cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fašistiskā Itālija
Parlamentārisms (1922—1925)
Pirmajā Musolīni koalīcijas valdībā bija četri fašistu ministri un desmit tradicionālo parlamentāro partiju ministri. Nacionālajai Fašistu partijai bija tikai 7% no deputātu vietām parlamentā, tāpēc Musolīni bija jāapmierina pārējo partiju intereses, lai nezaudētu savu krēslu. 1923. gadā fašistu partija apvienojās ar Nacionālistu asociāciju, palielinot savu ietekmi. Lai novērstu Itālijai tradicionālo nestabilo koalīcijas valdību sistēmu, 1923. gadā tika pieņems jauns vēlēšanu likums, kas ļauj sarakstam, kas saņēmis 25% vēlētāju balsu, saņemt 2/3 vietu parlamentā. 1924. gada aprīļa vēlēšanās fašistu vadītās koalīcijas saraksts saņēma 4,5 miljonus balsu (64%), pret opozīcijas 2,5 miljoniem balsu. Tas Musolīni sarakstam deva 374 vietas, no kurām 275 bija fašistu partijas biedri. Iepriekšējās vēlēšanās uzvarējusī sociālistiskā partija bija sašķēlusies divās dažādās sociālistu partijās un komunistiskajā partijā. Musolīni turpmāk saņēma pilnīgu parlamenta atbalstu.
Jau 1924. gada jūnijā sākās politiskā krīze, kas satricināja Musolīni varu. Jūnijā tika nolaupīts un nogalināts sociālistu vadītājs Mateoti. Viņa līķis tika atrasts pēc diviem mēnešiem. Izmeklēšana norādīja uz fašistu tiešu iesaisti slepkavībā, lai arī netika pierādīts, ka tā būtu veikta pēc Musolīni pavēles. Tradicionālo partiju līderi un vēl brīvā prese bargi kritizēja valdības vadītāju. Sociālistu deputāti protestējot pārtrauca turpmāku dalību parlamenta darbā. Musolīni nomierināja koalīcijas partijas, atbrīvojot no amatiem radikālākos fašistu vadītājus. Musolīni uzvedība nebija pieņemama citiem fašistu līderiem, kas 1924. gada 30. decembrī no Musolīni pieprasīja revolūcijas radikālu turpināšanu vai arī draudēja ievēlēt citu partijas vadītāju. 1925. gada 3. janvārī viņš parlamentā uzstājās ar runu, kurā uzņēmās vienpersonisku atbildību par visu notikušo un turpmāk plānoto.
Fašisma ieviešana (1925—1930)
Pēc 1925. gada 3. janvāra runas sākās patiesi fašistiskas valsts sistēmas veidošana un parlamentārisma iznīcināšana. Lai to īstenotu, Musolīni bija nepieciešams kaut vai klusējošs atbalsts no diviem varas centriem – monarhijas un katoļu baznīcas. Lai to panāktu, fašistu partijas radikālākie mērķi (republikānisms un antiklerikālisms) tika apslāpēti. Musolīni izveidoja valsts un fašistu partijas varas sistēmu, kas bija pietiekoši sadalīta un haotiska, lai tajā neveidotos viņam konkurējoši varas centri un tikai viņš viens varētu to vadīt.
Laikā starp 1925. gada novembri un 1926. gada aprīli, kā arī 1926. gada novembrī tika pieņemta virkne likumu, kas izveidoja nedemokrātiskā vienpartijas fašistiskā režīma pamatus. 1925. gada beigās likums mainīja Musolīni oficiālo amatu no "Ministru Padomes priekšsēdētājs" uz '"Valdības galva". Musolīni vairs nebija politiski atbildīgs parlamenta priekšā, un no amata viņu varēja atbrīvot tikai karalis.
1925. gadā tika izveidota OND, organizācija, kas rūpējās par strādnieku brīvā laika un izglītošanas iespējām. 1926. gadā tika izveidota vienota jauniešu organizācija ONB, taču, lai arī dalība tajā tika dažādi uzspiesta, ap 40% skolēnu tajā neiestājās. 1926. gada likums sāka preses brīvības ierobežošanu, 1928. gadā visiem žurnālistiem bija jākļūst par Fašistiskās Žurnālistu asociācijas biedriem.
Atšķirībā no Trešā reiha vai PSRS sociālistiskā reālisma, Itālijā netika veidota vienota fašisma māksla vai kultūra. 1935. gadā nodibināja Propagandas ministriju un 1937. gadā Populārās Kultūras ministriju. Fašisma stils visredzamāk izpaudās arhitektūrā, daudzās šajā laikā celtajās publiskajās celtnēs Itālijā un tās kolonijās.
1929. un 1934. gada plebiscīti
Pēc parlamenta reformas 1928. gadā, 1929. gada 24. martā notika jaunas vēlēšanas. Tas bija plebiscīts, dodot vēlētājiem iespēju balsot tikai Jā vai Nē par vienīgo Fašistu partijas kandidātu sarakstu, kuru iepriekš no atlasītiem pretendentiem sagatavojusi un apstiprinājusi Fašisma Lielā Padome. Vēlēšanas nebija aizklātas, jo vēlēšanu biļetens bija jānodod vēlēšanu komisijai. Bija jau paredzami, ka 98,43% vēlētāju nobalsoja Jā.
1934. gada 26. martā notika līdzīgi organizēts plebiscīts, kurā Fašistu partijas saraksts ieguva jau 99,84% balsu.
Kameru sistēma (1930—1935)
Lai arī fašisms noraidīja sociālismu un atbalstīja brīvo uzņēmējdarbību, tas tomēr uzskatīja, ka valstij ir tiesības iesaistīties, kontrolēt un vadīt tautsaimniecību. Laikā no 1926. līdz 1934. gadam tika radītas nozaru kameras un izveidots korporatīvais valsts modelis, kas plaši tika propagandēts kā trešais ceļš starp kapitālismu un komunismu. Taču kameras netika izmantotas, lai plānotu vai vadītu nozares, tās vienīgi radīja jaunu valsts kontroles rīku pār darbaspēku, iepriekš pastāvējušo arodbiedrību un nozaru asociāciju vietā. 1926. gadā pieņēma likumu, kas nodibināja Kameru ministriju, kas pārraudzīja sindikātus, kas tika radīti septiņās nozarēs — ražošanā, lauksaimniecībā, iekšzemes transportā, tirdzniecības flotē, bankās, tirdzniecībā un radošajās profesijās. 1930. gadā tika radīta Nacionālā Kameru Padome, kas līdz 1934. gadam visu tautsaimniecību sadalīja 22 nozaru kamerās. 1938. gadā tika izveidota Fasciju (Fascio) un Kameru Palāta, kas aizvietoja līdz šim pastāvējušo parlamentu.
Militārā politika
Fašistu paramilitārās vienības, ko 1922. gadā apvienoja MVSN, 1924. gada 4. augustā kļuva par bruņoto spēku sastāvdaļu un 28. oktobrī nodeva zvērestu karalim. Decembra beigās tiem iecēla vadītājus no armijas ģenerāļu vidus. Lai arī sākotnējā fašistu programma aicināja izveidot tautas armiju, Musolīni bija nepieciešams karaļa un armijas atbalsts, tāpēc viņš saglabāja profesionālo armiju, kuras augstākā virsniecība bija lojāla monarhijai, nevis fašismam. Konflikti augstākās virsniecības un fašistu starpā noveda pie tā, ka 1925. gadā Musolīni uzņēmās Kara ministrijas un Flotes ministrijas vadību. Jau Korfu krīze demonstrēja, ka Itālija ir pārāk vāja, lai konfliktētu ar Lielbritāniju un Franciju, kuru flotes kontrolēja Vidusjūru. Ja ap 1923. gada 22,4% valsts budžeta tērēja militārajām vajadzībām, tad līdz 1931. gadam tas pieauga līdz 31%. Līdzekļus prasīja arī 1923. gada martā izveidotā militārā aviācija. 1924.-26. gadu militārajos budžetos no 8,1 miljarda liru flote saņēma 25,7%, armija 61,9% un aviācija 12,4%.
