cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zemgales valdnieku uzskaitījums
Krievijas imperatori (1795-1917)
Krievijas imperatori lietoja titulu князь Курляндскiй и Семигальскiй ("Kurzemes un Zemgales kņazs", respektīvi Kurzemes un Zemgales hercogs)
Druvas iela (Lielvārde)
Druvas iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Dravnieku ielu un beidzas krustojumā ar Laivu ielu.
Ielu savienojumi
Druvas iela ir savienota ar šādām ielām:
Rostkova žibulītis
Rostkova žibulītis (la) ir augu suga brūnkāšu dzimtā. Savvaļā tā ir plaši sastopama Eiropā, tostarp visā Latvijas teritorijā, un Rietumāzijā.
Atsevišķi eksemplāri un dažāda lieluma sugas pārstāvju grupas aug pļavās, atmatās, upju krastu nogāzēs, kā arī ceļu un dzelzceļu malās.
Morfoloģija
Rostkova žibulītis ir viengadīgs 5-30 cm garš lakstaugs. Stublājs ir stāvs un parasti bagātīgi zaro — zari ir stāvi un pretēji. Augs ir viscaur klāts ar vienkāršiem matiņiem un dziedzermatiņiem. Stublāja apmatojums ir īss un blīvs. Dziedzermatiņi atrodas lapu apakšpusē un uz stublāja posmu mezgliem.
Pratvjēls
Pratvjēls (fr) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 246 punktus, izcīnot dalīto 40. vietu.
1896. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula
Šajā rakstā apkopots 1896. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu skaits pa pārstāvētajām valstīm un sporta veidiem. 1896. gada vasaras olimpiskās spēles bija pirmās modernās olimpiskās spēles. Tās norisinājās Grieķijas Karalistes galvaspilsētā Atēnās no 1896. gada 6. aprīļa līdz 15. aprīlim. Olimpiskajās spēlēs startēja 241 sportists no 14 pārstāvošajām valstīm. Viņi startēja kopumā 9 sporta veidos, 43 disciplīnās.
No visām 14 pārstāvētajām valstīm šajās olimpiskajās spēlēs medaļas izcīnīja 10 valstis. Papildus vēl trīs medaļas izcīnīja Jauktā komanda, kuru veidoja dažādu valstu pārstāvji. Šī komanda startēja tikai tenisa dubultspēļu sacensībās. ASV šajās olimnpiskajās spēlēs izcīnīja visvairāk zelta medaļu, 11 medaļas, startējot tikai ar 14 sportistiem. Savukārt olimpisko spēļu rīkotāvjats, Grieķija, kura startēja ar 169 sportistiem, šajās olimpiskajās spēlēs kopumā izcīnīja visvairāk medaļu — 46 medaļs. Grieķijai bija arī visvairāk izcīnītās sudraba un bronzas medaļas, attiecīgi 17 un 19 medaļas. Grieķija izcīnīja 10 zelta medaļas, kas ir par vienu zelta medaļu mazāk nekā ASV.
Rešons
Rešons (tg) ir viena no Pamira kalnu grēdām Tadžikistānā. Izvietojusies masīva dienvidrietumos, stiepjas 120 km garumā ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā. Atrodas starp Bartangas ieleju ziemeļos un Gundas ieleju dienvidos; austrumos robežojas ar Ziemeļaličuras grēdu, rietumos stiepjas līdz Pandžas ielejai. Augstākā virsotne ir Pathors (6080 m) grēdas vidusdaļā. Grēda veidota no granītoīdiem, slānekļiem, kvarcītiem, smilšakmeņiem, kaļķakmeņiem, gneisiem. Alpīnās reljefa formas, lejasdaļā kalnu tuksnesis, subtropu stepes.
1896. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula
Agrīnajās olimpiskajās spēlēs komandu disciplīnās bija iespējams startēt sportistiem no dažādām valstīm. Vēlāk Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu izveidoja apzīmējumu "Jauktā komanda" (ar valsts kodu ZZX), lai izdalītu šo sportistu grupu. Daži sportisti izcīnīja medaļas gan individuāli, pārstāvot savu valsti, gan kā jauktās komandas pārstāvji, tāpēc oficiālajā skaitā šīs medaļas tiek dalītas atsevišķi.
Rešons
Pandžas un Bartangas upju ielejās dzīvo viena no pamiriešu tautām rušani, kas devuši vārdu grēdai.
1896. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula
Šajās olimpiskajās spēlēs uzvarētājiem tika pasniegta sudraba medaļa un olīvu zars, savukārt otrās vietas ieguvējiem tika piešķirta vara medaļa un laura zars. Starptautiskā Olimpiskā komiteja ar atpakaļejošu datumu ir piešķīrusi zelta, sudraba un bronzas medaļas trīs labākajiem sportistiem katrā no disciplīnām.
Trijās disciplīnās starp vairākiem sportistiem tika sadalītas vienādas medaļas. Šīs disciplīnas bija 100 metru skriešana un kārtslēkšana vieglatlētikā un vienspēles tenisā. Turklāt vairākās disciplīnās bronzas medaļas netika piešķirtas, jo nebija trešās vietas ieguvēja.
Medaļu tabula pa valstīm
Šī ir pilnā 1896. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula pa valstīm, pamatojoties uz Starptautiskās Olimpiskās komitejas (SOK) medaļu skaitu. Šis rangs tiek veidots pēc katras valsts nopelnīto zelta medaļu skaita. Nākamais tiek ņemts vēkā subraba medaļu skaits, pēc tam — bronzas medaļu skaits. Ja valstīm ir vienāds izcīnīto medaļu skaits ņemot vērā iepriekš norādītās lietas, tām tiek piešķirts vienāds rangs un tās tiek sakārtotas alfabēta secībā. Šo informāciju sniedz Starptautiskā Olimpiskā komiteja, kaut gan tā neatbalsta un neatzīst nevienu klasifikācijas sistēmu.
Nevienu no olimpiskajām medaļām neizcīnīja 4 valstis no visām pārstāvošajām: Bulgārija, Čīle, Itālija un Zviedrija.
Nacionālā administrācijas skola
Nacionālā administrācijas skola (fr, ENA) ir viena no prestižākajiem franču grande école izglītības iestādēm. Tā tika izveidota 1945. gadā, lai demokratizētu piekļuvi augsta līmeņa valsts dienestam. Pašlaik iestāde ir atbildīga par Francijas un starptautisko vadītāju atlasi, sākotnējo un tālākizglītību. ENA ir republikas meritokrātijas simbols, kas saviem bijušajiem studentiem piedāvā piekļuvi galvenajiem vadošajiem amatiem valsts dienestā.
Strasbūrā katru gadu tiek apmācīti 80-100 studenti, un Strasbūrā papildus simts ārvalstu studentiem ir aptuveni 60 maģistrantūras un specializētās maģistra programmas studenti. Katram no viņiem piedāvā īsu tālākapmācību Parīzē. Bijušos skolas audzēkņus sauc par "énarques".
Antakalna seņūnija
Antakalna seņūnija (lt) ir Viļņas seņūnija. Tā atrodas pilsētas ziemeļaustrumu daļā un ir viena no vecākajām vēsturiskajām apkaimēm Viļņas pilsētas pašvaldībā. Ar 77,2 km² platību tā ir otra lielākā seņūnija Viļņas pašvaldībā.
