cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Balti
Baltu veidošanās
Vairākus gadsimtus pēc ienākšanas jaunajos reģionos, indoeiropiešu Auklas keramikas kultūra gandrīz nemainījās, variācijām izpaužoties tiktāl, cik ir jāpiemērojas vietējo apstākļu atšķirībām. Kapu atradumos dominē vienkārši akmens un kaula priekšmeti, ar retiem kapara gredzeniem vai matu sprādzēm.
Dzintara ieguve Austrumbaltijā sākās jau vidējā neolītā (4100.—2900.p.m.ē), kad Litorīnas jūras līmeņa izmaiņu rezultātā kļuva pieejami dzintara slāņi. Dzintaru visvairāk izskaloja Vislas jomā, Sembas pussalā un Kuršu jomā, un nelielos apjomos arī Kurzemes un Sāmsalas piekrastē. Dzintara apstrādes paliekas atklātas daudzviet piekrastē, kā arī Lubānas ezera apkārtnē, kur 16 apmetnēs atklāti ap 3000 dzintara rotaslietu un 9000 neapstrādāta dzintara fragmentu. Tūkstošiem Baltijas dzintara objektu atrasti Valdaja augstienes apmetnēs, kas apmaiņā tirgoja kramu.
Neolīta beigās, klimata un sabiedrības dzīvesveida izmaiņu dēļ, dzintara apstrāde beidzās, tā vietā nākot bronzas apstrādei. Ienākot indoeiropiešiem, sāka veidoties pilskalnu apmetnes, kas kļuva par prestižās bronzas apstrādes centriem, lai arī bronzas priekšmeti Latvijā ir atrasti salīdzinoši maz. Palēnām atjaunojās dzintara apstrāde, lai arī tā neatguva neolītam raksturīgo augsto kvalitāti. Nelielas vēlīnā bronzas un senākā dzelzs laikmeta dzintara apstrādes paliekas atrastas Ķivutkalna pilskalnā.
Bronzas laikmets
Bronzas laikmeta apmetņu arheoloģiskie izrakumi uzrāda pirmās liecības par ieročiem un karadarbību. Papildus nocietinātu apmetņu paliekām pakalnos, nelielā skaitā atrasti arī bronzas ieroči. No Latvijas teritorijā atrastajiem 165 bronzas objektiem, 67 ir ieroči (galvenokārt kara cirvji un šķēpi) un 70 ir rotājumi, kas norāda uz to, ka prestižo bronzu izmantoja nēsātāja statusa un varas demonstrēšanai. Nocietinājumu celšana pakalnos norāda uz senbaltu ienācēju nepieciešamību aizsargāties, kā arī demonstrēt savu varu. Vēlīnajā Bronzas laikmetā Latvijā ir ap 100 pilskalnu, no kuriem vislabāk izpētītie ir Ķivutkalna pilskalns, Vīnakalns, Mūkukalns, un Lubānas Brikuļi.
Trūkstot vietējām kapara atradnēm, bronzas lietošanas pirmsākumi baltu veidošanās areālā datējami ap 1800. gadu p.m.ē., kad šeit parādījās no citurienes ievestie bronzas izstrādājumi. Vietējie bronzas izstrādājumi parādījās ap 1500. gadu p.m.ē. Latvijā senākie bronzas izstrādājumi atrasti Lubāna ezera apkārtnē. Bronzas laikmets (1800—500 p.m.ē) iezīmē izteiktākas reģionu kultūru atšķirības. Rietumos (Polijas ziemeļos, Lietuvas un Latvijas rietumos) ieplūda bronzas ieroči no Skandināvijas un Centrāleiropas. Par tiešiem kontaktiem ar Skandināviju un Gotlandi liecina tā sauktās "velna laivas" — skandināvu apbedījumi Ziemeļkurzemē, Rojas upes apkārtnē un citur. Šie apbedījumi liek domāt par nelielu skandināvu koloniju Ziemeļkurzemes (Ventspils, Talsu, Dundagas apriņķu) somugru zemēs. Vēlīnajā Bronzas laikmetā lielākais bronzas apstrādes centrs Latvijā atrasts Ķivutkalna pilskalnā, arī pārējie lielākie bronzas apstrādes centri atradās pie Daugavas tirdzniecības ceļa.
Austrumos (Latvijas un Lietuvas austrumi, Volgas augštece, Dņepras baltu zemēs) bronza galvenokārt nāca no Urāliem vai dienvidiem. Metālu trūkuma dēļ visa bronza un kapars bija jāiegūst tirdzniecības ceļā no citiem reģioniem. Senbaltiem cieši radniecīgās Fatjanovas kultūras paliekas (ap 1500.—1300. gadu p.m.ē.) atrastas Urālu dienvidos, kur tās pārstāvji ieradās kapara meklējumos, radot kapara darba priekšmetu un rotājumu gatavošanas centru. Okas baseina zemēs un Ukrainas ziemeļos senbaltu kultūra attīstījās lēnāk. Bronzas laikmeta beigās viens austrumbaltu kultūras apgabals aptvēra mūsdienu Latvijas dienvidus, Lietuvas austrumus un Baltkrievijas rietumus. Otrs aptver Baltkrievijas dienvidus un Ukrainas ziemeļus, Pripetes purvu rajonā. Trešais aizņem Desnas, Dņepras, Okas un Donas augšteces Viduskrievijā. Trūkstot dzintaram, ko varētu pārdot, bronzas priekšmeti šeit parādījās vēlāk. Mājrīku izgatavošanai joprojām izmantoja kaulu. Teritorijās starp Latviju un Okas upes baseinu atrastas gandrīz tikai māla priekšmetu paliekas, ar ļoti retiem bronzas cirvju un rotājumu atradumiem. Arī kapu apglabājumi šeit atrasti maz. Par senbaltu kultūru te vairāk liecina vairāku simtu pakalnos celto ciematu paliekas un baltiskie upju nosaukumi. Pakalnu ciemati parasti atradās ap 5 km attālumā viens no otra. Ciemati parasti aizņēma līdz 40x60 metrus lielu teritoriju, kurā varēja uzbūvēt ap 10 mājām. 1—2 metrus augsto aizsargmūri veidoja no akmens, koka, zemes un māla, dažreiz mālu apdedzinot. Cilvēki nodarbojās ar zemkopību un mājlopu audzēšanu. Ap 70% no atrastajiem kauliem pieder mājlopiem, 30% medījumam. Lielais zirgu kaulu daudzums norāda uz to, ka zirga gaļu izmantoja pārtikā. 4.—2.gs.p.m.ē. atradumos jau atrok vairāk vietēji izgatavotus bronzas priekšmetus un rotājumus. Iespējams, ka Pripetes purvu vai Dņepras augšteces rajonā dzīvojošie balti ir bijuši Hērodota minētie neuri. Ap 200.g.p.m.ē Pripetes purvu un Dņepras baseina baltu zemēs no dienvidiem iebrūk slāvu priekšteči, Zarubiņeckas kultūras pārstāvji.
Lielāko daļu zemnieku dārgās bronzas parādīšanās neskāra. Zemes apstrādāšanā joprojām izmanto akmens kapļus. Darbarīkus gatavo no koka, kaula un raga. No neolīta laika medniekiem-zvejniekiem, seno indoeiropiešu ienākšanas iezīmē pāreju uz lopkopības-zemkopības modeli. Sākas līdumu līšana. Pārtikā izmanto piena produktus un cūkgaļu. Liellopu ādas noderēja apģērbam un apaviem. Ņemot vērā augsnes noplicināšanos, pēc 2—3 apstrādes gadiem lauku uz 20—30 gadiem atstāja atmatā. Zemnieki audzē miežus, kviešus, prosu, zirņus, pupas un auzas. Ap 8. gadsimtu p.m.ē. zemkopību negatīvi ietekmēja klimata izmaiņas, tam vidēji paliekot par 2 grādiem aukstākam. Tas izraisīja graudaugu neražas un intensīvāku pievēršanos medīšanai un zvejniecībai.
