cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rapsis
Augļi un sēklas
Rapša auglis ir 5–10 cm garš pākstenis ar tievu, īsu knābi, tas var būt gluds vai nedaudz viļņots. Pākstenis vidū ir pārdalīts ar plēves kārtiņu, kurai abās pusēs var veidoties līdz pat 20 sēklām.
Sēklām ir ieapaļa vai lodveida forma. Tās var būt gan zilganā, gan melni brūnā krāsā. 1000 sēklu masa svārstās no 3 g līdz 5 g. Sēklu dīgšana ilgst 4–5 dienas.
Slimības un kaitēkļi
Slimību un kaitēkļu savairošanās dēļ nav vēlams audzēt rapsi vienā laukā biežāk kā reizi četros gados. Rapša attīstības sākumā nezāles jāierobežo rūpīgi, jo tās var ievērojami samazināt ražu, bet vēlāk rapsis ar savu lielo virszemes masu nomāc nezāles un to ierobežošana vairs nav nepieciešama.
Izmantošana
Latvijā rapsi pamatā audzē sēklu ieguvei, taču to izmanto arī kā lopbarības zaļmasas un zaļmēslojuma augu. Rapša sēklas satur 40 – 46% eļļas, ko var izmantot gan pārtikas vajadzībām, gan biodīzeļdegvielas un smērvielu pagatavošanā. Rapša sēklas var izmantot augu eļļas, rapša miltu un raušu ieguvei. Eļļas un raušu iegūšanai var izmantot gan vasaras, gan ziemas rapša sēklas. Rapša raušu un sēklu sastāvs un barības vērtība mainās atkarībā no audzēšanas apstākļiem, izmantotajiem agrotehniskajiem audzēšanas paņēmieniem, audzēšanas reģiona un eļļas iegūšanas tehnikas, kā arī sēklu uzglabāšanas ilguma. Daudzviet rapsi audzē arī kā vērtīgu nektāraugu. Rapsis ir augstvērtīgs lopbarības proteīnu avots, labs augsnes sanitāraugs un melioratoraugs. Rapsis uzlabo augsnes fitosanitāro stāvokli, struktūru, atstāj augsnē organisko masu, samazina lauka nezāļainību un uzlabo ūdens un gaisa apmaiņu augsnē.
Rapšu eļļa
Rapšu eļļa sastāv no taukskābju glicerīdiem. Taukskābju sastāvs un daudzums nosaka, vai tā ir lietojama pārtikas vai tehniskām vajadzībām. Īpaši nozīmīga rapšu eļļa ir tieši pārtikas rūpniecībā, jo tā var saturēt līdz pat 90% nepiesātināto un mazpiesātināto taukskābju. Rapšu eļļa satur linolskābi, linolēnskābi, oleīnskābi, stearīnskābi, palmitīnskābi un erukskābi.
Senāk audzētais rapsis saturēja lielu daudzumu erukskābes, kas tiek uzskatīta par cilvēka veselībai kaitīgu. „00” rapsis jeb kanola (angļu Canola, kas ir saīsinājums no Canadian oil, low acid - Kanādas eļļa ar zemu skābju saturu) ir rapša paveids ar zemu erukskābes un glikozinolātu līmeni. Šīm rapša sēklām jāatbilst īpašiem kvalitātes standartiem – jāsatur mazāk par 2% erukskābes eļļā un mazāk par 30 mikromoliem glikozinolātu spraukumos. Kopš 20. gs. astoņdesmitajiem gadiem Eiropā audzē „00” rapsi, bet parastā rapša audzēšana ir ierobežota vai aizliegta.
Izplatība
Rapsis ir otrajā vietā pasaulē starp visiem augu eļļas ieguves avotiem un visplašāk audzētais eļļas augs Eiropā. Pirmo vietu ieņem soja. Valstis, kurām ir vislielākie rapša ražošanas apjomi, ir Ķīna, Kanāda, Indija, Vācija un Francija.
Rapša sējumu platības un kopraža Latvijā, 1990. - 2009. g.
Latvijas teritorijā rapsi sāka audzēt deviņdesmitajos gados. Līdz tam bija mēģinājumi to ieviest kolhozu vajadzībām, diemžēl neveiksmīgi. Plašāka rapša audzēšana aizsākta 1999. gadā, kad tā sējplatības būtiski pieauga.
Ainaži
Ainaži ir pilsēta Latvijā, Limbažu novadā, pie pašas Igaunijas robežas Baltijas jūras Rīgas līča austrumu krastā. Robežojas ar Ainažu un Salacgrīvas pagastiem un Igaunijas Pērnavas apriņķa Hēdemēstes pagastu. Ainaži izvietojušies ap 4 km garā joslā starp jūras krastu un Rīgas—Tallinas šoseju. Atrodas 116 km attālumā no Rīgas.
Nosaukums
1638. gada vācu rakstos šī apdzīvotā vieta saukta par Dorf Haynisch, vēlāk vienkārši Haynasch. Citos rakstu avotos sastopams arī nosaukums Ainiži. Jānis Endzelīns uzskatīja, ka pilsētas nosaukums cēlies no lībiešu vārda āina vai igauņu vārda hain — 'siens' vai hainastee — 'ceļš', kas iebraukts, vedot sienu no jūrmalas pļavām. Pastāv teorija, ka pilsēta savu vārdu ieguvusi no lībiešu vārda ainagi, kas nozīmē — vientuļš.
Vēsture
19. gadsimta otrajā pusē Kurzemes un Vidzemes zvejnieku ciemos bija daudz lēta darbaspēka. Tuvējie meži, kuros auga daudz mastu priežu, deva materiālu kuģu būvei. Tādēļ šeit attīstījās kuģu būvniecība un rosīga tirdzniecība. 1857.—1913. gadā Ainažos uzbūvēja ap 50 kuģu; 1880. gadā ostā bija pierakstīti 83 burinieki. Darbojās stikla fabrika.
Ainažos tika nodibināta pirmā jūrskola Latvijā, kuru 1864. gadā pēc Krišjāņa Valdemāra ierosinājuma nodibināja tālbraucējs kapteinis Kristiāns Dāls. Mācības bija bezmaksas un notika latviešu, igauņu, vēlāk arī krievu valodās. Jūrskola pastāvēja 50 gadus, līdz Pirmajam pasaules karam. 19. gadsimta 80. un 90. gados gados ik gadu skolu beidza 20—30 tālbraucēju stūrmaņu un kapteiņu.
Ainaži miesta nosaukumu ieguva 1869. gadā. No 1900. līdz 1905. gadam Ainažos uzbūvēja Ainažu ostu. 1912. gadā tika atklāta dzelzceļa līnija Ainaži—Valmiera—Smiltene. Caur ostu Vidzemes saimniecības eksportēja graudus, linus un citas preces. Pilsētas budžetu papildināja arī nodokļi no kuģu un dzelzceļa kravām. Jūrskola pastāvēja līdz Pirmajam pasaules karam.
1920. gadā, izveidojoties Latvijas—Igaunijas robežai, Ainažu pamatdaļa pēc vietējā plebiscīta palika Latvijai, atstājot Igaunijas pusē nelielo Iklu.
Pēc kara jūrskolas ēkā novietojās ostas valde un pamatskola. 1920. gadā Ainažu miests tika apstiprināts kā ciema pašvaldība, bet 1926. gadā Ainažiem piešķīra pilsētas tiesības. Lai gan 1920.—1930. gados tika veikti darbi, lai Ainažu ostu atdzīvinātu (atjaunots viļņlauzis, ostas akvatorija tika atbrīvota no nogrimušo kuģu vrakiem un padziļināta, uzcelta bāka u.c.), tas izdevās tikai daļēji. Kuģi ostā joprojām nevarēja piestāt pie piestātnes, to kravas nācās pārkraut uz baržām ar velkoņu palīdzību. Piemēram, tādā veidā Staiceles papīrfabrikai tika piegādātas akmeņogles.