Antakalnī atrodas viena no ievērojamākajām Lietuvas baroka celtnēm, Romas katoļu Viļņas Sv. Pētera un Sv. Pāvila baznīca, kā arī Sapehu pils (Sapiegų rūmai). Sapehu pili ieskauj vienīgais saglabātais baroka stila parks Lietuvā, tajā aug vecākā liepa Viļņā.
Šeit atrodas arī vēsturiski nozīmīgā Antakalņa kapsēta, kur apglabāti 1991. gada janvāra notikumu upuri. To kapavietas tiek bieži apmeklētas, un viņi tiek uzskatīti par Lietuvas varoņiem.
Skotu nacionālā partija
Skotu nacionālā partija (en, gd, sco), saīsinājumā SNP, ir centriski kreisa politiskā partija Apvienotajā Karalistē. Tās ideoloģija ir sociāldemokrātija un Skotijas neatkarība. Partija izveidota Edinburgā. Eiropas Parlamentā Skotu nacionālā partija ir daļa no Eiropas Brīvās savienības (EFA) partijas.
Antakalna seņūnija
Antakalņa seņūnijā ietilpst pilsētas iedzīvotāju iemīļota atpūtas vieta un prestižs savrupmāju rajons Valakampi, kur izveidotas arī divas upes pludmales pie Neres. Antakalņa Turnišķes apkaimē atrodas Lietuvas prezidentes un premjerministra, kā arī citu valsts amatpersonu rezidences.
Viļņas Universitātes botāniskais dārzs atrodas seņūnijas austrumu daļā, apdzīvotā vietā ar nosaukumu Kaireni.
Pazīstami iedzīvotāji
Antakalņa seņūnijā dzīvojuši šādi cilvēki:
Džons Favro
Džonatans Koļa "Džons" Favro (en; dzimis ) ir amerikāņu aktieris, kinorežisors un komiķis. Kā aktieris atpazīstams pēc atveidotajām lomām filmās Rudy, Swingers (arī scenārija autors), "Ļoti sliktas lietas", "Šķiršanās amerikāņu stilā" un "Šefpavārs uz riteņiem" (arī režisors). Tāpat viņš ir režisējis plašu popularitāti ieguvušas filmas "Elfs", "Dzelzs vīrs", "Dzelzs vīrs 2", "Kovboji un citplanētieši" (Cowboys & Aliens) un "Džungļu grāmata", kā arī darbojies kā izpildproducents filmām "Atriebēji", "Dzelzs vīrs 3" un "Atriebēji: Ultrona laikmets". Favro atveidoja Pītu Bekeru, Monikas Gelleres puisi, seriāla "Draugi" trešajā sezonā.
Dmitrijs fon Felkerzāms
Dmitrijs fon Felkerzāms (, ; 1846-1905) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas kontradmirālis no Felkerzāmu dzimtas.
Dzīvesgājums
Dzimis Papes muižā (Papenhof), ko tagad sauc par "Ezerskolu" Papes ezera ziemeļaustrumu krastā Nīcas pagastā.
Flotes dienestā no 1860. gada. 1891. gadā kļuva par klipera "Džigit" (Джигит) komandieri. No 1895. gada - bruņukuģa "Imperators Nikolajs I" (Император Николай I) komandieris. No 1899. gada - kontradmirālis. Krievijas—Japānas kara laikā tika iecelts par Otrās Klusā okeāna eskadras jaunāko flagmani un bruņukuģa "Osļabja" (Ослябя) komandieri. Otrās Klusā okeāna eskadras sastāvā no Liepājas devās uz kara darbības norises vietu Tālajos Austrumos. Mira no slimības, dažas dienas pirms krieviem katastrofālās Cusimas kaujas. Lai nemazinātu apkalpes kaujas spējas, par kontradmirāļa nāvi netika publiski paziņots. Bruņukuģis "Osļabja" kopā ar D. Felkerzāma līķi tika nogremdēts Cusimas kaujas laikā.
Krkonošes nacionālais parks
Krkonošes nacionālais parks (cz) ir 1963. gadā izveidots nacionālais parks Čehijas ziemeļos, Hradeckrāloves un Liberecas apgabalos, Sudetu kalnu sistēmas Krkonošes kalnos. Parka teritorija stiepjas gar valsts robežu ar Poliju, kur izveidots Karkonošu nacionālais parks. Uz abu valstu robežas atrodas 1603 metrus augstais Sņežkas kalns, kas ir augstākā virsotne Čehijā. Kalnos dzīvo mufloni.
Ribaki
Ribaki ir ciems Augšdaugavas novada Līksnas pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 3 km no pagasta centra Līksnas, 11 km no novada centra Daugavpils un 180 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas Daugavas upes krastā.
Tikai ne šeit
Tikai ne šeit (en) ir 1999. gada drāma, kas balstīta uz Monas Simpsones tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisors ir Veins Vangs. Galvenās lomas atveido Sūzana Sarandona, Natālija Portmane, Bonija Bedelija, Šons Hatosijs un Hārts Bočners. Filmas pirmizrāde notika.
Filmas galvenās varones ir ekscentriskā Adele un viņas meita Anna, kuras pamet Viskonsinas mazpilsētu, lai meklētu laimi Beverlihilsā.
Stāvais žibulītis
Stāvais žibulītis, arī ārstniecības žibulītis (la) ir augu suga brūnkāšu dzimtā. Savvaļā tā ir plaši sastopama Eiropā, tostarp visā Latvijas teritorijā — pļavās, atmatās, ceļu un dzelzceļu malās.
Morfoloģija
Stāvais žibulītis ir viengadīgs, 5—30 cm garš lakstaugs, kuram ir stāvs, stingrs, vienkāršs vai zarojošs stublājs ar stāviem zariem. Stublājs ir klāts ar īsiem, skrajiem matiņiem — parasti ar brūnganu nokrāsu.
Lapas ir kailas vai gandrīz kailas, olveidīgas, aptuveni 0,6—1,1 cm garas un 0,4—0,7 cm platas, ar 3—5 dzeloņsmailiem zobiņiem katrā lapas pusē. Lapas plātnes pamats ir plati ķīļveidīgs, un lapas gals ir smails. Ziedi ir izvietoti blīvā ziedkopā stublāja un zaru galā. Kauss ir smailzobains un parasti kails. Vainags ir aptuveni 0,6—1 cm garš, ar tumšākām svītrām un dzeltenu plankumu uz apakšlūpas. Seglapu dzīslas ir apmatotas. Ziedēšanas laikā stublāja apakšējās lapas ir jau atmirušas. Auglis ir divvāršņu pogaļa. Zied no jūnija līdz septembrim.
Dienvidamerikas valstu un atkarīgo teritoriju uzskaitījums pēc iedzīvotāju skaita
Dienvidamerikas valstu un atkarīgo teritoriju uzskaitījums pēc iedzīvotāju skaita ir uzskaitījums, kurā ir uzskaitītas visas valstis un atkarīgās teritorijas, kas atrodas Dienvidamerikā un ir sakārtots pēc katras valsts vai teritorijas iedzīvotāju skaita. Iedzīvotāju skaits ir norādīts, ņemot vērā pēdējo iedzīvotāju skaitīšanu datus.
Kopumā Dienvidamerikā atrodas četrpadsmit valstis un atkarīgās teritorijas. Tajās kopā dzīvo 414,663 miljoni iedzīvotāju. Lielākā valsts Karību reģionā pēc iedzīvotāju skaita ir Brazīlija ar 204,519 miljoniem iedzīvotājiem, bet mazākā ir Folklenda Salas ar 3 000 iedzīvotāju.
Stabilitātei!