Bronzas laikmeta sākums un vidus bija laiks, kad ar senbaltiem saistītās kultūras aizņēma visplašāko teritoriju. Bronzas laikmetā baltu priekšteču kultūra pastāvēja visā mūsdienu Polijas ziemeļu daļā, dienvidos sniedzoties līdz Varšavas apkārtnei, Kaļiņingradas apgabalā, Lietuvā, Latvijas dienvidos, Baltkrievijā, Ukrainas ziemeļos un Krievijas rietumos līdz Maskavas apkārtnei. Visu šo reģionu sedza galvenokārt lapu koku meži, kuros dzīvoja pārtikai un apģērbam piemēroti dzīvnieki — sumbri, tauri, zirgi, brieži, lāči un vilki. Oderas un Vislas baseini Baltijas reģionu savienoja ar Centrāleiropu. Nemuna šķērsoja auglīgo Lietuvu. Austrumos satiksmi nodrošināja Okas baseins. Dienvidus nosedza plašie Pripetes baseina purvi.
Marija Gimbutiene Bronzas laikmetu seno baltu apdzīvotajā teritorijā iedalīja vairākos posmos:
Dzelzs laikmets
Lužicas kultūra sabruka 5.—6. gadsimtā p.m.ē no dienvidiem nākošo skitu klejotāju uzbrukumu rezultātā. Daži skitu bultu uzgaļi atrasti Lietuvas dienvidos. Baltu zemēs viņi neiebruka, taču Prūsijas austrumu un dienvidu ezeru salās šajā laikā būvētie nocietinājumi, liecina par nepieciešamību aizsargāties no uzbrukumiem.
Pirmie importētie dzelzs priekšmeti baltu zemēs parādījās ap 600. gadu p.m.ē. Agrīnais Dzelzs laikmets (500. p.m.ē — 450. m.ē.) sākās ar daudzu pakalnu ciematu pamešanu. Ja iepriekš tie bija specializēti bronzas apstrādes centri, tad dzelzi tagad varēja iegūt no vietējās purva rūdas. Ap 5.gs. vietējie kalēji jau māk iegūt tēraudu, no kā gatavo kaujas cirvjus.
Bronzas un dzelzs priekšmeti bija pieejami gandrīz visiem šī reģiona iedzīvotājiem. Pieaugošais iedzīvotāju skaits, un plaši izmantotie dzelzs lauksaimniecības rīki arī ļāva paplašināt apstrādāto zemes platības. Veidojās individuālas zemnieku sētas, kas atradās tālāk no ciematiem, kuru tuvumā parasti atradās nocietināts pakalns, kopienas patvērumam no uzbrukumiem. Dzelzs darba priekšmeti atviegloja zemes apstrādi, kas daudzviet kļuva par galveno nodarbošanos un pārtikas avotu. Sirpi daudzviet sāka aizstāt daudz produktīvākā izkapts. Koka arklus dažviet jau aizvieto dzelzs arkli. Seno kviešu, miežu un prosas audzēšanu papildināja rudzi un auzas. Lini un kaņepes nodrošināja ar audumiem un šķiedrām. Līdz 75% no gaļas nodrošināja mājlopi, bet pārējais bija medījums.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
Krievijas PFSR Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde arī GPU/OGPU (krievu:Объединённое Государственное Политическое Управление (OГПУ) при НКВД РСФСР)
Balti
Dzelzs laikmets
Lietuviešu zinātniece Marija Gimbutiene laiku starp 2. un 5. gadsimtu uzskatīja par baltu kultūras "zelta laikmetu". Viņi apdzīvoja plašu teritoriju no Vislas deltas rietumos līdz Okas baseinam Austrumos. No Daugavas baseina ziemeļos līdz Pripetes purviem dienvidos. Baltu zemēs krustojās reģionālie tirdzniecības ceļi. Paralēli bronzas tirdzniecībai, Polijas ziemeļos un Sembas pussalā (tagad Kaļiņingradas pussala) attīstījās dzintara ieguve un tirdzniecība. Balti pārdeva zvērādas, medu, vasku. Prūsijas un Lietuvas zemes tirgojās ar ģermāņiem un Romas impēriju, kas baltus sauca par aistiem. Šajā laikā baltu zemes un ciltis vairākas reizes pieminētas romiešu vēsturnieku darbos. Gimbutiene uzskata, ka Plīnija aprakstītā Glaesarija (ko aisti saucot par Austeraviju) ir prūšu apdzīvotā Sembas pussala. Romiešu monētas balti izmantoja rotājumiem un tās plaši atrastas šī laika rietumbaltu (un kuršu) apbedījumos. Rietumbaltu zemēs atrasti arī dažādi romiešu dekoratīvie rotājumi. Prūsija, īpaši Semba, tirgojoties ar tālajām romiešu zemēm kļuva par turīgāko baltu apgabalu. Baltu meistari attīsta bagātīgi dekorētu rotājumu — kaklariņķu, saktu, rokassprādžu — gatavošanas kultūru. 4. un 5.gs. palielinās turīgu apbedījumu skaits. Sievietes apglabā ar visām rotaslietām — gredzeniem, saktām, kaklariņķiem, piekariņiem. Vīriešu kapos atrastas saktas, dzeramie ragi, zobeni, vairogi un zirgu piederumi.
Rietumbaltu teritorijas sāka sarukt mūsu ēras sākumā, kad šeit uz vairākiem gadsimtiem iespiedās skandināvu goti, kas 2. gadsimtā sāka migrāciju no Skandināvijas un Vislas deltas uz Melnās jūras piekrasti. Viņu atbrīvotās zemes pie Vislas ieņēma prūši.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
GPU struktūra
GPU augstākais administratīvais orgāns bija Politpārvaldes priekšsēdētāja kolēģija, kuras pavēles obligāti izpildāmas visām apakšvienībām, iekaitot teritoriālās.
Balti
Dzelzs laikmets
Mūsu ēras 5. un 6. gadsimts iezīmē mūsdienās pazīstamo baltu cilšu identitāšu izveidošanos. Šajā laikā zemgaļu apdzīvotās zemes iestiepās Vidzemē līdz Cēsīm, no kurām tos vēlāk izspieda Kurzemes somugri un latgaļi. Baltu cilšu starpā, kā arī baltu un somugru starpā notika nepārtraukta karadarbība, kas radīja nepieciešamību pēc militāro punktu, pilskalnu celtniecības. Izkliedēto zemnieku saimniecību drošībai ap 500. gadu sākās nocietinātu pilskalnu celtniecība. Sākotnēji tie nebija domāti apdzīvošanai, bet paredzēti tikai patvērumam un aizsardzībai no uzbrucējiem. Koka piļu būvēšana pakalnos vispirms sākās Lietuvā, un vēlāk arī Latvijā. Tie iezīmē tālāku cilšu sabiedrības noslāņošanos un politiskās varas centralizēšanos. Lietuvā ir ap 700 pilskalnu, kamēr Latvijā ap 500. Ap 9. gadsimtu ciemati pilskalnu tuvumā jau sasniedza tik ievērojamu iedzīvotāju skaitu, ka anglosakšu un vācu ceļotāji tās sauca par pilsētām. Aprakstot 855. gada karu starp zviedriem un kuršiem, vācu hronists Rimberts rakstīja, ka Sēburgā pulcējušies 7000, bet Apūlijā 15 000 karotāju. Lietuvas Kernaves pilskalna iedzīvotāju skaits 13. gadsimtā sasniedzis 3000.
