cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valsts reliģija
Valsti bez valsts vai oficiālas reliģijas sauc par sekulāru vai laicīgu valsti. Turklāt ir gadījumi, kad valstij ir valsts vai oficiāla reliģija, bet kaut kādu iemeslu dēļ tā pasludina sevi par sekulāru (Dānija, Ēģipte, Tunisija, Bangladeša, Armēnija utt.).
Vanesa Jasa
Vanesa Jasa (dzimusi Rīgā) ir latviešu basketboliste, spēlē aizsarga pozīcijā. Bijusi visu vecumu Latvijas jaunatnes basketbola izlašu dalībniece, pārstāv Latvijas sieviešu izlasi. 2023. gadā pārstāv Latvijas Sieviešu basketbola līgas klubu Rīgas TTT. Kā Latvijas U20 izlases līdere izcīnīja sudraba medaļu 2023. gada Eiropas U-20 čempionātā.
V. Jasa ir dzimusi sportistu ģimenē. Viņas tēvs Ilgvars Jass ir bijis bokseris, bet vecākais brālis Māris Jass spēlējis hokeju, pārstāvot arī Latvijas izlasi. Tāpat izlases hokejisti ir bijuši brālēns Koba Jass un tēva brālis Mareks Jass.
Karjera
Basketbolā sākusi trenēties Rīgas 47. vidusskolā, pirmā trenere — Mudīte Gūtmane (Zandere). Latvijas Sieviešu basketbola līgā debitējusi 14 gadu vecumā.
Latvijas izlase
Spēlējusi Latvijas U-16, U-18 un U-20 izlasēs Eiropas čempionātos. Kā Latvijas U-20 izlases līdere V. Jasa izcīnīja sudraba medaļu 2023. gada Eiropas U-20 čempionātā. Turnīra noslēgumā viņa tika iekļauta tā simboliskajā pieciniekā.
Pieaugušo Latvijas valstsvienībā debitēja 2019. gada 14. novembrī 2021. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijas spēlē pret Horvātiju. Bija Latvijas izlases dalībniece 2023. gada Eiropas čempionātā Izraēlā, kur gan laukumā nevienā no trim spēlēm nedevās.
Kristians Atsu
Kristians Atsu Tvasams (en; dzimis, miris ) bija Ganas futbolists, spēlēja pussarga pozīcijā, Ganas futbola izlases dalībnieks. No 2021. gada līdz 2022. gadam Atsu pārstāvēja Saūda Arābijas komandu Al Raed.
Savu karjeru sācis Portugāles komandā Porto. 2013. gadā Atsu pārcēlās uz Anglijas komandu Chelsea. Ticis izīrēts Vitesse, Everton, Bournemouth, Málaga un Newcastle United komandām. 2017. gada maijā Atsu noslēdza četru gadu līgumu ar Newcastle United.
2022. gada 6. septembrī Atsu noslēdza sākotnējo viena gada līgumu ar Turcijas futbola Superlīgas klubu Hatayspor ar iespēju to pagarināt uz vēl vienu gadu. Viņš aizvadīja trīs līgas spēles un vienu Turcijas kausa izcīņā, kā arī guva vienīgos vārtus savā laukumā pret Kasımpaşa 2023. gada 5. februārī pievienotā laika septītajā minūtē, dienu pirms zemestrīces, kurā viņš gāja bojā.
Ganas futbola izlases sastāvā debitējis 2012. gadā. Piedalījies 2014. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Porto
Newcastle United
Tilžes katoļu baznīca
'''Tilžes Karalienes Vsv. Jaunavas Marijas baznīca''' (lt) ir Romas katoļu dievnams, kas atrodas Lietuvas galējos ziemeļaustrumos, Zarasu rajona pašvaldības Tilžes ciemā, Drūkšu ezera ziemeļu krastā.
Koka baznīca uzcelta 1928. gadā, kad teritorija atradās Polijas sastāvā. 1929. gadā tika nodibināta draudze. Dievkalpojumi notiek poļu valodā.
Greiema Bella sala
Greiema Bella sala (ru) ir Krievijas Federācijai piederoša neapdzīvota sala Franča Jozefa Zemē Ziemeļu Ledus okeānā, trešā lielākā arhipelāga sala. Ietilpst Arhangeļskas apgabala administratīvajā teritorijā «Franča Jozefa Zemes un Viktorijas salas salu teritorija», bet vietējās pašvaldības nozīmē pieder Primorskas rajonam. Nosaukta par godu izgudrotājam un zinātniekam Aleksandram Greiemam Bellam.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies arhipelāga austrumos, austrumu salu grupā. Dienvidos to apskalo Barenca jūra, austrumos — Karas jūra. Morgana šaurums dienvidaustrumos to atdala no Vilčeka Zemes. Divas trešdaļas salas teritorijas klāj ledāji, augstākais punkts ir Vetrenija kupols (509 m vjl) salas dienvidos. Krasta līnija maz izrobota, no ledājiem jūrā noplūst vairāki glečeri. Salas ziemeļaustrumu daļā ir liela no ledus brīva Holmistijas pussala, to rietumos apskalo Matuseviča līcis.
Sala atrodas arktiskā tuksneša joslā. Augu valsts pārstāvēta galvenokārt ar sūnām un ķērpjiem. Sastopami leduslāči.
Vēsture
Greiema Bella sala ir visnesenāk atklātā un izpētītā no lielajām Franča Jozefa Zemes salām. Agrīnajās kartēs (Pajera un Veiprehta, Lī Smita, Džeksona, Nansena) tā pat nav atzīmēta kā novērota. Salu 1899. gada pavasarī atklāja Valtera Vellmana ekspedīcijas vadītāja vietnieks Evelins Boldvins kamanu izpētes brauciena laikā. Lai arī Boldvins četrreiz šķērsoja salu dažādos maršrutos, Velmana ekspedīcijas kartē salas forma attēlota pārsteidzoši neprecīzi. Precīzāka salas izpēte un kartēšana notika tikai PSRS laikā.
Aukstā kara laikā salas ziemeļos pie Severnoje ezera atradās militārais lidlauks un pretgaisa aizsardzības karaspēka daļa; pamesti 1994. gadā. 2000. gados teritorija sakopta, šeit ierīkota nacionālā parka Russkaja Arktika lauka bāze.
Airbus A320
Airbus A320 ir pasažieru divu dzinēju šauras fizelāžas reaktīvo lidmašīnu saime. To kopš 1986. gada ražo Airbus.
Saimē ietilpst modifikācijas A318, A319, A320 (bāzes modelis), A321. Tās atšķiras galvenokārt ar fizelāžas garumu un līdz ar to lidojuma attālumu. Maksimālais pasažieru skaits — 236, un lidojuma garuma diapazons, atkarībā no modeļa, 3100 līdz 12 000 km.
Pirmā lidsabiedrība, kurā A320 sāka lidojumus 1988. gada aprīlī, bija Air France.
Sākotnēji ražotas Tulūzā, Francijā un Hamburgā, Vācijā. Kopš 2009. gada arī Tiaņdzjiņā, Ķīnā un kopš 2016. gada Mobilā, ASV. Kopš 2010. gada tiek ražota nākamās paaudzes lidmašīnu saime Airbus A320neo.
FIDE starptautiskais meistars šaha kompozīcijā
FIDE starptautiskais meistars šaha kompozīcijā ir tituls, kuru Pasaules šaha kompozīcijas federācija piešķir šaha problēmistam, kuram FIDE albumos ir publicēti vismaz 25 šaha uzdevumi vai 15 etīdes.
FIDE starptautiskie meistari šaha kompozīcijā
Tituls piešķirts šādiem šaha problēmistiem:
Piezīme: mirušie starptautiskie meistari iezīmēti ar (†), valsts piederība atbilstoši Pasaules šaha kompozīcijas federācijas uzskaitei. ! Gads!! Problēmists!! Valsts
Audenārde
Audenārde (nl, fr) ir pilsēta Beļģijā, Flandrijas reģionā, Austrumflandrijas provincē. 2018. gadā pilsētā dzīvoja 31 132 iedzīvotāji.
