cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žans Pols Marats
Biogrāfija
Neilgi pirms Lielās franču revolūcijas 1788. gadā Marats pievērsās publicistikai, uzsāka politisko darbību. Vēlāk kļuva par vienu no jakobīņu vadītājiem. Marats laikā no 1792. gada septembra līdz 1793. gada jūlijam bija Nacionālā konventa deputāts. Revolūcijas laikā viņš bija viens no tiem, kas izstrādāja konstitūcijas projektu. Bija viens no tautas sacelšanās organizatoriem.
Atentāts
Marats tika nogalināts 1793. gada 13. jūlijā savās mājās Parīzē. Viņu nogalināja žirondistu atbalstītāja Šarlote Kordjē, kas bija pārliecināta, ka Marata nāve apturēs pret žirondistiem vērsto vardarbību, kas izvērsās Lielās franču revolūcijas gaitā. Bet atentāta rezultātā terors pret žirondistiem tikai pieauga.
Šarlote Kordjē bija plānojusi Maratu nogalināt pie Nacionālā konventa. Taču Marats veselības problēmu dēļ pēdējā laikā vairs neizgāja no mājām. Viņam bija nopietna ādas saslimšana, ko viņš centās atvieglot stundām uzturoties medicīniskā vannā. Marats bija vannā, kad ieradās Šarlote Kordjē, lūdzot viņu pieņemt un uzklausīt informāciju par izbēgušiem žirondistiem. Marats viņu pieņēma, neskatoties uz savas sievas protestiem. Šarlote Kordjē uzsāka sarunu, bet tad viņa Maratu nodūra turpat vannā. Četras dienas vēlāk Šarlotei Kordjē tika izpildīts nāvessods ar giljotīnas palīdzību. Marats tika pasludināts par revolūcijas mocekli, jakobīņu elku. Gleznotājs Žaks Luijs Davids Maratu attēlojis savā slavenajā gleznā "Marata nāve".
Kručiņiški
Kručiņiški ir ciems Aglonas novada Kastuļinas pagastā. Izvietojies pagasta dienvidrietumu daļā 10 km no pagasta centra Priežmales, 14 km no novada centra Aglonas un 248 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies nomaļus no vietējas nozīmes autoceļiem.
Korija Brokena
Kornēlija Marija "Korija" Brokena (dzimusi, mirusi ) bija nīderlandiešu dziedātāja. 1957. gadā viņa bija pirmā holandiešu uzvarētāja Eirovīzijas dziesmu konkursā, viens no augstākajiem ilgās karjeras punktiem kā dziedātājai un māksliniecei bija 20. gadsimta 50. un 60. gados, kuru laikā viņa ierakstīja vairākus hitus un dziedāja tautas televīzijas raidījumā Sleeswijk Revue, un vēlāk tas bija viņas televīzijas šovs. Viņa beidza savu karjeru 1976. gadā un kļuva par advokāti un pēc tam par tiesnesi. Brokena uzrakstīja autobiogrāfiju un 1990. gados atgriezās sabiedrībā, rakstot iknedēļas sleju un atkal ierakstot dziesmas.
Biogrāfija
Brokena bija pirmā nīderlandiešu uzvarētāja Eirovīzijas dziesmu konkursā, uzvarot 1957. gada konkursā ar dziesmu Net als toen. Dziesmas melodiju komponējis Guus Jansen, un dziesmas vārdus sarakstīja Villijs van Hemerts.
Viņa arī piedalījās 1956. gada konkursā (iekļūstot astotajā no četrpadsmit vietām), dziedot Voorgoed voorbij, ar dziesmu, kuru sarakstījis Jelle de Vries, kā arī piedalījās 1958. gada konkursā (kur viņa ieguva pēdējo vietu), dziedot Heel de Wereld, ar dziesmu, kuru sarakstīja Benijs Vredens. Korija ir vienīgā dziedātāja, kas ir ieguvusi gan pirmo, gan pēdējo vietu šajā konkursā.
Brokena bija viena no populārākajām sieviešu dziedātājām Nīderlandē no 1950. līdz 1960. gadiem, uzstājoties ar Sleeswijk Revue. 1973. gadā, tomēr viņa piedalījās grāmatas par romiešu tiesībām apspriešanā, un viņa sāka interesēties par juridisko profesiju.
1976. gadā Brokena piedalījās prezentāciju konkursā. Līdz tam brīdim, viņa vairs nebija aktīva kā dziedātāja: viņa beidza savu muzikālo karjeru 1976. gadā; viņa kļuva par advokāti un pēc tam par tiesnesi. 1990. gadā viņa atgriezās šovbiznesā, atgriežoties uz skatuves un ieraksot albumu; viņa arī rakstīja sleju par sievietēm žurnālā „Margrieta”
Mirusi 83 gadu vecumā.
Daniels Kajmakoskis
Biogrāfija
Daniels Kajmakoskis ir dzimis Maķedonijas dienvidu pilsētā Strugā 1983. gada 7. oktobrī. Kad viņam bija 7 gadi viņi pārcēlās uz Vīni, Austrijā ar visu ģimeni. Danielam ir divi brāļi- Dalibors un Filips. Daniels ir piedalījies daudzos muzikālos šovos. Viņš pirmo reizi kāpa uz skatuves 17 gadu vecumā kur iekļuva TOP 12. 2009. gadā viņš pirmo reizi piedalījās Ohridas festivālā ar dziesmu Nezhna ko princeza kuru viņš sarakstīja pats. Daniels ir piedalījies arī Bulgārijas šovā Pej S'men. Vēlāk viņš atgriezās Vīnē kur viņš strādāja par mūziķi. 2011. gada viņš sarakstīja dziesmu Karolinai Gecēvai ar nosaukumu Ne se vrajkas kas kļuva par hītu Maķedonijā un Balkānos.
Devijs Klāsens
Devijs Klāsens (nl, dzimis ) ir Nīderlandes futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Nīderlandes futbola izlases dalībnieks. Kopš 2020. gada Klāsens pārstāv Eredivisie komandu Amsterdamas "Ajax".
Karjera
Savu karjeru Klāsens sāka Nīderlandes komandā Ajax, kur viņš spēlēja no 2011. gada līdz 2017. gadam. Kopš 2015–16. gada sezonas bija arī komandas kapteinis. 2017. gada vasarā Klāsens par aptuveni 23,6 miljoniem Sterliņu mārciņām pārcēlās uz Anglijas Premjerlīgas komandu Everton. Pēc neveiksmīgas sezonas Everton rindās, Klāsens pievienojās Vācijas Bundeslīgas komandai Werder Bremen. 2020. gada oktobrī Klāsens atgriezās Ajax komandā, parakstot līgumu līdz 2024. gada jūnijam.
Nīderlandes futbola izlases sastāvā Klāsens debitēja pret Franciju. Pārstāvējis izlasi 2020. gada Eiropas čempionātā.
Sasniegumi
Ajax
Aleksandra Fjodorovna
Aleksandra Fjodorovna var būt:
Kostarikas olimpisko medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopoti Kostarikas sportisti, kas olimpiskajās spēlēs ir izcīnījuši medaļas. Līdz šim Kostarija olimpiskajās spēlēs ir ieguvusi 4 medaļas (1 zelta, 1 sudraba un 2 bronzas medaļas), vias vasaras olimpiskajās spēlēs. Visas šīs medaļas ir izcīnītas peldēšanā. Kā arī 3 no 4 olimpiskajām medaļām ir izcīnījusi viena sportiste — peldētāja — Klaudija Polla. Pirmo medaļu Kostarika izcīnīja 1988. gada Seulas spēlēs, savukārt pārējās, 1996. un 2000. gadā.
