cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lielo ezeru balkeris
Izmērs
Vellanda kanāla ierobežojumu dēļ, daudz izplatītākas ir 180 un 210 m klases. Šie kuģi ir ļoti atšķirīgi gan pēc uzbūves, gan kravnesības un var pārvadāt no 10 000 līdz 40 000 tonnu kravas. Mazākie kuģi var apkalpot ezeru mazākās ostas, kurās nav regulārs kravu pārvadājumu pieprasījums. Pēdējais uzbūvētais ezeru lielais beramkravu kuģis ir cieši savienota velkoņa un baržas kombinācija Ken Boothe Sr./Lakes Contender. 226 m garās baržas Lakes Contender un 41 m garā velkoņa Ken Boothe Sr. ekspluatāciju uzsāka 2012. gadā.
Ezeru 300 metru garo kuģu saraksts
Lielo ezeru balkeri (pašizkrāvēji): Cieši savienota velkoņa/baržas (integrated tug and barge (ITB) - angļu val.) kombinācija:
Uzbūve
Tā kā šiem kuģiem jāizmanto Lielo ezeru ūdensceļa slūžas, tiem visiem ir vienas un tās pašas raksturīgās iezīmes un to izskats atšķiras no līdzīga izmēra jūras kravas kuģiem. Piemēram, tie ir šaurāki un parasti garāki. Agrāk izplatīts Lielo ezeru balkeru variants bija vaļa muguras projekti (tos ieviesa Aleksandrs Makdugals (Alexander McDougall - angļu val.) un būvēja no 1887. līdz 1898. gadam), kuriem bija raksturīgs ievērojams korpusa bortu ieliekums uz iekšu virs ūdenslīnijas, kurš pakāpeniski pārgāja horizontālā klājā, kā arī noapaļots priekšgals. Šie kuģi piekrautā stāvoklī atgādināja vaļa muguru. Ja parasta kravas kuģa virsbūve ar stūres māju atradās kuģa vidusdaļā, tad Lielo ezeru balkeru virsbūvi un stūres māju sākot ar 19. gadsimta beigām izvietoja priekšgalā. Parasti tiem bija arī otra sala virs mašīntelpas kuģa pakaļgalā. Šādus divsalu kuģus būvēja no 1869. līdz 1974. gadam. Pirmais kuģis Lielajos ezeros, kuru uzbūvēja ar priekšgalā novietotu stūres māju, bija R. J. Hackett, bet pēdējais Algosoo. Vēlāk būvētajiem Lielo ezeru balkeriem, piemēram, CSL Niagara, ir viena, liela, pakaļgalā novietota virsbūves sala. Ātrums ezeros nav tik svarīgs kā okeānā. Parasti ostas ir izvietotas tuvāk viena otrai nekā pārvadājot kravas okeānā, tādēļ kravas ietilpība ir svarīgāka par ātrumu. Ezeru kuģus projektē ar pēc iespējas lielāku ūdensizspaida pilnības koeficientu, lai tie aizņemtu maksimālu apjomu slūžās Lielo ezeru/Sentlorensas ūdensceļu sistēmā. Tā paša iemesla dēļ, jūras arhitekti ir devuši priekšroku taisna, vertikāla priekšvadņa, nevis plūdlīnijas formas priekšgaliem. Pēc otrā pasaules kara vairāki okeāna kravas kuģi un tankkuģi tika pārvietoti uz Lielajiem ezeriem un pārbūvēti par balkeriem kā lēts kuģu ieguves veids. Daži no tiem tiek izmantoti vēl joprojām (piemēram, Lee A. Tregurtha un daži citi).
Cita ezeru kuģiem raksturīga iezīme ir savādāks kravas lūku izvietojums nekā jūras kuģiem. Ezeru kuģiem lūkas tradicionāli ir izvietotas 7,3 metru (24 pēdu) attālumā viena no otras un arī pašu lūku garums kuģa diametrālās plaknes virzienā ir 7,3 m. Šāds izvietojums bija vajadzīgs, lai lūkas atbilstu ostu izkraušanas ierīcēm. 19. un 20. gadsimta mijā lielākajai daļai rūdas izkraušanas ierīču izkraušanas teknes bija izvietotas ik pēc 3,7 m (12 pēdām). Kuģu būvētāji izmantoja šo attālumu, lai projektētu tādas lūkas, kurās vienlaicīgi kravu varēja iekraut no divām teknēm. Šādi lūku izmēri saglabājas arī mūsdienās pat uz moderniem ezeru kuģiem, tādējādi ezeru kuģiem ir daudz vairāk lūku nekā tāda paša garuma jūras kuģiem.
Ekspluatācijas ilgums
Tā kā saldūdens ezeri ir mazāk korozīvi kuģiem par okeānu sālsūdeni, tad daudzi Lielo ezeru balkeri tiek ekspluatēti ilgstoši un flotei ir daudz lielāks vidējais vecums nekā okeāna kuģu flotei. Vidējais Lielo ezeru balkera ekspluatācijas ilgums ir 40 līdz 50 gadi. Līdz 2014. gadam SS St. Marys Challenger, kuru 1906. gadā uzbūvēja kā William P. Snyder (168 m garš), bija ezeros vecākais aktīvi izmantotais kuģis. Kuģa menedžmenta kompānija bija Port City Steamship Holding Company Inc, bet īpašnieks St. Marys Cement, kurš, savukārt, bija Votorantim Cimentos meitas uzņēmums. Viens no visilgāk ekspluatētajiem kuģiem bija E. M. Ford, kuru 1898. gadā uzbūvēja kā Presque Isle (130 m garš). Šis kuģis turpināja pārvadāt kravas 98 gadus līdz 1996. gadam. 2007. gadā tas vēl bija peldošs kā stacionārs pārkraušanas kuģis pie Sagino (Saginaw - angļu val.) upmalas cementa tvertnēm. 2010. gada novembrī kuģi sagrieza metāllūžņos uzņēmumā Purvis Marine Sū Santemarī (Sault Ste. Marie - angļu val.) Ontārio provincē. J. B. Ford, kuru uzbūvēja 1904. gadā un izmantoja kravu pārvadājumiem līdz 1985. gadam, tāpat kā E. M. Ford vēl 2007. gadā izmantoja pārkraušanai pie cementa tvertnēm Superiorā (Superior - angļu val.) Viskonsinas štatā. Joprojām civiliem pārvadājumiem tiek izmantoti vairāki apbalvoti otrā pasaules kara kuģi, piemēram, tankkuģi Chiwawa un Neshanic (sagriezts 2018. gadā), tagad attiecīgi balkeri Lee A. Tregurtha un American Victory, kā arī tanku desanta kuģis 203, tagad darba laiva Outer Island.
Jaunākie kravas kuģi
Dažas kuģniecības būvē jaunus kravas kuģus darbam Lielo ezeru ūdeņos. Zemāk uzskaitīti jaunie kravas kuģi, kurus jau ekspluatē vai kuri tiks nolaisti ūdenī, lai tos ekspluatētu Lielajos ezeros:
Kuģu zaudējumi un incidenti
Lielajiem ezeriem ir gara kuģu avāriju, uzsēšanos uz sēkļa, vētru un sadursmju vēsture. No Le Griffon nogrimšanas 1679. gadā kopā ar kažokādu kravu līdz Edmund Fitzgerald zaudēšanai 1975. gadā, ir zaudēti tūkstošiem kuģu un tūkstošiem dzīvību, pie tam daudzi no šiem kuģiem tika izmantoti kravu pārvadājumos. Lielo ezeru kuģu avāriju muzejs (Great Lakes Shipwreck Museum - angļu val.) lieto aptuvenus skaitļus, 6 000 kuģi un 30 000 zaudētu dzīvību. Deivids D. Sveizī (David D. Swayze - angļu val.) ir sastādījis sarakstu ar vairāk nekā 4 750 labi dokumentētām pārsvarā tirdzniecības kuģu avārijām un sarakstu ar vairāk nekā 5 000 zināmiem šo nogrimušo kuģu upuriem. Jūrniecības vēsturnieks Marks Tompsons (Mark Thompson - angļu val.) pamatojoties uz saglabātiem jūrniecības dokumentiem secina, ka no 1878. līdz 1994. gadam Lielajos ezeros notika gandrīz 6 000 kuģu avāriju, kuru rezultātā gandrīz ceturtā daļa no iesaistītajiem kuģiem tika pasludināti par pilnīgi zaudētiem. Kopā ar šiem kuģiem tika pazaudētas 1 166 dzīvības.
