cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kosovas krīze
Krīze
1992. gadā tika izveidota Kosovas Atbrīvošanas armija (KAA), kuru veidoja aptuveni 6000 kaujinieku, tai skaitā aptuveni 600 brīvprātīgo no Afganistānas, Bosnijas, Horvātijas, Saūda Arābijas u.c. valstīm. Konflikts starp albāņiem un serbiem saasinājās, 1995. gada vienošanās Deitonā nekādi neitralizēja savstarpējo aizvainojumu. Līdz 1998. gadam KAA vadības mītne atradās Vācijā, pie tam KAA neslēpa, ka turpat Vācijas teritorijā atrodas kaujinieku treniņu nometnes, tos apbruņoja ar bijušās VDR armijas bruņojumu, savukārt “Hōppe Bank” apkalpoja KAA finanses. 1997. gadā KAA kaujinieki piedalījās armijas noliktavu izlaupīšanā Albānijā, nogādājot uz Kosovu aptuveni 2-3 miljonus bruņojuma vienību. “El Pace” 1999. gada 19. aprīlī, citējot Interpola atskaiti minēja, ka Kosovas albāņu grupējumi kontrolēja heroīna tirgu Centrālajā un Dienvidausturmeiropā, kā arī, ka no par narkotiku tirdzniecību arestētajiem kosovari bija 14%.
1998. gada janvārī KAA uzsāka nopietnu ofensīvu pret Rietumkosovā izvietotajām Dienvidslāvijas (DSR) militārās policijas daļām. Uz robežas ar Albāniju, Drenicā un Prištinā sākās bruņoti uzbrukumi policistiem, policijas posteņiem un patruļām, cilvēku nolaupīšanas. Februārī notikušo represiju rezultātā gāja bojā šajos uzbrukumos vainojamie, kā arī vēl 80 šī klana locekļi. Visu 1998. gada pavasari KAA uzbrukumi serbiem un valsts iestādēm tikai pieņēmās spēkā, Kijevo un Orahovica praktiski bija KAA bruņoto vienību kontrolē, līdz DSR Iekšlietu ministrijas spēki uzsāka plašu operāciju lielāko transporta komunikāciju debloķēšanai Rietumkosovā, tika iznīcināti KAA kaujinieku atbalsta centri Drenicā un Pēčā, sāka īstenot aizvien nemērķtiecīgākus iebrukumus albāņu ciemos centrālajā Kosovā, faktiski bloķējot humānās palīdzības piegādi šim apvidum un piespiežot 300-400 000 iedzīvotāju pamest savas mājas un doties meklēt patvērumu Ziemeļmaķedonijā un Albānijā.
1998. gada vasarā Prištinā sasauca pašpasludinātās Kosovas republikas parlamentu I. Rugovas vadībā, kuru veidoja albāņu kopienu delegāti. Septembrī izplatījās ziņas par Dienvidslāvijas militārās policijas veiktajām masu slepkavībām. Sabiedrības sašutumu palielināja strīdi par iejaukšanās nepieciešamību, pamatojoties uz starptautisko cilvēktiesību normām. Rietumu lielvalstis nolēma pieprasīt no Belgradas uguns pārtraukšanu un drošības nodrošināšanu Kosovā Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas (EDSO) kontrolē. Novembra beigās Belgrada piekrita samazināt militāro kontingentu šajā Dienvidslāvijas provincē un ielaist tur humāno palīdzību. Novembrī un decembrī vienošanās tika ievērota: neatkarīgajiem novērotājiem tika ļauts brīvi pārvietoties, aģentūrām, kuras nodrošināja humāno palīdzību, varēja piekļūt pie savas mājas atstājušajiem civiliedzīvotājiem. Taču tajā pašā laikā Kosovā tika izvietoti Dienvidslāvijas militārie spēki, klaji pārkāpjot šo vienošanos. Armijas atgriešanās izraisīja karadarbības atsākšanos ārpus pilsētām.
Tad notika kas tāds, kas krasi mainīja konflikta gaitu. 1999. gada 15. janvārī Račakas ciematā, centrālās Kosovas dienviddaļā, tika nogalināti 45 cilvēki. Nākamajā dienā notikuma vietā ieradās EDSO misijas Kosovā vadītājs Viljams Vokers, kurš raksturoja notikušo kā “nepārprotamu noziegumu pret cilvēci”. Apsūdzību pastiprināja ASV militārā izlūkdienesta veiktās policistu sarunas pa mobilajiem telefoniem, kas liecināja, ka uzbrukums KAA atbalstošajiem civiliedzīvotājiem bijis apzināts un mērķtiecīgs.
Nopietnie Dienvidslāvijas spēku veiktie pārkāpumi, kam klāt nāca KAA veiktās represijas pret serbu civiliedzīvotājiem un uzbrukumi valsts objektiem, izraisīja pēdējo mēģinājumu panākt abu konfliktējošo pušu vienošanos. Visai nopietna loma konflikta noregulēšanas procesā bija atvēlēta kontaktgrupai, kas tika izveidota, pamatojoties uz 1998. gada ANO Drošības Padomes rezolūcijām Nr.1160. un Nr.1199. Kontaktgrupa sagatavoja vienošanās projektu starp DSR, Serbijas republiku un Kosovu, kurā bija ietverta virkne politisku prasību:
Šis plāns tika iesniegts sarunās Rambujā. DSR pārstāvji piekrita daļai politisko prasību, savukārt kosovaru pārstāvji atteicās tos parakstīt. Sarunas tika pārtrauktas, ne par ko nevienojoties. Tas veicināja NATO dalībvalstu, it īpaši ASV diplomātisko spiedienu, piedāvājot iekļaut Vienošanās tekstā papildus policejisku (militāru) prasību. Konkrēti, runa bija par piedāvājumu ievest Kosovā 27 000 vīru lielus NATO miera uzturēšanas spēkus un pilnīgu Serbijas policijas izvešanu no provinces; par neierobežotu pilnvaru piešķiršanu Alianses bruņoto spēku pilnvarotajam komandierim.
Prasība veidot provinces valdību pēc nacionālā principa bija krasā pretrunā ar DSR konstitūcijas multinacionālo raksturu, pieprasot albāņu tiesību aizsardzību un iekļaujot tikai to pārstāvjus federālās varas un provinces pārvaldes struktūrās, tiesās, citām nacionālajām kopienām tika atņemtas tiesības piedalīties provinces sociālajā un politiskajā pārvaldē. Parīzes konferencē Dienvidslāvija atteicās to parakstīt, piedāvājot 20 sev pieņemamus plāna labojumus. Tas savukārt neapmierināja albāņu delegāciju, kuru vadīja H.Tači, pašpasludinātās Kosovas pagaidu valdības galva. Sarunas Parīzē beidzās bez rezultāta.
Starptautisko spēku iejaukšanās
NATO, apelējot pie tā, ka pie militārās pretstāves provincē vainojami tikai serbi, pieņēma lēmumu iejaukties ar spēku. Naktī no 1999. gada 24. marta uz 25. martu Ziemeļatlantijas līguma organizācijas spēki uzsāka raķešu un aviācijas uzbrukumu Dienvidslāvijas federācijai. Šajā militārajā operācijā dalību ņēma ASV VI flote, aviobāzes kuģis “Eizenhauer”, raķešu kreiseris “Filipine C”, astoņi smagie bumbvedēji B-52H, divi “neredzamie” bumbvedēji B-2 un vairāk nekā divi simti dažādu kategoriju iznīcinātāju un triecienbumbvedēju. Jau pirmajās dienās tika sagrauti 5 lidlauki, virkne rūpniecības objektu (Prištinā, Leskovacā), slimnīcas (Nišā), skolas, tilti (Novisadā).
