cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brētliņa
Brētliņa jeb Eiropas brētliņa (Sprattus sprattus) ir siļķu dzimtas (Clupeidae) zivs, kas sastopama Atlantijas okeāna ziemeļaustrumos, Eiropas un Ziemeļāfrikas piekrastes jūrās. Vistālāk ziemeļos tā mājo Lofotu salu arhipelāgā pie Norvēģijas krastiem, Britu salu rietumos, Ziemeļu un Baltijas jūrā, dienvidos izplatība sasniedz Maroku un Vidusjūras ziemeļus, Adrijas un Melno jūru.
Brētliņas ir nozīmīgs zvejas objekts Baltijas jūras valstīm. Tās izmanto sālītas, kūpinātas, ceptas, vārītas un sagatavotas dažādos konservos. Iecienītākie izstrādājumi Latvijā ir ķilavas un šprotes eļļā.
Uzvedība un barība
Brētliņa ir pelaģiska jūras zivs. Uzturas krasta joslā, bieži seklos ūdeņos, sēkļu tuvumā. Izvairās no stipri atsāļotiem rajoniem. Veido lielus barus, kas migrē no ziemas barošanās vietām uz vasaras nārstošanas vietām. Tomēr migrācijas ir nelielas. Ziemā uzturas 70—100 m dziļumā, kur ūdens temperatūra ir 3—5° C. Pavasarī, vasaras sākumā migrē uz ūdens virsējiem slāņiem, kur uzturas virs termoķīļa (līdz 30 m dziļumam), rudenī atkal atgriežas dziļumā. Atkarībā no sezonas dienā veido barus šaurā joslā dziļumā vai arī ūdens augšējos slāņos. Ziemā, pavasarī un rudenī naktīs izteiktas diennakts vertikālās migrācijas. Barojas ar zooplanktonu, galvenokārt ar vēžveidīgajiem.
Vairošanās
Dzimumgatavību brētliņa sasniedz 2—3 gadu vecumā. Nārsto krasta tuvumā vai atklātā jūrā, bet ne tālāk par 100 km no krasta. Nārsts no marta līdz augustam virs ieplakām (10—20 m dziļumā), kur ūdens sāļums ir ne mazāks par 5% un ūdens temperatūra 3,5—14° C. Auglība 6—14 tūkst. ikru, tos nērš 6—9 porcijās ik pēc 8—10 dienām. Ikri un kāpuri pelaģiski. Kāpuru garums izšķiļoties 2—3,6 mm. Kāpuru metamorfoze notiek pēc 6—8 nedēļām, kad tie sasnieguši 30—40 mm garumu. Brētliņa var sasniegt 17 gadu vecumu.
Sistemātika
Brētliņai ir 2 pasugas:
Viekšeles
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Tīrumviekšeļu pilskalns.
Vietējas nozīmes aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Tīrumviekšeļu viduslaiku kapsēta.
Sedeži
Sedeži ir ciems Rušonas pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 222 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Sedežu ezers.
Svanetijas grēda
Svanetijas grēda (ka) kalnu grēda Gruzijā. Izvietojusies valsts ziemeļrietumos, Lielā Kaukāza grēdas dienvidu priekšgrēda. Stiepjas 90 km garumā austrumu—rietumu virzienā. Augstākā virsotne ir Lahili (4008 m) grēdas vidusdaļā. Veidota no mālaina slānekļa un kvarcītiem. Ziemeļos un rietumos Inguri ieleja grēdu atdala no Lielā Kaukāza galvenās grēdas un Kodori grēdas, Chenisckali un tās pietekas Heledulas ielejas — no Egrisas grēdas un Lečhumi grēdas. Nogāzēs platlapju (ozols, skābardis, dižskābardis) un skujkoku meži, virs tām — alpīnās pļavas. Virsotnēs ap 30 km² ledāju.
First Reformed
First Reformed ir 2017. gada ASV drāmas filma, kuras režisors un scenārija autors ir Pols Šreiders. Galvenās lomas filmā atveido Ītans Hoks, Amanda Seifreda un Sedriks Kailss. Filmas pirmizrāde notika Venēcijas kinofestivālā.
Filma nominēta 91. Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais oriģinālscenārijs".
Filmas galvenais varonis Ernsts Tollers ir mācītājs nelielā holandiešu reformu baznīcā, kas, tuvojoties savai 250. dzimšanas dienai, atrodas krīzē. Kad draudzes locekle Mērija, kura ir stāvoklī, ierodas pie Ernsta uz konsultācijām saistībā ar savu vīru, Ernsts atrod sevi krustcelēs starp savu samocīto pagātni un bezcerīgo nākotni.
Runas sintēze
Runas sintēze ir cilvēka runas mākslīga radīšana; process, kurā ģenerē cilvēka balsij līdzīgas skaņas. Datorsistēmu, kuru izmanto šim nolūkam, sauc par runas datoru vai runas sintezatoru, un to var realizēt ar specializētas programmatūras vai aparatūras palīdzību. Šīs sistēmas pārveido valodas rakstisko tekstu runā; citas sistēmas runas atveidošanai izmanto simbolisko lingvistikas reprezentaciju, piemēram, fonētisko transkripciju.
Krauja (upe)
Krauja ir Lieknas labā krasta pieteka Talsu un Tukuma novados.
Runas sintēze
Runas sintēzi var realizēt ar dažādām tehnoloģijām. Populārākās no tām:
Krauja (upe)
Iztek pie Rēzēm. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Lieknā Gubedancī. Krauju šķērso valsts autoceļi V1435 (Līgas–Zentene–Rideļi) un V1364 (Balgale–Zentene), tās krastos neatrodas lielas apdzīvotās vietas.
Latvijas čempionāts šosejas riteņbraukšanā
Latvijas čempionāts šosejas riteņbraukšanā var būt:
Raiens Geclafs
Raiens Geclafs (dzimis 1985. gada 10. maijā) ir bijušais kanādiešu hokejists, centra uzbrucējs, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Līdz (2022) Geclafs pārstāvēja Nacionālās hokeja līgas klubu Anahaimas "Ducks", pildot arī komandas kapteiņa funkcijas.
Spēlētāja karjera
2001. gadā Geclafs uzsāka spēlēt Rietumu hokeja līgas kluba Kalgari "Hitmen" sastāvā. Kluba sastāvā kanādiešu uzbrucējs "Hitmen" rindās turpināja spēlēt līdz 2004.—05. sezonas noslēgumam, kad aizvadīja arī vairākas spēles AHL.
2005.—06. sezonā Raienam izdevās ielauzties un nostiprināties NHL kluba Anahamas "Mighty Ducks" rindās, nākamajā sezonā kluba sastāvā izcīnot Stenlija kausu. Sākot ar 2010.—11. sezonu Geclafs pilda "Ducks" komandas kapteiņa funkcijas.
Getzlafs karjeru noslēdza ar 282 vārtiem, 737 rezultatīvām piespēlēm un kopumā 1018 punktiem. Pēc karjeras beigām Geclafs ir "Ducks" līderis aizvadītajās spēlēs, rezultatīvajās piespēlēs, punktos un rezultatīvajās piespēlēs, kā arī viņam pieder "Ducks" rekords visvairāk rezultatīvo piespēļu sezonā. Viņš ir 35. spēlētājs kopš 1980. gada, kurš visu savu karjeru nospēlējis vienā NHL komandā (vismaz 10 sezonas), un ir tikai 11., kurš vienā un tajā pašā komandā nospēlējis vismaz 17 sezonas. Viņam kopvērtējumā ir 33. vieta visvairāk nospēleto spēļu skaits, kuras spēlējis spēlētājs vienā komandā.
Kanādas izlases rindās 2010. un 2014. gadā Geclafs kļuva par Olimpisko čempionu, kā arī 2008. un 2012. gada Pasaules čempionātos, 2008. gadā izcīnot sudraba medaļu.
