cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olga Pavuka
Biogrāfija
2000. gadā žurnāls tika pārdots izdevniecībai „Preses nams”, Pavuka kļuva par tā galveno redaktori.
2007. gadā tika pieņemts lēmums slēgt žurnāla drukāto versiju, un 2008. gada janvāri darbu sāka interneta žurnāls Baltic-course.com, kas piedāvā ziņas un analītiskus materiālus par biznesa vidi Baltijas reģionā.
Olga Pavuka ir tā iedvesmotāja un galvenā redaktore.
2023. gadā Olga izdeva savu autobiogrāfisko grāmatu "Piepildītā mīla" («Совершённая любовь»).
Pasniedzēja darbs
Lekciju un semināru kursi BSA maģistrantūrā: Lekciju un semināru kursi BSA doktorantūrā:
Svarīgākās publikācijas no 2014. līdz 2018. gadam
2018
2017
2015
''2014
Pauls Ašmanis
Pauls Ašmanis ( — ) bija latviešu politiķis. Latvijas Satversmes sapulces deputāts, Nacionālās apvienības valdes loceklis.
Dzīvesgājums
Dzimis Kokneses pagastā. Mācījās Rīgas Komercskolā, pēc 1905. gada revolūcijas studēja komerczinības Cīrihes Universitātē, tad līdz 1911. gadam Rīgas Politehniskajā institūtā, iestājās studentu korporācijā Talavija. No 1907. līdz 1914. gadam bija laikraksta «Dzimtenes Vēstnesis» līdzstrādnieks.
Pirmā pasaules kara laikā darbojās Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomitejā. No 1919. līdz 1920. gadam bija Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas Informācijas departamenta direktors, bija ārlietu ministra pienākumu izpildītājs Zigfrīda Annas Meierovica prombūtnes laikā. Vadīja Ārlietu ministrijas laikrakstu Bulletin. Līdztekus strādāja laikraksta «Jaunākās Ziņas» redakcijā un Nacionālās apvienības laikrakstā «Latvis».
Boeing Sonic Cruiser
Boeing Sonic Cruiser bija reaktīvās pasažieru delta formas spārnu lidmašīnas koncepcija. To varēja viegli atšķirt no citiem pasažieru gaisa kuģiem, jo šim gaisa kuģim bija īpatnēji spārni un iespaidīgs ātrums — pat 98% no skaņas ātruma (1200 km/h). Boeing pirmoreiz to prezentēja 2001. gadā, bet tobrīd aviokompānijas deva priekšroku gaisa kuģiem, kurus apkalpot ir lētāk, pat ja tie nav tik ātri. Boeing slēdza Sonic Cruiser projektu 2002. gada decembrī un uz tā bāzes izveidoja projektu lēnākai pasažieru lidmašīnai, kas sasniedza 1041 km/h, tā tika nosaukta par 7E7, bet nosaukums vēlāk tika mainīts uz Boeing 787 Dreamliner.
Pauls Ašmanis
Dzīvesgājums
1920. gadā Ašmani ievēlēja Latvijas Satversmes sapulcē, kur viņš pārstāvēja Bezpartijisko grupu. Izveidoja partiju Bezpartejiskais nacionālais centrs, kas bija zināma ar nosaukumu Nacionālais centrs, vēlāk — Nacionālā apvienība. Ašmanis bija Rīgas Komercbankas valdes loceklis.
Otrā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Vāciju. Miris Fareles veco ļaužu mītnē Vācijā.
Boeing Sonic Cruiser
Dizains un izstrāde
Sonic Cruiser koncepcija tika izstrādāta no vairākiem pētījumiem, kas sākās 1990. gadā. Tika pētīti dažādi koncepti, tostarp virsskaņas pasažieru lidmašīna, gaisa kuģis ar dzinēju, kas uzstādīts virs spārna, gaisa kuģis ar vienu vertikālo asti, un gaisa kuģi ar taisnstūra formas ietekām dzinējiem. Sākotnējās koncepta skices, kuras prezentēja sabiedrībai tika uztvertas skeptiski, lidmašīnas neparastā izskata dēļ. Iesniedzot patentu Boeing izveidoja vēl vienu skici, kurā lidmašīna tika projektēta kā 76 metrus garš plats lidaparāts, ar 50,3 metru spārnu plētumu.
A380 lielās ietilpības vietā Sonic Cruiser piedāvāja lielāku ātrumu mazākam cilvēku skaitam, proti: 200—250 pasažieriem. Ar Sonic Cruiser neparasto spārnu izvietojumu Boeing cerēja izveidot lidmašīnu, kas lidotu tikpat kā ar skaņas ātrumu, par 15—20% ātrāk kā vairums pasažieru lidmašīnu, tajā pat laikā izvairoties no skaņas ātruma, kas radītu trokšņa piesārņojumu. Sonic Cruiser bija paredzēts lidot vairāk kā 12000 metru augstumā, taču tā maksimālais lidojuma augstums bija 19000 metri. Boeing paredzēja, ka Sonic Cruiser degvielas efektivitātes ziņā būtu pielīdzināms efektīvākajiem divu dzinēju pasažieru lidaparātiem 2002. gadā.
Vēja tuneļa pārbaudes un citi pētījumi mainīja Sonic Cruiser konceptu, pamatojoties uz skici, ko 2002. gada jūlijā publicēja Boeing, Sonic Cruiser tika nedaudz izmainīta spārnu konfigurācija, tam bija divi garāki vertikālie stabilizatori, kā arī tam vairs nebija uz iekšu vērsta aerodinamikas elementa lidmašīnas aizmugurē. Boeing plānoja pabeigt gaisa kuģa konfigurāciju 2002. gada vidū.
Projekta slēgšana un tālākā izpēte
Galu galā lielākā daļa aviokompāniju deva priekšroku zemākām izmaksām un uzskatīja, ka nedaudz lielāks ātrums nav papildus izmaksu vērts. Sonic Cruiser projekts pietiekami daudz uzmanības, uz ko Boeing bija cerējis, projekts tika pamests 2002. gadā, par labu nedaudz lēnākam lidaparātam, kurš bija efektīvāks — 7E7 (vēlāk pārsaukts par Boeing 787 Dreamliner). Daudz Sonic Cruiser pētījumos iegūto datu tika izmantoti 787 projektā, piemēram karbona šķiedras rūdīta plastmasa tika izmantota fizelāžā un spārnos, pirmo reizi pasažieru lidmašīnā tika izmantota jauna dzinēju tehnoloģija — gaiss no dzinējiem netika piegādāts uz lidmašīnas pneimatikas sistēmu. Sonic Cruiser projektā izstrādātas detaļas vietām lietoja arī pilotu kabīnes un elektronikas dizainā.
2012. Gada 16. aprīlī Boeing publicēja pieteikumu patentam, kura skicēs redzams lidaparāts, kurš ļoti līdzinās Sonic Cruiser.
Zvaigznes diena
Zvaigznes diena, arī Triju kungu diena vai Triju ķēniņu diena, ir kristiešu svētki, kas parasti tiek svinēti 6. janvārī.
Dažas Austrumu Pareizticīgās baznīcas šo dienu atzīmē 19. janvārī.
Pēc tradīcijas tiek uzskatīts, ka šajā dienā Trīs Austrumu gudrie, sekojot zvaigznei, devās uz Bētlemi aplūkot jaundzimušo jūdu ķēniņu Jēzu Kristu. Šis notikums ir aprakstīts Mateja evaņģēlija 2. nodaļā.
Akuratere
Akuratere (vīriešu dzimtē Akuraters) ir daļēji latviskots franču cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Sireta
Sireta (ro, uk) ir Donavas kreisā krasta pieteka. Tās garums ir 706 kilometri. Lielākā upes daļa tek Rumānijas teritorijā, augštece 110 kilometru garumā atrodas Ukrainā.
