrā kopš seniem laikiem saluki tika uzskatīti par ļoti vērtīgu dzīvnieku. Tas tika izmantots kopā ar piekūniem, lai medītu gazeles. Arī šodien arābu pasaulē saluki skriešanās sacīkstes un medības ar šiem suņiem ir rezervētas sabiedrības elitei. Apvienotajos Arābu Emirātos ir pat dibināts 'Saluki centrs' (Arabian Saluki Centre), kas strādā pie šīs šķirnes un ar to saistīto tradīciju saglabāšanas.
Izskats
Šķirne raksturojas ar zināmu morfoloģisko daudzveidību tās indivīdu starpā, bet standarts nav īpaši precīzs. Tam ir vēsturisks izskaidrojums. Kādreiz beduīnu klejotāju ciltis dzīvoja izkaisītas pa plašo Vidējo Austrumu teritoriju un katrs no viņiem piederošiem suņa tipiem attīstījās pielāgojoties klimatam un tieši to dzīvnieku medīšanai, kas atradās kopienas apdzīvotajā vietā. Saluki nekad netika pārdots, bet varēja būt iedāvināts kā cieņas un atzinības apliecinājums. Tāpēc tie nedaudzie suņi, kas tādā veidā nokļuva Eiropiešu īpašumā bija ļoti atšķirīgi. Pirmais šķirnes standarts, ko izstrādāja angļi 1923.gadā tika uzrakstīts tā, lai katrs no šiem pirmajiem saluki spētu tanī iekļauties.
Tas ir vidēji liels elegants suns. Saluki siluets atgādina afgāņu kurtu ar īsu vilnu. Apmatojums ir īsāks uz ķermeņa, kakla, galvas un kājām, tas veido garas zīdainas bārkstis uz ausīm, elkoņiem, augšstilbiem un astes. Dažiem jauniem suņiem apmatojums ir garāks arī uz pleciem un rumpja, bet ar laiku tas izkrīt. Pastāv arī pilnīgi īsspalvains saluki - smooth (izrunā 'smūss'). Standarts atzīst jebkuru krāsu vai krāsu kombināciju, izņemot 'arlekīna' krāsu. Tumšs svītrojums ir augstākā mērā nevēlams.
Suņa svars abiem dzimumiem var svārstīties no 18 kg līdz 30 kg. Ķermeņa garums ir vienāds ar ķermeņa augstumu skaustā, kaut gan vizuāli šķiet garāks par to. Augums ir no 58 līdz 71 cm. Krūškurvis dziļš, bet nesasniedz elkoņu līniju. Ribām nav jābūt plakanām, ne izliektām uz āru mucas formā. Mugura ir taisna, pietiekoši plata. Krusti ieslīpi, labi muskuļoti. Vēders izteikti ierauts. Apakšdelms ir garš un līdzens. Pleca kaula garums ir apmēram vienāds ar lāpstiņas garumu. Pleca leņķis ir labi izteikts. Pakaļkājas spēcīgas, vidēja garuma. Augšstilbi labi muskuļoti. Pēdu pirksti diezgan gari, apspalvojums starp pirkstiem veido bārkstis. Aste ir gara, bārkstaina, sākas zemu mugurkaula galā, labi izliekta, tā sniedzas vismaz līdz papēža locītavai. Kakls ir garš, slaids un labi muskuļots. Saluki ir gara galva, nedaudz platāka starp ausīm un pieres rajonā tā sašaurinās deguna virzienā. Pieres kaulam jābūt plakanam. Pāreja no pieres uz purna daļu ir neizteikta. Degungals var būt melns vai tumši brūns. Žokļi spēcīgi ar pilnīgu šķērveida sakodienu. Acis ovālas formas, izteiksmīgas, apaļas izvelbtas acis skaitās par brāķi. Ausis nelielas, bārkstainas, novietotas zemu (bet ne pārāk), pieguļ pie galvas.
Suņa gaita ir viegla, vienmērīga bez palēcieniem.
Raksturs un audzināšana
Pēc rakstura saluki ir diezgan neatkarīgs un nav dresējams, tai ziņā, ka viņš nekad nepildīs vienu pēc otras komandas, kurām nav citas nozīmes ka tikai būt izpildītām. Viņam patīk būt kopā ar savu saimnieku, bet ne kalpot tam. Lai nodibinātu īstu savstarpēju saprašanos un uzticību būs jāapbruņojas ar pacietību un jāizstudē sava suņa rakstura nianses, lai tām pielāgoties. Sunim ir jāiemāca vispirms tikai sadzīvē nepieciešamo minimumu un tad jāizlemj pēc situācijas. Saluki ir straujš un izturīgs dzīvnieks, kam ir nepieciešama liela fiziska slodze, izklaide svaigā gaisā. Četrās sienās ieslēgts, nepietiekoši nodarbināts, jauns saluki var sākt nopietni bojāt saimnieka mantu: apgrauzt mēbeles, noplēst tapetes. Šis suns nemīl būt pie saites. Jo mazāk viņu laiž brīvībā un jo vēlāk izlemj mēģināt to darīt, jo grūtāk būs viņu atsaukt pēc katras pastaigas. Ir bezjēdzīgi viņu ķert, draudēt vai mēģināt pievilināt ar kārumiem. Viņš brīvprātīgi sekos tikai tam, kas ir vienmēr viņam pa priekšu iniciatīvas ziņā, kas kopā ar viņu atklāj aizvien jaunus maršrutus un spēj viņam likt just, ka vienas pastaigas beigas ir citas sākums. Priekš tam ir jāpavada ar savu suni daudz laika ārā neskatoties pulkstenī. Vairums saluki ir diezgan tramīgi un pilsētas apstākļos to socializācija būtu jāsāk ļoti agri, lai dzīvnieks justos ērti visdažādākās situācijās. Pārlieks fizisks kontakts, it īpaši ar nepazīstamiem cilvēkiem šo suni aizskar, kaut gan visumā viņš ir draudzīgi noskaņots. Jāmēģina izskaidrot apkārtējiem, ka nav vēlams nemitīgi uzbāzties dzīvniekam kamēr tas pats nesper pirmo soli. Sava rezervēta rakstura dēļ saluki nav ideāls spēļu biedrs priekš bērniem, kaut arī spēj izrādīt ar tiem diezgan lielu pacietību.
