cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latvijas Okupācijas muzejs
Nākotnes nams
2001. gadā arhitekts Gunārs Birkerts Okupācijas muzejam uzdāvināja "Nākotnes nama" projekta vīziju. 2011. gadā Ministru kabinets pieņēma lēmumu par Padomju okupācijas upuru piemiņas memoriāla kompleksa celtniecības finansēšanu, kas paredzēja, ka muzeja pārbūve un piebūves celtniecība jāpabeidz līdz 2013. gada 31. decembrim. Tomēr 2012. gada jūnijā pēc iesnieguma saņemšanas par iepirkuma procedūras pārkāpumu būvniecības konkursu apturēja. Tikai 2013. gada 1. martā "Valsts nekustamie īpašumi" un SIA „Būvprojektu vadība” noslēdza līgumu par Latvijas Okupācijas muzeja ēkas rekonstrukcijas tehniskā projekta izstrādi un autoruzraudzību.
2018. gada septembrī, svinīgi iemūrējot kapsulu ar vēstījumu nākamajām paaudzēm, tika uzsākti Latvijas Okupācijas muzeja pārbūves darbi. 2021. gada beigās ēkas pārbūves darbi beidzās un 17. novembrī muzejs sāka pārcelšanos uz savām oriģinālajām telpām.
Jauno ekspozīciju pārbūvētā muzeja telpās atklāja 2022. gada 30. maijā, pasākumā piedalījās Valsts prezidents Egils Levits un kultūras ministrs Nauris Puntulis.
Metakomets
Metakomets, arī Pometakoms jeb Karalis Filips (dzimis ap 1639. gadu, miris ) bija vampanoagu augstākais sačems un Masasoita dēls. Viņš Jaunanglijā vadīja ļoti asiņainu, pret angļu kolonistiem vērstu konfliktu, pazīstamu kā Karaļa Filipa karš.
Biogrāfija
Metakomets bija vampanoagu augstākā sačema Masasoita otrais dēls. Par virsaiti viņš kļuva 1662. gadā pēc brāļa Vamsutas nāves. Metakomets bija precējies ar Vamsutas atraitnes, Pokasetu cilts virsaites Veetamoo jaunāko māsu Vootonekanuski, bet ar Veetamoo saglabāja draudzīgas attiecības visu atlikušo mūžu.
Metakomets strikti atteicās pieņemt kristietību un uzskatīja šo reliģiju par ārkārtīgi ļaunu, taču sākumā centās dzīvot saticībā ar kolonistiem un saglabāt ar tiem miermīlīgas attiecības. Viņš uzturēja aktīvus tirdznieciskos sakarus, akceptēja eiropiešu personvārdu Filips un Bostonā iegādājās eiropiešu drēbes.
Turklāt 1671. gadā Plimutas kolonijas vadība pieprasīja Metakometam atbruņot cilti un pakļauties angļu likumiem. Attiecībām turpinot saasināties, 1675. g. naidīgums pārauga bruņotā konfliktā, kas nosaukts viņa vārdā kā Karaļa Filipa karš.
Karaļa Filipa karš
1675. g. janvārī dīķī tika atrasts Džona Sasamona līķis. Sasamons bija kristīts indiānis un Metakometa padomnieks, kurš angļiem slepeni ziņoja par virsaiša nodomiem. Tāpēc kā nodevējam viņam saskaņā ar cilts tradīcijām piesprieda nāvessodu. Atbildot tika arestēti, apsūdzēti slepkavībā un pakārti trīs vampanoagi. Pēc šīs provokācijas Metakomets vairs nespēja savaldīt savus karotājus. Lai iegūtu kaimiņu atbalstu, viņš pie Cerību kalna (Mount Hope) sapulcināja Jaunanglijas cilšu sačemus. Metakometa rīcībā bija ap tūkstots vampanoagu karotāju, turpretī kolonistu skaits bija sasniedzis jau ap 50 000. Nipmuki, pokomtuki, kā arī daļa abenaku un penakuku bija gatavi pievienoties vampanoagiem un sākt bruņotu cīņu. Savukārt naraganseti, kurus saistīja līgums ar angļiem, nolēma saglabāt neitralitāti.
1675. g. 20. jūnijā indiāņi veica pirmo uzbrukumu Svansejai un to pilnībā nodedzināja, apglabājot zem pelniem lielāko daļu no tās 70 iedzīvotājiem un ievadot Karaļa Filipa karu. Angļi katrā lielākajā uzbrukumā vainoja Metakometu, kas, protams, nebija iespējams. Metakomets bija vairāk organizators un politisks līderis, kamēr tiešus uzbrukumus vadīja sačemi Anavons, Tispakuins, Sagamors Sams un Sankumaču.
Pēc daudzkārtējām sakāvēm angļi 1676. g. pavasarī pakāpeniski guva virsroku. Metakomets meklēja patvērumu Asovamseta purvā Rodailendā, kur 1676. g. 12. augustā tika nogalināts. Pēc sačema nāves viņa sievu un astoņgadīgo dēlu pārdeva verdzībā Bermudā. Virsaiša galvu uzsprauda uz pīķa un izlika publiskai apskatei pie Plimutas vārtiem, kur tā palika vairāk kā divdesmit gadus, bet ķermeni sagrieza četrās daļās un pakāra kokā.
Pēc Metakometa nāves karš nebūt nebeidzās. Tieši otrādi, tas tikai sākās un ilga nākamos 50 gadus. Cīņu pret angļu kolonizatoriem turpināja abenaku un penakuku ciltis, kuru vidū patvērumu atrada arī daudzi Karaļa Filipa karā izdzīvojušie Jaunanglijas indiāņi.
Pellegrīni
Pellegrini var būt:
Čerņihivas apgabals
Čerņihivas apgabals (uk) ir viens no Ukrainas apgabaliem. Tas robežojas ar Kijivas apgabalu rietumos un dienvidrietumos, Poltavas apgabalu dienvidos, Sumu apgabalu austrumos, kā arī Brjanskas apgabalu Krievijā, ziemeļos un Gomeļas apgabalu Baltkrievijā, ziemeļrietumos. Apgabala rietumos atrodas Slavutičas pilsētas eksklāvs, kas pieder Kijivas apgabalam.
Vēsture
No 1918. gada apgabala teritorija atradās Ukrainas Tautas Republikas, no 1920. gada Ukrainas PSR sastāvā. 1932. gada 27. februārī izveidoja Kijivas apgabalu, tā paša gada 15. oktobrī no tā tika atdalīts Čerņihivas apgabals.
No 1991. gada Ukrainas Republikas sastāvā.
Administratīvais iedalījums
Līdz 2020. gada administratīvajai reformai apgabalā ietilpa 4 apgabala nozīmes pilsētas — Čerņihiva, Novhoroda-Siverska, Ņižina un Priluki, kā arī 22 rajoni — Bahmačas rajons, Bobrovicjas rajons, Borznas rajons, Čerņihivas rajons, Horodņas rajons, Ičņas rajons, Korjukivkas rajons, Koropas rajons, Kozelecas rajons, Kulikivkas rajons, Menas rajons, Nosivkas rajons, Novhorodas-Siverskas rajons, Ņižinas rajons, Priluku rajons, Ripku rajons, Semeņivkas rajons, Snovskas rajons, Sosnicjas rajons, Sribnes rajons, Talalajivkas rajons un Varvas rajons.
Kopš 2020. gada 17. jūlija apgabalā ir četri rajoni: Čerņihivas rajons, Korjukivkas rajons, Novhorodas-Siverskas rajons, Ņižinas rajons un Priluku rajons; bijušās apgabala nozīmes pilsētas iekļautas rajonu sastāvā.
