cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indija
Vēsture
1751. gadā briti Roberta Klaiva vadībā iekaroja Arkotu, kuru pēc tam veiksmīgi arī nosargāja no franču uzbrukumiem, bet 1757. gadā Klaiva uzvara pie Palaši iezīmēja franču kundzības ēras beigas. Britu Austrumindijas kompānija bija ieguvusi kontroli pār plašām teritorijām. Vēlāk tirdzniecības kontrole pārauga arī politiskā kontrolē. Interesanti, ka Britu Austrumindijas kompānija, kas bija privāts uzņēmums, galvenokārt izmantoja vietējos karavīrus (sipajus), kas bija dzimuši un auguši Indijā. 1774. gadā Vorens Heistingss kļuva par pirmo Britu Austrumindijas kompānijas ģenerālgubernatoru. 1839. gadā britu karaspēks iebruka Afganistānā, bet līdz 1842. gadam spēja pakļaut vienīgi puštunu apdzīvotās teritorijas austrumu daļu. Līdz 1849. gadam kompānija, gūstot uzvaras un noslēdzot līgumus, valdīja teju vai visā Indijas subkontinentā.
Dažas valdonīgas metodes, ko izmantoja britu kompānija, piemēram, britu misionāru mēģinājumi hinduistus pievērst kristietībai un eiropiešu muitas ieviešana tradicionālo indiešu uzņēmumu izdevumiem, izraisīja lielu nemieru vilni. 1857. gadā sabiedrībā izplatījās baumas, ka angļu karavīri savu šaujamieroču patronas iesmērējot ar govju un cūku taukiem. Govis ir hinduisma svētie dzīvnieki, savukārt cūkas islāmā ir nešķīsti dzīvnieki. Tādēļ izcēlās Indiešu nemieri, kas bija plaša un bruņota sipaju sacelšanās pret britiem. Šie nemieri turpinājās līdz 1858. gadam, kad asiņainā sacelšanās tika apspiesta. Tas iezīmēja Britu Austrumindijas kompānijas varas norieta sākumu. 1858. gadā Indijas pārvalde tika nodota Britu karaļnamam. 1876. gadā Lielbritānijas parlaments nolēma, ka Indija ir daļa no Britu impērijas. Nākamajā gadā par Indijas imperatori tika kronēta karaliene Viktorija. 1878. gadā Britu impērijas karaspēks atkal iebruka Afganistānā, sākot Otro angļu-afgāņu karu un Afganistānas emirāts kļuva par Britu impērijas vasaļvalsti.
Indijas vicekaralis, kuru iecēla britu karalis vai karaliene, valdīja tikai tieši Britu Indijas provincēs. Hindu un musulmaņu prinči turpināja valdīt gandrīz 600 atsevišķās valstīs. Šīs valstis nomināli bija autonomas, un tām tika aizliegts karot savā starpā. Indijas vicekaralis turēja pa vienam pārstāvim katrā galmā, un viņa uzdevums bija sniegt konsultācijas valdniekam. Britu valdīšanas laikā tika nodrošināta iekšēja saskaņa starp Indijas teritorijā dzīvojošajām tautām, kā arī attīstījās dažas no tautsaimniecības nozarēm. Briti modernizēja pilsētas, izbūvēja ceļus un dzelzceļu, kanālus, veica apūdeņošanas darbus, kā arī uzbūvēja dzirnavas, rūpnīcas un skolas. Viņi ieviesa Rietumu pasaules likumus un policijas sistēmu. Šajā laikā ļoti maz indiešu tika iecelti kādā no valdības krēsliem.
Indijas intelektuāļi, no kuriem daudzi bija izglītojušies Anglijā, sāka sapņot par brīvu Indiju. 1885. gadā viņi dibināja politisko partiju, kura bija pazīstama kā Indijas Nacionālais Kongress. Sākotnēji tā bija viduvēja reformu partija, kuras mērķis bija indiešu ievēlēšana viņu pašu valdībā; vēlāk tā aicināja iegūt neatkarību no Lielbritānijas. 1906. gadā tika izveidota Musulmaņu līga, lai aizsargātu Indijas musulmaņu minoritātes politiskās tiesības. Dažus gadus vēlāk tā pievienojās Kongresa partijai cīņā par Indijas neatkarību. Turpmākās desmitgades šī apvienība veicināja hindu un musulmaņu vienotību, lai gan abām grupām bieži vien bija lielas atšķirības. Pirmā pasaules kara laikā Indijas bruņotie spēki cīnījās Sabiedroto pusē, bet pēc kara pieauga nacionālistu saviļņojums. 1919. gadā Lielbritānijas parlaments pieņēma reformu aktu, kas paredzēja katrai Indijas provincei savu padomi, kam bija neliela kontrole lauksaimniecībā, izglītībā un veselības aizsardzībā; ieceltās britu amatpersonas saglabāja kontroli pār pārējām jomām. Tajā pašā gada briti arī iedeva valdībai represīvas pilnvaras, lai apspiestu pretošanos pret tās varu, piemēram, politiskos aktīvistus ieslodzīja bez tiesas sprieduma. 1919. gadā sākās Trešais angļu-afgāņu karš, kas beidzās ar Rāvalpindi miera līgumu, kurā Britu impērija atzina Afganistānas neatkarību.
Mohandāss Karamčands Gandijs no Kongresa partijas vadīja kustību pret britu varu tikai ar nevardarbīgiem veidiem. Piemēram, viņš aicināja boikotēt britu ražotos produktus un britu institūcijas. Vairāki simti tūkstoši pievienojās viņa nevardarbīgajai kampaņai, un daudzi no viņiem, tai skaitā, arī Gandijs, tika ieslodzīti. Kongresa partija ātri vien ieguva popularitāti. 1929. gadā par partijas prezidentu tika ievēlēts Džavāharlāls Nehru. Tāpat kā Gandijs, arī Nehru veltīja visu savu laiku Indijas neatkarības iegūšanai. Pēc vairākus gadus ilgstošām sarunām par to, kā reformēt Indijas konstitūciju, britu parlaments 1935. gadā pieņēma aktu, kas provincēs paredzēja vēlētus likumdevējus. Tomēr īpašuma un izglītības prasības ievērojami ierobežoja vēlētāju skaitu. Lai aizsargātu minoritāšu intereses, balsošana notika pēc sabiedriskajām grupām, tas ir, musulmaņi, sikhi, kristieši un citi balsoja par kandidātiem, kas pārstāvēja viņu pašu grupu. Šāda sistēma izraisīja reliģiskas nesaskaņas. Jau tā saspringtās attiecības starp Indijā dzīvojošajiem hinduistiem un musulmaņiem pasliktinājās pēc 1937. gada vēlēšanām, kurās veiksmīgi startēja hindu Kongresa partija. Kongresa partija neiekļāva nevienu no Musulmaņu līgas biedriem savās provinču valdībās.
Kad 1939. gadā sākās Otrais pasaules karš, Kongresa partija pieprasīja britiem, lai tā pēc kara dod Indijai brīvību kā atlīdzību par Indijas aktīvu līdzdalību karā. Briti nebija gatavi dot šādu solījumu, tādēļ Kongresa partija iebilda pret Britu Indijas karaspēka iesaistīšanos karā. 1940. gadā Musulmaņu līga pieprasīja nošķirt musulmaņu apdzīvotās provinces no Indijas, lai izveidotu neatkarīgu valsti, kuru sauktu par Pakistānu. Turklāt vairāki indiešu valdnieki vēlējās atjaunot savu valstu neatkarību, tomēr Indijas Kongresa partija uzstāja par vienotu Indiju. 1942. gadā britu politiķi piedāvāja plānu, pēc kura Indijai pēc kara būtu domīnijas statuss, bet arī šim piedāvājumam Indijas līderi nepiekrita. Kad 1944. gada pavasarī agrāk Indijas sastāvā esošajā Birmā iebruka Japānas Impērijas karaspēks, Indijas karaspēks tomēr iesaistījās karā, izveidojot brīvprātīgo armiju, kuru veidoja aptuveni 2,5 miljoni karavīru. Šajā laikā ļoti strauji attīstījās rūpniecība, jo kara vajadzībām radās nepieciešamība pēc dažāda veida precēm.
