cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Evo Moraless
Pirmais termiņš (2006—2009)
Īsi pēc ievēlēšanas Moraless sāka ieviest kreisās reformas. Jau 2006. gada maijā viņš nacionalizēja Bolīvijas naftas un dabasgāzes rezerves. Valdība ieguva papildu līdzekļus, jo 2002. gadā no dabasgāzes iegūšanas tika iegūti 173 miljoni ASV dolāru, taču 2006. — 1,3 miljardi dolāru. Tika paaugstināts arī uzņēmumu peļņas nodoklis naftas un gāzes ieguves uzņēmumu nenacionalizētajai daļai — kādreizējo 18% nodokļu likmes vietā ieviesa 82% nodokļu likmi. 2007. gadā tika nacionalizēts metalurģijas uzņēmums Vinto, 2008. gadā — telekomunikācijas uzņēmums Entel. Viņa valdība arī cēla ceļus, pievilka elektrību un ūdensvadu lauku apgabaliem, kur infrastruktūra līdz šim bija ļoti slikta. Tika ieviestas arī labklājības programmas, piemēram, valsts nodrošināta pensija, maksājumi mātēm, kuru bērni iziet medicīnas pārbaudes un iet skolā, kā arī bezmaksas traktoru nodošana zemniekiem. Ar Pasaules Banku tika noslēgts līgums, kurā tika noteikts mērķis izskaust galēju nabadzību un pārveidot saimniecības izaugsmi labklājībā. Pirmā prezidentūras gada laikā Moralesa valdība samazināja valsts ārējo parādu par vairāk kā 35% un termiņš beidzās bez fiskālā deficīta — Bolīvijā tā nebija bijis trīsdesmit gadu.
2006. gadā Bolīvija iesaistījās starpvaldību organizācijā Bolivāriešu aliansē mūsu Amerikas tautām (Alianza Bolivariana para los Pueblos de Nuestra América, ALBA), kurā tā bija kopā ar Venecuēlu, Kubu, taču vēlāk tai pievienojās arī citas valstis. Ar šīm valstīm tika noslēgts Tautu tirdzniecības līgums (Tratado de Comercio de los Pueblos), lai veicinātu Latīņamerikas iekšējo tirdzniecību. 2006. gadā notika Konstitucionālās asamblejas vēlēšanas. MAS ieguva 137 no 255 vietām. Šīs asamblejas mērķis bija izstrādāt jaunu konstitūciju.
2009. gadā notika referendums par Bolīvijas jaunās konstitūcijas apstiprināšanu. Tā paredzēja Bolīvijas Republiku pārsaukt par Bolīvijas Daudznacionālo valsti (es), nošķīra baznīcu no valsts, noteica divu prezidentālo termiņu limitu, noteica bolīviešu tiesības uz ūdeni, pārtiku, bezmaksas veselības aprūpi, izglītību un mājokli, decentralizēja valsts pārvaldi, atļaujot daļēju reģionu autonomiju aizliedza ārvalstu armijas bāzes un uzsvēra Bolīvijas etnisko dažādību.
Otrais termiņš (2009—2014)
2009. gada decembrī notika pirmās vēlēšanas pēc jaunās konstitūcijas pieņemšanas. Prezidenta termiņu skaitīšana sākās no jauna, tādēļ pēc jaunās konstitūcijas šis bija Evo Moralesa pirmais termiņš. Viņa jaunajā Ministru kabinetā puse ministru bija sievietes.
Moraless apmeklēja 2009. gada ANO klimata pārmaiņu konferenci, kur klimata pārmaiņu radīšanā vainoja kapitālismu, kā arī aicināja ieviest finanšu transakciju nodokli, no kura finansēt klimata pārmaiņu mazināšanu.
Otrā termiņa laikā Moraless saskārās arī ar iekšēju pretestību. 2010. gada maijā viņš paaugstināja minimālo algu par 5%. Tas izsauca protestus, jo cenu kāpuma dēļ daudzi to uzskatīja par pārāk nelielu pielikumu. Notika arī protesti pret bezdarbu, sliktu infrastruktūru un subsīdiju samazināšanu naftas un gāzes industrijai, kas izsauca cenu kāpumu. Citi protesti sākās, kad tika plānots lielceļš no Beni uz Kočabambu, kurš tika plānots caur nacionālo parku. Indiāņu organizācijas un vides aktīvisti baidījās, ka tas veicinātu mežu izciršanu un pārkāptu gan jauno konstitūciju, gan ANO Pamatiedzīvotāju tiesību deklarāciju. Lai gan beigās valdībai izdevās panākt, ka lielākā daļa nacionālā parka kopienu piekrīt ceļa būvniecībai, Moraless tomēr to aizliedza izbūvēt. 2013. gadā valdība atļāva meklēt dabasgāzi nacionālajos parkos, kas izsauca plašu vides aktīvistu nosodījumu.
2011. gada Lībijas pilsoņu kara laikā attiecību normalizēšana ar ASV tika pārtraukta un Moraless aicināja Obamam atņemt Nobela miera prēmiju.
2012. gada oktobrī tika pieņemts Mātes Zemes likums, ar kuru Bolīvijā aizliedza audzēt ģenētiski pārveidotus organismus. Tas saskārās ar pretestību no sojas audzētājiem, kuri uzskatīja, ka tiek samazināta viņu starptautiskā konkurētspēja.
, lidojot no Maskavas uz Bolīviju, Francija, Itālija un Spānija aizliedza Bolīvijas prezidenta lidmašīnai šķērsot viņu gaisa telpu un Portugāle liedza tai nosēsties, lai uzpildītu degvielu. Izlūkošanas dienestiem bija nepatiesas ziņas, ka kopā ar Moralesu no Maskavas lido bijušais ASV Nacionālās drošības aģentūras darbinieks Edvards Snoudens. Citi Latīņamerikas līderi to nosodīja kā nacionālās suverenitātes apšaubīšanu un necieņu pret visu reģionu. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsektretārs Pans Kimuns pēc šī gadījuma uzsvēra, ka "valsts galva un viņa vai viņas lidaparāts bauda imunitāti un neaizskaramību".
Trešais termiņš (2014—2019)
Jaunās konstitūcijas dēļ termiņu skaitīšana bija sākusies no jauna, tādēļ šis pēc konstitūcijas bija otrais termiņš. Tam gan nepiekrita opozīcija, kas uzskatīja, ka Moraless pārkāpj konstitūciju. Savu uzvaru 2014. gada vēlēšanās, kur ieguva 60% balsu, Evo veltīja Fidelam Kastro un 2013. gadā nomirušajam Ugo Čavesam. Moraless kļuva par visilgāk valdījušo prezidentu Bolīvijas vēsturē, būdams amatā 9 gadus, 8 mēnešus un 24 dienas. Elija Meja O'Hagana laikrakstā The Guardian raksta, ka Evo Moralesa neparastā popularitāte ir vairāk saistāma nevis ar viņa pretimperiālisma retoriku, bet gan ar viņa veiktajām neparastajām sociālekonomiskajām reformām, kas ir samazinājušas nabadzību par 25%, galējo nabadzību par 43% un reālo minimālo algu pacēlušas par 87,7%. Pārmaiņas izpelnījās atzinību pat no tādām organizācijām kā Starptautiskais Valūtas fonds un Pasaules banka.
2016. gada februāra sākumā mediji baumoja, ka Moralesam esot bērns no Gabrielas Sapatas Montaņo un ka viņš tādēļ esot slēdzis viņas darbavietai izdevīgus darījumus. Moraless atzina, ka viņiem esot bijis bērns, taču noliedza apsūdzības par darījumiem un sacīja, ka viņš vairs nesazinās ar Montaņo kopš 2007. gada.
notika referendums par konstitucionālām izmaiņām, kas atļautu prezidentam un viceprezidentam kandidēt uz trešo termiņu pēc kārtas. Tomēr Moralesa popularitāte bija kritusies un referendumā par šo priekšlikumu nobalsoja tikai 48,7% vēlētāju. 2019. gada 20. oktobrī Moraless, pretrunā valsts konstitūcijai, kandidēja un uzvarēja prezidenta vēlēšanās. 10. novembrī, pēc vairākas nedēļas ilgiem protestiem pret iespējamo krāpšanos vēlēšanās, viņš atkāpās no amata.
