cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ikšķiles—Salaspils draudzes novads
Ikšķiles—Salaspils draudzes novads bija viens no 25 Vidzemes guberņas Rīgas apriņķa draudzes novadiem.
Enners Valensija
Ekvadoras futbola izlases sastāvā debitējis 2012. gadā. Piedalījies 2014. gada un 2022. gada FIFA Pasaules kausā, kurā guva turnīra pirmos vārtus.
Sasniegumi
Emelec
Ikšķiles—Salaspils draudzes novads
Muižas
1826. gadā Salaspils draudzes novadā bija šādas muižas:
Mitenvalde
Mitenvalde (de) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Dāmes-Šprēvaldes apriņķī starp Cīlovkanālu un Notekanālu, uz dienvidiem no Berlīnes.
Enners Valensija
Sasniegumi
Tigres UANL
Atsauces
[[
Mitenvalde
Vēsture
Pēc Otrā pasaules kara Mitenvalde ietilpa VDR.
Cilvēki
No 1651. līdz 1657. gadam Mitenvaldē dzīvoja un strādāja luterāņu mūzikas autors Pauls Gerharts (Paul Gerhardt, 1607-1676).
Pāvels Meļņikovs
Pāvels Meļņikovs var būt:
Ilmājas iela (Rīga)
Ilmājas iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Ziepniekkalnā. Ilmājas iela sākas krustojumā ar Tadaiķu ielu un beidzas krustojumā ar Kartupeļu ielu. Kopējais ielas garums ir 380 metri. Iela klāta ar asfalta segumu, šeit ir pārsvarā dzīvojamo namu apbūve.
Iela ir nosaukta Ilmājas — apdzīvotās vietas Dienvidkurzemes novadā — vārdā.
Ielu savienojumi
Ilmājas iela ir savienota ar šādām ielām:
Aizkari
Aizkari ir auduma gabali, kas tiek lietoti, lai bloķētu vai aizklātu gaismu un caurvēju no logiem. Dušas aizkari tiek lietoti, lai pasargātu no ūdens nokļūšanas pārējā telpā. Aizkari ir arī auduma gabali, savienoti ar kustīgu elementu, kas tiek izmantots teātros un kinozālēs, lai atdalītu skatuvi no auditorijas vai arī tie kalpo kā fons.
Leskovaca
Leskovaca (sr, sh, ) ir pilsēta Serbijas dienvidaustrumos. 2011. gadā pilsētā dzīvoja 60,3 tūkstoši iedzīvotāju. Tas ir Jablanicas apgabala administratīvais centrs. Cauri Leskovacai izbūvēta dzelzceļa līnija no Nišas uz Salonikiem (Grieķiju).
Kartuša (Ēģipte)
Ēģiptiešu hieroglifos kartuša ir vertikāli novietots ovāls kontūrs ar horizontālu pieskari apakšā vai horizontāli novietots ovāls kontūrs ar vertikālu pieskari sānā. Kartuša norāda, ka tajā rakstītais ir valdnieka vārds.
Kartušas attiecībā uz Senās Ēģiptes faraoniem sāka lietot trešās dinastijas beigās, taču tās kļuva plaši izplatītas tikai ceturtās dinastijas pirmā faraona Snofru valdīšanas laikā.
Radegasts Paroleks
Radegasts Paroleks (cs; dzimis Prāgā, miris 2019. gada 15. septembrī Prāgā) bija čehu literatūrzinātnieks.
Studējis Prāgā un Ļeņingradā. 1964. gadā iegūts filoloģijas doktora grāds. 1952. gadā sācis pasniegt Prāgas Kārļa universitātē.
Pētējis slāvu un baltu literatūru. Ir vairāku grāmatu autors par šī reģiona literatūru, 2001. gadā iznāca grāmata "Latviešu literatūra". Čehu valodā tulkojis daudzus autorus, tai skaitā Raini, Skalbi, Pumpuru (eposs "Lāčplēsis" čehu valodā izdots ar nosaukumu "Divkauja virs bezdibeņa"), arī dzeju.
1997. gadā ticis apbalvots ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2001. gadā saņēmis Literatūras gada balvu kategorijā "Par mūža ieguldījumu".
Ben 10: Omniverse
Ben: 10: Omniverse ir ASV animācijas seriāls, kuru veidoja studija Man of Action (Dankans Rulē, Džo Keisijs, Džo Kellijs un Stīvens Sīgls) un producēja Cartoon Network Studios. Animācijas seriālam kopā bija astoņas sezonas un astoņdesmit sērijas.
Animācijas seriāla stāsts norisinājās dažus mēnešus pēc Ben 10: Ultimate Alien notikumiem. Kad Gvena un Kevins aizbrauc, Benam norīko jaunu pārinieku.
2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanas
2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanas bija astotās Eiropas Parlamenta vēlēšanas. Tās norisinājās visās 28 Eiropas Savienības dalībvalstīs laikā no 22. līdz 25. maijam (Latvijā — 24. maijā), kā to vienbalsīgi nolēma Eiropas Savienības Padome.
Norise
2014. gada vēlēšanas notika maija beigās, nevis jūnija sākumā, kā iepriekšējo Eiropas Parlamenta vēlēšanu gadījumā. Kopumā ievēlēja 751 deputātu, no Latvijas 8 deputātus.
Rezultāti
Vēlēšanās visvairāk balsu ieguva centriskā Eiropas Tautas partija (EPP, 221 deputāts) un Sociālistu un Demokrātu Progresīvā Alianse (S&D, 191 deputāts). Salīdzinoši vairāk balsu nekā iepriekšējās EP vēlēšanās ieguva labējie Eiropas Konservatīvie un Reformisti (ECR, 70 deputātu) un Brīvības un Demokrātijas Eiropa (EFD, 48 deputāti). Vairāk balsu kā iepriekšējās vēlēšanās ieguva arī kreiso partiju frakcija (GUE/NGL, 52 deputāti).
Vidējā balsotāju aktivitāte Eiropas Parlamenta bija 43%. Augsta aktivitāte bija Beļģijā un Luksemburgā (90%), Maltā (74,8%), Itālijā (60%), Grieķijā (58,2%), Dānijā (56,4%), Īrijā (51,6%), Zviedrijā (48,8)%, Vācijā (47,9%), Spānijā (45,9%) un Austrijā (45,7%). Vismazāk aktīvie bija vēlētāji Slovākijā (13%), Čehijā (19,5%), Slovēnijā (21%), Polijā (22,7%), Horvātijā (25,1%) un Ungārijā (29%), zema aktivitāte bija arī Latvijā (30%) un Rumānijā (32,2%). Portugālē balsot devās 34,5%, Bulgārijā 35,5%, Apvienotajā Karalistē 36%, Igaunijā 36,4%, Somijā 40,9%, Francijā 43,5%, Kiprā 44% vēlētāju, bet Lietuvā, kur EP vēlēšanas notika vienlaikus ar Valsts prezidenta vēlēšanu otro kārtu, — 44,9%.
Juris Aploks
Juris Aploks (1893—1938) bija latviešu strēlnieku virsnieks, vēlāk padomju militārais darbinieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1893. gada 21. aprīlī Kuldīgas apriņķa Raņķu pagasta "Kalenēs" zemnieka Jura Aploka ģimenē. Pirmā pasaules kara sākumā viņu iesauca Krievijas Impērijas armijā, 1915. gadā nosūtīja mācīties Pleskavas praporščiku skolā. Pēc karaskolas beigšanas piedalījās kaujās kā 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulka virsnieks, 1917. gadā paaugstināts štābkapteiņa pakāpē. Pēc Oktobra revolūcijas pārgāja lielinieku pusē. Vācu uzbrukuma laikā 1918. gada 25. februārī komandēja 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulka daļas kaujās pie Pleskavas. Pēc sarkano Latviešu strēlnieku divīzijas nodibināšanas viņu 1918. gada 21. jūnijā iecēla par tās štāba operatīvas daļas priekšnieku, bet 27. jūlijā par štāba priekšnieku. 1918. gada augustā viņu nosūtīja uz Urāliem cīņām pret Čehoslovāku korpusu, kur viņš pildīja padomju 3. armijas štāba priekšnieka, 1919. gadā 6. strēlnieku divīzijas štāba priekšnieka vietnieka un frontes Austrumu sektora priekšnieka palīga pienākumus.