Britu Indija ieguva neatkarību 1947. gadā un tika sadalīta Indijas Domīnijas un Pakistānas Domīnijas daļās formālā Apvienotās Karalistes karaļa pakļautībā. Pandžābas un Bengālijas provinču sadalīšana radīja asiņainus nemierus starp sikhiem, hindiem un musulmaņiem. 1950. gada 26. janvārī Indija tika pasludināta par republiku. Džavāharlāls Nehru kļuva par pirmo Indijas premjerministru. Nehru valdības laikā notika karš ar Ķīnu. Indija kļuva par vienu no Nepievienošanās kustības dibinātājvalstīm. Nehru ekonomiskajā politikā bija jūtama sociālistiska ievirze. Pēc Nehru nāves 1964. gadā viņa vadītā Indijas Nacionālais Kongresa partija saglabāja lielu ietekmi un, ar nelieliem pārtraukumiem, veidoja Indijas valdību līdz 1996. gadam. Indijas premjerministri šajā laikā bija Nehru meita Indira Gandija un viņas dēls Rādžīvs Gandijs.
Šajā laikā notika 1965. gada Indijas un Pakistānas karš par Kašmīras provinci un 1971. gada Indijas un Pakistānas karš, kura rezultātā no Pakistānas austrumdaļas izveidojās neatkarīgā Bangladešas valsts. Lai cīnītos pret saviem politiskajiem pretiniekiem, 1975.—1977. gadā premjerministre Indira Gandija izsludināja ārkārtas stāvokli. 1984. gadā Indiru Gandiju nogalināja viņas miesassargi, kas bija saistīti ar sikhu separātistu grupu.
Ģeogrāfija
Indija, Indijas subkontinenta galvenā daļa, atrodas uz Indijas tektoniskās plātnes, kas ir Indo-Austrālijas plātnes mazāka daļa. Indija robežojas ar Pakistānu, Ķīnu, Mjanmu, Bangladešu, Nepālu un Butānu. Uz dienvidiem no Indijas atrodas Indijas okeāns.
Indiju veidojošie ģeoloģiskie procesi sākās pirms septiņdesmit pieciem miljoniem gadu, kad Indijas subkontinents, daļa no dienvidu superkontinenta Gondvānas, uzsāka dreifēšanu ziemeļaustrumu virzienā; tā ilga piecdesmit miljonus gadu — pāri tad vēl neizveidojušajamies Indijas okeānam. Subkontinenta sekojošā sadursme un subdukcija ar Eirāzijas plātni izraisīja Himalaju, planētas augstāko kalnu, pacelšanos un tie šobrīd norobežo Indiju ziemeļos un ziemeļaustrumos. Dienvidos, tieši pie Himalajiem, bijušajā jūras dibenā plātne pārvietojoties radīja milzīgu ieplaku, kas, pakāpeniski piepildoties ar upju nogulsnēm, izveidoja tagadējo Indas-Gangas līdzenumu. Uz rietumiem no šī līdzenuma atdalīts ar Arāvalli kalnu grēdu, atrodas Tara tuksnesis. Sākotnējā Indijas plātne šobrīd veido Indostānas pussalu, vecāko un ģeoloģiski visstabilāko Indijas daļu, kas uz ziemeļiem izplešas līdz pat Sātpuras un Vindhjas kalnu grēdām centrālajā Indijā. Šīs paralēlās grēdas stiepjas no Arābijas jūras krasta Gudžarātā rietumos uz ar akmeņoglēm bagāto Nāgpuras plato Džhārkhandas austrumos. Indostānas pussalas dienvidu daļā atrodas Dekānas plato, ko no jūras piekrastes norobežo piekrastes grēdas Rietumgati un Austrumgati; Dekānas plato sastāv no vecākajiem iežiem Indijā; daži no tiem ir pat vairāk nekā miljardu gadu veci.
Indija atrodas uz ziemeļiem no ekvatora starp ziemeļu platuma 6°44' un 35°30' un austrumu garuma 68°7' un 97°25'.
Indijas krasta līnija ir 7517 kilometrus gara; no tiem 5423 kilometri pieder Indostānas pussalai, bet atlikušie 2094 kilometri Andamanu, Nikobaru un Lakšadvīpu salām. Saskaņā ar Indijas flotes hidrogrāfiskajām kartēm, cietzemes krasts ir šāda sastāva: 43% smilšu pludmales, 11% akmeņains krasts, ieskaitot klintis, bet 46% ir purvaini krasti.
Klimats
Indijas klimatu spēcīgi ietekmē Himalaji un Tara tuksnesis, kas regulē musonus. Himalaji aizkavē auksto Centrālāzijas nolaides vēju ienākšanu, tādējādi lielākajā daļā no Indijas subkontinenta ir siltāks nekā vairumā vietu līdzīgos platuma grādos. Tara tuksnesim ir izšķiroša loma mitro dienvidrietumu vasaras musonu vēju piesaistē, starp jūniju un oktobri nodrošinot Indijas nokrišņu daudzuma lielāko daļu. Indijā klimats pārsvarā atbilst četrām galvenajām grupām, tas ir tropiski mitrs, tropiski sauss, subtropu mitrs vai kalnu klimats.
Indijā ir 3 atšķirīgi gadalaiki: ziema, vasara un musonu gadalaiks. Ziema sākas novembrī. Ziemai raksturīgs sausums un relatīvi zemākas temperatūras (dienā no 12—18 °C Deli līdz 30 °C Indijas dienvidos, naktī no 2—6 °C Deli līdz 20 °C dienvidos). Martā ziemu nomaina vasara, ar ļoti karstu un sausu laiku. Maijā dienas temperatūra lielā daļā Indijas sasniedz 40 °C. Jūnijā vasaru nomaina musonu vēji, kas atnes spēcīgas lietusgāzes un nedaudz vēsāku laiku.
Administratīvais iedalījums
Indija sastāv no divdesmit deviņiem štatiem un deviņām savienības teritorijām. Vēlētas likumdevējas vara un pārvalde, kas veidota pēc Vestminsteras modeļa ir visiem štatiem un divām no savienības teritorijām — Pudučerri un Deli Valsts galvaspilsētas teritorijai. Pārējo piecu savienības teritoriju tiešo pārvaldību veic Centra iecelti administratori. Pēc Štatu Reorganizācijas likuma pieņemšanas 1956. gadā štatus veidoja uz valodu pamata. Kopš tā laika šī struktūra kopumā ir palikusi nemainīta. Katrs štats vai savienības teritorija ir sadalīti administratīvajos iecirkņos. Iecirkņi, savukārt, ir tālāk iedalīti tehsilos un, visbeidzot — ciematos.