Senajos laikos grieķi upi sauca par Ἱέρασος, bet romieši — Hierasus/Gerasus. Tā sāk savu tecējumu no Bukovīnas Karpatiem un tek dienvidu virzienā. Ietek Donavā pie Galacas. Lielākās pietekas — kreisā krasta Birlada, kā arī labā krasta Sučava, Moldova, Putna, Rimnikuserata un Buzeva. Siretas krastos atrodas Sireta, Paškani, Romana, Bakeva, Adžuda un Galaca.
Tumšie ūdeņi
"Tumšie ūdeņi" (en) ir 2019. gada ASV drāmas filma, kuras režisors ir Tods Heinss. Filmā galvenās lomas atveido Marks Rafalo, Anna Hetaveja, Tims Robinss, Bills Kemps, VIktors Gārbers, Mēra Viningema un Bills Pulmans. Filma ir balstīta uz 2016. gada The New York Times žurnāla rakstu The Lawyer Who Became DuPont's Worst Nightmare.
Filma stāsta par advokātu, kurš mēģināja atmaskot ķīmiskās ražošanas korporāciju DuPont, kad tā piesārņoja pilsētu ar toksisku vielu.
"Tumšie ūdeņi" pirmizrāde notika un to izlaida Focus Features. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes un tās kases ieņēmumi pārsniedza 23 miljonus ASV dolāru.
Pacova
Pacova (cz) ir pilsēta Čehijā, Visočinas apgabala Pelhržimovas apriņķī.
Bens Vaits
Karjera
Savu profesionālu karjeru iesācis Brighton & Hove Albion komandā. Lai iegūtu spēļu praksi, Vaits tika izīrēts Newport Country, Peterborough United un Leeds United. Ar Leeds United komandu Vaits piedalījās visās spēlēs, palīdzot komandai uzvarēt 2019–20. gada Anglijas čempionāta sezonā. Vaits četru sezonu laikā spēlējis Anglijas četrās spēcīgākajās līgās. 2020–21. gada sezonā Vaits tika atzīts par Brighton & Hove Albion labāko spēlētāju. 2021. gada jūlijā Vaits pievienojās Arsenal.
Pacova
Vēsture
Pilsēta rakstos pirmoreiz 14. gadsimtā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.
Cilvēki
Pacova ir futbolista Jirži Nemeca (Jiří Němec, 1966) un dzejnieka Antonīna Sovas (Antonín Sova, 1864-1928) dzimtā pilsēta.
Bens Vaits
Sasniegumi
Leeds United
Arsenal
Anglijas izlase
Individuālie sasniegumi
Nadžimudins Gocinskis
Nadžimudins Gocinskis (avāru: ХӀоцоса Нажмудин, dzimis 1859. gadā Dagestānas apgabalā, Krievijas Impērijā, miris 1925. gadā Rostovā pie Donas, PSRS), pazīstams arī kā Nadžimudins Donogo, bija Ziemeļkaukāza reliģiska, militāra un politiska persona. Pretpadomju nemiernieku kustības līderis.
Gocinskis organizēja divas lielas sacelšanās pret padomju valdību — 1920.-1921. gadā Dagestānā un 1924.-1925. gadā Čečenijā. Abas apspieda padomju bruņotie spēki. Padomju drošības dienesti viņu arestēja 1925. gada septembrī un piesprieda nāvessodu.
Dunkurs
Dunkurs ir ezers Bauskas novada Bārbeles pagastā uz ziemeļiem no Bārbeles, netālu no autoceļa P89 (Ķekava—Skaistkalne). Novada ūdeņus uz Milupīti.
Šmati
Šmati ir ciems Pušmucovas pagastā, Ciblas novadā. Atrodas 282 km attālumā no Rīgas.
Zvolenas pils
Zvolenas pils ir 14. gadsimta pils, kas atrodas Slovākijas pilsētas Zvolenas centrā. Pilī iekārtota Slovākijas Nacionālās galerijas filiāle.
Piltenes draudzes novads
Mūsdienās Piltenes draudzes novada teritorija iekļauta Ventspils novadā.
Muižas Piltenes draudzes novadā (1841)
Atsauce: {| table width=99%
Dzērvīte
Dzērvīte var būt:
Piltenes draudzes novads
Kroņa muižas
{| table width=99%
Pomorijes ezers
Pomorijes ezers (bg) ir sālsezers Bulgārijas austrumos, Melnās jūras piekrastē, starp Nesebaru un Burgasu.
No Melnās jūras to atdala šaura strēle, kā arī mākslīgs dambis. Ezera ziemeļu daļā tiek iegūts sāls, bet dienvidos atrodas ārstniecisko dūņu atradnes. Ezers ir svarīga ūdensputnu dzīves vide, tāpēc 2001. gadā šeit tika izveidota aizsargājama dabas teritorija, bet 2002. gadā ezers un apkārtne ieklāuta Rāmsaras mitraiņu sarakstā.
Raiens Bertrāns
Raiens Bertrāns (dzimis ) ir Anglijas futbolists, aizsargs, Anglijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Bertrāns pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Leicester City.
Betrāns Anglijas izlasi ir pārstāvējis visās jauniešu izlasēs. Pieaugušo izlasē, Betrāns, debitēja spēlē pret Itāliju, kurā Anglija uzvarēja 2:1. Tāpat, viņš arī ir piedalījies 2016. gada Eiropas čempionātā, kurā Anglija izstājās astotdaļfinālā.
Sasniegumi
Chelsea
Ziema (glezna)
"Ziema (ap 1910)" ir latviešu ainavista, Vilhema Purvīša (1872-1945) eļļas glezna, kas atrodas Latvijas Nacionālā mākslas muzeja kolekcijā. Vilhelms Purvītis ir viens no 20. gadsimta pirmās puses Latvijas izcilākajiem māksliniekiem. Lielākā daļa viņa gleznu ir konstruētas un estetizētas Latvijas dabas ainavas. Glezna "Ziema" ietilpst mākslinieka otrajā daiļrades posmā, kur viņa mākslā vairāk dominē impresionisma, romantisma un neoklasicisma iezīmes.
Vilhelms Kārlis Purvītis dzimis Rīgas tuvumā, Jaunpils (tagad Zaubes) Jaužos, zemnieka un namdara ģimenē. 1890. gadā viņš devās mācīties uz Sanktpēterburgas Mākslas akadēmiju, ko 1897. gadā pabeidza ar izcilību. Purvīša darbos bieži parādās reālisma, jūgendstila, impressionisma, romantisma un neoklasicisma manieres. Studiju laikā viņš iepazinās ar Rietumu vecmeistaru sasniegumiem, ar krievu reālistiski liriskajām ainavām, skandināvu, vācu, skotu un franču jaunāko virzienu gleznotāju sasniegumiem. Pēc studijām pārcēlies uz Rīgu un piedalījies vairākās izstādēs – Sanktpēterburgā, Francijā, Vācijā un citur. 1903. gadā apprecējās ar Karolīni Štelmaheri. No 1906. gada līdz 1909. gadam Purvītis dzīvoja un strādāja Tallinā, vēlāk pēc atgriešanās Latvijā sāka vadīt Rīgas mākslas skolu. 1915. gadā viņš bija spiests doties uz Petrogradu, 1917. gadā – uz Norvēģiju. Atgriezies 1919. gadā kļuva par Rīgas Mākslas muzeja direktoru un 1920. gadā par jaundibinātās Mākslas akadēmijas rektoru, amatu turpināja līdz 1934. gadam. 1923. gadā viņš Mākslas akadēmijā sāka vadīt Dabasskatu darbnīcu, kuras absolventi mākslas vēsturē tiek saukti par “Purvīša skolu”. Purvītis turpināja regulāri piedalīties izstādēs dažādās Eiropas pilsētās, arī Latvijā kļūstot par ievērojamu mākslas autoritāti. 1938. gadā viņš tika novērtēts ar Tēvzemes balvu. Otrā pasaules kara laikā Purvītis devās bēgļu gaitās uz Vāciju un 1945. gadā Nauheimā nomira.