Lai izvairītos no Dienvidslāvijas pretgaisa aizsardzības pretuguns, NATO bumbvedēji meta savu šāviņu kravu no liela augstuma (5 km un augstāk) diennakts tumšajā laikā. Sliktie laika apstākļi un Dienvidslāvijas aizsardzības spēku izvēlētā izvairīšanās taktika ievērojami apgrūtināja uzbrukumus no gaisa. Kā minimums vismaz trijos NATO aviācijas uzlidojumos Kosovai tika sabombardētas civiliedzīvotāju transporta kolonnas un ēkās ieslodzītie sagūstītie KAA kaujinieki. Pārējā Dienvidslāvijas federācijā NATO aviācijas uzlidojumu mērķi bija rūpniecības objekti, tilti, dzelzceļa mezgli, pilsētu elektroapgādes sistēmas. Lai nepieļautu Belgradas nostājas publisku paušanu un NATO nevēlamu faktu interpretāciju, tika pieņemts viens no strīdīgākajiem lēmumiem: lēmums par Radio un televīzijas centra Belgradā bombardēšanu. Dienvidslāvijas bruņotie spēki neizrādīja nekādu pretestību un necentās uzlidojumus kavēt.
Serbijas valdība paziņoja, ka gatava izvest bruņotos spēkus no Kosovas un ļaut atjaunot pašpārvaldi, ieskaitot izpildparlamentu (veči), tiesu un izglītības sistēmu. DFR prezidents S. Miloševičs piekrita ievest provincē ANO miera uzturēšanas spēkus, bet NATO noraidīja šo priekšlikumu un bombardēšana turpinājās 11 nedēļas. Krievijas diplomātiskā spiediena rezultātā 1999. gada 10. jūnijā ANO Drošības padome pieņēma rezolūciju Nr. 1244 par Dienvidslāvijas bombardēšanas pārtraukšanu un starptautisko miera uzturēšanas spēku (KFOR) nosūtīšanu uz Kosovu.
1999. gada 11. jūnijā Kumanovā (Maķedonijā) Dienvidslāvijas Federatīvā Republika un NATO parakstīja vienošanos par DFR armijas un policijas izvešanu no Kosovas. NATO spēki turpināja aviācijas uzlidojumus un apšaudi ar raķetēm līdz pat 1999. gada 23. jūnijam. Šajā pašā laikā tika parakstīta Vienošanās starp NATO un KAA “Par Kosovas demilitarizāciju un Kosovas Atbrīvošanas armijas atbruņošanu”, saskaņā ar kuru KAA, sākot ar 1999. gada 27. jūniju, 90 dienu laikā bija jānodod KFOR spēkiem visu smago bruņojumu (kalibrā lielāku par 12,7 mm).
Tiesiskums
Dienvidslāvijas varas iestādes nelikumīgi apturēja EDSO un Eiropas Padomes misijas darbību, līdz ar to Dienvidslāvija pārkāpa 1998. gada Maskavas vienošanos, saskaņā ar kuru DSR bija uzņēmusies nodrošināt diplomātiskajiem novērotājiem brīvu piekļuvi un brīvu pārvietošanos Kosovā. Ziemeļatlantijas alianses militārā operācija tika īstenota bez ANO Drošības Padomes akcepta, pārkāpjot ANO Statūtus, post factum to gan leģitimizēja ANO DP dokumenti.
1999. gada rudenī NATO aviācijas īstenoto bombardēšanu sekas analizēja divas dažādas ANO ekspertu grupas. Tika secināts, ka ļoti grūti nošķirt bombardēšanu sekas no pirms tam, vēl komunistiskajā periodā apkārtējai videi nodarītiem postījumiem. Taču nebagātinātā urāna, nesprāgušo artilērijas un aviācijas šāviņu, tai skaitā NATO pielietoto kasešu bumbu ietekme uz apkārtējo vidi vēl joprojām ir diskusiju tēma. Starptautiskais tribunāls bijušās Dienvidslāvijas jautājumā 1999. gada decembrī atzina, ka NATO spēku darbības izmeklēšana Kosovas konflikta laikā nebija veikta.
1970. gada Deklarācija par starptautisko tiesību principiem paredz, ka tautu pašnoteikšanās tiesības var tikt realizētas: a) izveidojot suverēnu valsti; b) brīvprātīgi pievienojoties citai valstij vai apvienojoties ar to; c) citiem atzīstot šīs tautas pašnoteiktu (bez iejaukšanās no malas) politisko statusu. Realizējot tiesību uz pašnoteikšanās principu, starptautiskajās tiesībās svarīgākais kritērijs ir iespēja indivīdiem realizēt visas cilvēktiesības, neatkarīgi no etniskās vai nacionālās piederības, reliģiskās pārliecības, valodas u.c. atšķirībām. NATO militārā uzbrukuma Dienvidslāvijai laikā fiksēti visu četru 1949. gada Ženēvas Konvenciju un to 1977. gada 1. papildprotokola pārkāpumi — šajos starptautisko tiesību aktos īpaši uzsvērts nemērķtiecīgu uzbrukumu aizliegums civiliem objektiem, kā arī strikti definēta prasība minimalizēt postījumu apmēru nejauši cietušo civilo objektu un civiliedzīvotāju vidū un noteikta prasība atturēties no uzbrukuma, ja tā rezultātā var ciest civilā sfēra. Ir oficiāli konstatēts, ka Ziemeļatlantijas alianses dalībvalstis uzbrukumā Dienvidslāvijai izmantojušas aizliegtās kasešu bumbas, šāviņus ar ķīmisko defoliantu pildījumu, šāviņus ar urānu-235 (kodoldegvielas atkritumi), grafīta bumbas, kā rezultātā bijis daudz upuru civiliedzīvotāju vidū.
1999. gada 27. maijā Starptautiskais tribunāls bijušās Dienvidslāvijas jautājumā izvirzīja prezidentam Miloševičam apsūdzību noziegumos pret cilvēci. Apsūdzībā, kas pamatā attiecās uz notikumiem pēc 1999. gada 1. janvāra, Miloševiču un 4 citus Dienvidslāvijas armijas vadītājus apvainoja plašās deportācijās, Kosovas albāņu vajāšanās un slepkavībās rasisku un reliģisku motīvu dēļ. Īpaši tika pieminēts slaktiņš Račakā un sešos citos ciematos, uzskaitot 340 tur nogalināto albāņu vārdus.
Bēgļi un upuri
Nedēļu pēc NATO uzsāktās bombardēšanas bēgļi sāka šķērsot Albānijas, Maķedonijas un Melnkalnes robežas. Aprīļa vidū Kosovu bija pametuši aptuveni 800 000, bet aptuveni 500 000 cilvēku bija kļuvuši par piespiedu pārceļotājiem. Kā ziņoja ANO Augstā komisāra bēgļu jautājumos pārstāvis K. Janovskis, 1999. gada aprīļa sākumā no Kosovas un Metohijas bija spiesti bēgt gandrīz visi nealbāņi — vairāk nekā 330 000 serbu, ungāru, grieķu, maķedoniešu, čigānu u.c. tautību iedzīvotāju. Savukārt uz Albāniju un Maķedoniju bēga aptuveni 360 000 albāņu. Pēc tam albāņu lielākā daļa atgriezās savās mājās, savukārt nealbāņiem šī iespēja tika liegta. ASV Valsts departamentā uzskata, ka konflikta laikā Kosovā tikuši nogalināti 11 000 albāņu. DSR valdība apgalvo, ka dzīvā spēka zaudējumi tās bruņotajos spēkos šajā konfliktā bija aptuveni 5000 militārpersonu un 1500 civiliedzīvotāju, kas gājuši bojā NATO aviācijas uzlidojumos.