Mūsdienu apokalipse
Mūsdienu apokalipse (en) ir 1979. gada ASV episka psiholoģiska kara drāma, kuras režisors, producents un viens no scenārija autoriem ir Frānsiss Fords Kopola. Filmā galvenās lomas attēlo Mārtins Šīns, Marlons Brando, Roberts Djuvals, Deniss Hopers, Harisons Fords, Lorenss Fišbērns un Frederiks Forests. Filmas scenāriju sarakstīja Kopola kopā ar Džonu Miliusu un tā ir daļēji balstīta uz Džozefa Konrada 1899. gada romāna "Tumsas sirds" (Heart of Darkness). Filmas darbība no 19. gadsimta Kongo ir pārcelta uz Vjetnamas kara laiku. Filma stāsta par pulkvedi Viljardu, kurš tiek nosūtīts uz Kambodžas džungļiem, lai nonāvētu pulkvedi Kurcu, kurš ir iecēlis sevi dieva kārtā starp kādas vietējas cilts pārstāvjiem.
"Mūsdienu apokalipse" saņēma Zelta palmas zaru Kannu kinofestivālā, kur tā tika izrādīta nepabeigta. Filmas pirmizrāde kinoteātros notika un to izdeva United Artists. Filma nopelnīja vairāk nekā 100 miljonu ASV dolārus. Sākotnējās atsauksmes bija dalītas, lai gan tika slavēts operators Vitorio Storaro.
Mūsdienās "Mūsdienu apokalipse" tiek uzskatīta par vienu no visu laiku ietekmīgākajām filmām. To nominēja astoņām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tai skaitā kategorijās "Labākā filma", "Labākais režisors" un "Labākais aktieris otrā plāna lomā" (Djuvals). Tā saņēma balvas kategorijās "Labākais operatora darbs" un "Labākā skaņa". 2000. gadā filma iekļauta ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma".
Sižets
Kapteinis Bendžamins Vilards tiek izsaukts uz ASV armijas štābu Ņačanā. Viņam tiek pavēlēts nogalināt pulkvedi Kurcu.
Vilards pievienojas ASV jūras spēku patruļas laivai, ko komandē galvenais apakšvirsnieks Filipss ar apkalpes locekļiem Lansu, "Šefu" un "Misteru Klīnu", lai klusībā virzītos augšup pa upi uz Kurca priekšposteni. Pirms sasniedzot upes piekrastes grīvu, viņi tiekas ar 9. kavalērijas pulka 1. eskadronu, helikopteru gaisa uzbrukuma vienību, kuru komandē pulkvežleitnants Bills Kilgors, lai apspriestu drošu pāreju tālāk. Kilgors sākotnēji nesadarbojas, jo nav saņēmis ziņas par viņu misiju caur ierastajiem kanāliem, taču viņš kļūst vairāk iesaistīts pēc tam, kad atklāj, ka Lenss ir labi pazīstams sērfotājs. Kilgors piekrīt pavadīt viņus caur Vjetkonga kontrolētu upes grīvu. Helikopteru vienība, kas skaļruņos atskaņo Riharda Vāgnera skaņdarbu Ride of the Valkyries, rītausmā veic veiksmīgus triecienus. Pirms Kilgors var pievilināt Lensu sērfot tikko pārņemtajā pludmalē, Vilards sapulcina komandu, lai turpinātu misiju.
Starp Vilardu un Filipsu rodas spriedze. Lēnām virzoties augšup, Vilards Filipsam daļēji atklāj savu misiju, lai kliedētu viņa bažas par to, kāpēc misija būtu jāturpina. Vilardam pētot Kurca dosjē, viņu pārsteidz Kurca karjeras posms, atstājot darbu Pentagonā, lai pievienos īpašo spēku vienībai, bez izredzēm tikt tālāk par pulkveža pakāpi.
Attālā ASV armijas postenī, Vilards un Lenss meklē informāciju par to, kas atrodas augšpus upē. Viņi saņem maisu ar personīgo un oficiālo pastu. Vilards no sūtījuma uzzina, ka cits īpašo spēku kapteinis Ričards Kolbijs jau agrāk tika nosūtīts misijā apturēt Kurcu, un kopš tā laika ir pievienojies Kurcam.
Lenss, atrodoties LSD ietekmē, aktivizē dūmu granātu, piesaistot ienaidnieka uguni, kā rezultātā Misters Klīns tiek nogalināts. Virzoties tālāk pa upi, vietējie iedzīvotāji Filipsam iemet ar šķēpu. Filipss mēģina nogalināt Vilardu, uzdurot viņu uz šķēpa smailes, kas ir izvirzīta no viņa paša krūtīm. Vilards nosmacē Filipsu un atklāj savu misiju Šefam, kurš tagad kļūst atbildīgais par laivu.
Viņi ierodas Kurca priekšpostenī, pamestā Khmeru Impērijas tempļa kompleksā. Vilardu, Šefu un Lensu sveicina amerikāņu fotožurnālists, kurš slavē Kurcu kā ģēniju. Viņi sastopas arī ar gandrīz katatonisku Kolbiju. Vilards kopā ar Lensu dodas meklēt Kurcu, pavēlot Šefam veikt gaisa triecienu priekšpostenim, ja abi neatgriežas.
Nometnē Vilards tiek sasiets aizvests līdz Kurcam tumšā templī. Kurcs novieto Šefa nogrieztu galvu Vilardam klēpī, novēršot gaisa triecienu. Vilards tiek atbrīvots, un Kurcs lasa viņam lekciju par savām kara teorijām, slavējot vjetkonga nežēlību. Kurcs apspriež savu ģimeni un lūdz Vilardam pastāstīt par viņu dēlam pēc savas nāves.
Ideja
Strādājot par režisora palīgu Kopolas filmai The Rain People (1969) 1967. gadā, Džonu Miliusu viņa draugi Džordžs Lūkass un Stīvens Spīlbergs mudināja uzrakstīt filmu par Vjetnamas karu. Miliuss vēlējās brīvprātīgi piedalīties karā un bija vīlies, kad tika noraidīts astmas dēļ. Viņš nāca klajā ar ideju pielāgot Džozefa Konrada romānu "Tumsas sirds" sižetu Vjetnamas kara apstākļiem. Viņš bija lasījis romānu pusaudža gados, un viņam par to atgādināja, kad viņa koledžas angļu valodas profesors Ērvins Blekers pieminēja vairākus neveiksmīgus mēģinājumus to pielāgot filmai.
Kopola piešķīra Miliusam 15 tūkstošus ASV dolārus, lai viņš uzrakstītu scenāriju, solot papildu 10 tūkstošus, ja tas tiks apstiprināts. Miliuss apgalvo, ka scenāriju sarakstījis 1969. gadā. Viņš vēlējās izmantot Konrada romānu kā "sava veida alegoriju. Būtu bijis pārāk vienkārši pilnībā sekot grāmatai."
Warner Bros.-Seven Arts iegādājās tiesības uz scenāriju 1969. gadā, taču to atlika. Miliusam nebija vēlēšanās pašam režisēt filmu, un viņš uzskatīja, ka Džordžs Lūkass ir īstais cilvēks šim darbam. Lūkass strādāja ar Miliusu četrus gadus, izstrādājot filmu, vienlaikus strādājot pie citām filmām, tostarp pie scenārija filmai "Zvaigžņu kari". Viņš uzskatīja "Mūsdienu apokalipsi" kā melno komēdiju un plānoja to uzņemt pēc THX 1138 pabeigšanas, sākot to filmēt 1971. gadā. Lūkasa draugs un producents Gērijs Kurcs devās uz Filipīnām, meklējot piemērotas filmēšanas vietas. Viņi plānoja filmu uzņemt gan rīsu laukos Kalifornijā, gan uz vietas Dienvidvjetnamā ar 2 miljonu dolāru budžetu, izmantojot īstus karavīrus, kamēr karš vēl notika. Tomēr, ņemot vērā studijas bažas par drošību un Lūkasa iesaistīšanos "Amerikāņu grafiti" un "Zvaigžņu kari" veidošanā, Lūkass projektu apturēja.