Apraksts
Glezna panorāmiskā kompozīcijā atveido ziemas ainavu ar augstiem, vertikāliem bērziem ar noapaļotām lapotnēm, centrā, veidojot nesimetrisku arku, radot majestātisku monumentalitāti. Mākslinieks centies veidot savu “latviskās” ideālās ainavas kanonu. Apmākusies dienas gaisma iezīmējas izgaismotajos, mežģīņu rakstu veidojošos, zaros un atstarojas neaizsalušā ezerā. Purvītim gaismas un detaļu atveidošanā ir raksturīgi mazi, apaļi, neregulāri triepieni, regulāri ar biezu krāsas kārtu, un izstrādātas sniega un debesu toņu nianses. Apakšējā kreisajā stūrī var redzēt mākslinieka parakstu – W.Purvit. Par spīti daudzajiem darbiem, ko Purvītis ir radījis reālisma manierē, šī glezna vairāk koncentrējas uz “noskaņu ainavas” radīšanu, tālākas egles un mežus atstājot fonā, bet neslēpjot Latvijas līdzeno ainavu. Šajā mākslas posmā Purvītim ir arī raksturīgs gleznot gaišas debesis un plašas, plakanas virsmas. Tai ir neizteikts neoklasicisma stils, kas sāk izpausties vairāk pēc mākslinieka ilgi dominējušā impresionisma stila.
Ap 1910. gadu Purvīša radītajām gleznām ir kopīgas detaļas, kas norāda, ka tās ir nevis tieši, plenēriski dabas novērojumi, bet no novērotām detaļām komponēta kompozīcija, kas deva plašākas iespējas koncentrēties tieši uz noskaņu ietveršanu, kas var šo darbu iedalīt pie racionāli dekoratīvās glezniecības. Nevar noliegt arī romantisma iezīmes. Šīs dekoratīvās ievirzes aizsākums redzams jau laikā, kad Purvītis pēdējā Pēterburgas Mākslas akadēmijas gadā piedalījās novatorā krievu mākslinieka Arhipa Kuindži (1842-1910) vadītajā meistardarbnīcā. Tur Purvītis pārmantoja prasmi izmantot spēcīgus krāsu un gaismu efektus. Kuindži meistardarbnīcas beidzēji, kuru starpā bija arī tādi mākslinieki kā A. Rilovs. N. Rērihs, K. Bogajevskis, F. Ruščics, tika saukti par “kuindžistiem”.
Glezna “Ziema (ap 1910)” ilgu laiku atradās Emīlijas Benjamiņas (1881-1941), avīzes "Jaunākās Ziņas" īpašnieces un miljonāres, apartamentos, kas arī ir redzamas Benjamiņas portretā, ko 1934. gadā gleznojis mākslinieks Kārlis Miesnieks (1887-1977). Padomju laikā Benjamiņu namā atradās Rakstnieku savienība, kas 1954. gadā gleznu nodeva Valsts Mākslas muzejam. 1998. gadā likumīgā īpašniece un mantiniece Johanna Benjamiņa savā un vīra Jura Benjamiņa vārdā gleznu oficiāli uzdāvināja muzejam. Glezna bieži eksponēta ārpus Latvijas – Briselē, Kauņā, Kijivā, Luksemburgā, Ļeņingradā, Maskavā un Tallinā. 2007. gadā, no 24. marta līdz 20. maijam, pēc Itālijas prezidenta Džordžo Napolitāno iniciatīvas rīkotajā starptautiskajā skatē par godu Eiropas Savienības piecdesmitgadei “Eiropas Mākslas šedevri” tā tika izstādīta Romas valsts prezidenta rezidencē – Kvirināla pilī (Palazzo dei Quirinale). Purvīša glezna atradās līdzās tādu mākslinieku kā Albrehta Dīrera, Ticiāna, Djego Velaskesa, Antonisa van Deika, Viljama Tērnera, Ogista Rodēna, Mikaloja Konstantīna Čurļoņa, Egona Šīles, Pīta Mondriāna un citu autoru darbiem. No 2007. gada ir sākts veidot arī Latvijas kultūras kanonu, kurā vairākās kategorijās ir uzskaitītas latviešu izcilākās kultūras vērtības, tā Vizuālās mākslas sadaļā ir iekļauti vairāki Purvīša ainavu darbi, to skaitā “Ziema (ap 1910)”.
Makss Veiss
Makss Veiss (de, hu; Sereda —  Vīne) bija Austrijas šahists.
Biogrāfija
Piedalījies vairākos starptautiskos šaha turnīros:
Lai gan 1889. gada Ņujorkas šaha turnīrs tika organizēts Pasaules šaha čempiona pretendenta atlasei, ne Čigorins, ne Veiss nenospēlēja maču ar toreizējo Pasaules šaha čempionu Vilhelmu Steinicu. Darba dēļ Rotšildu bankā Vīnē 1890. gadu sākumā Veiss pamazām pārstājis piedalīties šaha turnīros. Vienīgi 1895. gadā viņš uzvarēja mačā Georgu Marko (+5, −1, =1), bet 1895.-1896. gadumijas turnīrā Vīnē dalīja pirmo vietu ar Kārli Šlehteru.
Breidens Maknebs
Breidens Lūks Maknebs (en, dzimis ) ir Kanādas hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Kopš 2017. gada Maknebs pārstāv NHL komandu Vegasas "Golden Knights". 2009. gada NHL draftā Maknebu ar kopējo 66. numuru trešajā kārtā izvēlējās Bufalo "Sabres".
2011–12. gada sezonā debitējis Bufalo "Sabres" komandas sastāvā. 2014. gadā viņš tika aizmainīts uz Losandželosas "Kings". "Kings" komandā pavadījis trīs sezonas. 2017. gadā, NHL paplašināšanās drafta ietvaros, Maknebs nonāca Vegasas "Golden Knights" komandā.
SkCUBE
SkCUBE bija Slovākijas pirmais Zemes mākslīgais pavadonis. Projektu vadīja Slovākijas kosmosa aktivitāšu organizācija (SOSA). Panopavadonissolārsinhronā orbītā tika palaists 2017. gada 23. jūnijā.
Kosmiskā aparāta izstrādi Slovākija kosmosa aktivitāšu organizācija sāka 2011. gadā.
Uzbūve
Pavadonis veidots CubeSat 1U formā ar izmēriem 10 cm × 10 cm × 10 cm un masu 1,056 kg.
Galvenie zinātniskie instrumenti un eksperimenti:
Lidojuma gaita
skCUBE tika palaists 03:59 UTC ar Indijas nesējraķeti PSLV-XL (lidojums PSLV-C38) no Satīša Dhavana kosmosa centra. Tas kopā ar 29 mazajiem pavadoņiem bija sekundārā krava Zemes tālizpētes pavadonim Cartosat-2E.
skCUBE ievadīts aptuveni 500 km augstā apļveida solārsinhronā orbītā ar slīpumu 97,4 grādi un apriņķošanas periodu 94,6 minūtes. 05:28 UTC Krievijas radioamatieris Dmitrijs Paškovs uztvēra pirmo signālu no skCUBE. 09:00 UTC pakešu datu saņemšanu apstiprināja SOSA. Nākamajās divas nedēļās no pavadoņa regulāri tika saņemti dati.
