cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baltazars Rusovs
Piemiņa
Rusova uzvārdā nosaukta iela Čiekurkalnā, Rīgā.
Rusovs ir galvenais varonis igauņu rakstnieka Jāna Krosa romānā Stūrgalvības hronika: romāns par Baltazaru Rusovu.
1564. gads
1564. gads (MDLXIV) ir garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Sojuz TMA-01M
Sojuz TMA-01M (ru) jeb Sojuz TMA-M bija pilotējams Krievijas kosmosa kuģis apkalpes nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Šis bija pirmais Sojuz kuģis ar jaunu ciparu vadības sistēmu, kura pirms tam tika izmēģināta septiņos bezpilota kravas kuģos Progress M-M.
Kosmosa kuģis startēja. Nolaišanos veica.
Apkalpes
Par jauna kuģa pirmā lidojuma komandieri tika izvēlēts viens no pieredzējušākajiem Krievijas kosmonautiem ar četru kosmisko lidojumu stāžu Aleksandrs Kaleri.
Kuģa Sojuz TMA-01M apkalpe augšupceļā un lejupceļā:
Rezerves apkalpe:
Sākotnēji par Sojuz rezerves apkalpes lidojuma inženieri bija nozīmēts Sergejs Revins, bet 2010. gada janvārī viņš tika nomainīts uz Oļegu Konoņenko.
Lidojuma gaita
Starts notika 23:10:55 UTC ar nesējraķeti Sojuz-FG no Baikonuras kosmodroma 1. starta laukuma 5. palaišanas iekārtas.
Ar SKS kosmosa kuģis saslēdzās 10. oktobrī 00:01 UTC pie Poisk moduļa. Tuvošanās un saslēgšanās operācijas notika automātiskā režīmā.
Oktobra beigās kļuva zināma informācija par vairākām kļūmēm pirmam modernizētajam kuģim. Neilgi pirms starta nolaižamajā aparātā kāpis spiediens. To izraisīja sūce skābekļa piegādes regulējošajā vārstā. Pēc vairākkārtējām vārsta atvēršanām un aizvēšanām problēma tika novērsta. Līdzīga situācija ir bijusi arī ar Sojuz TMA-18. Otrajā lidojuma dienā sabojājās analogciparu pārveidotājs, līdz ar to displejā vairs nepienāca dati no vairākiem analogajiem sensoriem. 10. oktobrī, pirms saslēgšanās bez iemesla pārstartējās viens no diviem displejiem apkalpes pultī.
04:27:08 UTC Sojuz TMA-01M atvienojās no stacijas. Pēc tam stacijas tuvumā tika veikti jaunā kuģa sistēmu testi dažādos režimos. 07:03 UTC Sojuz dzinēji tika ieslēgti bremzēšanas manevram. Kuģis nogāja no orbītas un veica nolaišanos 86 km uz ziemeļiem no Arkalikas Kazahstānā.
Višgorodoka
Višgorodoka (, de; agrāk Višgoroda, Augšpils) ir ciems Krievijas Federācijā, kas no 1920. līdz 1940. gadam bija Latvijas Republikas, bet no 1940. līdz 1944. gadam — Latvijas PSR teritorijas sastāvā. Atrodas pie Krievijas galvenā autoceļa A116 (E262), kas savieno Ostrovu un Latvijas robežu, cauri ciemam tek Ladas upe. Šobrīd ciemā dzīvo nedaudz mazāk kā 500 iedzīvotāju. Višgorodokā atrodas Augšpils pilskalns ar 15. gadsimta krievu cietokšņa atliekām un 19. gadsimta beigās celto Sv. Borisa un Gļeba pareizticīgo baznīcu. 2015. gadā Višgorodokas pagasts kā teritoriālā vienība tika likvidēts. Ciems atrodas Pitalovas rajona Gauru pagastā.
Hermione Grendžera
Hermione Džīna Grendžera (en; dzimusi ) ir viena no galvenajām varonēm Harija Potera romānos kopā ar Hariju Poteru un Ronu Vīzliju, Rona Vīzlija sieva grāmatu sērijas epilogā.
Martins Škrtels
Martins Škrtels (dzimis Handlovā, Čehoslovākijā) ir bijušais slovāku futbolists, aizsargs un Slovākijas futbola izlases dalībnieks.
Klubu karjera
Savu profesionāļa karjeru viņš uzsāka FK AS Trenčín komandā, kur laika posmā no 2001. līdz 2004. gadam aizvadīja 45 mačus un guva 8 vārtus.
Hermione Grendžera
Biogrāfija
Pirmajā gadā Šķirmice viņu iedalīja Grifidorā. Neviens ar viņu negribēja draudzēties. Pēc kāda nelaimes gadījuma ar trolli Hermionei uzradās divi draugi, Harijs un Rons, kuri palika ar viņu kopā dažādās situācijās. Hermiones gudrā galva palīdzēja gan Ronam, gan Harijam.
Martins Škrtels
"Zenit"
aizsargs debitēja savā jaunajā darba vietā - Krievijas Premjerlīgas klubā Sanktpēterburgas "Zenit". Tiesa, debija Krievijas kausā. Pats futbolists atzina, ka klubā iejuties ātri, jo tajā bijuši vairāki čehu un slovāku futbolisti.
Hermione Grendžera
Biogrāfija
Trešajā grāmatā Hermione sev iegādājās rudu runci, kuru nosauca par Blēžkāji. Blēžkājis bija ļoti gudrs un palīdzēja atmaskot Pīteru Sīkaudzi. Tieši Blēžkāja dēļ Rons un Hermione sakašķējās. Pīters Sīkaudzis bija zvēromags, kurš bija pieņemts kā Rona mājdzīvnieks — Kašķis. Blēžkājis to vien darīja kā ķerstīja Sīkaudzi. Rons, protams, beigās piedeva Hermiones runcim.
Ceturtajā grāmatā Hermione trejburvju turnīra laikā satika slaveno kalambolistu Viktoru Krumu, kurš ar Hermioni sadraudzējās. Ronam gan tas nešķita neko labi. Viņam Krums sāka nepatikt, jo viņš beidzot saprata, ko jūt pret Hermioni. Kad Krums aizbrauca, Hermione ilgojās pēc viņa, bet samierinājās un viss atkal nokārtojās. Arī piektajā grāmatā viņa palīdzēja Harijam iekļūt ministrijā un noklausīties viņam domāto pareģojumu. DA jeb Dumidora armijā — skolēnu veidotā armijā, kas ir pret Ambrāžas mācīšanu un par Dumidora atgriešanos, Hermione iemācījās izsaukt savu aizstāvi — ūdru.