Veldres
Veldres var būt:
Kokle (uzvārds)
Kokle ir latviešu uzvārds:
Latvijas PSR Nopelniem bagātais ārsts
LPSR Nopelniem bagātais ārsts bija goda nosaukums, ko nodibināja Latvijas PSR Augstākās Padomes prezidijs Augusta Kirhenšteina vadībā, lai apbalvotu medicīnas darbiniekus par izciliem sasniegumiem, to piešķīra ārstiem, kas sevišķi izcēlušies ar savu praktisko darbību tautas veselības aizsardzības laukā un aktīvi darbojušies sabiedriskā dzīvē. Šādu nosaukumu saņēma, piemēram, Ringolds Čakste, Edgars Francmanis, Jānis Jēgermanis, Mihails Joffe, Uldis Laucis, Zinaida Lindberga, Aleksandrs Neibergs, Nikolajs Zandbergs un citi.
FIDE (žurnāls)
FIDE bija šaha žurnāls, Starptautiskās šaha federācijas oficiāls orgāns. Iznāca Prāgā no 1953. līdz 1965. gadam, pavisam 50 žurnāla numuri. To izdeva Čehoslovākijas Šaha federācija, izpildot FIDE kongresa (Venēcija, 1951. gads) lēmumu. Žurnālā raksti tika publicēti piecās FIDE oficiālajās valodās: angļu, franču, krievu, spāņu un vācu.
Redkolēģija
Žurnāla galvenie redaktori bija: Šaha kompozīcijas nodaļas redaktori bija M. Havels, vēlāk A. Mandlers. Redkolēģijas sastāvā ietilpa FIDE darbinieki un pazīstami šahisti no daudzām valstīm.
Saturs
Žurnāls publicēja FIDE oficiālos materiālus (kongresu protokolus, priekšlikumus par starptautisko šaha noteikumu pilnveidošanu un citus), vadīja diskusijas par svarīgiem starptautiskās šaha dzīves jautājumiem, atspoguļoja nozīmīgas starptautiskās un nacionālās šaha sacensības, publicēja šaha notikumu hroniku, teorētiskus apskatus, turnīru partijas un bibliogrāfiskos materiālus. Ievietoja interesantus rakstus par bijušajiem pasaules čempioniem Em. Laskeru, H. Kapablanku, A. Aļehinu un citiem slaveniem šahistiem. Žurnāls bija bagātīgi ilustrēts.
Islāms Krievijā
Islāms Krievijā (krievu: ислам в России) ir otrā izplatītākā reliģija Krievijas Federācija pēc kristietības.
Briedis (uzvārds)
Briedis (sieviešu dzimtē Briede) ir latviešu un lietuviešu (no lt — 'alnis'; sieviešu dzimtē Briedīte (Briedytė; ja neprecējusies) vai Briediene (Briedienė; ja precējusies)) cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Islāms Krievijā
Precīzs musulmaņu skaits Krievijā joprojām nav skaidrs, un par to notiek diskusijas. Saskaņā ar 2002. gada tautas skaitīšanas datiem musulmaņu skaits Krievijā bija aptuveni 14,5 miljoni jeb 10 % no valsts iedzīvotājiem. Saskaņā ar Krievijas Federācijas Eiropas daļas musulmaņu garīgās pārvaldes datiem tajā laikā Krievijā bija līdz 20 miljoniem islāma piekritēju. Saskaņā ar 2002. gada Krievijas tautas skaitīšanas datiem "etniskie musulmaņi" jeb tautas, kas tradicionāli piekopj islāmu, ir vairākums septiņos Krievijas Federācijas subjektos: Ingušijā (98 %), Čečenijā (96 %), Dagestānā (94 %), Kabardā-Balkārijā (70 %), Karačaja-Čerkesijā (54,6 %), Baškortostānā (54,5 %) un Tatarstānā (54 %).
Gundegu iela (Lielvārde)
Gundegu iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Raiņa ielu un beidzas krustojumā ar Jāņa Grestes ielu.
Ielu savienojumi
Gundegu iela ir savienota ar šādām ielām:
Puncene
Puncene ir ciems Alūksnes novada Pededzes pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 9 km no pagasta centra Pededzes, 22 km no novada centra Alūksnes un 224 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa P40 (Alūksne—Zaiceva), Pededzes krastā.
Ola (pārtika)
Olas dēj dažādu sugu dzīvnieku mātītes, tai skaitā putni, rāpuļi, abinieki un zivis. Vairāku tūkstošu gadu garumā tās cilvēki lieto pārtikā. Putnu un rāpuļu olas sastāv no aizsargājošas čaumalas, olas baltuma (albumīns) un olas dzeltenuma (vitellus), kas ietvertas dažāda plānuma membrānās. Ēdamas ir visas trīs olas sastāvdaļas, taču parasti olas čaumala uzturā netiek lietota. Populārākās ir vistu, pīļu, paipalu olas, kā arī ikri, tomēr visbiežāk cilvēki uzturā lieto vistu olas.
Olas dzeltenumā un veselajās olās ir daudz olbaltumvielu un holīna, tās plaši tiek izmantotas kulinārijā. Olbaltumvielu (proteīnu) dēļ ASV Lauksaimniecības departaments (United States Department of Agriculture) pārtikas piramīdā olas pieskaita pie gaļas.
Vistas un citas olu dējējas tiek plaši turētas visā pasaulē, masveida vistu olu ražošana ir pasaules mēroga nozare. 2009. gadā pasaulē tika saražots 62,1 miljons tonnu olu, ko izdēja aptuveni 6,4 miljardi vistu.
PSRS futbola Augstākā līga
PSRS futbola Augstākā līga bija PSRS futbola čempionāta augstākā divīzija.
Profesionālu augstākā līmeņa futbola turnīru PSRS izveidoja 1936. gadā ar sākotnējo nosaukumu A grupa. Pēc Otrā pasaules kara tā ieguva nosaukumu Pirmā grupa. 1950. gadā pēc reformas tā tika pārdēvēta par A klasi. Līdz 1970. gadam A klase bija paplašinājusies līdz trīs līmeņiem, no kuriem augstāko sauca par Augstāko grupu, kas 1971. gadā tika pārdēvēta par Augstāko līgu. Tā pastāvēja līdz PSRS sabrukumam 1991. gadā.
PSRS futbola čempionāti notika katru gadu, izņemot Otro pasaules karu, dažreiz pat divreiz gadā (1936, 1976). Turnīru organizācija bija nestabila, īpaši sākuma periodā, pastāvīgi mainījās komandu skaits (no 7 līdz 26), turnīra ilgums ir bijis no 57 līdz 282 dienām, tika spēlēts viens (1936, 1938, 1952, 1976) vai divi apļi, ir bijuši divpakāpju turnīri (1960, 1961, 1962, 1969), mainījās punktu skaitīšanas sistēma.
PSRS Augstākā līga ir tikusi uzskatīta par vienu no stiprākajām Eiropā, 1987. un 1988. gadā UEFA reitingā ieņemot 2. vietu. PSRS klubi ir 4 reizes sasnieguši UEFA Kausu ieguvēju kausa finālu, 3 reizes izcīnot uzvaru (divas reizes Kijivas "Dinamo", kā arī Tbilisi "Dinamo"). Kijivas "Dinamo" ir arī ieguvis UEFA Superkausu.
Par PSRS čempioniem futbolā ir kļuvuši 11 klubi no piecām padomju republikām. Par sekmīgāko klubu PSRS vēsturē var uzskatīt Kijivas "Dinamo", kas, papildus trim Eiropas tituliem, ir 13 reizes kļuvis par PSRS čempionu. 12 reizes par čempioniem kļuvis Maskavas "Spartak", bet 11 tituli ir Maskavas "Dinamo".
Klubu sacensību pirmsākumi
Futbols bija diezgan izplatīts sporta veids Krievijas Impērijā. 1912. gadā tika dibināta Viskrievijas futbola savienība, kura apvienoja vairāk kā 150 komandas ar kopējo futbolistu skaitu virs 8 tūkstošiem. Tika aizvadīti trīs Krievijas Impērijas futbola čempionāti (1912, 1913, 1914), no kuriem pēdējais netika pabeigts.