Nesenākie moderno Lielo ezeru balkeru zaudējumi ir:
1950. gadu laikā Lielajos ezeros nogrima arī jūras kuģi Prins Willem V un Monrovia, abi pēc sadursmes ar citiem kuģiem. Jūras kuģis Francisco Morazan tika pasludināts par pilnīgi zaudētu pēc uzsēšanās uz sēkļa pie Dienvidu Manitou salas (South Manitou Island - angļu val.) 1960. gada 29. novembrī. Cits jūras kuģis, Nordmeer, uzsēdās uz Pērkonlīča salas (Thunder Bay Island - angļu val.) sēkļa 1966. gada novembrī, bet pirms to varēja no sēkļa noņemt, kuģis tika vēl vairāk bojāts tajā pašā vētrā, kura nogremdēja Morrell un tika pasludināts par pilnīgi zaudētu.
Kuģi ezeros ir bijuši iesaistīti daudzos mazākos incidentos. Lielo ezeru balkeri bieži uzsēžas uz sēkļiem ostās un kanālos ezeru mainīgo ūdens līmeņu un nogulsnēšanās dēļ. Notiek arī sadursmes ar objektiem (piemēram, 1993. gada incidents, kad Indiana Harbour sadūrās ar Lensingas sēkļu bāku (Lansing Shoals Light Station - angļu val.), apledošana ziemas reisu laikā un kuģu ugunsgrēki (tajā skaitā netipisks gadījums 2001. gadā, kad paceļamais tilts sadūrās ar kanādiešu graudu pārvadātāju Windoc izraisot ugunsgrēku). Lai novērstu sadursmes un uzsēšanos uz sēkļa, Lielie ezeri ir labi apgādāti ar bākām, kā arī stacionārām un peldošām navigācijas drošības zīmēm. ASV Krasta apsardze un Kanādas Krasta apsardze uztur savas apakšvienības ap Lielajiem ezeriem, ieskaitot ledlaužus un glābšanas helikopterus. ASV Armijas inženieru korpuss un citi dienesti ir atbildīgi par noteikta dziļuma uzturēšanu ostās un ūdensceļos ar mērķi novērst uzsēšanos uz sēkļa. Tas tiek darīts bagarējot un būvējot piekrastē dambjus.
Ievērojami kuģi
Pats slavenākais Lielo ezeru balkeris bija SS Edmund Fitzgerald (pupularitāti ieguvis pēc 1976. gada Gordona Laitfuta (Gordon Lightfoot - angļu val.) dziesmas "The Wreck of the Edmund Fitzgerald"), kurš nogrima Augšezerā 1975. gada 10 novembrī. "Fitz" bija pirmais 222 metrus garais kuģis un bija kuģniecības Columbia Transportation Division flagkuģis. Columbia Transportation Division, savukārt, bija Oglebay Norton Corporation meitasuzņēmums. MK Stewart J. Cort bija pirmais 300 metru garais rūdas pārvadātājs.
Pirmais Lielo ezeru pašizkrāvējs bija Hennepin (agrāk George H. Dyer), mazs koka Lielo ezeru balkeris, kuru aprīkoja ar kravas izkraušanas ierīcēm 1902. gadā. Pirmais Lielo ezeru balkeris, kurš tika būvēts kā pašizkrāvējs, bija Wyandotte, kuru nolaida ūdenī 1908. gadā. Pirms šiem visus kuģus izkrāva ar krasta kravas ierīcēm. Pašizkrāvēju kravas izkraušanas ierīces darbojās labi ar kravām, kuras plūda no tilpnēm uz konveijeru lentēm, piemēram, akmeņoglēm un kaļķakmeni. Tās nestrādāja labi ar labību, kura plūda pārāk strauji un apraka konveijeru lentes vai ar dzelzsrūdu, kura neplūst labi un uzkrātos tilpnē. Tā kā Lielo ezeru balkeru pamata krava bija dzelzsrūda, pašizkrāvēji nekļuva populāri, kamēr augstākā labuma rūdas krājumi nebija izsmelti un 1970. gados nesāka izmantot takonīta granulas.
Tvaika dzinēji parādījās 1860. gados un kļuva par standarta piedziņas veidu vairāk nekā gadsimtu ilgi. Kanādas 1967. gadā uzbūvētais labības pārvadātājs Feux Follets bija pēdējais Lielo ezeru balkeris ar tvaika turbīnu un tātad pēdējais ezeros uzbūvētais tvaikonis. Uzņēmuma Ford Motor Company 1924. gadā uzbūvētie Henry Ford II un Benson Ford bija pirmie ezeru kuģi ar dīzeļdzinēju. Līdz pat 1970. gadiem dīzeļdzinēji nekļuva par noteicošo piedziņas veidu. Līdz 2010. gadam pēdējais ekspluatācijā esošais 1920. gadu kuģis un vecākais nespecializēto beramkravu pārvadāšanā izmantotais kuģis bija kuģniecības Lower Lakes Towing Ltd. motorkuģis Maumee. Kuģi priekš uzņēmuma U.S. Steel uzbūvēja ar nosaukumu William G. Clyde. S. T. Crapo 1927. gadā uzbūvēja priekš uzņēmuma Huron Portland Cement Co. cementa pārvadāšanai un tas kopš 1996. gada netiek aktīvi izmantots. Šis balkeris bija kuģu klases otrais kuģis, bet pirmais bija tā paša uzņēmuma John G. Boardman. S. T. Crapo bija pēdējais akmeņogles kurinošais Lielo ezeru kravas kuģis.
Tradicionālais dzīvojamo telpu izvietojums priekšgalā un pakaļgalā ar atklātu klāju virs tilpnes tika aizsākts ar 63 m garo R. J. Hackett, kuru projektēja un uzbūvēja Elihu Peks (Elihu Peck - angļu val.) 1869. gadā. Pirmais dzelzs korpusa Lielo ezeru balkeris bija Brunswick, kuru nolaida ūdenī 1881. gadā Detroitā. Brunswick nogrima pēc sadursmes vēlāk tajā pašā gadā un tādēļ ir maz zināms. Daudzi seko mūsdienu Klīvlendas presei un par pirmo dzelzs korpusa Lielo ezeru balkeri uzskata 1882. gadā ūdenī nolaisto Onoko. 92 metrus garais Onoko bija pirmais balkeris, kuram tika piešķirts neoficiālais ezeru karalienes (Queen of tha Lakes - angļu val.) tituls (garākais kuģis ezeros). SS Carl D. Bradley (200 m) šo titulu saglabāja 22 gadus, ilgāk nekā jebkurš cits tradicionālas uzbūves Lielo ezeru balkeris. Carl D. Bradly ir pazīstams arī ar pārlūšanu un nogrimšanu Mičiganā vētras laikā 1958. gadā. Bija tikai divi izdzīvojušie. Šobrīd ezeru karalienes titulu patur modernais Paul R. Tregurtha ar pakaļgalā novietotu virsbūvi. 308,9 metrus garo kuģi nolaida ūdenī 1981. gadā ar nosaukumu William J. Delancy. Paul R. Tregurtha šo titulu ir saglabājis kopš tā nolaišanas ūdenī. 207 metrus garo Wilfred Sykes uzskata par pirmo moderno Lielo ezeru balkeri un, kad to 1975. gadā pārbūvēja par pašizkrāvēju, tas bija pirmais pašizkrāvējs ar aizmugurē izvietotām kravas izkraušanas ierīcēm. Kopš tā laika visas pašizkrāvēju kravas izkraušanas ierīces izvieto aizmugurē. 218,2 metrus garais Algoisle (iepriekš Silver Isle) bija pirmais modernais Lielo ezeru balkeris ar visām kajītēm izvietotām vienā pakaļgalā novietotā virsbūvē sekojot okeāna balkeru arhitektūrai un atsakoties no gadsimtu vecām formām, ko lietoja uz mazām upju tvaika baržām un vaļa muguras projektos. Stewart J. Cort (1971. g.) bija pirmais 300 metru garais kuģis un vienīgais 300 metru garais kuģis ar tradicionāli priekšgalā novietotu virsbūvi, kurā izvietotas dzīvojamās telpas. 220 metru garais Algosoo (1974. g.) bija pēdējais uzbūvētais Lielo ezeru balkeris ar tradicionālo priekšgalā novietoto stūres māju.