Štati:
Teritorijas:
Flora un fauna
Daudzas Indijas sugas ir cēlušies no kopējām pirmsugām (taxa), kas nākušas no Gondvānas, kam sākotnēji piederēja Indija. Indijas pussalas sekojošā virzīšanās uz Laurāzijas zemes masīvu un sadursme ar to uzsāka sugu masveida apmaiņu. Tomēr vulkānu darbība un klimata izmaiņas pirms 20 miljoniem gadu bija iemesls daudzu Indijas endēmisko varietāšu (formu) izmiršanai. Pēc tam no Āzijas pa diviem zooģeogrāfiskajiem ceļiem gar abām Himalaju malām Indijā ieradās zīdītāji. Tā rezultātā tikai 12,6% no Indijas zīdītāju un 4,5% no putnu sugām ir endēmiskas, pretstatā rāpuļu 45,8% un abinieku 55,8%. Ievērojami endēmiski ir Nilgiri lapu pērtiķis (Trachypithecus johnii) un brūnais un karmīnsarkanais Beddoma krupis (Bufo beddomii) no Rietumgati. Indijā ir 172 jeb 2,9% no Vispasaules Dabas aizsardzības organizācijas noteiktajām apdraudētajām sugām. Tajās ietilpst Āzijas lauva, Bengālijas tīģeris, kurš ir arī Indijas nacionālais dzīvnieks, un Bengālijas grifs (Gyps bengalensis), kuru apdraud drīza izzušana, saistīta ar tā barībā izmantoto liellopu maitām, kas apstrādātas ar diklofenaku.
Pēdējās desmitgadēs tika secināts, ka cilvēku iejaukšanās ir apdraudējums Indijas savvaļas dabai; kā reakcija tika būtiski attīstīta nacionālo parku un aizsargājamo teritoriju sistēma, kas pirmo reizi tika ieviesta 1935. gadā. 1972. gadā Indija ieviesa Dzīvās dabas aizsardzības likumu un projektu "Tīģeris", lai garantētu kritisko dzīves vietu; papildus tam 1980. gadā tika ieviests Mežu saglabāšanas likums. Līdz ar vairāk kā piecsimt dzīvās dabas rezervātiem, Indijā ir arī trīspadsmit biosfēras liegumi, no kuriem četri ietilpst Pasaules Biosfēras liegumu tīklā; divdesmit piecas pārmitrās zemes ir reģistrētas Rāmsaras konvencijā.
Valdība
Indijas konstitūcija, kas stājās spēkā, ir garākā un izsmeļošākā kādas valsts konstitūcija pasaulē. Konstitūcijas preambulā ir noteikts, ka Indija ir suverēna, sociālistiska, laicīga un demokrātiska republika. Indijai ir divpalātu parlaments, kas darbojas atbilstoši Vestminsteras stila parlamentārajai sistēmai. Tās valsts pārvaldes modeli parasti apzīmē kā "kvazi federālu" — ar spēcīgu centru un vājākiem štatiem, bet kopš 1990. gadu beigām politisko, saimniecisko un sociālo pārmaiņu rezultātā tas ir kļuvis arvien vairāk federāls.
Valsts galva ir Indijas prezidents, kuru uz pieciem gadiem netiešās vēlešanās ievēl vēlēšanu kolēģija. Savukārt valdības galva ir Indijas premjerministrs, kuram pieder lielākā daļa no izpildvaras. Pastāv vienošanās, ka prezidents par premjerministru ieceļ tās partijas vai politiskās savienības pārstāvi, ko atbalsta Indijas parlamenta apakšpalātas vairākums. Izpildvara sastāv no prezidenta, viceprezidenta un no Indijas Ministru padomes, kuru vada premjerministrs. Katram ministram ar portfeli ir jābūt ievēlētam vienā no parlamenta palātām. Indijas parlamentārajā sistēmā izpildvara ir pakļauta likumdevējai varai, un premjerministrs un viņa padome ir tieši atbildīgi parlamenta apakšpalātai.
Indijas likumdevēja varu veido divpalātu parlaments, kas sastāv no augšpalātas, kas tiek saukta par Rajya Sabha (Štatu palātu) un no apakšpalātas, kas tiek saukta par Lok Sabha (Tautas palātu). Štatu palātā ir 245 pastāvīgie locekļi, kas strādā sešu gadus. Vairumu netieši ievēl štata un teritoriālās likumdevējas iestādes proporcionāli štata iedzīvotāju skaitam. 543 no 545 Tautas palātas locekļiem tiek ievēlēti ar tiešu tautas balsošanu un pārstāv atsevišķus vēlēšanu apgabalus piecu gadu garumā. Ja prezidents uzskata, ka angloindiešu kopiena nav pienācīgi pārstāvēta, tad atlikušos divus locekļus viņš ieceļ no kopienas vidus.
Indijas tiesu vara ir centralizēta un tai ir trīs līmeņi — Augstākā tiesa, ko vada Indijas Galvenais tiesnesis, divdesmit viena Augstākā tiesa un liels skaits iztiesāšanas tiesu. Augstākā tiesa ir primāri kompetenta lietās, kas skar pamattiesības un nesaskaņās starp štatiem un Centru, un tai ir apelācijas jurisdikcija pār Augstajām tiesām. Tā ir juridiski neatkarīga, un tā ir tiesīga izziņot likumus un atcelt Savienības vai štata likumus, kas ir pretrunā ar Indijas konstitūciju. Viena no vissvarīgākajām Augstākās tiesas funkcijām ir Indijas konstitūcijas galējā interpretācija.
Partijas un politika
Indija ir pasaulē lielākā demokrātiskā valsts pēc iedzīvotāju skaita. Vairumā štatu pēc neatkarības iegūšanas federālo pārvaldi realizēja Indijas Nacionālais kongress (INC). Štatu politiku ietekmē vairākas nacionālās partijas, tai skaitā INC, Bhartiya Janata Party (BJP), Indijas Komunistiskā (marksistu) partija (CPI(M)) un dažādas reģionālās partijas. INC bija parlamentārais vairākums no 1950. līdz 1990. gadam, izņemot divus īsus laikaposmus. INC nebija pie varas starp 1977. un 1980. gadu, kad vēlēšanās uzvarēja Janata Party, pateicoties sabiedrības neapmierinātībai ar ārkārtas stāvokli, ko bija deklarējusi premjerministre Indira Gandija. Janata Dal Nacionālās frontes koalīcija savienībā ar Kreisās frontes koalīciju uzvarēja 1989. gada vēlēšanās, bet spēja noturēties pie varas tikai divus gadus. Tā kā 1991. gada vēlēšanās neviena no politiskajām partijām neieguva vairākumu, INC izveidoja mazākuma valdību premjemrministra P.V. Narasimha Rao vadībā, kas nostrādāja pilnu piecu gadu termiņu.
Ārpolitika
Kopš neatkarības iegūšanas 1947. gadā Indija ir uzturējusi draudzīgas attiecības ar lielāko daļu valstu. Tā uzņēmās vadošo lomu 1950. gados, aizstāvot Eiropas koloniju neatkarību Āfrikā un Āzijā. Indija bijusi iesaistīta divos īsos militāros iebrukumos kaimiņvalstīs; tie bija Indijas Miera uzturēšanas spēki Šrilankā un operācija "Kaktuss" Maldivu salās. Indija ir Nāciju Sadraudzības dalībvalsts un Nepievienošanās Kustības dibinātājvalsts. Pēc Ķīnas—Indijas kara un 1965. gada Indijas-Pakistānas kara Indijai izveidojās draudzīgas attiecības ar Padomju Savienību un tādas tās palika līdz pat Aukstā kara beigām. Indija karoja divos karos ar Pakistānu pār Kašmīras konfliktu. Trešā Indijas un Pakistānas kara rezultātā radās Bangladeša (toreiz kā Austrumpakistāna). Tāpat Siačenas šļūdonis ir bijis iemesls atsevišķām sadursmēm starp abām valstīm. 1999. gadā starp Indiju un Pakistānu risinājās nepieteikts karš par Kargilu.