Bērzaunes pareizticīgo baznīca
'''Bērzaunes Sv. Trijādības pareizticīgo baznīca''' bija Latvijas pareizticīgās baznīcas dievnams, kas atradās Madonas novada Bērzaunes pagastā, starp Bērzauni un Sauleskalnu. Mūsdienās saglabājušās baznīcas drupas. Tika uzcelta pēc tam, kad 19. gadsimta vidū pagasta zemnieki masveidā pārgāja pareizticībā. Baznīca tika sagrauta 1944. gada 16. augustā Otrā pasaules kara laikā Sarkanās armijas uzbrukuma laikā.
Bandavas pauguraine
Bandavas pauguraine ir dabas apvidus Rietumkursas augstienes vidusdaļā Dienvidkurzemes un Kuldīgas novados. Stiepjas 36 km garumā ziemeļu—dienvidu virzienā no Turlavas līdz Dzeldai un 35 km platumā no Vecpils līdz Rudbāržiem. Ziemeļos pa Rīvas un Lējējupes augštecēm robežojas ar Kurmāles pauguraini, austrumos pa Lējējupes un Ēnavas ieleju kreiso krastu — ar Kursas zemieni, dienvidos pa Vārtājas un Dzeldas ielejām — ar Embūtes pauguraini, dienvidrietumos Durbes—Vārtājas pazeminājums atdala no Vārtājas viļņotā līdzenuma, bet ziemeļrietumos kāples veidā norobežojas no Apriķu līdzenuma. Pauguraines augstākais punkts ir pie Ābolkalniem 138,6 m vjl ziemeļaustrumos no Kalvenes.
Ģeoloģija
Paugurlīdzenuma pamatā ir meridionāli stiepts pamatiežu virsas pacēlums ar slīpumu rietumu—austrumu virzienā; tās augstums 30—70 m vjl. Virsu saposmo vairākas senas ielejas. Pamatiežu vecums samazinās virzienā uz dienvidiem. Ziemeļu daļu veido augšdevona karbonātieži un smilšakmeņi. Dienviddaļā izplatīti apakškarbona smilšakmeņi, māli, karbonātieži. Pamatiežus klāj 40—70 m biezi ledāja sakrokoti glacigēnie un ledāja kušanas ūdeņu nogulumi — morēnmālsmilts, smilšmāls, smilts, grants, aleirīti, māls. Ielejveida pazeminājumos nogulumu biezums vietām pārsniedz 100 m. Raksturīgas saldūdens kaļķiežu iegulas.
Reljefs
Reljefu veido vairākas meridionālā vai submeridionālā virzienā orientētas, 25—40 m augstas paugurgrēdu joslas, ko atdala pazeminājumi ar mēreni un vidēji viļņotiem līdzenumiem. Visaugstākā daļa ir dienvidos, Kalvenes apkaimē, kur lielākais augstums ir 138,6 m vjl.
Klimats
Klimats mēreni silts un mitrs, jūtama Baltijas jūras ietekme. Gada vidējā temperatūra ir 6,3 °C; janvārī — –4 °C, jūlijā — 16,5 °C. Bezsala periods 130—140 dienas. Nokrišņi 700—800 mm, visvairāk dienvidrietumu daļā. Sniega sega nepastāvīga; izveidojas pēc decembra otrajā pusē un saglabājas līdz marta vidum, tās biezums ap 20 cm.
Hidrogrāfija
Upju tīklu veido Baltijas jūras piekrastes un Ventas baseina upes. Baseinu ūdensšķirtne ir pa Valtaiķu un Kalvenes paugurgrēdām. Upēm raksturīgas 20—30 m, vietām līdz 50 m dziļas ielejas. Lielāko daļu atūdeņo Tebra un tās pietekas Laža un Alokste, kā arī Rīvas un Vārtājas augštece. Lielākās Ventas baseina upes ir Koja, Garūdene un Ēnava.
Starppauguru ieplakās vairāki nelieli, pārsvarā glaciālie, ezeri un purvi. Lielākie ir Sepenes ezers (67 ha) un Tīdu ezers.
Krimas hanistes aneksija
Krimas hanistes aneksija bija 1783. gada 19. aprīlī Krimas teritorijas pievienošana Krievijas Impērijai.
Krievijas Federācija okupēja un anektēja Krimu 2014. gada martā, lai gan šī aneksija nav starptautiski atzīta.
Vēsture
1475. gada vasarā piekrastes pilsētas un Krimas kalnainā daļa kļuva par sastāvdaļu no Osmaņu impērijas. Krimas haniste, kurai piederēja pārējā Krimas teritorija, 1478. gadā kļuva par Osmaņu impērijas vasali. Turpmāko trīs gadsimtu laikā Melnā jūra kļuva par Turcijas "iekšzemes ezeru".
No 15. gadsimta beigām Krimas haniste regulāri veica uzbrukumus Krievijas caristei un Polijas—Lietuvas kopvalstij. Galvenais šo uzbrukumu mērķis bija sagūstīt vergus un pārdot tos Turcijas tirgos. Vēlāk Maskavija tika atbrīvota no Zelta Ordas valdīšanas, un tās uzdevums bija atjaunot piekļuvi Melnajai jūrai, kas pastāvēja Kijivas Krievzemes laikā. Pēc Kazaņas un Astrahaņas hanistes aneksijas Krievijas cariste vērsa savu ekspansiju uz dienvidiem. Kerčas šaurums kļuva Krievijas par īpašumu, kas bija ļoti svarīgs Krievijas dienvidu tirdzniecībai. Krimas haniste tika pasludināta par neatkarīgu, Turcijai un Krievijai tika aizliegts iejaukties tās iekšējās lietās. Krimas haniste pārņēma bijušos Osmaņu impērijas īpašumus pussalā (Krimas dienvidu un dienvidaustrumu daļas). Tomēr situācija Krimā bija neskaidra un sarežģīta. Turcija, piekritusi atzīt Krimas neatkarību, gatavojās jaunam karam. Osmaņu sultāns kā augstākais kalifs saglabāja reliģisko varu savās rokās un apstiprināja jaunus hanus, kas atstāja reāla spiediena iespēju uz Krimas hanisti. Rezultātā Krimas tatāri sadalījās divās grupās — krievu un turku orientētajās.
Beļaji
Beļaji ir ciems Ludzas novada Lauderu pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļaustrumu daļā 3,1 km no pagasta centra Lauderiem, 9,7 km no Zilupes un 305,4 km no Rīgas.
Krimas hanistes aneksija
Vēsture
Eiropas lielvalstis, jo īpaši Francija, uzskatīja, ka Krimas pievienošana Krievijai ir būtisks drauds to interesēm, jo uzskatīja, ka pēc šīs aneksijas "nekas netraucēs" Krievijai sagrābt Konstantinopoli un turpināt Osmaņu impērijas sadalīšanu. Tomēr diplomātiskā situācija Eiropā un jaunais saspīlējums Kaukāzā piespieda Osmaņu impēriju spert vienīgo iespējamo soli pašreizējā situācijā — atzīt Krimas pievienošanu Krievijai. Neraugoties uz deklarēto pretestību aneksijai, neviena no Eiropas lielvarām nepiekrita palīdzēt Osmaņu impērijai izspiest Krieviju no Krimas.
Pēc aneksijas
Ar Katrīnas II 1784. gada 2. (13.) februāra dekrētu tika izveidots Taurijas apgabals, ko pārvaldīja kņazs Potjomkins.
Nepieciešamību apdzīvot Krimu diktēja gan ekonomiski, gan stratēģiski mērķi: pierobežas teritorijas bija svarīgas, lai nostiprinātu un nodrošinātu pārtikas resursus, izvietotajam karaspēkam bija nepieciešamas dzīvojamās telpas. Uz Krimas zemēm tika pārvietoti krievu zemnieki, atvaļinātie karavīri un imigranti no Turcijas (Nekrasova kazaki) un Polijas ukraiņi.
