cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vestindijas lamantīns
Izskats un īpašības
Tāpat kā pārējās sirēnas, arī Vestindijas lamantīns ir pilnībā piemērojies dzīvei ūdenī. Tā priekškājas ir pārveidojušās par airkājām, astei ir spura, kas atgādina airi, un pakaļkājas nav redzamas. Pa visu ķermeni ir bezkrāsains, rets apspalvojums, kas traucē uz ādas augt aļģēm. Lamantīna airkājas ir plastiskas, tādēļ tie spēj augus saķert un iebāzt mutē. Katrai airkājai ir 3—4 nagi.
Vidējais Vestindijas lamantīna ķermeņa garums ir 3 metri, svars 400—600 kg. Mātītes ir nedaudz lielākas par tēviņiem. Lielākie indivīdi var svērt līdz 1500 kg un sasniegt 4,6 metru garumu. Vestindijas lamantīni ir pelēkā vai brūnā krāsā, reizēm tie ir zilpelēki kā debesis.
Vestindijas lamantīni ir ļoti jūtīgi pret vēsu ūdeni. Lai arī lamantīnu lielie ķermeņi daļēji saglabā siltumu, tomēr tiem nav zemādas tauku jeb trāna kā citiem jūras dzīvniekiem, kā arī lamantīni no barības neizstrādā papildus ķermeņa siltumu. Ja ūdens temperatūra kļūst vēsāka par 21 °C, lamantīns var saaukstēties un saslimt ar plaušu karsoni. Vēsā ūdenī, kas vēsāks par 15 °C, lamantīns kļūst miegains un maz ēd. Tas viss noved pie tā, ka lamantīns nomirst.
Uzvedība un barība
Lai arī lamantīns izskatās lempīgs dzīvnieks, zem ūdens tas ir pārsteidzoši veikls. Tas spēj izpildīt dažādus akrobātiskus trikus, kā, piemēram, griešanos ap savu asi un peldēšanu uz muguras. Vestindijas lamantīnam patīk siltas ūdenstilpes, kas ir vismaz 1—2 metrus dziļas, tas uzturas arī 3—5 metru dziļumā, bet dziļāk par 6 metriem lamantīns nevēlas peldēt. Vestindijas lamantīni nav teritoriāli dzīvnieki, pamatā tie ir vientuļnieki, bet riesta laikā tie pulcējas baros, un pieaugušiem lamantīniem nav dabīgo ienaidnieku. Bet pusaudžus un mazuļus apdraud haizivis, krokodili, zobenvaļi un aligatori.
Lamantīni barojas ar dažādiem ūdensaugiem, kā arī krasta augiem, tie nav izvēlīgi un ēd to, ko atrod savā ceļā. Katru dienu tie apēd 9—30 kg dažādu augu. Tā kā lamantīni barojas arī ar cietajām augu daļām, tā zobi nodilst, bet visu mūžu tie aizvietojas ar jauniem zobiem. Tie izaug žokļa dziļumā un lēnām bīdās uz žokļa priekšpusi. Priekšējie zobi no rindas izkrīt un nomainās ar nākamajiem zobiem.
Vairošanās
Dzimumbriedumu lamantīnu mātītes sasniedz 7—9 gadu vecumā, reizēm tās pārojas jau 4 gadu vecumā. Grūsnības periods ilgst 12—14 mēnešus. Parasti piedzimst 1 mazulis, ļoti reti piedzimst dvīņi. Piedzimstot tas ir apmēram 1 metru garš un sver 30 kg. Mazuļi piedzimst ar zobiem, kas tiem ļauj jau uzreiz pārtikā lietot jūraszāles. Māte ar mazuli paliek kopā 2 gadus, un starp abiem veidojas ļoti ciešas attiecības. Līdz 20—26 gadu vecumam lamantīnu mātītei piedzimst 5—7 mazuļi. Vestindijas lamantīni savvaļā var nodzīvot līdz 60 gadiem.
Sistemātika
Vestindijas lamantīnam ir 2 pasugas:
Pēdējo gadu ģenētiskie pētījumi rosina zinātniekus izdalīt vēl trešo Rietumindijas lamantīnu grupu, kas dzīvo Dienvidamerikas ziemeļaustrumu piekrastē.
Romāns Grigorčuks
2009. gada oktobrī pievienojās Ukrainas klubam Zaporožjes "Metallurg", bet pēc mēneša to pameta pēc nesaskaņām ar kluba vadību. Vēl pēc mēneša Grigorčuks atgriezās klubā, tomēr amatā palika tikai līdz sezonas beigām. 2010. gada decembrī viņš pievienojās 2. līgas klubam Odesas "Čornomorec".
Portelizabeta
Portelizabeta, oficiāli Gebēha , ir viena no Dienvidāfrikas lielākajām pilsētām, Austrumkāpas provinces transporta un rūpniecības centrs. Viena no valsts lielākajām ostām Indijas okeāna krastā. Izvietojusies Algoas līča krastā 770 km uz austrumiem no Keiptaunas.
Portelizabeta dibināta 1820. gadā kā britu kolonistu apmetne robežas nostiprināšanai starp Kāpas koloniju un ķhosu zemēm.
Viens pats mājās
"Viens pats mājās" (en) ir 1990. gada ASV Ziemassvētku kinokomēdija, kuras režisors ir Kriss Kolumbuss, scenārija autors un producents Džons Hjūzs. Šī ir pirmā filma "Viens pats mājās" filmu sērijā. Lomas atveido Makolijs Kalkins, Džo Peši, Denjels Stērns, Džons Hērds un Ketrina O'Hāra. Kalkins atveido Kevinu Makalisteru, zēnu, kurš aizsargā savu Čikāgas piepilsētas māju no zagļiem pēc tam, kad viņa ģimene nejauši atstājuši viņu dodoties Ziemassvētku brīvdienās uz Parīzi.
Hjūzs izdomāja filmas scenāriju, atrodoties atvaļinājumā, un sākotnējo līgumu par filmas veidošanu noslēdza ar studiju Warner Bros.. Tomēr Warner Bros. pārtrauca filmas izstrādi pēc tam, kad filmas tāme pārsniedza tai piešķirto budžetu. 20th Century Fox pēc slepenas tikšanās ar Hjūzu uzņēmās filmas izstrādi. Drīz pēc tam sadarbības līgumus noslēdza ar Kolumbusu un Kalkinu. Filmēšana notika no 1990. gada februāra līdz maijam visā Ilinoisā.
Filmas "Viens pats mājas" pirmizrāde notika Čikāgā, bet ASV kinoteātros to demonstrēja no 16. novembra. Tā saņēma pozitīvas atsauksmes, slavējot aktieru sastāvu, humoru un mūziku. Filmas pasaules kases ieņēmumi ir vairāk nekā 476 miljoni ASV dolāru, kļūstot par ienesīgāko kinokomēdijas spēlfilmu līdz filmas "Paģiras 2" (2011) iznākšanai, un padarīja Kalkinu par bērnu kinozvaigzni. Turklāt tā ir otrā ienesīgākā 1990. gada filma aiz filmas "Spoks". ASV tā bija skatītākā filma 12 nedēļas pēc kārtas un līdz 1991. gada jūnijam noturējās pasaulē skatītāko filmu desmitniekā. Filma iekļauta Ginesa rekordu grāmatā, kā visu laiku ienesīgākā sava žanra filma. Filma nominēta Zelta globusa balvai kategorijās "Labākā muzikālā filma vai kinokomēdija" un "Labākais aktieris mūziklā vai kinokomēdijā" (Kalkins), kā arī Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijās "Labākā oriģinālmūzika" (Džons Viljamss) un "Labākā dziesma" (Somewhere in My Memory). Filma "Viens pats mājās" tiek uzskatīta par vienu no labākajām Ziemassvētku filmām. 1992. gadā iznāca filmas turpinājums "Viens pats mājās 2".