Lielus postījumus Ainažiem nodarīja arī Otrais pasaules karš — 1944. gadā Ainažus bombardēja Sarkanās armijas pikējošie bumbvedēji, bet Vērmahta karaspēks atkāpjoties izpostīja ostas infrastruktūru. Lai gan pēc kara osta tika daļēji atjaunota, uzplaukumu pilsēta vairs nepiedzīvoja.
1994. gadā Ainažos pie robežpunkta uzcēla divus 600 kW vēja ģeneratorus, kas bija pirmā lielākā vēja elektrostacija Latvijā.
Daba
Ainažu teritorijas reljefu veido Piejūras zemiene. Ainažu rietumpusē ir 4 km garš aizsalstošas jūras krasts, kur ietek tikai Blusupīte. Savdabīga ir Ainažu jūrmala — posmā starp Ainažiem un Kuivižiem gar jūras krastu plešas 100 līdz 300 metrus plata randu pļavu josla, daļa no kuras ir pilsētas teritorijā. Šīs randu pļavas ir dabas liegums.
Iedzīvotāji
Ainaži ir Vidzemes mazākā pilsēta (655 iedzīvotāju 2020. gadā). Apmēram puse no Ainažu iedzīvotājiem ir darbspējīgā vecumā. Liela daļa pilsētnieku strādā netālu esošajā Salacgrīvā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Reliģija
Pilsētā darbojas luterāņu draudze, baptistu draudze, kas dibināta 1991. gadā. Sv. Arsēnija pareizticīgo draudze pēc gandrīz 40 gadiem 1995. gadā atguva savu dievnamu. Tā atjaunošanas iniciatore 1990. gadā bija AS "Ainaži", pēc tam ar sponsoru atbalstu darbus turpināja pilsētas pašvaldība.
Aizkraukle
Aizkraukle ir pilsēta Vidzemes dienvidu daļā, Aizkraukles novada administratīvais centrs. Aizkrauklei cauri tek Daugava un tai blakus atrodas Pļaviņu HES ūdenskrātuve.
Nosaukums
Pilsētas nosaukums atvasināts no viduslaiku latīņu valodā lietotā vietvārda Ascrad vai Asscrade (la, literārajā vācu valodā Ascheraden, krievu tekstos Скровень), kas latviski skan "Ašķere ''  — tā sauca strautu, Daugavas pieteku.
Vēsture
Aizkraukles līvu pils pirmo reizi pieminēta Livonijas Indriķa hronikas tekstā sakarā ar līvu un lietuviešu uzbrukumu Rīgai 1204. gadā. Tad tā bijusi vistālāk austrumos novietotā līvu osta pie Daugavas ūdensceļa, vēl tālāk sākās kristīto sēļu un latgaļu zemes — Koknese un Jersika. 1205. gadā piespiedu kārtā kristīti arī Aizkraukles lībieši. Ap 1229. gadu notika Aizkraukles kauja starp Zemgales ķēniņa Viestarda un Aizkraukles pilskunga Markvarta vadītajiem karaspēkiem. No 1252. līdz 1478. gadam Aizkraukle bija Livonijas ordeņa Aizkraukles komturejas centrs.
Mūsdienu Aizkraukles pilsēta radās 20. gadsimta sešdesmitajos gados kā Pētera Stučkas celtnieku ciemats (nosaukts par godu Pēterim Stučkam), pateicoties Pļaviņu HES celtniecībai. Celtnieku ciematam strauji augot, 1967. gadā tas ieguva pilsētas statusu ar nosaukumu Stučka un tajā pašā laikā kļuva par rajona centru. Daļa celtnieku palika uz dzīvi pilsētā, tajā tika uzbūvēti rūpniecības uzņēmumi — VEF telefonu un dzelzsbetona rūpnīca, kā arī pilsētai nepieciešamā infrastruktūra. ar Augstākās padomes lēmumu pilsēta ieguva nosaukumu Aizkraukle.
Aizkraukles pilskalns
Aizkraukles pilskalns ir 0,5 ha liels, ar 0,1 ha lielu priekšpili (Ernests Brastiņš, 1930.), 3 ha lielu senpilsētu un ostu. Pilskalna tuvumā atrodas divi kapulauki — Aizkraukles un Lejasžagaru, kur kopumā atsegts ap 100 uz 10.—12.gs. attiecināmu lībiešu un latgaļu apbedījumu (Urtāns, 1983.).
Ģeogrāfija
Lielākā Aizkraukles daļa atrodas Lejasdaugavas senlejas augstajā labajā krastā, neliela daļa arī zemajā kreisajā krastā. Pilsēta ir visumā līdzena, tās austrumos ir dziļa grava ar Kalnaziedu pilskalnu (89 m vjl), dienvidrietumu daļā tās kreisā krasta robeža iet pa Lauces upīti. Daugavas augstums virs jūras līmeņa augšpus Pļaviņu HES ir 67—72,5 m, lejpus tā — 32 m, pateicoties kam lejpus aizsprosta ir labi redzams senlejas krasts.
Iedzīvotāji
1997. gadā pilsētā dzīvoja 61,2% latviešu, 27,7% krievu un 11,1% citu tautību iedzīvotāju. Maksimālais iedzīvotāju skaits pilsētā bija 1992. gadā — 10 521 cilvēks.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Transports
2,5 km uz ziemeļaustrumiem no Aizkraukles centra atrodas dzelzceļa stacija Aizkraukle, kura ir elektrovilcienu maršruta Rīga—Aizkraukle galapunkts. Tajā pietur arī dīzeļvilcieni maršrutos no Rīgas uz Daugavpili, Rēzekni, Zilupi, Madonu, Gulbeni. Ar staciju pilsētu savieno pilsētas autobusi un vairāki vietējie un starppilsētu maršruti. No dzelzceļa līnijas iet atzarojums uz pilsētu, taču tajā nav pasažieru satiksmes.
Pašā pilsētā atrodas autoosta.
Marija Geperte-Maiere
Marija Geperte-Maiere (en; dzimusi, mirusi ) bija vācu izcelsmes amerikāņu fiziķe. 1963. gada Nobela prēmijas fizikā laureāte par atoma kodola struktūras pētījumiem. Otrā sieviete pēc Marijas Kirī, kura ieguvusi Nobela prēmiju fizikā.
Biogrāfija
Dzimusi Katovicē. 1910. gadā ģimene paŗcēlās uz Getingeni, kur tēvs ieguva pediatrijas profesora vietu Getingenes Universitātē. Jau agrā jaunībā uzturējās Getingenes zinātnieku aprindās, piemēram, bija pazīstama ar Enriko Fermi, Verneru Heizenbergu un Polu Diraku. 1924. gadā iestājās Getingenes Universitātē, kur mācījās pie trim topošajiem Nobela prēmijas laureātiem — Maksa Borna, Džeimsa Franka un Ādolfa Vindausa. 1930. gadā pabeidza mācības universitātē.
Tajā pašā gadā apprecējās ar Džeimsa Franka asistentu Edvardu Maieru un pārcēlās uz vīra dzimteni — ASV, kur Edvardam Maieram piedāvāja ķīmijas asociētā profesora vietu Džonsa Hopkinsa Universitātē. Tā kā Geperte-Maiere bija profesora sieva, antinepotisma (pretradniecības) likuma, daļēji arī seksisma dēļ, ar viņu netika noslēgts darba līgums. Viņai bija divi bērni, kuru audzināšana sakrita ar laiku, kad veikti svarīgi pētījumi. Marija Geperte-Maiere vairākus gadus strādāja vienkārši kā asistente Džonsa Hopkinsa Universitātē, pasniedzot arī kursos un rakstot zinātniskus rakstus. Vēlāk Geperte-Maiere veica brīvprātīgu darbu bez atalgojuma Kolumbijas Universitātē. Tikai 1946. gadā, pārceļoties uz Čikāgu, Geperte-Maiere saņēma profesora vietu Čikāgas Universitātē.