Veselība un kopšana
Šīs šķirnes suņi visumā ir veselīgi un dzīvo ilgi. Tiem ir nepieciešama minimāla kopšana. Tomēr daži avoti apraksta diezgan specifisku parādību, kas tika nosaukta 'saluki pēkšņas nāves sindroms' (angl.Saluki Sudden Death Syndrome), kad ļoti jauns šķietami vesels suns pēkšņi nomirst. Neskatoties uz vairākām liecībām par šo sindromu tas nav īsti izstudēts, jo aprakstītos gadījumos suņa autopsija praktiski nekad netika veikta. Citās aptaujās visbiežāk (49%) satiekamas veselības problēmas saluki šķirnē ir dažādas sirds patoloģijas: kardiomiopātija, sirds vārstuļu slimības, sirds aritmija. Laikus neatklātas un neapārstētas šīs slimības var izraisīt pēkšņu sirds apstāšanos. Diezgan liela mirstība ir arī no onkoloģiskām slimībām : piena dziedzera vēža, hemangiosarkomas.
Traumas parasti skar kājas un pirkstus, dažreiz pleca locītavu. To ārstēšanai vislabāk būtu griezties pie pieredzējuša ķirurga ortopēda, lai uzlikt ārējās fiksācijas aparātu, kas garantē pilnīgu mobilitātes atgūšanu vēlāk.
Jauns saluki ir diezgan izvēlīgs ēšanas ziņā, ēd nedaudz un izskatās izteikti kaulains. Var rasties vilinājums izmēģināt dažus "tautā pārbaudītus" uztura bagātinātājus, lai suns uzbarotos (dot tam pīles taukus u.c.), kas var būt ļoti kaitīgs suņa veselībai, izraisot ādas alerģijas vai pankreatītu.
Hurnindālsvatne
Hurnindālsvatne (no, Hornindalsvatn) ir dziļākais ezers Norvēģijā un Eiropā, atrodas Sognas un Fjūranes filkē. Ezers ir 514 metrus dziļš, tā gultne atrodas 461 metru zem jūras līmeņa — ezers ir kriptodepresija. Pēc platības 19. lielākais Norvēģijas ezers. 1990. gados, optiskā kabeļa likšanas darbos ezera dziļuma mērījumi uzrādīja pat 612 metru dziļumu. Ezers bagāts ar zivīm, šeit ienāk arī laši. Ik gadu jūlija beigās ap ezeru notiek Hurnindāles maratons.
Konstantins Kenteris
K. Kenteris piedalījās 2000. gada Olimpiskajās spēlēs Sidnejā, kur 200 metru distancē izcīnīja zelta medaļu. Tāpat viņš šajā distancē uzvarēja 2001. gada Pasaules čempionātā Edmontonā un 2002. gada Eiropas čempionātā Minhenē. Divkārtējs Balkānu čempions 400 m (1996, 1999), divkārtējs Grieķijas čempions 100 m (2001, 2004) un 200 m (1999, 2002) distancēs.
Īsi pirms 2004. gada Atēnu Olimpisko spēļu sākuma K. Kenteris kopā ar savu treniņu partneri un draudzeni sprinteri Ekaterinu Tanu izvairījās no dopinga pārbaudēm un netika pielaists dalībai Olimpiskajās spēlēs, kas norisinājās viņa dzimtenē Grieķijā.
Žorža Sanda
Amandīne Aurora Lusila Dipēna (, baronese Didevana (Baronne Dudevant), vairāk pazīstama ar pseidonīmu Žorža Sanda (George Sand), — ) bija franču rakstniece, romantisma pārstāve.
Biogrāfija
Dzimusi Parīzē 1804. gadā kā Aurora Dipēna. Saksijas Morica mazmazmeita. Pēc tēva nāves 1808. gadā viņa dzīvoja pie tēva mātes Noānas pilī Francijas vidienē. Šeit viņa iepazinās ar lauku dzīvi un ļaudīm. Šī apgabala vienkāršā, bet īstas lauku poēzijas pilno dabu viņa arī bieži aprakstīja savos darbos (īpaši romānā "Mazā Fadete")
No 1817. līdz 1820. gadam Aurora mācījās klostera skolā. 1821. gadā mira viņas vecāmāte un Aurora mantoja viņas īpašumus. Apprecējās ar baronu Didevānu, bet 1831. gadā šķīrās no vīra un kopā ar savu meitu Solanžu devās uz Parīzi. Tur viņa sāka strādāt literāru darbu un pieņēma pseidonīmu Žorža Sanda (George Sand).
Daiļrade
Žoržas Sandas darbi saista ar sirsnību un bagātu jūtu pasauli. Viņas daiļrade ir romantiska un liriska. Viņas varoņi nāk no ikdienas, bet rakstnieces iztēlē tiek idealizēti. Žorža Sandas literāro darbību sadala 3 periodos:
Polijas ģimeņu līga
Polijas ģimeņu līga (Liga Polskich Rodzin, LPR) - nacionālistiska, konservatīva partija Polijā.