Viens no režīma mērķiem bija itāļu kontroles izveidošana pār Vidusjūru, ko kontrolēja Lielbritānijas un Francijas karaflotes. No 1926. līdz 1933. gadam Itālijas karaflotes tonnāža pieauga no 400 000 uz 550 000 tonnām. 1934. gadā sākās moderno Littorio un Vittorio Veneto būvniecība, kas slepeni pārsniedza starptautiskajos līgumos atļautās 35 000 tonnas. Plānoto 10 zemūdeņu vietā sākās 27 zemūdeņu būvniecība.
Itālija ražoja apmēram 9 reizes mazāk tērauda nekā Trešais reihs un 5 reizes mazāk nekā Lielbritānija. No 1935. līdz 1938. gadam Itālija militārām vajadzībām tērēja aptuveni 11,8% no nacionālā ienākuma, kamēr Vācija 12,9%, Francija 6,9% un Lielbritānija 5,5%. Ņemot vērā Etiopijas kara pieredzi, itāļu divīziju lielumu samazināja no 13 uz 11 tūkstošiem kareivju, tā padarot tās mobilākas un vieglāk apgādājamas. Vidējo un smago tanku vietā Itālija koncentrējās uz tankešu un vieglo tanku ražošanu. Itālijas karakuģiem un zemūdenēm trūka radio, sonāra un radara tehnoloģiju, tāpēc tie izvairījās no nakts operācijām. Flotei nebija savu kara aviācijas vienību. Tikmēr kara aviācijā joprojām plaši izmantoja divplākšņus un itāļu bumbvedēji atpalika no vācu un britu modeļiem. Lai koncentrētos uz pāris ļoti labu modeļu ražošanu, itāļu aviācijas industrija ražoja daudzas un dažādas kaujas lidmašīnas.
1939. gada augustā, kad kļuva skaidrs Vācijas nolūks uzbrukt Polijai, Musolīni pavēlēja izstrādāt plānus karam ar Dienvidslāviju un Grieķiju. Ātri atklājās, ka Itālijas bruņotie spēki nav gatavi šādām operācijām bez Balkānu sabiedroto (Ungārijas, Bulgārijas) un Vācijas palīdzības. Tikai 10 divīzijas bija gatavas karam, kamēr 35 divīzijām trūka modernu ieroču un kareivju. Pēc rezervistu mobilizācijas, 1939. gada 1. oktobrī armija pieauga līdz 1,3 miljonam kareivju. 1. novembrī Badoljo ziņoja Musolīni, ka 10 divīzijas ir pilnīgā kaujasspējīgas, 29 ir nepilnīgi nokomplektētas ar ieročiem, 32 ir daudz nepilnību, un 22 vēl jāsāk veidot. Galvenie trūkumi bija artilērijā, mehanizētos transporta līdzekļos un tankos. Zenītartilērijai trūka munīcijas. Flotei bija 2 kaujas kuģi, 22 kreiseri, 61 iznīcinātājs, 71 torpēdu laivas, 107 zemūdenes. Būvēšanas stadijā atradās vēl 4 kaujas kuģi. Kara aviācijai bija 1769 lidmašīnas, kurām trūka 319 piloti. Degvielas krājumi kolonijās svārstījās no 1,5 līdz 6 mēnešiem, kamēr munīcijas pietiktu 5 mēnešiem. Armijas plānotājiem bija acīmredzams Itālijas stratēģisko izejvielu, metālu un finanšu nabadzība, ko pastiprinātu sagaidāmā Vidusjūras satiksmes bloķēšana.
Karš (1935—1945)
Jau 19. gadsimta beigās Itālija bija mēģinājusi pakļaut Etiopiju, bet bija cietusi apkaunojošu sakāvi. Musolīni pēc savas diktatūras nostiprināšanas vēlējās sākt ātru karu ar kādu no Vidusjūras reģiona valstīm, kas celtu nācijas pašapziņu un fašistiskā režīma prestižu. Itālijas zemniekiem akūti trūka zemes, bet itāļu kolonijas Lībijā un Austrumāfrikā bija pārāk tuksnešainas. Francija un Lielbritānija nevēlējās pieļaut Itālijas militārās un politiskās ietekmes pieaugumu Vidusjūras reģionā. Etiopijas iekarošana apmierinātu visus Itālijas mērķus un neaizskartu pārējo Eiropas lielvaru intereses.
Beidzoties Spānijas pilsoņu karam, Musolīni 1939. gada aprīlī iebruka Albānijas karalistē. Tādējādi itāļu armija, kas bija veidota ātriem un nelieliem kariem, bija karojusi jau 4 gadus bez pārtraukuma, novājinot ne tikai savas kaujasspējas, bet arī Itālijas ekonomiku kopumā. 1940. gada oktobrī, uzskatot, ka karš jau tikpat kā uzvarēts, Musolīni demobilizēja 600 000 kareivjus no 1,1 miljonus lielās itāļu armijas.
1940. gada maijā Musolīni apkopoja savas vēlmes pēc gaidāmās militārās uzvaras pār Franciju un Lielbritāniju - protektorātus pār Horvātiju, Grieķiju, Ēģipti, Tunisiju, Alžīriju, Maroku; Dalmācijas un Korsikas aneksiju, Lielās Albānijas izveidošanu etniskajās robežās, Krētas okupāciju.
Redzot Vācijas panākumus kaujā par Franciju, Itālija 1940. gada 10. jūnijā pieteica karu Francijai un Lielbritānijai. Pasludinot karu pret Franciju un Lielbritāniju, Musolīni informēja Hitleru, ka Itālija vēlas iegūt Korsiku, Nicu, Tunisiju, Džibuti, Ēģipti un Sudānu. Lai arī Hitlers bija gatavs palīdzēt Itālijai ar papildspēkiem, Musolīni uzstāja uz savu “paralēlā kara” stratēģiju, itāļiem sākot uzbrukumus (Grieķija, Ēģipte), kuros tie cieta sakāves, un beigās bija jāglābj vācu armijai.
Pēc Trešā reiha uzbrukuma PSRS Itālija nosūtīja savus kareivjus uz Austrumu fronti. 1941. gadā tika zaudēta Etiopija un Austrumāfrikas kolonijas. 1943. gada aprīlī Itālijas armijas sastāvs sasniedza 3,7 miljonus, no kuriem ap 500 000 veica aizmugures un štāba pienākumus. Uz 13 kareivjiem bija viens virsnieks. Āfrikas smiltīm piemērota transporta trūkumu itāļi daļēji kompensēja izmantojot no britiem sagrābto tehniku. Tanki sāka saņemt radio tikai 1941. gada beigās. 1943. gadā Sabiedrotie izsēdās Sicīlijā un Dienviditālijā, bet Trešais reihs okupēja lielāko Itālijas daļu. Līdz 1945. gada maijam Itāliju plosīja fašistu un nacistu karš pret Sabiedrotajiem, kā arī kreiso partizānu uzsāktais pilsoņu karš.
Fašisma sabrukums (1943—1945)
Pēc tam, kad vācu specvienība atbrīvoja Musolīni no aresta, vācu okupētajā Itālijas daļā viņš izveidoja Itālijas Sociālo Republiku.