No 15. līdz 18. gadsimtam, īpaši 16. gadsimtā, Audenārde bija pasaulē pazīstams gobelēnu ražošanas centrs.
Sports
Kopš 2012. gada Audenārdē notiek Flandrijas tūres, šosejas riteņbraukšanas sacensību, finišs.
Sadraudzības pilsētas
Audenārdei ir šādas sadraudzības pilsētas:
Marko Čekinato
Marko Čekinato (it; dzimis Palermo) ir itāļu tenisists. Sportista lielākais panākums ir 2018. gada Francijas atklātā čempionāta tenisā pusfināla sasniegšana, kur turnīra gaitā tika pārspēti tādi tenisisti kā Novaks Džokovičs, Dāvids Gofāns un Pablo Karenjo-Busta. Neilgi pirms šī turnīra itālis izcīnīja savu pirmo ATP titulu, uzvarot Ungārijas Open turnīrā. 2018. gada jūlijā izcīnīja savu otro ATP titulu, uzvarot Horvātijas Open turnīrā. 2019. gada februārī tenisists sasniedza savu tā brīža ATP ranga rekordvietu — 16. pozīciju.
Naksa (Sicīlija)
Naksa (grc) bija sengrieķu pilsēta Lielajā Grieķijā, Sicīlijas ziemeļaustrumu piekrastē, netālu no Giardini Naksas pilsētas, Mesīnas provincē, Itālijā. Izrakumi atklāja dažas pilsētas daļas, kas pašlaik ir publiski pieejamas. Pilsētu dibināja 734. gadā pr.Kr. halkīdieši, un tā pastāvēja līdz 403. gadam pr.Kr., kad tās iedzīvotājus Sirakūzu Dionīsijs pārdeva verdzībā. Šī ir pirmā grieķu kolonija Sicīlijā. Pašlaik tur ir izveidots arheoloģiskais parks ar muzeju.
Aizvēsture
Garā pussala, kas nobeidzas ar Kapo Šiso (vulgārs Naksas vārda izkropļojums) ragu, bija apdzīvots gandrīz nepārtraukti no neolīta laika līdz grieķu kolonistu atnākšanai. Faktiski ir atrasti vidējā bronzas laikmeta (Tapsas kultūra) mitekļi, kas attiecināmi sikāniem, un materiāli, kas atbilst dzelzs laikmeta fāzei, kas pazīstama kā Kassibile (10-9. gadsimts pr.Kr.), kas attiecināmi sikuliem. Avoti liecina, ka grieķu ierašanās brīdī kolonijas vietu aizņēma autohtonie sicīlieši, kuri viennozīmīgi apdzīvoja ja ne tieši Kapo Šiso, tad apkārtnes augstienes (saskaņā ar Diodoru), kas toreiz bija zināmi kā Taura masīvs, no kura arī celās Tauromenija (mūsdienu Taormina).
Dibināšana
Antīkie autori ir vienisprāt ar to, ka Naksa ir pati senākā grieķu kolonija Sicīlijā. Tā tika dibināta 734-735. gadā pr.Kr., vienu gadu pirms Sirakūzu dibināšanas. To dibināja kolonisti no Naksas Grieķijā un no Halkīdas Eibojā, kuriem pēc Efora teiktā pievienojās arī daļa joniešu. Viņš arī minēja Teoklu vai Tuklu, dzimušu atēnieti, kā kolonijas līderi un pilsētas dibinātāju. Taču Tukidīds nepievērš tam vērību un apraksta pilsētu kā tīri Halkīdas koloniju, un droši var teikt, ka vēlākos laikos visi piekrita šādam traktējumam. Atmiņa par Naksu kā pašu senāko grieķu apmetni Sicīlijā saglabājās pateicoties kāda altāra aiz pilsetas robežām veltījumam Apollonam Arhegetam (t.i. līderim, dibinātājam), dievišķajam aizgādnim, kura gādībā peldēja kolonisti. Un bija tradīcija (kas saglabājās vēl ilgi pēc pašas Naksas bojāejas), ka visi teori jeb sūtņi, kas devās svētceļojumos uz Grieķiju vai arī atriezās no turienes uz Sicīliju, pienesa veltījumus uz šī altāra.
Jaunajai kolonijai, visdrīzāk, ātri vien pievienojās jauni pārceļotāji no Grieķijas, tā kā sešu gadu laikā pēc dibināšanas 730. gadā pr.Kr. halkīdieši no Naksas varēja nosūtīt kolonistus jaunas pilsētas Leontini (mūsdienās Lentini) dibināšanai. Aiz tās drīz vien sekoja Katanas dibināšana. Pats Teokls kļuva par oikistu jeb atzītu pirmās pilsētas dibinātāju, Euarhs (iespējams, Halkīdas pilsonis) par otrās pilsētas dibinātāju. Strabons un Hiosas Skimns piemin Zanklu (mūsdienu Mesīna) arī kā Naksas koloniju, kaut arī Tukidīds šādas norādes nedod. Taču tā kā tā viennozīmīgi bija halkīdiešu kolonija, tad pilnīgi iespējams, ka daži pārceļotāji no Naksas pievienojās kolonistiem no metropoles. Kallipole bija Naksas kolonija un arī beidza eksistēt agrīnā periodā. Neskatoties uz liecībām par agrīno uzplaukumu, tomēr ir maz informācijas par Naksas agrīno vēsturi. Arheoloģiskie dati liecina, ka pilsētas aizsargmūris tika uzcelts 6. gadsimta pr.Kr. vidū.
5. gadsimts pr.Kr.
Naksas vārds īpaši netiek minēts revolūciju laikā, kas Sicīlijā sekoja pēc Hierona nāves, taču neapšaubami, ka pilsēta tika atdota iepriekšējiem halkīdiešu pilsoņiem tajā pašā laikā, kad tie tika atdoti Katanas iedzīvotājiem 461. gadā pr.Kr. Ir vērojamas ciešas saites un savienība starp halkīdiešu pilsētām Naksu, Katanu un Leontini, pretstatā Sirakūzām un citām doriešu pilsētām Sicīlijā. Tādējādi, 427. gadā pr.Kr. viņu halkīdiešu brāļi sniedza tiem visu palīdzību, kādu spēja, un kad pirmā atēniešu ekspedīcija ieradās Sicīlijā Lahesa un Haroada vadībā, naksieši bez vilcināšanās pievienojās viņu savienībai. Viņiem, tāpat kā regijiešiem jūras šauruma pretējā krastā, domājams, bija nesaskaņas ar kaimiņpilsētu Messeni, kas motivēja tos pievienoties atēniešiem. Turpmākās karadarbības laikā 425. gadā pr.Kr. messenieši pēkšņi uzbruka Naksai gan no sauszemes, gan no jūras puses, bet naksieši tos spēji atvairīja un, savukārt, radīja uzbrucējiem smagus zaudējumus. Taču Naksa no šī trieciena tomēr tā arī neatguvās.