Sižets
Mazais Kevins ir jaunākais bērns daudzbērnu ģimenē. Katru gadu pirms Ziemassvētkiem viņa ģimene brauc ārvalstu ceļojumos. Tieši vienu dienu pirms ceļojuma uz Parīzi Kevins sastrīdas ar vecākiem un pārējiem ģimenes iemītniekiem, kas par sodu viņu aizsūta gulēt bēniņos. Ģimene aizguļas un laikā, kad viņi pamostas, jau vajadzēja braukt uz lidostu. Viss notiek lielā steigā, un Kevins pat nepamostas. Viss jau būtu labi, jo Kevins gribēja, lai viņš būtu viens pats, taču "Slapjie bandīti" ir iekārojuši Makalisteru māju, un Kevinam neklāsies viegli.
Andrejs Eglītis
Andrejs Eglītis (1912—2006) bija latviešu dzejnieks un trimdas sabiedriskais darbinieks.
Biogrāfija
Andrejs Eglītis dzimis 1912. gada 21. oktobrī Ļaudonas pagasta "Siliešos" kalpu ģimenē. Skolas gaitas uzsācis 1922. gadā Ļaudonas pamatskolā. Pēc skolas absolvēšanas vēlas turpināt mācības ģimnāzijā, bet nepietiekamā finansējuma dēļ dodas uz Rīgu un iestājas Rīgas pilsētas tehnikumā. Jau šajā laikā Eglītis aizraujas ar literatūru, tiek sarakstīti pirmie dzejoļi. Paralēli viņš arī aktīvi aizraujas ar sportu, it sevišķi futbolu.
Pēc tehnikuma absolvēšanas 1935. gadā Andrejs Eglītis tiek iesaukts Latvijas armijas obligātajā karadienestā. Vēlas uzsākt virsnieka karjeru. 1936. gadā iestājas karaskolā, bet drīz vien mācības pamet, jo saprot, ka armijas dzīvei nav piemērots. 1938. gadā uzsāk žurnālista gaitas laikrakstos "Brīvā Zeme" un "Rīts". Darbojies arī Latvijas radio informācijas daļā. Vēlas uzsākt teoloģijas studijas Latvijas Universitātē, taču šo nodomu izjauc karš.
Otrais pasaules karš un Latviešu tautas liktenis tajā atstāj smagu iespaidu Eglīša dzejā. 1943. gadā top Andreja Eglīša un komponistes Lūcijas Garūtas kantāte "Dievs, tava zeme deg". 1943. gadā Andreju Eglīti iesauc Latviešu Leģionā. Nosūtīts uz kara korespondentu apmācības grupu Berlīnē. Pēc atgriešanās piekomandēts 19. divīzijai ar kuru nogājis kauju ceļu no Cesvaines līdz Liepājai. 1945. gada aprīļa beigās, kad Liepājā beidz iznākt laikraksts "Tēvija", kļūst par jauna dienas laikraksta "Laika Balss" redaktoru. Tomēr vācu armijas sakāves dēļ redakcija tā arī nesāk darbu. 1945. gada maijā no Liepājas kopā ar daudziem citiem latviešu inteliģentiem bēgļu laivā emigrē uz Zviedriju (Gotlandi). Dzīvojis Stokholmā.
Aktīvi iesaistās trimdas latviešu sabiedriskajā dzīvē. 1947. gadā piedalījies Latviešu Nacionālā fonda (LNF) dibināšanā. No 1948 līdz 2000. gadam bija šī fonda ģenerālsekretārs. 1972. gadā kļuvis par Pasaules Brīvo latviešu apvienības (PBLA) Tautas balvas laureātu. 1953. gadā apprecējies ar Andu Jaunvīksni. 1994. gadā apbalvots ar IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, bet 2003. gadā ieguvis arī Ministru kabineta balvu. 1998. gadā Andrejs Eglītis pēc 53 svešumā pavadītiem gadiem atgriežas uz patstāvīgu dzīvi Latvijā. Miris Rīgā 2006. gada 23. februārī.
Bibliogrāfija
Dzeja
Esejas
Mājas zirgs
Zirgs jeb  mājas zirgs (Equus caballus) ir liels zīdītājs, piederošs vienai no septiņām Equus ģints mūsdienu sugām. Pie zirgiem pieder arī ēzelis, kulans un zebras. Zirgu tēviņu latviešu valodā sauc par ērzeli, mātīti par ķēvi un dzimumbriedumu nesasniegušu īpatni par kumeļu.
Zirgam ilgu laiku ir bijusi ļoti nozīmīga loma gan transportēšanā (tas izmantots jāšanai, kā arī kaujas ratu, pastu ratu, kariešu un pat īpašu tauvu laivu vilkšanai), gan lauksaimniecībā (kā aramzirgs), gan arī pārtikā. Visbiežāk kā aptuvenais zirga pieradināšanas laiks tiek minēts 2000. g.p.m.ē. Tas arī ir laiks, kad zirgs pirmo reizi tiek pieminēts kā pārvietošanās līdzeklis. Līdz pat 20. gs. vidum zirgi tika intensīvi un plaši izmantoti karadarbībā, un, kaut arī zirgi mūsu dienās aizstāti ar tehniku un mašīnām, vēl joprojām ir valstis, kuras ir saglabājušas zirgu karaspēka daļas, šādu daļu un karavīru apzīmēšanai lieto tādus jēdzienus kā kavalērija un kavalērists.
Zirga evolūcija
Salīdzinot ar zināšanām par citu dzīvnieku attīstību, mūsu zināšanas par zirga izcelsmi ir pietiekami bagātīgas — evolūcijas teorijas speciālisti var droši runāt gan par zirgu dzimtas vissenākajiem pārstāvjiem hirakotērijiem (Hyracotherium) jeb eohipiem (Eohippus), kas dzīvojuši pirms ~ 55 miljoniem gadu, gan arī par savvaļas ekvīdiem zirgiem.
Paliekas no diviem malējiem pirkstiem zirgam saglabājušās vēl šobaltdien — aizmetņi jeb t.s. „kastaņi” kāju iekšpusē un spalvu kušķos aizmugurē virs naga. Evolūcijas biologs Stīvens Džejs Gūlds savā 1983. g. izdotajā darbā Hen's Teeth and Horse's Toes kā reti sastopamus piemērus minējis mūsdienu zirgus ar īstiem „liekiem pirkstiem” — interesanti, ka arī šādi nelieli atavismi norāda uz zirgu seno izcelsmi un attīstību.
Dabā zirgi ir plēsīgo zvēru laupījums. Tādēļ viņos mīt dabiska tieksme bēgt no briesmām. Ja zirgam nebūs, kur bēgt, lai aizstāvētos, tie cīnīsies. Zirgam, izvairoties no plēsoņām, ir attīstījusies unikāla redze. Acis atrodas galvas sānu plaknēs — katra acs uztver atšķirīgu vizuālo informāciju, bet apziņā veidojas kopīgs redzes tēls gandrīz 360 grādu leņķī. Tā ganoties zirgs spēj pārraudzīt plašu teritoriju. Katrai acij ir gandrīz 180 grādu redzamības leņķis, tomēr zirgam veidojas divi aklie punkti — neliels priekšpusē un lielāks aizmugurē. Zirgs nevar saskatīt lietas, kas atrodas tuvu purnam, tomēr šis laukums nav pārāk liels, jo abu acu vizuālais tēls noteiktā attālumā no purna pārklājas. Aizmugures aklais laukums ir lielāks, bet arī noteiktā attālumā no zirga abu acu uztvertā informācija pārklājas. Tādēļ zirgi ļoti sargā savu aizmuguri. Nav ieteicams zirgam klusējot tuvoties no aizmugures, jo zirgs var izbīties un, neredzot objektu, kas tuvojas, var iespert. Zirgi viegli izbīstas un jātnieku drošības dēļ tie būtu pienācīgi jāiepazīstina ar svešiem objektiem un neierastām situācijām.