Galvenie eksperimenti (VLF detektors un kamera) bija plānoti nākamajās nedēļās, bet galvenā datora kļūmes dēļ tos nevarēja veikt. Pavadoņa uzturēšanas sistēmas (energoapgāde, stabilizācija, sakaru modulis) darbojās normāli. Turpmāk pavadoni izmantoja telemetrijas saņemšanai un radio eksperimentiem (Morzes kods, ciparu atkārtotājs).
An inoperative satellite should spend years in orbit. From the original height of approximately 500 km above the surface, it will gradually decline, and after about five years it should burn in the atmosphere. [27]
Šmeiļi
Šmeiļi ir ciems Maltas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 264 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Maltas Visu Svēto pareizticīgo baznīca - vietējās nozīmes arhitektūras piemineklis.
International Computers Limited
International Computers Limited bija Apvienotās Karalistes uzņēmums, kas nodarbojas ar datortehnikas ražošanu, programmatūras izstrādi un datorpakalpojumiem. Dibināts 1968. gadā. 2002. gadā to nopirka Fujitsu.
Uzņēmums pazīstams ar ICL 2900 Series, ICL Series 39 lieldatoriem un VME operētājsistēmu.
Vēsture
International Computers Limited tika dibināts 1968. gadā kā daļa no Harolda Vilsona leiboristu partijas Rūpniecības paplašināšanas akta (Industrial Expansion Act). tehnoloģiju ministrs Tonija Benns (Tony Benn) bija ieteicis apvienot Apvienotās Karalistes datoru nozari, lai varētu sacensties ar tādiem pasaules milžiem kā IBM. ICL bija pēdējais solis nozares apvienošanā, kura bija sākusies kopš 1950. gadu beigām. ICL veidošanā apvienojās International Computers and Tabulators (ICT) un English Electric Computers (EEC). Pēc apvienošanās britu valdībai piederēja 10 % kapitāldaļu jaunajā uzņēmumā.
Pirms uzņēmumi apvienojās, ICT ražoja ICT 1900 series lieldatorus, bet EEC — System 4, kas bija savietojama ar IBM System/360 sistēmu. Tā kā ICT produkcijai nebija liels pieprasījums un tā nebija savietojama ar citām datorsistēmām, tika nolemts pārtraukt 1900 sērijas izlaidi un pāriet uz System 4. Vilsona valdības spiediena rezultātā drīz tika pieņemts pretējs lēmums, par galveno atstājot 1900 series.
1974. gadā izlaista jauna lieldatoru sistēma 2900 Series, kas darbojās ar VME operētājsistēmu 1976. gadā ICT iegādājās starptautisko (ne ASV) daļu no Singer Business Machines (SBM), kura nozīmīgājais produkts bija minidators Singer System 10. System 10 vēlāk tika attīstīts par System 25.
1984. gadā ICT tika pārdots telesakaru iekārtu ražotājam Standard Telephones and Cables (STC), kuram bija finanšu problēmas. Nākamo gadu laikā ICT deva grupai 60 % peļņas un apgrozījuma. 1988. gadā STC no National Semiconductor nopirka izplatīšanas uzņēmumu Datachecker Systems, kas ICT ļāva izplesties ASV tirgū. 1989. gadā iegādāts Dānijas datoraparatūras ražotājs Regnecentralen. 1989. gadā STC nopirka ASV telesakaru un datoru aparatūras ražotāju Computer Consoles Inc. (CCI), kura datoru produktu nodaļa un biroja produktu nodaļa iekļauta ICT.
1990. gadā STC par 1,29 miljoniem USD pārdeva 80 % ICT kapitāldaļu Japānas Fujitsu. 1991. gadā no Somijas Nokia nopirkta datoru nodaļa Nokia Data. 1998. gadā ICL pilnībā pārgāja Fujitsu īpašumā un pārdēvēta par Fujitsu ICL.
1999. gadā Fujitsu un Vācijas Siemens izveidoja kopuzņēmumu Fujitsu Siemens Computers, kurā katram piederēja 50 %. No Fujitsu puses jaunajā uzņēmumā tika iekļauta ICL. 2002. gadā pārtraukta ICL nosaukuma izmantošana.
2008. gadā Fujitsu no Siemens nopirka 50 % Fujitsu Siemens Computer kapitāldaļu. 2009. gadā Fujitsu Siemens Computers tika pārdēvēts par Fujitsu Technology Solutions un integrēts Fujitsu.
Tomass Partijs
Tomass Teje Partijs (en, dzimis ) ir Ganas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, pārstāv Ganas futbola izlasi. Kopš 2020. gada Partijs pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Arsenal.
Savu profesionālo karjeru Partijs sāka Atletico Madrid sistēmā 2013. gadā. Vēlāk devies īrē uz RCD Mallorca un UD Almería. 2015. gadā atgriezies Atletico Madrid komandā ar kuru viņš 2018. gadā uzvarēja UEFA Eiropas līgā un UEFA Superkausā. 2020. gadā viņš par aptuveni 50 miljoniem eiro pievienojās Arsenal komandai, tādējādi kļūstot par visu laiku dārgāko Ganas futbolistu.
Ganas futbola izlases sastāvā piedalījies divos Āfrikas Nāciju kausos. 2018. un 2019. gadā kļuvis par Ganas gada futbolistu.
Sasniegumi
Atlético Madrid
Arsenal
Individuālie sasniegumi
Svētes iela
Svētes iela var būt:
Rubē
Rubē (fr; nl) ir komūna Noras departamentā, Francijas ziemeļu daļā. Tā atrodas starp Lilli un Tūrkuenu.
Rubē ir trešā lielākā pilsēta Francijas Odefransas reģionā ar 95,866 iedzīvotājiem. Kopā ar Lilli, Tūrkuenu, Vilnēvu d'Aska un 86 citu komūnu Rubē veido aglomerāciju, ko apdzīvo 1,1 miljons cilvēku. Plašākā mērogā Rubē pieder plašam apdzīvotam reģionam kopā ar Beļģijas pilsētām Mukronu, Kortreiku, Turni un Menenu ar vairāk nekā 2 miljoniem iedzīvotāju. Pilsētu apkalpo Lilles metro.
Pilsēta ir zināma ar mākslu un vēsturi, arhitektūras mantojumu un ekonomikas uzplaukumu, kas notika industriālās revolūcijas laikā 19. gadsimtā, pateicoties tekstilrūpniecībai. 20. gadsimta sākumā pilsēta tika saukta par šīs industrijas galvaspilsētu. Pilsētā tika dibināti arī galvenie Francijas pasta pasūtījumu katalogu uzņēmumi (La Redoute un 3 Suisses).
Rubē šobrīd cīnās ar deindustrializācijas sekām kopš 1970.-1980. gadiem, veidojot jaunu ekonomikas industriju, savas kultūras politikas uzsvaru un studentu piesaisti. Tomēr joprojām pilsētā ir augsts bezdarba līmenis un 75% no pilsētas teritorijas tiek klasificēta kā bīstama.
Sports
Rubē katru gadu finišē profesionālās riteņbraukšanas sacensības Parīze—Rubē, kas ir vienas no prestižākajām sacensību kalendārā. 259,5 km garās sacensības sākas Kompjenē un noslēdzas Rubē, bet to maršruts iekļauj ap 50 km bruģētu ceļu.
Kopš 1953. gada Katru gadu Rubē notiek sporta soļošanas sacensības Roubaix 28 hours, kuras ir vienas no garākajām pasaulē. Sacensības tiek rādītas televīzijā, tās notiek 28 stundu garumā un tajās piedalās daudzi elites atlēti. Šībrīža rekords ir vairāk kā 255 kilometri, bet daudzi dalībnieki katru gadu pieveic vairāk kā 200 kilometrus.
