cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jevgeņijs Artjuhins
Spēlētāja karjera
2009. gada 13. augustā Artjuhins tika aizmainīts uz Anahaimas "Ducks" rindām, tajā uzsākot 2009.—10. sezonu, taču 2010. gada 1. martā Jevgeņijs tika aizmainīts uz Atlantas "Thrashers", kuras sastāvā arī noslēdza sezonu. 2010. gada vasarā Jevgeņijs atgriezās Krievijā, pievienojoties Sanktpēterburgas SKA rindām, kluba rindās aizvadot nākamās trīs sezonas.
Velta Līne
Ģimene
1955. gadā Mākslas un literatūras dekādes laikā Maskavā aktrise iepazinās ar aktieri Gunāru Cilinski (1931—1992), ar kuru salaulājās 1957. gada rudenī. 1958. gada 24. maijā, dienu pēc Gunāra Cilinska dzimšanas dienas, piedzima Aigars, abu dēls, kurš arī ieguva aktiera izglītību Latvijā un režisora izglītību Krievijā (miris). Ģimene sākumā dzīvoja Veidenbauma ielā, vēlāk uzbūvēja māju Baltezerā.
Jevgeņijs Artjuhins
Spēlētāja karjera
2013. gada maijā Artjuhins noslēdza līgumu ar Mitišču "Atlant", taču gadu vēlāk atgriezās Maskavas CSKA sastāvā. 2015.—16. gada sezonu Artjuhins aizvadīja Sanktpēterburgas SKA, taču tad pievienojās Novosibirskas "Sibir", kļūstot par tās kapteini. 2017.—18. gada sezonu aizvadīja Maskavas "Dinamo" sastāvā.
Krievijas izlases rindās spēlējis 2011. gada Pasaules čempionātā.
Valguma iela
Valguma iela var būt:
U2 diskogrāfija
Šis ir īru rokgrupas U2 oficiāli izdoto ierakstu saraksts. Uz 2008. gada janvāri grupa ir izdevusi 12 studijas albumus, 48 singlus, 3 EP, 3 izlases un vairāk nekā 79 video. Laika posmā no 1979 līdz 1997. gadam grupas ierakstus izdeva "Island Records", bet kopš 1997. gada - "Interscope Records".
Albumi
Parādītas visu albumu pozīcijas Apvienotās Karalistes, ASV, Īrijas un Zviedrijas topos, kā arī RIAA (ASV ierakstu industrija) statuss.
Šerifs
Vārdam šerifs var būt vairākas nozīmes:
Kinkažu
Kinkažu (Potos flavus) ir jenotu dzimtas (Procyonidae) plēsējs, kas ir vienīgā suga kinkažu ģintī (Potos). Kinkažu sarunvalodā mēdz saukt arī par medus lāci, kas var būt arī maldinoši, jo tā sauc arī saules lāci.
Kinkažu satopami Centrālamerikā un Dienvidamerikā, sākot ar Meksikas dienvidiem uz beidzot ar Brazīliju. Tas ir sastopams Belizas, Bolīvijas, Brazīlijas, Kolumbijas, Kostarikas, Ekvadoras, Salvadoras, Franču Gviānas, Gvatemalas, Gajānas, Hondurasas, Meksikas, Nikaragvas, Panamas, Peru, Surinamas un Venecuēlas teritorijās. Sugas izdzīvošanu apdraud gan mežu izciršana, gan tas nereti tiek medīts mīksto kažokādiņu iegūšanai vai pārtikai.
Nosaukums kinkažu ir aizguvums no Ziemeļamerikas indiāņu algonkinu kwingwaage vai anišinabu gwiingwa'aage ("tinis"), kas caur franču quincajou ieviesies arī citās valodās. Tādējādi Dienvidamerikas iemītnieks savu vārdu neparastā veidā iemantoja no tiņa jeb āmrijas, ziemeļu puslodes faunas pārstāvja, kas nav radniecīgs kinkažu. Kinkažu latīniskais nosaukums Potos flavus var maldināt un noskaņot kinkažu saukt par poto. Primātu kārtai piederošā kokos dzīvojošā poto latīniskais nosaukums ir Perodicticus potto iesakņojies arī citās valodās.
Evolūcija
Ārēji kinkažu ir ļoti līdzīgs olingam, abus bieži nepieredzējuši novērotāji mēdz sajaukt. Tomēr ģenētiskie pētījumi ir pierādījuši, ka kinkažu ir bijuši paši pirmie, kas atdalījušies no aizvēsturiskā kopējā jenotu dzimtas priekšteča, un tas nav tuvradniecīgs ne arvienu citu sugu jenotu dzimtā. Ārējā līdzība starp olingu un kinkažu ir piemērs paralēlai evolūcijai, ko nosaka dzīves veids un apstākļi. Kinkažu no olinga var atšķirt pēc astes, kas kinkažu ir ar tveršanas funkciju, kā arī kinkažu purniņš ir īsāks, tam ir ļoti gara mēle un zem astes nav smaržu sekrēta dziedzeri. Pasaulē ir tikai vēl viens plēsējs ar tvērējasti, un tas ir Dienvidaustrumāzijā dzīvojošais binturongs (Arctictis binturong).
Kinkažu vēsturiskā izcelsmes vieta ir Centrālamerika, bet Dienvidameriku tas sāka apdzīvot pirms vairākiem miljoniem gadu.
Izskats
Kinkažu ir neliels augums, kas atgādina kaķi. Tā ķermeņa garums ir 42—57 cm, astes garums 40—56 cm, svars apmēram 2,7 kg. Kinkažu ir ļoti gara mēle, salīdzinot ar paša mazo augumu, mēle sasniedz 13 cm garumu. Kažoka matojums ir īss un mīksts. Tā krāsa ir brūna vai dzletenbrūna, ar gaišāku pavēderi. Pazodē, tuvu mutei kinkažu ir smaržu sekrēta dziedzeri, šādi dziedzeri ir arī uz vēdera. Tādējādi, kamēr kinkažu pārvietojas pa koka zariem, norīvējoties gar tiem, tiek atstātas smaržu pēdas. Kinkažu tā iezīmē teritoriju un savu ceļu kokos.
Kinkažu ir vairāki pielāgojumi dzīvei kokos; gara tvērējaste, ko reizēm sauc par "piekto kāju", izveicīgi, nagaini pirksti un apvēršamas pakaļkāju pēdas. Ārkārtīgi lokanais mugurkauls ļauj, turoties zaros ar kājām, kinkažu ķermeni pagriezt pa 180°. Šī īpašība piemīt tikai kinkažu jenotu dzimtā.
Uzvedība
Kinkažu apdzīvo dažādus mežus: sausos tropu mežus, Amazones lietus mežus, tropu mūžzaļos mežus un mežus stepju zonā, savukārt palmu džungļos dzīvot izvairās.
Tas dzīvo pamatā kokos. Pa dienu tas atpūšas koka dobumā, izvairoties no tiešās saules gaismas. Tas bieži guļot acis aizsedz ar priekšķepām. Naktī kinkažu dodas barības meklējumos. Kinkažu ir aktīvs no vakara līdz pusnaktij, un pēc tam atkal pirms saullēkta. Tas, izmantojot tvērējasti, veikli pārvietojas pa zariem, bet, kad jāpārkāpj uz otra koku, kļūst piesardzīgāks. Tas spēj arī pārlekt no viena koka uz nākamo. Kinkažu veiklību kokā var salīdzināt ar primātiem. Nereti barojas kājām gaisā, ar asti un pakaļkājām karājoties zaros, bet ar priekškājām sniedzoties pēc augļiem. Kad pienāk rīts, atgriežas atpūsties savā migā.
Kinkažu uzturas pa vieniem, pāros vai mazās grupiņās. Tipiska grupiņa ir viena mātīte kopā ar diviem tēviņiem. Visa ģimene guļ kopā un palīdz viens otram sakopt kažokus.
Kinkažu dabīgie ienaidnieki ir lielie, plēsīgie putni un jaguārs.