Pēc Krievijas pilsoņu kara komandu skaits turpināja augt, tika rīkoti pilsētu turnīri un tika pieņemts lēmums rīkot turnīrus pēc izslēgšanas sistēmas, kuros piedalītos pilsētu un teritoriju izlases. Pirmais šāds turnīrs tika aizvadīts 1923. gadā un pavisam norisinājās seši šādi turnīri.
30. gadi
Pirmais PSRS čempionāts futbolā tika aizvadīts 1936. gadā, pirmo spēli aizvadot 22. maijā Ļeņingradā starp vietējo "Dinamo" un Maskavas "Lokomotiv", mājnieki uzvarēja ar rezultātu 3—1. Turnīrā piedalījās 7 komandas un par pirmajiem PSRS čempioniem kļuva Maskavas "Dinamo", izcīnot uzvaras visās sešās spēlēs.
Pirmajos turnīros norisinājās sīva cīņa starp diviem Maskavas klubiem — "Dinamo" un "Spartak", katram izcīnot 3 titulus pirmajos 6 turnīros.
50. gadi
50. gados turnīru iezīmēja "Spartak" un "Dinamo" dominance — abas šīs komandas kopā ieguva 8 no 10 iespējamajiem tituliem, lielā mērā tam palīdzēja Maskavas CDSA (iepriekš CDKA), kuri ieguva desmitgades pirmos divus titulus, likvidēšana — 1952. gadā pēc 3 aizvadītām spēlēm komandu noņēma no turnīra, anulēja tās rezultātus, futbolisti tika sadalīti citām komandām. Tam par iemeslu kalpoja PSRS izlases, kuras sastāvā bija 5 CDSA spēlētāji, zaudējums Dienvidslāvijai olimpisko spēļu astotdaļfinālā, kas "izraisīja nopietnu zaudējumu padomju sporta un padomju valsts prestižam". Pēc Staļina nāves komandu reabilitēja un atjaunoja, tomēr armijas komanda nespēja atgriezties atpakaļ virsotnē.
60. gadi
60. gadi bija laiks, kad PSRS klubi beidzot sāka piedalīties Eiropas turnīros, tomēr vērā ņemami panākumi sekoja vien nākamajās desmitgadēs. Šīs desmitgades sākumā tika palielināts dalībnieku skaits no 12 uz 22 (vēlāk nostabilizējās uz aptuveni 20), lai dotu lielāku iespēju pārstāvjiem no citām padomju republikām. Tā arī atnesa trīs jaunus PSRS čempionus — jau 1960. gada sezonā savu pirmo titulu ieguva Maskavas "Torpedo", bet nākamajā sezonā Kijivas "Dinamo" kļuva par pirmo klubu ārpus Krievijas un Maskavas, kas kļuvis par PSRS čempionu. Kijivas "Dinamo" arī ir jāuzskata par šīs desmitgades sekmīgāko komandu — galvenā trenera Viktora Maslova vadībā Kijivas klubs trīs reizes pēc kārtas (1966, 1967, 1968) kļuva par PSRS čempioniem, atkārtojot CDKA panākumu pirms 20 gadiem. Pirmo titulu ieguva arī Tbilisi "Dinamo" 1964. gada sezonā.
70. gadi
70. gados divi klubi ieguva savus pirmos PSRS čempionu titulus — 1972. gada sezonā Vorošilovgradas "Zorya", bet 1973. gadā — Erevānas "Ararat". Turpinājās Kijivas "Dinamo" veiksmīgais posms — klubs ieguva 4 no 10 iespējamajiem tituliem, trīs bijušā spēlētāja Valērija Lobanovska vadībā. PSRS klubi sāka gūt panākumus Eiropas līmenī — 1972. gadā Maskavas "Dinamo" iekļuva UEFA Kausu ieguvēju kausa finālā, bet 1975. gadā Kijivas "Dinamo" atnesa pirmos titulus, uzvarot UEFA Kausu ieguvēju kausā un UEFA Superkausā, divreiz finālos pārspējot Minhenes "Bayern" (1:0, 2:0), visus trīs vārtus gūstot Oleham Blohinam.
Šajā laikā futbola spēle kļuva zinātniskāka, pragmatiskāka. Piemēram, Lobanovskis uzskatīja, ka uzvaras mājas spēlēs un neizšķirti izbraukumā garantēja uzvaru čempionātā. Šādu spēles modeli (mājās spēlēt uz uzvaru, izbraukumā — uz neizšķirtu) sauc par "izbraukuma modeli". Šāda spēlē uz rezultāta noturēšanu kļuva arvien izplatītāka un tās dēļ strauji pieauga neizšķirtu skaits, piemēram, 1977. gada turnīrā 44,6% no spēlēm beidzās neizšķirti. Turklāt par problēmu sāka kļūt sarunātās spēles. Šo iemeslu dēļ tika ieviests neizšķirtu limits — komandas turnīrā saņēma punktus tikai par pirmajiem 8 (vēlāk 10) neizšķirtiem, bet par nākamajiem punktus nesaņem. Šādam risinājumam izdevās samazināt neizšķirtu skaitu, tomēr sarunāto spēļu problēmu tas neuzlaboja.
80. un 90. gadi
80. gadu pirmajā pusē trīs klubi ieguva savus pirmos PSRS čempionu titulus — Minskas "Dinamo" 1982. gadā, Dņipropetrovskas "Dnipro" 1983. gadā, kā arī Ļeņingradas "Zenit" 1984. gadā. Turpinājās PSRS klubu panākumi Eiropas turnīros — 1981. gadā Tbilisi "Dinamo" ieguva UEFA Kausu ieguvēju kausu, ko atkārtoja Kijivas "Dinamo" 1986. gadā. No 1985. gada līdz 1991. gadam PSRS čempionāts bija starp četrām labākajām līgām Eiropā pēc UEFA reitinga, 1987. un 1988. gada reitingā ieņemot 2. vietu.
80. gadu beigās līgas līmenis sāka kristies, jo labākie spēlētāji varēja pamest valsti, lai dotos spēlēt ārzemēs. 1990. gadā čempionātu pameta klubi no Gruzijas un Lietuvas — Tbilisi "Dinamo", Lančhuti "Guria", Viļņas "Žalgiris", līdzīgi plāni bija arī vairākiem citiem klubiem. Līga pastāvēja līdz PSRS sabrukumam 1991. gadā. UEFA par PSRS Augstākās līgas mantinieci uzskata Krievijas Premjerlīgu.
No 1993. gada tika organizēts Sadraudzības kauss — turnīrs starp labākajiem klubiem no bijušās PSRS valstīm. 2012. gadā tas pārtapa par turnīru jauniešu izlasēm, bet 2016. gadā to likvidēja.
Padomju republiku sasniegumi
Par PSRS čempioniem ir spējušas kļūt klubi no piecām padomju republikām. Kopumā Augstākās līgas vēsturē tajā ir piedalījušās komandas no 13 republikām, vienīgās republikas, kas nav tikušas pārstāvētas, ir Turkmēnijas PSR un Kirgīzijas PSR.
Visu laiku summārā tabula
1Divi punkti par uzvaru. 1973. gada sezonā par neizšķirtu punktu piešķīra tikai tad, ja komanda uzvarēja sekojošajā 11 metru sitienu sērijā. No 1978. līdz 1988. gadam tika ierobežots neizšķirtu skaits, par ko tika piešķirti punkti.
Individuālie sasniegumi
Spēlētāji ar visvairāk aizvadītām spēlēm un gūtajiem vārtiem visas PSRS Augstākās līgas vēsturē.