Nodibinājās 2001.gadā, apvienojoties vairākām partijām. Deklarē sevi par kristīgajiem sociālistiem, tomēr sociālā programma vairāk līdzinās galēji labējam spēkam. Tiek uzskatīts, ka ideoloģiski tuvi ietekmīgajam, konservatīvajam medijam Radio Maryja.
Polijas ģimeņu līga uzsver katolismu, ģimeni un Polijas suverenitāti kā galvenās vērtības. Ir par abortu un eitanāzijas aizliegšanu, nāvessoda atjaunošanu, pret vispārējā militārā dienesta atcelšanu.
Viskonsekventākie pretinieki Polijas dalībai ES no parlamentā ievēlētajām partijām.
Partija agresīvi uzstājas pret homoseksuālisma propagandu.
Partijas līderis ir starpkaru Polijas ievērojamā politiķa Jendžeja Gertiha (Jędrzej Giertych) mazdēls Romāns Gertihs (Roman Giertych).
Sinkrētisms
Sinkrētisms (el (synkrētismos) — 'savienojums') var būt:
Amerikas cauna
Amerikas cauna (Martes americana) ir neliela auguma sermuļu dzimtas (Mustelidae) plēsējs, kas pieder caunu ģintij (Martes). Amerikas caunas tuvākā radiniece ir zivju cauna.
Amerikas caunai ir ļoti kvalitatīva kažokāda, un tās populācija medību iespaidā 20. gadsimtā tika iespaidīgi samazināta. Mūsdienās ir ieviesti dažādi sugas aizsardzības pasākumi, kas ļāvuši populācijai sākt atjaunoties.
Negaiss
Negaiss (arī pērkona negaiss) ir dabas parādība, kad spēcīgas gaisa strāvas izraisa mākonī lietus lāšu un krusas graudu sadursmes, radot elektriskos lādiņus. Starp lādiņiem uzzibsnī milzīga dzirkstele — zibens, kas lielākoties nesasniedz zemi. No milzīgā siltuma, kas izdalās zibens rezultātā, tuvējais gaiss strauji izplešas, izraisot pērkona dārdus. Negaisa mākoņi parasti veidojas mitrās, tveicīgās dienās, kad intensīvi iztvaiko liels daudzums ūdens, kas, spēcīgās augšup vērstās gaisa straumēs, kuru ātrums pārsniedz 20 m/s, veido masīvus gubu mākoņus. Bieži šādus negaisus pavada spēcīgas lietusgāzes ar krusu un brāzmainu vēju. Visbīstamākie negaisi ir tie, kas veidojas mitrās un tveicīgās vasaras dienās, kad temperatūra pārsniedz +30 °C, aukstās atmosfēras frontes priekšpusē. parasti šādi negaisi ir bargi un ir iespējams novērot virpuļviesuli.
Amerikas cauna
Izplatība
Amerikas cauna dzīvo Ziemeļamerikas ziemeļu daļā, un tā ir sastopama gan Aļaskā, gan ASV teritorijās uz dienvidiem no Kanādas, gan Kanādā. Amerikas caunas izplatības karti var apskatīt šeit. Kopumā caunas ir bieži sastopams dzīvnieks, bet Amerikas caunas Ņūfaundlendas pasugas (Martes americana atrata) izdzīvošana ir padraudēta.
Negaiss
Latvijā vasaras periodā negaiss ir diezgan bieža dabas parādība. Vidēji no maija līdz augustam tie ir 17 reizes, bet maksimālais to skaits ir bijis virs 40 (1961. gadā Priekuļos).
Amerikas cauna
Izskats
Amerikas caunai ir garš, slaids ķermenis ar īsām kājām. Kažoks spožs, visbiežāk tumši brūnā krāsā, bet var būt arī gaiši dzeltens. Pakakle ir nedaudz gaišāka. Toties aste un kājas ļoti tumšas, reizēm gandrīz melnas. Ziemā kažoks ir biezs, vasarā plānāks.
Negaiss
Aptuveni pirms 200 gadiem kļuva zināms, ka zibens ir īslaicīga elektriskā izlāde starp negaisa mākoni un zemes virsmu; starp diviem mākoņiem vai starp atsevišķām viena mākoņa daļām. Negaiss ir īsts atmosfēras elektrības ģenerators!
Amerikas cauna
Izskats
Amerikas caunai ir gara, kupla aste un smalks, smails purniņš. Caunai ir asi un līki nagi, kurus tā spēj daļēji ievilkt. Pateicoties asajiem nagiem, cauna ir veikla kāpelētāja pa kokiem. Tai ir relatīvi lielas ķepas, un ziemā pēdu platā virsma notur caunas vieglo augumu virs sasalušā sniega. Gan priekškājām, gan pakaļkājām Amerikas caunai ir pieci pirksti. Spilventiņi gandrīz visu gadu klāti ar biezu, elastīgu matojumu. Galva nedaudz saplacināta, acis un ausis lielas, salīdzinot ar galvas izmēru.
Amerikas caunas ir mazākās caunu ģintī (Martes). Kā visām caunām tēviņi ir lielāki par mātītēm. Ķermeņa garums tēviņiem ir 36—45 cm, astes garums 15—23 cm, svars 470—1300 g, bet mātītēm ķermeņa garums ir 32—40 cm, svars 280—850 g.
