cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Izraēlas ķēniņvalsts
Izveidošana un sadalīšanās
Pēc Saula troni uz īsu laiku mantoja viņa dēls, taču par viņa patieso mantinieku uzskatāms ķēniņš Dāvids, kas izvēlējās Jeruzalemi par savas valsts galvaspilsētu un izveidoja centralizētu monarhiju. Dāvids bija veiksmīgs karavadonis, kas nostiprināja un paplašināja Izraēlas robežas. Viens no viņa dēliem un mantinieks, ķēniņš Zālamans ir viens no vislabāk zināmajiem Bībeles personāžiem, kas vēl vairāk nostiprināja Izraēlu, kā arī uzbūvēja vissvētāko jūdaisma svētnīcu - Jeruzalemes templi. Zālamana mantinieka Rehobeāma nepārdomātās politikas dēļ Izraēla sadalījās divās daļās: Izraēlas un Jūdejas ķēniņvalstīs.
Neatkarība
Vienotajai valstij sadaloties, tās ziemeļu daļā, kurā dzīvoja desmit no izraēļu ciltīm, izveidojās Izraēlas ķēniņvalsts, kas pastāvēja līdz aptuveni 720. gadam p. m. ē, kad to iekaroja un iznīcināja Asīrija. Izraēlā neturpinājās ķēniņa Dāvida dinastija, tāpēc tās pastāvēšanas laikā bieži mainījās dinastijas, vara tika iegūta vardarbīgi. Izraēla bija lielāka, turīgāka un lauksaimniecībai piemērotāka nekā Jūdeja. Ķēniņi bija iecietīgi pret elkdievību un centās radīt no Jeruzalemes Tempļa neatkarīgas kulta vietas.
Sagrāve
Izraēlas ķēniņvalsts sabruka karos ar Asīriju. Asīrijas valdnieks Tiglapalasārs III iekaroja trīs ebreju ziemeļu cilšu teritoriju un to iedzīvotājus vai nu padzina vai deportēja uz Asīriju. Pārpalikušo valsts daļu iekaroja Asīrijas valdnieks Sargons II, kas sagrāba galvaspilsētu Samāriju un iedzīvotājus (Bībelē minēti 27 290 cilvēki) atkal deportēja uz Asīriju.
Asīriešu deportāciju rezultātā radās mīts par zudušajām desmit ciltīm, kuru pēcnācēji it kā esot izkaisīti pa visu pasauli, lai arī Bībelē skaidri aprakstīts, ka ne jau visas ebreju ziemeļu ciltis tika deportētas. Vēsturnieki uzskata, ka no aptuveni 200 000 iedzīvotājiem deportēti esot tikai 40 000. Liela daļa iedzīvotāju vai nu turpināja savu dzīvi, vai arī aizbēga uz Jūdejas ķēniņvalsti, kuras galvaspilsēta Jeruzaleme tajos gados ievērojami palielinājās un pat uzcēla plašāku pilsētas aizsargmūri.
Tušina
Tušina (pl) ir pilsēta Polijas vidusdaļā, Lodzas vojevodistē uz ziemeļiem no Lodzas. Pilsētā savu bērnību pavadīja rakstnieks Vladislavs Rejmonts (Władysław Reymont, 1867—1925). Mākslinieka Jankela Adlera (Jankel Adler, 1895—1949) dzimtā pilsēta.
Spoguļkamera
Spoguļkamera (SLR, single-lens relfex) ir fotoaparāts ar pusautomātisku kustīga spoguļa sistēmu. Lietojot spoguļkameru, fotogrāfs var precīzi redzēt, kas tiks uzņemts uz filmas vai ciparu sensora. Tam pretstatā, senāku tipu fotoaparātos skatu meklētājā redzamais attēls var ievērojami atšķirties no tā, kas nonāk uz filmas.
Pirms spoguļkameru izgudrošanas visos fotoaparātos ar skatu meklētājiem bija divi gaismas ceļi: viens veda caur objektīvu uz filmu, otrs veda uz skatu meklētāju un atradās virs (TLR) vai sāņus (tālmēra fotoaparāti) no pirmā. Tā kā skatu meklētājs un filma nevar atrasties vienā vietā, objektīvi ir pavērsti tā, lai no tiem redzamie attēli pārklātos kādā fiksētā punktā fotoaparāta priekšā. Šāds novietojums nesagādā problēmas, fotografējot vidējā un lielā attālumā, bet, fotografējot tuvumā, iespējama paralakses kļūda. Arī fokusa iestādīšana var būt neērta.
Fotogrāfs fokusu var iestādīt vai nu manuāli, vai arī to var automātiski iestādīt autofokusa sistēma. Skatu meklētājs var saturēt fokusēšanas matekrānu.
Līdz pat deviņdesmitajiem gadiem spoguļkamerām bija vismodernākā pieejamā fotogrāfiskās priekšapskata sistēma. Līdz ar ciparu fotoaparātu tehnoloģiju un LCD ekrānu attīstību spoguļkameru popularitāte ir mazinājusies. Praktiski visiem ciparu fotoaparātiem ir LCD ekrāns, kas ļauj precīzi redzēt, kas nonāk uz ciparu sensora. Tomēr spoguļkameras vēl aizvien ir populāras starp profesionāļiem, jo LCD ekrānu izšķirtspēja, kontrasts, attēla atsvaidzināšanas ātrums un krāsu atveidojums nevar sacensties ar optiskajiem skatu meklētājiem.
Federālais izmeklēšanas birojs
ASV Federālais izmeklēšanas birojs (en), plašāk pazīstams ar akronīmu FIB, ir Amerikas Savienoto Valstu tieslietu departaments, kas darbojas gan kā federālo noziegumu izmeklēšanas iestāde, gan kā iekšējās izmeklēšanas aģentūra. FIB vadība atrodas ASV galvaspilsētā Vašingtonā. Visā valstī ir izvietoti 56 galvenie biroji, kā arī vairāk nekā 400 biroji, kas izvietoti mazākās ASV pilsētās. FIB tika dibināts 1908. gadā.
FIB galvenie uzdevumi ir pasargāt ASV no teroristu uzbrukumiem, aizsargāt ASV pret ārvalstu izlūkdienestiem un spiegošanu, korupcijas apkarošana, aizsargāt pilsoņu tiesības.
Acetona peroksīds
Acetona peroksīds (triacetona peroksīds, TATP, C9H18O6) ir balta, kristāliska viela. Tā ir sprāgstviela, kas jutīga pret berzi un karstumu. Šai vielai ir vairāki nestabili izomēri, no kuriem stabilākais ir trimērs. Mazāk skābā vidē ir iespējams arī iegūt tetramēru, bet šāda reakcija notiek lēnāk. Dimērs un it īpaši monomērs ir ļoti nestabili. Istabas temperatūrā trimērs lēnām sublimējas par dimēru. Viela ir indīga.
Izmantošana
Ketonu peroksīdus, tai skaitā acetona peroksīdu, dažreiz lieto kā polimerizācijas iniciatorus polimēru ražošanā. Acetona peroksīds ir iegūstams no relatīvi pieejamām izejvielām, taču ir ļoti nestabils, nestabilāks pat par nitroglicerīnu.
Acetona peroksīdu izmantoja džihādistu pašnāvnieki 13. novembra terora aktos Parīzē, tas tika lietots arī terora aktos Briselē 2016. gada 22. martā.
Pajenčno
Pajenčno - pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lodzas vojevodistē uz rietumiem no Radomsko.
Lenons
Lenons vai Lenone ir angļu uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Armitsteds
Armitsteds var būt:
Minors (nozīmju atdalīšana)
Minors var nozīmēt:
Buržuāzija
Buržuāzija socioloģijā un politoloģijā ir termins, ar kuru apzīmē vēsturiskas sociālekonomiskas šķiras. Vārds cēlies no senfranču valodas vārda burgeis (nocietināta pilsēta) un sākotnēji apzīmēja pilsētu iedzīvotājus — tirgotājus un amatniekus. Rietumeiropā kopš 18. gadsimta beigām termins "buržuāzija" tiek attiecināts uz sociālo šķiru, kurai pieder kapitāls, un šīs šķiras kultūru, kamēr termins "buržuji" tiek attiecināts uz pārticīgākās sabiedrības pārstāvjiem kapitālistiskās sabiedrībās.