Kopolu piesaistīja Miliusa scenārijs un 1974. gadā ieguva tiesības uz to. Viņš to iztēlojās kā stāstu par mūsdienu kara būtību, labā un ļaunā kontrastiem un amerikāņu kultūras ietekmi uz pārējo pasauli. 1975. gadā Kopola cerēja uz sadarbību ar ASV armiju un izpētīja militārās vietas Džordžijā un Floridā, taču armija nebija ieinteresēta. Tika izskatīta arī iespēja filmu uzņemt Austrālijā, Malaizijā un Filipīnās. 1975. gada nogalē Kopola kopā ar Miliusu pārskatīja scenāriju un risināja sarunas ar United Artists par filmas finansēšanu. Miliuss apgalvoja, ka tā būs "visvardarbīgākā filma, kas jebkad uzņemta". Kopolas uzņēmums ieguva 7,5 miljonus ASV dolāru no United Artists par vietējām izplatīšanas tiesībām un 8 miljonus ASV dolāru par starptautisko izplatīšanu, pieņemot, ka filmā piedalīsies Marlons Brando, Stīvs Makvīns un Džīns Hekmens.
Aktieru meklēšana
Stīvs Makvīns bija Kopolas pirmā izvēle spēlēt Vilardu, taču Makvīns nevēlējās pamest ASV uz trim nedēļām un Kopola nevēlējās viņam maksāt 3 miljonu dolāru honorāru. Kad Makvīns pameta projektu 1976. gada septembrī, Kopolam bija jāatdod 5 miljonu dolāru no 21 miljonu budžeta, ko viņš bija piesaistījis. Šo lomu piedāvāja arī Alam Pačīno, taču arī viņš nevēlējās tik ilgi būt prom un baidījās saslimt džungļos, kā tas notika Dominikānā, filmējot "Krusttēvs 2". Džeks Nikolsons, Roberts Redfords un Džeimss Kāns tika uzaicināti spēlēt Kurcu vai Vilardu. Vilarda lomai tika izskatīti arī Kīts Karadīns, Niks Nolte un Frederiks Forests. 2015. gada intervijā Klints Īstvuds atklāja, ka Kopola viņam piedāvāja Vilarda lomu, taču līdzīgi kā Makvīns un Pačīno viņš nevēlējās ilgstoši būt prom no ASV. Viņš arī atklāja, ka Makvīns mēģināja viņu pārliecināt spēlēt Vilardu. Savukārt Makvīns vēlējās spēlēt Kurcu, jo viņam būtu jāstrādā tikai divas nedēļas.
Kopola piedāvāja Kurca lomu Orsonam Velsam un Lī Marvinam, taču abi to noraidīja.
Kopolu iespaidoja Mārtina Šīna pārbaude filmai "Krusttēvs" un viņš kļuva par galveno kandidātu spēlēt Vilardu, taču viņš bija pieņēmis jau citu projektu. Hārvijam Keitelam tika uzticēta loma, pamatojoties uz viņa sniegumu Mārtina Skorsēzes filmā "Ļaunās ielas". Kopola pierunāja Marlonu Brano spēlēt Kurcu, saņemot 2 miljonus dolārus par mēnesi ilgu darbu.
Hekmenam sākotnēji tika uzticēta Vjata Kāneidža loma, kas vēlāk kļuva par Kilgora lomu, ko spēlēja Roberts Djuvals. Džeimss Kāns bija pirmā izvēle spēlēt pulkveža Lūkasa lomu, tomēr viņš prasīja pārāk lielu samaksu un loma tika Harisonam Fordam.
Filmēšana
Kopola ar ģimeni devās uz Manilu un noīrēja tur lielu māju plānotajai četru mēnešu filmēšanai. Filmēšana sākās. Dažu dienu laikā Kopola kļuva neapmierināts ar Hārvija Keitela attieksmi pret lomu. Keitels aprīlī pameta projektu un lauza līgumu. Kopola atgriezās Losandželosā un Keitelu aizstāja ar Mārtinu Šīnu.
1976. gada jūnijā Kopola devās atpakaļ uz ASV. Viņš izlasīja grāmatu par Čingishanu, lai labāk izprastu Kurca tēlu. Kad jūlijā filmēšana atsākās, Marlons Brando ieradās Manilā ar lielu lieko svaru un sāka strādās ar Kopolu, lai pārrakstītu beigas. Režisors samazināja Brando svaru, ģērbjot viņu melnā, filmējot tikai seju un filmējot citu, garāku aktieri, lai viņš varētu attēlot viņu kā gandrīz vai mītisku tēlu.
Pēc 1976. gada Ziemassvētkiem Kopola noskatījās aptuvenu kadru kopumu, taču viņam joprojām vajadzēja improvizēt nobeigumu. 1977. gada sākumā viņš atgriezās Filipīnās un atsāka filmēšanu.
Tā paša gada 5. martā Šīns, kuram tobrīd bija tikai 36 gadi, piedzīvoja sirdslēkmi. Līdz tam filmai bija pārāk liels budžets, Šīns uztraucās, ka finansējums tiks apturēts, ja ziņas par viņa stāvokli nonāks pie investoriem, un viņš apgalvoja, ka tā vietā ir pārcietis saulesdūrienu. Šīns filmēšanu atsāka 19. aprīlī. Sāka klīst baumas, ka filmai ir vairāki noslēgumi, tomēr to noliedza Ričards Begss, kurš strādāja pie skaņas. Kopola atzina, ka viņam nav beigas, jo Brando bija pārāk resns, lai pieturētos pie scenārija. Kopola nolēma, ka beigas varētu būt "klasisks mīts par slepkavu, kurš nogalina karali un pēc tam pats kļūst par karali". Filmēšana noslēdzās, tā ilga 238 dienas.
Pēcapstrāde
Filmas budžets bija dubultojies līdz vairāk nekā 25 miljoniem dolāru un United Artists aizdevums Kopolam pārsniedza 10 miljonus. Līdz 1977. gada jūnijam Kopola piedāvāja savu automašīnu, māju un "Krusttēvs" peļņu kā nodrošinājumu, lai pabeigtu filmu. Kad "Zvaigžņu kari" kļuva par hitu, Kopola nosūtīja telegrammu Lūkasam, lūdzot naudu. Izdošanas datums tika pārcelts uz 1978. gada pavasari.
1978. gada maijā Kopola izdošanu atlika līdz 1979. gada pavasarim. Izmaksas pārsniedza 18 miljonus dolāru, par ko Kopola bija personīgi atbildīgs, taču tiesības uz filmu viņš saglabāja.
Skandāli
Filmas kulminācijā vietēja Ifugao cilts rituāla laikā ar mačeti nokauj ūdens bifeli, ko Kopola ar savu sievu jau iepriekš pieredzēja. Lai gan filma bija amerikāņu ražojums, uz kuru attiecas Amerikas likumi par nežēlību pret dzīvniekiem, šādas Filipīnās filmētas ainas netika kontrolētas vai uzraudzītas. American Humane piešķīra filmai "nepieņemamu" vērtējumu.
Filmēšanas brīdī starp Denisu Hoperu un Marlonu Brando valdīja nesaskaņas, kā rezultātā Brando atteicās atrasties filmēšanas laukumā vienā laikā ar Hoperu.
Izlaišana
1979. gada aprīlī Kopola izrādīja nepabeigtu versiju 900 cilvēkiem, kas netika labi uztverta. Tajā gadā viņu uzaicināja Kannu kinofestivālā demonstrēt "Mūsdienu apokalipsi". United Artists nevēlējās izrādīt nepabeigtu versiju tik daudziem preses pārstāvjiem. Tomēr, tā kā viņa 1974. gada filma "Saruna" bija ieguvusi Zelta palmas zaru, Kopola piekrita demonstrēt "Mūsdienu apokalipsi", lai gan festivāls bija jau pēc mēneša.