Sabiedrības noslāņošanās
Līdz mūsdienām ir saglabājušies tikai 14. gadsimtā pierakstītie prūšu likumi (Iura prutenorum). Ņemot vērā citu Dzelzs laikmeta Eiropas barbaru tautu atstātos rakstītos likumu kodeksus, var veikt aptuvenu baltu cilšu sabiedrību modelēšanu. Pastāvēja politiskā un militārā aristokrātija, brīvie vīrieši, brīvās sievietes, daļēji brīvie cilvēki un vergi (lietuviešu šeimynykštis, kaimynas), kas bieži bija karagūstekņi vai visnabadzīgākie cilvēki. Lielākā atšķirība cilts likumu priekšā bija starp brīvajiem cilvēkiem un vergiem, kam nebija nekādu tiesību. Atšķirības starp aristokrātiem, brīvajiem cilvēkiem un pusbrīvajiem bija neskaidrākas, un varēja mainīties pēc vietējām paražām. Rietumu hronikās minētie "ķēniņi" (rex) vairāk jāpieņem kā cilšu vadoņi vai novada karavadoņi, taču to vara jau bija mantojama vienas aristokrātiskās ģimenes ietvaros. Ņemot vērā kapulaukos atrastos priekšmetus un kapu iekārtojumu, ļoti aptuveni aplēsts, ka Austrumu Lietuvā vergi un pusbrīvie varēja veidot ap 25% iedzīvotāju, brīvie cilvēki apmēram 50%, bet militārā un politiskā aristokrātija ap 20—25%, no kuriem tikai daļai piederēja augstākā vara. Gadsimtu laikā palielinās tendence mirušos apglabāt ar aizvien mazāku priekšmetu skaitu, kas varētu norādīt uz nabadzības pieaugumu, vai uz to, ka nostiprinājās aizgājēja īpašuma mantošanas tradīcija.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
GPU struktūra
Lai veiktu nepieciešamos uzdevumus tiek izveidotas:
Sākot ar 1922. gada 1. decembri GPU centrālajam aparātam ir sekojoša struktūra:
Balti
Apbedīšanas paražas
Tagadējās Lietuvas piekrastē ap 2.gs. izzūd kapu kurgānu veidošana, mirušos apglabājot līdzenos kapos, ap kuriem veido akmens riņķu krāvumus, dažviet izveidojot līdz četriem akmens riņķiem. Šī paraža izplatījās uz Žemaitiju un Latvijas dienvidiem. Ap 4.gs., ņemot vērā apbedīšanas paražas, var sākt izdalīt žemaišu, zemgaļu un sēļu kultūru pirmsākumus. Sēļi jau no 2.gs. pakāpeniski beidz mirušo sadedzināšanu. Latgaļu kultūra un apbedījumi no 3.gs. sāk atšķirties no Austrumlietuvas leišu apbedījumiem. Starp Dubīsas un Šušves upēm ap 5.gs. izveidojas žemaišu kultūra. Starp kuršu un žemaišu zemēm pastāvēja plaša neapdzīvota josla, kas pie Rietavas sasniedza ap 40 km. Žemaišu vīriešu apbedījumos no 9.gs. līdzi dod arī zobenu, kā arī zirga galvu un kājas. Iespējams, šī paraža nākusi no skalvjiem. Lietuvas austrumos un Baltkrievijā ap 3.—4.gs. sāk veidoties Austrumlietuvas kapu kurgānu kultūra. Sūdavi, iespējams prūšu ietekmē, 5. gadsimtā atkal sāk mirušo sadedzināšanu. Kuršu kultūra 5.—8.gs. veidojas Klaipēdas apkārtnē. Akmens riņķi ap kapiem šeit izzūd, un ap 7.—8. gadsimtu kremācija izplatās arī kuršu vidū. 8. gadsimtā Lietuvā piekopj mirušo apglabāšanu, bet 9. gadsimtā atkal sākas kremācija. Ap 10.—11. gadsimtu tikai zemgaļi un latgaļi turpināja mirušo aprakšanu. Vēlīnajā Dzelzs laikmetā (800—1200) latgaļi vīriešus apbedī ar galvu uz austrumiem, bet sievietes ar galvu uz rietumiem. Lietuvā un Prūsijā bija paraža ievērojamu mirušo apglabāt kopā ar zirgu. Jātvingiem raksturīgi apbedījumu kurgāni, kas pilnībā vai daļēji veidoti no krautiem akmeņiem. Kamēr citām baltu ciltīm apglabāšanas tradīcijas vairākas reizes mainījās, jātvingi visu m.ē. pirmo tūkstošgadi paliek uzticīgi akmens krāvumiem. To diametrs ir no 6 līdz 18 metriem, un tie paceļas tikai kādu pusmetru virs zemes. Nelaiķi sākotnēji apbedīja, bet no 5.gs. parasti sadedzināja kapā, un tad noklāja ar akmeņu un smilšu pakalniņu. Kapos atklāti ļoti maz priekšmetu, kas apgrūtina to datēšanu. 6. un 7. gadsimtā baltu apbedījumos parādās aizvien bagātīgākas sudraba rotaslietas, kaklariņķi, aproces un saktas. Ap 5.-6.gs. lietuviešu un jātvingu zemēs parādās bagātīgi karotāju apbedījumi, kas liek domāt par militāri valdošās šķiras pastāvēšanu. Vadoņus apbedī kopā ar zirgiem, ieročiem un bagātīgiem sudraba rotājumiem, līdz 2 kg smagiem sudraba kakla riņķiem. Šī apbedījumu tradīcija beidzas 8.gs. Kurši rotājumos sāk izmantot skandināvu dekoratīvos elementus. Sudraba rotu daudzums norāda uz aizvien pieaugošo labklājību. Zemgaļi mirušos apglabā ar uz krūtīm sakrustotām rokām, līdzi dodot vairākus šķēpus, kaujas nažus. Baltiem raksturīga šķēpu uzgaļu forma sastopama visā baltu areālā no Baltijas jūras līdz Dņepras baseinam, bet no 7. līdz 12.gs. to visbiežāk sastop apbedījumos Latvijā un Lietuvā. Kapu atradumi demonstrē ieroču dizaina izmaiņas gadsimtu gaitā.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
GPU struktūra
Centrālā aparātā strādāja vairāk kā 2200 cilvēku, ap 1927. gadu — 2500.
Balti
Slāvu ienākšana
Vidējo Dzelzs laikmetu no 5. līdz 9. gadsimtam iezīmē masīva slāvu iespiešanās austrumu baltu zemēs, pāris gadsimtos ieņemot teritorijas no Kijivas līdz Novgorodai. 6.—7. gadsimtā slāvi sasniedza Pleskavas-Novgorodas apkārtni. Daļa austrumbaltu pārvietojās uz leišu un latgaļu zemēm. Slāvu spiediena rezultātā 6.—7. gadsimtā tālāk austrumos dzīvojošie latgaļi ieņēma iepriekš somugru apdzīvoto Vidzemi. Smoļenskas un Polockas apgabalos atrastās 5.—12. gadsimta baltu senlietas ir identiskas latgaļu senlietām. Arheoloģiskie izrakumi un senkrievu hronikas apstiprina baltu, austrumgalindu klātbūtni tagadējās Maskavas apkaimē vēl līdz 13. gadsimtam. Seno austrumbaltu iedzīvotāju pārslāvošana Kalugas, Maskavas, Smoļenskas, Vitebskas, Polockas un Minskas guberņās galīgi beidzās tikai 19. gadsimtā, atstājot ietekmi uz šo reģionu etnogrāfiju un valodu. Daugavas un Dņepras augštecēs izveidojas austrumslāvu ciltis kriviči, dregoviči, radimiči, vjatiči, kuros ieplūda arī baltu asinis.
Pēdējie gadsimti pirms kristietības
Pirms Ziemeļu krusta karu sākšanās lielākās baltu ciltis bija kurši, zemgaļi, sēļi, latgaļi, žemaiši, aukštaiši, prūši un jātvingi. Aprēķināts, ka prūšu zemēs dzīvoja 170 000, latviešu — 145 000 un lietuviešu zemēs — 170 000 cilvēku. Skalvji un Nadruvji, lai arī bieži minētas kā prūšu ciltis, bija pietiekami atšķirīgas, lai tās uzskatītu par individuālām ciltīm. Atšķirīgo latviešu un lietuviešu valodu veidošanās sākās ap 7. gadsimtu, kad ziemeļu un dienvidu cilšu dialektos parādījās nozīmīgas atšķirības.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
GPU struktūra
Politpārvaldes darbības pārraudzība tika nodota KPFSR Tieslietu Tautas komisariātam.