Represīvā sistēma
1926. gadā tika pieņemts Valsts Aizsardzības likums, kas paredzēja sodus par opozīcijas partiju dibināšanu vai dalību tajās. Tika izveidota slepenpolicija OVRA, kas bija daudz maigāka par gestapo vai NKVD. Laikā no 1927. līdz 1940. gadam Itālijā nāves sods par politiskajiem noziegumiem oficiāli tika piespriests deviņas reizes. No 4805 politiskajiem tiesas procesiem 3904 beidzās ar apsūdzētā attaisnošanu. Fašisma periodā kopumā 5000 cilvēki tika sodīti par politiskiem pārkāpumiem un 10 000 deportēti uz cietumu salām. Šajos skaitļos nav iekļauti 1943. gada vasarā sāktā pilsoņu kara upuri, kā arī kolonijās un okupētajās teritorijās nogalinātie.
Atšķirībā no Trešā reiha vai staļiniskās PSRS, fašistiskā Itālija nebija asiņaina terora valsts, tā drīzāk radīja baiļu atmosfēru, lai novērstu jebkādu opozīciju. Nevēlamu uzvedību demonstrējušos bieži piekāva fašistu aktīvisti. Politiskie oponenti parasti vai nu zaudēja karjeras iespējas, vai tika izsūtīti uz cietuma salām, kurās mirstība nebija retums. Asiņaināko teroru parasti veica kolonijās un okupētajās teritorijās, kur vietējo iedzīvotāju apspiešanai itāļi nekautrējās lietot masu slepkavības un indīgās gāzes.
Pēc 1926.-27. gada likumiem, kas izveidoja fašistisko diktatūru, sākās pilnīga preses cenzūra. Kā bijušais žurnālists Musolīni personīgi veltīja daudz laika preses cenzēšanai. 1931. gadā izveidoja centralizētu biroju teātra izrāžu satura cenzēšanai. 1935. gadā, sekojot Gēbelsa piemēram Vācijā, nodibināja Preses un propagandas ministriju. 1938. gada rudenī pieņēma pret ebrejiem vērstus likumus, kam sekoja ebreju rakstnieku darbu aizliegumi un atlaišanas no redakcijām. 1942. gada martā apstiprinātajā aizliegto autoru sarakstā no 893 autoriem ap 800 bija ebreji.
Attiecības ar katoļu baznīcu
Itālijas karalistes un Romas pāvesta attiecības bija saspīlētas jau kopš 1870. gada, kad Itālijas karaspēks ieņēma Romu. Lielākā daļa fašisma vadoņu bija ateisti vai nomināli katoļi. Taču Musolīni varas nostiprināšanai bija nepieciešams katoļu partiju un organizāciju atbalsts, tāpēc 1923. gada 20. janvārī notika viņa tikšanās ar kardinālu Pjetro Gaspari, kurā Musolīni apsolīja valsts līdzekļus baznīcas kontrolētās "Romas bankas" glābšanai. Februārī fašistu partija aizliedza saviem biedriem piedalīties masonu organizācijās. Skolās atsākās ticības mācība, valsts iestādes pie sienām parādījās krucifiksi.
1929. gadā valsts un baznīcas attiecības tika normalizētas ar trim līgumiem. Laterānas līgums deva pāvestam suverēnu varu, tika radīta Vatikāna valsts. Konkordāts definēja valsts un baznīcas attiecības, nosakot, ka katolicisms ir vienīgā valsts reliģija, atļāva reliģisko izglītību skolās un atzina laulību reģistrāciju baznīcās. Ar trešo līgumu valsts izmaksāja pāvestam kompensāciju par nodarītajiem zaudējumiem — 750 miljonus liru naudā un 1 miljardu liru valsts obligācijās.
Šie līgumi palīdzēja vēl vairāk nostabilizēt un leģitimizēt fašistu režīmu katoliskajā sabiedrības daļā, kā arī samazināja aktīvu baznīcas pretestību fašisma politikai, taču tie arī deva iespēju baznīcai atgriezties sabiedrības dzīvē un nostiprināt sevi kā alternatīvu fašismam. Baznīca atbalstīja fašistu centienus dzimstības veicināšanā, kā arī karu pret Etiopiju un iesaistīšanos Spānijas pilsoņu karā pret komunistiem.
Dzimstības vecināšana
1925. gadā izveidoja Māšu un zīdaiņu nacionālo organizāciju, kuras uzdevumi bija zemnieku ģimeņu sieviešu atbalsts un rūpes par bērniem, jaunākiem par 5 gadiem. Bērniem sāka organizēt vasaras nometnes. 1926. gadā nodibināja paramilitāru bērnu organizāciju, kuras mērķis bija bērnu fiziskā sagatavotība un militārā gara veidošana. 1926. gada decembrī bezbērnu vīriešiem uzlika papildus nodokli (tas neattiecās uz priesteriem un kareivjiem). Vecpuišiem arī ierobežoja karjeras iespējas valsts iestādēs. 1927. gada 26. maijā Musolīni paziņoja, ka stiprai valstij vajag stipru dzimstību, un Itālijas iedzīvotāju skaitam 20.gs. vidū no aptuveni 40 miljoniem jāpieaug līdz 60 miljoniem. Par mērķi viņš izvirzīja piecus bērnus katrā ģimenē. Ģimenēm ar 7 un vairāk bērniem piešķīra nodokļu atlaides. 1932. gadā pieņēma likumu, kas dzimstības ierobežošanu un abortus pasludināja par kriminālnoziegumiem. Itālijas reģionu starpā organizēja sacensības par lielāko dzimstības pieaugumu. Nodibināja sieviešu organizācijas, kuru biedrenēm vajadzēja nest dzimstības veicināšanas kampaņas ziņu masās. Par spīti visam, 1934. gadā dzimstības rādītāji un laulību statistika bija kritusies. Nabadzīgie itāļu zemnieki, kuru nabadzības iemesls bieži bija tieši lielais bērnu skaits, neatsaucās idejai dzemdēt vēl vairāk. Daudzbērnu ģimenēm radītās atbalsta programmas lika pamatu mūsdienu Itālijas sociālajā atbalsta programmām.
Ekonomika
Fašistu nākšana pie varas gandrīz pilnībā likvidēja industriālo nemieru problēmu un sagrāva organizētās strādnieku organizācijas. Streiku dēļ 1919. gadā bija zaudēti 18 miljoni darbadienu, 1920. gadā 16 miljoni un 1923. gadā 300 000. Biedru skaits Vispārējā Darba Konfederācijā samazinājās no 2,5 miljoniem 1920. gadā uz 500 tūkstošiem 1923. gadā.
Līdz 1925. gadam fašistiskā valdība ekonomikā ievēroja iepriekšējo liberālo valdību kursu uz sabalansētiem budžetiem, zemiem nodokļiem un neiejaukšanos tautsaimniecībā. Musolīni īstenoja plašu privatizācijas programmu. Jau 1921. gada novembrī viņš paziņoja, ka atbalsta dzelzceļu privatizāciju. 1921. gada decembrī Fašistu partija pieņēma programmu, kurā atbalstīja telefonu, dzelzceļu privatizāciju, pasta un telegrāfa valsts monopolu atcelšanu, lai samazinātu valsts daļu ekonomikā. To motivēja partijas vajadzība piesaistīt pret valsts kontroli vērstās vidusšķiras vēlētāju atbalstu, gūt lielo rūpnieku atbalstu, kā arī demonstrēt savu opozīciju komunistiem.
