cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2011. gada Tohoku zemestrīce
Atomelektrostaciju avārijas
Neraugoties uz intensīviem glābšanas darbiem pēc avārijas situācija atomelektrostacijā turpināja pasliktināties un 25. martā tika izsludināta evakuācija no teritorijas plašākā rādiusā — 30 km ap AES. AES apkārtnē turpināja paaugstināties radiācijas līmenis un marta beigās radioaktīvais piesārņojums Klusajā okeānā un sauszemē normu pārsniedza jau tūkstošiem reižu, maksimumu sasniedzot 31. martā, kad jūras ūdenī pie AES piesārņojums ar radioaktīvo jodu pārsniedza normu par vairāk kā 4000 reizēm.
Lietuvas lielkņaziste
Jagaiļa dinastija
Pēc Vītauta Dižā nāves 1430. gadā dižkunigaitija drīz sašķēlās divās karojošās pusēs. Par Lietuvas dižkunigaiti 1430. gadā ievēlēja Jagaiļa brāli Švitrigaili, kuru 1432. gadā gāza Vītauta brālis Žigimants, kurš valdīja līdz 1440. gadam, kad viņu nogalināja Švitrigaiļa atbalstītāji. 1434. gadā viņš izdeva rīkojumu, ar kuru lietuviešu aristokrāti un pareizticīgie slāvu augstmaņi tika vienādoti tiesībās, ar vienīgo izņēmumu, ka pareizticīgie nedrīkstēja ieņemt augstākos valsts amatus. Pēc Žigimanta nogalināšanas 1440. gadā Lietuvas augstmaņi lūdza Jagaiļa dēlu, Polijas karali Vladislavu III kā valdnieku uz Lietuvu nosūtīt savu jaunāko brāli Kazimiru IV, tā apvienojot abas valstis Jagaiļa jeb Jagellonu dinastijas rokās. 1492. gadā troni mantoja viņa dēls Aleksandrs Jagellons, kurš par mantinieku atstāja savu brāli Sigismundu I, kurš 1529. gadā par savu pēcteci iecēla savu dēlu Sigismundu II. Trīs reizes precētajam Sigismundam II nebija bērnu, un Jagellonu dinastijas vīriešu līnija izmira 1572. gadā. Troņa mantošanas problēma noveda pie 1569. gada Ļubļinas ūnijas, kas ieviesa vēlētu monarhiju, un ciešāk sasaistīja abas valstis.
Japānas heraldika
Vēsture
Mūsdienās Japānā ģerboņus turpina lietot gan privātpersonas, gan komercuzņēmumi (kuru logotipi ļoti bieži ir to dibinātāju vai īpašnieku ģerboņi).
Lietuvas lielkņaziste
Kari ar Maskaviju un Krimu
Kazimirs IV 1449. gadā parakstīja līgumu ar Maskavas kņazu Vasīliju II, ar kuru Lietuva atzina Novgorodu, Pleskavu, Tveru un Rjazaņu par ietilpstošām Maskavijas ietekmes sfērā. Lietuvas dienvidus nodrošināja savienība ar Krimas hanisti, kas turpinājās līdz 1466. gadam. Tādējādi Kazimirs IV varēja iesaistīties veiksmīgajā Trīspadsmitgadu karā ar Vācu ordeni, kā arī attīstīt savas dinastiskās ambīcijas Bohēmijā un Ungārijā. Tikmēr Maskavija sev pakļāva Krievzemes ziemeļaustrumus, atbrīvojās no Zelta Ordas varas un nodibināja savienību ar Krimas hanisti. Lietuva uz šīm stratēģiskajām izmaiņām nekādi nereaģēja.
Tatāru reidi
Lietuvas dižkunigaitijā samazinājās iedzīvotāju skaits un panīka saimniecība. Pirmām kārtām tas skāra Podoliju, Kijivu u.c. dienvidu teritorijas. Virzoties uz ziemeļiem, tatāru uzbrukumi sāka apdraudēt Navahrudakas un Minskas vojevodistes. Laikā no 1497. gada līdz 1527. gadam dižkunigaitijas austrumu vaivadijas pārcieta 12 tatāru iebrukumus (simts gadu laikā tatāri iebruka Lietuvas zemēs 75 reizes). Mobilās un labi organizētās tatāru kavalērijas pārvietošanās virziens parasti bija pa brasliem gar Pripeti. Otrs ceļs bija Ļvivas rajonā pāri Dņeprai.
1503. gadā visai veiksmīga bija Sluckas aizstāvēšana, kuru vadīja kņaziene Anastasija (te izšķirošo lomu nospēlēja pils lielgabali). Noturēt Slucku izdevās arī 1506. gadā un 1521. gadā. Tatāri nespēja ieņemt Pinskas un Kopilas pilis. Berestjes pils aizstāvji atpirkās, taču pilsētu 1500. gadā nodedzināja. Bihoveca hronikā minēts, ka 1505. gadā tatāri iebrukuši lielkņazistes baltkrievu zemju centrālajā un ziemeļu daļā. Laupījums un gūstekņu daudzums tos vilināja uz Turovas, Pinskas un Sluckas auglīgajām zemēm. Daudzas reizes tika nodedzinātas Turova, Mozira, Kameneca, Logoiska. Gūstekņus no šīm zemēm pēc tam pārdeva Kafas, Azovas un Stambulas vergu tirgos.
Sigismunda I laikā (1506—1548) Volīnijas un Podolijas zemēs cēla jaunus nocietinājumus, kas ierobežojs tatāru pārvietošanos. Kaujā pie Kleckas Lietuvas dižkunigaitijas armija (7000 vīru) kņaza Mihaila Gļinska vadībā sagrāva Krimas hanistes karaspēku un kopš tā laika nopietnu tatāru iebrukumu lielkņazistes zemēs vairs nebija. Hetmanis, Breslavas un Luckas stārasts, Volīnijas maršals Konstantins Ostrožskis straujā kampaņā atguva Turavu un Maziru. 1508. gadā viņš sakāva sadumpojušos kņazu Mihailu Gļinski un piespieda Maskavas lielkņazu noslēgt mieru. Pēc tam Ostrožskis straujā pārgājienā smagi sakāva tatāru karaspēku.
Šai laikā stratēģisks jaunums Lietuvas dižkunigaitijas dienvidu robežu apsargāšanā bija kazaku apmetņu dibināšana. Kopā ar garnizoniem kazaki pilnībā nodrošināja dienvidu robežas un pat pārgāja pretuzbrukumā. 1524. gadā lietuviešu kazaki kopā ar kavalēriju ieņēma Ačikales cietoksni. Kazaku uzbrukumu šim Osmaņu robežpunktam vadīja Daškevičs, lietuviešus komandēja hetmanis Ostrožskis. Veiksmīgs kazaku iebrukums Krimas hanistes valdījumos, bija 1527. gadā pie Olšanices upes (netālu no Čerkasiem), kur dižkunigaitijas spēkus komandēja Ostrožskis, J. Oleļkovičs, B. Radzivils un Daškevičs.
Kari ar Maskaviju
Taču konflikts ar Maskaviju tikai pieņēmās spēkā. Karadarbība risinājās laikā no 1507. gadam līdz 1508. gadam, un no 1512. gada līdz 1522. gadam. 1508. gadā, vienlaikus karam ar Maskaviju, izceļas Gļinska dumpis, kuru izdodas apspiest, taču Maskavijas karaspēks ieiet dziļi Lietuvā, sasniedzot Kauņu.
1514. gadā Maskavija ieņem Smoļensku. Lietuvas nozīmīgā uzvara Oršas kaujā aptur tālākus Maskavijas uzbrukumus, taču Smoļensku atgūt neizdodas. 1522. gadā tiek noslēgts miers, ar kuru Lietuva atkal zaudē dažas teritorijas.
1534.-1537. gadā notika jauns karš, kurā tika nopostītas Turava, Mazira un Bragina. Maskavijas karaspēks jau devās Viļņas virzienā, kad kara gaita mainījās. Lietuvas karaspēks guva vairākas uzvaras, un atguva Gomeļu, Ļubeču un Starodubu, ko Lietuva bija zaudējusi agrāk.