Stabilitātei! ir 2021. gada 26. februārī dibināta populistiska, eiroskeptiska, centriska Latvijas politiskā partija. To dibināja bijušie Rīgas domes deputāti Aleksejs Rosļikovs un Valērijs Petrovs. Par savu ideoloģiju partija uzskata centrismu.
Partija aicina vienlaikus uz lielāku valsts kontroli un valsts aparāta samazināšanu, kā arī distancēšanos no Eiropas Savienības, t.i. vienlaikus uz kreisu un labēju politiku. Partijas programma iekļauj: Latvijas prezidenta varas palielināšanu, deputātu skaita samazināšanu un atļauju balsot nepilsoņiem. Par vienkāršās tautas un valdošo politiķu pretnostatīšanu, un arī savas programmas dēļ partija tiek vainota populismā.
Vēsture
Partija tika reģistrēta 2020. gada 11. oktobrī kā Biedrība "Stabilitātei- Jā!".
Partijas dibināšanas sanāksme notika 2021. gada 17. janvārī, par partijas priekšsēdētāju un līdzpriekšsēdētāju ieceļot bijušos Rīgas domes deputātus Alekseju Rosļikovu un Valēriju Petrovu. Valdes sākotnējā sastāvā bija 12 cilvēki. Beidzoties parakstu vākšanai atvēlētajām desmit dienām, kopumā partijas dibināšanā piedalījušies 315 cilvēki. Uz dibināšanas brīdī partijā bija 647 biedri. Partija oficiāli tika dibināta 2021. gada 26. februārī.
2021. gadā partija organizēja protesta akcijas pret obligāto vakcināciju un ierobežojumiem saistībā ar COVID-19 pandēmiju.
14. Saeimas vēlēšanas
31. oktobrī tika paziņots, ka partija virzīs tās līderi Alekseju Rosļikovu Saeimas priekšsēdētāja amatam, kurš amatā gan netika ievēlēts.
2023. gada martā Glorija Grevcova paziņoja par izstāšanos no partijas un tās Saeimas frakcijas, līdz ar to partijas Saeimas frakcija samazinājās līdz 10 deputātiem.
2021. gada pašvaldību vēlēšanas
Partija pašvaldību vēlēšanās piedalījās Ropažu un Salaspils novadu, kā arī Jūrmalas pilsētas domes vēlēšanās, tomēr neviens saraksts neguva pietiekamu vēlētāju atbalstu.
Birzes iela (Lielvārde)
Ielu savienojumi
Birzes iela ir savienota ar šādām ielām:
Matjē van der Pūls
Matjē van der Pūls (nl; dzimis ) ir Nīderlandes riteņbraucējs, kurš piedalās velokrosa, kalnu riteņbraukšanas un šosejas riteņbraukšanas disciplīnās, pārstāvot UCI profesionālo kontinentālo komandu . Viņa lielāki panākumi ir uzvara Pasaules čempionātā velokrosā Taborā 2015. un Bogensē 2019. gadā, kā arī Pasaules čempionātā šosejas riteņbraukšanā junioriem Florencē, Itālijā 2013. gadā, kā arī divas uzvaras Pasaules čempionātā velokrosā junioriem Kokseidē, Beļģijā 2012. gadā, un Luīvilā, ASV 2013. gadā, kļūstot par pirmo braucēju, kas junioru čempionātā uzvarējis atkārtoti. 2018. gadā van der Pūls uzvarēja arī Nīderlandes čempionātā šosejas riteņbraukšanā, kā arī 2019. gada Dwars door Vlaanderen, Brabantse Pijl un Amstel Gold Race.
Matjē van der Pūls nāk no velosportistu ģimenes. Riteņbraucēji ir gan viņa tēvs Adri van der Pūls, gan brālis Dāvids van der Pūls. Savukārt viens no viņa vectēviem ir leģendārais franču velobraucējs Raimons Pulidors.
Vītolu iela (Lielvārde)
Vītolu iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Birzes ielu un beidzas krustojumā ar Parka ielu.
Ielu savienojumi
Vītolu iela ir savienota ar šādām ielām:
Elī Buržuā
Elī Buržuā (fr; dzimis, miris ) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 245 punktus, izcīnot dalīto 43. vietu.
Icarus
Icarus ir 2017. gada ASV dokumentālā filma. Filmas režisors ir Braians Fogels. Filmā stāstīts ir par amatieri riteņbraucēju Fogelu, kas mēģina uzvarēt sacensībās ar dopinga palīdzību. Viņš vēršas pēc padoma pie Krievijas antidopinga laboratorijas vadītāja Grigorija Rodčenkova. Viss notiek lielā dopinga skandāla laikā. Pirmizrāde norisinājās Sandensas kinofestivālā, kur filma saņēma ASV Dokumentālistu speciālo žūrijas balvu (Orvela balvu). Netflix iegādājās izplatīšanas tiesības un iekļāva to savā starptautiskajā programmā. 90. Kinoakadēmijas balvas pasniegšanas ceremonijā filma ieguva balvu nominācijā "Labākā dokumentālā filma".
Jānis Ciemiņš
Jānis Ciemiņš (1906-1956) bija latviešu mediķis, Rīgas apriņķa ārsts. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1906. gada 23. jūlijā Zvārtavas pagastā. Mācījās Dzeņa reālģimnāzijā un Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē (beidzis 1930). Bija Skultes pagasta (1932-1937), Rīgas apriņķa (1937-1944) un aizsargu ārsts. Dziedāja korī Dziesmuvara. Vācu okupācijas laikā bija Rīgas veselības nodaļas vadītājs (1941-1944), bija komisijas sastāvā, kas apsekoja "Baigajā gadā" noslepkavoto mirstīgās atliekas.
Otrā pasaules kara beigās devās bēgļu gaitās uz Vāciju, vēlāk uz ASV. Dzīvoja Klīvlendā, piedalījās Latviešu koncertapvienības dibināšanā. Miris 1956. gadā.
Brūnā apšubeka
Brūnā apšubeka (Leccinum duriusculum) ir Latvijā visai reti sastopama beku dzimtas sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami. Dažreiz tiek uzskatīta par parastās apšubekas pasugu ''Leccinum aurantiacum subsp. duriusculum'', nevis par patstāvīgu sugu.
Augšanas apstākļi
Mikorizas sēne. Aug vasarā un rudenī zem papelēm kaļķainās augsnēs, uz ko norāda arī sēnes nosaukumi dažās valodās (poļu - Koźlarz topolowy, vācu Pappelröhrling), Latvijā konstatēta parasti zem bērziem un apsēm.
Barības vērtība
Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas.
Ramons Fonsts
Ramons Fonsts Segundo (es; dzimis, miris ) bija kubiešu paukotājs. Pirmais Kubas sportists, kurš modernajās olimpiskajās spēlēs izcīnīja olimpiskās medaļas, kā arī startējis tajās. Kopumā izcīnījis 5 olimpiskās medaļas (4 zelta un 1 sudraba medaļa).
Fonsts kopumā ir startējis trijās vasaras olimpiskajās spēlēs. 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja divās paukošanas disciplīnās. Paukošanā ar špagu viņš ieguva olimpiskā čempiona titulu, savukārt paukošanā ar špagu profesionāļiem un amatieriem ieguva sudraba medaļu. 1904. Sentluisas olimpiskajās spēlēs viņš startēja trijās paukošanas disciplīnās — paukošana ar floteti, paukošana ar špagu un paukošana ar floreti vīriešu komandām (bija Jauktās komandas pārstāvis). Visās šajās disciplīnās viņš ieguva zelta medaļas. Pēc 20 gadiem viņš startēja 1924. gada Parīzes vasaras olimpiskajās spēlēs, kur startēja paukošanā ar špagu un paukošanā ar špagu vīriešu komandām. 1924. gada olimpiskajās spēlēs viņš bija arī Kubas karognesējs olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.
