cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tanu dinastija
Reliģija
840. gadā tronī kāpušais Vuzons (Wuzong) ir pārliecināts daoists un 842. gadā uzsāk cīņu ar milzīgajiem budistu klosteriem un citām svešzemju reliģijām. Tiek slēgti 4600 budistu klosteri un 40 000 svētnīcu. Valsts iegūst visas svētvietu bagātības. Visi mūki, kas jaunāki par 50 gadiem, tiek atgriezti civilajā dzīvē, lai atkal maksātu nodokļus. Viņu skaits pārsniedz 250 000. Atlikušajos klosteros paliek ap 800 mūku. Klosteru slēgšanas un iznīcināšanas blakus efekts ir daudzu šīs ēras labāko arhitektūras un tēlniecības pieminekļu iznīcināšana. Imperators Vuzons mirst 846. gadā pēc neveiksmīga eksperimenta ar nemirstības eliksīru, un viņa pēcnācēji atceļ pret budistiem vērstos aizliegumus, taču tas vairs neatgūst savu bijušo ietekmi.
Kultūra
Šis laiks, kurā dzīvoja divi lielākie ķīniešu dzejnieki, Li Bai un Du Fu, tiek uzskatīts par Ķīnas dzejas un mākslas zelta laikmetu. Līdz mūsdienām saglabājušies gandrīz 2000 Tanu dinastijas laika dzejnieku 50 000 dzejojumu. Literatūras, dzejas un reliģisko tekstu skaita pieaugums noveda pie drukāšanas izgudrošanas, bet Tanu dinastijas dzejas stils dominēja ķīniešu dzejā līdz pat 20. gadsimtam Tanu dinastijas laikā attīstās grāmatu drukāšana, izmantojot kokgriezuma saliekamo klucīšu tehniku. Ķīnas kultūras ietekme pletās aiz tās robežām, īpaši Korejā, Japānā un Vjetnamā.
Izmaiņas sabiedrībā
Tanu dinastijas valdīšanas laikā Ķīnas sabiedrībā aizsākās ievērojamas pārmaiņas, kas noslēdzās Sunu dinastijas laikā. Valsts pārvaldē pakāpeniski notika pāreja no lielo aristokrātisko ģimeņu oligarhijas uz centralizētu monarhijas modeli, kurā valsti pārvaldīja imperatoram pakļauti civilierēdņi, kas bija nokārtojuši eksāmenus.
Ekonomikā Tanu dinastijas sākumā piekoptā stingrā valsts kontrole pār preču un iedzīvotāju plūsmu sabruka, attīstījās jauni tirgotāju kvartāli, notika pāreja uz papīra naudas transakcijām, tirgotājiem bija pieejams kredīts, attīstījās pārtikas produktu transports uz attālākiem valsts reģioniem.
Aizvien vairāk iedzīvotāji pameta karu postītos ziemeļus un pārcēlās uz Ķīnas dienvidiem, kur augošā tēja kļūst aizvien populārāka visā valstī un kļūst par ķīniešu nacionālo dzērienu. Tā kā dienvidi bija auglīgāki par ziemeļiem, palielinoties zemnieku skaitam, pieauga saražoto produktu daudzums. Strauji auga Jingžou, Sudžou un Handžou pilsētas. Dinastijas valdīšanas laikā tiek izgudrots šaujampulveris, taču tas tiek izmantots uguņošanas un salūtu vajadzībām. Daudz plašāks pielietojums ir jaunatklātajam tērauda gatavošanas procesam. Izturīgais metāls tiek izmantots armijas ieročiem un zemkopības instrumentiem.
40 (skaitlis)
40 (četrdesmit) ir naturāls skaitlis, kas atrodas starp 39 un 41. Romiešu skaitļu sistēmā 40 tiek pierakstīts šādi: XL. Binārajā skaitīšanas sistēmā četrdesmit ir 101000, oktālajā skaitīšanas sistēmā ir 50 un heksadecimālajā skaitīšanas sistēmā ir 28.
Ķīmisko elementu periodiskā tabulā 40 ir cirkonija (Zr) atomskaitlis. Gan Celsija skalā, gan Fārenheita skalā −40 grādi ir vienīgā temperatūra, kas sakrīt, respektīvi, −40 °C = −40 °F. Arī dažādās reliģijās šim skaitlim ir īpaša nozīme, piemēram, kristietībā 40 dienas ir Jēzus Kristus dzīvošanas ilgums pēc augšāmcelšanās. Bieži 40 dienas figurē arī kā laiks, ko dvēsele pavada uz Zemes pēc cilvēka nāves pirms nonāk Aizsaulē.
Ļida
Ļidā atrodas optisko ierīču rūpnīca Beltex Optic un lauksaimniecības tehnikas rūpnīca "Ļidseļmaš". Jau no laikiem, kad Ļida atradās Polijas sastāvā, šeit atrodas aviācijas kara bāze. PSRS laikā šeit atradās arī raķešu karabāze.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1180. gadā kā koka pils vieta. 1323. gadā Lietuvas lielkņazs Ģedimins uzcēla šeit mūra pili. Pēc Ģedimina nāves, kad Lietuva tika sadalīta starp viņa dēliem, Ļida kļuva par Aļģirda rezidenci. 1392. gada 4. augustā Astravā pie pilsētas tika noslēgta Astravas vienošanās starp Jagaili un Vītautu, kas izbeidza pilsoņu karu Lietuvā. Ziemeļu kara laikā zviedri nopostīja Ļidas pili. Līdz Polijas Trešajai dalīšanai Ļida bija Polijas-Lietuvas kopvalsts (1569-1795), pēc tam Krievijas Impērijas (1795-1915) un Polijas (1921-1939) sastāvā. Otrā pasaules kara laikā pilsēta atradās Baltkrievijas PSR un Ostlandes sastāvā. Ļidas apkārtnē darbojās gan poļu partizāni no "Armia Krajowa", gan padomju partizāni, gan ebreju partizāni jeb t.s. Beļsku partizāni. Pēc kara tā atkal atradās Baltkrievijas PSR (1944-1991).
Etimoloģija
Vārds Ļida radies no upes nosaukuma Lidzeya, kas tiek asociēts ar vārdu Lyda - Lydimas, kas mozīmē līst līdumu.
Gibraltāra futbola izlase
Gibraltāra futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Gibraltāru starptautiskās futbola sacensībās. Gibraltāra futbola izlasi pārvalda Gibraltāra Futbola asociācija.
2006. gadā Gibraltāra Futbola asociācija izteica vēlmi iestāties UEFA, tomēr sākotnēji tai tika atteikts. 2012. gada 1. oktobrī Gibraltāra Futbola asociācija kļuva par UEFA asociēto locekli, bet tā tika uzņemta UEFA. Līdz ar to izlase varēja piedalīties 2016. gada Eiropas čempionāta kvalifikācijā. Gibraltārs tika uzņemts arī FIFA dalībvalstu vidū. Vēlāk jūnijā Gibraltāra izlase tika iekļauta 2018. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas turnīrā.
Draudzības spēles komanda aizvada Victoria stadionā Gibraltārā. Tā kā stadions neatbilda UEFA prasībām oficiālo kvalifikācijas spēļu aizvadīšanai, Eiropas čempionāta kvalifikācijas spēles tika rīkotas Algarve stadionā Faru, Portugālē. Arī pirmā FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas mājas spēle paredzēta šajā stadionā.
Sastāvs
Šāds sastāvs tika izsaukts FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas mačiem 7 un 10 oktobrī pret Igauniju un Grieķiju.
Aromāts (nozīmju atdalīšana)
Aromāts ( - smaržviela) var būt:
Skatīt arī
Aromātiskie savienojumi - organiskie savienojumi ar benzolam līdzīgām cikliskām molekulām, kurās ir konjugētas π-elektronu struktūras.