Pēdējos gados Indijai ir bijusi nozīmīga loma SAARC (Dienvidāzijas reģionālās sadarbības asociācijā) un PTO (Pasaules Tirdzniecības organizācijā). Trīsdesmit piecas Apvienoto Nāciju miera uzturēšanas operācijas četros kontinentos Indija ir atbalstījusi gandrīz ar 55000 militārpersonām un policistiem. Par spīti kritikai un militārajām sankcijām, Indija neatlaidīgi ir atteikusies parakstīt līgumu par vispārējo atomieroču izmēģinājumu aizliegumu un kodolieroču neizplatīšanas līgumu, tā vietā dodot priekšroku savas kodolprogrammas suverenitātes saglabāšanai. Jaunākās Indijas valdības iniciatīvas nostiprināja attiecības ar Savienotajām Valstīm, Ķīnu un Pakistānu. Saimniecības jomā Indijai ir tuvas attiecības ar citām jaunattīstības valstīm Dienvidamerikā, Āzijā un Āfrikā.
Bruņotie spēki
Indija uztur trešos lielākos militāros spēkus pasaulē, kas sastāv no Indijas Armijas, Flotes, Gaisa spēkiem un tādus palīgspēkus kā Paramilitārie spēki, Krasta apsardze un Stratēģisko Spēku pavēlniecība. Indijas Bruņoto spēku augstākais komandieris ir Indijas prezidents. Indija aizsardzībā cieši sadarbojas ar Krieviju, Izraēlu un Franciju, kas ir tās galvenie ieroču piegādātāji. Aizsardzības Pētījumu un Attīstības organizācija (APAO) pārrauga vietējo uzlaboto ieroču un militārā aprīkojuma izstrādi, ieskaitot ballistiskās raķetes, iznīcinātājlidmašīnas un smagos kaujas tankus, nolūkā samazināt Indijas atkarību no ārzemju importa. Pēc 1974. gada pirmā kodolizmēģinājuma Indijas rīcībā nonāca kodolenerģija, vēlāk tika veikta Operācija "Smaidošais Buda" un 1998. gadā — arī apakšzemes izmēģinājumi. Indija attiecībā pret kodolieročiem uztur "pirmā neuzbrukšanas" politiku. tika parakstīts Indijas un Savienoto Valstu civilās kodolenerģijas līgums, pirms kura Indija saņēma atteikumus no Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras (SAA) un Atompiegādātāju grupas (APG), tādējādi tika izbeigti ierobežojumi kodoltehnoloģiju tirdzniecībā, ar kuriem Indija de facto ir kļuvusi par sesto kodolspēku pasaulē.
Iedzīvotāji
Indija ir otra lielākā valsts pasaulē pēc iedzīvotāju skaita. Tajā dzīvo 1,17 miljardi iedzīvotāju, kas ir 17% no visas pasaules iedzīvotāju skaita, Lielāka valsts pēc iedzīvotāju skaita ir tikai Ķīna. Pēdējos 50 gados, attīstoties medicīnai, ir piedzīvots straujš iedzīvotāju skaita pieaugums un lauksaimniecības ražīguma masveida pieaugums, ko izraisīja zaļā revolūcija. Gandrīz 70% indiešu mīt lauku apvidos, lai gan pārcelšanās uz lielākām pilsētām pēdējās desmitgadēs ir novedusi pie dramatiska valsts pilsētu iedzīvotāju skaita pieauguma. Lielākās pilsētas ir Mumbaja (Bombeja), Deli, Bengalūru, Kolkata (Kalkuta) un Čennaja (Madrasa).
Indija pēc Āfrikas kontinenta ir ģeogrāfiskā vieta ar vislielāko kultūras, valodu un ģenētisko dažādību pasaulē. Indija ir dzimtene divām galvenajām valodu saimēm: indoeiropiešu (tajā runā apmēram 74% iedzīvotāju) un dravīdu (runā apmēram 24%). Citas valodas, kurās runā Indijā, nāk no austro-aziātiskajām un timetas-birmas valodu saimēm. Hindi, ar vislielāko skaitu runājošo, ir savienības oficiālā valoda. Biznesā un pārvaldē plaši tiek izmantota angļu valoda un tai ir "papildus oficiālās valodas" statuss; kas ir svarīgi arī izglītībā, sevišķi vidējā vai augstākajā. Bez tam, katram štatam un savienības teritorijai ir sava oficiālā valoda un konstitūcijā sevišķi atzīmēta 21 cita valoda, kurā tiek pietiekoši runāts vai arī tām ir klasisko valodu statuss. Lai gan daudzus gadus kā klasiskās valodas ir pētītas sanskrits un tamilu valoda, Indijas valdība, izmantojot pati savus kritērijus, ir piešķīrusi klasiskās valodas statusu kannādas un telugu valodām. Indijas dialektu skaits ir 1652.
Saimniecība
Visā laika posmā no 1950. līdz 1980. gadiem Indija sekoja sociālistu iedvesmotai politikai. Saimniecību ierobežoja plaši priekšraksti, protekcionisms un sabiedriskās īpašumtiesības, kas noveda pie vispārējas korupcijas izplatības un lēna ekonomiskā pieauguma. Tika nacionalizēti komunikāciju, aviācijas un banku sektori un ierobežota konkurence daudzos citos sektoros. Sākot ar 1991. gadu valsts sāka virzīties uz tirgus sistēmu. Politikas maiņu 1991. gadā radīja akūta maksājumu bilances krīze un kopš tā laika uzsvars tiek likts uz ārējo tirdzniecību un ārējo kapitālieguldījumu izmantošanu kā Indijas saimniecības neatņemamu sastāvdaļu. Valdība uzsāka ekonomiskās reformas, samazinot ievedmuitas, reformējot finanšu jomu un atbalstot konkurenci un brīvo tirgu. Reformu dēļ ir strauji augusi ārējā tirdzniecība.
Indijas saimniecība ir viena no visātrāk augošajām pasaulē ar 5,8% vidējo ikgadējo IKP pieaugumu pēdējos divdesmit gados. Tai ir pasaulē otrs lielākais darbaspēka daudzums — 516,3 miljoni cilvēku. Lauksaimniecības sektors saražo 28% no IKP; pakalpojumu un rūpnieciskie sektori attiecīgi veido 54% un 18% no IKP. Galvenie lauksaimniecības produkti ir rīsi, kvieši, augu eļļas, kokvilna, džuta, tēja, cukurniedres, kartupeļi; liellopi, Āzijas bifeļi, aitas, kazas, mājputni; zivis. Galvenās rūpniecības nozares ir tekstilrūpniecība, ķīmiskā rūpniecība, pārtikas ražošana, tērauda rūpniecība, transporta iekārtu ražošana, cementa rūpniecība, kalnrūpniecība, nafta, mašīnbūve un programmatūru izstrāde. 1985. gadā Indijas tirdzniecība no 6% ir sasniegusi nosacīti mērenu daļu — 2006. gadā tā sastādīja 24% no IKP. Indijas daļa kopējā pasaules tirdzniecībā ir sasniegusi 1%. Galvenās eksportpreces ir naftas produkti, tekstilizstrādājumi, dārgakmeņi un juvelierizstrādājumi, programmatūra, mašīnbūves preces, ķimikālijas, ādas izstrādājumi. Savukārt galvenās importa preces ir jēlnafta, iekārtas, dārgakmeņi, mēslojums un ķimikālijas.
Lai gan Indijas saimniecība pēdējās desmitgadēs ir iespaidīgi pieaugusi, tajā joprojām ir lielākais nabadzīgo iedzīvotāju īpatsvars pasaulē un augstākais rādītājs starp citām pasaules valstīm nepietiekošam uzturam bērniem līdz trīs gadu vecumam (46% 2007. gadā).