Upes tārtiņš
Upes tārtiņš jeb upju tārtiņš (Charadrius dubius) ir maza auguma tārtiņu dzimtas (Charadriidae) bridējputns, kas sastopams Eirāzijā un Āfrikā. Izdala trīs pasugas.
Izplatība
Ligzdošanas areāls aptver Eirāzijas mēreno joslu, sākot ar Britu salām un beidzot ar Krievijas Tālajiem Austrumiem. Upes tārtiņš ligzdo arī Ziemeļāfrikā, Tuvajos Austrumos, Indijā, Japānā un Dienvidaustrumāzijā. Upes tārtiņi, izņemot Dienvidāzijā ligzdojošos, ir gājputni un ziemo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras tuksneša, Arābijā, Indijā, Ķīnas austrumos, Indonēzijā un citur Dienvidaustrumāzijā, kā arī reizēm tie sasniedz Austrāliju.
Latvijā
Upes tārtiņš Latvijā ir samērā parasts ligzdotājs un caurceļotājs. Ligzdošanai piemērotās vietas putniņš atrod gar Rīgas līča piekrasti jūras liedagā, smilšainās un akmeņainās upju un ezeru saliņās un sērēs, nolaistos zivju dīķos, karjeros, uz tīrumiem pie nelielām peļķēm, dažkārt arī ceļu un dzelzceļu malās, kokzāģētavās, būvlaukumos, retumis pat uz asfaltētiem laukakmeņiem. Latvijā sastopama ziemeļu upes tārtiņa pasuga (Charadrius dubius curonicus). No tārtiņu dzimtas šī ir visbiežāk sastopamā suga Latvijā.
Izskats
Upes tārtiņš ir neliels, zvirbuļa lieluma putniņš ar samērā garām, tievām kājām. Tā ķermeņa garums ir 14—19 cm, spārnu plētums 42–48 cm,  svars 26—53 g.
Apspalvojums uz muguras un spārniem pelēkbrūns, vēders balts, kā arī krūtis baltas ar vienu melnu joslu — apkakli. Galvas virspuse brūna, uz pieres melnbalta josla, kuru no brūnās galvas virsas atdala šaura, balta maliņa, ap acīm melna maska. Āda ap acīm koši dzeltena. Ārpus vairošanās sezonas melnais apspalvojums kļūst tumši brūns, tumšā apkakle viegli izdilst. Knābis ir īss (1–2 cm ) un viscauri melns. Kājas gaišā pelēkrozā vai smilšu brūnā krāsā, pēdas ar gariem pirkstiem. Mātītēm, salīdzinot ar tēviņiem ir nedaudz šaurāks dzeltenais gredzens ap acīm un tumšās apspalvojuma detaļas brūnākas, ne tik melnas. Jaunajiem putniem nav melnā apspalvojuma uz galvas un krūtīm, josla ap krūtīm bieži nenobeigta, pārtraukta, Galva, krūtis un mugura dzeltenpelēkas, nedaudz raibas.
Līdzīgas sugas
Upes tārtiņam ļoti līdzīgs ir smilšu tārtiņš (Charadrius hiaticula), kurš ir lielāks un masīvāks. Tos var atšķirt pēc dažu ķermeņa daļu krāsas: smilšu tārtiņam kājas ir košākas, dzeltenoranžas, knābis oranžs ar melnu galu, āda ap acīm melna, kā arī lidojumā smilšu tārtiņam spārnu virspusē ir gaiša, gareniska svītra. Upes tārtiņam līdzīgi ir arī jūras tārtiņš (Charadrius alexandrinus), kuram tumšā josla uz krūtīm nesavienojas, kājas dzeltenīgi melnas, Mongolijas tārtiņš (Charadrius mongolus), kuram nav nedz tumšās krūšu joslas, nedz melno detaļu uz galvas.
Uzvedība
Upes tārtiņa lielākā daļa populācijas ir migrējoša, lai gan putni, kas ligzdo Dienvidāzijā, ir nometnieki. Ziemošanas vietas atrodas uz dienvidiem no ligzdošanas areāla un var būt gan jūras krastā, gan iekšzemē pie ūdenskrātuvēm. Piemēram, Singapūrā upes tārtiņus var novērot gan mangrovju mežos, gan dūksnājos, gan smilšanajās pludmalēs, gan dīķmalās, upmalās, purvos un pļavās.
Barība
Upes tārtiņš vislabprātāk barību meklē seklos ūdeņos, dubļos, zemas zāles klajumos vai vietās, kur zāle neaug vispār. Tas barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem, piemēram, kukaiņiem (vabolēm, mušām, skudrām), to kāpuriem (iecienīti ir spāru kāpuri), zirnekļiem, gliemjiem, tārpiem un sīkiem vēžveidīgajiem. Kā visiem tārtiņu apakšdzimtas putniem arī tārtiņiem ir raksturīgs medību paņēmiens, mijoties ātram skrējienam ar sastingšanu. Turklāt atšķirībā no, piemēram, slokām, kas arī ir tārtiņveidīgie putni, tārtiņi medī, izmantojot redzi, nevis ar knābi iztaustot grunti. Parasti tas apstājas uz kāda pacēluma, lai varētu redzēt apkārtni. Upes tārtiņu var bieži novērot, stāvam uz vienas kājas, bet atsologotajai kājai tas ātri vibrē pirkstus, viegli pieskaroties zemes virskārtai. Pēc dažām sekundēm putniņš aizskrien nelielā attālumā un kaut ko uzlasa. Iespējams, putns ievibrē zemes virskārtu, tādējādi iztraucējot sīkās radības tajā.
Ligzdošana
Pavasarī, atgriezušies ligzdošanas teritorijās, upes tārtiņi veido pārus, izpildot skaļus riesta rituālus. Tēviņš riesta laikā šķietami bezgalīgi riņķo debesīs, tā spārnu vēdas ir lēnas un dziļas. Kad pāri ir izveidoti, upes tārtiņi kļūst klusi un nemanāmi. Upes tārtiņi veido monogāmus pārus, kas paliek kopā vismaz uz vienu sezonu. Katram ligzdojošam pārim ir sava teritorija, kas agresīvi tiek aizsargāta, turklāt putni barojas ārpus ligzdas teritorijas. Teritorija parasti atrodas dažu kilometru attālumā no iepriekšējā gada teritorijas. Parasti ligzdas atrodas savrup, lai gan reizēm var novērot izretinātu koloniju veidošanos, ligzdām atrodoties apmēram 9 metru attālumā vienai no otras. Upes tārtiņš ļoti bieži ligzdo agresīvo krasta putnu koloniju tuvumā, tādējādi arī to ligzdas ir pasargātas no ienaidniekiem.
Ligzda ir vienkārša, sekla iedobe, kas reizēm izklāta ar sausiem augiem vai akmentiņiem. Dējumā ir 3—4 gaiši brūnas olas ar tumšākiem raibumiņiem. Tās perē abi vecāki. Inkubācijas periods ilgst 22—28 dienas. Reizēm pārim mazuļus palīdz audzināt arī citi pieaugušie upes tārtiņi (1—2), kas piedalās perēšanā, mazuļu un teritorijas aizsargāšanā. Palīgi var būt gan tēviņi, gan mātītes. Visticamākais, ka šie palīgi ir iepriekšējā gada pēcnācēji. Perēšanas laikā tiek iekārtota arī viltus ligzda, kurā vecāki pavada zināmu laiku, izliekoties perējot, kā arī, tuvojoties ienaidniekam, mēdz tēlot, ka tiem ir salauzts spārns, tādējādi aizvilinot plēsēju prom no aktuālās ligzdas. Drīz pēc izšķilšanās cālēni spēj celties kājās un skriet līdzi saviem vecākiem. Putnēni ir ļoti aktīvi, kustīgi un ātri. Jaunajiem putniem apspalvojums izaug 24—29 dienu vecumā. Mātīte bieži pārtrauc rūpēties par jaunajiem putniem pirms tiem ir izaudzis pieauguša putna apspalvojums, jo ir uzsākusi perēt nākamo dējumu. Latvijā upes tārtiņam ir divi perējumi.