Tomēni (Valkas pagasts)
Tomēni ir ciems Valkas novada Valkas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 13,1 km no pagasta centra Lugažiem, 9,9 km no novada centra Valkas un 166,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P23 (Valka—Vireši).
Anatols Lapiņš
Anatols Kārlis Lapiņš (de; dzimis Rīgā, miris  Bādenbādenē, Vācijā) bija Vācijas latviešu autoražotājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1930. gadā Rīgā jauktas izcelsmes ģimenē. Vācbaltiešu izceļošanas laikā 1939. gadā viņš kopā ar vecākiem devās sākumā uz okupētās Polijas daļu, tad uz Vāciju. Pēc Otrā pasaules kara beigām Lapiņš strādāja par mācekli Daimler-Benz darbnīcā Hamburgā, 1951. gadā pārcēlās uz ASV, kur strādāja General Motors rūpnīcā. Gandrīz divdesmit gadus, no 1969. gada līdz 1988. gadam, viņš bija Porsche automašīnas dizaina studijas vadītājs. Viņa vadībā izstrādāja tādus Porsche modeļus kā G sērijas 911, 924, 928, 944. 911 modelis atšķiras no citiem ar īpašu bufera uzbūvi un formu. 924, 928 un 944 bija pēc 911. koncepcijas parauga dizainētas kupejas ar priekšā iestrādātu dzinēju.
Miris 2012. gada 29. aprīlī 81 gada vecumā Bādenbādenē, Vācijā.
Ekšteins
Ekšteins (de, no Eck — 'stūris' un Stein — 'akmens'; Ekšteina) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Rātslaukums (Rīga)
Rātslaukums ir Vecrīgas laukums, pie kura atrodas Rīgas rātsnams, Melngalvju nams, Latvijas Okupācijas muzejs un citas ēkas. Viduslaikos tas bija Rīgas centrālais laukums, vēlāk pilsētas saimnieciskais un administratīvais centrs. Laukumā atrodas Rolanda statuja.
Vēsture
Laukums izveidojās 13. gadsimta beigās kā tirgus vieta (Marktplatz). 1334. gadā minēts Jaunais nams, vēlāk Melngalvju nams un rātsnams. Uz laukumu veda Tirgoņu, Kaļķu, Audēju un Kungu ielas. Laukumu pie pilsētas svariem dēvēja par Svaru laukumu (Wageplatz). Viduslaikos laukumā uzveda arī mistērijas, notika gājieni, sacensības, turnīri, dejas, namnieku gvardes skates, tika svinēti svētki, tajā atradās pilsētas svari un soda izpildes vieta.
16. gadsimtā Rātslaukuma teritorija pakāpeniski samazinājās un tirgus pārcēlās uz Daugavmalu. Bijušo tirdzniecības ēku vietā tika celtas dzīvojamās mājas ar veikaliem pirmajos stāvos. Reizi gadā no rātsnama balkona nolasīja Rīgas rātes pieņemtos likumi un noteikumi. Pēdējo reizi tas notika 1877. gadā, kad rāte paziņoja par savu likvidāciju.
Rātslaukuma ēkas tika bojātas Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas artilērijas apšaudē Bermontiādes laikā. 1937. gadā Rātslaukuma rietumu puses apbūvi nojauca, atbrīvojot vietu neīstenotā pilsētas valdes biroju nama celtniecībai. Visas Rātslaukuma ēkas pilnīgi sagrāva 1941. gada Vērmahta uzbrukuma laikā.
Pēc Otrā pasaules kara beigām Latvijas PSR varas iestādes nolēma Rātslaukuma ēkas neatjaunot. Līdz 1950. gadam ēku paliekas nojauca un laukumu pārdēvēja par Vecrīgas laukumu, 1965. gadā par Latviešu sarkano strēlnieku laukumu, bet 1990. gadā — par Latviešu strēlnieku laukumu. Uzcēla Latviešu sarkano strēlnieku muzeja ēku, kurā vēlāk atradās Latvijas Okupācijas muzejs. 1999. gadā laukums atguva Rātslaukuma nosaukumu. Daļu ēku rekonstruēja 20. gadsimta beigās un 21. gadsimta sākumā.
Rātsnams
Senākā ēka uzcelta 1334. gadā kā divstāvu ēka ar tornīti, kuras augšstāvā atradās sešas telpas — lielākās bija sapulču zāle un ķemerejas (pilsētas kases) telpa. Apakšējā stāvā bija sardzes telpas un veikali. Rātsnama priekšā bija terase ar verandu — no turienes nolasīti rātskungu paziņojumi un rīkojumi. Rīgas brīvpilsētas laikā 1576. gadā sāka un līdz 1598. gadam pārbūvēja rātsnama flīģeli, uzcēla staltu astoņstūru torni ar arkotu galeriju. Rātsnama zelmeņus izrotāja ar volūtām un obeliskiem, kā arī apaļiem lodziņiem. Jauno torni greznoja Sv. Juris ar karogu rokā, stāvot uz kāda zvēra ar zivs asti. Rātsnama tornī bijis arī zvans, lai brīdinātu pilsētniekus, ja tāda vajadzība rastos. Nedaudz vēlāk piebūvēja arī kancelejas ēku, bet, kad šīs mājas vairs neatbilda rātes prasībām, tika atpirktas apkārtējās ēkas, un 1750. gadā lika pamatakmeni jaunai ēkai. Johans Daniels Felsko namam uzprojektēja trešo stāvu, kurā darbojās Rīgas dome un namā izvietoja pilsētas bibliotēku, diskonta banku un bāriņtiesu.
1954. gadā izdegušās drupas varas iestādes lika uzspridzināt. Šajā vietā tika uzcelts Rīgas Tehniskās universitātes laboratoriju korpuss, kurā atradās arī bibliotēka un muzejs. 2003. gadā pabeidza jaunā rātsnama būvi, izveidojot vecajam rātsnamam līdzīgu fasādi, bet modernas iekštelpas.
Melngalvju nams
Rīgas Melngalvju nams ir 14.—17. gadsimta arhitektūras piemineklis, kas vairākkārt pārbūvēts 1580., 1619.—1625. un 1886. gadā. Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā nodega nama jumts un iekštelpas, 1948. gadā saspridzināja nama sienas. 1999. gadā Melngalvju nams tika uzcelts no jauna.
Rolanda statuja
1894. gadā Rātslaukumā izurbtās artēziskās akas rotāšanai Rīgas pilsoņi pasūtīja Rolanda skulptūru, ko projektēja arhitekts Vilhelms Neimanis, bet figūru kala tēlnieka Augusta Folca darbnīcā. 6,3 m augsto pieminekli atklāja 1896. gada 11. decembrī.
Švābes nams
1889.-1891. gadā arhitekts Kārlis Johans Felsko pārveidoja kādreizējās policijas tiesas māju un pieskaņoja to blakus stāvošajam Melngalvju namam. Nams piederēja E. Šmitam, kurš to izīrēja Švābes komercfirmai.
Zilās gvardes nams
Celts kā Zilās pilsoņu gvardes ieroču noliktava. Zilās gvardes jātnieku rotas pienākumos bija eskortēt augstus viesus. 19. gadsimtā to pārveidoja par bēru un palīdzības kasi, 20. gadsimta sākumā namā atradās Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības 1. depo.
Kamarinu nams
Ēku 18. gadsimta beigās cēlis Kristofs Hāberlands pēc rātskunga J. H. Holandera pasūtījuma. Tirgotāju Kamarinu dzimta 19. gadsimta otrajā pusē namu pārbūvēja un to sāka dēvēt viņu vārdā. 1941. gadā namu nopostīja. 2001. gadā Kungu ielā 1 uz Kamarina nama pamatiem uzcēla biroju un veikalu ēku.