Virzulis
Virzulis ir cilindrveidīga detaļa, kura pārvietojas pa cilindru no lejas uz augšu t.i. uz priekšu un atpakaļ.
Balti
Pēdējie gadsimti pirms kristietības
Palielinoties turībai, palielinājās arī cilšu vadoņu vara. Latvijā ir zināmi ap 500 pilskalnu. Tas liecina par teritorijas pārvaldes sistēmu, jo pilskalni bija militārās un politiskās varas centri. Bez pilskalniem pastāvēja arī pilenes — pilskalni, kuriem kāds no kritērijiem neatbilst pilskalna statusam. Latvijas teritorijā atklāti arī vairāki desmiti ezerpiļu. Ēku būvniecībā izmantoja koku, tāpēc nocietinājumi nodrošināja teritorijas aizsardzību tikai līdz to nodedzināšanai, pa šo laiku bija jāierodas papildspēkiem. Lai cīnītos ar uguni, Mežotnes pilij aizsargsiena bija apmesta ar mālu un jumti pārklāti ar velēnām. Saziņai starp pilīm vietumis atradās signālkalniņi. Uzsākot pilskalna celtniecību, tika upurēts dzīvnieks, kura kaulus apraka būves pamatos — lai celtne būtu svētīta un ilgi kalpotu. Latvijā rekonstruēta Tērvetes pils „Lielķēniņos”, Andrupenes pils Krama kalnā, Uldevena pils Lielvārdē un Āraišu ezerpils.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
PSRS izveide
Kopš PSRS izveides 1922. gada decembrī, radās nepieciešamība pēc vienotas organizācijas, kas pārraudzītu drošību jaunajā savienībā. Tā, 1923. gada 15. novembrī GPU tika pārveidota par PSRS Tautas Komisāru padomes Apvienoto Valsts Politisko pārvaldi (Объединённое государственное политическое управление при СНК СССР) tā kļuva par OGPU.
Balti
Pēdējie gadsimti pirms kristietības
Baltijas piekrastē pāris gadsimtus pastāvēja skandināvu vikingu apmetnes. Prūsijā tādas bija pie prūšu Truso (7.—8.gs.) un Kaupas (9.—11. gadsimts) pilsētām. Kursā vikingu apmetne atradās Grobiņā (7.—9. gadsimts). Vikingu ieroču un rotājumu kultūra ietekmēja piekrastes prūšu un kuršu kultūru.
Pagrieziena punkts baltu vēsture bija kristietības pietuvošanās to zemju robežām. 966. gadā poļi pieņēma Rietumu kristietību, bet 988. gadā Kijivas Krievzeme Austrumu kristietību. Turpmāk viens no karu mērķiem bija arī kristietības izplatīšana baltu zemēs.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
PSRS izveide
Restrukturizācijas rezultātā Iekšlietu Tautas komisariātam (NKVD) saglabāja sabiedriskās drošības nodrošināšanas funkcijas, cīņu ar bandītismu un citiem likumpārkāpumiem. OGPU savukārt specializējās cīņai ar kontrrevolūciju, spiegošanu, valsts drošības nodrošināšanu un cīņai ar padomju varai naidīgiem elementiem.
Balti
Pēdējie gadsimti pirms kristietības
Kurši apdzīvoja tagadējās Lietuvas piekrasti un Kurzemes piekrastes dienvidu daļu. Līdz 9. gadsimtam kurši dzīvoja uz dienvidiem no Ventas un Abavas. 9. gadsimta otrajā pusē viņi sāka iekarot arī Kurzemes ziemeļus, un šeit dzīvojošos lībiešu senčus. Iekarotajās teritorijās izveidojās Vanemas zeme, bet daļa lībiešu šķērsoja Rīgas līci, un pārcēlās uz Vidzemes piekrastes zemēm, no kurām izspieda zemgaļus.
Kurši sākumā bija rietumbalti, bet valodas attīstībā pēc 500. gada aizvien vairāk pieskaitāmi vidusbaltiem. Vikingu kolonizēšanas mēģinājumi kuršu zemēs sākās ap 650. gadu un beidzās ap 850. Dāņu karaspēks bija iebrucis Kurā, bet smagi sakauts, kuršiem sagrābjot pusi dāņu flotes. Atriebjoties, zviedru karalis Olafs iebruka Grobiņas un Apūles zemēs. Kurši apņēmās maksāt nodevas, taču drīz atbrīvojās no zviedru kontroles. Pēc vikingu atsišanas, sākās vairāki kuršu jūras sirojumu gadsimti Gotlandes, Dānijas un Zviedrijas piekrastē. Pieaugošā kuršu turība izraisīja vikingu atbildes sirojumus. Šī iemesla dēļ lielākā daļa kuršu ciematu un pilskalnu atradās 5—25 km no jūras.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
PSRS izveide
GPU un vēlāk OGPU priekšsēdētājs līdz 1926. gada 20. jūnijam bija Felikss Dzeržinskis, bet līdz 1934. gadam to vadīja Vjačeslavs Menžinskis.
Balti
Pēdējie gadsimti pirms kristietības
Lielās tautu staigāšanas laikā goti pameta Vislas lejteci un šeit izpletās prūši. 9. gadsimta Bavārijas hronikās piemin Bruzus. 10. gadsimta arābu hronikās Brūsus/Burūsus, ko attiecina uz prūšiem. Lai arī prūšu zemes robežojās ar jūru, realitātē viņiem bija ierobežotas jūras kuģošanas iespējas, jo Kuršu kāpas un Vislas kāpas noslēdza ceļu uz atklātu jūru, ostām labvēlīgu krastu dodot tikai Sembas pussalā.
Iekšlietu Tautas komisariāta Valsts Politpārvalde
PSRS izveide
Sakarā ar PSRS Iekšlietu Tautas komisariāta izveidi 1934. gadā, OGPU tika iekļauta tā sastāvā un pārdēvēta par Valsts Drošības galveno pārvaldi (Главное управление государственной безопасности (ГУГБ)).
Balti
Valstiskuma veidošanās
Cilšu valstiņas rietumbaltu zemēs varēja sākt veidoties vikingu sirojumu laikā, kad nepieciešamība celt aizvien lielākus nocietinājumus, lielu karaspēka vienību organizēšana un to militārā vadība prasīja arī stabilāku, hierarhisku sabiedrības pārvaldes modeli. Sāk veidoties "zemes", ar konkrētu politisko un militāro centru, ko kontrolē valdnieka dzimta. Sāk veidoties reģionu vadoņu federācijas, rodas agrīnie valstiski veidojumi. Vienkāršāko valstiskuma formu veidošanos parasti iezīmē konkrēta teritoriālā identitāte (zeme, pilsnovads), profesionālu karotāju šķira, un pilsētiņu veidošanās, tirgotājiem un amatniekiem patstāvīgi dzīvojot pie galvenā vadoņa pilskalna. Militāro demokrātiju pakāpeniski aizstāja dinastiski mantojama "zemes" valdnieka vara. 9.gs. Kursā bija piecas zemes, 13.gs. astoņas. Prūsijā bija vismaz 11 zemes.
Pieaugošā sociālā nevienlīdzība un hierarhijas nostiprināšanās cilšu karavadoņu vadībā izpaudās ne tikai aizvien lielāku pilskalnu celtniecībā, bet arī sirojumos uz kaimiņu zemēm. Tāli un ilgi karagājieni nozīmēja, ka to rīkošanā kopīgi vajadzēja iesaistīties lielākām cilšu grupām, tā liekot pamatus valstiskiem veidojumiem. Kurši no 11.gs. vidus plaši siro pa Skandināvijas piekrasti. Ap 1040. gadu zviedru karotāji trīs kuģos iebrūk Zemgalē, bet tiek sakauti. Zemgaļi pie savas galvenās ostas, Daugmales pilskalna 1106. gadā smagi sakauj iebrukušo Polockas kņazistes karaspēku, nogalinot 9000 polockiešu. 11. un 12. gadsimta poļu hronikās minēti prūšu un jātvingu karotāji, kas piedalījās poļu hercogu savstarpējos karos. Prūši no 12.gs. regulāri iebrūk poļu zemēs. 12.gs. beigās leiši spēj atsist Kijivas Krievzemes kņazu iebrukumus un pāriet pretuzbrukumos. Leiši arī siroja pa jātvingu, sēļu, zemgaļu un latgaļu zemēm.