Smarža
Smarža jeb aromāts ir viena no sajūtām jeb pamatmaņām, kuru nodrošina ožas receptori, kas reaģē uz gaistošu vielu klātbūtni gaisā. Cilvēkam un augstākajiem dzīvniekiem ožas receptori atrodas deguna dobumā. Arī citi dzīvnieki, piemēram, kukaiņi, sajūt smaržas, taču ķīmiskie receptori (hemoreceptori) tiem ir savādāki.
Cilvēks pieder pie dzīvniekiem ar samērā vāji attīstītu ožu, tādēļ mums sajūtamās smaržas ir maz diferencētas. To nosaka summārā sajūta, ko dod ožas receptori, trijzaru nerva receptori un vomeronazālā orgāna receptori. Nepatīkamas smaržas parasti sauc par smakām.
Smaržu uztvere
Smaržas uztvere ir ne tikai fizioloģisks, bet arī psihisks process, tādēļ dažādi cilvēki smaržas var just atšķirīgi. Smaržu sajūtu ietekmē tādi fizioloģiski faktori kā elpošanas caur degunu kvalitāte, hormonālais fons, cilvēka vecums un dažādas slimības (anosmija). No psihiskiem faktoriem ožu ietekmē nervu sistēmas uzbudināmības pakāpe un dažāda individuāla pieredze. Ar smaržu uztveres pētīšanu nodarbojas olfaktometrija. Šī zinātnes nozare ir svarīga parfimērijā, pārtikas produktu kvalitātes noteikšanā, dažādos klīniskos pētījumos, ekoloģijā.
Ožas receptoru darbība nav vēl pilnīgi izpētīta, tādēļ nevar skaidri paredzēt, kā smaržos kāda noteikta viela.
Ierīces smaržas reproducēšanai
Lai arī attēla un skaņas ierakstīšanas un reproducēšanas ierīces ir sen pazīstamas un plaši izplatītas, ir mēģinājumi izstrādāt iekārtas, ar ko varētu "pārraidīt" smaržas. Pagaidām šādas iekārtas ir mazpazīstamas savas sarežģītības un dārdzības dēļ. Smaržu reprodukcijas ierīcei jāsastāv no gaistošo vielu ķīmiskās analīzes iekārtas un speciāla "smaržu kārtridža", kurā ir netoksiskas smaržvielas, kuras kombinējot, iegūst vēlamo aromātu. Uzdevumu īpaši sarežģī fakts, ka cilvēks uztver tikai trīs pamatkrāsas, bet ožas receptoru paveidu ir simtiem. Ir gan hipotēze, ka ir tikai septiņas pamatsmaržas - ētera, kampara, muskusa, puķu, piparmētru, asā un puvekļu. Tās kombinējot, iegūst visas pārējās.
1606. gads
1606. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Ostina
Ostina (en, izrunā: ) ir pilsēta Amerikas Savienotajās Valstīs. Lai gan Ostina ir Teksasas štata administratīvais centrs, tā ir tikai ceturtā lielākā štata pilsēta pēc iedzīvotāju skaita (Hjūstona, Sanantonio un Dalasa ir lielākas par Ostinu). Amerikas Savienotajās Valstīs Ostina ir piecpadsmitā lielākā pilsēta. Pilsētā atrodas viena no lielākajām universitātēm valstī — Teksasas Universitāte. Ostina ir dibināta 1835. gadā un nosaukta par godu Stefanam F. Ostinam (Stephen F. Austin), vienam no neatkarīgās Teksasas dibinātājiem. Ostina ir atzīta par trešo visātrāk augošo ASV pilsētu laika posmā no 2000. līdz 2006. gadam.
Oulu "Kärpät"
Oulu Kärpät ir hokeja komanda, kas bāzēta Oulu, Somijā. Klubs dibināts 1946. gadā un ir viena no veiksmīgākajām pēdejo gadu Somijas hokeja komandām. Tā ir 1981., 2004., 2005., 2007., 2008., 2014., kā arī 2015. gada SM līgas čempione.
Vēsture
1946. gada pavasarī trīs vīri izlēma izveidot Oulu jaunu sporta klubu. Kluba vadības sēdē 15. maijā tas tika nodēvēta par Oulu "Kärpät 46". Sākumā tas spēlēja futbolu un pirmais tā ziemas sports bija bendijs, bet kluba hokeja sekcija tika izveidota jau 1947. gada janvārī. Pirmajā dekādē kluba hokeja komanda spēlēja itin veiksmīgi, jau drīz kļūstot par kluba galveno sporta veidu.
Pirmo spēli Somijas līgas augstākajā divīzijā tā aizvadīja 1960. gada 4. decembrī, tiekoties ar Helsinku "HJK". Tiesa, pirmā sezonas izskaņā klubam neizdevās saglabāt savu vietu līgā. Otro reizi augstākajā divīzijā klubs iekļuva 1965—66 gadā, bet trešo reizi — 1967—68, abas reizes zaudējot vietu līgā jau tās pašas sezonas beigās.
1975. gada augustā tika izveidota SM līga. Sākot ar 1975—76 sezonu klubs spēlēja 1. līgā, ar mērķi iekļūt SM. Tas klubam izdevās jau 1976—77 sezonā. Kluba pirmajā sezonā SM līgā tā bija septītā. 1979—80 sezonā klubs izcīnīja bronzas medaļas.
Nākamajā sezonā komanda noslēdza regulāro sezonu trešajā vietā, bet izslēgšanas kārtas finālā pārspēja Tamperes "Tappara", pirmo reizi izcīnot līgas čempiones titulu. Nākamajās sezonās komandas sniegums pasliktinājās, 1981—82 sezonā paliekot vien 5. vietā, bet 1982—83 sezonā tik tikko izvairoties no izkrišanas uz 1. līgu. Klubs pieņēma darbā jaunu treneri, kura uzdevums bija izcīnīt medaļu. Tas arī tika izdarīts, izcīnot bronzas medaļas. Bronzas medaļas klubs izcīnīja vēl nākamās divas sezonas. 1986—87 sezonā klubs uzvarēja regulārajā sezonā, bet izslēgšanas kārtas finālā piekāpās Tamperes "Tappara" vienībai. Uz 1987—88 sezonu tika liktas lielas cerības, bet klubs nesaglabāja vietu līgā, no tās izkrītot.
Kluba mērķis bija ātri atgūties, bet tas tam neizdevās. Klubs bankrotēja, bet 1995. gada pavasarī atjaunotais "Karpat" iekļuva 1. līgā. Pirmās trīs sezonas tas nespēja iekļūt SM līgā, bet tad, 1998—99 sezonā, darbā pieņēma treneri Juhani Tamminenu, kura vadībā klubs 1999—00 sezonā, pārspējot Lahti "Pelicans" iekļuva līgā. Pirmo sezona klubs noslēdza augstajā ceturtajā vietā.
2002—03 sezonā klubs sasniedza Kanada-malja kausa finālu, kurā piekāpās "Tappara" vienībai. Nākamās divas sezonas klubs kļuva par līgas čempionu, bet 2005—06 sezonā šo godu izcīnīja Hēmenlinnas "HPK". 2006—07 sezonā klubs atguva līgas čempiones godu, finālā pārspējot Turku "TPS". 2007—08 sezonā klubs kļuva par pieckārtējo līgas čempioni.
Pašreizējais sastāvs
''Pēdējoreiz atjaunots 2020. gada 17. janvārī.''
1719. gads
1719. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Naturāls skaitlis
Matemātikā par naturāliem skaitļiem sauc skaitļus 1, 2, 3, ... (dažreiz tiek iekļauta arī nulle). Divi galvenie naturālo skaitļu lietošanas mērķi ir skaitīšana (piemēram, rokai ir 5 pirksti) un sakārtošana (piemēram, 3. sportists, kas sasniedza finišu). Naturālos skaitļus formāli definē ar Peano aksiomu palīdzību.