Ivo Fomins
Ivo Fomins (dzimis Liepājā) ir latviešu rokmūziķis. Jau kopš 1980. gadiem darbojies vairākās Liepājas rokgrupās, taču kopš 2006. gada uzsācis solo karjeru. Viņa brālis Rodrigo Fomins arī ir Latvijā plaši pazīstams dziedātājs.
Muzikālo karjeru Ivo Fomins iesāka 1980. gados, kad pusaudža vecumā kopā ar Tomasu Kleinu, Zigfrīdu Muktupāvelu un Guntaru Raču izveidoja grupu Saldās sejas. Grupa nepastāvēja ilgu laiku, 18 gadu vecumā Fomins pievienojās grupai Neptūns. 1987. gadā Ivo un viņa brālis Rodrigo iesaistījās projektā Liepājas brāļi. 1989. gadā viņš ieguva trešo vietu Jauno dziedātāju konkursā „Jūrmala”, 1990. un 1994. gadā rokfestivālā "Liepājas Dzintars" tika atzīts par labāko vokālistu. 1990. gadu pirmajā pusē Ivo Fomins spēlēja rokgrupās Libau un The Cucumbers, bet 1998. gadā kļuva par Fēliksa Ķiģeļa grupas Melnā Princese vadošo solistu.
2002. gadā Ivo kopā ar rokgrupas "Līvi" ģitāristu Tomasu Kleinu izveidoja duetu Fomins & Kleins. 2003. gada Eirovīzijas dziesmu konkursa Latvijas nacionālajā atlasē viņi ar dziesmu "Muzikants" ieņēma 2. vietu, savukārt 2004. gadā ar "Dziesmu par laimi" Latvijas atlasē uzvarēja un piedalījās lielajā Eirovīzijas konkursā, kurā gan neizkļuva no pusfināla. Duets kopā izdeva divus albumus: "Muzikants" (2003) un "Dzimis Latvijā" (2004).
2006. gadā beidzās sadarbība ar Kleinu, un Ivo Fomins uzsāka savu solokarjeru. Vasarā Latvijas radiostaciju apritēs nonāca viņa pirmā solo dziesma "Viņa raud", vēlāk tai sekoja dziesmas "Es vēlos būt līdzās" un "Pārāk daudz". 2006. gada novembrī tika izdots Ivo Fomina debijas solo albums "Palikt vienam". Kopumā ir izdevis četrus soloalbumus. 2015. gada novembrī izdod albumu Nekas jau nebeidzas.
Himēnijsēnes
Himēnijsēnes (Agaricomycetes, pirms 2001. gada lietoti arī nosaukumi Hymenomycetes, Homobasidiomycetes un Basidiomycetes) ir lielākā bazīdijsēņu klase, kuru bazīdijas ar bazīdijsporām un sterilajiem izaugumiem starp tām veido nepārtrauktu slāni — himēniju. Tas var atrasties uz līdzena hifu pinuma, uz īpašiem augļķermeņa izaugumiem vai to iekšpusē. Šādus augļķermeņa izaugumus sauc par himenoforu (t.i. himēnija nesēju). Atsevišķos gadījumos himēnijsēnes tika izdalītas kā apakšnodalījums (Hymenomycotina). Saskaņā ar 2008. gada datiem, himēnijsēnēs ietilpa divas apakšklases, 17 rindas, 1147 ģintis un ap 21000 sugu.
Himēnijsēnes tika izdalītas 19. gadsimtā Frīsa sistemātikas ietvaros, kura vadās no sēņu augļķermeņu morfoloģiskajām pazīmēm. 20. gadsimta beigās sākās sēņu ģenētiskā izpēte, kuras atklājumu rezultātā šī sistemātika tiek lietota galvenokārt plašai publikai domātajā literatūrā, kamēr jaunā sistemātika vadās no sēņu ģenētiskās izcelsmes un radniecības. Vecais latīņu nosaukums Hymenomycetes tagad ir atcelts un nomainīts pret Agaricomycetes, tomēr latviski tiek lietots agrākais himēnijsēņu nosaukums.
Pēc 21. gadsimta ģenētiskajām analīzēm himēnijsēnēm tika pievienotas vēl dažas rindas, toties no divām bijušajām rindām atsevišķi izveidotas dakrimicēšu klase (Dacrymycetes) un recekleņu klase (Tremellomycetes). Daudzām jaunajām kategorijām vēl nav izveidoti latviskie nosaukumi. Pamatojoties uz DNS pētījumiem, himēnijsēņu klase vēl joprojām tiek uzskatīta par polifilētisku grupu, t.i. sastāvošu no dažādu klašu sēnēm, un tās sastāvs vēl var tikt ievērojami mainīts.
Vēsture
Pēc ģenētikas pētījumiem tiek uzskatīts, ka pirmās himēnijsēnes parādījušās perma periodā pirms 290 miljoniem gadu, izdaloties no bazīdijsēnēm, tomēr šim laikam sekoja perma-triasa izmiršana un paleontologi to atliekas atrod tikai, sākot no krīta perioda pirms 130 miljoniem gadu.
Sistemātika 2015. gadā
Bez tam, himēnijsēņu klasē tika iekļauts arī ievērojams daudzums atsevišķu ģinšu, kuras vēl nebija pieskaitītas ne pie vienas rindas un dzimtas un tikai gaidīja savu klasifikāciju.
Aitu auzene
Aitu auzene (Festuca ovina) ir daudzgadīgs 15 - 50 cm augsts graudzāļu dzimtas lakstaugs. Bieži sastopams smilšainās vietās, uzkalniņos, sausās pļavās, ganībās, priežu mežos. Veido diezgan lielus, blīvus cerus. Stumbru daudz, tie stāvi, taisni, tievi, raupji vai gludi, galotnē trīsšķautņaini, ar nedaudzām lapām. Lapas pamīšus, vienkāršas, veselas, pa lielākai daļai apakšējas, garas, izlocītas, gareniski ieritinātas, sarveida, paskarbas, pelēkzaļas vai zaļas. Lapu makstis dažādas: stumbra lapām garas, apakšējām lapām īsas, mēlīte ļoti maza, strupa. Zied jūnijā un jūlijā. Ziedkopa - diezgan īsa, saspiesta skara ar nedaudzām vārpiņām, dažreiz nokarena, ar nedaudziem zariņiem. Vārpiņas ar 4 - 8 ziediem, olveida vai iegarenas, vidēji lielas, saspiestas no sāniem, akotainas. Vārpiņas plēksnes 2, nevienādas, īsākas par zieda plēksnēm, smailas, gar šķautni ar īsām skropstiņām; ārējai plēksnei 1 dzīsla, iekšējai parasti 3 dzīslas. Zieda plēksnes 2, vienādas; zieda ārējā plēksne lancetiska, ar īsu akotu vai bez tā, iekšējā plēksne ar 2 īsiem zobiņiem. Auglis - līdz 0,25 cm garš grauds (plēksnenis). Vidēji laba zāle. Ganībās labi pacieš nomīdīšanu un ataug, bet pēc vēlas noganīšanas rudenī ataug slikti. Noder mauriņu ierīkošanai sausās augsnēs.
Audronis Ažubalis
Audroņus Ažubalis (lt; ) ir Lietuvas žurnālists un konservatīvās partijas Tēvzemes savienība — Lietuvas kristīgie demokrāti politiķis Lietuvā, Seima deputāts, no 2010. gada līdz 2012. gadam — Lietuvas Ārlietu ministrs.
1977. gadā iestājās Viļņas Universitātē, bet izslēgts par sadarbību ar padomju varai opozīcijā esošo Lietuvas Helsinku grupu. Astoņdesmito gadu beigās atsāka studijas, 1989. gadā iegūstot žurnālista diplomu. Vēlāk turpināja studijas ASV Makalistera koledžā. 1996. gadā iesaistījies politikā, kļuva par Seima deputātu. 2010. gada janvārī Lietuvas prezidente Daļa Grībauskaite nominēja Audroni Ažubali Ārlietu ministra amatam demisionējušā Vīgauda Ušacka vietā.