Zirgi dzīvo ģimenēs un viņu dzīves vide ir pārsvarā ganības, zālāji, ar zāli apauguši krūmāji. Šīs grupas vai bari parasti sastāv no viena pieauguša ērzeļa, viņa harēma (~ 10 ķēvēm) un jaunajiem pēcnācējiem. Līdzko jaunās vīriešu kārtas atvases sasniedz vairošanās vecumu un izrāda pirmos mēģinājumus aplecināt kādu no ķēvēm vai mēroties spēkiem ar bara vadoni, pēdējais tos parasti izdzen no bara, un jaunajiem ērzeļiem neatliek nekas cits, kā nošķirties un izveidot savu „vecpuišu bandu”.
Kad ērzelis ir sasniedzis 7 līdz 8 gadu vecumu, viņš ir pietiekami pieaudzis, lai „iemantotu savā īpašumā” kādu ķēvi, un, ja viņš ir gana stiprs un veiksmīgs, jaunais ērzelis drīz kļūst par „ģimenes vadoni”, t.i., viņam nu jau ir savs "harēms", ko veido citam ērzelim atņemtās ķēves. Parasti ērzeļi atņem no citiem harēmiem sava vecuma ķēves, kas visbiežāk ir vecā ērzeļa meitas, kuras arī pašas ļoti labprāt maina baru. Vērojot zirgu ģimenes ir pierādījies, ka pirmās ķēves, kuras ērzelis ir ieguvis kļūstot pieaudzis, ir tam ļoti uzticīgas, un nemaz tik vienkārši sevi neļauj aizvest nepazīstamam ērzelim. Toties jaunās ķēves pie pirmās izdevības pamet tēva baru.
Alfa ķēve nosaka virzienu, kādā ģimenes ganāmpulks pārvietojas, bet ērzelis noslēdz gājienu, uzraugot apkārtni, vai baram netuvojas briesmas. Nesen zinātnieki secinājuši, ka zirgu starpā valda sava veida demokrātija. Piemēram, ja lielākā daļa ganāmpulka izrāda vēlmi apstāties un ieturēt maltīti, pārējais bars piemērojas šai vairākuma vēlmei.
Zirga pieradināšana un savvaļas sugu saglabāšana
Senākie avoti par zirgu pieradināšanu ir datēti ar 3000. g.p.m.ē. un nāk no Centrālās Āzijas. Pastāv dažādas teorijas par pieradināšanas laiku un vietu. Metodiska un zinātniska zirgkopība mūsdienu Latvijas teritorijā sākās XIX gs., kad pirmo šķirnes zirgaudzētavu Ēdolē 1847. gadā izveidoja brīvkungs fon Bērs.
Ar zirga anatomiju saistīti termini
Acs, apakšciska, apakšplecs, aste, astes sakne, auss, balsene, ceļa locītava, ciska, elkonis, ganaši, gūžas, josta, jūga vēnas rieva, kakls, karpālā locītava, krēpes, krēpju dalīšanās vieta, kronītis, krusti, krūtis, lecamā locītava, mīkstumi / mīkstumiņi, mugura, mute, nags, nāsis, pakaļkāja, pakausis, papēža kauls, pēdvidus, piere, pieres krēpes, pleca locītava, plecs, priekškāja, purns, ribas, rīkle, sēžas paugura apvidus, skara / piesis vēzīša locītavā, skausts, stiegra, tukšumi, vaigu kauli, vēders, vēzīša locītava, vēzītis, zarnukaula apvidus, zods, žoklis, u.c.
Zirga krāsu apzīmējoši termini
Sastopami daudzu krāsu zirgi — sākot no dažādu toņu baltiem un pelēkiem un beidzot ar pavisam melniem. Neizpaliek arī pavisam rudi zirgi un citu siltu krāsu zirgi; raibi un tādi, kuriem ķermeņa daļu krāsojums atšķiras.
Daži no krāsu apzīmējošiem terminiem:
Lai aplūkotu detalizētu tabulu ar zirgu spalvu, krēpju un astes krāsām un nokrāsām, skatiet Latvijas zirgu šķirņu ciltsgrāmatu. Latvieši, it sevišķi folklorā, nereti savus zirgus dēvē tieši pēc to krāsojuma, piemēram, pelēcis vai pelēcītis, bērītis, sirmītis, salnītis u.c.
Balti marķējumi
Tie ir balti laukumi — zīmes, kas rotā citas krāsas zirga kājas vai galvu. Tā ir tipiska pazīme, pēc kuras viegli atšķirt dažādus zirgus. Šādus baltos marķējumus var sazīmēt pat pelēkiem un sirmiem zirgiem. Visa zirga dzīves garumā šīs zīmes nemaina nedz savu sākotnējo atrašanās vietu, nedz formu vai lielumu. Līdz ar to šie marķējumi lieliski kalpo zirgu identificēšanai, un visas īpašās pazīmes tiek ierakstītas zirga pasē.
Marķējumi uz zirga galvas. Visbiežāk sastopami zirgi, kuru galvas rotā balta zvaigznīte, svītra, abu kombinācija vai gluži vienkārši — kuriem ir balta seja vai purns. Tomēr ar vieglprātīgu zirga pazīmju kategorizēšanu jāuzmanās — ja zirgam, piemēram, uz galvas balta plankuma vietā ir vien pāris baltu spalvu, tad tā arī reģistrācijas dokumentos vajadzētu ierakstīt, pretējā gadījumā zirga identitāte vēlāk var tikt apstrīdēta.
Daži no terminiem, ko lieto balto marķējumu apzīmēšanai:
Gaitu apzīmējoši termini
Ierasti zirgu pārvietošanās veidi ir šādi:
Ar zirglietām un jātnieku piederumiem saistīti termini
Pie zirglietām — piederumiem, ar kuriem apseglo zirgu, — pieder iemaukti ar trenzi un pavadām, sedli jeb segli ar vēderjostu un kāpšļiem, “sviedrenes” jeb sviedru vai sedlu sedziņas un kāju aizsargi (jeb “nagafkas” / “nagavkas” — no krievu val.), trušādiņa skaustam vai aitādas polsteris (“numnahs”), ko liek zem sedliem, u.c. Iemauktiem, tāpat kā sedliem, ir dažādi veidi, formas, funkcijas un izmēri. Parasti zirglietas iespējams iegādāties pa daļām, tādējādi atrodot katram zirgam piemērotāko ekipējumu.
Iemaukti ir rīks no siksnām, ko uzmauc zirgam galvā un lieto zirga vadīšanai un kontrolei. Iemaukti parasti sastāv no:
Sedli jeb segli laikam ir pamanāmākais un noteikti lielākais zirga sedlošanas piederums, tomēr iespējams jāt arī uz neapsedlota zirga, līdzīgi, kā to darījuši senie Amerikas indiāņi. Mūsdienās vispopulārākie ir 3 veidu sedli:
Grāmatās minēti arī kovboju sedli, dāmu sedli (uz kuriem līdz pagājušā gadsimta sākumam, gluži kā to rāda filmās, sievietes jāja garos brunčos ar abām kājām vienā pusē) u.c. Agrākos laikos sedlus izgatavoja seglinieks, un arī mūsdienās sedli ir gan nopērkami veikalā, gan arī individuāli pasūtāmi pie meistara. Sedlu iegāde vai izgatavošana nav lēta, kaut gan cenas, protams, atšķiras atkarībā no sedlu veida, materiāla un zīmola. Sedlus izgatavo gan no sintētiskiem materiāliem, gan arī no ļoti smalkas cūkādas vai citu dzīvnieku ādām.
Zirgi folklorā, mitoloģijā un fantāzijā
Latviešu tautas folklorā un mitoloģijā. Latviešu mitoloģijā sastopami sudraba, zelta un dimanta zirgi vai zirgi ar sudraba, zelta un dimanta iemauktiem.
