cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rīgas Ziemeļu transporta koridors
3. variants — Tunelis/Augstais tilts
Tilta uzbērums sāktos 1450 metrus un konstrukcija — 880 metrus rietumos no Daugavgrīvas ielas. Tilta novietojums tāds pats kā 2. variantā. Tilta konstrukcija beigtos 440 metrus austrumos no Ganību dambja (kopgarums 3063 m) un tālāk trase virzītos pa Bukultu ielu. 200 metrus rietumos no Duntes ielas sāktos tunelis, kas virzītos zem Bukultu ielas, šķērsotu Traumatoloģijas un ortopēdijas slimnīcas teritoriju un Miķeļa kapu dienvidu daļu, brauktuves līmenim sasniedzot 21,3 metru dziļumu zem zemes līmeņa. Tālāk tunelis virzās zem Gaujas ielas, zem Gustava Zemgala gatves satiksmes pārvada un beidzas 630 metrus austrumos no tā zem Ķīšezera ielas (Ziemeļu koridora 1. posma daļa). Tiltam būtu divas nobrauktuves — uzbrauktuves krustojumos ar Daugavgrīvas un projektējamo Eksporta ielu. Tunelim divas iebrauktuves — izbrauktuves krustojumā ar Duntes ielu un Gustava Zemgala gatvi. Zemes līmenī trasei iespējams krustojums ar Sāremas ielu. Augstums no Daugavas līmeņa līdz tilta konstrukcijai — 55 metri.
1. variants
Rīgas Ziemeļu transporta koridora trases 1. variants sāktos A5 un A10 ceļu mezglā, kas šajā variantā pilnībā būtu jārekonstruē. Līdz A10 krustojuma punktam ar Jūrmalas apvedceļu, trase virzītos pa esošo A10 autoceļu. No A5 un A10 ceļu mezgla trase virzītos pa esošo A5 ceļa posmu līdz pagriezienam uz Babīti. Tālāk perspektīvā trase pagrieztos uz ziemeļiem, šķērsotu nelielu meža puduri un lauksaimniecības zemes. Pie Saulīšciema transporta koridors sāktu virzīties paralēli Hapaka grāvim, šķērsotu ceļu uz Vārnukrogu un līdz Rīgas pilsētas rietumu robežai virzītos paralēli esošajam vietējas nozīmes ceļam gar Jūrmalas pilsētas un Babītes novada robežu. Tālāk trase izvietotos starp Bolderājas—Priedaines kāpu grēdas meža masīvu un Spilves pļavām. Tā virzītos caur Spilves pļavām, starp Babītes pagasta Liepezera ciemu un Kleistu Kronmaņiem. Pēc tam ceļa trase pa Rātsupītes ielu šķērsotu Kleistu ielu un virzās caur Spilves pļavu masīva dienvidu daļu. Turpinājumā plānotais ceļa maršruts šķērsotu Bolderājas dzelzceļa līniju, Rātsupes mazdārziņu teritoriju, Spilves grāvi, Spilves lidlauka dienvidu daļu un beigu posmā savienotos ar Daugavgrīvas ielu. Ziemeļu transporta koridora 1. alternatīvai būtu vairāki pieslēgumi. Pirmais būtu ar Jūrmalas apvedceļu, otrais - pieslēgums Babītei, trešais - Piejūras maģistrālei perspektīvā, ceturtais - pieslēgums Kleistu ielai, nākamais - ar Daugavgrīvas ielu, kur, iespējams, pieslēgšanās un atdalīšanās notiktu tunelī.
Eirāzijas āpši
Izplatība
Eirāzijas āpši dzīvo lielākajā daļā Eirāzijas teritorijas, izņemot ziemeļos, galējos dienvidos un attālākajās salās. Robeža starp Eiropas āpsi un Āzijas āpsi ir Volgas upe. Japānas āpsis ir endēmisks Japānai.
Rīgas Ziemeļu transporta koridors
2. variants
Ziemeļu transporta koridora trases 2. variants sāktos A5 un A10 ceļu mezglā un sākumposmā sakristu ar 1. alternatīvu. Savukārt jaunā transporta koridora pieslēgums autoceļam Rīga - Ventspils A10 pie tā ievada Jūrmalā tiktu nodrošināts, izbūvējot jaunu ceļa posmu. Šis posms sāktos A10 krustpunktā ar Jūrmalas apvedceļu un virzītos pa Jūrmalas teritoriju ziemeļaustrumu virzienā uz dzelzceļu. Dzelzceļu bija paredzēts šķērsot pa tuneli. Aiz dzelzceļa trase pagrieztos uz austrumiem, virzītos caur meža masīvu un starp slēgto atkritumu izgāztuvi un kūdras ieguves laukiem. Tālāk tā šķērsotu meža un lauksaimniecības zemes un savienotos ar galveno trasi. Galvenā trase ziemeļaustrumu virzienā ietu pa meža masīva malu, vietām pa meža masīva un lauksaimniecības zemju robežu, šķērsojot ceļu uz Vārnukrogu, līdz Rīgas pilsētas robežai. Rīgas teritorijā trase būtu izvietota starp Bolderājas—Priedaines kāpu grēdas meža masīvu un Spilves pļavām. Tālāk tā virzītos caur Spilves pļavu masīvu, kur šķērsotu Hapaka grāvi un Kleistu ielu. Beigu posmā plānotais ceļa maršruts šķērsotu Bolderājas dzelzceļa līniju, Rātsupes mazdārziņu teritoriju, Spilves grāvi, Spilves lidlauka dienvidu daļu un savienotos ar Daugavgrīvas ielu.
Eirāzijas āpši
Izskats un īpašības
Āpsim patīk sausi meži ar irdenu augsni, kuru ir viegli rakt. Visiem Eirāzijas āpšiem ir masīva ķermeņa uzbūve, pagarināta ķermeņa forma un īsas, spēcīgas kājas. Galvas forma saplacināta, ar trīstūrveida seju. Priekšķepas platas, ar spēcīgiem, gariem nagiem, kas piemēroti zemes rakšanai. Tie dzīvo pašraktās alās, kuras ik pa laikam tiek mainītas. Eirāzijas āpši medī galvenokārt kukaiņus, uzlasa kukaiņu kūniņas un kāpurus, sliekas, kā arī pie izdevības apēd grauzējus, olas, putnus, rāpuļus, vardes un citus mazus dzīvniekus, kā arī ēd graudus, saknes un augļus.
Rīgas Ziemeļu transporta koridors
2. variants
2. variantam būtu 5 pieslēgumi. Mezgls ar A10 un Jūrmalas apvedceļu, savienojums ar A5 (Babīti), ar Piejūras maģistrāli, Kleistu ielu un Daugavgrīvas ielu.
Bēla IV Ārpāds
Bēla IV (, ; dzimis, miris ) bija Ārpādu dinastijas Ungārijas Karalistes un Horvātijas karalis no 1235. līdz 1270. gadam. Atjaunoja valsti pēc 1241. gada mongoļu iebrukuma, tāpēc dažkārt saukts par "valsts otro dibinātāju". No 1254. līdz 1258. gadam bija arī Štīrijas hercogs.
Dzīvesgājums
Ungārijas karaļa Andrāša II un Merānijas (Dalmācijas un Istrijas) hercoga meitas Merānijas Ģertrūdes vecākais dēls. 1213. gadā māte augstmaņu sazvērestībā tika nogalināta. 1220. gadā Bēla IV apprecējās ar Nīkejas impērijas imperatora meitu Mariju Laskarinu, un tēvs uzticēja Bēlam Slavonijas pārvaldīšanu.
Pēc tēva nāves 1235. gadā mantoja troni. Centās centralizēt valsts pārvaldi. Piešķīra pilsētas tiesības vairākām ievērojamām valsts apdzīvotam vietām (Peštai, Trnavai, Banska Štjavnicai, Krupinai, Zvolenai, Estergomai). Nosūtīja dominikāņu brāli Juliānu uz austrumiem atrast ungārus, kuri palikuši seno ungāru apdzīvotājās austrumu zemēs. Brālis Juliāns viņus atrada, bet atgriezdamies brīdināja karali par mongoļu uzbrukuma briesmām. 1223. gadā kaujā pie Kalkas upes mongoļi sakāva apvienoto polovciešu un Kijevas Krievzemes karaspēku. Sakāves rezultātā daļa polovciešu ieradās Ungārijā un lūdza patvērumu, kas tika dots.