Naturālo skaitļu īpašības, kas saistītas ar dalāmību, tiek pētītas skaitļu teorijā, bet ar objektu skaita noteikšanu un sanumurēšanu saistītas problēmas tiek pētītas kombinatorikā.
Apzīmējumi
Visu naturālo skaitļu kopu apzīmē ar N vai.
Lai precizētu, vai tiek iekļauta arī nulle, lieto apzīmējumus un
Naturālo skaitļu kopa ir bezgalīga un sanumurējama. Tās kardinalitāti apzīmē ar ebreju alfabēta pirmo burtu alef ar indeksu nulle: \aleph_0.
Sanumurēšana
Naturālo skaitļu piekārtošanu kādas kopas elementiem sauc par sanumurēšanu.
Edvards Munks
Edvards Munks (no; dzimis, miris ) bija norvēģu gleznotājs un grafiķis, viens no ekspresionisma aizsācējiem. Munka visslavenākais darbs ir glezna "Kliedziens", kurā attēlotais motīvs kļuvis par vienu no mūsdienās visizplatītākajiem vizuālās mākslas motīviem pasaulē.
Daiļrade
Edvards Munks dzimis 1863. gadā Lētenē Norvēģijā. Agri sāka interesēties par mākslu un jau no 1877. gada radījis ļoti labas gleznas. Viņu spēcīgi ietekmējušas slimības, kas skāra viņa ģimenes locekļus, nāve mākslinieka daiļradē kļūst par vienu no biežākajām tēmām. 1893. gadā top Munka slavenākais darbs "Kliedziens", kam 1894. gadā seko glezna "Satraukums". 1899. gadā Itālijā E.Munks sajūsminājies par Renesanses un Rafaēla darbiem, kas iedvesmoja viņa dekoratīvos panno "Sarkanās vīnstīgas" 1898-1900 un "Golgāta" 1900. No 1901. līdz 1913. gadam mākslinieka darbi regulāri tika izstādīti Vīnē. 1903. gadā Munks kļūst par Parīzes neatkarīgo mākslinieku apvienības biedru un izstāda darbus viņu salonā. 1906. gadā top dekorācijas Ibsena lugu "Spoki"un "Heda Gablere"iestudējumiem. 1908.-1909. gadā Munks aizrāvies ar alkoholu un provocējis niknas ķildas. Tas māksliniekam izraisījis smagu depresiju, no kā viņš ārstējies Dānijā.
1910. gadā, pēc atgriešanās Oslo, Munks pievērsies peldēšanas ainu, dzīvnieku un dabas glezniecībai. Viņš meklē universālāku izteiksmi, ko apvieno ar sociālu refleksiju: darbi Sniega šķūrētāji (1911), Strādnieki atgriežas mājup (1912). 1922. gadā E.Munks rada sienu gleznojumus Oslo šokolādes fabrikā.
1718. gads
1718. bija parastais gads, kas sākās sestdienā.
Hidroelektrostacija
Lai elektroenerģijas ražošana būtu efektīvāka, nepieciešami divi faktori: HES jābūt nodrošinātai ar ūdeni visu gadu, kā arī upes ielejai vēlams būt kanjonveidīgai, t. i. krastiem jābūt stāviem un 10 metrus augstiem, lai izveidotā ūdenskrātuve neapplūdinātu apkārtni.
2005. gadā HES pasaulē kopā saražoja 19% no visas saražotās elektroenerģijas. HES kopējā jauda bija 715 gigavati (salīdzināšanai: Rīgas HES jauda ir apmēram 400 megavati).
HES ierīkošana var radīt gruntsūdens līmeņu izmaiņas, var veidoties "mirusī" jeb pārmitrinājuma zona.
Lielākās Latvijas hidroelektrostacijas
Latvijā kopumā ir 158 HES.
HES vēsture
Ūdensdzirnavas ir vieni no pirmajiem mehānismiem tehnikas attīstības vēsturē, kuru darbināšanai cilvēks izmantoja tikai un vienīgi dabas spēkus. Par hidroenerģijas pirmsākumu var uzskatīt koka dzirnavas. Šādus dažāda veida ūdensratus izmantoja daudzās Eiropas un Āzijas valstīs jau pirms vairāk kā 2000 gadiem. Ar gadiem tehnoloģijām attīstoties un regulāri darbinot, šo dzirnavu efektivitāte sasniedza pat 70%. Uzlabojoties inženiertehniskajām zināšanām un prasmēm, ap 19. gadsimtu tika izstrādātas jaudīgākas un izturīgākas iekārtas, lai ražotu elektroenerģiju.
HES attīstība Latvijā
Ūdensspēka izmantošana Latvijā attīstījās pakāpeniski, bet pēdējos divos-trijos gadsimtos straujāk – sākumā graudu malšanai, kokapstrādei, vilnas apstrādāšanai, papīra un kartona ražošanai u.c., vēlāk arī elektroenerģijas ražošanai. Latvijas pirmās ūdensdzirnavas bija cietokšņa tipa celtnes, lai nodrošinātos pret ienaidnieku uzbrukumiem. Nozīmīgas ir senās ūdensdzirnavas ar dzirnavu dīķiem, kuros uzkrāja malšanai nepieciešamo ūdeni. Dzirnavu dīķos bieži audzēja karpas un citas zivis, kā arī ūdensputnus. Sākotnēji ūdens mehānismus darbināja ar koka ūdensrata palīdzību, bet kopš 19. gadsimta beigām Latvijā sāka izplatīties Frensisa turbīnas. Ar uzlabojumiem Frensisa turbīnas lieto arī mūsdienās. Elektrības ražošana, izmantoja ūdens enerģiju, Latvijas teritorijā sākās 19. un 20. gadsimtu mijā. 1876. gadā sākta elektroenerģijas ražošana Billes voiloka fabrikā pie Amatas, bet 1878. gadā – Šablovska papīrfabrikā (Augstpriedēs) pie Mazās Juglas. Mazajām hidroelektrostacijām bija īpaša loma Latvijas elektrifikācijas aizsākšanā un vietējo elektrotīklu izveidē. To būvniecība vērtās plašumā un 1926. gada beigās jau darbojās 26 HES. Daudzās ūdensdzirnavās ražoja arī elektrību, galvenokārt apgaismošanai. Pēc Valsts Zemes bankas izdevuma Latvijas dzirnavu saraksts 1938. gada 1. jūlija datiem, Latvijā darbojās 666 ūdensdzirnavas. Faktiskais to skaits tomēr bija nedaudz lielāks.
Ataturka Olimpiskais stadions
Ataturka Olimpiskais stadions ir lielākais ietilpības skaita ziņā stadions Turcijā, kas atrodas Stambulā. Stadions nosaukts Mustafa Kemala Ataturka vārdā. Tā celtniecība sākās 1999. gadā un tika pabeigta 2002. gadā. Tas tika uzcelts Turcijas Olimpiskajām spēlēm un izmaksas bija aptuveni 350 miljoni eiro.
Kubinkas bruņutehnikas muzejs
Kubinkas bruņutehnikas muzejs ir viens no lielākajiem pasaules muzejiem, kurā var apskatīt visdažādāko periodu un veidu bruņutehniku. Muzejs atrodas Krievijā, Kubinkas pilsētas apkaimē (Maskavas apgabals) militārās daļas teritorijā. Atrašanos muzejā regulē Krievijas Federācijas bruņoto spēku normatīvie akti, kas attiecas uz militāro daļu apmeklētājiem. Fotografēšana ārpus muzeja telpām ir stingri noliegta.
Muzeja darbinieki ne tikai apkalpo apmeklētājus, bet arī restaurē eksponātus. Daudzi no muzeja eksponātiem ir darba kārtībā un piedalās militārās vēstures šovos, kas veltīti dažādiem datumiem un gadadienām. Līdzās tam notiek eksponātu kaujas ceļa vēsturiskā izpēte.