Martins Škrtels
"Liverpool"
Liverpūles komandā viņš pievienojās, parakstot četru ar pusi gadu ilgu līgumu. Par viņu "Liverpool" samaksāja iepriekšējam klubam 6,5 miljonus sterliņu mārciņu. Par jauno spēlētāju tobrīdējais galvenais treneris Rafaels Benitess sacīja: "Viņš ir agresīvs, ātrs un labi spēlē ar galvu. Uzskatu, ka Škrtels ir labs papildinājums gan nākotnei, gan tagadnei."
Hermione Grendžera
Biogrāfija
Visās grāmatās Hermione Harijam ļoti palīdzēja. Viņa grāmatās meklēja dažādu informāciju par to, kas Harijam nepieciešams. Daudzreiz citi viņu paķēra uz zoba par to, ka viņa lasa grāmatas. Bet tieši viņas dēļ Harijs uzzināja par Nikolasu Flamelu — Filozofu akmens izgudrotāju. Hermiones lielākā vājība laikam ir grāmatas, bet draugi viņai ir vissvarīgākie visā pasaulē. Pēdējā Harija Potera grāmatā Hermione saprata, ka viņai patīk Rons. Pēc Rona aiziešanas viņa un Harijs turpināja meklēt Horkrustus. Kad Rons atgriezās, viss nostājās vecajās sliedēs, bet diezgan veltīgie meklējumi viņai neļāva padoties. Lai Voldemorts neatrastu viņas vecākus, Hermione viņiem izdzēsa atmiņu un nosūtīja atvaļinājumā uz Austrāliju.
Martins Škrtels
"Liverpool"
Premjerlīgā viņš debitēja mačā ar "Aston Villa". Lai gan Škrtels iesākumā jaunajā komandā izcēlās ar vairākām kļūdām, futbolists kļuva par stabilu pamatsastāva aizsargu. Viņš arī ieguva mača labākā spēlētāja balvu "Liverpool" oficiālajā vietnē internetā spēlē pret "Everton", savā pirmajā Mersisaidas derbijā.
Hermione Grendžera
Biogrāfija
Hermione ir diezgan reālistiska. Viņa tic visam, ko izlasa vēstures un zinātnes grāmatās, bet pasakas viņa uzskata par māņiem. Tieši šī vājība ir tā, kuru neklausoties Harijs atrada pareizo risinājumu pats. Hermione tic realitātei, nevis bērnu pasakām, tomēr viņai arī nācās noticēt.
Martins Škrtels
"Liverpool"
Savus pirmos vārtus "Liverpool" sastāvā viņš guva, mačā ar Mančestras "City", kas noslēdzās ar rezultātu 2:2. Nākamā gada 26. februārī viņš iedzīvojās nepatīkamā savainojumā, traumējot labo kāju.
Hermione Grendžera
Biogrāfija
Hermiones vīrs Rons ir ļoti laimīgs, ka viņam ir tik gudra sieva. Protams, ar Hariju viņi sazinās gandrīz katru nedēļu, bet tagad visiem ir savas ģimenes. Hermiones meitu sauc Roze, bet dēlu — Hugo.
Martins Škrtels
Karjera izlasē
Škrtels ir ticis iekļauts vairāku Slovākijas futbola jaunatnes izlašu sastāvos, taču pieaugušo valstsvienībā debitēja 2004. gadā. Viņš arī ticis izvēlēts 2010. gada Pasaules Kausa izcīņas finālturnīram. Tieši Škrtela sniegums deva lielu artavu slovāku uzvarai pār itāļiem, kas ļāva Slovākijai izkļūt no apakšgrupas.
Sasniegumi
Zenit
Liverpool
İstanbul Başakşehir
Individuālie sasniegumi
Karaghandi apgabals
Karaghandi apgabals ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Karaghandi ar 437 000 iedzīvotājiem. Robežojas ar Akmolas apgabalu ziemeļos, Pavlodaras apgabalu ziemeļaustrumos, Abaja apgabalu austrumos, Žetisu, Almati un Žambilas apgabaliem dienvidos, kā arī Ulitau un un Kostanajas apgabaliem rietumos.
Jugla (Suntažu pagasts)
Jugla, agrāk Annasmuiža (de), senāk Brieži, Briežkrogs (de), bijusī pasta nodaļa Kangari, ir apdzīvota vieta, ciems Ogres novada Suntažu pagastā. Izvietojusies pagasta rietumdaļā Mazās Juglas (de, ru) abos krastos pie valsts reģionālā autoceļa P4, Rīga—Suntaži—Ērgļi, no kura atzarojas valsts vietējais autoceļš V968, Jugla—Glāznieki—Turkalne—Ogre. Jugla atrodas 6,5 km rietumu virzienā no pagasta centra Suntažiem, 15 km uz ZA no novada centra Ogres un 45 km uz austrumiem no Rīgas.
Nosaukuma cilme
Rīgas arhibīskapijas laikā gar Suntažu pili veda apvidum nozīmīgs zemesceļš no Ērgļu pils (Erlaa) uz Rīgu, kura malās sāka veidoties iebraucamās atpūtas vietas jeb krogi. 1791. gadā izdotajā Rīgas apriņķa kartē tagadējā Juglas ciema vieta apzīmēta kā Brieži (Breesche). Vēlāk tam pievienoja Suntažu muižas pārvaldībā esošā Annas (Annenhof) pusmuižu (HalbGutshof). Tagad Juglas ciemā, pie Annas kalna, vecās pusmuižas vietā ir "Lapaiņu" mājas, kuras celtas pēc Pirmā pasaules kara. Par muižas kādreizējo esamību liecina gan blakus esošās drupas, gan varenie vēlāk uzceltās saimniecības ēkas pamati.
Latvijas PSR laikā iepriekšējie vēsturiskie nosaukumi kā to laiku ideoloģijai neatbilstoši tika izskausti. Tagadējā Juglas ciema nosaukums radies, saīsinot Mazās Juglas upes nosaukumu. Vārds Jugla ir somugriskas izcelsmes un radies no lībiešu (līvu) valodas vārdiem jog, jogi, jok, kas nozīmē — upe. Arī igauņu valodā vārds upe ir jõgi. 1989. gadā Juglā bija 158, 2008. gadā — 119, bet 2015. gadā — 146 iedzīvotāji. Mūsdienās Jugla ir otra lielākā apdzīvotā vieta Suntažu pagastā.