Miervaldis Birze
Miervaldis Birze (īstajā vārdā Augusts Miervaldis Bērziņš; dzimis, miris ) bija latviešu ārsts. Brīvajā laikā darbojās kā rakstnieks un publicists.
Bēla IV Ārpāds
Dzīvesgājums
Mongoļi Batuhana vadībā Ungārijā iebruka 1241. gadā. Tā paša gada 11. aprīlī notika Mohi kauja, kuras rezultātā mongoļi sakāva apvienoto ungāru, teitoņu un templiešu karaspēku. Karalis Bēla glābās vispirms Austrijā, bet vēlāk apmetās Zagrebā. Pēc mongoļu uzbrukuma Bēla IV enerģiski atjaunoja izpostīto valsti. No 1242. gada sāka militāri iejaukties Austrijas lietās, cīnoties par to ar Bohēmijas karali Otokāru II. Mūža nogalē konfliktēja ar vecāko dēlu, nākamo karali Ištvānu V.
Miervaldis Birze
Biogrāfija
1949. gadā beidza Latvijas Valsts Universitātes Medicīnas fakultāti. Ieguvis diplomu, strādāja par ārstu Cēsīs. Tāpat kā Ernests Hemingvejs, arī Birze kā ārsts nāvi mēdza uzlūkot ironiski, ar zināmu devu humora.
Formosas province
Formosas province ir viena no Argentīnas 23 provincēm valsts ziemeļu daļā. Robežojas ar Paragvaju ziemeļos, ar Čako provinci dienvidos un ar Saltas provinci rietumos. Lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Formosa. Formosas provinces kopējā platība ir 72 066 km², pēc 2010. gada datiem provincē dzīvo 530 162 iedzīvotāji. Tā ir septiņpadsmitā lielākā province Argentīnā pēc iedzīvotāju skaita un deviņpadsmitā pēc platības. Province ir sīkāk sadalīta deviņos departamentos.
SIP
Sesijas inicializācijas protokols jeb SIP ir IETF definēts signalizācijas protokols, ko plaši izmanto, lai kontrolētu multimediju sakaru sesijas, piemēram, balss un video zvanus, izmantojot interneta protokolu (IP).
Protokolu var izmantot, lai izveidotu, modificētu un izbeigtu divpusējas vai daudzpusējas sesijas, kas sastāv no viena vai vairāku audio, video datu datņu pārraidēm internetā.
Modificēšana var ietvert adrešu vai pieslēgvietu mainīšanu, pieaicināt vairākus dalībniekus, pievienot vai izbeigt audio, video datu datņu pārraidi.
Citas iespējamas lietotnes ietver video konferences, tūlītēju ziņojumapmaiņu, klātbūtnes informāciju, datņu pārsūtīšanu un tiešsaistes spēles.
Seskāpši
Seskāpši jeb caunāpši (Melogale) ir sermuļu dzimtas (Mustelidae) Eirāzijas āpšu apakšdzimtas (Melinae) plēsēju ģints, kurā ir 4 mūsdienās dzīvojošas sugas. Tos sauc arī par koku āpšiem jeb palmu āpšiem.
Prusaki
Prusaki (Blattaria jeb Blattodea) ir kukaiņu klases (Insecta) viena no jaunspārņu (Neoptera) kārtām. Pasaulē ir apmēram 4000 dažādu prusaku sugu, no tām lielākā daļa dzīvo tropos, apmēram 30 sugas dzīvo cilvēku tuvumā, un 4 no tām tiek uzskatītas par kaitēkļiem.
Seskāpši
Seskāpši dzīvo Āzijā gan atklātos zālājos, gan mežos, sākot ar Indijas ziemeļaustrumiem līdz centrālajai Ķīnai un Dienvidaustrumāzijai. Tos sauc par seskāpšiem, jo atšķirībā no citiem āpšiem tiem ir smaili seskiem līdzīgi purni.
Prusaki
Zinātniskais vārds Blattaria ir cēlies no latīņu vārda Blatta, kas nozīmē "kukainis". Krievu valodas ietekmē to dažkārt sauc par tarakānu.
1270. gads
1206. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Seskāpši
Lai arī daudzās valstīs seskāpši ir aizsargājama suga, tos vietējie iedzīvotāji medī gaļas, kažokādas ieguvei, kā arī tos izmanto tautas medicīnā.
Prusaki
Vislabāk zināmās prusaku sugas ir Amerikas prusaks (Periplaneta americana), kas var sasniegt 30 mm garumu, virtuves prusaks (Blattella germanica), kas sasniedz 15 mm garumu, Āzijas prusaks (Blattella asahinai), kas arī sasniedz 15 mm garumu, un melnais prusaks (Blatta orientalis), kas sasniedz 25 mm garumu. Tropos dzīvojošie prusaki bieži ir lielāki par citiem prusakiem, bet aizvēsturiskie prusaki Archimylacris un Apthoroblattina bija daudzreiz lielāki par mūsdienu prusakiem.
Seskāpši
Izskats un ieradumi
Tie ir nelieli dzīvnieki, mazāki nekā Eiropas āpši un Amerikas āpši. Vidēji bez astes tie ir 33—43 cm gari, bet kuplās astes garums 12—23 cm. To kažoki ir tumši brūni vai tumši pelēki, gandrīz melni, ar meln-baltām svītrām uz sejas, pakakles un dažreiz uz muguras. Baltajiem vaigiem centrā ir melns plankums. Deguns, ausis un pēdu apakšas ir rozā. Kā visiem āpšiem tiem ir īsas, spēcīgas kājas, kas piemērotas zemes rakšanai. Seskāpši ļoti labi kāpj kokos.
Seskāpši ir nakts dzīvnieki un barojas ar kukaiņiem, tārpiem, maziem putniem, grauzējiem un augļiem.
Prusaki
Prusaki Latvijā
Virtuves prusaki Latvijā ienākuši no Vācijas 18. gadsimtā, tos sauc arī par vācu prusakiem. Melnie prusaki nāk no Āzijas (Ķīnas un Tibetas), un tos sauc arī par austrumu prusakiem. Atsevišķos gadījumos Latvijā konstatēti arī Amerikas prusaki, kas ir ieceļojuši līdz ar eksotiskajiem augļiem.
Vēsture
Prusaki ir viena no senākajām un primitīvākajām kukaiņu grupām, kas kopā ar termītiem (Isoptera) un dievlūdzējiem (Mantodea) ir apvienoti prusakveidīgo virskārtā (Dictyoptera). Pēdējie zinātniskie pētījumi liek zinātniekiem pārvērtēt šo iedalījumu, jo ir noskaidrots, ka termīti ir prusaku tiešie pēcteči. Līdz ar to zinātnieki uzskata, ka termītiem būtu jāatrodas prusaku kārtā (Blattaria), izdalot tos termītu virsdzimtā (Termitoidae).
Vecākie zināmie prusaki Archimylacris dzīvoja pirms 354 - 295 miljoniem gadu. Aizvēsturiskie prusaki bija diezgan atšķirīgi no mūsdienu prusakiem, tiem bija gari olu dējekļi, un tie bija priekšteči arī dievlūdzējiem. Pirmās fosilijas aizvēsturiskiem prusakiem Apthoroblattina, kas līdzinās mūsdienu prusakiem, ir apmēram 145 miljonus gadu vecas.
Izskats un īpašības
Prusaki ir diezgan lieli kukaiņi. Lielākā daļa prusaku ir īkšķa naga lielumā, bet daudzi ir lielāki. Pasaulē lielākais prusaks ir Austrālijas milzu zemesprusaks (Macropanesthia rhinoceros), kas var sasniegt 9 cm garumu un svērt 30 g. Līdzīgs augumā ir Centrālamerikā dzīvojošais milzu meža prusaks (Blaberus giganteus), kas izaug apmēram tikpat garš kā Austrālijas radinieks, bet nav tik smags.
