cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juris Bārs
Dzīvesgājums
Dzimis 1808. gada 23. februārī Dobeles apriņķa Līvbērzes pagasta "Lāčos" kalēja ģimenē kā jaunākais no trim bērniem, kristīts kā Georgs Heinrihs Bārs (Georg Heinrich Baar). Jurim Bāram bija 2 vecāki brāļi — Kārlis un Ansis. Mācījās Jelgavas vīriešu ģimnāzijā (1830—1833), vēlāk sāka studēt astronomiju Tērbatas universitātē, bet ātri nomainīja to pret medicīnas studijām, un 1842. gadā beidza medicīnas fakultāti. Strādāja par ārstu Tērbatā, Žagarē Kauņas guberņā (1842 — 1844), Dundagā (1844 — 1855) un Kuldīgā (kopš 1855. gada).
Juris Bārs aktīvi darbojās Latviešu literārajā biedrībā. Pēc tam, kad mainījās šīs biedrības politiskā ievirze, Juris Bārs, būdams dedzīgs pārvācošanas pretinieks, nonāca opozīcijā un pārtrauca savu valodniecisko darbību. Viņš bija pirmais, kurš aicināja reorganizēt latviešu rakstu valodu. Viņa projekts (publicēts krājumā "Magazin", 1847. gadā) ir mūsdienu latviešu valodas ortogrāfijas pamatā. Jura Bāra ortogrāfijā novērsti "čupu" burti, un patskaņu garums apzīmēts ar svītriņu. Viņš ir pētījis latviešu fonētiku, un pirmais pareizi noteicis skaņu sistēmu, raksturojis lauzto un stiepto intonāciju, izvirzījis šaurā un platā "e" lietošanas nosacījumus. Jura Bāra valodnieciskie darbi ir palīdzējuši Augustam Bīlenšteinam "Lettische Grammatik" ("Latviešu gramatika", 1863. gadā) sagatavošanā.
1862. gadā viņu iecēla par Kuldīgas apriņķa ārstu, šo amatu viņš pildīja līdz 1878. gadam, kad atteicās no ārsta prakses redzes pasliktināšanās dēļ un mira no kakla vēža 1879. gada 19. decembrī.
Apglabāts Kuldīgas Vācu kapos, tagadējos Vecajos kapos, 1985. gadā pie viņa kapa atklāja pieminekli.
Privātā dzīve
Laika, kad Juris Bārs strādāja par ārstu Žagarē Kauņas guberņā, viņš apprecējās ar Aleksandru Bīdermani (Igaunijā dzimušu vācieti). Viņiem piedzima seši bērni: 5 meitas un viens dēls, kurš 14 gadu vecumā mira. Kuldīgā Juris Bārs dzīvojis ēkā, kas tagad atrodas Baznīcas ielā 20. Viņa nams bijis kā sabiedriskās dzīves centrs. Juris Bārs bijis viesmīlīgs, inteliģents cilvēks un ar labu humora izjūtu.
Apbalvojumi
1867. gadā viņam piešķīra civildienesta titulpadomnieka pakāpi, 1877. gadā — galma padomnieka (hofrāta) pakāpi.
Fēbe (pavadonis)
Fēbe, arī Saturns IX ir Saturna pavadonis, kuru 1898. gada 17. martā atklāja amerikāņu astronoms Viljams Pikerings, pārlūkojot pusgadu agrāk Arekipā uzņemtos attēlus. Fēbe bija pirmais pavadonis, kuru atklāja, izmantojot fotogrāfijas.
Nosaukums
Pavadonim piešķirts sengrieķu mitoloģijas tēla Fēbes vārds. Fēbe ir viena no titāniem, Urāna un Gajas meita. Saskaņā ar Starptautiskās Astronomijas savienības noteikumiem, uz Fēbes esošajiem objektiem ir piešķirami nosaukumi, kuri ņemti no mītiem par Jāsonu un argonautiem.
Raksturojums
Fēbe ir relatīvi apaļš debess ķermenis, aptuveni 220 km diametrā. Tas apgriežas ap savu asi apmēram reizi stundā. Saturnu tas apriņķo apmēram 18 mēnešos. Virsmas temperatūra ir 75 K (-198°C).
Atšķirībā no citiem Saturna pavadoņiem, kuru virsma ir samērā gaiša, Fēbes albedo ir tikai 0,04 (kā kvēpiem). Pavadoņa virsmu ir stipri izrobojuši krāteri. Viens no tiem ir pat 80 km diametrā.
Fjords
Fjords ir šaurs, dziļš un bieži vien izstiepts, garš un sazarots ledāja veidots jūras līcis ar stāviem, klinšainiem krastiem. Fjorda garums vismaz dažas reizes pārsniedz tā platumu, parasti tas ir dažus desmitus reižu garāks, nekā ir tā platums. Pats garākais fjords Eiropā ir Sognefjords Norvēģijā (219 km), bet garākais fjords pasaulē ir Skorsbija līcis (350 km) Grenlandes austrumu piekrastē.
Fēbe (pavadonis)
Raksturojums
Kosmiskā aparāta Cassini-Huygens uzņemtajos attēlos bija redzams, ka krāteru spilgtums ir atšķirīgs. Tas liecina par milzīga daudzuma ledus esamību zem relatīvi plānas (300 – 500 m) tumšu iežu segas. Uz pavadoņa virsmas tika konstatēts arī oglekļa dioksīds. Tiek lēsts, ka 50 % no Fēbes veido ieži. Pārējo Saturna pavadoņu sastāvā ieži ir tikai 35 %. Šie fakti liecina, ka pavadonis iespējams ir cēlies no centauriem. Centauri ir ledu saturošu asteroīdu grupa Koipera joslā.
Saturna pavadoņa Hiperiona virsmu klāj tumša materiāla kārtiņa. Šis materiāls, visticamāk, nācis no Fēbes, no kuras to apkārtējā telpā izsituši sīku meteorītu triecieni. Lielākie meteorīti varētu būt radījuši pārējos Fēbes grupai piederīgos pavadoņus, kuri visi nav lielāki par 10 km diametrā.
Izpēte ar kosmiskajiem aparātiem
2004. gadā kosmiskajam aparātam Cassini-Huygens ierodoties pie Saturna sistēmas, Fēbe bija pirmais debess ķermenis, kuru aparāts sāka pētīt. 2004. gada 11. jūnijā tas pārlidoja pavadoni 2068 km attālumā, nofotogrāfējot faktiski visu Fēbes virsmu. Līdz tam Fēbi vēl bija pētījis Voyager 2, kurš 1981. gada septembrī palidoja garām 2,2 miljonu km attālumā. Tomēr, tolaik iegūtie attēli bija ar ļoti zemu izšķirtspēju.
Fēbes gredzens
tika paziņots par jauna Saturna gredzena atklāšanu aptuveni Fēbes orbītas rajonā. Lai gan gredzena diametrs ir ļoti liels, tas ir praktiski neredzams. To atklāja ar Spicera kosmisko teleskopu. Fēbes gredzens ir novirzīts no pārējiem Saturna gredzeniem par 27°. Tas sākas apmēram 6 miljonus km no Saturna un ir apmēram 12 miljonus km plats. Gredzens izveidojies, meteorītiem triecoties Fēbes virsmā, tā izsitot vielas daļiņas apkārtējā telpā. Jaunatklātais gredzens iespējams ir radījis Japeta īpatnējo divtoņu krāsojumu. Japeta „priekšējā” puslode ir izteikti tumšāka nekā otra puslode. Fēbes un arī jaunatklātā gredzena kustības virziens ir pretējs Japeta kustības virzienam, tāpēc gredzena materiāls triecas Japetā, uzkrājoties tā „priekšējā” puslodē.