Lielās atēniešu ekspedīcijas laikā uz Sicīliju 415. gadā pr.Kr. naksieši bez vilcināšanās pasludināja par savu atbalstu, kaut arī tiem radniecīgās pilsētas Regijs (mūsdienu Redžo Kalabrija) un Katana turējās malā. Tie ne tikai apgādāja atēniešus ar provīziju, bet arī bez mksas uzņēma tos savā pilsētā. Attiecīgi, pēc šaurumu šķērsošanas atēniešu flote devās tieši uz Naksu, bet vēlākā laikā Tukidīds uzskaita naksiešus un kataniešus kā vienīgās grieķu pilsētas Sicīlijā, kas pievienojās atēniešiem. Pēc šīs ekspedīcijas neveiksmes halkīdiešu pilsētas, protams, kādu laiku tika ierautas karadarbībā ar Sirakūzām. Taču karadarbība apstājās 409. gadā pr.Kr. draudu dēļ, kuriem tika pakļautas visas grieķu pilsētas no kartāgiešu puses. Viņu stāvoklis šajā gadījumā pasargāja naksiešus no tā likteņa, kurš skāra Akragu (mūsdienu Agridžento), Gēlu un Kamarinu. Taču tie ne pārāk ilgi varēja izmantot šo stāvokli. 403. gadā pr.Kr. Sirakūzu Dionīsijs, uzskatot sevi aizsargātu no Kartāgas varas un no iekšējiem dumpjiem, nolēma vērsties pret Sicīlijas halkīdiešu pilsētām, un kļūstot par Naksas valdnieku, pateicoties karavadoņa Prokla nodevībai, viņš pārdeva visus tās iedzīvotājus vedzībā, noārdīja gan pilsētas mūrus, gan ēkas, bet tās teritoriju uzdāvināja kaimiņu sikuliem.
Tauromenija
Sikuli drīz vien izveidoja jaunu apmetni uz blakus esošā Tauru kalna, kura pakapeniski pārtapa par pilsētu Tauromeniju. Tas notika ap 396. gadu pr.Kr. un dažus gadus vēlāk sikuli joprojām parvaldīja šo citadeli. Tajā pat laikā Naksas un Katanas iedzīvotāji izveidoja savu kopienu, kas turējās kopā. 394. gadā pr.Kr. regijieši mēģināja nometināt tos Milā (mūsdienu Milacco), taču nesekmīgi, jo messēnieši viņus padzina arī no turienes, un no tā laikā, acīmredzot, tie izklīda pa dažādām Sicīlijas vietām. 358. gadā pr.Kr. Andromahs, vēsturnieka Timeja tēvs, atkal savāca naksiešu bēgļus no visām salas malām un nometināja tos Tauromenijā, kas kļuva par senās Naksas mantinieci. Attiecīgi, Plīnijs Vecākais runā par Tauromeniju, kā par to, kas agrāk saucās Naksa, kas nav visai pareizi. Jaunā pilsēta ātri vien kļuva nozīmīgāka, bet pati Naksas pilsēta, liekas, senatnē vairs netika apdzīvota. Taču altāra un Apollona Arhegeta svētnīcas vietu, kur tie atradās, turpināja atzīmēt, un tā tiek pieminēta karā starp Oktaviānu un Sekstu Pompeju Sicīlijā 36. gadā pr.Kr.
Arhaiskā pilsēta
Izrakumi ļāva izprast arhaiskā laika pilsētas apbūvi. Sākuma posmā pilsēta attīstījās galvenokārt piekrastē un ap 12-13 ha lielā platībā. Gadiem ritot pilsēta paplašinājās dziļāk sauszemē, un tika uzbūvēti aizsargmūri aizsardzībai no sauszemes uzbrukumiem. Mūriem, celtiem no rupjiem lavas iežiem, bija četri vārti sakariem ar ārpasauli. Mūru biezums pamatnē sastādīja ap 5 m. Pilsētas iekšpusē bija darbnīcas, dzīvojamie nami, sabiedriskās celtnes un sakrālās vietas. Galvenās ielas bija platākas un orientētas ziemeļu dienvidu virzienā, lai atvieglotu preču transportēšanu no ostas uz iekšējiem rajoniem. Pilsēta pletās uz pieticīga paaugstinājuma ap 700x550 m platībā, nobeidzoties ar Šiso ragu, un aizņemot 40 ha lielu laukumu, kas ziemeļaustrumos robežojās ar lielo līci, dabīgo Naksas ostu, bet dienvidos, austrumos un dienvidaustrumos ar garu pludmali, kurā pie mūriem ietek Santa Venera strauts, un tālāk, uz rietumiem, ar Akesina vai Asinosa upi, (mūsdienās Alkantara). No sākotnējo laiku kolonijas apmetnes, kas atradās, vispirms, klasiskās apbūves zonas ziemeļos, ir zināms tikai viens 4x4 m liels kvadrātveida nams, kas atradās aiz dokiem Šiso pussalas centrālajā daļā zem 5. gadsimta pr.Kr. platejas A (galvenā iela sengrieķu pilsētās). Šādi nami ir zināmi arī Hiblejas Megārā un Sirakūzās. No arhaiskā perioda līdz 476. gada pr.Kr. tika identificēti daži ceļu un namu izvietojumi, "temenoss" (sakrālais iecirknis) dienvidrietumu galā, kā arī dažādas svētnīcas pilsētā un ārpus tās. Starp svētnīcām varētu izcelt to, kas atrodas Santa Veneras labajā krastā, un kas bija dekorēta ar bagātīgu arhitektonisko terrakotu (īpaši izceļas iespaidīga arhaiskā frontona “gorgonejona” paliekas), un kas spriežot pēc visa tiek identificēta ar Apollona Arhegeta svētnīcu (ņemot vērā varbūtību, ka upes grīva varētu būt pirmo kolonistu izsēšanās sākotnējā vieta). Vēl var atzīmēt templi “C” Šiso pussalas centrā un "oikosu" ar 2,2x6,9 m lielām durvīm, kam ir saglabājusies pirmā akmens bloku rinda, un kura sienas, domājams, bija celtas no neapdedzinātiem ķieģeļiem. Īpašu uzmanību var pievērst 6. gadsimta pr.Kr. mūriem, kas stiepjas gar Santa Veneras krastu uz rietumiem un gar jūras piekrastes līniju uz dienvidiem, austrumiem un ziemeļaustrumiem. Visneskaidrākā vieta ir ziemeļrietumos, kur mūsdienu apbūve būtiski ir izmainījusi sākotnējās teritorijas ainu. Mūrim ir zināmi trīs vārti rietumu pusē, divi vārti dienvidos un vieni ziemeļaustrumos. Bez to vieniem rietumu vārtiem ir sargtornis. Arhaiskā nekropole nav zināma, izņemot divas dekorētas 6. gadsimta pr.Kr. beigu kapenes pilsētas ziemeļaustrumos.
5. gadsimta pr.Kr. pilsēta
Pēc 475. gada pr.Kr. postījumiem pilsētu pārbūvēja pats Hierons vai arī viņa padzītie iedzīvotāji 466. gadā pr.Kr. pēc atgriešanās savā pilsētā pēc standartplāna, kas balstās uz trim platejām, no kurām centrālā plateja A ir platāka (9,5 m) par abām pārējām, bet ortogonālās ielas (šķērsielas) ir 5 m platas, izņemot sesto ielu (6,5 m). Rezultātā izveidojās ielu tīkls, kas orientēts ziemeļaustrumu-dienvidrietumu virzienos ar 175x39 m lieliem kvartāliem, izņemot tos, kuru normālo izmēru neļāva realizēt reljefa nelīdzenumi vai arī arhaisko temenosu iecirkņi, kuri netika pārkāpti. Regulārajos kvartālos novērojams četrdaļīgs dalījums garumā (klasiskā divdaļīgā dalījuma vietā): katra josla iekļāva 12 apbūves gabalus (9x12 m), namiem ar nedaudz ierobežotu platību, salīdzinot ar citām Sicīlijas pilsētām. Šiem kvartāliem krustojumos starp platejām un ortogonālajām ielām ir raksturīgas pastāvīgas no rietumu puses četrstūrainas pamatnes (1,5x1,25 m), kas sākotnēji bija apsegtas ar 0,8 m biezām plātnēm. Šo elementu funkcionālā nozīme joprojām nav skaidra. Vēl viena pilsētas īpatnība ir daudzās podniecības un koroplastikas darbnīcas gan pašā pilsētā, gan ārpus tās. Dažas no tām ir zināmas pilsētā (divas atrodas dienvidrietumu temenosā), bet lielākā daļa atrodas piepilsētas rajonos, dienvidrietumu pusē starp Santa Veneru un Alkantaru, un, vispirms, ziemeļaustrumos mūsdienu Giardini Naksas centrā (pie nobrauktuves no autostrādes) ar trim krāsnīm un mālu miekšķēšanas rezervuāriem. Klasiska nekropole atrodas pusceļā starp Santa Veneru un Alkantaru ar nedekorētām, klātām kapenēm.