1942. gadā Geperte-Maiere iesaistījās Manhetenas projektā, sadarbojās ar Enriko Fermi. 1948. gadā Argonas Nacionālajā laboratorijā viņa izstrādāja kodola čaulas struktūras matemātisko modeli. Vienlaicīgi pie līdzīgiem secinājumiem bija nākuši arī trīs vācu zinātnieki (Oto Haksels, Hanss Jensens, Hanss Suess). Geperte-Maiere 1950. gadā tikās ar Jensenu un viņi izlēma darbu turpināt sadarbībā. Rezultātā Hanss Jensens un Geperte-Maiere 1955. gadā publicēja grāmatu par kodola čaulas struktūras pamatteoriju (Elementary Theory of Nuclear Shell Structure).
1956. gadā Geperte-Maiere tika ievēlēta par Nacionālās Zinātņu akadēmijas locekli. 1960. gadā viņu pieņēma darbā par fizikas profesori Kalifornijas Universitātē. Lai gan drīz pēc tam Geperte-MaiereGeperte-Maiere cieta no triekas, viņa turpināja gan pasniedzēja darbu, gan zinātniskos pētījumus. Geperte-Maiere mira 1972. gada 20. februārī no miokarda infarkta.
Bārta (upe)
Bārta ir upe Latvijā un Lietuvā. Sākas Žemaitijas augstienē Pluņģes rajonā. Ietek Liepājas ezera dienvidu galā. Upes lejtece iztaisnota un ieslēgta dambjos.
Marija Geperte-Maiere
Biogrāfija
Par godu viņai Amerikas fizikas biedrība nodibinājusi Marijas Gepertes-Maieres balvu, ko pasniedz fizikas zinātnes doktorēm sievietēm.
De Morgana likumi
Formālajā loģikā de Morgana likumi saista loģiskos operatorus UN un VAI tādā veidā, ka, izmantojot negāciju, no viena var pāriet uz otru, proti:
Formāla definīcija
Kopu teorijā un Būla algebrā tie bieži tiek minēti kā "apvienojuma un šķēluma savstarpējā apmaiņa, lietojot negāciju": kur darbības ar kopām tiek apzīmētas šādi:
De Morgana likumus ir viegli atcerēties, iegaumējot principu "pārtraucot līniju, ir jāmaina zīme".
Vēsture
Likumi ir nosaukti Augusta de Morgana (1806–1871) vārdā, kurš ieviesa formālu šo likumu versiju klasiskajā izteikumu loģikā. De Morgana formulējumu ietekmēja loģikas algebrizācija, kuru uzsāka Džordžs Būls un kas vēlāk nodrošināja de Morgana tiesības uz šo atklājumu. Kaut gan līdzīgus novērojumus bija veicis Aristotelis, un tie bija zināmi grieķiem un viduslaiku loģiķiem (14. gadsimtā Viliams no Okamas pierakstīja šos likumus vārdiskā formā ), de Morganam tiek piešķirts gods par šo likumu formālu pierakstīšanu un par to iekļaušanu loģikas valodā. De Morgana likumi ir vienkārši pierādāmi, un tie pat var šķist triviāli. Šie likumi ir noderīgi arī, veidojot pareizus slēdzienus, pierādījumus un deduktīvus argumentus.
Neformāls pierādījums
De Morgana likumus var pielietot disjunkcijas vai konjunkcijas negācijai visā formulā vai tās daļā.
Disjunkcijas negācija
Disjunkcijas gadījumā apskatīsim apgalvojumu "nav taisnība, ka A ir patiess vai B ir patiess", ko var pierakstīt šādi: Šis apgalvojums izsaka to, ka ne A, ne B nav patiess. Citiem vārdiem, "A nav patiess un B nav patiess" (ja kaut viens no apgalvojumiem būtu patiess, tad A un B disjunkcija arī būtu patiesa, padarot tās negāciju aplamu).
Analizējot šo pašu situāciju no otras puses, apskatīsim šādu apgalvojumu: Šis apgalvojums izsaka to, ka gan A, gan B ir aplams (vai "ne A" un "ne B" ir patiesi). No tā izriet, ka A un B disjunkcijai arī jābūt aplamai. Šīs disjunkcijas negācija noved pie patiesa apgalvojuma, kas ir loģiski ekvivalents sākotnējajam apgalvojumam. Citiem vārdiem, "ja divi apgalvojumi ir aplami, nav taisnība, ka kāds no tiem ir patiess".
Izmantojot patiesumvērtību tabulu
Šos likumus var pierādīt, izmantojot patiesumvērtību tabulu, kurā "1" nozīmē, ka apgalvojums ir patiess, bet "0" — aplams.
Vispirms pierādīsim, ka ¬(p ∨ q) ⇔ (¬p) ∧ (¬q): Tā kā visām iespējamajām p un q vērtībām tabulas ceturtā un pēdējā kolonna sakrīt, atbilstošie izteikumi ir loģiski ekvivalenti.
Apgalvojumu ¬(p ∧ q) ⇔ (¬p) ∨ (¬q) ar šo pašu metodi pierāda līdzīgi:
Izmantojot kopas
Divas kopas sakrīt, tad un tikai tad, ja tās satur vienus un tos pašus elementus. Jebkuram x ir minētie apgalvojumi ir ekvivalenti: Tāpēc =  ∪. Apgalvojumu =  ∩  var parādīt līdzīgā veidā.
Tuneļefekts
Tuneļefekts ir elementārdaļiņas iziešana cauri potenciāla barjerai, ja tās pilnā enerģija (kura tunelēšanās laikā nemainās) ir mazāka par potenciāla barjeras augstumu. Potenciāla barjeras augstums ir "klasiskas" daļiņas (t.i., tādas, kas nepakļaujas kvantu mehānikas likumiem) minimālā enerģija, kas ļauj pārvarēt šo barjeru. Tuneļefekts klasiskajā mehānikā nav iespējams — to var izskaidrot tikai ar kvantu mehānikas metodēm. Jo vieglāka ir daļiņa un šaurāka potenciāla barjera, jo tuneļefekts ir varbūtīgāks.
Tuneļefekts ir daudzu svarīgu kodolfizikas, atomfizikas un molekulārfizikas procesu pamatā.
Makropasaulē tuneļefektu var novērot p-n pārejās, lādiņnesējiem (elektroniem vai caurumiem) tunelējot caur pārejas potenciāla barjeru. Tuneļefekts ir iespējams tikai tad, ja p un n apgabaliem ir ļoti mazas īpatnējās pretestības.
Kārlis Pečaks
Kārlis Pečaks (1882–1938) bija latviešu marksists un revolucionārs, Latvijas Sociāldemokrātijas darbinieks (1918), LSPR Komisāru padomes rūpniecības komisāra vietnieks (1919).
Dzīvesgājums
Dzimis 1882. gada 23. jūnijā Mangaļu pagastā. 1909. gadā viņu uzņēma Latvijas Socialdemokrātijā (LSD), darbojās šīs partijas Rīgas (1909-10, 1914-1915) un Liepājas (1911) organizācijās. Laikrakstu "Biedris" un " Sociāldemokrāts" redakciju kolēģijas loceklis (1914-1917).
Pēc Februāra revolūcijas ievēlēts par Maskavas Strādnieku deputātu padomes locekli, pēc Oktobra revolūcijas bija Maskavas Revolucionārā tribunāla nodaļas vadītājs, vēlāk priekšsēdētāja vietnieks (1918). 1919. gada sākumā atgriezās Latvijā, bija LSPR Komisāru padomes rūpniecības komisāra vietnieks, 1920. gadā pēc evakuācijas uz Krieviju darbojās LKP Centrālkomitejas Ārzemju birojā, bija Kominternes Latvijas sekcijas sekretārs. Viens no latviešu izdevniecības "Prometejs" dibinātājiem. Pēc 1922. gada strādāja par docētāju vairākās Maskavas augstskolās, 1934. gadā kļuva par profesoru. Nošauts Lielā terora laikā 1938. gada 27. aprīlī NKVD Butovas poligonā Maskavā.