Tāpat pieminēšanas vērts ir tvaikonis Edward L. Ryerson, kurš ir plaši pazīstams ar savu mākslinieciski augstvērtīgo arhitektūru un ir vienīgais aktīvi izmantotais līdzena klāja (bez kravas izkraušanas ierīcēm) kravas kuģis Lielo ezeru ASV pusē (Vēl viens reģistrēts ASV līdzena klāja kuģis ir John Sherwin, kurš netiek ekspluatēts no 1981. gada un šobrīd ir pietauvots Dītorā (DeTour - angļu val.) Mičiganas štatā pēc tam, kad 2008. gada novembrī tika apturēta tā dzinēja maiņa un pārbūve par pašizkrāvēju). 2006. gada vasarā Edward L. Ryerson aprīkoja un tika atsākta tā aktīva ekspluatācija pēc ilgstošas stāvēšanas no 1998. gada. Edward L. Ryerson bieži tika izmantots kā muzejkuģis ekskursijām. To atgrieza atpakaļ ekspluatācijā, jo ezeros trūka drošu korpusu un bija nepieciešams palielināt flotes tonnāžu (Kanādas flotē joprojām ir vairāki aktīvi izmantoti līdzena klāja kuģi labības transportam, kura nav piemērota pašizkrāvēju kravas izkraušanas ierīcēm. Vairums ASV labības tiek transportēta pa dzelzceļu.).
Kanādas līdzena klāja kuģis Seaway Queen, kurš līdz sagriešanai metāllūžņos piederēja kuģniecībai Upper Lakes Shipping, piedalījās Deivida Memeta (David Mamet - angļu val.) lugas "Lakeboat" ekranizācijā. Lai uzņemtu dažas scēnas, kuģa karogs uz laiku tika mainīts uz ASV ar pieraksta ostu Čikāgā.
Klīvlenda Ohaio štatā
1925. gadā uzbūvētais uzņēmuma Cleveland-Cliffs bijušais flagkuģis William G. Mather ir pārvērsts par jūras muzeju un ir atvērts apskatei Klīvlendas ziemeļkrasta ostā (North Coast Harbor - angļu val.).
Dulūta - Superiora Minesotas - Viskonsinas štatos
William A. Irvin tika nosaukts par godu uzņēmuma U.S. Steel prezidentam, laikā, kad kuģi nolaida ūdenī, un kalpoja kā U.S. Steel Lielo ezeru flotes flagkuģis no tā nolaišanas ūdenī 1938. gadā līdz 1975. gadam. Kuģis bija pirmais Lielo ezeru balkeris, kura būvē izmantoja metināšanu un tas ir atvērts apskatei Lielo ezeru peldošajā jūras muzejā Dulūtā Minesotas štatā. Cits muzejkuģis Meteor ir pēdējais saglabājies vaļa muguras projekta kuģis un kalpo par muzeju Superiorā Viskonsinas štatā, vietā, kur kuģu būvētavā American Steel Barge Company būvēja vaļa muguras projekta kuģus. Tādus pašus Lielo ezeru balkerus būvēja arī Dulūtas kuģu būvētavā McDougall Duluth Shipbuilding Company.
Sū Santemarī Mičiganas štatā
Valley Camp tika uzbūvēts 1917. gadā un savas ekspluatācijas laikā no 1917. gada līdz 1966. gadam piederēja uzņēmumiem National Steel Corporation, Republic Steel un Wilson Transit Co.. 1968. gadā tas kļuva par muzejkuģi amerikāņu Sū krastmalā uz austrumiem no Sū slūžām. Kuģī glabājas daudz relikviju no Edmund Fitzgerald nogrimšanas, tajā skaitā divas sadauzītas Edmund Fitzgerald glābšanas laivas.
Tolīdo Ohaio štatā
SS Col. James M. Schoonmaker ir bijušais uzņēmuma Cleveland-Cliffs kuģis, kurš tika izmantots no 1911. līdz 1980. gadam. Sākotnēji kuģis piederēja uzņēmumam Shenango Furnace Company un tad, kad to nopirka Cleveland-Cliffs, tika mainīts arī kuģa nosaukums uz Willis B. Boyer. Uzsākot Col. James M. Schoonmaker ekspluatāciju, tas bija lielākais balkeris pasaulē. Vienā no līdz šim visambiciozākajām Lielo ezeru kuģu restaurācijām, Col. James M. Schoonmaker 2011. gada 1. jūlijā, simtajā gadadienā kopš kuģa nolaišanas ūdenī Tolīdo, atguva savu nosaukumu. Kuģis bija atvērts apskatei gadiem ilgi kā muzejs Tolīdo starptautiskajā parkā līdz 2012. gada 27. oktobrī to pārvietoja lejup pa upi uz vietu blakus jaunajai Lielo ezeru nacionālā muzeja ēkai. Kuģis atkal tika atvērts apskatei kopā ar muzeju 2014. gada pavasarī.
Dītora Mičiganas štatā
Šajā pilsētā ir saglabājies Lewis G. Harriman priekšgals ar priekšgala virsbūvi. Lewis G. Harriman tika nolaists ūdenī kā ar nolūku būvēts cementa pārvadātājs John W. Boardman. Kuģi sagrieza metāllūžņos, bet priekšgalu saglabāja kā dzīvojamo ēku Dītorā. Nesen tā tika restaurēta un nokrāsota sākotnējā Boardman krāsā.
Putinbeja Ohaio štatā
1924. gadā uzbūvēto Benson Ford nosauca par godu Henrija Forda mazdēlam un tas kļuva par Ford Motor Company flagkuģi. Kuģa priekšgala virsbūve šobrīd ir novietota uz klints Ēri ezera Dienvidbeisas salā (South Bass Island - angļu val.) uz kurieni to 1986. gadā pārvietoja Frenks J. Salivans (Frank J. Sullivan - angļu val.) un Lidija Salivana (Lydia Sullivan - angļu val.) no Klīvlendas. Šobrīd tā ir privāta muzejmāja, kura kopš 1999. gada pieder Braienam Kasperam (Bryan Kasper - angļu val.) no Sendaski (Sandusky - angļu val.) Ohaio štatā. Tā ir tikusi pieminēta daudzos žurnālos un tādās televīzijas pārraidēs kā Home & Garden televīzijas raidījumā Extreme Homes un televīzijas kanāla Travel Channel raidījumā Extreme Vacation Homes.
Misisoga Ontārio provincē
SS Ridgetown tika daļēji nogremdēts kā viļņlauzis (ar neskartu skursteni un virsbūvēm) netālu no Toronto Portkreditā (Port Credit - angļu val.). Kuģis tika uzbūvēts 1905. gadā un ir viens no visvecākajiem saglabātajiem korpusiem Ontārio ezerā. Tā siluets raksturo 1900. gadu sākuma Lielo ezeru balkeru izskatu.
Neizdevušies mēģinājumi izveidot muzejkuģus, kuģi sagriezti metāllūžņos
Vairāki citi Lielo ezeru balkeri gandrīz kļuva par muzejkuģiem, bet tos finansējuma trūkuma, politiskā spiediena vai citu iemeslu dēļ sagrieza metāllūžņos.