Lietuvas izveidošanās
13.gs. sākumā Lietavas zeme starp Nemūnas un Neres upēm bija spēcīgākā leišu valsts. Tai kaimiņos atradās Nalšijas un Deltuvas zemes. Nemūnas, Neres un Nevēžas upju satecē atradās Neres zeme, un uz ziemeļiem, Upītes zeme. Rietumos atradās Žemaitija, kas aizvien vairāk iespiedās kuršu zemēs, ap 11.gs. sasniedzot jūras piekrasti Palangā. Žemaitiju veidoja Karšuvas, Knituvas, Medininku un Šauļu zemes savienība.
1219. gadā Galīcijas-Vladimiras kņaziste slēdz līgumu ar leišu kņaziem. No leišu puses līgumu paraksta 21 kņazs, no kuriem 5 ir lielkņazi. Tas liecina par to, ka daudzās leišu zemes un novadi ir apvienojušās savienībā, taču vienlaikus, lielais kņazu skaits norāda uz varas sistēmas nestabilitāti, kurā notiek nepārtrauktas cīņas starp zemju valdniekiem. To demonstrēja Mindaugs, kam tikai pēc ilgas un asiņainas cīņas izdevās pakļaut citus kņazus, un kļūt par pirmo starptautiski atzīto Lietuvas karali.
Sākoties Ziemeļu krusta kariem, lietuvieši apvienojās spēcīgā valstī, kas spēja pāris gadsimtu ilgos karos atsist Livonijas ordeņa un Vācu ordeņa uzbrukumus. Jātvingu un prūšu galīgo pakļaušanu ietekmēja arī jaunās Mindauga Lietuvas karalistes politika un Lietuvas krusta karu situācija. Mindaugs un vēlākie valdnieki atbalstīja prūšu un jātvingu karus pret vāciešiem un poļiem, taču galveno uzmanību pievērsa mongoļu sagrauto krievu kņazu zemēm, lai izplestos austrumu un dienvidu virzienā. Prūšu, jātvingu un žemaišu zemēm pievēra mazāku uzmanību, ļaujot tām krist poļu un Vācu ordeņa iekarotāju rokās. Jaunajai Lietuvas valstij vairākas desmitgades ilgā prūšu, žemaišu un jātvingu pretestība nodrošināja izdevīgu buferjoslu. Šajā laikā nevar runāt par kādu baltu tautu kopību. Lietuva jau bija izveidojusies par starptautiski atzītu valsti, kuras valdnieki veidoja politiskas un dinastisku laulību attiecības ar citiem valdniekiem, kamēr pārējie balti atradās reģionālu karavadoņu pakļautībā, kuru vienīgā izvēle bija, kuram no iekarotājiem padoties. Kamēr Prūsijas un Latvijas teritorijas pakāpeniski iekaroja un kolonizēja vācieši, Lietuvas dižkunigaitija uz vairākiem gadsimtiem kļuva par Austrumeiropas varenāko valsti, taču vēlāk nonāca poļu politiskā un kulturālā pakļautībā.
Baltu zemes pirms 13. gadsimta
13. gadsimta hronikās minētas vairākas baltu valstis, zemes un pilsnovadi.
Mūsdienu Latvijas un Lietuvas teritorijās:
Mūsdienu Lietuvas teritorijā:
Mūsdienu Kaļiņingradas apgabala un Polijas teritorijās:
Dzīvesziņa
Baltiem, kā zemkopjiem, kalendārs balstījās Saules gadā, un galvenie svētki saistījās ar sezonālajiem saulgriežiem, kad svinēja Ziemas svētkus, Lielo dienu, Jāņus un Miķeļus. Šie lielie svētki ļāva sezonas sadalīt mazākos "laikos": Ziemas laikā, Sējas laikā, Siena laikā, Sulu laikā, Veļu laikā, utt. Savaiti (nedēļa, lietuviešu savaitė) veidoja deviņas dienas. Sezonu maiņu iezīmēja Meteņi, Ūsiņi, Māras diena un Mārtiņi. Balstoties uz šo sistēmu, tika radīts mūžīgais kalendārs.
Skaitlim 9 bija svarīga nozīme kalendāra veidošanā, jo tajā balstījās arī dienu skaits gadā. Balti dienas un naktis skaitīja atsevišķi, tāpēc gadu veidoja 365 dienas un 365 naktis (9x9x9). Sajāja bramaņi Augstajā kalnā Sakāra zobenus Svētajā kokā. Svētajam kokam Deviņi zari, Ik zara galā Deviņi ziedi, Ik zieda galā Deviņas ogas. Ir ziņas arī par baltu mezglu rakstiem, un rūnām, gan burtniekiem.
Reliģija
Par seno baltu reliģiju ir maz konkrētu faktu. Kristiešu misionāri un krustneši atstājuši liecības, ka balti savus dievus pielūdza svētbirzīs. Viņi ticēja reinkarnācijai, pielūdza dabas objektus un parādības. Lai arī krustnešiem izdevās uzspiest kristietību, neoficiāli pagānu ticējumi un paražas turpināja pastāvēt vēl vairākus gadsimtus.
Anglosakšu ceļotājs Vulfstans ap 880.—890. uzturas prūšu zemēs, kur novēro, ka mirušie netiek apglabāti vairākus mēnešus, līķim paliekot savās mājās, radinieku vidū, kas turpina ikdienas dzīvi. Šī paraža ir raksturīga senajiem indoeiropiešiem jau ilgi pirms mūsu ēras, par ko liecina sadalījušies un mušu kāpuru pilnās mirstīgās atliekas. Pat kara laikā, kā liecina 1210. gada Rīgas aplenkšanas hronika, kurši pavadīja trīs dienas apraudot un tad sadedzinot savus kritušos. Ir saglabājušās lietuviešu raudu dziesmas, ko dziedāja bērēs. Lietuvā vēl 20. gadsimta sākumā saglabājās tradīcija, ka par saimnieka nāvi bija jāpasaka viņa zirgiem un bitēm, lai tās nesaslimtu un nenomirtu. Zirgs nedrīkstēja savu saimnieku vest uz kapsētu. Mūsu ēras pirmajos gadsimtos prūšu un lietuviešu zemēs aizgājējus apbedīja kopā ar apsedlotiem zirgiem. Mirušo bieži sadedzināja sēdus uz zirga, ticot, ka viņi turpinās jāt debesīs un apciemos savus radus veļu laikā Oktobrī. Saglabājušās rakstu liecības par mirušā Lietuvas dižkunigaiša Aļģirda sadedzināšanu kopā ar 18 zirgiem, zeltu izšūtās drēbēs. Viņa brāli Ķēstuti 1382. gadā sadedzināja kopā ar zirgiem, drēbēm, ieročiem, medību suņiem un putniem. 15. gadsimta sākumā lietuvieši un kurši svētbirzīs joprojām sadedzina savus aizgājējus ar zirgiem un drēbēm.