Johannesburga
Johannesburga (Johannesburg; angļu:, afrikaneru: ) ir lielākā Dienvidāfrikas Republikas pilsēta, kā arī valsts finanšu, rūpniecības un transporta centrs. Johannesburgas aglomerācijā ir aptuveni 6,2 miljoni iedzīvotāju. No tiem aptuveni 70% ir melnādaino, 23% baltādaino un 7% aziātu un jauktu rases pārstāvju.
Progress M-63
Progress M-63 bija automātisks kravas kosmosa kuģis kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Texas Lightning
Texas Lightning ir vācu kvintets no Hamburgas. Viņu mūzika ietver kantriju, popu un Eirovīzijas popu. Grupas dalībnieki ir Olī Dītrihs saukts arī par "Ringouguni" (bungas un vokāls), Džons Flemings Olsens saukts par "Liesmu" (vokāls un ģitāra), Markuss Šmits saukts par "Ātro pirkstu" (elektriskā ģitāra un bandžo), Uve Frencels saukts arī par "draudzīgo"" (bass un vokāls) un austrāliete Džeina Komerforda (vokāls un ukulele).
Progress M-63
Krava
Kopējā kravas masa bija 2578 kg. Tajā ietilpa degviela stacijas dzinējsistēmai, skābeklis, ūdens, pārtikas preces, apģērbs, medicīniskās iekārtas apkalpei.
Texas Lightning
2006. gada 9. martā Texas Lightning uzvarēja Vācijas Eirovīzijas nacionālajā atlasē ar dziesmu "No No Never" un pārstāvēja Vāciju lielajā Eirovīzijā Grieķijā, Atēnās. Konkursā viņi palika 15. vietā, bet par spīti tam, viņi ar šo dziesmu iekaroja labas pozīcijas Eiropas topos. Vācijas nacionālajā čārtā dziesma vairākas nedēļas noturējās 1. vietā, savukārt Eiropas čārtā tā tika līdz 4. vietai.
Progress M-63
Lidojuma gaita
Palaišana notika no Baikonuras kosmodroma 13:02:57 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U.
Texas Lightning
Jaunumi
Grupa patlaban ieraksta jaunu albumu un viena no jaunākajām albuma dziesmām "Septiņi ceļi" ir iekļauta filmas "Winetoons - the legend of the treasure in Silversea" skaņu celiņā! Filma kinoteātros būs redzama Augusta beigās, bet nav zināms vai tiks rādīta arī Latvijā.
Video
Video Youtube.com
Progress M-63
Lidojuma gaita
08:49:42 UTC Progress M-63 atvienojās no stacijas. Divas stundas vēlāk tika iedarbināti bremzēšanas dzinēji un kosmosa kuģis sāka nolaisties. Nesadegušās daļas 12:36 UTCiekrita Klusajā okeānā.
Ārējās saites
Progress M-63
Texas Lightning
Ārējās saites
Oficiālā mājaslapa Oficiālais Fanu klubs Fanulapa
Vācieši jautā kādēļ Eiropa viņus ienīst...
Anna I
Anna I, parasti Anna Joanovna jeb Anna Ivanovna (ru, dzimusi, mirusi ) bija Kurzemes un Zemgales hercogiene (1711—1730) un Krievijas Impērijas ķeizariene (1730—1740).
Bērnība
Dzimusi 1693. gada 28. janvārī cara Ivana V un viņa sievas Praskovjas Saltikovas ģimenē. Ivans V valdīja kopā ar savu jaunāko pusbrāli Pēteri I, valsts ikdienas pārvaldē neiesaistījās un vājās veselības dēļ mira 1696. gadā tikai 30 gadu vecumā. Annai bija vairākas māsas:
Līdz 15 gadu vecumam Anna ar māti un māsām dzīvoja Izmailovo muižā, netālu no Maskavas, kas bija izveidota kā paraugsaimniecība ar dārziem, zivju dīķiem un siltumnīcām. Pēteris I rūpējās par pusbrāļa ģimeni un 1708. gadā pavēlēja tai pārcelties uz jauno galvaspilsētu Sanktpēterburgu. Annu apmācīja mājskolotāji, viņa apguva franču un vācu valodu. Augumā raženā Anna bija galvastiesu garāka par daudziem galma kavalieriem.
Lielajam Ziemeļu karam veiksmīgi attīstoties, un pēc Rīgas ieņemšanas Pēteris I vēlējās nostiprināt kontroli pār Kurzemes un Zemgales hercogisti, par kuras troni cīnījās divi kandidāti. Polija apsvēra iespēju hercogisti vispār likvidēt, bet Prūsijas karalis vēlējās to pievienot saviem īpašumiem. 1709. gadā Pēteris I tikās ar Prūsijas karali Frīdrihu Vilhelmu I un vienojās, ka vienu no savām radiniecēm izprecinās karaļa brāļadēlam, 17 gadus vecajam Frīdriham Vilhelmam Ketleram, kurš bija viens no Kurzemes troņa pretendentiem. Kāzas notika 1710. gada 31. oktobrī Sanktpēterburgā, un dzīres turpinājās vairākas dienas. 1711. gada 8. janvārī jaunais pāris devās ceļā uz Jelgavu. Pārmērīgās dzeršanas nomocītais Frīdrihs Vilhelms nomira jau pirmajā pasta stacijā, tikai 25 verstis no Sanktpēterburgas. Viņa līķi nogādāja uz Jelgavu apglabāšanai, bet Anna atgriezās Sanktpēterburgā pie mātes.
Kurzemes un Zemgales hercogiene
1712. gada vasarā, balstoties uz noslēgto laulību līgumu, Pēteris I tomēr izlēma sūtīt Annu uz Jelgavu. Viņai līdzi devās Pēteris Bestuževs-Rjumins, kurš Jelgavā palika līdz 1713. gadam un atgriezās 1715. gadā. Viņš pildīja hercogienes galma hofmeistera (lietveža) pienākumus un bija Annas mīļākais. 1726. gadā Jelgavā uzcēla Sv. Simeona un Sv. Annas pareizticīgo katedrāli.
1726. gadā saasinājās Kurzemes hercoga troņa jautājums. Ferdinands Ketlers joprojām uzturēja spēkā savas prasības. Viens no risinājumiem bija Annas precības ar Saksijas Moricu, kurš atraitnei piedāvāja savu roku. 1726. gada 18. jūnijā Kurzemes landtāgs viņu ievēlēja par hercogu. Tas radīja konfliktu ar Krievijas faktisko valdnieku Aleksandru Menšikovu, kurš pats vēlējās kļūt par hercogu. Menšikovs ieradās Rīgā un Jelgavā, kur, tiekoties ar Annu un Moricu, pieprasīja atcelt landtāga lēmumu. Konflikts ievilkās, un Menšikovs 1727. gadā uz Kurzemi nosūtīja karaspēku, kas Moricu padzina.
Visā notikušajā Menšikovs vainoja Bestuževu-Rjuminu, kam lika atgriezties Sanktpēterburgā. Saglabājušās 26 vēstules, kurās Anna histēriski lūdz atstāt Bestuževu-Rjumancevu Jelgavā, taču pēc dažiem mēnešiem viņa nomierinājās, jo par viņas sekretāru kļuva Ernsts Johans Bīrons.