Sakrālais iecirknis
Šī arheoloģiskā zona iekļauj dienvidrietumu temenosu, aizsargmūru un pilsētas daļas. Temenoss ir ļoti plašs, un tā ir pirmā zināmā halkīdiešu koloniju svētnīca Sicīlijā. Nožogojuma siena ir izveidota poligonālā krāvumā, reizēm no ciklopisku izmēru blokiem, un tiem ir divas galvenās ejas – propileji, un abas klātas ar arhitektoniskās terrakotas plāksnēm. Ziemeļu propileji ir mazāki un ar dubultām durvīm. Visi temenosi, kas radās 6. gadsimtā pr.Kr. ielenc senāko sakrālo apgabalu, bet pēc tam tika iebūvēti pilsētas aizsargmūru sistēmā, tādējādi izveidojot savā ziņā pilsētas akropoli, bet ziemeļu propilejiem tika piešķirta monumentālas ieejas funkcija pilsētā, savukārt, dienvidu propileji gala rezultātā kļuva par īstiem pilsētas vārtiem.
Sakrālā iecirkņa iekšpusē ir zināmi divi tempļi. Iecirkņa ziemeļaustrumu galā atrodas nozīmīgākais templis ar nopietnu argumentāciju attiecināms kā Afrosīdijs, zināms pēc Appiāna, kam ir divas fāzes, no kurām viena tikai daļēji zināma no 7. gadsimta pr.Kr., bet otru 5. gadsimta pr.Kr. sākumā pārstāvēja 38x16 m liels "oikoss", iespējams pārbūvēts sakarā ar lielo rekonstrukciju, kura orientācija atšķiras no iepriekšējā tempļa orientācijas. Iecirkņa pretējā pusē atrodas augsts arhaiskais "sacellum" (nav redzams), bet par citu otršķirīgu celtņu eksistenci liecina arhitektoniskā terrakota ar klusējošu galvu antefiksiem. Šajā pašā rajonā, uz dienvidrietumiem no galvenā tempļa atrodas četrstūrains altāris ar trim pakāpieniem rietumu pusē, veidots poligonālā tehnikā, bet daudzās stēlas un mazie ziedokļi ar ziedojumu paliekām rotāja svētnīcu. Intensīva pielūgšana šeit notika starp 7. un 6. gadsimtu pr.Kr. par ko liecina daudzie atrastie votīvie materiāli, terrakota, statuetes, vietējā keramika un ieroči. Gar temenosa sienu ir savāktas daudzas tempļu arhitektoniskās terrakotas paliekas, ļaujot rekonstruēt celtņu dekoru, no kurām nozīmīgākās attiecas uz galveno templi ar īpatnējām dekoratīvām apmalēm, palmetām un lotosa ziediem.
Vēl sakrālajā iecirknī atrodas divas podnieku krāsnis (viena apaļa vāzēm, bet otra taisnstūraina flīzēm), kas piederēja svētnīcai un kalpoja kulta vajadzībām un celtņu apkalpošanai.
Kvartāli un aizsargmūris pie temenosa
Izejot caur ziemeļu propilejiem var pienākt pie blakusesošajiem kvartāliem ar jau pieminēto dalījumu nelielajos apbūves gabalos, kuros parasti ir neliels iebraucamais pagalms un nelielas istabas ap to.
Izejot caur pilsētas vārtiem, kas piekļaujas temenosam, un ejot gar aizsargmūri var nonākt pie rietumu vārtiem. Mūris ir būvēts daudz rupjākā tehnikā, nekā temenoss, no masīviem, rupji aptēsteim blokiem ar dubulto apšuvi un tas ir 4,6 m biezs (katra apšuve vidēji 1,8 m bieza), pildīts ar sausiem akmeņiem. Vārti no dienvidu puses papildināti ar vienīgo zināmo sargtorni (sliktā stāvoklī) un tam ir vairāk kā 2,5 m liels laidums.
2022. gads sportā
Šajā lapā apkopoti 2022. gada sporta notikumi.
Tomass Franks
Tomass Franks (dk; dzimis Frederiksverkā) ir dāņu futbola treneris. Pašlaik ir Anglijas Premjerlīgas kluba Brentford galvenais treneris.
Karjera
Pats spēlējis futbolu tikai amatieru līmenī dzimtās pilsētas Frederiksverkas komandā. Tajā pašā klubā uzsāka trenera darbu, strādājot ar bērnu komandām. Vēlāk trenējis jauniešus Hvidovre IF, B93 un Lyngby klubos. 2008. gadā kļuva par Dānijas U-16 un U-17 izlašu galveno treneri. 2011. gadā ar U-17 izlasi iekļuva Eiropas čempionāta finālturnīrā un pirmoreiz izlases vēsturē kvalificējās FIFA U-17 Pasaules kausam. Tajā gan komanda nespēja izkļūt no grupas. No 2012. līdz 2013. gadam vadīja Dānijas U-19 izlasi.
2016. gada decembrī kļuva par Anglijas otrās spēcīgākās līgas Championship kluba Brentford trenera asistentu. , kad galvenais treneris Dīns Smits atstāja amatu, Franks tika iecelts viņa vietā. 2020. gadā aizveda Brentford līdz pārspēļu finālam par iekļūšanu Premjerlīgā, bet tajā piekāpās Fulham. Nākamajā gadā Franka vadītā Brentford uzvarēja pārspēlēs un iekļuva Premjerlīgā. Franks tika atzīts par 2020. gada Dānijas labāko treneri. Pirmo sezonu Premjerlīgā viņa vadītā komanda noslēdza 13. vietā.
Mārtiņš Abuls
Mārtiņš Abuls ( — ) bija Latvijas tiesnesis, žurnālists, sabiedrisks darbinieks. Bijis 3. Saeimas deputāts (1928—1930).
Biogrāfija
Mārtiņš Abuls piedzima Trikātas pagasta "Vecennēs". Mācījies Braslavas pamatskolā un Trikātas draudzes skolā. Studējis Maskavas universitātes juridiskajā fakultātē, kuru pabeidzis 1915. gadā.
Pēc studiju beigšanas strādājis dzelzceļos, pēc tam kļuvis par miertiesnesi un zemstes priekšsēdētāju. 1919. gadā brīvprātīgi iestājies Troickas bataljonā Sibīrijā, rediģējis bataljona laikrakstu "Brīvais Latvis". No 1920. līdz 1930. gadam bija Latgales apgabaltiesas loceklis. No 1923. līdz 1928. gadam bija Daugavpils domes deputāts, ievēlēts no Apvienotā latviešu saraksta. Īslaicīgi bija Latgales Mazsaimnieku un bezsaimnieku biedrības priekšsēdētājs. Laikraksta "Daugavas Vēstnesis" līdzdibinātājs un izdevējs (1924—1925), kā arī laikraksta "Latgales Ziņas" redakcijas loceklis (1928—1930).
1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā kā vienīgais no Latgales latviešu apvienības un zemes arāju partijas. Kopā ar septiņiem citiem deputātiem izveidojis Nacionālo bloku.
Miris pēc ilgas slimības. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
Uļjanovas vecticībnieku lūgšanu nams
Uļjanovas vecticībnieku lūgšanu nams ir vecticībnieku lūgšanu nams, kas atrodas Rēzeknes novada Sakstagala pagasta Uļjanovas ciemā. Vietējās nozīmes kultūras piemineklis. Uzbūvēts 1860. gadā.
Deniss Prokopenko
Deniss Prokopenko (uk; dzimis 1991. gada 20. jūnijā) ir Ukrainas militārais virsnieks, Ukrainas Nacionālās gvardes pulkvežleitnants un Azovas pulka komandieris. Kopš 2014. gada viņš aktīvi darbojas Ukrainas bruņotajos spēkos, cīnoties Ukrainas aizsardzībā pret Krieviju un prokrieviskajiem separātistu spēkiem Donbasā notiekošajā Krievijas un Ukrainas karā.