Ekspozīcijā ir atrodams ļoti liels skaits dažādu periodu un valstu tanku, bruņumašīnu u.c. militārās tehnikas eksponātu. Muzejā atrodami gan sērijveida modeļa, gan unikāli bruņutehnikas prototipi. Muzejs aktīvi sadarbojas ar bruņutehnikas muzejiem ārvalstīs, piemēram, Lielbritānijā, Francijā un citur.
Kliedziens
"Kliedziens" (no; veidota 1893.—1910. gadā ) ir nosaukums norvēģu mākslinieka Edvarda Munka ekspresionisma stilā gleznotai gleznu un grafiku sērijai, kurā parādīta agonijā esoša figūra ar asinssarkanām debesīm fonā. Fona ainava ir Oslo fjords, skatīts no kāda Ekebergas pakalna.
Slavenākajā gleznas “Kliedziens” versijā, kas tapusi 1893. gadā, redzams panikā krītošs tēls, kura izliektais ķermenis saplūst ar apkārtējās ainavas lokiem. Iedvesma darbam gleznotājam radās halucinogēnā pieredzē, kad viņš esot dzirdējis “kliedzienu caur dabu,” kas labi saskatāms gleznas tēla un fona vienotībā. Sarkano debesu toni, kas izteikti pastiprina trauksmes un panikas sajūtu, izraisīja Indonēzijas salu vulkāna Krakatau izvirdums, visu pasauli pārklājot ar vulkāniskā izvirduma mākoņiem. Lai arī gleznā redzamais notikums ir autobiogrāfisks, galvenais tēls māksliniekam nelīdzinās. Trauksmes stāvoklī esošā būtne ir zaudējusi gan dzimumu, gan personību.
Nobēlijs
Izotopi
Nobēlijam ir 17 izotopi, no kuriem stabilākais ir ar atommasu 259 un pussabrukšanas periodu 58 minūtes. Nobēlija izotopu masas skaitlis var būt no 248 līdz 264.
Vēsture
Dabā nobēlijs nav sastopams. 1957. gadā starptautiska zinātnieku komanda, kas strādāja Nobela fizikas institūtā, Stokholmā, ziņoja, ka ir ieguvuši jaunu ķīmisko elementu. 1958. gadā amerikāņu zinātnieki no Kalifornijas Universitātes ziņoja, ka ir ieguvuši 102. ķīmisko elementu, bombardējot kiriju ar oglekļa joniem elementārdaļiņu paātrinātājā. Tajā pašā gadā arī Padomju Savienībā zinātnieku grupa no Dubnas apvienotā kodolpētījumu institūta (Georgija Fļorova vadībā) ziņoja par līdzīgiem rezultātiem. Citi eksperimenti Amerikas Savienotajās Valstīs un Padomju Savienībā apgāza Stokholmas zinātnieku grupas rezultātu ticamību. 1992. gadā Starptautiskā teorētiskās un praktiskās ķīmijas savienība (IUPAC) par pirmatklājējiem oficiāli atzina Dubnas apvienotā kodolpētījumu institūta fiziķus.
Elements nosaukts par godu zviedru ķīmiķim Alfrēdam Nobelam, dinamīta izgudrotājam un Nobela prēmijas dibinātājam.
1717. gads
1717. bija parastais gads, kas sākās piektdienā.
Pretestība
Pretestība var būt:
Švīces kantons
Švīces kantons (de) ir viens no Šveices 26 kantoniem, kas atrodas valsts vidusdaļā. Kantona administratīvais centrs ir Švīce, lai gan lielākā pilsēta ir Freienbaha. 1291. gadā tas pievienojās Šveices konfederācijai. Kantons robežojas ar Cīrihes, Sanktgallenes, Glarusas, Ūrī, Nidvaldenes, Lucernas un Cūgas kantoniem. 2010. gada decembrī kantonā dzīvoja apmēram 147 tūkstoši cilvēku, galvenokārt vācvalodīgie.
Usūrijas brūnais lācis
Usūrijas brūnais lācis (Ursus arctos lasiotus) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām. Tas dzīvo Sibīrijas austrumos Usūrijā, Amūras apgabalā, Ķīnas ziemeļaustrumos, Sahalīnā, Korejas pussalā un vairākās Japānas salās — Hokaido, Kunaširas un Iturupas salās. Šo lāci mēdz saukt arī par melno grizlilāci. Tiek uzskatīts, ka Usūrijas brūnais lācis ir Amerikas grizlilāča priekštecis. Tas pirms apmēram 100 000 gadiem ieradās Aļaskā un iedzīvojās Ziemeļamerikas kontinentā. Japānā Usūrijas lāci sauc par Hokaido brūno lāci jeb Ezo brūno lāci. Šobrīd vienā Hokaido salā dzīvo apmēram 3000 lāču.
Izskats un īpašības
Usūrijas brūnais lācis ir ļoti līdzīgs Kamčatkas brūnajam lācim, tomēr pirmajam ir slaidāks un garāks galvaskauss, zemāka pieres daļa un garākas nāsu ejas. Tā kažoks salīdzinoši ar Kamčatkas lāci ir tumšāks, turklāt daži indivīdi ir pilnībā melni. Kādreiz valdīja maldīgs uzskats, ka melnā apspalvojuma Usūrijas lāči ir brūnā lāča un Āzijas melnā lāča hibrīds. Tēviņi var sasniegt ievērojamu lielumu. Lielākie indivīdi var būt pat lielāki par Kamčatkas lāčiem, kas vidēji ir lielāki nekā Usūrijas lāči.
Barība
Usūrijas brūnais lācis ir visēdājs, un liela daļa tā barības ir veģetāra. Tas ēd dažādus augus, augļus, pumpurus, kā arī barojas ar grauzējiem, zivīm, putniem un kukaiņiem, īpaši daudz patērējot skudras.
Velokurjers
Velokurjers (kurjers, kas pārvietojas ar velosipēdu) ir cilvēks, kurš strādā uzņēmumā par sūtījumu piegādātāju ar velosipēdu. Velokurjera pakalpojumi ir ļoti pieprasīti metropolitēnos un pārējās lielās pilsētās. Uzņēmumi dod priekšroku velokurjeru pakalpojumiem, jo tas izmaksā lētāk un ir ātrāks par auto nelielos pilsētas attālumos, īpaši sastrēgumu laikā.
Velokurjeri veido īpašu subkultūru, piedalās un organizē noteiktus ar velokultūru saistītus pasākumus. Dažādu valstu velokurjeri savstarpēji tiekas un sacenšas dažādās prasmēs velokujeru čempionātos, kas notiek dažādos mērogos, pastāv, piemēram, Pasaules Velokurjeru čempionāts (CMWC), Eiropas Velokurjeru čempionāts (ECMC) un Ziemeļeiropas Velokurjeru čempionāts (NCMC).
1716. gads
1716. bija garais gads, kas sākās trešdienā.
Elektriskā pretestība
Elektriskā pretestība ir visām vielām, tajā skaitā vadītājiem, piemītoša īpašība bremzēt brīvo elektronu kustību tajos. Par pretestību sauc vadītāja pretdarbību strāvas plūsmai un tā pamata mērvienība ir oms (Ω).
Pretestības jēdzienu var formulēt matemātiski formulas veidā, izmantojot sprieguma un strāvas stipruma jēdzienus: pretestība ir attiecība starp spriegumu, kas pielikts vadītājam un strāvas stiprumu, kas plūst tajā: kur:
Elektriskai pretestībai pretējais lielums ir elektriskā vadītspēja.
Situāciju, kad kādai vielai nepiemīt pretestība, sauc par supravadītspēju.
Vispārīga pretestības formula
Atšķirībā no materiāla īpatnējās pretestības, kas ir nemainīga katram materiālam atsevišķi, vadītāja (piemēram, vada, caurules, kabeļa, utt.) pretestība ir atšķirīga katram objektam atsevišķi. Vadītāja elektriskā pretestība ir atkarīga no vadītāja formas, izmēriem un materiāla, no kura tas izgatavots.