Lībiešu tautas mitoloģijā. Zirgiem ir bijusi un arī mūsdienās ir nozīmīga loma lībiešu (un visu somugru) mitoloģijā. Arheoloģiskajos izrakumos atrasti vairāki 13. gadsimta amuleti zirga galvas formā un citi zirgveida piekariņi. Folklorā ir minēti dažādi jātnieki, kas devušies pa jūrmalu ceļos.
Zirgi fantāzijā un fantastikā. 1968. gadā amerikāņu rakstnieks Pīters S. Bīgls (Peter S. Beagle) sarakstīja grāmatu “Pēdējais vienradzis” (The Last Unicorn), kas uzskatāma jau par fantāzijas žanru klasiku un nodēvēta par vienu no 10 labākajiem šī žanra darbiem pasaulē. 2005. g. "Jumava" izdeva šo grāmatu Sandra Kļaviņa tulkojumā. Pēc šī darba 1982. gadā tika izveidota animācijas filma ar tādu pašu nosaukumu.
Jēkabs Osis
Jēkabs Osis (arī Jakob Ohse, Яков Фридрихович Озе 1860 — 1919) bija latviešu filozofs, filozofijas zinātņu doktors, Tērbatas Universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātes privātdocents, profesors, dekāns (1889—1918), rektora pienākumu izpildītājs pēc tās evakuācijas uz Voroņežu. Latviešu literārās biedrības loceklis.
Profesors Osis tiek uzskatīts par pirmo akadēmiski izglītoto latviešu filozofu, izveidojis t.s. kritisko personālismu.
Dzīvesgājums
Dzimis 1860. gada 21. jūlijā Kabiles pagasta "Vecdudenu" saimnieka Frīdriha Oša ģimenē. Mācījās Kuldīgas elementārskolā, tad Kuldīgas ģimnāzijā (1872—1877). Studēja Tērbatas Universitātes Teoloģijas fakultātē (1877—1881), pēc tam Vēstures un filoloģijas fakultātē. Pēc universitātes beigšanas viņš strādāja par Vīlandes ģimnāzijas virsskolotāju (1884—1888).
1888. gadā viņš ieguva filosofijas maģistra grādu par darbu, kas bija veltīts substances jēdzienam Lebnica filosofijā un viņu pieņēma darbā Tērbatas Universitātē par privātdocentu. 1889. gadā Osi ievēlēja par ārkārtas profesoru un viņš ideālistiskās filozofijas pārstāvja Gustava Teihmillera (Teichmüller) ietekmē izveidoja t.s. kritiskā personālisma mācību. Šajā laikā viņš uzņēmās arī Vēstures un filoloģijas fakultātes dekāna pienākumus (1893—1905) un vairākkārt pildīja rektora pienākumus.
1896. gadā J. Osis Maskavas Universitātē aizstāvēja doktora disertāciju “Personālisms un projektīvisms Loces metafizikā” un tika ievēlēts par Tērbatas Universitātes kārtējo profesoru.
Pēc Februāra revolūcijas un Vidzemes guberņas sadalīšanas 1917. gada latviešu skolotāju konferencē profesors Osis ierosināja izveidot Latviešu augstskolu. Tērbatas Universitātes evakuācijas dēļ viņš 1918. gadā turpināja pedagoģisko darbu Voroņežā, kur 1919. gada 24. martā mira izsitumu tīfa epidēmijas laikā.
Jēkabu Osi par savu skolotāju uzskatīja latviešu filozofi Pauls Jurevičs un Pauls Dāle.
Romānika
Romānika ir mākslas stils, kas bija izplatīts Eiropā 10.-13. gs., taču aizsākās jau ap 8. gs. Visizteiksmīgāk tas izpaudās arhitektūrā. Romānikai raksturīgs masīvums un skaidras formas. Romānikas stila celtnes sastopamas arī Latvijā, lai gan laika gaitā tās tikušas ievērojami pārbūvētas, piemēram, Sv. Jura baznīca (tagad Dekoratīvi lietišķās mākslas un dizaina muzejs), kas ir senākā līdz mūsdienām saglabājusies celtne Rīgā un Turaidas pils, kuras kompleksā ietilpst vienīgais donžons Latvijā, kas saglabājies līdz mūsdienām.
Arhitektūra
Romānika visvairāk izpaudās arhitektūrā, īpaši piļu un sakrālajā arhitektūrā. Arhitektūrai raksturīgs simetriskums un regulāru ģeometrisko formu izmantojums. Lai celtnes izturētu velvju radīto sānspiedienu, tika veidotas biezas sienas ar nelieliem logiem. Griestu pārseguma veidošanai izmantoja cilindriskās, vēlāk krusta, velves un pusloka arkas. Pilis un baznīcas tika veidotas līdzīgas cietokšņiem, to centrālie elementi parasti bija torņi, īpaši donžons - liels, brīvi stāvošs tornis. Baznīcu arhitektūras pamatā bieži bija kristiešu krusta forma, tika celtas trīs vai piecu jomu bazilikas ar vienu vai diviem šķērsjomiem jeb transeptiem. Baznīcu austrumdaļā veidoja pusapaļas apsīdas. Centrālo jomu no sānu jomiem nodalīja ar arkādēm, kuras balstīja kolonnas vai pilastri. Klosteru baznīcās sāka veidot krustejas - arkāžu galeriju ieskautu baznīcas pagalmu. Pazīstamas romānikas baznīcas ir Pizas katedrāle Itālijā un Vormsas katedrāle Vācijā.
Tēlotāja māksla
Tēlotāja māksla viduslaikos bija pakārtota reliģijai. Tai raksturīgs simbolisku tēlu izmantojums un formu stilizācija. Netika ievērotas anatomiskās un fiziskās tēlu īpatnības, piemēram, cilvēki netika attēloti ievērojot ķermeņa proporcijas, viņu tērpu kritums nebija atbilstošs realitātei. Figūru izmērus bieži noteica hierarhija. Izplatīti bija ornamenti, kā arī augu un dzīvnieku attēlojumi. Samērā izplatīta bija monumentālā glezniecība un tēlniecība. Tēlniecībai bija nozīmīga loma arhitektūras dekoru izveidē. Galvenais tēlniecības veids bija kapiteļu un portālu rotāšana ar ciļņiem. Baznīcas tika rotātas ar freskām kurās tika attēlotas ainas no svēto dzīves un Bībeles. Līdz mūsdienām saglabājusies tikai neliela daļa šo gleznojumu. Attīstījās arī grāmatu miniatūru māksla, kas bija aizsākusies jau Karolingu dinastijas laikā 7.-10. gs.
Romānika Latvijā
Romānikas stila atsevišķas pazīmes saglabājušās tikai dažos arhitektūras pieminekļos Rīgā, piemēram, Rīgas Doma (celta kā Sv. Marijas baznīca 1211–1270) ēkā, kurā joprojām skaidri nolasāmi romānikai raksturīgie plānojuma, apjomu kompozīcijas un arhitektonisko detaļu izveides paņēmieni. Tipiskas romānikas detaļas ir apaļloka arkām pārsegtās logu ailas un apaļloku arkatūras, kas stiepjas zem dzegām. Kāpjošas arkatūras motīvs izmantots šķērsjoma zelmiņa apdarē, taču drīzāk te var saskatīt stilizētu cilvēku figūru virkni ar augstāku stāvu centrā, kam abās pusēs stāv aizvien mazāki cilvēciņi, tādējādi simbolizējot sabiedrisko hierarhiju viduslaiku pasaulē. Atsevišķi romānikas formālie elementi saskatāmi arī Rīgas sv. Jura baznīcas (1209) un Rīgas sv. Jēkaba baznīcas (1225) arhitektūrā.