55. autobusu maršruts (Rīga)
55. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Abrenes ielas līdz Jaunmārupei, kas atrodas Mārupes novadā.
55. autobusu maršruta kopējais garums ir 38,792 km. Maršruta Abrenes iela — Jaunmārupe kopējais garums ir 18,723 km, bet maršruta Jaunmārupe — Abrenes iela kopējais garums ir 19,069 km.
Darbdienās pa 55. autobusu maršrutu kursē tikai 2 autobusi, tāpat arī brīvdienās — tikai 2 autobusi.
Nākotnē maršrutu paredzēts apvienot ar Mārupes novada Rožu ielā kursējošo mikroautobusu maršrutu.
No 2022. gada 6. jūnija līdz 20. jūnijam sakarā ar Dzirnavu ielas pārvada slēgšanu Rail Baltic būvdarbu dēļ maršruts virzienā uz Jaunmārupi tika novirzīts pa Gogoļa ielu.
Maršruts
Abrenes iela — Jaunmārupe kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, Bāriņu iela, Mārupes iela, O. Vācieša iela, Ārlavas iela, Tēriņu iela, Ģimnastikas iela, O. Vācieša iela, Kantora iela, Kantora iela, Stīpnieku ceļš, P132 un Mazcenu aleja (Jaunmārupe).
Jaunmārupe — Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Mazcenu aleja (Jaunmārupe), P132, Stīpnieku ceļš, Kantora iela, Kantora iela, O. Vācieša iela, Ģimnastikas iela, Tēriņu iela, Ārlavas iela, O. Vācieša iela, Mārupes iela, Bāriņu iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Gogoļa iela, Turgeņeva iela un Abrenes iela.
Pieturvietas
55. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 57 pieturas. Maršrutā Abrenes iela — Jaunmārupe ir 28 pieturas, bet maršrutā Jaunmārupe — Abrenes iela ir 29 pieturas.
Maiks Oldfīlds
Maikls Gordons "Maiks" Oldfīlds (en; dzimis ) ir angļu multiinstrumentālists un komponists, kas savas karjeras laikā sacerējis dažādu žanru mūziku, tai skaitā gan ambientās mūzikas, gan New Age mūzikas, gan rokmūzikas, gan tautas mūzikas, gan arī klasiskās mūzikas skaņdarbus. Visbiežāk Oldfīlda sacerētie skaņdarbi ir sarežģīti un radīti, pielietojot netipiski daudz mūzikas instrumentu.
Jeļena Ābele
Jeļena Ābele (agrāk Ština, dzimusi Rīgā) ir Latvijas vieglatlēte, 800 m un 1500 m distanču skrējēja. Deviņkārtēja Latvijas čempione: 800 m — 2003. un 2009. gadā, telpās — 2009. gadā; 1500 m — 2004., 2005. un 2009. gadā, telpās — 2009. gadā; 3000 m — 2010. gadā; pusmaratonā — 2009. gadā.
2003. gada Pasaules Jauniešu čempionāts vieglatlētikā
Trešais IAAF Pasaules Jauniešu Čempionāts (notika Šērbrukā, Kanādā) Jeļenai bija ļoti veiksmīga, jo viņa tajā ieguva sudraba medaļu 1500 m distancē. Viņas laiks bija 4:17.43 un uzvarai būtu pieticis tikai par 0.03 sekundēm ātrāks skrējiens, jo uzvarētājas laiks bija 4:17.41. Štinas personīgais rekords šajā distancē ir 4:12.67 (sasniegts neilgi pirms čempionāta), un skrējiens šādā laikā noteikti būtu devis pirmo vietu.
2004. gada Pasaules Junioru čempionāts vieglatlētikā
2004. gada Pasaules Junioru čempionātā (notika Groseto, Itālijā) Ština arī skrēja 1500 m distanci, tikai šoreiz čempionāts nebija tik veiksmīgs, jo Jeļena palika tikai 9. vietā ar rezultātu – 4:19.96.
Kirasao
Kirasao ir autonoma valsts Nīderlandes Karalistes sastāvā. Tā atrodas Karību jūrā pie Venecuēlas krastiem. Valsts aptver Kirasao salu un neapdzīvoto Mazo Kirasao. Kirasao salas kopējā platība ir 444 km². Pēc 2018. gada datiem Kirasao dzīvo 160 012 iedzīvotāji. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Vilemstade.
Vēsture
Kirasao pamatiedzīvotāji pirms eiropiešu atnākšanas bija aravaku indiāņi. Eiropiešu klātbūtne salā sākās ap 1500. gadu, kad spāņi veica intensīvu Dienvidamerikas piekrastes izpēti un kartēšanu. Spāņi ātri zaudēja interesi par salu, jo šeit nebija zelta un saldūdens trūkuma dēļ bija apgrūtināta lauksaimniecība.
1634. gadā Nīderlandiešu Rietumindijas kompānija pasludināja Kirasao par savu īpašumu un sāka kolonizāciju. Salā attīstīja graudaugu un zemesriekstu audzēšanu, kā arī sāls tvaicēšanu. Vilemstade attīstījās par vienu no galvenajām reģiona ostām. 17. un 18. gadsimtā tā bija viena no vergu tirdzniecības centriem.
1920. gadā Marakaibo tuvumā atklāja naftu, kas deva salai jaunu attīstības impulsu.
1954. gadā Kirasao ieguva pašnoteikšanās tiesības Nīderlandes Antiļu sastāvā, bet salā turpinājās diskusijas par tās politisko statusu. 2005. gadā, referendumā salas iedzīvotāji nobalsoja par speciālu statusu ārpus Nīderlandes Antiļām (analoģisku Arubai), noraidot pilnīgas neatkarības iespēju. 2010. gada 10. oktobrī Nīderlandes Antiļas tika likvidētas un Kirasao ieguva autonomiju.
Podgorica
Podgorica (sr) ir pilsēta Melnkalnes dienviddaļā Zetas līdzenuma ziemeļu malā Ribnicas un Moračas upes satekvietā. Valsts lielākā pilsēta un tās faktiskā galvaspilsēta. Valsts konstitūcija nosaka, ka Melnkalnes vēsturiskā galvaspilsēta ir Cetiņe, bet administratīvā galvaspilsēta ir Podgorica, kurā atrodas valsts parlaments un valdība. Pilsētas iedzīvotāji pēc tautības — melnkalnieši — 56,96%, serbi — 26,27%, albāņi — 5,50%.
Vēsture
Pirms romiešu ienākšanas Podgoricas teritoriju apdzīvoja ilīriešu cilts dokleāti (docleatae) un šīs cilts galvenā pilsēta bija Dokleja (Doclea) trīs kilometrus uz ziemeļaustrumiem no mūsdienu Podgoricas.
No 5. gadsimta, kad apkārtnē ieradās slāvi, tika nodibināta Podgorica, kuru visus viduslaikus dēvēja par Ribnicu, tomēr 1326. gadā pirmoreiz minēts arī Podgoricas nosaukums. Ribnica kļuva par agrīnās slāvu valsts Dukļas centru un serbu valdnieku Nemanjiču dinastijas rašanās vietu.
1474. gadā pilsētu ieņēma osmaņi un līdz 1878. gadam tā atradās Osmaņu impērijas sastāvā, kad Berlīnes kongress to iekļāva Melnkalnes sastāvā.
Otrā pasaules kara laikā Podgorica tika bombardēta vairāk nekā 70 reizes un tika gandrīz pilnīgi nopostīta.
1946. gadā Podgorica ar nosaukumu Titograda (nosaukta Dienvidslāvijas vadītāja Josipa Broza Tito vārdā) kļuva par Melnkalnes republikas galvaspilsētu, bet kopš 2006. gada 3. jūnija Podgorica ir neatkarīgās Melnkalnes administratīvā galvaspilsēta.