No iepriekš šeit dzīvojošajām kultūrām, kurās dominēja matriarhāts, balti pārņēma sieviešu dzimtes dievības, kuras saistīja ar ūdeni, zemi un Mēnesi. Kareivīgās vīrišķās dievības nāca no indoeiropiešiem, un pārstāvēja uguni, gaismu, pērkonu un debesu spēkus. Indoeiropiešu ticējumos svarīgu vietu ieņem Debesu koks, kura saknes iestiepjas dziļi zemē, bet zaru vainags debesīs. Zaros dzīvo dažādi gari, ap koku dzīvo cilvēki un dzīvnieki, bet saknēs — čūskas. No saknēm nāk dzīvība un gudrība. Katram baltu dekoratīvajam simbolam bija sava nozīme. Mēness cikls tika ieausts jostās, kuras izmantoja, lai ietītu zīdaini svētībās, vai citos cilvēkam nozīmīgos svētkos. Josta simbolizē dzīvi. 18.gs. Māras josta iekļauj 49 simbolus, kas apzīmē Mēness fāžu gada ciklu, un, iespējams, ir balstīta senajā kalendārā, un svarīgākos gada svētkus apzīmē īpaši simboli.
1326. gadā sarakstītajās "Prūsijas zemes hronikās" (Chronicon terrae Prussiae) minēts Saules dievs Svaikstiks (Swayxtix), pērkona dievs Perkuns, mežu dievs Puškaitis un aizsaules dievs Pekkols. Galvenā prūšu svētvieta Romuva vai Romove bija svarīga arī Lietuvā un Latvijā dzīvojošām ciltīm. Romuvā valdīja augstais priesteris Krive krivaitis (krīvu krīvs). Prūšiem bija paraža sadedzināt trešdaļu karā iegūtā laupījuma kā ziedojumu dieviem.
Tā kā baltu ēkas bija no koka, par tām var spriest tikai pēc pamatu atliekām. Austrumbaltu teritorijā, Smoļenskas apgabalā, atrastas svētnīcu paliekas. Pēc tām var spriest, ka daļa no 1.gs.p.m.ē — 7.gs.m.ē. celtajiem pakalnu ciematiem netika apdzīvoti, bet izmantoti kā tempļi. Tas saskan ar vēlāk Lietuvas un Prūsijas teritorijā aprakstītajām svētajām pilsētām, kas kalpoja par kulta centriem reģiona iedzīvotājiem.
Ticība aizkapa dzīvei, kurā varēs turpināt dzīvot ar saviem tuvajiem, noteica baiļu trūkumu no nāves, baltu kareivju un viņu sievu uzvedību. 1336. gadā Pilenes aplenkumā, redzot, ka vācu uzvara ir neizbēgama, lietuvieši aizdedzināja pili, nogalināja savas ģimenes un izdarīja pašnāvību. Indriķa hronika raksta par kādu notikumu 1205. gadā: "Kāds priesteris, vārdā Johanness, kas tobrīd atradās gūstā Lietuvā, pastāstīja, ka piecdesmit sievas vīru nāves dēļ padarījušas sev galu pakaroties, protams, ticēdamas, ka drīz dzīvos ar tiem citā dzīvē." Uz paražu, ka mirušajam līdzi devās arī citi ģimenes locekļi, norāda kapu atradumi.
Latviešu un lietuviešu folklorā arī saglabājušies ticējumi par to, ka lai arī mirušie dodas uz veļu valstību, viņu gars var pārmiesoties kokos, dzīvniekos vai putnos.
Kamjaneca-Podiļska
Vēsture
Par pilsētas izcelšanos un tās pirmo pieminēšanu vēsturiskos dokumentos ir vairākas versijas, jo Rietumukrainā bija vairākas apdzīvotās vietas ar Kamjanecas (Akmeņainā) nosaukumu. Pēc arheoloģiskajiem izrakumiem vecpilsētā par ticamāko uzskatāma versija, ka pilsēta dibināta 12. gadsimta beigās un pirmoreiz minēta 1196. gada Kijevas hronikā. Pēc nonākšanas Zelta Ordas pakļautībā, 1362. gadā pilsētu ieņēma lietuviešu karaspēks Aļģirda vadībā. Lietuvieši nocietināja pilsētu un 1374. gadā tai piešķīra Magdeburgas tiesības. Kamjaneca kļuva par Podolijas centru, bet 1463. gadā, pēc tās nokļūšanas Polijas sastāvā, tika pasludināta par Polijas Karalisko pilsētu. Viduslaikos Podolijas Kamjaneca ietekmes ziņā bija salīdzināma ar Kijivu un Ļvivu.
1672. gadā pēc Bučačas miera līguma pilsēta nonāca Osmaņu Impērijā, bet 1699. gadā atgriezās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. 1793. gadā pēc Polijas dalīšanas pilsēta nonāca Krievijas Impērijas sastāvā. No 1795. līdz 1797. gadam tā bija Podolijas vietvaldības, bet līdz 1917. gadam — Podolijas guberņas centrs. No 1918. līdz 1921. gadam Kamjaneca bija galvenā Ukrainas Tautas Republikas karaspēku formēšanas un militārās virsvadības dislokācijas vieta, Simona Petļuras karaspēka pēdējais atbalsta punkts. No 1937. līdz 1941. gadam PSRS Kamjanecas-Podiļskas apgabala (tagad — Hmeļnickas apgabals) centrs.
Lauka hokejs 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs sievietēm
2008. gada vasaras olimpisko spēļu sieviešu komandu lauka hokeja turnīra rezultāti.
Andrjus Kubiļus
Andrjus Kubiļus (lt; dzimis Viļņā, Lietuvā) ir Lietuvas politiķis, Lietuvas premjerministrs no 1999. gada novembra līdz 2000. gada novembrim, kā arī no 2008. gada decembra līdz 2012. gada novembrim. Konservatīvās politiskās partijas Tēvijas savienība — Lietuvas Kristīgie demokrāti priekšsēdētājs.
Dzimis Viļņā literatūras kritiķu ģimenē. Studējis fiziku Viļņas Universitātē. Bijis aktīvs neatkarības kustības "Sajūdis" biedrs.
Džozefs Smits
Džozefs Smits (Joseph Smith, Jr.; dzimis, miris ) bija Pēdējo dienu svētās Jēzus Kristus baznīcas dibinātājs, un bija tās līderis no līdz 1844. gada 27. jūnijam, kad viņu nošāva satrakojies cilvēku pūlis Kārtidžas cietumā.
Biogrāfija
Džozefs Smits ir dzimis 1805. gada 23. decembrī Šeronā, Vērmontā. Smits ir audzis reliģiozā ģimenē. Viņa tēvs Džozefs Smits vecākais un viņa māte Lūcija Maka Smita bija reliģiozi cilvēki, un bija pievienojušies prezbiterāņu baznīcai.
Džozefs nepievienojās nevienai baznīcai. Pēc viņa vārdiem, 14 gadu vecumā viņu saistījis Bībeles pants, kurā ir teikts, ka ja kādam trūkst gudrības, tad tas lai lūdz tās no Dieva. Džozefs agrā rītā gāja uz mežu un lūdza Dievu pēc gudrības. Viņam parādījies Dievs tēvs un Jēzus Kristus, kuri teica viņam neiestāties nevienā baznīcā. Vēlāk nakts laikā viņam parādījās eņģelis Moronijs, un deva norādījumus par zelta plākšņu atrašanās vietu. Kopš tā laika Džozefs Smits regulāri apmeklēja to vietu, kur bija tās zelta plāksnes un mācījās līdz pienāca brīdis, kad viņam tika pavēlēts tās sākt pārtulkot.
1830. gadā 6. aprīlī Džozefs Smits oficiāli nodibināja baznīcu un vadīja to, līdz tika nogalināts no satrakota pūļa uzbrukumā Kārtidžas cietumā 1844. gada 27. jūnijā.
EPC H173
EPC H173 jeb Étage Principal Cryogénique H173 (no franču - kriogēnā pirmā pakāpe) - nesējraķešu Ariane 5 pamata raķešpakāpe.