Prusakiem ir plati, saplacināti ķermeņi, ar relatīvi mazu galvu. Tie ir ļoti primitīvi kukaiņi, tikai ar dažām speciālām adaptācijām, iespējams, tie ir visprimitīvākie jaunspārnu kukaiņi. Mute ir galvas apakšā, ar košļāšanai piemērotu apakšžokli. Tiem ir 2 lielas saliktās acis un 2 vienkāršās acis jeb actiņas un 2 garas, lokanas antenas. Pirmie divi spārnu pāri ir stingri un aizsargā aizmugurējos membrānveidīgos spārnus kā ar bruņām. Visiem četriem spārniem ir labi attīstītas vēnas. Kājas ir spēcīgas, ar lielu pēdu un katrai ir pieci nagi. Kādreiz pastāvēja uzskats, ka dzeloņi uz prusaku kājām ir kādi sensori, bet izpētot kukaiņus tuvāk, noskaidrojās, ka tie ir papildus atbalsta punkti uz irdenām augsnēm, piemēram, smiltīm. Vēderam ir 10 posmi ar dažiem dzeloņiem.
Prusakiem ir izteiktas spējas reģenerēt ķermeņa daļas, piemēram, ja tā dzīves pirmajos ciklos tiek zaudēta kāja vai ūsa, kukainis to spēj ataudzēt.
Prusaku mātītes
Reizēm var novērot, ka prusaku mātītes nēsā pie sava vēdergala piestiprinātas olu kapsulas. Piemēram, virtuves prusaku mātīte šādā kapsulā nēsā 30—40 tievas, garas olas, iepakotas kā cepumus.
Barība
Prusaki galvenokārt ir visēdāji, izņemot kokēdājprusaku ģinti (Cryptocercus). Kokēdājprusaki paši nespēj sagremot celulozi, bet simbiozē ar dažādām baktērijām, kas noārda celulozi, prusaki spēj iegūt no koksnes sev nepieciešamās barības vielas. Līdzīga simbioze ar baktērijām ir termītiem, tādēļ pastāv uzskats, ka kokēdājprusaki ir tuvākie termītu radinieki. Šo hipotēzi nostiprina arī pēdējo laiku zinātnieku pētījumi par termītiem.
Visām prusaku sugām, izņemot Austrālijas alu prusakiem (Nocticola australiensise), mutē ir baktērijas Blattabacterium cuenoti, kas tiem nodrošina gremošanu. Austrālijas alu prusaki ir īpaši arī ar to, ka tiem nav acu, spārniem nav pigmenta, un šo prusaku ģenētiskie pētījumi liecina, ka šī suga varētu būt starpsuga starp prusakiem un dievlūdzējiem.
Prusaku izturība
Prusaki ir vieni no izturīgākajiem kukaiņiem pasaulē. Dažas sugas spēj iztikt bez barības un būt aktīvas veselu mēnesi, piedevām izdzīvot ar barības vielām ierobežotiem barības avotiem kā, piemēram, līme uz pastmarkām. Kopumā bez barības prusaki var izdzīvot 3 mēnešus un bez ūdens 1 mēnesi. Dažas sugas spēj iztikt bez gaisa 45 minūtes. Ir veikti eksperimenti ar prusakiem, tos iemērcot zem ūdens uz pusstundu, pēc šīs peldes prusaki atkal atjaunojās, it kā nekas nebūtu noticis.
Ir populārs teiciens, ka pēc atomkara uz zemes dzīvos tikai prusaki. Šis apgalvojums nav bez pamata, prusaki spēj izturēt radiaktīvo starojumu, kas ir 6 - 15 reizes lielāks nekā tāds, ko spēj izturēt cilvēks, tomēr ir kukaiņi, kas ir vēl izturīgāki pret radiāciju par prusakiem, piemēram, augļu muša. Prusaku izturību pret radiāciju nodrošina tas, ka to šūnas dalās reti. Tajā brīdī, kad dalās šūnas, tās ir viegli ievainojamas. Prusaku šūnas dalās tikai tajā brīdī, kad tiek nomainīts apvalks, kas notiek vienreiz nedēļā, un arī tikai tajā laikā, kamēr prusaks aug. Prusaku kā sugas izdzīvošanu nodrošina arī tas, ka radiaktīvā starojuma brīdī tiktu ievainoti tikai tie prusaki, kas mainītu apvalku.
Uzvedība
Prusaki dzīvo gandrīz visā pasaulē lielākajā daļā biomu. Kaitēkļu sugas ļoti ātri piemērojas apstākļu maiņai, bet priekšroku dod siltiem un nokrišņu aizsargātiem apstākļiem ēku iekšienē. Daudzas tropu sugas ir ļoti atkarīgas no siltuma, un cilvēku mitekļu vidējā temperatūra tām ir par zemu.
Savos izkārnījumos prusaki atstāj ķīmiska rakstura informāciju par barību, ūdeni, par gatavību pāroties. Prusaki, sekojot šīm zīmēm spēj atrast barības un ūdens avotus, kā arī vietas, kur slēpjas citi prusaki. Tādā veidā veidojas bars, kas dara vienu un to pašu, atkārtojot kāda indivīda iepriekš izdarīto. Jo vairāk prusaku ir atkārtojuši vienu un to pašu ceļu, jo vairāk prusaku tam seko.
Pētījumos ir noskaidrots, ka prusaki pieņem grupveida lēmumus. Pētījumā ar 50 prusakiem to mītnē ievietoja trīs piemērotas slēptuves, katrā varēja ievietoties tikai 40 kukaiņi. Pēc brīža divās slēptuvēs bija salīduši visi prusaki, katrā pa 25, bet trešā bija tukša. Slēptuves nomainīja pret lielākām, tad visi prusaki salīda vienā slēptuvē, bet divas palika tukšas. Starp prusakiem darbojas gan kooperācija, gan konkurence.
Prusaki ir nakts dzīvnieki, ja tumsā prusakus pēkšņi apspīd gaisma, tie bēg slēpties. Izņēmums ir Āzijas prusaks, kas ir aktīvs dienas gaismā.
Vairošanās
Prusaki, lai pievilinātu pāri, lieto feromonus, kā arī tēviņi mātītēm izpilda rituālas dejas un čirkstināšanas. Tāpat kā daudzi citi kukaiņi, prusaki pārojas, skatoties katram uz savu pusi. Pārošanās process tiem ir salīdzinoši ilgs. Prusakiem ir dažas sugas, kurām, lai vairotos, nav nepieciešams pāroties.
Mātīte parasti kādā aizsargātā vietā noglabā olu kapsulu vai nēsā sev to līdzi un atbrīvojas no olu kapsulas īsi pirms kāpuru izšķilšanās. Dažas sugas olas nēsā ķermeņa iekšpusē. Šādos gadījumos olas var būt vai arī nebūt ievietotas olu kapsulās. Olas tiek izdētas īsi pirms šķilšanās. Ir zināma tikai viena prusaku ģints - vaboļprusaki (Diploptera), kuras pārstāvji ir dzīvdzemdētāji.
Prusaki kā kaitēkļi
Prusaki ir vieni no izplatītākajiem mājas kaitēkļiem. Tie barojas ar cilvēku un mājdzīvnieku pārtiku. Vietās, kur dzīvo prusaki, var būt spēcīga smaka, kā arī prusaki pārnēsā mikrobus un slimību baciļus, kas var būt bīstami cilvēkiem, īpaši slimnīcās. Prusaki pārnēsā visbiežāk zarnu infekcijas (vēdertīfu, dizentēriju, holeru), dažkārt prusaki izplata arī plaušu infekcijas slimības (tuberkulozi, difteriju) un parazītisko tārpu oliņas. Ir konstatēti gadījumi, kad prusaki kož guļošiem cilvēkiem. Ir cilvēki, kuriem ir alerģija pret prusaku izdalījumiem. Smagāku alerģiju gadījumā cilvēkam izraisās astma. Ir zināms, ka prusaki bez barības var iztikt 3 mēnešus un bez ūdens 1 mēnesi. Tāpat prusakiem nepatīk aukstums, tie dod priekšroku siltumam un aizvējam, lai gan spēj pārdzīvot īslaicīgus aukstuma brīžus. Tādēļ no prusakiem ir ļoti grūti atbrīvoties, ja tie ir ieviesušies mājā.