Hoplīts
Hoplīti bija smagi bruņotas kājnieku militārās vienības, kas vairāk nekā divu gadsimtu laikā bija Senās Grieķijas karaspēku un to uzvaru pamatā. Hoplītu vienības pilnībā izmainīja tā laika militāro taktiku. Karaļu laikā karošana bija dižciltīgo augstmaņu galvenā nodarbošanās un goda lieta, kur vāji apbruņoto un slikti apmācīto zemnieku haotiskajai masai bija pakārtota loma. Savukārt hoplīti bija profesionālas, speciāli apmācītas, ar standarta ieročiem labi apbruņotas militārās vienības, kuru galvenais uzdevums nebija izbrīnīt ienaidnieku un savējos ar individuālu drošsirdību, bet gan disciplinēti un organizēti panākt uzvaru pār ienaidnieka spēkiem.
Apbruņojums un kaujas taktika
Hoplīti bija bruņoti ar zobeniem, ķermeņa bruņām, bruņucepuri un vairogu. Tomēr galvenais viņu ierocis bija pīķis, kura izmantošanu arī hoplīti bija izmainījuši. Tā, ja agrāk pīķi vai šķēpi tika mesti ienaidnieka rindās, tiem pietuvojoties, tad hoplīti tos izmantoja duršanai. Tas bija iespējams tikai tad, ja hoplītu vienība vairākās rindās, cieši cita pie citas ar nolaistajiem pīķiem pietuvojās ienaidnieka rindām. Pīķu mežs caurdūra ienaidnieku ķermeņus, bet pašas hoplītu rindas droši sargāja viens pie otra cieši sakļautie vairogi. Turklāt vairogiem bija jāaizsargā ne tikai paša vairoga nesēja ķermenis, bet gan tikai tā kreisā puse, vienlaicīgi nodrošinot arī pa kreisi stāvošā cīņubiedra labo ķermeņa daļu. Šāda kaujas taktika prasīja stingru disciplīnu un augstu precizitāti, kas bija panākami tikai ilgstošos treniņos. Tikai viena kaujinieka nejauša kļūme varēja izjaukt visu ierindu, līdz ar to zaudējot tās galveno priekšrocību — vienotu, mērķtiecīgu tās rīcību. Ja tomēr gadījās, ka priekšējā hoplītu rinda kaujas laikā izjuka, pretinieks atdūrās pret nākamo vairogu barjeru ar pīķu mežu priekšā.
Šāda militāro vienību struktūra, kaujas taktika un organizācija izrādījās viens no lielākajiem un veiksmīgākajiem inovatīviem izgudrojumiem, kas vairāku gadsimtu laikā, tiem kas prata to pilnībā pielietot, nodrošināja leģendāras uzvaras. Sākotnēji tie bija grieķu hoplīti, kas divus gadsimtus pēc kārtas grāva Āzijas armijas vienu pēc otras, bet vēlāk Maķedonijas Aleksandra falangas, bet Senajā Romā leģioni, nereti izcīnot uzvaras pār skaitliski daudzkārt lielākiem ienaidnieku spēkiem.
Valsts (sabiedrības attīstības stadija)
Valsts ir pēdējā sabiedrības attīstības stadija Elmana Sērvisa izstrādātajā sociālās attīstības modelī.
Definīcija
Pats Sērviss par valsti uzskata sociālo organizāciju ar augstu birokrātiju un sociālās stratifikācijas līmeni. Par agrās valsts pazīmēm varētu uzskatīt:
Protams, ir daudz dažādu teoriju, kā identificējamas agrās valsts sabiedrības. Tā 1978. gadā H. Klaissens izvirzīja 51 pazīmi, kuras var klasificēt septiņās grupās: pietiekams iedzīvotāju skaits, kas nodrošina sabiedrības noslāņošanos un specializāciju; piederību valstij nosaka piedzimšana vai dzīvošana tās teritorijā; pārvalde ir centralizēta; valstij ir neatkarība vismaz de facto; ir vismaz trīs kārtas; ražošana nodrošina regulāru virsproduktu; pastāv kolektīva ideoloģija. Par agrās valsts pazīmi var uzskatīt arī skaidri samanāmu varas piramīdu — smailē ir valdnieks, skaitliski mazāko augšgalu sastāda aristokrātija, jau nedaudz plašāks ir birokrātu, tirgoņu, karavīru un amatnieku slānis, bet vislielākais ir vienkāršās tautas — zemnieku — slānis, kuram reizēm pieskaita arī vergus. Turklāt varas daudzums, t.i. spēja to realizēt, ir apgriezti proporcionāla iedzīvotāju slāņa skaitliskajam lielumam.
Izcelšanās teorijas
Otrā ir piespiedu teorija, kuru 1970. gadā piedāvāja R. Karinero, — agrās valstis izveidojas, jo izcēlās kari, un uzvarētāji tādos karos nodibināja savs varas struktūras.
Trešā ir šķiru teorija, kas balstās uz Kārļa Marksa un Frīdriha Engelsa teorijām, — valsts radās šķiru cīņā, un valsts varu uzturēja valdošā kārta izplatot mītu, ka valsts nepieciešama, lai uzturētu kārību.
Ceturtā ir sabiedriskā līguma teorija, kas balstās uz Topmasa Hobsa, J. Loka, Žana Žaka Russo 18.—19. gadsimta filozofijas. Pamatideja ir tāda, ka cilvēki piekrita atdot daļu savas brīvības, lai pretī saņemtu drošību.
Piektā ir brīvprātības teorija, ko 1936. gadā piedāvāja Gordons Čeilds. Zemkopība atļāva dažiem specializēties kāda amatniecības nozarē, kas atkal atļāva dažiem uzsākt īpaši intensīvas tirgus attiecības un sabiedrība vienojās, lai saturētu kopā atšķirīgās grupas.
Sestā ir E. Gidensa teoriju par sadarbību un informācijas pārņemšanu no citām vietām.
Bet šobrīd vispārpieņemtākā šķiet ir daudzu iemeslu teorija, ko pirmo reizi piedāvāja 1960. gadā R. Adams, ka tikai apvienojot visas minētās teorijas vienā iemeslu kopumā, varēja izcelties agrās valstis.
Jorubu valoda
Jorubu valoda ir Rietumāfrikas valoda vai dialektu kopa, kurā runā jorubi Nigērijas dienvidrietumos un Beninas dienvidos. Valoda ir tonāla un pieder pie Nigēras-Kongo valodu saimes. Kopējais runātāju skaits tiek lēsts ap 30—40 miljoniem. Oficiālā valoda Nigērijā, minoritātes valoda Beninā.
Valodai ir vairāki izteikti dialekti, kas tiek iedalīti trijās grupās: ziemeļrietumu dialekti (Abeokutas, Ibadanas, Ojo, Ogunas un Lagosas apkārtne), kas saistāmi ar Ojo impēriju, dienvidaustrumu dialekti (Okitikpukpas, Iladžes, Ondo, Ovo, Ikares un Sagamu apkārtne), kas saistāmi ar Beninas impērijas ekspansiju, un centrālie dialekti (Igbominas, Jagbas, Ilesas, Ekiti, Akures, Efonas un Idžebu apkārtne), kas uzskatāmi par pārejas formām starp galvenajām dialektu grupām. Standarta literāro valodu 1850. gados uz Ojo uz Ibadanas dialektu pamata izveidoja pirmais afrikāņu bīskaps Semjuels Krouters (Samuel A. Crowther). Rakstība modificētā latīņu alfabētā — jorubu alfabētā.
Miljons dolāru mazulīte
"Miljons dolāru mazulīte" (en) ir 2004. gada ASV sporta drāma, kuras režisors ir Klints Īstvuds. Filmas sižeta pamatā ir Džerija Boida (zināms kā F.X. Toole) stāsti.