Pēc Krievijas pilsoņu kara beigām viņš vadīja Ukrainas un Krimas čekas karaspēku (1921) un Maskavas kara apgabala GPU karaspēku (1922). 1922. gadā Aploks pabeidza Frunzes kara akadēmiju, 1924. gadā viņu iecēla par 14. strēlnieku divīzijas komandieri, 1930. gadā par Ziemeļkaukāza kara apgabala štāba priekšnieka vietnieku, 1932. gadā par Maskavas kara apgabala štāba priekšnieka vietnieku.
Tā sauktās NKVD "Latviešu operācijas" laikā 1937. gada 18. decembrī apcietināts kā latviešu fašistiskās organizācijas biedrs. 1938. gada 1. aprīlī PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija Aplokam piesprieda nāvessodu, apsūdzot aktīvā darbībā kontrrevolucionārā organizācijā, 2. aprīlī nošauts un aprakts Komunarkas masu kapos.
Catlakši (Rušonas pagasts)
Catlakši ir ciems Rušonas pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 220 km attālumā no Rīgas.
Struņķupīte
Struņķupīte ir Īģes kreisā krasta pieteka Limbažu novadā.
Iztece - no Svētezera. Tek ziemeļrietumu virzienā, ar loku pagriežoties uz ziemeļaustrumiem. Ietek Īģē lejpus Urgas. Struņķupīti lejtecē šķērso valsts autoceļš P15 (Ainaži — Matīši).
Apanhei-te Cavaquinho
Komponists Ernesto Nazarets skaņdarbu “Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa” (Apanhei-te Cavaquinho) sarakstīja 1915.gadā, un tas tiek uzskatīts par otru nozīmīgāko skaņdarbu pēc “Odeon”. Patiesībā, skaņdarbs “Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa” pēc savas muzikālās formas ir polka, taču tas vienmēr tika piedēvēts Šoru žanram, tādēļ ka pirmie, kas to sāka publiski spēlēt, bija Šoru žanra muzikanti. Skaņdarbs tika veltīts kādam tolaik slavenam mazās ģitāras kavakiņjo (cavaquinho) spēles virtuozam Mario Kavakiņjo jeb pilnā vārdā Mario Alvares da Konseisao (Mário Álvares da Conceição), kurš bija komponista draugs.
Skaņdarbu “Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa” pirmo reizi ierakstīja Šoru žanra ansamblis “Šoru soļi” (O Passos no Choro) 1916.gadā. Vēlāk, 1930.gadā komponists ierakstīja šī skaņdarba solo versiju uz klavierēm, kas bija izcils paraugdemonstrējums skanējumam, kādu komponists pats savam skaņdarbam sākotnēji bija iecerējis. 1943.gadā soliste Ademilde Fonseka (Ademilde Fonseca) ierakstīja šīs kompozīcijas vokālo versiju ar Darsija de Oliveira (Darci de Oliveira) vārdiem. Šī kompozīcija tūlīt guva lielus panākumus un izveidoja solistei Ademildei Fonsekai lielisku debiju un profesionālas karjeras sākumu. Par šīs kompozīcijas panākumiem ārpus Brazīlijas, ir jāpiemin argentīniešu ģitārists un mākslinieks Oskars Alemans (Oscar Alemán), kurš 1943.gadā ierakstīja ļoti populāru ģitāras versiju skaņdarbam “Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa”.
Dziesmas nosaukums atklāj veidu, kā Šoru žanra mākslinieki sākotnēji atskaņoja un uzstājās ar savu mūziku. Tā īpaši raksturo Šoru mūzikas garu – malīsiju (malícia), kas ir dziesmas spēles un pasniegšanas veids, kas rodas viena ansambļa mūziķiem savstarpēji saspēlējoties un izaicinot vienam otru. Malīsijas raksturs izpaužas, kad ansambļa solists pārsteidz pārējos ansambļa biedrus ar kādu negaidītu modulāciju vai virtuozu improvizāciju, kuru pārējiem grupas biedriem ir jāapspēlē. Tiek apgalvots, ka klausītāji visvairāk novērtēja tieši grupas partneru saspēli, to pausto atbildi uz pēkšņo modulāciju, kurā izpaudās pat lielāks malīsijas spēks nekā sākotnējā solista negaidītajā improvizācijā, vienlaikus sarežģītās muzikālās partijas izspēlējot ar lielu vieglumu un smalkumu. Mazā ģitāriņa - kavakiņjo, ir havajiešu mazās ģitāriņas - ukuleles, līdziniece. Abas ģitāras ir četru stīgu instrumenti, tikai tās tiek noskaņotas uz atšķirīgiem akordiem.
Avots: https://web.archive.org/web/20180103014632/http://choro-music.blogspot.com/2008/06/apanhei-te-cavaquinho.html
Vairāk informācijas par Šoru mūzikas žanru iespējams atrast latviešu izcelsmes brazīliešu pianista Paulo Steinberg koncertprogrammā: http://site-323356.mozfiles.com/files/323356/Pianista_Paulo_Steinberg_klavierkoncerta_programma-1.pdf
Mašīnu un traktoru stacija
Mašīnu un traktoru stacija (MTS) bija valsts uzņēmums Padomju Savienībā un citās tās satelītvalstīs, kas bija apgādāts ar traktoriem, kombainiem u.c. komplicētām lauksaimniecības mašīnām, ar kurām MTS uz līguma pamata par noteiktu samaksu natūrā (pamatforma) un naudā veica kolhozos un padomju saimniecībās lauksaimniecības darbus. Katram darbam bija sava natūrmaksas likme.
MTS nebija tikai mašīnu iznomāšanas punkts, bet ražošanas organizators laukos, jo tās uzdevumos ietilpa jaunākās tehnikas un zinātnisko metožu ieviešana ražošanā. Tā veica arī masu politisko darbu laukos. Masveida kolektivizācijas periodā MTS bija nozīmīga loma kolhozu organizatoriski saimnieciskajā nostiprināšanā. MTS veicināja pāreju uz sociālistisko lielražošanu, kā arī darba ražīguma pieaugumu.
Pirmā MTS Padomju Savienībā dibināta 1928. gadā Odesas apgabalā, Ukrainā. 1932. gadā PSRS jau bija 2446 MTS, bet 1957. gadā - 7903 MTS ar 1044 tūkst. traktoriem.
LPSR pirmās 40 MTS dibināja 1940-1941. gadā. Otrā pasaules kara laikā MTS Latvijas teritorijā tika likvidētas. Pēc padomju varas atgriešanās Latvijā Dobelē tika izveidota pirmā pēckara MTS. 1957. gadā PSRS bija 8000 MTS ar 2,8 mlj. darbiniekiem. Tām piederēja virs 1 mlj. traktoru, 322 tūkst. labības kombainu un daudz citas lauksaimnieciskās tehnikas.
Pieaugot kolhozu ekonomikai un uzlabojoties speciālistu un vadītāju sastāvam, dubultā pārvalde sāka traucēt ražošanas attīstību kolhozos. 1958. gadā pēc februāra plēnuma lēmuma MTS tika izformētas un gada laikā tehnika tika pārdota saimniecībām. Kolhozi papildinājās arī ar kvalificētiem ražošanas organizatoriem. Uz MTS bāzes tika izveidotas remonta un tehniskās stacijas (RTS).