Barība
Kinkažu ir visēdājs, tas barojas ar augļiem, ziediem un lapām. Iemīlots auglis ir vīģe, kas Dienvidamerikas mežos ir pieejams visu gadu. Kinkažu garā mēle ir piemērota kukaiņu uzlasīšanai un nektāra iegūšanai. Iecienīti kukaiņi ir skudras. Kinkažu pie iespējas ēd arī medu un sīkus mugurkaulniekus un putnu olas. Kinkažu ir iecienījis arī nenobriedušus kokosriekstus, par ko nepriecājas kokospalmu audzētāji. Kinkažu pētījumos ir noskaidrojie, ka 90% no apēstās barības ir augļi.
Vairošanās
Atšķirībā no daudziem citiem dzīvniekiem kinkažu tēviņi dzimumgatavību sasniedz ātrāk kā mātītes; tēviņi sasniedz 1,5 gadu vecumā, mātītes — 2,25 gadu vecumā. Gan mātītes, gan tēviņi pārojas ar vairākiem partneriem. Pārošanās var notikt jebkurā gada laikā, bet visbiežāk tas notiek augļu sezonā.
Grūsnība ilgst 112—118 dienas. Piedzimst 1—2 nevarīgi, akli mazuļi. Jaundzimušie sver 150—200 g. Pēc 7—19 dienām mazuļiem atveras acis. Pēc 7 nedēļām jaunie kinkažu sāk izmantot tvērējasti. Par mazuļiem rūpējas galvenokārt māte, tēviņš labprāt uzturas ģimenes tuvumā un dažreiz spēlējas ar mazuļiem.
Sistemātika
Kinkažu ir 7 pasugas:
Rūda
Rūda ir derīgā izrakteņa veids, dabisks minerāls, kas satur saimniecībā noderīgu materiālu izejvielas (piemēram, metālus) tādā koncentrācijā, kas padara šo izejvielu ieguvi ekonomiski pamatotu. Rūdai jāsatur materiālus, kas ir: Rūdu atradnes ir tādas rūdu minerālu atradnes, kuru apguve ir ekonomiski pamatota. Rūdu minerālu atradnēs var atrasties arī tādi iežu masīvi, kas nav piemēroti derīgo izrakteņu ieguvei.
Līdzās metālu tīrradņiem metālu (dzelzs, alvas, vara, cinka, niķeļa utml.) rūdas ir galvenā šo derīgo izrakteņu dabā sastopamā forma, kas piemērota to rūpnieciskai ieguvei.
1987. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm
1987. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm (EuroBasket Women 1987) bija 21. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Spānijā no 1987. gada līdz. Čempionātu organizēja FIBA Europe. Čempionātā uzvarēja PSRS izlase, kura finālā uzvarēja Dienvidslāvijas izlasi. Mazajā finālā Ungārijas izlase uzvarēja Čehoslovākijas izlasi.
Eiropas čempionātā piedalījās 12 Eiropas sieviešu basketbola valstsvienības.
Olafs Aploks
Olafs Aploks (dzimis ) ir bijušais latviešu hokejists, uzbrucējs. Karjeras laikā aizvadījis sešas sezonas Latvijas čempionātā.
Rūda
Līdz ar to rūda drīzāk ir ekonomikas jēdziens nevis fizikāli stingri definējams jēdziens. Dažādu materiālu tirgus cenu izmaiņas var padarīt noteiktu atradņu izmantošanu rentablu vai nerentablu. Savukārt jaunu tehnoloģiju attīstība rada pieprasījumu pēc agrāk nepieprasītiem materiāliem, radot lielu vērtību jau agrāk zināmām un par mazvērtīgām uzskatītām minerālu iegulām.
Olafs Aploks
Spēlētāja karjera
Karjeru iesācis Liepājas "Metalurga" sistēmā, profesionāļa karjeru Aploks sāka 2012.—13. gada sezonā, kad "Metalurgs" rindās spēlēja MHL B divīzijas turnīrā, kā arī Latvijas čempionātā. 2013. gada vasarā Aploks pārcēlās uz HK Zemgale, jau pirmajā sezonā kļūstot par vienu no tās vadošajiem uzbrucējiem. 2018. gadā Aploks kopā ar komandu izcīnīja sudraba medaļas, pēc sezonas noslēguma 22 gadu vecumā beidzot spēlētāja karjeru.
Latvijas hokeja izlases rindās spēlējis 2013. gada Pasaules U-18 čempionātā.
Rūda
Nozīmīgs faktors rūdu atradnes vērtības noteikšanā ir rūdas koncentrācija. Rūdu ieguve atmaksājas tad, ja vērtīgās izejvielas koncentrācija ir pietiekami augsta, lai pārsniegtu rūdas ieguves, transportēšanas un pārstrādes izmaksas. Visbiežāk rūdu minerāli ir oksīdi, sulfīdi, silikāti vai tīrradņi (piemēram, varš), kuri Zemes garozā nav bieži sastopami, kā arī cēlmetāli, kas nemēdz veidot savienojumus, piemēram zelts.
Rūdu ķermeņi veidojas dažādos ģeoloģiskajos procesos. Rūdu veidošanās procesu sauc par rūdu ģenēzi.
Terbijs
Terbijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Tb un atomskaitli 65. Tas ir sudrabbalts, mīksts metāls. To iegūst no polimetāliskajām rūdām, tāpat kā citus lantanīdus. Terbija savienojumus lieto par leģējošo piemaisījumu pusvadītāju ierīcēm un par zaļo luminoforu kineskopos un gāzizlādes lampās. Savienojumos terbijam var būt oksidēšanas pakāpes +3 un +4.
4. oktobris
4. oktobris ir 277. gada diena pēc Gregora kalendāra (278. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 88 dienas.
Vārda dienas
Dmitrijs, Francis, Modra
Igaunijas hokeja izlase
Igaunijas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Igauniju starptautiskajās hokeja spēlēs. Šobrīd tā atrodas 28. vietā Starptautiskās hokeja federācijas rangā. 2023. gadā tā ir iedalīta IIHF Pasaules čempionāta IB divīzijā.
Igaunijas izlases augstākais sasniegums pasaules čempionātos ir 1998. gadā izcīnīta 19. vieta.
Sigur Rós
Sigur Rós ir islandiešu postroka grupa ar melodisku, klasisku skanējumu un minimālistiskiem elementiem. Grupu pazīst pēc tās ēteriskās skaņas un vadošā dziedātāja Jona Tora Birgisona falseta.
Atņemšana
Atņemšana ir matemātiska darbība, kas atbilst kāda objekta (vienkāršākajā gadījumā skaitļa) samazināšanai par noteiktu daudzumu. Šo darbību apzīmē ar simbolu "−". Piemēram, izteiksme 5 − 2 nozīmē, ka no skaitļa 5 tiek atņemts skaitlis 2. Skaitli 5 šajā izteiksmē sauc par mazināmo, bet skaitli 2 — par mazinātāju. Izteiksmes 5 − 2 vērtību sauc par starpību. Atņemšanas rezultātu pieraksta šādi: 5 − 2 = 3 — no pieciem āboliem atņemot divus, iegūst trīs ābolus (skatīt ilustrāciju). Atņemšanai pretējā darbība ir saskaitīšana.
Atņemšanas saistība ar saskaitīšanu
Atņemšana un saskaitīšana ir pretējas darbības. Tas nozīmē, ka skaitlis nemainās, ja tam vispirms pieskaita un pēc tam atņem vienu un to pašu skaitli vai arī otrādi. Piemēram, 5 + 2 − 2 = 5 − 2 + 2 = 5.
Atņemšanu var realizēt ar saskaitīšanas palīdzību, ja mazinātāja zīmi nomaina uz pretējo, piemēram, 5 − 2 = 5 + (−2). Parasti atņemot iegūst mazāku skaitli, taču, ja mazinātājs ir negatīvs, starpība var būt arī lielāka par mazināmo, piemēram: 5 − (−2) = 7 > 5. Tādā gadījumā ir ērtāk mazinātāja zīmi nomainīt uz pretējo un atņemšanas vietā lietot saskaitīšanu: 5 − (−2) =5 + 2 = 7.