Cilvēki
Podgoricā dzimuši:
Links 2 3 4
Links 2 3 4 ir vācu grupas "Rammstein" otrais singls no trešā studijas albuma "Mutter". Singls izdots.
Videoklips
Videoklips ir veidots pilnībā ar datora grafiku. Tas stāsta par skudru pūžņa cīņu pret kukaiņiem. Ir divas videoklipa versijas — ar cenzūru un bez. Bez cenzūras versijas garums ir 3 minūtes un 34 sekundes (par 5 sekundēm garāks), beigās parāda skudru nogalināta cilvēka roku.
Dziesmu saraksts
Singlā ir dziesma "Hallelujah", kas netika iekļauta albumā "Mutter".
Zikurāts
Zikurāts (babiloniešu ziqqurrat) bija kulta celtne senajā Mezopotāmijā, babiloniešu templis (parasti pakāpienveidīgas piramīdas formā).
Uzbūve
Zikurātu virsotnē atradās dievu nams jeb templis. Sākotnēji zikurātiem bija tīri praktiska nozīme — plūdu laikā uz šīm platformām patvērās pilsētvalsts iedzīvotāji. Par to liecina senākie zikurāti, uz kuru platformām atradās arī ikdienišķas celtnes. Vēlāk uz platformām cēla tikai tempļus un zikurātā drīkstēja kāpt tikai priesteri. Zikurāti bija gandrīz visās Divupes pilsētās.
Bābeles tornis
Augstākais no tiem atradās Bābelē — tas bija 90 metrus augsts un sastāvēja no septiņiem stāviem. Vēsturē tas pazīstams kā Bābeles tornis, un tas uzcelts par godu Bābeles galvenajam dievam Mardukam.
Raimonds Vējonis
Raimonds Vējonis (dzimis Pleskavas apgabalā, PSRS) ir latviešu biologs un politiķis, bijušais Latvijas Valsts prezidents (2015—2019), aizsardzības ministrs, vides ministrs un Saeimas deputāts, bijis Latvijas Zaļās partijas biedrs. Kopš 2020. gada — Latvijas Basketbola savienības vadītājs.
Dzīves gājums
Dzimis Pleskavas apgabalā, kur viņa tēvs dienēja Padomju armijā. Bērnību un skolas gadus Vējonis pavadīja Madonas rajona Sarkaņos, mācījās Madonas 1. vidusskolā. Studēja Latvijas Universitātes (LU) Bioloģijas fakultātē, pēc studiju beigšanas 1989. gadā sāka strādāt par bioloģijas skolotāju Madonas 1. vidusskolā. 1990. gadā kā viens no pirmajiem iestājās Latvijas Zaļajā partijā, bija Madonas reģionālās vides pārvaldes direktora vietnieks, līdztekus arī Madonas domes deputāts (1990—1993). 1994. gadā papildināja zināšanas Tamperes Tehniskās universitātes Vides un ūdens inženieru institūtā, 1995. gadā LU ieguva bioloģijas zinātņu maģistra grādu par pētījumu "Kaņepēnu ezera apsaimniekošanas plāns". 1996. gadā viņš kļuva par jaunizveidotās Lielrīgas reģionālās vides pārvaldes direktoru. Bija Skultes ostas valdes loceklis.
2002. gada 7. novembrī, kad pie varas nāca Einara Repšes vadītā valdība, Raimonds Vējonis tajā kļuva par Latvijas vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministru. 2003. gada 16. janvārī, kad tika izveidota atsevišķa Latvijas Vides ministrija, Vējonis kļuva par vides ministru un šo amatu saglabāja arī turpmākajās valdībās. 2004. gadā kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču Zaļo un Zemnieku savienība tajās neguva panākumus. 2006. gada oktobrī Raimonds Vējonis tika ievēlēts 9. Saeimā un joprojām palika vides ministra amatā Aigara Kalvīša otrajā Ministru kabinetā. Vides ministra amatu saglabāja arī vairākās vēlākajās valdībās.
2010. gadā ievēlēts 10. Saeimā no Zaļo un Zemnieku savienības. Saglabāja ministra amatu arī Valda Dombrovska otrajā valdībā. 2011. gadā, kad tika izveidota Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija, darbu valdībā turpināja kā Latvijas vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrs.
2014. gada janvārī kļuva par aizsardzības ministru Laimdotas Straujumas valdībā. Amatu saglabājis arī Laimdotas Straujumas otrajā valdībā.
tika ievēlēts par Latvijas Basketbola savienības prezidentu.
Veselības problēmas
2016. gada 20. janvārī Vējonim Stradiņa slimnīcas Latvijas Kardioloģijas centrā tika veikta operācija, jo sepses infekcija bija izraisījusi sirds bojājumus. Pēc operācijas prezidents tika paturēts intensīvās terapijas nodaļā, lai veiktu papildu procedūras.
Erihs fon Manšteins
Erihs fon Manšteins (de, dzimis, miris ) bija vācu virsnieks, ģenerālfeldmaršals. Viens no pazīstamākajiem Vērmahta komandieriem Otrā pasaules kara laikā. Pēc kara bija Vācijas kanclera Konrāda Adenauera militārais padomnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1887. gadā Berlīnē kā desmitais bērns prūšu virsnieka Eduarda fon Levinska ģimenē. Kristīts kā Fricis Erihs Levinskis, bet drīz viņu adoptēja mātes māsas Manšteinas ģimenē. No 1894. līdz 1899. gadam mācījās Štrasburgas licejā, no 1900. līdz 1906. gadam kadetu skolās Plēnē un Berlīnes pievārtē, bet 1913. gada oktobrī iestājās Berlīnes kara akadēmijā.
Pirmā pasaules kara laikā Manšteins dienēja gan Rietumu (Beļģijā, Francijā), gan Austrumu frontē (Polijā, Serbijā, Igaunijā). Piedalījās Verdenas kaujā). 1914. gadā Polijā tika ievainots, 1915. gadā atgriezās ierindā un līdz kara beigām dienēja par štāba virsnieku. 1918. gadā iestājās robežapsardzes spēkos pie Breslavas.
1920. gadā apprecēja Silēzijas zemes īpašnieka meitu Jutu fon Lešu (Loesch), ģimenē vēlāk piedzima meita un divi dēli (viens no dēliem krita Otrajā pasaules karā Austrumu frontē). Pēc Pirmā pasaules kara Manšteins palika vācu armijas sastāvā un 1927. gadā ieguva majora pakāpi. 1935. gadā kļuva par Sauszemes karaspēka štāba (Oberkommando des Heeres) operāciju pārvaldes vadītāju (Chef der Operationsabteilung). 1936. gadā Manšteins kļuva par Sauszemes karaspēka ģenerālštāba priekšnieka, ģenerāļa Ludviga Beka vietnieku (Oberquartiermeister I).
1938. gada 18. augustā ģenerālleitnantu Manšteinu iecēla par Polijas kampaņas Armiju grupas "Dienvidi" (Heeresgruppe Süd) komandiera Gerda fon Rundšteta štāba priekšnieku. Manšteina vadībā izstrādāja iebrukuma plānu Polijas dienvidos. Polijas kampaņa sākās 1939. gada 1. septembrī, sagraujot Polijas armiju. Tūlīt pēc Varšavas krišanas Ādolfs Hitlers pavēlēja ģenerālim Francam Halderam izstrādāt plānu iebrukumam Francijā, bet Manšteinu iecēla par Runšteda komandētās Armiju grupas "A"(Heeresgruppe A) štāba priekšnieku. Kopā ar Heincu Guderianu Manšteins izstrādāja alternatīvu uzbrukuma plānu, kas, atšķirībā no Haldera plāna, neatkārtoja Pirmā pasaules kara Šlīfena plānu ar iebrukumu caur Beļģiju (Manšteins uzskatīja, ka šādam uzbrukumam franči ir sagatavojušies), bet paredzēja uzbrukt caur Ardēniem. Uzbrukumam tika izvēlēts pārveidots Manšteina plāns, un Vācija cīņā pret Franciju guva uzvaru. Manšteinu par tā izstrādi apbalvoja ar Dzelzs krusta Bruņinieka krustu un iecēla par ģenerāli.