Galvenais veids, kā cīnīties ar prusakiem, ir glabāt pārtiku noslēgtos traukos, lietot atkritumu tvertnes ar ciešiem vākiem, uzturēt tīru virtuvi un regulāri ar putekļsūcēju iztīrīt visas telpas. Prusakiem ir nepieciešama piekļuve ūdenim. Līdz ar to jārūpējas, lai mājā nebūtu pilošu krānu, kā arī, lai mājas sienās nebūtu plaisu, caur kurām prusaki varētu iekļūt telpās.
Cīņa ar prusakiem
Dabā ir vairāki parazīti un dzīvnieki, kas medī prusakus, tomēr tikai daži ir efektīvi to bioloģiskai kontrolei. Visefektīvākās ir prusaklapsenes (Evaniidae), jo to mērķis ir prusaku olu kapsulas, un tropu prusaklapsenes (Ampulicidae), kas medī pieaugušos prusakus un tikko izšķīlušos prusakus. Bet mājas apstākļiem visefektīvākais bioloģiskais prusaku ienaidnieks ir garkāju simtkājis (Scutigera coleoptrata). Daudzi cilvēki to uzskata par labāko palīgu cīņā pret prusakiem.
Tropu prusaklapsene, prusaku medījot, sadzeļ to vairākas reizes. Pirmais dzēliens tiek durts tieši krūtīs, paralizējot upuri uz 2 - 5 minūtēm. Tas ir pietiekami, lai izdarītu upurim otru dzēlienu. Otro dzēlienu lapsene iedur prusaka smadzenēs, kas kontrolē prusaka bēgšanas refleksu. Kad prusaks atjēdzas no paralīzes, tas vairs nekur nebēg. Lapsene saķer to aiz antenām un ievelk sava kāpura ligzdā, kurā pēc tam iedēj olu. Kad no olas izšķiļas lapsenes kāpurs, tas apēd prusaku, kurš joprojām ir dzīvs un svaigs.
Prusaki nepanes tādus ķīmiskos līdzekļus kā hidrametilnonu un fipronilu, kā arī borskābes pulveri. Tāpat pret prusakiem tiek lietoti līdzekļi, kas satur deltametrīnu un piretrīnu.
Lai atbaidītu prusakus, Singapūrā un Malaizijā taksometru vadītāji lieto pandanas lapas. Krievijā pielieto paņēmienu, kura izpildīšanai ir nepieciešama gāzmaska un mājas pamešana uz vairākām dienām; atver vaļā visas skapīšu durvis, uz pannas uzber sēru un uzliek cepties, pēc brīža izslēdz plīti (ar gāzmasku uz sejas) un pamet māju uz vairākām dienām.
Decimālā skaitīšanas sistēma
Decimālā skaitīšanas sistēma - pozicionāla skaitļu pieraksta sistēma ar bāzi 10. Tajā lieto desmit simbolus; tie ir cipari 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 un 9.
Vēsture
Jau senajā Grieķijā un senajā Romā lietoja sistēmu ar bāzi 10, bet tā kā tajā trūka cipara 0, rēķināšana bija ļoti sarežģīta.
Decimālo skaitīšanas sistēmu, kurā cipars 0 bija iekļauts, izveidoja pirms apmēram 1500 gadiem Indijā. Musulmaņu kultūras uzplaukuma laikā arābu zinātnieki to pārņēma un pārveidoja ciparus, lai tie būtu piemērotāki arābu rakstībai. Viduslaikos (12. gadsimtā) šie cipari sāka izplatīties arī Eiropā, kur atkal veica dažas pārmaiņas rakstībā. Mūsdienās decimālo skaitīšanas sistēmu lieto gandrīz visā pasaulē.
Amerikāņu elks
Amerikāņu elks (en) ir televīzijas kanālā Fox pārraidīts televīzijas šovs, kas izveidots, pamatojoties uz populāru britu šovu Pop Idol. Tajā dalībnieki sacenšas par labākā izpildītāja—iesācēja nosaukumu ASV.
Sīpoli
Sīpoli (Allium) ir amariļļu dzimtas, agrāk liliju dzimtas, viendīgļlapju ģints, kurā pēc dažādu speciālistu domām ietilpst no 260 līdz 980 sugām. Zinātniskais nosaukums Allium no latīņu valodas nozīmē ‘ķiploki’. Latvijā savvaļā aug septiņas sugas — kalnu sīpols, krūmāja sīpols, ķiploku sīpols, laksis, maurloks, šķautnainais sīpols un vīnkalnu sīpols. Kā kultūraugus audzē arī dārza sīpolus, ķiplokus un puravus.
Bayern
Bayern var būt:
Latvijas futbola izlase 1928. gadā
'''Latvijas futbola izlase 1928. gadā''' aizvadīja 6 spēles, no kurām 3 uzvarēja, divās spēlēja neizšķirti, bet vienā zaudēja. Šajā gadā pirmoreiz norisinājās Baltijas kausa sacensības, par kuru pirmajiem uzvarētājiem kļuva Latvijas izlase. 1928. gada sezona kļuva par pirmo Latvijas izlases vēsturē, kura tika noslēgta ar pozitīvu gūto-zaudēto vārtu bilanci.
Spēles
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Vladimirs Svistuņenko, Voldemārs Roze (Voldemārs Bērziņš 44'), Rūdolfs Kronlaks, Kārlis Tīls, Emīls Urbāns, Arnolds Tauriņš, Alberts Šeibelis, Voldemārs Plade, Roberts Blūmentāls.
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Vladimirs Svistuņenko, Voldemārs Bērziņš, Alberts Šeibelis, Harijs Fogelis, Arkādijs Pavlovs, Arnolds Tauriņš, Kārlis Balodis, Alberts Vaters, Jānis Skuja.
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Vladimirs Svistuņenko, Voldemārs Roze, Alberts Šeibelis, Voldemārs Bērziņš, Arkādijs Pavlovs, Arnolds Tauriņš, Alberts Vaters, Fricis Dambrēvics, Kārlis Balodis.
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Vladimirs Svistuņenko, Voldemārs Roze, Alberts Šeibelis, Voldemārs Bērziņš, Arkādijs Pavlovs, Arnolds Tauriņš, Alberts Vaters, Voldemārs Plade, Kārlis Balodis (Emīls Urbāns 46').
🇱🇻 latvia: Arvīds Jurgens; Voldemārs Grāvelis, Vladimirs Svistuņenko, Voldemārs Bērziņš, Alberts Šeibelis, Harijs Fogelis, Arkādijs Pavlovs, Arnolds Tauriņš, Alberts Vaters, Fricis Dambrēvics, Emīls Urbāns.
2009. gada Vācijas Grand Prix
2009. gada Vācijas Grand Prix bija Formula 1 Grand Prix izcīņa, kura norisinājās no līdz  Nirburgringas sacīkšu trasē Vācijā.
Austrālietis Marks Vebers ieguva savu pirmo Grand Prix uzvaru karjerā, otro vietu sacīkstē izcīnīja viņa komandas biedrs Sebastiāns Fetels, tādējādi Red Bull komanda izcīnīja savu trešo dubultuzvaru 2009. gada F1 sezonā. Čempionāta kopvērtējuma līderis pirms šīs sacīkstes Džensons Batons finišēja tikai trešais, uzrādot savu uz to brīdi otro sliktāko rezultātu 2009. gada sezonā.