Senākā vēsture
Juglas ciema apkārtnē ir dzīvojuši līvi, apmēram 2 km no Juglas atrodas senais Ķoderu pilskalns (Lielā Vīra gulta). Tas ir lībiešu pilskalns un Lielo Kangaru paugurs. Šis paugurs īpašs ar to, ka tam abos galos ir paaugstinājumi, skatoties no sāniem pavasarī, kad vēl kokiem lapas nav saplaukušas, tas izskatās kā gulta, tikai krietni liela, kā radīta Lielam vīram, milzim. Šeit no 9 līdz 12. gadsimtam (vēlais dzelzs laikmets) bija koka būvju nocietinājums, kuru apdzīvojuši līvi. Pilskalns ierīkots uz Kangaru kalnu grēdas, kas divās vietās pārrakta, izveidojot aizsarggrāvjus ar diviem augstiem zemes vaļņiem. Pilskalns ir 65 m garš, 20 m plats, no ceļa puses 15 m, bet no upes puses 30 m augsts. Galos vēl ir 3–4 m augsti uzbērumi. Senie lībieši šo vietu izmantojuši apmetnei, jo Mazā Jugla un stāvā paugura siena bija labs dabisks aizsargs pret iebrukumiem. Vaļņi paugura galos ir mākslīgi veidoti un ir seno nocietinājumu uzbērumu atliekas. Tas ir viens no nedaudzajiem pilskalniem, kas minēts jau agrākās hronikās. Ap 1600. gadu Ķoderu (Kioder) senapmetni piemin un diezgan detalizēti apraksta Rīgas birģermeistars Francis Nīenšteds (Frantz Nienstedt, Nyenstädt, Nienstaedt, 1540—1622). Viņš savā hronikā atstāsta senāku nostāstu, ka ap 13. gadsimtu apkārtnē dzīvojuši virsaiši, vadoņi Nupa un Kaipa, kas sīvi cīnījušies pret vācu krustnešiem. Vēsturnieki un arheologi senpilskalnu sauc par Ķoderu pilskalnu arī pēc netālu esošo māju vārda. Ķoderu pilskalns ir valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Nr.1873. Reizēm te notiek kultūrvēsturiski pasākumi. Gar pilskalnu tek sīkā Dēliņurga, kas kā labā krasta pieteka ieplūst Mazajā Juglā. Arī Juglas ciema Annas kalna rietumu daļā atrodas neizpētīti senkapi. Kad padomju laikos,1960.-1970. gados te sāka iegūt granti, no vaļējā rakuma atseguma esot biruši cilvēku kauli. Tāpēc vēlāk grants ņemšana pārtraukta un Annaskalnam piešķirts vietējas nozīmes arheoloģijas pieminekļa Nr.1871 statuss. Tā kā Annaskalns ir augstākā vieta ciemā, no kuras var labi pārredzēt un kara laikā apšaudīt apkārtni un ceļus, tad šeit, kalna rietumu daļas augšpusē var vēl samanīt aizaugušu tranšeju paliekas kā otrā pasaules kara laika cīņu liecību. Gan Ķoderu pilskalns, gan Annaskalna viduslaiku, feodālisma laiku kapi pagaidām vēl ir maz izpētīti.
Šaursliežu dzelzceļš
1930. gadu sākumā Eiropu pārņēma saimnieciskā krīze, kas veicināja bezdarba pieaugumu lielpilsētās. Latvijas Tautas labklājības ministrijas vadībā tika nolemts izbūvēt vairākus meža dzelzceļus ar 600 mm platumu, kuru būvniecībā tika piesaistīti pilsētu bezdarbnieki. Tādā veidā laika laikā no 1932. līdz 1934. gadam tika uzbūvēti meža dzelzceļi Ogre—Laubere un Inčukalns—Allaži, kas kalpoja vienīgi meža materiālu izvešanai. Ogres—Lauberes dzelzceļa līniju izbūvēja 1932. gadā. Tās kopējais sliežu ceļu garums, ieskaitot apbraucamos un stacijas ceļus, bija 41,6 km un tā bija garākā (37,2 km) lauku platuma mežu dzelzceļu līnija Latvijā.
Latvijas Dzelzceļu virsvalde šaursliežu dzelzceļiem ar 600 mm sliežu platumu piešķīra apzīmējumu — lauku platuma dzelzceļi. Neskatoties uz bānīšu mazo ātrumu — līdz 20 km/h, tas gandrīz 60 gadus bija vienīgais drošais transporta līdzeklis pasažieru, dažādu lauksaimniecības produktu un meža materiālu nogādāšanai uz lielpilsētām gan ziemā, gan vasarā. Vilcienos bija iekārtoti speciāli ledus vagoni piena un gaļas produktu pārvadāšanai. Atsevišķi jāizdala divas lauku platuma dzelzceļu līnijas, kuras nebija saistītas ar citiem šāda platuma dzelzceļiem. Gan Ogres—Lauberes, gan Inčukalna—Augšciema—Allažu dzelzceļu līnijas pieslēdzās platsliežu dzelzceļiem, attiecīgi, Ogres un Inčukalna stacijās. Latvijas šaursliežu dzelzceļi nepārtraukti darbojās arī otrā pasaules kara gados. Pēc otrā pasaules kara arvien straujāk attīstoties autotransportam, šaursliežu dzelzceļi sāka zaudēt savu nozīmi transportēšanai un pakāpeniski tika demontēti. Pēc kara, attīstoties saimniecībai, tika jūtami paplašināti, uzlaboti autoceļi Rīga—Ērgļi un jo sevišķi Annasmuiža (Jugla)—Turkalne—Ogre, kurš trīsdesmitajos gados bija piemērots tikai braukšanai ar zirgu pajūgiem.
Otrā pasaules kara laikā abas dzelzceļa līnijas Ogre—Laubere un Inčukalns—Allaži gar Annasmuižu (Juglu) tika savienotas Augšciema stacijā. Tā rezultātā tika izveidota jauna kokmateriālu pārkraušanas vieta platsliežu dzelzceļa vagonos, kuru ierīkoja maznoslogotās Rīgas—Ērgļu dzelzceļa līnijas Augšciema stacijā. Mūsdienās vēl tagad Mazās Juglas upē saglabājušies daži dzelzceļa koka tilta pāļi.
Kolhozi
Padomju varas gados Juglas ciemā izveidojās kolhoza "Kirovs" centrs. Sākotnēji 1948. gada kolektivizācijas kampaņas laikā Juglas ciema apkaimē izveidojās divi nelieli zemnieku un bezzemnieku kolhozi "Kirovs" un "Avangards". Kolhozs "Avangards" atradās Mazās Juglas labajā krastā Rīgas virzienā ar grāmatvedību Liepu mājās. Kirova kolhozs, ar grāmatvedību Juglas centrā, atradās Mazās Juglas kreisajā krastā Suntažu virzienā līdz Kraukļu mājām un Vaivaru mājām Ogres virzienā. 1949. gada 25. marta deportācijas laikā no Juglas apkārtnes uz Sibīriju tika izvesti vairāki desmiti cilvēku, veselām ģimenēm. Dažiem izdevās noslēpties mežos, taču to vietā tika paņemti citi, jo komunistiem pastāvēja "no augšas nosūtīts" izsūtāmo cilvēku skaita plāns, kas vietējiem partorgiem noteikti bija jāizpilda. 1954. gadā abas sīkās kolektīvās saimniecības apvienoja vienā Kirova vārdā nosauktā kolhozā. Apvienoto kolhozu vadīt nozīmēja Juri Gierkenu. 1954. gadā tika likvidēta arī Juglas ciema padome, kas tika pievienota Suntažu ciema padomei. No 1961. līdz 1971. gadam kolhozu vadīja priekšsēdētāja Elvīra Zēberga (lielā auguma dēļ tautā saukta par "Lielo Mammu"), bet no 1971. līdz 1975. gadam, līdz apvienošanai — Ivars Kristalts.