Reaģējot uz Krievijas 2022. gada iebrukumu Ukrainā, D. Prokopenko kļuva par līderi, kas aizstāvēja Mariupoli no Krievijas aplenkuma. Par līdera lomu konflikta frontē viņam 2022. gada martā tika piešķirts Ukrainas varoņa tituls.
D. Prokopenko pazīstams arī kā Redis (uk), sens futbola fana segvārds, kas kļuva par viņa militāro segvārdu. Tiek ziņots, ka viņa padotie viņu neoficiāli uzrunā "Brālis Redis" vai "Biedrs Redis" (uk «Drúže Rédis»).
Agrīnā dzīve
Viņš absolvējis Kijivas Nacionālās valodniecības universitātes Ģermāņu filoloģijas nodaļu, kur ieguvis grādu angļu valodas mācīšanas specialitātē. Viņš arī nodarbojās ar sportu un bija viens no futbola kluba Kijivas Dinamo futbola faniem (pazīstami kā "ultras").
Militārā karjera
Kopš 2014. gada viņš ir piedalījies karā Donbasā, 2017. gada septembrī pārņemot Azovas bataljona vadu un rotu. 2016. gada jūlija intervijā "Redis" aprakstīja militāro spēju uzlabošanos, ko viņš pārraudzīja savā karaspēkā: “Mūsu misija ir izveidot jauna veida armiju. Lai gan mēs zaudējām daudz pieredzējušu puišu no vecās komandas, esam auguši kvantitātē un kvalitātē. Ir uzlabojusies disciplīna un kaujas efektivitāte. (..) Mēs pakāpeniski attīstījām savu militārās zinātnes doktrīnu — sākot ar praksi, nevis teoriju. Mācību un cīņu gaitā puiši apguva taktiku un kājnieku ieroču prasmi. Mums pavērās daudzas jaunas iespējas: mēs varam neatkarīgi darboties frontes līnijās, bez citām apakšvienībām, kas mūs pastāvīgi pieviļ kaujas operācijās."
2022. gada Krievijas iebrukums Ukrainā
Pēc Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā D. Prokopenko 2022. gada 7. martā ierakstīja video ziņojumu, kurā viņš aicināja slēgt debesis virs Ukrainas, lai palīdzētu novērst humanitāro sabrukumu Mariupolē, jo “ienaidnieks pārkāpj kara noteikumus, apšaudot civiliedzīvotājus, iznīcina pilsētas infrastruktūru; ienaidnieks pakļauj Mariupoli genocīdam."
2022. gada 19. martā prezidents Volodimirs Zelenskis piešķīra Ukrainas varoņa titulu divu Mariupoles aizsardzību vadījušo vienību komandieriem: D. Prokopenko un 36. jūras kājnieku brigādes komandierim pulkvežleitnantam Volodimiram Baraņukam. Majors D. Prokopenko saņēma augstāko apbalvojumu "par drosmi, par efektīvu taktiku ienaidnieka uzbrukumu atvairīšanai un par varonīgās pilsētas Mariupoles aizsardzību".
2022. gada 12. aprīlī D. Prokopenko parādījās videovēstījumā, ziņojot par apsūdzībām, ka Krievijas ķīmiskie ieroči nomesti Mariupolē drona uzbrukumā: “Vakar okupanti pret militārpersonām un civiliedzīvotājiem Mariupolē izmantoja nezināmas izcelsmes indīgu vielu. Uzbrukuma epicentrs nebija cilvēku tuvumā, tāpēc kontakts ar vielu bija minimāls, kas, iespējams, izglāba dzīvības, taču joprojām ir sekas. Šobrīd nav iespējams noskaidrot, ar kādu vielu saindēti cilvēki, jo esam pakļauti pilnīgai blokādei, un krievi slēpj pierādījumus par savu noziegumu." Neatkarīgi no pēkšņās starptautiskās uzmanības ķīmiskajam uzbrukumam, viņš turpināja apgalvot, ka tūkstošiem civiliedzīvotāju pilsētā ir nogalināti un tikuši turpināti slepkavot pastāvīgi notiekošos Krievijas gaisa triecienos, jūras spēku bombardēšanas, smago liesmu metēju sistēmu, artilērijas un fosfora munīcijas dēļ. 2022. gada 13. aprīlī Azovas pulka oficiālajā Twitter kontā tika apstiprināts, ka D. Prokopenko paaugstināts par pulkvežleitnantu.
Rjūkjū salas
Rjūkjū salas (ja, Ryūkyū-shotō) ir salu grupa Nansei salās, kas pieder Japānai. Dažreiz termins Rjūkjū salas tiek attiecināts uz visu Nansei arhipelāgu. Rjūkjū salas pārklājas ar Okinavas prefektūru (no Okinavas prefektūras Rjūkjū salās neietilpst tikai Daito salas). Lielākā Rjūkjū sala ir Okinava. Šajā salā atrodas arī divas lielākās Rjūkjū salu pilsētas — Naha un Okinava.
Arhipelāga iedalījums
Rjūkjū salās ietilpst šādas salas un salu grupas:
Deniss Prokopenko
2022. gada Krievijas iebrukums Ukrainā
2022. gada 21. septembrī Deniss Prokopenko tika atbrīvots no gūsta, veicot ieslodzīto apmaiņu ar Krieviju.
Turaidas skola
Turaidas skola (arī Turaidas pamatskola) ir ciems Siguldas novada Krimuldas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P8.
Airbus A340
Airbus A340 ir pasažieru četru dzinēju platas fizelāžas reaktīvā lidmašīna. To no 1991. līdz 2011. gadam ražoja Airbus.
A340 versiju lidojuma attālums var būt no 12 400 līdz 16 700 km. Tās var uzņemt līdz 375 pasažieriem standarta variantā vai 440 pagarinātajā -600 sērijā.
Pirmā lidsabiedrība, kurā A340 sāka lidojumus 1993. gada martā, bija Lufthansa.
Upesgrīva
Upesgrīva var būt:
Andrē Ajū
Andrē Morgans Ramī Ajū (fr, dzimis ) ir Ganas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Ganas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Ajū pārstāv Kataras komandu Al Sadd.
Ajū savu karjeru sācis Francijas komandā Marseille. 2010. gadā kļuvis par svarīgu komandas spēlētāju, izcīnot divas Coupe de la Ligues un Trophée des Champions trofejas. 2015. gadā pievienojies Anglijas Premjerlīgas komandai Swansea City. Nākamajā sezonā pievienojies West Ham United, bet pēc divām sezonām atgriezies Swansea City. 2021. gadā pievienojies Kataras komandai Al Sadd.
Ganas futbola izlases sastāvā debitējis 2007. gadā. Piedalījies 2010. un 2014. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī septiņos Āfrikas Nāciju kausa turnīros.
Viņa tēvs ir viens no visu laiku labākajiem Āfrikas futbolistiem Abedi Pele. Viņa brāļi Ibrahīms un Džordans arī ir futbolisti.
Sasniegumi
Marseille
Monako katedrāle
<mapframe text="Monako katedrāle" width=260 height=260 zoom=18 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q667450" } Dievmātes Bezvainīgās ieņemšanas katedrāle (fr), dēvēta arī par '''Sv. Nikolaja katedrāli''' ir Romas katoļu katedrāle, kas atrodas Monako. Monako arhidiecēzes katedrāle.
Andrē Ajū
Sasniegumi
Al Sadd
Individuālie sasniegumi
Monako katedrāle
Katedrāle celta no 1875. līdz 1903. gadam 13. gadsimta Svētā Nikolaja baznīcas vietā. Konsekrēta 1911. gadā. Tā ir Monako valdošās Grimaldi dinastijas nekropole. Citu starpā šeit apglabāta Greisa Kellija. Vairāki interjera priekšmeti pārnesti no vecās baznīcas, to skaitā 15. gadsimta retabls.