Sīpoli (grupa)
Vēsture
Grupas pirmais sastāvs sāka darboties jau 1974. gada nogalē, tā repertuārā bija agrāko "Katedrāles" dalībnieku Viļņa Šmīdberga un Gunāra Šimkus dziesmas. 1978. gadā grupā iesaistījās komponists M. Brauns, turpmākos gadus tā atskaņoja viņa skaņdarbus.
Grupa guva popularitāti 1980. gadu sākumā, kad tās repertuārā bija M. Brauna dziesmas ar Jāņa Petera, Ojāra Vācieša, Māras Zālītes un citu autoru tekstiem, daudzas no tām bija komponētas teātra izrādēm ("Sirano de Beržeraks", "Alberts", "Mauglis", "Suns un kaķe", "Gaidīšanas svētki") un filmām ("Spēle"). Grupā līdzās M. Braunam darbojās Niks Matvejevs (balss, basģitāra), Aiva Brauna (balss), Aivars Gudrais (ģitāra) un Juris Helvigs (bungas). 1982. gadā "Mikrofona" aptaujā "Dziesma par spēli" ieguva 9. vietu, savukārt 1984. gadā populārāko dziesmu pieciniekā iekļuva "Daugaviņa". Grupa guva panākumus dažādos festivālos un dinamiskos, atraisītos koncertos, kuru ieraksti atspoguļo "Sīpolu" garu labāk nekā divu vinila plašu "oficiālie" ieraksti.
1986. gadā M. Brauns grupu negaidīti pameta, viņa vietā tika pieņemts taustiņinstrumentālists Raimonds Macats un ģitārists Vīgants Murelis. Tikai 1987. gadā iznāca pirmā grupas skaņuplate "Sīpoli".
1988. gadā grupa uzvarēja festivālā "Liepājas dzintars" ar Nika Matvejeva komponēto dziesmu ciklu "Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām" ar Vizmas Belševicas dzeju, arī atsevišķi grupas dalībnieki saņēma balvas. Drīz pēc tam grupa beidza pastāvēt: N. Matvejevs un V. Murelis īsu laiku darbojās grupā "Jumis", M. Brauns turpināja darbu teātra un kino mūzikā, nodibināja savu ierakstu studiju.
Ārpusķermeņa pieredze
Ārpusķermeņa pieredze (out-of-body experience; OBE) ir izjūta, kad indivīdam liekas, ka viņš atdalās vai aizplūst no sava ķermeņa, vai indivīds jūt, ka viņa fiziskais ķermenis atrodas ārpus viņa paša (autoskopija). Ārpusķermeņa pieredzi, to parapsiholoģiski vai paranormāli interpretējot, mēdz dēvēt par astrālo projekciju — stāvokli, kad astrālais ķermenis atdalās no fiziskā ķermeņa.
Ēriks Treļs
Ēriks Treļs (dzimis Rīgā) ir latviešu jurists, tiesību zinātņu doktors, Rīgas Stradiņa universitātes Juridiskās fakultātes pasniedzējs, Valsts policijas koledžas docents.
2014. gada 5. septembrī Ēriks Treļs Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē aizstāvēja promocijas darbu „Pret nacionālajām minoritātēm vērstie likumpārkāpumi un to novēršanas problēmas policijas darbībā”. Tā paša gada 4. oktobra 12. Saeimas vēlēšanās Ēriks Treļs bija deputāta kandidāts no politiskās partijas "No sirds Latvijai" saraksta. 2017. gada 3. jūnija pašvaldību vēlēšanās Ēriks Treļs bija Rīgas saraksta deputāta kandidāts no politiskās partijas "No sirds Latvijai" saraksta. 2018. gada 9. aprīlī izbeidza savu dalību partijā "No sirds Latvijai".
2021. gada 17. septembrī kopā ar domubiedriem dibināja politisko partiju "Republika". 14. Saeimas vēlēšanas Ē. Treļs kandidēja no šīs partijas saraksta Rīgas vēlēšanu apgabalā. Priekšvēlēšanu laikā viņš bija politiskās partijas “Republika” tieslietu ministra amata kandidāts.
Ēriks Treļs ir monogrāfijas „Valsts policijas darbs daudznacionālajā sabiedrībā” (2012), mācību grāmatu „Policijas tiesības shēmās un tabulās” (2016, līdzautors Ērika Krutova), “Musulmaņu kultūras, reliģijas un tiesību sistēmas izpratne cilvēktiesību aizsardzības kontekstā” (2018, līdzautori Valdis Voins, Inese Boluža, Evita Lipe), Policijas tiesības (2022, līdzautori Ērika Krutova, Andris Sudārs, Svetlana Liepa) un vairāku citu zinātnisko publikāciju autors.
OBE
OBE var būt:
Milko Bobocovs
Milko Bobocovs (bg; Plovdiva —  Sofija) bija Bulgārijas starptautiskais lielmeistars šahā (1961).
Biogrāfija
Pārstāvējis Bulgārijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Bobocovs ir bijis ne tikai šahists, bet arī paralēli strādājis par vingrošanas instruktoru. Šajā darbā 1972. gadā viņš guva smagu traumu, kas bijusi par iemeslu šahista karjeras pāragrām beigām.
Personīgā dzīve
Bijis precējies ar Bulgārijas šaha lielmeistari Antoniju Ivanovu (1931—2004).
Halucinogēnu paliekošie uztveres traucējumi
Halucinogēnu paliekošie uztveres traucējumi (HPPD) ir slimība, kam raksturīgi pastāvīgi vizuālās uztveres traucējumi, kas līdzinās halucinogēnu izraisītajiem uztveres traucējumiem. HPPD vizuālie traucējumi izpaužas, piemēram, kā halo redzējumi ap objektiem, kustību līnijas un priekšmetiskās pēdas aiz objektiem kustībā, krāsu izšķiršanas grūtības, statisku objektu kustības utt. HPPD pārsvarā rodas no halucinogēno vielu lietošanas, bet retos gadījumos tos var diagnosticēt arī bez šādu vielu lietošanas pieredzes. Precīzi nav skaidrs, kāpēc rodas HPPD, bet HPPD mēdz būt ļoti ilgstoši un nepāriet vairākus mēnešus vai pat gadus. Arī efektīvs ārstniecības līdzeklis pret HPPD vēl nav ieviests.
Vielas, kas var izsaukt HPPD, ir dažādas: LSD, psilocibīns, meskalīns, 2C-E, 2C-I, 5-MeO-DIPT, MDMA, marihuāna, difenhidramīns, fenciklidīns un lielās devās arī dekstrometorfāns.
Klāvi (Sesavas pagasts)
Klāvi ir apdzīvota vieta Jelgavas novada Sesavas pagastā. Izvietojusies pagasta dienvidaustrumos Upeles krastā pie autoceļa V1033 8 km no pagasta centra Sesavas, 44 km no novada domes Jelgavā un 88 km no Rīgas.
Kārlis Vīgands
Georgs Kārlis Vīgands (de; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija vācu vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 224 punktus, izcīnot 71. vietu.
SpaceX CRS-27
SpaceX CRS-27 bija ASV uzņēmuma SpaceX bezpilota kravas kosmosa kuģa Cargo Dragon lidojums uz Starptautisko kosmosa staciju NASA Commercial Resupply Services 2 (CRS-2) programmā. Cargo Dragon orbītā palaida 2023. gada 15. martā; nolaižamais aparāts uz Zemes atgriezās 2023. gada 15. aprīlī.
CRS-27 lidojumam izmantoja Cargo Dragon kapsulu C209, kas bija izmantota divas reizes. Nesējraķetei izmantoja pirmo pakāpi (sērijas numurs B1073), kas bija lidojusi jau 6 reizes.