Sietiņiezis
Kopš 1974. gada Sietiņiezis atrodas valsts aizsardzībā. Aizsargājama ir teritorija 3,1 ha platībā. Krasta krauja ir 15 m augsta, kopējais atsegto slāņkopu biezums sasniedz 34 m. Sietiņiezim ir divas daļas — ziemeļu un dienvidu daļa. Dienvidu daļā atrodas Velna pūpēdis un Velnala, kuras garums sasniedz aptuveni 10,5 m.
Ijona Klusā zvaigžņu dienasgrāmatas
Ijona Klusā zvaigžņu dienasgrāmatas (pl) ir poļu rakstnieka Staņislava Lema zinātniski fantastisku stāstu cikls. Stāsti veltīti izdomāta varoņa — astronauta un kosmosa pētnieka Ijona Klusā — piedzīvojumiem; tie uzrakstīti ar Lemam raksturīgo humoru, kas vietām ir vairāk grotesks, vietām pāriet rūgtā ironijā,  taču skar nopietnus zinātnes, socioloģijas un filozofijas jautājumus. Cikla stāstiem ir vai nu dienasgrāmatu forma, kur aprakstīti Ijona Klusā iespaidi viņa ceļojumos, vai arī tie sarakstīti kā atmiņu stāsti. "Dienasgrāmatām" var atrast dažas kopīgas iezīmes ar "Gulivera ceļojumiem" vai barona Minhauzena piedzīvojumiem, tomēr, kā raksta pats Lems, tāda līdzība nav bijusi ieplānota.
Cikla stāstu numerācija nesākas no pirmā un tie nav numurēti pēc kārtas. Ijons Klusais "Divdesmitajā ceļojumā" paskaidro, ka daži ceļojumi notikuši telpā, daži — laikā, tādēļ pirmais ceļojums nav iespējams, jo vienmēr var aizceļot pagātnē pirms pirmā ceļojuma, kurš tad kļūs par otro un tā bez gala. "Divdesmit sestajā un pēdējā" ceļojumā pastāstīts, kad un kādēļ Ijons sācis rakstīt savas dienasgrāmatas. "Dienasgrāmatu" lappusēs bieži minēts cits Lema personāžs profesors Tarantoga — zinātnieks, enciklopēdists, Ijona Klusā tuvs draugs un kolēģis.
Pirmais cikla stāsts ar nosaukumu "Galaktiskie stāsti. No slavenā zvaigžņu ceļotāja Ijona Klusā piedzīvojumiem. Divdesmit trešais ceļojums" publicēts 1953. gada 27. decembrī nedēļrakstā Życie Literackie (vēlāk šim stāstam dots 24. numurs). Pēdējais stāsts "Ijona Klusā pēdējais ceļojums" publicēts 1996. gadā žurnālā Playboy vācu valodā.
Daļa "Dienasgrāmatu" izdotas latviešu valodā 1975. gadā sērijā "Fantastikas pasaulē" kopā ar stāstiem "No Ijona Klusā atmiņām" un filozofiski fantastisko romānu "Balss no debesīm" (tulkojis Voldemārs Meļinovskis).
Heitors Villa-Loboss
Heitors Villa-Loboss (pt; dzimis, miris ) bija brazīliešu komponists, diriģents, čellists un klasiskais ģitārists, kas tiek raksturots kā “vienīgā visnozīmīgākā radošā personība 20. gadsimta Brazīlijas mūzikas mākslā”. Villa-Loboss kļuva par Dienvidamerikas visu laiku vispazīstamāko komponistu.
Sava mūža laikā sarakstījis lielu daudzumu skaņdarbu orķestrim, kamermūzikas ansambļiem, atsevišķiem instrumentiem un vokālos darbus solistiem — kopumā vairāk nekā 2000 skaņdarbu. Viņa mūzikā jūtama ietekme gan no Brazīlijas tautas mūzikas, gan Eiropas klasiskās mūzikas tradīcijām, kas visspilgtāk atklājās skaņdarbā Bachianas Brasileiras (aptuvenais tulkojums — “Baha Brazīlija”), apliecinot Johana Sebastiāna Baha ietekmi. Skaņdarbs Bachianas Brasileiras sastāv no deviņām daļām, kas sarakstītas dažādiem instrumentiem un balsīm. Šis darbs tapa no 1930. līdz 1945. gadam. Brazīlijas un Eiropas mūzikas ietekme jūtama arī no 1920. līdz 1929. gadam rakstītajās kompozīcijās Chôros. Pazīstamas ir arī Villas-Lobosa Etīdes klasiskajai ģitārai (1929), kas tika rakstītas virtuozajam spāņu ģitāristam Andresam Segovijam.
Agrīnie gadi
Heitors Villa-Loboss dzimis Riodežaneiro, Brazīlijā. Viņa tēvs bija izglītots spāņu izcelsmes cilvēks, kas strādāja par bibliotekāru, bet brīvajā laikā aizrāvās ar astronomiju un mūziku. Pateicoties tēva rīkotajiem iknedēļas saietiem viņu mājā, zēnu ļoti ieinteresēja mūzika. Sešu gadu vecumā viņš iemācījās spēlēt čellu, kas īstenībā bija pārveidota vijole, un viņu ļoti bija iespaidojusi Johana Sebastiāna Baha mūzika, it īpaši skaņdarbs “Labi temperētais klavesīns” (Das wohltemperierte Klavier), kuru viņam iemācīja spēlēt viņa tante.
Komponista bērnībā Brazīlijā norisinājās lielas politiskās pārmaiņas — 1888. gadā tika atcelta verdzība un 1889. gadā tika gāzta Brazīlijas Impērijas iekārta. Šie sociālie procesi sabiedrībā spilgti atspoguļojās arī mūzikā. Tradicionālās mūzikas izglītības sistēmā Villa-Loboss mācījās ļoti maz. Viņš mūziku apguva, paslepus sēžot uz kāpnēm savās mājās, kur vakaros tēvs bieži rīkoja dažādus mūzikas pasākumus. Tā viņš iemācījās spēlēt čellu, ģitāru un klarneti. Ceļojumu laikā kopā ar tēvu pa Brazīlijas reģioniem viņā radās liela interese par tautas mūziku. Kad Villa-Loboss atgriezās Riodežaneiro, viņš iepazinās ar vietējiem mūziķiem un sāka kopā ar tiem uzstāties. Kad 1899. gadā viņa tēvs nomira, tad viņam, piepelnoties ar gadījuma darbiem kinoteātrī un Riodežaneiro orķestrī, bija jāgādā iztika visai ģimenei. Viņš aizgāja no mājām 18 gadu vecumā, jo viņa māte neatbalstīja dēla draudzību ar jaunajiem draugiem un vēlējās, lai dēls kļūtu par ārstu. Tā vietā jaunais komponists kļuva par ceļojošu mūziķi – spēlēja čellu un ģitāru un tā pelnīja sev dienišķo iztiku. Šo ceļojumu laikā viņš apmeklēja tādus Brazīlijas novadus kā Espiritu Santu, Baiju un Pernambuko, kuru laikā apguva Brazīlijas tautas mūziku, un tās elementus izmantoja savās kompozīcijās.