Atņemšana kā unāra operācija
Parasti atņemšanu lieto kā bināru operāciju jeb operāciju, kam ir divi argumenti, taču, ja mazināmais ir vienāds ar nulli, tad to var nerakstīt un atņemšanu padarīt par unāru operāciju jeb operāciju, kam ir tikai viens arguments. Piemēram, 0 − 2 = −2. Unārā atņemšana jeb mīnus zīmes pierakstīšana skaitļa priekšā atbilst tā pareizināšanai ar −1, piemēram, −2 = (−1) · 2.
Dažās programmēšanas valodās, piemēram assembler un Mathematica, binārajai un unārajai atņemšanai ir paredzētas dažādas komandas, taču lielākajā daļā programmēšanas valodu abas darbības apzīmē ar simbolu "−". Ja sastādot aritmētisko izteiksmi tiek ievērota attiecīgās valodas sintakse, tad kompilators spēj atšķirt vai domāta binārā vai unārā atņemšana.
Kordova (Spānija)
Kordova ir pilsēta Spānijas dienvidos, Andalūzijā, Kordovas provinces administratīvais centrs. Tā atrodas Sjerra-Morena kalnāja nogāzē, Gvadalkiviras upes labajā krastā. Pilsēta pastāvēja jau Romas impērijas laikā.
Mūsdienu Kordova ir moderna vidēja lieluma pilsēta ar vairāk kā 320 tūkstošiem iedzīvotāju. Vecpilsētā ir saglabājušies daudzi arhitektūras pieminekļi no laikiem, kad Kordova bija Kordovas kalifāta galvaspilsēta.
Vēsture
Ir uzskats, ka Kordovu dibinājuši senie feniķieši, taču pirmās ticamās liecības par šo pilsētu nāk no Romas impērijas laikiem. Šī pilsēta bija Romas kolonija un saucās Korduba. Pilsētā ir dzimuši tādi senās Romas dzejnieki un filozofi kā Seneka Vecākais, Seneka Jaunākais un Lukāns. Par vestgotu valdīšanas laiku attiecībā uz Kordovu ir maz ziņu.
756. gadā Umajādu princis Abd al Rahmans I atteicās pakļauties Abāsīdu kalifātam ar centru Damaskā un panāca Kordovas emirāta neatkarību. 929. gadā Kordovas emīrs Abd el Rahmans III pasludināja sevi par kalifu, lai nostiprinātu savu statusu attiecībā pret Abāsīdu kalifātu ar centru Bagdādē un Fatimīdu kalifātu ar centru mūsdienu Tunisijā. 11. gadsimtā berberu iebrukuma un savstarpējo nesaskaņu rezultātā kalifāts izira.
Rekonkistas laikā, 1236. gadā Kordovu atkaroja kastīlieši Ferdinanda III vadībā.
Vēsturiskais centrs
1984. gadā UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā tika iekļauta Kordovas mošeja–katedrāle. Desmit gadus vēlāk, 1994. gadā, Pasaules mantojuma sarakstā tika iekļauts viss Kordovas vēsturiskais centrs, kurā ietilpst arī Kordovas mošeja–katedrāle.
Loica
Loica ir pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, uz dienvidrietumiem no Greifsvaldes pie Pēnes upes. Āmtes centrs.
Gadolīnijs
Gadolīnijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Gd un atomskaitli 64. Tas ir sudrabbalts, mīksts metāls. Salīdzinot ar citiem lantanīdiem, tas ir relatīvi stabils gaisā (oksidējas lēnām, veidojot melnu pārklājumu). Zem tā kirī temperatūras gadolīnijs ir feromagnētisks. Virs kirī temperatūras tas ir paramagnētisks. Dabā gadolīnijs sastopams oksīda formā un to atdalot tam ir citu reto metālu piejaukumi to līdzīgo ķīmisko īpašību dēļ. Gadolīniju iegūst no polimetāliskajām rūdām.
Gadolīnijs tika atklāts 1880. gadā izmantojot spektroskopiju, bet izolēts tas tika 1886. gadā. Gadolīnijs nosaukts pēc somu ķīmiķa Johana Gadolina. Viņa vārdā nosaukts arī minerāls gadolinīts, bet tas satur ļoti nelielus daudzumus gadolīnija.
Gadolīnija(III) joni šķīstošos sāļos ir toksiski.
Neitronu aizturēšana
Gadolīnijs, kā metāls vai sāls, apsorbē neitronus, tāpēc to var pielietot neitronu aizturēšanai radiogrāfijā vai kodolreaktoros. Gadolīnija nitrātu izmanto kodolreaktoru darbības pārtraukšanai avārijas gadījumos.
Monktonas "Wildcats"
Monktonas "Wildcats" ir junioru hokeja komanda, kas ir bāzēta Monktonā, Kanādā, un spēlē Kvebekas junioru hokeja līgā. Izveidota 1995. gadā, divas reizes izcīnījusi līgas čempiones titulu (Prezidenta kausu).
Gadolīnijs
Medicīna
Radioloģijā gadolīniju-157 izmanto audzēju ārstēšanai. Organiski gadolīnija savienojumi tiek izmantoti kā magnētiskās rezonanses kontrastviela.
Monktonas "Wildcats"
Klubā trīs sezonas aizvadījis latviešu hokejists Mārtiņš Karsums, bet divas sezonas arī Oskars Bārtulis. Abi latviešu hokejisti kluba rindās bija arī 2005.—06. sezonā, kad klubs pirmo reizi izcīnīja Prezidenta kausu.
Gadolīnijs
Magnētiskā dzesēšana
Gadolīnijam piemīt liels magnetokaloriskais efekts ap tā kirī temperatūru. Magnētiskajai dzesēšanai ar gadolīniju vai tā savienojumiem ir potenciāls aizvietot pašreizējās dzesēšanas sistēmas, kas izmanto dabai nedraudzīgas vielas.
Gadolīnija savienojumus lieto par luminoforiem kineskopos
13. jūnijs
13. jūnijs ir gada 164. diena pēc Gregora kalendāra (165. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 201 diena.
Vārda dienas
Ainārs, Uva, Zigfrīds
Dzjansu
Dzjansu province ir viena no Ķīnas 22 provincēm. Province atrodas Ķīnas austrumos Dzeltenās jūras piekrastē un robežojas ar trim citām provincēm — Šaņdunu, Aņhui, Džedzjanu — un Šanhajas municipalitāti. Provinces administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Naņdzjina. 2010. gadā Dzjansu provincē dzīvoja 78 miljoni iedzīvotāju. Tā ir piektā lielākā province Ķīnā un province ar lielāko apdzīvotības blīvumu. Dzjansu ir bāzēti vairāki pasaulē vadošie elektronisko iekārtu, ķīmisko vielu un tekstilizstrādājumu eksportētāji. Kopš 2006. gadā tā ir lielākā ārvalstu tiešo investīciju saņēmēja valstī.
Kuģu iela (Rīga)
Vēsture
Kuģu iela pirmoreiz kartēs sastopama 1867. gadā ar nosaukumu Spīķeru iela. 1885. gadā iela pārdēvēta par Kuģu ielu.
Ielas raksturojums
Kuģu iela ir 243 metrus gara (neskaitot ielas daļu, kas izzudusi pēc Latvijas Nacionālās bibliotēkas izbūves) iela Torņakalna un Āgenskalna apkaimēs. Tā sākas pie Mūkusalas un Akmeņu ielas krustojuma un virzās ziemeļrietumu virzienā. Faktiski posmā no Mūkusalas un Akmeņu ielas krustojuma līdz Uzvaras bulvārim iela eksistē tikai uz papīra, jo tās vietā mūsdienās uzbūvēta Latvijas Nacionālā bibliotēka. Iela sākas tikai aiz Uzvaras bulvāra pie nobrauktuves no Akmens tilta. Kuģu iela beidzas pie Trijādības ielas, kur tā pagriežas rietumu virzienā un pāriet Trijādības ielā. Posmā no Uzvaras bulvāra līdz Trijādības ielai braukšanas joslas ir atdalītas.