Blakus esošajā Annaskalnā pie vecajiem ozoliem tika neoficiāli kurināts visas apkārtnes galvenais Jāņu ugunskurs, bet pavasarī kalna galā pie lielajām metāla šūpolēm tika svinētas Lieldienas. Juglas centrā darbojās Latvijas pasta nodaļa Kangari, bet blakus esošajās Avotiņu mājās — Juglas ciema bibliotēka.
Nostāsti un teikas
Kultūrvēsturiski ar Suntažu pagasta Juglas ciema tuvāku un tālāku apkaimi saistās dažādas teikas un nostāsti. Sevišķi teikām apvīti ir Lielie Kangari un ar tiem saistītā gleznainā, pilnmēness naktīs noslēpumainā apkārtne, pie kuras pieskaitāms gan Lielais Kangaru purvs, gan literāta Anša Lerha-Puškaiša pieminētais lībiešu Ķoderu pilskalns jeb Lielā Vīra (Milža, Cilvēka) gulta un arī līkumainais, ar stāvām nogāzēm, kokiem apaugušais Kangaru (saukts arī Rīgas, Ērgļu, Madonas, Lubānas) ceļš, kas jau no Livonijas laikiem pa vaļņveida pauguru grēdas virsotnēm ir vijies no centrālās Vidzemes uz Rīgu un kuru apdraudēja laupītāji jeb burlakas. Interesanti, ka arī dzejnieks Andrejs Pumpurs ir Kangaru apvidu pieminējis eposā "Lāčplēsis" III. dziedājumā. Vēl ir nostāsts par Annaskalnu Juglas ciemā, no kura reizēm dzirdamas spēji nogrimušās baznīcas zvanu skaņas, lai gan vēstures avotos nav atrodamas liecības par to, ka tur kādreiz būtu bijusi baznīca. Tas tomēr nenoliedz koka baznīcas pastāvēšanas iespējamību viduslaikos. Kā zināms, Annaskalna daļēji noraktajā rietumu galā atrodas senas, padomju laikos jau noraktas viduslaiku kapsētas paliekas.
Iedzīvotāju skaita dinamika
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Ģeogrāfija
Fizioģeogrāfiskajā rajonēšanā Juglas apkaime izvietojusies Madlienas nolaidenuma pašā rietumu malā, kur tas pāriet Viduslatvijas zemienē, taisni mērot, apmēram 45–50 km no Baltijas jūras Rīgas līča. Apkārtnes virsmas reljefā dominē viļņots pamatmorēnas līdzenums ar vidējo absolūto augstumu 50–60 m virs jūras līmeņa. Juglas apkaimei raksturīgi īpatnējie senā ledāja kušanas ūdeņu radītie vaļņveida pauguri, — osi jeb kangari, kas veidojušies pēdējā ledus laikmeta beigās, pirms aptuveni 13 000—10 300 gadiem zemledāja kušanas ūdeņu tuneļos. Tā kā tie sastāv no smilts un grants, tad daudzviet no tiem padomju laikos tika iegūti būvmateriāli.
Annaskalns
Juglas ciema centrā atrodas aizsargājamais Annas (Baznīcas) kalns, kura absolūtais augstums tā rietumu galā sasniedz 71,5 m virs jūras līmeņa. Tā ir augstākā vieta Juglas ciemā. Annaskalns pēc izcelsmes ir radniecīgs osiem ("ōsiem") jeb Lielajiem Kangariem un savieno tos tālāk ar padomju laikos gandrīz noraktajiem Suntažu osiem jeb kangariem. Arī Annaskalna rietumu galā nelielos daudzumos padomju laikos ir ņemta smilts un grants, bet sakarā ar nejaušu uzduršanos viduslaiku senkapu apbedījumiem kalnam tika piešķirts vietējas nozīmes dabas aizsardzības objekta statuss un būvmateriālu ieguve tika pārtraukta. Annaskalna austrumu galā atrodas nelielais Līvu kalns, kas savu nosaukumu varētu būt ieguvis no tuvējām Lībiešu mājām.
Kangaru osu virkne
Ja fizioģeogrāfiskajā kartē restaurētu visus padomju laikos noraktos osu paugurus, ar nelieliem pārrāvumiem izveidotos apmēram 15–18 km gara vaļnveida osu jeb pauguru virkne no Uceniem pie Suntažiem caur Juglu līdz Vāverkrogam. Faktiski gandrīz noraktie Suntažu Kangari, Annaskalns, noraktie Gretes un Jurbalšu osi, Lielā Vīra gultas (Ķoderu) oss un Lielie Kangari ir vienota pēdējā apledojuma kušanas ūdeņu veidota pauguru ķēde. Paši Lielie Kangari ir garākais nepārtrauktais osu valnis Viduslatvijas zemienē, Ropažu līdzenumā. Vārds “kangar” lībiešu valodā nozīmē “kalni”. Lielajos Kangaros, osa kodolos ir konstatēts liels vietējo pamatiežu materiāla daudzums, kas liecina par spēcīgu zemledāja kušanas ūdeņu erodējošo darbību pirms osa veidošanās. Tā kā Lielie Kangari aiztur ūdeņu noteci uz Mazo Juglu, tad tas veicinājis Lielkangaru purva un sīku ezeriņu rašanos. Dabas liegumā "Lielie Kangari", kas ietver lielāko osu grēdu Latvijā, atradīsies 2018. gadā celt sāktais 33 metrus augstais no dzelzs konstrukcijām veidots skatu tornis, no tā varēs vērot dabas liegumā esošos retās un aizsargājamās putnu sugas, kā arī tornis pavērs skatu uz Kangaru purva ainavu. Tāpat dabas liegumā apmeklētājiem būs pieejams 1840 metru garumā veidotas koka laipas, kas ļaus iepazīt unikālās biotopu un bezmugurkaulnieku sugas. Dabas liegumā "Lieli Kangari" skatu platformas un laipas veidošana tiek finansēta no Eiropas Reģionālā attīstības fonda un Ropažu pašvaldības līdzekļiem.