Latvijas okupācijas laikā 1941. gada 26. jūnijā viņa komandētās tanku karaspēka vienības par vairāk kā 100 km apsteidza pārējo Vērmahta karaspēku un ieņēma Daugavpili, pārraujot stratēģiski svarīgo Daugavas aizsardzības līniju. 1941. gada septembrī Manšteinu iecēla par 11. armiju komandieri, kuras uzdevums bija ieņemt Krimu un Sevastopoli. Manšteina komandētā armija astoņus mēnešus aplenca Sevastopoli un to ieņēma 1942. gada 4. jūlijā. Par šo sasniegumu Manšteinam piešķīra ģenerālfeldmaršala dienesta pakāpi un uzdeva ieņemt bloķēto Ļeņingradu, tomēr tas neizdevās. 1942. gada 21. novembrī Manšteinu iecēla par Armijas grupas "Dona" komandieri. Grupas uzdevums bija atbrīvot no ielenkuma Staļingradā ģenerālfeldmaršala Frīdriha Paulusa 6. armiju. Manšteina uzbrukumu Sarkanā armija atsita, un Vērmahts pie Staļingradas piedzīvoja nopietnu sakāvi.
Pēc Staļingradas sakāves vācu armija pārgrupējās, un Manšteinu iecēla par Armiju grupas "Dienvidi" (Heeresgruppe Süd) virspavēlnieku. No 1943. gada 19. februāra līdz 15. martam Manšteina komandētā armiju grupa izcīnīja Trešo Harkivas kauju, atkal ieņemot Harkivu un Belgorodu, iznīcinot 52 padomju divīzijas. Kurskas kaujas laikā Manšteins komandēja vācu uzbrukuma dienvidu virzienu. Jau Kurskas kaujas laikā Manšteinam radās domstarpības ar Hitleru par kara vešanas taktiku, kuras pastiprinājās līdz ar PSRS uzvarām. 1944. gada martā Manšteinu atcēla no armiju grupas "Dienvidi" komandēšanas, bet vietā ieceļot Modelu. Pēc atcelšanas no amata viņš ārstējās acu klīnikā Breslavā. Kaut arī Manšteins nepiedalījās 20. jūlija sazvērestībā pret Hitleru, tomēr viņš par to zināja, jo jau 1943. gadā ar viņu par sazvērestību runāja tās līderis Hennings fon Treskovs. Pats Manšteins atteicās piedalīties, jo "prūšu feldmaršali nedumpojas" (Preussische Feldmarschälle meutern nicht).
Pēc kara Manšteins tika izsaukts kā liecinieks uz Nirnbergas prāvām, vēlāk kā karagūsteknis tika ieslodzīts Bridžendā, Velsā. PSRS spiediena rezultātā 1949. gadā Hamburgā notika britu kara tribunāls, kurā Manšteinu apsūdzēja kara noziegumos. Manšteins tika attaisnots 17 apsūdzības punktos, atzīts par vainīgu divos un notiesāts uz 18 gadiem cietumā. Vēlāk sods tika samazināts uz 12 gadiem, bet 1953. gada 6. maijā Manšteins "veselības stāvokļa dēļ" tika atbrīvots.
Pēc atbrīvošanas Manšteins kļuva par Vācijas kanclera Konrāda Adenauera militāro padomnieku, konsultēja Bundesvēra izveidi un tā iekļaušanos NATO struktūrās. Vēlāk ar ģimeni pārcēlās dzīvot uz Bavāriju, kur mira 1973. gadā 85 gadu vecumā.
Kuldīgas rajona padome
Kuldīgas rajona padome bija Kuldīgas rajona pašvaldības varas nesējs. Tās administratīvais centrs atradās Kuldīgā, Pilsētas laukumā 2. Kuldīgas rajona padomes sastāvā ietilpa Kuldīgas rajona pašvaldību vadītāji — domes locekļi, un izpildvara — administrācija, kas nodrošināja padomes pieņemto lēmumu izpildi un uzraudzību.
Indra Burkovska
Indra Burkovska (dzimusi Kuldīgas rajona Padurē (tagad Padures pagasts)) ir latviešu aktrise.
Fotoelektriskais efekts
Fotoelektriskais efekts jeb fotoefekts ir elektromagnētiskā starojuma (gaismas) izraisīta elektriska parādība. Izšķir ārējo un iekšējo fotoelektrisko efektu.
Indra Burkovska
Biogrāfija
Indra Burkovska dzimusi 1955. gadā Padurē. 1973. gadā beigusi Kuldīgas 1. vidusskolu, bet 1978. gadā — Latvijas Valsts konservatorijas teātra fakultāti. Strādājusi vairākos Latvijas teātros — Valmieras Drāmas teātrī (1978—1980), Latvijas PSR Valsts Jaunatnes teātrī (1980—1987), teātrī "Kabata" (1989—1995), Jaunajā Rīgas teātrī, Dailes teātrī. Kopš 2011. gada strādā Latvijas Nacionālajā teātrī.
Fotoelektriskais efekts
Ārējais fotoelektriskais efekts
Ārējais fotoelektriskais efekts ir elektronu emisija no metāla vai tā savienojumu virsmas, ko izraisa elektromagnētiskā starojuma kvanti. Būtībā tā ir elektronu izraušanu no vielas, kas atrodas cietā vai šķidrā agregātstāvoklī, ja vielu apstaro ar elektromagnētisko starojumu (elektronu izraušanu gaismas iedarbībā no atsevišķiem atomiem vai molekulām, kad viela atrodas gāzveida stāvoklī, sauc par fotojonizāciju).
Pirmoreiz ārējo fotoefektu 1887. gadā novēroja vācu fiziķis Heinrihs Hercs. Viņš ievēroja, ka elektrodus apgaismojot ar elektriskā loka starojumu, dzirkstele starp tiem pārlec, pastāvot mazākam spriegumam. Ja novieto starp loku un elektrodu dzirksteļspraugu stikla plāksnīti, efekts nav novērojams, tātad efektu rada elektriskā loka ultravioletais starojums, ko stikls aiztur.
Eikozānkarbonskābe
Eikozānkarbonskābe (С20Н41СООН) pieder pie piesātinātajām karbonskābēm. Normālos apstākļos eikozānkarbonskābe ir balta pulverveida viela.
Atrašanās dabā
Atrodama zemesriekstu eļļā, japāņu vaskā (iegūst no anakardiju dzimtas koka Rhus succedanes augļiem) un citur. Kā visas taukskābes ar nepāra oglekļa atomu skaitu molekulā, dabā sastopama daudz retāk, nekā karbonskābes ar pāra oglekļa atomu skaitu molekulā.
Fotoelektriskais efekts
Einšteina vienādojums fotoefektam
h ir Planka konstante ( 6,63⋅10−34 J⋅s), \nu ir gaismas viļņa frekvence (Hz), A_0 ir izejdarbs (J), m ir masa (viena elektrona masa jeb m_e ir 9,1⋅10−31 kg), \upsilon ir atbrīvotā elektrona ātrums (m/s); E ir kvanta (fotona) enerģija (J), E_k ir atbrīvotā elektrona maksimālā kinētiskā enerģija (J)
Fotoefekta sarkanā robeža
Katram materiālam ir raksturīgs nemainīgs maksimālais viļņa garums jeb minimāli iespējamā viļņa frekvence, ar kuru var izraisīt fotoefektu. To sauc par fotoefekta sarkano robežu.
jeb
\nu_{min} ir minimālā viļņa frekvence (Hz), E_{min} ir minimālā kvanta (fotona) enerģija (J), h ir Planka konstante (J/s), ir maksimālais viļņa garums (m), c ir gaismas (jebkura EMV) ātrums (m/s), A_0 ir izejdarbs (J)
Iekšējais fotoelektriskais efekts
Iekšējais fotoelektriskais efekts ir elektrovadītspējas palielināšanās, apstarojot metālus ar elektromagnētisko starojumu. Tādā gadījumā elektroni starojuma iedarbībā zaudē tikai saiti ar "saviem" atomiem un molekulām. Šo parādību 1873. gadā atklāja amerikāņu fiziķis Villobijs Smits.