FC Paços de Ferreira
FC Paços de Ferreira (pt) ir Portugāles futbola klubs no Pasušas di Ferreiras pilsētas.
Airbus A350 XWB
Airbus A350 XWB ir pasažieru divu dzinēju platas fizelāžas reaktīvo lidmašīnu saime. To kopš 2010. gada ražo Airbus.
A350 ir pirmā Airbus lidmašīna, kurai gan fizelāža gan spārnu struktūra izgatavota no oglekļa šķiedru polimēra. A350 versiju lidojuma attālums var būt no 15 000 līdz 15 600 km. Tās var uzņemt līdz 350 pasažieriem.
Pirmā lidsabiedrība, kurā A350 sāka lidojumus 2015. gada janvārī, bija Qatar Airways.
Brasla (Krimuldas pagasts)
Brasla ir ciems Siguldas novada Krimuldas pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa A3, Braslas upes krastā. Pāri Braslas upei atrodas otrs Braslas ciems, kas ietilpst Straupes pagastā.
Tēvijai
Tēvijai ir patētiska Jurjānu Andreja kantāte ar autora vārdiem, kas oriģinālā apzīmēta par "dziesmu korim un soprānam solo ar orķestra pavadījumu". Dziesmas pirmatskaņojums notika Trešajos dziesmu svētkos 1888. gadā.
Šis skaņdarbs ir tautā iemīļots sirsnīgā solo dēļ, ko ar nosaukumu "Lūgšana" nereti dzied arī atsevišķi. Taču galvenais kantātes "Tēvijai" slavas ceļa noslēpums meklējams tās sparīgajā kora valodā, kas — lai gan stilā vecmodīga un ordināra — ar dominējošo marša ritmu un krasajiem dinamiskajiem pretstatiem jau tīri motoriski ietekmē un aizrauj klausītājus. Joprojām simboliskā satura dēļ šī kantāte arī šobrīd ir viens no mūsu iemīļotākiem skaņdarbiem, un ar to sacensties spēj vienīgi vēl daži Jāzepa Vītola un Emīla Dārziņa kordarbi.
Vēsture
1875. gadā Andrejs Jurjāns iestājās Pēterburgas konservatorijā, kur mācījās ērģeļspēli, kompozīciju un mežraga spēli. Studiju gados radās viņa pirmās dziesmas, kas publicētas krājumā "Daina" (1877). Pēc konservatorijas beigšanas Jurjāns 35 gadus strādāja par mūzikas pedagogu, diriģentu un ērģelnieku Harkivas mūzikas skolā (1882-1920).
Karloss Baka
Karloss Baka (es; dzimis ) ir Kolumbijas futbolists, uzbrucējs, bijušais Kolumbijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2017. gada spēlē La Liga kluba Villarreal CF sastāvā.
Sasniegumi
Sevilla
Milan
Individuālie sasniegumi
Benša
Benša (fr) ir pilsēta Beļģijā, Valonijas reģionā, Eno provincē. 2018. gadā pilsētā dzīvoja 33 598 iedzīvotāji.
Pilsēta ir pazīstama ar viduslaiku Benšas pili, kurā ir uzturējusies Ungārijas karaliene Habsburgu Marija.
Sports
Oktobra sākumā notiek šosejas riteņbraukšanas sacensības Benša–Šimē–Benša ar startu un finišu Benšā.
Tohtamišs
Tohtamišs (توقتمش, ; dzimis ap 1342. gadu, miris 1406. gadā) bija Zelta Ordas hans (1380—1395), vēlāk Tjumeņas hans (1396—1406). Krievu kronikās dēvēts par caru Taktamišu (царь Тактамыш).
Dzīvesgājums
Dzimis tagadējā Manghistau apgabala vietvalža Tui-Hodžas ģimenē. Pēc tēva sodīšanas ar nāvi viņš bēga pie Samarkandas emīra Tamerlana, taču vēlāk atgriezās. 1376. gadā viņš sāka atkārtotus uzbrukumus Zelta Ordas zemēm, bet pēc hana Urusa un viņa dēlu nāves 1379. gadā kļuva par hanu Zelta ordas austrumu daļas galvaspilsētā Signakā. 1380. gadā viņam izdevās ieņemt Zelta ordas galvaspilsētu Saraju un rudenī sakaut emīra Mamaja karaspēku pie Kalkas upes. 1382. gadā viņš devās karagājienā pret nepakļāvīgajiem krievu kņaziem un 26. augustā ieņēma Maskavu.
1391. gada 18. jūnijā Tamerlans sakāva Tohtamiša karaspēku kaujā pie Kondurčas upes Volgas Bulgārijā. 1395. gadā Tamerlans devās jaunā uzbrukumā Zelta ordai pāri Kaukāza kalniem, 15.–16. aprīļa kaujā pie Terekas vēlreiz uzvarēja Tohtamišu un nopostīja Sarajas un Azakas pilsētas, pārtraucot karavānu pārvietošanos par Zīda ceļa ziemeļu atzaru.
Tohtamišs bēga uz Sibīriju, kur viņu 1406. gadā nogalināja hans Šadibeks. Tohtamiša dēls Džalaladins aizbēga pie Lietuvas dizkunigaiša Vītauta un 1410. gadā piedalījās Grīnvaldes kaujā pret Vācu ordeni, kur lietuvieši sekmīgi izmantoja no tatāriem aizgūto viltus atkāpšanās taktiku. 1408. gadā emīrs Edigejs iebruka krievu zemēs un Maskavas kņazs Vasīlijs no jauna bija spiests atzīt Zelta Ordas virsvaru un 1412. gadā samaksāt iekavētās nodevas. Ar dižkunigaiša Vītauta palīdzību Džalaladins kļuva par Zelta Ordas hanu (1412—1413). Emīrs Edigejs līdz savai nāvei 1419. gadā nostiprinājās Krimā, no kurienes uzbruka Tohtamiša pēctečiem un vairākas reizes padzina viņus no Sarajas, vietā ieliekot sev paklausīgus hanus.
Putniņi (Krimuldas pagasts)
Putniņi (arī Ķizbele) ir ciems Siguldas novada Krimuldas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P7, Runtiņupītes krastā. Pie ciema ir Putniņu kapi.
Dīcmaņu strauts
Dīcmaņu strauts ir Cieceres labā krasta pieteka Saldus novadā, uz rietumiem no Saldus pilsētas. Izteka - uz austrumiem no Namiķiem. Tek dienvidu virzienā. Ietek Ciecerē pie Mežvidiem. Dīcmaņu strautu šķērso valsts autoceļi P108 (Ventspils–Kuldīga–Saldus), A9 (Rīga (Skulte)–Liepāja), P105 (Butnāri–Saldus–Ezere). Tā krastos atrodas Druva.
Marku Silva
Marku Alešandre Saraiva da Silva (pt; dzimis Lisabonā) ir portugāļu futbola treneris un bijušais futbolists. Spēlējis aizsarga pozīcijā, spēlētāja karjeras laikā pārstāvējis tikai Portugāles klubus. Pašlaik ir Anglijas Premjerlīgas kluba Fulham galvenais treneris.
Futbolista karjera
Profesionāla spēlētāja karjeru sāka Belenenses. Karjeras laikā aizvadījis tikai divas spēles Portugāles augstākajā līgā jeb Primeira Liga: vienu Belenenses, otru Campomaiorense sastāvā. Pārstāvējis dažādus Portugāles zemāko līgu klubus. Ilgāko laiku spēlējis Estoril, kura sastāvā arī noslēdza spēlētāja karjeru.