Mūsdienu akadēmiskajās teorijās termins "buržuāzija" pārsvarā tiek lietots kā sinonīms vadošajai kapitālistiskās sabiedrības šķirai. Marksismā šīs buržuāzijas klases neatņemama raksturiezīme ir tās pastāvīga pārvaldība pār ražošanas līdzekļiem.
Evi Zahenbahere-Štēle
Evi Zahenbahere-Štēle (de; dzimusi Traunšteinā, Bavārijā, Vācijā) ir bijusī vācu distanču slēpotāja un biatloniste. Vācijas distanču slēpošanas izlasē kopš 1998. gada, izcīnījusi piecas Olimpisko spēļu medaļas, tai skaitā divas zelta medaļas. Kopš 2012. gada startēja biatlona sacensībās, 2013. gada martā debitēja biatlona Pasaules kausa sacensībās.
Savās pirmajās ziemas olimpiskajās spēlēs 2002. gadā Soltleiksitijā izcīnīja zelta medaļu 4×5 km stafetē un sudrabu individuālajā sprinta distancē, 2006. gada olimpiādē Turīnā viņa kopā ar Vācijas komandu izcīnīja sudrabu 4 × 5 km stafetē, bet 2010. gadā Vankūverā kļuva par olimpisko čempioni komandu sprintā kopā ar Klaudiju Nīstadi un par olimpisko vicečempioni 4 × 5 km stafetē. 2006. gada Olimpiskajās spēlēs E. Zahenbahere-Štēle saņēma īslaicīgu diskvalifikāciju par pārāk augstu hemoglobīna līmeni asinīs.
2014. gada februārī,, kur sportiste piedalījās jau kā biatloniste un izcīnīja divas ceturtās vietas (masu startā un jauktajā stafetē), sportistei tika konstatētas pozitīvas dopinga analīzes. Abās disciplīnās, kurās ieguva ceturto vietu, sportiste saņēma diskvalifikāciju un tika izraidīta no olimpiskā ciemata. 2014. gada novembrī paziņoja par karjeras beigšanu.
Precējusies ar vācu kalnu slēpotāju Johanu Štēli.
Hosa
Hosa ir slovāku uzvārds. Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Minors (lineārā algebra)
Minors ir n-tās kārtas matricas determinants ar kārtu k, kas paliek pāri, no determinanta izmetot (izvēlētas) rindas un  kolonnas.
Ar apzīmē minoru, kas iegūts, izmetot no sākotnējā determinanta i-to rindiņu un j-to kolonnu.
Piemērs
Izvēloties i=2,j=3:
Žagare (zeme)
Žagare (latīņu: Sagera) bija seno zemgaļu pilsnovads tagadējās Lietuvas ziemeļdaļā starp Ventas, Svētes un Mūsas upēm. Ziemeļos tas robežojās ar Tērvetenes, Spārnenes un Dobenes novadiem. Austrumos no tā Mūsas krastos pletās Silenes novads, bet rietumos pāri Ventai atradās kuršu apdzīvotais Ceklis. Dienvidos Žagares zeme savienojās ar žemaišu zemēm.
Vēsture
Pirmo reizi Žagares zeme pieminēta Zemgales dalīšanas līgumā 1254. gadā. Žagares pārvaldei tika iecelts savs fogts, kuru padzina 1259. gada Zemgaļu sacelšanās laikā. Pēc Melnas līguma noslēgšanas 1422. gadā to iekļāva Žemaitijas sastāvā. Mūsdienās Žagares pilsnovada teritorijā atrodas Šauļu apriņķa Akmenes, Jonišķu, daļēji Kuršēnu rajoni.
Galvenais pilskalns
Pēc Augusta Bīlenšteina uzskata Žagare zemes galvenais pilskalns ir bijis Raktes jeb Raktuves kalns tagadējā Žagares pilsētā, uz kura tagad uzcelta katoļu baznīca ar kapsētu.
Mehmeds II
Mehmeds II (osmaņu turku valodā: محمد ثانى [mehmedi ʃa:ni:]) arī Sultāns Mehmeds Iekarotājs (osmaņu turku: الفاتح [el fatih], iekarotājs) (dzimis, miris ) bija Osmaņu impērijas sultāns (1444-1446 un 1451-1481). Pirmajā Mehmeda II valdīšanas laikā viņš sakāva Džona Hunjadi vadītos krustnešus pēc tam, kad Ungārijas iebrukumi viņa valstī pārkāpa Segedas pamiera noteikumus. Kad Mehmeds II 1451. gadā atkal kāpa tronī, viņš nostiprināja Osmaņu floti un veica sagatavošanās darbus, lai uzbruktu Konstantinopolei. 21 gada vecumā viņš panāca Bizantijas galvaspilsētas Konstantinopoles ieņemšanu, kas uzskatāma par faktisku Bizantijas impērijas likvidēšanu.
Līdz ar Konstantinopoles ieņemšanu, viņš papildus visiem citiem tituliem sev piešķīra arī cēzara titulu. Šo titulu atzina tikai Konstantinopoles patriarhāts. Neskatoties uz to, Mehmeds II uztvēra Osmaņu valsti kā Romas impērijas turpinājumu līdz mūža galam, uzskatot, ka viņš impēriju "turpina", nevis to "aizstāj". Šo apgalvojumu galu galā atmeta viņa pēcteči.
Mehmeds turpināja iekarot un apvienot zemes Anatolijā un Dienvidaustrumeiropā līdz pat rietumiem Bosnijā. Viņš impērijā veica daudzas politiskas un sociālas reformas, veicināja mākslu un zinātnes, un valdīšanas beigās viņš Konstantinopoli bija pārvērtis par plaukstošu impērijas galvaspilsētu. Mūsdienu Turcijā un citās musulmaņu zemēs viņš tiek uzskatīts par varoni. Viņa vārdā ir nosaukts Fatihas rajons Stambulā, Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts, Fatiha mošeja un citas būves.
Agrie valdīšanas gadi
Mehmeds II dzimis 1432. gada 30. martā Edirnē, toreizējā Osmaņu valsts galvaspilsētā. Viņa tēvs bija Sultāns Murads II (1404–1451) un māte bija Hima Hatūna, nezināmas izcelsmes verdzene.
Kad Mehmedam II bija vienpadsmit gadu, viņš saskaņā ar Osmaņu valdnieku paradumiem tika nosūtīts uz Amasju kopā ar viņa divām lalām (padomdevējiem), lai pārvaldītu provinci un tādējādi iegūtu pieredzi. Sultāns Murads II viņam sūtīja arī vairākus skolotājus, lai viņu mācītu. Šai islāma izglītībai bija liela ietekme Mehmeda domāšanas un viņa musulmaņu ticības veidošanā. Islāma epistemoloģijas praksē viņu ietekmēja zinātnes praktizētāji, it īpaši viņa mentors Molla Gurani, un viņš sekoja viņu pēdām. Akšamsadina ietekme Mehmeda dzīvē kļuva noteicošo jau no mazotnes, viņš uzsvēra, ka Bizantijas impērijas gāšana, iekarojot Konstantinopoli, ir Mehmeda pienākums.
1444. gadā, pēc miera noslēgšanas ar Karamanas emirātu, viņa tēvs Murads II atteicās no troņa un Mehmeds jau 12 gadu vecumā kļuva par sultānu.