Nedēļu pirms festivāla Kopola noorganizēja trīs 139 minūšu gara izgriezuma priekšskatījumus Losandželosā, ko apmeklēja 2000 cilvēku, no kuriem daži rindā gaidīja pāri sešām stundām. 10. maijā filmu arī izrādīja Baltajā namā prezidentam Džimijam Kārteram. Kritiķu vidū filma tika nodēvēta gan par izgāšanos, gan par "izcilu un dīvainu filmu".
Kannu kinofestivāls
"Mūsdienu apokalipse" trīs stundu nepabeigtā versija tika demonstrēta 1979. gada 19. maijā un saņēma ilgstošus aplausus. Tas bija pirmais nepabeigtais darbs, kas jebkad parādīts festivāla konkursā. "Mūsdienu apokalipse" kopā ar Folkera Šlēndorfa filmu "Skārda bungas" (Die Blechtrommel) saņēma Zelta palmas zaru kā labākā filma.
Izrādīšana kino
"Mūsdienu apokalipse" Ziemeļamerikā tika izlaista tikai trijos kinoteātros. Filmai bija 9 miljonu dolāru reklāmas kampaņa, kopējiem izdevumiem sasniedzot 45 miljonus dolāru.
Kardioloģija
Kardioloģija (el – 'sirds', λογος – 'mācība') ir medicīnas nozare, kas pēta sirds un asinsvadu slimības, to ārstēšanu un profilaksi. Kardioloģija pēta sirds un asinsvadu sistēmas darbību, uzbūvi, attīstību un izstrādā iedarbīgas diagnostikas un ārstēšanas metodes, kā arī nodarbojas ar sirds un asinsvadu slimnieku medicīnisko rehabilitāciju. Par patstāvīgu nozari kardioloģija kļuva 20. gadsimtā. Aktuālākās kardioloģijas problēmas – miokarda infarkts, ateroskleroze, hipertoniskā slimība.
Mūsdienu apokalipse
Kritiķu vērtējums
Tīmekļa vietnē Rotten Tomatoes filmai ir 98% vērtējums. Izlaišanas brīdī filma saņēma dažādas atsauksmes. Kritiķis Rodžers Īberts "Mūsdienu apokalipsi" izvēlējās kā 1979. gada labāko filmu. Īberts arī vēlāk filmu iekļāva savā The Great Movies sarakstā un nosauca to ne tikai par visu laiku labāko Vjetnamas filmu, bet arī par vienu no visu laiku labākajām filmām vispār.
Ieņēmumi
"Mūsdienu apokalipse" bija finansiāli veiksmīga, kad tā iznāca. Sākotnēji filma tika izrādīta tikai Ņujorkā, Losandželosā un Toronto, nopelnot ASV dolāru pirmajās piecās dienās. Filma nopelnīja 40 miljonus dolāru Ziemeļamerikā un pāri 100 miljoniem dolāriem kopumā.
Ietekme
Mūsdienās filma tiek "Jaunās Holivudas" ēras meistardarbu. Rodžers Īberts filmu iekļāva savā 2002. gada Sight & Sound labāko filmu sarakstā. Žurnāla Sight & Sound 50 visu laiku labāko filmu kritiķu sarakstā filma ierindojās 14. vietā, savukārt režisoru sarakstā tā ierindojās 6. vietā. Amerikas Kinoinstitūta 100 gadi... 100 filmas sarakstā tā ierindojās 28. vietā 1998. gadā un 30. vietā 2007. gadā. Kilgora citāts "I love the smell of napalm in the morning", Amerikas Kinoinstitūta aptaujā tika atzīts par 12. labāko filmu citātu. 2006. gadā Amerikas scenāristu ģilde Miliusa un Kopolas scenāriju nosauca par 55. visu laiku labāko. Žurnāls Empire 2014. gadā filmu ierindoja savā "500 visu laiku labākās filmas" saraksta 20. vietā, bet 2018. gadā 22. vietā "100 labākās filmas" sarakstā. Ietekmīgais franču žurnāls Cahiers du cinéma "Mūsdienu apokalipse" nosauca par 66. visu laiku labāko filmu. 2010. gadā The Guardian to nodēvēja par visu laiku labāko spriedzes un kara filmu. 2016. gadā The Hollywood Reporter ierindoja filmu 11. no 69. vietām, kas ir saņēmusi Zelta palmas zaru. The New York Times iekļāva to savā "1000 labāko filmu" sarakstā. Entertainment Weekly ierindoja to kā vienu no "10 labākajām sērfošanas ainām" kino. BBC 2015. gadā to iekļāva savā 100 labāko amerikāņu filmu sarakstā.
Channel 4 skatītāji filmu ierindoja "100 labāko kara filmu" saraksta otrajā vietā. Tā ir arī otrā labākā kara filma saskaņā ar Movifone un IMDb sarakstu. Helikoptera uzbrukuma ainu ar Ride of the Valkyries skaņu celiņu žurnāls Empire izvēlējās par visu laiku neaizmirstamāko filmu ainu.
Apbalvojumi
Filma tika nominēta astoņām Amerikas Kinoakadēmijas balvām kategorijās: "Labākā filma", "Labākais režisors", "Labākais aktieris otrā plāna lomā" (Djuvals), "Labākais adaptētais scenārijs", "Labākais mākslinieka darbs", "Labākais operatora darbs", "Labākā montāža" un "Labākā skaņa". Vitorio Storaro saņēma balvu par "Labāko operatora darbu", savukārt Volters Marčs, Marks Bergers, Ričards Begss un Nets Boksers saņēma balvu par "Labāko skaņu".
Filma saņēma arī deviņas nominācijas 33. BAFTA kino balvu pasniegšanas ceremonijā. Kopola saņēma balvu kategorijā "Labākā režija", savukārt Djuvals saņēma balvu kategorijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā".
"Mūsdienu apokalipse" saņēma arī trīs Zelta globusa balvas no pavisam četrām nominācijām.
Modests Musorgskis
Modests Musorgskis (dzimis, miris ) bija krievu komponists. Būdams viens no t.s. Varenās kopas dalībniekiem, Musorgskis bija viens no romantisma perioda redzamākajiem krievu komponistiem, kurš centās mūzikā izteikt krievu īpašo identitāti. Pazīstamākie Musorgska darbi ir opera "Boriss Godunovs", simfoniskā glezna "Nakts kailajā kalnā" un klavieru cikls "Izstādes gleznas". Daudzi Musorgska darbi publikai vairāk pazīstami citu komponistu (piemēram, Nikolaja Rimska-Korsakova) redakcijā.
Dzimis Pleskavas guberņā ļoti senā (Musorgsku dzimta savus radurakstus skaita no Rurika) muižnieku ģimenē. Sešu gadu vecumā pirmoreiz sāka apgūt klavierspēli. Trīspadsmit gadu vecumā Musorgskis uzsāka mācības Gvardes apakšpraporščiku skolā (Школа гвардейских подпрапорщиков) Sanktpēterburgā, kuru arī pabeidza un dienēja prestižajā Preobraženskas leibgavardes pulkā. 1856. gadā satika komponistu Aleksandru Borodinu, kad abi dienēja militārajā hospitālī.
Daniels Gabriels Fārenheits
Daniels Gabriels Fārenheits (de, dzimis, miris ) bija vācu/nīderlandiešu fiziķis, pazīstams kā Fārenheita temperatūras skalas izgudrotājs.