1563. gadā krievi ieņēma Polocku. Lietuvas lielkņazistei saglabāt status quo palīdzēja 1564. gada spožās uzvaras pie Ulas un Oršas. Tā kā šajā karā Lietuvas dižkunigaitijai nebija sabiedroto, tā uzsāka aktīvas sarunas ar Poliju, lai to kā sabiedroto iesaistītu karadarbībā pret Maskaviju.
Kalsnavas pagasts
Kalsnavas pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā dienvidrietumu daļā Aiviekstes un Vesetas starpupē. Robežojas ar sava novada Bērzaunes, Ļaudonas un Mārcienas pagastiem, Aizkraukles novada Aiviekstes un Vietalvas pagastiem un Jēkabpils novada Variešu pagastu. Pagasta centrs ir Jaunkalsnava.
Lietuvas lielkņaziste
Livonijas iegūšana
Pēdējie lielie Lietuvas teritoriālie ieguvumi bija Livonijas karā, kad tā kopā ar Poliju savā kontrolē pārņēma sabrukušo Livonijas Konfederāciju. Livonijas ordeņa padošanās un Viļņas ūnijas noslēgšana ļāva izveidot Lietuvas kontroli Baltijā. Pēdējam Livonijas ordeņa mestram Gothardam Ketleram, kā pirmajam Livonijas vietvaldim neizdevās atjaunot savu varu visā Livonijā un atrisināt konfliktus ar Rīgu. 1566. gadā par Livonijas vietvaldi iecēla Janu Hodkeviču, kam ar Grodņas ūnijas noslēgšanu izdevās panākt Livonijas un Lietuvas reālūnijas izveidošanu. Pēc reālūnijas nosacījumiem, Lietuvas dižkunigaitis Sigismunds II Augusts kļuva par Livonijas hercogu. Tika likvidētas iepriekš pastāvējušās robežas starp Rīgas arhibīskapijas un Livonijas ordeņa zemēm. Pārdaugavas Livonijas hercogiste tika sadalīta četri apriņķos: Cēsu, Daugavpils, Rīgas (bez Rīgas brīvpilsētas) un Turaidas (vēlāk pārveidots par Pērnavas apriņķi. Tērbatas apriņķis tolaik atradās krievu okupācijā), pēc kara beigām 1582. gadā trīs prezidijos (Cēsu, Tērbatas un Pērnavas), kurus pārvaldīja prezidenti, kas pakļāvās Livonijas vietvaldim. Pēc 1598. gada pārvaldes reformas tika izveidotas Cēsu, Pērnavas un Tērbatas vaivadijas.
Kalsnavas pagasts
Daba
Pagasta teritorijā pārsvarā ir skujkoku un jauktā tipa meži. Teritorijas platība ir 14 716 ha, no tiem meži aizņem 7 233 ha (52,9%), bet lauksaimniecības zeme 5 404 ha. Augstumi vjl no 239 m (Lidneskalns pagasta ziemeļaustrumos) līdz 75 m (pie Aiviekstes).
Pagasts atrodas Aronas paugurlīdzenumā, kas iezīmē pāreju starp diviem dabas reģioniem — Vidzemes augstienes Vestienas pauguraini un Austrumlatvijas zemienes Lubāna līdzenumu. Aronas paugurlīdzenums ir Austrumlatvijas zemienes augstākā daļa.
Lietuvas lielkņaziste
Apvienošanās ar Poliju
1553. gada Viļņas Seims nosūtīja uz Poliju šim nolūkam īpašu delegāciju, lai tā risinātu konkrētas sarunas par iespējamo abu valstu ūnijas paplašināšanu. Apvienošanās noteikumi bija vienkārši: Lietuvas dižkunigaitijas suverenitāte paliek nemainīga, bet karu uzsākšana un mieru slēgšana notiek uz līdzvērtīgiem noteikumiem. Šai savienībā visai ieinteresēta bija Romas Katoļu baznīca, jo tai bija jāmaksā īpašu kara nodokli pret Maskavas draudiem.
Kalsnavas pagasts
Klimats
Klimatu nosaka galvenokārt reljefa īpatnības. Vidzemes augstienes vēja puses nogāzes sekmē atmosfēras frontu attīstību, mākoņainums Aronas pauguraines daļā ir lielāka nekā pieguļošajos līdzenumos. Gadā vidēji ir 171 apmākusies diena, it īpaši no novembra līdz janvārim, kad saule spīd tikai 11-18% no iespējamā. Saulainākie mēneši ir no maija līdz augustam, kad saules spīdēšanas ilgums ir 50-55% no iespējamā.
Lietuvas lielkņaziste
Apvienošanās ar Poliju
Polijas Sejms 1563.-64. gadā apsprieda jautājumu par ciešāku ūniju ar Lietuvu. Lai arī Lietuvas augstmaņi pretojās šai idejai, Sigismunda II paziņojums, ka pēc nāves visu varu atstās Polijas kronim, nozīmēja, ka viņiem jāsāk sarunas ar poļiem, kas beidzās ar 1569. gada Ļubļinas ūniju. Lietuvas dižkunigaitija un Polijas karaliste izveidoja Polijas-Lietuvas ūniju (Žečpospolitu, pl, lt, be).
Kalsnavas pagasts
Klimats
Vidējā temperatūra janvārī -7 °C, jūlijā +16,5 — +17 °C. Nokrišņu daudzums līdzenumā 620 — 700 mm gadā, kalnos pāri 800 mm.
Lietuvas lielkņaziste
Iekšpolitika
Ģedimina dinastijas laikā dižkunigaiši varu kontrolēja kopā ar kādu no brāļiem, vai dēliem, kas kļuva par troņmantinieku. Šis modelis ļāva sadalīt atbildības jomas strauji augošajā valstī. Tomēr 1381. gadā šī sistēma izraisīja pilsoņu karu, kad Ķēstutis no varas padzina Jagaili un par līdzvaldnieku iecēla savu dēlu Vītautu.
Līdz Lietuvas kristīšanai 1387. gadā, tā bija pagānu karaliste, kurā valdīja baltu reliģijas sekotāji. Lietuvai izplešoties, aizvien lielāku iedzīvotāju daļu veidoja pareizticīgie. Ģedimins 1317. gadā panāca Navahrudakas metropolijas izveidošanu, kas pastāvēja tikai līdz 1330. gadam. Turpmākie valdnieki regulāri centās panākt Konstantinopoles patriarha piekrišanu metropolijas atjaunošanai. Valsts iedzīvotāju vairākumu veidoja bijušās Kijivas Krievzemes pareizticīgie iedzīvotāji. Viļņā, bez vienas pareizticīgo un divām katoļu baznīcām, kas bija paredzētas ārvalstu tirgoņiem, pastāvēja arī Ģedimina celtais templis, kuru uzbūvēja uz Mindauga katedrāles drupām. Templī atradās galvenās lietuviešu dievības — debesu valdnieka Perkūna veidols. Tomēr lielā daļa baltu reliģijas rituālu noritēja brīvā dabā, svētajās birzīs vai pie svētajiem akmeņiem. Nepastāvēja hierarhiskas garīdzniecība, dižkunigaitis pats bija augstākā reliģiskā autoritāte un vadīja vairumu svarīgāko reliģisko rituālu.
Kalsnavas pagasts
Upes
Aiviekste, Antonīca, Arona, Bērzaune, Misēnīca, Savīte, Svirēja, Taleja, Taurupīte.