Fonsts izcīnīja arī sešas zelta medaļas Centrālamerikas un Karību jūras reģiona spēlēs periodā no 1926. līdz 1930. gadam.
Pēc sportista karjeras viņš kļuva par Kubas Nacionālās olimpiskās komitejas prezidentu (1941—1946).
BSAT-3c/JCSAT-110R
BSAT-3c/JCSAT-110R ir Japānas uzņēmumu Broadcasting Satellite System Corporation un JSAT Corporation kopējs sakaru pavadonis, kas palaists 2011. gadā. Tas apkalpo klientus pamatā Japānas teritorijā.
Pavadoni izgatavojusi kompānija Lockheed Martin uz platformas A2100A bāzes. Kosmiskā aparāta masa startā bija 2910 kg, izmēri: 5,3 × 2,0 × 1,9 m. ir divas neatkarīgas derīgās kravas ar 12 Ku joslas raidītājiem katrā.
BSAT-3c/JCSAT-110R tika palaists 22:54 UTC ar nesējraķeti Ariane 5ECA no Gviānas kosmiskā centra kopā ar Japānas pavadoni Astra 1N. Kosmiskais aparāts tika ievadīts ģeostacionārajā pārejas orbītā. Ģeostacionāro orbītu pavadonis sasniedza paša spēkiem. Tas tika pozicionēts punktā 110° austrumu garuma. 26. septembrī Lockheed Martin BSAT-3c/JCSAT-110R nodeva operatoram ekspluatācijā.
Nebīls Dirārs
Nebīls Dirjārs (dzimis ) ir Marokas futbolists, aizsargs, Marokas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada spēlē Beļģijas Pro līgas kluba Club Brugge sastāvā, kas viņu īrē no Stambulas "Fenerbahçe".
Sasniegumi
Monaco
Jozefs Halumbireks
Pēc profesijas Halumbireks bijis matemātikas profesors, no 1945. līdz 1956. gadam ģimnāzijas direktors.
Šaha kompozīcija
No 1932. līdz 1943. gadam bijis žurnāla Deutsche Schachzeitung redaktors. No 1957. gada starptautiskais tiesnesis šaha kompozīcijā un FIDE šaha kompozīcijas pastāvīgās komisijas viceprezidents (1957-68).
Pēc sākotnējiem mēģinājumiem čehu skolas virzienā, vēlāk, pievienojies loģiskai jeb jaunvācu skolai un kļuvis par tās teorētiķi. Viņš bija specializējies daudzvilču minimālu (uzdevumi ar tikai divām balto figūrām) sastādīšanā. Publicējis apmēram 500 šaha uzdevumus.
Pamatojoties uz dzīves laikā sasniegtiem rezultātiem, 2016. gadā WFCC viņam piešķīra starptautiskā meistara titulu.
Šaha uzdevuma piemērs
Atrisinājums
Markova (Naujenes pagasts)
Markova ir ciems Augšdaugavas novada Naujenes pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 11 km no pagasta centra Naujenes, 22 km no novada centra Daugavpils un 205 km no Rīgas. Ciems atrodas Daugavas lokos, pie Putānu upītes ietekas Daugavā. Putānu upītes krastā — Markovas pilskalns, to iespējams apmeklēt, izejot Markovas izziņas taku; nepilna kilometra attālumā no Markovas — Slutišku vecticībnieku sādža.
Tur, kur sirds
Tur, kur sirds (en) ir 2000. gada romantiska drāma, kas balstīta uz Billija Letsa tāda paša nosaukuma romānu. Filmas režisors un viens no producentiem ir Mets Viljamss. Galvenās lomas atveido Natālija Portmane, Ešlija Džada, Stokards Čanings un Džoana Kjūsaka. Filmas pirmizrāde notika.
Filmā tiek parādīti 5 gadi no Novalī Neišonas, 17 gadus vecas grūtnieces, dzīves. Novalī draugs viņu pameta Walmart veikalā Oklahomas mazpilsētā. Novalī slepeni pārceļas dzīvot uz veikalu, kur viņa drīz vien dzemdē bērnu, tā piesaistot mediju uzmanību. Ar draugu palīdzību Novalī drīz vien spēj izveidot sev jaunu dzīvi.
Poltavas guberņa
Poltavas guberņa (krievu: Полтавская губерния, ukraiņu: Полтавська губернія) bija Krievijas Impērijas (1802—1917), vēlāk Ukrainas Tautas Republikas (1917—1921), kā arī Ukrainas PSR guberņa (1921—1925), vēsturiskajā kreisā krasta Ukrainas reģionā. Tā tika oficiāli izveidota 1802. gadā no izformētās Mazkrievijas guberņas teritorijas, kas tika sadalīta starp Čerņihivas guberņu un Poltavas guberņu ar administratīvo centru Poltavā.
Administratīvais iedalījums
Guberņa sastavēja no 15 apriņkiem:
Eskorjals
Eskorjals (es, pilnais nosaukums — Monasterio de San Lorenzo de El Escorial) ir bijusī Spānijas karaļa rezidence. Atrodas Sanlorenso de Eleskorjalas pilsētā apmēram 45 km uz ziemeļrietumiem no Spānijas galvaspilsētas Madrides. Eskorjala ansamblī tika izvietots klosteris, karaļa pils, muzejs, skola un daudzas citas ēkas.
Eskorjals tika uzcelts no 1563. līdz 1584. gadam karaļa Felipes II valdīšanas laikā. Tā būvei tika pieaicināts arhitekts Huans Bautista de Toledo, kas pirms tam bija līdzdarbojies Svētā Pētera bazilikas celtniecībā. Kopējā celtnes ārējā kontūra veidota taisnstūrveida formā, 204 m gara ziemeļu—dienvidu virzienā un 160 m gara austrumu—rietumu virzienā.
1984. gadā tika iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Dienas Bizness
"Dienas Bizness" ir Latvijā latviešu valodā iznākošs ekonomikas un uzņēmējdarbības laikraksts un ziņu interneta portāls. To izdod SIA "Dienas bizness, Izdevniecība", kas pieder uzņēmuma SIA "Izdevniecība Dienas Mediji" īpašniekam Edgaram Kotam.
Vēsture
Iesākumā "Dienas Bizness" bija daļa no dienas avīzes "Diena", atdalījās 1992. gadā un atkalapvienojās 2009. gadā.
2015. gada 19. novembrī uzņēmumus SIA "Dienas Bizness" un SIA "Izdevniecība Dienas Žurnāli" no AS "Diena" iegādājās Jānim Maršānam un Jānim Svārpstonam piederošā SIA "SM Investīcijas".
2018. gadā pirms 13. Saeimas vēlēšanām "Dienas Bizness" izlaida divus speciālizlaidumus, slavējot partijas KPV LV un Saskaņa. KNAB uzskatīja, ka tā bija priekšvēlēšanu aģitācija un piemēroja 1400 eiro naudas sodu.
2019. gada novembrī "Dienas Bizness" pārtrauca iznākt kā dienas laikraksts, transformējoties nedēļas žurnāla formātā.
2020. gada 2. jūlijā SIA "Dienas bizness, Izdevniecība" iegādājās SIA "Izdevniecība Dienas Mediji" īpašnieks Edgars Kots.