Dzimis Dancigas tirgotāja ģimenē, tomēr lielāko daļu mūža pavadījis Nīderlandē. 1701. gadā vecāki saindējās ar sēnēm un nomira, bet Daniels Gabriels Fārenheits devās uz Amsterdamu, kur mācījās tirdzniecību. Pēc kāda laika viņš tomēr pievērsās dabas pētniecībai. No 1707. gada apceļoja Berlīni, Halli, Leipcigu, Drēzdeni, Kopenhāgenu, iepazīdamies ar Gotfrīdu Leibnicu, Kristiānu Volfu un Ole Rēmeru. 1717. gadā apmetās Hāgā, kur nodarbojās ar stikla izgatavošanu, darinot barometrus, altimetrus un termometrus. 1724. gadā apmeklēja Angliju un kļuva par britu Karaliskās biedrības biedru. 1724. gadā Fārenheits ierosināja temperatūras skalu, kas tika nosaukta viņa vārdā. Miris un apglabāts Hāgā.
Čulalongkorns
Čulalongkorns, saukts arī Rama V, valdīšanas tituls Phra Čulačomklao Čaojuhua (th, Phra Chulachomklao Chaoyuhua, dzimis, miris ) bija Siāmas (tagad Taizeme) karalis no 1868. gada līdz savai nāvei 1910. gadā. Tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem Siāmas valstvīriem, jo veica ievērojamas reformas valsts dzīvē. Kaut arī karā ar Franciju tika zaudēta mūsdienu Laosas teritorija, viņš spēja nosargāt valsts neatkarību.
Dzimis 1853. gadā karaļa Mongkuta ģimenē. Čulalongkorns ieguva izglītību privāti, arī no eiropiešu skolotājiem (viena no skolotājām bija angliete Anna Leonovensa). 1866. gadā, saskaņā ar tradīciju, uz gadu kļuva par mūku. 1868. gadā, kad princis bija 15 gadus vecs, nomira Mongkuts, un Čulalongkorns tika izvēlēts par karali. Ietekmīgais augstmanis Si Surivongse (สมเด็จเจ้าพระยาบรมมหาศรีสุริยวงศ์) tika nozīmēts par reģentu. Jaunais karalis 1870. gadā apmeklēja Javu un Britu Indiju, kur guva ierosmes savām turpmākajām reformām.
1873. gadā karalis Čulalongkorns sāka reformēt valsts ieņēmumu sistēmu, centralizējot valsts pārvaldi. No 1865. līdz 1890. gadam valsts ziemeļos (mūsdienu Laosā) tika izcīnīts karš ar ķīniešu nemierniekiem, kuri bija pārcēlušies uz valsti pēc Taipinu sacelšanās. Arī franču karaspēks vajāja ķīniešu nemierniekus, tāpēc tas iegāja Laosas teritorijā. 1893. gadā tika izcīnīts Franču - siāmiešu karš, kura rezultātā Siāma zaudēja kontroli pār Laosu.
1887. gadā Taizemē tika nodibināta militārā akadēmija. Čulalongkorns bija pirmais Siāmas karalis, kurš sūtīja savus bērnus izglītoties Rietumu universitātēs. XX gadsimta sākumā karalis ar saviem dekrētiem atcēla vietējos dzimtbūšanas un verdzības paveidus. Tika attīstīta dzelzceļa būvniecība.
Sevastopole
Sevastopole (ukraiņu un ru, crh, gr, Sevastoupoli) ir ostas pilsēta, kas izvietojusies Melnās jūras Kalamitas līča krastā Krimas pussalā.
Starptautiski atzīta Ukrainas sastāvdaļa, ko Krievijas—Ukrainas kara laikā 2014. gadā anektēja Krievija un pasludināja par federālās nozīmes pilsētu. Administratīvi Sevastopolei pakļauta Inkermanas pilsēta.
Vēsture
Sākot no 7. gadsimta p.m.ē. Senās Grieķijas kolonisti Krimas pussalas dienvidu krastā pie tagadējās Sevastopoles izveidoja Hersonesas koloniju. 63. gadā p.m.ē. Krima kļuva atkarīga no Romas impērijas. Lai arī 7. gadsimta beigās Krimu iekaroja hazāri, Hersonesas pilsēta palika Bizantijas pakļautībā. 988. gadā Kijivas rūsu lielkņazs Vladimirs Svjatoslavičs ieņēma Hersonēsu (ru) un pieprasīja par sievu Bizantijas princesi Annu, pretējā gadījumā draudot uzbrukt Konstantinopolei. Bizantieši piekrita, ja kņazs Vladimirs kristītos, kas arī tika izdarīts Hersonēsas baznīcā, ko uzskata par sākumu Kijivas Krievzemes pārejai kristīgajā ticībā. Kad 1239. gadā Batuhans iekaroja Krimas ziemeļu daļu, tagadējās Sevastopoles teritorija ietilpa kristiešu Teodoras valsts sastāvā. 1475. gadā to pakļāva Osmaņu impērijas vasaļvalsts Krimas haniste. 1774. gadā Krievijas Impērija piespieda Osmaņu impēriju atteikties no Krimas hanistes, kas nokļuva Krievijas Impērijas atkarībā. 1783. gada 19. aprīlī Krievijas Impērija anektēja Krimu un inkorporēja to impērijas sastāvā. Krimas tatāru ostu Ahtjaru (Aqyar — "Baltais krasts") pārdēvēja par Sevastopoli (no el — "Godājamā pilsēta"). Pēc ķeizarienes Katrīnas II nāves viņas dēls Pāvils I lika cietoksnim atgriezt seno nosaukumu, bet ķeizars Nikolajs I to 1826. gadā atkal lika to pārdēvēt par Sevastopoli.
1853.—1856. gadā Sevastopoles apkārtnē notika galvenās Krimas kara kaujas, pēc kurām krievu armija bija spiesta atstāt pilsētu un nogremdēt kara kuģus, lai tie nenokļūtu pretinieku rokās. Krievijas pilsoņu kara sākumā Krimā nodibināja Taurijas padomju republiku, 1918.-1920. gadā vara atradās vācu okupācijas iestāžu, vēlāk Deņikina un Vrangeļa valdību rokās. Pēc uzvaras Perekopa kaujā 1920. gada novembrī Sarkanā armija iekaroja Sevastopoli. No 1921. gada 18. oktobra Sevastopole ietilpa Krimas APSR Krievijas PFSR sastāvā. Otrā pasaules kara laikā Sevastopoles aizstāvji apmēram 250 dienas pretojās vācu karaspēka aplenkumam 1941.-1942. gadā. Pēc Staļina nāves jaunā PSRS valdība 1954. gada 19. februārī nolēma nodot Krimas apgabalu un Sevastopoli Ukrainas PSR pakļautībā, atzīmējot 300 gadus kopš 1654. gada Krievijas caristes sadarbības līguma ar ukraiņu kazakiem Bohdana Hmeļnicka vadībā. Tomēr Sevastopole kā padomju flotes militārā bāze bija "slēgtā pilsēta", kas reāli pakļāvās PSRS Aizsardzības ministrijai.
Pēc Eiromaidana sacelšanās un Ukrainas valdības nomaiņas 2014. gada 23. februārī Sevastopolē notika pret jauno Kijivas valdību vērsts mītiņš "pret fašismu", kurā par jauno pilsētas mēru tika pasludināts uzņēmējs Aleksejs Čalijs (Чалый). 24. februārī Sevastopoles pilsētas padomes ārkārtas sesijā viņu ievēlēja par izpildkomitejas vadītāju, kaut arī iepriekšējais pilsētas mērs Vladimirs Jacuba formāli turpināja atrasties savā amatā. 26. februārī A. Čalijs deklarēja, ka Sevastopole nepakļausies Ukrainas valdības rīkojumiem. 28. februārī karavīri bez pazīšanās zīmēm ieņēma valdības ēkas, kas iezīmēja Krimas krīzes sākumu. Starptautisko situāciju saasināja Krievijas prezidenta Vladimira Putina vēršanās pie Krievijas Valsts domes 1. martā ar lūgumu atļaut izmantot Krievijas karaspēku Krimas teritorijā. Ukrainas armijas kara bāzē tika izsludināta pilna kaujas gatavība.