Valča
Valča ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos pie Odras upes, Rietumpomožes vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Pilas. Atrodas apvidū, kas bāgāts ar ezeriem un mežiem, tāpēc pilsēta ir sporta un tūrisma centrs.
Līdz Otrajam pasaules karam pilsēta atradās Vācijā un tās vāciskais nosaukums bija Deičkrone. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem. Tā kā kara laikā pilsēta bija t.s. Pomerānijas valņa aizsardzības sistēmas sastāvdaļa, apkārtnē daudz militāro aizsardzības būvju drupu.
Dijarbakira
Dijarbakira (agrāk osmaņu turku دیاربکر, Diyâr-ı Bekr, kurdu ئامه‌د, Amed, antīkajos laikos Amida) ir lielākā pilsēta Turcijas dienvidaustrumos. Tā atrodas pie Tigras upes un ir Dijarbakiras ila galvaspilsēta. Ilā dzīvo gandrīz 1,5 miljoni iedzīvotāju, bet pilsētā — 600 tūkstoši. Pilsēta ir slavena ar tās kultūru, folkloru un arbūziem. Mūsdienās lielākā daļa iedzīvotāju ir kurdi un to dažkārt neoficiāli dēvē par Kurdistānas galvaspilsētu.
Agrāk ceturtdaļa no visiem pilsētas iedzīvotājiem bija armēņi un asīrieši, bet, sākoties armēņu genocīdam, vairums pilsētu ir pametuši.
LPP
LPP vai lpp ir saīsinājums, kas var būt:
Saloniki
Saloniki (el) ir otra lielākā pilsēta Grieķijā. Atrodas valsts ziemeļos pie Egejas jūras Termaikas līča pie Halkidīkes pussalas. Grieķu Maķedonijas galvaspilsēta. Sena pilsēta ar bagātīgu vēstures mantojumu. Liela osta un rūpniecības centrs.
Svarīgs izglītības centrs — Saloniku Aristoteļa universitāte ir lielākā universitāte Grieķijā.
Vēsture
Pilsētu ap 315. gadu p.m.ē. nodibināja Senās Maķedonijas ķēniņš Kasandrs senākas pilsētas Termas vietā un nosauca to savas sievas, Maķedonijas Aleksandra māsas, Tesalonikas vārdā. Saloniki auga ātri un jau II gs. p.m.ē. pilsētai bija aizsardzības mūri un autonomija.
Pēc Maķedonijas krišanas 168. gadā p.m.ē. Saloniki kļuva par romiešu pilsētu un attīstījās kā tirdzniecības pilsēta, jo atradās uz svarīgā Via Egnatia starp Bizantiju (vēlāko Konstantinopoli, tagad Stambula Turcijā) un Dirahiju (tagad Durresi Albānijā). I gs. pilsētā atradās ievērojama ebreju kopiena, un pilsēta kļuva par agrīnu kristietības centru. Savā otrajā misijas ceļojumā vietējā sinagogā sludināja Svētais Pāvils. 306. gadā imperators Maksimiāns sodīja ar nāvi prokonsulu Demetriju, kurš vēlāk tika kanonizēts un kļuva par Saloniku aizgādni, vienu no Grieķijas un visas viduslaiku Eiropas ievērojamākajiem svētajiem.
Pēc Romas impērijas sadalīšanas Saloniki bija otra ievērojamākā Bizantijas pilsēta. 620. gadā zemestrīce noposta pilsētu. VII gs. Saloniku apkārtnē ienāca slāvi, tomēr pašu pilsētu neieņēma. Imperators Mihails III 9. gadsimtā uzdeva Salonikos dzimušajiem brāļiem Kirilam un Metodijam doties misijas ceļojumā uz ziemeļiem. Brāļi misijas laikā izveidoja slāvu alfabētu (glagolicu un, iespējams, kirilicu), kas kļuva par senslāvu valodas tekstu rakstību.
904. gadā arābi no Krētas izpostīja pilsētu un pārdeva verdzībā ap 22 tūkstošus iedzīvotāju. 1185. gadā Sicīlijas normāņi ieņēma pilsētu, tomēr pēc gada tika padzīti.Ceturtā Krusta kara laikā 1204. gadā Saloniki kļuva par Latīņu impērijas vasaļvalsts — Saloniku karalistes galvaspilsētu, tomēr 1224. gadā to ieņēma Epīras despotāta valdnieks Mihails Duka. 14. gadsimta vidū Salonikos valdīja zeloti.
.km
.km ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistīts ar Komorām. Domēns izveidots 1998. gadā. Domēna sponsors ir Comores Telecom, kas nodrošina arī domēnu reģistrēšanu. Domēnus var reģistrēt gan otrajā, gan trešajā līmenī. Ikgadējā maksā par reģistrēsanos zem .km domēna ir 50 000 Komoru franki (KMF), bet par reģistrēšanos trešajā līmenī zem kāda no otrā līmeņa — 30 000 KMF.
Saloniki
Vēsture
Pirmā Balkānu kara laikā Salonikus 1912. gada 26. oktobrī ieņēma grieķu karaspēks. 1913. gada 18. martā Salonikos nogalināja Grieķijas karali Georgiju I. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā Salonikus ieņēma Antantes karaspēks placdarmam pret Bulgāriju. Salonikos darbojās viena no divām Grieķijas valdībām. 1917. gada 5. augustā lielākā daļa pilsētas nodega. Pēc dažiem gadiem pilsētu atjaunoja, un Saloniki ieguva regulāru plānojumu.
.km
Ārējās saites
Toppdomän
Saloniki
Vēsture
Pēc Grieķu-turku kara un Lozannas miera līguma noslēgšanas (1922), turku-grieķu iedzīvotāju apmaiņas programmā pilsētā ieradās no Mazāzijas izsūtītie grieķi. Pilsētas iedzīvotāju skaits būtiski palielinājās, to dēvēja par bēgļu galvaspilsētu, arī nabagu māti. No 1941. gada 9. aprīļa līdz 1944. gada 30. oktobrim pilsēta bija vācu okupācijā.
1978. gada 20. jūnijā pilsēta cieta spēcīgā zemestrīcē.
Cilvēki
Salonikos dzimuši:
15. decembris
15. decembris ir gada 349. diena pēc Gregora kalendāra (350. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 16 dienas.
Vārda dienas
Hanna, Jana, Johanna
Agrārā reforma
Agrārā reforma ir zemes īpašuma sistēmas pārveidošana, kas visbiežāk tiek veikta plašā mērogā izsniedzot valsts zemi vai zemi, ko pirms tam ir atsavinājusi valsts, tās iedzīvotāju privātīpašumā. Agrārā reforma norisinājās pārejot no feodālisma uz kapitālisma sabiedrību.
Agrārās reformas vairākās Eiropas valstīs, piemēram, Anglijā un Francijā, tika īstenotas 17.—19. gadsimtā. Lielākajā daļā Eiropas, tai skaitā arī Latvijā, agrārās reformas gan notika vien 20. gadsimta sākumā.
Kārlis Pētersons (revolucionārs)
Kārlis Pētersons (1877–1926) bija latviešu marksists un revolucionārs, Latvijas Sociāldemokrātijas darbinieks un latviešu strēlnieku divīzijas komisārs (1918), LSPR Komisāru padomes kara komisārs (1919).
Dzīvesgājums
Dzimis 1877. gada 19. februārī Lielvārdes pagastā. 1898. gadā izveidoja vienu no pirmajiem sociāldemokrātu pulciņiem Latvijā. 1905. gada revolūcijas laikā dibināja LSDSP izdevniecību "Progress", pēc revolūcijas apspiešanas 1906. gadā aizceļoja no Latvijas un uzturējās Pēterburgas, Kijivas un Maskavas pilsētās. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā viņš bija latviešu strēlnieku izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks, laikraksta "Brīvais strēlnieks" redakcijas kolēģijas loceklis.