Sūneņi
Ārējais skelets
Sūneņu kolonijas pēc formas un uzbūves ļoti daudzveidīgas. Vieni veido tievus kociņus vai masīvākus veidojumus, kas paceļas no substrāta un ārēji ir līdzīgi hidroīdiem vai koraļļiem. Savukārt, citi sedz substrātu plāna tīkliņa vai blīva slāņa veidā. Koloniju izmēri ir ļoti dažādi — no dažiem milimetriem līdz vairākiem desmitiem centimetru. Var būt recekļainas, kaļķa vai hitīnveida kolonijas. Kolonijas parasti veido ļoti daudz īpatņu. Dažām kolonijām visi īpatņi vienādi (monomorfās kolonijas), citām novērojams diezgan krasi izteikts polimorfisms (polimorfās kolonijas).
Cistīds
Katrs sūneņa īpatnis atrodas kausiņam līdzīgā padziļinājumā — cistīdā. Cistīds ir neliels un parasti nepārsniedz 1 mm. Cistīdam ir atvere, caur kuru var izvirzīties uz āru īpatņa ķermeņa priekšējā daļa jeb lofofors. Lofoforā ir mutes atvere, ko apņem dobu, ar sīkam skropstiņām klātu taustekļu vainags. Taustekļi var būt novietoti gredzenveidīgi (sūneņu lielākajai daļai) vai pakavveidīgi (saldūdens formu vairumam). Lofofors parasti izvirzās uz āru hidrostatiski, bet to ievelk iekšā ar īpašiem muskuļiem — retraktoriem. Cistīda atvere var aizvērties dažādi. Dažām formām to savelk speciāli muskuļi, citām to aizver īpašs vāciņš (operculum).
Ķermeņa dobums
Ķermeņa sekundāro dobumu norobežo cistīdu sienas. Tam ir mezodermāls izklājs, kas piepildīts ar dobuma šķidrumu, kurā peld mezenhimatozās šūnas un amebocīti. Ķermeņa dobumā izvietoti sūneņa iekšējie orgāni.
Gremošana
Gremošanas orgānu sistēma sākas ar mutes atveri. Lielai saldūdens sūneņu daļai virs mutes atveres ir īpašs izaugums — epistomijs, kas pārsedz muti, pārējie sūneņi ir bez epistomija. Mutes atvere ved rīklē, kas tālāk pāriet barības vadā un plašā viduszarnā (kuņģī). Viduszarna vispirms virzās atpakaļ, bet pēc tam krasi saliecas uz priekšu un pāriet galazarnā, kas atveras ar anālo atveri priekšgalā ārpus taustekļu vainaga. No viduszarnas gala uz cistīda sienu stiepjas īpaša mezenteriāla saite (funiculus), kas gremošanas kanālu fiksē pie cistīda sienas.
Izvadsistēma
Izvadorgānu sistēmas lielākai daļai arī nav; dažiem sūneņiem tā tomēr sastopama un sastāv no diviem īsiem kanāliem. Viens šāda kanāla gals atveras ar skropstainu piltuvi ķermeņa dobumā, otrs — uz āru, turklāt parasti abi kanāli beigu daļā saplūst kopā un atveras ar vienu atveri priekšdaļā. Skropstainā piltuve, kas atveras ķermeņa dobumā, ļauj sūneņu izvadorgānus salīdzināt ar metanefrīdijiem.
Nervu sistēma
Nervu sistēma ir stipri reducēta un sastāv tikai no viena starp mutes atveri un ānusu izvietota nervu mezgla, no kura atiet nervi, kas inervē iekšējos un ārējos orgānos.
Uzda
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1450. gadā. Atradās Lietuvas lielkņazistē. Apdzīvotā vieta pievienota Krievijai pēc Polijas Otrās dalīšanas 1793. gadā. No 1920. gada - Baltkrievijas PSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 28. jūnija līdz 1944. gada 29. jūnijam, kad Uzdu ieņēma padomju partizāni, pilsēta atradās vācu okupācijā. No 1991. gada - neatkarīgajā Baltkrievijā.
Sūneņi
Dzimumorgāni
Dzimumorgānu sistēma sūneņu lielākai daļai ir hermafrodītiska. Dzimumšūnas, kuras tāpat kā posmtārpiem rodas no celotēlija, veido gonādas, kas atrodas ķermeņa dobumā. Gonādas parasti koncentrētas uz mezenteriālās saites. Spermatozoīdus izvada ārā pa izvadorgānu sistēmas kanāliem vai pa īpašām atverēm ķermeņa sienā. Olas, savukārt, paliek ķermeņa dobumā, un tās apaugļo cita īpatņa spermatozoīdi.
Attīstība
Apaugļoto olu sākotnējās attīstības stadijas noris mātes īpatņa ķermeņa dobumā vai arī īpašos pārveidotos īpatņos. Sūneņu kāpuri ir diezgan daudzveidīgi kā pēc ārējās formas, tā arī pēc iekšējās uzbūves. Kāpuri ir brīvi peldoši, un, papeldot noteiktu laiku ūdenī, tie nolaižas dibenā un piestiprinās pie substrāta. Daudziem sūneņiem pēc piestiprināšanās kāpura iekšējā uzbūvē notiek dziļas pārmaiņas. Visi tā iekšējie orgāni pilnīgi sairst, saglabājas tikai ektoderma un mezodermas elementi. Pieauguša īpatņa zarnu kanāls attīstās no ektodermas, bet no mezodermas rodas gonādas, muskulatūra un ķermeņa dobuma izklājs. Metamorfozes ciklam beidzoties tie kļūst par pieaugušām formām.
Ārējā pumpurošanās
Bez dzimumvairošanās sūneņiem ļoti liela nozīme ir bezdzimumvairošanās proti pumpurošanās procesam. Tiem pumpurojoties veidojas lielas kolonijas. Pumpuri rodas noteiktās ķermeņa vietās un no tiem ir atkarīga kolonijas forma. Interesanti atzīmēt, ka pumpuri veidojas tikai no ektodermas un mezodermas.
Iekšējā pumpurošanās
Īpatnēja bezdzimumvairošanās forma, kas sastopama saldūdens sūneņiem, ir iekšējā pumpurošanās. Šeit mezenteriālajā saitē veidojas īpaši, lielākoties diskveida ķermeņi — statoblasti, kas pēc tam izkrīt ķermeņa dobumā. Statoblastus sedz blīva divvāku čaula, un vairākumā gadījumu tos apņem īpašs tīklveida cistīds, tā sauktais peldgredzens, bet dažreiz tiem ir arī hitīna kāši. Kad rudenī sūneņu kolonija nobeidzas un sairst, statoblasti izkrīt ārā un blīvajā apvalkā pārziemo. Tādējādi statoblasti ir pielāgojums, ar kuru pārdzīvo nelabvēlīgus apstākļus. Mērenajā klimata joslā tas notiek ziemas periodos, tropos — sausuma periodos, daudziem ūdensbaseiniem izžūstot. Pavasarī vai lietus perioda sākumā statoblasta čaula pārplīst, abas tās puses atveras, dīglis iznāk ārā un attīstās par jaunu sūneni, kas pēc tam, parastā veidā pumpurodamies, izveido koloniju. Statoblastu peldgredzens un hitīna kāši statoblastu pasīvi iznēsā, sekmējot statoblastu izplatību.
Polimorfisms
Polimorfajām kolonijām bez galvenajiem parastajiem īpatņiem, kas veic barošanas funkciju un veido dzimumšūnas, ir arī virkne pārveidotu īpatņu. Šie īpatņi parasti ir trejādi. Bez augstāk minētajām polimorfisma formām dažiem sūneņiem vēl ir pārveidojušies īpatņi, kas stiprina kolonijas pie substrāta.
Ekoloģija un izplatība.