Negaiss
Negaisu biežums
Vienlaicīgi uz Zemes notiek ap pusotru tūkstoti negaisu. Zibeņu intensitāte ir vidēji 46 spērieni sekundē. Uz Zemes virsas negaisi sadalās nevienmērīgi. Virs okeāniem negaisu ir aptuveni 10 reizes mazāk, nekā virs kontinentiem. Tropu un subtropu joslās (no 30° dienvidu platuma līdz 30° ziemeļu platuma) koncentrējas ap 78% no visiem zemeslodes negaisiem. Visvairāk to ir Āfrikas vidienē. Polārajos rajonos aiz polārajiem lokiem negaisu praktiski nemaz nav. Negaisu intensitāte katrā atsevišķā vietā ir atkarīga no Saules augstuma debesīs: visvairāk negaisu ir vasarā (ziemeļu puslodē no jūnija līdz augustam, bet dienvidu puslodē no decembra līdz februārim), vismazāk to ir ziemā (ziemeļu puslodē no novembra līdz aprīlim, dienvidu puslodē no maija līdz septembrim). Negaisu biežums mainās arī diennakts gaitā: visvairāk to ir dienas vidū un pēcpusdienā, bet vismazāk — naktī un īsi pirms saullēkta. Negaisu biežumu ietekmē arī vietas reljefs; daudz negaisu vasarā ir Himalajos un Kordiljeros un citos kalnos, kuri ir šķērslis mitrajām gaisa masām.
Amerikas cauna
Uzvedība
Amerikas cauna ir nakts dzīvnieks, uzsākot medības vēlu pēcpusdienā un ejot atpūsties agri no rīta. Dienu tā pavada savā migā, kas ierīkota koka dobumā vai akmeņu krāvumā. Amerikas cauna kā visas caunas ir vientuļniece, un viena ar otru satiekas tikai riesta laikā. Tēviņi savā starpā var būt ļoti neiecietīgi. Tēviņu teritorija ir apmēram 8 km², bet mātītes teritorija ir mazāka, tikai 2,3 km².
Amerikas cauna ir ļoti izveicīga un ātra kāpelētāja kokos, tāpat kā vāveres tā spēj lekt no koka uz koku, dzenoties pakaļ iecienītajam upurim vāverei. Amerikas cauna spēj lecienā starp kokiem nolidot 18 metrus un viegli pēc tam turpināt skrējienu.
Negaiss
Negaisa mākoņa attīstības stadijas
Visi negaisa mākoņi, neatkarīgi no to tipa, iziet gubumākoņa stadiju, lielā gubumākoņa stadiju un sabrukšanas (izlīšanas) stadiju.
Negaisa mākoņu klasifikācija
Kādreiz negaisus klasificēja pēc vietas, kur tie tika novēroti — piemēram, lokālie, frontālie vai orogrāfiskie. Tagad vairāk pieņemts tos klasificēt atkarībā no pašu negaisa mākoņu raksturojuma un tā, kādi meteoroloģiskie apstākļi valda mākonī un tā tuvumā. Viens no galvenajiem negaisa veidošanās faktoriem ir atmosfēras nestabilitāte, augšupejošas gaisa masas. Atkarībā no gaisa augšupcelšanās lieluma un ātruma, veidojas dažādu tipu negaisa mākoņi.
Amerikas cauna
Barība
Lai arī Amerikas cauna daudz laika pavada kokā, pamatā tā medī uz zemes. Amerikas cauna ir visēdāja un apēdīs jebko, ko varēs nomedīt. Parasti cauna medī mazus dzīvniekus, īpaši Amerikas rudo vāveri (Tamiasciurus hudsonicus), bet tā medī arī grauzējus, zivis, vardes, kukaiņus, neatsakās no maitas un pie iespējas ēd augļus, ogas un riekstus.
Vairošanās
Riests caunām ir vasarā, bet mazuļi dzimst nākamā gada pavasarī, jo mātītei ir embrioniskā diapauze un tā spēj atlikt embrija attīstību, patiesais mazuļu attīstības laiks ir 28 dienas. Parasti piedzimst 1—5 akli, nevarīgi mazuļi. Māte tos zīda ar pienu 42 dienas.
Negaiss
Vienšūnas negaisa mākonis
Vienšūnas negaisa mākoņi (Cumulonimbus, Cb) attīstās dienās ar vāju vēju un mazgradientu bārisko lauku. Tos vēl sauc par lokālajiem negaisiem. Tie sastāv no vienas lielas šūnas ar augšupejošu gaisa plūsmu tās vidusdaļā. Tie var sasniegt zibens un krusas aktivitāti un ātri izjukt nokrišņu krišanas laikā. Šāda mākoņa izmērs diametrā ir ap 5—20 km, augstums ap 8—12 km, tas līst ap 30—60 minūtes. Nopietnas laikapstākļu izmaiņas pēc negaisa nenotiek. Negaiss veidojas no "labā laika mākoņa" (Cumulus humilis) stadijas. Labvēlīgos apstākļos izveidojušies gubumākoņi ātri aug gan horizontālā, gan vertikālā virzienā, turklāt augšupejošās gaisa plūsmas atrodas visā mākonī un to ātrums palielinās no 5 līdz 15—20 m/s. Lejupejošās plūsmas ir ļoti vājas. Apkārtējais gaiss aktīvi iekļūst mākoņa iekšpusē tā sajaukšanās dēļ mākoņa tuvumā. Mākonis pāraug Cumulus mediocris stadijā. Mazie ūdens pilieniņi, kuri veidojas kondensācijas rezultātā, saplūst vēl lielākos pilienos, kurus aiznes uz augšu spēcīgas gaisa plūsmas. Mākonis vēl ir vienveidīgs, tas sastāv tikai no maziem ūdens pilieniņiem, kurus notur gaisa plūsmas, nokrišņi vēl neizkrīt. Mākoņa augšējā daļā, ūdens pilieniem nonākot zonā ar gaisa temperatūru zem nulles, ūdens pilieni pārvēršas ledus kristāliņos. Tad mākonis pāriet Cumulus congestus stadijā. Mainīgais sastāvs noved līdz pilienu un kristāliņu izmēra palielināšanai un veidojas apstākļi nokrišņu izkrišanai. Tādu mākoni ar nokrišņiem sauc par Cumulonimbus jeb gubu lietusmākoni. Vertikālo gaisa plūsmu ātrums sasniedz 25 m/s, bet mākoņa augstums ir 7—8 km. Iztvaikojošās nokrišņu daļiņas atdzesē apkārtējo gaisu, kas noved pie tālākās lejupejošo gaisa plūsmu pastiprināšanās. Mākoņa brieduma stadijā mākonī vienlaicīgi ir gan augšupejošās, gan lejupejošās gaisa plūsmas. Sabrukšanas stadijā galvenokārt ir lejupejošās plūsmas, kuras pamazām aptver visu mākoni.