Pirmajā Mehmeda II valdīšanas laikā viņš sakāva Džona Hunjadi vadītos krustnešus pēc tam, kad Ungārijas iebrukumi viņa valstī pārkāpa Segedas pamiera noteikumus. Pāvesta pārstāvis kardināls Džulians Cezarīni pārliecināja Ungārijas karali, ka pamiera pārtraukšana ar musulmaņiem nav nodevība. Šajā laikā Mehmeds II lūdza savu tēvu Muradu II atkal ieņemt troni, bet Murads II atteicās. Saskaņā ar 17. gadsimta hronikām Mehmeds II rakstīja: "Ja jūs esat sultāns, nāciet un vadiet savas armijas. Ja es esmu sultāns, es jums pavēlu nākt un vadīt manas armijas." Pamatojoties uz šo vēstuli, Murads II vadīja armiju Varnas kaujā un atgriezās tronī. Bet vēsturnieks Halils Inaldžiks paziņoja, ka Mehmeds II pats neprasīja tēvam atgriezties, tas patiesībā notika pateicoties lielvezīra Čandarli Halila Pašā centieniem.
1989. gads
1989. bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās sestdienā.
Mehmeds II
Agrie valdīšanas gadi
1446. gadā Murads II atgriezās tronī, Mehmeds II saglabāja sultāna titulu, bet darbojās tikai kā Manisas gubernators. Pēc Murada II nāves 1451. gadā Mehmeds II otro reizi kļuva par sultānu. Karamanas İbrahima Bejs iebruka strīdīgā teritorijā un izraisīja vairākas sacelšanās pret osmaņu varu. Mehmeds II veica pirmo kampaņu pret Karamanas Ibrahimu; Bizantieši draudēja atbrīvot Osmaņu troņa kandidātu Orhanu.
Konstantinopoles iekarošana
22. aprīlī Mehmeds pārcēla savus vieglākos kara kuģus Zelta raga ziemeļu krastā pa sauszemi, apejot apkārt Dženovas kolonijai Galatai; Astoņdesmit kambīzes tika nogādātas no Bosfora šauruma pēc tam, kad ar koku bija izveidots nedaudz vairāk nekā jūdzi garš ceļš. Tādējādi bizantieši bija spiesti izlikt karaspēku pāri garākai sienu daļai. Aptuveni mēnesi vēlāk Konstantinopole krita 29. maijā pēc piecdesmit septiņu dienu aplenkuma. Pēc šī iekarojuma Mehmeds pārcēla Osmaņu galvaspilsētu no Adrianopoles uz Konstantinopoli. Konstantinopoles ieņemšana bija nozīmīgs punkts Osmaņu valstij, jo no tā laika valsti starptautiski atzina par impēriju un Mehmeds II oficiāli ieguva tiesības lietot titulu Romas imperators, jo Konstantinopole bija oficiālā Romas impērijas galvaspilsēta kopš galvaspilsētas tiesību atņemšanas Romai 330. gadā. Šādu titulu lietoja arī Svētās Romas impērijas imperators Frederiks III, kuru Romas pāvests Leo III 800. gadā kronēja ar šādu titulu. Mehmeds II bija arī Bizantijas imperatoru asinsradinieks, jo viņa tēva un citu iepriekšējo sultānu sievas bija arī Bizantijas princeses. Bet katoļu baznīca un lielākā daļa, ja ne visa Rietumeiropa Mehmeda tiesības lietot cēzara titulu neatzina, bet to atzina Austrumu pareizticīgo baznīca. 1454. gadā Mehmeds iecēla Rietumu ienaidnieku Genādiju II kā Konstantinopoles patriarhu ar visiem svinīgajiem elementiem, statusu un īpašuma tiesībām, kas padarīja viņu par otro lielāko zemes īpašnieku impērijā. Savukārt Genādijs II atzina Mehmedu Iekarotāju par troņa pēcteci.
Imperators Konstantīns XI Palaiologos nomira bez mantiniekiem, un, ja Konstantinopole nebūtu kritusi osmaņu rokās, visticamāk, viņa troni mantotu viņa mirušā vecākā brāļa dēli. Pēc Konstantinopoles krišanas šie bērni tika nogādāti Mehmeda galmā. Vecākais zēns, pārdēvēts par Has Muradu, kļuva par Mehmeda personīgo favorītu un kalpoja kā Balkānu beilerbejs. Jaunākais dēls, pārdēvēts par Mesihu Pašā, kļuva par Osmaņu flotes admirāli un Gallipoli sandžakbeju. Viņš divreiz kalpoja kā lielvezīrs Mehmeda dēlam Bajezīdam II.
Pēc Konstantinopoles krišanas Mehmeds 1460. gadā arī iekaroja Morejas despotātu Peloponēsā un Trebzonas impēriju Anatolijas ziemeļaustrumos 1461. gadā. Tādējādi Osmaņu impērija absorbēja pēdējās divas Bizantijas varas paliekas. Konstantinopoles iekarošana valstij piešķīra milzīgu slavu un prestižu. Ir daži vēsturiski pierādījumi, ka 10 gadus pēc Konstantinopoles iekarošanas Mehmeds II apmeklēja Troju un lepojās, ka viņš atriebis trojiešus, uzveicot grieķus (bizantiešus).
Mehmeda II laikā Osmaņu impērija bija kļuvusi par lielu daudznacionālu valsti, kuras iedzīvotājiem bija ne tikai atšķirīga izcelsme, bet arī reliģija. Tādēļ viņš radīja tādu administratīvo iekārtu (turku valodā: millet, millets), kas nodrošināja pilnīgu reliģijas brīvību un vienlīdzību. Viņš ne tikai saglabāja Konstantinopoles patriarhātu, bet veicināja tā attīstību — turku valodā tika iztulkota kristietības literatūra un patriarhs ieguva neierobežotu varu pār tās padotajiem, ko šis amats nekad nebija piedzīvojis. Iecietība un vienlīdzība Osmaņu impērijā, salīdzinājumā ar viduslaiku Eiropu bija daudz augstākā līmenī.
Serbijas iekarošana (1454–1459)
Pirmās Mehmeda II kampaņas pēc Konstantinopoles bija Serbijas virzienā, kas bija Osmaņu vasaļvalsts kopš Kosovas kaujas 1389. gadā. Osmaņu valdniekam bija saikne ar Serbijas despotātu - viena no Murada II sievām bija Mara Brankoviča - un viņš izmantoja šo faktu, lai pārņemtu dažas Serbijas salas. Tas, ka Durad Brankovičs nesen bija izveidojis aliansi ar ungāriem un neregulāri maksājis nodevas, varēja izraisīt šāda lēmuma pieņemšanu. Kad Serbija atteicās no šīm prasībām, Osmaņu armija 1454. gadā devās ceļā no Edirnes uz Serbijas pusi. Smederevo tika aplenkts, tāpat kā Novo Brdo, vissvarīgākais Serbijas metāla ieguves un kausēšanas centrs. Osmaņi un ungāri cīnījās līdz 1456. gadam.
Osmaņu armija devās uz Belgradu, kur 1456. gada 14. jūlijā Belgradas aplenkumā pilsētu mēģināja, bet nespēja atņemt no Džona Hunjadi. Reģionā iestājās relatīvs miera periods līdz Belgradas krišanai 1521. gadā Mehmeda mazmazdēla sultāna Suleimana Lieliskā valdīšanas laikā. Sultāns atkāpās uz Edirni, un Durads Brankovičs atguva dažas Serbijas teritorijas. Tomēr pirms gada beigām 79 gadus vecais Brankovičs nomira. Serbijas neatkarība izbeidzās divus gadus vēlāk, kad Osmaņu impērija oficiāli anektēja viņa zemes pēc Durada atraitnes un trīs atlikušo dēlu domstarpībām. Lazars, jaunākais dēls, noindēja māti un izsūtīja savus brāļus, bet drīz pēc tam viņš nomira. Vecākais brālis Stefans Brankovičs ieguva troni, bet tika gāzts 1459. gada martā. Pēc tam Serbijas tronis tika piedāvāts nākamajam Bosnijas karalim Stefanam Tomaševičam, kas izraisīja sašutumu sultānam Mehmedam. Viņš nosūtīja savu armiju, kas sagūstīja Smederevo 1459. gada jūnijā, izbeidzot Serbijas despotāta pastāvēšanu.