Mūziķa un komponista darbība
Šajā laikā komponists periodiski strādāja arī Riodežaneiro Nacionālajā mūzikas institūtā, taču tur ilgi nepalika, jo turpināja aktīvi uzstāties kā ceļojošs mūziķis. Kad viņš atgriezās lielpilsētā, viņam jau bija liels daudzums paša komponētās mūzikas manuskriptu, kur spilgti atspoguļojās tās mūzikas ietekme, kuru bija apguvis, apceļojot Brazīlijas ziemeļu un ziemeļaustrumu reģionus. Viņš uzsāka padziļinātu klasiskās mūzikas izpēti, it īpaši pievēršoties Johana Sebastiāna Baha, Riharda Vāgnera un Džakomo Pučīni mūzikai. Šo autoru muzikālā ietekme ir jūtama viņa darbos.
1912. gadā komponists Villa-Loboss apprecējās ar pianisti Lusīliju Gimarainšu (Lucília Guimarães), tādēļ pārtrauca savus ceļojumus kā ielu muzikants un uzsāka karjeru kā nopietns mūziķis. Lielus panākumus guva viņa koncerti un uzstāšanās 1915. gadā, kas veicināja mūziķa profesionālās karjeras izaugsmi. Izdevniecības vadītājs Arturs Napoleons (Arthur Napoleão) sāka publicēt komponista sarakstītos skaņdarbus. Lai arī daudzi kritiķi nosodīja viņa komponētās mūzikas stilu nesaderību un modernismu, viņš palika nelokāms savos centienos apvienot klasisko Rietumu mūziku ar vietējo tautas mūzikas tradīcijas. Pārsvarā viņa mūzika tika spēlēta dažādos kamermūzikas ansambļu priekšnesumos. Šajos koncertos spēlētā mūzika atspoguļoja viņa iekšējo cīņu un konfliktu starp divām ietekmēm, Eiropas klasisko tradīciju un Brazīlijas tautas nacionālo mūziku. Komponists pat pārdzīvoja savu identitātes krīzi, nespēdams rast abu ietekmju līdzsvaru. Beidzot, 1916. gadā viņš atrada pats savu rokrakstu, sarakstīdams skaņdarbus – simfoniskas poēmas “Amazone” un Uirapurú. Skaņdarbs “Amazone” pirmo reizi publiski tika atskaņots tikai 1929. gadā, bet skaņdarbs Uirapurú – tikai 1935. gadā. Šajos darbos jūtama ietekme no Brazīlijas tautas leģendām un vienkāršām tautas melodijām.
Starptautiskā atzinība
1919. gadā komponists iepazinās ar pianistu Arturu Rubinšteinu, kas veicināja komponista pazīstamību, jo pianists spēlēja viņa komponēto mūziku savu pasaules koncertturneju laikā. Savas pirmās koncertturnejas laikā pa Eiropu 1923. gadā Villa-Loboss jau bija sakomponējis daudz skaņdarbu dažādos žanros, sākot no solo ģitārai, ģitāru trio, līdz kvartetiem, vokāliem skaņdarbiem un simfonijām. Šīs koncertturnejas laikā viņa pamata uzturēšanās vieta bija Parīze, un tas veicināja komponista kļūšanu par pasaules mēroga mūzikas slavenību.
1920. gadā Villa-Loboss iepazinās ar spāņu ģitāristu Andresu Segoviju (Andrés Segovia), kurš pasūtīja komponistam skaņdarbu ģitārai. Komponists uzrakstīja skaņdarbu no divpadsmit daļām, katra no tām sastāvēja no kādas melodijas vai tēmas, kuru iecienījuši brazīliešu ceļojošie ielu muzikanti. Dažādās ielu muzikantu tēmas komponists pārvērta etīdēs. Šie ielas muzikanti kalpoja arī kā iedvesmas avots komponista darbam Chôros, kas ir atsevišķu kompozīciju sērijas darbs, kas sarakstīts laika periodā no 1920. gada līdz 1929. gadam. Pēc šī skaņdarba atskaņošanas viņa otrās Parīzes koncertturnejas laikā tas izsauca pilnīgu apjukumu sabiedrībā, kur laikraksta Le Monde kultūras sadaļā bija rakstīts: “Tā ir māksla, kurai mums tagad jāizdomā jauns nosaukums”. Villas-Lobosa prelūdijas ģitārai tapušas 1940. gadā un ir nozīmīga daļa daudzu mūsdienu ģitāristu repertuārā. Tieši spāņu ģitārists Andress Segovija bija iedvesmas avots šiem skaņdarbiem.
Savas uzstāšanās laikā Brazīlijā 1930. gadā komponists piedāvāja izglītības plānu Sanpaulu metropoles izglītības sistēmai, tādēļ tika apstiprināts par mūzikas izglītības direktoru. Bet jau 1932. gadā viņš pārņēma atbildību par visas Brazīlijas mūzikas izglītības sistēmu. 1942. gadā Villa-Loboss izveidoja kora mūzikas konservatoriju, bet 1945. gadā (kopā ar pazīstamu komponistu Oskaru Lorenco Fernandesu) – Brazīlijas Mūzikas akadēmiju. Pēc Otrā pasaules kara viņš daudz ceļoja uz ASV un Eiropu. Šajā laikā saņēma daudz pasūtinājumu komponēt mūziku filmām un tādējādi kļuva par visai pieprasītu komponistu.
Pēc Otrā pasaules kara Villa-Loboss atkal varēja brīvi ceļot un doties koncertturnejās. Viņš devas savā otrajā koncertturnejā uz Parīzi, bieži ceļoja uz ASV, Lielbritāniju uz Izraēlu. Tolaik komponists bieži mēdzis par savu mūziku sacīt: “Es neizmantoju folkloru, es esmu folklora”, vai arī “Es neesmu nācis mācīties, esmu nācis parādīt, ko esmu radījis”, kas liecina, ka komponists skaidri apzinājās savu unikalitāti pārējo klasiskās mūzikas komponistu vidū.
Komponists mira Riodežaneiro 1959. gada 17. novembrī. Viņa bēres bija pēdējais lielākais sabiedriskais notikums Riodežaneiro, pirms Brazīlijas galvaspilsēta tika pārcelta uz jaunuzcelto pilsētu Brazilju 1960. gada 21. aprīlī. Komponists ir apglabāts Svētā Jāņa Kristītāja kapsētā Riodežaneiro.
Villas-Lobosa mūziku atskaņojis arī latviešu izcelsmes brazīliešu pianists Paulo Steinbergs.
Nozīmīgākie skaņdarbi
Villas-Lobosa darbi ir raksturojami kā Rietumu klasiskās mūzikas apvienojums ar Brazīlijas tautas mūzikas melodijām un ritmiem. Skaņdarbu krājums, kas sastāv no 14 daļām un saucas Chôros, tika sarakstīts no 1920. līdz 1929. gadam. Skaņdarbs “Baha Brazīlija” (Bachianas Brasileiras) tika sarakstīta no 1930. līdz 1945. gadam, un tas sastāv no deviņām daļām dažādiem instrumentiem un balsīm. Skaņdarbā ir izmantota kontrapunkta tehnika – Johana Sebastiāna Baha paņēmieni tika sintezēti ar Brazīlijas tautas mūzikas materiālu. Komponists ir sarakstījis 12 simfonijas, katra no tām ataino kādu vēsturisku notikumu vai vietu. Kopumā savas darbības laikā (1915—1958) Villa-Loboss sarakstīja ap 2000 dažādu skaņdarbu.
Teodors Zvejnieks
Teodors Zvejnieks (dzimis, miris ) bija jurists, Latvijas Republikas Tiesu palātas civildepartamenta priekšsēdētājs, Tiesu palātas priekšsēdētāja v. i., Ostlandes Latvijas ģenerālkomisariāta Tieslietu ģenerālsekretārs (1944-1945). Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem. 1945. gada 20. februārī dibinātajā Latvijas Nacionālajā komitejā (LNK) Zvejnieks piekrita darboties kā ģenerālprokurors. Pēc kara beigām dzīvoja Zviedrijā, kur mira 1955. gadā.