1922. gada decembrī valdība deva atļauju sākt pirmās privātās maksas šosejas būvniecību. Daudzo maksas šoseju celtniecība ne tikai deva stimulu celtniecības materiālu ražotājiem, bet arī auto ražotājam FIAT. Tā kā maksas šosejas tomēr radīja zaudējumus, daudzas no tām trīsdesmitajos gados nacionalizēja, saglabājot maksu par to lietošanu. 1923. gada 8. februārī sāka privatizēt lielāko daļu 1907. gadā nacionalizēto telefona tīklu. 1923. gada 1. martā valdība atcēla 1916. gada 31. augustā ieviesto valsts monopolu sērkociņu tirdzniecībā, tā vietā ieviešot sērkociņu ražošanas nodokli. 1923. gada 29. aprīlī atcēla 1912. gada 4. aprīlī ieviesto dzīvības apdrošināšanas monopolu. 1923. gada aprīlī valdība pieņēma lēmumu par dažu reģionālo dzelzceļa līniju privatizāciju, taču fašistisko dzelzceļnieku arodbiedrību pretestības dēļ plānu neīstenoja. 1925. gada jūlijā amatā stājās jauns finanšu ministrs, un privatizācija apsīka. Privatizētajās nozarēs parasti izveidojās oligopolija, kas neveicināja konkurenci.
1925. gada 3. janvāra Musolīni runa, kas iezīmēja diktatūras sākumu, nozīmēja arī konservatīvo partiju koalīcijas beigas un ļāva fašistiem veidot neatkarīgu ekonomikas politiku. 23. janvārī Fašisma Lielā Padome paziņoja, ka ekonomika turpmāk ciešāk jāiekļauj valstī. Turpmākajos mēnešos pieņēma lēmumus, kas palielināja valdības kontroli pār ekonomiku. 1927. gada aprīlī pieņēma jaunu Darba likumu, kas paplašināja valdības tiesības iejaukties privāto uzņēmumu darbībā.
No 1929. līdz 1933. akciju tirgus zaudēja 39% savas vērtības. Bezdarbs pieauga no 300 tūkstošiem 1929. gadā līdz 1 miljonam 1933. gadā. Valsts sāka organizēt dažādus sabiedrisko darbu projektus, kā arī samazināja militāros tēriņus no 31% uz 25%.
1933. gada 23. janvārī izveidoja Industriālās Rekonstrukcijas Institūtu (IRI), kura uzdevums bija novirzīt valsts investīcijas stratēģiski svarīgajiem uzņēmumiem. IRI pārņēma Depresijas dēļ nacionalizēto banku sliktos kredītus rūpniecības uzņēmumiem, tā faktiski tos nacionalizējot. Valsts kļuva par līdzīpašnieci stratēģiski svarīgākajās nozarēs. IRI kontrolēja 100% militārās rūpniecības uzņēmumu, 90% kuģubūvētavu, 80% kuģniecību, 30% dzelzceļu. IRI kontrolē nonāca arī lielākā daļa telefonu tīklu.
Reaģējot uz 1936. gadā ieviestajām Tautu savienības sankcijām, Itālija pārgāja uz autarķijas modeli ekonomikā un IRI pasūtījumu apjoms pieauga. Laikā starp 1936. un 1940. gadu, lielā mērā pateicoties militārajiem pasūtījumiem, industriālā ražošana pirmo reizi apsteidza lauksaimniecību kā lielākais tautsaimniecības sektors (34% pret 29%). Kara dēļ no 1940. līdz 1943. rūpnieciskās ražošanas apjomi samazinājās par 35% un lauksaimniecībā par 25%.
Purvu nosusināšana un jaunās pilsētas
Viens no fašisma redzamākajiem panākumiem bija Pontinas purvu nosusināšana un jaunu agropilsētiņu celtniecība. Tā bija daļa no programmas, kas vērsta uz lauku attīstību, lai novērstu zemnieku došanos darba meklējumos uz Ziemeļitālijas lielajām pilsētām. 1928. gadā Musolīni paziņoja, ka pilsētās sāks nojaukt graustus un turpmāku emigrāciju no laukiem ierobežos, ieviešot iekšējās ceļošanas atļaujas. Režīms arī cerēja, ka uzlabojot lauku iedzīvotāju dzīves apstākļus pieaugs dzimstība un samazināsies emigrācija no Itālijas. Lauksaimniecības centru veidošana arī turpināja iepriekš iesāktās “Kaujas par kviešiem” uzsvaru uz lauksaimniecības attīstību.
1932. gadā uzsāka Pontinas purvu nosusināšanas kampaņu, grāvju rakšanā un jaunu pilsētiņu celšanā iesaistot vismaz 50 000 strādnieku. Iepriekš gandrīz neapdzīvotajos un malārijas odu pilnajos purvos tika nodibinātas vairākas jaunas pilsētiņas – Litorija (tagad Latīna,1932), Pontīnija (1933), Sabaudija (1934), Aprīlija (1937), Pomēzija (1939) un izveidota jauna Litorijas province (tagad Latīnas province). Lai arī arhitektūras uzsvari gadu laikā nedaudz mainījās, jaunās pilsētiņas tika celtas vienkāršajā, fašismam raksturīgajā modernā racionālisma un neoklasicisma stilu sajaukumā, izmantojot līdzīgus plānošanas principus. Centrā atradās fašistu partijas nams, municipalitāte un baznīca. Ēkām bija tikai daži stāvi, bet vertikālos akcentus iezīmēja centrālo ēku torņi. Pilsētiņas parasti plānoja ne vairāk kā 3000 iedzīvotāju vajadzībām. Pontinas purvu nosusināšanas darbus un jauno iedzīvotāju izvēli kontrolēja kara veterānu organizācija un to pirmie iedzīvotāji nāca no Veneto un Friuli provincēm ziemeļos. Jauno pilsētiņu celtniecība arī kalpoja kā piemērs nākotnē plānotajam un daļēji īstenotajam itāļu kolonistu vilnim uz Itālijas kolonijām Āfrikā, kur tie apmestos līdzīgi jaunbūvētās pilsētiņās.
Fašisma gados jaunu pilsētiņu celšana notika visā Itālijā un tās kolonijās. Sardīnijā 1928. gadā tika nodibināta Musolīnija (tagad Arboreja) un 1938. gadā atklāta ogļraču pilsētiņa Karbonija. Kara aviācijas vajadzībām 1937. gadā atklāta Guidonija.
Ārpolitika
Balkānos Itālija vēlējās iegūt teritorijas grieķu salās un kontrolēt nelielo Albāniju. Pēc tam, kad nezināmi uzbrucēji nogalināja itāļu ģenerāli, kurš piedalījās Albānijas robežu iezīmēšanā, 1923. gada vasarā uz neilgu laiku tika okupēta grieķu Korfu sala, taču tā drīz bija jāpamet pēc Tautu savienības spiediena. 1924. gadā abas valstis sāka attiecību uzlabošanu. 1928. gada 30. maijā Itālija un Turcija parakstīja draudzības līgumu, kam 23. septembrī sekoja Itālijas-Grieķijas draudzības līgums. Ar itāļu diplomātu starpniecību izdevās noslēgt 1930. gada 10. jūnija Grieķijas-Turcijas līgumu, kas atrisināja abu valstu konfliktu, un grieķu-turku draudzības līguma noslēgšanu 30. oktobrī. Lai arī pēc Albānijas okupācijas Itālija sākotnēji apliecināja, ka turpinās draudzīgu politiku pret Grieķiju, 1939. gada 13. aprīlī Lielbritānija un Francija paziņoja, ka uzbrukuma gadījumā sniegs atbalstu Grieķijai. 1939. gada septembrī Itālija informēja, ka neplāno uzbrukt Grieķijai, atvilka karaspēku 20 km no robežas un ierosināja pagarināt 1928. gada draudzības līgumu, kas beidzās 1939. gada 1. oktobrī. Konsultējoties ar Lielbritāniju, Grieķija izlēma līgumu neatjaunot.