Trenera karjera
2015. gada vasarā kļuva par Grieķijas Superlīgas kluba Olympiacos galveno treneri. 2015.—2016. gada sezonā aizveda klubu līdz Grieķijas čempionu titulam, bet sezonas beigās atstāja galvenā trenera amatu personisku iemeslu dēļ. Karjeras turpinājumā strādāja Anglijā. 2017. gada janvārī kļuva par Hull City galveno treneri, vienojoties par darbu līdz sezonas beigām, bet nespēja glābt komandu no izkrišanas no Premjerlīgas. 2017.—2018. gada sezonā vadīja Watford. 2018. gada vasarā kļuva par Everton galveno treneri, parakstot līgumu uz trīs gadiem. 2019. gada decembrī tika atbrīvots no amata, komandai atrodoties 18. vietā Premjerlīgā.
Aleksandrs Nīlanders
Aleksandrs Nīlanders (sv, dzimis ) ir Kanādā dzimis Zviedrijas hokejists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2023) Nīlanders spēlē NHL komandā Pitsburgas "Penguins".
Viņa tēvs Mīkaels arī bija profesionāls hokejists, kas NHL aizvadījis 920 spēles. NHL hokejists ir arī Aleksandra brālis Viljams.
Marku Silva
Trenera karjera
2021. gada jūlijā tika apstiprināts par Fulham galveno treneri. 2021.—2022. gada sezonā komanda spēlēja Anglijas otrajā spēcīgākajā līgā Championship un uzvarēja līgā, iekļūstot Premjerlīgā.
Estoril
Aleksandrs Nīlanders
Karjera
Pēc 2016. gada NHL drafta lielāko daļu nākamās sezonas aizvadījis spēlējot AHL vienības Ročesteras "Americans" sastāvā, kurā 65 spēlēs atzīmējies ar 10 vārtiem un 18 piespēlēm, kā arī aizvadījis četras spēles NHL komandas Bufalo "Sabres" sastāvā, nopelnot vienu rezultatīvu piespēli. Nākamās sezonas turpinājis spēlēt gan Ročesteras "Americans", gan Bufalo "Sabres" komandu sastāvos. 2019. gadā maiņas rezultātā nonāca Čikāgas "Blackhawks" īpašumā, Bufalo "Sabres" saņemot somu aizsargu Henri Jokiharju.
Marku Silva
Trenera karjera
Sporting CP
Olympiacos
2015. gada UEFA Čempionu līgas fināls
2015. gada UEFA Čempionu līgas fināls bija 2014.—2015. gada UEFA Čempionu līgas sezonas finālspēle. Tā notika sestdienā, Berlīnes olimpiskajā stadionā Berlīnē, Vācijā. Tajā tikās Itālijas klubs Turīnas "Juventus" un Spānijas klubs FC Barcelona.
Barcelona uzvarēja ar rezultātu 3:1 un Eiropas spēcīgākā futbola kluba trofeju izcīnīja 5. reizi kluba vēsturē. Barcelona kvalificējās 2015. gada FIFA klubu pasaules kausam kā UEFA pārstāvji, kā arī 2015. gada UEFA Superkausam, kur spēlēja ar 2014.—2015. gada UEFA Eiropas līgas uzvarētājiem Sevilla FC.
Ceļš uz finālu
M — mājās; V — viesos
Stadions
Par 2015. gada UEFA Čempionu līgas fināla norises vietu Berlīnes olimpiskais stadions stadions tika izvēlēts UEFA izpildkomitejas sanāksmē Londonā.
Plovs
Plovs ir ēdiens no rīsiem un gaļas, dārzeņiem, augļiem ar dažādu garšvielu piedevām. Tas ir nozīmīgs Centrālāzijas tautu — uzbeku, tadžiku, turkmēņu, afgāņu — ēdiens. Tas ir izplatīts ēdiens arī Kaukāza valstīs, kā arī Austrumeiropas valstīs. Izšķir divus plova pamatveidus — tā saucamais uzbeku plovs, kur rīsi tiek gatavoti kopā ar gaļu, un azerbaidžāņu plovs, kad rīsi un gaļa tiek gatavota atsevišķi un tikai pēc tam sajaukti kopā. Pastāv arī dažādas citas plova variācijas, piemēram, rīsu vietā vai kopā ar rīsiem tiek izmantota labība (kvieši, zirņi, kukurūza). Tradicionāli plovu taisa no jēra gaļas, bet izmanto arī citu dzīvnieku gaļu.
Korostišiva
Korostišiva (uk) ir pilsēta Ukrainas ziemeļos, Žitomiras apgabala Žitomiras rajonā. Izvietojusies apgabala austrumdaļā Teterivas upes krastos 29 km no apgabala centra Žitomiras. Līdz 2020. gadam rajona centrs.
Zaķskābenes
Zaķskābenes (Oxalis) ir lielākā zaķskābeņu dzimtas ģints, kurai ir kosmopolītisks izplatības areāls. Ģintī ir klasificētas aptuveni 550 sugas, no kurām 4 ir sastopamas arī Latvijā. Dažas sugas tiek izmantotas dekoratīviem nolūkiem, kā arī uzturā.
Korostišiva
Vēsture
Apdzīvotā vieta izveidojusies 13. gadsimtā, bet vēstures avotos pirmoreiz minēta 1499. gadā, kad Lietuvas kņazs Aleksandrs Jagellons to dāvājis bajāram Kšištofam Kmitam. 17. gadsimtā Korostišivā uzbūvēta pils un baznīca, kā arī tilts pār Teterivas upi. 1779. gadā Korostišivai piešķirtas Magdeburgas tiesības un ģerbonis; 1783. gadā pilsētā bija 600 iedzīvotāji. 1795. gadā Korostišiva kļuva par pagasta centru. 1850. gados pie Korostišivas sāka izstrādāt granīta karjerus un sākotnēji lielākā daļa strādnieku bija itāļi. 1873. gadā uz šejieni no Kijivas pārcēla skolotāju semināriju, pie kura 1883. gadā atvēra meteoroloģisko staciju. 1938. gadā Korostišivai atjaunoja pilsētas tiesības. Mūsdienās pilsēta ir granīta ieguves un apstrādes centrs.
Zaķskābenes
Sugas
Citas sugas (nepilns saraksts):
Izmantošana
Dažas sugas, piemēram, Oxalis versicolor, tiek audzētas kā krāšņumaugi, to ziedu un interesanto lapu dēļ. Augi, kuru sugām raksturīgas četras lapas, it sevišķi Oxalis tetraphylla, dažreiz tiek maldīgi pārdoti kā "četrlapu āboliņi".
Zaķskābenes tiek arī plaši lietotas pārtikā, piemēram meža zaķskābeni (Oxalis acetosella) cilvēki ir izmantojuši uzturā jau tūkstošiem gadu. Tās lapas tiek ēstas svaigas vai arī tās var tikt sakaltētas, lai iegūtu tēju, kurai ir izteikta citrusa garša. Oxalis tuberosa ir sulīgi, ēdami bumbuļi, kuri jau sen tiek kultivēti pārtikai Kolumbijā un citviet Dienvidamerikas Andu kalnos, kā arī Jaunzēlandē to audzē un pārdod kā "Jaunzēlandes jamsu" (lai gan tas nav īsts jamss). Jūrnieki, kas ceļoja pa Patagoniju, kā C vitamīna avotu ēda Oxalis enneaphylla lapas, lai izvairītos no cinga.
Deinze
Deinze (nl) ir pilsēta Beļģijā, Flandrijas reģionā, Austrumflandrijas provincē. 2018. gadā pilsētā dzīvoja 31 085 iedzīvotāji.
Kopš 2004. gada Deinze ir starta vieta Gentes—Vevelgemas šosejas riteņbraukšanas sacensībām.
Cilvēki
Deinzē dzimuši:
Robērs d'Ellijs
Laika posmā no 1901. līdz 1903. gadam viņš startēja Eiropas čempionātos airēšanā, kopsummā izcīnot 4 medaļas. 1901. gadā viņš izcīnīja zelta medaļu airēšanas divnieku sacensībās, 1903. gadā viņš izcīnīja vēl vienu zelta medaļu airēšanas vieninieku sacensībās. Sudraba medaļu viņš izcīnīja 1902. gadā airēšanas divnieku sacensībās, bet bronzas medaļu 1903. gadā airēšanas divnieku sacensībās.