Saucējas
Saucējas ir 2003. gadā Latvijas Kultūras akadēmijā izveidota tradicionālās dziedāšanas grupa, kuras dibinātāja ir Iveta Tāle. Grupā dzied Vineta Romāne, Elīna Ellere, Kristīne Jansone, Janta Meža, Signe Pujāte, Zane Reitere un Katrīna Liepa. Grupā dziedājušas arī Aija Rozentāle (Biezaite) (viena no divām grupas dibinātājām), Marianna Auliciema, Vija Babre, Justīne Jaudzema, Indra Mētra, Anna Paula Pujēna, Zane Pērkone, Kristīne Rotbaha, Ieva Tihovska. Grupa izveidota ar mērķi apgūt un dziedāt tradicionālajā dziedāšanas manierē, kādā tautas dziesmas dziedāja Latvijā pirmskoru periodā. Grupas repertuārā ietilpst Ziemeļlatgales, Ziemeļvidzemes, Sēlijas un Dienvidkurzemes dziesmas.
Miljons dolāru mazulīte
Galvenās lomas filmā atveido Klints Īstvuds, Hilarija Svonka, Morgans Frīmens, Džejs Baručels.
Filma saņēma četras 78. Kinoakadēmijas balvas kategorijās labākā filma, Klints Īstvuds kā labākais režisors, Hilarija Svonka kā labākā aktrise un Morgans Frīmens kā labākais otrā plāna aktieris.
Saucējas
Vēsture
2012. gadā kultūras menedžmenta centrs „Lauska” izdeva Saucēju otro mūzikas albumu „Dziediet, meitas, vokorā”, kurā ierakstīta Jurjānu Andreja un Emiļa Melngaiļa 1891. un 1923. gadā pierakstītā Sēlpils un Vārnavas muzikālā folklora. Mūzikas albumu papildināja etnomuzikoloģes Ievas Tihovskas, folkloristes Iveta Tāle un valodnieces Maijas Poišas sagatavota grāmata par Sēlpils un Vārnavas mūziku, tās teicējiem un vācējiem, kā arī vietējo izlokšņu īpatnībām, ko papildina vēsturiskais fotogrāfiju materiāls. Izdevuma atvēršanas svētki notika 16. maijā Latvijas Kultūras akadēmijas dārzā. Albums 2013. gadā kategorijā „labākais mūsdienu tautas mūzikas albums saņēma Latvijas Mūzikas ierakstu 2012. gada balvu „Zelta Mikrofons””. Ierakstā piedalās: Iveta Tāle (grupas vadītāja), Marianna Auliciema, Kristīne Jansone, Indra Mētra, Zane Pēŗkone, Signe Pujāte, Vineta Romāne, Vija Veinberga (Babre). Viesmākslinieki Gatis Gaujenieks (balss, ģīga), Eduards Klints (āžrags), Oskars Patjanko (balss), Andris Pujāts (balss), Jēkabs Pujāts (balss).
Miljons dolāru mazulīte
Filmas pirmizrāde ASV notika.
Saucējas
Vēsture
2014. gadā beigās Francijas mūzikas izdevniecība Buda Musique sērijā BORÉALES The Sound of Nortern Europe laida klajā ierakstu 2013. gadā Parīzes pilsētas teātrī Théatre des Abbesses notikušajam Saucēju koncertam, kur viņas izpildīja dažādu Latvijas novadu pavasara un vasaras dziesmas. Koncertieraksta atvēršanas svētki notika 8. martā Latvijas Kultūras akadēmijas teātra mājā „Zirgu pasts”. Ierakstā piedalās: Iveta Tāle (grupas vadītāja), Marianna Auliciema, Kristīne Jansone, Janta Meža, Indra Mētra, Signe Pujāte, Vija Veinberga (Babre)
2016. gadā kultūras menedžmenta centrs „Lauska” izdeva Saucēju ceturto mūzikas albumu „Trīci, munu ustabeni”, kurā apkopotas 29 Ludzas un Kārsavas tradicionālās dziesmas, no kurām vairums pierakstītas Ludzas un Kārsavas rajonā Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas 1958. gada folkloristu XII zinātniskās ekspedīcijas laikā. Mūzikas albumu papildināja grāmata ar fotogrāfijām no ekspedīcijas un ekspedīcijas dalībnieku pierakstiem. Izdevuma atvēršanas svētki notika 11. septembrī Latgales vēstniecībā „Gors”. Ierakstā piedalās: Iveta Tāle (grupas vadītāja), Marianna Auliciema, Kristīne Jansone, Janta Meža, Indra Mētra, Signe Pujāte, Kristīne Rotbaha, Vineta Romāne. Ierakstā arī piedalījušies Gatis Gaujenieks, Oskars Patjanko, Andris Pujāts.
2019. gadā Saucējas no vairāk nekā 1000 dalībnieku pieteikumiem izvēlētas kā vienas no pasaules mūzikas foruma WOMEX koncerta 300 dalībniecēm.
2021. gadā kultūras menedžmenta centrs „Lauska” izdeva Saucēju mūzikas albumu grāmatu "Dabā". Izdevums “Dabā” apkopo Latvijas Kultūras akadēmijas tradicionālās dziedāšanas grupas “Saucējas” pieredzi unikālā projektā “Tradicionālā dziedāšana dabas akustiskajā telpā”, kurā ietvertie tautasdziesmu ieskaņojumi atklāj dziedāšanas procesu kā dziedātāju un dažādu Latvijas dabas ainavu skanisku mijiedarbību. Grupas četru gadu laikā veiktais darbs ir ietverts divos audio CD ar 60 dziesmām no visiem Latvijas novadiem. Grāmatā atrodami arī raksti par projekta īstenošanas gaitā uzkrāto pieredzi un “Saucēju” vadītājas Ivetas Tāles pētījums par dabā dziedāšanas tradīciju atspoguļojumu tautasdziesmās. Albums 2022.gadā kategorijā "Tautas vai pasaules mūzikas albums" saņēma Latvijas Mūzikas ierakstu 2022. gada balvu "Zelta Mikrofons". Ierakstā piedalās: Iveta Tāle (grupas vadītāja), Vija Babre, Elīna Ellere, Kristīne Jansone, Justīne Jaudzema, Janta Meža, Indra Mētra, Signe Pujāte, Anna Paula Pujēna, Vineta Romāne.
Masada
Masada (he) bija cietoksnis Romas impērijas laikā, kas atradās augstas klints virsotnē, netālu no Nāves jūras. Ebreju valdnieks Herods Lielais 36.-30. g. p.m.ē. pārvērta šo cietoksni par vienu no spēcīgākajiem visā Tuvo Austrumu reģionā.
Romiešiem iebrūkot Tuvajos Austrumos, viņu rokās nonāca arī šis cietoksnis. Romiešu-jūdu kara laikā 66.g., neliela ebreju pretošanās grupa sagrāva Masadā izvietoto romiešu garnizonu un pārvērta šo cietoksni par vienu no galvenajiem sacelšanās atbalsta punktiem pie Nāves jūras. Masadas aizstāvjiem pievienojās neliels cīnītāju skaits, kam bija izdevies paglābties no romiešiem pēc Jeruzalemes izpostīšanas.
Divus gadus Masadas aizstāvji viesa sajukumu romiešos ar saviem negaidītajiem reidiem pret to garnizoniem dažādās Jūdejas vietās. Beidzot, 72. gadā, Romas ieceltais provinces pārvaldnieks Lūcijs Flavijs Silva nolēma, ka šo pretošanās punktu ir jāiznīcina. Viņš devās uz Masadu ar Jūdejā izvietoto 10. leģionu pilnā sastāvā, papildinot to ar dažādām palīgspēku vienībām, kā arī vairākiem tūkstošiem karagūstekņu, kas piegādāja armijai ūdeni, kokmateriālus un pārtiku.
Cietokšņa aizstāvji stingri ierobežoja ūdens un pārtikas patēriņu; cik vien iespējams, nostiprināja cietokšņa sienas. Bet arī romieši bija sagatavojušies ilgstošam aplenkumam. Viņi cietokšņa pakājē izveidoja ērtu nometni, apjoza klinti, uz kuras atradās cietoksnis, ar īpašu sienu, lai cietokšņa aizstāvji nevarētu no tā aizbēgt.