Cits ārpolitikas virziens saistījās ar Itālijas ietekmes palielināšanu Āfrikā, kur Itālija cerēja iegūt teritoriālas koncesijas no Francijas kontrolētās Tunisijas un palielināt savus valdījumus Austrumāfrikā. 1912. gadā no Osmaņu impērijas iekarotajā Lībijā vairāku gadu laikā tika asiņaini apspiesta vietējo iedzīvotāju sacelšanās un ievērojami paplašināta Lībijas teritorija uz dienvidiem, un Ēģiptes pierobežā, kur Lielbritānija 1925. gadā atteicās no strīdus teritorijas.
1923. gada 13. septembrī Spānijā izveidojās Migela Primo de Riveras diktatūra, un starp abām diktatūrām izveidojās labas attiecības, ko nostiprināja karaļa Alfonso XIII un Primo de Riveras vizīte Romā. Spānijā izvērsās itāļu fašistu un Itālijas kultūras organizāciju darbība. Primo de Riveras diktatūra krita 1930. gada janvārī, un 1931. gadā izveidojas liberālā Spānijas Otrā republika, kas veido ciešas saites ar Franciju. 1933. gada oktobrī Primo de Riveras vecākais dēls nodibināja fašistisku partiju - Falangu. 1934. gada martā Itālija slepeni apsolīja divām spāņu monarhistu partijām finansiālu un militāru atbalstu. 1935. gada martā Musolīni izlēma šo atbalstu izbeigt, taču aprīlī piekrita finansiāli atbalstīt grūtībās nonākušo Falangu. Spānijas pilsoņu kara sākums Musolīni bija negaidīts, taču viņš ātri izlēma atbalstīt nacionālistus. Itāļu kareivju skaits Spānijā 1937. gada jūlijā pārsniedza 70 000.
Koloniālā impērija
Jau kopš Pirmā pasaules kara laikiem Itālijas karaliste kontrolēja Eritreju, Itālijas Somālilendu, Dodekanesas salu arhipelāgu Egejas jūrā un Lībijas piekrastes pilsētas. Pirmā fašistiskās Itālijas dekāde tika pavadīta, iekarojot Tripolitāniju un Kirenaiki (mūsdienu Lībiju) un Itāļu Somālilendu, kā arī palielinot to robežas tuksnešainajos reģionos. Koloniju pārvaldīšanu Musolīni izmantoja kā iespēju atbrīvoties no spēcīgiem politiskajiem konkurentiem. Vienu no 1922. gada marša uz Romu īstenotājiem Čezāri Mariju De Veči (Cesare Maria De Vecchi) 1923. gadā iecēla par Itāļu Somālilendas gubernatoru. Viņš uzsāka militāras kampaņas vietējo klanu un valdnieciņu pakļaušanai, ka arī palielināja Somālilendas robežas strīdīgajā Ogadenas reģionā, atjaunojot robežkonfliktus ar Etiopijas impēriju.
Lai iegūtu Itālijas atbalstu pret Vāciju, Francijas premjerministrs Pjērs Lavals 1931. gadā slepeni piedāvāja piekrist Itālijas uzbrukumam Etiopijai, un 1932. gadā Musolīni sāka šī kara plānošanu. 1935. gada janvārī Lavals apstiprināja, ka Francija militāri netraucēs itāļu uzbrukumam Etiopijai. 1936. gadā iekarotās Etiopijas impērijas nomierināšanai tika izvērsts asiņains terors. Musolīni cerēja, ka šeit izdosies izveidot etiopiešu armiju, ko varēs izmantot Sudānas iekarošanai, lai izveidotu kontaktu ar itāļu Lībiju. Sākoties Otrajam pasaules karam, Itālijas Austrumāfrika bija pilnībā atgriezta no Itālijas, un 1940—41. gados to iekaroja Lielbritānijas koloniālā armija.
Citu marša uz Romu vadītāju, Emilio De Bono 1925. gada jūlijā iecēla par Tripolitānijas gubernatoru. Vietējo iedzīvotāju sacelšanos Kirenaikes provincē, izmantojot indīgu gāzi, 100 000 cilvēku ieslodzīšanu koncentrācijas nometnēs un mājlopu ganāmpulku iznīcināšanu 1932. gadā izdodas apspiest ģenerālim Rodolfo Graciani. Abas Ziemeļāfrikas provinces tika apvienotas Lībijā, kuras gubernators no 1934. gada bija bijušais skvadristu līderis Italo Balbo. Viņa vadībā Lībijas piekrastes teritorijā sākās itāļu lauksaimnieku kolonistu nometināšana, pilsētu celtniecība un piekrastes lielceļa (via Balbia), kas stiepās no Tunisijas līdz Ēģptei, izbūve. Līdzīgi kā franči Alžīrijā, itāļi Lībijas “ceturto krastu” centās pārvērst par itāļu vairākuma apdzīvotu zemi, kas 1939. gadā tika iekļauta Itālijas teritorijā.
Hronoloģija
1923. Martā apvienojās PNF un Nacionālistu asociācija. Jūlijā tika pieņemts jaunais vēlēšanu likums.
1925. Patiesas diktatūras sākums. Tika ierobežota runas un preses brīvība. Fašistu sveiciens kļuva obligāts valsts ierēdņiem, fasciju saišķis kļuva par valsts simbolu. Sākās “Kviešu kauja”.
1928. Sākās purvu nosusināšana un jaunu aramzemes platību apgūšana.
1929. Laterānas līgumi ar katoļu baznīcu, tika izveidots Vatikāns.
1931. Tika aizliegtas visas nefašistu jauniešu organizācijas.
1934. Saspīlējums ar Vāciju Austrijas krīzes dēļ.
1936. Maijā tika pasludināta Itālijas impērija. Jūlijā Itālija iesaistījās Spānijas pilsoņu karā. Oktobrī tika pasludināta Trešā reiha un Itālijas Ass.
1937. Itālija pameta Tautu savienību un novembrī pievienojās Antikominternes paktam.
1938. Septembrī tika parakstīta Minhenes vienošanās. Novembrī tika pieņemti antisemītiskie likumi, kas ierobežoja ebreju tiesības.
1939. Janvārī korporāciju kamera aizvietoja parlamentu. Aprīlī sākās iebrukums Albānijā. Maijā noslēgts Tērauda pakts ar Trešo reihu. Septembrī sākās Otrais pasaules karš, Itālija pasludināja, ka ir nekarojoša valsts.
1940. Jūnijā tika pieteikts karš Francijai un Lielbritānijai. Oktobrī sākās iebrukums Grieķijā. Decembrī uzbrukums pret Grieķiju tika atsists un izgāzās uzbrukums Ēģiptei.
1941. Aprīlī tika zaudēta Etiopija un Austrumāfrikas kolonijas. Jūnijā Itālija kopā ar Trešo reihu sāka karu pret PSRS. Decembrī Itālija pieteica karu ASV.
1943. Martā notika strādnieku streiki Turīnā un Milānā. Maijā Ass valstu karaspēks Tunisijā kapitulēja. 9. jūlijā rietumu Sabiedrotie izsēdās Sicīlijā. 24.—25. jūlijā Musolīni zaudēja varu fašistu partijā, tika atstādināts no premjerministra pienākumiem un arestēts. 8.—10. septembrī Trešais reihs okupēja Itāliju. Septembrī Musolīni sāka Itālijas Sociālās Republikas veidošanu.
1944. Jūnijā rietumu Sabiedrotie ieņēma Romu. Decembrī notika pēdējā Musolīni publiskā runa.
1945. Aprīlī tika zaudēta kontrole pār Ziemeļitāliju. 28. aprīlī komunistu partizāni nošāva Musolīni.
Merts Mildirs
Merts Mildirs (tr, dzimis ) ir turku futbolists, spēlē aizsarga pozīcija, Turcijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada Mildirs pārstāv Turcijas Superlīgas komandu Fenerbahçe.
Turcijas futbola izlases sastāvā Mildirs debitēja mačā pret Bosniju un Hercegovinu.