16. martā Krievijas karaspēka klātbūtnē Sevastopolē notika referendums, kurā pēc balsu skaitīšanas komisijas ziņām par "atkalapvienošanos ar Krieviju" nobalsoja 96,59% referenduma dalībnieku. 18. martā Maskavas Kremlī A. Čalijs kopā ar Krimas premjerministru S. Aksjonovu un parlamenta spīkeru V. Konstantinovu parakstīja līgumu par Krimas un Sevastopoles iekļaušanu Krievijas Federācijas sastāvā. Ukrainas valdība referendumu pasludināja par neleģitīmu.
Dundagas rajons
Dundagas rajons bija Latvijas PSR administratīvi teritoriālā vienība. Izveidota, apvienojot bijušo Ventspils apriņķa Dundagas un Ances un daļu Talsu apriņķa Ārlavas pagasta teritorijas. Rajona centrs bija Dundaga, kam piešķīra strādnieku ciemata statusu. Rajons no 1952. līdz 1953. gadam ietilpa Liepājas apgabalā. Rajons likvidēts, tā teritoriju iekļaujot Ventspils un Talsu rajonos.
Teritoriālās izmaiņas
Uz likvidēšanas brīdi rajonā bija sekojošas administratīvi teritoriālās vienības:
Rajonu likvidējot, Ances ciemu pievienoja Ventspils rajonam, pārējos — Talsu rajonam.
Maiks Pauels
Maikls "Maiks" Entonijs Pauels (en; dzimis Filadelfijā, Pensilvānijas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu vieglatlēts, startēja tāllēkšanas sacensībās. Viņam pašlaik pieder pasaules rekords tāllēkšanā (8,95 m), ko viņš uzstādīja 1991. gada 30. augustā Pasaules čempionātā Tokijā.
M. Pauels piedalījās trijās Olimpiskajās spēlēs (1988, 1992, 1996), 1988. gadā Seulā un 1992. gadā Barselonā izcīnīdams sudraba medaļu. Pēc uzvaras ar pasaules rekordu 1991. gada Pasaules čempionātā, viņš zelta medaļu izcīnīja arī 1993. gada Pasaules čempionātā, bet 1995. gadā palika trešais.
Pēc 1996. gada Olimpiskajām spēlēm M. Pauels beidza profesionāla vieglatlēta karjeru. 2001. gadā viņš atsāka trenētiem ar mērķi piedalīties 2004. gada Olimpiskajās spēlēs, taču nekvalificējās ASV vienības sastāvam.
Brasovas rajons
Brasovas rajons ir administratīvā iedalījuma vienība Krievijā, Brjanskas apgabala austrumos. Tas robežojas ar Navļas rajonu ziemeļos, Suzemkas rajonu rietumos, Komariču rajonu dienvidos un Orlas apgabalu austrumos.
Rajona galvenā upe ir Nerusa (rajona dienvidu robežā). Apmēram puse no rajona platības, aizņemta ar mežiem.
Rajons tika izveidots 1929. gadā, un sākumā tā centrs bija Brasova. Kopš 1931 gada, tā centrs ir Lokota. Līdz 1937. gadam Brasovas rajons bija Rietumu apgabalā, 1937.-1944. gados — Orlas apgabalā, kopš 1944. — Brjanskas apgabalā. Otrā pasaules kara gados, vācu okupācijas laikā, rajons bija Lokotas pašvaldības apvidus sastāvā.
Pēc mūsdienu teritoriāla iedalījuma, Brasovas rajonā ir 1 pilsētas pašvaldība un 10 lauku pašvaldību.
Jānis Kristītājs
Svētais Jānis Kristītājs (he (Yokhanan HaMatbil) — 'Zaharija dēls', grc (Iōánnēs ho baptistḗs) vai Ἰωάννης ὁ βαπτίζων (Iōánnēs ho baptízōn), la; dzimis laika posmā no 6. līdz 2. gadam p.m.ē., miris ap 30. gadu) bija sludinātājs un askēts, kurš, pēc evaņģēlija datiem, kristīja Jēzu Kristu. Tiek godināts kā svētais kristietībā un kā pravietis islāmā.
Sludinātāja darbība
20. gadu beigās Jānis Kristītājs pamazām sāka pulcināt ap sevi sekotājus. Sākumā viņš sludināja tuksnesī netālu no Jeruzalemes, vēlāk devās uz Galileju, kurā valdīja tetrarhs Hērods Antipa. Jānis kritizēja pastāvošo kārtību, sludināja Dieva valstības drīzu iestāšanos un veica kristīšanu Jordānas upē. Jānis kristīja arī pašu Jēzu. Pēc Mateja evaņģēlija datiem, to darot, viņš teicis, ka Jēzum būtu jākristī viņš. Vairāki Jēzus sekotāji pirms pievēršanās kristietībai bija Jāņa Kristītāja sekotāji.
Radniecība ar Jēzu Kristu
Jāņa Kristītāja tēvs Zaharija (Zacharias) bija priesteris, kam bija jāierodas Jeruzalemes templī vienu vai divas reizes gadā (Lūk.ev.1:8). Viņš bija priesteris Abija vienībā (1.Laiku 24:10), kurai bija izlozēts astotais kārtas numurs kalpošanā (no divdesmit četrām). Jāņa Kristītāja māte Elizabete un Jēzus Kristus māte Marija bija māsīcas (viņu mātes bija māsas). Kad Marija gaidīja Jēzus piedzimšanu, viņa apmetās pie Jāņa Kristītāja vecākiem.
Mārtiņš Meiers (basketbolists)
Mārtiņš Meiers (dzimis Jūrmalā) ir latviešu basketbolists, spēlē centra pozīcijā. 2023. gadā pārstāv Igaunijas klubu Tallinas "Kalev/Cramo". Latvijas basketbola izlases spēlētājs, tās sastāvā piedalījies četros Eiropas čempionāta finālturnīros.
Karjera
Profesionālā līmenī sācis spēlēt Latvijas Basketbola līgas (LBL) klubā BK Ventspils. Sezonu nospēlējis Vācijas klubā Mitteldeutscher BC, M. Meiers atgriezās Latvijā, kur pēc sezonas BK Ventspils pievienojās Rīgas VEF. Individuāli lieliskas sezonas noslēgumā VEF sastāvā 2017. gada pavasarī kļuva par LBL čempionu.
2017. gada vasarā M. Meiers noslēdza līgumu ar Krievijas klubu Kazaņas "Unics", kura sastāvā spēlēja līdz decembrim, kad līgums tika lauzts, un spēlētājs pievienojās citam Krievijas klubam Krasnojarskas "Jeņisej". Pēc tam spēlējis Melnkalnes un Kazahstānas vadošajos basketbola klubos, kā arī Francijā, tad pievienojies Polijas līgas komandai Vroclavas "Śląsk". Sezonas noslēgumā ar Vroclavas komandu kļuva par Polijas čempionu.
Latvijas izlase
Pārstāvējis dažādu vecumu Latvijas jaunatnes izlases. Latvijas U-18 izlases sastāvā piedalījies vienā Eiropas čempionātā, U-20 izlases sastāvā — divos Eiropas čempionātos.
Latvijas nacionālajā pieaugušo izlasē debitējis pret Slovēnijas izlasi. Izlases sastāvā piedalījies 2011. gada Eiropas čempionātā, kurā tika izcīnīta 22. vieta un 2013. gada čempionātā, kuru komanda noslēdza 11. vietā. Spēlēja Latvijas izlasē arī 2015. gada čempionātā un 2017. gada Eiropas čempionātā, kur komanda ieguva augsto 5. vietu.
Kopš 2021. gada, kad par Latvijas izlases galveno treneri kļuva Luka Banki, M. Meiers vairs nav ticis iekļauts valstsvienības sastāvā.