Livingstona
Livingstona var būt:
Livingston
Livingston var būt:
Viktors Rimša
Viktors Rimša (dzimis 1936. gadā) ir Latvijas arhitekts, kurš 20 gadus bija galvenais arhitekts projektēšanas institūtā "Rūpnīcprojekts".
Saldus vidusskola
Saldus vidusskola ir visjaunākā skola Saldus pilsētā un tās novadā. Mācības skolā notiek latviešu valodā. Tās nosaukumu pieņemts saīsināt ar burtiem SV.
Viktors Rimša
Biogrāfija
Dzimis Daugavpilī. 1955. gadā beidzis Daugavpils 2. vidusskolu, 1955.—1962. gadā mācījies Maskavas Arhitektūras institūtā, pēc tā pabeigšanas viņa diplomdarbs tika atzīts par labāko 1962. gadā.
Kopš 1962. gada strādāja projektēšanas institūtā "Latgiproprom" (kopš 1970. gada "Rūpnīcprojekts") līdz 1998. gadam. Sākotnēji par arhitektu 3. celtniecības nodaļā, vēlāk par vecāko arhitektu, nodaļas galveno arhitektu, kopš 1975. gada — par institūta galveno arhitektu.
Saldus vidusskola
Sasniegumi
Šajā skolas īsajā pastāvēšanas laikā ir daži sasniegumi ārpus skolas organizētajos pasākumos, kā arī olimpiādēs un sporta sacensības.
Viktors Rimša
Biogrāfija
Projektējis vai piedalījies Rīgas un Rēzeknes rūpniecisko rajonu projektēšanā, sporta būvju projektēšanā (tai skaitā projektējis Daugavas stadiona rietumu tribīnes un ēkas pārbūvi 1978.—1982. gadā un bobsleja estakādi, kā arī bijis atbildīgais par Siguldas bobsleja un kamaniņu trases projektēšanu), būvējis vairākas viesnīcas, dzīvojamos kompleksus, ražošanas un citas ēkas.
1980. gados pieturējies pie t.s. "padomju postmodernisma" stila.
Par Siguldas bobsleja un kamaniņu trases projektēšanu 1991. gadā Rimšam piešķirta PSRS Ministru padomes prēmija.
Kopš 1998. gada strādāja firmā "Progress-Projekts".
Ness un Nesija
Sižets
Filmā attēlots mīlas stāsts starp Ineša ezera briesmoni Nesu un Lohnesa ezera briesmoni Nesiju.
Livingstona (polārstacija)
Livingstona (es) bija Argentīnas sezonāla lauka nometne Antarktikā. Izvietojusies Dienvidšetlendas salu arhipelāgā, Livingstona salas rietumos, Baiersa pussalas dienvidaustrumu piekrastē. Nometne darbojās no 1995. līdz 2000. gadam Argentīnas Antarktikas institūta projektā Geo Cronología.
Ūpšupīte
Ūpšupīte ir Īģes kreisā krasta pieteka Limbažu novadā.
Iztece - uz dienvidaustrumiem no Nikšām. Tek ziemeļu-ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Īģē mazapdzīvotā apvidū. Ūpšupīti augštecē šķērso valsts autoceļi P15 (Ainaži — Matīši) un V139 (Aloja — Stūri).
Peņģi (Kocēnu pagasts)
Peņģi ir ciems Valmieras novada Kocēnu pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V188, Jumaras upes krastā.
Piltons
Piltons (fr) bija franču riteņbraucējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja treka riteņbraukšanas sprinta braucienā. Šajā disciplīnā viņš startēja priekšsacīkšu kārtas braucienā, kur nebija starp trim labākajiem sportistiem, kas kvalificējās nākamajai kārtai, un turpmāko cīņu neturpināja.
Mālpils draudzes novads
Mālpils draudzes novads bija viens no 25 Vidzemes guberņas Rīgas apriņķa draudzes novadiem.
Muižas
1826. gadā Mālpils draudzes novadā ietilpa šādas muižas:
Bernardo Bertoluči
Bernardo Bertoluči (it; dzimis, miris ) bija itāļu kinorežisors un scenāriju autors.
Bertoluči nozīmīgākās filmas ir "Konformists", "Pēdējais tango Parīzē" (Last Tango in Paris), "Pēdējais imperators" (The Last Emperor), "Skaistuma nolaupīšana" (Stealing Beauty) un "Sapņotāji". Visveiksmīgākā no tām ir filma "Pēdējais imperators", kas ieguva vairākas Amerikas Kinoakadēmijas balvas, Cēzara balvu un Zelta globusu. Bertoluči 2011. gada Kannu kinofestivālā par mūža ieguldījumu kinomākslā saņēma arī Zelta palmas zaru.
Halmaheras epolethaizivs
Halmaheras epolethaizivs (Hemiscyllium halmahera) ir bambusa haizivju dzimtas (Hemiscylliidae) haizivs no Indonēzijas. Suga aprakstīta 2013. gadā, izmantojot divus eksemplārus, kas atklāti pie vienas no Moluku arhipelāga salām — Ternates, uz rietumiem no Halmaheras salas.
Izskats un īpašības
Halmaheras epolethaizivs ir neliela, slaida haizivs ar ļoti garu asti un cilindrisku ķermeni. Maksimālais reģistrētais haizivs garums ir gandrīz 70 cm. Ārēji Halmaheras epolethaizivij vislīdzīgākā ir Čenderavasihas epolethaizivs (Hemiscyllium galei), kas dzīvo pie Rietumpapua krastiem. Tomēr abām sugām ir izteikti atšķirīgs dekoratīvā punktojuma raksturs. Halmaheras epolethaizivs ir gaiši brūnā krāsā un tās ķermeni klāj vairākas tumši brūnu un baltu punktu grupas, kas izkārtotas platu gredzenu veidā. Dzīvo līdz 10 m dziļumam, pārvietojoties pa jūras gultni ar krūšu un vēdera spuru palīdzību.
Guntis Grūbe
Guntis Grūbe (dzimis Valkas rajonā) ir latviešu inženieris, ekonomists un politiķis, bijušais Latvijas Augstākās Padomes deputāts, balsojis par Latvijas neatkarības deklarāciju. Vēlāk bijis Valsts zemes dienesta ģenerāldirektors. Ieņēma vadošu lomu 20. gadsimta 90. gadu zemes reformas un denacionalizācijas īstenošanā.
Dzīvesgājums
Dzimis Valkas rajonā, dzīvojis Launkalnē. Pēc Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas absolvēšanas strādāja par Jumpravas padomju saimniecības "Ogre" galveno inženieri. Bija PSKP biedrs.
1989. gadā un vēlāk darbojās Alberta Kaula tolaik nule dibinātajā Latvijas Lauksaimnieku savienībā kā organizācijas rajona darba grupas un komisijas loceklis.
Latvijas neatkarības atjaunošanas laikā 1990. gadā G. Grūbi kā Latvijas Tautas frontes atbalstīto kandidātu ievēlēja par Latvijas Augstākās Padomes deputātu no 159. Madlienas vēlēšanu apgabala. 1990. gada 4. maijā viņš nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.
Augstākās Padomes (AP) atbildības jomās 20. gadsimta 90. gadu zemes reformas un denacionalizācijas laikā ietilpa arī Centrālās zemes komisijas darbība, kuras kompetencē bija zemes piešķiršana lietošanā. Guntis Grūbe kā nozares pārstāvis tika iecelts darbā šajā komisijā.
Deputāta amata laikā 1993. gada janvārī G. Grūbi iecēla par Valsts zemes dienesta (VZD) ģenerāldirektoru. Pēc pāris mēnešiem, aprīlī, tika izvirzīts darbam jaundibinātās Latvijas Hipotēku un zemes bankas padomē. Vēlāk, tā paša gada jūnijā, kandidēja 5. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Zemnieku savienības saraksta, tomēr Saeimā netika ievēlēts.