Pēc Oktobra revolūcijas bija Petrogradas Kara revolucionārās komitejas loceklis, Krievijas Satversmes sapulces deputāts. 1918. gada aprīlī iecelts par latviešu strēlnieku divīzijas komisāru. 1919. gadā bija LSPR Komisāru padomes kara komisārs, Revolucionāras kara padomes priekšsēdētāja vietnieks.
Pēc evakuācijas no Latvijas bija Krievijas Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālkomitejas Tālo Austrumu biroja loceklis, Jeņisejas guberņas kara komisārs, 5. armijas Revolucionārās kara padomes loceklis. 1924. gadā viņu pārcēla darbā uz PSR Abhāziju, kur viņš strādāja par nodaļas vadītāju laikrakstā "Darba Abhāzija".
Miris no tuberkulozes 1926. gada 17. janvārī Suhumi.
Bjalogardas apriņķis
Bjalogardas apriņķis ir apriņķis Polijā, Rietumpomožes vojevodistes ziemeļdaļā. Robežojas ar Rietumpomožes vojevodistes Košalinas, Ščecinekas, Svidvinas un Kolobžegas apriņķiem.
Pelēkā tabaka
Pelēkā tabaka jeb tabakkoks (la) ir viena no savvaļas tabakas sugām, kas pieder nakteņu dzimtai (Solanaceae).
Pelēkā tabaka savvaļā aug Dienvidamerikā, bet mūsdienās tas ir plaši izplatīts visā pasaulē kā krāšņumaugs. Tas ir parasts augs ASV dienvidrietumu ceļmalās. Augs tiek izmantots tautas medicīnā, kā arī to smēķē vietējie indiāņi.
Eiropā tas ir netradicionāls krāšņumaugs, bet pēdējā laikā tas piesaista daudzu uzņēmēju uzmanību, jo no tabakkoka sēklām var ražot biodegvielu.
Izskats
Pelēkā tabaka savvaļā aug augstāk par 2 metriem. Atšķirībā no daudziem citiem tabakas ģints augiem tabakkoka lapas pie stumbra piestiprinās ar kātiņu. Auga lapas un kāts ir segts ar sudrabainu sarmu, kas piešķir augam dekoratīvu sudrabaini zaļu krāsu. No pieskārieniem tas viegli zaudē sarmojumu un krāsa kļūst gaiši zaļa.
20. janvāris
20. janvāris ir gada 20. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 345 dienas (346 garajā gadā).
Vārda dienas
Aļģis, Aļģirds, Oļģerts, Orests
Papagaiļi
Papagaiļi, papagaiļveidīgie (Psittaciformes) ir viena no putnu klases (Aves) kārtām, kas pieder papagaiļu un zvirbuļu virskārtai (Psittacopasserae). Tā apvieno 398 putnu sugas, kas tiek iedalītas 4 dzimtās, bet tās savukārt 3 virsdzimtās. Papagaiļveidīgo putnu tuvākie radinieki ir zvirbuļveidīgie (Passeriformes).
Papagaiļi, līdzīgi kā kraukļi, vārnas, sīļi un žagatas, ir vieni no inteliģentākajiem putniem pasaulē. Vairākas sugas spēj imitēt cilvēka balsi, tādēļ tās kļuvušas par populāriem mājas mīluļiem. Papagaiļi parasti dzīvo ilgāk nekā lielākā daļa citu dzīvnieku. Ir reģistrēts, ka papagailis nodzīvojis pat 82 gadus. Daudzu papagaiļu sugu izdzīvošana mūsdienās ir apdraudēta, tā kā tos gan medī, gan ķer dzīvus pārdošanai, gan izcērt mežus, iznīcinot to dzīves vidi.
Izplatība
Papagaiļi mājo abu pusložu tropu un subtropu joslā: Austrālijā un Okeānijā, Dienvidāzijā un Dienvidaustrumāzijā, Ziemeļamerikā, Dienvidamerikā un Āfrikā. Vairākas Karību un Klusā okeāna salas ir mājvieta endēmām sugām. Dažas sugas sastopamas arī vēsajā mērenajā joslā (Dienvidamerikā un Jaunzēlandē). Lielākā sugu dažādība mājo Austrālāzijā un Dienvidamerikā.
Izplatības areāls vistālāk uz ziemeļiem (ASV dienvidos) sniedzas trīs sugām: resnknābja papagailim (Rhynchopsitta pachyrhyncha), zaļajam papagailim (Psittacara holochlorus) un Karolīnas papagailim (Conuropsis carolinensis). Pēdējais gan mūsdienās ir izmiris. Vairākas sugas introducētas mērenā klimata reģionos, ārpus to dabīgā izplatības areāla. Tās ir tur iedzīvojušās un izveidojušas stabilas populācijas, piemēram, Ņujorkas pilsētā, Lielbritānijā, Beļģijā, Spānijā un Grieķijā.
Tikai dažas sugas ir pilnībā nometnieki vai gājputni, bet lielākā daļa sugu ir kaut kas pa vidu šīm divām kategorijām. Mūsdienās joprojām papagaiļu vietējā rakstura pārlidojumi un klejojumi nav līdz galam izprasti un izpētīti. Izteikti gājputni ir 3 sugas: oranžvēdera papagailis (Neophema chrysogaster), zilspārnu papagailis (Neophema chrysostoma) un bezdelīgu papagails (Lathamus discolor).
Izskats un īpašības
Papagaiļi atkarībā no sugas ir ļoti dažādos izmēros. Mazākais kārtā ir rudsejas pundurpapagailis (Micropsitta pusio), kura garums ir 8 cm, bet svars 10 g. Lielākā augumā ir hiacinšu ara (Anodorhynchus hyacinthinus), kuras ķermeņa garums ir apmēram 1 m, bet smagākais ir kakapo (Strigops habroptila), kura svars var sasniegt 4 kg.
Knābis un kājas
Papagaiļi ir viena no atpazīstamākajām putnu grupām. To visrakturīgākā pazīme ir spēcīgais, platais, āķveidīgais knābis. Īpaši masīva ir knābja augšējā daļa, kas pārliecas pāri apakšējai. Tā nav savienota ar gakvaskausu, ļaujot šo knābja daļu brīvi kustināt un izmantot ar milzīgu spēku. Piemēram, pieaugušas aras kodiena spēks sasniedz 35 kg/cm², kas ir salīdzināms ar liela suņa kodiena spēku.
Apakšējā knābja daļa ir īsāka ar asu, augšup vērstu griešanai piemērotu malu, kas kā šķēru asmenis slīd gar augšējās daļas sienu. Iekšpusē gar knābja malām atrodas papagaiļa taustes receptori, ļaujot ļoti jutīgi manevrēt ar knābi. Papagaiļiem sēklēdājiem ir ļoti jūtīga arī mēle, uz kuras ir tādi paši taustes receptori kā uz knābja. Tādējādi papagailis spēj sēklu vai riekstu mutē iegrozīt tā, lai spētu to saspiest visērtākajā veidā.
Papagaiļiem ir spēcīgas kājas un zigodaktilas pēdas (divi vidējie pirksti vērsti uz priekšu, bet katrā pusē malējie pirksti uz aizmuguri) ar gariem, asiem nagiem. Knābi un asos nagus putni izmanto, lai kāpelētu pa zariem vai turētos tajos. Papagaiļiem kopumā raksturīga vertikāla stāja.