Sūneņu lielākā daļa dzīvo jūrās. Saldūdeņos pazīstamas tikai ap 50 sugām, kas galvenokārt pieder pie sūneņu grupas ar segtu muti. Jūrās sūneņi dzīvo dažādā dziļumā, sākot no bēguma joslas un līdz vairāku kilometru dziļumam; tie sastopami gan arktiskajās, gan tropiskajās jūrās, kur to gan ir visvairāk. Sūneņi dzīvo kā stāvošos, tā arī tekošos saldūdeņos, turklāt galvenokārt piekrastē uz ūdensaugiem. Latvijā saldūdens sūneņi, kaut arī nav sastopami lielā skaitā, tomēr plaši izplatīti daudzos ūdensbaseinos. Visparastākās ir ģints Plumatella sugas. Bez tām sevišķi jāatzīmē Cristatella mucedo, kuras kolonijas atšķirībā no visiem pārējiem sūneņiem, ir kustīgas un spēj ar plato pēdu, kas veido kolonijas pamatu, lēni rāpot pa substrātu. Sūneņu koloniju forma ļoti stipri pārmainās atkarībā no eksistences apstākļiem: ūdens kustības, dziļuma, substrāta rakstura utt. Vienai un tai pašai sugai var būt dažādas formas kolonijas - tādas, kas rāpo pa substrātu, kā arī tādas, kas veido blīvas masas uz dažādiem zemūdens priekšmetiem. Sūneņi barojas, filtrējot ūdeni ar taustekļiem. Dubultā skropstiņu rinda uz taustekļiem rada divas ūdens plūsmas, kas plūst uz muti un prom no mutes. Atfiltrētās detrīta daļiņas, sīkie dzīvnieki un augu organismi (pārsvarā vienšūņi un kramaļģes) nokļūst mutē un tālāk zarnu traktā. Kolonijas, sūneņiem pumpurojoties, labvēlīgos apstakļos veidojas ļoti intensīvi. Savairodamies uz dažāda veida hidrotehniskajām un ūdensvadu iekārtām, tās noslēdzot un piesārņojot, sūneņi reizēm var nodarīt lielus materiālus zaudējumus.
Divu Krastu Radio
Divu Krastu Radio ir reģionāla radiostacija, kas raida no Jēkabpils un Daugavpils un dzirdama Sēlijā, Latgales dienvidos un Vidzemes dienvidaustrumos. Radiostacija veido arī ziņu portālu daugavpilszinas.lv.
Programma
Radiostacijas ēterā skan populārā latviešu, krievu un cita ārzemju mūzika no 70. – 90. gadiem. Katru dienu pārraida ziņas un reklāmas. Ēterā skan arī raidījumi latviešu un latgaliešu valodā.
Vējš pelēkās priedes nolauza
"Vējš pelēkās priedes nolauza" ir Latvijas studentu īsfilma, kas izdota 2013. gadā. Filmas režisore ir Madara Dišlere.
Sižets
Filmas sižets notiek pavasarī kādā Latvijas mazpilsētā. Tajā tiek attēlotas attiecības starp sievieti un diviem vīriešiem, kā arī viņu visu emocijas.
Cunejasu Mijamoto
Cunejasu Mijamoto (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||71||3
Zuļfija Zabirova
Zuļfija Zabirova (ru; dzimusi 1973. gada 19. decembrī) ir uzbeku tautības bijusī Krievijas un Kazahstānas riteņbraucēja, kura Krievijas komandas sastāvā ieguva zelta medaļu individuālajā braucienā 1996. gada olimpiskajās spēlēs, kā arī uzvarēja 2002. gada Pasaules čempionātā individuālajā braucienā. Karjeras noslēgumā pārstāvēja Kazahstānu.
Biogrāfija
Zuļfija dzimusi Taškentā, Uzbekistānā, 1973. gada 19. decembrī. Viņa ir uzbekiete. 1993. gadā, divus gadus pēc Padomju Savienības sabrukšanas, viņa emigrēja uz Krieviju un dzīvoja Rostovā pie Donas. Kā galveno emigrācijas iemeslu viņa minēja to, ka nesen neatkarību ieguvušās Uzbekistānas islāmistu vadība ir naidīga pret sieviešu sportu un sieviešu tiesībām kopumā. 1996. gadā, pēc olimpiskās zelta medaļas izcīnīšanas Atlantā, viņa ieguva plašāku atpazīstamību. Uzvarējusi Krievijas čempionātā grupas (1997) un individuālajā (1996, 2000) braucienā.
2005. gadā viņa ieguva Kazahstānas pilsonību un paziņoja par nodomu startēt Kazahstānas komandas sastāvā. Kā pamatojumu viņa minēja labākus treniņu apstākļus un vēlmi būt tuvāk dzimtajai Uzbekistānai (Kazahstānai ir daudz sekulārāka un demokrātiskāka reputācija nekā Uzbekistānai), kā arī ģimenes apstākļus. Saskaņā ar Krievijas laikraksta Komsomoļskaja Pravda datiem, Zabirovas pamata dzīves un treniņu vieta no 2005. gada bija Lugāno, Šveice. Uzvarēja visos Kazahstānas čempionātos grupas un individuālajā braucienā no 2005. līdz 2008. gadam.
Piedalījusies četrās olimpiskajās spēlēs, pārstāvot Krieviju (1996, 2000, 2004) un Kazahstānu (2008). Pasaules čempionātos izcīnījusi piecas medaļas individuālajā braucienā.
Kimberlija Garsija
Piedalījusies 2010. gada vasaras jaunatnes olimpiskajās spēlēs, bija Peru delegācijas karognesēja. 5 km soļošanā meitenēm ieņēma 7. vietu. Piedalījusies divās olimpiskajās spēlēs. 2016. gadā Riodežaneiro ieņēma 14. vietu, bet 2020. gada spēlēs Tokijā nefinišēja.
2019. gada Panamerikas spēlēs izcīnīja sudraba medaļu 20 km soļošanā. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2013. gadā Maskavā, 20 km distancē ieņemot 31. vietu. 2022. gada Pasaules čempionātā izcīnīja zelta medaļu 20 km distancē. Tā bija pirmā Peru medaļa pasaules vieglatlētikas čempionātu vēsturē. Uzvarēja arī 35 km soļošanā, izcīnot otru zelta medaļu.
Gardeguna bruņnesis
Izskats un īpatnības
Bruņnešu ķermeņa garums sasniedz līdz 60 cm, astes garums — 30–40 cm, bet svars 3,6-7,6 kg. Šiem dzīvniekiem cietās kaulveida plāksnes veido bruņas, kas ir veiksmīga aizsardzība pret ienaidniekiem. Elastīgi savienotās plāksnes uz muguras ir izvietotas šķērsām svītrās.
Priekšējo un pakaļējo ekstremitāšu spēcīgie nagi galvenokārt kalpo zemes rakšanai, barības meklēšanai un alas celtniecībā vai tad, kad bruņnesis mēģina paslēpties no plēsējiem. Līdz ar to galvu, kājas un asti sargā stipri vairogi.
Bruņnešiem ķermeņa apakšdaļā nav bruņu. Briesmu gadījumā bruņnesis ievelk kājas zem sevis un piespiežas zemei.
Dzīvesveids
Deviņjoslu jeb gardeguna bruņnesis spēj izdzīvot gan sausos tuksnešos, gan aukstos reģionos. Labi jūtas gan atklātā teritorijā, gan Dienvidamerikas lietus mežos.
Visi bruņneši galvenokārt ir nakts dzīvnieki. Dienā guļ savās dziļajās alās, kur nav jābaidās no ienaidniekiem. Pieaugušam bruņnesim nepietiek ar vienu alu, dažiem ir pat 12 slēptuves. Alas izrok ar stiprajām priekškājām, bet zemi izgrūž ar pakaļkājām. Īstā ala atrodas 50 centimetrus līdz 3,5 metrus dziļi zem zemes un sastāv no koridoru labirintiem, kuru garums sasniedz septiņus metrus.
Vismaz divi koridori paplašinās vienā vietā, veidojot telpu, kas bagātīgi izklāta ar zāli.
Deviņjoslu bruņnesis bieži vien dala savu mājokli ar citiem savas sugas un dzimuma pārstāvjiem. Katram dzīvniekam ir savs dzīvoklis, bet tēviņu iecirkņi bieži vien daļēji pārklājas, reizēm pat ar mātīšu iecirkņiem.