Pablo Neruda
Rikardo Eliesers Neftalī Rejess Basoalto (es, dzimis, miris ), plašāk zināms ar pseidonīmu un vēlāk īsto vārdu Pablo Neruda (Pablo Neruda), bija Čīles rakstnieks, 1971. gada Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs. Neruda tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem spāņu valodā rakstošajiem 20. gadsimta dzejniekiem.
Nerudas dzejas tematika un stilistika ir ļoti plaša, viņa daiļradē sastopama gan erotiski tonēta mīlas dzeja, gan sirreālistiski, gan episki vēsturiski, gan politiski, gan ikdienišķas tematikas darbi. Gabriels Garsija Markess Pablo Nerudu nosaucis par 20. gadsimta diženāko dzejnieku.
Pablo Nerudas pseidonīms (vēlāk tas kļuva par viņa īsto vārdu) aizgūts no čehu rakstnieka Jana Nerudas vārda.
Novērošana
Novērošana ir konkrētas personas apkārtējās pasaules uztveršana un atcerēšanās. Novērošanas procesā parasti tiek veikti novērojumi. Novērošanas procesā var izšķirt trīs daļas: uztveršanu, filtrēšanu un iegaumēšanu.
Glušica
Glušica (pl, vēsturiski arī Vistegīsdorfa ) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Valbžihas Soves kalnos (Góry Sowie).
Kopš XVIII gadsimta apmetne attīstījās kā tekstilrūpniecības centrs.
Netālu no pilsētas Otrā pasaules kara laikā tika sākti darbi, lai izbūvētu vienu no Hitlera komandpunktiem (Anlage Riese). Darbi netika pabeigti. Mūsdienās tūristi var apmeklēt kalnos izcirstos tuneļus.
Līdz 1945. gadam apdzīvotā vieta ietilpa Vācijā, kad, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
Year Zero
Year Zero ir sestais amerikāņu industriālā roka projekta Nine Inch Nails albums, izlaists 2007. gada 16. aprīlī. Grupas līderis Trents Reznors sarakstīja albuma mūziku un dziesmu tekstus pa to laiku, kamēr koncertēja grupas iepriekšējā albuma With Teeth koncertturnejā. Atšķirībā no intraversajiem dziesmu tekstiem Reznora iepriekšējos albumos, šis ir konceptuāls albums, kurš kritizē ASV valdības politiku, atveidojot distopisku nākotnes vīziju no 2022. gada. Albums ir daļa no lielāka Year Zero projekta, kurā ietilpst remiksu albums, alternatīvās realitātes spēle un potenciāls televīzijas vai kino projekts.
Bruno Artmanis
Bruno Rihards Artmanis ( — ) bija latviešu mēbeļu arhitekts, dizaineris un mākslinieks.
Biogrāfija
Bruno Artmanis dzimis 1915. gada 20. jūnijā Valkā, māte igauniete, tēvs latvietis. Līdz 1920. gadam ar ģimeni atrodas bēgļu gaitās Krievijā, kad atgriežas Latvijā un apmetas Rīgā.
Studiju laikā ar teicamām atzīmēm beidz profesora Vilhelma Purvīša vadīto trīsgadīgo mākslas darbnīcu kursu. Studiju pārtraukuma laikā mācījās arī Kārļa Brencēna mākslas studijā, vingrinājās akvareļglezniecībā, Ķīnas tušas un ogles tehnikas zīmējumā. Studiju laikā kopā ar fakultātes docentu arh. S. Antonovu nereti skicēja un akvarelēja Vecrīgā. Kopš 1938. gada piedalās fakultātes studentu akvareļu izstādēs. 1943. gadā kā grafiķis uzņemts Tēlotāja mākslas kooperatīvā. Piedalījās arī 1943. gada Vispārējā mākslas izstādē Rīgā, kur žūrijas komisijā bija Prof. V. Purvītis, J. Kuga, B. Dzenis, L. Liberts u.c.
Pēc studiju atjaunošanas un pabeigšanas 1949. gadā tika komandēts aspirantūrā pie Maskavas Arhitektūras institūta. Paralēli specifiskiem arhitektūras teorijas priekšmetiem te trīs gadu laikā J. Kurilko un B. Revekina vadībā paplašinājis savas zināšanas un tehnisko varēšanu zīmēšanā un akvarelēšanā. Vairāki darbi tika ieskaitīti institūta labāko darbu fondā.
Bvake
Bvake (Bouaké, Bwake) ir pilsēta Kotdivuāras centrālajā daļā, otrā lielākā valsts pilsēta. Tā ir kokvilnas rūpniecības centrs. Pilsēta sāka strauji attīstīties no 1970. gadiem. Bvake ir baulu tautas centrs.
Bruno Artmanis
Biogrāfija
1950. gados strādājis par pasniedzēju Rīgas lietišķās mākslas vidusskolā, kur viena no ievērojamākajām audzēknēm ir topošā tēlniece Valentīna Zeile. No 1973. gada vadījis kokapstrādes rūpniecības ministrijas centrālā projektēšanas biroja mēbeļu projektēšanas nodaļu. No 1976. gada projektu galvenais konstruktors-dizaineris. Vadījis daudzu sabiedrisko ēku iekārtu (ministru padomes, augstākās padomes u.c.) projektēšanas darbus. Bruno Artmanim izsniegtas 16 autorapliecības par mēbeļu komplektiem un dizaina izstrādājumiem. Publikācijas presē par arhitektūras un dizaina jautājumiem. Autors divām grāmatām.
Bvake
Šobrīd (2014) pilsētā izvietoti franču un ANO miera uzturēšanas spēki, kuri kontrolē pamiera ievērošanu starp naidīgajiem grupējumiem pēc Kotdivuāras pilsoņu kara. Pilsēta ir vienas karojošās puses - Jauno spēku (Forces nouvelles) galvenais centrs.
Bruno Artmanis
Biogrāfija
Rīgā, strādājot arhitekta darbu, nepamet arī akvarelēšanu un 1958. gadā piedalās pirmajā republikāniskajā akvarelistu darbu izstādē. Vēlāk regulāri piedalās akvarelistu un arhitektu kopējās Mākslas dienu izstādēs "Zviedru vārtos". 1992. gadā sarīko savu akvareļu personālizstādi Vācijā, Minsteres latviešu ģimnāzijā. 1980. gados sāk darboties tautas mākslas studijā Kolorīts, kur mākslinieka Harija Blunava vadībā, tiek gūti jauni iespaidi un tiek izmēģināti dažādi jauni mākslinieciskie izteiksmes līdzekļi. Šajā periodā tapušas vairākas eksperimentālas gleznas, kas ir pilnīgi atšķirīgas no viņa līdšinējās daiļrades. Akvareļu un zīmējumu personālizstādes "Zviedru vārtos" notikušas pavisam astoņas reizes — pēdējā 2005. gadā sakarā ar 90. dzimšanas dienu. Latvijas arhitektu savienības biedrs kopš 1959. gada un Latvijas dizaineru savienības biedrs kopš 1987. gada. Bruno Artmanis miris Rīgā 2007. gada 22. jūlijā. Apbedīts Rīgas Meža kapos.
2021. gada septembrī Valkas novadpētniecības muzejā sarīkota retrospektīva B. Artmaņa piemiņas izstāde Mākslas ceļš.
Apbalvojumi
Par mēbeļu komplektiem TSSI 1987.g. bronzas medaļa 1987.g. un 1976.g. sudraba medaļa 1983.g. zelta medaļa.