Morejas iekarošana (1458–1460)
Morea despotāts robežojās ar Osmaņu Balkānu dienvidiem. Osmaņi jau bija iebrukuši šajā reģionā Murada II vadībā 1466. gadā Korintas cietumā, sagraujot Bizantijas aizsardzību - Heksamiliona mūri. Pirms Konstantinopoles aplenkšanas Mehmeds pavēlēja Osmaņu karaspēkam uzbrukt Morejai. Despotiem Demetriusam Paleologam un Tomasam Paleologam, pēdējā Bizantijas imperatora brāļiem, neizdevās nosūtīt nekādu palīdzību. Viņu pašu nekompetence izraisīja albāņu un grieķu sacelšanos pret viņiem, kura laikā viņi uzaicināja Osmaņu karaspēku palīdzēt nemierus apturēt. Šajā laikā vairāki ietekmīgi Morejas grieķi un albāņi noslēdza privātu mieru ar Mehmedu. Pēc vairāku gadu despotu nemākulīgas valdīšanas, ikgadējas nodevas nemaksāšanas sultānam un sacelšanos pret osmaņu valdību Mehmeds 1460. gada maijā ienāca Morejā. Galvaspilsēta Mistra krita tieši septiņus gadus pēc Konstantinopoles 1460. gada 29. maijā. Demetrius nonāca Osmaņu gūstā, un viņa jaunākais brālis Tomass aizbēga. Līdz vasaras beigām osmaņi bija panākuši gandrīz visu grieķu valdīto pilsētu pakļaušanos.
Kādu laiku notika pretestība. Monemvasijas sala atteicās padoties, un to uz īsu brīdi valdīja Katalonijas korsārs. Kad iedzīvotāji viņu padzina, viņi guva Tomasa piekrišanu pakļauties pāvesta aizsardzībai līdz 1460. gada beigām. Mani pussala pretojās ar vietējo brīvo klanu palīdzību, un šī teritorija nonāca Venēcijas varā. Pēdējā pretestība bija Salmeniko, Morejas ziemeļrietumos. Graitzas Paleologos tur bija militārais komandieris. Pilsēta galu galā padevās, Graitzas un viņa garnizons, kā arī daži pilsētas iedzīvotāji noturēja pili līdz 1461. gada jūlijam, kad viņi aizbēga un sasniedza Venēcijas teritoriju.
Valahijas pakļaušana (1459–1462)
Jau kopš 15. gadsimta sākuma osmaņi mēģināja iegūt kontroli pār Valahiju (turku turku: والاچیا), liekot tronī savu kandidātu, taču katrs mēģinājums beidzās ar neveiksmi. Osmaņi Valahiju uzskatīja par buferzonu starp viņiem un Ungārijas Karalisti, un apmaiņā pret ikgadējiem maksājumiem neiejaucās Valahijas iekšējās lietās. Divas galvenās Balkānu lielvalstis - Ungārija un Osmaņi - turpināja ilgstošu cīņu, lai Valahiju padarītu par savu vasali. Lai Valahija nekristu ungāru rokās, Osmaņi atbrīvoja jauno Vladu III Drakulu, kurš četrus gadus pavadīja kā Muradas gūsteknis kopā ar savu brāli Radu, lai Vlads varētu pretendēt uz Valahijas troni. Tomēr viņa valdīšana bija īslaicīga, kad Hunjadi iebruka Valahijā un atjaunoja tronī savu sabiedroto Vladislavu II.
Vlads III Drakuls aizbēga uz Moldāviju, kur dzīvoja tēvoča Bogdana II aizsegā. 1451. gada oktobrī Bogdans tika noslepkavots, un Vlads aizbēga uz Ungāriju. Iespaidots ar Vlada plašajām zināšanām par Osmaņu impērijas domāšanas veidu un iekšējo darbību, kā arī par naidu pret turkiem un jauno sultānu Mehmedu II, Hunjadi noslēdza mieru ar savu bijušo ienaidnieku un mēģināja padarīt Vladu III par savu padomnieku, taču Vlads atteicās.
1456. gadā, trīs gadus pēc tam, kad osmaņi bija iekarojuši Konstantinopoli, viņi draudēja Ungārijai, ielencot Belgradu. Hunjadi sāka saskaņotu pretuzbrukumu Serbijā: kamēr viņš pats devās uz Serbiju un izjauca aplenkumu (pirms nomira no mēra), Vlads III Drakula ieveda savus spēkus Valahijā, atguva dzimto zemi un nogalināja Vladislavu II.
1459. gadā Mehmeds II nosūtīja sūtņus pie Vlada, lai mudinātu viņu samaksāt nokavēto nodevu 10 000 dukātu un 500 jauniesaucamo apmērā. Vlads III Drakuls atteicās un lika nogalināt osmaņu sūtņus, pienaglojot pie galvām viņu turbānus, aizbildinoties ar to, ka viņi ir atteikušies viņam pacelt savas "cepures", jo galvassegas viņi noņem tikai Allāha priekšā.
Tikmēr sultāns nosūtīja Nikopolisas beju Hamzu Pašā noslēgt mieru un, ja nepieciešams, likvidēt Vladu III. Vlads III sarīkoja slazdu; osmaņus ielenca un gandrīz visi tika noķerti un nogalināti.
1462. gada ziemā Vlads III šķērsoja Donavu un nodedzināja visu Bulgārijas zemi apgabalā starp Serbiju un Melno jūru. Domājams, ka viņš maskējās kā turku Sipahs un, izmantojot savas  turku valodas un paražu prasmes, iefiltrējās Osmaņu nometnēs, nomocīja, nogalināja vai sagūstīja vairākus Osmaņu spēkus.
Mehmeds II pameta Korintas aplenkumu, lai Valahijā sāktu pretuzbrukumu pret Vladu III, bet nakts laikā negaidītā uzbrukumā, ko vadīja Vlads III Drakuls, kurš acīmredzami personīgi vēlējās nogalināt Sultānu, cieta daudz upuru. Ir teikts, ka tad, kad Mehmeda Iekarotāja un Radu spēki ieradās Târgovistē, viņi redzēja tik daudz turku, kas bija uzlikti kā izbāzeņi ap pilsētu, ka, šausmīgā skata dēļ, Mehmeds apsvēra iespēju atkāpties, bet komandieri pārliecināja viņu palikt. Tomēr Vlada stingrās pretestības politika pret osmaņiem nebija populāra, un viņu nodeva vietējās aristokrātijas nomierinošā frakcija, lielākā daļa no tām bija arī sāncenšu prinča filiāle pusē. Viņa labākais draugs un sabiedrotais Stefans III no Moldāvijas, kurš bija apsolījis viņam palīdzēt, izmantoja iespēju un tā vietā uzbruka, mēģinot atņemt Čilijas cietoksni. Vladam III nācās atkāpties uz kalniem. Pēc tam osmaņi sagrāba Valahijas galvaspilsētu Târgoviști, un Mehmeds II devās prom, atstājot Radu kā Valahijas valdnieku. Turahanoglu Omera Bejs, kurš izcili nokalpoja, iznīcināja 6000 stipru valahijas armiju un 2000 viņu galvas nolika Mehmeda II pakājē, kā par atalgojumu tika atjaunots viņa vecajā gubernatora amatā Tesālijā. Vlads galu galā aizbēga uz Ungāriju, kur tika ieslodzīts, nepatiesi apsūdzotēts par sava virspavēlnieka Mateja Korvina nodošanu.
Bosnijas iekarošana (1463)
Serbijas despots Lazars Brankovičs nomira 1458. gadā, un starp viņa mantiniekiem sākās pilsoņu karš, kā rezultātā 1459. gadā Osmaņi iekaroja Serbiju. Stefans Tomaševičs, Bosnijas karaļa dēls, centās panākt Serbijas pakļāvību savai kontrolei, bet Osmaņu ekspedīcijas piespieda viņu atteikties no plāna un Stefans bēga uz Bosniju, meklējot patvērumu tēva galmā. Pēc dažām cīņām Bosnija nokļuva Osmaņu pakļautībā.