Iedzīvotāju īpatsvars, kas dzīvo zem jaunās starptautiski noteiktās nabadzības robežas — 1,08 USD dienā (nominālais pirktspējas līmenis, PSL — 21,6 rūpijas dienā pilsētu apgabalos un 14,3 rūpijas lauku apvidū 2005. gadā), ir samazinājies no 60% 1981. gadā līdz 42% 2005. gadā — tas trešais augstākais rādītājs Dienvidāzijā pēc Nepālas un Bangladešas, neskatoties uz kopumā augstākajiem ienākumiem uz vienu iedzīvotāju, 85,7% no iedzīvotājiem 2005. gadā iztika ar mazāk kā 2,50 USD dienā (PSL), salīdzinot ar 80,5% Āfrikā, Sahāras tuksneša dienvidu daļā. Lai gan Indija pēdējās desmitgadēs ir izvairījusies no bada, pusei no bērniem ir nepietiekams svars, kas ir viens no augstākajiem rādītājiem pasaulē un gandrīz divkārt lielāks nekā jau pieminētajā Āfrikas daļā.
Iesāktās reformas tiek uzmanīgi vērotas un pasaules saimniecībā Indija varētu kļūt par ietekmīgu valsti. Goldmena Sača (Goldman Sachs) ziņojums prognozē, ka "no 2007. līdz 2020. gadam Indijas IKP uz vienu iedzīvotāju četrkāršosies," un ka Indijas saimniecība 2043. gadā pārspēs Savienoto Valstu saimniecību, bet "Indija paliks zemu ienākumu zeme vairākas desmitgades, ar ienākumiem uz vienu iedzīvotāju zemāku kā citiem BRIC (Brazīlija, Krievija, Indija, Ķīna) dalībniekiem. Bet, ja tā spēs atbilst savām augšanas iespējām, tā var kļūt par pasaules saimniecības dzinējspēku un būtiskāko veicinātāju izdevumu pieaugumu izraisīšanā." Lai gan Indijas saimniecība pēdējo divu desmitgažu laikā ir neatlaidīgi augusi, tās pieaugums ir bijis nevienmērīgs, ja salīdzina dažādas sabiedrības grupas, ekonomiskās grupas, ģeogrāfiskos apgabalus un lauku, pilsētu apvidus. Pasaules Banka ir ieteikusi kā vissvarīgākās prioritātes noteikt sabiedriskā sektora reformu, infrastruktūru, lauksaimniecības un lauku reģionu attīstību, darbaspēka regulējumu atcelšanu, reformas atpalikušajos štatos un HIV/AIDS.
Kultūra
Indijas kultūra ir iezīmīga ar savu augsto sinkrētisma pakāpi un kulturālo plurālismu. Tas tiek apzināts, lai pasargātu izveidojušās tradīcijas, tomēr tas uzsūc arī jaunas paražas, tradīcijas un idejas no iebrucējiem un imigrantiem un izplata savas kultūras ietekmi uz pārējām Āzijas daļām. Tradicionāli Indijas sabiedrību kontrolē samērā strikta sociālā hierarhija. Indijas kastu sistēma Indijas subkontinentā nosaka sociālo noslāņošanos un sociālos ierobežojumus, kurā sociālās šķiras nosaka tūkstošiem endogāmu pārmantoto grupu, kas bieži tiek sauktas par jātis vai par kastām.
Indijas virtuvi raksturo plaša reģionālo stilu dažādība un izsmalcināts garšaugu un garšvielu izmantojums. Galvenā pārtika reģionā ir rīsi (sevišķi dienvidos un austrumos) un kvieši (vairāk ziemeļos). Garšvielas, kas sākotnēji bija vietējās Indijas subkontinentā, tagad tiek patērētas visā pasaulē — tie ir melnie pipari; turpretī visā Indijā populāros asos čili piparus ieviesa portugāļi.
Tradicionālais Indijas apģērbs variējas atšķirībā no reģiona ar krāsām un veidiem un ir atkarīgs no dažādiem faktoriem, ieskaitot klimatiskos. Populāri apģērbu veidi ir drapēti apsegi kā sari sievietēm un dhoti vai lungi vīriešiem; bez tam ir populārs arī šūts apģērbs, kā šarovāri sievietēm un kurta virskrekli un Eiropas stila bikses vīriešiem.
Daudziem Indijas svētkiem ir reliģioza izcelsme, lai gan daži no tiem tiek svinēti neatkarīgi no kastas un ticības. Daži populārākie svētki ir Divali, Ganeša čaturtkhi, Ugadi, Thai Pongal, Holi, Onam, Vijayadasami, Durga Puja, Dzīru svētki, Bakr-Id, Ziemassvētki, Buddha Jayanti (Vesaka — Gautamas Budas dzimšanas diena) un Vaisakhi. Indijā ir trīs valstiskās brīvdienas. Citas brīvdienas, no deviņām līdz divpadsmit, tiek oficiāli ievērotas atsevišķos štatos. Reliģiskās prakses ir ikdienas dzīves neatņemama sastāvdaļa un ir ļoti sabiedriska lieta.
Indijas arhitektūra ir viena no jomām, kas attēlo Indijas kultūras dažādību. Daudz kas no tās, ieskaitot tādus ievērojamus pieminekļus kā Tadžmahāls un citus Mogulu arhitektūras piemērus un Dienvidindijas arhitektūru, veido seno un daudzveidīgo vietējo tradīciju sajaukumu no atsevišķām valsts daļām un ārzemēm. Vietējā arhitektūrā redzama arī ievērojama reģionālā dažādība.
Indijas mūzika aptver plašu tradīciju un reģionālo stilu diapazonu. Klasiskā mūzika galvenokārt ietver divus žanrus — Ziemeļindijas hindustani un Dienvidindijas karnātiskās tradīcijas un to dažādos atvasinājumus reģionālās tautas mūzikas veidā. Populārās mūzikas veidi ir filmu un tautas mūzika; labi pazīstama mūsdienu forma ir baulu sinkrētiskā mūzika.
Indijas dejām arī ir atšķirīgas formas — tautas un klasiskā. Starp labi zināmām tautas dejām ir bhangra no Pendžābas, bihu no Assamas, čhau no Rietumbengāles, džarkhanda un sambalpuri no Orisas un ghomara no Radžastānas. Indijas Nacionālās mūzikas, dejas un drāmas akadēmijas kā klasiskās dejas ir apstiprinājusi astoņas dejas formas, daudzas stāstījuma veidā un ar mitoloģiskiem elementiem. Tās ir: bharatanatjama no Karnatakas štata un Tamilnadas, kathaka no Utara Pradešas, kathakali un mohinijatama no Keralas, kučipudi no Andra Pradešas, manipuri no Manipuras, odissi no Orisas un satrija no Asamas.
Indijas teātra mākslā bieži tiek iekļauta mūzika, deja un improvizēti vai rakstīti dialogi. Tā bieži ir balstīta indusu mitoloģijā, bet tajā ir arī aizguvumi no viduslaiku romāniem un sociālo un politisko notikumu jaunumi. Indijas teātra māksla ietver bhavai no Gudžaratas štata, jatru no Rietumbengālijas, nautanki un ramlilu no Ziemeļindijas, tamašu no Maharaštras, burrakatu no Andra Pradešas, terukutu no Tamilnadas un jakšaganu no Karnatakas.
Indijas kino industrija ir lielākā pasaulē. Bolivuda, kas bāzēta Mumbajā, ražo komerciālās filmas hindi valodā un ir visražīgākā kino industrija pasaulē. Ir iesakņojušās tradīcijas arī kinematogrāfijai bengāļu, kannadas, malajalamas, marathi, tamilu un telugu valodās.
Indijas literatūras agrīnākie darbi bija mutvārdu formā un tika pierakstīti tikai vēlāk. Tie bija tādi sanskrita literatūras darbi kā agrīnās Vēdas, episkās poēmas Mahābhārata un Rāmājana, drāma Abhijñānaśākuntalam (Śakuntalā atzīšana) un dzeja Mahākāvja un Sangamas literatūra tamilu valodā. Rabindranats Tagore, kas 1913. gadā ieguva Nobela prēmiju, ir starp mūsu laikmeta rakstniekiem, kas darbojušies indiešu vai angļu valodā.