Sistemātika
Upes tārtiņam ir 3 pasugas:
Apdraudējums
Upes tārtiņam ir plaša kopējā izplatība, tas viegli piemērojas dažādiem barošanās apstākļiem, tomēr daudzas ligzdošanas populācijas mūsdienās samazinās. Tās apdraud cilvēku saimnieciskā darbība, kas izmaina un ietekmē upju ūdens līmeni. Ligzdošanas vietas bieži iznīcina neparedzēti uzpludinājumi, plūdi vai tieši otrādāk — teritorija kļūst pārāk sausa un aizaug. Upes tārtiņa populācijai ir raksturīgi ātri atkopties pēc lieliem zaudējumiem, jo putni atkārto dējumu, ja tas aiziet bojā. Reizēm tie ligzdo cilvēku tuvumā: grants karjeros, zivsaimniecību dīķmalās un pat uz ēku jumtiem. Tomēr atsevišķās valstīs sugas izplatība samazinās un tā ir iekļauta dažu valstu Sarkanajās grāmatās.
Pasterce
Pasterce (de) ir lielākais Austrijas ledājs valsts dienvidaustrumos, Karintijā. Sākas Augstā Tauerna augstākās virsotnes Grosgloknera austrumu nogāzē.
Globālās sasilšanas dēļ ledāja garums samazinās ar ātrumu 10 metri gadā, un tas zaudējis pusi no sava garuma no mērījumu sākumiem 1851. gadā. Ledājs atrodas Augstā Tauerna nacionālā parka teritorijā un ir populārs tūrisma objekts.
Stena Flavia
Stena Flavia ir 2008. gadā uzbūvēts kuģniecības uzņēmuma Stena Line prāmis.
Līdz 2012. gadam kuģa nosaukums bija M/S Watling Street.
Tas, sākot ar 2011. gada 25. maiju kursē maršrutā Ventspils—Trāveminde, bet sākot ar 2013. gadu tas tiek izmantots arī maršrutā Ventspils—Nīneshamne. Prāmis tiek īrēts. 2012. gada 11. oktobrī kuģi Scandlines pārdeva Zviedrijas uzņēmumam Stena Line.
Visams Ben Jeders
Visams Ben Jeders (Wissam Ben Yedder; dzimis ) ir Francijas futbolists, uzbrucējs. Kopš 2019. gada spēlē Francijas Ligue 1 kluba AS Monaco sastāvā.
Havnar Bóltfelag
Havnar Bóltfelag / HB Tórshavn ir Fēru Salu futbola klubs no Touršhavnas. Dibināts 1904. gadā, spēlē Fēru Salu futbola čempionāta Augstākajā līgā.
1996. gada Pasaules čempionāts šahā sievietēm
1996. gada Pasaules sieviešu šaha čempionāts sastāvēja no vairākiem posmiem — zonālie turnīri, starpzonu turnīri, pretendentu turnīrs un mačs par pasaules čempiones nosaukumu.
Mačā par pasaules šaha čempiones nosaukumu pretendente Žuža Polgāra uzvarēja šī titula īpašnieci Sje Dzjuņu un kļuva par pasaules čempioni.
1993. gada starpzonu turnīrs
1993. gada jūlijā un augustā Indonēzijas pilsētā Džakartā notika pasaules čempiones nosaukuma izcīņas starpzonu turnīrs, kas tika spēlēts pēc Šveices sistēmas 13 kārtās. Šajā turnīrā piedalījās labākās spēlētājas no katras FIDE zonas, kopā — 39 šahistes. No šī turnīra pretendentu turnīram kvalificējās septiņu pirmo vietu ieguvējas. Sestās un septītās vietas noskaidrošanai tika izspēlēta papildus sacensība, no kuras pretendentu turnīram kvalificējās Kramlinga un Foišora.
! !! Spēlētāja !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! Punkti !! BK
1994.-1995. gada pretendentu turnīrs
1995. gada martā Sanktpēterburgā pretendentu turnīra uzvarētājas spēlēja finālmaču, kurā dominēja Polgāra, kas uzvarēja maču ar 5½-1½ un ieguva tiesības sacensties mačā par pasaules čempiones titulu ar Sje Dzjuņu.
! !! Spēlētāja !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! Punkti !! BK
1996. gada mačs par pasaules čempiones titulu
Mačs par pasaules čempiones titulu notika 1996. gada janvārī—februārī Spānijas pilsētā Haenā, un tajā, tāpat kā pretendentu finālmačā, dominēja Polgāra, kura uzvarēja 6 partijas (pret 2) un gala rezultātā apsteidza pasaules čempioni Sje Dzjuņu par četriem punktiem. Mačā paredzēto 16 partiju vieta tika izspēlētas tikai 13, jo Polgāra sasniedza uzvarai nepieciešamos 8,5 punktus.
! Dalībnieces ||width=20| 1 ||width=20| 2 ||width=20| 3 ||width=20| 4 ||width=20| 5 ||width=20| 6 ||width=20| 7 ||width=20| 8 ||width=20| 9 ||width=20| 10 ||width=20| 11 ||width=20| 12 ||width=20| 13 || Kopā
CBERS-4
CBERS-4 jeb Ziyuan I-04 ir Ķīnas un Brazīlijas kopējās Zemes tālizpētes programmas CBERS pavadonis. Tas tika ievadīts solārsinhronā orbītā 2014. gada decembrī.
Pavadoni izgatavoja Ķīnas Kosmosa tehnoloģiju akadēmija sadarbībā ar Brazīliju.
Kosmiskajā aparātā bija uzstādīti četri instrumenti:
Sākotnēji CBERS-4 bija plānots palaist 2015. gadā. Pēc CBERS-3 zaudēšanas nesējraķetes avārijā 2013. gada decembrī tika paātrināts CBERS-4 izgatavošanas process par vienu gadu.
Lidojuma gaita
CBERS-4 tika palaists 03:26 UTC ar nesējraķeti Chang Zheng 4B no Taijuaņas pavadoņu palaišanas centra Ķīnas vidienē.
2015. gada 14. jūlijā pavadonis oficiāli tika nodots ekspluatācijā.
Bērzkalni
Bērzkalni (agrāk Jaunbauska) ir ciems Bauskas novada Īslīces pagastā. Izvietojies Mūsas kreisajā krastā Bauskas pilsētas dienvidaustrumu pierobežā 3,3 km no pagasta centra Rītausmās, 1,9 km no Bauskas centra un 69 km no Rīgas.
Slapjā pienaine
Slapjā pienaine (Lactarius uvidus) ir Latvijā reta neliela pienaiņu ģints sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami. Pastāv iespēja, ka tehniski šī suga ir tuvi radniecisku sugu komplekss, taču līdz sīkākiem pētījumiem tas nav izšķirams.
Taksonomija
Šo sugu ar nosaukumu Agaricus uvidus aprakstījis Eliass Magnuss Frīss 1818. gadā, mūsdienu nosaukumu Lactarius uvidus Fr. devis arī viņš 1838. gadā.
Bērzkalni
2020.gadā ciemu pieveinoja Bauskas pilsētai.