Fotoaparāts
Fotoaparāts jeb fotokamera ir ierīce, kas paredzēta fotoattēla iegūšanai. Fotoaparātā uzņemtie attēli tiek saglabāti fotofilmā vai elektroniskā veidā. Mūsdienās vairums fotoaparātu ir digitālās jeb ciparu fotokameras, kas fotoattēlu saglabā digitālā veidā. Fotoaparāts sastāv no gaismas necaurlaidīga korpusa, kurā atrodas fotojūtīgais materiāls (fotofilma) vai gaismjūtīgais sensors un optiskā sistēma attēla veidošanai. Vairums fotoaparātu satur arī nepieciešamos mehānismus filmas transportēšanai, optiskās sistēmas (objektīva) parametru maiņai, slēdzi, kas atveras uz iepriekš noteiktu laika intervālu, instrumentus attēla raksturlielumu mērīšanai u.c.
Iedalījums
Fotoaparātus var iedalīt pēc skatumeklētāja uzbūves (spoguļkamerās ar optisku vai elektronisko skatumeklētāju), tālmēra, bez skatumeklētāja (pārsvarā digitālās kompaktkameras), ar duālajām optiskajām shēmas (ar sinhronizētiem objektīviem fotoattēla iegūšanai un skatumeklētājam)), pēc objektīva (ar maināmiem objektīviem, ar fiksētu objektīvu), pēc attēlu veidošanas principa (fotofilmas, digitālie). Divi galvenie fotoaparātu veidi ir spoguļkameras un kompaktkameras.
Spoguļkameras
Vairums moderno fotoaparātu ir spoguļkameras ar maināmiem objektīviem. Modernās spoguļkameras arī tiek automatizētas, bet fotogrāfs parasti var brīvāk vadīt uzņemšanas procesu, jo pēc fotogrāfa ieskatiem var mainīt diafragmas atvērumu, slēdža ātrumu, fokusu un citus uzstādījumus.
Spoguļkamerai ir virās iekārts spogulis, kas atstaro ieplūstošo gaismu uz skatu meklētāju un kas pasitas uz augšu, ļaujot gaismai sasniegt filmu ekspozīcijas laikā. Šādi tiek nodrošināts, ka attēls skatu meklētājā ir tieši tāds pats, kāds tiek uzņemts filmā. Spoguļkameras korpusam var pielāgot kādu no atšķirīgiem ļoti daudziem objektīviem, piemēram, platleņķa objektīvu, teleobjektīvu, makroobjektīvu
Kompaktkameras
Vēl plaši izplatītas ir kompaktkameras, tautā sauktas arī par “ziepju traukiem”. Kompaktkameras ir vieglas, mazas, maksimāli automatizētas un vienkārši izmantojamas. Tos ir iecienījuši cilvēki, kas neuzskata sevi par fotogrāfiem, bet vēlas, lai būtu viegli lietojami fotoaparāti brīvdienu, viesību, pārrunu un citu notikumu momentuzņēmumiem. Attīstoties viedtālruņu kamerām, pieprasījums pēc kompaktkamerām sarūk.
Digitālie fotoaparāti
Gan spoguļkameras, gan kompaktkameras var būt digitālas. Moderno digitālo fotoaparātu pamatā ir gaismjutīgs sensors (lādiņpārneses ierīce jeb CCD) attēla veidošanai un mikroprocesori ieplūstošās gaismas un attēla parametru mērīšana, apstrādei un sekojoši fotoaparāta izpildmehānismu parametru uzstādīšanai — atbilstoša diafragmas atvēruma, slēdža ātruma, gaismas jūtības (ISO), krāsu temperatūras un citu parametru ieregulēšanai. Pie attiecīgas programmas tie arī nodrošina zibspuldzes ieslēgšanu vajadzības gadījumā.
Virgīlijs Alekna
Piedalījies piecās Olimpiskajās spēlēs. Visās piecās spēlēs ierindojies pirmajā pieciniekā. 2000. gadā Sidnejā un 2004. gadā Atēnās (sākotnēji viņš bija otrais, bet par dopinga lietošanu tika diskvalificēts pirmās vietas ieguvējs ungārs Roberts Fazeks) izcīnījis zelta medaļu, 2008. gadā Pekinā — bronzas medaļu. 2012. gadā Londonā bija Lietuvas karognesējs atklāšanas ceremonijā. Ar panākumiem startējis Pasaules čempionātā, kur izcīnījis divas zelta (2003. gadā Parīzē un 2005. gadā Helsinkos) un divas sudraba (1997. gadā Atēnās un 2001. gadā Edmontonā) medaļas. Izcīnījis pilnu medaļu komplektu Eiropas čempionātā.
Aleknam pieder otrs labākais rezultāts diska mešanas vēsturē. 2000. gadā Lietuvā disku raidījis 73,88 m tālumā, par 20 cm atpaliekot no vācieša Jirgena Šulta 1986. gadā uzstādītā pasaules rekorda.
Četras reizes ticis atzīts par Lietuvas gada labāko sportistu (2000, 2004, 2005, 2006). 2000. gadā Track & Field atzina Aleknu par gada labāko vieglatlētu pasaulē, 2005. gadā ticis atzīts par gada vieglatlētu Eiropā.
Artilērijas vilcējs
Artilērijas vilcējs ir vilcējs, kas paredzēts artilērijas lielgabalu vilkšanai.
Vēsture
Artilērijas vilcēji pirmo reizi parādījās Pirmā pasaules kara sākumā. Pirmos artilērijas vilcējus būvēja uz lauksaimniecības traktoru bāzes. Šādi vilcēji ļāva ātrāk pārvietot smagos artilērijas lielgabalus.
Pastāv divi galvenie artilērijas vilcēju veidi atkarībā no vilces veida: riteņu un kāpurķēžu.
Turklāt starpkaru periodā un Otrajā pasaules karā, īpaši Vērmahts, izmantoja puskāpurķēžu vilcējus. Šāda veida traktoru ražošana lielākoties tika pārtraukta pēckara laikā.
Garastes jakāns
Garastes jakāns (Hydrophasianus chirurgus) ir jakānu dzimtas (Jacanidae) bridējputnu suga,kas ir vienīgā garastes jakānu (Hydrophasianus) ģintī. Tas dzīvo Dienvidāzijas tropu biomā.
Izplatība
Garastes jakāns sastopams Indijā, Āzijas dienvidaustrumos un Indonēzijā. Lai arī garastes jakāns nav liels ceļotājs, tas ir vienīgais jakānu dzimtā, kas veic migrācijas ceļojumu — no Ķīnas dienvidiem un Himalajiem uz Indijas un Dienvidāzijas dienvidiem. Vienīgā valsts, kur garastes jakānu populācija ir apdraudēta, ir Taivāna.
Izskats un ieradumi
Garastes jakānam tāpat kā visām jakānām ir garas kājas ar gariem pirkstiem un nagiem, kas ļauj tam pārvietoties pa peldošu ūdensaugu lapām. Ķermenis ir vidēji liels, apmēram 31 cm. Mātītes ievērojami lielākas un krāšņākas par tēviņiem. Garastes jakāna suga ir vienīgā, kurai ir ārējas atšķirības pazīmes starp dzimumiem. Riesta laikā mātītei izaug gara aste, līdzīga fazānam, arī tēva aste paaugas, bet tā nav tik izteiksmīga. Astes līdzības dēļ ar fazānu šo sugu mēdz saukt arī par ūdensfazānu. Riesta astes garums sasniedz 20–38 cm. Mātītei ir dominantā loma dzimumattiecībās; vienai mātītei ir vairāki tēviņi.
Pieauguša putna apspalvojums riesta laikā ir melns ar baltu, bet pārējā laikā tumši brūns ar baltu: balti ir spārni, galva un kakls. Kakla aizmugure ārpus vairošanās sezonas ir zeltaini brūnā krāsā. Riesta laikā uz kakla izaug arī zeltainas krēpes, vēders kļūst melns. Ārpus sezonas vēders ir gaišs, gandrīz balts ar brūnu joslu. Knābis un kājas zaļganpelēkas. Jaunajiem putniem ķermeņa augšpuse ir brūna, apakšpuse balta, brūnā krūšu josla gandrīz nemanāma.
Jakāns barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, sīkām zivtiņām un ūdensaugu sēklām, jebko, ko var atrast uz un ap ūdensaugiem. Tas ne tikai uzlasu visu, kas atrodams uz lapām, bet mēdz lapas apgriezt riņķī un pārmeklēt arī otru pusi. Garastes jakāns kā visi jakāni ir lielisks peldētājs un nirējs.