Ļubļanas Universitāte
Ļubļanas Universitāte (sl) ir 1919. gadā dibināta universitāte Slovēnijas galvaspilsētā Ļubļanā. Tā ir vecākā un lielākā universitāte valstī.
Pirms Ļubļanas Universitātes dibināšanas Slovēnijā augstāko izglītības iestādi nodibināja jezuīti 17. gadsimta sākumā un franči Napoleona karu laikā. 19. gadsimta pusē tika izteiktas idejas par universitāti slovēņu valodā, tomēr tāda nodibinājās tikai pēc Austroungārijas sabrukuma un līdz ar Dienvidslāvijas karalistes nodibināšanos.
2018. gadā universitātes sastāvā bija 3 akadēmijas (Teātra, radio, kino un televīzijas akadēmija, Mākslas un dizaina akadēmija, Mūzikas akadēmija), kā arī 23 fakultātes. Universitātei ir divas bibliotēkas, viena no tām veic arī nacionālās bibliotēkas funkcijas. Iespējams, pazīstamākais Ļubļanas Universitātes absolvents ir filozofs Slavojs Žižeks.
Džunšaņa (pilsēta)
Džunšaņa (zh, ) ir prefektūras līmeņa municipalitāte Guandunas provincē Ķīnas dienvidos, viena no Pērļu upes deltas aglomerācijas pilsētām. Izvietojusies provinces dienvidos. Robežojas rietumos ar Dzjanmeņu, ziemeļos — ar Fošaņu, austrumos — ar provinces galvaspilsētu Guandžou, bet dienvidos — ar Džuhai. Džunšaņa ir mūsdienu Ķīnas valsts «tēva» Suņa Džunšaņa dzimtais apvidus un nosaukta viņa vārdā.
Vēsture
Tanu dinastijas laikā mūsdienu Džunšaņas apvidus piederēja Dunguaņas apriņķim un bija nozīmīga jūras sāls ieguves vieta. 1082. gadā tika uzcelta nocietināta Sjanšaņas (香山; Xiāngshān) apmetne. 1152. gadā pārveidota par apriņķi. Cjinu dinastijas laikā tika uzbūvēti dambji un uz alūvija augsnēm ierīkotas jaunas lauksaimniecības zemes. Sjinhai revolūcijas laikā Sjanšaņa bija viena no pirmajām atbrīvotajām teritorijām. 1925. gadā pēc Suņa Džunšaņa nāves Sjaņšaņa tika pārdēvēta viņa vārdā un jorojām ir viena no retajām Ķīnas pilsētām, kas nosaukta cilvēka vārdā. Pilsētā ir Suņa Džunšaņa muzejs.
1983. gadā Džunšaņai tika piešķirts apriņķa pilsētas statuss Fošaņas prefektūrā, bet 1988. gadā Džunšaņa kļuva par prefektūras līmeņa pilsētu.
Vēsturiski galvenā saimniecības nozare ir lauksaimniecība — audzē rīsus, līčijas, banānus un cukurniedres.
Galvenās rūpniecības nozares ir mēbeļu ražošana, sadzīves elektroiekārtas, tekstilrūpniecība un pārtikas rūpniecība.
Itālijas variants (1969. gada filma)
"Itālijas variants" (it) ir 1969. gada Apvienotās Karalistes kinokomēdija, kuras režisors ir Pīters Kolinsons. Filmā galvenās lomas atveido Maikls Keins, Noels Kauards un Benijs Hills.
Filma stāsta par noziedznieku Čārliju Krokeru (Keins), kurš, tikko atbrīvots no cietuma, izveido grupu, lai nozagtu zeltu no bruņota auto Turīnā, Itālijā.
"Itālijas variants" pirmizrāde notika un to izlaida Paramount Pictures. Filmas mūzikas autors ir Kvinsijs Džonss, bet dziesmas izpilda Mets Monro. Filma saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes, kritiķiem īpaši slavējot Keina un Kauarda aktierspēli. "Itālijas variants" kļuva par britu kino kulta simbolu. 1999. gadā Britu Kinoinstitūts filmu ierindoja sava visu laiku labāko britu filmu saraksta 36. vietā. Vairākas filmas epizodes ir kļuvušas atpazīstamas un slavenas, īpaši filmas noslēgums un Keina pēdējais pateiktais teikums. 2003. gadā filmai iznāca rīmeiks "Itālijas variants".
RATAN-600
RATAN-600 (ru) ir Krievijas Zinātņu akadēmijas Speciālās astrofiziskās observatorijas radioteleskops, kas atrodas Krievijas Eiropas daļas dienvidos, Karačajā-Čerkesijā. Radioteleskops, kura sastāvā ir reflektora spogulis 576 metru diametrā, atrodas 970 metrus virs jūras līmeņa, Kaukāza priekškalnēs. Nodots ekspluatācijā 1974. gadā. Strādā no 0,8 līdz 50 cm radiovilņu diapazonā.
Vita Matīss
Vita Matīss (dzimusi 1955. gada 10. martā) ir amerikāņu izcelsmes latviešu politoloģe, starptautisko attiecību un diplomātijas eksperte, pirmā "Sorosa Fonds Latvija" izpilddirektore.
Biogrāfija
Vita Matīss ir dzimusi 1955. gada 10. martā Portlendā, Oregonā, ASV, Rūdolfa Matīsa (1916—2008) un Fanijas Hartmanes Matīss (1917—2014) ģimenē, un uzaugusi Vašingtonas štata Sietlas apkaimē.
1976. gadā ieguva bakalaura grādu Sāras Lorensas koledžā (Sarah Lawrence College) Ņujorkā, 1977. gadā — maģistra grādu starptautiskajās attiecībās Kolumbijas Universitātes Starptautisko attiecību un Krievijas studiju institūtā Ņujorkā (Columbia University School of International Affairs and Russian Institute), un 1987. gadā ieguva doktora grādu politikas zinātnē Ženēvas Universitātē un Ženēvas Starptautisko attiecību institūtā.
Pēc studiju pabeigšanas Vita Matīss Šveicē strādāja kā publikāciju direktore un pasniedzēja Amerikāņu Universitātē Leisinā (American University in Leysin). Tāpat 1990. gadu sākumā Vita Matīss sagatavoja nepieciešamos dokumentus, lai Latvija varētu saņemt kompensāciju no Šveices valdības par Latvijai piederošajiem īpašumiem Ženēvā.
Vita Matīss Latvijā pazīstama kā "Sorosa Fonda - Latvija" pirmā direktore no 1992. gada jūnija līdz 1995. gada jūnijam. Viņas vadības laikā "Sorosa Fonds - Latvija" veicināja izglītības sistēmas attīstību, kā rezultātā tika dibināta Rīgas Ekonomikas augstskola un Rīgas Juridiskā augstskola.
Kā fonda direktore, Vita Matīss ir arī viena no "Cafe Osiris" idejas autorēm. 1993.–1994. "Sorosa Fonds - Latvija" nodibināja akadēmisko grāmatnīcu Aperto Libro un atbalstīja restorāna "Cafe Osiris" atvēršanu, kas joprojām ir populāra mākslinieku, žurnālistu un studentu tikšanās vieta.
Savā akadēmiskajā karjerā Vita Matīss ir pētījusi Raiņa un Aspazijas dzīves gājumu, daiļradi, politisko un kultūras pienesumu. Vita Matīss ir arī viena no publiskās diplomātijas studiju aizsācējām Latvijā, ir vieslektore Rīgas Juridiskajā augstskolā un viņai ir piešķirts Latvijas Kultūras akadēmijas goda doktores nosaukums 2016. gadā.