Braiens Īno
Braiens Īno (en; dzimis ) ir angļu mūziķis, komponists, producents un mūzikas teorētiķis. Īno sākotnēji darbojās kā pianists mūzikas grupā Roxy Music, bet vēlāk uzsāka solokarjeru, kļūstot par vienu no ambientās mūzikas novatoriem.
Progress M-59
Progress M-59 (Прогресс М-59) bija automātisks kravas kosmosa kuģis kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Krava
Kopējā kravas masa bija 2561 kg. Tajā ietilpa degviela stacijas dzinējsistēmai, skābeklis, ūdens, pārtikas preces, apģērbs, medicīniskās iekārtas apkalpei.
Atsauces
Progress M-59
Maikls Brauns
Maikls Brauns (en; dzimis ) ir ASV astronoms, specializējies Transneptūna objektu pētniecībā.
Brauna kolektīvs ir atklājis vairākus (līdz 2011. gadam - 14) šādus objektus, no kuriem, iespējams, vispazīstamākā ir 2005. gadā atklātā Erīda, kuras izmēri pārsniedz Plutona izmērus. Rezultātā 2006. gadā Plutons zaudēja planētas nosaukumu un kļuva par pundurplanētu, tāpēc dažkārt Braunu dēvē par "cilvēku, kurš nogalināja Plutonu".
Bonaire
Bonaire, arī Bonera (nl, pap), oficiāli Bonaires salas apgabals ir salu valsts Ziemeļamerikā, Karību reģionā. Atrodas Nīderlandes Antiļām piederošā salā Mazajās Antiļu salās pie Venecuēlas krastiem. Galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Krālendeika. Bonaires salu teritorijā ietilpst arī neapdzīvotā Mazā Bonaire. Salu kopējā platība ir 294 km2, bet iedzīvotāju skaits ir apmēram ap 18 tūkstošiem. Kopš 2010. gada 10. oktobra ir iekļauta Nīderlandes sastāvā.
Vēsture
Spāņi Amerigo Vespuči un Alonso de Oheda atklāja Bonairi 1499. gadā un pasludināja to par Spānijas īpašumu. Spāņu valdīšanas laikā salas pamatiedzīvotāji tika paverdzināti un izvesti uz Espanjolu un ap 1526. gadu sala bija kļuvusi gandrīz neapdzīvota. Tādēļ tā laika gubernators nodibināja lopkopības plantācijas un atgrieza indiāņus.
1633. gadā Bonairi iekaroja holandieši un sala nonāca Nīderlandiešu Rietumindijas kompānijas īpašumā. Holandieši zaudēja kontroli pār salu divas reizes, vienreiz no 1800. līdz 1803. gadam un otrreiz no 1807. līdz 1815. gadam, kad salās valdīja briti.
1954. gadā Bonaire ieguva pašpārvaldes tiesības Nīderlandes Antiļu sastāvā. Sakarā ar Nīderlandes Antiļu izformēšanu 2010. gada 10. oktobrī Bonaire kļuva par speciālo municipalitāti Nīderlandes sastāvā.
Ich will
Ich will ir vācu grupas "Rammstein" trešais singls no trešā studijas albuma "Mutter". Singls izdots.
Singla saturs
Vācijas singlā iekļauta grupas "Ramones" dziesmas "Pet Sematary" kaverversijas koncertieraksts, kurā dzied Kristians Lorencs.
Videoklips
Šajā videoklipā grupas dalībnieki aplaupa banku. Filmēšana norisinājās 8. un 9. augustā Berlīnes centrā pie Valsts kancelejas (de). Klipa beigās "Rammstein" uzspridzina ēku ar visu naudu un vienu grupas biedru - Flaki. Pirms tam atlikušie grupas dalībnieki, reportieru klātbūtnē, padodas policijai.
Dziesmu saraksts
Vācijas izdevums (Zaļi vāciņi)
UK CDS Part 1 (Sarkani vāciņi)
UK CDS Part 2 (Zaļi vāciņi)
UK CDS Part 3 (DVD) (Oranži vāciņi)
P. Dž. Hārvija
Pollija Džīna Hārvija (en; dzimusi ), vairāk zināma ar savu skatuves vārdu '''P. Dž. Hārvija''' jeb PJ Harvey, ir angļu dziedātāja un dziesmu autore.
P. Dž. Hārvija 2000. gadā un 2011. gadā saņēma Merkūrija balvu, tāpat viņa ir bijusi nominēta septiņas reizes Britu mūzikas balvai, piecas reizes Grammy balvai un vēl divas reizes Merkūrija balvai. Žurnāls Rolling Stone 1992. atzina P. Dž. Hārviju par labāko jauno izpildītāju un labāko dziesmu autori un 1995. gadā — par gada izpildītāju. Rolling Stone ir arī iekļāvis divus P. Dž. Hārvijas albumus (Rid of Me, To Bring You My Love) savā 500 visu laiku labāko albumu sarakstā.
Igors Bondarevs
Igors Bondarevs (dzimis 1974. gada 9. februārī, Rīgā, Latvijā) ir bijušais latviešu hokejists, aizsargs.
Spēlētāja karjera
Latvijas izlases sastāvā viņš ir piedalījies 4 Pasaules čempionātos, 1 Olimpiskajās spēlēs un 1 Pasaules čempionātā junioriem.
Latvijas Bruņotie spēki
Latvijas Bruņotie spēki bija Latvijas karaspēks, kas pastāvēja no 1919. gada 10. jūlija līdz 1940. gada 29. jūnijam un bija viena no Latvijas Republikas aizsardzības struktūrām, kurā ietilpa sauszemes bruņotie spēki, kara flote un kara aviācija. Ar armiju cieši saistītas bija Iekšlietu ministrijai pakļautā Robežsargu brigāde un Sabiedrisko lietu ministrijai pakļautā Aizsargu organizācija.
Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām 1920. gada 1. decembrī Latvijas bruņotajos spēkos bija 51 176 karavīri pēc saraksta un 39 183 karavīri pēc sastāva (1886 virsnieki un sanitār virsnieki, 539 kara ierēdņi, 6403 instruktori un 30 355 kareivji).
Bruņoto spēku skaitliskā sastāva veidošana pamatojās uz vispārējo karaklausību, no ik gadus obligātajā dienestā iesaucamiem pilsoņiem, kā arī no brīvprātīgajiem. Obligātā kara dienesta ilgums bija 10,5 mēneši, izņemot dažas speciālas vienības, kurās dienesta ilgums bija 12,5 mēneši. Ņemot vērā Otrā pasaules kara sākšanos Eiropā, 1940. gada 22. februārī Ministru kabinets dienesta ilgumu pagarināja līdz 18 mēnešiem. Pēc obligātā aktīvā kara dienesta pabeigšanas karavīri vēl 3 gadus skaitījās Kara ministra rīcībā un tos varēja pakļaut mobilizācijai jebkurā laikā. Pēc 3 gadiem viņus ieskaitīja rezervē. Rezervistus līdz 41 gada vecumam varēja mobilizēt tikai ar Valsts prezidenta pavēli.