Apspalvojums
Apspalvojums papagaiļiem parasti ir spilgts un košs. Visbiežāk tas ir zaļā krāsā, daudzām sugām apspalvojumā ir arī kaut kas sarkans vai kāda cita koša krāsa. Izņēmums ir kakadu dzimtas sugas, to apspalvojums ir balts vai melns ar krāsainām (sarkanām, rozā vai dzeltenām) detaļām. Kakadu uz galvas ir arī cekuls, kuru tie spēj gan sasliet, gan pieglaust. Papagaiļiem abi dzimumi parasti ir līdzīgi, taču dažu sugu apspalvojumam raksturīgs dzimumu dimorfisms, piemēram, smalkajam papagailim (Eclectus roratus). Dažām sugām apspalvojuma krāsas atšķirības ir ultravioleto staru spektrā, kas cilvēkam nav redzamas.
Redze
Visiem papagaiļiem ir liela galva ar augstu un laterāli novietotām acīm. Tādējādi papagaiļiem ir atšķirīgs redzes lauks, salīdzinot ar citiem putniem. Tie spēj, negrozot galvu, redzēt tieši zem knābja gala un virs galvas, kā arī tālu aiz galvas. Papagaiļiem ir arī samērā plats binokulārās redzes leņķis, lai gan tas nav tik plats kā primātiem.
Inteliģence
Daudzas papagaiļu sugas spēj atdarināt cilvēka valodu, bet, piemēram, pelēkais papagailis (Psittacus erithacu) spēj vārdus asociēt ar to jēgu un veidot vienkāršus teikumus. Ja salīdzina smadzeņu masu ar ķermeņa masu, tad šī attiecība ir līdzīga kā augstākajiem primātiem.
Ligzdošana
Vairums sugu veido ilglaicīgus, monogāmus pārus, kas paliek kopā arī ārpus vairošanās sezonas, pat tad, ja papagaiļi veido lielus barus. Pāris savstarpējo pieķeršanos stiprina un izrāda, savstarpēji tīrot viens otra apspalvojumu. Pāri parasti ligzdo atsevišķi, bet ir sugas, kas ligzdo milzīgās kolonijās, līdz 70 000 pāru. Dažām sugām ir raksturīga kooperatīvā mazuļu audzināšana. Ļoti reti papagaiļiem sastopama poligāmija vai grupveida perēšana, kad vairākas mātītes veido vienu kopīgu perējumu.
Gandrīz visām sugām, izņemot dažas, ligzda atrodas koka, klints vai stāvkrasta zemes dobumā. Kopumā tikai 5 papagaiļu sugas būvē koka zaros ligzdu un 3 sugas ligzdo uz zemes. Daudzas sugas ligzdošanai izmanto termītu mājas. Alu pāris parasti izrok kopīgi. Alas dziļums ir 0,5—2 m. Ligzdas vieta parasti ir izklāta ar koka gabaliņiem, skaidām un lapām. Ja ir iespējams, pāris izmanto jau esošu dobumu vai alu, un starp pāriem ir milzīga konkurence par labākajām ligzdošanas vietām.
Dējumā parasti ir 2—8 olas. Inkubācijas periods ilgst 18—30 dienas, perē abi vecāki. Mazuļi išzķiļas gandrīz kaili, tos sedz plānas pūciņas. Pirmās divas nedēļas mazuļi ir akli. Apmēram 3 nedēļu vecumā sak augt apspalvojums. Papagaiļi, atkarībā no sugas, kļūst pieauguši 1—2 gadu vecumā.
Sistemātika
Papagaiļveidīgo kārta (Psittaciformes)
Teniss olimpiskajās spēlēs
Teniss ir vasaras olimpisko spēļu sporta veids. Pirmo reizi tas olimpisko spēļu programmā bija iekļauts 1896. gada Atēnas spēlēs līdz 1924. gada Parīzes spēlēm, kad strīda dēļ starp Starptautisko zāliena tenisa federāciju un Starptautisko Olimpisko komiteju par to kā definēt amatiera spēlētājus. Pēc tam teniss olimpiskajās spēlēs kā demonstrācijas sporta veids tika iekļauts divas reizes — 1968. gada Mehiko spēlēs un 1984. gada Losandželosas spēlēs (ar U-21 gadu limitu). Kopš 1988. gada Seulas spēlēm teniss ir atjaunots kā olimpisko spēļu sporta veids un tajā drīkst piedalīties jebkurš tenisists, kas izturējis kvalifikāciju neatkarīgi no vecuma, dzimuma un statusa.
Pašlaik olimpisko spēļu ietveros tenisā notiek 5 disciplīnas: vīrieši un sieviešu vienspēles, vīriešu un sieviešu dubultspēles un jaukto pāru dubultspēles.
1908. gada Londonas un 1912. gada Stokholmas spēlēs notika tenisa turnīri ne tikai ārpus telpām, bet bija arī vairāki iekštelpu notikumi. 1896. gada Atēnu, 1900. gada Parīzes, 1904. gada Sentluisas, 1988. gada Seulas un 1992. gada Barselonas spēlēs bronzas medaļu saņēma abi pusfināla zaudētāji. Taču pārējos gados, kad ir noticis turnīrs, ir bijusi spēle par bronzas medaļām.
No 2004. gada Atēnu spēlēm līdz 2012. gada Londonas spēlēm nopelnītie ranga punkti tika ieskaitīti Tenisa profesionāļu asociācijas (ATP) vai Sieviešu Tenisa asociācijas (WTA) pasaules rangos. 2016. gada Riodežaneiro spēlēs vairs netika piešķirti punkti. Spēlētājs, kurš izcīna olimpisko zelta medaļu un visus četrus Grand Slam turnīrus tajā pašā gadā iegūst Golden Slam. Kopš 2016. gada Štefija Grāfa ir vienīgā tenisiste, kura ir izpildījusi šo sasniegumu.
Visvairāk medaļas tenisā ir izcīnījuši Lielbritānijas sportisti — 43 olimpiskās medaļas (17 zelta, 14 sudraba un 12 bronzas nedaļas. Taču ASV tenisisti olimpiskajās spēlēs ir izcīnījuši vairāk zelta medaļas — 21. Venusa Viljamsa olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi visvairāk medaļas — 5 medaļas (4 zelta un 1 sudraba). Viņas māsa, Serīna Viljamsa olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 4 zelta medaļas. Savukārt vēl 4 medaļas (3 zelta un 1 bronzas medaļas) ir izcīnījis britu tenisists Redžinalds Dohertijs.
Disciplīnas
Pašreizējā programmā ir 5 tenisa turnīra disciplīnas: viensspēles vīriešiem un sievietēm, dubultspēles vīriešiem un sievietēm kā arī jauktās dubultspēles. 1908. gada Londonas un 1912. gada Stokholmas spēlēs notika tenisa turnīri ne tikai ārpus telpām, bet bija arī vairāki iekštelpu notikumi.
(D) — demonstrāciju sporta veids; (E) — izstādes sporta veids
Segumi
Tenisa spēles laukums olimpiskajās spēlēs ir bijis atšķirīgs. No 1896. gada Atēnas spēlēm līdz 1924. gada Parīzes spēlēm tenisa turnīri lielākoties notika māla seguma kortos. Savukārt kopš 1984. gada Losandželosas spēlēm teniss galvenokārt ir aizvadīts cietā seguma kortos. Savukārt 1908. gada Londonas, 1920. gada Antverpenes un 2012. gada Londonas spēlēs tenisa turnīri notika zāles seguma kortos. 1908. gada Londonas un 1912. gada Stokholmas spēlēs tenisa turnīrs notika arī uz koka seguma kortiem
Visi gadi (1896 — 1924, 1988 — 2016)
Slīprakstā norādītas tās valstis, kuras vairs neeksistē.
1988 — 2016
Slīprakstā norādītas tās valstis, kuras vairs neeksistē.
1896 — 1924
Slīprakstā norādītas tās valstis, kuras vairs neeksistē.
Medaļu sadalījums pa valstīm
Slīprakstā norādītas tās Valsts/Komandas, kuras vairs neeksistē.
Titulētākie sportisti
Tabulā iekļauti tikai tie tenisisti, kuri tenisā olimpiskajās spēlēs ir izcīnījuši vismaz divas zelta medaļas.