1461. gada 10. jūlijā Stefans Tomass nomira, un Stefans Tomaševičs kļuva par Bosnijas karali. 1461. gadā Stefans Tomaševičs noslēdza aliansi ar ungāriem un lūdza pāvesta Pija II palīdzību gaidāmajā osmaņu iebrukumā. 1463. gadā pēc strīda par nodevu, ko Bosnijas karaliste katru gadu maksā osmaņiem, viņš prasīja palīdzību no venēciešiem. Tomēr viņi tā arī nesasniedza Bosniju. 1463. gadā sultāns Mehmeds II ieveda valstī savu armiju. Pilsēta Bobovaka drīz krita, liekot Stefanam Tomaševičam atkāpties. Mehmeds iebruka Bosnijā un to ātri iekaroja, izpildot nāvessodu Stefanam Tomaševičam un viņa tēvocim Radivojam. Bosnija oficiāli krita 1463. gadā un kļuva par vistālāko Osmaņu impērijas rietumu provinci.
Mehmeda II likums par Bosnijas franciskāņu brīvību
Mehmeda II 1463. gada 28. maija edikts par Bosnijas franciskāņu tiesībām uz brīvību ir otrs vecākais cilvēktiesību dokuments pasaulē un to 1971. gadā publicēja visās Apvienoto Nāciju Organizācijas valodās. Mēs, Sultāns Hans Iekarotājs, līdz ar šo pasludinām visai pasaulei, ka bosniešu franciskāņiem ar šī sultanāta fermanu tiek nodrošināta Mūsu aizgādnība. Līdz ar to Mēs nosakām, ka: neviens netraucē un nekaitē šiem cilvēkiem un viņu baznīcām. Mūsu valstī viņi dzīvo mierā. Tie, kas ir ienācēji, ir drošībā un brīvībā. Viņi var atgriezties viņu klosteros, kas ir Mūsu valsts robežās. Neviens Mūsu impērijā, tai skaitā vezīri, kalpotāji vai Mūsu sievietes, neaizskar viņu godu un viņiem nekaitē. Neviens neapvaino, neapdraud un nekaitē viņu dzīvībām, mantai un šo cilvēku baznīcām. Pie tam, tiem un viņiem, kurus šie cilvēki paņēmuši no savām zemēm, pieder tādas pašas tiesības. Ar šī fermana pasludināšanu Mēs zvēram ar savu zobenu pie svētā Dieva vārda, Kurš radījis zemi un debesis, pie Dieva pravieša Muhameda un pie simt divdesmit četriem tūkstošiem iepriekšējiem praviešiem, ka neviens no Mūsu pavalstniekiem nerīkosies un nedarīs pretrunā šim fermanam.
Osmaņu-Venēciešu karš (1463–1479)
Pēc bizantiešu vēsturnieka Maikla Kritobula teiktā, karadarbība izcēlās pēc tam, kad Atēnu osmaņu komandiera albāņu vergs aizbēga uz Venēcijas Koronas cietoksni ar 100 000 sudraba akčēm, ko nozaga no sava kunga. Pēc tam bēglis kļuva par kristieti, tāpēc Venēcijas varas iestādes noraidīja Osmaņu prasības par viņa nodošanu. Izmantojot to kā ieganstu 1462. gada novembrī, Osmaņu komandieris Grieķijas vidienē Turahanoglu Omera Bejs uzbruka un gandrīz guva panākumus stratēģiski nozīmīgajā Venēcijas cietoksnī Lepanto. Tomēr 1463. gada 3. aprīlī Morejas gubernators ar viltu ieņēma Venēcijas pārvaldīto pilsētu Argosu.
Jaunā alianse uzsāka divvirzienu uzbrukumu pret osmaņiem: Venēcijas armija iebruka Morejā, savukārt Matejs Korvins iebruka Bosnijā. Tajā pašā laikā Pijs II sāka pulcēt armiju Ankonā, cerot to vadīt personīgi. Sarunas tika sāktas arī ar citiem osmaņu konkurentiem, piemēram, Karamaniem, Uzunu Hasanu un Krimas Hanisti.
Augusta sākumā venēcieši atguva Argosu un nostiprināja Korintas zemesšaurumu, atjaunojot Heksamiliona sienu un aprīkojot to ar daudziem lielgabaliem. Pēc tam viņi sāka aplenkt Akrokorinta cietoksni, kas kontrolēja Peloponēsas ziemeļrietumus. Venēcieši iesaistījās atkārtotās sadursmēs ar cietokšņa aizstāvjiem un Omera Beja spēkiem, līdz 20. oktobrī viņi cieta lielu sakāvi un pēc tam bija spiesti atcelt aplenkumu un atkāpties uz Heksamilionu un Naupliju. Bosnijā Matejs Korvins sagrāba vairāk nekā sešdesmit nostiprinātas vietas un 16. decembrī pēc trīs mēnešu aplenkuma ieņēma galvaspilsētu.
Osmaņu reakcija bija ātra un izlēmīga: Mehmeds II nosūtīja pret venēciešiem savu lielvezīru Mahmudu Pašā Angeloviču ar armiju. Lai stātos pretī Venēcijas flotei, kas bija nostājusies ārpus Dardanelli šauruma ieejas, sultāns pavēlēja izveidot jaunu Kadirga Limani kuģu būvētavu Zelta ragā un divus cietokšņus, lai aizsargātu jūras šaurumu. Osmaņu kampaņa ātri vien izrādījās veiksmīga; viņi nopostīja Heksamilionu un devās tālāk Morejā. Argosa krita, un vairāki cietokšņi un apdzīvotās vietas, kas bija atzinušas Venēcijas autoritāti, atgriezās pie Osmaņiem.
Sultāns Mehmeds II, kurš sekoja Mahmudam Pašā ar citu armiju, lai viņu stiprinātu, bija sasniedzis Lamiju, pirms tika informēts par sava Vezīra panākumiem. Nekavējoties viņš novirzīja savus armiju uz ziemeļiem, Bosnijas virzienā. Tomēr sultāna mēģinājums 1464. gada jūlijā un augustā atgūt galvaspilsētu Džajci neizdevās, Osmaņi steidzīgi atkāpās, saskaroties ar Korvina tuvojošos armiju. Tad jauna Osmaņu armija Mahmuda Pašā vadībā piespieda Korvinu atkāpties, bet Džajce pēc tam netika atgūta vēl daudzus gadus. Tomēr pāvesta Pija II nāve 15. augustā noteica krusta kara beigas.
Pa to laiku Venēcijas Republika bija iesaistījusi Sigismondo Malatestu gaidāmajā 1464. gada kampaņā. Viņš uzsāka uzbrukumus Osmaņu cietokšņiem un no augusta līdz oktobrim iesaistījās neveiksmīgā Mistras aplenkumā. Starp abām pusēm turpinājās neliela mēroga karadarbība ar reidiem un pretreidiem, taču darbaspēka un naudas trūkums nozīmēja, ka venēcieši lielākoties palika tikai savās nocietinātajās bāzēs, savukārt Omera Beja armija varēja brīvi pārvietoties.
Egejas jūrā venēcieši mēģināja ieņemt Lesbosu1464. gada pavasarī un sešas nedēļas ielenca galvaspilsētu Mitilēnu, līdz Osmaņu flote ieradās Mahmuda Pašā vadībā 18. maijā un piespieda viņus atkāpties. Vēl viens mēģinājums vēlāk sagūstīt salu arī neizdevās. Venēcijas kara flote atlikušo gadu pavadīja bez rezultāta spēka demonstrācijās Dardanellī šaurumā. 1465. gada sākumā Mehmeds II aicināja noslēgt mieru; neuzticoties sultāna motīviem, tas tika noraidīts.