1940. gada 1. jūnijā Latvijas Bruņotajos spēkos bija 2013 virsnieki, 27 555 virsnieku vietnieki, instruktori un kareivji, un 1275 brīva līguma darbinieki, kopskaitā 30 843 cilvēki.
Pēc 1940. gada Latvijas okupācijas Latvijas Bruņotos spēkus pārdēvēja par "Latvijas PSR Tautas armiju", bet 10. jūlijā iekļāva Sarkanās armijas sastāvā kā 24. teritoriālo korpusu.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas deklarācijas pieņemšanas sākotnēji tika izveidota Latvijas Republikas Zemessardze un Latvijas Republikas Aizsardzības spēki. tos apvienoja un izveidoja Latvijas Nacionālos bruņotos spēkus.
Izveidošana
Jau pirms oficiālās neatkarības pasludināšanas 1918. gada novembrī bija skaidrs, ka lielākā daļa potenciālās armijas kodola — latviešu strēlnieki — ir Krievijā zaudēti lielinieku ideoloģijai. Nacionāli noskaņotos virsniekus boļševiku kontrolētajās teritorijās sāka apcietināt un likvidēt. Daudzi bēga uz Ukrainu, Sibīriju un Tālajiem Austrumiem. Jau 1917. gadā kā pretstats boļševiku pusē pārgājušajiem sarkanajiem strēlniekiem daudzās Krievijas un Ukrainas pilsētās izveidojās Latvju kareivju nacionālā savienība. 1918. gada novembra sākumā savienības pārstāvji Rīgā sāka brīvprātīgo reģistrēšanu, ko jau atklātāk varēja darīt sākot ar 12. novembri, kad Vācijas Novembra revolūcijas rezultātā Rīgā izveidojās 8. armijas kareivju padome. Ap novembra vidu savienība bija reģistrējusi 500 brīvprātīgos, taču okupācijas varas iestādes joprojām nepieļāva ieroču nokļūšanu latviešu rokās.
Tautas padome 17. novembrī vienojās, ka Latvijā uz iesaukšanas pamata izveidos Tautas miliciju, kas būs pakļauta Iekšlietu ministrijai. Lai arī Padomju Krievija 13. novembrī bija lauzusi Brestļitovskas miera līgumu ar Vāciju, 11. novembrī noslēgtais Kompjeņas pamiers paredzēja, ka Vācijas armijai jāturpina aizsargāt Baltijas zemes no boļševikiem. Lai arī Vācijas augstākais pārstāvis Augusts Vinnigs 26. novembrī atzina Latvijas Pagaidu valdības varu, viņš arī norādīja, ka vācu okupācijas iestādes savu varu nodos tikai pakāpeniski. Te jāņem vērā, ka Vācijai jau bija slikta pieredze ar nestabilajām Ukrainas valdībām. Par spīti solījumam aizsargāt Baltiju no boļševikiem vācu armija atgriezās mājās. Vācijas robeža toreiz sākās uzreiz ar Kurzemes guberņai piederošās Palangas. Pretēji cerētajam vācieši neatbalstīja latviešus ar ieročiem un munīciju, labprātāk to nododot jau saformētajām Baltijas landesvēra vienībām.
Vēl pirms politiskās vienošanās par Apsardzības ministrijas izveidošanu Kārlis Ulmanis izlēma sākt tādu veidot, pagaidām to atstājot Iekšlietu ministrijas pakļautībā. Ministrijas veidošanu 22. novembrī uzticēja pulkvežleitnantam Robertam Dambītim un kapteinim Gustavam Grinbergam. Dambītis savu pirmo pavēli ministrijai izdeva 22. novembrī, kas arī uzskatāma par Apsardzības ministrijas izveidošanas dienu.
6. decembrī par pirmo oficiālo Latvijas Apsardzības ministru iecēla bijušo Krievijas Impērijas Valsts Domes deputātu un vienu no strēlnieku pulku veidotājiem Jāni Zālīti. 7. decembrī Apsardzības ministrs Pagaidu valdības vārdā ar Vinnigu noslēdza līgumu par Landesvēra izveidošanu no vietējiem iedzīvotājiem. Vinnigs joprojām nebija gatavs pieļaut nacionālas armijas veidošanos, tāpēc jauno formējumu nosauca par Latvijas landesvēru Lettländische Landeswehr (zemessardzi). Bija paredzēts izveidot 26 rotas ar 5 artilērijas baterijām, no kurām 18 rotas un 3 baterijas būtu latviešu, 7 rotas un 2 baterijas vācu un 1 krievu rota. Kopā tie būtu 6000 kareivji ar 870 zirgiem. Komandēšanas valoda būtu pēc rotas kareivju tautības. Par zemessardzes komandieri sākotnēji bija domāts pieaicināt neitrālās Zviedrijas virsnieku, bet tikmēr to vadīja vācu majors Šeiberts, kas jau kopš novembra sākuma vadīja vācbaltu vienību veidošanos. Latviju sadalīja četros kara apgabalos: Rīgas, Vidzemes, Kurzemes un Latgales. Arī to priekšnieku izvēlē bija paredzēts etniskā dalījuma princips. Rīgā būtu vācu priekšnieks ar latviešu palīgu, Kurzemē un Vidzemē būtu latvieši ar vācu palīgiem, un tikai Latgalē priekšnieks un palīgs būtu latvieši. Vācu rotas bija izvietojamas Rīgā, Jelgavā, Liepājā, Alūksnē un Vecgulbenē. Vācu 8. armijai bija jānodrošina zemessargu bruņojums un munīcija, kas realitātē netika veikts. Vācieši daudz aktīvāk veidoja Dzelzsbrigādi, kurā pārgāja daļa Vācijas karavīru, kā arī vācbaltiešu veidotās bruņotās vienības, kas arī turpmāk pazīstamas kā Baltijas landesvērs.
Apsardzības ministrijā bruņoto spēku formēšanu, apgādi un sagatavošanu pārzināja Galvenais štābs (no 15.07.19. Virspavēlnieka štābs), kuru izveidoja 1918. gada decembra sākumā (ilgu laiku nevarēja atrast piemērotu kandidātu priekšnieka amatam, to kādu laiku pildīja Aleksandrs Plensners un tikai 1919. gada 26. martā šo amatu ieņēma ģenerālis Augusts Misiņš). Sākoties Padomju Krievijas armijas iebrukumam, no 17. līdz 20. decembrim Rīgā un tās apriņķī izsludināja līdz 45 g. vecu virsnieku un līdz 35 g. vecu apakšvirsnieku mobilizāciju, kurai atsaucās ap 400 virsnieku, bet no 3. janvāra bija plānots veikt visu 20—30 gadus veco vīriešu mobilizāciju. Rīgas krišanas dēļ to īstenot neizdevās.
Pirmās vienības
Jau līdz novembra vidum vācbaltieši bija izveidojuši Rīgas rotu un Trieciendaļu (Strosstruppe), kam sekoja vēl divas rotas Rīgā, viena artilērijas baterija un viena ložmetēju nodaļa. 29. novembrī Jelgavā izveidoja tā dēvēto Rādena rotu. Šo vienību sastāvā bija gan vietējie vācbaltieši, gan Vācijas armijas pārstāvji. Pēc 7. decembra līguma noslēgšanas 10. decembrī šo vācu vienību štābam kontaktu uzturēšanai piekomandēja trīs latviešu virsniekus Robertu Kļaviņu, Mārtiņu Hartmani un J. Stiebri. Vācieši joprojām savas vienības sauca par Baltijas, nevis Latvijas landesvēru.