Olehs Protasovs
Olehs Protasovs (uk; dzimis ) ir bijušais Padomju Savienības un Ukrainas futbolists un futbola treneris. Futbolista karjeras laikā spēlējis Padomju Savienības, Grieķijas un Japānas klubos. Padomju Savienības izlases sastāvā startējis 1986. gada FIFA Pasaules kausā, 1990. gada FIFA Pasaules kausā un 1988. gada Eiropas čempionātā. 1987. gadā tika atzīts par Padomju Savienības augstākās līgas gada futbolistu. 1985., 1987. un 1990. gadu sezonās bija spēlētājs, kurš guvis visvairāk vārtus Padomju Savienības augstākajā līgā.
LBTU Meža fakultāte
Vēsture
1919. gada 8. augustā Rīgas Politehniskā institūta Reorganizēšanas komisijas pirmajā sēdē bija nolemts Agronomijas fakultāti papildināt ar meža zinību nozari. Otrā Latvijas augstskolas studiju gadā pie Lauksaimniecības (tā pārdēvēja Agronomijas fakultāti) fakultātes atvēra Mežkopības nodaļu, kura tad arī kļuva par tagadējās Meža fakultātes priekšteci. 1920. gada novembrī docenti A. Kalniņš un E. Ostvalds, lektori F. Kīglers un B. Jurevics nolasīja pirmās lekcijas meža zinībās.
Jau 1925. gadā bija izstrādāts projekts par patstāvīgas LU Mežsaimniecības fakultātes organizēšanu, taču to realizēja tikai 1939. gadā, kad fakultāti izveidoja jaundibinātās Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas sastāvā uz LU Mežkopības nodaļas bāzes. 1939./40. studiju gadā JLA Mežsaimniecības fakultātē strādāja 20 mācību spēki un to palīgi: profesori A. Kalniņš un R. Markus; vecākie docenti Pauls Galenieks, A. Teikmanis, N. Zemītis; docenti J. Biķis, V. Eihe, A. Tauriņš; ārštata docenti R. Siksna, Nikolajs Tranzē; vecākie asistenti un privātdocenti A. Rozēns, V. Lange, E. Roze, R. Liepiņš, P. Šreinerts (Sarma); asistenti A. Bergmanis, R. Indāns, V. Lange; jaunākie asistenti P. Mūrnieks, F. Neilands un E. Pogainis. 1944. gada jūlijā, Jelgavas pilij nodegot, fakultāte Jelgavā beidza pastāvēt un to atjaunoja Rīgā tā paša gada rudenī jau kā Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas fakultāti. Pēc pastāvīgas Mežsaimniecības fakultātes nodibināšanas tajā tika noorganizētas arī Meža bioloģijas un Botānikas katedras. 1944. gadā Botānikas katedras vietā izveidoja Dendroloģijas katedru, ko vadīja Voldemārs Lange, bet 1949. gadā to likvidēja, atkal izveidojot Botānikas katedru. To līdz 1975. gadam vadīja Voldemārs Lange, pēc tam - Ella Muižarāja (1975-84) un Valdis Ozols (1984-93). 1993. gadā Botānikas katedru apvienoja ar Mežkopības katedru.
1949. gadā atvēra LLA Mežtehnikas fakultāti mežizstrādes inženieru un kokapstrādes inženieru tehnologu sagatavošanai. 1957. gadā LLA Mežsaimniecības un mežtehnikas fakultāte pārcēlās uz Jelgavu un izvietojās tās līdzšinējās telpās — Akadēmijas ielā 11. Fakultātes mācību darbnīcas izvietojās Dobeles ielā 41.
1991. gadā fakultāti pārdēvēja par LLU Meža fakultāti, kuras sastāvā bija 4 katedras: Mežkopības, Meža izmantošanas, Kokapstrādes un Darba vides, taču vēlāk tika apvienotas Meža izmantošanas un Darba vides katedras.
Nidžats Memmedovs
Nidžats Memmedovs (az; dzimis, Nahčivanā) ir Azerbaidžānas starptautiskais lielmeistars šahā (2006).
Biogrāfija
Pārstāvējis Azerbaidžānu Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos. Lielāko panākumu guvis 1999. gadā, kad uzvarējis Eiropas jauniešu šaha čempionātā U14 vecuma grupā. Daudzkārtējais Azerbaidžānas jauniešu šaha čempionātu laureāts dažādās vecuma grupās, tajā skaitā divas reizes uzvarējis šajos turnīros: U16 vecuma grupā (2001) un U20 vecuma grupā (2004). Divas reizes dalījis otro vietu Azerbaidžānas šaha čempionātos (2007, 2008), bet 2011. gadā kļuvis par Azerbaidžānas šaha čempionu. 2021. gada maijā izcīnījis 3. vietu Azerbaidžānas šaha čempionātā.
Daudzu starptautisko šaha turnīru uzvarētājs, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Teherānā (2005), Bādviszē (Vācija, 2007), Hastingsas šaha festivālā (Anglija, 2008), Kavalā (Grieķija, 2009), Prāgā (2012), Teplicē (Čehija, 2013).
Pārstāvējis Azerbaidžānas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2000. gadā Memmedovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2006. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. 2016. gadā kļuvis arī par FIDE treneri.
Līza Stensfīlda
Līza Džeina Stensfīlda (en; dzimusi Lielā Mančestrā) ir britu dziedātāja un dziesmu autore.
Jānis Vinters (politiķis)
Jānis Vinters (dzimis, miris ) bija latviešu politiķis un sabiedriskais darbinieks. 3. un 4. Saeimas deputāts no Agrāko naudas noguldītāju un citu cietušo partijas (1928—1934).
Līza Stensfīlda
Biogrāfija
Līza Stensfīlda piedzima Lielā Mančestrā, Apvienotajā Karalistē. 1982. gadā Līza pirmo reizi piedalījās televīzijas Granada TV raidījumā The Head of Light Entertainment, kur uzvarēja konkursā, nodziedot grupas Human League dziesmu The Things That Dreams Are Made Of. Pēc konkursa viņa noslēdza līgumu ar ierakstu kompāniju Polydor Records.
Jānis Vinters (politiķis)
Biogrāfija
Dzimis (pēc vecā stila — ) Dikļu "Vintēnu" saimnieka Antona Vintera un Annas dzimušas Liepiņas ģimenē.
Beidzis Jelgavas lauksaimniecības skolu. Studējis lauksaimniecību Petrovskas lauksaimniecības akadēmijā. Kā virsnieks piedalījies 1. pasaules karā. Piedalījies Sibīrijas latviešu sabiedriskajā dzīvē, darbodamies Tomskas Latviešu kultūras biedrībā. Piedalījies Latvijas abrīvošanas cīņās sākot ar 1919. g. pavasari. Pēc kara studējis Latvijas Universitātē tausaimniecību un tiesību zinātni. Dikļos dibinājis jaunatnes biedrību, kurā ilgus gadus valdes priekšnieks un režisors. Bijis Latviešu jaunatnes savienības kongresa padomes priekšsēdētājs. Nodibinājis Centrālo latviešu jaunatnes savienību un bijis tās valdes priekšnieks. lerosinājis Dikļos pretalkohola biedrības Dikļu nodaļas nodibināšanu. Pēc universitātes beigšanas strādājis kā zvērināta advokāta palīgs. 1926. gadā nodibinājis agrāko naudas noguldītāju biedrību zem nosaukum "Caur 1920. g. 18. marta likuma cietušo biedrība" un bijis tās centrālās valdes priekšnieks. Darbojies arī Latviešu bezpartejisko atvaļināto karavīru biedrībā. Strādājis arī avīžniecībā. Laikraksta "Taisnība" redaktors.