Pārcelšana uz Tālo Arktiku
Pārcelšana uz Tālo Arktiku (en, fr, iu, Quttiktumut nuutauningit) bija Kanādas valdības kampaņa, kuras ietvaros Aukstā kara laikā 1950. gados uz neapdzīvotām Kanādas Arktiskā arhipelāga salām tika pārvietoti 92 inuiti no Kvebekas un Bafina salas.
Pārvietošanai ir pretrunīgi vērtējumi: no vienas puses, tā tiek raksturota kā humāns žests, lai glābtu badā cietušo pamatiedzīvotāju dzīvības un dotu viņiem iespēju turpināt ierasto dzīvesveidu; un, no otras puses, tiek uzskatīts, ka tā ir bijusi piespiedu migrācija, ko ierosinājusi federālā valdība, lai apliecinātu savu suverenitāti Tālajos Ziemeļos, izmantojot «cilvēku karoga mastus», ņemot vērā gan auksto karu, gan strīdīgās teritoriālās pretenzijas uz Kanādas Arktisko arhipelāgu. Abas puses atzīst, ka pārvietotajiem inuītiem pirmajos gados pēc pārcelšanās netika sniegts pietiekams atbalsts, lai novērstu galēju trūkumu.
Vēsture
1953. gada augustā septiņas vai astoņas ģimenes no Portharisonas Kvebekas ziemeļos (mūsdienās zināma kā Inukjuaka) tika nogādātas uz Grisfjordu Elsmīra salas dienvidu galā un uz Rezolūtu Kornvolisas salā. Inuitu ģimenēm, kuras saņēma labklājības pabalstus, tika solītas labākas dzīves un medību iespējas jaunās kopienās Tālajā Arktikā. Viņiem pievienojās trīs ģimenes, kas tika savervētas no Pondinletas kopienas (toreizējās Ziemeļrietumu Teritorijās, tagad Nunavutas daļā), kuru mērķis bija mācīt Kvebekas inuitiem prasmes izdzīvot Tālajā Arktikā. Par vervēšanas metodēm un pārvietošanas iemesliem ir pretrunīgi vērtējumi. Valdība paziņoja, ka brīvprātīgās ģimenes ir piekritušas piedalīties programmā, lai samazinātu pārapdzīvotību un trūcīgās medības Kvebekas ziemeļdaļā, lai samazinātu viņu atkarību no pabalstiem un atsāktu naturālo dzīvesveidu. Turpretī inuiti ziņoja, ka pārvietošana bija piespiedu kārtā un to motivēja vēlme nostiprināt Kanādas suverenitāti Kanādas Arktiskajā arhipelāgā, izveidojot apmetnes šajā apgabalā. Inuiti tika transportēti Austrumarktikas patruļkuģī C.D Howe uz Kornvolisas (Rezolūtu) un Elsmīra salām (Aleksandrafjodu un Grisfjordu), kas ir lielas tuksnesīgas salas neviesmīlīgajos polārajos ziemeļos. Jau atrodoties kuģī, inuitu ģimenes uzzināja, ka tās nedzīvos kopā, bet tiks izsēdinātas krastā trīs atsevišķās vietās.
Tiek apgalvots, ka inuitu pārvietošana kalpoja ne tikai kā eksperiments, bet arī kā atbilde uz tā saukto «eskimosu problēmu». Federālā valdība uzsvēra, ka eskimosu problēma ir saistīta ar inuitu nevēlēšanos atteikties no sava nomadu dzīvesveida apgabalos, kas it kā bija pārapdzīvoti, un sniedza detalizētus pārskatus par sliktām medību sezonām un badu Inukjuakas apvidū, kas ir tiešās sekas pārapdzīvotībai. Tomēr federālā valdība zināja, ka attiecīgajā apgabalā ir mazražīga slazdošanas sezona, jo beidzās četru gadu lapsu cikls.
Apmetnes
Ģimenes uz ziemeļiem tika aizvestas bez pietiekamiem pārtikas krājumiem, ziemeļbriežu ādām un citiem materiāliem, kas nepieciešami atbilstoša apģērba un telšu izgatavošanai. Tā kā lielākā daļa no viņiem bija pārvietoti apmēram 2000 km uz ļoti atšķirīgu ekosistēmu, viņi nebija pazīstami ar turienes savvaļas dzīvniekiem un viņiem bija jāpielāgojas mēnešiem ilgajām polārajām naktīm ziemā un polārajai dienai vasarā, kas nav raksturīgi ziemeļu Kvebekai. Inuitiem tika solīts, ka pēc diviem gadiem, ja vien viņi vēlēsies, viņi tiks atgriezti mājās taču valdība šos solījumus nepildīja.
Inuitu ģimenes tika pārvietotas uz faktiski neapgūtu arktiskā tuksneša apvidu bez atbilstošas infrastruktūras. Grisfjordas apmetnes vietā bija tikai pirms neilga laika ierīkotais Kanādas karaliskās jātnieku policijas postenis, kurš pie tam atradās 60 km no apmetnes. Rezolūtas apmetne tika ierīkota 6 km no 1947. gadā izveidotās polārās meteostacijas un gaisa spēku bāzes un, kaut arī kontakti starp bāzes personālu un inuitiem tika stingri ierobežoti, inuiti varēja nelielā apjomā izmantot to atbalstu.
Galu galā inuīti apguva vietējos baltvaļu migrācijas ceļus un spēja izdzīvot šajā apgabalā, katru gadu medījot 18 000 km² lielā areālā. Kanādas karaliskās jātnieku policijas (RCMP) ziņojumos teikts, ka abas kolonijas kopumā bija veiksmīgas morāles, mājokļu un iztikas nodrošināšanas ziņā.
Pārvērtēšana
1980. gados pārvietotie inuiti un viņu pēcteči ierosināja prasību pret Kanādas valdību, apgalvojot, ka «ir pārliecinoši pierādījumi, kas liecina, ka galvenais, ja ne vienīgais iemesls inuitu pārvietošanai uz Tālo Arktiku, bija vēlme, lai Kanāda apliecinātu savu suverenitāti pār Arktikas salām», un 1987. gadā pieprasīja 10 miljonu dolāru kompensāciju no federālās valdības.
Pēc sabiedrības un plašsaziņas līdzekļu spiediena federālā valdība izveidoja programmu, lai palīdzētu inuitiem atgriezties dienvidos, un 1989. gadā 40 inuīti atgriezās savās bijušajās kopienās, izraisot ģimeņu sairšanu pēc paaudžu līnijām — jaunāki kopienas locekļi bieži vien izvēlējās palikt Tālajā Arktikā. Tie, kas palika, tiek raksturoti kā pārliecināti uzticīgi savām jaunajām mājām.
Pretstatā tam Kanādas Cilvēktiesību komisijas ziņojumā, kas tika iesniegts 1991. gada decembrī, tika apgalvots, ka ir skaidri pierādījumi tam, ka pārvietošanas kampaņas laikā valdībai bija bažas par Arktikas suverenitāti un saprata, ka apmetnes veicinās Kanādas suverenitātes nostiprināšanos. Ziņojumā secināts, ka Kanādas valdība ir lauzusi solījumu pēc diviem gadiem atgriezt pārvietotos uz iepriekšējo dzīves vietu, ja viņi to vēlēsies. Nākamajā ziņojumā, ko uzrakstīja Trentas universitātes profesors Magnuss Ginters, tika izskatīti dažādi akadēmiķu apgalvojumi, apstrīdot to, kas notika pārvietošanas laikā. Tajā secināts, ka valdība rīkojusies ar humāniem nodomiem, un rezultātā Indiāņu lietu un Ziemeļu attīstības ministrs Toms Siddons paziņoja, ka būtu «nepiemēroti valdībai atvainoties» vai sniegt kompensāciju.