Pēc decembra vidū veiktās virsnieku un apakšvirsnieku mobilizācijas izveidoja Instruktoru rezervi, kas bija paredzēta kā virsnieku rezerve jaunajām vienībām un atradās Apsardzības ministrijas pakļautībā. Formāli jau no 3. decembra šos rezerves spēkus komandēja kapteinis Jānis Balodis. 17. decembrī Rīgā pietauvojās kontradmirāļa Edvīna Aleksandra-Sinklēra (Edwyn Alexander-Sinclair) komandētie Lielbritānijas karakuģi, un 27. decembrī instruktoru rezerves spēki sarīkoja parādi angļu virsniekiem. Briti uz saviem kuģiem viņiem ļāva apgūt angļu šauteņu un ložmetēju lietošanu, nelielu daudzumu nododot arī Apsardzības ministrijai. Pēc atkāpšanās no Rīgas 3. janvārī šī vienība guva kaujas slavu un tika pārsaukta par Latvijas Neatkarības bataljonu.
Ņemot vērā, ka kara dēļ Latvijas teritoriju bija pametusi gandrīz puse iedzīvotāju un dienestam derīgie vīrieši jau bija iesaukti Krievijas armijā, liela nozīme bija studentiem un vecāko klašu skolniekiem, kas brīvības cīņu laikā izveidoja vairākas rotas. 20. decembrī oficiāli izveidojās Atsevišķā studentu rota, kas sāka veidoties jau decembra sākumā pēc korporāciju Selonija un Talavija iniciatīvas. Studentu rota nebija padota vāciešiem, bet tieši Apsardzības ministrijai.
Pēc decembra virsnieku mobilizācijas Rīgā saformēja arī Latgales virsnieku rotu un Latgales apakšvirsnieku rotu, kas bija paredzētas Latgales bruņoto vienību veidošanai, un atradās Latgales kara apgabala vadītāja Jāņa Imaka pakļautībā.
Rīgā 20. decembrī Jorģa Zemitāna pakļautībā oficiāli izveidoja trīs Rīgas aizsardzības rotas, kuru lielumu paredzēja no 200 līdz 250 vīriem. Tās bija pakļautas landesvēram un lielā mērā formētas no brīvprātīgajiem un no vācu gūsta atbrīvotajiem karagūstekņiem, kuros valdīja naids pret vāciešiem un simpātijas pret boļševikiem. Naktī uz 30. decembri viena no rotām sadumpojās un tika apspiesta tikai pēc britu karaflotes veiktas apšaudes. No 191 dumpīgās rotas kareivja 11 piesprieda nāvessodu.
Jau novembrī nacionāli noskaņotie virsnieki Cēsīs sāka veidot 300 vīru lielu Cēsu rotu, kas kļuva par vienu no labākajām Brīvības cīņu sākuma posma bruņotajām vienībām, pirmā saduroties ar uzbrūkošajiem boļševikiem. Daudzos brīvprātīgajos vilšanos radīja ieroču trūkums, jo ar lielām pūlēm apbruņot izdevās tikai 80 kareivjus. Liepājā izdevās divas nepilnas brīvprātīgo rotas, kurām trūka ieroču. Ventspilī brīvprātīgajiem piešķīra tikai 30 šautenes, un janvārī, tuvojoties boļševikiem, viņi pa jūru bēga uz Liepāju. Jelgavā pulkvedis Mārtiņš Peniķis izveidoja ap 100 brīvprātīgo lielu rotu, kurai no vāciešiem izdevās iegūt 30 zirgus. No šiem kareivjiem Liepājā vēlāk izveidoja Latviešu atsevišķo jātnieku nodaļu, kas iekļāvās Oskara Kalpaka vadītajā 1. latviešu atsevišķajā bataljonā.
1919. gads
Par spīti Pagaidu valdības centieniem boļševiku armija, kuras lielu daļu veidoja latviešu strēlnieki, 1. janvārī pietuvojās Rīgai, kuru Pagaidu valdība pameta 2. janvārī. 3. janvārī Kalpaka vadībā tikai neliela saujiņa virsnieku un kareivju atstāja Rīgu, atkāpjoties uz Jelgavu. Liela daļa iepriekš mobilizēto bija vai nu atlaisti mājās (studenti un skolēni), vai dezertējuši.
5. janvārī Jelgavā izveidoja divas rotas, pirmajā apvienojot Instruktoru rezervi un Latgales virsnieku rotu atliekas, otrajā — Cēsu un Latgales apakšvirsnieku, 2. un 3. apsardzības rotu atliekas, izveidojot Latviešu atsevišķo bataljonu pulkvežleitnanta (vēlāk pulkveža ) O.Kalpaka vadībā. 1919. gada 3. februārī bataljonā bija 245 karavīri (pēc saraksta — 276). ,februāra beigās Latvijas Pagaidu valdības bruņotajos spēkos skaitījās 1600 militārpersonas.
Jau janvāra vidū uz Igauniju Latvijas Pagaidu valdības uzdevumā devās kapteinis Zemitāns un valdības uzdevumā noslēdza ar Igaunijas armijas virspavēlnieku Johanu Laidoneru vienošanos par latviešu rotu organizēšanu Igaunijā un tās karaspēka kontrolētajā Ziemeļvidzemes teritorijā. 26.—28. janvārī Tallinā, Pērnavā un Tartu tika mobilizēti 657 latvieši, bet kad Igaunijas armija 1. februārī ieņēma Valku, mobilizācija turpinājās Vidzemē — 18. februārī tika izdota pavēle par 1. Valmieras kājnieku pulka izveidošanu (komandieris apakšpulkvedis Jūlijs Jansons). Kopumā Igaunijā un Ziemeļvidzemē līdz februāra beigām rekrūtēja 2168 vīriešus iesaucamajā vecumā. Ar Igaunijas armijas virspavēlnieka pavēli 31. martā izveidoja "Ziemeļlatvijas brigādi". Kurzemes apriņķos līdz 3. martam tika iesaukti 947, bet līdz mēneša beigām — 1324 rekrūši. Pēc skaitliskā sastāva palielināšanas landesvēra "Latviešu atsevišķo bataljonu" pārdēvēja par "Latviešu atsevišķo brigādi", bet vēlāk par "Latvijas armijas dienvidu grupu" jeb "Dienvidlatvijas brigādi".
1919. gada pavasarī Latvijas bruņotos spēkus veidoja (neskaitot speciālās daļas, rezerves bataljonus, komandantūras):
Pēc 16. aprīļa Liepājas puča vācbaltiešu daļas un vācu Dzelzsdivīzija pārstāja pakļauties Kārļa Ulmaņa vadītajai Latvijas Pagaidu valdībai un vairs nebija uzskatāmas par Latvijas bruņoto spēku daļām.
1919. gada jūnijā pēc Cēsu kaujām, tām sekojošā Strazdumuižas pamiera un Ziemeļlatvijas brigādes ienākšanas Rīgā kļuva iespējams apvienot abas brigādes un izveidot vienotu karaspēku. 10. jūlijā Pagaidu valdība par pirmo Latvijas Bruņoto spēku virspavēlnieku iecēla ģenerāli Dāvidu Sīmansonu un ar viņa pavēli, apvienojot Dienvidlatvijas un Ziemeļlatvijas brigādes, tika izveidota Latvijas armija. Krasi mainījās Latvijas Republikas armijas personālsastāvs, izslēdzot sadumpojušās landesvēristu daļas, tā liekot pamatu armijas turpmākajam sastāvam un struktūrai. Armijas komandējošo sastāvu veidoja galvenokārt bijušie Krievijas Impērijas armijas virsnieki (vairākums latviešu), 1919. gadā tika mobilizēti 980 virsnieki un 44 696 kareivji (no tiem brīvprātīgi pieteicās 726).