Citi produkti un pakalpojumi
Izdevuma elektroniskā versija ir biznesa portāls db.lv. Vēl "Dienas Bizness" publicē uzņēmējdarbības rokasgrāmatas, piedāvā dažāda veida apmācības un rīko konferences.
Dominieki
Dominieki ir ciems Jēkabpils novada Asares pagastā. Atrodas pagasta ziemeļu daļā 7 km no pagasta centra Asares, 10 km no Aknīstes, 53 km no novada centra Jēkabpils un 161 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V810.
1609. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1609. gada notikumi pašreizējās Latvijas''' teritorijā, kuras Kurzemes un Zemgales novadi atradās Kurzemes hercogistes sastāvā, bet Vidzemes un Latgales novadi Pārdaugavas hercogistes sastāvā (Žečpospolitas province). Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš nebija pakļauts Kurzemes hercogistei. Šajā laikā notika karadarbība starp Žečpospolitu un Zviedrijas karalisti (Poļu—zviedru karš).
Džeiks Livermors
Džeiks Livermors (dzimis ) ir Anglijas futbolists, pussargs, Anglijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2017. gada spēlē Anglijas futbola čempionāta kluba West Bromwich Albion F.C. sastāvā.
Bernhards Einbergs
Bernhards Einbergs ( — 1945. gads) bija latviešu karavīrs, inženieris un politiķis.
Biogrāfija
Dzimis Rīgā. Studējis Rīgas Politehniskajā institūtā. Kļuvis par latviešu studentu korporācijas Selonija biedru. 1916. gadā iesaukts cariskās Krievijas armijā. Piedalījies Pirmajā pasaules karā.
1923. gadā Einbergs absolvēja Latvijas Universitātes Mehānikas fakultāti. Pēc tam strādājis Satiksmes ministrijā. Pasta un telegrāfa departamenta inženieris, bet no 1931. gada tā direktors. No 1934. gada marta satiksmes ministrs. Arī pēc Ulmaņa apvērsuma, līdz pat 1940. gadam, kad viņa vietā tika iecelts Arturs Kāposts, saglabājis šo amatu.
Otrā pasaules kara laikā darbojies Latvijas Centrālā padomē. 1944. gadā apcietināts. No Rīgas Centrālcietuma 26. septembrī pārvietots uz Štuthofas koncentrācijas nometni, kur Einbergs miris 1945. gadā.
Vientuļā vietā
Filma stāsta par potenciāli vardarbīgu scenāristu, kurš tiek turēts aizdomās par slepkavību, līdz viņa jaunā kaimiņiene viņu attaisno. "Vientuļā vietā" pirmizrāde notika 1950. gada augustā. Lai gan šī filma nav tik pazīstama kā citi Bogarta darbi, daudzi uzskata, ka šis ir viens no viņa izcilākajiem sniegumiem. Filmas reputācija laika gaitā ir augusi un tagad tā tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajiem film noir. Žurnāli Time un Slant Magazine to iekļāva savā 100 visu laiku labāko filmu sarakstā. Slant Magazine to nosauca arī par visu laiku labāko film noir. BBC filmu "Vientuļā vietā" ierindoja kā 89. visu laiku labāko ASV filmu. 2007. gadā filma tika iekļauta ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma".
Nikolajs Ņekrasovs (esperantists)
Nikolajs Ņekrasovs (ru; dzimis, miris ) bija krievu esperantists un tulkotājs uz esperanto valodu, rakstnieks, dzejnieks, žurnālists un literatūras kritiķis.
Biogrāfija
Nikolajs Ņekrasovs piedzima 1900. gadā Maskavā. Viņš bija žurnālists, strādāja izdevniecībā.
15 gadu vecumā Ņekrasovs iemācījās esperanto valodu. Bija redaktors paša izdotajam žurnālam Juna Mondo (1918—1919). 1922. gadā bija viens no recenziju žurnāla La Nova Epoko dibinātājiem, kā arī tā redaktors līdz 1930. gadam. 1933. gadā bija rakstu krājuma Новые проблемы языкознания redaktors.
Ņekrasovs tulkojis vairākus krievu klasiķu darbus uz esperanto valodu, tai skaitā Aleksandra Puškina darbus Kupra rajdanto ("Vara jātnieks") un Eŭgeno Onegin ("Jevgēņijs Oņegins"). Ņekrasovs sarakstījis darbus esperanto valodā gan prozas, gan poēzijas žanrā, kā arī darbojies kā esperanto literatūras kritiķis. 1930. gadu sākumā piedalījās materiālu sagatavošanā par literatūru "Esperanto enciklopēdijai". Publicējis daudzas no esperanto valodas radītāja Ludvika Zāmenhofa vēstulēm.
1931. gadā Ņekrasovs bija viens no Starptautiskās revolucionāro esperanto rakstnieku asociācijas IAREV (International Association of Revolutionary Esperanto Writers) dibinātājiem. Viņš rediģēja asociācijas pirmo laikrakstu La Nova Etapo (en).
Represijas un nāve
Padomju Savienībā organizētā Lielā terora laikā, 1938. gadā, Ņekrasovu arestēja, apsūdzot par piedalīšanos "fašistisko spiegu un teroristu esperantistu organizācijas" dibināšanā un vadīšanā. 1938. gada 4. novembrī Ņekrasovu sodīja ar nāvi nošaujot. 1957. gada 26. novembrī viņš tika pēc nāves reabilitēts.
Rūdolfs Baumanis
Rūdolfs Reinhards Baumanis (dzimis , miris ) bija latviešu sporta šāvējs.
Piedalījies Berlīnē, kur šaušanā ar mazkalibra šauteni 50 m distancē izcīnīja 32. vietu. 1937. gada Pasaules čempionātā izcīnīja 3. vietu komandu sacensībās šaušanā ar mazkalibra šauteni.
Latvijas armijas virsnieks. Pārstāvēja sporta klubu "ASK".
Miris 1998. gadā Portedžā, Indiānas štatā, ASV.
Klauss Barbjē
Klauss Barbjē (de; dzimis  Bonnā, Vācijā, miris ieslodzījumā Lionā, Francijā) bija vācu virsnieks Otrā pasaules kara laikā, Gestapo un SS struktūru dalībnieks. 1942. gadā tika nozīmēts par Lionas Gestapo priekšnieku Višī Francijā, kur izcēlās ar īpašu nežēlību. Pats personīgi spīdzināja ieslodzītos, par ko ieguvis iesauku "Lionas miesnieks".
NSDAP biedrs kopš 1937. gada. 1941. un 1942. gadā bija atbildīgais par ebreju jautājumiem Hāgā, līdz tika norīkots vadīt Gestapo nodaļu Lionā. Tuvojoties kara nobeigumam "Lionas miesnieks" bēga no Francijas uz Vāciju, bet pēc tam viņam izdevās nesodītam emigrēt uz Dienvidameriku, kur slēpties palīdzēja arī kļūšana par ASV militārā izlūkdienesta CIC aģentu. Francijā 1947. gadā K. Barbjē tika aizmuguriski notiesāts ar nāves sodu par kara noziegumiem (tādu pašu soda mēru viņam piesprieda vēl divās tiesas prāvās 1952. un 1954. gadā). Tomēr tikai 1983. gadā viņa atrašanās vieta tika atklāta, viņš tika apcietināts Bolīvijā un izdots Francijai. Vēlreiz notiesāts par noziegumiem pret cilvēci 1987. gadā, piespriežot mūža ieslodzījumu.