Daudzšūnu klastera negaisa mākonis
Tas ir viens no visizplatītākajiem negaisu veidiem, kuri saistīti ar vidēja mēroga (10—1000 km mērogā) notikumiem. Daudzšūnu klastera mākonis sastāv no negaisa šūnu grupas, kuras kustas kā viens vesels, kaut arī katra šūna atrodas dažādā attīstības stadijā. Negaisa šūnas, kuras ir brieduma stadijā, atrodas klastera vidū, bet sabrūkošās šūnas atrodas vairāk priekšpusē. Klasteru izmērs diametrā ir 20—40 km, tā virsotne bieži vien paceļas līdz tropopauzei un iekļūst statosfērā. Daudzšūnu klasteri bieži vien dod ne vien lietusgāzi, bet arī krusu, bet vēja ātrums un brāzmas ir samērā nelielas. Katra atsevišķa šūna var eksistēt apmēram 20 minūtes, bet pats daudzšūnu klasters var eksistēt pat dažas stundas. Šis negaisa mākonis nes krietni intensīvākus nokrišņus, nekā vienšūnas negaisa mākonis, bet tas ir daudz vājāks, nekā superšūnas negaisa mākonis.
Daudzšūnu negaisu līnija
Daudzšūnu negaisu līnija sastāv no vairākiem klasteriem, kuri izvietojušies viens aiz otra. Tuvojošos mākoņu līnija izskatās kā tumša mākoņu siena, kura pilnībā aizsedz debesis no rietumu puses (ziemeļu puslodē). Šīs mākoņu sistēmas var dot stipru krusu un intensīvu lietusgāzi, tomēr vairāk tās ir pazīstamas kā sistēmas, kuras izveido stipras lejupejošas gaisa plūsmas. Mākoņu līnija pēc savām īpašībām līdzinās aukstajai frontei, bet tomēr tā ir lokāls negaisu darbības rezultāts, nevis fronte. Nokrišņu radaros tā atgādina izliektu loku vai C burtu (en). Šī parādība ir vairāk raksturīga Ziemeļamerikai, bet Eiropas teritorijā tā novērojama reti.
Superšūnas negaisa mākonis
Superšūnas negaisa mākonis ir visaugstāk attīstītais negaisa mākonis, kāds vien var būt. Superšūnas mākoņi ir diezgan reti, bet tie ir visbīstamākie cilvēka veselībai un dzīvībai un viņa īpašumam. Superšūnas un vienšūnas negaisa mākonim kopīgs ir tas, ka abiem ir tikai viena augšupejošo gaisa plūsmu zona. Starpība ir tajā, ka šīs gigantiskās šūnas diametrs ir ap 50 km, bet augstums ir 10—15 km (bieži mākoņa augšējā daļa atrodas stratosfērā). Augšupejošās gaisa plūsmas ātrums tajā ir lielāks, nekā jebkurā citā negaisa mākoņa veidā — 40—60 m/s (140—210 km/h). Galvenā pazīme, pēc kuras superšūnas mākoni var atšķirt no cita veida mākoņa, ir tā griešanās. Rotējošā augšupejošā plūsma rada spēka ziņā ekstremālas dabas parādības, tādas, kā, piemēram, gigantiskā krusa 5 cm un vairāk lielā diametrā, brāzmains vējš ar ātrumu līdz 40 m/s un stipri, postoši tornado. Apkārtējie apstākļi ir galvenais superšūnas negaisa mākoņa veidošanās faktors. Nepieciešams ļoti spēcīgs gaisa konvektīvais nepastāvīgums. Gaisa temperatūrai uz Zemes pirms negaisa jābūt vismaz +30 °C, nepieciešams mainīga virziena vējš, kurš var izraisīt gaisa rotāciju jeb griešanos. Tomēr galvenais apstāklis, lai izveidotos šis mākonis, ir vēja rašanās vidējā troposfērā. Nokrišņi, kuri veidojas augšupejošajā gaisa plūsmā, tiek pārnesti pa mākoņa augšējo malu ar spēcīgu plūsmu uz lejupejošās gaisa plūsmas zonu. Tādā veidā augšupejošās un lejupejošās gaisa plūsmas zonas ir atdalītas viena no otras, kas nodrošina mākoņa eksistenci ilgā laika periodā. Parasti superšūnas mākoņa priekšpusē ir vājš lietus. Lietusgāze ir augšupejošās plūsmas tuvumā, bet visstiprākie nokrišņi un liela krusa izkrīt ziemeļaustrumos no galvenās augšupejošās gaisa plūsmas zonas. Turpat ir arī visbīstamākie meteoroloģiskie apstākļi.