Vada elektriskā pretestība aprēķināma pēc formulas: kur:
Maiņstrāvas patērētāju pretestību, uz kuriem maiņstrāvas ķēdē izdalās aktīvā jauda (siltuma daudzums), sauc par aktīvo pretestību.
Elektriskās pretestības daba
Ja vadītājs ir bez piejaukumiem, bez defektiem (tā nekad nav), tad, absolūtajai temperatūrai tiecoties uz nulli, arī īpatnējā pretestība. Tad, zūdot siltumkustībai, joni pārstāj svārstīties un brīvo elektronu kustība nav traucēta (pretestība R=0).
1607. gads
1607. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Kārlis Krūza
Kārlis Krūza (dzimis Jaunzvārdes pagastā, Kalnasēleišos, miris  Rīgā, apbedīts Raiņa kapos) bija latviešu dzejnieks, literāts, tulkotājs.
Jaunība
Krūza piedzima kalpa ģimenē, mācījās Reņģes pagastskolā (1895-1900), pēc tam bijis kalps, namdara palīgs, kolportieris. Pirmie publicētie dzejoļi ("Apmierināšanās", "Es mirstu...") "Vispārīgajā Zobgala kalendārā 1901. gadam". Kopš 1902. gada pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Strādāja par fotogrāfa palīgu, vēlāk arī par suflieri teātrī, bija labs deklamators, bieži uzstājās ar referātiem literārajos vakaros. Tomēr pirmais dzejoļu krājums "Ceļmalas ziedi" (1904) lasītāju atsaucību neguva.
1905. gada revolūcija
Krūza aktīvi atbalstīja 1905. gada revolūciju. Viņš piedalījās 13. janvāra demonstrācijā Rīgā, rakstīja revolucionārus dzejoļus, kas tika apkopoti krājumā "Cīņas dziesmas" (1905). Sākoties represijām, pievienojies dekadentiem, darbojies žurnālā "Dzelme". Pēc 1905. gada revolūcijas sagrāves bija viens no rakstniekiem, kas parakstīja dekadentu deklarāciju "Mūsu mākslas motīvi". 1906. gada rudenī Krūzu par piedalīšanos nemieros arestēja, un divus gadus viņš pavadīja apcietinājumā. Tikai 1908. gada jūlijā Krūza tika attaisnots.
Brieduma gadi
Pēc atbrīvošanās no apcietinājuma Krūza strādājis par korektoru un mākslas hronikas vadītāju laikrakstā "Latvija" (1909-1915). Daudz rakstījis par literatūru un mākslu. Sākoties Pirmajam pasaules karam, darbojies Bēgļu sazināšanās centrālbirojā Cēsīs un Rīgā (1915-1917). Pēc tam bijis latviešu valodas un literatūras skolotājs vairākās Rīgas ģimnāzijās (1917-34). Pēc 1905. gada revolūcijas dzejoļos dominēja vientulības, skumju, nelaimīgas mīlestības, dabas motīvi. Turpmākajos gados auga Krūzas dzejas meistarība, izveidojās tās savdabība. Rakstīja trioletus un sonetus, sasniedzot izcilu meistarību, arī īpatnējus 2 kvartu dzejoļus. Galvenie motīvi 20. gadu dzejā - garām slīdoši dzīves mirkļi, dabas impresijas. Dzejoļu mākslinieciskā izteiksme kļuva vienkārša, melodiska un labskanīga. Krūza darbojies arī prozā. Darbi ar autobiogrāfisku ievirzi publicēti periodikā, bet grāmatā izdots garais stāsts "Baltais avots" (1927).
Tulkotājs un atdzejotājs
20. un 30. gados Krūza aktīvi pievērsās tulkojumiem. Viņš ir sastādījis un atdzejojis pirmo plašo Aleksandra Puškina dzejas izlasi latviešu valodā - "Puškina dzejas" (1929). 1937. gadā tika izdota Krūzas sastādītā un atdzejotā antoloģija "Poļu dzeja", kurā ievietoti no 16. līdz 20. gadsimtam apkopoti 105 poļu dzejnieku 500 dzejoļi. Atdzejojumos centies sasniegt maksimālu adekvātību ar oriģinālu. Padomju Latvijā Krūza galvenokārt atdzejojis, rakstījis periodikā par atdzejošanas jautājumiem. 1950. gadā kļuvis par Rakstnieku savienības biedru.
Šaha entuziasts
Krūza bijis pazīstams arī kā liels šaha entuziasts. 1935. gadā simultānspēles seansā Rīgā Krūzam izdevās pieveikt toreizējo pasaules čempionu šahā Aleksandru Aļehinu. Rīgas Valsts 2. ģimnāzijā viņš ilgus gadus vadīja šaha pulciņu, kurā pirmos soļus šahā spēra vēlākā daudzkārtējā Latvijas čempione šahā Milda Lauberte, kā arī citi pazīstami šahisti.
1987. gads
1987. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās ceturtdienā.
10. autobusu maršruts (Rīga)
10. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Abrenes ielas līdz Jaunmārupei, kas atrodas Mārupes novadā. Visos reisos autobuss iebrauc Sējas ielā, Bieriņos, līdz pieturvietai "Brūkleņu iela", kur līdz 2008. gada 31. decembrim atradās maršruta galapunkts.
10. autobusu maršruta kopējais garums ir 42,541 km. Maršruta Abrenes iela — Jaunmārupe kopējais garums ir 20,425 km, bet maršruta Jaunmārupe — Abrenes iela kopējais garums ir 22,116 km.
Pa 10. autobusu maršrutu gan darbdienās, gan brīvdienās kursē 2 autobusi.
10. autobusu maršrutu apkalpo 6. autobusu parks. No 2019. gada 8. jūlija līdz 2020. gada 13. martam un no 2020. gada 1. septembra līdz 22. oktobrim iekāpšana 10. maršruta autobusos notika tikai pa priekšējām durvīm.
Maršruts
Abrenes iela—Brūkleņu iela—Jaunmārupe kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Marijas iela, 13. janvāra iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Mūkusalas iela, Kārļa Ulmaņa gatve, O. Vācieša iela, Robežu iela, Tēriņu iela, Sējas iela, apgriešanās Brūkleņu ielas galapunktā, Brūkleņu iela, Sējas iela, Tēriņu iela, Daugavas iela (Mārupe), P132 un Mazcenu aleja (Jaunmārupe).
Jaunmārupe—Brūkleņu iela—Abrenes iela kursē pa šādām ielām: Mazcenu aleja (Jaunmārupe), Ozolu iela (Jaunmārupe), Loka ceļš (Jaunmārupe), P132, Daugavas iela (Mārupe), Tēriņu iela, Sējas iela, apgriešanās Brūkleņu ielas galapunktā, Brūkleņu iela, Sējas iela, Tēriņu iela, Asītes iela, O. Vācieša iela, Kārļa Ulmaņa gatve, Mūkusalas iela, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Gogoļa iela, Turgeņeva iela un Abrenes iela.
Pieturvietas
10. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 67 pieturas. Maršrutā Abrenes iela—Brūkleņu iela—Jaunmārupe ir 30 pieturas, bet maršrutā Jaunmārupe—Brūkleņu iela—Abrenes iela ir 37 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Stockmann centrs (pārdēvēta par Autoosta )
Akmeņu iela (pārdēvēta par Nacionālā bibliotēka )
Laikraksts Diena (pārdēvēta par Klīveina grāvis )
Celtniecības pasaule (pārdēvēta par Mūkusala )
Mūkusalas iela (pieturvieta slēgta)
Rūpnīca Straume (pieturvieta pārcelta atpakaļ un pārdēvēta par Mūkusalas rotācijas aplis )
Ceļu pārvalde (pārdēvēta par Mūkusalas rotācijas aplis )
Kursīšu iela (pieturvieta slēgta virziens uz Brūkleņu iela )
Kurmenes iela (pieturvieta slēgta virziens uz Brūkleņu iela )
Goldži komplekss
Plātnīškomplekss jeb Goldži komplekss ir šūnas organoīds, kuru veido 3 līdz 20 nedaudz ieplacinātu cisternu, caurulītes un pūslīši. Plātnīškomplekss ir eikariotiskās šūnas sastāvdaļa. Tas parasti atrodas starp endoplazmatisko tīklu un membrānu.