Sports
Indijas nacionālais sporta veids ir lauka hokejs, ko pārzina un vada Indijas Hokeja federācija. Indijas lauka hokeja komanda 1975. gadā ir izcīnījusi Pasaules kausu vīriešiem un 8 zelta, 1 sudraba un 2 bronzas medaļas olimpiskajās spēlēs. Tomēr vispopulārākais sporta veids ir krikets; Indijas kriketa izlase uzvarēja 1983. gada Pasaules kausa kriketā izcīņā un 2007. gadā ICC Pasaules Twenty20 kriketa līgā, bet 2002. gadā dalīja ICC čempionu godalgas ar Šrilanku. Kriketu Indijā un vietējās sacensības, ieskaitot Randži balvu, Dulīpas balvu, Deodharas balvu, Irani balvu un Pretendentu sēriju, pārzina Indijas Kriketa uzraudzības padome. Bez tam Indijas kriketa līga un Indijas premjerlīga organizē Twenty20 sacensības.
Pateicoties Indijas Deivisa kausa komandai, aizvien populārāks kļūst teniss. Arī futbols ir populārs sporta veids Indijas ziemeļaustrumos, Rietumbengālē, Goa un Keralā. Indijas futbola izlase vairākas reizes ir ieguvusi Dienvidāzijas Futbola federācijas kausu. Šahs, ko parasti uzskata par radušos Indijā, palielinoties Indijas lielmeistaru skaitam, arī iegūst popularitāti. Tradicionālie sporta veidi valsts mērogā ir kabaddi, kho kho un gilli-danda. Indija ir arī seno cīņas mākslu kalaripajatu un varma kalai dzimtene.
Radživa Gandija Khel Ratna (tulkojumā no hindi valodas — 'sporta dārgums') un Ardžunas balva ir Indijas augstākie apbalvojumi par sasniegumiem sportā, bet Dronačarjas balva tiek piešķirta par izcilību trenera darbībā. Indija rīkoja vai piedalījās rīkošanā Āzijas spēlēs 1951. un 1982. gadā un Pasaules Kausā kriketā 1996. gadā. Bija plānots arī rīkot 2010. gada Sadraudzības spēles un 2011. gada Pasaules Kausu kriketā.
Šons Konerijs
Sers Tomass Šons Konerijs (en;  — ) bija skotu kinoaktieris, kas visvairāk pazīstams ar galveno lomu filmās par Džeimsu Bondu.
Par lomu filmā "Neaizskaramie" (1987) saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris otrā plāna lomā un Zelta globusa balvu. Ieguvis BAFTA kino balvu par lomu filmā "Rozes vārds" (1986). 1998. gadā saņēmis BAFTA Fellowship balvu, bet 2005. gadā — Eiropas Kino balvu par mūža ieguldījumu.
2004. gadā skotu laikraksta Sunday Herald rīkotajā aptaujā Konerijs tika atzīts par "Dižāko dzīvo skotu", bet 2011. gada EuroMillions aptaujā — par "Skotijas lielāko dzīvo nacionālo dārgumu".
Dzīves sākums
1946. gadā, 16 gadu vecumā, Konerijs iestājās Karaliskajā Flotē, no kuras 19 gadu vecumā viņu atskaitīja sakarā ar kuņģa čūlu. Pēc dienesta Konerijs strādāja dažādus darbus, piedalījās kultūrisma sacensībās. 1953. gadā, būdams sacensībās Londonā, Konerijs padzirdēja, ka tiks rīkota noklausīšanās uz lomām mūziklā South Pacific. Viņš pieteicās un dabūja nelielu lomu. 1954. gadā viņš uzsāka kinoaktiera karjeru mūziklā Lilacs in the Spring.
Aktiera darbs
Konerijs sākumā piedalījās galvenokārt televīzijas filmās. Kļuva slavens ar pirmo superaģenta Džeimsa Bonda lomu filmā "Doktors No" (1962). Kopumā Konerijs Bonda lomā filmējies septiņās filmās, tiesa, pēdējo no tām "Nekad nesaki nekad" (Never Say Never Again, 1983) uzskata par "neoficiālu", jo to nav producējusi kompānija EON Productions, kas izlaiž Džeimsa Bonda sērijas filmas.
Konerijs attēlojis lomas arī tādās pazīstamās filmās kā "Mārnija" (Marnie, 1964), "Sarkanā telts" (The Red Tent, 1969), "Slepkavība Austrumu ekspresī" (1974), "Vīrs, kurš būtu kļuvis par karali" (1975), Robin and Marian (1976), "Pēdējais tilts" (A Bridge Too Far, 1977), The Great Train Robbery (1978), "Laika bandīti" (1981), "Kalnietis" (1986), "Ģimenes bizness" (Family Business, 1989), "Indiana Džonss un pēdējais krustakarš" (1989), "Sarkanā oktobra meklējumos" (The Hunt for Red October, 1990), The Russia House (1990), "Zintnieks" (Medicine Man, 1992), "Uzlecošā saule" (Rising Sun, 1993), A Good Man in Africa (1994), Just Cause (1995), "Pirmais bruņinieks" (First Knight, 1995), "Klints" (The Rock, 1996), "Viltus līgums" (Entrapment, 1999), "Atriebēji" (The Avengers, 1998), "Atrast Foresteru" (Finding Forrester, 2000).
Pēc 2003. gada Konerijs pārtrauca filmēties — pēdējā viņa loma bija filmā "Lielisko džentlmeņu līga" (2003). Pēc tam veicis tikai balss ierakstus animācijas filmās un videospēlē James Bond 007: From Russia with Love (2005).
Konerijs nomira miegā 2020. gada 31. oktobrī, 90 gadu vecumā. Pēc viņa dēla teiktā, pēdējās dienas juties nevesels. Konerijs nomira savā īpašumā Naso, Bahamu Salās.
Argentīnas Antarktīda
Argentīnas Antarktīda ir Argentīnas pretenzija Antarktikā, kas oficiāli veido Ugunszemes, Antarktīdas un Dienvidatlantijas salu provinces distriktu. Daļēji pārklājas ar Apvienotās Karalistes un Čīles pretenzijām. Teritoriju ierobežo 60° dienvidu paralēle un 25° un 74° rietumu garuma meridiāni. Teritorija aptver Antarktīdas pussalu, Dienvidorkneju un Dienvidšetlendu salas, kā arī lielāko daļu Ronnes šelfa ledāja.
Vēsture
Argentīniešu izpēte Antarktīdā tika aizsākta 19. gs. sākumā. Pirmais argentīnietis, kurš nokļuva šajā kontinentā, bija zviedru Oto Nordenšelda vadītās antarktiskās ekspedīcijas dalībnieks Hosē Marija Sovrals. 1903. gadā Dienvidorkneju salās tika nodibināta pirmā patstāvīgā polārstacija Orkadasa, kas ir vecākā nepārtraukti funkcionējošā polārstacija Antarktikā. Dienvidpolu argentīnieši pirmoreiz sasniedz 1965. gadā operācijas Operación 90 laikā.
Polārstacijas
Argentīnai Antarktīdā un subantarktiskajās salās ir vislielākais skaits polārstaciju. Lielākās no tām ir Esperansa un Marambio, kurās kopā ir ap 70 būvju un personāla skaits variējas no 110 ziemā līdz 250 vasarā. Polārstaciju darbību koordinē 1951. gadā dibinātais Argentīnas Antarktikas institūts un pētniecības un apgādes funkcijas nodrošina vairāki speciāli kuģi: Puerto Deseado, Suboficial Castillo un Almirante Irizar, kā arī C-130 Hercules and DHC-6 Twin Otter lidmašīnas.