Negaisa mākoņu fiziskie parametri
Lidmašīnu un radaru novērojumi rāda, ka vidējs negaisa mākonis ir 8—10 km augsts un tas eksistē apmēram 30 minūtes. Izolēts nokrišņu mākonis var sastāvēt no vairākām šūnām, kuras katra ir savā attīstības stadijā. Šāds mākonis noturas apmēram 1 stundu. Milzīgi negaisa mākoņi var būt dažus desmitus kilometru diametrā, tie var būt pat 20 km augsti un noturēties dažas stundas.
Augšupejošās un lejupejošās gaisa plūsmas
Augšupejošās un lejupejošās gaisa plūsmas izolētos negaisa mākoņos var būt no 0,5 līdz 2,5 km diametrā un 3 līdz 8 km augstas. Tomēr dažkārt plūsmu diametrs var sasniegt pat 4 kilometrus. Zemes virsas tuvumā plūsmu zonas diametrs palielinās, bet ātrums palielinās līdz ar augstumu, pie Zemes virsas tas ir vismazākais. Augšupejošo gaisa plūsmu ātrums ir 5—10 m/s, bet mākoņa augšā tas sasniedz 20 m/s. Izpētes lidmašīnas, kuras lido caur negaisa mākoni 10 km augstumā, reģistrē plūsmas ātrumu, kurš ir lielāks par 30 m/s. Visstiprākās šīs plūsmas ir negaisa mākoņu grupās un superšūnas negaisa mākoņos.
Vertikālā attīstība
Vispārējā gadījumā aktīvs konvektīvs mākonis var augt vertikāli tikmēr, kamēr tas vēl var noturēties. Mākoņa nenoturēšanās debesīs saistīta ar to, ka nokrišņi, kuri veidojas mākonī, ir pārāk smagi, tie sajaucas ar apkārtējo sauso gaisu. Mākoņa augšana var būt pārtraukta arī bloķējošās inversijas gadījumā, kad gaisa temperatūra pieaug līdz ar augstumu, nevis samazinās. Kad negaisa mākoņa augšdaļa sasniedz stratosfēras bloķējošo inversijas slāni, mākonis sāk izplūst uz visām pusēm, izveidojot tam raksturīgo "cepuri". Vējš, kurš pūš šajā vietā, parasti aiznes mākoņa materiālu vēja pūšanas virzienā. Parasti negaisa mākoņi sasniedz 10 km augstumu, tomēr dažreiz tie var izaugt pat vairāk nekā 20 km augsti. Kad atmosfēras nestabilitāte ir liela un pūš vajadzīgā virziena vējš, mākonis var izaugt pat tik liels, ka tā augšējā daļa jau atrodas stratosfērā. Šī zona ir raksturīga ar aptuveni pastāvīgu temperatūru, kura vairs nemainās līdz ar augstumu un tajā ir liela stabilitāte. Kolīdz augšupejošā gaisa plūsma tuvojas stratosfērai, gaiss mākoņa augšpusē diezgan ātri kļūst vēsāks un smagāks par apkārtējo gaisu, un virsotnes augšana apstājas. Stratosfēras atrašanās augstums atšķiras atkarībā no vietas ģeogrāfiskā platuma, jeb no tā, cik tālu no ekvatora atrodas vieta. Tropu reģionos stratosfēra atrodas 20 km augstumā virs Zemes, mērenajos platumos tā ir 12 km augstumā, bet pie poliem tā sākas jau 8 km augstumā virs Zemes.
Turbulence
Lidmašīna, kura nokļuvusi negaisa mākoņa iekšpusē (satiksmes lidmašīnām aizliegts tajos ielidot), turbulento plūsmu ietekmē parasti tiek mētāta uz visām pusēm, arī augšup vai lejup. Atmosfēras turbulence rada diskomforta sajūtu gan lidmašīnas ekipāžai, gan pasažieriem un rada nevēlamas grūtības lidmašīnai vadīšanai. Turbulenci mēra ar dažādām mērvienībām, tomēr visbiežāk to mēra g vienībās — brīvās krišanas paātrinājums (9,8 metri sekundē liels paātrinājums katru sekundi). Vējš ar ātrumu 1 g rada lidmašīnai bīstamu turbulenci. Lielu negaisa mākoņu augšdaļā vertikālie paātrinājumi ir pat 3 g lieli.
Mākoņu kustība
Negaisa mākoņa kustības virzienu nosaka galvenokārt augšupejošās un lejupejošās gaisa plūsmas mijiedarbība ar gaisa plūsmām vidējajā troposfērā, kurā šis mākonis attīstās. Izolēta mākoņa pārvietošanās ātrums ir ap 20 km/h, bet daži mākoņi kustas pat daudz ātrāk. Ekstremālos gadījumos negaisa mākonis var kustēties ar ātrumu 65—80 km/h, kas parasti notiek aktīvu auksto atmosfēras fronšu virzīšanās gadījumā negaisa tuvumā. Lielākajā daļā negaisu veco šūnu sabrukšanas laikā vienlaicīgi veidojas jaunas šūnas. Vāja vēja laikā atsevišķa šūna savas dzīves laikā var veikt pavisam mazu attālumu, pat mazāku par pāris kilometriem, tomēr lielos negaisa mākoņos jaunas šūnas tiek pārvietotas ar lejupejošo plūsmu, kura iziet no nobriedušās šūnas, kas rada ātras mākoņa kustības ilūziju, šī kustība ne vienmēr sakrīt ar vēja virzienu. Lielos daudzšūnu negaisa mākoņos pastāv likumsakarība, ka jauna šūna veidojas pa labi no galvenās gaisa plūsmas ziemeļu puslodē un pa kreisi no tās dienvidu puslodē.