Pēc laika iestājās Demokrātiskajā partijā "Saimnieks", un 1998. gadā no tās saraksta kandidēja 7. Saeimas vēlēšanās, taču partija Saeimā neiekļuva.
Izvērtējot VZD līdzšinējo darbību, 2005. gada janvārī tieslietu ministre Solvita Āboltiņa ierosināja G. Grūbes pārcelšanu Lauku atbalsta dienesta Atbalsta departamenta direktora vietnieka amatā, kam viņš nepiekrita. Valdība MK 11. janvāra sēdē atbalstīja tieslietu ministres ierosinājumu. Grūbe pirmajā dienā tomēr paziņoja, ka paliek vecajā vietā un pārsūdzēs šo, viņaprāt, partejiskas nepatikas diktēto lēmumu tiesā, ko arī izdarīja, argumentējot prasību ar pārcelšanas lēmuma balstīšanos viedokļos, nevis likumdošanas normās.
2005. gadā darbojās LLU Padomnieku konventā. Šajā laikā strādāja arī bijušā VZD kolēģa Viļa Žuromska nekustamā īpašuma vērtēšanas uzņēmumā SIA "Eiroeksperts".
2009. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās G. Grūbe kandidēja no politisko partiju apvienības Libertas.lv kandidātu saraksta uz vietu Rīgas domē, taču nesekmīgi.
Apbalvojumi
Godinot Gunta Grūbes 1990.gada 4.maija balsojumu par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu, 1998. gadā viņu, līdzās citiem AP deputātiem, apbalvoja ar IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni (iecēla par Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieku), bet 2000. gadā apbalvoja ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni (iecēla par Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri). Guntis Grūbe ir arī apbalvots ar 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi.
Cauči
Cauči ir ciems Vaidavas pagastā, Valmieras novadā. Atrodas 98 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Anuļu ezers.
Baltais krauklis
"Baltais krauklis" (uk) ir 2022. gada Ukrainas kara drāmas filma. Filmas režisors ir Marians Bušans, scenārija autori Marjans Bušans un Mikola Voronins. Filma uzvarēja Ukrainas Valsts filmu aģentūras 11. konkursa atlasē.
Šis ir stāsts par pacifistu ekociemnieku no Horļivkas, kurš vēlas dzīvot mierā un harmonijā ar dabu, taču Donbasā ierodas karš. Galvenajam varonim piemīt asa taisnīguma izjūta, viņš nevēlas samierināties ar beztiesiskumu un kļūst par Ukrainas brīvprātīgo snaiperi.
Filmā diezgan reālistiski ir attēlots zemas intensitātes karš, ko separātistu spēki no 2014. gada pavasara līdz 2022. gada februārim īstenoja pret Ukrainu Donbasa reģionā. Tā parāda reālo situāciju frontes līnijā no ukraiņu perspektīvas.
Andris Naudužs
Andris Naudužs (dzimis Dobelē) ir bijušais latviešu riteņbraucējs.
1999. gada Pasaules militārpersonu sporta spēlēs viņš izcīnīja 2. vietu, 2003. gada Latvijas čempionātā kļuva par uzvarētāju grupas braucienā. Neveiksmīgi startējis olimpiskajās spēlēs. 2000. gadā Sidnejā viņš izstājās grupas braucienā, savukārt 2004. gadā Atēnās — nefinišēja.
2001. gadā A. Naudužs tika diskvalificēts par dopinga lietošanu uz sešiem mēnešiem. Pēc sportista karjeras beigām pievērsies uzņēmējdarbībai.
Veiksmīgi Domina Vacanze komandas sastāvā startējis 2004. gada Giro d'Italia, sešos posmos izcīnot vietu labāko desmitniekā, augstākā vieta — trešā (10. posmā).
Teteja Alibekova
Teteja Alibekova (ru; dzimusi ) ir bijusī Krievijas brīvā stila cīkstone, PSRS un Eiropas čempione, Pasaules čempionātu medaļniece, Starptautiskās klases sporta meistare.
Biogrāfija
1988. gadā viņa pabeidza Mahačkalas 5. vidusskolu. 1993. gadā viņa absolvēja Dagestānas Valsts pedagoģisko universitāti.
Sporta karjera
Sacensībās viņa pārstāvēja Specializēto olimpisko rezervju bērnu un jaunatnes sporta skolu "Spartaks" (Mahačkala), startēja kategorijā līdz 47 kg. Viņa trenējās Kasuma Nasrudinova vadībā. 1991. gadā viņa kļuva par PSRS čempioni. Nākamajā gadā Vilērbānā viņa kļuva par pasaules čempionāta sudraba medaļnieci. Un gadu vēlāk, 1993. gadā, viņa kļuva par Pasaules čempionāta bronzas medaļnieci un Eiropas čempioni.
Maija Lomineišvili
Maija Lomineišvili (ka; dzimusi Tbilisi) ir Gruzijas starptautiskā lielmeistare šahā (1996).
Biogrāfija
Vairākārt piedalījusies Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos. 1991. gadā uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā un ieguvusi bronzu Pasaules junioru šaha čempionātā U14 vecuma grupā. Vēlākajos gados izcīnījusi vēl trīs junioru šaha čempionātu godalgas: zelta (1996. gadā Eiropas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā) un divas bronzas (1993. gadā Pasaules junioru šaha čempionātā U16 vecuma grupā un 1994. gadā Pasaules junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā).
Divas reizes izcīnījusi medaļas Pasaules šaha čempionātos studentiem: 2000. gadā Varnā ieguvusi zeltu, bet 1998. gadā Roterdamā bijusi otrā. 2000. gadā uzvarējusi starptautiskajos šaha turnīros Batumi un Vācijas pilsētās Bēnlingenē un Rodevišā. Sešas reizes uzvarējusi Gruzijas sieviešu šaha čempionātos (1993, 1996, 1998, 2002 - kopā ar Annu Matnadzi, 2009, 2011).
1995. gadā Kišiņevā piedalījusies Pasaules šaha čempiones izcīņas cikla starpzonu turnīrā, kurā ieņēmusi 34. vietu. 2004. gadā Elistā piedalījusies Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas. Pēc uzvaras 2. kārtā par Alisi Gaļļamovu zaudējusi 3. kārtā savai tautietei Nanai Dzagnidzei un izstājusies no tālākas cīņas. 2008. gadā iekļuvusi Krievijas pilsētā Naļčikā notiekošajā Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas, taču Krievijas—Gruzijas kara dēļ kopā ar citām Gruzijas šahistēm šajā čempionātā piedalīties atteikusies.
Pārstāvējusi Gruzijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1995. gadā Lomineišvili piešķīra starptautiskās meistares (WIM), bet 1996. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2003. gadā saņēmusi starptautiskā meistara vīriešiem (IM) nosaukumu.
Ernesto Nazarets
Ernesto Nazarets jeb pilnā vārdā Ernesto Žulio de Nazarets (pt, dzimis, miris ) bija brazīliešu komponists un pianists, īpaši pazīstams ar savām kompozīcijām, kuras sarakstījis mašiše (maxixe) dejas un šoru (choro) mūzikas žanrā. Viņa komponēto mūziku iespaidojuši polkas, habaneras un lundu ritmi, kā arī viņa tradicionālā klavierspēles izglītība. Viņš pats savu mūziku sauca par “Brazīlijas tango”, kas bija sava veida protests pret sabiedrībā labi pazīstamo un izplatīto Argentīnas tango. Mūsdienās viņa komponētā mūzika ir daļa gan no klasiskās, gan populārās mūzikas stilu apmācību programmas, jo viņa mūzikā apvienojas abu šo stilu iezīmes.