Apraksts
Viena cisternu grupa tiek saukta par Goldži ķermenīti, par Goldži kompleksu sauc visu šo ķermenīšu kopumu.
Goldži kompleksa sirpjveida cisternas vidusdaļā ir saplacinātas. Tās bieži vien ir novietotas grupās pa 4-8.
Goldži ķermenīšu tuvumā esošie pūslīši transportē vielas no endoplazmatiskā tīkla uz Goldži ķermenīšiem un no Goldži ķermenīšiem uz vietu, kur tās ir nepieciešamas. Goldži kompleksā notiek endoplazmatiskajā tīklā sintezēto vielu pārveidošana, šķirošana, pakošana un nosūtīšana uz izmantošanas vietu, tādēļ kompleksu dēvē par šūnas redaktoru.
Goldži komplekss sastāv no fosfolipīdiem un olbaltumvielām. Tajā atrodas fermenti, kas, pievienojot cukuru molekulas, pārveido olbaltumvielas un lipīdus par glikoproteīniem vai glikolipīdiem. Tie ir nepieciešami membrānu veidošanai, kā arī ārpus šūnas noritošajām reakcijām. Goldži kompleksā tiek sintezēti arī ogļhidrāti un primārās lizosomas, un ar cisternu palīdzību tās noriešas lielākās vai mazākās vakolās.
Atdaloties no Goldži kompleksa, pūslīši pāriet uz dažādām šūnas vietām. Pūslīši ir pildīti ar sekrētu, kas satur olbaltumvielas, taukus, ogļhidrtātus un daļa pūslīšu izdala savu saturu plazmatiskajā membrānā. Pūslīši, atdaloties no Goldži kompleksa, veido lizosomas.
Vēsture
Goldži komplekss nosaukts itāļu zinātnieka Kamillo Goldži vārdā, kurš atklāja šo šūnas struktūru 1898. gadā.
Mihailo-Larine
Mihailo-Larine (uk) ir ciems Ukrainā, Mikolajivas apgabala Mikolajivas rajonā.
Radies Inhulas upes kreisajā krastā (nosaukums «In-gul» tulkojumā no tatāru valodas nozīmē «Jaunais ezers») pēc Dņepras un Dienvidu Bugas starpupes pievienošanas Krievijas impērijai pēc kara ar Turciju beigām 1774. gadā.
Vēsture
Sākotnēji pastāvēja divi apdzīvoti punkti — Mihailovka (no zemes īpašnieka vārda) radusies 18. gadsimtā, un Larjevka — oficiera P.S. Larija dibināta 1781. gadā. 1794. gadā ciems Mihailovka pāriet majora Pētera Larija Stefana dēla īpašumā, no kā dažās kartēs parādās divas Larjevkas. Jaunā īpašnieka rokās pāriet muiža, kuras dibināšanas laiks datējas agrāk par Mikolajivas pilsētas rašanos. Svarīgs ciema Mihailo-Larines vēstures avots ir ″Komerālas ekonomiskās piezīmes sekojošas pēc samazinātā plāna zemes mērītajām vasarnīcām Hersonas apriņķī″, 1798. gadā. Ciems Larjevka tajā atzīmēts kā rotmistra Stefana Todoroviča Ivana dēla īpašums. Tālāk seko apdzīvotā punkta un apkārtnes apraksts: «Tā ciemiņa atrašanās vieta — upes Ingulas tecēšanas virzienā uz gravām bez nosaukuma, viena pa labo, otra pa kreiso norādītās upes Ingulas puses. Ūdeni ņem no Ingulas un no izraktajām akām, ūdens lietošanai cilvēkiem un lopiem derīgs. Pie kunga mājas divas dzirnavas- vienas vēja, otras zemes, tajās tiek maltas 700 četvertes dažādas maizes kungu un zemnieku apritei.»
Mihailovkas ciems uz to laiku kā jau bija augstāk minēts piederēja P.S. Larijam. «Tas ciems atrodas upes Ingulas tecēšanas virzienā uz Selihova gravas. Kreisajā pusē kungu akmens māja 5 verstu attālumā, dzirnavas, kurās gadā tiek maltas 300 četvertes dažādas maizes kungu un zemnieku lietošanai. Ūdeni ņem no izraktajām akām un no upes Ingulas, ūdens cilvēkiem un lopiem derīgs. Pretī ciematam pašā karstākajā laikā platums gadās līdz 30 asīm, dziļums 1 ass. Tajā tiek makšķerētas zivis, kuras tiek lietotas kungu un zemnieku patēriņam. Zemei ir pelēku smilšu grunts, tajā labāk izaugs kvieši, arnautka, prosas un pārējās sēklas, un siena pļaujas apmierinošas. Uz laukiem un upes ir putni. Uz muižnieku zemes tiek artas 100 desetīnas. Sievietes virs lauku darbiem nodarbojas ar mājas darbiem, vērpj vilnu, auž linaudeklus un vadmalas savai lietošanai un pārdošanai».
Minējums par kunga māju, kura atrodas piecas verstis no Mihailovkas, apstiprina hipotēzi par dotā ciema identiskumu ar mūsdienu Marjevku, kura kā arī atradās šajā attālumā no muižas un turklāt tajās laikos tika saukta par Mihailovku. Drīz pēc tā rodas tā saucamā Mazā Mihailovka acīmredzot nošķīrusies no Mihailovkas. 1815. gada kartē Mihailovka un Marjevka atzīmētas jau kā divi dažādi ciemi. Pēc 1795.gada revīzijas datiem Mihailovkas ciemā bija 28 mājas un 104 iedzīvotāji (72 vīrieši un 47 sievietes).
18. gadsimta beigās un 19. gadsimta pirmajā pusē Mihailovka un Larjevka viena no otras atradās pienācīgā attālumā. Hersonas guberņas apdzīvoto punktu 1859. gada sarakstā Larjevka tiek pieminēta zem vēl viena nosaukuma — Babi. Tā laika kartēs tās atrašanās vieta atbilst zemam zemes gabalam pirms augšupjas uz pakalnu, tautā līdz šim laikam sauktā par Babi. Saskaņā ar 1859.g. skaitīšanu Larjevkā (Babās) dzīvoja tikai 9 cilvēki (3 vīrieši un 6 sievietes) divās mājās (daudzkārt mazāk nekā 1795. gadā). Otrajā Larjevkā (no jaunā īpašnieka vārda tā vēl tika saukta par Košenbaru), kura atradās līdzās vācu kolonista Šardta viensētai pie tagadējā tilta, kas savieno Mihailo-Larino ar kaimiņos esošo Peresadovku, sarakstā bija 8 mājas un 99 iedzīvotāji (48 vīrieši, 51 sieviete). Mazajā Mihailovkā (Greigā) bija 23 mājas ar 183 iedzīvotājiem (90 vīrieši un 93 sievietes). Līdz šim laikam vietējie iedzīvotāji glabā atmiņas par Komarovku un pat rāda to vai citu māju atrašanās vietu mūsdienu mežsaimniecības teritorijā. Saskaņā ar kartēm, kuras datētas ar 1815. gadu, tā arī bija Mihailovkas ciema teritorija. 1849. gadā kartē tā atrodas jau tagadējās Ļeņina ielas vieta, bet ieeja muižā bija aizšķērsota ar akmens sienu, kura sniedzas tieši līdz upei. 1887. gadā Mihailovkā un Larjevkā bija 55 mājas un 330 iedzīvotāji. No tiem 1 māja bija privileģēta, 52 mājās bija bijušie muižnieku zemnieki, 1 — ebreji, 1 — mietpilsoņi.