Enerģija
Enerģija, kura darbina negaisa mākoni, ir slēptajā siltumā, kas atbrīvojas, kad ūdens tvaiks kondensējas un veido ūdens pilienus. Uz katru kondensētā ūdens gramu atbrīvojas apmēram 600 kalorijas siltuma. Kad ūdens pilieni sasalst mākoņa augšdaļā, papildus atbrīvojas vēl 80 kalorijas uz gramu ūdens. Atbrīvotā slēptā siltuma enerģija daļēji pārvēršas augšupejošās plūsmas kinētiskajā enerģijā. Aptuvens pilnās mākoņa enerģijas novērtējums var tikt veikts, izmērot kopējo ūdens daudzumu, kas izkritis no mākoņa nokrišņu veidā. Tipiska ir apmēram 100 miljonu kilovatstundu liela enerģija, kura ir aptuveni vienāda ar 20 kilotonnu atombumbas sprādziena enerģiju (tomēr šī enerģija izdalās daudz lielākā telpā un ilgākā laika posmā). Lieliem daudzšūnu mākoņiem enerģija var būt pat 10 un 100 reižu lielāka.
Lejupejošās gaisa plūsmas un vēja brāzmas
Lejupejošās gaisa plūsmas negaisa mākonī rodas tādā augstumā, kur gaisa temperatūra ir zemāka nekā apkārtnes temperatūra, un šī plūsma kļūst vēl aukstāka, kad sāk kust nokrišņu ledus daļiņas un iztvaikot ūdens pilieni. Gaisa plūsmas blīvums ir ne tikai lielāks, kā apkārtējam gaisam, bet nes arī kustības horizontālo momentu, kurš atšķiras no apkārtējā gaisa. Ja lejupejošā gaisa plūsma rodas, piemēram, 10 km augstumā, tad tā sasniedz Zemes virsu ar ievērojami lielāku horizontālo ātrumu, nekā ir vēja ātrums pie Zemes virsas. Uz Zemes šis gaiss tiek iznests negaisa mākoņa priekšpusē ar vēl lielāku ātrumu, nekā tas, ar kuru kustas pats mākonis. Tieši tāpēc novērotājs uz zemes virsmas sajutīs negaisa tuvošanos pēc aukstā gaisa plūsmas vēl pirms tam, kad mākonis būs viņam virs galvas. Gaisa plūsma, kura izplatās pa zemi, izveido no 500 m līdz 2 km dziļu zonu ar skaidri saskatāmu starpību starp plūsmas auksto gaisu un silto, mitro gaisu, no kura šis negaiss veidojas. Šādas plūsmas tuvošanās viegli pamanāma pēc vēja ātruma palielināšanās un straujas gaisa temperatūras krišanās. Piecu minūšu laikā temperatūra var pazemināties par 5 grādiem un pat vēl vairāk.
Ekstremālos gadījumos vējš, kuru veido lejupejošā gaisa plūsma, var sasniegt pat 50 m/s ātrumu un radīt lielus postījumus ēkām un lauksaimniecībai. Daudz biežāk stiprs vējš rodas tad, kad negaisu līnija attīstās spēcīga vēja apstākļos, kurš ir troposfēras vidusdaļā. Turklāt cilvēki var nodomāt, ka šos postījumus izraisījis tornado. Ja nav aculiecinieku, kuri būtu redzējuši cauruļveida veidojumu mākoņa apakšā, tad pie postījumiem ir vainīgs ir tikai brāzmainais vējš, nevis tornado. Tornado postījumiem ir riņķveida raksturs, koki tiek nogāzti visos virzienos, bet parastas vēja brāzmas tos nogāž vienā virzienā. Uzreiz pēc aukstā gaisa atnākšanas sākas lietus. Dažos gadījumos lietus pilieni iztvaiko vēl pirms tam, kad tie sasniedz zemes virsu. Tad ir novērojams sausais negaiss. Nokrišņu nav, bet ir gan zibens, gan vējš. Pretējā situācijā, kas gan ir raksturīga spēcīgiem daudzšūnu negaisiem, ir ļoti stiprs lietus ar krusu. Tas var izraisīt arī plūdus.
Tornado
Tornado ir ļoti spēcīgs maza mēroga cauruļveida virpulis zem negaisa mākoņa ar aptuveni vertikālu, parasti nedaudz izliektu asi. No perifērijas līdz virpuļa centram novērojama spiediena krišanās 100—200 hPa apmērā. Vēja ātrums tornado var pārsniegt 100 m/s, teorētiski tas var tuvoties pat skaņas ātrumam. Eiropā un arī Latvijā tornado izveidojas ļoti reti, bet šeit tie rada kolosālus postījumus. Latvijas tuvumā vislielākā tornado aktivitāte ir Krievijas Eiropas daļas vidusdaļā (Maskavas, Nižņijnovgorodas, Ivanovas un Tambovas apgabalā).
Lietusgāze
Nelielos negaisos piecu minūšu ilgs intensīvs lietus var epizodiski pārsniegt 120 mm/h intensisāti, un viss pārējais lietus izkrīt jau ar daudz mazāku intensitāti. Vidējs negaiss dod apmēram 2 000 m³ (2 miljoni litru) nokrišņu, bet liels negaiss var dot pat desmitreiz vairāk nokrišņu. Lieli negaisa mākoņi, kuri saistīti ar vidēja mēroga konvektīvajām sistēmām, var dot no 10 līdz 1000 miljonu kubikmetru nokrišņu.