Biogrāfija
Ernesto Nazarets ir dzimis Brazīlijas Impērijas laika Riodežaneiro, piecu bērnu ģimenē. Viņa māte Karolīna da Kuņja viņam pasniedza pirmās klavierspēles stundas. Pēc mātes nāves, desmit gadu vecumā, viņš turpināja klavierspēles studijas pie Eduardo Madeiras un Čārlza Lusjēna Lamberta. Ernesto ietekmēja Friderika Šopēna mūzika. Savu pirmo kompozīciju Nazarets sarakstīja 1877. gadā, 14 gadu vecumā. Skolotājs Madeira novērtēja sava studenta skaņdarba labo kvalitāti, un tādēļ iepazīstināja viņu ar pianistu un izdevēju Artūru Napoleao, kurš šo skaņdarbu nopublicēja. Drīz jau pēc tam, kā profesionāls pianists Ernesto Nazarets uzrakstīja un publicēja savus skaņdarbus — šoru stila polkas “Uzmanību, Krusts!”, ) “Ļaudis! Vai viņš paņēma nodokli?”, “Grasieta”, un “Man nav neviena cita”. Tad arī viņš uzsāka profesionālo mūziķa karjeru, spēlējot kafejnīcās, kinoteātros un dažādos pasākumos.
Mūziķa karjera
1879. gadā viņš sarakstīja savu pirmo tango Cruz perigo. Vēlāk sekoja tango Não caio n'outra, kas kļuva populārs. Pēc tam sarakstīja tādus tango, kā Brejeiro, Turuna un Brushed.
1886. gadā komponists apprecējās ar Teodoru Amāliju de Meiralešu un veltīja viņai skaņdarbu “Dora”, kas gan netika publicēts.
Iztiku Ernesto Nazarets pelnīja, pasniedzot klavierspēles privātstundas, spēlējot dažādos saviesīgos pasākumos un mūzikas izdevniecībās kā skaņdarbu izpildītājs. Pirmo reizi viņš uzstājās ar savu koncertu 1898. gadā kara komisiariāta (Intendência de Guerra) svinīgajā zālē. 1908. gadā sāka strādāt par pianistu klubā Mozart Club.
1910. gadā viņš uzrakstīja savu skaņdarbu Odeon, kas joprojām arī mūsdienās ir populārs klasiskās mūzikas skaņdarbs. Tajā laikā vislabākie mūziķi un orķestri tika nolīgti, lai izklaidētu kinoteātra apmeklētājus uzgaidāmajā zālē un kino zālē. Piemēram, komponists Heitors Villa-Loboss spēlēja čellu diriģenta Andreozzi orķestrī un uzstājās kinoteātrī Cinema Odeon. Ernesto Nazarets tur dabūja pastāvīgu darbu 1917. gadā. Tajā pašā gadā nomira viņa meita Marija de Lurdesa, kas viņam bija smags trieciens.
1918. gadā Arturs Rubinšteins, uzturoties Riodežaneiro un apmeklējot vairākus koncertus, pauda atzinību par komponista Ernesto Nazareta ritmisko virtuozitāti. 1920. gadā Nazarets aktīvi un daudz komponēja tādas sabiedrībā pazīstamu kompozīciju melodijas kā fokstrotus, sambas un karnevālu maršus. 1921. gadā Nazarets strādāja klubā Casa Gomes, kā arī konoteātrī Odeon Cinema (1920—1924). Vairākkārt uzstājās Sanpaulu pilsētas teātrī un konservatorijā.
1922. gadā komponists Lučiano Galē ielūdza Nazaretu uz Nacionālā Mūzikas institūta galā koncertu, kas bija veltīts Ernesto Nazareta daiļradei, lai viņš tajā spēlētu un interpretētu pats savus skaņdarbus. Šajā galā koncertā viņš spēlēja savus skaņdarbus Brejeiro, Bambino un Tuarana. 1923. gadā viņš uzstājās radio stacijas atklāšanā, kas vēlāk kļuva par radio staciju “Radio MEC”. 1926. gadā Nazarets veica koncertturneju pa Sanpaulu štatu, kas ilga 11 mēnešus. Gadu vēlāk viens no pazīstamākajiem tā laika muzikologiem Brazīlijā Mario de Andrade uzstājās ar lekciju par komponista daiļradi Mākslinieku kultūras savienībā Sanpaulu. 1932. gadā Nazarets pirmo reizi uzstājās ar koncertu, kurā izpildīja tikai savus skaņdarbus.
Ģimene
Ernesto Nazarets bija gādīgs ģimenes cilvēks, kurš bieži savus skaņdarbus veltīja kādam savam ģimenes loceklim, savam dēlam, sievai, vai citam radiniekam. Skaņdarbs "Travesso" veltīts viņa dēlam Ernesto, skaņdarbi "Marietta" un "Eulina" viņa abām meitām, skaņdarbs "Dora" veltīts viņa sievai Teodorai, bet skaņdarbs “Brejeiro” veltīts viņa brāļa dēlam Gilbertam.
Skaņdarbu “Escovado” pirmo reizi publicēja izdevniecība Vieira Machado & Co un šo darbu viņš veltīja Fernando Nazaretam, komponista jaunākajam brālim. Šis skaņdarbs kļuva par komponista lielāko panākumu, kura kompozīcijas pavadījuma tēmu vēlāk izmantoja franču komponists Darius Mijo savā skaņdarbā baletam “Govs uz jumta”.
Mūža nogale
Mūža nogalē Ernesto Nazarets sāka strauji zaudēt dzirdi, kuras pasliktināšanos bija izraisījis negadījums bērnībā, un kas vienmēr viņam bija liels fizisks apgrūtinājums. 1929. gadā nomira viņa sieva, kas bija vēl viens smags trieciens. 1930. gadā viņš turpināja aktīvi strādāt un ierakstīja studijā savus skaņdarbus tango “Eskovado", polku “Es tevi noķēru, mazā ģitāriņa", kas tiek apzīmēta kā šoru žanra skaņdarbs. Viņš turpināja aktīvi koncertēt un uzstāties un 1932. gadā devās koncertturnejā pa Brazīlijas dienvidiem, joprojām baudīja lielu atzinību un panākumus, lai arī sliktās dzirdes dēļ viņam bieži bija jāpieliecas ar ausi tuvu klavieru taustiņiem. 1933. gadā viņa psihiskais stāvoklis pasliktinājās tik strauji, ka nācās viņu hospitalizēt un ievietot Žuliano Moreira patversmē garīgi slimiem cilvēkiem, kas atradās pilsētā Žakarepagua. 1934. gada 5. februārī viņš aizbēga no patversmes un trīs dienas vēlāk tika atrasts miris blakus esošajā mežā, noslīcis pie ūdenskrituma Kačoeira dos Siganos.
Ietekme uz Brazīlijas mūziku
Ernesto Nazarets kļuva par vienu no visnozīmīgākajiem Brazīlijas “Skaistās ēras” komponistiem un mūziķiem. Kad viņš piedzima, šoru mūzika jau bija izveidojies kā unikāls Brazīlijas mūzikas veids, taču tas vēl nebija kļuvis par atsevišķu žanru, drīzāk kā mūzikas spēles veids, lai atskaņotu pazīstamās Eiropas balles deju kompozīcijas. Pateicoties šīs “Skaistās ēras” komponistiem, it īpaši Ernesto Nazaretam, šis repertuārs tika būtiski paplašināts, kā arī citas izmaiņas veicināja šī atsevišķā mūzikas žanra veidošanos. Ernesto Nazarets bija tas, kurš ar savām kompozīcijām izveidoja šoru priekšteci, tā saucamo Brazīlijas tango, viņš kategoriski atteicās no savu kompozīciju pielīdzināšanas mašiše (maxixe) stilam, kas Eiropā visvairāk līdzinās polkai.