1991. gadā K. Barbjē mira cietumā no vēža.
Anrī Albērs Nisels
Anrī Albērs Nisels (fr, 1866—1955), bija Francijas armijas ģenerālis, piedalījās Pirmajā pasaules karā. Latvijas brīvības cīņu laikā bija Baltijas reģiona sabiedroto komisijas vadītājs (1919).
Dzīvesgājums
Dzimis 1866. gada 24. oktobrī Parīzē. Pēc Sensiras karaskolas (École spéciale militaire de Saint-Cyr) beigšanas viņš piedalījās Francijas armijas Alžīrijas kampaņā (1886—1894), Tunisijas kampaņā (1899—1901) un Marokas kampaņā (1912—1914). Pirmajā pasaules kara laikā piedalījās kaujās Beļģijas un Francijas teritorijā, paaugstināts par brigādes ģenerāli (1915). Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada augustā ģenerāli Niselu nosūtīja misijā uz Krieviju, kur viņš neveiksmīgi centās novērst Krievijas armijas sabrukumu. Pēc Oktobra revolūcijas viņš atgriezās Francijā, tika paaugstināts par divīzijas ģenerāli (1918).
Bermontiādes laikā 1919. gada rudenī viņu iecēla par Baltijas reģiona sabiedroto komisijas vadītāju, kuras locekļi 7. novembrī ieradās Berlīnē, bet 11. novembrī Kēnigsbergā tikās ar Vācijas armijas pārstāvjiem. 13. novembrī komisija ieradās Tilzītē, kur tikās ar Vācijas armijas VI. rezerves korpusa virspavēlniecību. Lietuvā ieradusies, komisija uzaicināja Latvijas pārstāvjus uz satikšanos 28. novembrī dzelzceļa vagonā starp Jānišķu un Meitenes stacijām. Latvijas armijas vadība uz sarunām sūtīja pulkvedi Eduardu Kalniņu un Ārlietu ministrijas juriskonsultu Hermani Albātu, viņiem piebiedrojās arī Dienvidu frontes pavēlnieks ģenerālis Peniķis.
Sarunu gaitā Nisela vadītajai komisijai neizdevās panākt pamieru starp Latvijas un Vācijas valdībām un novērst pilnīgu vācu armijas evakuāciju no Latvijas.
Pēc tam ģenerālis Nisels vadīja Francijas militāro misiju Polijā (1920—1921). Pēc atgriešanās Francijā viņš bija 9. armijas korpusa komandieris (1921—1924) un gaisa karaspēka ģenerālinspektors (1924—1926), vēlāk Francijas Augstākās militārās padomes loceklis (1926—1931).
Mūža pēdējo daļu pavadīja Parīzē, rakstot memuārus. Miris 1955. gada 26. decembrī.
Francijas intervence Meksikā
Francijas intervence Meksikā (fr, es) sākās 1861. gada decembrī un beidzās 1867. gada martā. Intervencei iemeslu deva pilsoņu karu novājinātās Meksikas atteikšanās atmaksāt parādus ārvalstu aizdevējiem. Francijas Otrās impērijas imperators Napoleons III izmantoja iespēju, lai sadarbībā ar Meksikas konservatīvajiem spēkiem un katoļu baznīcu izveidotu Meksikas Otro impēriju, kuras troni 1864. gadā ieņēma Austrijas Impērijas erchercogs Maksimiliāns I. Meksikas republikāņu bruņotā pretestība, intervences nepopularitāte Francijā un pieaugošais ASV diplomātiskais spiediens noveda pie franču karaspēka izvešanas sākšanas 1866. gada beigās, kam sekoja vājās impērijas sabrukums un Maksimiliāna I nāvessods 1867. gada 19. jūnijā. Patiesie Napoleona III plāni Meksikā nav zināmi. Iespējams, viņš vienkārši izmantoja situācijas dotās iespējas, kā citur Eiropā un pasaulē, kur Francija šajā laikā stiprināja savu prestižu un veidoja koloniālo impēriju. Panākumi Meksikā vairotu Francijas ietekmi Latīņamerikā un nodrošinātu jaunus tirgus franču produktiem. Intervences sākumā Francijas interesēs bija nostiprināt aliansi ar savu Krimas kara sabiedroto Lielbritāniju un dienvidu kaimiņieni Spāniju. Meksikas kroņa piedāvājums tieši Austrijas pārstāvim bija iecerēts abu valstu slikto attiecību uzlabošanai laikā, kad Eiropas centrā strauji pieauga Prūsijas Karalistes vara.
Situācija Meksikā
1821. gadā Meksika ieguva neatkarību no Spānijas karalistes un sākotnēji saglabāja monarhiju. Radās Meksikas Pirmā impērija, kas sabruka 1823. gada martā. Izveidojās republika, kurā konservatīvie, kas aizstāvēja spēcīgu centrālo varu un katoļu baznīcas privilēģijas, nepārtraukti konfliktēja ar liberāļiem, kas aizstāvēja federācijas modeli un sekularizāciju. Politisko situāciju raksturoja nepārtraukti valsts apvērsumi un pilsoņu kari starp šīm divām frakcijām. 1835. gadā konservatīvie ieguva varu un veica izmaiņas konstitūcijā, izveidojot centralizētu republiku, kas pastāvēja līdz 1846. gadam, kad atkal atjaunoja federālo modeli. 1846.-1848. ASV—Meksikas kara laikā valsts zaudēja pusi teritorijas, un pastiprinājās bažas, ka politiskā nestabilitāte var novest pie vēl lielākiem teritoriju zaudējumiem.
Meksikāņu emigranti aktīvi darbojās Eiropas galmos, pārstāvot monarhijas ieviešanas ideju. Viena no viņu atbalstītājām bija Spānijā dzimusī Napoleona III sieva Eižēnija. Meksiku uzskatīja par potenciāli bagātu valsti, kuras attīstībai vienīgais traucēklis ir tās politiskā nestabilitāte, kuru atrisināt varētu monarhijas ieviešana.
1855. gadā liberāļu kontrolētais Meksikas kongress pēdējo reizi no amata atcēla prezidentu un diktatoru Antonio Lopesu de Santa Annu. Liberāļu valdība izstrādāja 1857. gada 16. septembra konstitūciju, kurai pretojās konservatīvie politiķi un katoļu baznīca. Sākās asiņains pilsoņu karš, kas zināms kā Reformas karš (1857-1861). Liberāļus, kas atbalstīja brīvo tirdzniecību, politiski atbalstīja ASV, kura pati bija pilsoņu kara priekšvakarā.
Pēc liberāļu uzvaras 1861. gada 1. janvārī, pie varas nostiprinājās 1858. gadā ievēlētais liberāļu prezidents Benito Huaress, kuru 1861. pārvēlēja amatā. Papildus politiski sašķeltās valsts atjaunošanai viņam bija jārisina problēmas ar finansiāli bankrotējušās valsts parādiem ārvalstu aizdevējiem no Lielbritānijas, Francijas, Prūsijas, Spānijas un Šveices. Daudzi no parādiem bija aizdoti uz milzīgiem procentiem jau sen gāztiem diktatoriem. Tipiski 19. gadsimtam, lielvalstis draudēja uz valsti nosūtīt armiju, lai panāktu parādu atmaksu.