Mazā Jugla
Cauri ciemam 1,5 km garumā plūst Mazā Jugla, kas to sadala divās daļās. Savu nosaukumu Mazā un arī Lielā Jugla vai mazāk zināmā Jogla (Salacas kreisā pieteka) ieguvusi no lībiešu valodas vārda jogi, kas latviski nozīmē — 'upe'. Pie Levenstrauta ietekas Mazajā Juglā laivotājiem atrodas ērta iekāpšanas vieta, lai spēcīgu lietusgāžu, atkušņu un palu laikā brauktu lejup pa Mazo Juglu Turkalnes, Tīnūžu, Ulbrokas, Rīgas virzienā. Lejpus peldvietas Juglas ciemā upe met palielu līkumu, veidodama Zušu līci. Augšpus P4 autoceļa tilta upē pie Jugliņas ietekas atrodas Bebru sala, kurai ir tendence pārveidoties par pussalu, upes līci. Daudzviet upes krastos ir redzamas bebru darbības atstātās pēdas — alas, padziļinātas, iestaigātas takas, sīki ūdensceļi, apgrauzti krūmi, tā kā upe ir par lielu, lai uz tās bebru izveidotais aizsprosts pavasara palos netiktu aizskalots, tad tie ir izveidoti tikai uz padziļinātiem meliorācijas grāvjiem, kas savienoti ar Mazo Juglu. Pavasaros vai ziemas atkušņos ūdens līmenis upē ceļas pat par 2—4 metriem, tālu uz augšu pārpludinot arī mazo upīšu lejteces. Iepretim Levenstrauta ietekai Mazajā Juglā ir brasls, sekla vieta, pa kuru senatnē, kad vēl nebija uzbūvēts stacionārs tilts pār ceļu Rīga—Ērgļi, mazūdens periodā varēja ar zirgu pajūgiem droši pārbraukt pāri. Tagad tā sausajos periodos ir iecienīta tehniskā ūdens ņemšanas vieta dažādām sadzīves un lauksaimniecības vajadzībām.
Levenstrauts
Starp Annas kalnu un mājām "Annītēm" tek nelielais, 11 km garais Levenstrauts jeb Lēvenurga, kas ciema teritorijā ieplūst kā Mazās Juglas kreisā krasta pieteka. Sākas pagasta dienvidaustrumos pie Lauberes pagasta robežām, satekot kopā daudziem meliorācijas grāvjiem un apakšzemes hidroloģiskajām nosusināšanas sistēmām. Upīte tek rietumu virzienā pa Suntažu pagasta dienvidu daļu, šķērso daļēji norakto Suntažu Kangaru osu pauguru virkni. Ieplūst Mazajā Juglā Juglas ciema teritorijā, apmēram 50 m lejpus autoceļa P4 (Rīga — Ērgļi) tilta. Lēvenurgu Juglas ciemā šķērso arī autoceļš V968 (Jugla—Turkalne—Ogre). Apmēram 1,5 km no Juglas augšup pa upi atrodas Levenstrauta polderu mitrājs ar īpatnēju, pārmitriem apstākļiem radušos biotopu, kurā darbojas arī bebri. Levenstrauta garums ir aptuveni 11 kilometri. Lēvenurgai, kā to biežāk sauc vietējie iedzīvotāji, ir divas labā krasta pietekas - Kazurga un Zalkšurga, abas apmēram 4–5 km garas un atrodas gandrīz norakto Suntažu grantskalnu ( ōsu jeb kangaru) tuvumā.
Jugliņa
Apmēram 200 metrus augšup pa Mazo Juglu no ceļa Rīga — Ērgļi tilta savu tecējumu beidz arī mazā Jugliņa (citviet Zīlniekurga, Ucēnurga). Upīte sākas Suntažu pagastā, autoceļa P8 (Suntaži—Ķegums) tuvumā, savienojoties meliorācijas novadgrāvjiem un noteksistēmām. Netālu no šīs vietas, pie Smiltnieku mājām uz Jugliņas izveidots aizsprosts un līdz Irbītēm ir uzpludināts dīķis. Ieteka Mazajā Juglā atrodas Juglas ciemā apmēram 250 m augšup pa upi no Rīgas—Ērgļu autoceļa tilta, iepretim Bebru saliņai. Padomju varas gados upīte vairākas reizes ir meliorēta, taisnota un daudzviet atgādina novadgrāvi. Ceļa posmā Suntaži — Jugla sīkā Jugliņas upīte trīs reizes pie Jučiem, Veczīlniekiem un Pukstiņiem pa cauruļvadiem gandrīz nemanāmi šķērso P4 jeb Rīgas — Ērgļu autoceļu. Upītes garums ir apmēram 12 kilometri. Lēvenurgai, kā to biežāk sauc vietējie iedzīvotāji, ir divas nelielas labā krasta pietekas - Kazurga un Zalkšurga.
Liepurga
No Rīgas puses pie mājām "Liepas" autoceļš P4 apmēram 40 m pirms ieteces šķērso mazo Liepurgu jeb Liepu tērci, kas sākas pagasta mežos aiz Vaļļavu mājām un ieplūst Mazajā Juglā kā labā krasta pieteka. Savdabīgi, ka mazā Liepurdziņa netek cauri uzpludinātajiem Liepu dīķiem, bet gan aptek tos gar malu ar apmēram 1—1,5 m zemāku ūdenslīmeni. Liepurdziņas gultne padomju laikos ir meliorēta un taisnota un vairāk atgādina grāvi, patlaban tā stipri aizaugusi ar zālēm, alkšņiem un citiem krūmiem. Upītes garums ir ap 7 kilometriem.
Dēliņurga
Turpinot virzīties pa ceļu Rīgas virzienā 2 km no Juglas, pirms Ķoderu pilskalna, pie aiz mājām "Dēliņi" autoceļu P4 šķērso mazā Dēliņurga, kurā pirms tam 50 m augšpus tecējuma ietek nelielā Ķoderurga (Ķoderīte), kas sākas Lielkangaru purvā. Dēliņurga sākas no mežu meliorācijas grāvju sistēmas pagasta ziemeļrietumos, plūst dienvidrietumu virzienā pa Ropažu līdzenumu. Augštecē un vidustecē upes gultne pārrakta, regulēta. Lielākā pieteka ir Ķoderurga (Ķoderīte), kas sākas Lielkangaru purvā un tuvējo mežu hidromeliorācijas sistēmā. Savu nosaukumu Dēliņurga ir ieguvusi no Dēliņu mājām pirms upes ietekas Mazajā Juglā. Lejtecē upītes tecējumu samērā maz ir ietekmējuši padomju laiku melioratīvie darbi, tāpēc vietām tā ir visai līkumaina, ar savu dabisko tecējumu. Krasti vietām visai krauji, bebru darbības dēļ vietām izaloti. Upītes garums ir apmēram 8 kilometri.