Reprodukcija
Riesta laiks garastes jakāniem ir no marta līdz jūlijam. Indijas dienvidos no jūnija līdz septembrim. Mātītei ir sava teritorija, tai var būt 2—5 partneri. Teritorija, tēviņiem piepalīdzot, tiek sargāta no citām mātītēm diezgan agresīvi. Tēviņš būvē peldošu ligzdu, kurā tiek iedētas 4 tumši brūnas olas. Ja nepieciešams, tēviņš pārvieto olas uz citu ligzdu, tās ar knābi veļot pāri augu lapām un pat pa ūdeni.
Pērēšanas rūpes uzņemas tēviņš, kā arī tas aizsargā ligzdu no ienaidniekiem. Kamēr tēviņš perē olas, mātīte dodas pie nākamā tēviņa. Rūpes par cāļu audzināšanu mātītes neuzņemas. Ja olas vai cāļi kādam no tēviņiem aiziet bojā, mātīte ligzdā iedēj nākamās olas.
Visi cālēni neizšķiļas vienā un tajā pašā dienā, tādēļ ligzda tiek rūpīgi slēpta līdz izšķiļas pēdējais cālēns. Cālēniem draud briesmas no dažādiem ienaidniekiem: čūskām, krokodīliem, putniem. Tēviņš cenšas cālēnus nosargāt, reizēm pat nesot tos zem saviem spārniem. Cāļiem ir lielsiks kamuflāžas apspalvojums; dzeltenbrūns ar svītrām. Pēc tēva brīdinājuma sauciena cālēni ātri ienirst ūdenī.
Dominikāna
Dominikāna, oficiāli Dominikānas Republika (es), agrāk Dominikāņu republika, ir valsts Haiti salas (Espanjolas) austrumu daļā. Ziemeļos Dominikānu apskalo Atlantijas okeāns, austrumos — Mona šaurums, bet dienvidos — Karību jūra. Kopējais piekrastes garums ir ap 1600 km.
Dominikānas kopējā platība ir 48 442 km², pēc 2016. gada datiem tajā dzīvoja 10 950 000 iedzīvotāji. Tā ir otrā lielākā valsts Karību reģionā (pēc Kubas) gan pēc platības, gan pēc iedzīvotāju skaita. Dominikānas galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Santodomingo, kurā dzīvo apmēram 1 miljons iedzīvotāju, vienīgā sauszemes robeža tai ir ar Haiti rietumos.
Dominikānas Republikai ir devītā attīstītākā ekonomika Latīņamerikā, un otrā attīstītākā ekonomika Karību jūras un Centrālamerikas reģionā.
Vēsture
1492. gadā Kristofors Kolumbs atklāja salu, ko nodēvēja par Spāņu salu (La Isla Española). 1777. gadā salu sadalīja divās daļās, austrumu daļā atradās Spānijas kolonija Santo Domingo, bet rietumu daļā Francijas kolonija Saint-Domingue. 1804. gadā Francijas kolonija ieguva neatkarību un tika nodēvēta par Haiti Republiku (République d’Haïti), 1821. gadā arī Spānijas kolonija ieguva neatkarību kā Spāņu Haiti Republika (República del Haití Español). No 1822. līdz 1844. gadam abas Haiti republikas bija apvienotas vienā valstī.
Ģeogrāfija
Valsts atrodas uz otrās lielākās no Lielajām Antiļu salām, aizņemot divas trešdaļas Haiti salas Karību jūrā, kas atrodas starp Kubu un Puertoriko. Visaugstākā vieta ir Duartē smaile, kuras augstums sasniedz 3087 metrus virs jūras līmeņa. Zemākais punkts ir Enrikio ezers, kura dziļums ir 42 metri zem jūras līmeņa.
Ir daudz nelielu jūras salu un sēkļu, kas ir daļa no Dominikānas teritorijas. Divas lielākās salas netālu no krasta ir Saona dienvidaustrumos un Beātē dienvidrietumos. Ziemeļos, 100 –200 kilometru attālumā (62 –124 mi), ir trīs plaši, lielā mērā applūduši sēkļi, kas ģeogrāfiski ir Bahamu salu dienvidaustrumu turpinājums: Navigācijas sēklis (Navidad Bank), Sudraba sēklis (Silver Bank) un Mouchoir sēklis (Mouchoir Bank). Dominikānas Republika oficiāli ir pieprasījusi arī Navigācijas sēkli un Sudraba sēkli.
Dominikānas teritorijā ietilpst arī Beata Katalina, Saona, AltoVelo un Catalinita salas. Tā ir saistīta ar Haiti rietumiem, Atlantijas okeānu uz ziemeļiem un Karību jūru uz dienvidiem. Valsti var iedalīt divos galvenajos topogrāfiskajos reģionos. (1.) Augstienes, kas sastāv no četriem paralēliem kalnu diapazoniem, Cordillera Central, kas ir ļoti mežains kalnu diapazons, Cordillera Septentrional, Sierra de Neiba un Sierra de Baoruco. (2.) Zemienes, kas sastāv no garām paralēlām ielejām, kas atrodas ziemeļrietumu virzienā. Visplašākā ieleja ir Cibao, kas atrodas Neibas ielejā, ir arī citas nelielas ielejas, kurās ir sava kanalizācijas sistēma.
Dominikānas Republikai ir četri nozīmīgi kalnu diapazoni. Augsti ziemeļos ir Cordillera Septentrional (“Ziemeļu kalnu grēda”), kas stiepjas no ziemeļrietumu piekrastes pilsētas Monte Cristi, netālu no Haiti robežas, uz Samaná pussalu austrumos, kas stiepjas paralēli Atlantijas okeāna piekrastei. Visaugstākais diapazons Dominikānas Republikā – kā arī visā Rietumindijā – ir Cordillera Central (“Centrālais Kalnu diapazons”). Tas pamazām saliecas uz dienvidiem un beidzas netālu no Azua pilsētas, Karību jūras piekrastē.
Starp Centrālo un Ziemeļu kalnu grēdām atrodas bagātā un auglīgā Cibao ieleja. Šī lielā ieleja ir mājvieta Santjago un La Vegas pilsētām un lielākajai daļai tautu lauksaimniecības apgabalos.Daudz zemes Enriquillo baseinā ir zem jūras līmeņa, ar karstu, sausu,tuksnesim līdzīgu vidi. Kalnos ir arī citas mazākas ielejas, piemēram,Konstances, Jarabacojas, Villas Altagrasijas un Bonao ielejas.
Liano Costero del Caribe (“Karību jūras piekrastes līdzenums”) ir lielākais no līdzenumiem Dominikānas Republikā. Stiepjoties uz ziemeļiem un austrumiem no Santo Domingo, tas iekļauj sevī daudz cukurniedru stādījumu savannās, kas tur bieži sastopamas. Rietumos no Santo Domingo tā platumu samazinās līdz 10 kilometriem (6,2 mi), jo tas aptver krastu, beidzoties pie Ocoa upes grīvas. Vēl viens liels līdzenums ir Plena de Azua (“Azua Plain”), ļoti auglīgs reģions Azua provincē, vēl daži nelieli piekrastes līdzenumi atrodas ziemeļu piekrastē un Pedersalas pussalā.
Četras lielākās upes apskalo daudzus Dominikānas Republikas kalnus. Yaque del Norte ir visgarākā un nozīmīgākā Dominikānas upe. Tā nes ūdeni no Cibao ielejas un ietek Monte Cristi līcī ziemeļrietumos. Junas upe tek no Vega Real un ieplūst Samaná līcī ziemeļaustrumos. San Huana ielejas drenāžu nodrošina Svētā Huana upe, Yaque del Sur upe, kas ietek Karību jūrā. Artibonitoir ir visgarākā Hispaniolas upe, tā plūst uz rietumiem uz Haiti.