28 gadus vecais Bīrons hercogienes kancelejā sāka strādāt 1718. gadā un par Annas jauno favorītu kļuva 1727. gadā. Baumoja, ka 1728. gada 11. oktobrī dzimušais Bīrona dēls Kārlis Ernests esot Annas dēls, lai arī oficiāli viņa māte bija Bīrona sieva Benigna. Kad Anna 1730. gadā devās uz Krieviju, viņa līdzi ņēma Kārli Ernestu (Bīroni palika Jelgavā), un līdz 10 gadu vecumam zēna gulta atradās Annas guļamistabā. Benigna neiebilda pret vīra attiecībām. Anna maltītes parasti ieturēja kopā ar Bīronu ģimeni un visu savu laiku pavadīja kopā ar Bīronu.
Kāpšana Krievijas tronī
Pēc Pētera I nāves 1725. gadā valsti vadīja augstmaņu grupa, kas nodrošināja Katrīnas I (1725—27) un Pētera II (1727—30) kāpšanu tronī. 1730. gada janvārī Krievijas elite atradās Maskavā, ko Pēteris II bija izvēlējies par savu galvaspilsētu, gatavojoties drīzajām jaunā imperatora kāzām. 19. janvārī 14 gadus vecais Pēteris II negaidīti mira. Tas radīja problēmu ietekmīgajiem kņaziem Dolgorukijiem, kuru pārstāve Katrīna Aleksejevna bija jaunā imperatora līgava. Pēterim mirstot, kņazi Dolgorukiji viltoja viņa parakstu uz testamenta, ar kuru par nākamo valdnieci kļūtu viņa līgava.
No Romanovu dinastijas jaunākās Nariškinu līnijas (Pētera I pēcnācējiem) uz troni pretendēja 19 gadus vecā meita Elizabete Petrovna un 14 mēnešus vecais Holšteinas hercogs Kārlis Pēteris Ulrihs (nākamais Pēteris III). No Romanovu vecākās Miloslavsku līnijas (Ivana V meitām) tronim piemērotas bija Katrīna, kas bija pametusi savu vīru, Meklenburgas hercogu, un 1722. gadā atgriezusies Krievijā, kā arī Kurzemē valdošā Anna.
Uzreiz pēc Pētera II nāves sanāca Augstākā slepenā padome, kurā dominēja Goļicinu un Dolgorukiju dzimtu kņazi. 1727. gadā mirstošā Katrīna I atstāja testamentu, kurā troni novēlēja Pēterim II un paredzēja, ka, Pēterim II mirstot bez bērniem, tronis jāmanto Pētera I meitai Annai un viņas dēlam Pēterim III. Augstākā slepenā padome 1727. gadā viņas testamentu ievēroja, bet 1730. gadā izvēlējās to neievērot. Kņazs Dmitrijs Goļicins arī noraidīja Dolgorukiju viltoto testamentu un piedāvāja izvēlēties cara Ivana V meitu Annu. Pārējie Slepenās padomes locekļi to atbalstīja.
Slepenās padomes augstmaņi cerēja, ka pateicībā par troni Anna ļaus viņiem turpināt vadīt valsti un būs tikai formāla valdniece. Lai to nostiprinātu, viņi sagatavoja vienošanās tekstu ("kondīcijas"), kuru parakstot Anna akceptētu ierobežotas pilnvaras. 20. janvārī Slepenās padomes delegācija ar "kondīcijām" devās uz Jelgavu. Viņiem paralēli uz Jelgavu steidzās citas augstmaņu grupas pārstāvji, kurus nosūtīja Gustavs Reinholds fon Lēvenvolde, lai brīdinātu Annu par "kondīcijām". Lielai krievu augstmaņu daļai Slepenās padomes varas nostiprināšanās nebija pieņemama. 28. janvārī Anna parakstīja "kondīciju" — deviņu punktu vienošanos, ar kuru viņa solījās bez piekrišanas neprecēties, neiecelt troņmantinieku (tas palika Slepenās padomes ziņā), nepieteikt karu un neslēgt miera līgumus, neieviest nodokļus, nepiešķirt augstākas dienesta pakāpes par pulkvedi, netērēt valsts kases naudu, neapstiprināt nāvessodus, nekonfiscēt un nepiešķirt īpašumus aristokrātiem bez Slepenās padomes piekrišanas. Pirmo reizi Krievijas vēsturē tiktu izveidota ierobežota monarhija.
Annai tuvojoties Maskavai, Slepenajai padomei neizdevās viņu izolēt. Viņa satikās ar savām māsām, kas pastāstīja par stāvokli Maskavā. Slepenās padomes varai bija daudzi pretinieki aristokrātu un imperatora gvardes virsnieku vidū.
15. februārī Anna svinīgi iebrauca Maskavā, kur armija un augstmaņi Uspenskas katedrālē zvērēja viņai uzticību. 25. februārī pie Annas ieradās augstmaņu delegācija, kas iesniedza petīciju, lūdzot pārskatīt "kondīcijas". Vienlaikus sāka trokšņot gvardes kareivji, kas Annu aicināja atjaunot patvaldības principu. Cita augstmaņu grupa iesniedza vēl vienu petīciju, kurā aicināja Annu atjaunot patvaldību. Anna "kondīcijas" publiski saplēsa, kļūstot par neierobežotu valdnieci. Vairākus Slepenās padomes locekļus vēlāk arestēja. Viņus vai nu sodīja ar nāvi, vai nosūtīja trimdā uz provincēm.
1730. gada 28. aprīlī Annu Maskavā kronēja. Īsā laikā uzšuva greznus tērpus ceremonijas dalībniekiem. Annas kleitu šuva no Lionā ražota auduma. Juvelieri izgatavoja divus kroņus — lielo kronēšanas ceremonijai un mazo svinībām. Kroņu izgatavošanā izmantoja 2355 briljantus un dārgakmeņus. Kronēšanas ceremonijā pirmo reizi piedalījās pārstāvji no iekarotajām Baltijas provincēm un Ukrainas hetmanis. Iedzīvotāju priekam uzstādīja sarkanā un baltā vīna strūklaciņas, no kurām padzerties, bet mielastam uzcepa divus vēršus, kas pildīti ar putniem.
Iekšpolitika
Situācija, kādā Anna nāca pie varas, un tas, ka viņa ilgi bija dzīvojusi ārpus Krievijas, nozīmēja to, ka viņai nebija savas bāzes. Liela daļa Pētera I laika elites bija aizstāvējusi "kondīcijas". Anna vadošos amatos iecēla savus radiniekus un tos augstmaņus, kas jau sākotnēji bija noraidījuši "kondīcijas". No vāciešiem augstos amatos jau sākotnēji bija Andrejs Ostermans un Gustavs Reinholds fon Lēvenvolde. Cīņā par ietekmi vadībā ātri izvirzījās vicekanclers Ostermans. Vadošos amatos iecēla Kārli Gustavu fon Lēvenvoldi un Burhardu Kristofu fon Minihu. Vācu partijai izdevās izkonkurēt krievu augstmaņus, taču viņu pašu starpā valdīja nesaskaņas, Miniham strīdoties ar Bīronu, Ostermanu un Lēvenvoldēm. Minihu nosūtīja uz Poliju, bet Kārli Gustavu fon Lēvenvaldi par sūtni Varšavā un Vīnē. Bīrons, ar kura vārdu bieži saista šo varas laiku, kļuva par ietekmīgāko valdošās vācu partijas pārstāvi, taču parasti neiejaucās ārlietās un militārajā jomā, kas atradās Andreja Ostermana, Kārļa Gustava fon Lēvenvoldes un Burharda Kristofa fon Miniha rokās. Krievu aristokrāti bija neapmierināti ka Annas tuvāko loku veido galvenokārt vācu un vācbaltu muižnieki, taču tīrasiņu krievietes Annas tuvāko padomdevēju lokā bija arī kņazs Aleksejs Čerkaskis un Gavrils Golovkins.
1730. gada 4. martā likvidē Augstāko Slepeno padomi un atjauno Senāta darbību, tajā iekļaujot vairākus Slepenās padomes biedrus. 1730. gada 1. jūnijā Anna izdeva vairākas pavēles, kas bija vērstas uz bruņoto spēku un valdības iestāžu darba reformēšanu un budžeta izdevumu samazināšanu. Vienlaikus sākas novārtā pamestās Krievijas Baltijas jūras flotes kuģu atjaunošana un būvniecība. Atsāk darboties Arhangeļskas osta un kuģubūvētava.