Negaisa mākoņa elektriskā struktūra
Elektrisko lādiņu sadalījums un kustība mākoņa iekšpusē un ap to ir sarežģīts un nepārtraukti mainīgs process. Tomēr ir iespējams iedomāties kopēju elektrisko lādiņu sadalījumu mākoņa nobriešanas stadijā. Dominē pozitīvā dipolārā struktūra, kurā pozitīvais lādiņš atrodas mākoņa augšpusē, bet negatīvais atrodas zem tās, mākoņa vidusdaļā. Mākoņa pamatā un zem tā ir apakšējais pozitīvais lādiņš. Atmosfēras joni, kustoties elektriskā lauka ietekmē, veido mākoņa apkārtnē slāņus, kuri maskē mākoņa elektrisko struktūru no novērotāja. Mērījumi rāda, ka dažādos ģeogrāfiskos apstākļos galvenais negatīvais lādiņš atrodas augstumā, kurā gaisa temperatūra ir starp −5 un −17 °C. Jo lielāks ir augšupejošās gaisa plūsmas ātrums, jo lielākā augstumā atrodas negatīvā lādiņa centrs. Pastāv liela daļa negaisu ar lādiņu inversiju struktūru: — ar negatīvu lādiņu mākoņa augšdaļā un pozitīvu lādiņu mākoņa iekšpusē, kā arī ar sarežģītu struktūru ar četrām un vairāk lielu dažādas polaritātes lādiņu zonām.
Elektrizācijas mehānisms
Lai izskaidrotu negaisa mākoņu elektrisko struktūru, tiek piedāvāts daudz dažādu mehānismu, bet vēl joprojām tā ir intensīvu pētījumu zinātnes nozare. Galvenā hipotēze ir pamatota ar to, ka, ja lielākas un smagākas mākoņa daļiņas nes pozitīvu lādiņu, tad lādiņu izlādēšanās notiek tāpēc, ka lielas daļas krīt ar lielāku ātrumu, nekā mazas mākoņu komponentes. Šis mehānisms kopumā saskan ar laboratorijas eksperimentiem, kuri uzrāda stipru lādiņa nodošanu ledus graudu un kristāliņu mijiedarbības laikā pārdzesētu ūdens pilienu klātbūtnē. Nododamā lādiņa zīme un lielums ir atkarīgs no apkārtējā gaisa temperatūras un mākoņa ūdeņainības, kā arī no ledus kristāliņu izmēra, to sadursmju ātruma un citiem faktoriem. Iespējama arī citu elektrizācijas mehānismu darbība. Kad elektriskā lādiņa, kurš sakrājies mākonī, izmērs ir pārāk liels, starp vietām, kuras ir ar pretēju lādiņu, notiek zibens izlāde. Zibens var būt arī starp mākoni un zemi, mākoni un neitrālo atmosfēru, mākoni un jonosfēru. Tipiskā negaisā no divām trešdaļām līdz 100% visu zibens izlāžu ir zibens izlādes mākoņa iekšpusē, starp diviem mākoņiem, vai starp mākoni un pārējo gaisu. Reti zibens sper uz Zemi. Pēdējos gados kļuva skaidrs, ka zibens var tikt izraisīts mākonī, kurš parastos apstākļos nepāriet zibens stadijā. Mākoņos, kuros ir elektriskais lauks un elektrizācija, zibeņus var izraisīt kalni, augstceltnes, lidmašīnas un raķetes, kuras nokļuvušas stipra elektriskā lauka zonā.
Rīcība negaisa laikā
Ko darīt, ja negaiss pēkšņi ir pārsteidzis zem klajas debess: laukā, mežā, uz upes, pludmalē utt.? Ja negaisa laikā atrodaties atklātā vietā, nevajag baidīties samērcēt apģērbu. Ja zibens ir ceļā uz zemes virsmu un skars cilvēku, tad nāvējoša ievainojuma varbūtība slapjā apgērbā būs mazāka nekā sausā, jo slapjš apģērbs labāk vada elektrību. Zibens parasti sper pašos augstākajos objektos — torņos, baznīcās, augstos kokos, stabos. Vēlams tiem netuvoties tuvāk par 30—50 metriem. Arī cilvēks var kļūt par šādu objektu, ja līdzenā vietā nav nekā cita augstāka par viņu pašu.
Negaisa laikā nedrīkst ātri iet, skriet vai izslieties visā augumā, slēpties zem atsevišķi augošiem kokiem vai ēkās, kuras atrodas klajā vietā. Labāk mierīgi apsēsties klajā laukā, ideālā gadījumā apgulties vietā, kas ir zemāka par apkārtējo lauku vai paslēpties kādā nojumē, kurai apkārt ir citas ēkas, taču nekādā gadījumā negulties uz zemes blakus atsevišķi augošiem kokiem vai ēkām. Ja zibens iesper blakus, lādiņš, kas izplatās pa zemi, var iziet arī caur jūsu ķermeni. Nekādā gadījumā nevajag atvērt lietussargu, tā metāliskās stieples var nospēlēt antenas lomu. Tomēr, ja pastāv nepieciešamība kustēties, tad to vajag darīt uzmanīgi un lēni.
Tuvojoties negaisam, jāturas tālāk no elektropadeves līnijām un augstiem, vientuļiem kokiem, it īpaši ozoliem un papelēm. Tiek uzskatīts, ka visbiežāk no zibens cieš ozoli, retāk papeles, egles, priedes un vēl retāk bērzi, kļavas, liepas u.c.