Ielu savienojumi
Kuģu iela ir savienota ar šādām ielām:
Valga (stacija)
Valga (et) ir dzelzceļa mezgla stacija Igaunijā, Valgas apriņķa Valgas pilsētā un tajā saslēdzas trīs dzelzceļa līnijas: Tartu—Valga (oficiāli Tartu—Valga (valsts robeža)), Valga—Koidula un Rīga—Valga (oficiāli Rīga—Lugaži (valsts robeža)). Valgas stacija atrodas 82,9 km attālumā no Tartu, 94,6 km attālumā no Koidulas (Igaunijas-Krievijas valsts robežas) un 168,1 km attālumā no Rīgas (1,8 km no Igaunijas-Latvijas valsts robežas). Valgas stacijā tiek veiktas kravu un pasažieru pārvadājumu operācijas. Valgas stacija ir vairāku reģionālo pasažieru vilcienu maršrutu galapunkts.
Vēsture
Pirmā Valkas (Valgas) stacijas ēka bija vienstāva sarkanu ķieģeļu celtne, kas tika saspridzināta Otrajā pasaules karā, 1944. gada pilsētas bombardēšanas laikā. 1949. gadā tika uzcelta apjomīga apmesta mūra celtne ar augstu torni pompozā Staļina baroka stilistikā.
Stacija renovēta 2013. gadā, atklāta 22. decembrī.
Sakarā ar ārkārtas situācijas izsludināšanu koronavīrusa pandēmijas un robežkontroles atjaunošanas dēļ no 2020. gada 17. marta līdz 15. maijam Rīgas—Valgas maršruta dīzeļvilcieni kursēja līdz Lugažiem.
Pasažieru pārvadājumi
Līdz 1998. gadam Valgā pieturēja VAS "Latvijas dzelzceļš" starptautiskā vilcienu maršruta Rīga—Sanktpēterburga firmas ekspresis "Baltija". Kopš 1998. gada maršruts pārvirzīts pa apkārtceļu un vilciens kursē caur stacijām Daugavpils un Rēzekne I. 2001. gadā zemās pasažieru plūsmas un dzelzceļa līnijas Valga—Koidula (valsts robeža) sliktā stāvokļa dēļ tika slēgts reģionālais pasažieru maršruts Valga—Veski (Veru un Koidulas virziens).
Pantāga
Pantāga, pantāgs jeb pentogs ir tradicionāls latviešu Ūsiņa dienas ēdiens. Tas simboliski ataino sauli, tādēļ to bieži gatavo arī Lieldienās.
Pirmo nakti pēc ziemas laižot zirgus pieguļā, līdzi tika ņemtas gan vārītas, gan jēlas olas, ko izmantoja, lai virs ugunskura ceptu pantāgu. Pirms pantāga ēšanas, tas vispirms tika ziedots Ūsiņam. Ziedot varēja divējādi: lejot olu mieta vai cirvja kāta caurumā, pēc tam caurumam uzveļot virsū lielu akmeni; vai pirmo pantāga kumosu ieliekot nelielā bedrītē, kuru pēc tam aizbēra ciet ar zemi. Kad Ūsiņam bija ziedots, tad pirmais iesāka ēst vecākais vīrs vai saimnieks, tad piebiedrojās pārējie vīri un puiši.
Gatavošana
Pantāgu cepa uz atklātas uguns āra pavardā vai ugunskurā. Parasti lietoja apaļu čuguna pannu garā kātā. Virs uguns sakarsē pannu, tad pannā iesit olas un sakuļ dzeltenumu kopā ar baltumu un garšvielām. Pantāgam lietojamās garšvielas ir atkarīgas no cepēju iztēles un izdomas. Bet klāt pielikto garšvielu simboliskā nozīme ir tāda, ka klāt jāliek tas, kas pērnajā gadā ir pietrūcis un kas šogad būtu vajadzīgs.
Akselis Vairogs
Akselis Vairogs (dzimis Rīgā) ir bijušais latviešu basketbolists, spēlēja uzbrūkošā aizsarga pozīcijā. Karjeras laikā trīs reizes kļuvis par Latvijas Basketbola līgas čempionu. Pēc spēlētāja karjeras beigām — treneris.
Profesionāļa karjeru uzsācis BK "Ventspils" otrajā komandā BK "Ventspils Augstskola" 2004.—2005. gada sezonā. Nākamajā sezonā A. Vairogs tika izīrēts BK "Valmiera/Lāčplēša alus", taču jau 2006.—2007. gada sezonā spēlēja BK "Ventspils" sastāvā. Ar Ventspils komandu kļuva par divkārtējo Latvijas Basketbola līgas čempionu.
2009.—2010. gada sezonu iesāka BK "Zemgale" sastāvā, taču sezonas turpinājumā parakstīja līgumu ar Francijas B divīzijas klubu "JSA Bordeaux Basket". 2010. gada 13. augustā atkal parakstīja līgumu ar BK "Ventspils" un bija komandas kapteinis, taču pēc gada spēlētājs noslēdza līgumu ar Polijas līgas klubu Vroclavas "Śląsk". 2012. gada vasarā A. Vairogs atgriezās BK "Ventspils" sastāvā. Pēc tam spēlējis Lietuvas komandā Panevēžas "Lietkabelis", bet pēdējās karjeras sezonas aizvadīja "Valmiera/Ordo" sastāvā. Valmieras komandas sastāvā kļuva par 2015.—2016. gada LBL sezonas čempionu.
2017. gada maijā, pēc sezonas beigām, A. Vairogs paziņoja par spēlētāja karjeras beigām.
Prusice
Prusice (pl), vēsturiski arī Prausnica (de) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidrietumiiem no Tšebņicas.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Poļu valoda
Poļu valoda (język polski, polszczyzna) ir viena no rietumslāvu valodām. Tā ir Polijas valsts valoda un viena no Eiropas Savienības oficiālajām valodām. Poļu valoda ir no indoeiropiešu valodu grupas slāvu valodu apakšgrupas. Tā ir pēc pratēju skaita trešā izplatītākā slāvu valoda aiz krievu un ukraiņu valodas. Poļu valodai vislīdzīgākās ir čehu un slovāku valodas.
Poļu īpašvārdu atveidošana
Poļu valodas īpašvārdu atveidošana latviešu valodas vidē tiek veikta pēc fonētiskās transliterācijas principa ievērojot latviešu valodas tradīcijas poļu īpašvārdu atveidošanā. Poļu valodas alfabēta burti un burtkopas tiek pārlikti latviešu valodas ortogrāfijā, pakļaujot šos vārdus gramatizācijai.
Pēc šiem noteikumiem atveido poļu personvārdus, kā arī ģeogrāfiskos nosaukumus Polijā. Poļu izcelsmes personvārdi sastopami arī Lietuvā, Ukrainā, Baltkrievijā, Krievijā un Vācijā, kā arī citur pasaulē. Atveidojot citu pasaules reģionu poļu izcelsmes personu vārdus, jāņem vērā šajā zemē pieņemtā izrunas prakse.
Sniegavīrs
Sniegavīrs ir no sniega veidots cilvēka figūras atdarinājums. Senākās rakstiskās liecības par sniegavīru celšanu ir no 16. gadsimta, bet populāra šī nodarbe kļuva tikai 18. gadsimtā. Sniegavīru parasti veido, vienu uz otras saliekot 2 — 3 no sniega saveltas, citu par citu mazākas bumbas. Eiropā un Ziemeļamerikā sniegavīru biežāk veido trīsdaļīgu, bet Āzijā — divdaļīgu. Tad no oglēm, akmentiņiem, koka gabaliem, sniega pikām, augļiem vai dārzeņiem izveido sniegavīra seju un bieži vien pievieno arī citas detaļas. Sniegavīru parasti var izveidot tikai no tāda sniega, kas ir tuvu kušanai un kļuvis mitrs, šāds sniegs līp kopā un to ir viegli savelt nepieciešamā izmēra bumbās. No pūdersniega sniegavīru izveidot ir grūti, jo tas nelīp, un arī kūstošs sniegs, temperatūrai krītoties, var pārklāties ar sērsnu un kļūt nepiemērots sniegavīra celšanai.