Lietuvas lielkņaziste
Iekšpolitika
Dižkunigaiša kancelejā strādāja franciskāņu ierēdņi, kas rūpējās par saraksti ar rietumu valstīm latīņu valodā, un arī rutēņu ierēdņi, kas sazinājās ar Lietuvas austrumu vasaļiem un sabiedrotajiem oficiālajā rutēņu valodā (kancelejas slāvu valodā), jo lielākā daļa iedzīvotāju un aristokrātijas bija austrumslāvi. Lietuviešu valodai šajā laikā nebija rakstības un pārvaldē to neizmantoja. Valdnieka tituli bija gospodars, kņazs, lielkņazs (lietuviešu Kunigaikštys ir jaunlaiku literatūrā ieviests titula apzīmējums).
Kalsnavas pagasts
Ezeri
Kalsnavas ezers, Kupču ezers. Aiviekstes HES ūdenskrātuve uz Aiviekstes.
Lietuvas lielkņaziste
Iekšpolitika
Līdz ar plašajiem iekarojumiem un imigrācijas veicināšanu, Lietuvas lielkņaziste izveidojās par daudzetnisku, daudzkulturālu un daudzreliģisku valsti. Ebrejus apmesties Lietuvā pirmais uzaicināja Ģedimins, piešķirdams tiem tirdzniecības privilēģijas, kuras vēlāk paplašināja Vītauts, dodot tiem reliģisko un ekonomisko brīvību. Vītauta valdīšanas laikā no dienvidaustrumiem Lietuva ieceļoja divas nelielas etniskās grupas, kas ir saglabājušas savu identitāti līdz mūsdienām. Tie bija karaīmi — tjurku izcelsmes jūdaisma sekotāji un musulmaņu tatāri. Abas grupas valsts armijai deva kareivjus. Pareizticīgo un katoļu garīdzniekiem bija nozīmīga loma — rutēņu garīdznieki veidoja valsts birokrātiju, bet poļu garīdznieki Lietuvā vadīja katoļu baznīcu. Tomēr nelietuviešu tiesības bija ierobežotas — valsts amatos iecēla tikai lietuviešus, un ārzemnieki (ieskaitot poļus) nedrīkstēja iegādāties vai mantot zemi. Lai arī Gorodeļskas ūnijas 9. rindkopā norādīts, ka valsts augstākos amatus var ieņemt tikai katoļi, pareizticīgie pavalstnieki netika ierobežoti. Piemēram, Breslavas un Luckas stārasts, Volīnijas maršals Konstantins Ostrožskis, pateicoties laulībām ar Tatjanu Alšansku (1509), mantoja Viļņas kastelāna amatu.
Kalsnavas pagasts
Dabas resursi
Pagastā ir 6 smilts un grants atradnes, no kurām lielākā ir Jāņukalnā (28 km²). No šīm atradnēm tikai Aronas un Kalsnavas atradnes tiek izmantotas. Ir kūdras atradnes.
Lietuvas lielkņaziste
Iekšpolitika
Valsts iedzīvotāju vairākumu veidoja pareizticīgie rutēņu zemnieki, no kuriem vēlāk izveidojās baltkrievi un ukraiņi. Pilsētu iedzīvotāju lielāko daļu veidoja poļi un ebreji. Aizvien pieaugošajai ebreju kopienai piešķīra autonomu pašpārvaldi. Protestantisma un kalvinisma izplatīšanās laikā Lietuvā strauji samazinājās katoļu baznīcu skaits, atvērās daudzas protestantu skolas, aktivizējās grāmatu izdošana. Kontrreformācija Lietuvā sākās 1569. gadā, kad Viļņā darbību sāka jezuīti. Neskatoties uz lielajām atšķirībām abu konfesiju starpā, 1596. gadā tiek noslēgta katoļu un pareizticīgās baznīcas Brestas ūnija, ar kuru pareizticīgā baznīca atzina Romas pāvesta varu, izveidojot uniātu baznīcu.
Kalsnavas pagasts
Vēsture
Kalsnavas pils (Calcenoide) bijusi zināma jau kopš 14. gadsimta. 1935. gadā pagasta platība bija 278 km². 1945. gadā pagastā izveido Jāņukalna, Jaunkalsnavas un Veckalsnavas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidē. 1951. gadā likvidē Veckalsnavas ciemu, tā teritoriju pievieno Jāņukalna un Jaunkalsnavas ciemiem. 1954. gadā Jaunkalsnavas ciemu reorganizē par Kalsnavas ciemu. 1964. gadā Kalsnavas ciemam pievieno Jāņukalna ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizē par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.
Iedzīvotāji
2011. gadā pagastā dzīvoja 1951 iedzīvotāji. No tiem darbspējas vecumu nebija sanieguši 12,20%, darbspējas vecumā bija 67,45% un pārsnieguši to 20,55%. 1807 jeb 92,62% Kalsnavas pagasta iedzīvotāju bija latvieši.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas: Jaunkalsnava, Veckalsnava, Aiviekste, Jāņukalns.
Ievērojamas personības
Kalsnavas pagastā dzimuši:
MON
MON var būt:
Gārņu dzimta
Gārņu dzimta (Ardeidae) ir viena no pelikānveidīgo kārtas (Pelecaniformes) putnu dzimtām. Pazīstamākie putni gārņu dzimtā ir zīda gārnis, zivju gārnis un lielais dumpis. Šajā dzimtā ir 72 sugas, kas iedalītas 18 ģintīs un 3 apakšdzimtās: dumpju apakšdzimtā (Botaurinae), gārņu apakšdzimtā (Ardeinae) un tīģergārņu apakšdzimtā (Tigrisomatinae).
Izplatība
Gārņu dzimtas putni ir sastopami visos kontinentos. Pat Antarktīdā kā maldu viesis novērots lopu gārnis (Bubulcus ibis). Tos var sastapt gandrīz visās biomās, izņemot galējos ziemeļus un dienvidus, un augstu kalnos vai tuksnešos. Lielākā daļa gārņu sugu dzīvo pie ūdeņiem, bet tie nespēj peldēt. Gārņu dzimtas putni barojas ar ūdens dzīvniekiem, bradājot seklos piekrastes ūdeņos.
Latvijā
Latvijā ir sastopamas un kā maldu viesi novērotas 7 gārņu dzimtas sugas: zivju gārnis (Ardea cinerea), sudrabgārnis (Ardea alba), lielais dumpis (Botaurus stellaris), zīda gārnis (Egretta garzetta), mazais dumpis (Ixobrychus minutus), nakts gārnis (Nycticorax nycticorax) un lopu gārnis (Bubulcus ibis).
Izskats un īpašības
Gārņu dzimtas putni ir liela vai vidēja auguma putni, kuriem ir garas kājas un kakli. Abi dzimumi ir gandrīz vienādi. Vismazākais gārņu dzimtā ir mazais dumpis (Ixobrychus minutus), kura ķermeņa augstums ir 27—36 cm, spārnu plētums 40—58 cm, svars 60—150 g. Kopumā mazo dumpju ģints (Ixobrychus) sugas ir mazākās gārņu dzimtā. Lielākais ir milzu gārnis (Ardea goliath), kura ķermeņa augstums ir 135—150 cm, spārnu plētums 180 – 210 cm, svars apmēram 5 kg.
Gārņu dzimtas putni kaklus spēj turēt taisni vai atliektus "S" formā, tā kā tiem ir 6 kakla skriemeļi. Lidojumā kakls tiek turēts atliektā stāvoklī. Gārņiem, kuri ir aktīvi dienas laikā, kakli ir garāki nekā nakts gārņiem un dumpjiem. Kājas ir garas un spēcīgas, tām nav apspalvojuma visā to garumā, izņēmums ir zigzag gārnis (Zebrilus undulatus). Lidojuma laikā kājas un pēdas tiek turētas izstieptas uz atpakaļu. Pēdām ir gari, tievi pirksti, no kuriem 3 pirksti ir vērsti uz priekšu, bet viens uz atpakaļu. Knābis lielākajai daļai sugu ir garš un šķēpam līdzīgs. Dažām sugām tas ir īpaši smalks, piemēram, agami gārnim (Agamia agami) vai biezs kā zivju gārnim. Visnetipiskākais knābis ir laivknābim. Tā knābis ir plats un biezs. Gārņu dzimtas putnu knābji un citas neapspalvotās ķermeņa daļas visbiežāk ir dzeltenas, melnas vai brūnas, bet krāsa var mainīties riesta laikā. Spalvas gārņu dzimtas putniem ir mīkstas un pūkainas, kā arī tiem ir dūnas. Apspalvojums visbiežāk ir zilpelēks, melns, brūns vai balts, bet var būt arī raibumains. Dienas gārņiem, izņemot dīķu gārņus (Ardeola), ir nelielas dzimuma atšķirības apspalvojumā. Lielākas atšķirības ir nakts gārņiem un dumpjiem.