Valsts pārvaldi veica 1731. gadā izveidots ministru kabinets ar pieciem ministriem. Pirmajā gadā Anna cītīgi apmeklēja kabineta sēdes, taču tā kā valsts lietas viņu neinteresēja, entuziasms drīz apsīka - 1732. gadā viņa ministru kabineta sēdēs piedalījās tikai divas reizes. Ministru kabinets drīz paplašināja savas funkcijas, t.sk. uzņēmās arī likumu un rīkojumu izveidi un izsludināšanu. 1732. gadā galvaspilsētu atkal pārcēla uz Sanktpēterburgu.
1731. gadā izveidoja Slepeno lietu izmeklēšanas kanceleju (Канцелярия тайных розыскных дел), atjaunojot Pētera II likvidēto politisko slepenpoliciju. Tā kā Anna baidījās no sazvērestībām, slepenpolicijai deva visplašākās pilnvaras izsekot, arestēt un spīdzināt aizdomās turētos. Annas valdīšanas laikā uz Sibīriju izsūtīja aptuveni 20 000 aizdomās turamos, bet aptuveni 1000 sodīja ar nāvi. Sākās sodīto deportēšana uz tālo Kamčatku. Dolgoruku dzimtu pakļāva sodam. Dzimtas vecākais, kņazs Aleksejs Dolgoruks 1734. gadā mira izsūtījumā. Kņazu Ivanu Dolgoruku 1739. gada novembrī sarāva uz rata, vēl diviem Dolgorukiem nocirta galvas.
Lai nodrošinātos pret iespējamām gvardu sazvērestībām, Anna izveidoja Izmailovskas leibgvardu pulku, kurā dominēja kareivji no Kurzemes un Zemgales hercogistes.
Anna pieņēma vairākus muižniekiem izdevīgus lēmumus. Tika atcelts Pētera I 1714. gada likums par mantošanas kārtību, ar kuru īpašumu mantot drīkstēja tikai viens dēls, pārējiem liekot stāties militārajā vai valsts dienestā. 1731. gadā nodibināja Šļahtas korpusu, pirmo militāro kadetu korpusu Krievijā, kas kļuva par muižnieku bērnu militārās izglītības iestādi. 1732. gadā dubultoja virsnieku algas. 1736. gadā virsnieku dienesta laiku saīsināja līdz 25 gadiem, un muižniekiem ļāva vienu dēlu nesūtīt uz armijas dienestu, lai tas varētu veikt dzimtās muižas īpašumu pārvaldīšanu. 1736. gadā visus rūpnīcās strādājošos pasludināja par to īpašnieku dzimtcilvēkiem, tā paplašinot un nostiprinot verdzību. Daudzas valstij piederošās rūpnīcas privatizēja, attīstījās metalurģija, Krievija kļuva par vadošo dzelzs ražotāju. Ar Lielbritāniju noslēdza tirdzniecības līgumu.
Anna turpināja Sanktpēterburgas celtniecību. Tika izstrādāts pilsētas attīstības plāns, bruģētas ielas, celtas ķieģeļu ēkas. Pabeigta Kunstkameras un Petropavlovskas katedrāles celtniecība. Turpināta Divpadsmit kolēģiju kompleksa celtniecība. Nodibināta Zinātņu akadēmija. 1730. gadā Anna pavēlēja 1701. gada ugunsgrēkā iznīcināto Uspenskas katedrāles zvanu aizvietot ar jaunu, 202 tonnas smagu "caru-zvanu", kas dzesēšanas laikā saplīsa.
Annas daudz laika pavadīja izklaidēs, taču iepriekš galmā valdījusī pārmērīgā dzeršana tika ierobežota. Viņas valdīšanas laikā galvaspilsētā ieradās Itālijas viesmākslinieki, aizsākot Krievijas operas un baleta vēsturi. Valdniece kārtīs zaudēja milzīgas summas. Pils dārzā izlaida dzīvniekus, kurus Anna šāva pa pils logu. Līdzīgi kā Pēteris I, viņa izklaidējas ar pundurīšiem un kropļiem. 1740. gada 6. februārī viņas āksta precības notika no Ņevas ledus uzceltā Ledus pilī.
Ārpolitika
1730. gadā impērijas armijā dienēja 226 960 cilvēki un tās uzturēšanai tērēja 5,44 miljonus rubļu. 1732. gadā armija pieauga līdz 230 354 cilvēkiem, bet 1736. gadā līdz 240 405 cilvēkiem. 1731. gadā sākas Ukrainas līnijas celtniecība. 285 kilometrus garo līniju, kas paredzēta Poltavas un Harkivas teritoriju aizsardzībai pret uzbrukumiem no Krimas hanistes, veido 20 forti. Tiek uzbūvēta 3 līdz 10 metrus augsta siena.
Svarīgākie šī laika militārie konflikti bija Polijas mantojuma karš (1733.-1735.) un Krievu—turku karš (1735—1739). Polijas mantojuma karu izraisīja Francijas, Zviedrijas un Osmaņu impērijas atbalstītā Staņislava Leščiņska vēlme atgūt varu Polijas-Lietuvas ūnijā. Krievija nevarēja pieļaut šāda bloka izveidošanos un savienībā ar Austriju panāca, ka troni ieguva mirušā karaļa dēls, Saksijas kūrfirsts Frīdrihs Augusts II. Polija kļuva par Krievijas protektorātu.
Gatavojoties karam ar Osmaņu impēriju, Krievija uzlaboja attiecības ar Sefevīdu Persiju. Ar 1732. gada Reštas un 1735. gada Gandžas līgumiem krievi atdeva Persijai 1722.-23. gadā Pētera I iekarotās teritorijas Kaukāzā un Kaspijas jūras piekrastē. Krievijas karaspēks aizgāja no Derbentas un Baku. Krievijas tirgoņiem piešķīra tirdzniecības privilēģijas, un abas valstis noslēdza aliansi pret Osmaņiem.
1735. gadā sākās karš ar Osmaņu impēriju, kurā krita ap 100 000 kareivju, no kuriem 90% mira dažādu slimību dēļ. Par kara iemeslu izmantoja Krimas hanistes karaspēka iebrukumu Ukrainā, dodoties caur to uz Poliju, palīgā troņa pretendentam Staņislavam Leščinskim. Miniha vadītā Krievijas Impērijas armija 1736. gadā iebruka Krimā, kur pēc ieņemšanas iznīcināja Kezļevu un Bahčisaraju. Abas pilsētas nodedzināja, tatāru iedzīvotājus, kuri nebija paspējuši aizbēgt, nogalināja. Krievijas karaspēks pārtrauca Austrumkrimas postīšanu un evakuējās tikai tāpēc, ka daudzo līķu dēļ sākās holēras epidēmija un izpostītajā zemē trūka pārtikas. 1737. gadā notika jauns iebrukums Krimā, ģenerāļa Pētera Lasī vadībā iznīcinot Karasuvbazaru u.c. pilsētas. Miniha vadītā armija šķērsoja Prutu, ieņēma Moldāvijas galvaspilsētu Jasus. Kara laikā krievu karaspēks ieņēma svarīgos Očakivas, Hotinas un Azovas cietokšņus. Tikmēr Austrija cieta vairākas sakāves Balkānos, un 1739. gada 21. augustā noslēdza Belgradas miera līgumu ar osmaņiem, zaudējot teritorijas Serbijā (tai skaitā Belgradu), Bosnijā un Valahijā. Krievija bija spiesta sākt miera sarunas. 1740. gada 7. februārī karu beidza, Krievijai atdodot gandrīz visas iekarotās teritorijas, un paturot tikai Azovas cietoksni un nelielu teritoriju pie Dņepras. Mūsdienu Kabardijas reģionu pasludināja par neatkarīgu valsti, kas kalpoja par buferzonu starp abām impērijām. Krievijai aizliedza turēt karafloti Melnajā un Azovas jūrā, tirdzniecību varēja veikt tikai turku kuģi, bet krievu svētceļniekiem nodrošināja ceļu uz svētvietām Jeruzalemē.