Līza Stensfīlda
Biogrāfija
Pēc dažu veiksmīgu singlu izdošanas pusaudzes vecumā, viņa kļuva par vienu no bērnu televīzijas šova Razzamatazz vadītājām. 1983. gadā Līza filmējās bērnu seriālā The Krankies Klub.
Jānis Vinters (politiķis)
Biogrāfija
1951. gadā arestēts Latvijā.
Līza Stensfīlda
Biogrāfija
Dziedātāja pasaules atpazīstamību ieguva ar dziesmu no 1989. gada albuma Affection - All Around the World, kas sasniedza trešo vietu ASV topā Billboard Hot 100 un pirmo UK Singles Chart. Albums Affection ieguva "platīna" diska statusu. 1992. gadā Līza Stensfīlda saņēma BRIT Award nominācijā "Labākā britu dziedātāja".
Jānis Vinters (politiķis)
Biogrāfija
Miris 1979. gada 2. martā. Apglabāts Dikļu kapsētā.
Līza Stensfīlda
Ģimene
Dziedātāja ir precējusies ar angļu mūziķi Jenu Devani.
ZSU-23-4
ZSU-23-4 "Šilka" ir viegli bruņota pašgājēja pretgaisa aizsardzības sistēma.
Majo Doko
Majo Doko (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
ZSU-23-4
Nosaukums
Nosaukums "ZSU-23-4" ir saīsinājums no "Zeņitnaja Samahodnaja Ustanovka" un nozīmē — pretgaisa pašgājēja iekārta. Skaitlis "23" ir stobra diametrs milimetros, bet skaitlis "4" ir stobru skaits. Iekārta ir nosaukta upes Šilkas vārdā. Šīs ieroču sistēmas NATO nosaukums ir "Zeus."
Grieķu katoļu baznīca
Grieķu Bizantijas katoļu baznīca jeb Grieķu katoļu baznīca (grieķu: Ελληνόρρυθμη Καθολική Εκκλησία) ir austrumu katoļu patstāvīga (sui iuris) baznīca. Līdzīgi kā citas grieķu-katoļu baznīcas, tās liturģija tiek balstīta uz Bizantijas ritu. Pēc 2017. datiem Grieķu katoļu baznīcā bija ap 6016 katoļu.
Vēsture
Pastāvēja vairāki neveiksmīgi mēģinājumi atrisināt Austrumu un Rietumu šķelšanos starp grieķu un latīņu kristiešiem. Daudzi atsevišķi grieķi, kas tolaik atradās Osmaņu pakļautībā, pieņēma sadraudzību ar Romu.
Mūsdienās
Grieķu katoļu baznīca sastāv no diviem apustuliskajiem eksarhātiem — Grieķijas un Konstantinopoles. Dievkalpojumi visās draudzēs notiek grieķu valodā.
Zelta lauva
Balvu 1949. gadā ieviesa festivāla organizatoriskā komiteja un mūsdienās "Zelta lauva" tiek uzskatīta par vienu no prestižākajām kino industrijas apbalvojumiem.
Monteagila
Monteagila (es) ir pilsētā Čīlē, Biobio reģionā. Pilsētā dzīvo ap 6 tūkstošiem iedzīvotāju. Atrodas 6 km uz dienvidrietumiem no mazliet lielākas pilsētas Kabrero. Gar pilsētu iet dzelzceļa līnija, kas Kabrero savieno ar Lahas pilsētu.
Blosoma rags
Blosoma rags (ru, en) ir zemesrags Austrumsibīrijas jūras krastā, Vrangeļa salas galējais dienvidrietumu punkts. Administratīvi ietilpst Krievijas Čukotkas autonomā apvidus Iuļtinas rajonā. Blosoma rags ir robeža starp Austrumsibīrijas un Čukču jūru (Longa šaurumu).
IM Flash Singapore
IM Flash Singapore bija Singapūras pusvadītāju komponenšu uzņēmums, kas ražoja NAND zibatmiņas mikroshēmas. Tas no 2007. līdz 2012. gada bija Micron Technology un Intel Corporation kopuzņēmums. Tagad tas nav atsevišķa juridiska vienība, rūpnīca pieder Micron meitas uzņēmumam Micron Semiconductor Asia Pte.
Blosoma rags
Ģeogrāfija
Zemesrags izvietojies Vrangeļa salas dienvidrietumu galā, salas galējais dienvidu punkts. Zemesragu veido zema smilts un grants strēle; maksimālais augstums 2 m vjl.
IM Flash Singapore
2007. gada 27. februārī mikroshēmu tehnoloģiju uzņēmumi Micron Technology un Intel Corporation Singapūrā dibināja kopuzņēmumu IM Flash Singapore. Tas tika izveidots, ražotu NAND zibatmiņas mikroshēmas, līdzīgi kā abu uzņēmumu 2005. gadā ASV dibinātais kopuzņēmums IM Flash Technologies.
Blosoma rags
Ģeogrāfija
Nosaukumu zemesragam 1881. gadā piešķīra leitnants Roberts Berijs par godu Frederika Bīčija (Frederick William Beechey) kuģim Blossom, ar kuru tas 1828. gadā pētīja Čukču jūru.
IM Flash Singapore
IM Flash Singapore darbības uzsākšana bija plānota 2008. gada beigās, bet finanšu krīzes dēļ visi 800 darbinieki 2008. gada oktobrī tika atlaisti. Ražotnes būvniecība tika pabeigta, bet nepieciešamais aprīkojums nebija uz to pārvietots.
Blosoma rags
Ģeogrāfija
No 1941. līdz 1973. gadam zemesragā darbojās Misblosomas vasaras polārstacija, mūsdienās tur atrodas viens no dabas rezervāta kordoniem.
IM Flash Singapore
2010. gadā tika veikta sagatavošanās darbi, lai uzsāktu ražošanu gada beigās. Ražotne oficiāli uzsāka darbu 2011. gada aprīlī.
2012. gada 28. februārī Micron un Intel paziņoja, ka Intel pārdos IM Flash Singapore piederošās kapitāldaļas Micron, kā arī savu daļu IM Flash Technologies inventāra, kas atrodas Micron ražotnē Virdžīnijā. IM Flash Singapore tika iekļauts Micron meitas uzņēmumā Micron Semiconductor Asia Pte.
Luijs Andersons
Luijs Perijs Andersons (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu stendapa komiķis, aktieris, rakstnieks un spēļu šovu vadītājs. Andersons izveidoja animācijas seriālu Life with Louie un televīzijas situāciju komēdijseriālu The Louie Show, kā arī sarakstīja četras grāmatas. No 1999. gada līdz 2002. gadam vadīja spēļu šovu Family Feud.
Par lomu televīzijas kanāla FX komēdijseriālā Baskets, Andersons saņēma trīs nominācijas Primetime Emmy balvai un 2016. gadā vienu balvu ieguva. Atveidojis nelielu lomu filmā "Aizliegtā brīvdiena" (1986). Filmējies Džona Lendisa komēdijā "Uz Ameriku pēc princeses" (Coming to America, 1988) un filmas 2021. gada turpinājumā.
Andersons uzstājās stendapa šovā Louie: Larger Than Life Lasvegasā no 2003. līdz pat 2012. gadam.
Basendži
Basendži ir viena no senākajām suņu šķirnēm. Šķirnes vēsturei ir apmēram 5000 gadu, tās izcelsmes reģions ir centrālā Āfrika. Šie suņi ir medību suņi.
Basendži ir bezbailīgi suņi ar labu veselību un stipru imunitāti. Šķirnes unikalitāte ir tāda, ka tās pārstāvji nerej, bet izdod īpašas skaņas, līdzīgas jodelēšanai, bet tās var dzirdēt tikai tad, kad suns ir satraukts.