Pārstāvētās valstis
Slīprakstā norādītas tās Valsts/Komandas, kuras vairs neeksistē.
Debitējošās valstis
Līdz šim olimpisko spēļu tenisa turnīrā ir startējušas 98 valsts/komandas.
Abebe Bikila
Abebe Bikila (am; dzimis Jato, Etiopijā, miris  Adisabebā, Etiopijā) bija etiopiešu vieglatlēts, startēja maratona distancē.
Dzimis — dienā, kad notika  maratons. Piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs (1960, 1964, 1968). 1960. gadā Romā viņš uzvarēja, distanci veicot bez apaviem. Pēc četriem gadiem viņš aizstāvēja savu titulu, lai arī pirms 40 dienām sportistam tika veikta apendicīta operācija. Bikila kļuva par pirmo, kas maratonā uzvar divas reizes pēc kārtas, tāpat 1960. gadā viņš kļuva par pirmo melnādaino afrikānieti, kas spējis izcīnīt zelta medaļu Olimpiskajās spēlēs. Viņa vārdā ir nosaukts stadions Adisabebā. Vēl ir uzvarējis 1965. gada Tokijas maratonā.
Jeloustonas nacionālais parks
Jeloustonas nacionālais parks (en) ir pirmais un vecākais nacionālais parks pasaulē. To 1872. gada 1. martā izveidoja ASV Vaiomingas štata teritorijā (neliela daļa parka teritorijas atrodas arī Aidaho un Montānas štatos). Jeloustonas nacionālais parks ir slavens ar geizeriem, karstajiem avotiem un citiem ģeotermāliem veidojumiem. Jeloustonas nacionālā parka teritorijā dzīvo daudz grizlilāču, vilku, bizonu un aļņu. Parks ir nosaukts par godu dzeltenajām klintīm Jeloustonas Lielajā kanjonā.
Kotdivuāras futbola izlase
Kotdivuāras futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Kotdivuāru starptautiskās futbola sacensībās. Kotdivuāras futbola izlasi pārvalda Kotdivuāras Futbola federācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1960. gadā, cīnoties pret Dahomejas (tagadējās Beninas) izlasi. 2006. gadā Ziloņi pirmoreiz piedalījās Pasaules kausa finālturnīrā, kur sīvās cīņās piekāpjoties argentīniešiem un nīderlandiešiem, bet pieveicot serbus neizkļuva no apakšgrupas. Nāciju kausa izcīņā Kotdivuāras izlase ir piedalījusies 23 reizes, divas reizes kļuvusi par Āfrikas čempioniem — 1992. un 2015. gadā.
Rietumbengāle
Rietumbengāle ir štats Indijas austrumos. Rietumbengālija ar Bangladešu, ar kuru tai ir kopīga robeža, veido vēsturisko Bengālijas teritoriju. Šis štats apdzīvotības blīvuma ziņā ir ceturtais lielākais ar vairāk nekā 91 miljonu iedzīvotāju.
Vēsture
Senās Indijas laikā Bengālijas teritorijā no 8. līdz 12. gadsimtam pastāvēja budistu Palas ķēniņvalsts. 11. gadsimtā daļu Bengālijas pakļāva tamilu Čolas dinastija. Senas dinastijas laikā no 1095. līdz 1260. gadam budismu nomainīja hinduisms. 13. gadsimta sākumā Bengāliju iekaroja musulmaņi un tā nonāca Deli sultanāta pakļautībā. 1352. gadā nodibināja Bengālijas sultanātu, kas pastāvēja līdz 1576. gadam, kad to pakļāva Mogulu impērija, bet 1757. gadā Britu Austrumindijas kompānija. Pēc 1857. gada pastāvēja Bengālijas prezidentūra, Kalkuta bija visas Britu Indijas galvaspilsēta. 1905. gadā Bengāliju sadalīja musulmaņu dominētajā Austrumbengālē un hindu dominētajā Rietumbengālē, 1912. gadā no tās atdalīja Bihāras un Orisas provinci.
Pēc Indijas neatkarības iegūšanas izveidoja Rietumbengāles štatu un Pakistānas Austrumbengālijas reģionu, ko 1958. gadā pārdēvēja par Austrumpakistānu.
Flora un fauna
2013. gadā veiktajos mērījumos tika noskaidrota, ka Rietumbengālijā meži aizņem 16,805 km2 lielu platību, kas ir 18,9% no šī Indijas apgabala teritorijas, valstī vidējais rādītājs ir 21,2%, rezervāti un aizsargātās teritorijas aizņem 59,4% no kopējās Rietumbengālijas mežu platības.
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem lielākās Rietumbengāles pilsētas pēc iedzīvotāju skaita ir:
Reliģijas
Izplatītākās reliģijas ir hinduisms (70,5%) un islāms (27,0%).
Rubulis
Rubulis (arī Rubuls, Rubuļs) ir latgaliešu izcelsmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kipras ciedrs
Kipras ciedrs (Cedrus brevifolia) ir ciedru ģints koku suga. Dabā sastopams Kipras salā, endēmiska suga. Reizēm šī suga tiek uzskatīta par Libānas ciedra pasugu (Cedrus libani var. brevifolia).
Apraksts
Jaunajiem kociņiem konusveidīga lapotne, kokiem pieaugot, tā izplešas platumā. Vecajiem kokiem lapotne iegūst lietussarga formu. Atsevišķi koki sasniedz 40 m augstumu. Jaunie dzinumi kaili vai nedaudz pūkaini. Skujas tumši zaļas, 5-10 mm. garas, cietas, četršķautnainas. Čiekuri atsevišķi, gaiši brūni, līdz 7 cm. garumā un 4 cm. diametrā, muciņveidīgi. No Libānas ciedra atšķiras ar īsākām skujām, mazāka izmēra čiekuriem un mazāku noturību pret aukstumu.
Izplatība
Kiprā aug ap 230 tūkst. Kipras ciedru, bet atsevišķa ciedru audze ir tikai viena, kas atrodas ciedru ielejā pie Tillirian-Trodosas. Ielejas garums ir ap 800 metru, un tur aug ap 2000 ciedru koku. Šeit aug arī vecākais Kipras ciedrs (ap 800 gadu vecs). Tagad šeit ir ierīkots dabas rezervāts. Kipras ciedri ir introducēti arī dažādos botāniskajos dārzos (piem. Ņikitinas botāniskajā dārzā, Krimā).
Artērija
Artērija (no grc, artēria — 'traheja, artērija') ir asinsvads, kas asinis no sirds aiznes vienā vai vairākās ķermeņa daļās (audos, plaušās, smadzenēs, utt.). Lielākā daļa artēriju pārnēsā skābekli saturošas asinis; Divi izņēmumi ir plaušu un nabas artērijas, kas pārnes bez-skābekļa asinis uz orgāniem, kur tās pavairo ar skābekli (attiecīgi plaušās un placentā). Efektīvais arteriālo asiņu tilpums ir tas ārpusšūnu šķidrums, kas aizpilda artēriālo sistēmu.
Artērijām ir blīvas, elastīgas sieniņas, un tas var izturēt ļoti lielu spiedienu. Artēriju sienās ir daudz gludo muskuļaudu, tāpēc artērijas var sašaurināties un paplašināties, tādējādi mainot asiņu pieplūdi orgāniem. No artērijām ir atkarīgs arteriālais asins spiediens, kuru ārsts parasti nosaka uz augšdelma, izmērot ar speciālu manšeti un aparātu.
Vairums artēriju ķermenī atrodas dziļi pie skeleta un sadalās mazāka diametra asinsvados, kuriem sienas ir plānākas. Vissīkākās artērijas sauc par arteriolām. Arteriolas sazarojas sīkāk un pāriet kapilāros.
Artēriju veidi
Ķermenī ir dažādu veidu artērijas.
Plaušu artērijas
Plaušu artērijās tiek pārnestas asinis, kuras atgriežas no ķermeņa uz plaušām, kurās notiek gāzu maiņa: oglekļa dioksīds tiek apmainīts pret skābekli.