Alprazolams
Alprazolams (zināms arī kā Xanax) ir benzodiazepīnu grupas psihotropā viela. Alprazolams darbojas kā īsas un ātras iedarbības pretstresa līdzeklis, tāpēc to daudzās pasaules valstīs izplata kā recepšu zāles, lai ārstētu panikas un nemiera traucējumus.
Līdzīgi kā citi benzodiazepīni, alprazolams izraisa atkarību un toleranci. Tolerance neveidojas alprazolama pretstresa iedarbībai, bet gan tikai miegu veicinošajai iedarbībai.
Alprazolams ir visvairāk izrakstītais un arī visbiežāk ļaunprātīgi izmantotais benzodiazepīns ASV.
Izplatība Latvijā
Alprazolamu saturošie izstrādājumi Latvijā ir recepšu zāles. Alprazolams ir iekļauts Latvijas kontrolējamo narkotisko vielu, psihotropo vielu un prekursoru III sarakstā (bīstamās psihotropās vielas, kuras var tikt izmantotas ļaunprātīgos nolūkos). Saskaņā ar likuma "Par Krimināllikuma spēkā stāšanās un piemērošanas kārtību" 2. pielikumu, alprazolama daudzums līdz 0,001 gramiem atzīstams par nelielu, bet virs 1 grama — par lielu.
Eduards Andersons (sportists)
Eduards Andersons (dzimis, miris Rīgā) bija latviešu basketbolists, spēlējis aizsarga pozīcijā, bija Latvijas basketbola izlases dalībnieks.
Biogrāfija
Četrkārtējs Latvijas čempions sporta biedrības "Universitātes sports" basketbola komandas sastāvā (1934—1937). "Universitātes sportā" spēlējis no 1930. gada (pirmajā komandā — 1933. gada).
Absolvējis Rīgas pilsētas 1. ģimnāziju. 1932. gadā uzsācis studijas Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē. 1938. gadā E. Andersons kļuva par Latvijas Universitātes Prezidija Konventa sporta vadītāju. Laikā no 1943. līdz 1944. gadam bijis Basketbola savienības priekšsēdētājs. Laikā no 1945. līdz 1956. gadam atradies izsūtījumā Sibīrijā. Pēc tam sācis strādāt Tramvaju un trolejbusu pārvaldē.
Party in the U.S.A.
Party in the U.S.A. ir amerikāņu dziedātājas Mailijas Sairusas singls no viņas pirmā EP The Time of Our Lives. Tas tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Hollywood Records.
Dziesmas autori ir Dr. Luke, Klods Kellijs un Jessie J. Dziesma ir vadošais Sairusas pirmā EP ieraksta The Time of Our Lives singls. Sākotnēji dziesma netika rakstīta Sairusai, taču, kad noskaidrojās, ka dziesmas izpildītājs būs Sairusa, tās autori pielāgoja dziesmas vārdus Mailijas tēlam. Viņa to iekļāva albumā galvenokārt garāka dziesmu saraksta dēļ. Dziesmas mūzika iekļauj vairākus R&B un popmūzikas elementus, taču vārdi ataino viņas pārcelšanos no Nešvilas un Holivudu.
Dziesmas videoklipa režisors ir Kriss Aplenbaums. Videoklips atsaucas uz 1978. gada filmu "Breolīns" (Grease) un Sairusas vecāku pirmo randiņu laiku. Videoklipa darbība galvenokārt norisinās auto kinoteātrī. Videoklips uzvarēja MuchMusic Video balvu kā 2010. gada labākais ārzemju izpildītāja videoklips. Dziesma tika iekļauta viņas otrajā koncerttūrē Wonder World Tour, kas notika 2009. gadā. 2009. gada Teen Choice balvu pasniegšanas ceremonijā M. Sairusa izpildīja dziesmu, izmantodama stieni, ko daudzi uztvēra kā deju stieni, tas izraisīja plašsaziņas līdzekļos satraukumu. Daudzi mākslinieki ir iedziedājuši dziesmas kaverversijas.
Vēsture
Dziesmas autori ir Dr. Luke, Klods Kellijs un Džesija Korniša. Sākumā dziesma tika rakstīta Kornišai, taču tiklīdz tā sasniedza Mailiju, tad dziesmas autoru kolektīvs pārstrādāja dziesmas vārdus, dziesmā tika iekļauta tēma par viņas kopīgo apģērbu līniju Maksu Azriju, ko pārdod tikai Wal-Mart veikalos. Mailija bija priecīga par ierakstīto dziesmu un iekļāva to The Time of Our Lives EP ierakstā, lai ierakstā būtu lielāks dziesmu skaits. Tāpat viņa atzina, ka šāda tipa dziesmas nav viņas muzikālajā gaumē, ka viņai vairāk patīk dziesmas ar vairākām emocionālajām virsotnēm. Mailija šo dziesmu nosauca par "visu amerikāņu dziesmu." Vēl viņa teica, ka nebija dzirdējusi kādu no Jay-Z dziesmām 2009. gada novembrī, dziesmas vārdi ir attiecināmi uz šo mākslinieku. Vēl viņa izbauda Britnijas Spīrsas mūziku, kas arī ir pieminēta dziesmā. Party in the U.S.A. tika izvēlēts kā albuma vadošais singls, kaut arī patika dziesmas izpildītāja necerēja uz komerciāliem panākumiem. Pirmoreiz tā tika atskaņota radiostacijās pēc nelegālas dziesmas nopludināšanas internetā. Party in the U.S.A. oficiāli tika laists klajā un bija pieejams ciparu lejupielādei.
Kompozīcija
Party in the U.S.A. ir dance-pop dziesma, kura ilgst 3:22 minūtes. Dziesmā ir iekļauti vairāki R&B un popmūzikas elementi, kā arī, pēc Billboard apskatnieka Maikla Menahema teiktā, dziesmā ir vērojamas nelielas regeja iezīmes. Dziesmai ir vidējs temps un ir sarakstīta F mažorā un Sairusas vokāls aptver divas oktāvas no F3 līdz D5.
Dziesmas vārdi ir sarakstīti pirmajā personā par Mailijas pārvākšanos no Nešvilas un Holivudu. Dziesmas pantos viņa izskaidro vairākas lietas, piemēram, to, ka Holivudā viņa ilgojas pēc mājām un jūtas iebiedēta. Katra panta beigās galvenais varonis nonāk pie secinājuma, ka klausoties savu iemīļoto izpildītāju dziesmas, var justies daudz pārliecinošāk un drošāk.
Kritiķu vērtējums
Party in the U.S.A. saņēma lielākoties pozitīvus kritiķu vērtējumus. Maikls Hens no Apvienotās Karalistes žurnāla The Guardian rakstīja, ka Party in the U.S.A. ir jauka popdziesma. Džeimija Džila no ''Yahoo! Music'' atzīmēja, ka šī ir viena no tām albuma dziesmām, kas varētu palikt atmiņā. Mikaels Vuds no Ņujorkas Time Out žurnāla sacīja, ka šī dziesma pierāda, ka Mailija var būt labāka repere nekā kāds varētu iedomāties.
Interneta vietnes About.com kritiķis Bils Lembs novērtēja Sairusas vokālu ar četrām no piecām zvaigznēm. Viņš paredzēja, ka pēc šīs dziesmas izdošanas viņa sāks kļūt par pieaugušu popdziedātāju. Hetere Feiresa no Allmusic atzina šo par vienu no labākajām EP dziesmām, aprakstot to kā labu M. Sairusas izdomātā tēla Hannas Montanas himnu.