1896. gadā apvienotajā Mihailo-Larjevkas ciemā (Grejeva, Blažkova) bija 47 mājas un 246 iedzīvotāji (122 vīrieši un 124 sievietes). Apdzīvotajā vietā bija krogs, 3 verstu attālumā atradās pasta stacija Larjevka, bet 7 verstu attālumā — dzelzceļa stacija Ščerbino (mūsdienu Greigovo). Douengauera viensētā 18 mājās dzīvoja 106 iedzīvotāji (61 vīrieši un 45 sievietes). Šī kādreiz mazā vācu kolonija tagad ietilpst Mihailo-Larines ciema robežās. Šardta viensētā bija 18 mājas un 58 iedzīvotāji (38 vīrieši, 20 sievietes). Tā laika īpašnieka Blažkova muižas ekonomijā bija 3 mājas ar 20 iedzīvotājiem (11 vīrieši, 9 sievietes).
Statistikas dati apraksta lauksaimniecības attīstību Mihailo-Larjevkas sabiedrībā, kas sastāvēja no 71 saimniecības un 418 iedzīvotājiem (214 vīrieši, 204 sievietes) 20. gadsimta sākumā. Mihailovkas zemnieku sētās bija 134 zirgi, 2 vērši, 51 govs, 55 ganību lopi. Larjevkā bija 20 zirgi, 9 govis, 12 ganību lopi. Vairākumam zemnieku bija vidēji piešķirtie zemes gabali. Mazzemnieku Mihailovkā nebija: tiem, kuriem bija līdz 1 desetīnai — 7 saimniecības, mazāk par 2 desetīnām — 8 saimniecības, ar 2—3 desetīnām — 3 saimniecības. Larjevkā bija daudz lielāki gabali: 2—3 desetīnas — 1 saimniecība, 3—5 desetīnas — 1 saimniecība, 5—7 desetīnas — 4 saimniecības.
Neilgi pirms revolūcijas 1916. gadā tika veikta Hersonas apriņķa, pie kura teritoriāli piederēja Mihailo-Larjevka, lauku saimniecību skaitīšana. Tajā tad dzīvoja 72 mājās 386 iedzīvotāji. Muižnieka O.I.Bulaceļa ekonomijā tika uzskaitītas 27 dvēseles, N.N. Šardta ekonomijā 9 dvēseles un F.J.Douehgauera viensētā bija 9 saimniecības un 82 dvēseles iedzīvotāju.
Savas garīgās vajadzības viņi apmierināja kaimiņu ciemā Peresadovkā, kur atradās erceņģeļa Miķeļa baznīca (uzcelta 1863. gadā). Vietējais priesteris veica kristību un laulību sakramentus, apstāvēja mirušos un to visu reģistrēja atbilstošā grāmatā. Peresadovkas baznīcas draudzes metrikas grāmatas labi saglabājušās no 1876. gada līdz 1917. gadam un glabājas Mikolajivas apgabala valsts arhīvā.
20. gadsimta sākumā parādījās arī neliela skola, kurā tagadējo Mihailo-Larjevkas iedzīvotāju vectētiņi un vecmāmiņas ieguva sākumizglītību, mācoties Dieva bauslību un vispārizglītojošos priekšmetus.1917. gada revolūcija un tai sekojošie notikumi krasi izmainīja mēreno dzīvi Mihailo-Larines ciemā. Aizbēga muižnieks (kura radinieki līdz šim laikam dzīvo Francijā), panīka brīnišķīgais augļu dārzs, līdz pamatam tika izjaukta siena, kura nošķīra ciemu un bijušo muižu. Pati muižnieka māja līdz šim laikam liecina par bijušo varenumu un kungu muižas uzplaukumu. Pēc pilsoņu kara tā tika pārvērsta par bērnu namu, kura audzēkņi 1924. gadā 16 komjauniešu skaitā organizēja komūnu «Iļjiča Gvarde» (vienu no pirmajām divām Mikolajivas apgabalā). Otrais komūnas domes galva bija Otrajā pasaules karā nacistu nogalinātais Grigorijs Šalajenko. Viņam par godu nosaukta viena no ciema ielām. Kolektivizācija noveda pie lauksaimniecības sabrukuma, pārvēršot zemniekus par jaunās varas kalpiem. Neprotošos klusēt naktīs aizveda drošības iestādes. Ekspropriētos aizsūtīja uz tālajām zemēm. Daudzi no viņiem atpakaļ vairs neatgriezās.
Kara posta gadi atnesa jaunas ciešanas zemniekiem. Nacisti noteica savu kārtību, kas iekļāva sevī obligātās darba klaušas okupantu saglabātajā kolhozā. Iedzīvotājus vēroja modrā policijas acs, kuru vadīja padome. Vācu karapulku atkāpšanās, kura sākās 1944. gadā, izraisīja 60 nevainīgu iedzīvotāju nošaušanu un daudzu jaunu cilvēku aizdzīšanu uz Vāciju. Tie, kuri atgriezās PSRS, bija nolemti katorgas darbiem par šķietamo nodevību.
1951. gadā Mihailo-Larinē ieplūda ieceļotāju vilnis no rietumu Ukrainas, kuri papildināja ciema iedzīvotāju skaitu. 1968. gadā ciemam pievienojas viensēta «Gvardija Iļjiča». Šajos pat gados tika uzcelts jauns klubs. Kolhozs pārvērtās par sovhozu ar vīnogu specializāciju. 1977. gadā sāka darboties jaunā vidusskola un bērnu dārzs. Bijušā muižas mājā, vēsturiskajā piemineklī, kuram ir vairāk nekā divsimt gadi, tika ierīkota sovhoza noliktava. Tagad tā ir pamesta.
20.gadsimta beigu krīze noveda pie ciema iedzīvotāju skaita samazināšanās. Saimniecības sabrukums atstāja iespaidu uz visām ciema dzīves pusēm. Tika slēgti bērnu dārzs, pirts, daļēji pārstāja funkcionēt 1980. gados uzbūvētais tirdzniecības centrs. Tikai 21. gadsimta sākumā bija pamanāms neliels pacēlums ciema dzīvē. Mihailo-Larinē no 1991. gada pastāv sava ciema padome, radusies pašu pasta nodaļa. Atvērti pāris privātveikali. Joprojām strādā aptieka, darbojas dažādi pulciņi klubā, tika gatavots atjaunotnei bērnu dārzs.
LIGO
LIGO (no en — "lāzera interferometrijas gravitācijas viļņu observatorija") ir apjomīgs fizikas eksperiments, kas paredzēts gravitācijas viļņu atklāšanai. Projektu 1992. gadā dibināja Kips Torns (Kip Thorne) un Ronalds Drevers (Ronald Drever) no Kalifornijas Tehnoloģiju institūta un Reiners Veiss (Rainer Weiss) no Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta. Tagad LIGO ir MIT, Caltech, kā arī citu koledžu un universitāšu zinātnieku kopprojekts un to finansē Nacionālais zinātnes fonds (NSF). Ar 365 miljonu dolāru (2002. gada USD) izmaksām tas ir lielākais un ambiciozākais projekts, kuru realizējis NSF. Projektu pārvalda organizācija LIGO Scientific Collaboration (LSC), kurā apvienojušies aptuveni 600 pētnieki no 40 institūcijām.