Viņa kompozīcijas ir studējuši dažādi pasaules muzikologi, un tā ir iedvesmojusi tādus komponistus kā Henriks Osvalds, Francisko Braga, Lučiāno Galē, Heitors Villa-Loboss, Lorenco Fernandess, Francisko Minjons, Radames Gnatalli un Dariušs Miljo. Viņa priekšnesumus slavēja izcilais pianists Arturs Rubinšteins, un viņa skaņdarbus bieži savos koncertos spēlēja tādi mākslinieki kā Eudošia de Baross, Arnaldo Rebelo, Homērs Madaljaešs.
Savā mūzikā komponists nosliecās par labu Brazīlijas tango, kas ir pilnīgi atšķirīgs no Argentīnas tango, bet vairāk sasaucas ar šoru mūzikas paveidu, tas ir īpaši izteikts viņa kompozīcijā “Zelta stars”, kuru sarakstīja kā polkas un tango skaņdarbu 1880. gadā. Taču visspilgtāk viņa daiļradi var vērtēt pēc skaņdarba Brejeiro, kuru sarakstīja 1893. gadā. Ņemot vērā viņa pastāvīgās grūtības ar naudu, komponists pārdeva savas autortiesības uz skaņdarbu Brejeiro izdevniecībai Casa Vieira Machado par 50 tūkstošiem reālu. Šis klasiskās mūzikas skaņdarbs arī mūsdienās ir ļoti populārs, un to ieraksta visdažādākie mūziķi un ansambļi kā Parīzes Nacionālās Gvardes ansamblis, bet komponists Ernani Braga to izmantoja savā kompozīcijā “Variācijas par Brejeiro”.
Tannenbergas kauja (1914)
Tannenbergas kauja bija viena no Pirmā pasaules kara lielkaujām, kas norisinājās 1914. gada 26.-30. augustā Austrumprūsijas dienvidu daļā.
Priekšvēsture
1914. gada 1. augustā Vācijas Impērija pieteica karu Krievijas Impērijai. 17. augustā Krievijas Impērijas 1. armija Rennenkampfa vadībā no austrumu puses gar dzelzceļa līniju iebruka Austrumprūsijā un devās Kēnigsbergas virzienā. Pēc pāris dienām no dienvidu puses Austrumprūsijā iebruka arī Krievijas 2. armija ģenerāļa Samsonova vadībā un virzījās Allenšteinas virzienā. 20. augustā kaujā pie Gumbinenes krievu 1. armija sakāva Vācijas Impērijas 8. armiju ģenerāļa Pritvica vadībā, kas deva pavēli atkāpties uz Vislas aizsardzības pozīcijām. Tāpēc 23. augustā ģenerāli Pritvicu atlaida no komandiera amata un par jauno armijas komandieri Marienburgas pilī iecēla ģenerāli Paulu fon Hindenburgu.
Norise
Vācijas Impērijas 8. armija sāka pretuzbrukumu Samsonova vadītajai armijai no Bišofsburgas ziemeļos un Uzdavas dienvidos. 26. augustā Augusts fon Makenzens sakāva Samsonova kreisā flanga spēkus, taču par spīti tam, Žilinskis pavēlēja Rennenkampfam nevis pagriezt 1. armijas uzbrukumu uz dienvidiem, palīgā Samsonovam, bet uzbrukt rietumu virzienā Kēnigsbergai.
27. augustā krievu XIII. korpusam izdevās ieņemt Allenšteinas pilsētu, taču vācu spēki pārrāva fronti dienvidu flangā, 28. augustā atguva Zoldavu un Neidenburgu, bet pie Villenbergas ciema savienojās ar no ziemeļiem uzbrūkošajām vācu daļām, pabeidzot 2. armijas aplenkšanu. Krievu ielenktie spēki lielā mežā bija sadalījušies vairākās kolonnās un dažādās vietās mēģināja izlauzties, bet vāci tos atsita un vienu kolonnu pēc otras sagūstīja. 29. augustā ģenerālis Samsonovs aiz kauna nošāvās mežā pie Villenbergas. 30. augustā krievu karaspēks no Mlavas puses mēģināja pārraut aplenkumu, taču no 135 000 lielās Samsonova armijas tikai 10 000 izlauzās no aplenkuma, pārējie bez lielas pretestības padevās.
Sekas
Tannenbergas kaujā Krievijas Impērijas karaspēks zaudēja ap 125 000 vīru (no viņiem ap 95 000 krita gūstā). Krievijas Impērijas 1. armija Rennenkampfa vadībā mēģināja dot prettriecienu, taču tika sakauta Pirmajā Mazūrijas ezeru kaujā un padzīta no Austrumpūsijas.
Enurmina
Enurmina (ru, ckt — ‘aiz pakalniem’) ir nacionālais čukču ciems Krievijas ziemeļaustrumos, Čukotkas autonomā apvidus Čukotkas rajonā. Izvietojies Čukču pussalas ziemeļos Čukču jūras krastā.
Infrastruktūra
Ciemā darbojas sākumskola, bērnudārzs, feldšeru punkts, bibliotēka, pasts, maizes ceptuve, veikals. Iedzīvotāju galvenā nodarbošanās ir jūras dzīvnieku medības un briežkopība. 3 km no ciema Netena ragā no 1955. gada līdz 1990. gadiem darbojās polārā meteostacija Misnetena.
Valmiermuiža
Valmiermuiža ir apdzīvota vieta Valmieras novada Valmieras pagastā. Izvietojusies Valmieras ziemeļu pierobežā pie autoceļa A3 1 km no pagasta centra Vanagiem un 110 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados pie bijušās Valmieras muižas (Wolmarshof) centra. Veidojas no divām teritoriāli savrupām daļām — pašas Valmiermuižas ap bijušo Valmiermuižas pili un Ozolu ielas rajona dienvidos no Iršu parka. Teritoriālās plānošanas dokumentos Valmiermuižā iekļauts arī pagasta centrs Vanagi, kā arī neliela teritorija Rātes upītes labajā krastā.
Lady Gaga gaļas kleita
Lady Gaga gaļas kleita ir tērps, kurā amerikāņu mūziķe Lady Gaga bija tērpusies 2010. gada MTV Video Music balvu pasniegšanas ceremonijā 2010. gada 12. septembrī. Mūziķe šajā tērpā saņēma balvu par gada labāko video. Kleita bija izgatavota no jēlas liellopa gaļas.
Caunes (Rudzātu pagasts)
Caunes ir ciems Rudzātu pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 198 km attālumā no Rīgas.
Lady Gaga gaļas kleita
Kleitas dizaina autors ir argentīnietis Frenks Fernandess, stilu veidojis itālis Nikola Formičeti. Gaļas kleitu kritizēja PETA un citas dzīvnieku tiesību aizstāvju grupas. Gadu vēlāk kleita tika iekļauta rokenrola slavas zālē.
2018. gada Critérium du Dauphiné
2018. gada Critérium du Dauphiné bija šosejas riteņbraukšanas daudzdienu sacensības, kas notika no 3. līdz 10. jūnijam. Tā bija 70. reize, kad notika Critérium du Dauphiné sacensības un tās bija 23. sacensības 2018. gada UCI Pasaules tūres kalendārā.
Prištinas starptautiskā lidosta
Prištinas starptautiskā lidosta "Adems Jašari" (sq; IATA: PRN, ICAO: BKPR) ir starptautiskā lidosta, kas atrodas 15 km uz dienvidrietumiem no Prištinas Kosovā. Lidostu pārvalda Kosova. No lidostas veic lidojumus uz vairākām Eiropas pilsētām.