Derīgā krava
Cargo Dragon kopējā kravas masa augšupceļā bija 2852 kg. Hermētiskais nodalījums bija piepildīts ar 2322 kg kravas (kopā ar iepakojumu). Transportkuģa hermētiskajā sekcijā bija: zinātnisko eksperimentu aparatūra un materiāli (~1200 kg), mantas un pārtika apkalpei (~910 kg), stacijas rezerves daļas un aprīkojums (~540 kg), ārpuskuģa aktivitāšu aparatūra (~170 kg).
Kravā bija nanopavadoņi (ARKSat-1, AuroraSAT, Ex-Alta 2, LightCube, NEUDOSE, YukonSat), ko paredzēts palaist brīvā lidojumā no Nanoracks palaišanas iekārtas NRCSD-25 (tos palaida 24. aprīlī).
Nehermētiskajā kravas sekcijā bija 530 kg krava: militārā testēšanas platforma STP-H9, ko paredzēts uzstādīt stacijas ārpusē.
No stacijas atpakaļ uz zemi nogādāja 1950 kg kravas. Tajā bija zinātnisko pētījumu un eksperimentu rezultāti, kā arī bojātas vai atkārtoti izmantojamas iekārtas.
Lidojuma gaita
Cargo Dragon palaida 00:30:42 UTC ar nesējraķeti Falcon 9 Block 5 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-39A. Pēc derīgās kravas atdalīšanas raķetes pirmā pakāpe nosēdās uz peldošās platformas A Shortfall of Gravitas (ASOG) Atlantijas okeānā.
16. martā 11:31 UTC kravas kuģis automātiskā režīmā saslēdzās ar SKS pie Harmony moduļa priekšējai pieslēgvietai pievienotā adaptera PMA-2 saslēgšanās mezgla IDA-2.
2023. gada 15. aprīlī 15:05 UTC Cargo Dragon atvienojās no stacijas. Vēlāk tas iedarbināja dzinējus un veica noiešanu no orbītas. 20:58 UTC nolaižamais aparāts nolaidās Meksikas līcī uz rietumiem no Floridas.
Kliņģeru iela
Kliņģeru iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Dzirciema apkaimē. Iela sākas no Kuldīgas ielas un beidzas krustojumā ar Daugavgrīvas ielu. Kopējais ielas garums ir 160 metri, tā klāta ar asfalta segumu. Pēc Durbes ielas izbūves 2013. gadā Kliņģeru iela ir sadalīta divos posmos, kas nav savienoti autotransportam (arī krustojums ar Durbes ielu pieejams tikai gājējiem). Ielā ir dzīvojamā apbūve, līdzās atrodas Nacionālās Mākslu vidusskolas ēka (J. Rozentāla mākslas skola; Hāmaņa ielā 2A).
Klinģeru iela izveidojās 20. gadsimta sākumā, 1901. gadā nosaukta par Klingera ielu, bet 1903. gadā ieguva tagadējo nosaukumu.
Ielu savienojumi
Kliņģeru iela ir savienota ar šādām ielām:
Līnuss Videls
Spēlētāja karjera
2003. gada NHL draftā Videlu 7. kārtā draftēja Kolorādo "Avalanche". Līdz 2011. gadam Videls spēlēja Zviedrijas hokeja līgas klubā Södertälje SK. Vēlāk vienu sezonu spēlēja Stokholmas "AIK Ishockey". 2012. gadā Videls pievienojās KHL klubam Hantimansijskas "Jugra", taču vēlāk pievienojās Čerepovecas "Severstal". 2014. gadā Videls pievienojās Rīgas "Dinamo". Pēc tam ir spēlējis Ņižņijnovgorodas "Torpedo", Pekinas "Kunlun Red Star" un Čeļabinskas "Traktor". 2018. gadā Videls atgriezās Rīgas "Dinamo", 2019. gadā pārgāja uz Astanas "Baris".
Parastā priedes zāģlapsene
Parastā priedes zāģlapsene (Diprion pini) ir kukainis, kas pieder pie plēvspārņu kārtas, skujlapseņu dzimtas, pārsvarā sastopams uz Pinus sylvestris un Pinus nigra larico. Priežu parastā zāģlapsene izplatīta arī Latvijā.
Parastā priežu zāģlapsene sastopama 1. un 2. vecuma klases priežu audzēs. Latvijā masveida savairošanās konstatēta jau 19. gadsimtā Kurzemē (1838. gadā un 1844. gadā), 20. gadsimtā Kurzemē (1925.—1927. gadā), Rīgas apkaimē (1936.gadā), Maltas priežu sēklu plantācijā un tās apkaimē (1997.-1999. gadā).
Morfoloģija
Parastās priežu zāģlapsenes tēviņi ir no 7 līdz 8 mm gari, melni, ar rūsgani dzeltenām kājām un tumšiem spārnu galiem. Mātītes no 8 līdz 10 mm garas, dzeltenas, ar brūni melnu zīmējumu ķermeņa virspusē, uz krūtīm un vēdera. Mātītes iedēj olas skujās un lapu audos, iezāģējot ar savu īpašo dējekli. Olas eliptiskas formas, gaiši dzeltenzaļā krāsā, un tās atrodas skuju iezāģētajās vietās, un ir klātas ar brūngani pelēku, sacietējušu dzimumdziedzeru sekrētu. Vienā skujā tiek iedētas no 4 līdz 20 olām. Kāpurs ir no 22 līdz 28 mm garš, zaļgani dzeltenā krāsā, ar melni brūnu zīmējumu.Kokons cilindrisks, 6,5 līdz 12,5 mm garš.
Vairošanās
Ar zāģveida dējekli Diprion pini mātīte ierobo priežu skujās gareniskas rieviņas, kurā iedēj 2-30 bezkrāsainas olas. Pēc 10 līdz 14 dienām no olām izšķiļas kāpuri. Jaunie kāpuri ēd tikai iepriekšējo gadu skujas. Pieaugušie kāpuri ēd visas skujas un turos kopā grupās, tādēļ tie ir viegli saskatāmi uz kailajiem zariem. Tikai masu savairošanās gadījumos, kad priežu iepriekšējo gadu skujas jau noēstas, reizēm kāpuri barojas arī ar jaunajiem dzinumiem, apgraužot arī mizu. Nograuzuši vecās skujas uz viena dzinuma, kāpuri kolektīvi pārvietojas uz citu zaru. Barojoties kāpuri kļūst lielāki un vairākkārt nomet ārējo apvalku. Jūlijā kāpuri izveido kūniņas un augusta sākumā no kūniņām izlido jaunas zāģlapsenes, kas pārojas un dēj olas jaunajās priežu skujās. Gadā Diprion pini zāģlapsenei izveidojas divas paaudzes, pirmā izšķiļas jūnija sākumā un otrā paaudze izšķiļas augusta sākumā. Oktobra sākumā otrās paaudzes kāpuri iekūņojas kokonos un pārziemo zemsedzē.
Populāciju ietekmējošie faktori un dabiskie ienaidnieki
Parastās priedes zāģlapsenes populācijas izplatības galvenie noteicošie faktori globālā mērogā ir temperatūras sezonalitāte un nokrišņu daudzums. Novērots, ka šiem kukaiņiem raksturīga masveida savairošanās parasti parādās teritorijās ar saimniekorganismam nelabvēlīgiem apstākļiem. Novērota zāģlapseņu masu savairošanās pēc sausuma periodiem, augstas saules aktivitātes periodiem, vētrām un pārmērīga mitruma un sausuma mijām. Silti un sausi laikapstākļi agrās kāpuru attīstības stadijās var sekmēt populācijas palielināšanos. Laikapstākļu ietekme uz kāpuriem attīstības sākumā ir vairāk netieša - tiek novājināts saimniekaugs, un jaunajiem kāpuriem, kuriem rezistence pret priežu izdalīto sveķskābi ir vāja, ir vieglāk pārvarēt koku aizsargmehānismus un uzsākt barošanos.