Ūdenstilpes un dīķi
Laika gaitā Juglas ciemā ir izveidotas vairākas nelielas ūdenstilpes, dīķi. Iebraucot Juglā no Rīgas puses, pirms Liepu mājām un ceļazīmes «Jugla» atrodas 2009. gadā izraktie Lielais un Mazais Liepu dīķi, kurus aptek mazā, vasarā zālēs, krūmos ieaugusī Liepurga. Annas kalna dienvidu pusē, netālu no Lapaiņu mājām, atrodas Annas dīķis, kura pirmsākumi meklējami jau padomju laikos. Vasaras vidū tajā zied sārtās ūdensrozes. Annas kalna austrumu galā, pāri Lēvenurgai iepretim mazajam Līvu kalniņam atrodas Lībiešu dīķis. Visos minētajos dīķos sastopamas karūsas, līdakas, karpas, līņi un arī citas mazvērtīgākas zivis. Dīķos dzīvo zaļās vardes, kas iztālēm sadzirdamas siltos vasaras vakaros. Niedru saaudzēs ligzdo ūdensputni. Krastmalās sastopamas ūdensžurku alas.
Purvi un mitrāji
Apmēram 1,5 kilometrus augšup no Juglas centra pa Levenstrauta tecējumu atrodas polderu mitrājs ar savdabīgu, mitrāju apstākļiem pielāgojušos vietējo ekosistēmu. Šeit izveidojusies bebru kolonija, ligzdo dzērves, pīles, ūdensdūkuri un citi ūdensputni. Blakus esošajās pārmitrajās pļavās aug vairākas savvaļas orhideju sugas. Apmēram 2 kilometrus no Juglas, pa grants seguma autoceļu V968, Ogres virzienā, iepretī autobusu pieturai Glāznieki, neliels ceļš aiziet uz turpat esošo Žļaugu purvu, kur notiek kūdras ieguve un izstrāde, žāvēšana. Purva kopējā platība ir 521 ha, no kuriem 438 ha aizņem augstais jeb sūnu tipa purvs, bet 83 ha aizņem pārejas jeb sūnu-zāļu tipa purvs, kas atrodas vairāk dienvidu malā. Kūdras slāņa vidējais dziļums 3 m, lielākais — 8 m. Viegli var aprēķināt aptuveno purva vecumu, ja zināms, ka kūdras slānis Baltijas reģiona klimata apstākļos vidēji pieaug par 1 mm gadā. Tātad 10 gados par 1 cm, 100 gados par 10 cm, un 1 m veidojas 1000 gados. Tātad Žļaugu purva maksimālais vecums ir līdz 8000 gadu. Iespējams, ka pirms tam tur ir bijis ezers, kas izveidojās, kad galīgi izkusa pēdējais senais apledojums. Mūsdienās purvā rūpnieciski izmantojamie kūdras krājumi ir 1,1 mlj m3. Purva ūdeņi pa meliorācijas novadgrāvjiem noplūst pa Urdziņu, Caunupīti uz Mazo Juglu. No purva kopējās platības 276 ha aizņem meži, bet 54 ha platībā vasaras sezonā aktīvi iegūst pakaišu kūdru. Netālu no Juglas aiz Lapaiņu mājām atrodas nelielais Lapaiņu jeb Lāču purvs. Suntažu pagasta teritorijā iesniedzas arī neliela daļa no Lielkangaru purva.
Klimats
Juglas apkaimes vietējie mikroklimata apstākļi un to veidojošie faktori iekļaujas kopējā Latvijas klimata kopainā. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir apmēram 700–800 mm gadā. Tas ir vairāk kā Zemgales līdzenumā, bet mazāk nekā Vidzemes augstienē. Vidējā diennakts gaisa temperatūra janvārī ir ap -6, bet jūlijā ap +17 grādiem. Ilggadējais vidējais bezsala periods gadā ilgst apmēram 140-150 dienas, kas ir gandrīz par mēnesi mazāk nekā Liepājā un Ventspilī, taču par divām nedēļām vairāk nekā Vidzemes un Alūksnes augstienēs. Interesanti, ka vasaras beigās un rudens sākumā, kad zemākajās vietās gaiss vairāk atdziest, migla Juglas ciemā ieplūst no Lēvenurgas polderu mitrāja zemuma puses. Ja gaisa temperatūra turpina kristies, tad migla pārņem gandrīz visu Juglas ciemu. Augāja fenoloģiskais attīstības laiks Juglas ciemā iestājas apmēram 4—5 dienas vēlāk nekā Ogrē.
Ceļi
Juglas transportģeogrāfiskais stāvoklis uzskatāms kā izdevīgs, jo ciems atrodas 6,5 km rietumu virzienā no pagasta centra Suntažiem, 15 km uz ZA no novada centra Ogres un 45 km uz austrumiem no valsts ekonomiskā centra, galvaspilsētas Rīgas. Sakarā ar ciema izdevīgo transportģeogrāfisko stāvokli un gandrīz pilnībā noasfaltēto P4 autoceļu uz Rīgu būtiski ir uzlabojusies satiksmes kvalitāte.Tas veicinājis autoceļam P4 pieguļošās teritorijas saimnieciski ekonomisko attīstību. Stipri ir palielinājusies transporta plūsma gan Rīgas, gan Ogres, gan Ērgļu, Madonas virzienā. Kā transporta intensitātes caur Juglu veicinātājfaktors ir arī uzskatāms 2 km no Turkalnes, Ogres virzienā izbūvētais Rīgas—Maskavas autoceļa posms līdz Koknesei. Tas šķērso autoceļu V968 Ogre-Jugla, kas no kopējiem 15 km noasfaltēts ir 10 km garumā, līdz Mārsilām, tālāk līdz Juglai, garām augošajam dārzkopības ciematam Glāznieki, atlikušais grantētais ceļa posms 2021. gada vasarā tika uzlabots un pārklāts ar asfaltveida ceļa segumu. Iedzīvotājiem un kravu pārvadātājiem vēl pagaidām problēmas sagādā arī nenoasfaltētais P4 autoceļa posms Rīgas virzienā Jugla —Kangaru kalni —Vāverkrogs. Kā zināms, Lielie Kangari ar tiem pieguļošo Lielkangaru purvu un Kangaru ezeru atrodas Eiropas nozīmes īpaši aizsargājamo dabas liegumu teritoriju (Natura 2000) uzskaitē. Sakarā ar to šim ceļa posmam tiek izstrādāti videi daudz saudzīgāki rekonstrukcijas varianti.
Lēdmanes pagasts
Lēdmanes pagasts ir viena no Ogres novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Lielvārdes, Jumpravas Krapes, Madlienas, Rembates un Lauberes pagastiem, kā arī Aizkraukles novada Skrīveru pagastu.
Daba
Meži aizņem 26,7% no teritorijas.
Hidrogrāfija
Upes: Kārtiņa, Krančupīte, Lobe, Lubīte, Urga. Caur pagastu tek Ogres upe (22 km garumā).
Ezeri: Aviekstes ezers.