Ir daudz ezeru un piekrastes lagūnu. Lielākais ezers ir Enriquillo, sālsezers 45 metru (148 pēdu) dziļumā zem jūras līmeņa, tas ir zemākais punkts Karību jūrā. Citi nozīmīgi ezeri ir Laguna de Rincón vai Cabral ar svaigu ūdeni un Laguna de Oviedo, lagūna ar iesāļu ūdeni.
Dominikānas Republika 1946. gadā cieta aptuveni 8,1 balles stiprā zemestrīcē salas ziemeļaustrumu piekrastē. Tas izraisīja cunami, kura rezultātā gāja bojā aptuveni 1800 cilvēki, galvenokārt piekrastes kopienās. Vilnis skāra arī Dayton Beach Floridā un Atlantijas pilsētā, Ņūdžersijā. Šis apgabals ir apdraudēts. Karību jūras reģiona valstis un Amerikas Savienotās Valstis ir sadarbojušās, lai izveidotu cunami brīdinājuma sistēmas un kartētu risku zemās teritorijās.
Klimats
Mitrā sezona gar ziemeļu krastu ilgst no novembra līdz janvārim. Citviet mitrā sezona ilgst no maija līdz novembrim.Vidējās gada lietusgāzes ir 1500 milimetri (59,1 colla) valsts mērogā, atsevišķās vietās Vallē de Neiba var redzēt vidējos rādītājus, kas ir zemāki par 350 milimetriem (13,8 collas), savukārt Cordillera austrumnieciskais vidējais rādītājs ir 2,740 milimetri (107,9 collas). Sausākā valsts daļa atrodas rietumos.
Tropiskie cikloni ik pēc pāris gadiem šķērso Dominikānas Republiku ar 65% ietekmi gar dienvidu krastu. Viesuļvētras visbiežāk ir no augusta līdz oktobrim. Pēdējā lielā viesuļvētra, kas skāra valsti 1998. gadā, bija orkāns Georges.
Atlantijas divīzija
Atlantijas divīzija var būt:
Dienvidaustrumu divīzija
Dienvidaustrumu divīzija var būt:
Ugļegorska
Ugļegorska var būt:
Centrālā divīzija
Centrālā divīzija var būt:
Stobra kārba
Raksturojums
Strikti juridiskos terminos ASV stobra kārba būtībā ir pats šaujamierocis, un kā tāda tā ir regulējošā daļa (bez kuras darbība nav iespējama). Parasti tomēr likums uzlūko stobra kārbu kā daļu šaujamieroča apvalka ar uz tā uzrakstītu sērijas numuru. Tādā veidā šaujamieročiem, kam ir saliktas stobra kārbas, legāli kontrolētā ir tā, kas ir ar sērijas numuru. Bieži tas ir izgatavots no īpaši izturīga alumīnija, lai padarītu šo detaļu vieglu.
Pistolēs stobra kārbu sauc arī vienkārši par ietvaru.
Dominika
Dominika (en), oficiāli Dominikas Sadraudzība (Commonwealth of Dominica) ir salu valsts Ziemeļamerikā. Dominiku no visām pusēm ieskauj Karību jūra. Salas kopējā platība ir 751 km², pēc 2016. gada datiem uz salas dzīvo 72 324 iedzīvotāji. Dominikas galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Rozo. Dominikas saimniecība galvenokārt balstās uz tūrismu un lauksaimniecību.
Vēsture
Lielās karību pretestības dēļ, eiropieši salu kolonizēja kā pēdējo. 1763. gadā salu no Francijas pārņēma Lielbritānija, un 1805. gadā tā kļuva par Lielbritānijas koloniju.
Ģeogrāfija
Sala atrodas uz robežas starp Karību jūru un Atlantijas okeāna ziemeļu daļu, starp Trinidadu un Tobago un Puertoriko. Dominika ir viskalnainākā sala Mazo Antiļu arhipelāgā, augstākais punkts — 1 447 m. Kalni ir vulkāniskas izcelsmes, salā atrodas otrs lielākais termiski aktīvais ezers pasaulē. Sala ir pazīstama ar savu bagāto floru un faunu, kuru aizsargā plaši nacionālie parki.
Klimats
Dominikā valda tropisks klimats. Salā novērojami spēcīgi nokrišņi un gandrīz vienmēr pastāv pēkšņu plūdu draudi. Vasaras beigās novērojamas spēcīgas viesuļvētras.
Svētā Pētera bazilika
Svētā Pētera bazilika jeb Vatikāna bazilika  ir bazilika, kas atrodas Vatikānā un ir Romas pāvesta mājvieta. Tā ir uzcelta vietā, kur Romas impērijas laikā imperators Nerons esot sodījis ar nāvi daudzus kristiešus. Tur esot ar nāvi sodīts Svētais Pēteris, kura vārdā nosaukta bazilika. Vēlāk katedrāli šajā vietā lika uzcelt pirmais Romas imperators, kas bija kristietis, Konstantīns I.
Dominika
Iedzīvotāji
Pēc 2016. gada datiem Dominikā dzīvo 72 324 iedzīvotāji, no tiem 86,6% ir melnādainie, 2,9% karību indiāņi, 0,8% — baltādainie, jaukta rase ir 8,9% iedzīvotāju, bet 0,7% pieder citām etniskajām grupām. Vairums iedzīvotāju ir 18. gadsimtā plantāciju vajadzībām ievesto afrikāņu vergu pēcteči. Dominika ir arī vienīgā no Karību salām, kurā joprojām dzīvo to iedzimtie karībi, no kuriem liela daļa — 3000 — apmetušies salas austrumos. Pārējie iedzīvotāji galvenokārt ir mulati un sīrieši. Iedzīvotāju pieaugums ir neliels, jo vairums emigrē uz bagātākām Karību valstīm, kā arī ASV, Lielbritāniju un Kanādu.
Lai gan oficiālā valsts valoda ir angļu, vairums iedzīvotāju runā franču kreoliskajā valodā. Vairums iedzīvotāju ir katoļi, lai gan pēdējos gados nodibinātas arī protestantu baznīcas. Saskaņā ar 2001. gada tautas skaitīšanas datiem katoļi ir 61,4% iedzīvotāju, 6% — septītās dienas adventisti, 5,6% — piecdesmitnieki, 4,1% — baptisti, 3,7% — metodisti, 1,3% — rastafari, bet 10,1% pieder dažādiem citiem kristietības novirzieniem, cita reliģija ir 1,6% iedzīvotāju, savukārt 6,1% nepieder nevienai reliģijai.
Svētā Pētera bazilika
Pašreizējais bazilikas izskats ir no 16. gadsimta, kad 1506. gadā to sāka pārbūvēt pāvests Jūlijs II, bet pāvests Pāvils V pabeidza 1615. gadā. Tā celta renesanses stilā un tās celtniecībā piedalījās tā laika slavenākie arhitekti, kā Donato Bramante, Rafaēls, Mikelandželo un Džovanni Lorenco Bernīni. Svētā Pētera katedrāle joprojām platības ziņā ir lielākā baznīca pasaulē, lai gan Ginesa rekordu grāmatā kā lielākā baznīca ir iekļauta Miera Dievmātes bazilika Kotdivuāras galvaspilsētā Jamusukro  (šajā rekordā ir iekļautas arī pieguļošo ēku platība). Pirms Svētās Pētera bazilikas celtniecības šajā vietā arī atradās bazilika, kas mūsdienās ir pazīstama kā Vecā Svētā Pētera bazilika.
Svētā Pētera bazilika ir nozīmīgs svētceļotāju galamērķis. Vairākas reizes liturģiskajā gadā bazilikā vai blakus esošajā Svētā Pētera laukumā pulcējas cilvēki, lai uzklausītu Romas pāvesta runu.
Dominika
Saimniecība
Dominikas saimniecība balstās uz lauksaimniecību, kuras galvenā produkcija ir banāni, lai gan audzē arī citrusaugļus, mango, sakņaugus, kokosriekstus, kakao, tāpēc tā ir atkarīga no klimatiskajiem apstākļiem un starptautiskās ekonomikas. Tā kā valdība meklē iespējas attīstīt ekotūrismu, pēdējā laikā palielinājies tūrisms. 2003. gadā valdība uzsāka ekonomiskas reformas, tajā skaitā atteicās no cenu kontroles un palielināja nodokļus. Pateicoties šai politikai, Dominikas saimniecība atkopās pēc krīzes, ko tā piedzīvoja 2001. un 2002. gadā, un 2006. gadā piedzīvoja lielāko izaugsmi 20 gadu laikā. Valdība arī mēģina dažādot ekonomiku, tāpēc cenšas attīstīt finanšu sektoru un pēta iespējas eksportēt ģeotermisko enerģiju.