Pakāpe izmantota Ariane 5 versijās:
Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra
Darbības mērķi
Latvijas Investīciju un attīstības aģentūras (LIAA) mērķis ir palīdzēt augt uzņēmumiem, sākot no labas un perspektīvas idejas līdz pat pasaules līmeņa atpazīstamībai eksporta tirgos. LIAA piedāvā atbalstu uzņēmējiem, kas meklē noieta tirgus ārvalstīs un aicina izmantot aģentūras piedāvātos pakalpojumus – dibināt jaunus kontaktus tirdzniecības misijās, nacionālajos stendos, kontaktbiržās, individuālajās vizītēs un apmeklēt eksporta seminārus. Investīciju piesaistes jomā LIAA veicina uzņēmējdarbības attīstībai labvēlīgu normatīvo aktu izstrādi, kā arī iestājas par stabilu nodokļu politiku, kvalificēta darbaspēka, infrastruktūras un atbalsta instrumentu pieejamību.
Investīciju piesaiste
Viens no LIAA darbības apakšvirzieniem ir finansējuma piesaiste no ārvalstu investoriem Latvijas investīciju projektiem to turpmākai attīstībai. Šādi investīciju projekti ir Latvijā strādājošas komercsabiedrības, jaunu komercsabiedrību dibināšanas ieceres, kā arī valsts un pašvaldību projekti. Prioritārās nozares ārvalstu investīciju piesaistei ir metālapstrāde un mašīnbūve, transports un loģistika, informācijas tehnoloģijas, dzīvības zinātnes, veselības aprūpe, kokrūpniecība, zaļās tehnoloģijas un pārtikas rūpniecība. LIAA atbalsta ārvalstu investīciju piesaistīšanu arī tādiem ražošanas projektiem, kas ir ārpus minētajām prioritārajām nozarēm.
Polaris process
Polaris process paredz efektīvāku ārvalstu investīciju piesaisti Latvijā, nosakot investīciju mērķa nozares, apkopojot un aktualizējot jaunākos atklājumus ar nozarēm saistītajās zinātņu jomās, piedāvājot ārvalstu investoriem projektus un, koordinējot sadarbību starp Latvijas valsts iestādēm, pašvaldībām, privāto sektoru un zinātniskām institūcijām.
Ārējā tirdzniecības veicināšana
LIAA organizē šādus pasākumus uz eksportu orientētas uzņēmējdarbības attīstības veicināšanai:
Eksporta semināri
LIAA organizē eksporta seminārus, kuros tiek aplūkoti būtiskākie eksporta elementi, sniegta informācija par jaunumiem un tendencēm ārējos tirgos, kā arī Eiropas Savienības vienotajā tirgū.
Kontaktbiržas
LIAA rīko iepriekš noorganizētas divpusējas uzņēmēju tikšanās starp divu vai vairāku valstu uzņēmumiem, gan kā vienu no pasākumiem tirdzniecības misiju, izstāžu vai citu pasākumu laikā, gan kā atsevišķu pasākumu.
Individuālās vizītes
LIAA līdzdarbojas uzņēmumu individuālo vizīšu pie potenciālajiem partneriem ārvalstīs organizēšanā, galvenokārt tajās valstīs, kurās atrodas LIAA pārstāvniecība vai Latvijas Republikas vēstniecība.
Elementārdaļiņa
Elementārdaļiņas daļiņu fizikā ir tās daļiņas, no kurām veidota matērija un enerģija un kuras nav sadalāmas sīkāk. Piemēram, atomi ir veidoti no daļiņām elektroniem, protoniem un neitroniem. Protoni un neitroni savukārt ir veidoti no vēl sīkākām daļiņām, ko dēvē par kvarkiem. Nav novērots, ka kvarkus varētu sadalīt sīkāk. Elementārdaļiņas mēdz dēvēt arī par fundamentālajām daļiņām.
Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra
Tūrisms
2016. gadā LIAA pievienota Tūrisma attīstības valsts aģentūra (TAVA), izveidojot Tūrisma departamentu. LIAA Tūrisma departamenta uzdevums ir īstenot tūrisma valsts politiku, t.i., sekmēt Latvijas tūrisma produktu un pakalpojumu attīstību, darīt Latviju starptautiski pazīstamu, popularizētu Latviju kā pievilcīgu tūrisma galamērķi un veicināt Latvijas tūrisma konkurētspēju.
Ārvalstu ekonomiskās pārstāvniecības
LIAA ārvalstu ekonomiskās pārstāvniecības atrodas Amerikas Savienotajās Valstīs (Vašingtona), Apvienotajos Arābu Emirātos (Dubaija), Baltkrievijā (Minska), Dānijā (Kopenhāgenā), Francijā (Parīze), Itālijā (Roma), Japānā (Tokija), Kazahstānā (Almati), Krievijā (Maskava), Ķīnā (Pekina, Šanhaja un Ninbo), Lielbritānijā (Londona), Lietuvā (Viļņa), Nīderlandē (Hāga), Norvēģijā (Oslo), Polijā (Varšava), Singapūrā, Somijā (Helsinki), Vācijā (Berlīne, Frankfurte), Zviedrijā (Stokholma).
Elementārdaļiņa
Standartmodelis
Daļiņu fizikas standartmodelī ir 12 fermionu ("matērijas daļiņu") veidi un 12 bozonu ("radiācijas daļiņu") veidi, kā arī tiem atbilstošās antidaļiņas un vēl neatklātais Higsa bozons. Standartmodelis tomēr netiek uzskatīts par fundamentālu teoriju, bet gan drīzāk par provizorisku, jo savā būtībā nav savienojams ar Einšteina vispārīgo relativitātes teoriju. Tiek uzskatīts, ka varētu pastāvēt vēl citas daļiņas, ko standartmodelis neapraksta, piemēram, gravitons — gravitācijas spēka nesējdaļiņa, vai arī parasto daļiņu supersimetriskie partneri.
12 fundamentālās fermioniskās daļiņas iedala trīs daļiņu ģimenēs. Sešas no šīm daļiņām ir kvarki. Pārējās sešas ir leptoni, no kuriem trīs ir neitrīno, bet pārējiem trim — elektronam, mionam un tau daļiņai — lādiņš ir −1.
Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra
Biznesa inkubatori
Kopš 2016. gada oktobra Latvijā darbojas 15 biznesa inkubatori (Bauskā, Daugavpilī, Jelgavā, Jēkabpilī, Jūrmalā, Kuldīgā, Liepājā, Madonā, Ogrē, Rēzeknē, Siguldā, Talsos, Valmierā, Ventspilī un radošo industriju inkubators Rīgā), kas sniedz atbalstu uzņēmējdarbības uzsākšanai un attīstībai.
Tehnoloģiju pārneses programma
Programmas aktivitātes ir vērstas uz zinātnisko institūciju pētniecības rezultātu komercializāciju un pētījumu rezultātu pārvēršanu veiksmīgā uzņēmējdarbībā.
Inovāciju motivācijas programma
Inovāciju motivācijas programmas mērķis ir informēt un iedrošināt sabiedrību uzsākt inovatīvu uzņēmējdarbību, kā veicināšanas mehānismu izmantojot arī godalgu piešķiršanu. Tāpat paredzēts, informēt sabiedrību par norisēm saistībā ar inovācijām un to potenciālu, tādējādi veicinot sabiedrību un uzņēmējus pievērsties inovatīvu risinājumu izstrādei un lietošanai, kā arī paaugstināt inovatīvo komersantu īpatsvaru ekonomikā un motivēt komercdarbības uzsākšanu Latvijas Viedās specializācijas stratēģijā noteiktajās specializācijas prioritātēs vai jomās.
Elementārdaļiņa
Standartmodelis
Pastāv arī 12 fundamentālās fermioniskās antidaļiņas, kas atbilst šīm 12 daļiņām. Pozitrons, piemēram, atbilst elektronam, un tā elektriskais lādiņš ir +1. Līdzīgā kārtā pastāv arī pozitīvais mions un pozitīvā tau daļiņa, visu sešu veidu antikvarki un visu trīs veidu antineitrīno.
Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra
LIAA struktūrvienība Eiropas Biznesa atbalsta tīkls
2008. gada 29. februārī kā viena no LIAA struktūrvienībām savu darbību Latvijā uzsāka Eiropas Biznesa atbalsta tīkls (Enterprise Europe Network).