2013. gadā Vita Matīss piedalījās TEDxRiga ar runu "The Language of Delusion".
Starpkaru periods
Starpkaru periods Eiropā (la, fr, en, de) ir vēsturnieku lietots apzīmējums, ko galvenokārt attiecina uz Eiropas 20. gadsimta vēstures periodu no Pirmā pasaules kara beigām līdz Otrā pasaules kara sākumam.
Ja 1920. gadi raksturojami kā zināms ekonomikas izaugsmes un demokrātijas stabilizācijas periods, tad Lielā depresija sagrāva ticību parlamentārajai demokrātijai un liberālajam kapitālismam, to vietā rodoties nedemokrātiskām autoritāru vadoņu pārvaldes sistēmām, kas solīja ātrus un konkrētus risinājumus sabiedrības problēmām. Agresīvā nacionālisma un militārisma pieaugums 1930. gadu otrajā pusē noveda pie Versaļas sistēmas sabrukuma un Otrā pasaules kara sākuma.
Šo laiku iedala vairākos vēsturiskos periodos: kara seku pārvarēšana (1919—1924), ekonomiskā izaugsme (1925—1929), Lielā depresija (1929—1933/36) un ceļš uz karu (1933/36—1939).
Versaļas sistēma
Pirmā pasaules kara rezultātā sabruka Austroungārijas, Vācijas, Krievijas un Osmaņu impērijas, bet saglabājās Britu impērija.
Jaunās valstis
Sabrūkot daudznacionālajām impērijām, Eiropā radās jaunas nacionālās valstis — Somija, Igaunija, Latvija, Lietuva, Polija, Čehoslovākija, Austrija, Ungārija un daudznacionāla Serbu, Horvātu un Slovēņu karaliste. Robežu izmaiņas un politiskos satricinājumus piedzīvoja arī Balkānu valstis — Rumānijas, Bulgārijas un Grieķijas karalistes.
Lielākā daļa jauno valstu pieņēma liberālas, demokrātiskas konstitūcijas, kas vēlējās racionalizēt valsts varu vecā, neparedzamā monarhisma vietā. Tieši bailes no pārāk spēcīgas izpildvaras noveda pie parlamentāro demokrātiju izveidošanās. Tāpat, lai arī jaunās nacionālās valstis bija Vilsona mazākumtautību pašnoteikšanās principa rezultāts, neviena no tām neparedzēja īpašas tiesības mazākumtautībām vai vēsturiskajiem reģioniem. Tikai Austrija un Vācija izveidoja federālu sistēmu. Mazākumtautību intereses vajadzēja pārstāvēt to partijām. Daudzas partijas veidoja pusmilitāras organizācijas, jauniešu un sporta organizācijas, kas bieži vien konfliktēja ar līdzīgām citu partiju organizācijām.
Vācijas neapmierinātība
Demokrātiskā Veimāras republika uzskatīja, ka ar Versaļas līgumu valsts tiek pārmērīgi sodīta par gāztās impērijas grēkiem, sadalot tās teritoriju un uzliekot ekonomiku iznīcinošas reparācijas (132 miljardi zelta marku). Tās ārpolitikā dominēja centieni izlauzties no Versaļas sistēmas ierobežojumiem — reparāciju pārskatīšana, armijas atjaunošana, tuvināšanās ar PSRS.
Francija un Beļģija 1923. gadā, kad Vācija nespēja nomaksāt reparācijas, veica Rūras okupāciju. Valstī iestājās hiperinflācija. Politiķu un iedzīvotāju pretestība Versaļas sistēmai kļuva par platformu nacisma izaugsmei.
Lokarno konference
1925. gadā Šveicē notika Lokarno konference, kurā noslēdza Lokarno līgumus par Vācijas—Francijas un Vācijas—Beļģijas robežu neaizskaramību. Šo vienošanos garantēja Lielbritānija un Itālija. Neatrisināts palika Vācijas austrumu robežu jautājums. Mazinoties spriedzei starp Rietumeiropas valstīm, 1926. gadā Vāciju uzņēma Tautu savienībā.
Politiskā situācija
Pēc kara visās Eiropas valstīs nostiprinājās parlamentārās demokrātijas modelis. Eiropā joprojām bija 14 monarhijas, taču to vara tika ierobežota. Sociāldemokrāti dominēja daudzu valstu parlamentos, vai vadīja valdības. Dienvidu un Austrumeiropas valstīs spēcīgas bija zemnieku partijas. Radikālo spārnu pārstāvēja komunisti un fašistu tipa partijas. Gandrīz visās valstīs tika veikta agrārā reforma ar mērķi izveidot lielu un konservatīvu zemnieku šķiru, kas nebūtu ieinteresēta boļševismā.
Pirmajos pēckara gados militāri un politiski konflikti nebija retums. Vācijā notika cīņas starp komunistu "Spartaka savienību" un labējiem militāristiem, 1920. gadā notika Kapa apvērsuma mēģinājums un 1923. gadā Hitlera "alus zāles" pučs. Bavārijā un Ungārijā 1919. gadā tika pasludinātas padomju republikas. No 1919. līdz 1922. gadam vairākas Eiropas valstis iesaistījās Grieķu—turku karā. Lietuva ieņēma Klaipēdas apgabalu, u.c.
Jau 1921. gadā Francijas vadībā radās Mazā Antante, kurā ietilpa Čehoslovākija, Rumānija un Serbu, Horvātu un Slovēņu karaliste. Tās mērķis bija nepieļaut Ungārijas militāru revanšu zaudēto teritoriju atgūšanai. Baltijas Antantes izveidi, kas kalpotu kā drošs kordons starp Eiropu un PSRS, traucēja Viļņas apgabala krīze.
Zelta divdesmitie
Vācijā notika naudas reforma (1000 miljardus veco marku pielīdzināja 1 jaunajai markai), tika saņemti amerikāņu aizdevumi, atsākās ekonomikas izaugsme.
Karā uzvarējusī Lielbritānija bija ieslīgusi parādos un 1923. gadā, lai atbalstītu vietējos ražotājus, atteicās no savas brīvās tirdzniecības politikas ieviešot protekcionismu un tarifus. 1929. gadā Lielbritānija beidzot sasniedza pirmskara ražošanas līmeni, bet Vācija to jau pārsniedza par 17% un Francija par veseliem 48%. 1929. gadā ASV saražoja 43,3% no visas pasaules industriālās produkcijas, kas bija par 10% vairāk nekā Lielbritānija, Vācija, Itālija un Japāna kopā.
Ekonomikas izaugsmei bija vairāki iemesli: tika likvidēti kara postījumi, atjaunojās pieprasījums pēc visa veida ražojumiem, industriālais progress (konveijeri, elektrība, automašīnas) nodrošināja ātrāku un lētāku ražošanu. Attīstījās jaunas industrijas — ķīmijas produkti, avio un auto ražošana.
Pēckara sabiedrība atkal vēlējās izklaides. Mēmā kino zvaigznes (Čārlijs Čaplins) aizstāja jaunās skaņu filmas. Modē bija džezs un čarlstons. Arhitektūrā parādījās Bauhaus un Art Deco stili. Literatūrā slavens kļūst Ernests Hemingvejs, glezniecībā Pablo Pikaso.
Lielā depresija
Lielā depresija aizsākās ASV 1929. gadā un izraisīja ekonomikas krīzi Eiropas valstīs. Ekonomiskās problēmas drīz vien kļuva arī par politiskajām problēmām, esošajām elitēm cenšoties atrisināt masu bezdarba un pieaugošā radikālisma problēmas.