Dabiskie ienaidnieki ir galvenais faktors daudzu fitofāgo kukaiņu populāciju lieluma regulēšanā. Liela nozīme kāpuru mirstībā ir nukleopoliedrozes vīrusam, kad ir masveidā savairojušies kāpuri. Slimības raksturīgās pazīmes - kāpuri kļūst mazkustīgi, ar pakaļgalu piestiprinās pie substrāta, un pēc kāpura nobeigšanās tā priekšdaļa nokarājas uz leju. Kāpuri kļūst tumši, piepildīti ar tumšu šķidrumu. Ar poliedrozi kāpuri slimo, arī atrodoties kokona stadijā. Zāģlapseni skar arī parazītisms gan olas, gan kāpura, gan kokona stadijā. No Diprion pini olu parazītiem vislielākā nozīme ir Chrysonotomia rufom. Šim parazītam parasti ir divas paaudzes gadā. No Parastās priedes zāģlapsenes kāpuru un kokonu parazītiem atsevišķos gados liela nozīme ir Drion inconspicua.
Arī putni kā plēsēji var ietekmēt zāģlapseņu populācijas lielumu. Kaitēkļi bieži kalpo par barību daudzām dziedātājputnu sugām. Diprion pini kāpuru iznīcināšanā liela nozīme ir kukaiņēdāju putniem - zīlītēm, melnajiem mušķērājiem, erickiņiem, masveida savairošanās gadījumos arī melnajiem meža strazdiem. Palielināt putnu ietekmi uz priežu zāģlapsenes populācijas samazināšanos iespējams, priežu audzēs izvietojot putnu būrīšus. Ciršļi un peles zemsedzē iznīcina zāģlapseņu kokonus. Samazinoties, vai pat izzūdot šai ietekmei, iespējams straujš priežu zāģlapsenes populācijas lieluma pieaugums, kam var sekot masveida savairošanās. No plēsīgajiem kukaiņiem pirmajā vietā Parastās priežu zāģlapsenes populācijas ietekmēšanā ir meža skudras Formica polycten un zāģlapseņu kokonus zemsegā visai bieži iznīcina plēsīgie sprakšķu kāpuri (Elateridae).
Krievijas Turkestāna
Krievijas Turkestāna ir apzīmējums Turkestānas daļai, kuru Krievijas Impērija iekaroja 19. gadsimta otrajā pusē. No iekarotajām zemēm šeit izveidoja Turkestānas ģenerālguberņu. Daļēju neatkarību saglabāja Hivas haniste un Buhāras emirāts, kas bija Krievijas protektorāti.
Turkestānas oāzes, kuras no Krievijas atdalīja grūti šķērsojamie Karakuma un Kizilkuma tuksneši, un musulmaņu iedzīvotāji padarīja Krievijas Turkestānu vairāk līdzīgu aizjūras kolonijai, īpaši britu Indijai, kuras robežām krievi neatlaidīgi tuvojās 19. gadsimta otrajā pusē Lielās spēles ietvaros.
Pēc Persijas Sefevīdu dinastijas sabrukuma 1736. gadā Centrālāzijā izveidojās varas vakuums, kuru aizpildīja trīs uzbeku hanistes ar centriem Buhārā, Kokandā un Hivā.
Iekarošana
Jau imperatora Nikolaja I laikā krievi 1847. gadā sasniedza Sirdarju un 1851. gadā iekaroja Kokandas ziemeļu robežpilsētu Akmečetu. 1853. gadā krievi iebruka Kokandas hanistē, kuru uzskatīja par vieglāk pakļaujamo, un 1854. gadā nodibināja Vernijas cietoksni (ru). Iebrukumi Kokandā turpinājās ar Biškekas ieņemšanu.
Turkestānas aktīvais iekarošanas posms noritēja Aleksandra II valdīšanas laikā, kad pēc zaudētā Krimas kara Krievija meklēja veidus, kā atgūt prestižu un nepieļaut Lielbritānijas tālāku izplešanos. Svarīgs bija arī ekonomiskais faktors - Amerikas pilsoņu karš pārtrauca amerikāņu kokvilnas piegādes Eiropai, un Centrālāzijas kokvilnas lauki kļuva par pievilcīgiem mērķiem. 1857. gadā Krievijas Impērijas valdība pārskatīja situāciju ar savām tālākajām provincēm. Nemierīgajos Kaukāza kalnos bija galīgi jāapspiež Šamila vadīto kalniešu pretošanās, Aļasku paturēt nebija vērts un Amūras apgabals bija jāatņem Ķīnai. Pēc Aigunas līguma 1858. gadā Krievija oficiāli anektēja Amūras kreiso krastu. 1859. gadā izdevās apspiest kaukāziešu pretošanos, sagūstot Šamilu. 1867. gadā Aļasku pārdeva ASV. Vienlaikus sākās operācijas Turkestānā. Iekarojumi atjaunoja armijas prestižu pēc sakāves Krimas karā, dodot iespēju virsniekiem gūt medaļas un paaugstinājumus. Krievija bija mācījusies no nebeidzamā kara ar Kaukāza musulmaņu kalniešiem, kas beidzās ar daudzu simtu tūkstošu kalniešu padzīšanu uz Osmaņu impēriju. Iebrūkot Turkestānā, krievu armijai bija pavēlēts respektēt musulmaņu paražas, lai nedotu iemeslu reliģiskā kara sākšanai. 1863. gadā Krievijas ģenerālštābā izveidoja Āzijas departamentu, kas veica izlūkošanu un pierobežas militāro rajonu pārvaldi.
1864. gada krievi ieņēma Turkistānas pilsētu. 1864. gada oktobrī pie Kokandas hanistes kontrolētās Taškentas, kurā bija ap 100 000 iedzīvotāju, ieradās ģenerālis Čerņajevs ar 1500 kareivjiem, bet tika atsists zaudējot 16 kritušos. Čerņajevs bija cerējis, ka pilsēta krievus sagaidīs kā atbrīvotājus no Kokandas varas. 1865. gada pavasarī Čerņajevs atsāka uzbrukumu. 15. jūnijā 1950 krievu kareivji ar 12 lielgabaliem sāka uzbrukumu pilsētai, kuru aizstāvēja no 10-30 000 kareivju. Divu dienu ilgās cīņās krita simtiem pilsētas aizstāvju un 25 cara kareivji. Pilsētas vecāko padome izlēma padoties, no Čerņajeva pieprasot solījumu neiejaukties reliģijas jautājumos, un neizvietot krievu karaspēku pilsētā. 1866. gadā Taškentu oficiāli anektēja Krievijas Impērija.
1867. gadā izveidoja Turkestānas ģenerālguberņu, kurā apvieno kirgīzu, Sirdarjas reģiona un Kokandas teritorijas. Par pirmo ģenerālgubernatoru iecēla ģenerāli Konstantīnu Kaufmanu (Константин Петрович (фон) Кауфман, 1867-1881) 1868. gadā krievu armija sasniedza Buhāru un 1873. gadā Hivu. 1876. gadā pilnībā likvidēja Kokandu. Teke turkmēņu zemes izdevās iekarot 1881. gadā, pēc tam, kad 1. janvāra kaujā krita vairāk nekā 6000 turkmēņu karavīru. 1881. gada jūnijā krievi ieņēma cietoksni tagadējās Ašgabatas vietā Persijas pierobežā. 1885. gada 1. janvārī svarīgā Mervas pilsēta padevās bez cīņas.