Uzvedība un barība
Gārņu dzimtas putni ir plēsīgi un barojas ar dažādiem ūdens dzīvniekiem, zivis, rāpuļus, abiniekus, vēžveidīgos, moluskus un ūdens kukaiņus ieskaitot. Dažas sugas var būt specializējušās uz konkrētu barības veidu. Piemēram, dzeltencekula naktsgārnis (Nyctanassa violacea) barojas ar vēžveidīgajiem, turklāt pamatā barojoties ar krabjiem. Bet daudzas sugas barojas ar to, ko var atrast, ieskaitot nelielus putnus un to olas. Ļoti retos gadījumos gārņi barojas arī ar maitu, bet vēl retāk ir novērots, ka tie barotos ar graudiem, zīlēm un zirņiem. Kopumā var teikt, ka augu izcelsmes barība ir nejauši gadījumi.
Gārņu dzimtas putni parasti medī, ilgstoši un nekustīgi stāvot seklā ūdenī un gaidot, kamēr medījums pats pienāk tuvumā. Reizēm tie stāv uz kāda paaugstinājuma, lai plašāku laukumu varētu pārredzēt, vai tieši pretēji — stāvot saliektā pozā, gatavībā knābt ar knābi. Kad putns ir pamanījis medījumu, tas groza galvu no vienas puses uz otru, rūpīgi apskatot upuri un novērtējot attālumu līdz tam, tad seko zibenīgs knābiens kā metiens ar šķēpu.
Reizēm gārņu dzimtas putni izvēlas citu veidu medīšanai nevis stāvēšanu. Tie var lēni soļot, meklējot barību. Reizēm tie ar pēdām maisa ūdeni, lai izbiedētu no paslēptuvēm medījumu. Lai izbiedētu medījumu, tiek lietoti arī spārni, vai no spārniem tiek veidots noēnojums, kas vilina medījumu slēpties tajā. Melnais gārnis (Egretta ardesiaca) ir spilgtākais piemērs medīšanas tehnikai, veidojot noēnojumu. Tas pilnībā apsedz savu augumu un izveido kaut ko līdzīgu nojumai vai atvērtam lietussargam.
Gārņu dzimtā 3 sugas (melnkakla gārnis (Ardea melanocephala), svilpojošais gārnis (Syrigma sibilatrix) un lopu gārnis (Bubulcus ibis)) barību meklē nevis ūdenī, bet uz sauszemes. Lopu gārnis seko lieliem zālēdājiem, ķerot kukaiņus, kurus iztraucē lielo dzīvnieku pārvietošanās.
Reprodukcija
Lai arī katrai sugai var būt savas pārošanās un ligzdošanas īpatnības, tomēr kopumā gārņu dzimtas putni veido monogāmus pārus un lielākā daļa ligzdo kolonijās. Bet dumpju un tīģergārņu apakšdzimtas sugas ir vientuļnieces. Kolonijā var ligzdot arī vairākas sugas, kā arī citi ūdensputni. Ligzdošanas vietā pirmie ierodas tēviņi, tie uzsāk ligzdas būvēšanu un tad cenšas piesaistīt mātītes uzmanību. Ligzda parasti atrodas tuvu ūdenim vai uz ūdens ieslēpta krasta augos. Daudzas sugas ligzdo kokos augstu gaisā.
Rotaļlieta
Rotaļlieta, arī spēļu lietiņa, manta vai mantiņa, ir priekšmets, ko izmanto, lai spēlētos. Latvijas likumdošana paredz, ka rotaļlieta ir izstrādājums, ar kuru rotaļājās bērni, kas jaunāki par 14 gadiem. Rotaļlieta var būt arī priekšmets, kas paredzēts arī citam nolūkam, ne tikai rotaļām. Par rotaļlietu var izmantot dažādus priekšmetus, tomēr visbiežāk par rotaļlietu uzskata priekšmetu, kas izgatavots tieši šim mērķim. Lai gan rotaļlietas pamatā lieto bērni, nereti ar tām mēdz rotaļāties arī jaunieši un pieaugušie. Rotaļlietas pazīstamas jau no aizvēsturiskiem laikiem, turklāt tādas izmanto ne tikai cilvēki, bet arī lielākā daļa zīdītāju. Rotaļāšanās palīdz apgūt dažādas dzīvē nepieciešamas iemaņas, izzināt pasauli, stiprināt attiecības, kā arī attīstīt ķermeni un prātu, piemēram, rotaļlietas maziem bērniem attīsta pirkstu muskulatūru.
Rotaļlietu veidi
Pastāv daudzas un dažādas rotaļlietas. Tās pēc kopīgām pazīmēm grupē dažādās kategorijās. Pamatkategorijas ir šādas:
Rotaļlietas mēdz dalīt arī pēc dzimuma, tas ir, zēnu rotaļlietās un meiteņu rotaļlietās.
Bērnu attīstība
Rotaļlietas, tāpat kā rotaļas, kalpo vairākiem mērķiem. Tām ir ne tikai izklaidējoša loma, bet noder arī izglītošanas procesā. Rotaļlietas veicina ne tikai izzināšanas attīstību, bet stimulē arī radošumu. Tās attīsta daudzas fiziskās un garīgās prasmes, kas vēlāk nepieciešamas dzīvē. Kā piemēru var minēt klucīšus, kuri atšķiras ne tikai pēc formas, bet arī pēc faktūras un materiāla. Šādas rotaļlietas ir piemērotas ļoti maziem bērniem, un rada kairinājumu, radot priekšstatu bērnam, ka pasaule ir ļoti daudzveidīga un dažāda.
Rotaļlietas bērnu var arī traumēt, nodarot fizisku un emocionālu kaitējumu. Piemēram, ja bērns ir krājis naudu kādai konkrētai rotaļlietai, un drīz pēc tās iegādes rotaļlieta salūzt, tad bērnam var rasties iespaids, ka krāšanas process ir bijis veltīgs.
Rotaļlietu drošums
Daudzās valstīs pastāv drošības noteikumi, kas ierobežo rotaļlietu tirgošanu. Tā kā mazi bērni mēdz dažādus priekšmetus bāzt mutē, tad parasti uz rotaļlietu marķējuma norāda vecumu, no kura konkrētā rotaļlieta ir paredzēta. Parasti marķējumā tiek norādīti 36 mēnešu (3 gadu) vecuma ierobežojums, ja pastāv risks, ka bērns var rotaļlietu vai kādu no tās daļām iebāzt mutē un ar to nosprostot elpceļus. Kā vēl vienu piemēru var minēt, ka rotaļlietām ir ierobežots elektriskais spriegums, kas nepieciešams, lai tā darbotos. Latvijā tie ir 24 volti.
Planārs grafs
Planārs grafs ir jebkurš grafs, ko ir iespējams attēlot plaknē tā, ka tā šķautnes nekrustojas. Planāru grafu, kas attēlots plaknē bez šķautņu krustošanās, sauc par plakanu grafu.
Ar noteiktas projekcijas palīdzību (ko sauc par stereogrāfisko projekciju) var pierādīt, ka grafu plaknē var attēlot bez šķautņu krustošanās tad un tikai tad, kad to var attēlot uz sfēras bez šķautņu krustošanās.
Piemēri
Planāri grafi ir, piemēram, jebkurš koks, pilnie grafi K3, K4, jebkurš cikla grafs utt. Planāri nav pilnais grafs K5, Pētersena grafs utt.