1466. gada aprīlī Venēcijas kara darbības tika atjaunotas Vettora Kappello vadībā: flote ieņēma Egejas jūras ziemeļu salas un pēc tam devās uz Saronikas līci. 12. jūlijā Kapello ieradās Pirejā un devās gājienā pret Atēnām, kas bija Osmaņu galvenā reģionālā bāze. Viņam neizdevās ieņemt Akropoli un viņš bija spiests atkāpties uz Patru, Peloponēsas galvaspilsētu un Osmaņu beja mītni, kuru aplenca kopīgi venēciešu un grieķu spēki. Pirms Kappello varēja ierasties Omera bejs pēkšņi parādījās kopā ar 12 000 jātniekiem un padzina viņus. Sešsimt venēciešu un simts grieķu no 2000 tika notverti gūstā, bet pats Barbarigo tika nogalināts. Kappello, kurš ieradās dažas dienas vēlāk, uzbruka osmaņiem, taču tika smagi sakauts. Demoralizēts, viņš atgriezās Negropontē ar savas armijas atliekām. Tur Kapello saslima un nomira 1467. gada 13. martā. 1470. gadā Mehmeds personīgi vadīja Osmaņu armiju, lai ielenktu Negroponti. Venēcijas palīdzības flote tika sakauta un Negroponte tika notverta.
1466. gada pavasarī sultāns Mehmeds ar lielu armiju devās kara gājienā pret albāņiem. Zem Skenderbega vadības viņi jau sen bija pretojušies osmaņiem un vairākkārt lūguši palīdzību Itālijai. Mehmeds II atbildēja ar vēl vienu kara gājienu pret Albāniju, taču nesekmīgi. Ziema izraisīja mēra uzliesmojumu, kas katru gadu atkārtojās un vājināja vietējās pretestības spēku. Pats Skanderbegs nomira no malārijas, izbeidzot Venēcijas spēju izmantot Albānijas kungus sev par labu. Pēc Skanderbega nāves dažos Venēcijas kontrolētajos Albānijas ziemeļu garnizonos turpināja turēties pretim osmaņu. Mehmeds II 1474. gadā nosūtīja savas armijas, lai tās ieņemtu Škodru, taču tas neizdevās. Tad viņš personīgi devās vadīt Škodras aplenkumu 1478. – 79. Venēcieši un Škodrāni pretojās uzbrukumiem un turpināja turēt cietoksni, līdz Venēcija Konstantinopoles līgumā kā kara izbeigšanas nosacījumu atstāja Škodru Osmaņu impērijai.
Līgums tika izveidots, pateicoties tam, ka osmaņi nokļuva Venēcijas nomalē. Pamatojoties uz līguma noteikumiem, venēciešiem tika atļauts paturēt Ulcinju, Antivanu un Duresi. Tomēr viņi atdeva Škodru, kas daudzus mēnešus bija pakļauta Osmaņu aplenkumam, kā arī citas teritorijas Dalmācijas piekrastē, un viņi atteicās no kontroles Grieķijas Negropontes un Lemnosas salās. Turklāt venēcieši bija spiesti maksāt 100 000 dukātu atlīdzību un piekrita katru gadu maksāt 10 000 dukātu, lai iegūtu tirdzniecības privilēģijas Melnajā jūrā. Šī līguma rezultātā Venēcija ieguva novājinātu stāvokli Levantē.
Vladimiras-Suzdaļas kņazi
Vladimiras-Suzdaļas kņazi, vēlāk Vladimiras lielkņazi bija Vladimiras-Suzdaļas kņazistes (krievu:Владимиро-Суздальское княжество) valdnieki, kas pārņēma Kijivas lielkņazu dominējošo stāvokli krievu zemēs 12. gadsimta beigās. Savukārt 13. gadsimtā viņi kļuva par Zelta Ordas mongoļu hanu vietvalžiem Krievzemē, kas viņiem piešķīra vietvalža zīmi - jarliku. 14. gadsimta beigās viņu funkcijas pārņēma Maskavas lielkņazi.
Radamisto
"Radamisto" ir Georga Frīdriha Hendeļa opera. Sarakstīta 1720. gadā pēc Londonas Karaliskās mūzikas akadēmijas pasūtījuma, tā ir 3 cēlienu opera seria. Pirmizrāde notika 1720. gada 27. aprīlī Karaļa teātrī (King’s Theatre) Londonā. Libreta autors ir Nikolā Frančesko Haims (Nicola Francesco Haym). Libreta pamatā ir pārstrādāts Domeniko Lalli (Domenico Lalli) librets komponista Frančesko Gasparīni (Francesco Gasparini) sarakstītajai tāda paša nosaukuma operai, kura uzvesta 1712. gadā Florencē.
"Ramadisto" vēlāk ir pārstrādāta. Opera mūsdienās nav populāra un tāpēc tiek uzvesta reti.
Šešupe
Šešupe (lt, pl, ru; de) ir upe Polijā, Lietuvā un Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabals. Upes izteka atrodas uz dienvidaustrumiem no Suvalkiem Polijā, tālāk upe tek caur Marijampoles apriņķim Lietuvā, tad Kaļiņingradas apgabalā, kur arī uz austrumiem no Nemanas (Ragaines) ietek Nemunas upē.
Upes kopējais garums ir 298 km, no kuriem 27 km ir Polijā, 158 km Lietuvā, 51 km pa Lietuvas un Krievijas robežu un 62 km Krievijas Federācijā. Pilsētas pie upes: Kalvarija, Marijampole.
Vēsture
Pēc 1422. gada Melnas līguma noslēgšanas Šešupe ar savu pieteku Širvintu un Lieponu veidoja stabilu robežu starp Vācu ordeni un Lietuvas Dižkunigaitiju, tad starp Prūsiju un Polijas-Lietuvas kopvalsti, vēlāk starp Vācijas impēriju un Krievijas Impēriju, kopš 1990. gada starp Lietuvu un Krievijas Federāciju.
Vāciski upe pazīstama kā Scheschupe, bet poliski — Szeszupa, taču nacisti upes nosaukumu, tāpat kā pārējos baltu cilmes vietvārdus, 1938. gadā nomainīja uz Ostfluss.
Karalis Arturs
Karalis Arturs (angļu: King Arthur) bija leģendārs britu vadonis, kas pēc viduslaiku stāstiem un bruņinieku romāniem 6. gadsimta sākumā nostiprināja britu aizsardzību pret sakšu uzbrukumiem. Mūsdienās vēsturnieki joprojām debatē un pārspriež par to vai vispār karalis Arturs ir bijis reāla personība, jo par viņu ir zināma tikai tā informācija, kura ir atrodama folklorā. Nelielais informācijas daudzums par karali Arturu ir iegūts tikai no dažiem stāstiem, piemēram, no stāstiem, ko ir sarakstījuši Gildas un Nennius, kā arī no Annales Cambriae hronikas. Agrākos poētiskajos darbos Artura vārds bieži ir sastopams kā "Y Gododdin".
Leģendārā Artura tēls kļuva plaši atpazīstams, kā arī ieguva popularitāti tikai 12. gadsimtā, kad Monmutas Džofrijs (Geoffrey of Monmouth) sarakstīja "Historia Regum Britanniae" ("Britānijas karaļu vēsturi").
Piecstūris
Piecstūris - daudzstūris ar piecām malām. Dažreiz par piecstūri sauc arī jebkuru priekšmetu ar šādu formu. Piecstūra leņķu summa ir 540°. Tam ir 5 diagonāles.
Regulārs piecstūris
Regulārs piecstūris ir piecstūris, kura visas malas ir vienādas un visi leņķi ir vienādi. To var konstruēt izmantojot tikai cirkuli un lineālu.
MK
MK jeb mk var būt
Banāni
Banāni ir pārtikā plaši lietoti augļi, kas tiek iegūti no banānaugiem, parasti no nosmailinātā banāna (Musa acuminata) vai Musa × paradisiaca. Tos iegūst arī no citām banānaugu ģints sugām, piemēram, Musa balbisiana, Musa fehi un Musa troglodytarum. Par banāniem dēvē arī Ensete ventricosum augļus, lai gan strikti ņemot, tas nepieder banānaugu ģintij. No botāniskā viedokļa banāns ir oga ar daudzām sēklām un plānu mizu. Banāni ir aptuveni 15 cm gari un 3—4 cm diametrā.