Vēsture
Tagadējā Lēdmanes teritorija daudzus gadsimtus veidojusies kā Lielvārdes novada sastāvdaļa. Pirmie arheoloģiskie atradumi ir no agrā dzelzs laikmeta, par ko liecina pagastā sastopamie 2. - 4. gs. kapu kalniņi jeb t.s. skeletkapi. Līdz 13. gadsimtam Lēdmanes apkaime atradās Daugavas Līvzemes teritorijā, vēlāk tā nonāca Rīgas arhibīskapa īpašumā. Pēc Livonijas kara stipri izpostītais novads nonāca Livonijas hercogistes Kokneses stārastijas sastāvā.
Zviedru Vidzemes laikā 1638. gads palicis vēsturē kā "Lielā Vidzemes miršana". Šajos gados notika arī liela zemnieku pārvietošanās. Taču ar laiku Lēdmanes apkārtne sāka atdzīvoties. Uz postažas skartās zemes radās Elkšņu jeb Velēnu muiža, kas atradusies dažus kilometrus uz dienvidiem no tagadējās Lēdmanes. Šeit un citās muižās lielākā daļa zemnieku bija atbēguši no Kurzemes hercogistes. 1700. gadā sākās Lielais Ziemeļu karš, kam sekoja Lielais mēris. Lielo iedzīvotāju zaudējumu dēļ Lēdmanes apkaimē ieplūda ļaudis no Polijai-Lietuvai pakļautās Latgales un pat no Baltkrievijas.
No 1837. gada Elkšņu muižu pārvaldīja baronu Tranzē dzimta, kurai piederēja plaši muižu īpašumi citās vietās, arī Ķeipenē un Taurupē. Lēdmanes pagasts cieta arī revolūciju un abu pasaules karu gados.
Viena no pirmajām skolām pagastā bijusi Vecbeku māju svētdienas skola, kas darbojās 19. gs. vidū un otrajā pusē. 1873. gadā uzcelta pagasta pamatskola. Sākumā tā bija sešgadīga skola, kuras pirmais pārzinis un skolotājs bijis Mārtiņš Vīksna. Vēlākos gados skola tika paplašināta, līdz Lēdmanē uzbūvēja jauno skolu.
Iedzīvotāji
Pagastā dzīvo ap 1400 iedzīvotāju, no kuriem apmēram puse dzīvo Lēdmanē. Vairāk nekā 80% iedzīvotāju ir latvieši, 10,8% — krievi. 47,9% iedzīvotāju ir vīrieši, 52,1% — sievietes.
Apdzīvotās vietas
Pagasta centrs ir Lēdmanē.
Saimniecība
Pagastā darbojas Lobes HES
Lauberes pagasts
Lauberes pagasts ir viena no Ogres novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. Robežojas ar sava novada Suntažu, Ķeipenes, Madlienas, Lēdmanes un Rembates pagastiem.
Upes
Sivenurga
Vēsture
Pagasts izveidots 1917. gadā, apvienojot bijušos Laubermuižas un Ozolmuižas muižu pagastus ar nosaukumu Lauberes-Ozolu pagasts, ko 1925. gadā pārdēvēja par Lauberes pagastu. 1935. gadā Rīgas apriņķa Lauberes pagasta platība bija 81,9 km² un tajā dzīvoja 1107 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Lauberes un Ozolu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Lauberes ciems ietilpis Ogres apriņķī (1947—1947) un Ogres rajonā (pēc 1949. gada). Lauberes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Ozolu ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Lauberes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ogres novadā.
Iedzīvotāji
Vairāk nekā 82% iedzīvotāju ir latvieši, 9% ir krievi un 5% baltkrievi. 46% iedzīvotāju ir vīrieši, 54% — sievietes. Meži aizņem 51% no pagasta platības.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Laubere (pagasta centrs), Krodzinieki, Cēsītes.
Boriss Spaskis
Boriss Spaskis (ru; dzimis Ļeņingradā) ir PSRS un Francijas šahists, desmitais pasaules čempions šahā (1969 - 1972).
Cibuļskis
Cibuļskis (pl; sieviešu dzimte Cibuļska (Cybulska)) ir poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
1563. gads
1563. gads (MDLXIII) ir garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
2023. gads
2023. gads ir parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās svētdienā. Tas ir mūsu ēras divdesmit pirmā gadsimta un trešās tūkstošgades 23. gads, kā arī 3. gads divdesmit pirmā gadsimta trešajā desmitgadē.
Šajā gadā turpinājās 2022. gadā aizsāktais Krievijas iebrukums Ukrainā un daļas teritorijas okupācija, kā arī COVID-19 pandēmija. Janvārī islāmistu spridzinātājs-pašnāvnieks mošejā Pakistānā nogalināja 100 cilvēku. Februārī vairākās spēcīgās zemestrīcēs Turcijā un Sīrijā bojā gāja vismaz cilvēku.
Bajrampašā rajons
Bajrampašā (turku: Bayrampaşa) ir Stambulas ila un pilsētas Eiropas daļas rajons, kurā pārsvarā dzīvo strādnieki. Rajona platība ir 8 km² un tajā dzīvo vairāk nekā 270 tūkstoši iedzīvotāju.
Rajonā ievērojama iedzīvotāju daļa ir imigranti no Rumēlijas (Balkānu valstis) un no Anatolijas. Šajā rajonā ēkas ir celtas no zemākās kvalitātes materiāliem un dzīvojamie kvartāli ir jaukti ar industriālajiem rajoniem.
Mikrorajoni (mahalle)
Rajons iedalīts 11 mikrorajonos:
Apvienotās Karalistes kosmosa aģentūra
Kopš 2013. gada janvāra aģentūras direktors ir Deivids Parkers (David Parker), kurš amatā nomainīja Deividu Viljamsu.
Ilzenes pagasts
Ilzenes pagasts ir viena no Alūksnes novada teritoriālajām vienībām tā dienvidrietumos. Robežojas ar sava novada Alsviķu un Zeltiņu pagastiem, Smiltenes novada Trapenes pagastu un Gulbenes novada Lejasciema pagastu. Pagasta centrs atrodas Jaunzemos. Vēsturiskais pagasta centrs ir Čonkas.
Upes
Dzirnavupīte, Iežupe, Melnupe, Pātraža.
Ezeri
Lielsloku ezers
Vēsture
1905. gada revolūcijas laikā notika kaujas pie Lielsloku mājām un pie Melnupes tilta. Pēc 1920. gada agrāras reformas Ilzenes muižu (Ilsen) sadalīja 82 vienībās 1840,54 ha platībā, no kurām 14 bija rentes mājas, bet Ādama muižu (Schwarzbeckshof) sadalīja 45 vienībās 699,13 ha platībā, no kurām 4 bija rentes mājas. 1935. gadā Valkas apriņķa Ilzenes pagasta platība bija 148,3 km² un tajā dzīvoja 2338 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Čonkas un Ilzenes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Čonkas ciemu pievienoja Ilzenes ciemam. 1990. gadā ciems reorganizēts par pagastu. 2009. gadā pagasts kā administratīvā teritorija iekļauts Alūksnes novadā.