Teorēma
Attiecībā uz planāriem grafiem ir svarīga šāda teorēma: Ja planāram grafam ir n \geq 3 virsotnes, tad tam nav vairāk kā 3n - 6 šķautnes.
Fridrihs Baginskis
Biogrāfija
Darbojies pirmo latviešu operu iestudējumos kā mazo lomu izpildītājs. Tulkojis pirmo operu tekstus latviski. Darbojies laikrakstos "Baltijas Vēstnesis" un "Balss",“Līdums”. Oriģināldzejoļi publicēti tikai periodikā. Daudz tulkojis cittautu autorus:A.Koļcovu, Ļermontovu (Ļ tulkojumi precīzāk būtu saucami par lokalizējumiem). Literatūrzinātnē izteikts viedoklis, ka B. ir autors. apcerei "Par izglītību un krietna rakstura nozīmi" ar pseidonīmu Sļepovrons. Nopietni pievērsies savas dzimtas sakņu pētīšanai. Ticis līdz 16.gadsimtam, darbu turpinājis dēls Kārlis, bet pētījumu rezultāti 1941. gada 14. jūnija deportācijas dēļ gājuši bojā. Apglabāts Sv.Jāņa draudzes kapos Rīgas Lielajos kapos, kapa vieta nav saglabājusies.
Ganimēds
Ganimēds var būt:
Roņi
Roņi, roņu dzimta (Phocidae) ir viena no plēsēju kārtas (Carnivora) dzimtām, kas pieder airkāju virsdzimtai (Pinnipedia). Roņu dzimtas dzīvniekus mēdz saukt arī par īstajiem roņiem, lai nodalītu no ausroņiem. Roņu dzimtā ir 2 apakšdzimtas un 4 ciltis, kurās ir 18 mūsdienās dzīvojošas jūras zīdītāju sugas.
Roņi galvenokārt uzturas jūrās un okeānos, izņemot Baikāla roni (Phoca sibirica), kas dzīvo saldūdens Baikāla ezerā, divas pogainā roņa pasugas (Lādogas pogainais ronis (Pusa hispida ladogensis) dzīvo Lādogas ezerā un Saimā pogainais ronis (Pusa hispida saimensis) Saimā ezerā) un viena plankumainā roņa pasuga — Ungavas ronis (Phoca vitulina mellonae), kas dzīvo saldūdens ezeros Kanādas austrumos.
Izskats
Roņiem ir gludi, pludlīniju formās veidoti ķermeņi, kas tos padara par lieliskiem peldētājiem. Ronim nav neviena ārēja dziedzera vai orgāna, tā piena dziedzeri un sēklinieki ir iekšēji. Tā priekšējās peldpleznas zem ūdens kalpo stūrēšanai, bet pakaļkāju sāņus kustības piedod peldējumam spēku un ātrumu. Atšķirībā no citiem airkājiem pakaļkājas ronim ir pievienotas tādā veidā, ka tās nav iespējams pabīdīt zem ķermeņa, līdz ar to uz sauszemes ronis ir ļoti lempīgs un lēns, bet zem ūdens tas ir daudz ātrāks par citiem airkājiem. Pa sauszemi tas pārvietojas tikai ar priekšējo peldpleznu palīdzību.
Roņu dzimtas dzīvnieki ir ļoti dažādi savos izmēros. Mazākais ir pogainais ronis (Pusa hispida), kas var būt 85 cm garš un 45 kg smags, bet dienvidu ziloņronis (Mirounga leonina) sasniedz 6 m un var svērt 4000 kg.
Ieradumi
Roņi ir lieli ceļotāji un migrējot pavada lielāko daļu dzīves. Roņu pamatbarība ir zivis, bet nebrīvē tie ēd arī presētas zivis, taču ilgi bez taukainās jūras barības iztikt nevar. Taukainās zivis ir nepieciešamas siltumizolācijai — tās ēdot, tiek uzkrāts un veidots zemādas tauku slānis, kas ir ļoti svarīgi roņu izdzīvošanai, tā kā tie pamatā ir auksto ūdeņu cienītāji. Tauku slāņa biezums var sasniegt 8 centimetrus. Biezā āda (roņiem tā ir viena ceturtdaļa no visa svara) vietām ir pavisam plāna — tā saucamajos siltuma caurumos.
Roņi ir ļoti labi peldētāji un nirēji, jo tā ķermenis ir ļoti labi piemērots peldēšanai, pateicoties roņa plūdlīniju formām. Vedela roņi (Leptonychotes weddellii) spēj ienirt pēc zivīm dziļumā līdz 600 metriem. Un zem ūdens bez ieelpas roņi spēj pavadīt vairāk kā 15 minūtes. Līdzšinējais novērotais rekords ir 43 minūtes un 20 sekundes. Vajadzības gadījumā roņi spēj arī ilgstoši badoties — apmēram četrus mēnešus.
Maija pirmajās dienās visu roņu koloniju pāņem satraukums. Ziema ir beigusies, un roņiem jāsāk pārcelties uz ziemeļiem. Nelielās grupās - apmēram pa 10 roņiem katrā, dzīvnieki dodas ledus atkāpšanās virzienā. Tur roņi paliek visu vasaru — līdz rudens sākumam, pārsvarā dzīvojot un barojoties ūdenī, reizēm atpūšoties uz ledus, pa vasaru tiek uzkrāti tauki. Ar pirmo aukstumu roņi sāk pārvietoties uz dienvidiem, atkāpjoties no ledus, kurš sāk blīvēties. Roņi atgriežas iepriekšējās dzīves vietās. Roņu lielākais ienaidnieks ir cilvēks, tad seko zobenvaļi un leduslāči. Jaunam ronim briesmas var sagādāt arī lielākās zivis.
Barība
Ronis mielojas ar zivīm, vēžveidīgajiem, dažādiem gliemjiem. Ronis ēd daudz, dienā apēdot aptuveni 10 kilogramus — vienu spaini zivju. Ronis ir ļoti izvēlīgs, tas izmeklē lašus, mencas, siļķes un butes, turpretī noniecina tās zivju sugas, kurām ir daudz asaku.
Vairošanās
No janvāra līdz aprīlim, visbiežāk 8—9 nedēļā no gada sākuma, roņiem ir pienācis dzemdību laiks. Šajā periodā mātītes meklē visattālākos ledus laukus vai grūti pieejamas vietas ar lieliem ledus blāķiem, kas varētu kalpot par patvērumu mazuļiem.
Dzimumbriedumu roņi sasniedz 4—7 gadu vecumā. Katru gadu dzimst viens, retāk — divi mazuļi. Grūsnības periods ilgst 12 mēnešus. Mazuļi pasaulē ierodas pilnībā attīstījušies, klāti ar baltu, biezu, maigu vilnu. Mazuļu apspalvojums nav piemērots nedz peldēšanai, nedz niršanai, jo pirmās 2—3 nedēļas mazais ronēns pavada uz ledus, kamēr tie paaugas. Kad 3 nedēļu vecumā nomainās vilna, ronis spēj peldēt. Ja mazie roņi peldēšanu izmēģina pirms laika (kad vēl ir klāti ar vilnu), tad tie visbiežāk aiziet bojā. Pirmās nedēļas mazais ronis ēd mātes pienu, kas ir tik trekns kā sviests. Roņiem nav speciālu zīdekļu, mazie pienu nolaiza no mātes vēdera, to pamasējot. Māte mazuli baro tikai uz sauszemes.
Ieradies pasaulē, mazulis sver vidēji 12 kg, bet tā garums ir aptuveni 70—80 cm. Mātes piens satur 42% tauku un 11% olbaltumvielu. To dzerot, ronis aug ātri, un pēc divām nedēļām mazuļa svars ir palielinājies jau divas reizes. Toties mātes svars šajā laikā nokrītas apmēram par 25 kg. Pirmajā nedēļā māte pastāvīgi atrodas blakus savam mazulim, taču otrajā nedēļā pamazām sāk doties medībās, lai izkustētos un remdētu izsalkumu. Mātes un mazuļa attiecības ir ļoti sirsnīgas, un jau pirmajā nedēļā viņi iepazīst viens otru un iemācas saprasties gan ar skaņu palīdzību, gan trinot degunu. Sākumā vienīgās mazuļa rūpes ir ēšana, gulēšana un pieņemšanās svarā. Blīvās kažoka spalviņas viņu labi pasargā no aukstuma. Šajā periodā viņš mācās staigāt, pārmaiņus pagriezties pa labi vai pa kreisi un virzīties uz priekšu.