Biznesa informācijas centrs Magnetic Latvia starptautiskajā lidostā Rīga
2018. gada 27. februārī atklāts Biznesa informācijas centrs “Magnetic Latvia” starptautiskās lidostas “Rīga” “C” izlidošanas terminālī.
Elementārdaļiņa
Standartmodelis
Kvarki un antikvarki nekad nav novēroti atsevišķi. Kvarks var būt savienojies ar antikvarku, veidojot mezonu. Jāpiezīmē, ka bez kvarku "smaržām" ("šarmantais", "dīvainais" utt.) tiem ir arī "krāsas". Kvarkam ir noteikta "krāsa", savukārt antikvarkam atbilstošā "antikrāsa". Līdz ar to tās atceļ viena otru, un mezons ir melns — bez krāsas. Trīs kvarki kopā var veidot barionu — ja viens kvarks ir "sarkans", otrs — "zils", bet trešais — "zaļš" (krāsas nav īstas, tās ir pieņemtas). Kopā šīs trīs krāsas veido baltu. Trīs antikvarki var veidot "antibarionu", ja kvarku krāsas ir "antisarkana", "antizila" un "antizaļa" (antibarions ir "antibalts").
Kvarkiem piemīt arī daļveida elektriskais lādiņš. Kvarkiem iespējams lādiņš vai nu +2/3 vai −1/3, savukārt antikvarkiem −2/3 vai +1/3.
No 12 bozoniskajām fundamentālajām daļiņām astoņas ir gluoni. Gluoni ir stiprās mijiedarbības nesējdaļiņas, un tiem piemīt gan "krāsa", gan "antikrāsa". Gluoniem nav masas, un tos nevar novērot ar daļiņu detektoriem. Tāpat kā vienkārši kvarki tie rada hadronu plūsmu.
No četriem pārējiem bozoniem trīs ir vājās mijiedarbības nesējdaļiņas, bet ceturtais — fotons, kas ir elektromagnētiskā spēka nesējdaļiņa.
Lai arī vājā mijiedarbība un elektromagnētiskais spēks mums ikdienā šķiet atšķirīgi, tiek uzskatīts, ka augstas enerģijas apstākļos tie kļūst par vienotu elektrovājo spēku. Uzskata, ka šī starpība starp augstas un zemas enerģijas apstākļiem ir saistīta ar Higsa bozonu. Spontānās simetrijas laušanas procesā Higsa bozons elektrovājajā telpā izvēlas virzienu, kas liek trīs elektrovājajām daļiņām kļūt ļoti smagām (vājie bozoni), bet vienai palikt bez masas (elektromagnētiskajam fotonam). Saskaņā ar CERN organizācijas eksperimentāliem datiem Higsa bozona masa ir 126,5 ± 0,6 GeV/c2.
Elementārdaļiņu fizikā pēdējā laikā ir bijuši vairāki būtiski atklājumi. Uzskata, ka šobrīd pastāv vairāk nekā 200 elementārdaļiņu veidu, lai gan pierādījumi par dažu daļiņu eksistenci labākajā gadījumā ir tikai teorētiski. Agrāk uzskatīja, ka elementārdaļiņas, piemēram, elektroni, nav veidoti no vēl sīkākām sastāvdaļām. Tomēr nu jau daudzi fiziķi apgalvo, ka pat šīs daļiņas ir veidotas no kvantu cilpveida vienībām, ko sauc par superstīgām vai kvantu cilpām. Uzskata, ka tās ir miljardiem reižu mazākas nekā fundamentālās daļiņas, un daudzi fiziķi domā, ka tieši tās veido reālo Visumu (sk. stīgu teorija). Ja tā ir patiesība, tad varētu rasties teorija, kas izskaidrotu jebkā rašanos.
Ārpus standartmodeļa
Būtisks standartmodeļa papildinājums — supersimetrija — iekļauj supersimetriskās daļiņas. Katrai standartmodeļa daļiņai šādi būtu supersimetrisks partneris, kura spins no parastās daļiņas atšķirtos par 1/2. Supersimetriskās daļiņas būtu arī smagākas par parastajām — pārāk masīvas, lai tās varētu novērot parastajā veidā.
Stīgu teorija savukārt apgalvo, ka katrs fundamentālās daļiņas veids atbilst atšķirīgam fundamentālo stīgu rezonantās vibrācijas modelim. Visas stīgas ir vienādas, taču dažādas daļiņas atšķir to vibrācijas modeļi. Masīvākām daļiņām atbilst augstākas enerģijas vibrācijas. Elementārdaļiņas nesatur stīgas; tās IR stīgas. Stīgu teorija paredz gravitonu esamību. Gravitonus gan nav iespējams novērot eksperimentāli, jo gravitācijas spēks ir nesalīdzināmi vājāks par pārējiem fundamentālajiem spēkiem.
Elektrība
Elektrība ir procesu kopums, kura pamatā ir elektrisko lādiņu vai elektrizētu ķermeņu kustība un mijiedarbība. Bieži ar vārdu "elektrība" saprot elektrisko strāvu vai elektroenerģiju, kas pārsvarā tiek izmantota, lai nodrošinātu gaismu, siltumu un darbinātu elektroierīces mājsaimniecībās, uzņēmumos un citur. Ar terminu "elektrība" dažreiz arī apzīmē elektriskos lādiņus, elektrisko lauku un elektriskā lauka potenciālu. Elektrība tiek izmantota arī kā alternatīva degviela elektromobiļos.
Zinātni, kurā tiek pētīta elektrība, elektriskās strāvas kustības un mijiedarbības likumi, sauc par elektrodinamiku, bet zinātni, kurā tiek pētīta elektrības un magnētisma ciešā saistība, sauc par elektromagnētismu.
Elektriskais lādiņš
Elektriskais lādiņš ir elektromagnētiskā lauka avots. Tie var būt negatīvi lādētie elektroni, pozitīvi lādētie protoni, kā arī gan pozitīvie, gan negatīvie joni. Pirmo reizi jēdziens "elektriskais lādiņš" radās 1785. gadā reizē ar Kulona likuma noformulēšanu. Elektriskā lādiņa mērvienība SI sistēmā ir kulons (C). Orientēta elektrisko lādiņu plūsma rada elektrisko strāvu. Ja viela elektrisko lādiņu nevada, tad berzējot vai pievadot no citiem uzlādētiem ķermeņiem, elektriskais lādiņš uzkrājas uz ķermeņa virsmas un rada statisko elektrību.
Elektriskā strāva
Elektriskā strāva ir elektrisko lādiņu orientēta plūsma. Elektriskā strāva vielā var plūst tad, ja tajā pietiekamā koncentrācijā eksistē brīvi lādiņnesēji, kas var pārvietoties makroskopiskā attālumā. Par šādām vielām saka, ka tās labi vada elektrisko strāvu jeb tie ir vadītāji. Lai strāva plūstu, vadītājā jāpastāv elektriskajam laukam, kuru rada elektroenerģijas avots. Elektriskā lauka spēks izraisa lādiņnesēju kustību. Lādiņnesēji var būt gan brīvie elektroni metālā, gan pozitīvie un negatīvie joni gāzēs, šķidrumos un plazmā.
Vēsture
Elektriskās parādības pirmo reizi aprakstīja senie grieķi. Taless 6. gadsimtā p.m.ē. novēroja, ka dzintars rada statisko strāvu, paberzējot to pret kaķa spalvu. No tā arī radies nosaukums "elektrība" (, élektron — "dzintars"). Šīs zināšanas saglabājās līdz pat 16. gadsimtam.
1650. gadā vācu zinātnieks Oto fon Gērike izgudroja pirmo elektrostatisko mašīnu.
1771. gadā itāliešu ārsts Luidži Galvāni eksperimenta laikā novēroja, ka vardei raustās kāja, kad uz to pārlec elektriskā dzirkstele. 1790. gadā viņš to pašu novēroja, kad pieskārās vardei ar nazi. Balstoties uz Galvāni eksperimentiem ar vardi un iedziļinoties tajos, 1800. gadā Alesandro Volta izveidoja pirmo elektrisko bateriju.