Slapjā pienaine
Taksonomija
Citu autoru doti nosaukumi, kas mūsdienās tiek uzskatīti par novecojušiem sinonīmiem un praksē netiek lietoti:
Bērzkalni
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Slapjā pienaine
Kladu sistēma
Pēc pašlaik nepilnīgiem ģenētiskiem pētījumiem slapjā pienaine iekļauta Uvidieni apakšsadaļā un Uvidi sadaļā, kurās ir tipiskā suga. Apakšsadaļas pārstāvjiem parasti ir lipīgas, gļotainas, purpura, violetas vai brūnganas cepurītes un balta piensula, kas mīkstumu nokrāso purpura vai violetu.
2021. gadā sugai bija atzītas divas ticamas infrasugas (taksonomiskās vienības starp pasugām un varietātēm), kurām šai laikā nebija doti oficiāli nosaukumi.
Apraksts
Kanādas austrumos aprakstītā varietāte Lactarius uvidus var. acystidiosus, augoša pie skuju kokiem, ir bez makrocistīdām un ar nedaudz izstieptākām sporām. Starp daudzajām varietātēm ir L. uvidus var. pallidus ar bālganu cepurīti un L. uvidus var. Candidulus — maza un bālgana, bieži aug piesārņotās vietās.
Augšanas apstākļi
Galvenokārt bērzu mikorizas sēne. Latvijā parasti aug atsevišķi vai nelielās grupās skābās augsnēs, purvos, skuju, lapu un jauktos mežos no augusta līdz oktobrim. Atzīmēta arī kopā ar apsēm, eglēm, liepām un vītoliem. Atrasta gandrīz visā Eiropā un Ziemeļamerikā (lai gan daļa mikologu, kā parasti, jebkuras Eiropas sugas atrašanu Ziemeļamerikā apstrīd un uzskata tās par atsevišķām sugām), arī Āzijā un Ziemeļāfrikā. Dažās valstīs, kur sugai nepieciešamo purvaino mežu apstākļu maz, tā ierakstīta aizsargājamo sugu sarakstos, kā Dānijā un Nīderlandē.
Barības vērtība
Pēc dažiem avotiem — ieteicama ēdamā sēne, taču sīvās sulas vai esošu toksīnu dēļ iepriekš novārāma. Pamatā par ēdamu to uzskata Austrumeiropā un Ziemeļāzijā. Daudzi citi avoti, galvenokārt Rietumu, to novērtē kā neēdamu, bet daži pat kā indīgu.
Līdzīgās sugas
Ārēji līdzīgākā pienaiņu ģints suga ir vītolu pienaine L. aspideus; daži autori agrāk uzskatīja tās abas par vienu sugu. Vītolu pienaines cepurītei nav brūnganas nokrāsas un tā ir vidēji mazāka, tās mīkstumam vāja ērkšķogu smarža, aug purvainākās vietās, parasti ap vītoliem. Violetā pienaine Lactarius violascens atšķiras ar tumšāku cepurīti un koncentriskām joslām uz tās, aug parasti skujkoku mežos. Līdzīgi izskatās arī vīstošā pienaine Lactarius vietus, bet tās piensula nekļūst violeta. Centrāleiropā var tikt sajaukta ar vītolu pienainei ļoti līdzīgo, bet masīvāko un mazāk izcilnētām sporām apveltīto Lactarius flavidus, kuru daļa autoru uzskata par vienu sugu ar vītolu pienaini. L. flavidus parasti aug mazāk mitrās vietās kopā ar ozoliem, dižskābaržiem un skābaržiem, Latvijā pašlaik nav konstatēta. Ziemeļamerikā aug līdzīga suga Lactarius aspideoides, kas atšķiras ar redzamām joslām uz cepurītes. Polārapgabalos un augstkalnu rajonos kopā ar pundurvītoliem sastopamas Lactarius salicis pasugas, kuru lapiņas bāli dzeltenbrūnas un sporas pilnīgi tīklotas. Ziemeļamerikas rietumos aug vai nu varietāte, vai atsevišķa suga — Lactarius montanus. Alpu kalnos aug arī līdzīgās L. pseudouvidus (cepurītes platums līdz 4 cm, lapiņas dzeltenīgas) un L. robertianus (tumšāku cepurīti un ar ciedru koka smaržu).
Štūrovo
Štūrovo ir pilsēta Slovākijā, Nitras apgabala Nove Zāmku apriņķī Donavas kreisajā krastā iepretim Ungārijas pilsētai Estergomai, ar kuru to savieno 1944. gadā nopostītais un tikai 2001. gadā atjaunotais Marijas Valērijas tilts.
Vēsture
Rakstos pilsēta pirmoreiz minēta 1075. gadā. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Štūrovo līdz 1920. gadam atradās Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Pārkāņa (Párkány). Arī slovāki pilsētu sauca par Parkanu, līdz 1948. gadā tā tika pārdēvēta par godu Ļudovītam Štūram. No 1541. līdz 1683. gada oktobrim, kad apkaimē tika izcīnīta Pārkāņas kauja, pilsēta atradās Osmaņu impērijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā, pamatojoties uz Pirmajām Vīnes arbitrāžām no 1938. līdz 1945. gadam ietilpa Ungārijā. 1968. gadā Štūrovo tika uzcelts celulozes kombināts (Juhoslovenské celulózky a papierne). No 1993. gada - Slovākijā.
Cilvēki
2001. gadā vairums pilsētas iedzīvotāju bija ungāri (68,7 %), dzīvoja arī slovāki (28,1 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (77,18 %), nereliģiozi (16,45 %).
Jānis Stiprais
Jānis Stiprais (1870-1946) bija latviešu skolotājs, žurnālists un tautsaimnieks. Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijas direktors (1922–1935), Latvijas Universitātes Tautsaimniecības fakultātes privātdocents. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1870. gada 31. augustā (18. augustā pēc vecā stila) Vecpiebalgas pagasta "Antēnos" (tagad Kaives pagastā) zemnieka ģimenē. Mācījās Kaibēnu skolā (1880–1882) pie M. Kaudzītes un R. Kaudzītes, Skujenes draudzes skolā (1883 –1886), Rīgas Pētera I reālskolā (1887–1892). Studēja Rīgas Politehniskā institūta tirdzniecības nodaļā (1892–1893, 1899–1904), starplaikā strādāja par mājskolotāju (1894–1899). Pēc institūta beigšanas pārcēlās uz dzīvi Sibīrijā, bija skolotājs Tomskas biržas komercskolā (1904–1906).
Pēc atgriešanās Latvijā bija skolotājs Tukuma tirdzniecības skolā (1906–1918, no 1909. gada direktors). Pirmā pasaules kara laikā evakuējās uz Vidzemi, bija Valkas ģimnāzijas direktors, Kurzemes Zemes padomes deputāts (1917), pēc kara beigām Tukuma ģimnāzijas direktors (1920–1922), Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijas direktors (1922–1935), Viļa Olava komercskolas direktors (1935–1936). Līdztekus kopš 1922. gada latviešu tirdzniecības korespondences lektors Latvijas Universitātes Tautsaimniecības fakultātē, vēlāk privātdocents. Latvijas Sarkanā Krusta un Skolotāju kooperatīva valdes loceklis.
Miris 1946. gada 30. aprīlī Rīgā, apglabāts Rīgas Meža kapos.
Darbi
Tulkojis Frīdriha Šillera "Marija Stjuarte" un Hermaņa Zūdermaņa "Fricītis".
Griničas sala
Griničas sala (en, es) ir sala Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga vidusdaļā. Ap 4 km platais Angļu šaurums to atdala no Roberta salas ziemeļaustrumos, bet ap 3 km platais Makfārleina šaurums dienvidrietumos — no Livingstona salas. Lielāko daļu salas teritorijas klāj ledājs, kurā paceļas vairākas klinšainas smailes, augstākā no kurām ir Momčila smaile (625 m) salas dienvidos. Krasti roboti, daudz līču un pussalu. Ziemeļu piekrastē daudz nelielu saliņu un klinšu.