Avots
Pamatjēdzieni
Atkarībā no ūdens pieteces režīma avots var būt sezonāls (efemerāls) vai pastāvīgs (pereniāls). Sezonālu avotu baro lietus vai sniega kušanas ūdeņu infiltrāts, kas neilgi pēc lietus vai sniega izkušanas izsīkst. Pastāvīgu avotu baro ūdens no dziļākiem zemes slāņiem, kuri ūdeni uzņem no plašāka un daudzveidīgāka apvidus un tāpēc to plūsma ir pastāvīga.
Pēc avota ūdens izcelsmes tos iedala šādi:
Pēc ūdens temperatūras avotus iedala šādi:
Termins siltie avoti tiek lietots reti un tam nav noteiktas, atšķirīgas nozīmes.
Īpašos apstākļos, ļoti reti var veidoties avoti, kuros ūdens periodiski tiek pārkarsēts un eksplozīvā veidā kopā ar tvaikiem izplūst vertikāli uz augšu vai ieslīpi — šādus avotus sauc par geizeriem. Pārkarsēta tvaika izplūdes vietas sauc par fumarolām.
Avota ūdens ķīmija
Ūdenim plūstot caur iežiem, tajā var izšķīst šos iežus veidojošie ķīmiskie savienojumi. Rezultātā gruntsūdens un avota ūdens var iegūt noteiktu garšu un pat ogļskābās gāzes burbuļus. Avotus, kuru ūdens satur ievērojamu daudzumu ķīmisko piejaukumu, sauc par minerālavotiem.
Pēc avota ūdens sastāva Latvijā avotus iedala šādi:
Citur pasaulē avotiem var būt arī citi piejaukumi — bieži sastopami ir sālsūdens avoti. Avotu ūdens var būt arī radioaktīvs. Slaveni radioaktīvi avoti atrodas Grieķijā, Ikarijas salā — šo avotu ūdens satur rādija sāļus un radonu, taču radioaktīvi avoti sastopami arī citur pasaulē (ASV, Čehija, Irāna, Japāna, Serbija u.c.).
Johans Lēberehts Eginks
Johans Lēberehts Eginks (Eggink, no ačgārni rakstīta uzvārda Knigge; de, ru, 1784—1867) bija vēstures ainu gleznotājs un portretists, kurš darbojās 19. gadsimta sākumā. Viens no slavenākajiem Eginka darbiem ir "Odisejs un Nausikaja" (tajā uzskatāmi savijas romantisma un klasicisma tradīcijas), ar Latvijas vēsturi visciešāk saistīta glezna "Aleksandrs I dāvina brīvību Baltijas provinču zemniekiem". J. L. Eginku uzskata par pirmo latviešu izcelsmes gleznotāju, kurš ieguva akadēmiķa grādu.
Ieguldījums mākslā
Eginka darbi aptver plašu mākslas virzienu spektru — no romantisma līdz bīdermeiera stilam.
Jānis Staņislavs Roze
Jānis Staņislavs Roze (dzimis 1823. gada 3. aprīlī Kocēnu pagastā, miris 1897. gada 30. novembrī Rīgā) bija viens no pirmajiem profesionālajiem latviešu gleznotājiem. Roze pārsvarā gleznojis portretus; tiem raksturīga vienkārša kompozīcija un ļoti precīzas detaļas. Viņš bija pirmais latviešu mākslinieks, kurš Pēterburgas Mākslas akadēmijā ieguva akadēmiķa nosaukumu.
Dzīvesgājums
Jānis Staņislavs Roze dzimis krodzinieka ģimenē 1823. gada 3. aprīlī Valmieras apriņķa Ķieģeļu pagasta (tagad Kocēnu pagasts) Caurumu krogā. Mācījās Palsmanes draudzes skolā, vēlāk kļuva par mācekli pie Rīgas daiļkrāsotāja un kariešu lakotāju meistara. Bija Palsmanes muižas pārvaldnieka māceklis, vēlāk strādāja par Sinoles muižas pārvaldnieku. 1842. gadā Roze izkrāsoja Palsmanes pili un ieguva zeļļa tiesības. Pēc 1851. gada viņš pārcēlās uz Pēterburgu, pelnījās ar zīmēšanas stundām, 1854. gadā iesniedza Mākslas akadēmijas padomei divus portretus (viens no tiem bija “Pašportrets”) un ieguva akadēmiska brīvmākslinieka grādu. 1856. vai 1857. gadā Roze devās uz Drēzdeni, Parīzi un Minheni, kur strādāja par Bavārijas galma portretista Jozefa Bernharta palīgu un mācekli.
Pēc atgriešanās Pēterburgā ieguva lielu popularitāti kā portretists, 1861. gadā Mākslas akadēmijas padome Rozem piešķīra akadēmiķa grādu. 1860. gadu sākumā tapa lielkņaza Aleksandra (nākamā cara Aleksandra III), galma ministra grāfa Aleksandra Adlerberga, ģenerāļa Eduarda Totlēbena portreti. Šajā laikā Roze sastapās ar jaunlatviešiem un kļuva par atmodas ideju dedzīgu piekritēju (viņš gleznoja Kr. Valdemāra un K. Biezbārža portretus).
1860. gadu otrajā pusē Roze pārcēlās uz Rīgu, kur portretēja turīgos tās pilsoņus. 1874. gadā viņš Rīgā atvēra savu viesnīcu tagadējā Aspazijas bulvārī. 1878. gadā Rīgas Latviešu biedrība uzdeva Rozem uzgleznot bijušos biedrības priekšniekus. Pēc pasūtījuma viņš gleznoja arī vēsturiskas gleznas ("Pirmie vācu tirgotāji Daugavmalā", "Latviešu kristīšana").
1879. gadā viņš zaudēja savu namu, nokļuva finansiālās grūtībās un 1884. vai 1885. gadā devās uz Nicu, kur gleznojis Krievijas galma locekļus. 1895. gadā Roze atgriezās Rīgā, kur dzīvoja trūkumā un mira 1897. gada 30. novembrī, apbedīts Lielajos kapos.
Daiļrades raksturojums
No Rozes darbiem saglabājušies galvenokārt portreti, kam raksturīgs reālisms un stingrs zīmējums, silti toņi, tumšs kolorīts. Viens no Rozes izcilākajiem portretiem ir arī agrīnākais zināmais viņa darbs — "Helēnas Cimzes portrets" (1851). Roze tomēr gleznojis arī darbus ar vēsturiskiem sižetiem, piemēram, "Rīgas dibināšana" (1883—4), kas darināti pēc Frīdriha Ludviga Maidela vara grebumiem. Rozes portretiem raksturīgs atturīgs kolorīts ar melniem, pelēkiem, brūnganiem, olīvkrāsas kostīmiem, ar kuriem kontrastē balto kreklu un gaišie miesas krāsas toņi. Dokumentālā reālisma darbi gleznoti pēc fotogrāfijām. Rozes portretu vidū izceļama Rīgas Latviešu biedrības vadītāju portretu grupa un tās goda biedra Kr.Valdemāra portrets, kas sākotnēji atradās biedrības zālē, tagad Rīgas vēstures un kuģniecības muzejā.
Kurzemes guberņa
Kurzemes guberņa (ru, de) bija viena no trīs Krievijas Impērijas sastāvā esošajām autonomajām Baltijas guberņām. Kurzemes guberņas pašpārvaldi nodrošināja savs parlaments – Kurzemes landtāgs. Līdz pat 19.gs. beigām Kurzemes guberņas oficiālā valoda bija vācu valoda. Civilās pārvaldes augstākā vara bija Kurzemes gubernatoram.