Banānu kultivēšana
Banāni ir vieni no senākajiem kultūraugiem, un tropu valstīs ir viens no nozīmīgākajiem pārtikas augiem, kā arī svarīga eksporta prece. Tie galvenokārt tiek kultivēti zemēs starp 30° Z un 30° D paralēli un ne augstāk par 2000 metriem virs jūras līmeņa. Vislabākā banānu raža ir tad, ja gaisa temperatūra dienā ir no +26 līdz +35 °C, bet naktī — no +22 līdz +28 °C. Arī zemēs, kur ir zemāka gaisa temperatūra, iegūst banānu ražu, bet zemēs, kur tā ilgstošākā laika posmā var būt zem +10 °C, banāni vairs netiek kultivēti.
Banānu raža
Vislielākā banānu raža gada laikā tiek iegūta Indijā. Tur izaudzēto banānu daudzums veido aptuveni ceturtdaļu no pasaulē izaudzētās ražas.
Tauki
Tauki ir glicerīna un taukskābju esteri (triglicerīdi) — organiskas dabasvielas, kas pieder pie lipīdiem. Tauki kopā ar olbaltumvielām un ogļhidrātiem ir dzīvo organismu šūnu sastāva pamatā. Taukus, kam istabas temperatūrā ir šķidra konsistence, parasti sauc par eļļām. Tauki pieder pie hidrofobām vielām, kas praktiski nešķīst ūdenī, slikti šķīst spirtā, bet labi — nepolāros organiskos šķīdinātājos.
Sastāvs
Tauku molekula sastāv no glicerīna (trīsvērtīgā spirta) atlikuma, kam pievienojušies trīs taukskābju radikāļi. Šīs taukskābes var būt piesātinātas vai nepiesātinātas, bet parasti ar lineāru molekulas uzbūvi un pāra skaitu oglekļa atomu molekulā. "Nepāra" taukskābju (piemēram, margarīnskābes) taukos mēdz būt mazāk kā 0,1%.
Warcraft III: Reign of Chaos
Warcraft III: Reign of Chaos ir Blizzard Entertainment 2002. gada jūlijā izdota reāllaika stratēģijas datorspēle. Tā ir Warcraft sērijas trešā spēle un turpinājums otrajai daļai Warcraft: Orcs & Humans. Warcraft III: Reign of Chaos ir pirmā Blizzard spēle ar trīsdimensiju grafiku.
Tauki
Sastāvs
No piesātinātajām taukskābēm tauku sastāvā visbiežāk ir stearīnskābe un palmitīnskābe, bet no nepiesātinātajām — oleīnskābe, linolskābe, linolēnskābe; retāk arahidonskābe. Piesātināto un nepiesātināto taukskābju satura attiecība taukos nosaka to ķīmiskās un bioloģiskās īpašības. Tā, piemēram, dzīvnieku taukiem, kuru sastāvā galvenokārt ir piesātinātās taukskābes, ir cieta konsistence un kušanas temperatūra virs 37°C, savukārt augu eļļas, kurās daudz vairāk ir nepiesātinātās taukskābes, ir šķidras un to kušanas temperatūra ir zemāka par 37 grādiem.
Warcraft III: Reign of Chaos
Šajā daļā, tāpat kā iepriekšējās, iespējams spēlēt ar orkiem (orcs) un cilvēkiem (humans), bet klāt nākušas divas jaunas rases: nemirušie (undead) un nakts elfi (night elfs). Warcraft III: Reign of Chaos ir izdots arī papildinājums — Warcraft III: The Frozen Throne.
Tauki
Tauku nozīme organismā
Uzņemtos taukus un pārējos lipīdus sašķel aizkuņģa dziedzerī izstrādāts enzīms — lipāze. Organismā tauki ietilpst šūnu membrānu un citu organoīdu sastāvā. Bioloģisko struktūru veidošanai galvenokārt nepieciešami nepiesātinātie tauki, bet piesātinātajiem ir liela nozīme kā enerģijas avotam. Tā kā taukiem ir zema siltumvadītspēja, tie tiek izmantoti organisma siltumizolācijas nodrošināšanai, kā arī mehāniskai dažu jutīgu orgānu (nieru, acu) izolācijai. Tauki ir nepieciešami vairāku taukos šķīstošo vitamīnu (A, D, E, K) uzņemšanai, bet dažas nepiesātinātās taukskābes pašas tiek uzskatītas par vitamīnu (sk. F vitamīns).
Warcraft III: Reign of Chaos
Warcraft III: Reforged
2018. gada 2. novembrī BlizzCon 2018 tika paziņots par Warcraft III: Reforged atkārtotu iznākšanu ar atjauninātu grafiku, atkārtoti ierakstītiem klipiem un skaņu, kā arī 4K izšķirtspējas atbalstu. Spēle tika izdota 2020. gada 29. janvārī, un tā saņēma jauktas atsauksmes no kritiķiem un ļoti negatīvas atsauksmes no spēlētājiem.
Tauki
Tauku nozīme organismā
Tauku pārpalikums tiek oksidēts enerģijas iegūšanai (tauki dod apmēram divas reizes vairāk enerģijas nekā ogļhidrāti vai olbaltumvielas). Uzņemot vairāk tauku, nekā nepieciešams, tie organismā veido enerģijas rezervi. Tas var novest pie slimības — aptaukošanās.
Warcraft III: Reign of Chaos
Warcraft III: Reforged
Warcraft III: Reforged ir reāllaika stratēģijas datorspēle, ko izstrādāja Blizzard Entertainment un Lemon Sky Studios, un 2020. gadā izlaida Blizzard Entertainment. Warcraft III: Reforged ir Warcraft III: Reign of Chaos un tās papildinājuma The Frozen Throne atjaunināta versija. Tajā saglabāta tā pati spēle, stāsts un kopumā tā pati līmeņu struktūra, kas oriģinālajās spēlēs; galvenās atšķirības ir atjaunināta Ultra HD grafika, no jauna ierakstīta skaņa un uzlabots tīkla atbalsts.
Džeimss Armitsteds
Džeimss Armitsteds (1826—1879) bija 19. gadsimta mijas skotu izcelsmes vācbaltiešu tirgotājs, rūpnieks un mecenāts, Rīgas Lielās ģildes vecākais, Rīgas mēra Georga Armitsteda tēvabrālis.
Dzimis Rīgā, 1826. gadā, skotu tirgotāja Džordža Armitsteda I un Emmas fon Jakobi ģimenē. Viņa vecākais brālis Džordžs Armitsteds (1824—1915) kļuva par uzņēmēju un britu parlamenta deputātu (1868—1873, 1890—1895).
Turpinot tēva iesākto, Džeimss Armitsteds nodarbojās ar linu tirdzniecību no 1865. līdz 1868. gadam, izveidoja parketa ražošanas manufaktūru, iegādājās daļu Rīgas papīrfabrikas. Bija Rīgas biržas komitejas priekšsēdētājs, ir daudz paveicis biržas struktūras un statūtu pilnveidošanā, tirdzniecības un kuģniecības nodokļu sistēmas reorganizēšanā.
Dž. Armitsteds plaši darbojās labdarības jomā. Viņš ziedojis ievērojamus līdzekļus anglikāņu Sv. Pestītāja baznīcas celtniecībai, kuru uzbūvēja 1859. gadā. Uzdāvināja Rīgas pilsētas gleznu galerijai (pilsētas gleznu galerija, kas tika atvērta 1869. gadā) ievērojamu gleznu kolekciju (17 gleznas, vācu mākslinieku ainavas un sižetiskas kompozīcijas, kurās atbalsojās XIX gs. sākuma romantisms). Viņš arī novēlēja Rīgas pilsētai 500 000 rubļu, par ko 1899. gadā tika uzcelta un uzturēta pirmā bērnu klīniskā slimnīca Latvijas teritorijā (atklāta 1899. gada 2. oktobrī Torņakalnā, mūsd. Vienības gatvē). Tā bija viena no labākajām bērnu ārstniecības iestādēm Krievijas impērijā un vēlāk tika nosaukta Džeimsa Armitsteda vārdā.