Notika izplešanās kazahu nomadu zemēs. Attīstīja Krievijas attiecības ar Ķīnu, abām valstīm apmainoties ar sūtņu delegācijām.
Nāve un mantinieki
Pētera I 1722. gada likums ļāva valdniekam pašam izvēlēties savu mantinieku. 1732. gadā Anna paziņoja, ka troni mantos viņas māsas Katrīnas meita, kas 1733. gadā pieņēma pareizticību, kļūstot par Annu Leopoldovnu. 1739. gada vasarā viņu izprecināja Braunšveigas-Volfenbuteles hercogam Antonam Ulriham. 1740. gada augustā šajā laulībā dzima Ivans VI, kuru Anna pasludināja par savu mantinieku.
1740. gadā Annas veselība kļuva aizvien sliktāka. 5. oktobrī vakariņojot ar Bīronu viņa zaudēja samaņu. 16. oktobrī viņai uznāca jauna lēkme. Ostermana un Bīrona klātbūtnē Anna parakstīja testamentu, ar kuru apstiprināja Ivanu VI par savu mantinieku un līdz viņa 17 dzimšanas dienai par reģentu iecēla Bīronu. 17. oktobra 9 vakarā valdniece nomira.
Bīrona reģentūra turpinājās trīs nedēļas. Viņš sanaidojās ar Minihu, kurš ar Ivana VI vecāku atbalstu arestēja Bīronu. Gāztajam reģentam konfiscēja visus īpašumus un piesprieda nāvessodu, ko aizstāja ar Sibīrijas izsūtījumu. Par Kurzemes hercogu Bīrona vietā ievēlēja Antona Ulriha brāli Ludvigu Ernestu. Par jauno Krievijas reģenti kļuva Anna Leopoldovna. Valdības veterāni Ostermans un Minihs drīz sanaidojās; krievu augstmaņu un gvardu vidū pastiprinājās nepatika pret vācu izcelsmes valdošo ģimeni. Antons Ulrihs apsvēra ideju par Ludviga Ernesta kāzām ar Pētera I meitu Elizabeti Petrovnu. 1741. gada rudenī notika apvērsums, kura rezultātā varu sagrāba Elizabete Petrovna. Ivans VI atlikušo mūžu pavadīja ieslodzījumā, bet viņa vecāki mira izsūtījumā.
Pilnais tituls
Kā Krievijas imperatore Anna svarīgākos valsts dokumentus parakstīja kā: "Visgaišākā, varenākā kņaziene un valdniece, valdniece Anna, Lielkrievijas, Maskavas, Kijivas, Vladimiras, Novgorodas imperatore un patvaldniece, Kazaņas cariene, Astrahaņas cariene, Sibīrijas cariene, Pleskavas valdniece un Smoļenskas lielkņaziene, Igaunijas, Livonijas, Karēlijas, Tveras, Jugoras, Permas, Vjatkas, Bulgārijas u.c. kņaziene, Novagorodas lejaszemes, Čerņigovas, Rjazaņas, Rostovas, Jaroslavļas, Belozerskas, Udorskas, Obdorskas, Kondijas lielkņaziene un visas ziemeļu zemes valdniece, Ivērijas zemes, Kartvelas un Gruzijas caru, un Kabardijas zemes, Čerkasu un Kalnu kņazu u.c. mantotā pavēlniece un īpašniece."
Nalenčova
Nalenčova (pl) ir pilsēta Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistē, uz rietumiem no Ļubļinas. Kopš 18. gadsimta kūrortpilsēta vietējo minerālūdens avotu dēļ. Ievērojama ar 18. gadsimtā būvēto Malahovsku pili (1771—1773) un savrupmāju arhitektūru. Iemīļota poļu rakstnieka Boļeslava Prusa atpūtas vieta.
Triumvirāts
Triumvirāts (la — 'trīs vīri') ir alianse starp trīs apmēram vienlīdz spēcīgiem politiskā vai militārā ziņā cilvēkiem. Parasti šo terminu lieto, lai apzīmētu režīmus, kuros varu dala vairākas līdzīgu spēku figūras. Triumvirāts parasti nepastāv ilgi. Senākos triumvirātus saista ar Ķīnas un Romas impēriju, bet arī šodien šīs termins tiek lietots, lai pasvītrotu valsts varas koncentrēšanos atsevišķu cilvēku rokās.
Romas impērijas triumvirāti
Laikā, kad Romas impērija piedzīvoja savu norietu, divreiz vara pārgāja no senāta pie trim cilvēkiem (starp kuriem vienmēr viens izrādījās vājāks par abiem pārējiem). Abos gadījums triumvirāta izjukšana beidzās ar pilsoņu karu.
Sojuz TMA-21
Sojuz TMA-21 (ru) bija Krievijas kosmosa kuģis apkalpes nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Tā kā 2011. gada 12. aprīlī tika atzīmēts pirmā kosmonauta lidojums, šim kosmosa kuģim piešķirts Jurija Gagarina vārds. Sojuz TMA-21 tika palaists
Apkalpes
Kuģa Sojuz TMA-21 apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Rezerves apkalpe:
Pirmsstarta sagatavošana
Sakarā ar kosmosa kuģa Sojuz TMA-20 transportēšanas laikā gūtajiem bojājumiem tā nolaižamais aparāts tika nomainīts pret Sojuz TMA-21 kapsulu, kas tajā laikā bija gatava rūpnīcā. To steidzami ar lidmašīnu nogādāja Baikonuras kosmodromā. Ar šo pašu lidmašīnu atpakaļceļā tika aizvesta bojātā kapsula.
Sojuz TMA-21 starts tika plānots. Veicot pirmsstarta pārbaudes 13. martā, atklājās kļūme sakaru sistēmas Kvant-V blokā. Lai bojājumu novērstu un veiktu nepieciešamās pārbaudes, starts tika pārcelts un nenoteiktu datumu. 17. martā tika apstiprināts starta datums 4. aprīlī (5. aprīlī pēc Maskavas laika).
Lainate
Lainate (it) ir pilsēta, kas atrodas Milānas provincē, Lombardijas reģionā, Itālijā. 2004. gada 31. decembrī iedzīvotāju skaits pilsētā bija 24 146.
Frīdrihs Beselis
Frīdrihs Vilhelms Beselis (de, dzimis, miris ) bija vācu matemātiķis un astronoms. 1838. gadā pirmais izmērījis attālumu līdz zvaigznei pēc tās paralakses. 1841. gadā izmērīja Zemes elipsoīdu, un šos mērījumus ģeodēzijā izmantoja līdz pat 20. gadsimta vidum. 1844. gadā izvirzīja hipotēzi par baltā pundura esamību pie Sīriusa. Pētījis viņa vārdā nosauktās Beseļa funkcijas.
Lainate
No 2004. gada tā ir Strenču sadraudzības pilsēta.
Sojuz TMA-21
Lidojuma gaita
Starts notika 22:18:20 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas.
Frīdrihs Beselis
Dzimis Mindenē, ierēdņa ģimenē. Iesākumā strādājis par grāmatvedi. Kļuva pazīstams ar Haleja komētas orbītas aprēķiniem. Sāka veikt pētījumus Lilientāles observatorijā (Brēmenes tuvumā), vēlāk pārcēlās uz Kēnigsbergu, nodibinot tur observatoriju. Kaut arī Beselis nebija beidzis ne universitāti, ne ģimnāziju, ieguva doktora grādu Getingenes Universitātē. Strādāja par pasniedzēju Kēnigsbergas Universitātē.