Lai atturētu krievus no Pamira, briti iedrošināja Afganistānas emīru Abdurahmanu 1883. gadā ieņemt rietumu Pamirus. Afganistānas ziemeļu robeža starp krievu un britu ietekmes zonām tika novilkta 1888. gadā, taču krievi izpleta savu ietekmi Pamira kalnos. 1891.-92. gadā krievu armija afgāņus no kalniem padzina, 1892. gadā šeit izvietojot Pamiru fortu 250 kazakiem, kas vēlāk kļuva par Murgabas pilsētu. 1895. gada 27. februārī krievi un briti noslēdza Pamira robežvienošanos, kas izveidoja šauru Afganistānas teritorijas strēli, kas nodalīja Krievijas Impēriju no Britu Indijas. Jau 1879. gadā krievu armija sāka būvēt Centrālāzijas dzelzceļu, kas 1888. gadā sasniedza Kaganas staciju, 12 km attālumā no Buhāras. Tās reliģiozie iedzīvotāji dzelzceļam neļāva tuvoties pilsētai, uzskatot to par sātana izgudrojumu. 1888. gada 15. maijā atklāja Samarkandas dzelzceļa staciju. 1889. gadā dzelzceļš šķērsoja Fergānas ieleju un 1899. gadā atklāja Taškentas staciju.
Pēc 1905. gada revolūcijas Pjotra Stolipina valdība sāk piešķirt zemi krievu un ukraiņu (arī latviešu) zemniekiem Sibīrijā, Tālajos Austrumos un Turkestānā. Pēc Orenburgas-Taškentas dzelzceļa atklāšanas 1906. gadā uz reģionu sāka plūst krievu un ukraiņu kolonisti, kas izraisīja spriedzi ar vietējiem iedzīvotājiem, kuru tiesības uz zemi un ūdeni ierobežoja jaunie kolonisti.
Administrācija
Sākotnēji visas jaunās teritorijas bija pakļautas militārajai pārvaldei. Tikai 1886. gadā pieņēma Turkestānas reģiona pārvaldības likumu. Sākotnēji Turkestānas ģenerālguberņa bija dalīta divos apgabalos - Sirdarjas apgabalā ar centru Taškentā un Semirečjes (Septiņupes) apgabalā ar centru Vernijā. No vēlāk iekarotajām teritorijām 1868. gadā izveidoja Zerafšanas apriņķi ar centru Samarkandā, 1874. gadā Amudarjas nodaļu ar centru Petroaleksandrovskā un 1876. gadā Fergānas apgabalu ar centru Jaunmargelānā (tagad Fergāna). 1882. gadā Semirečijes apgabalu izdalīja no Turkestānas ģenerālguberņas un pievienoja Stepes novadam, taču 1899. gadā atgrieza Turkestānas sastāvā. 1886. gada likums Zerafšanas apriņķi pārveidoja par Samarkandas apgabalu. un Amudarjas nodaļu pievienoja Sirdarjas apgabalam. Administrācija joprojām palika armijas virsnieku rokās, kas kontrolēja vietējo ierēdņu iecelšanu un darbu. ģenerālgubernatoru iecēla cars, un viņš bija pakļauts Kara ministram. Pirmais ģenerālgubernators ģenerālis Kaufmans (1867-1881) reģionu pārvaldīja gandrīz bez nekādiem ierobežojumiem. 1886. gada likums nedaudz ierobežoja ģenerālgubernatora pilnvaras, nododot tās attiecīgajām impērijas ministrijām. Lai nodrošinātu mierīgu reliģiju līdzās pastāvēšanu, Turkestānā aizliedza pareizticīgās ticības misionārus, un baznīcas cēla tikai dominējoši krievu apdzīvotās pilsētās un armijas kazarmu tuvumā.
Buhāras emirāts
Pirms kļūšanas par Krievijas protektorātu 1868. gadā, Buhāras emirātā valdīja sunnītu islāma pārstāvji, šiītiem, kas nāca no paverdzināto persiešu vidus, liekot savu ticību piekopt slepenībā. Pēc tam, kad krievi aizliedza verdzību, šiīti kļuva par krievu sabiedrotajiem un vairs neslēpās. Tas noveda pie asiņaina reliģiskā konflikta 1910. gadā, pēc kura šiītu publiskās ceremonijas, galvenokārt āšūras svētkus, ļāva svinēt tikai iekštelpās.
1866. gadā Krievija Buhārai iesniedza ultimātu, pieprasot tai kļūt par protektorātu. Pēc tam kad emīrs to noraidīja, 3500 kareivju vienība ģenerālgubernatora Kaufmana vadībā 1868. gada maijā ieņēma Samarkandu. Jūnijā emīrs piekrita atzīt Krievijas protektorātu, saglabājot autonomu iekšpolitiku un ekonomiku. Buhāra apņēmās samaksāt Krievijai 500 000 rubļu kompensāciju un dot krievu tirgoņiem priviliģētas tiesības emirātā. Daļu emirāta ar Hudžandas, Istaravšanas, Džizakas un Katakurganas pilsētām iekļāva Turkestānas ģenerālguberņas sastāvā. 1873. gadā Krievija Buhārai uzspieda vēl vienu līgumu, ar kuru emīrs piekrita krievu garnizona izvietošanai un lielākai krievu ietekmei iekšpolitikā. Vienlaikus Krievija neiejaucās Buhāras reliģiskajās lietās un tā joprojām palika konservatīvā islāma centrs.
Nabadzīgie buhārieši no krievu importētājiem produktiem iegādājās lētus audumus, dzelzs izstrādājumus, tēju, cukuru un kerosīnu. Eksportu gandrīz pilnībā veidoja kokvilna un karakula aitu vilna. Buhāras un Krievijas ekonomiskās attiecības regulēja vairāki līgumi, taču emirāts tos regulāri pārkāpa, uzliekot krievu tirgotājiem un precēm papildu nodokļus. Lai ierobežotu Buhāras aktīvo tirdzniecību reģionā ar Afganistānas, Indijas un Persijas precēm, 1881. gadā Krievija aizliedza ārzemju preču importu Turkestānas ģenerālguberņā. Centrālāzijas (arī Transkaspijas) dzelzceļa izbūve līdz Samarkandai 1887. gadā palielināja Krievijas preču tirdzniecību reģionā.
Buhāras ebreji
Jau vairākus gadsimtus pirms mūsu ēras Buhāras apkārtnē sāka dzīvot ebreji. 19. gadsimtā Buhāras ebreju kopiena bija 8000-9000 cilvēku liela un galvenokārt nodarbojās ar tirdzniecību un amatniecību. 1866. gadā Buhāras ebrejiem piešķīra tiesības iegūt Krievijas Impērijas pilsonību. Pēc Krievijas un Buhāras līgumu noslēgšanas 1868. un 1873. gadā daudzi ebreji sāka pārcelties uz krievu Turkestānas ģenerālguberņu, kur viņu tiesības neierobežoja. Situācija mainījās Aleksandra III valdīšanas laikā. 1889. gada 23. maijā Buhāras ebrejiem aizliedza iegādāties nekustamo īpašumu Turkestānas ģenerālguberņā. 1892. gada 10. janvārī Turkestānas ģenerālgubernators pieņēma lēmumu, ka visiem Buhāras ebrejiem pirms iebraukšanas ģenerālguberņā ir jāsaņem Buhāras pase, kuras derīguma termiņš nevar būt ilgāks par vienu gadu. No 1893. gada arī ebreju ceļošanai no Turkestānas uz pārējo Krievijas teritoriju bija jāsaņem īpaša atļauja. 1904. gadā Krievijas pilsonības piešķiršanu Buhāras ebrejiem tik ļoti ierobežoja, ka to iegūt varēja tikai izņēmuma gadījumos. 1910. gadā apmēram 300 Buhāras ebreju ģimenēm, kas bija apmetušās uz dzīvi Turkestānas ģenerālguberņā, noteica ierobežotu pilsētu skaitu, kurās tie drīkstēja dzīvot.
Hivas haniste
Izveidojās 1511. gadā pēc Timurīdu impērijas sabrukuma Amudarjas lejtecē un Arāla jūras piekrastē, ar centru Hivas oāzē. Varu kontrolēja Kungratu dinastijas uzbeki, kas cīnījās ar turkmēņiem un karakalpakiem. Iedzīvotāju skaits nepārsniedza 1 miljonu.