Politika
Izpildvaru veido prezidents, kuru ievēl parlaments uz pieciem gadiem, un premjerministrs, kuru, kā arī ministru kabinetu, ieceļ prezidents. Vienpalātas parlamentu veido 21 tautas vēlēts reģionu pārstāvis un deviņi senatori, kurus, atkarībā no reģionu pārstāvju lēmuma, ievēl reģionu pārstāvji vai arī ieceļ prezidents vadoties pēc ministru prezidenta un opozīcijas līdera gribas. Parlamenta vēlēšanām jānotiek vismaz reizi piecos gados, taču premjerministram ir tiesības izsludināt vēlēšanas jebkurā laikā. Lielākās politiskās partijas ir Dominikas Darba partija, Dominikas Apvienotā strādnieku partija un Dominikas Brīvības partija.
Primāti
Primāti (Primates) ir viena no zīdītāju klases (Mammalia) kārtām. Pie primātiem pieder visas puspērtiķu, pērtiķu, cilvēkveidīgo pērtiķu (t.sk. cilvēku) sugas. Primātu sugu priekšteči mājoja tropisko mežu kokos un joprojām lielākā daļa sugu mājo kokos vai daļēji kokos. Ja neskaita cilvēku apdzīvotās teritorijas, primāti visbiežāk ir sastopami tropu un subtropu reģionos Centrālajā Amerikā, Dienvidamerikā, Āfrikā un Dienvidāzijā. Dažas primātu sugas ir sastopamas pat tik tālu ziemeļos kā Meksikas dienvidu daļā un Japānas ziemeļu daļā.
Primāti ir daudzveidīga kārta, kuru pārstāv apmēram 293 sugas. Mazākie primāti ir peles lielumā, savukārt lielākie (gorillas) cilvēka augumā (180 cm). Ik pa laikam zinātnieki atklāj jaunas primātu sugas. Laikā no 2000. gada līdz 2010. gadam tika aprakstītas 25 jaunas sugas, bet kopš 2010. gada 11 jaunas sugas.
Latviešu valodas vārds "primāts" ir cēlies no latīņu valodas vārda primas (pirmais, izcilais, dižciltīgais) daudzskaitļa formas primates.
Sistemātikas izmaiņas
Primātu grupa mūsdienu sistemātikā veido monofilētisku grupu, kas tiek iedalīta 2 apakškārtās: sausdeguna pērtiķos un slapjdeguna pērtiķos. Toties kopā ar ādlidoņiem (Dermoptera) un tupajām (Scandentia) primāti veido evarhontu kladu (Euarchonta), kas savukārt ietilpst pirmprimātu placentāļu virskārtā (Euarchontoglires). Lai arī tupajas kādu laiku pagātnē ir tikušas sistematizētas kā primāti, ģenētiskajos pētījumos atklājies, ka ādlidoņi ir tuvāk radniecīgi primātiem nekā tupajas.
Evolūcija
Primātu grupa sāka attīstīties vismaz pirms 65 miljoniem gadu, lai arī vecākās zināmās primātu fosilijas ir apmēram 55 miljonus gadu vecas paleocēna beigu vai eocēna sākuma fosilijas. Toties, balstoties uz molekulārajiem pētījumiem, ir izvirzīta hipotēze, ka senākie primāti dzīvojuši jau pirms 85 miljoniem gadu.
Slapjdeguna pērtiķi
Slapjdeguna pērtiķi no kopējā primātu priekšteča atdalījās pirms apmēram 63 miljoniem gadu, lai gan daži zinātnieki uzskata, ka tas varēja notikt arī agrāk. Eocēna laikā lielākajā daļā ziemeļu kontinentu dominēja divas seno primātu grupas: Adapiformes un omomīdi (Omomyidae). Adapiformes infrakārtai piederošais Darwinius masillae pieder pie slapjdeguna pērtiķiem. Toties omomīdu dzimtas sugas pieder pie tarsiju infrakārtas, kas savukārt pieder pie sausdeguna pērtiķiem. Omomīdi izmira pirms 30 miljoniem gadu, bet Adapiformes sugas izmira pirms 10 miljoniem gadu.
Slapjdeguna pērtiķi iedalās divās lielās grupās: Madagaskarā dzīvojošos lemuros un Āfrikā un Āzijā dzīvojošos loros. Saskaņā ar ģenētiskajiem pētījumiem Madagaskarā dzīvojošie lemuri no loriem atdalījās pirms 75 miljoniem gadu, lai gan Madagaskara no Āfrikas atdalījās pirms 160 miljoniem gadu, bet no Indijas pirms 90 miljoniem. Ņemot vērā šo faktu, iespējams, ka Madagaskaru uz dreifējoša dabiska plosta savulaik ir sasniegusi kāda neliela lemuru populācija, kas kļuva par visu Madagaskaras lemuru priekštečiem. Tas varēja notikt pirms 50 - 80 miljoniem gadu. Šādu hipotēzi stiprina fakts, ka visi lemuri savstarpēji ir daudz radniecīgāki, nekā ar citiem slapjdeguna pērtiķiem. Ir arī otra hipotēze par lemuru nokļūšanu Madagaskarā, lemuriem salu gan no Āfrikas, gan Indijas sasniedzot vairākas reizes, tomēr šādu ieceļošanu neatbalsta ģenētisko pētījumu analīzes.
Ziemeļrietumu divīzija
Ziemeļrietumu divīzija var būt:
Primāti
Sausdeguna pērtiķi
Sausdeguna pērtiķi iedalās divās infrakārtās: tarsijos un augstākajos primātos. Tarsiji laika gaitā tikpat kā nav mainījušies, no pārējiem primātiem tie atdalījās apmēram pirms 58 miljoniem gadu. Vecākā zināmā sausdegunu pērtiķu fosilija ir apmēram 55 miljonus gadu veca un tā pieder tarsiju grupai. Tā tika atrasta Ķīnā un apliecina jau agrāk izvirzītu hipotēzi, ka tarsiju grupa attīstījās un izveidojās Āzijā. Augstākie primāti kā grupa izveidojās pirms apmēram 40 miljoniem gadu, iespējams, ka to izcelsmes vieta arī ir Āzija. Ja tie izveidojās Āzijā, tad drīz pēc tam tie sasniedza jau Āfriku. Augstākie primāti iedalās Vecās pasaules pērtiķos un Jaunās pasaules pērtiķos. Evolūcijas gaitā bija vēl trešā grupa - eosimīdi (Eosimiidae), kas dzīvoja Āzijā un izmira pirms apmēram miljona gadu. Līdzīgi kā ar lemuriem, kuru ierašanos Madagaskarā zinātnieki līdz šim nav spējuši neapgāžami pierādīt, arī Jaunās pasaules pērtiķu nokļūšanu līdz Amerikai zinātnieki nespēj pierādīt. Kopumā par pērtiķu ceļošanu no Vecās pasaules uz Jauno pasauli pastāv vairākas hipotēzes. Balstoties uz molekulārajiem pētījumiem, Jaunās pasaules pērtiķu grupa atdalījās no pārējiem pērtiķiem apmēram pirms 33 - 70 miljoniem gadu, bet, balstoties uz DNS pētījumiem, tas notika pirms 35 - 43 miljoniem gadu. Pagātnē okeāns starp Ameriku un Āfriku nebija tik plats un to varēja pārvarēt apmēram 13 dienās, dreifējot uz kādām zemes atlūzām. Zinātnieki uzskata, ka primāts, kas pārvarēja okeānu, varēja būt neliela auguma un nesvēra vairāk par 1 kg. Ceļojuma aprēķini veikti, ņemot vērā okeāna iespējamās straumes un vēju.