Panākumi topos
Party in the U.S.A. debitēja Billboard Hot 100 topā ar otro vietu nedēļā, kas beidzās, šajā nedēļā tika pārdoti 226 000 ciparu lejupielādes kopijas, tas kļuva par visātrāk pārdotāko Hollywood Records izdoto singlu. Dziesma kļuva par Sairusas līdz singla izdošanai visaugstāko pozīciju sasniegušo dziesmu Billboard Hot 100 topā, pārspējot iepriekšējo veiksmīgāko dziesmu "The Climb", kas sasniedza 4. vietu 2009. gada maijā. Šīs nedēļas sasniegums bija labākā sieviešu izpildītājas ieņemtā vieta pirmajā singla iekļūšanas topā nedēļā pēc Kerijas Andervudas sasniegtās pirmās topa pozīcijas 2005. gada jūlijā ar dziesmu "Inside Your Heaven". Party in the U.S.A. topa pirmajā desmitniekā noturējās 16 nedēļas pēc kārtas un 28 nedēļas topā kopumā. Tāpat singls sasniedza pirmo pozīciju Mainstream Top 40 topā un 13. pozīciju Adult Top 40 topā. Pamatojoties uz Billboard sniegtajiem datiem Party in the U.S.A. bija sestais vislabāk pārdotais ciparu lejupielādes singls 2009. gadā un visu laiku 18. visvairāk pārdotākais singls. Singls tika sertificēts pēc RIAA sistēmas kā "trīskāršais platīns" (triple platinum), ņemot vērā to, ka singla pārdošanas rādītāji ASV pārsniedza 3 miljonus eksemplārus. Singls kļuva par līdz šim vislabāk pārdotāko Hollywood Records ierakstu. Līdz pat 2010. gada augustam Party in the U.S.A. ASV tika pārdots 4,1 miljonos kopiju. M. Sairusa kļuva par jaunāko mūziķi, kuras singls tika pārdots vairāk nekā 4 miljonos ciparu lejupielādes kopiju. Dziesma sasniedza trešo vietu Kanādas Hot 100 topā. Pēc CRIA sistēmas singls tika sertificēts kā "četrkāršais platīns" (quadruple platinum), ņemot vērā to, ka singla pārdošanas rādītāji Kanādā pārsniedza 320 000 eksemplārus.
Tāpat dziesma sasniedza atzīstamus panākumus Austrālijā, Jaunzēlandē un Japānā. Dziesma debitēja 14. pozīcijā Austrālijas singlu topā nedēļā, kas beidzās, nākamajā nedēļā tā jau sasniedza 9. vietu un 6. vietu nedēļā, kas beidzās. Pēc Austrālijas Ierakstu industrijas asociācijas sistēmas singls tika sertificēts kā "platīns" (platinum), ņemot vērā to, ka singla pārdošanas rādītāji šajā valstī pārsniedza 70 000 eksemplārus. Jaunzēlandes singlu topā dziesma debitēja 11. vietā un sasniedza 3. vietu nedēļā, kas beidzās. Pēc Jaunzēlandes Ierakstu industrijas asociācijas sistēmas singls tika sertificēts kā "platīns" (platinum), ņemot vērā to, ka singla pārdošanas rādītāji šajā valstī pārsniedza 15 000 eksemplārus. Japānas Hot 100 topā singls debitēja ar 49. vietu nedēļā, kas beidzās un nākamajā nedēļā dziesma sasniedza 4. vietu.
Apvienotajā Karalistē Party in the U.S.A. sasniedza 11. topa pozīciju. Tādā pašā vietā bija ierindojušās M. Sairusas izpildītās dziesmas "See You Again" un "The Climb", kuras iekļuva šīs valsts topā attiecīgi 2008. gada augustā un 2009. gada martā. Visu trīs dziesmu sasniegtā vieta ir labākais Sairusas panākums Apvienotajā Karalistē. Īrijā dziesma sasniedza topa 5. pozīciju. Kontinentālajā Eiropā singls sasniedza 17. vietu Eiropas Hot 100 singlu topā, 6. vietu Francijas un Ungārijas singlu topos, 12. vietu Norvēģijas singlu topā. Pārējā Eiropā tā neguva tik labus komerciālus panākumus, iekļūstot topu pirmajā četrdesmitniekā Austrijā, Beļģijas abos topos, Čehijā, Dānijā, Spānijā un Zviedrijā.
Koncertuzstāšanās
Mailija Sairusa pirmoreiz dziesmu Party in the U.S.A. izpildīja Teen Choice Awards balvu pasniegšanas ceremonijā. Viņa bija ģērbusies spīdīgā topiņā, kas daļēji atsedza viņas krūšturi, melnos īsos šortos un ādas zābakos, Sairusa un piedejotāji iznāca ārā no treilera. Uzstāšanās vidū viņa sāka dziedāt uz saldējuma stumjamajiem ratiņiem, uz kurim bija stienis, kas izraisīja vētrainas diskusijas plašsaziņas līdzekļos, jo tas tika uztverts kā deju stienis. Uzstāšanās uz ratiņiem ilga apmēram 40 sekundes. Jans Drū no US Weekly teica: "Viņa jau pirms uzstāšanās bija veidojusi riskantu tēlu, tāpēc šovakar nevajadzēja daudz. Ar viņu notiek tas pats, kas notika ar Britniju (Spīrsu). Arī viņa no labās meitenes bija pārvērtusies par slikto." Citi kritiķi centās negatīvi salīdzināt šo uzstāšanos ar Spīrsu.
Turpinot dziesmas un EP popularizēšanu Mailija izpildīja Party in the U.S.A. The Today Show un VH1 Divas šovos ASV. Ārpus ASV viņa izpildīja šo dziesmu vairākos pasākumos Apvienotajā Karalistē, Portugālē, Spānijā un Francijā. Tāpat dziesma tika iekļauta viņas pirmajā pasaules koncerttūrē Wonder World Tour, kas ilga no 2009. gada septembra līdz oktobrim. Katras uzstāšanās laikā viņa bija ģērbusies apspīlētā topiņā, melnos, apspīlētos šortos un ādas zābakos.
Roberts Djuvals
Roberts Seldens Djuvals (en; dzimis ) ir amerikāņu aktieris un režisors.
Karjeru teātrī sācis 1950. gadu beigās, 1960. gadu sākumā sācis filmēties televīzijā un kino. Pazīstams ar lomām tādās filmās un seriālos kā "Krēslas zona" (1959—1964), "Kas nogalina lakstīgalu" (1962), "Aiz iespēju robežām" (The Outer Limits; 1963—1965), "Īstenā drošsirdība" (True Grit, 1969), "Lazarete" (1970), THX 1138 (1971), Joe Kidd (1972), "Krusttēvs" (1972), "Krusttēvs 2" (1974), "Saruna" (1974), "Tīkls" (1976), "Mūsdienu apokalipse" (1979), Tender Mercies (1983), The Natural (1984), Colors (1988), Lonesome Dove (1989), "Viss piegriezies" (1993), "Apustulis" (1997), Get Low (2009).
Par lomu 1983. gada filmā Tender Mercies saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris, vēl sešas reizes ticis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai, sešas reizes — Zelta globusa balvai (četras reizes to arī ieguvis), vēl vairākas reizes nominēts un pa reizei ieguvis BAFTA kino balvu, Ekrāna aktieru ģildes balvu un Emmy balvu.
Šklarska Poremba
Šklarska Poremba (pl, vēsturiski arī Šreiberhava (de)) ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē uz dienvidrietumiem no Jeleņa Guras. Populārs kalnu slēpošanas kūrorts starp Sudetu Karkonošes un Jizeras kalniem. Sens stikla rūpniecības centrs.
Līdz 1945. gadam pilsēta ietilpa Vācijā, bet, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet pilsētas vācu iedzīvotāji padzīti.
1928. gadā Šreiberhavā notika otrais Eiropas čempionāts kamaniņu sporta, kurā pirmoreiz piedalījās sievietes.
Pilsētas pievārtē līdz 1989. gadam ieguva urāna rūdu.