Jūlija sākumā Latvijas armija bija pieaugusi līdz aptuveni 18 000 karavīru (8000 pulkveža Baloža, 10 000 pulkveža Zemitāna vienībās). Abas brigādes pārformēja divīzijās (attiecīgi Kurzemes un Vidzemes divīzijā), bet līdz gada beigām saformēja vēl divas divīzijas — Latgales un Zemgales. 1920. gada sākumā Latvijas Bruņoto spēku sastāvs sasniedza maksimumu — 76 000 karavīru.
Bruņojums
No Lielbritānijas kara flotes Apsardzības ministrija saņēma 50 patšauteņu (rokas ložmetēju) un 5000 šauteņu ar munīciju. Apmaiņā pret liniem un kokmateriāliem Latvijas valdība 1919. gada augustā ieguva Francijas kredītu 11 miljonu franku apmērā. Saskaņā ar šo vienošanos desmit tūkstošus latviešu karavīru apgādāja ar ieročiem: 10 tūkstošiem šauteņu, 550 ložmetējiem, 30 lielgabaliem. Pēc sākotnējas vilcināšanās septembrī Lielbritānijas premjerministrs Deivids Loids Džordžs nolēma Latvijai piegādāt 19 500 šautenes, 16 lielgabalus (no tiem divus smagos), 25 ložmetējus un sešus smagos automobiļus. Ar šo sūtījumu latvieši saņēma arī apģērbus un apavus 30 tūkstošiem karavīru. 18. oktobrī briti Latvijai nodeva ieročus 16 tūkstošu mārciņu vērtībā: 28 lielgabalus, 234 automātiskos ieročus, 18 600 šautenes un citu kaujas tehniku (daļa no tās gan bija bojāta). Vēlāk decembrī Latvijas Bruņotie spēki saņēma arī Polijas maršala Juzefa Pilsudska dāvinātās 6000 šautenes un piecus miljonus patronu.
Artilēristu rīcībā sākotnēji bija divi smagie, vēl no Liepājas laikiem saglabājušies vācu lielgabali (15 cm kalibra haubices), daži smagie no angļiem iegūtie lielgabali (114 mm kalibra), desmit krievu lielgabali (107 mm kalibra), kā arī vairāk nekā 40 vieglie lauka lielgabali. Tāpat kā citos bruņojuma veidos, arī šeit kopā sajaucās krievu, vācu, angļu un franču artilērijas sistēmas. Šis sajaukums radīja problēmas kaujas apstākļos — pat ja lielgabaliem bija vienāds kalibrs, šāviņi no viena ieroča tomēr nederēja otram.
Bruņojumu papildināja 3 bruņuautomobiļi ("Lāčplēsis", "Kurzemnieks" un "Zemgalietis") un 2 bruņuvilcieni.
Kara flotes vajadzībām piemēroja privātpersonām rekvizētos nelielos upju tvaikonīšus: bortus apsita ar dzelzs plāksnēm un uz klāja salika smilšu maisus, lai apkalpi kaut cik pasargātu no ienaidnieka uguns, uz kuģiem uzstādīja 47 mm, 37 mm lielgabalus un ložmetējus.
Bruņoto spēku struktūra
Latvijas Bruņoto spēku komandieris bija padots tieši Valsts Prezidentam, bet budžeta un saimniecības jautājumos Kara ministram. 1940. gadā armijas augstākais pavēlnieks bija Kārlis Ulmanis, bet viņa prombūtnes laikā ģenerālis Krišjānis Berķis, Kara ministrs un armijas komandieris.
Divīziju komandieri bija tieši pakļauti armijas komandierim, kam tieši pakļauti bija arī artilērijas inspektors, Aviācijas pulka, Autotanku brigādes, Kara flotes, Jātnieku pulka un Sapieru pulka komandieri, kam visiem bija arī divīzijas komandiera tiesības. Citas mazākas atsevišķas armijas vienības bija pakļautas tieši Armijas štāba priekšniekam.
Diplomātiskajā dienestā Latvijas vēstniecībās 12 Eiropas valstīs bija arī Militārie atašeji (militārās izlūkošanas rezidenti).
Divīzijas
Latvijas Bruņotie spēki bija iedalīta 4 divīzijās ar 3 kājnieku un vienu artilērijas pulku katrā.
Likvidācija
Latvijas okupācijas gaitā apcietināja Latvijas armijas vadību un “bīstamākos” virsniekus. 1940.—1941. gados PSRS spēka struktūras apcietināja aptuveni 800 Latvijas armijas virsnieku un instruktoru, no kuriem mūsdienās noskaidroti 682 bojā gājušie, tajā skaitā 19 ģenerāļu, viens admirālis, 44 pulkveži, 109 pulkveži-leitnanti, 195 kapteiņi, 145 virsleitnanti, 142 leitnanti. Kopā okupācijas vara ieslodzīja Gulaga nometnēs 4665 latviešu karavīrus, tas ir, 15,12% pirmsokupācijas laika Latvijas armijas. Armija tika reformēta un 29. jūnijā pārdēvēta par Latvijas PSR Tautas armiju, bet ar 10. jūlija VK(b)P CK (Vissavienības komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālās komitejas) Politbiroja lēmumu okupēto Baltijas valstu armijas tika iekļautas Sarkanās armijas sastāvā kā teritoriālie korpusi (vēlāk to apstiprināja un sīkāk reglamentēja VK(b)P CK Politbiroja 14. augusta lēmums un PSRS TKP — Tautas Komisāru padomes — aizsardzības tautas komisāra 17. augusta pavēle).
Ārmstrongīts
Ārmstrongīts (nosaukts kosmonauta Nīla Ārmstronga vārdā) ir rets minerāls, kas atrasts divās pasaules vietās. Atklāts 1973. gadā.
1912. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1912. gada notikumi Latvijas vēsturē. Vidzemes, Latgales, Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes tolaik atradās Krievijas Impērijas sastāvā (Kurzemes, Vidzemes un Vitebskas guberņā).
Oasis
Oasis (tulkojumā — Oāze) bija britpopa un rokmūzikas grupa no Mančestras. Tā tika dibināta 1990. gadā un izjuka 2009. gadā. Lielākos panākums tā sasniedza 1990. gados.
Džovanni Lorenco Bernīni
Džovanni Lorenco Bernīni (, dzimis Neapolē, miris  Romā) bija itāliešu gleznotājs, arhitekts, tēlnieks un dramaturgs, baroka tēlniecības aizsācējs.
Bernīni ir dzimis Neapolē 1598. gada 7. decembrī tēlnieka un gleznotāja Pjetro Bernīni ģimenē. 1605. gadā ģimene pārbrauca uz Romu. Dž. L. Bernīni mācījās pie sava tēva un ātri ieguva Romas pāvesta atzinību, bet 1622. gadā ieguva Kristus ordeni.
Bernīni saņēma no Vatikāna vissvarīgākos baznīcu pasūtījumus. 1629. gadā viņš tika iecelts par galveno Svētā Pētera bazilikas arhitektu.
1640. gados Bernīni uz laiku tika izraidīts no Vatikāna. Šajā laikā viņš radīja vienu no saviem visslavenākajiem darbiem — "Svētās Terēzes ekstāze", kas atrodas Romas baznīcā Santa Maria della Vittoria. Vēlāk mākslinieks atgriezās pie monumentāliem darbiem Sv. Pētera katedrālē.
1665. gadā Parīzē Bernīni izpildīja Luvras jaunās fasādes projektus.
Bernīni ir sarakstījis 40 komēdijas, no kurām tikai viena — Impressario — ir saglabājusies līdz mūsdienām.
Meistars bija ļoti talantīgs gleznotājs un skatuves inženieris; viņš izgudroja rindu mehānismu.
Ilūkste (upe)
Ilūkste, vidustecē Šēderes upe, Lietuvā Lukšta, ir Daugavas kreisā krasta pietekas Berezaukas labā satekupe (ar Dvieti) Augšdaugavas novadā un Lietuvā.