Sniegavīru saiets
Sākot no 2010.gada, Dobelē notiek Sniegavīru saiets.
Jēkabpils autoosta
Jēkabpils autoosta ir autoosta, kas atrodas Latvijas pilsētā Jēkabpilī. SIA "Jēkabpils autobusu parks" Jēkabpils autoosta atrodas Daugavas kreisajā pusē, Jēkabpils centrā blakus Kena parkam, Vienības ielā 1. Autoostā ir plaša uzgaidāmā zāle, divas kases un pieejami mantu uzglabāšanas pakalpojumi. Ziemas sezonā siltums tiek nodrošināts ar vietējo gāzes apkures sistēmu. Autoostā darbojas kafejnīca, frizētava, preses kiosks, bezmaksas interneta termināls un vairāki veikaliņi. Autoosta ir iekļāvusies "Baltic Lines" programmā, kas dod iespēju pasažieriem pasūtīt biļetes uz visiem tiem iekšzemes un starptautiskajiem maršrutiem, ko apkalpo Rīgas Starptautiskā autoosta.
Pie autoostas celtnes atrodas stāvvieta apmēram 15 autobusiem un seši pasažieru iekāpšanas laukumi, pie kurām pienāk un atiet autobusi, kuri apkalpo kā vietējos, tā iekšzemes un starptautiskos maršrutus. Autoostai apkārt esošā teritorija ir apzaļumota. Blakus autoostai atrodas pilsētas autobusu pieturas un taksometru stāvlaukums, kā arī vairāki veikali un aptieka.
Vēsture
Iepriekšējā autoosta, kas atradās blakus Vecpilsētas laukumam, bija nolietojusies un neatbilda nepieciešamajām prasībām, kā arī radīja lieku transporta kustības noslogojumu. Kā jauns būvobjekts, tas ir, autobusu perons, autoosta un apbūves zona, Jēkabpils autoosta tika nodota ekspluatācijā 2004. gada janvāra beigās, bet tika atklāta februāra beigās. Kopējās būvniecības izmaksas bija aptuveni 423000 Ls. darbus veica vietējie uzņēmēji- ģenerāluzņēmējs p/s "Jēkabpils Lauku celtnieks", "Hektors", "Velmo", "Indriķis" un "Jēkabpils PMK".
Igors Stravinskis
Igors Stravinskis (ru, dzimis, miris ) bija krievu komponists, pianists un diriģents.
Starptautisku slavu ieguva pēc tam, kad Sergejs Djagiļevs uzaicināja Stravinski komponēt mūziku Krievu sezonas baletiem Parīzē. No 1910. līdz 1913. gadam tika radītas trīs baleta partitūras — "Ugunsputns" (Жар-птица/L'oiseau de feu), "Petruška" (Петрушка/Pétrouchka) un "Svētpavasaris" (Весна священная/Le Sacre du printemps).
Uzturējās gan Parīzē, gan Krievijā, bet Pirmā pasaules kara laiku pavadīja Šveicē. Pēc kara apmetās Parīzē. 20. gadsimta divdesmitajos gados pievērsās t.s. neoklasicismam.
Pēc 1939. gada Stravinskis pārcēlās uz ASV, kur pavadīja atlikušo mūža daļu. Šeit pievērsās seriālajai mūzikai. Miris 1971. gadā Ņujorkā.
1985. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm
1985. gada Eiropas čempionāts basketbolā sievietēm (EuroBasket Women 1985) bija 20. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Itālijā no 1985. gada līdz. Čempionātu organizēja FIBA Europe. Čempionātā uzvarēja PSRS izlase, kura finālā uzvarēja Bulgārijas izlasi. Mazajā finālā Ungārijas izlase uzvarēja Čehoslovākijas izlasi.
Eiropas čempionātā piedalījās 12 Eiropas sieviešu basketbola valstsvienības.
Šarifs
Arābu pasaulē (izņemot šiītus, kas lieto tikai titulu sajids) parasti par šerifu sauc Hasana pēctečus un par sajidu Husajina pēctečus. Tomēr pēc hašemitiem lieto tikai titulu sajids.
Vārds nav etimoloģiski saistīts ar angļu „sheriff”, kas cēlies no senās angļu valodas vārda scīrgerefa (shire-reeve karaļa rīvs (varas pārstāvis) šērā (pagastā)).
Livonijas—Maskavijas kari
Livonijas—Maskavijas kari (1480—1560) ir kopējs apzīmējums vairāk kā 80 gadus ilgam militāram konfliktam starp Livonijas Konfederāciju un Maskavas lielkņazisti, ko pēc 1547. gada sāka dēvēt par Krievijas caristi. Šo karu laikā tika noslēgta Livonijas Konfederācijas un Lietuvas dižkunigaitijas militārā savienība.
Priekšvēsture
1410. gadā apvienotie poļu un lietuviešu spēki, ko vadīja Jagailis un Vītauts, Tannenbergas kaujā sakāva Vācu ordeni, bet Livonijas ordenis savstarpējā līguma dēļ ar Vītautu kaujā nepiedalījās. 1432.-1435. gadā Lietuvā notika pilsoņu karš starp troņa pretendentiem Žigimantu un Švitrigaili, ko atbalstīja Livonijas ordenis un Zelta Orda. Izšķirošajā kaujā pie Pabaiskas netālu no Ukmerģes 1435. gadā Žigimants sakāva Švitrigaiļa un Livonijas ordeņa apvienoto karaspēku, kaujā krita ordeņa mestrs Franke Kerskorfs. Savukārt Livonijas pilsoņu kara laikā 1461.—1464. gadā, kad ordeņa mestrs Johans fon Mengede apcietināja Rīgas arhibīskapu Silvestri un izlaupīja viņa zemes, Pleskavas karaspēks okupēja arhibīskapam piederošās Adzeles austrumu daļu (tagadējo Pitalovas rajonu). 1471. gadā Novgorodas pilsētas galva Marta Borecka un viņas dēli Dmitrijs un Fjodors veda sarunas ar Lietuvas dižkunigaiti Kazimiru IV par Novgorodas republikas pāriešanu Lietuvas pakļautībā, saglabājot senās privilēģijas un pareizticību.
1480.—1481. gada karš
Karš starp Livoniju un Maskaviju sākās pēc tam, kad 1478. gadā Maskavija anektēja Novgorodas zemi un pieprasīja Tērbatas bīskapijai sākt maksāt meslus Maskavas lielkņazam, kas tobrīd vēl formāli bija Zelta Ordas vasalis. Krievu karaspēks okupēja Tērbatas bīskapijas daļu. Mestrs Bernds fon der Borhs savāca lielu karaspēku no vietējiem un ārzemju karavīriem un zemniekiem, 1480. gadā iebruka Pleskavas zemē, tomēr pilsētas kremli nespēja ieņemt. 1480. gadā Maskavija un Krimas haniste noslēdza sadarbības līgumu. 1481. gada februārī Maskavijas karaspēks ar apmēram 20 000 karavīru iebruka Livonijā. Krievi nopostīja Tarvastas un Karkuses pilis, bet Vīlandes pils aplenkumu pārtrauca pēc izpirkšanas maksas saņemšanas. Ordeņa mestrs Bernds patvērās Cēsu pilī un rakstīja žēlabu vēstuli Vācu ordeņa lielmestram, bet krievi mēnesi postīja Rīgas arhibīskapijas teritoriju un uzbruka Smiltenes, Piebalgas, Cesvaines un Kokneses pilīm. 1481. gadā uz Cēsu pili no Rīgas ordeņa pils tika pārvests Livonijas arhīvs, zelta, sudraba, dārglietu un citu bagātību krājumi un Cēsis kļuva par pastāvīgo Livonijas ordeņa galvaspilsētu. 1481. gada 1. septembrī Novgorodā Livonijas ordenis noslēdza pamieru ar Maskaviju uz 10 gadiem.