Trīs lielvaru desants
Reaģējot uz Meksikas kongresa un Huaresa 1861. gada 17. jūlija lēmumu, ka bankrotējusī Meksika uz diviem gadiem pārtrauc visu parādu atmaksu, Lielbritānija, Spānija un Francija 31. oktobrī Londonā parakstīja vienošanos, ka uz Meksikas galvenajām ostām nosūtīs kara floti, kas pārņems tirdzniecības kontroli un tādējādi atgūs savus līdzekļus. Līgums arī skaidri norādīja, ka ārvalstu iebrukuma mērķis nav Meksikas teritorijas okupācija vai politiskās iekārtas maiņa. ASV, kas kopš Monro doktrīnas pasludināšanas, pretojās Eiropas lielvaru iebrukumiem Latīņamerikā, paziņoja par savu neieinteresētību šajā jautājumā.
1861. gada decembrī un 1862. gada janvārī Verakrusā izsēdās Eiropas lielvalstu 9000 kareivji, no kuriem 6000 bija spāņi un 2500 franči. 1862. gada 25. janvārī Huaress pasludināja visu pieaugušo vīriešu mobilizāciju, lai pretotos ārvalstu iebrukumam. Huaresa interesēs bija bloķēt ārzemniekus Verakrusā, kur tie sāka slimot ar dzelteno drudzi, kas eiropiešiem bija nāvējošs. Dzeltenā drudža izraisīto problēmu dēļ, Napoleons III lūdza palīdzību no Eģiptes hedīva, kurš frančiem piešķīra 500 sudāniešu kareivjus, kas bija imūni pret slimību.
Franču intervences sākums
1862. gada februārī interventi uzsāka sarunas ar Huaresa valdību. Martā franču kontingentu papildināja vēl 4500 kareivji. Nevēloties iesaistīties Meksikas iekarošanā, jau 1862. gada aprīlī Lielbritānijas un Spānijas kareivji atstāja Meksiku. 19. aprīlī sākās sadursmes starp meksikāņu un franču armijām. Ap 6500 kareivju liela franču armija sāka iebrukumu valsts vidienē, ar mērķi ātri ieņemt Mehiko. Viņiem pretojās 26 000 cilvēku liela meksikāņu armija, kurā reāli kaujasspējīgi bija ap 12 000. Franču spēkiem pievienojās konservatīvais ģenerālis Markess ar 2500 kareivjiem. Franči bija pārliecināti par sava karaspēka spējām, un kontingenta komandieris ziņoja Napoleonam III, ka plāno ieņemt Mehiko 25. maijā.
Napoleonam III bija izvēle atzīt sakāvi un aiziet, vai palielināt intervences spēkus. Napoleons apņemās atjaunot Francijas godu un atmaksāt meksikāņiem par sakāvi. Starp septembri un novembri Verakrusā ieradās 28 000 karavīru. Franču uzbrukums apstājās gandrīz uz gadu, kura laikā tie veica operācijas sava placdarma nostiprināšanai. Šajā laikā atjaunojās pilsoņu karā zaudējušo konservatīvo spēku un īpaši katoļu baznīcas aģitācija pret Huaresa valdību. Šie spēki atbalstīja ideju par eiropiešu monarhu, kas atjaunotu baznīcai atņemtos zemes īpašumus un politisko ietekmi.
1863. gada sākumā franči atsāka uzbrukumu Pueblai. Pilsētu aizstāvēja 28 000 meksikāņu armija, kurai uzbruka 26 000 franču. 29. martā viņi iebruka pilsētā, bet tā bija sagatavota ielu cīņām, kas turpinājās līdz 17. maijam, kad meksikāņi uzspridzināja savu arsenālu un padevās, franču gūstā nonāca 12 000 kareivju. Daļu iekļāva konservatīvo spēku armijā, daļu nosūtīja būvēt dzelzceļus. Lielāko daļu virsnieku nosūtīja gūstā uz Franciju. Huaresam bija skaidrs, ka Pueblā sakautās armijas vietā jaunu tik ātri neizdosies izveidot un Mehiko aizstāvēt neizdosies. 31. maijā viņš uzrunāja kongresu, kurā apsolīja turpināt cīņu un vakarā pameta Mehiko, dodoties uz San Luī Potosi pilsētu. 10. jūnijā franči sasniedza Mehiko un izveidoja militāro pārvaldi. 22. jūnijā franči izveidoja trīs vīru reģentūru, kurai jāveido jaunā valsts sistēma.
Franču armija ar konservatīvo meksikāņu armijas atbalstu turpmākajos mēnešos pakļāva valsts centrālos rajonus. Ziemeļos meksikāņu spēkus kontrolēja prezidents Huaress, bet dienvidos par virspavēlnieku ieceļ Porfirio Diasu. Republikāņu armijas lielākā daļa līdz 1864. gada pavasarim ir dezertējusi vai pārgājusi impērijas pusē. 1864. gada oktobrī Huaress spiests pārcelties uz Čivavas štatu valsts ziemeļos.
Pretējo pušu armijas
Huaresa republikāņu spēki bija sadalīti vairākās daļās, un to kopskaits sasniedza ap 80 000. Vēlāk tiem pievienojās 3000 ASV pilsoņu kara veterāni no ziemeļu štatiem. No 1863. līdz 1866. gadam meksikāņi izvairījās no lielām kaujām, piekopjot partizānu kara taktiku, neļaujot impērijas spēkiem nostiprināties lauku apgabalos un pilsētiņās.
Impērijas izveidošana
Uzreiz pēc lēmuma par intervenci Meksikā, 1861. gadā Napoleons III uzsāka sarunas ar Maksimiliānu par Meksikas impērijas projektu, kam piekrišanu deva imperators Francis Jozefs, kurš gan citādi projekta atbalstīšanā nekādi neiesaistījās. Napoleons piedāvā Meksikas kroni Austrijas erchercogam, kā politisku kompensāciju par 1859. gada karā zaudētajām teritorijām Itālijā.
Pēc Huaresa valdības bēgšanas no galvaspilsētas, 1863. gada 10. jūlijā konservatīvie spēki sasauc provinču pārstāvju sapulci, kas pasludina monarhijas izveidošanu un piedāvā kroni Maksimiliānam. 1863. gada 2. oktobrī meksikāņu pārstāvju delegācija ierodas Eiropā un oficiāli piedāvā Maksimiliānam Meksikas troni. Viņš pārsteidz meksikāņus, pieprasot sarīkot referendumu, kas franču okupētajos rajonos ātri tiek sarīkots un it kā apstiprina monarhijas izveidošanu. Maksimiliāns uzskatīja, ka referendums legalizēs monarhijas izveidošanu un ļaus iegūt diplomātisku atzīšanu no Lielbritānijas un ASV. 1864. gada 10. aprīlī viņš formāli pieņem kroni un zvēr aizstāvēt Meksikas labklājību un neatkarību. Napoleons III apsola jauno valdnieku atbalstīt ar kareivjiem tik ilgi, kamēr tas nosegs 38 000 kareivju lielās armijas izmaksas un izveidos pats savu Meksikas armiju, taču garantē, ka vismaz 8000 franču kareivji paliks Meksikā sešus gadus.