Pēc pirmajām 20 mazuļa dzīves dienām tēviņi sāk apciemot mātītes, kas vairs īpaši nerūpējās par mazuli. Līdz šim brīdim barošana ar pienu ir pakāpeniski pārtraukta — tagad tauku rezerves ir pietiekamas, lai ar tām iztiktu līdz mazulis pats iemācīsies sev sagādāt barību. Tā kažoka matojums kļūst līdzīgs pieauguša roņa kažokam un ronis var sākt peldēt. Jaunais ronis ļoti ātri iemanās orientēties zem ūdens un apgūt peldēšanas iemaņas. Viņš mācās pazīt un izsekot medījumu. Redze ir izcila pat lielā dziļumā. Arī dzirdei ir liela nozīme. Līdz ar to pat akli roņi nekad nesastopas ar grūtībām barības meklējumos. Roņi dzīvo apmēram 30 gadus.
Džudo 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — līdz 100 kg vīriešiem
Džudo 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs vīriešiem svara kategorijā līdz 100 kg notika 14. augustā. Olimpisko zeltu izcīnija Mongolijas džudists Naidangīns Tuvšinbajars.
Ērgļu novads
Ērgļu novads bija administratīvi teritoriālās reformas gaitā izveidota pašvaldība Vidzemes vidienē. Novadā apvienoti bija bijušā Madonas rajona Ērgļu, Sausnējas un Jumurdas pagasti.
Pašvaldība
Pirmajā novada sēdē, 2006. gada 14. septembrī, par novada domes priekšsēdētāju ievēlēja Guntaru Velci.
Tautsaimniecība
Novada administratīvajā centrā Ērgļos atrodas bijušās dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi galastacija Ērgļi.
2009. gada Kokneses novada domes vēlēšanas
'''2009. gada Kokneses novada domes vēlēšanas''' notika 2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās. Vēlēšanās Kokneses novada domē tika ievēlēti 15 deputāti. Vēlēšanās piedalījās 3 kandidātu saraksti, kas veidoti no 52 kandidātiem. Kokneses novads tika izveidots administratīvi teritoriālās reformas rezultātā, tādēļ šī novada domes vēlēšanas notika pirmoreiz. Kokneses novadā vēlēšanas notika 3 iecirkņos.
Lielā Ūdensšķirtnes grēda
Lielā Ūdensšķirtnes grēda (en) vai Austrumu kalniene (Eastern Highlands) ir kalnu sistēma Austrālijā, kas atdala iekšzemes tuksnesīgos apgabalus no piekrastes auglīgajiem līdzenumiem. Stiepjas vairāk kā 3500 km garumā kontinenta austrumos no Jorkas raga ziemeļos līdz Grempianu līdzenumam Viktorijas štata dienvidaustrumos. Grēdu veido denuncētas hercīnās struktūras, kas neogēnā paceltas un saskaldītas sašķiebtos masīvos ar stāvām austrumu nogāzēm. Ziemeļdaļa Kvīnslendā maz saposmota ar vidējiem augstumiem 800—1000 m vjl. Dienviddaļa Jaundienvidvelsas un Viktorijas teritorijā tuvāk piekrastei, saskaldīta kristāliskās un smilšakmens grēdās, galvenās no kurām ir Zilie kalni, Austrālijas Alpi, Jaunanglijas grēda. Augstākā virsotne ir 2228 m augstais Kostjuško kalns grēdas dienviddaļā.
2009. gada Kokneses novada domes vēlēšanas
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva Tautas partijas un Pilsoniskās savienības apvienotais saraksts (61,57%), bet novada domē iekļuva arī pārējie 2 saraksti. Kokneses novada domes vēlēšanās piedalījās 2 230 vēlētāji jeb 48,54% no balsstiesīgajiem. No vēlēšanu aploksnēm derīgas bija visas 2 230, bet savu balsi par kādu no sarakstiem atdeva 2 173 vēlētāji.
Lielā Ūdensšķirtnes grēda
Grēda šķērso subekvatoriālo, tropu un subtropu klimatiskās joslas. Izveidoti vairāki nacionālie parki.
Hodeča
Hodeča - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz austrumiem no Izbicas Kujavskas.
Franks Martēns
Franks Martēns (fr; dzimis 1890. gada 15. septembrī Ženēvā, Šveicē, miris 1974. gada 21. novembrī Nārdenē, Ziemeļholandē) bija šveiciešu komponists, kurš lielu daļu sava mūža nodzīvoja Nīderlandē.
Ģimene un bērnība
F. Martēns piedzima kalvinistu priestera ģimenē kā jaunākais no desmit bērniem. Viņš agri pievērsās mūzikai un labprāt nodevās klavierimprovizācijai jau pirms skolas gaitu uzsākšanas. 9 gadu vecumā viņš sāka komponēt bērnu dziesmiņas. Noklausījies J. S. Baha Mateja pasiju, viņš uztver Bahu kā savu mentoru.
Vecāku spiediena rezultātā Franks mācījās eksaktās zinātnes, tomēr, divus gadus studējis fiziku un matemātiku Ženēvas Universitātē, saprot, ka savu dzīvi grib veltīt mūzikai. Viņa skolotājs šajā laikā bija Joseph Lauber (1864 - 1953). 20. gs. 20 gados viņš mācās pie Émile Jaques-Dalcroze, kurš viņam māca teoriju.
1918.—1926. gadā Martēns meklē un izkopj savu mūzikas stilu, uzturēdamies Cīrihē, Romā un Parīzē. 1932. gadā viņš sāk interesēties par A. Šēnberga seriālisma 12 toņu tehniku.
Daiļrade
Petite Symphonie Concertante 1945/45. gadā padarīja F. Martēnu starptautiski zināmu, tāpat arī Mesa dubultkorim un Jedermana monologs (tenoram, klavierēm un orķestrim). Savas dzīves laikā viņš ir sacerējis simfoniskos darbus, operu "Das Sturm", baletu "Das Märchen vom Aschenbrödel" (1941), koncertus taustiņu, stīgu un pūšamajiem instrumentiem, Martēns ir rakstījis arī koru un vokālo mūziku. Pēc 1932. gada ietekmējas no Arnolda Šēnberga sērijveida tehnikas.
Darbi
Orķestra mūzika
Concertante
Balets
Kamermūzika
Ģitārai
Ērģelēm
Kormūzika
Vokālā mūzika
Opera
Laokila (stacija)
Laokila (et) ir dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Harju apriņķa Keilas pagastā, dzelzceļa iecirknī Keila—Paldiski un tas atrodas 4,5 km attālumā no Paldiskiem, 16,3 km attālumā no Keilas un 43,1 km attālumā no Baltijas stacijas Tallinā. Laokilā pietur piepilsētas elektrovilcienu maršruta Tallina—Paldiski—Tallina elektrovilcieni.
Pieturas punkts Laokilā izbūvēts 1930. gados. Pēc dzelzceļa posma Kloga—Paldiski elektrifikācijas 1961. gadā pieturas punktā izbūvēta augstā pasažieru platforma un piepilsētas elektrovilcienu satiksmei tas no jauna atklāts 1962. gadā.
2010. gadā projekta „Reisiplatvormide viimine eurokõrgusele“ ietvaros ar Eiropas Savienības Struktūrfondu līdzfinansējumu Laokilas pieturas punktā tika izbūvēta jauna pasažieru malas platforma. Platformas augstums — 550 mm, garums — 30 m. Pasažieru iekāpšana un izkāpšana tiek veikta no vilciena sastāva pirmā vagona.