Cietokšņa aizstāvjiem bija divas iespējas — padoties vai cīnīties līdz pēdējam vīram, jo romiešiem bija izdevies sadragāt vienu no aizsardzības mūriem. Taču aplenktajā cietoksnī bija ne tikai karavīri, bet arī sievietes, sirmgalvji un bērni — pavisam 960 cilvēku. Aplenktie izvēlējās otro iespēju — neviens nevēlējās sagādāt iebrucējiem triumfu par uzvaru, nedz arī kļūt par iekarotāju vergiem, kas bija neizbēgami, ja viņi padotos. Tāpēc grupas vadoņi pieņēma lēmumu mirt. Tā kā pašnāvība ir grēks, tika izlemts, ka 10 vīrieši nogalinās pārējos cietokšņa aizstāvjus, un pēc tam viens no viņiem nodurs pēdējos deviņus. Tādā veidā, tikai viens cilvēks izdarītu grēku - pašnāvību.
Kiltsi (stacija)
Kiltsi (et) ir stacija Tapas—Tartu dzelzceļa līnijā Igaunijā, Rietumviru apriņķa Veike-Mārjas pagastā un atrodas 24,2 km attālumā no Tapas, 88,3 km attālumā no Tartu un 101,8 km attālumā no Tallinas. Kiltsi pietur Tapas (Tallinas) un Tartu (Koidulas un Valgas) virzienā kursējošie dīzeļvilcieni, izņemot Tallinas-Tartu ekspresvilcienu.
Kiltsi stacija atklāta līdz ar dzelzceļa līnijas Tapa--Tartu izbūvi 1876. gadā. Pēc tipveida dzelzceļa projekta celtās stacijas ēkas arhitektonisko kompozīciju veido divi pamatapjomi - vienstāva būvapjoms paralēli dzelzceļa klātnei un divstāvu apjoms ar vienu ēkas spārnu pret ielu un otru pret dzelzceļu. Ielas puses fasādē gan vienstāva, gan divstāvu apjomam nelieli rizalīti. Ēkas fasāžu apdarē izmantots laikmetam raksturīgs koka aplikatīvo dekoru klāsts.
Atsauces
Saues pagasts
Maskavas metropolitēns
Maskavas metropolitēns (ru) ir metro sistēma, kas apkalpo Krievijas galvaspilsētu Maskavu. Maskavas metro sistēma ir piektā visvairāk izmantotā metro sistēma pasaulē (aiz Tokijas, Pekinas, Seulas un Šanhajas metropolitēna). 2013. gadā ar Maskavas metro tika pārvadāti 2,5 miljardi pasažieru, vidējais dienas pasažieru skaits ir gandrīz 7 miljoni.
Pirmā Maskavas metropolitēna līnija — Sokolničeskaja (Сокольническая) tika atvērta no stacijas "Sokoļņiki" (Сокольники) līdz stacijai "Park Kuļturi" (Парк Культуры) 1935. gada 15. maijā.
Visā pasaulē Maskavas metro ir pazīstams ar tā īpatnēji dekorētajām stacijām. Kopējais līniju garums ir 360 km, kopējais staciju skaits — 212, no kurām 44 iekļautas kultūras mantojumā. Kopējais līniju skaits Maskavas metro — 14, pie kurām pieskaitāmas arī viena vieglā metro līnija (Московский монорельс) un Maskavas centrālā riņķa līnija (Московское центральное кольцо(МЦК)) . Līdz 2021. gadam plānots atvērt vēl 36 stacijas ar tuneļu kopgarumu vairāk nekā 70 kilometru.
Iecerētie projekti (1902—1931)
1902. gadā pirmoreiz radās ideja par pazemes dzelzceļu Maskavā, kāds vietējais laikraksts to noraidīja, jo tā nekaunīgi aizskar visu, kas Maskavas pilsētā krievu tautai ir dārgs. Tomēr 30. gados nepieciešamība pēc labāka transporta kļuva neatliekama, jo straujās rūpniecības attīstības dēļ pilsētnieku skaits bija dubultojies. Diviem jauniem komunistiem — Ņikitam Hruščovam un Lazaram Kaganovičam tika uzticēts vadīt tāda metro celtniecību, kas uzskatāmi demonstrētu sociālisma, strādnieku un zemnieku sasniegumus.
Celtniecības darbi (1931—1935)
Metro celtniecības darbi sākās 1931. gada decembrī, Staļina pirmās piecgades (1928—1933) laikā. Komunistiskā partija noteica, ka metro būvēs visa valsts, tādēļ šim darbam mobilizēja strādniekus un strādnieces no visas Padomju Savienības. Viņiem palīdzēja Sarkanās armijas kareivji un vairāk nekā 13 000 Komunistiskās jaunatnes savienības biedru (komjauniešu). Komjaunieši brīvprātīgi strādāja savā brīvajā laikā, un viņu lielais ieguldījums tika godināts, nosaucot staciju to vārdā "Komsomoļskaja" (Комсомольская). Arī būvmateriāli pienāca no dažādām valsts daļām: sliedes no Kuzņecas tēraudlietuvēm, marmors no Urāla un Kaukāza, granīts no Karēlijas un Ukrainas.
Metro un karš (1941—1945)
Metrostacijā "Kirovskaja" (Кировская) (tagad "Čistije Prudi" (Чистые Пруды)) Otrā pasaules kara laikā atradās Ģenerālštāba mītne. Tieši šeit Staļins un viņa padomnieki plānoja pirmos uzbrukumus nacistiem. Tādējādi metro sistēma kļuva par svarīgu simbolu pretestībai pret nacistu iebrukumu. Patiesībā tai tika piešķirta tik liela propagandas loma, ka mozaīku meti stacijai "Novokuzņeckaja" (Новокузнецкая) pēc to radītāja Viktora Frolova nāves blokādes (1941—1944) laikā Sanktpēterburgā no turienes tika evakuēti.
Metro kā patvertni izmantoja daudz cilvēku, ko pierāda fakts, ka Maskavas metro Otrā pasaules kara laikā piedzima 217 bērni.
Pēckara gadi (1945—1990)
Pēckara gados Maskavas metro ļoti strauji turpināja attīstīties, tika celtas jaunas stacijas un līnijas. Tika atvērtas Koļcevaja (Кольцевая) , Fiļevskaja (Филёвская) , Kalužsko-Rižskaja (Калужско-Рижская) , Tagansko-Krasnopresņenskaja (Таганско-Краснопресненская) , Kaļiņinskaja (Калининская)  un Serpuhovsko-Timirjazevskaja (Серпуховско-Тимирязевская) līnijas.
Pēcpadomju gadi (1990—2005)
1990. gados radās dažādas idejas, tika izstrādāti projekti par vieglo metro līniju, viensliedes dzelzceļa līniju, kas 2002. un 2004. gadā arī tika realizēti. Viensliedes dzelzceļu nevar pieskaitīt pie Maskavas metro, jo tā ir atsevišķa struktūra, tomēr abas šīs struktūras savstarpēji sadarbojas. Bija arī domāts uzbūvēt mini-metro, tomēr šī iecere netika realizēta. 2002. gadā tika atvērta pirmā stacija ārpus MKAD (Maskavas apvedceļš) robežām. 2003. gadā tika atvērta pirmā līnija, kas pilnībā atrodas aiz MKAD (Maskavas apvedceļš) robežām — Butovskaja (Бутовская)  līnija.