Sojuz TMA-21
Lidojuma gaita
Sākotnēji Sojuz TMA-21 atgriešanās uz zemi bija paredzēta 8. septembrī, bet 24. augusta Progress M-12M avārijas dēļ kosmonautu uzturēšanās stacijā tika pagarināta par nedēļu. No stacijas Sojuz TMA-21 atvienojās 03:59:39 UTC. 03:05:25 UTC tika iedarbināts kosmosa kuģa dzinējs bremzēšanas manevram. Nolaižamais aparāts piezemējās 03:59:39 UTC Kazahstānā, 149 km no Žezkazganas.
Zemgales bīskapi
Zemgales bīskapi bija viduslaiku valdnieki Zemgales bīskapijā mūsdienu Zemgales un Sēlijas teritorijā.
Šēnbrunnas pils
Šēnbrunnas pils (de) ir viens no nozīmīgākajiem Austrijas kultūras un arhitektūras objektiem. Tā atrodas Austrijas galvaspilsētā Vīnē. Šēnbrunnas pils iekļauj ēku kompleksu ar galveno pili, dažādām citām būvēm, plašu parku, strūklakas, statujas, zooloģisko dārzu u.c.
Pils vēsture
Pils vēsture aizsākās 14. gadsimtā, kad tā bija pazīstama kā Katenburgas muiža, kas piederēja Klosterneiburgas klosterim. Svētās Romas impērijas ķeizara Maksimiliāna II (Maximilian II) laikā 1569. gadā tā nonāca Hābsburgu dzimtas īpašumā. Šajā laikā muižā bija dzīvojamā ēka, ūdensdzirnavas, stallis, parks un oranžērija.
Taču pils attīstība neturpinājās ilgi, jo 1576. gadā Maksimiliāns II mira pēkšņā nāvē un viņa pēctecis Rūdolfs II pils veidošanai nepievērsa īpašu uzmanību. Situācija mainījās, kad pie varas nāca nākamais Svētās Romas impērijas ķeizars Matiass (Matthias). Saskaņā ar leģendu Matiass Katenburgas apkārtnē bija devies medībās. Pavisam nejauši viņš uzdūrās "skaistam avotam" (de), no kā arī cēlies vēlākais pils nosaukums — oficiāli tā tikusi nosaukta par Šēnbrunnu 1637. gadā.
Pili un tās parku 1683. gadā nopostīja osmaņi Lielā turku kara Vīnes aplenkuma laikā un pēc to padzīšanas ķeizaram Leopoldam I nācās to būvēt no jauna. Leopolds I ķērās pie pils būvniecības ļoti enerģiski, jo bija nolēmis to veltīt savam dēlam Jozefam. Viņš pils veidošanai no Itālijas uzaicināja Johanu Bernhardu Fišeru fon Erlahu un 1700. gada pavasarī Šēnbrunnas centrālā daļa tika pabeigta. Taču abu spārnu daļu un citu projektā paredzēto sastāvdaļu izbūve aizkavējās vairāku gadu garumā, jo Hābsburgu impērija kara par Spānijas mantojumu dēļ bija iestigusi finansiālās grūtībās.
Taču, pie varas nākot Marijai Terēzai Šēnbrunnas pils uzplauka visā savā greznumā un spožumā. Viņa, sekojot Leopolda I praksei, pils tālākai būvniecībai pieaicināja pazīstamus Itālijas arhitektus, kuri nevien veica tālākos būvniecības darbus, bet būtiski pārbūvēja arī agrāk celtās ēkas. Rezultātā pils iekštelpas ieguva rokoko laikmetam raksturīgo grezno iekārtojumu — griestu ģipša figūras un dažādus veidojumus (stucco), sienu gleznas, ornamentus (rocaille) un izrotātos spoguļus.
Tomēr līdz pat 19.gs. sākumam Šēnbrunnas pils palika neapdzīvota, lai gan imperatori Francis I un Francis II to bija izvēlējušies par savu vasaras rezidenci. Šēnbrunnas pils patika Napoleonam un Koalīcijas karu laikā viņš tajā uzturējās 1805. un 1809. gadā.
Vairākus gadus vēlāk tika izmainīta Šēnbrunnas pils fasāde. No tās tika aizvākta lielākā daļa rokoko dekoratīvo elementu. Līdz ar to pils ārēji kļuva vienkāršāka, tās stils kļuva atturīgāks un klasiskāks. Arī fasādes krāsas tonis kļuva vienmērīgāks un tas ieguva īpašu apzīmējumu — "Šēnbrunnas dzeltenais", lielā mērā kļūstot par daudzu Eiropas piļu ārsienu krāsojuma stilu. Tas ir izplatīts arī Latvijā daudzu piļu un muižu, kā arī pilsētu ēku ārējā noformējumā.
Mūsdienās
Pils plašajā parkā mūsdienās atrodas Vīnes zooloģiskais dārzs.
Lestene
Lestene ir ciems Tukuma novada Lestenes pagastā, pagasta centrs. Izvietojies autoceļu krustojumā pie Bražu grāvja ietekas Lestenes upē 24 km no novada centra Tukuma un 72 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Lestenes muižas (Lesten) centra. Izaugusi pēckara gados kā padomju saimniecības «Lestene» un ciema padomes centrs. Lestenē atrodas apvienotās Irlavas un Lestenes pagastu pārvaldes pakalpojumu centrs, bērnudārzs, tautas nams, bibliotēka, feldšeru un vecmāšu punkts. Lestenes muižas apbūve un Lestenes luterāņu baznīca ir valsts nozīmes arhitektūras pieminekļi. Pēc 2000. gada pie baznīcas ierīkoti Brāļu kapi, kuros apbedīti 2. pasaules karā kritušie Latviešu leģiona karavīri.
West
West (no en) var attiekties uz:
Nelly
Nelly, īstajā vārdā Cornell Iral Haynes, Jr. (dzimis 1974. gada 2. novembrī), ir amerikāņu reperis, mūzikas producents un aktieris. Kopš 1993. gada viņš darbojās hiphopa apvienībā St. Lunatics, bet 1999. gadā Nelly izdevās noslēgt līgumu ar Universal Records un sākās viņa solo karjera.
2000. gadā iznāca Nelly debijas albums Country Grammar, kas guva milzīgus panākumus un Amerikā vien ir pārdots vairāk kā 8,4 miljonos eksemplāru. Pirmais ieraksts vēl aizvien tiek uzskatīts par visveiksmīgāko albumu Nelly karjerā. Taču arī viņa nākamajiem albumiem Nellyville (2002), Suit (2004), Sweat (2004) un Brass Knuckles (2008) izdevās gūt atzinību. 2010. gadā Nelly, kurš ir arī trīs prestižo Grammy balvu ieguvējs, ir izdevis savu sesto studijas albumu Nelly 5.0, kas iznāca 2010. gada novembra vidū.
Nelly ir pārdevis gandrīz 30 miljonus ierakstu, kas padara viņu par vienu no mūsdienu veiksmīgākajiem hiphopa izpildītājiem. Nelly pieder sava ierakstu kompānija Derrty Ent., kas darbojas Universal Records paspārnē. Reperim arī pieder tādi zīmoli kā sieviešu apģērbu līnija Apple Bottom un enerģijas dzēriens Pimp Juice. Viņš ir Šarlotas "Bobcats" basketbola komandas līdzīpašnieks un izveidojis bezpeļņas organizācijas 4 SHo 4 kids un Jes Us 4 Jackie.
Svastika
Svastika, (arī ugunskrusts jeb kāšu krusts), (sanskr.स्वस्तिक no sanskr. स्वस्ति, svasti, apsveikums, veiksmes novēlējums) — krusts ar aizlocītajām beigām («griezošais»), kas ir pagriezts pa vai pret pulksteņrādītaja virzienam. Kāškrusts — viens no pašiem izsenajiem un izplatītākajiem grafiskajiem simboliem. Kāškrustu izmantoja daudzas pasaules tautas — tas bija attēlots uz ieročiem, ikdienišķas sadzīves priekšmetiem, apģērba, karogiem un ģerboņiem, izmantots pie baznīcu un māju noformējuma. Vecākie arheoloģiskie atradumi ar kāškrusta attēliem ir datējami aptuveni ar 10—15 tūkstošgadi līdz mūsu ērai. Kāškrustam kā simbolam ir daudz nozīmju, tautu vairākumam visi tie bija pozitīvi. Kāškrusts tautu vairākumam bija dzīves, Saules, gaismas un labklājības simbols. Kopš 20. gadsimta visvairāk ir pazīstams kā NSDAP simbols.