Mozambikas Atbrīvošanas fronte
Organizācija izveidota Dāresalāmā (Tanzānija) 1962. gadā, kuras darbība tika vērsta uz Mozambikas atbrīvošanu no Portugāles koloniālās atkarības. Pēc desmit gadiem Mozambikas neatkarības cīņu, 1974. gadā, FRELIMO izdevās pakļaut sev trešo daļu valsts teritorijas. Tomēr par frontes panākumu pamatu bija 1974. gadā notikusī Neļķu revolūcija, kuras rezultātā Portugālē tika gāzta pie varas esošā valdība. Jaunā valdība atteicās no koloniālās politikas, un pēc pārrunām Lusakā, 1974. gada septembrī, starp FRELIMO vadību un Portugāli, tika noslēgta vienošanās par Mozambikas neatkarības iegūšanu.
FRELIMO veiksmīgi pielāgojas parlamentārās demokrātijas reālijām un uzvar vēlēšanās, joprojām paliekot par vadošo partiju valstī.
FRELIMO līderis un neatkarīgās Mozambikas pirmais prezidents bija afrikāņu politiķis Samora Mašels (1975. - 1986.).
Ņesterovas rajons
Ņesterovas rajons ir Kaļiņingradas apgabala administratīvais rajons Krievijas Federācijā. Rajons robežojas ar Kaļiņingradas apgabala Ozjorskas, Gusevas un Krasnoznamenskas rajoniem, kā arī Lietuvu un Poliju.
Felisjano Lopess
Felisjano Lopess (es; dzimis ) ir profesionāls spāņu tenisists. Profesionāļa karjeru uzsāka 1997. gadā. F. Lopesa labākais sasniegums ATP tūres vienspēļu rangā ir sasniegtā 15. vieta, dubultspēlēs — 37. vieta.
Karjerā F. Lopess ir uzvarējis divos ATP vienspēļu turnīros, bet lielāko panākumu Grand Slam sacensībās viņš guva 2005., 2008. un 2011. gada Vimbldonas čempionātā, kurā sasniedza ceturtdaļfinālu. Piedalījies divās Olimpiskajās spēlēs.
Ņesterovas rajons
Vēsture
Tolmingkēmenes ciemā Mazajā Lietuvā 16. gadsimtā par mācītāju strādāja pirmais lietuviešu dzejnieks Kristijons Donelaitis, tagad Čistije Prudi ciematā atrodas Donelaiša muzejs. Trakēnenes (Jasnaja Poļanas) ciemā atradās slavenā Traķēnes zirgu audzētava. Rajona dienvidos (daļēji Polijā) atrodas Romintes mežs (Rominter Heide/Puszcza Romincka/Красный лес), savulaik Vācijas ķeizaru medību apgabals.
2010.—2011. gada Anglijas futbola Premjerlīgas sezona
2010.—2011. gada Anglijas futbola Premjerlīgas sezona bija 19. Premjerlīgas sezona. Tā sākās un noslēdzās.
Par 19. Premjerlīgas sezonas čempioniem kļuva Manchester United futbolisti, kas Premjerlīgas čempionu titulu izcīnīja 12. reizi kluba vēsturē.
Trīsdesmitgadu karš
Trīsdesmitgadu karš (1618—1648) bija karš Eiropā par ietekmes sadali starp diviem nesamierināmiem kristīgās ticības novirzieniem - katolicismu un protestantismu.
Līdztekus Trīsdesmitgadu karam Latvijas teritorijā noritēja Poļu—zviedru karš (1600—1629), kura laikā zviedri ieņēma Rīgu (1621) un uz laiku okupēja Kurzemes hercogistes un Prūsijas hercogistes teritorijas.
Vēsture
Protestantu savienība izveidojās 1608. gadā, pēc tam, kad par Bohēmijas karali tika ievēlēts Ferdinands II, kas bija kaismīgs katolicisma aizstāvis. Nemieri sākās Prāgā un pamazām pārsviedās uz pārējo Svētās Romas impērijas teritoriju, bet pēc tam arī uz lielāko daļu Eiropas. Laika periodā no 1618. līdz 1648. gadam karā tika ierautas tādas valstis kā Dānija, Spānija, Zviedrija un Francija. Kara gaitā visvairāk cieta tieši mūsdienu Vācijas teritorija. Tika izpostītas un izlaupītas pilsētas. Precīzu ziņu par bojā gājušajiem nav, tomēr pēc atsevišķu hronistu domām tikai Augsburgā bojā gāja vairāk kā 30 000 cilvēku. Viens no kara iemesliem bija Zviedrijas vēlme nodrošināt Falūnas vara eksportu, jo to no Eiropas tirgiem sāka izspiest lētākais Ungārijas ražojums.
Kara beigās 1648. gadā tika noslēgts Vestfālenes miera līgums, kura rezultātā vācu zemēs izveidojās jauna politiskā situācija, kurā imperatora un Romas pāvesta vara samazinājās un nonāca vācu kūrfirstu rokās.
Absolūtisms
Absolūtisms ir monarhijas pakāpe, kurai raksturīga absolūta, vienpersoniska monarha vara.
Pastāv dažādas, pat visai atšķirīgas absolūtisma kā politiskas sistēmas definīcijas. Ikdienas līmenī absolūtismu definē kā neierobežotu monarha varu, taču jāņem vērā, ka līdzās tomēr pastāvēja visdažādākie padomdevēja institūti, kuros piedalījās brīvo kārtu pārstāvji. Tā ka tīrā veidā absolūtisms nekur nerealizējās, jo:
Jauno laiku sākumā Eiropā iezīmējas varas koncentrācijas tendences viena monarha rokās un šī monarha varas palielināšanās. Veidojās troņa mantošanas kārtība. Taču jebkura parādība vai vēsturisks process ir ierobežots laikā un telpā. Tāpēc arī absolūtisms var būt ierobežots laikā un saistīts ar viena konkrēta monarha valdīšanu, tā autoritāti un spēju pārvaldīt valsti. Bieži vien katram jaunam monarham pēc kāpšanas tronī bija jāatjauno sava absolūtā vara. Zinātniskajā literatūrā pastāv termins "teritoriālais absolūtisms".
Absolūtisms Eiropā veidojās XVII—XVIII gs., bet Spānijā mazliet agrāk nekā citās valstīs (XVI). Tā galvenās pazīmes:
Jau XVI gs. iezīmējās varas koncentrācijas tendence vienpersoniski valdnieka rokās (un šī valdnieka autoritātes nostiprināšana), taču turpat līdzās pastāvēja visdažādākie padomdevēja institūti, kuros piedalījās valstī pastāvošo brīvo kārtu pārstāvji (skat. Kārtu pārstāvniecība).
Absolūtisms Eiropā
Spānijā absolūtisms izveidojās XVI gs., kad tika pabeigta Pireneju pussalas zemju apvienošana (izņemot Portugāli). Pēc Filipa II gribas jaunajai valstij tika izveidota jauna galvaspilsēta — Madride. Provinču autonomija tika ievērojami samazināta, un līdz ar to to kārtu pārstāvniecības institūts — kortesi — zaudēja ietekmi visas valsts pārvaldē. To veicināja valsts kases neatkarība no tiem: lielāko daļu ienākumu deva aizjūras provinču (it īpaši Nīderlandes) nodokļi un koloniju piegādātās bagātības. Monarhs ieguva pilnīgu neatkarību no kārtām.
Anglijā absolūtisma tendences parādījās Elizabetes I Tjudores laikā un turpinājās Stjuartu dinastijas valdīšanas laikā, līdz 1640.—1642. gadā parlaments sāka valsts politiskās sistēmas maiņu. 1649. gadā pēc parlamenta lēmuma karalim Čārlzam I nocirta galvu; kopš tā laika republika nomaina parlamentāro monarhiju un otrādi, bet par absolūtismu Anglijā runāt nevar.