Salu 19. gadsimta sākumā atklāja britu roņu mednieki un sākotnēji to iekļāva vienotā sauszemes gabalā kopā ar tuvējām Nelsona, Roberta un Karaļa Džordža salām. Pirmais kā atsevišķu salu to nokartēja Godārs (Goddard) 1821. gada kartē vai Krievijas antarktiskā ekspedīcija Fabiāna fon Belinshauzena vadībā 1821. gada 25. janvārī, kas to nosauca par Berezinas salu (ru) par godu 1812. gada kara kaujām pie Berezinas upes tagadējā Baltkrievijā. Tagadējo nosaukumu salai devuši roņu mednieki vai nu par godu Griničas pilsētai Anglijā (mūsdienās — Londonas rajons), vai tāda paša nosaukuma pilsētai Konektikutā, ASV. Saukta arī par Sartoriusa salu (Sartorius Island) par godu Džeimsa Vedela dienesta biedram, britu flotes kapteinim Džordžam Rosam Sartoriusam (George Rose Sartorius).
Salā darbojas divas polārstacijas — kopš 1947. gada Čīles vissezonas stacija Arturoprata un kopš 1990. gada Ekvadoras vasaras stacija Maldonado.
Erdeneta
Erdeneta (mn) ir pilsēta Mongolijas ziemeļos, Orhonas aimaka centrs. Ar aptuveni 100 000 iedzīvotājiem Erdeneta ir otrā lielākā pilsēta valstī.
Erdenetā bērnību pavadījis Ukrainas prezidents Volodimirs Zelenskis. Šeit jaunību pavadījis Mongolijas prezidents Elbegdordžs Cahjagīns.
Volters Bakmesters
Volters Selbijs Bakmesters (en; dzimis, miris ) bija britu polo spēlētājs, izcīnījis divas sudraba medaļas 1900. un 1908. gada vasaras olimpisko spēļu polo sacensībās.
Biogrāfija
Dzimis 1872. gada 16. oktobrī Vimbldonā, Tomasa Voltera Bakmestera un Emmas Kerolīnas Veinblesas ģimenē. Izglītību ieguvis Reptonas skolā un Trīsvienības koledžā, Kembridžā. Skolas laikā viņš spēlēja futbolu un bija Kembridžas polo komandas biedrs, vēlāk arī tās kapteinis.
Seikaļi
Seikaļi ir ciems Skaistas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 279 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Ildza ezers, Soms.
VSAC "Zemgale" filiāle "Jelgava"
VSAC "Zemgale" filiāle "Jelgava" ir Valsts sociālās aprūpes centra (VSAC) "Zemgale" filiāle, kas atrodas Kalnciema ceļā 109 Jelgavā, netālu no Iecavas ietekas Lielupē, autoceļa P99 malā. Tajā dzīvo I un II grupas invalīdi no 18 gadu vecuma ar smagiem garīga rakstura traucējumiem. Klientiem nodrošina sociālo aprūpi, ēdināšanu, sociālo rehabilitāciju un medicīnisko aprūpi.
Vēsture
Dibināta 1900. gadā Ozolnieku pagastā kā bērnu patversme "Ozoli". Pēc Otrā pasaules kara līdz 1970. gadam šeit atradās veco ļaužu pansionāts, vēlāk vecajai ēkai piebūvēja jaunu korpusu. 1974. gadā veco ļaužu pansionātu pārveidoja par psihoneiroloģisko pansionātu "Jelgava". 1997. gadā psihoneiroloģisko pansionātu pārveidoja par Specializēto valsts sociālās aprūpes centru "Jelgava". 2004. gadā iestādi pārdēvēja par Sociālās aprūpes centru "Jelgava".
ERAF projekta "Sociālo pakalpojumu infrastruktūras un pakalpojumu attīstīšana klientu rehabilitācijai, integrācijai sabiedrībā un darba tirgū Zemgales reģionā" ietvaros 2007. gadā uz sociālās aprūpes centra "Jelgava" bāzes radīja t.s. pusceļa māju, kurā daļu klientu sagatavoja dzīvei grupu dzīvokļos pašvaldībā un integrācijai sabiedrībā. 2010. gadā to iekļāva Labklājības ministrijas pakļautībā esoššajā Valsts sociālās aprūpes centrā "Zemgale", kurā ietilpst arī sociālās aprūpes centrs (SAC) "Iecava", SAC "Īle" Lielbērzē, SAC "Ķīši" un SAC "Ziedkalne" Mūrmuižā.
Kerims Kerimovs
Kerims Kerimovs (Kərim Abbasəli oğlu Kərimov; dzimis, miris ) bija azerbaidžāņu tautības PSRS militārais inženieris, darbojies kosmonautikas jomā.
Kerims Kerimovs 1942. gada martā absolvēja Azerbaidžānas industriālo institūtu. 1942. gada aprīlī viņš sāka militāro dienestu. 1943. gada oktobrī pabeidza Dzeržinska artilērijas akadēmiju. Līdz 1945. gadam Kerimovs kara rūpnīcā Maskavā bija reaktīvo mīnmetēju Katjuša BM-13 lādiņu pieņemšanas vecākais tehniķis.
Pēc kara Kerims Kerimovs dienēja Bruņoto spēku Galvenās artilērijas pārvaldes 4. pārvaldē. No 1946. līdz 1949. gadam kopā ar citiem raķešu speciālistiem vairākkārt devās uz uz okupēto Vāciju un Austriju ievākt informāciju par ballistisko raķeti V-2 un citiem reaktīvajiem ieročiem. 1953. gadā iecelts par 3. pārvaldes priekšnieka vietnieku; vēlāk bija 1. pārvaldes priekšnieks, 4. pārvaldes priekšnieks. 1963. gadā Kerimovs kļuva par Raķešu bruņojuma galvenās pārvaldes 3. pārvaldes priekšnieku. Viņš uzraudzīja starpkontinentālo ballistisko raķešu izstrādi un izmēģinājumus. Par pavadoņu fotoizlūkošanas kompleksa Zenit saņēma Ļeņina prēmiju. 1965. gadā iecelts par PSRS Vispārējās mašīnbūves ministrijas Galvenās kosmiskās pārvaldes priekšnieku. 1967. gada oktobrī, pēc divu bezpilota kosmisko aparātu (Kosmos-186 un Kosmos-188) saslēgšanās orbītā, Kerimam Kerimovam piešķirta ģenerālleitnanta dienesta pakāpe.
No 1974. līdz 1991. gadam Kerimovs bija Centrālā zinātniski pētnieciskā mašīnbūves institūta direktora pirmais vietnieks lidojumu vadības lietās. Viņš uzraudzīja PSRS un ASV kopējā pilotējamā lidojuma Apollo — Sojuz sagatavošanas darbus, vēlāk arī lietas, saistītas ar orbitālo staciju Mir.
Pēc Sergeja Koroļova nāves 1966. gadā Kerims Kerimovs pildīja arī pilotējamo lidojumu Valsts komisijas priekšsēdētāja pienākumus. Tieši viņam visas kosmosa kuģu apkalpes, stāvot kosmodromā, ziņoja par gatavību lidojumam, kā arī pēc nolaišanās atskaitījās par uzdevumu izpildi. Lai arī šīs ziņojumu nodošanas tika rādītas televīzijā, pats Kerimovs bija redzams tikai no mugurpuses; viņa vārds netika izpausts masu medijos. Valsts komisijas priekšsēdētāja personība nokļuva atklātībā tikai 1987. gadā, sākoties Pārkārtošanās procesiem. 1991. gadā Kerimovs aizgāja pensijā, turpinot darboties kā zinātniskais konsultants.