Vēsture un nozīme
Vārds "svastika" — sastāvs no diviem sanskrita sakņojumiem: «labums», «saistīts ar labumu» un verba «būt» vai «pastāvēt», tas ir būt labums - «labklājība». Ir arī cits vārda iztulkojums: sanskrits ar «su» — saules putns, un Astika: gadalaiku dievība. Ir arī cits kāškrusta nosaukums — «gammadions», kas sastāv no četriem grieķu burtiem «gamma», sākumburta Zemes dievietes vārdā Gei. Aplūkojams ne tikai kā solārs simbols, bet arī kā zemes auglības simbols. Tā ir viena no izsenām un arhaiskām solārām zīmēm — redzamās Saules kustības ap Zemi rādītājs un gada dalīšanu uz četrām daļām, tas ir četrus gadalaikus. Zīme fiksē divus saulgriežus: vasaras un ziemas — un Saules gada kustību. Četru pasaules malu ideja, centrēta ap asi. Kāškrusts paredz arī kustības ideju divos virzienos: griezšanos pa vai pret pulksteņrādītāja virzienam. Tamlīdzīgi «Iņ» un «Jaņ», duāla zīme: griežoties pa stundu bultiņu simbolizē vīriešu enerģiju, pret stundu bultiņu — sievietes. Senindiešu rakstos izšķir vīriešu un sievietes kāškrustus, kas attēlo un divas sieviešu, kā arī, divas vīriešu dievības.
Par svastikas izcelsmi notiek nepārtraukti strīdi, ir daudz dažādu teoriju un hipotēžu. Lielākoties tiek uzskatīts, ka svastika ir radusies Eirāzijā, tomēr daudzi speciālisti uzskata, ka svastika nāk no apgabaliem, kas ietilpst tagadējā Krievijas teritorijā, jo veikto arheoloģisko izrakumu rezultātā — uz atrastajiem piederumiem — trauki, ieroči, apģērbs, reliģiskie un citi piederumi — ir attēlota svastika. Šādu atradumu skaita ziņā Krievija pārspēj citas pasaules valstis. Senākie atrastie priekšmeti tiek datēti ar 10 līdz pat 15 gadu tūkstotim p.m.ē.
Vidējie austrumi
Oficiāli tiek uzskatīts, ka svastika nāk no Arābijas pussalas — senās Samāras (tagadējā Irāka), kas tiek datēts ar 5 gadu tūkstoti p.m.ē. Tuvāku ziņu diemžēl nav — kā un kāpēc šis simbols ir uzsācis savu "ceļojumu" uz citām tālākām zemēm, taču tās virzība ir notikusi prom austrumu virzienā.
Indija
Indijā — kas tiek datēts ar VII — VI gs. p.m.ē. - gan labiskā virziena, gan kreisā virziena svastika tika pielietotas ar atšķirīgu nozīmi. Līdz pat šodienai svastika plaši tiek pielietota Budismā, Džainismā un Hinduismā. Džainismā ar to apzīmē vienu no svētajiem, bet četri atzari atgādina par četrām iespējamām pārdzimšanas vietām: dzīvnieku un augu pasaule, elle, Zeme vai garu pasaule. Pretēji pulksteņa rādītāja virzienam pavērstu svastiku indusi sauc par satio vai sauvastiku, tā simbolizē nakti, maģiju, šķīstību un iznīcības dievieti Kali. Kā Hinduismā, tā Džainismā svastika vai satio tiek izmantota upurēšanas rituālos, durvīm, durvju sliekšņiem, kā arī lai atzīmētu grāmatu vai rakstu titullapas, līdz pat grāmatvedības reģistriem. Austrumos ir pieņemts godināt Sidhartas Budas Gautamas Sakijamuni (tāds ir pilnais Budas tituls), pēdas. Kopš seniem laikiem tās tiek attēlotas ar sešdesmit piecu simbolu starpniecību. Starp šiem simboliem ir arī svastika.
Ķīna
Apmēram pirms 2000 gadiem, kad budisms no Indijas nonāca Ķīnā, ķīnieši pārņēma svastiku un tās pozitīvo nozīmi. Ķīnā svastika tiek aplūkota kā ķīniešu hieroglifs "vaņ" (mandarīnu izloksnē). To pieņemts uzskatīt par ekvivalentu citam hieroglifam ar tādu pašu skanējumu, kurš nozīmē "10,000; daudz; viss, bezgalīgs".
Baltija
Baltijā svastikai, jeb ugunskrustam ir dažādas variācijas: Pērkona krusts, tam pretēji rotējošs Laimas krusts, daudzžuburu Zaru krusts, Kāšu krusts, Ķekšu krusts. Nekur citur nav sastopams tik daudz svastikas variāciju kā Latvijā un Lietuvā, kas norāda uz zīmes īpašo nozīmi baltu tautām.
Amerika
Amerikā svastiku izmantoja Ziemeļu, Centrālās un Dienvidamerikas indiāņi. Svastika tika plaši pielietota arī maiju un acteku mākslā. Ziemeļamerikā Navaho, Tenesī un Ohaijo ciltis izmantoja svastikas simbolu apglabāšanas rituālos.
Grieķija
Svastika ir sastopama arī senajā Grieķijā — tur svastika ir redzama uz traukiem un citiem sadzīves piederumiem.
вастика, Коловрат, Посолонь, Свята Дар, Свасти, Сваор, Солнцеврат, Агни, Фаш, Мара, Инглия, Солнечный Крест, Солард, Ведара, Светолет, Цветок Папоротника, Перунов Цвет, Свати, Раса, Боговник, Сварожич, Святоч, Яроврат, Одолень-Трава, Родимич, Чароврат u.c..
Elektroniskais kāškrusta simbols
Standarta Unicode simbolu tabulā ir kreisās puses (卐 U+5350) un labās puses (卍 U+534D) kāškrustu zīmes.
Keretaro
Keretaro (, izrunā: ; oto) ir štats Meksikas vidienē. Rietumos no tā atrodas Gvanahvato, ziemeļos Sanluisa Potosi, austrumos Idalgo, dienvidaustrumos Mehiko, bet dienvidrietumos tas robežojas ar Mičoakana de Okampo štatu. Tā galvaspilsēta ir Santjago de Keretaro, tomēr gan štatu, gan pilsētu sarunvalodā bieži sauc vienkārši Keretaro.
Rīgas pilsētas Pļavnieku ģimnāzija
Rīgas pilsētas Pļavnieku ģimnāzija bija 7. — 12. klašu skola Pļavniekos Rīgā, kas 2017. gadā slēgta nepietiekama skolēnu skaita dēļ.
Vēsture
2017. gada pavasarī Rīgas dome pieņēma lēmumu pilsētas mērogiem un skolas platībai mazā skolēnu skaita dēļ skolu slēgt. Lēmums oficiāli īstenots 2017. gada 13. augustā
Simbolika
Skolas devīze bija dzjenieka Jāņa Petera rindas: Tev jāveic daudz – Sev īsto ceļu mēro. Pār sīko pāri audz, Pie lielā sevi mēro. ''/J. Peters/''
Skolas karoga laukumu dalījums simbolizēja debesis un zeme. Zaļā krāsa – auglības, cerību simbols, dzeltenā krāsa – vērtības. Karoga vienā pusē stilizēts ģimnāzijas jumtu siluets, kas atgādina kalnus ar virsotnēm, uz kurām tiekties. Apakšējā daļā ir skolas nosaukums. Karoga otrā pusē ir veselības zieds kā saule virs zaļās, auglīgās zemes. Veselības zieds ar sešām ziedlapiņām sevī ietver 6 cilvēka veselības aspektus: fizisko, psihisko, sociālo, personisko, emocionālo un garīgo. Uz zaļā fona skolas devīze. Karoga abās pusēs augšējos stūros redzamas vēja rozes, kas ir virziena noteicējas. Tās simbolizē skolu kā vietu, kur cilvēks iegūst virzienu dzīvei. Karoga skiču autores bija Jūlija Pasnaka, Maija Vernere, Jana Novikova, Tamāra Holomkova. Karogu darināja Latvijas Amatniecības kameras amata meistare Rudīte Grasberga.