Dienas laikā bruņneši uzturas alā, kas atrodas tuvāk nakts gaitu trasei.
Barība
Iestājoties krēslai, deviņjoslu bruņnesis pamet savu pazemes slēpni un dodas barības meklējumos. Viņa ēdienkarte ir ļoti daudzveidīga: kukaiņi, mazi mugurkaulnieki, putnu olas, augļi, saknes, sēnes un maita.
Deviņjoslu bruņnesis sameklē barību galvenokārt ar lieliskās ožas palīdzību. Apkārtni pārmeklē, degunu noliecis pie zemes, un neizlaiž nevienu vietu, kur varētu atrasties kaut kas ēdams. Pagarinātajam degunam ir īpaši jūtīgas nāsis. Kad bruņnesis zem zemes sajūt barību, nekavējoties sāk rakt. Zemi uzrok ar spēcīgajiem priekškāju nagiem, sagrūž zem ķermeņa un ar regulārām atstarpēm izgrūž ar pakaļkājām. Rakšanas ātrums ir krietni iespaidīgs. Lai nepazaudētu medījuma smaku, rokot stipri piespiežas zemei. Dzīvnieki, kas dzīvo teritorijās vairāk uz dienvidiem, galvenokārt pārtiek no skudrām un termītiem.
Vairošanās
Parasti deviņjoslu jeb gardeguna bruņneši pārojas vasarā — dažādos laikos, atkarībā no apdzīvotā reģiona. Dzimumgatavību viņi sasniedz 6-12 mēnešu vecumā. Tā kā viņiem ir vāja redze un dzirde, tiek uzskatīts, ka tēviņš pēc ožas nosaka, vai mātīte ir gatava pāroties. Apaugļotā olšūna apmēram pēc trīs mēnešiem iesakņojas dzemdes sieniņā. Tas pagarina augļa attīstību, tādēļ mazuļi piedzimst tikai nākamajā pavasarī, kad netrūkst barības. Visbiežāk mātītei piedzimst 4 mazuļi. Pirmajās dienās pēc piedzimšanas viņu āda ir rozā krāsā, maiga un mīksta, bet turpmākajās nedēļās tā sacietē un izveidojas raksturīgās bruņas.
Mātīte baro mazuļus ar pienu vairākas nedēļas. Kad barošana ir pārtraukta, vēl īsu brīdi māte paliek kopā ar mazuļiem, pēc tam visi izšķiras un mazie sāk vientuļnieku dzīvi. Bruņnešu dzīves ilgums ir 12 - 15 gadi. .
Komi valoda
Komi valoda (коми кыв) jeb komiešu valoda ir urāliešu valodu saimes makrovaloda, kurā ietilpst komi permiešu valoda un komi zirjāņu valoda. Šajā valodā runā galvenokārt komieši. 2010. gadā komi valodas pratēju skaits tika lēsts ap 220 tūkstošiem. Komi valodai vistuvākā ir udmurtu valoda, ar to tā veido permiešu valodu atzaru somugru valodu grupā. Komi valoda ir oficiālā valoda Komi Republikā, vienā no Krievijas Federācijas republikām.
Novāki
Novāki ir pilsēta Slovākijā, Trenčīnas apgabala Prjevidzas apriņķī pie Nitras upes. Brūnogļu ieguves centrs. Pie pilsētas liela termoelektrostacija.
Vēsture
Pirmoreiz rakstos minēta 1113. gadā. Tāpat kā visa Slovākija, gadsimtiem bijusi Ungārijas sastāvā, pilsētas ungāriskais nosaukums ir Ņitranovāka. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā pie pilsētas atradās nometne, kurā no visas Slovākijas tika ieslodzīti ebreji, lai tālāk transportētu uz nāves nometnēm. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.
Cilvēki
Pēc etniskā sastāva vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (97,32 %). Pēc reliģiskās piederības - katoļi (75,91 %), nereliģiozi (18,06 %).
Gorņaka
Gorņaka var nozīmēt:
Filomena
"Filomena" (en) ir 2013. gada Francijas, Apvienotās Karalistes un ASV komēdijdrāmas filma, kuras režisors ir Stīvens Frīrss. Filmā galvenās lomas atveido Džūdija Denča un Stīvs Kūgens.
Filma balstīta uz patiesu stāstu par Filomenas Lī 50 gadus ilgo dēla meklēšanu un žurnālista Mārtina Siksmita palīdzību viņai.
Filmas "Filomena" pirmizrāde notika Venēcijas kinofestivālā, kur tā saņēma balvu par labāko scenāriju. Filma guva lielu skatītāju un kritiķu atzinību un nominācijas Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijās "Labākā filma", "Labākā aktrise galvenajā lomā" (Denča), "Labākais adaptētais scenārijs" un "Labākā oriģinālmūzika". Filmu nominēja arī četrām BAFTA kino balvām un trīs Zelta globusa balvām. Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes filmai ir 90% vērtējums.
SKS 38. ekspedīcija
'''SKS 38. ekspedīcija' (Экспедиция МКС-38; Expedition 38 jeb ISS-38'') bija Krievijas, ASV un Japānas kosmonautu pastāvīgā ekspedīcija Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) no 2013. gada novembra līdz 2014. martam.
sabojājās ASV segmenta dzesēšanas sistēmas viena kontūra sūknis, kurš atradās integrētās kopnes S1 sekcijā. Dzesēšana tika pārslēgta uz otru kontūru. Tā kā tā nespēj apstrādāt papildu slodzi, tika atslēgtas iekārtas, no kurām nav atkarīga stacijas darbība. Tika nolemts sarīkot trīs iziešanas kosmosā, lai veiktu sūkņa nomaiņu. 19. decembrī paredzētais kravas kuģa Cygnus starts tika pārcelts uz janvāri.
Pirmā iziešana kosmosā notika 21. decembrī, kurā piedalījās Ričards Mastrakjo un Maikls Hopkinss. Tā sākās 12:01 UTC un ilga 5 stundas 28 minūtes. Stacijas manipulatoru vadīja Koiči Vakata. Kamēr Mastrakjo sagatavoja manipulatoru, Hopkinss sāka darbu pie bojātā sūkņa. Tika noņemts aizsargapvalks, atvienoti elektrokabeļi un dzesēšanas caurules. Jaunis sūknis arī tika sagatavots pārvietošanai. Tā kā astronauti bija paveikuši darbus 90 minūtes agrāk par plānoto, viņi sāka pildīt nākamajā iziešanā paredzētos uzdevumus. Viņi nomontēja veco sūkni un pārvietoja to uz īslaicīgo glabāšanas vietu. Nākamā ārpuskuģa aktivitāte bija paredzēta 23. decembrī, bet tika pārcelta par vienu dienu, lai varētu sagatavot rezerves skafandru Mastrakjo, jo viņš savu bija sabojājis slūžu kamerā pēc pirmās iziešanas.
Otrā iziešana kosmosā veikta 24. decembrī, kurā atkal piedalījās Ričards Mastrakjo un Maikls Hopkinss. Tā sākās 11:53 UTC un ilga 7 stundas 30 minūtes. Vispirms astronauti devās uz S3 segmentu, uz vaļējo platformu ESP-3, kur atradās rezerves sūkņa modulis (tas atgādāts STS-127 misijā 2009. gadā). Tika noņemts izolācijas pāklājs un atvienotas savienotājskrūves. Tad sūkni ar stacijas manipulatoru pārvietoja uz montāžas vietu un tur to piestiprināja. Pēc tam viņi pievienoja elektrokabeļus un dzesēšanas šķidruma caurules. No vienas caurules izšļācās amonjaks, un tas "sniegpārsliņu" veidā nokļuva uz astronautu skafandriem. Viņi tās notīrīja, un pašās beigās vēlreiz pārbaudīja savus skafandrus. Tā kā visi uzdevumi bija izpildīti, tad trešā iziešana kosmosā nebija nepieciešama. Pēc sūkņa sistēmas iespēgšanas sākotnējie testi rādīja normālu tā darbību. Sabojātais sūknis paliks īslaicīgajā novietošanas tietā līdz janvārim, kad tiks veikta īsa iziešana kosmosā, lai to novietotu uz ESP-3. Sūkņa moduli varētu izmantot arī nākotnē, ja tam bojātā iekšējā vārsta vietā tiks izgatavots jauns un pievienots ārpusē.