Benzodiazepīni
Benzodiazepīni (BZD, BDZ) ir psihotropās vielas, kuru ķīmiskajā struktūrā ietilpst kondensēts benzola un diazepīna gredzens jeb benzodiazepīns. Pirmais benzodiazepīnu grupas nomierinošais līdzeklis, ko nejauši atklāja Leo Sternbahs, bija hlordiazepoksīds 1955. gadā, kam drīz sekoja diazepāms 1963. gadā.
Benzodiazepīni paaugstina neiromediatora gamma-aminosviestskābes (GABA) efektu, kam ir nomierinoša, miegu izraisoša, pretstresa, pretkonvulsīva, muskuļu atslābinoša un amnēziju izraisoša iedarbība. Šo īpašību dēļ benzodiazepīnus izmanto medicīnā pirms operācijām un citur. Tiem ir augsts ļaunprātīgas lietošanas risks, tāpēc benzodiazepīni tiek arī stingri kontrolēti. Benzodiazepīnu ilgstoša lietošana izraisa toleranci un arī nopietnu fizisku pieradumu, atkarību ar abstinences sindromu.
Manausa
Manausa (pt, izrunā: ) ir pilsēta Brazīlijā, Amazonasas štata administratīvais centrs. Tā ir visapdzīvotākā Amazonasas pilsēta un 8. apdzīvotākā visā valstī. Manausa atrodas Brazīlijas ziemeļos 3940 km attālumā no valsts galvaspilsētas Braziljas. Tā ir viena no 2014. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīra rīkotājpilsētām. Manausā ir tropiskais tropu mežu klimats.
Pilsēta tika dibināta 1669. gadā kā Sanhosē do Rionegro. 1832. gadā tā ieguva savu pašreizējo nosaukumu, ko 1848. gadā atkal zaudēja, kad tika pārsaukta par "Melno straumju robežu pilsētu" (pt; en). Tikai Manausa atguva savu pašreizējo nosaukumu.
Pašlaik Manausa ir viena no 12 attīstītākajām pilsētām Brazīlijā. Šeit dzīvo 10,89% iedzīvotāju no visas Brazīlijas ziemeļu daļas un 49,9% no Amazonasas iedzīvotājiem.
Demokrātiskā Kampučija
Demokrātiskā Kampučija bija komunistiska valsts, kas sarkano khmeru režīma laikā pastāvēja Kambodžā no 1975. līdz 1979. gadam. Šajā laikā Kambodžā, kas pēc platības ir aptuveni trīs reizes lielāka par Latviju, dzīvoja 7 līdz 8 miljoni iedzīvotāju. Pēc četriem gadiem, kad Vjetnamas iebrukuma rezultātā sarkanie khmeri atkāpās uz Taizemes pierobežu, to atstātais mantojums bija visā pasaulē zināmie nāves lauki, masu kapi, kuros gulēja 1,5 līdz 2 miljoni nogalināto; aptuveni 20% valsts iedzīvotāju.
Sabiedrības pārveidošana
1975. gada aprīlī Kambodžas galvaspilsētu Pnompeņu ieņēma sarkano khmeru vienības, tādējādi uzvarot Kambodžas pilsoņu karā. Sarkanie khmeri uzreiz ķērās pie iedzīvotāju tīrīšanām, kas zināmā mērā bija viena no t.s. zemnieku revolūcijas pamatidejām. Piespiedu deportācijās pilsētniekus piespieda ar kājām doties uz lauksaimniecības kooperatīviem, kas atradās tālu no viņu līdzšinējām dzīves vietām. Skolas tika slēgtas, rūpnīcas pamestas, nauda likvidēta. Pārstāja iznākt avīzes, ļaudīm konfiscēja radioaparātus.
Būtībā sarkanie khmeri gatavojās iznīcināt pilnīgi visus kambodžiešus, kuriem nepiemita tas, ko sarkanie khmeri dēvēja par “borisot” (tīrība), - t.i. visus, kuri bija guvuši kādu izglītību vai tos, kuri auguši un dzīvojuši ar ko ārzemniecisku (ieskaitot svešvalodu zināšanas) “sabojātās” vietās, pat tos, kuri nēsāja brilles, - katru, kurš neatbilda viņu plānam par ideālās zemnieku valsts izveidi. Visus aizdomīgos kambodžiešus no 1975. gadā ieņemtajām teritorijām dēvēja par “jaunajiem ļaudīm”, (pretstatā tiem, kas dzīvoja 1970-72 gadā ieņemtajās teritorijās) dažviet viņus piespieda valkāt īpašus lakatiņus ap kaklu, sava veida "Dāvida zvaigzni apģērbā", kuru dēļ tos viegli varēja atpazīt pūlī un aizturēt.
Sarkanie khmeri darīja visu, lai izolētu valsti no ārpasaules, un neviens nezinātu, kas patiesībā notiek Kambodžā. Jaunā vara, ko vadīja Parīzē izglītību guvušie komunisti Pola Pota vadībā, par savu mērķi izvirzīja pilnībā sagraut kambodžiešu tradicionālās sociālās struktūras pamatus: ģimeni, ciema kopienu un reliģiju — budismu.
Burgosa
Pilsēta vidēji atrodas 859 metrus virs jūras līmeņa un tajā valda kontinentāls klimats. Šeit ir daudz sausāks klimats nekā piekrastes pilsētās. Pilsētas un municipalitātes kopējā platība ir 107,08 km², pēc 2012. gada datiem pilsētā dzīvo 179 906 iedzīvotāji, bet aglomerācijā - 200 000 iedzīvotāji.
Burgosas katedrāle un vēsturiskais centrs ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. Burgosa ir nodēvēta par Spānijas gastronomijas galvaspilsētu 2013.
Lielais Kristaps (nozīmju atdalīšana)
Lielais Kristaps var būt:
Frīdrihs Augusts I Vetīns
Frīdrihs Augusts I bija Saksijas kūrfirsta Frīdriha Kristiāna dēls. Pēc tēva nāves 1763. gadā par nepilngadīgā Frīdriha Augusta reģenti kalpoja viņa māte Bavārijas Marija Antonija, bet par reģentes pārstāvi - princis Francis Ksavers. 1765. gadā Francis Ksavers piekrita, ka iepriekš Saksijas Augusta III ieņemtais Polijas—Lietuvas ūnijas tronis tiek Staņislavam Poņatovskim, ar noteikumu, ka tronis vēlāk pāries Frīdriha Augusta rokās. Tomēr pēc Staņislava Poņatovska nāves 1798. gadā Frīdrihs Augusts atteicās no troņa tiesībām, baidoties no konflikta ar Austrijas impēriju, Prūsijas karalisti un Krievijas impēriju, kuras bija sadalījušas Poliju.
1791. gadā augustā, reaģējot uz Franču revolūcijas izcelšanos, Pilnicas pilī pie Drēzdenes Austrijas imperators Leopolds II un Prūsijas karalis Frīdrihs Vilhelms II, piedaloties Frīdriham Augustam, pieņēma Pilnicas deklarāciju, kura noveda pie Franču revolucionāro karu sākuma.
Ceturtās koalīcijas kara laikā Saksija kopā ar Prūsiju cīnījās pret Napoleona vadītajiem frančiem, tomēr pēc smagās sakāves Jēnas - Auerštetes kaujā 1806. gada oktobrī tā izstājās no cīņas un piebiedrojās franču sabiedrotajiem - Reinas konfederācijai. 1806. gada 20. decembrī Frīdrihs Augusts tika kronēts par Saksijas karali, bet pēc Tilzītes miera 1807. gada jūlijā tika iecelts arī par Varšavas hercogistes valdnieku.