Tā paša gada maijā Svētās Romas impērijas ķeizars Frīdrihs III Hābsburgs piešķīra mestram virsvaldību pār Rīgas pilsētu un Rīgas arhibīskapiju, tomēr Rīga atteicās pakļauties. Rīgas pilsoņi kopā ar virsbīskapa Stefana karavīriem sekmīgi izturēja ilgstošu pilsētas aplenkumu, pēc kura viņi pārgāja pretuzbrukumā un nopostīja ordenim piederošo Rīgas pili un ieņēma Daugavgrīvas cietoksni. Pirmo reizi Livonijas ordeņa vēsturē Romas pāvests uzlika tam lāstu un atcēla mestru Berndu fon der Borhu no mestra amata. 1483. gadā par mestru tika ievēlēts Johans Freitāgs fon Loringhofe, bet 1484. gadā par arhibīskapu un "prūšu, kuršu, latvju, līvu un igauņu zemes metropolītu" tika apstiprināts ordenim draudzīgais Mihaels Hildebrands. Līdztekus Maskavija konsekventi un plānveidīgi iekaroja Lietuvas dižkunigaitijai draudzīgās krievu zemes, ieskaitot seno sāncensi Tveras kņazisti (1485). Lai arī 1493. gada 13. martā pamiers ar krieviem tika pagarināts vēl uz 10 gadiem, 1494. gadā lielkņazs Ivans III slēdza Hanzas tirgotāju kantori Novgorodā un apcietināja tur esošos Livonijas tirgotājus. Par mestru ievēlēja Valteru fon Pletenbergu, kas trīs gadu laikā uz Maskavu un Novgorodu nosūtīja vismaz 7 sūtņu delegācijas.
1501.—1503. gada karš
Pēc 1500. gada zaudētās Dorogobužas kaujas Lietuvas dižkunigaitija zaudēja Čerņihivu, Starodubu, Gomeļu, Beļsku, Toropecku un daļu Mstislavas kņazistes. 1501. gada janvāra Livonijas landtāgā Valmierā tika noslēgts aizsardzības un uzbrukšanas savienības līgums uz 10 gadiem starp Livonijas Konfederāciju un Lietuvas dižkunigaitiju. 1502. gada septembrī Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs uzvarēja lielu Maskavijas un Novgorodas un Pleskavas apvienoto karaspēku kaujā pie Smoļinas ezera netālu no Pietālavas ziemeļu robežas. Livonijā Smoļinas kauja tika uzskatīta par svarīgu Livonijas karaspēka uzvaru. Arī krievi saskatīja to kā savu panākumu, jo Livonijas spēki drīz pēc kaujas pameta krievu novadus. Tomēr Pletenbergs bija panācis savu — Livonijas sūtņi Maskavā, Novgorodā un Pleskavā 1503. gadā noslēdza pamieru uz 6 gadiem, 1509. gadā pamiers tika pagarināts uz 14 gadiem, 1521. gadā atkal pagarināts, bet 1531. gadā vēlreiz atjaunots uz 20 gadiem.
Maskavija tajā laikā uzbruka Livonijas sabiedrotajai Lietuvas dižkunigaitijai. 1502. gadā tā sagrāba Oršu, izpostīja Vitebskas, Polockas un Mstislavas apkaimi, un pēc 1503. gada miera līguma noteikumiem Lietuva bija spiesta atdot Maskavijai daļu no savām zemēm. Karadarbība risinājās arī laikā no 1507. gadam līdz 1508. gadam. 1510. gadā Maskavija anektēja Pleskavas zemi, vairāk kā 300 turīgākās ģimenes tika deportētas uz Maskaviju un aizvietotas ar ienācējiem. Pleskavas brīvības simbols — večes zvans tika publiski iznīcināts. Mūks Filofejs (Филофей) no Jeļizarova klostera šajā laikā nosūtīja lielkņazam Vasīlijam III vēstuli ar pareģojumu, ka "divas Romas (Roma un Konstantinopole) ir kritušas, trešā (Maskava) stāv, bet ceturtajai nebūt". Tas kļuva par pamatu vēlākajai Krievijas ekspansionisma ideoloģijai. Karš atjaunojās no 1512. gada līdz 1522. gadam, kura laikā Maskavija pakļāva Smoļenskas (1512) un Rjazaņas (1521) valstis. 1525. gadā Vācu ordeņa lielmestrs Albrehts Hoencollerns pārgāja luterismā un sekularizēja Vācu ordeni. Livonijas mestrs Pletenbergs atbrīvojās no nominālās atkarības Vācu ordeņa lielmestram un 1526. gadā tika iecelts par Svētās Romas impērijas firstu.
1558.—1560. gada karš
Tikai pēc mestra Pletenberga nāves 1535. gadā Maskavija atsāka izvirzīt savas teritoriālās pretenzijas arī Livonijai. 1547. gada 16. janvārī Kremļa Uspenskas katedrālē (Успенский собор) pēdējais Maskavijas lielkņazs Ivans IV svinīgi kronējās par valdnieku ar titulu "Visas Krievijas cars". Jau visai drīz cars Ivans IV pieprasīja Livonijas Konfederācijai samaksāt 40 000 dālderu kontribūciju par Tērbatas bīskapijas atstāšanu Livonijai. 1558. gada 17. janvārī Krievija pieteica Livonijai karu. Pirmajā karagājienā uz igauņu zemēm piedalījās ap 40 000 krievu un tatāru karavīru virspavēlnieka hana Šigaleja (tt, ru) vadībā. Livonijas Konfederācijas karaspēka lielums bija ne vairāk kā 10 000 karavīru, tādēļ tika nolemts aizstāvēt cietokšņus, bet neiesaistīties atklātā kaujā. Februārī — martā krievi un tatāri izsiroja Tērbatas bīskapijas teritoriju kā zīmi tam, ka cars Jānis Briesmīgais no Livonijas gaida meslu došanu. Livonijas landtāgs nolēma savākt 60 000 dālderu, tomēr spēja savākt tikai pusi no šīs milzīgās summas. Tika sāktas sarunas ar Prūsijas hercogisti un Lietuvas dižkunigaitiju par savienību pret krieviem un tatāriem. 1558. gada aprīlī krievu karspēks vojevodu Basmanova un Adaševa vadībā aplenca Narvas cietoksni, kuru aizstāvēja fogta Šnellenberga vadītais Livonijas ordeņa garnizons. Uzbrucēji nespēja cietoksni ieņemt, līdz 11. maijā sākās ugunsgrēks, un tā aizstāvji bija spiesti nokāpt no pilsētas mūriem. Krievi metās uzbrukumā un ieņēma priekšpili, tad ar iegūtajiem lielgabaliem sāka pils apšaudi, līdz ordeņa garnizons padevās un brīvi atstāja cietoksni. 1558. gada jūnija sākumā vojevodas Šuiska vadītais karaspēks aplenca Neihauzenas (Vastselīnas) pili, kas gandrīz mēnesi pretojās aplenkumam. Pēc tam, kad ar lielgabaliem tika sagrautas pils sienas, tā garnizons 30. jūnijā padevās un brīvi atstāja cietoksni, par spīti sava komandiera fon Padenorma vēlmei turpināt kauju līdz pēdējam vīram. 1558. gada jūlijā krievi Šuiska vadībā aplenca Tērbatas cietoksni, kuru aizstāvēja ap 2000 karavīru Tērbatas bīskapa Veilanda vadībā. Tika uzbērti mākslīgi vaļņi, uz kuriem krievi izvietoja lielgabalus un 11. jūlijā sāka pilskalnā esošās pilsētas apšaudi. Pēc trīs dienu sarunām Tērbatas aizstāvji no krieviem saņēma solījumu saglabāt pašpārvaldi un 18. jūlijā kapitulēja. Krievi izlaupīja pilsētu un esot atraduši vairāk nekā 80 000 dālderu. Līdz 1558. gada oktobrim krievi ieņēma apmēram 20 cietokšņu, kuros nometināja savus garnizonus, bet lielākā karaspēka daļa atkāpās uz ziemas nometnēm Krievijā. 1558. gada oktobrī Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers devās pretuzbrukumā un aplenca Ringes pili (tagad — Rõngu), kuru aizsargāja daži simti strēlnieku vojevodas Rusina-Ignatjeva vadībā. Cietoksnim palīgā krievi sūtīja 2000 karavīru vojevodas Repņina vadībā, kurus Ketlers sakāva. Cietoksnis kapitulēja pēc piecām nedēļām un Livonijas armija atgriezās Rīgā.