Policijas kabīne
Policijas kabīne ir publiska telefona kabīne, ko var izmantot policijas darbinieki vai sabiedrības locekļi, lai sazinātos ar policiju. Apvienotajā Karalistē policijas kabīnes izmantoja 20. gadsimtā, sākot no 20. gadu sākuma. Kabīnes iekšpuse faktiski bija miniatūrs policijas iecirknis, ko izmantoja policijas darbinieki, lai lasītu un aizpildītu ziņojumus, ieturētu maltīti un pat uz laiku aizturētu personas līdz policijas transporta ierašanās brīdim.
Pirmie publiskie policijas tālruņi Lielbritānijā parādījās Glāzgovā 1891. gadā. Tie atradās augstās, sešstūra formas čuguna kabīnēs, kas bija nokrāsotas sarkanā krāsā. Pie jumta tām bija piestiprinātas lielas gāzes laternas, kā arī mehānisms, kas ļāva centrālajam policijas iecirknim iedegt laternas kā signālus tuvumā esošajiem policistiem, lai tie sazinātos ar iecirkni un saņemtu norādījumus.
Londonas Sitijā joprojām atrodas astoņi šādi nefunkcionējoši policijas "izsaukumu posteņi", kas iekļauti II pakāpes pieminekļu sarakstā.
Policijas kabīnes tika izmantotas pirms mobilo telekomunikāciju ēras. Mūsdienās Lielbritānijas policijas darbinieki lieto portatīvās rācijas (sarunu ierīces) un mobilos tālruņus, nevis paļaujas uz fiksētiem telefona sakariem. Lielākā daļa kabīņu tagad vairs netiek lietotas un ir izņemtas no ekspluatācijas.
Tipiskā policijas kabīnē atradās telefons, kas bija tieši savienots ar vietējo policijas iecirkni, ļaujot patrulējošajiem darbiniekiem sazināties ar iecirkni, ziņot par kaut ko neparastu vai vajadzības gadījumā lūgt palīdzību. Telefons atradās nevis pašā kabīnē, bet aiz nelielām durtiņām kabīnes priekšpusē, lai to varētu izmantot arī no ārpuses. Kabīnes augšpusē mirgoja gaisma, lai brīdinātu policistus, ka viņiem jāsazinās ar iecirkni. Policijas kabīnes parasti bija zilas, bet piemēram, Glāzgovā tās līdz 60. gadu beigām bija sarkanas. Papildus telefonam tajās bija aprīkojums, piemēram, incidentu grāmatiņa, ugunsdzēšamais aparāts un pirmās palīdzības aptieciņa.
Seriālā Doctor Who
BBC zinātniskās fantastikas televīzijas seriālā Doctor Who galvenais varonis Doktors ceļo pa izplatījumu kosmosa kuģī un laika mašīnā TARDIS, kas ir maskēta kā Makenzija Trenča stila policijas kabīne. Lai gan šovā šādas TARDIS parasti spēj maskēties, lai saplūstu ar apkārtni, šī kuģa maskēšanās iekārta sabojājās un ļāva TARDIS materializēties tikai kā policijas kabīnei, izņemot vienu epizodi 1985. gadā. Seriāls Doctor Who sākotnēji tika pārraidīts no 1963. līdz 1989. gadam; kad 70. gados policijas kabīnes pakāpeniski tika likvidētas, laika gaitā zilās policijas kabīnes attēls kļuva tikpat saistīts ar Doctor Who, kā ar policiju. 1996. gadā BBC iesniedza pieteikumu preču zīmei, lai izmantotu zilās policijas kabīnes dizainu ar Doctor Who saistītajā tirdzniecībā. Savukārt Metropolitēna policija 1998. gadā iesniedza iebildumu, apgalvojot, ka tai pieder tiesības uz policijas kabīnes attēlu. 2002. gadā Patentu valde lēma par labu BBC, pamatojot, ka nav pierādījumu, ka Metropolitēna policija vai kādi citi policijas spēki kādreiz būtu reģistrējuši šādu attēlu kā preču zīmi. Turklāt BBC jau vairāk nekā trīs gadu desmitus bez policijas sūdzībām bija pārdevusi preces, kuru pamatā ir policijas kabīnes attēls. Seriāls tika atjaunots 2005. gadā, un policijas kabīne joprojām ir redzama praktiski katrā sērijā.
Lai gan sērijā izmantotās TARDIS izmēri un krāsa ir daudzkārt mainījušies, neviens no BBC rekvizītiem nav bijis oriģinālā Makenzija Trenča modeļa precīza kopija. Raidījuma kontekstā tas tika skaidrots tā, ka TARDIS maskēšanās iekārtām ("hameleonu ķēdēm") ir tendence darboties nedaudz neprecīzi, ja tās pārāk ilgi tiek atstātas vienā iestatījumā, un jebkurā gadījumā Doktora TARDIS "ķēde" nedarbojas.
Artis Ate
Artis Ate (dzimis Rucavā) ir latviešu basketbolists, spēlē uzbrūkošā aizsarga un vieglā uzbrucēja pozīcijā. 2023. gadā pārstāv Lietuvas Basketbola līgas klubu Pasvales "Pieno žvaigzdes", bet vairākas iepriekšējās sezzonas aizvadījis Latvijas Basketbola līgas (LBL) vienībā VEF Rīga, būdams arī komandas kapteinis. Četrkārtējs LBL čempions un divkārtējs Latvijas—Igaunijas Basketbola līgas čempions. A. Ate ir Latvijas basketbola izlases spēlētājs.
A. Ates jaunākais brālis Arnis Ate arī ir spēlējis basketbolu, pārstāvot BK Liepāja, bet šobrīd spēlē amatieru komandā BK Nīca Reģionālajā basketbola līgā.
Karejera
Basketbolā trenējies Liepājas sporta skolā pie trenera Induļa Možeika, pārstāvējis Liepājas komandu LJBL.
Karjeras laikā A. Ate ir pārstāvējis dzimtās puses komandu BK Liepāja no 2008. līdz 2014. gadam, kā arī titulētākos LBL klubus BK Ventspils un VEF Rīga. Spēlējis arī Rumānijā. Ievērojamākos rezultātus sasniedzis kā VEF spēlētājs, ar ko bijis četrkārtējs LBL čempions un divkārtējs Latvijas—Igaunijas Basketbola līgas čempions. Bijis VEF kapteinis.
2023. gada vasarā A. Ate pārcēlās uz Lietuvas Basketbola līgas klubu Pasvales "Pieno žvaigzdes".
A. Ate nav spēlējis jaunatnes izlasēs, toties kopš 2018. gada kļuvis par pastāvīgu Latvijas basketbola izlases spēlētāju.
Agņeška Brustmane
Agņeška Brustmane (pl; dzimusi Varšavā) ir Polijas starptautiskā lielmeistare šahā (WGM, 1985).
Biogrāfija
Šahu iemācījusies spēlēt 10 gadu vecumā, pirmais treneris ir bijis tēvs. 13 gadu vecumā piedalījusies Polijas junioru šaha čempionātā. 1978. gadā debitējusi Polijas sieviešu šaha čempionātā, kurā palikusi 9. vietā. Vēlākajos gados vēl desmit reizes piedalījusies Polijas sieviešu šaha čempionātos, kuros izcīnījusi 8 medaļas: 4 zelta (1982, 1984, 1987, 1996), 2 sudraba (1980, 1999) un 2 bronzas (1983, 1995).
Savā šahistes karjerā guvusi vairākus starptautiskus panākumus. 1980. gadā uzvarējusi Eiropas junioru šaha čempionātā, bet 1982. gadā - Pasaules junioru šaha kausā. Par šiem panākumiem FIDE Brustmanei piešķīra starptautiskās meistares nosaukumu (WIM, 1982).
Divas reizes Brustmane ļoti sekmīgi piedalījusies Pasaules čempiones nosaukuma izcīņas ciklos. 1986. gadā viņa ieņēma 6. vietu pretendentu turnīrā Malmē, bet 1988. gadā pretendentu turnīrā Gruzijā atkārtoja šo rezultātu, būdama vienīgā no turnīra dalībniecēm, kas tolaik nepārstāvēja Padomju Savienību.