Trešo ārpuskuģa aktivitāti veica krievu kosmonauti Oļegs Kotovs un Sergejs Rjazanskis. Slūžu kameras Pirs lūka tika atvērta 13:00 UTC. Viņi Zvezda moduļa ārpusē uz universālās darba vietas uzstādīja platformu Jakor', kā arī demontēja pagriežamu rokturi, kuru vēlāk ienesa slūžu kamerā. Viņi noņēma eksperimentu iekārtu Vyplesk, kuru palaida kosmosā, jo tā vairs nebūs vajadzīga. Tad tika uzstādīta eksperimentu iekārta Seismoprognoz un noņemta kasete SKK ar stacijas konstrukcijas materiālu paraugiem. Kosmonauti uzstādīja vidējas un augtas izšķirtspējas kameras. Tā kā izrādījāš, ka tās nedarbojas, kameras nācās demontēt un atgriezt stacijas iekšienē. Līdz ar to netika izpildīti visi paredzētie uzdevumi, lai arī galvenie darbi tika paveikti. Tika uzstādīts jauns rekords iziešanai kosmosā krievu skafandros: 8 stundas 7 minūtes.
veikta ārpuskārtas iziešana kosmosā, lai pabeigtu iepriekšējā reizē nepaveriktos uzdevumus. Tā sākās 14:00 UTC un piedalījās Oļegs Kotovs un Sergejs Rjazanskis. Viņi Zvezda moduļa ārpusē uzstādīja un pieslēdza 2 kameras: augstas (izšķirtspēja 1,15 m) un vidējas izšķirtspējas, kuras izstādājis Kanādas uzņēmums UrtheCast. Pēc tam kosmonauti no moduļa Poisk noņēma paraugu kaseti SSK un veica elektrisko savienojumu fotografēšanu. Vēl viņi no Zarja moduļa demontēja adapteri WIF.
Taiaņa
Taiaņa (zh, ) ir prefektūras līmeņa municipalitāte Ķīnas austrumos, Šaņduna provincē. Izvietojusies provinces rietumos pie Taišaņa kalna. Robežojas ziemeļrietumos ar Liaočenu, ziemeļos — ar provinces galvaspilsētu Dzjinaņu, austrumos — ar Dzibo un Liņji, dienvidos — ar Dzjininu, bet rietumos pa Huanhes upi — ar Henaņas provinci. Pilsētas robežās esošais Taišaņa kalns ir viena no daoisma piecām svētajām vietām un UNESCO Pasaules mantojuma objekts.
Enoklofobija
Enoklofobija (no grieķu όχλος - bars, pūlis) ir neracionālas bailes no pūļa. Persona ar šo fobiju piedzīvo augstu trauksmes līmeni, atrodoties pūlī vai vienkārši domājot par atrašanos pūlī.
Daudzi cilvēki ar enoklofobiju dara visu iespējamo, lai jebkurā situācijā izvairītos no pūļa. Viņi tiecas izvairīties no kinoteātriem, ballītēm, festivāliem, tematisko parku apmeklējumiem, koncertiem un jebkuras citas vietas, kas varētu piesaistīt daudz cilvēku. Enoklofobija nav atsevišķa diagnoze, taču to var klasificēt kā īpašu fobiju. Specifiskas fobijas ir daži no visizplatītākajiem garīgajiem traucējumiem, kuru izplatība ir 7,4%.
Enoklofobijai ir dažas kopīgas iezīmes ar citām fobijām un garīgās veselības stāvokļiem, tostarp agorafobiju, oklofobiju un sociālo trauksmi.
Itālijas variants (2003. gada filma)
"Itālijas variants" (en) ir 2003. gada ASV krimināltrilleris, kura režisors ir F. Gerijs Grejs. Galvenās lomas filmā atveido Marks Volbergs, Šarlīze Terona, Edvards Nortons, Džeisons Steitems, Sets Grīns un Donalds Saterlends. Filmas pirmizrāde notika Tribekas filmu festivālā.
Čārlijs Kroukers un viņa komanda, kura tiek nodota un atstāta nomiršanai Itālijā, izplāno zelta zādzību no sava bijušā sabiedrotā.
Pusdienas uz debesskrāpja
"Pusdienas uz debesskrāpja" (en) jeb "Ņujorkas celtnieki pusdienojam uz šķērssijas" (New York Construction Workers Lunching on a Crossbeam) ir slavena melnbaltā fotogrāfija, kas 1932. gadā uzņemta RCA Building celtniecības laikā Ņujorkā, ASV. Fotogrāfijā redzami vienpadsmit celtnieki pusdienu pārtraukumā sēžam uz augstceltnes 69. stāva dzelzs šķērssijas 250 metru augstumā.
Fotogrāfijā redzamajiem celtniekiem nav drošības siksnu, jo Lielā depresijas laikā cilvēki vēlējās strādāt jebkādu darbu neskatoties uz drošības apstākļiem. Fotogrāfija uzņemta RCA Building ēkas 69. stāvā celtniecības pēdējo mēnešu laikā. Lai arī strādnieki bija īsti, tiek uzskatīts, ka attiecīgais brīdis iestudēts jaunā debesskrāpja popularizēšanai. Oriģināla negatīva stikla plāksne glabājas Betmana arhīvā (Bettmann Archive) Pensilvānijā, kas pēc negadījuma 1996. gadā saplīsa piecās daļas. Līdz mūsdienām saglabājies tikai viens oriģinālattēls, ko 2017. gada sākumā izstādīja Frieze galerijā Ņujorkā.
Ilgstoši fotogrāfijas autors nebija zināms, tomēr kopš 2003. gada par fotogrāfijas autoru uzskata Čārlzu Ebetsu. Tāpat nav zināma identitāte lielākajai daļai fotogrāfijā attēloto personu. Ir zināms, ka piektā persona no kreisās puses ir Albins Svensons (Albin Svensson) un sestā persona ar cigareti ir Jons Jūhansens i Bakagords (John Johansson i Backagård).
Jēkabs Rūsiņš
Jēkabs Rūsiņš (dzimis, miris ) bija latviešu dzejnieks, tulkotājs, novadpētnieks un žurnālists.
Biogrāfija
Jēkabs Rūsiņš dzimis 1917. gada 28. martā Bārtas pagastā kalpu ģimenē kā jaunākais no trim dēliem. Mācījies Bārtas pamatskolā no 1926./27. mācību gada līdz 1932. gada 25. maijam. Vasaras viņš pavadījis ganu gaitās pie pagasta saimniekiem. Pēc pamatskolas beigšanas iestājies Liepājas Valsts komercskolā. 1934. gadā līdzekļu trūkuma dēļ mācības bija jāpārtrauc. 2 gadus strādājis Bārtas pagasta valdes kancelejā. 1936. gadā atsācis mācības komercskolā, kuru 1939. gadā pabeidzis.
No 1939. līdz 1941. gadam Jēkabs Rūsiņš dienējis LR armijā un LPSR armijā. Pēc demobilizācijas līdz 1945. gadam strādājis par Bārtas pagasta valdes sekretāra palīgu, no 1945. līdz 1947. gadam bijis Bārtas pagasta izpildu komitejas sekretārs, pēc tam bibliotēkas vadītājs Bārtā. 1949. gadā, kad nodibinājās kolhozs „Brīvais solis”, strādājis tajā par rēķinvedi. 1950. gadā pārcēlies uz Bernātiem.
1951. gada 28. oktobrī Jēkabs Rūsiņš apprecējās ar Mildu Vecvarari (1919. – 1987.). 1959. gadā ģimenē piedzima dēls Andris.