Arteriolas
Arteriolas ir mazākās artērijas, kuras palīdz regulēt asins pieplūdi orgāniem.
5. maijs
5. maijs ir gada 125. diena pēc Gregora kalendāra (126. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 240 dienas.
Disturbed
Disturbed ir rokgrupa no Čikāgas, ASV. Grupu 1996. gadā izveidoja mūziķi Dens Donegans, Stīvs Kmeks un Maiks Vengrens, kas nolīga dziedātāju Deividu Dreimanu. Disturbed ir pārdevuši vairāk nekā 11 miljonus albumu un tikuši nominēti Grammy balva. Četri no grupas albumiem ir debitējuši Billboard 200 1. pozīcijā, ko ir paveikušas vēl tikai 2 rokgrupas Lai gan sākumā tā bija klasificēta kā ņūmetāla grupa, kritiķi Disturbed tagad uzskata par smagā metāla grupu, taču citi to uzskata par alternatīvā metāla grupu.
Pirmsākumi kā Brawl
Grupas nosaukums sākumā bija Brawl, un tās sastāvā bija ģitārists Dens Donegans, bundzinieks Maiks Vengrens, bassists Stīvs Kmeks un vokālists Ēriks Avalts. Neilgi pēc demo kasetes ierakstīšanas Ēriks Avalts pameta grupu un grupa sāka meklēt jaunu vokālistu. 1996. gadā grupai pievienojās Deivids Dreimans un grupa tika pārsaukta par Disturbed.
Talismans
Disturbed talismans, saukts par The Guy, ir redzams Land of Confusion dziesmas animētajā klipā un ir parādījies uz trim grupas albumu vākiem, Ten Thousand Fists, Indestructible un Asylum. The Guy sākumā bija tikai sejas zīmējums ar lielu smaidu, kā tas redzams uz The Sickness albuma vāka un vēlāk dziesmas "Stupify" video. Vēlāk tas kļuva par grupas oficiālo talismanu un to pilnībā animēja Spawn komiksu autors Tods Makfarleins.
Skudrskābe
Skudrskābe (metānskābe, HCOOH) ir vienkāršākā karbonskābe. Skudrskābe ir bezkrāsains, ļoti kodīgs šķidrums ar asu smaku. Skudrskābe ir viena no spēcīgākajām organiskajām skābēm. Ar to jāapietas uzmanīgi, jo skudrskābe, atšķirībā no neorganiskajām skābēm, viegli izkļūst cauri ādai un tauku slānim, radot dziļas, ilgi nedzīstošas čūlas.
Skudrskābe jaucas ar ūdeni un lielu daļu polāro šķīdinātāju un ierobežoti šķīst ogļūdeņražos. Gāzveida (tvaiku) formā un ogļūdeņražu šķīdumos skudrskābe eksistē dimēru formā. Šī iemesla dēļ skudrskābes tvaiki slikti pakļaujas ideālo gāzu likumiem.
Skudrskābes sāļus un esterus sauc par formiātiem ( — ‘skudra’).
Atrašanās dabā
Skudrskābe ir sastopama skudrās, no kurām to pašā sākumā arī ieguva un no kā cēlies tās nosaukums. Skudrskābi satur arī skujas un nātres.
Iegūšana
Var iegūt, oksidējot formaldehīdu vai metanolu.
Rūpnieciski iegūst, reaģējot oglekļa monoksīdam (CO) ar nātrija hidroksīdu un sadalot iegūto nātrija formiātu ar sērskābi.
Bezūdens skudrskābi nevar iegūt, destilējot tās ūdens šķīdumus. Šādu skudrskābi iegūst, iedarbojoties ar koncentrētu sērskābi uz bezūdens nātrija formiātu. Nelielus daudzumus bezūdens skudrskābes ērti iegūt, sadalot svina formiātu ar sausu sērūdeņradi:
Īpašības
Katalizatoru (platīna grupas metālu) klātienē skudrskābe sadalās par ūdeņradi un ogļskābo gāzi:
Karsējot ar koncentrētu sērskābi, sadalās par CO un ūdeni:
Izmantošana
Skudrskābei piemīt antiseptiskas un reducējošas īpašības. To lieto bišu ārstēšanai no varoatozes. Lieto arī tekstilrūpniecībā, ādu apstrādē kā konservantu.
Garlapu cefalantēra
Garlapu cefalantēra (Cephalanthera longifolia (L.) Fritsch) ir orhideju dzimtas suga. Latvijā tā konstatēta tikai 19. gadsimtā Ilūkstes apkaimē. Tagad ierakstīta Latvijas Sarkanajā grāmatā 0. kategorijā (izzudusi suga).
Apraksts
Daudzgadīgs, 20-60 cm augsts lakstaugs. Gums nav izveidots. Saknenis zarains. Stublājs stāvs, kails, zaļgans. Lapas blīvi uz stublāja sēdošas, pamīšus, šauri lancetiskas. Parasti ne vairāk 15 baltu ziedu skrajā ziedkopā. Lūpa balta, priekšējā daļā dzelteni plankumaina, bez pieša. Auglis - iegarena pogaļa, vertikāli piekļauta pie stublāja. Zied maijā un jūnijā.
Izplatība
Aug dažviet Eiropā, retāk Ziemeļāfrikā un Āzijā. Tuvākās atradnes ir Lietuvā, Igaunijā un Baltkrievijā.
Biotopi
Suga sastopama sausos lapkoku vai skujkoku mežos, akmeņainās un kaļķainās vietās.
Gāzes strūklas dzinējs
Gāzes strūklas dzinējs ir reaktīvais dzinējs, kurš atbrīvo ātri plūstošu gāzes (gaisa vai degvielas sadegšanas produktu) strūklu, izraisot grūdienu saskaņā ar trešo Ņūtona likumu. Gāzes strūklas dzinējs ir plašs jēdziens un tajā tiek iekļauti turbodzinēji, turboventilatori, raķetes, caurplūdes, impulsu un sūkņu reaktīvie dzinēji, bet parasti ar gāzes strūklu dzinēju saprot gāzu turbīnas Braitona cikla dzinēju, dzinējs ar rotējošu kompresoru.
Forsāža
Pamatā izmanto militarajā aviācijā īslaicīgiem paātrinājumiem.
Forsāžu pamatā realizē divos variantos:
Misisipi
Misisipi var būt:
Bredlijs Džozefs
Bredlijs Džozefs (Bradley Joseph, dzimis ) ir amerikāņu komponists, pianists un aranžētājs. Viņš strādā plašā mūzikas žanru spektrā: sākot ar rokmūziku un popmūziku un beidzot ar orķestra mūziku. Džozefs sadarbojies ar daudziem māksliniekiem, kuri savus ierakstus veic ierakstu kompānijās RCA, Epic, Warner Brothers un Polygram Records.
Bjalogarda
Bjalogarda ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz dienvidrietumiem no Košalinas. Dzelzceļa mezgls. Aknīstes sadraudzības pilsēta.
Rakstos pilsētu pirmoreiz minējis Galls Anonīms kā Alba Regia. Bija viena no svarīgākajām Pomerānijas pilsētām, no tās cēlusies ietekmīgā Kleistu dzimta. Beidzoties Trīsdesmitgadu karam, 1648. gadā Pomerānija tika sadalīta starp Brandenburgu un Zviedriju, un Bjalogarda iekļāvās Brandenburgā (vēlāk Vācijā). Vācijā tā palika līdz pat Otrā pasaules kara beigām, un tās vāciskais nosaukums bija Belgarda. Pēc Otrā pasaules kara pilsētu piešķīra Polijai, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem. Sociālistiskās Polijas laikā Bjalogradas apkārtnē atradās PSRS kara bāze.
Bijušā Polijas prezidenta (1995-2005) Aleksandra Kvasņevska (Aleksander Kwaśniewski, 1954) dzimtā pilsēta.