Francijā absolūtisms veidojās ilgstošā politiskās attīstības procesā un nostiprinājās tikai ap XVII gs. vidu. XV gs. otrajā pusē un XVI gs. sākumā tika pabeigta Francijas apvienošana ar militāru spēku; lai to īstenotu, nācās spēcīgi ierobežot provinču autonomiju. Karla VIII (1483—1498) un Luija XII (1498—1518) laikā sāk izteikti iezīmēties valsts centralizācijas tendences. Monarhi sāka retāk sasaukt ģenerālštatus (tikai sevišķi svarīgos jautājumos). Valdnieka varu XVI—XVII gs. tā nopietni varēja ietekmēt vienīgi Parīzes parlaments — augstākais likumdošanas un tās kontroles institūts. Taču monarha un aristokrātijas attiecības bija visai sarežģītas (galu galā, daudzas aristokrātu dzimtas bija tikpat dižciltīgas un arī varēja pretendēt uz troni). XVI gs. monarha autoritāti un ietekmi nostiprināja Francijas iesaistīšanās starptautiskos konfliktos. 1516. gadā tika noslēgts Boloņas konkordāts: Fransuā I (1515—1547) un pāvesta vienošanās paredzēja Francijas karalim tiesības iecelt tur augstāko garīdzniecību. Francijā veidojās nacionāla gallikāņu baznīca. Ticības karu laikā nebija iespējams sasaukt ģenerālštatus (tos sasauca tikai 1614. gadā, lai apspriestu valsts ienākumu palielināšanas iespējas). Kardināls Rišeljē (1629—1642), kurš veica savā ziņā arī premjera funkcijas, īstenoja ļoti efektīvu karaļa varas un valsts centralizācijas nostiprināšanas politiku:
Apgaismotais absolūtisms
Apgaismotais absolūtisms bija valsts pārvades forma, kurā absolūtais valdnieks realizēja pārvaldes reformas apgaismības ideju garā.
"Vecās kārtības" izpausmes, kuras kritizēja apgaismes domātāji, visā Eiropā bija līdzīgas: sociālās pretrunas; valsts un Baznīcas savstarpējās attiecības, neapmierinoša saimnieciskās dzīves attīstība u. c.
Tā kā lielākā daļa tā laika Eiropas monarhu bērnībā un jaunībā bija guvuši labu izglītību, bet viņu bibliotēkās atradās izcilāko domātāju darbi, tas neizbēgami ietekmēja šo monarhu pasaules uzskatu (pat gadījumos, kad viņi izraudzījās īstenot konservatīvu politiku, par atskaites punktu kalpoja teorētisko darbu atziņas). Populāra bija Voltēra doma, ka izglītots un tālredzīgs monarhs var novērst sabiedrībā pastāvošo ļaunumu un nodrošināt sabiedrības attīstību atbilstoši "laika garam". Prūsijas karalis Fridrihs II daudz diskutēja ar Voltēru, Krievijas imperatore Katrīna II ilgi sarakstījās ar Voltēru. Ruso un Monteskjē darbi ietekmēja vairāku viņas teorētisko dokumentu izveidi. Vēstures literatūrā valsts politiku, kur valdošais monarhs cenšas apvienot absolūto monarhiju ar reformām, kuras nodrošinātu valsts attīstību un uzplaukumu, dēvē par "apgaismoto absolūtismu". Apgaismoto absolūtismu var attiecināt uz Krievijas Katrīnu II (1762—1796), Prūsijas Fridrihu II (1740—1786), Austrijas Jozefu II (1780—1790), Spānijas Kārli III (1759—1788), Zviedrijas Gustavu III (1771—1792).
Apgaismotā absolūtisma pamatpazīmes:
Baložu iela (Rīga)
Baložu iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā (no ielas sākuma līdz Kalnciema ielai) un Kurzemes rajonā, Āgenskalnā. Baložu iela sākas krustojumā ar Slokas un Vasaras ielām un beidzas krustojumā ar Āgenskalna ielu. Kopējais ielas garums ir 750 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām ar asfalta segumu. Baložu ielā ir īres namu un savrupmāju apbūve, šeit ir arī vairākas sabiedriskas ēkas (tostarp Pāvula Jurjāna mūzikas skola).
Vēsture
Iela minēta jau 1861. gada Rīgas adrešu grāmatā ar nosaukumu Baložu iela. Tolaik iela atradās Jelgavas priekšpilsētā, Švarcmuižā, tā sniedzās no Lielās Lēģeru ielas (tagadējā Nometņu iela) līdz Kalnciema ielai. 1885. gadā ielai tika pievienota Buļļu muižas iela, kas sākās pie Kalnciema ielas un turpinājās līdz Švarcmuižas mežam (apmēram līdz tagadējai Kristapa ielai). 1897. gadā Švarcmuižas īpašniekam tika atļauts ierīkot privātas ielas, tajā skaitā arī Baložu ielas turpinājumu līdz tagadējai Āgenskalna ielai. 1930. gadā Baložu ielas posms no tagadējās Nometņu ielas līdz Vasaras ielai tika atdalīts un iekļauts jaunizveidotajā Slokas ielas pagarinājumā.
Ielas raksturojums
Baložu iela ir 750 metrus gara asfaltēta iela. Tā sākas krustojumā ar Slokas ielu un Vasaras ielu un iet ziemeļrietumu virzienā kā divu joslu iela. Iela savienojas ar Ernestīnes un Kapseļu ielām. Aiz krustojuma ar Kapseļu ielu iela pagriežas vairāk ziemeļu virzienā. Nedaudz tālāk iela krustojas ar Kalnciema ielu (Kalnciema ielu nevar šķērsot ar autotransportu, tas var nogriezties tikai pa labi Vanšu tilta virzienā). Tālāk Baložu iela savienojas ar Kristapa ielu un Pāvula Jurjāna mūzikas skolas tuvumā arī ar Mārtiņa ielu. Baložu iela beidzas krustojumā ar Āgenskalna ielu. Posmā no Kapseļu ielas līdz Kristapa ielai Baložu iela ir vienvirziena iela, pa to var braukt Āgenskalna ielas virzienā.
Sabiedriskais transports
Baložu ielā kursē 5., 9., 12. un 25. maršruta trolejbusi. Virzienā uz pilsētas centru trolejbusi kursē Baložu ielas posmā no Kapseļu ielas līdz Kalnciema ielai, bet virzienā no pilsētas centra — posmā no Kalnciema ielas līdz Kristapa ielai.
Lubeņa Kujavska
Lubeņa Kujavska - pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz austrumiem no Hodečas.
Igauņu alfabēts
Pilns igauņu valodas alfabēts sastāv no 32 burtiem: A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, S, Š, Z, Ž, T, U, V, W, Õ, Ä, Ö, Ü, X, Y
Slīprakstā apzīmēti tā sauktie "svešie burti", kas apzīmē aizgūtas skaņas igauņu valodā. F, Š, Z un Ž sastopami tikai svešvārdos un personvārdos. C, Q, W, X un Y nav igauņu valodas vārdu rakstībā, taču tiek izmantoti, lai pierakstītu cittautu īpašvārdus.
Dažkārt igauņu valodas alfabēts tiek pierakstīts bez "svešajiem burtiem", tad tas sastāv no 23 burtiem.: A, B, D, E, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, R, S, T, U, V, Õ, Ä, Ö, Ü
Taipinu sacelšanās
Taipinu sacelšanās bija pilsoņu karš Ķīnā (1850-1864), ko izraisīja taipinu (taipin - lielais taisnīgums) sektas sacelšanās un atsevišķas valsts izveidošana.
Ķīnas imperatora armija asiņainajā karā uzvarēja, bojā gāja vairāki miljoni cilvēku. Kara laikā Rietumu lielvalstis ieguva plašas privilēģijas piejūras provincēs, kas noveda pie Otrā opija kara (1856-1860) ar Britu un Franču impērijām. Krievijas impērija pakļāva Amūras apgabalu, Habarovskas un Piejūras novadus (1858-1860).