1559. gada janvārī krievu karaspēks vojevodas Serebrjanija (Серебряный) vadībā iebruka Rīgas arhibīskapijas "Latvju gala" zemēs. Livonijas Konfederācijas karaspēks Rīgas doma dekāna Frīdriha Felkerzāma (Fölckersam) vadībā devās pretī iebrucējiem, bet cieta pilnīgu sakāvi 17. janvāra kaujā pie Tirzas (de). Kaujā krita lielāka daļa karavīru, ieskaitot 400 bruņinieku un pašu Felkerzāmu. Krievi ieņēma 11 pilsētu un pietuvojās Rīgai, kur Daugavas grīvā sadedzināja Rīgas kuģus. Februārī krievu karaspēks ar laupījumu un gūstekņiem atgriezās Krievijā. 1559. gada martā Jānis Briesmīgais piedāvāja Livonijai slēgt pamieru līdz novembrim, jo Lietuva sāka diplomātisku spiedienu uz Krieviju, draudot ar kara pieteikšanu. Arī dāņu un zviedru sūtņi pauda neapmierinātību, īpaši par krievu nostiprināšanos Narvas ostā, kas bija kļuvusi par galveno krievu tirdzniecības bāzi Baltijas jūras piekrastē. Krievi izmantoja pamieru kara atsākšanai ar Krimas tatāru valsti.
1559. gada 31. augustā Livonijas ordenis noslēdza Viļņas līgumu ar Lietuvas dižkungu Sigismundu II. 1559. gada septembrī līdzīgu protekcijas līgumu noslēdza arī Rīgas arhibīskapija. 1559. gadā, mēnesi pirms pamiera beigām, livonieši sakāva krievu iebrucējus pie Tērbatas. 1559.-1560. gadā Dānijas karalis savam brālim Magnusam par 30 000 dālderu atpirka Kurzemes un Sāmsalas bīskapiju. 1560. gada 5. aprīlī Livonijas ordeņa apspriedē Rīgā tika pieņemts lēmums ordeni likvidēt un pārvērst tā teritoriju par mantojamu hercogisti, līdzīgi Prūsijas hercogistei. 1560. gadā Grobiņas apgabals tika ieķīlāts Prūsijas hercogistei. 1560. gada jūlijā krievi pārtrauca pamieru un pēc niknām kaujām ieņēma Alūksnes cietoksni. 2. augustā viņi sakāva ordeņa spēkus Ērģemes kaujā un ieņēma Cēsu, Vīlandes un Pērnavas cietokšņus. Gūstā tika saņemts iepriekšējais ordeņa mestrs Vilhelms fon Firstenbergs, kas tika aizvests uz Krieviju. Livonijas ordenis, Rīgas arhibīskapija un Rīgas pilsēta parakstīja pakļaušanās līgumu ar Lietuvas dižkunigaitiju (Viļņas ūnija).
LETA
LETA ir Latvijas uzņēmums, kas veic ziņu aģentūras pakalpojumus. Tas pieder Igaunijas uzņēmumam Postimees Grupp, kas ietilpst uzņēmēja Margusa Linnamē kontrolē esošajā UP Invest grupā.
LETA ir dibināta 1920. gadā kā Latvijas valsts informācijas aģentūra; par tās priekšteci tiek uzskatīts 1919. gadā dibinātais Latvijas Republikas preses birojs „Latopress”. Latvijas PSR laikā bija PSRS telegrāfa aģentūras TASS sastāvā, pārdēvēta par LATINFORM (1973—1990).
Uzņēmums piegādā ziņas un biznesa informatīvos risinājumus organizācijām un uzņēmumiem. 2014. gadā SIA LETA nodarbināja 158 darbiniekus.
1919. gads
Uzreiz pēc „Latopress” dibināšanas tajā strādāja tikai viens cilvēks E. Freivalds, taču, paplašinot savu darbību, līdz jūlijam „Latopress” strādāja 11 cilvēki, starp kuriem bija arī ārzemju nodaļas vadītājs Rihards Bērziņš.
1919. gada vasarā R. Bērziņš Rēvelē noslēdza līgumu par telegrāfisku ziņu apmaiņu starp „Latopress” un Igaunijas aģentūru „Estura” (tagad „ETA”). Savukārt 1919. gada rudenī R. Bērziņš apmeklēja Varšavu un noslēdza līdzīgu līgumu ar Polijas aģentūru „PAT”, nodibinot radioinformācijas sakarus starp Varšavu un Rīgu. Īpaša loma „Latopress” darbībai bija laikā, kad 1919. gada oktobrī Rīgu centās ieņemt Pāvela Bermonta armija. Rīgas aizstāvēšanas kaujās nāvīgi ievainoja pat kādu no „Latopress” angļu valodas tulkiem.
1920. gads
1920. gada 15. martā Latvijas preses biroja „Latopress” izveidotājs E. Freivalds atteicās no biroja vadības un pārgāja darbā uz Ārlietu ministriju. Par „Latopress” vadītāja pienākumu izpildītāju kļuva R. Bērziņš, kurš jau pakāpeniski sāk īstenot ideju par telegrāfa aģentūras izveidi.
Starpkaru periods (1920—1940)
Lai paplašinātu savu darbību, kā arī gūtu papildu ienākumus, LETA 1920. gada vasarā izveidoja savu izdevniecību, kura līdz 1940. gadam izdeva 237 grāmatas, bet arī 1920. gada septembrī sāka izdot „Ilustrēto žurnālu”.
1921. gada februārī vienā no LETA filiāles telpām (Kr. Barona, toreiz Suvorova ielā 4) tika izveidots mākslas salons, kurā savus darbus izstādīja tādi mākslinieki kā Jānis Jaunsudrabiņš (rakstnieks), Jēkabs Kazaks, Romans Suta, Oto un Marta Skulme. Jau 1921. gada martā R. Bērziņam izdevās noslēgt līgumu ar lielu pasaules aģentūru grupu, kuras priekšgalā bija trīs aģentūras, kas veidoja karteli, — Reuters (Reuters Limited), Havasa (Agence Havasa) un Volfa (Continental — Telegraphen Bureau) aģentūra. Noslēdzot līgumu ar šo aģentūru karteli, automātiski varēja kļūt par sadarbības partneri vēl citām 20 pasaules valstu aģentūrām, kurām bija līgumi ar šo karteli.
Palielinoties Latvijas telegrāfa aģentūras LETA autonomijai, arvien vairāk tika domāts, kā palielināt aģentūras ienākumus un lai tā nebūtu atkarīga tikai no valsts budžeta līdzekļiem 1921. gada beigās LETA ar Satiksmes ministrijas piekrišanu Latvijas dzelzceļa stacijās izvieto savus avīžu kioskus. Līdz 1922. gada janvāra beigām Latvijas dzelzceļa stacijās bija izvietoti 60 avīžu kioski.
Tikai 1922. gada 4. augustā valdība pieņem LETA statūtus, un tas ir pirmais zināmais oficiālais dokuments, kas noteica LETA uzdevumus, tiesības, pienākumus un darbības virzienus.