Ausainā pūce
Ausainā pūce (Asio otus) ir vidēja izmēra naktsaktīva pūce, kas izplatīta visā Eiropā, izņemot galējos ziemeļus, Āzijā līdz Tālajiem Austrumiem, Ziemeļāfrikā no Marokas līdz Tunisijai un Ziemeļamerikā no Kanādas dienvidiem līdz Meksikai. Ausainai pūcei ir 4 pasugas.
Latvijā
Latvijā ausainā pūce ir samērā parasta ligzdotāja, kas ligzdo tradicionālā kultūrainavā, izvairoties no lieliem mežu masīviem. Tā ir otrā biežāk sastopamā pūču suga aiz meža pūces. Reizēm paliek ziemot, bet bargās ziemās daudzas pūces iet bojā. Latvijā mājo nominālpasuga Asio otus otus.
Izskats un īpašības
Ausainā pūce ir vidēji liela pūce. Tās ķermeņa garums ir 35—38 cm, spārnu plētums 90—100 cm, svars 220—435 g. Mātītes ir nedaudz lielākas un tumšākas nekā tēviņi. Ausainai pūcei ir raibumaini brūns apspalvojums. Mugura tumša, sajaucoties melnām, tumši brūnām, gaiši brūnām un baltām spalviņām, bet pavēdere gaiši brūna ar tumši brūnām vertikālām svītrām un raibumiem. Uz apaļās, lielās galvas tai ir gari un melni pušķi, kas atgādina ausis vai ragus. Garie ausu pušķi, sēžot uz zara, ausaino pūci vizuāli padara lielāku. Lidojumā pušķi tiek pieglausti un nav redzami. Spārni — ļoti gari un plati. Sēžot uz zara, tie krustojas uz muguras. Arī aste ir gara. Kājas un pirksti apspalvoti ar gaiši brūnām spalvām. Uzacis un spalvas ap knābi ir gandrīz baltas.
Kā visām pūcēm tai ir asimetriski ausu atvērumi: kreisās auss atvere ir augstāk nekā labā. Asimetriskie ausu atvērumi palīdz pūcei labāk noteikt skaņas avota atrašanās vietu. Tai ir lieli, rudi brūni sejas diski, ar tumši pelēku maliņu visriņķī. Arī sejas diski uzlabo pūces spēju sadzirdēt vissīkāko troksni. Pateicoties izcilajai dzirdei, pūce var medīt tumsā. Ir zināms, ka ausainā pūce spēj noķert peli pilnīgā tumsā.
Balss
Ausainā pūce ir samērā kluss putns, bet riesta laikā tā kļūst "runīga". Tēviņam ir raksturīga ūjināšana, kas, lai arī ir klusāka par daudzu citu pūču sugu skaļajām balsīm, piemērotos laika apstākļos ir sadzirdama pat kilometru tālu. Ja ausainā pūce ir nervoza, tā spiedz vai svilpo. Briesmu gadījumā tā skaļi un asi sauc “kvik-kvik-kvik”. Pēc ligzdas atstāšanas vasaras vidū skaļi, un līdz ar to naktī pamanāmi, ir ausaino pūču jaunie putni.
Uzvedība un barība
Ausainā pūce mājo mežmalās vai atsevišķās koku grupās atklātu lauku un pļavu tuvumā. Tā medī nakts laikā atklātās vietās, klusu, bez skaņas planējot virs medību teritorijas. Migrējot tā retumis medī arī dienas laikā. Ausainā pūce pamatā medī grauzējus, bet arī citus mazus zīdītājus (mazākus par 100 gramiem), putnus un čūskas. Upuris parasti tiek noķerts uz zemes vai zemiem augiem. Uzreiz pēc noķeršanas ausainā pūce ar knābi nogalina medījumu, ieknābjot upura galvaskausa pamatnē, pēc tam medījums tiek norīts vesels. Ligzdošanas laikā liekais medījums tiek noglabāts ligzdā vēlākai apēšanai. Mazus upurus ausainā pūce nes knābī, lielākus nagos. Pēc medījuma apēšanas, pēc 3—4 stundām, ausainā pūce atrij spalvu un matojuma kamolus. Ausainā pūce ir ļoti laba lidotāja, tā spēj veikli manevrēt starp bieziem krūmiem. Tās lidojums atgādina kaijas lidojumu, ar retiem, lēniem spārnu vēzieniem, kas mijas ar ilgstošu planēšanu.
Ausaino pūču viena no īpatnībām ir to savākšanās baros ziemas periodā. Bars kopīgi dienas laikā atpūšas kādā kokā.
Ligzdošana
Ligzdošanas laikā ausainās pūces dzīvo pa pāriem un uzturas tikai ligzdas tuvumā. Lai arī ausainām pūcēm ir ligzdas teritorija, tās ir tolerantas pret savas sugas pūcēm. No pārējiem plēsīgajiem putniem un citiem ienaidniekiem teritoriju apsargā abi vecāki. Tie bezbailīgi uzbrūk, pikējot, knābjot un skaļi kliedzot. Ienaidnieka aizvilināšanai tiek izmantots arī ievainota putna paņēmiens. Ausainā pūce izliekas savainota, lai aizvilinātu lielāku ienaidnieku. Reizēm vairākas ausainās pūces, kas viena otras tuvumā ligzdo, tēlo ievainotus putnus, lai aizvilinātu uzbrucēju, pat, ja apdraudēta tikai viena no ligzdām. Ligzdošanai tiek izmantotas vecas vārnu, kraukļu, žagatu un plēsīgo putnu ligzdas. Ausainā pūce ļoti reti izmanto cilvēku veidotās ligzdošanas vietas.
Ausainās pūces atkarībā no izplatības teritorijas perē un audzina bērnus laikā no februāra līdz jūlijam. Sezonā tām ir tikai viens perējums. Dējumā ir 4—5 olas. Inkubācijas periods ilgst 25—30 dienas. Dienas laikā mātīte nekad nepamet ligzdu, bet nakts laikā tā uz īsu brīdi izlido. Pēc izšķilšanās putnēni ir daļēji apspalvoti un nevarīgi. Mātīte pirmās 2 nedēļas mazuļus nepamet. Tēviņš baro mātīti visu šo laiku. Ligzdu jaunās pūces pamet pēc 3 nedēļām. Tie vēl nespēj lidot un uzturas ligzdas tuvumā tuvākajos zaros. Ja jaunās pūces izbiedē, tās uzpūšas, sabož spalvas un cenšas izskatīties lielākas. Sasniedzot apmēram 35 dienu vecumu, jaunie putni sāk mēģināt lidot. Neatkarīgi tie kļūst 10—11 nedēļu vecumā. Dzimumbriedumu ausainās pūces sasniedz apmēram 1 gada vecumā.
Ienaidnieki
Pieaugušas ausainās pūces medī lielie plēsīgie putni, piemēram, ūpji, ērgļi, vanagi. Perējošu mātīti ligzdā var nomedīt, piemēram, jenots vai cauna, bet mazuļus medī čūskas un vārnas.
Bioloģija un seksuālā orientācija
Tiek pētīta saistība starp bioloģiju un seksuālo orientāciju. Kaut arī zinātnieki nezina, kas nosaka indivīda seksuālo orientāciju, viņi izvirza teorijas, ka to izraisa sarežģīta ģenētisko, hormonālo un vides ietekmju mijiedarbība. Hipotēzes par pēcdzemdību sociālās vides ietekmi uz seksuālo orientāciju ir vājas, īpaši vīriešiem.
Zinātnieki atbalsta bioloģiskās teorijas seksuālās orientācijas cēloņu skaidrošanai. Faktori, kas var būt saistīti ar seksuālās orientācijas attīstību, ietver gēnus, agrīno dzemdes vidi (piemēram, pirmsdzemdību hormonus) un smadzeņu struktūru.