1959. gadā Jēkabs Rūsiņš pārcēlies uz Liepāju, kur kļuvis par laikraksta "Komunists" literāro līdzstrādnieku. Laikā no 1962. līdz 1978. gadam, līdz aiziešanai pensijā strādājis Liepājas rajona avīzē "Ļeņina ceļš" ("Kursas laiks"). Pēc aiziešanas pensijā Jēkabs Rūsiņš turpināja strādāt „Ļeņina ceļā” par speciālkorespondentu.
Jau no jaunības gadiem līdz mūža beigām Jēkabs Rūsiņš rakstīja dzeju. Pirmais uzrakstītais dzejolis "Bārtmalas līčos" ir datēts ar 1932. gada vasaru, to piecpadsmitgadīgais autors parakstījis kā ganu zēns Jēcis. Rakstījis dzeju un atdzejojis no lietuviešu valodas. 1938. gada novembrī laikrakstā "Kurzemes vārds" parādījās pirmie publicētie dzejoļi "Rudeni" un "Karogu mirdzumā". Zināmi 153 Rūsiņa dzejoļi, tie publicēti periodikā. Par Jēkaba Rūsiņa dzejas tēliem kļuva dzimtā puse – Bārta, daba, tauta, zeme. No 1968. gada skan dziesma "Liedagā" ar Jēkaba Rūsiņa vārdiem un Imanta Kalniņa mūziku. Šodien plašākai sabiedrībai lasāma vien tā Jēkaba Rūsiņa dzeja, kas tikusi publicēta laikrakstos. Savu dzejoļu krājumu autoram neizdevās izdot. Jēkaba Rūsiņa literārais mantojums un pētījumi par autora dzīvi un daiļradi glabājas Bārtas muzejā.
Jēkabs Rūsiņš kopā ar Bārtas kolhoza valdes priekšsēdētāju Gunāru Balbārdi un partijas pirmorganizācijas sekretāru Arvīdu Ukstiņu realizēja ideju par muzeja iekārtošanu Bārtā. 1985. gadā viņš kļuva par pirmo „Bārtas ciema un kolhoza „Bārta” sabiedriskā muzeja vadītāju”. Jēkabs Rūsiņš ar novadpētniecību aktīvi nodarbojās līdz pat mūža beigām. 1980.-to gadu beigās, 90-to gadu sākumā Jēkabs Rūsiņs iesaistījās Latvijas Kultūras fonda projektā "Senās Kursas varavīksne", kļuva par LKF novada kopas vadītāju.
Jēkabs Rūsiņš miris 1994. gada 8. jūnijā, apglabāts Bārtas Plostnieku kapsētā.
Master and Commander: Uz pasaules malu
"Master and Commander: Uz pasaules malu" (en) ir 2003. gada ASV vēsturiska kara drāmas filma, kuras režisors ir Pīters Vīrs. Filmā galvenās lomas atveido Rasels Krovs un Pols Betanijs. Filmas scenārijs un tēli ir balstīti uz trīs rakstnieka Patrika O'Braiena romāniem. Filmas darbība norisinās Napoleona karu laikā un stāsta par britu karakuģa kapteini Obriju (Krovs) un kuģa ķirurgu Stīvenu (Betanijs). Šī ir otrā filma pēc "Brīnišķais prāts" (2001), kurā galvenās lomas atveido Krovs un Betanijs.
Filmas filmēšana notika atklātā jūrā, uz kuģu replikām Baja Studios studijā, kā arī Galapagu salās. Filmu, kuras budžets bija 150 miljoni ASV dolāru, producēja 20th Century Fox, Miramax, Universal Pictures un Samuel Goldwyn Films. Filmas pirmizrāde notika un kopumā nopelnīja 212 miljonus dolāru.
Filma guva lielu kritiķu atzinību un nopelnīja Vīram BAFTA kino balvu kategorijā "Labākais režisors". Filmu nominēja arī Amerikas Kinoakadēmijas balvai desmit kategorijās, tai skaitā "Labākā filma" un "Labākais režisors", saņemot balvas kategorijās "Labākais operatora darbs" un "Labākā skaņa". Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes filmai ir 85% vērtējums.
2021. gada jūnijā paziņoja, ka izstrādes stadijā atrodas filmas prīkvels.
Masaši Motojama
Masaši Motojama (ja; dzimis ) ir japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||28||0
Sagwa the Chinese Siamese Cat
Sagwa the Chinese Siamese Cat ir amerikāņu bērnu televīzijas raidījums. Raidījums ir kļuvis populārs izglītojošā satura dēļ. Raidījuma pirmā sērija iznāca un kopš tā laika ir iznākusi 1 sezona ar vairāk nekā 40 sērijām.
Gadimes ala
Apraksts
Alu izveidojuši karsta procesi marmorā, kas notiek samērā reti. Pirms atvēršanas tā bija gandrīz pilnībā aizpildīta ar dubļiem un dūņām. Daudzi alas atzarojumi vēl nav iztīrīti, tāpēc tie nav arī izpētīti. Zināmo koridoru kopējais garums ir aptuveni 1260 metri, un to platība — 1350 m². Zemākajos līmeņos ir vairāk nekā 25 pastāvīgie ezeri, kuru dziļums sasniedz 10 metrus. Alas koridoros sastopami daudzi stalaktīti un stalagmīti. Šeit var atrast arī lielus, līdz 30 cm garus aragonīta kristālus, kas aug visos virzienos.
Ieeju Gadimes alā 1966. gadā atklāja vietējais iedzīvotājs Ahmets Diti, kas griezis akmeņus savas mājas pagalmam un nejauši ieraudzījis kvēlojošu caurumu klintī. Pēc tuvākas izpētes viņš bija pārsteigts, ka spīdums radies no alas, kas pilna ar kristalizētiem stalagmītiem. Apmeklētājiem ala tika atvērta 1976. gadā.
Červjeņas rajons
Červjeņas rajons ir Minskas apgabala rajons Baltkrievijā. Robežojas ar Minskas apgabala Puhaviču, Minskas, Smaļaviču, Barisavas un Bjerazino rajoniem, kā arī Mogiļevas apgabala Asipoviču rajonu.
Červjeņas rajona Ubeļā (mūsdienās izzudusi) ir dzimis poļu komponists Staņislavs Moņuško (Stanisław Moniuszko, 1819-1872), bet Smilaviču pilsētciematā - franču māklsinieks Haims Sutins (Chaïm Soutine, 1893-1943).
Dasova
Dasova ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā uz austrumiem no Lībekas pie Trāves upes deltas, sauktu par Dasovas ezeru (Dassower See). Pilsēta attīstījusies senas slāvu apmetnes vietā. Dasovas ezers ir dabas liegums. VDR laikos robeža ar VFR gāja pa līča krastu un pilsētas iedzīvotājiem bija nepieejama. Dasovā uzņemti skati no Mihaela Hānekes 2009. gada filmas "Baltā lente".
Rolands Tjarve
Rolands Tjarve ( — ) bija latviešu žurnālists, augstskolas pasniedzējs, sabiedriskais darbinieks un raidījumu un pasākumu vadītājs. No 1998. līdz 2002. gadam bija Latvijas Televīzijas ģenerāldirektors, no 2003. līdz 2020. gadam — pasniedzējs Latvijas Universitātes Sociālo zinātņu fakultātē.
Dzīvesgājums
Rolands Tjarve piedzima Bauskā. Bērnību pavadīja Vecpiebalgā un Cēsīs, mācījās Cēsu 1. vidusskolā, piedalījās Jāņa Apala vadītajos arheoloģiskajos izrakumos Āraišos.
1991. gadā absolvēja Latvijas Universitātes (LU) Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļu. No 1997. gada līdz 1998. gadam mācījās LU Sociālo zinātņu fakultātes (SZF) maģistrantūrā, ieguva grādu komunikācijas zinātnēs. No 2000. gada līdz 2011. gadam Tjarve studēja doktora studiju programmā LU Sociālo zinātņu fakultātē un bija komunikācijas zinātnes doktora zinātniskā grāda pretendents. No 2003. gada līdz savai nāvei bija LU SZF pasniedzējs.