Pajenčno apriņķis
Pajenčno apriņķis ir apriņķis Polijā, Lodzas vojevodistes dienvidos. Robežojas ar Lodzas vojevodistes Belhatovas, Radomsko un Veluņas apriņķiem, kā arī Silēzijas vojevodistes Čenstohovas un Klobuckas apriņķiem.
Kobo Abe
Kobo Abe (安部公房, Abe Kōbō), īstajā vārdā Kimifusa Abe (Abe Kimifusa; — ), bija japāņu rakstnieks. Daiļrade tuva eksistenciālistiem.
Dzimis Tokijā, tomēr bērnību pavadīja Mukdenā, Mandžūrijā. 1941. gadā atgriezās Japānā, kur Tokijā studēja medicīnu. 1947. gadā publicēja pirmos dzejoļus, tomēr vispasaules atzinību ieguva ar romānu "Sieviete smiltīs" (砂の女, Suna No Onna). Viņš ir miris Tokijā.
Denjels Gibsons
Denjels Hirams Gibsons (en; dzimis Hjūstonā, Teksasas štatā, ASV) ir profesionāls amerikāņu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā. Pašlaik (2013) pārstāv NBA klubu Klīvlendas "Cavaliers", kurā aizvadījis visu savu karjeru. 2006. gada NBA draftā viņu "Cavaliers" izraudzījās ar kopējo 42. kārtas numuru otrajā kārtā. Viņa tēvs pārstāvēja Hjūstonas universitātes basketbola komandu.
D. Gibsons vidusskolu beidza kā visu laiku rezultatīvākais Hjūstonas vidusskolu basketbolists. Pēc tam viņš veiksmīgi pārstāvēja Teksasas universitāti NCAA koledžu čempionātā, divās sezonās ar Teksasas "Longhorns" viņš guva 935 punktus. Labāko sniegumu viņš ir uzrādījis 2007.—2008. gada NBA sezonas laikā, kad piedalījās 58 spēlēs, vidēji spēlē guva 10,4 punktus. 2008. gada 16. jūlijā viņš pagarināja līgumu ar "Cavaliers" uz pieciem gadiem.
Grāfiene Dibarī
Grāfiene Dibarī (Jeanne Bécu, du Barry, Marie-Jeanne, Comtesse du Barry) (dzimusi, mirusi ), dzimusi Marija-Žanna Bekū bija Francijas kurtizāne, kura kļuva par favorīti Francijas karalim Luijam XV un ir viena no slavenākajām Lielā terora upurēm.
Galmā nodarbojās galvenokārt ar intrigām, dīkām izklaidēm, piemēram, lika četrām istabmeitām it kā rotaļas pēc atkailināt un kā mazu bērnu nopērt marķīzi Rozenu (dzimušu Žannu Oktāviju grāfieni Vudrē-Senremī (Jeanne-Octavie commtesse de Vaudrey-Saint-Remy)), kas izraisīja skandālu galmā. . Dibarī un marķīze bija viena otrai pieķērušās, bija arī intīmas attiecības. Karaļa brāļasieva Provansas grāfiene pārmācīja marķīzi kā savu galmadāmu par tuvām attiecībām ar Dibarī, pēc kā marķīze atsala. Grāfiene Dibarī sūdzējās karalim, kurš jokoja, ka marķīze Rozena ir bērns, kas pelnījis rīkstes. Dibarī ieaicināja marķīzi savā buduārā un pavēlēja četrām istabmeitām novilkt draudzenei drēbes, atkailināt viņas sēžamvietu un uzskaitīt kārtīgi ar rīkstēm. .
Mariner 2
Mariner 2 bija NASA Mariner programmas otrā starpplanētu zonde. Palaista 1964. gada augustā. Tā pirmoreiz vēsturē pietuvojās citai planētai, veicot Veneras pārlidojumu.
Kosmiskais aparāts bija identisks Mariner 1, kurš tika zaudēts nesējraķetes avārijā. Abu uzdevums bija pārlidot Veneru. Pa ceļam tiktu pētīta starpplanētu vide. Attēlu uzņemšana nebija paredzēta.
Lidojuma gaita
Mariner 2 tika palaista 06:53:14 UTC ar nesējraķeti Atlas LV-3 Agena-D no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas laukuma LC-12.
4. septembrī veikts trajektorijas korekcijas manevrs, kurš ilga 34 minūtes. 8. un 29. septembrī uz īsu brīdi radās problēmas ar orientācijas sistēmu, bet inženieriem neizdevās noskaidrot kļūmes cēloni. 31. oktobrī zaudēts spriegums vienā no saules bateriju paneļiem, bet pēc nedēļas tas atjaunojās. Panelis pavisam zaudēja enerģiju 15. novembrī, bet tajā laikā zonde bija pietiekami tuvu Saulei, lai viena paneļa enerģijas pietiktu zinātniskajiem instrumentiem.
Mariner 2 palidoja garām Venerai aptuveni attālumā. Tika iegūti dati par planētas atmosfēru.
Pēdējais sakaru seanss ar zondi notika 07:00 UTC. Mariner 2 neaktīva turpina riņķot ap Sauli.
Blekbērnas "Rovers"
Klubs dibināts 1875. gadā un piedalījās Anglijas futbola līgas dibināšanā 1888. gadā. Tas ir tikai viens no trijiem klubiem, kuri piedalījušies gan Anglijas futbola līgas, gan Premjerlīgas dibināšanā (pārējie ir Aston Villa un Everton). 1890. gadā Rovers ievācās uz pastāvīgu mājvietu Ewood Park stadionā. Pirms Premjerlīgas izveides 1992. gadā vairums kluba sasniegumu tika veikti pirms 1930. gada, kad tas vairākkārt ieguva līgas un FA kausa čempiontitulu. Pazemināšanai 1966. gadā sekoja 26 sezonas pēc kārtas ārpus augstākās līgas.
Kabarē
Kabarē, kabarejs (no fr — 'krodziņš'), agrāk arī kabarets, ir izklaides veids, kas satur mūziku, komēdiju, dziedāšanu, dejošanu, deklamāciju vai drāmu. Tas notiek īpašās vietās, ko arī dēvē par kabarē, piemēram, restorānos, krogos vai naktsklubos, kuros ir skatuve, uz kuras uzstāties. Skatītāji pārsvarā sēž pie galdiem, ēdot vai dzerot. Kabarē programmas vadītāju sauc par konferansjē. Kabarē programmas pārsvarā tiek radītas pieaugušo auditorijai.
Vēsture
Kabarē radās un izplatījās 19. gadsimta nogalē Parīzē kā bohēmiešu literāriskie krodziņi. Par pirmo šāda tipa krodziņu uzskata Monmartra "Melno kaķi" (Le Chat Noir), ko atvēra 1881. gadā. Sākotnēji priekšnesumus rīkoja pašdarbnieku ansambļi un tajās liela loma bija improvizācijai. Ar laiku gan improvizācijas raksturs zuda un kabarē priekšnesumus sāka sniegt profesionāli mākslinieki.
Latvijā kabarē kultūra uzplauka pēc Pirmā pasaules kara. Elizabetes un Brīvības ielas stūrī Rīgā 1928. gadā ēkā ierīkoja kabarē "Bonzo", bet ēkas otrā stāvā telpas nomāja “Modernais teātris”, saukts arī par “Intīmo teātri”. Rīgas kabarē un kafejnīcās šajā laikā uzstājās vēlāk slavenais vācu komiskais aktieris Heincs Erhards. Savukārt Rīgas restorānā un deju klubā "Alhambra" uzstājās Oskars Stroks, kas 1931. gadā atvēra deju kafejnīcu "Barberina" Brīvības ielā 15.
Miķeļa nakts
'''Sv. Miķeļa nakts''' - 1567. gada nakts no 29. uz 30. septembri, kad Nimas pilsētā Langdokā hugenoti nogalināja 80 līdz 90 pilsētā un tās apkaimē dzīvojošus katoļu mūkus un garīdzniekus.