Novaks Džokovičs
Novaks Džokovičs (sr ; dzimis Belgradā) ir serbu tenisists, vairākas reizes bijis ATP vienspēļu ranga līderis. Tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem tenisistiem vēsturē, vienīgais, kurš ir uzvarējis 23 Grand Slam turnīros. 2018. gada 19. augustā, uzvarot Sinisinati Masters turnīrā, kļuva par pirmo tenisistu, kurš ieguvis visus deviņus Masters titulus jeb "Zelta Masters".
Viņa treneris kopš 2019. gada ir Gorans Ivaniševičs. Iepriekšējie treneri: Rikardo Piati (2005—2006), Marks Vudfords (2007), Tods Mārtins (2009—2010), Marians Vajda (2006—2017, 2018—2022) un Boriss Bekers (2013—2016), Andrē Agasi (2017—2018), Mario Ančičs (2017), Radeks Štepāneks (2018).
Karjera
Profesionāļa karjeru uzsāka 2003. gadā.
viņš pirmo reizi kļuva par ATP vienspēļu ranga līderi pēc 2011. gada Vimbldonas čempionātā sasniegtā fināla.
Karjerā N. Džokovičs ir uzvarējis 73 vienspēļu turnīros, tostarp 15 Grand Slam sacensībās. N. Džokovičs kļuva par pirmo Serbijas tenisistu, kas izcīnījis Grand Slam turnīra uzvaru, kā arī jaunāko tenisistu atklātās ēras vēsturē, kurš sasniedzis visu četru Grand Slam turnīru pusfinālus. 2008. gadā, kā arī no 2012. līdz 2014. gadam guva uzvaras ATP Pasaules tūres noslēguma sacensībās.
2008. gada olimpiskajās spēlēs N. Džokovičs izcīnīja bronzas medaļu vienspēlēs.
Īpaši veiksmīgi uzsāka 2011. gada ATP sezonu, uzvarot pirmajā 41 spēlē pēc kārtas. Pirmo zaudējumu sezonā viņš piedzīvoja Francijas atklātā čempionāta pusfinālā pret Rodžeru Federeru. 2011. gadā viņš kļuva par pirmo tenisistu, kas viena gada laikā uzvarējis piecos Masters turnīros.
Uzvarot 2019. gada Austrālijas atklātajā čempionātā, N. Džokovičs kļuva par pirmo tenisistu, kurš šajās sacensībās uzvarējis 7 reizes. Uzvarot 2023. gada Francijas atklātajā čempionātā viņš ieguva savu 23. Grand Slam turnīra uzvaru, kas nav bijis pa spēkam nevienam citam tenisistam.
Zaudējumi
<!--
-->
2006. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā
2006. gada Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā notika Zalcburgā, Austrijā, no 19. līdz 24. septembrim. Čempionāts sastāvēja no grupas un individuālā brauciena vīriešiem, sievietēm, vīriešiem līdz 23 gadu vecumam. Tas bija 79. Pasaules čempionāts.
Vīriešu grupas braucienā uzvarēja Itālijas pārstāvis olimpiskais čempions Paolo Betīni, bet Šveices pārstāvis Fabians Kančellāra ieguva savu pirmo titulu individuālajā braucienā.
Sieviešu grupas braucienā uzvarēja Marianna Vosa no Nīderlandes, kurai tas bija pirmais gads pieaugušo līmenī.
Knoppix
Knoppix jeb KNOPPIX ir Linux distributīvs, kas bāzēts uz Debian un veidots, lai to varētu startēt tieši no CD vai DVD. Knoppix izstrādājis Linux konsultants Klauss Knopers.
Startējot programmu no kompaktdiska, tā tiek ielādēta un atkompresēta datora operatīvajā atmiņā. Atkompresēšana notiek caurspīdīgi on-the-fly.
Kaut arī Knoppix primāri veidots, kā Live CD, to tomēr var uzinstalēt uz cietā diska, kā jebkuru operētājsistēmu. Datori, kas atbalsta sāknēšanu no USB ierīcēm var ielādēt Knoppix no Live USB flešatmiņas vai atmiņas kartes. Ir divas galvenās Knoppix versijas: tradicionālā kompaktdiska (700 megabaiti) versija un DVD (4.7 gigabaiti) "Maxi" versija. Katrai no šīm galvenajām versijām ir divas valodu versijas: Angļu un Vācu.
Knoppix pārsvarā sastāv no brīvās programmatūras, bet iekļauj arī patentētu programmatūru.
Pīļu dzimta
Pīļu dzimta (Anatidae) ir viena no zosveidīgo (Anseriformes) putnu dzimtām. Tajā ir 146 sugas, kas sistematizētas 10 apakšdzimtās. Pazīstamākie putni šajā dzimtā ir gulbji, zosis un pīles. Pēdējos gados no pīļu dzimtas ir izdalīta žagatzoss (Anseranas semipalmata), kas mūsdienās tiek sistematizēta žagatzosu dzimtā (Anseranatidae).
Pīļu dzimta ir sastopama visos pasaules kontinentos, izņemot Antarktīdu, tā sastopama arī lielākajā daļā salu. Visi Latvijā sastopamie zosveidīgie ir pīļu dzimtas putni, kopumā 35 sugas, no kurām 6 iekļautas Latvijas Sarkanajā grāmatā.
Pīļu dzimtas putni ir piemērojušies dzīvei uz ūdens virsmas, un daudzi spēj nirt. Lielākā daļa barojas ar augu izcelsmes barību, bet ir sugas, kas ir visēdājas. Dažas sugas ir izmantotas mājas pīļu selekcijā, bet ļoti daudzas tiek medītas gaļas ieguvei. Kopš ir izmirušas 5 pīļu dzimtas sugas, un daudzu sugu eksistence mūsdienās ir apdraudēta.
Izskats
Pīļu dzimtas putni augumā var būt ļoti dažādi, gan mazi, gan lieli. Ķermenim kopumā ir saplacināta un pagarināta forma. Nirstošo sugu ķermeņi ir apaļāki. Mazākā pīļu dzimtā ir baltā pundurzoss (Nettapus coromandelianus), kas var būt tikai 26,5 cm gara, mazākie indivīdi sver 164 g. Toties dzimtā lielākie ir gulbji. Dažādos avotos tiek pieminētas vairākas lielākās gulbju sugas: taurētājgulbis (Cygnus buccinator), ziemeļu gulbis (Cygnus cygnus) un paugurknābja gulbis (Cygnus olor). Taurētājgulbja ķermenis ir visgarākais, tas var sasniegt 183 cm. Bet citas sugas neatpaliek smagumā. Viens no smagākajiem datētajiem gulbjiem ir paugurknābja gulbis no Polijas, kas svēra 23 kg.
Spārni salīdzinājumā ar augumu ir īsi, plati, un to gali smaili. Spārnus atbalsta spēcīgi, labi attīstīti muskuļi. Pīļu dzimtas putniem pamatā ir garš kakls, lai gan dažādām sugām var būt arī samērā īss kakls. Kājas ir īsas, spēcīgas un pleznotas. Tās anatomiski atrodas ķermeņa aizmugures daļā. Tām sugām, kuru dzīves veids vairāk saistīts ar ūdeni, kājas atrodas vairāk uz aizmuguri. Šāda ķermeņa uzbūve apgrūtina pīļu dzimtas putnu kustības uz zemes. Iešana dažām sugām ir diezgan apgrūtināta un gāzelīga. Tomēr kopumā pīļu dzimtas putni salīdzinājumā ar citiem ūdensputniem, piemēram, dūkuru dzimtas un vētrasputnu dzimtas putniem, uz zemes ir veiklāki un ātrāki. Knābja kopējā forma ir saplacināta. Apakšdaļa ir pilnīgi plakana, bet augšdaļa vairāk vai mazāk velvēta atkarībā no tā, pie kādas sugas pieder putns. Knābis ir veidots tādā veidā, lai caur to varētu filtrēt ūdeni un uzķert sīkās barības daļiņas.