31 gadu vecais Maksimiliāns ar savu 23 gadus veco sievu Meksikā ieradās 1864. gada 28. maijā, izkāpjot Verakrusas ostā. 7. jūnijā kauju izpostītajā Pueblā viņš atzīmē sievas 24 dzimšanas dienu un ziedo naudu vietējai slimnīcai. 12. jūnijā valdnieku pāris ar pavadoņiem ierodas Mehiko. Lai arī konservatīvais spārns priecājās par monarhijas izveidošanu, sabiedrības lielākā daļa pret jauno imperatoru izturējās neitrāli. Maksimiliāns neattaisnoja konservatīvo un baznīcas pārstāvju cerības, jo ir vājas dabas, samērā liberāls un aizstāv liberāļu valdības iepriekš pieņemtos reformu likumus attiecībā uz bijušajiem katoļu baznīcas īpašumiem. Maksimiliāns pasludina katolicismu par valsts reliģiju, taču nodrošina arī pārējo ticību brīvību. 1865. gadā Maksimiliāns no Francijas aizņemas 534 miljonus franku, lielu daļu no šiem līdzekļiem tērējot jau iepriekšējo parādu atmaksai un franču armijas uzturēšanas izmaksām, kā arī imperatora galma uzturēšanai, kas izraisīja vēl lielāku neapmierinātību trūcīgajā Meksikā.
Franču armija spēj nodrošināt impērijas kontroli tikai Meksikas centrālajos rajonos. Lai arī tā ar nelielu pretestību ir spējīga ieņemt daudzas provinces un 1865. gadā ieņem Oahakas cietoksni, franči nespēj vienlaikus okupēt visu valsts teritoriju un izbeigt republikāņu pretošanos. Cīņai ar republikāņu partizāniem franči izveido īpašu vienību, kas nav regulārās armijas daļa un izceļas ar savu nežēlību un aizdomās turēto slepkavībām. 1865. gada 3. oktobrī imperators izdod pavēli, ka vairāki tūkstoši sagūstīto republikāņu kareivji jānošauj 24 stundu laikā. Pavēle attiecas arī uz virkni sagūstīto republikāņu virsnieku, kas tiek nošauti par spīti protestiem pat no impērijas lojālistiem.
ASV pozīcija
ASV valdīja satraukums, ka Meksikas impērija varētu diplomātiski atzīt dienvidnieku Konfederāciju. ASV diplomātiski neatzina Meksikas impēriju un aizliedza ieroču eksportu uz valsti, kas gan vairāk traucēja republikāņiem. Kara gaitā Huaress no ASV centrālās valdības nesaņēma militāru palīdzību.
Līdz ar pilsoņu kara beigām ASV aktīvi sāk uzstāt, ka frančiem jāpamet Meksika. 1865. gada beigās uz Meksikas pierobežu situācijas novērošanai amerikāņi nosūta 50 000 kareivju lielu armiju, bet Huaresa valdība savai armijai piesaistīja ap 3000 ziemeļnieku armijas veterānu un iegādājās jaunus ieročus, kamēr ap 2000 Konfederācijas veterānu pievienojās impērijas armijai.
Intervences beigas
Intervence nav populāra Francijā, to kritizē aizvien spēcīgākā liberāļu opozīcija. Intervences dēļ pasliktinās attiecības ar ASV, bet franču armijai pēc tam, kad 1866. gadā Prūsija sakauj Austrijas Impēriju, svarīgāk kļūst gatavošanās Eiropas karam.
1866. gada pavasarī republikāņu spēki sāk gūt panākumus, ieņemot vairākas provinču galvaspilsētas. Impērijas spēkos pieaug dezertēšanas apjoms, dezertē arī franču kareivji. Franču armija sāk stratēģisku atkāpšanos un piedāvā Maksimiliānam pamest valsti. Viņš apsver iespēju atteikties no troņa, taču 1867. gada janvārī pieņem lēmumu palikt Meksikā. 5. februārī franči atstāj Mehiko un martā pilnībā pamet valsti. 1867. gada pavasarī viņš dodas aizstāvēt Keretaro pilsētu, un padodas pēc vairāk nekā divus mēnešus ilga aplenkuma. Huaress neuzklausa Eiropas valdnieku lūgumus saudzēt Maksimiliāna dzīvību. Kara laikā abās pusēs ir krituši desmitiem tūkstoši meksikāņu, un Maksimiliānam par to ir jāsamaksā ar savu dzīvību. Kopā ar konservatīvo spēku ģenerāļiem Migelu Miramonu un Tomasu Mehiju viņu nošauj 1867. gada 19. jūnijā. 21. jūnijā republikāņi ieņem Mehiko un 29. jūnijā Verakrusas ostu.
Liepu iela (Lielvārde)
Liepu iela ir iela Lielvārdē, Ogres novadā. Tā sākas krustojumā ar Stacijas ielu un beidzas krustojumā ar Atpūtu un Uzvaras ielu.
Ielu savienojumi
Liepu iela ir savienota ar šādām ielām:
Jeruzalemes iela (Rīga)
Jeruzalemes iela ir Rīgas iela Centra apkaimē, Vidzemes priekšpilsētā. Jeruzalemes iela sākas pie krustojuma ar Elizabetes ielu un beidzas pie krustojuma ar Dzirnavu ielu. Jeruzalemes ielas kopējais garums ir 126 metri, tā klāta ar bruģa segumu.
Ielu savienojumi
Jeruzalemes iela ir savienota ar šādām ielām:
Barons (uzvārds)
Barons (sieviešu dzimtē Barone) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ivans Krilovs
No 1801. līdz 1803. gadam bija Rīgas ģenerālgubernatora Sergeja Goļicina kancelejas vadītājs, tieši pēc Rīgā pavadītā laika veica Lafontēna fabulu tulkojumus un Ēzopa un Lafontēna fabulu iespaidā vēlāk sacerēja vairāk kā 200 fabulu, no kurām daudzas folklorizējušās un kļuvušas par krievu sakāmvārdu avotu.
Dzīvesgājums
Dzimis 1769. gada 13. februārī Maskavā virsnieka Andreja Krilova ģimenē. Pēc tēva nāves kā pusaudzis 1780. gadā sāka strādāt kancelejā un daudz laika veltīja pašizglītībai, apguva franču un itāļu valodas. 1782. gadā kopā ar māti pārcēlās uz dzīvi Pēterburgā. 1784. gadā Krilovs sacerēja operas libretu Кофейница, kuru viņam tipogrāfijā izdevās iemainīt pret Rasina, Moljēra un Bualo darbu izdevumiem. To iespaidā viņš sacerēja virkni lugu. Šajā laikā Ivans Krilovs uzsāka strādāt Katrīnas II Ķeizariskajā kancelejā un 1789. gadā sāka izdot satīrisku žurnālu "Garu pasts" (Почта духов), kas abonentu trūkuma dēļ iznāca tikai divās burtnīcās. 1790. gadā viņš atvaļinājās no darba kancelejā un iegādājās savu tipogrāfiju, kur no 1792. gada iespieda žurnālu "Skatītājs" (Зритель), ko 1793. gadā pārdēvēja par "Sanktpēterburgas Merkuru" (Санкт-Петербургский Меркурий). 1793. gadā Krilovs devās prom no Pēterburgas un 1797. gadā Maskavā iepazinās ar kņazu Sergeju Goļicinu un pārcēlās uz dzīvi viņa muižā Zubrilovkā, kur turpināja rakstīt lugas.
Kad 1801. gadā kņazu Goļicinu iecēla par Rīgas ģenerālgubernatoru, Ivans Krilovs pārcēlās uz dzīvi Rīgā, kur bija ģenerālgubernatora kancelejas vadītājs. Vēlāk Rīgas rātes loceklis Bulmerinks rakstīja savos memuāros: «Kņazs pats, bet biežāk viņa kanceleja, iejaucās rātes lietās un neskopojoties, izteica dusmu pilnus vārdus». Šajā laikā viņš uzrakstīja lugu "Pīrāgs" (Пирог), kuras pirmizrāde notika Rīgas pilī.