Mūsdienas (no 2005. gada)
2011. gadā tika pieņemts lēmums par Maskavas metro attīstības plāna realizāciju, kas paredzēja līdz 2020. gadam atklāt 70 jaunas stacijas 160 km garumā. 2012. gadā vēl viena līnija šķērsoja MKAD robežas — Kaļiņinskaja (Калининская)  līnija, taču vēlākos gados staciju skaits strauji pieauga, kas atradās aiz MKAD robežām. 2016. gadā tika atklāta 14 līnija — Maskavas centrālā riņķa līnija (Московское центральное кольцо(МЦК)) , kas ir dzelzceļa riņķa līnija ar pārsēšanās stacijām uz metro. 2018. gadā tika atvērtas pirmās metro stacijas Bolšaja kolcevaja (Большая кольцевая)  līnijā, kas dod jaunas iespējas pārsēsties uz līnijām, tādējādi veidojot otro riņķa līniju.
Maskavas metropolitēna logo
Vēlāk ilgu laiku pastāvēja arī logotips ar sarkanu "M" burtu uz zila fona pusaplī (pusaplis nozīmē tuneli).
Noteikumi
Maskavas metro aizliegts: Eskalatora izmantošanas noteikumi:
Apmaksa par braucienu ar viedkartēm (2007—2013)
No 2006. līdz 2013. gadam izmantoja viedkartes. 2008. gadā tika uzstādītas pirmās ekspress-kases.
Apmaksa par braucienu ar vienotajām viedkartēm (no 2013. gada)
No 2013. gada tiek izmantotas vienotās viedkartes, kuras derīgas arī braukšanai autobusā, trolejbusā un tramvajā.Samaksa par metro braucienu notiek ar bezkontakta viedkarti, ieeja notiek caur turniketiem. Ir
vairāki braukšanas tarifi.
Mobilie sakari un internets
Mobilā komunikācija pārklāj lielāko daļu Maskavas metro. Tāpat komunikācija ir arī pārejās, eskalatoros, tuneļos un uz platformām. Pārklājums un signāla stiprums ir atkarīgs no stacijas atrašanās vietas zem zemes (dziļums) un operatora. Visā Koļcevaja (Кольцевая) līnijā ir izveidots lielisks telefonkomunikāciju pārklājums.
No 2007. gada marta trīs Maskavas metropolitēna stacijās ("Ohotnij Rjad" (Охотный ряд), "Teatraļnaja" (Театральная), "Ploščad Revolucii" (Площадь Револуции) pateicoties kompānijai "Komstar-OTS" tika izveidots maksas bezvadu internets (Wi-Fi). 2012. gadā kompānija "Boļšaja Troika" uzstādīja Wi-Fi Koļcevaja (Кольцевая) līnijā, Serpuhovsko-Timirjazevskajas (Серпуховско-Тимирязевская)  līnijā no stacijas "Mendeļejevskaja" (Менделеевская) līdz stacijai "Borovickaja" (Боровицкая) un divos metro vagonos Sokoļničeskajas (Сокольнеческая)  līnijā, bet pēdējā brīdī atteicās no projekta un neuzstādīja.
Tomēr Wi-Fi tika uzstādīts. To uzņēmās izdarīt "MaksimaTelekom". Wi-Fi uzstādīja pilnīgi visās līnijās.
Pasažieri
Pasažieru skaits Maskavas metro ir viens no visaugstākajiem pasaulē (aiz Tokijas, Pekinas, Seulas un Šanhajas metropolitēna). 2013. gadā vidēji dienā Maskavas metro pārvadā 6,82 miljonus pasažieru. Maskavas metropolitēna pārvadājumi sastāda 56 % no visiem Maskavas pārvadājumiem.
Pasažieru pārvadājumi Maskavas metro: Pasažieru skaits Maskavas metro ir atkarīgs no laika. Vislielākais pasažieru skaits ir sastrēgumstundās: no 8:00 līdz 9:00 un no 18:00 līdz 19:00. Vismazākais pasažieru skaits ir no 0:00 līdz 1:00. Brīvdienās pasažieru skaits ir aptuveni uz pusi mazāks nekā darbadienās. Pēc 2008. gada datiem, vislielākais vidējais pasažieru skaits bija novērojams decembrī (7637,1 tūkstoši cilvēku), vismazākais-janvārī (6156,5 tūkstoši cilvēki). Maksimālais cilvēku skaits diennaktī bija 26. decembrī-9352 tūkstoši cilvēku. Absolūtais rekords pa pasažieru pārvadājumiem ir 850 gadadienas svētki Maskavā-14 miljoni pasažieri.
Pēc 2008. gada datiem vislielākais pasažieru skaits bija novērots šajos posmos: No Otrā pasaules kara līdz 2009. gadam pasažieru skaits Maskavas metro ir tikai audzis. Pēc bijušā Maskavas metro direktora domā tas bija saistīts ar pasaules finanšu krīzi.
Līnijas
Lielākā daļa sliežu ceļu atrodas zem zemes, taču ir arī izņēmumi uz estekāžu ceļiem, tiltiem un vienkārši virs zemes būvētie ceļi.
Vieglais metro
2001. gadā sākās vieglā metro projektēšana Maskavas metro sastāvā. Šo līnija tika nolemts izveidot guļamajos rajonos, jo tur bija steidzami nepieciešams ātrs transports.
Viensliedes dzelzceļa līnija
Maskavas metropolitēna līnijā ietilpst viensliedes dzelzceļa līnija. Viensliedes dzelzceļa līnijas garums ir 4,7 km ar sešām stacijām. Šī līnija savieno divas metro līnijas (Serpuhovsko-Timirjazevskajas (Серпуховско-Тимирязевская) un Kalužsko-Rižskajas (Калужско-Рижская)  līnijas). Šī līnija tika atvērta 2004. gada 20. novembrī.
Maskavas centrālā riņķa līnija
2012. gadā sākās Mazā Maskavas dzelzceļa riņķa līnijas rekonstrukcija, kas gan sākumā bija plānota kravu pārvadājumiem, taču tika uzbūvēti arī divi sliežu ceļi, lai veiktu pasažieru pārvadājumus līnijā. Šī 31 staciju garā līnija tika atklāta 2016. gadā un tā ir līnija.
Maskavas metropolitēna stacijas
Maskavas metro ir 212 stacijas. No tām 209 stacijas atrodas Maskavas pilsētā, bet 3 stacijas atrodas ārpus Maskavas pilsētas robežām ("Mjakinino", "Novokosino"). Lielākā daļa staciju atrodas pazemē, vienpadsmit atrodas uz zemes, savukārt piecas ir virszemes stacijas (uz estekādēm un tiltiem). No pazemes stacijām 76 atrodas dziļi pazemē, savukārt 104 atrodas tuvu virszemei. Kopā 196 stacijas sastāda 12 līnijas un 30 pārsēšanās mezgli. No tām viens ir četrstaciju ("Aleksandrovskij sad"-"Arbatskaja"-"Biblioteka imeni Lenina"-"Borovickaja"), septiņi trīsstaciju un divdesmit divi divstaciju mezgli. style="text-align: center;" |
Ķūķu klintis
Ķūķu klintis ir devona iežu atsegums Gaujas labajā krastā, pie Raiskuma un Amatas pagasta robežas. Klintis ir aizsargājams ģeoloģisks dabas piemineklis. Iezis savu nosaukumu ieguvis no tuvējām Ķūķu mājām. Šis ir Latvijā augstākais devona iežu atsegums. Augstākajā punktā kraujas augstums aptuveni 44 m, ko kļūdaini mēdz uzskatīt par klinšu augstumu, bet ieža garums ir aptuveni 500 metri. Atseguma augšējo daļu veido plāna kvartāra sega, nedaudz zemāk augšdevona sarkanīgie aleirolīti un māli. Ieža vidusdaļā ir atrodamas vairākas fosilijas: bruņu zivju, bezžokleņu un bārkšspuru zivju atliekas. Klintīs bieži notiek zemes noslīdeņi, kas ieža krastu ir samazinājuši jau par 10 m. Lieli noslīdeņi bijuši laika posmā no 1952. līdz 1953. gadam.