Pīļu dzimtas putnu spalvas nesamirkst, pateicoties īpašai eļļai, ko izdala putni. Daudzām sugām piemīt dzimumu dimorfisms. Parasti tas piemīt pīlēm, toties gulbjiem un zosīm nav raksturīgas uzkrītošas atšķirības. Tēviņi pīlēm ir daudz košāki nekā mātītes, tomēr paradīzes dižpīlēm (Tadorna variegata) tas ir otrādi. Pīļu dzimtas putni ir pļāpīgi, ar attīstītu vokalizāciju. Mātītēm bieži ir zemāka balss nekā tēviņiem.
Reprodukcija
Kopumā pīļu dzimtas putni ir sezonāli un monogāmi, lai gan tas atšķiras starp dažādām sugām. Pīlēm visbiežāk pāris veidojas uz vienu sezonu, un katru gadu ir cits partneris, toties gulbjiem, zosīm un dažām pīļu sugām veidojas noturīgas pāru attiecības. Lielākā daļa pārojas tikai uz ūdens. Ligzdu būvē no dažādiem materiāliem, kādi atrodas tuvumā. Tā tiek oderēta ar dūnām, kuras mātīte izrauj sev no krūtīm. Daudzām sugām olas perē un par mazuļiem rūpējas tikai mātīte. Mazie putnēni spēj paši baroties no pirmās izšķilšanās dienas. Bet viena pīļu suga — melngalvas pīle (Heteronetta atricapilla) — dēj olas kaiju un lauču ligzdās.
Klasifikācija
Zinātniekiem nav vienprātības par sistematizāciju pīļu dzimtas (Anatidae) dažām apakšdzimtām: peldpīļu apakšdzimtu (Anatinae) un dižpīļu apakšdzimtu (Tadorninae). Ir ģintis, kuras iesaka pārcelt no peldpīļu apakšdzimtas uz dižpīļu apakšdzimtu vai otrādi.
Mk 14 EBR
Šauteni sākotnēji izstrādāja Maiks Roks un Džims Ribordijs, bet tā bija pārāk skaļa. Mk 14 uzlabotu versiju izstrādāja Smith Enterprises, Inc, bet ražo šo ieroci Naval Surface Warfare Center Crane Division. Lielāko daļu detaļu piegādā Smith Enterprises, bet laidi gatavo Sage International.
Mk 14 Mod 0 EBR ir M14 šautenes uzlabotā versija. Mk 14 izmanto ASV speciālo uzdevumu vienības, tādas kā ASV Jūras Spēku SEALs un citas. To viņi pārsvarā izmanto kā vidēja attāluma snaiperšauteni. Tieši Mk 14 7,62x51 mm NATO lodes spēks, kas pārspēj M4 karabīnes 5,56x45 mm NATO lodes spēku ir viens no iemesliem, kādēļ SEAL šo ieroci izvēlējusies. Pakāpeniski tomēr šo šauteni aizvietos FN SCAR-H (Mk 17) triecienšautenes ar 406 mm garu stobru.
31. oktobris
31. oktobris ir gada 304. diena pēc Gregora kalendāra (305. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikusi 61 diena.
Vārda dienas
Rinalda, Rinalds, Valts
2008. gada Monako Grand Prix
2008. gada Monako Grand Prix bija Formula 1 Grand Prix izcīņa, kura norisinājās Monako trasē. Tā bija sestā 2008. gada F-1 sezonas sacīkste. Sacīkstē uzvarēja McLaren pilots Luiss Hamiltons. Otrais finišēja BMW Sauber pārstāvošais polis Roberts Kubica, kā trešais finišēja brazīlietis Felipe Masa (Ferrari). Šī bija L. Hamiltona otrā uzvara sezonā. Pēc sacīkstes L. Hamiltons kļuva arī par čempionāta kopvērtējuma līderi, atņemot šo titulu Kimi Reikenenam.
2010.—2011. gada Spānijas futbola čempionāta Pirmās divīzijas sezona
Iepriekšējās sezonas čempioni Barcelona nosargāja titulu trešo sezonu pēc kārtas (21. La Liga tituls) pēc neizšķirta 1—1 pret Levante. Šis rezultāts deva klubam sešu punktu pārsvaru pirms atlikušajām divām spēlēm pār tobrīdējiem otrās vietas īpašniekiem Madrides "Real". Barcelona bija turnīra līderi kopš gūtās uzvaras pār Madrides "Real" ar 5—0. Pēc šīs spēles klubs zaudēja vienīgi vienā spēlē. Šis bija trešais tituls pēc kārtas Barcelona galvenajam trenerim Gvardiolam.
Nozīmīgākā treneru maiņa bija Madrides "Real" veiktā Žuze Mourinju pieņemšana.
Turnīra gaita
Avots: kicker.de
Selenīts
Selenīts ( - Mēness) var būt:
2009. gada Ķekavas novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Ķekavas novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Ķekavas novada domē tika ievēlēti 17 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 17 kandidātu saraksti, kas veidoti no 278 kandidātiem. Ķekavas novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Kandidātu sarakstu skaita ziņā Ķekavas novads kopā ar Rēzekni dalīja 1. vietu visā Latvijā. Ķekavas novadā vēlēšanas notika 5 iecirkņos.
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Jaunais laiks (11,85%), bet kopā novada domē iekļuva 9 no 17 sarakstiem. Ķekavas novada domes vēlēšanās piedalījās 8 888 vēlētāji jeb 60,56% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija 8 838, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 8 687 vēlētāji.
Rolands Pakss
Rolands Pakss (lt; dzimis ) ir lietuviešu politiķis, laika posmā no 2003. līdz 2004. gadam bijis Lietuvas prezidents.
Dzīvesgājums
Dzimis 1956. gadā Telšos Fēliksa Paksa un viņa sievas Elenas ģimenē. Mācījās Telšu Žemaites vidusskolā, studēja Viļņas Civilo inženieru institūtā (tagad Viļņas Ģedimina Tehniskā universitāte), pēc tam Ļeņingradas Civilās aviācijas akadēmijā. Bija sporta lidotājs, 1980. gados kļuva par aerobātikas čempionu. Pēc PSRS sabrukuma vadīja savu uzņēmumu Restako (1992-1997). 1997. gadā tika ievēlēts Viļņas pilsētas domē, kļuva par domes priekšsēdētāju. 1999. gada maijā pirmoreiz ievēlēts par Lietuvas premjerministru, taču pēc pieciem mēnešiem atkāpās. 2000. gada nogalē atkal ievēlēts par premjerministru, šoreiz amatā pavadot septiņus mēnešus.
2002. gadā R. Pakss kandidēja Lietuvas prezidenta vēlēšanās, kurās arī uzvarēja. 2004. gada sākumā tika uzsākts impīčments pret viņu, kā rezultātā R. Pakss atkāpās. Viņš kļuva par pirmo Eiropas valsts vadītāju, kas atkāpies pēc impīčmenta. Eiropas Parlamenta deputāts (2009—2019).
Āgenskalns
Āgenskalns ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Zemgales priekšpilsētā un Kurzemes rajonā, kurā iekļauj arī Rīgas pilsētas daļas Āgenskalna priedes un Klīversalu.
Āgenskalna apkaimes robežas iezīmē dzelzceļa loks, Mārupīte, Māras dīķis, Ojāra Vācieša iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, Daugava, Āgenskalna līcis, Āzene, Zunds, Daugavgrīvas iela, Kliņģeru iela, Kuldīgas iela, Slokas iela, Baldones iela, Dreiliņu iela, Kalnciema iela, Lielirbes iela, dzelzceļš. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 10 091 m. Āgenskalna apkaimes kopējā platība ir 4,6 km², kas ir nedaudz mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Āgenskalnu var identificēt kā diezgan telpiski un funkcionāli vienotu pilsētas teritoriju jeb apkaimi.