1922. gada septembrī, aģentūrai kļūstot stabilākai, rodas prasība līdzās politiskai informācijai sniegt arī informāciju par ekonomiskiem notikumiem Latvijā un pasaulē. Līdz ar to aģentūra bankām un uzņēmējiem spēja piedāvāt informāciju par biržu kursiem, valūtu, precēm un produktiem. Vēlāk banku pārstāvji norādījuši, ka LETA sniegtā finanšu informācija ir tik precīza, ka tā nepieļauj jebkuru paniku, kas varētu rasties Latvijas ekonomikas jomā.
Tikai 1927. gadā Saeima ar likuma spēku pieņēma LETA statūtus, bet pirmais Valsts prezidents Jānis Čakste tos izsludināja 1927. gada 7. martā. 1929. gada 17. janvārī, valdībai grozot LETA statūtus, aģentūra ieguva monopola tiesības vairākās tirdzniecības vietās.
Lai Latvijas valsts augstākās institūcijas pārzinātu jaunāko informāciju ne tikai Latvijas iekšpolitikā, bet arī ekonomikā un par notikumiem pasaulē, LETA 1930. gadā bez maksas katru dienu veidoja speciālas brošūras, kurās tika iekļauts plašs informācijas klāsts par aizvadītās dienas notikumiem.
Atbilstoši 1930. gada valdībā pieņemtajai instrukcijai LETA noslēdza līgumu ar Ārlietu ministriju par sadarbību informācijas un propagandas laukā. Sākotnēji aģentūra pati centās izdot atsevišķas informatīvas brošūras, kuras angļu, franču un vācu valodā tika veidotas Eiropas valstīm par Latviju. Jau 1935. gada beigās tiek dibināta izdevniecība „Baltijas korespondence”, ar kuras palīdzību Eiropas valstīm tika veidotas saimnieciskas un politiskas brošūras par Latviju franču un vācu valodā.
1934. gada 27. maijā Rīgā notika pirmā apspriede, kurā piedalās pārstāvji no valsts institūcijām, reģionālo laikrakstu redaktori un R. Bērziņš. Tikšanās iemesls bija atrast risinājumus, kā veicināt ciešāku informācijas apmaiņu starp Rīgu un reģionālajiem laikrakstiem.
Jau 1934. gada 21. oktobrī R. Bērziņš reģionālos laikrakstus var informēt, ka panācis arī finansiālu atbalstu no valdības reģionālās nodaļas izveidei. Līdz ar to nodaļa tika paplašināta līdz tādam līmenim, ka dažbrīd ar LETA starpniecību reģionālajiem medijiem bija iespēja sarunāt plašākas intervijas ar valstsvīriem, uzņēmējiem un citām valstiski svarīgām personām, kā arī tika algoti cilvēki, kas sniedza konsultācijas saimniecisku jautājumu risināšanā.
Otrā pasaules kara laiks (1939-1945)
Pēc Latvijas okupācijas Otrā pasaules kara sākumā 1940. gada 24. jūlijā Tautas labklājības ministrija atbrīvoja R. Bērziņu no amata, bet vēlāk deportēja uz Krieviju, kur viņš gāja bojā Usoļlaga soda nometnē. 1940. gada 19. augustā Latvijas PSR Tautas komisāru padome pieņēma lēmumu, ka Latvijā tiek izveidota Latvijas telegrāfa aģentūra pie Latvijas PSR Tautas komisāru padomes. Vairs netika lietots saīsinājums LETA, bet gan LTA. 1940. gada 31. oktobrī Latvijas PSR Tautas Padome par Latvijas telegrāfa aģentūras direktoru iecēla Vladimiru Kinkavecu, kas bija militārpersona vai arī armijas politiskais darbinieks (poļitruks).
Vācijas okupācijas laikā LETA pārgāja Vācijas aģentūras DNB (Deutsches Nachrichtenbüro) pārziņā. 1942. gada septembrī DNB noteica, kā jādarbojas LETA redakcijai, kā arī nosaka principus, kā jāsniedz informācija. Šie principi tika iesniegti vienu reizi gadā no Latvijas Ģenerālkomisāra. 1942. gada septembrī LETA vietā sāk lietot saīsinājumu LD.
Latvijas PSR periods (1944—1990)
TASS birojā Maskavā 1944. gada 17. aprīlī pieņēma lēmumu par LETA pievienošanu TASS, tika veikta LETA piederošo īpašumu, tehnikas un citu piederumu inventarizācija, tādējādi nosakot, ka uz to brīdi viss LETA piederošais tika novērtēts uz 306 086 rubļiem un 50 kapeikām.
1959. gadā Latvijas PSR Ministru Padome, kurai LTA bija pakļauta, izstrādāja nolikumu, kas noteica aģentūras darbības principus. Tas noteica, ka LTA kļūst par vienu no svarīgākajiem informācijas devējiem Latvijas PSR teritorijā. Par vienu no galvenajiem uzdevumiem LTA darbībā tika noteikts — vākt un apkopot informāciju par svarīgiem politiskiem, ekonomiskiem un kultūras notikumiem Latvijas PSR. Būtiska loma šajā uzdevumā bija arī LTA Fotohronikas darbam, kuras uzdevums bija šos svarīgos notikumus atspoguļot fotogrāfijās. 1972. gada 19. jūnijā par LTA vadītāju uz 22 gadiem kļuva Zigmunds Osmanis, kurš no Latvijas Komunistiskās partijas CK Propagandas nodaļas vadītāja amata tika pārcelts uz šo amatu.
1973. gada 15. maijā, kad Latvijas PSR Ministru Padome izskatīja jautājumu par grozījumiem Latvijas telegrāfa aģentūras nolikumā, tika pieņemts lēmums, par saīsinājuma LTA nomaiņu uz nosaukumu LATINFORM.
Pēc neatkarības atjaunošanas
1990. gadā par atjaunotās ziņu aģentūras LETA vadītāju pēc toreizējā Ministru Padomes priekšsēdētāja Ivara Godmaņa aicinājuma kļuva Aivars Baumanis, kurš šajā amatā nostrādā līdz 1991. gada sākumam, kad viņu iecēla par Latvijas vēstnieku ANO.
1992. gada 22. novembrī Valsts īpašumu fonds uz LETA bāzes dibināja Valsts uzņēmumu LETA. 1994. gada 16. augustā LETA tika pārveidota par Valsts akciju sabiedrību „Latvijas telegrāfa aģentūru (LETA)”, kas Uzņēmumu reģistrā iereģistrēta 1994. gada 22. novembrī. 1996. gada 14. februārī valdība nolēma, ka LETA tiek nodota Privatizācijas aģentūrai, un pati aģentūra pasludināta par privatizējamu.
1997. gada 19. maijā Valsts uzņēmums „LATVIJAS TELEGRĀFA AĢENTŪRA (LETA)” tika pārreģistrēts par SIA LETA 1997. gada 14. augustā Privatizācijas aģentūra pieņēma lēmumu, ka LETA tiek privatizēta, un par tās īpašniekiem kļuva Mārtiņš Barkāns un Agris Strautnieks.
2015. gada 7. augustā tika paziņots, ka Igaunijas investīciju holdings UP Invest OÜ, kuram pieder arī ziņu aģentūru grupa Baltic News Service, ir iegādājies LETA. 23. decembrī LETA pirkšanu atļāva Latvijas Konkurences padome. Līdz tam 99,66 % kapitāldaļu piederēja Mārtiņam Barkānam, Agrim Strautniekam un SIA Dyaltos Capital piederošajai SIA Baltijas informācijas grupa.
Novi Visņiča
Novi Visņiča ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē, uz dienvidaustrumiem no Krakovas. Vēsturiski ietekmīgās Lubomirsku dzimtas viena no bijušajām rezidencēm. 17. gadsimtā pilsētā darbojās Lubomirsku operteātris. Novi Visņičas ciemā pie pilsētas saglabājusies 17. gadsimtā celtā pils.