Sestās koalīcijas kara laikā, Frīdrihs Augusts bija Napoleona sabiedrotais līdz pat grandiozajai Leipcigas kaujai 1813. gada oktobrī, kura notika Saksijā. Leipcigas kaujas laikā viņš tika sagūstīts un turēts ieslodzījumā Berlīnē. Frīdriham Augustam netika dota iespēja piedalīties Vīnes kongresā, kura rezultātā Saksijas teritorija tika ievērojami samazināta uz Prūsijas rēķina (atdalītās teritorijas ir mūsdienu Saksijas-Anhaltes zemē). Tika likvidēta Varšavas hercogiste. 1815. gadā Frīdriham Augustam tika atļauts atgriezties Saksijā, kur tas mira 1827. gadā. Par nākamo Saksijas karali kļuva Frīdriha Augusta brālis Antons.
1988. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 1988. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.
Žabno
Žabno ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz ziemeļiem no Tarnovas pie Dunajecas upes.
Konstantinovas pagasts
Konstantinovas pagasts ir viena no Krāslavas novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Andrupenes, Dagdas, Asūnes, Robežnieku, Skaistas un Aulejas pagastiem.
Upes
Pagasta teritorijā ir sešas upes :
Dubna, Dubņagu upe, Dzeguze, Mazā Dubna, Mazā upīte, Noviku grāvis.
Ezeri
Kupra ezers, Luboneņš, Ojatu ezers, Prudiņka, Saldu ezers, Sila ezers, Šķierzlota ezers.
1999.gadā ir izveidots dabas liegums "Ojatu ezers".
Vēsture
Līdz 1920. gada agrārajai reformai tagadējā Konstantinovas pagasta teritorijā atradās Aleksandrovas, Ignatovas, Konstantinovas, Magnusovas un Sivergola muižas.
1971. gadā Krāslavas rajonā, apvienojot Aulejas, Dagdas un Ignatovas ciemiem piederošās padomju saimniecības "Iskra" teritorijas, izveidoja Iskras ciemu. 1979. gadā Iskras ciemam pievienoja daļu likvidētā Jaunokras ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par Iskras pagastu un tajā pašā gadā pārdēvēja par Konstantinovas pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Dagdas novadā. 2021. gadā Dagdas novadu iekļāva Krāslavas novadā.
Pieminekļi
Pagasta teritorijā atrodas pieci valsts nozīmes arheoloģijas pieminekļi :
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Konstantinova (pagasta centrs), Aleksandrova, Bronki, Ščedrati, Nartiši.
Nanna
Nanna skandināvu mitoloģijā ir Nepa meita un Baldra sieva. Kopā ar Baldru viņa ir Forseti māte. Kad Baldru nogalina Hēds, viņa aiz skumjām mirst un tiek novietota blakus Baldram viņa kuģī Hringhorni (vai arī aiz bēdām metas vīra bēru sārtā).
Futbola karš
Futbola karš bija sešu dienu (1969. gada 14. — 20. jūlijs) militārs konflikts starp Salvadoru un Hondurasu, kas sākās pēc Hondurasas futbola izlases zaudējuma Salvadoras izlasei atlases spēlēs par ceļazīmi uz FIFA Pasaules kausu. Neskatoties uz kara ātro beigšanos, tomēr tas abām iesaistītajām pusēm maksāja vairāk kā 2000 kritušo, kā arī izjauca Centrālamerikas brīvā tirgus savienības pastāvēšanu līdz pat 1991. gadam.
Iemesli
Abu valstu savstarpējo attiecību eskalācijas iemesli bija meklējami vairākās nesaskaņās, kas valdīja to starpā. Salvadora bija blīvi apdzīvota valsts un nemitīgi izjuta brīvas, zemkopībai derīgas zemes trūkumu. Tā kā zemkopībai derīgā zeme lielākoties piederēja lielajiem zemju īpašniekiem, tad vairāki desmit tūkstošu Salvadoras iedzīvotāju emigrēja uz blakus esošo Hondurasu, kur pārņēma zemes platības, kuras vietējie iedzīvotāji neizmantoja zemkopībai. Imigranti Salvadoras ekonomikā ieguva aizvien lielāku lomu, kas radīja iekšpolitisku spriedzi šajā valstī. Paralēli tam abas valstis bija Centrālamerikas brīvā tirgus savienības dalībvalstis, bet ekonomiski stiprākajai Salvadorai tajā bija paredzētas ekonomiskās priekšrocības, kas atkal radīja nepatiku Hondurasā. Abās valstīs tobrīd valdīja militāristu huntas.
Konflikts saasinājās divu gadu laikā pirms kara. Hondurasā valdošais režīms izjuta ekonomiskās un politiskās grūtības, tādēļ tika nolemts izmantot salvadoriešus kā grēkāžus. Vispirms 1969. gada janvārī Hondurasa atteicās pagarināt starp abām valstīm noslēgto vienošanos par migrāciju, bet aprīlī tika paziņots, ka tiks atņemta pilsonība un nelikumīgi iegūtie zemes īpašumi personām, kuras nav dzimušas Hondurasā. Paralēli tam tika izvērsta kampaņa, kurā salvadorieši tika vainoti valsts ekonomiskajās grūtībās. Maijā sākās bijušo Salvadoras pilsoņu izsūtīšana no valsts. Salvadoras varas iestādes nespēja tikt galā ar izsūtīto straumēm. Valdības prestižs un popularitāte sāka kristies. Lai arī potenciālais karš varēja izjaukt brīvā tirgus savienību, tomēr Salvadora uzskatīja, ka jau tobrīd šī savienība ir tuvu sabrukumam un veiksme kaujas laukā varētu atjaunot valsts vadības prestižu. Hondurasa savukārt tobrīd bija lielos parādos Salvadorai un cerēja, ka karš tos norakstīs.
Kara priekšvakarā
Incidenti, kas kalpoja par kara iemeslu un deva tam nosaukumu, norisinājās 1969. gada jūnijā. Šī mēneša laikā abu valstu futbola valstsvienībām bija jānospēlē divas spēles par iespēju cīnīties finālspēlēs par ceļa zīmi uz 1970. gada FIFA Pasaules kausu. Bija paredzētas divas spēles, bet gadījumā, ja katrā no tām uzvaru gūst viena no valstsvienībām, tad bija paredzēts rīkot trešo spēli. Pirmās sadursmes notika jau pirmās spēles laikā Tegusigalpā, bet pēc otrās spēles tās sasniedza jau draudošus apmērus. Pirmajā mačā bija uzvarējusi Hondurasa, bet otrajā Salvadora, un tādēļ tika rīkota arī trešā futbola spēle starp abu valstu komandām. Šajā pēdējā spēlē papildlaikā uzvarēja Salvadoras izlase. Pēc šīs spēles Salvadorā tika piekauti Hondurasas spēlētāji un līdzjutēji, bet Hondurasā vietējie iedzīvotāji uzbruka salvadoriešiem. Abu valstu medijos valdīja histērija. 27. jūnijā Hondurasa pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Salvadoru, bet 14. jūlijā Salvadoras bruņotie spēki uzsāka uzbrukumu pret Hondurasu.
Karadarbība
Salvadoras gaisa spēki veica uzlidojumus mērķiem Hondurasā, bet sauszemes spēki uzsāka virzīties uz priekšu pretinieka teritorijā. Sākotnēji Salvadorai izdevās veiksmīgi attīstīt uzbrukumu un 15. jūlijā tā bija iebrukusi 8 kilometrus dziļi, tomēr tās tālākais uzbrukums apstājās, jo tai trūka degvielas un munīcijas. Degvielas trūkums bija izskaidrojams ar to, ka pretinieka aviācija ne tikai sakāva Salvadoras gaisa spēkus, bet arī veica veiksmīgus uzlidojumus pa Salvadoras degvielas krātuvēm.