Demokrātijas krīze Eiropā
Lielākajā daļā Eiropas valstu pēckara gados parlamentārās pārvaldes sistēmas izrādījās dzīvot nespējīgas. Autoritāras vai totalitāras diktatūras šķita ātrākais un ērtākais veids, kā atrisināt katras valsts problēmas. Lai arī demokrātijas sabrukumam katrā valstī bija individuāli iemesli, to parasti izraisīja valdošās elites nespēja parlamentārās demokrātijas ietvaros atrisināt iekšējās politiskās, etniskās un ekonomiskās problēmas, kas radās Pirmā pasaules kara, Parīzes miera konferences un Lielās depresijas rezultātā. 30to gadu otrajā pusē situāciju vēl vairāk saspīlēja Vācijas atteikšanās no Versaļas miera līguma noteikumiem.
Proporcionālā vēlēšanu sistēma noveda pie tā, ka Eiropas valstu parlamentos bieži bija vairāk nekā desmit vai pat divdesmit partijas, kas katra vēlējās panākt savas prasības, nevis iziet uz kompromisiem, lai izveidotu darboties spējīgu valdību. Vācijā un Austrijā starpkaru periodā valdības pastāvēja vidēji astoņus mēnešus, Itālijā piecus, Spānijā pēc 1931. gada — četrus. Francijas Trešajā republikā no 1914. līdz 1932. gadam valdība pastāvēji vidēji astoņus mēnešus, no 1932. līdz 1940. jau tikai četrus. Šajā politiskajā nestabilitātē radās jauns pieprasījums pēc spēcīgas un enerģiskas izpildvaras.
Tilderi
2016. gadā Tilderu ciems tika iekļauts Salaspils pilsētā.
Klinšu kāpšana
Klinšu kāpšana ir sporta un aktīvās atpūtas veids, kur dalībnieki pārvar dabīgas vai mākslīgas vertikālas sienas. Vēsturiski attīstījusies kā militāra vai saimnieciska nodarbe, mūsdienās pastāv galvenokārt kā sportiska aktivitāte. No klinšu kāpšanas izveidojies atsevišķs sporta veids — kāpšanas sports — ir Starptautiskās Olimpiskās komitejas atzīts sporta veids.
Vēsture
Klinšu kāpšana kā šķēršļu pārvarēšanas veids pastāvējusi jau kopš seniem laikiem. Nepieejamās klintīs kāpts reliģiskos (nokļūšana svētās vietās, svētnīcās), militāros (izlūkošana, sakari), saimnieciskos (putnu olu vākšana, būvniecība) mērķiem. Uz Kraukļu klints Franku Šveicē atrastas keramikas lauskas, kas datētas ar 800.—400. gadiem p.m.ē. un šai klintij pēc mūsdienu standartiem ir trešā kāpšanas grūtības pakāpe.
Klinšu kāpšana kā sporta un aktīvās atpūtas veids sāka attīstīties 19. gadsimta otrajā pusē, kad kļuva populāra uzkāpšana Falkenšteina klintī Saksijas Šveicē. Kāpšana lielākoties tika veikta, neizmantojot mākslīgus palīglīdzekļus. 1920. gados attīstījās tā sauktā "tehniskā kāpšana", kad ar dažādu tehnisku palīglīdzekļu palīdzību tika iekarotas visas līdz tam nesasniegtās Alpu klintis. Brīva kāpšana atdzima 1950. gados, kad amerikānis Džons Gills izdomāja bolderingu un ieviesa magnija karbonātu kā pretslīdēšanas līdzekli. 1970. gados attīstījās klinšu kāpšana kā sporta veids. 1997. gadā pie Starptautiskās Alpīnisma asociācijas tika nodibināta Sacīkšu kāpšanas starptautiskā padome, kas 2007. gadā tika reorganizēta par patstāvīgu Starptautisko sacīkšu kāpšanas federāciju (IFSC).
Klinšu kāpšanas veidi
Atkarībā no vietas, veida un pielietotā aprīkojuma klinšu kāpšanu var iedalīt sekojošās apakšdisciplīnās:
Latgales pilskalni
Latgales pilskalni ir latgaļu celti nocietinājumi Latgales pakalnos, kas tika izmantoti pilsnovadu pārvaldei un patvērumam uzbrukumu gadījumā.
Vēsture
Rakstītas ziņas par Latgales pilskalniem atrodamas no 13. gadsimta sākuma, kad 1209. gadā bīskaps Alberts fon Bukshēvdens kopā Zobenbrāļu ordeņa brāļiem sasauca lielu kristīto līvu un letgaļu karaspēku un iekaroja Jersikas pilskalnu. Pats ķēniņš patvērās savā Dignājas pilī otrpus Daugavai. 1209. gada rudenī Jersikas ķēniņu Visvaldi Rīgā piespieda noslēgt padošanās līgumu un kļūt par bīskapa Alberta vasali. Trīs daļas no savas Jersikas valsts Visvaldis saņēma atpakaļ par lēni, bet 1210. gadā bīskaps un ordenis sadalīja iegūtās Letijas zemes. 1237. gadā Rīgas bīskaps netālu no latgaļu Asotes pilskalna uzcēla Krusta pili (Kreutzburg). Pēc Visvalža nāves pusi no viņa lēņa daļas Rīgas bīskaps Nikolajs 1239. gadā uzdāvināja Livonijas ordenim, tomēr 1242. gadā pēc Ledus kaujas ordenis bija spiests atteikties no šīs daļas, kas Novgorodas 1. hronikā dēvēta par Lotigolu. 1248. gadā Lietuvas dižkunigaitis Mindaugs pakļāva Lotigolas zemes, bet 1253. gadā pēc Mindauga kristīšanās un izlīguma ar Livonijas ordeni, lietuvieši atteicās no Lotigolas un Rēznas pils. 1255. gadā Rīgas arhibīskapijai piederēja Asotes, Lepenes un Jersikas pilsnovadi, pārējās Latgales zemes piederēja Livonijas ordenim. 1263. gadā Livonijas ordenis atjaunoja Mākoņkalna pils nocietinājumus.
No 13. gadsimta dokumentiem zināms, ka tagadējās Latgales teritorijā atradās bīskapam un ordenim iedalītie Jersikas, Asotes un Lepenes pilsnovadi. Mazāk zināms par pilsnovadiem ordenim atdotajā Lotigolas daļā, domājams, ka tur atradās Varkas, Rēzeknes, Ludzas, Naujenes, Krāslavas un citu pilskalnu novadi. Pēc Tālavas dalīšanas līguma noprotams, ka tagadējā Ziemeļlatgalē atradās Atzeles pilsnovada Purnavas, Bērzenes, Ābelenes un Abrenes zemes.
Reģistrēto pilskalnu saraksts (1938)
Pēc Ernesta Brastiņa veiktajiem Latgales pilskalnu apsekojumiem izveidoja reģistrēto pilskalnu sarakstu, kurā bija iekļautas šādas Latgales pilskalnu kopas (nepilnīgs saraksts):
Valsts aizsargājamo kultūras pieminekļu sarakstā iekļautie pilskalni (1998)
1998. gada 29. oktobrī Latvijas Republikas Kultūras ministrija izdeva rīkojumu Nr. 128., kurā bija uzskaitīti šādi Latgales pilskalni — Valsts un vietējas nozīmes arheoloģijas pieminekļi:
Šņitki
Šņitki ir ciems Malnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 276 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas vairākas apskates vietas (Kārsavas luterāņu baznīca, Malnavas Rožukroņa Dievmātes katoļu baznīca, Kārsavas Tūrisma informācijas centrs).
Slani
Slani ir pilsēta Čehijā, Centrālčehijas apgabala Kladno apriņķī uz ziemeļiem no Kladno.