Deviņas reizes pārstāvējusi Polijas izlasi Pasaules šaha olimpiādēs. Lielākais panākums ir bijis 1980. gada olimpiādē Valletā, kur izcīnījusi sudraba medaļu pie sava galdiņa, kā arī palīdzējusi Polijas komandai iegūt bronzas medaļas kopvērtējumā.
Pēc aktīvās šahistes gaitu beigām pievērsusies šaha sacensību tiesāšanai un 2011. gadā ieguvusi FIDE starptautiskā tiesneša nosaukumu.
2004. gadā ieguvusi maģistra grādu Varšavas Sociālo un humanitāro zinātņu universitātē.
Skubiņi
Skubiņi (izloksnē arī Skubīni) ir ciems Cēsu novada Jaunpiebalgas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Lašu apakškohorta
Lašu apakškohorta (Protacanthopterygii) ir viena no starspuru klases (Actinopteri) apakškohortām, kas pieder progresīvo kaulzivju kohortai (Euteleosteomorpha). Lašu apakškohortā ir 4 kārtas. Šīs grupas sugas dzīvo gan saldūdens tilpēs, gan jūrās. Senākās sugas radās apmēram pirms 150 miljoniem gadu krīta periodā vai pat juras perioda beigās.
Lašu apakškohortas sugas pamatā dzīvo mērenā klimata ūdeņos un lielākā sugu dažādība sastopama ziemeļu puslodē. Dienvidu puslodi sasniedz tikai Klusā okeāna sugas.
Īpašības
Lašu apakškohortas sugu zivīm ir vairākas kopīgas anatomiskas iezīmes. Tām ir vairāk kā 24 muguras skriemeļi, epicentrāli skrimšļi, viens supraorbitāls kauls, tauku spura un asi zobi. Lielākā daļa šis grupas zivju ir plēsīgas un medī vidēji lielas zivis.
Lielākā daļa ir anadromās zivis – ceļotājzivis, kuras izplatītas jūrā un veic regulāras nārsta migrācijas uz saldūdeņiem. Tās spēj dzīvot dažādās vidēs un viegli tās nomainīt, dzīvojot gan saldūdenī, gan viegli sāļā ūdenī, gan okeānā. Valda uzskats, ka vēsturiski grupa attīstījusies ziemeļu puslodes piekrastes ūdeņos.
Skursteņi
Skursteņi vai Skursteņmuiža ir ciems Jelgavas novada Sesavas pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā Skursteņu strauta krastā 3 km no pagasta centra Sesavas, 37 km no novada domes Jelgavā un 82 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Skursteņmuižas (Schorstädt) centru. Muižas apbūve (dzīvojamā māja un kalpu māja «Baltais ērberģis») un parks ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis.
Debess pols
Debess poli ir punkti, kuros pasaules ass šķērso debess sfēru. Izšķir debess ziemeļpolu un debess dienvidpolu. Novērotājam, kurš stāv uz Zemes ziemeļpola vai dienvidpola, attiecīgais debess pols atradīsies tieši virs galvas. Raugoties debesīs uz šo polu, redzams, ka tas ir nekustīgs, bet debess ķermeņi rotē ap to. Tomēr debess pola nekustība attiecībā pret zvaigznēm ir maldīga, jo tas lēnām pārvietojas precesijas dēļ.
Debess ziemeļpols atrodas Mazā Lāča zvaigznājā. Debess dienvidpols – Oktanta zvaigznājā.
Pēteris Liepiņš (ģeologs)
Pēteris Liepiņš ir latviešu ģeologs, paleontologs, ģeoloģijas un mineraloģijas zinātņu kandidāts (1953). LVU mācībspēks (lasīja arī lekcijas) (1939-1946), LPSR ZA Ģeoloģijas institūta līdzstrādnieks (1946-1964). Pētījis devona un triasa nogulumus Latvijas teritorijā. Viens no ievērojamākajiem Galvenā devona lauka un Baltijas ģeoloģijas un devona stratigrāfijas pētniekiem. Ir daudzu publikāciju autors.
Dzīves gājums
Pēteris Liepiņš dzimis 1907. gada 11. februārī Madonas apriņķa, Kalsnavas pagasta Tutenos. Savas skolas gaitas viņš uzsāka Kalsnavā un 1920. gadā pabeidza Kalsnavas 2. pakāpes pamatskolu. Tālāk izglītību turpināja Rīgas apriņķa ģimnāzijā Pļaviņās, kuru ar labām un teicamām sekmēm beidza 1925. gadā.
Pēc ģimnāzijas beigšanas Pēteris iestājās Latvijas Universitātē matemātikas - dabaszinātņu fakultātē un specializējās augu fizioloģijā. 1932. gada 27. maijā viņš aizstāvēja diplomdarbu "Mn savienojumu iespaids uz aļģu un sūnu ūdens kultūrām", kas tika novērtēts ar atzīmi "ļoti sekmīgi". Beidzot universitāti, P. Liepiņam tika piešķirts dabaszinātņu kandidāta grāds. Vēlāk izglītības reformas rezultātā 1939. gada 27. septembrī to pārdēvēja par dabaszinātņu maģistru. Pēc studiju beigšanas, pildot Latvijas pilsoņa pienākumu, Pēteris no 1932. gada oktobra līdz 1933. gada oktobrim dienēja Latvijas armijā, Rīgas kājnieku pulkā. Beidzoties dienestam armijā sākās viņa pedagoģiskā darbība, kas turpinājās gandrīz 20 gadus. Trīs mācību gadus līdz 1936. gada septembrim Liepiņš strādāja Ilūkstes apriņķa Medumu pamatskolā par skolas pārzini. Pēc tam viņš nokārtoja Izglītības ministrijas cenza komisijas pārbaudījumus un saņēma apliecību kā pilntiesīgs vidusskolas skolotājs ar tiesībām mācīt dabaszinības un ģeogrāfiju. No 1936. gada septembra līdz 1939. gada maijam P. Liepiņš strādāja par dabazinību un geogrāfijas skolotāju Rīgas 1. un 3. Valsts ģimnāzijā. Paralēli tam 1938. gadā viņš sāka darboties par volontieri LU Ģeoloģijas institūtā. 1939. gada 10. maijā P. Liepiņu ievēlēja par jaunāko asistentu LU Ģeoloģijas un Paleontoloģijas institūtā. Tā sākās viņa darbs pie studentu izglītošanas, pasniedzot tiem zemes zinātnes. Paralēli darbam universitātē Liepiņš veica arī atsevišķus darbus Zemes bagātību pētīšanas institūtā.
1943. gada 15. aprīlī tika pieņemts lēmums P. Liepiņu iecelt par asistentu. V. Zāna un N. Delles atsauksmē par viņu ir teikts tā:
Taču, neraugoties uz popularitāti, Liepiņam šis laiks nebija viegls. Viņa personas lietā drošības struktūrās šajā laikā krājās personas pieprasījumi gan par darbību kara laikā un iespējamo sadarbību ar fašistiem, gan arī par iespējamo budža statusu, jo Kalsnavas pagastā joprojām atradās viņa dzimtās Druvēnu mājas. 1945. gada 21. aprīlī P. Liepiņš tika apstiprināts par docenta vietas izpildītāju LVU Ģeologijas un augsnes fakultātē, bet 1946. gada 21. novembrī tika saņemts PSRS Augstākās izglītības ministrijas rīkojums atlikt docenta nosaukuma piešķiršanu, kamēr universitātes padome piešķirs zinātņu kandidāta grādu kā savā laikā maģistra grādu saņēmušam. Taču zinātņu kandidāta grāds netika piešķirts, jo Pēteris neatbilst šim līmenim.