1873. gadā kļuva par Krievijas protektorātu. 1894. gadā, kopā ar Buhāras emirātu iekļauta Krievijas muitas zonā.
Haniste eksportēja neapstrādātu kokvilnu. Viens no aktīvākajiem tirdzniecības ceļiem bija Amudarjas upe, kurā kursēja vairāki tvaikoņi, nodrošinot preču transport. Taču tradicionālās kamieļu karavānas turpināja transportēt lielāko preču daļu.
Pēc boļševiku Oktobra revolūcijas hanisti kontrolēja turkmēņu cilšu karaspēks un kazaku vienības. 1920. gada februārī boļševiki iekaroja hanisti, tās vietā pasludinot Horezmas Tautas Padomju republiku, kas pastāvēja līdz 1924. gadam.
Kokandas haniste
Bāzēta auglīgajā Fergānas ielejā un Taškentas oāzē ar galvaspilsētu Kokandā. Salīdzinot ar Buhāru, mazāk islāmiska un vairāk nomadiska valsts, kuras iedzīvotāji sekoja senajām nomadu tradīcijām. Apdzīvoja uzbeki, kirgīzi, kipčaki un citi tjurku nomadi, kopumā ap 2 miljoniem cilvēku 19.gs. beigās. 1867. gadā Kokandas pilsētā dzīvoja 80 000 cilvēku. Izveidojās 1709. gadā, atšķeļoties no Buhāras hanistes. No 1710. līdz 1876. gadam hanistē valdīja uzbeku Mingu dinastija, kuras varu apstrīdēja kirgīzu un kipčaku vadoņi. Līdz 1814. gadam Ķīnas impērijas protektorāts. 1809. gadā Kokanda Buhārai atņēma Taškentu. 1842. gadā zaudēja karā Buhārai, uz neilgu laiku nonākot tās pakļautībā. Tās labklājība balstījās uz Sirdarjas upes nestajiem ūdeņiem, tirdzniecību ar Ķīnu un Indiju.
1865. gadā Krievijas armija ģenerāļa Čerņajeva vadībā iebruka Kokandas hanistē, uzskatot to par vieglāk iekarojamo valsti, iepriekš vienojoties ar Kokandas augstmaņiem, kas baidījās no Buhāras un Ķīnas uzbrukuma. 1865. gadā krievi ieņēma Turkistānu, un Šimkentu. 1867. gadā hanistes teritoriju iekļāva Turkestānas ģenerālguberņā. 1876. gada sakumā krievi ieņēma Kokandu, hanisti likvidēja, izveidojot Fergānas apgabalu.
1917. gada decembrī basmaču dumpinieki Kokandā pasludināja reģiona autonomiju, kā pirmo soli uz hanistes neatkarības atjaunošanu. Buhāras hans nemiernieku atbalstam nosūtīja 95 000 kareivju, kurus apmācīja Baltās kustības un britu virsnieki. Taču jau 1918. gada februārī Sarkanā armija Kokandā nodibināja boļševiku varu.
Sabiedrība
Papildus jau esošajām galvaspilsētām, krievi dibināja jaunus atbalsta punktus. 1830. nodibināja Akmolas fortu, kas 1862. gadā saņēma pilsētas tiesības. 1869. tas kļuva par Akmolas apgabala centru. Šodien Akmolu sauc par Astanu, un tā ir Kazahstānas galvaspilsēta. Almata sāka veidoties ap 1854. gadā uzbūvētu fortu, ko sākumā sauca par Verniju (uzticamo), bet 1921. gadā pilsēta ieguva savu šodienas nosaukumu. Ašhabada tika nodibināta kā Aizkaspijas apgabala centrs, 1886. gadā tajā dzīvoja 10 000 cilvēku, 1911. gadā jau 43 000. Šodien tā ir Turkmenistānas galvaspilsēta. Kokandas hanistes cietoksni Piškeku krievi iznīcināja 1860. gadā. Turpmākajos gados ap šeit izvietoto kazaku fortu un Vernijas-Taškentas pasta līnijas pieturu izauga pilsētiņa, kas 1878. gadā kļuva par ujezda centru. No 2100 iedzīvotājiem 1882. gadā tā izauga līdz 18 500 iedzīvotājiem 1913. gadā. Šodien tā zināma kā Biškeka, Kirgizstānas galvaspilsēta. Senā Taškentas pilsēta izauga no 156 000 iedzīvotāju 1897. gadā līdz 271 000 iedzīvotāju 1914. gadā, kad ap 25% iedzīvotāju bija krievi. 1869. gadā Kaspijas jūras krastā nodibināja Krasnovodskas cietoksni, kam 1896. gadā piešķīra pilsētas tiesības.
Aleksandra Fjodorovna (Nikolaja I sieva)
Aleksandra Fjodorovna, līdz laulībām Prūsijas Šarlote ; dzimusi , mirusi ) bija Krievijas Impērijas ķeizariene-konsorte no 1825. gada līdz vīra, ķeizara Nikolaja I, nāvei 1855. gadā. Prūsijas karaļa Frīdriha Vilhelma III meita, Krievijas Impērijas ķeizara Aleksandra II māte.
Krievijas Turkestāna
Sabiedrība
Ģenerālguberņas galvaspilsētā Taškentā beidzās Orenburgas un Centrālāzijas dzelzceļa līnijas. Krievija pielika lielas pūles, lai pilsēta kļūtu krieviska un moderna. Krievu administrācija veicināja zemkopības attīstīšanos, konfiscējot nomadu ciltīm piederošās zemes. Nomadus piespieda apmesties noteiktās dzīvesvietās, tā izmainot kazahu, kirgīzu un daļēji arī uzbeku nomadisko dzīvesstilu.
Aleksandra Fjodorovna (Nikolaja I sieva)
Dzīves gājums
Dzimusi Berlīnē kā Prūsijas princese Šarlote. Tā kā Napoleona karu laikā galvaspilsētu Berlīni bija ieņēmis Napoleona karaspēks, Šarlotes bērnība pagāja Mēmelē, kas tolaik bija galma pilsēta. 1814. gadā Berlīnē ieradās Krievijas lielkņazs Nikolajs Pavlovičs (nākamais Nikolajs I) un Šarlote tika saderināta ar lielkņazu. 1817. gada jūnijā Šarlote ieradās Sanktpēterburgā, pārgāja pareizticībā, pieņemdama Aleksandras Fjodorovnas vārdu, un 13. jūlijā notika kāzas. 1818. gada 29. aprīlī piedzima nākamais imperators Aleksandrs II. Lai iemācītos krievu valodu un vietējās tradīcijas, par Aleksandras Fjodorovnas skolotāju tika nozīmēts dzejnieks Vasilijs Žukovskis. Tā kā imperatora ģimenes valoda bija vācu, bet rakstu valoda — franču, Aleksandra Fjodorovna tā arī nekad labi neiemācījās runāt krieviski.
1825. gada decembrī līdz ar vīra Nikolaja I valdīšanas sākumu, Aleksandra Fjodorovna kļuva par Krievijas ķeizarieni. Atbalstīja savu vīru, neiesaistīdamās politikā. Būdama vājas veselības, vairākkārt apmeklēja kūrortus. Pēc vīra nāves 1855. gadā apmetās Aleksandra pilī Carskoje Selo, kur arī mira 1860. gadā.
Krievijas Turkestāna
Sabiedrība
Krievijas manufaktūrām Turkestāna bija labs kokvilnas izejvielu avots. No 1884. gada šeit sāk audzēt apstrādei piemērotākas ASV kokvilnas šķirnes, kas izspiež vietējās šķirnes. Tā kā aizvien lielākas platības aizņēma kokvilna, samazinājās vietējo graudu un rīsu platības. Reģions kļuva atkarīgs no ievestajiem Krievijas graudiem.