Robežojās ar Vidzemes guberņu ziemeļaustrumos, Kauņas guberņu dienvidos, Vācijas Impērijas Prūsijas Karalisti dienvidrietumos, Vitebskas un Viļņas guberņām austrumos, kā arī ar Baltijas jūru ziemeļos un rietumos. 1915. gadā gandrīz visu Kurzemes guberņu okupēja vācu karaspēks, tomēr formāli tā pastāvēja līdz 1918. gada 8. martam, kad tika atjaunota Kurzemes un Zemgales hercogiste (1918).
Pārvalde
Kurzemes guberņas gubernatoru rezidence atradās Jelgavas pilī, kur bija arī guberņas pārvaldes iestādes. Baltijas ģenerālgubernatūras pastāvēšanas laikā (1801-1876, 1906-1909) Kurzemes gubernatori pakļāvās Igaunijas, Vidzemes un Kurzemes ģenerālgubernatoram, kas rezidēja Rīgas pilī.
Līdz Baltijas pārkrievošanas periodam gandrīz visi Kurzemes gubernatori bija vācbaltiešu dižciltīgie. Līdz tam pārvaldes valoda guberņas augstākajās iestādēs un tiesās bija vācu valoda, bet pagastu tiesās pēc Kurzemes zemnieku likumiem lietvedība notika arī latviešu valodā.
Tiesas
Guberņas augstāka tiesa (Oberhofgericht) atradās Jelgavā. Katrā virspilskunga iecirknī bija virspilskunga tiesa, bet pilskunga iecirkņos bija pilskunga tiesas. Pilsētu tiesas pakļavās saviem maģistrātiem, bet muizu pagastu tiesas pakļavās pilskungu (apriņķu) tiesām.
Iedzīvotāji
Pēc 1834. gada dvēseļu revīzijas datiem Kurzemes guberņā tolaik bija 503 010 iedzīvotāji.
Zemnieku skaits sasniedza 329 995, no tiem gandrīz visi bija latvieši, bet atsevišķos guberņas apriņķos dzīvoja arī līvi (Dundagas, Popes un Lubezeres muižu piekrastes zvejnieku ciemos), krieviņi (vairs tikai 15 cilvēku Bauskas apriņķī), lietuvieši (Ilūkstes apriņķī un Palangas apkārtnē) un baltkrievi (apmēram 700, Sēlpils virspilskunga iecirknī).
Kā vācieši bija reģistrēti 37 654 iedzīvotāji, vairumā tirgotāji, amatnieki, krodznieki, muižnieki, ierēdņi, luterāņu mācītāji un skolotāji. Kā ebreji bija uzskaitīti 11 150 iedzīvotāji, vairumā amatnieki, sīktirgotāji un vīndeģi muižu spirta brūžos. Poļi dzīvoja galvenokārt Ilūkstes apriņķī un Palangas apkārtnē, kur viņi bija muižu kalpi, amatnieki un krodzinieki. Krievi bija zemnieki (galvenokārt vecticībnieki) Ilūkstes apriņķī, pārējā guberņas daļā dzīvoja izklaidus kā muižu kalpi (dārznieki, kučieri), tirgotāji un ierēdņi pilsētās. Čigānu skaits tajā laikā samazinājās, kaut gan pierakstīti pilsētās, viņi laukos un mežos dzīvoja nomadu dzīvi, nodarbojās ar ubagošanu un zirgu tirgošanu.
Pēc 1857. gada dvēseļu revīzijas datiem Kurzemes guberņā bija 555 003 iedzīvotāju, no tiem 271 902 vīriešu un 283 101 sieviešu.
1895. gada uzskaites liecināja, ka Kurzemes guberņā bija 736 885 iedzīvotāju, no tiem 358 917 vīriešu un 377 968 sieviešu.
Pēc 1894. gada datiem Kurzemes guberņā bija: 622 876 zemnieki, 85 830 tirgoņi, sīkpilsoņi un ģilžu amatnieki, 14 382 karavīri, 6511 dzimtas muižnieki, 3908 muižnieki personīgu nopelnu dēļ, 2315 ārzemnieki, 610 garīdznieki un 453 citi iedzīvotāji. No tiem 583 480 bija luterāņi, 68 722 katoļi, 55 470 ebreji, 16 875 pareizticīgie, 6 834 vecticībnieki, 4 592 baptisti, 582 reformāti, 330 citas ticības.
Etniskais sastāvs apriņķos (1897)
Pēc 1897. gada Krievijas Impērijas tautas skaitīšanas datiem Kurzemes guberņā bija 674 034 iedzīvotāji. Apriņķos bija šāds iedzīvotāju etniskais sastāvs:
Administratīvais iedalījums
Pēc pievienošanas Krievijas Impērijai Kurzemes guberņā apvienoja Kurzemes un Zemgales hercogistes un Piltenes apgabala zemes, kas abas saglabāja savu iepriekšējo administratīvo iedalījumu.
Pēc 1819. gada administratīvās reformas Piltenes apgabalu inkorporēja guberņas teritorijā kā Ventspils pilskunga tiesu (Hauptmannschaft Windau) un Aizputes pilskunga tiesu (Hauptmannschaft Hasenpoth). Kandavas pilskungs pēc 1819. gada reformas pārcēlās uz Talsiem. Kurzemes guberņai pievienoja arī Palangas apvidu līdz Prūsijas robežai.
Guberņa bija sadalīta desmit apriņķos jeb pilskunga iecirkņos (Hauptmannschaft), kuru pārvaldes iestādes atradās tā paša nosaukuma apriņķa pilsētās, izņemot Talsus un Ilūksti, kam bija tikai miestu tiesības. Katrā apriņķī bija sava pilskunga tiesa ar vietējo policiju.
Līdz 1864. gadam katri divi apriņķi bija apvienoti virspilskunga iecirkņos (Oberhauptmannschaft), kuros atradās guberņas galma tiesai (Oberhofgericht) pakļautas virspilskunga tiesas un evaņģeliski luteriskās baznīcas prāvesta iecirkņiem. Sēlpils virspilskunga tiesa darbojās nevis Sēlpilī, bet gan Jēkabpilī.
Detalizēts administratīvais iedalījums atrodams 1841. gadā izdotajā Herborda Kārļa Frīdriha Bīnemaņa fon Bīnenštamma Kurzemes guberņas un Piltenes apgabala ģeogrāfijas un statistikas aprakstā
A. Grobiņas pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Grobin)
B. Aizputes pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Hasenpoth)
C. Ventspils pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Windau)
D. Kuldīgas pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Goldingen)
E. Talsu pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Talsen)
F. Tukuma pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Tuckum)
G. Dobeles pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Doblen)
H. Bauskas pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Bauske)
K. Ilūkstes pilskunga tiesa (Hauptmannschaft Illuxt)
1819. gadā pilskunga tiesas (iecirkņus) pārdēvēja par apriņķiem (Kreis).
Apriņķi un pagasti
Pēc 1866. gada pagastu pašvaldību likuma guberņa bija sadalīta apriņķos un pagastos.
Likvidācija
Kurzemes guberņu 1915. gada vasarā okupēja ķeizariskās Vācijas karaspēks. De jure tā beidza eksistēt 1918. gada 3. martā, jo Brestļitovskas miera līgums paredzēja Krievijas atteikšanos no tiesībām uz Kurzemi. Tās vietā tika īslaicīgi pasludināta Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošana, vēlāk Baltijas hercogistes dibināšana. 1918. gada 18. novembrī Kurzeme tika pasludināta par Latvijas Republikas daļu.
Rīgas Kino muzejs
Dibināts 1988. gadā, LKA Rīgas Kino muzejs ir vienīgais šai mākslas nozarei veltītais muzejs Latvijā. Muzeju veido izstāžu telpas un birojs, kas atrodas 18. gadsimta noliktavās Vecrīgas centrā, Peitavas ielā 10, un krājums, kas atrodas Pārdaugavā, Pulka ielā 8, muzeju krātuves ēkā.