Skolas logo attēlots zieds ar 6 ziedlapiņām, kas simbolizē skolas veselīgo vidi — katra ziedlapiņa simbolizē vienu veselības aspektu: fiziskā veselība — visu orgānu sistēmu darbības sabalansētība, neuzņēmība pret slimībām; sociālā veselība —atspoguļojas attieksmē pret citiem cilvēkiem; kā veidojas attiecības ģimenē, ar draugiem, mācību vai darba kolektīvā, kā paši jūtamies sabiedrībā; kultūras tradīciju ievērošana, komunikabilitāte; pielāgošanās videi, emocionālā veselība — atspoguļojas pašsajūtā, attieksmē pret sevi, citiem, lietām, parādībām, notikumiem; parāda, cik adekvāti izpaužas mūsu jūtas, arī cenšanās neietekmēt apkārtējos ar savu slikto emocionālo stāvokli; personiskā veselība — attiecas uz to, kā mēs katrs sevi apliecinām atbilstoši savai individualitātei, vērtību sistēmai, dzīves mērķiem. Tā ir savu iespēju un spēju apzināšanās, meklējumu ceļš uz pilnību; psihiskā veselība — parāda, kā iegūstam informāciju, kā to apstrādājam; garīgā veselība — raksturo katra indivīda esības būtību, atspoguļo personiskos uzskatus par vērtībām, par saviem pieņemtos morāles un ētikas principus. Garīgā veselība vienlaikus ir šī simboliskā zieda stublājs, pamats, kas veido sasaisti ar pārējiem veselības aspektiem.
Paralēlskaldnis
Paralēlskaldnis ir heksaedra paveids, kuram ir sešas skaldnes, kas ir pa pāriem paralēlas. Paralēlskaldni var uzskatīt arī par paralelograma prizmu. Izplatītākie ir taisnstūra paralēlskaldņi, kuru skaldnes ir taisnstūri, kas savstarpēji krustojoties veido taisnus leņķus. Taisnstūra paralēlskaldnim, tāpat kā kubam, ir 6 skaldnes, 12 šķautnes un 8 virsotnes.
Afganistānas karš (nozīmju atdalīšana)
Afganistānā ir norisinājušies vairāki kari:
Pilsoņu kari:
Eiforbiju dzimta
Eiforbiju dzimta (Euphorbiaceae) ir lakstaugu, sukulentu, koku un krūmu dzimta. Apmēram 450 eiforbiju sugas ir sukulenti, daži no tām ir grūti atšķiramas no krūmiem.
Parasti vienmājnieki. Stublājs un lapas bieži satur piensulu. Lapas vienkāršas, nereti reducētas. Raksturīga sarežģītas uzbūves ziedkopa - ciātijs, kurā vīrišķie ziedi katrs ar vienu putekšņlapu atrodas ap ciātija asi, kā galā ir viens nolīcis sievišķais zieds. Pie ziedkopas pamata ir vīkals. Bez tam starp vīrišķajiem ziediem ir zvīņveidīgas augšlapas, bet ap katru ciātiju pie pamata - pieziedlapu vīkaliņš. Auglis - riekstiņu skaldauglis vai pogaļa. Dažādu klimatisko joslu augi, taču pārsvarā tropos un subtropos.
Latvijā sastopamas deviņas sugas. Nezālieņu, pārmitru vietu un mežu sugas: no biežām līdz ļoti retām, ievazātām sugām. Dažās Eiropas valstu florās visus Latvijā sastopamos dievkrēsliņus nodala nevis ģintī Euphorbia, bet gan ģintī Tithymalus.
Zināmas ap 7050 sugas no 300 ģintīm (aplūkojot dzimtu taksonomiski plašā izpratnē, sugu skaits var pieaugt līdz 8950).
Dažu sugu sula satur kaučuku. Viena no tādām sugām ir Brazīlijas heveja (Hevea brasiliensis) no Brazīlijas mežiem. Vairāk par 90% no visas iegūstamā dabiskā kaučuka masas dod tieši Brazīlijas heveja.
Eleagnu dzimta
Eleagnu dzimta (Elaeagnaceae) ir vasarzaļu koku un krūmu dzimta.
Vienmājnieki vai divmājnieki, retāk ziedi divdzimumu. Parasti zari un stumbrs klāti ar plēkšņmatiņiem. Lapas veselas, pamīšus vai pretējas. Pielapju nav. Apziedni veido saaugušas, krāsainas kauslapas. Vainaglapu nav. Apziednis no divdaļīga līdz sešdaļīgam. Putekšņlapas pārskaita (4, 6 vai 8), atrodas pamīšus apziedņa lapām. Auglis - riekstiņš ar miltainu vai sulīgu augļsedzi. Galvenokārt ziemeļu puslodes mērenā un subtropu klimata joslā sastopamu sugu dzimta.
1334. gads
1334. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Eleagnu dzimta
Savvaļā eleagnas sastopamas mērenajā joslā, galvenokārt Rietumeiropā, Anatolijā, Centrālāzijā, Dienviaustrumāzijā, Tālajos Austrumos, ļoti reti tās var sastapt subtropu un tropu joslās. Dažas sugas sastopamas Austrālijas austrumdaļā un Zonda salās.
Latvijā savvaļā nav sastopamas. Audzē apstādījumos. Vienīgā vietumis savvaļā pārgājusī suga ir pabērzu smiltsērkšķis (Hippophae rhamnoides).
Ir zināmas 52-55 sugas, apvienotas trijās ģintīs:
Mans draugs — nenopietns cilvēks
"Mans draugs — nenopietns cilvēks" ir 1975. gada latviešu padomju spēlfilma, komiska melodrāma, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā. Filmas režisors ir Jānis Streičs. Filma uzņemta pēc "Goskino" un PSRS Rakstnieku savienības scenāriju konkursa par strādnieku tēmu godalgotā Aleksandra Gorohova scenārija "Katra rūpes" (ru)
Sižets
Arvīds Lasmanis sava principiālā rakstura dēļ nestrādā ilgi vienā darba vietā. Sievu un divus bērnus vajag pabarot, tādēļ viņš iet piehaltūrēt par kapraci. Sievasmātes vīrs Ciekurs iekārto Arvīdu darbā pie sevis — siltumtrases celtniecībā, bet arī šeit viņa raksturs neļauj sastrādāties ar kolēģiem, viņš atsakās ierakt uzstādīšanai sagatavotās sarūsējušās caurules. Arvīda sievai Intai apnīk dzīvot komunālajā dzīvoklī, bet, lai iegūtu atsevišķu dzīvokli, vajag mācēt pielāgoties priekšniecībai.
Šelfa ledājs
Šelfa ledājs ir bieza, peldoša ledus platforma, kas veidojas, ledājam vai ledus vairogam noplūstot okeānā. Šelfa ledāji sastopami tikai Antarktīdā, Grenlandē un Kanādā. Šelfa ledāju biezums variējas no 100 līdz 1000 m.
Salīdzinājumam, jūras ledus sega veidojas ūdenī tam sasalstot un parasti nav biezāks par 3 m. Jūras ledus pamatā veidojas Ziemeļu ledus okeānā un nelielos apmēros okeānā un jūrās ap Antarktīdu.