Misija
LIGO projekts ir paredzēts tiešai kosmiskas izcelsmes gravitācijas viļņu atklāšanai. Gravitācijas viļņu mērāmas emisijas zinātnieki cer uztvert no dubultsistēmām (neitronu zvaigžņu vai melno carumu sadursmes vai saplūšanas), masīvu zvaigžņu supernovām (no kurām veidojas neitronu zvaigznes un melnie carumi), akrēcijas neitronu zvaigznēm, deformētu garozu neitronu zvaigžņu rotācijām, kā arī gravitācijas starojuma atliekām, kas veidojušās pēc Lielā Sprādziena. Teorētiski observatorija varētu arī novērot eksotiskākus fenomenus, piemēram, gravitācijas viļņus, kurus izraisījušas kosmisko stīgu oscilācijas vai inflācijas domēnu sienu sadursmes.
Observatorijas
LIGO sastāv no divām observatorijām, kuras šķir 3002 km. Viena no tām LIGO Livingston Observatory atrodas Livingstonā, Luiziāna štatā, otra — Hanfordas kodolrezervātā Vašingtonas štatā, netālu no Ričlendas.
Katra observatorija sastāv no "L" veida sistēmas, kuras iekšienē ir augstas pakāpes vakuums. Katrs plecs ir izstiepts 4 km garumā. Katrā vakuuma sistēmā var būt uzstādīti līdz pieciem interferometriem. Bez tam paralēli ar primāro var darbināt pusgaruma interferometru ar 2 km pleciem.
Livingstonas observatorijā ir uzstādīts viens lāzera interferometrs primārajā konfigurācijā. Henfordas observatorijā ir uzstādīts arī viens interferometrs, analoģisks Livingstonas interferometram, kā arī pusgaruma interferometrs.
Idzipoles ezers
Idzipoles ezers (arī Idzipoļes ezers, Vidzupoles ezers) ir caurteces ezers Rēzeknes novada Kaunatas pagasta austrumos uz robežas ar Pildas pagastu. Ietilpst Rāznas nacionālā parka teritorijā. Krasti lēzeni, slīpi, vietām stāvi; dibens dūņains. Ļoti līčains. Ietek vairāki strauti, iztek Poganka uz Opolo Snidzinu. Makrofīti: kosas, meldri, niedres, ūdensrozes, glīvenes, elodejas, daudzlapes. Aizaugums līdz 40%. Mīt līdaka, asaris, rauda, līnis, plaudis, karūsa. Ziemeļrietumu krastā atpūtas vieta ar peldvietu.
Sērkociņš
Sērkociņš ir stienītis, kas izgatavots no viegli degoša materiāla (parasti koka) un kura vienā galā ir īpaši viegli uzliesmojoša galviņa, kas kalpo uguns iegūšanai. Sērkociņus parasti izgatavo no apses koka. Uguni iegūst, sērkociņa galviņu strauji velkot gar sērkociņu kastītes nelīdzeno (brūngano) malu (zēveli). Eksistē arī tādi sērkociņi, kurus var paberzēt pret pilnīgi jebkuru virsmu, un tie aizdegsies.
Sērkociņu vēsture
Pirmie sērkociņi radās 1820. gadā. Parīzē sērkociņi tika ražoti 1816. gadā, tātad tur tika ātrāk ražoti. Pirmo komerciālo sērkociņu ražošanu Anglijā organizēja Džons Volkers 1826. gadā. Šos sērkociņus varēja aizdedzināt paberzējot pret jebkuru virsmu, taču tas izraisīja biežu sērkociņu aizdegšanos pat kastītē. Pirmais solis sērkociņu padarīšanai par drošiem bija Gustava Paša (Gustay E. Pasch) 1844. gada izgudrojums. Viņš sarkano fosforu no sērkociņa galviņām pārvietoja uz kastītes sānu virsmu. 1855. gadā zviedrs Karls Francs Lundstroms patentēja noteiktus sērkociņu galviņu un beržamo virsmu sastāvus, kā arī izveidoja "drošu" sērkociņu ražotni. Šis jaunievedums bija tik veiksmīgs, ka tiek izmantots vēl joprojām ar ļoti maznozīmīgām izmaiņām.
Oma likums
Oma likums nosaka sakarību starp spriegumu un strāvu elektriskās ķēdes posmā. Strāvas stiprums ir tieši proporcionāls spriegumam. Cik reizes izmaina spriegumu, tikpat reižu izmainās strāvas stiprums. Strāvas stiprums I ir atkarīgs arī no patērētāja elektriskās pretestības. Jo lielāka ir pretestība, jo mazāka strāva plūst vadītājā. Strāvas stiprums ir apgriezti proporcionāls elektriskajai pretestībai. Likums nosaukts par godu vācu fiziķim Georgam Simonam Omam (Ohm).
Aprēķins
Oma likums ķēdes posmam tiek izteikts šādi:
Oma likums pilnai ķēdei var tikt pielietots gadījumā, kad zināms strāvas avota EDS \mathcal{E} un tā iekšējā pretestība :
Oma likumu diferenciālā formā pārformulējis Gustavs Roberts Kirhhofs (Kirchhoff) :
Vēsture
Sakarību starp elektriskās ķēdes posma spriegumu un strāvu 1827. gadā noskaidroja vācu zinātnieks Georgs Simons Oms (1787 - 1854), kas, mācot ģimnāzijā fiziku, nodarbojās ar elektriskās strāvas īpašību pētīšanu.
Oma likuma izmantošana
Oma likumu var izmantot elektriskās pretestības mērvienības - oma noteikšanai. Patērētāja pretestība ir vienu omu liela, ja, pieslēdzot 1V spriegumam, pa to plūst 1A stipra strāva. Par 1 omu mazāku pretestību noteikšanai izmanto oma decimāldaļas, piemēram, miliomus. Par omu lielāku pretestību noteikšanai izmanto apzīmējumus kā kilooms un megaoms.
Latgale
Latgale (ltg) ir viena no latviešu vēsturiskajām zemēm. Latgales teritoriālā identitāte izsekojama līdz Jersikas ķēniņa valsts laikiem 12. un 13. gadsimta mijā. Latīņu tekstos saukta par „Letiju” (Lettia), bet senkrievu rakstos par „Lotigolu” (Лотыголa). Pēc 1561. gada Žečpospolitas, vēlāk Krievijas Impērijas varas laikā (1772—1918) apgabals tika dēvēts par „Inflantiju” (pl, ru). Nosaukumu „Latgale” 1900. gadā no seno „lotigolu” apzīmējuma darināja un ieviesa latgaliešu rakstnieks un politiskais darbinieks Francis Kemps (1876—1953).
Raksturīgā Latgales ainava ar augstienēm un ieplakām veidojusies ledāja iedarbībā. Latgales ziemeļu daļā stiepjas Austrumlatvijas zemieņu zona — Austrumlatvijas zemiene un Mudavas zemiene. Latgales dienvidu daļā atrodas Latgales augstiene, Latgales augstākais punkts atrodas 289 m virs jūras līmeņa (Lielais Liepukalns). Latgali kopā ar Augšzemi un Aukštaitijas novadu Lietuvā reizēm sauc par Baltijas Ezerzemi, jo to teritorijā ir vairāk par diviem tūkstošiem ezeru.
Novadā atrodas Augšdaugavas un Daugavas loku aizsargājamie ainavu apvidi.
Latgali raksturo liela dabas un klimatisko apstākļu daudzveidība, kas to atšķir no citiem Latvijas novadiem. Šeit ir izteikti kontinentāls klimats, bargākas ziemas, biezākas sniega segas.
Kultūra
Latgales kultūru veidojuši latgaļi un, savstarpēji ietekmējoties, arī vairākas citas etniskās grupas — kriviči un rusi (9.—12. gadsimtā), vācbaltieši (13.—19. gadsimtā), lietuvieši, baltkrievi, poļi, ebreji un krievi (16.—20. gadsimtā).
Vilhelms Gilberts
Vilhelms Gilberts (dzimis, miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes Latvijas luterāņu mācītājs. Kalpoja Džūkstes un Irlavas draudzē.