Apdzīvotās vietas
Čonkas, Ilzene, Jaunzemi, Paiķēni, Mežslokas, Ezerslokas.
Candy and a Currant Bun
Candy and a Currant Bun ir britu psihodēliskā roka grupas Pink Floyd pirmā singla Arnold Layne B-puse.
Vārdu izmaiņas
Sākotnēji dziesma tika izpildīta ar nosaukumu "Let's Roll Another One", kas saturēja tekstu "I'm high - Don't try to spoil my fun" ("es kaifoju, necenties izbojāt manu jautrību"), taču ierakstu kompānija piespieda Sidu Baretu dziesmas tekstu pārrakstīt, jo tajā jūtamas atsauces uz apreibinošu vielu (marihuānas) lietošanu. Interesanti, ka ierakstītā versija saturēja vārdus "Oh don't talk with me/Please just fuck with me" ("ou, nerunā ar mani/lūdzu, tikai drāzies ar mani"), arī šo tekstu BBC cenzori izgrieza.
The Mars Volta versija
The Mars Volta "Candy and a Currant Bun" kaverversija tika izdota 2008. gadā, taču tā bija nopērkama tikai dažos amerikāņu neatkarīgās mūzikas veikalos. Tā tika izdota "VinilDisc" formātā, kam ir digitālā puse un vinila puse - digitālā puse skan CD atskaņotājā, kamēr vinila puse vinila atskaņotājā.
Dziesma, kā papildu skaņdarbs, tika izdota arī albuma The Bedlam in Goliath Anglijas un Austrālijas izdevumos.
Arnold Layne/Candy and a Currant Bun
Ģedimins
Ģedimins (lt, dzimis ap 1275. gadu, miris 1341. gada beigās) bija Lietuvas dižkunigaitis (1316—1341), Ģedimina dinastijas (vēlākās Jagellonu dinastijas) aizsācējs, viens no izcilākajiem valdniekiem Lietuvas vēsturē. Ģedimina valdīšanas laikā par Lietuvas galvaspilsētu kļuva Viļņa (1323).
Tituls
Kādā latīniski rakstītā dokumentā viņš tika titulēts kā "Ģedemins, no Dieva žēlastības lietuvju (letvīnu) un daudzu krievu (rutēņu) karalis" (Gedeminne Dei gratia Letwinorum et multorum Ruthenorum rex).
Savukārt latīniski rakstītajā un 1323. gada 26. maijā parakstītajā vēstulē Hanzas savienības pilsētām Ģedimins sevi dēvēja par "lietuviešu un krievu karali, Zemgales kņazu un hercogu no Dieva žēlastības" (Gedeminne Dei gratia Letphanorum Ruthenorumque rex, princeps et dux Semigallie), kas liecina par Lietuvas valdnieku mantotajām pretenzijām uz Zemgali. Zemgales ķēniņa titulu Lietuvas dižkunigaiši saņēma pēc Zemgales pēdējā ķēniņa Nameiša pāriešanas vasaļatkarībā no dižkunigaiša Traideņa.
Vārda cilme
Personvārds Ģedimins ir saliktenis ar saknēm ged- (gedėti — 'ilgoties') + min- (minėti — 'pieminēt') — “ilgoties un pieminēt” vai “tas, pēc kura ilgojas un piemin”.
Dzīvesgājums
Visticamākais, ka Ģedimins bija Lietuvas dižkunigaiša (no 1293.(1296.) līdz 1316. gadam) Vīteņa jaunākais brālis. Par dižkunigaiti Ģedimins kļuva pēc Vīteņa nāves 1316. gadā. Tieši Ģedimins nostiprināja Lietuvas dižkunigaitiju un padarīja to par nopietnu, ievērojamu spēku Austrumeiropā; dažreiz viņš tiek saukts pat par īsteno Lietuvas dižkunigaitijas dibinātāju.
Alsviķu pagasts
Alsviķu pagasts ir viena no Alūksnes novada administratīvajām teritorijām tā rietumos. Robežojas ar sava novada Alūksnes pilsētu un Jaunlaicenes, Ziemeru, Jaunalūksnes, Annas, Kalncempju, Zeltiņu un Ilzenes pagastiem, kā arī Smiltenes novada Apes un Trapenes pagastiem.
Ģedimins
Dzīvesgājums
Lai nostiprinātu un paplašinātu savu valsti, kuras patstāvību apdraudēja Vācu ordenis, Ģedimins jau valdīšanas sākumperiodā pakļāva Turovu un Pinsku. 1319. gadā Ģedimins noslēdza militāru savienību ar Zelta Ordu un pēc krievu kņazistu pakļaušanas lika tām turpināt maksāt Ordas hanam Uzbekam meslus. 1320. gadā viņa dēls Aļģirds kļuva par Vitebskas kņazu. Tajā pašā gadā viņš izveidoja aliansi ar Tveras kņazisti. Viņa pakļautībā nonāca arī Smoļenska (1326), Pleskava (1322), Galīcija un Volīnija (ap 1320. līdz 1324.), Kijiva (1325). 1325. gadā tika izveidota alianse ar Polijas karali Vladislavu I Īso, izdodot savu meitu Aldonu par sievu Vladislava I dēlam, nākamajam Polijas karalim Kazimiram III. Ap 1330./1331. gadu alianse tika pārtraukta.
Aļģirds
Aļģirds, arī Oļģerts (lt, be, Olgerth; dzimis ap 1296. gadu, miris 1377. gada maija beigās) bija Lietuvas dižkunigaitijas valdnieks kopā ar savu brāli Ķēstuti laikā no 1345. līdz 1377. gadam. Līdzās viņa tēvam Ģediminam Aļģirds tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem Lietuvas valdniekiem. Aļģirds pakļāva daļu līdz tam Zelta ordas pārvaldē esošo kņazu valstu, paplašinot Lietuvas robežas tagadējās Krievijas un Ukrainas teritorijās.
Ģedimins
Dzīvesgājums
1324. gadā Romas pāvests Jānis XXII pēc Rīgas arhibīskapa, Franciskāņu ordeņa un Rīgas pilsētas pārstāvju lūguma nosūtīja uz Rīgu divus legātus — Aletas bīskapu Baltrameju un Benediktīniešu ordeņa abatu Bernardu. Rīgā viņi pāvesta vārdā noslēdza pamieru ar lietuviešiem un uz Viļņu devās sūtniecība, lai izdibinātu Ģedimina un viņa ķēniņvalsts ļaužu vēlmi kristīties. Tikmēr ordeņa pārstāvji sūtņiem pavēstīja, ka lietuvieši iebrukuši Mazovijas un Rēzeknes zemēs. Tā paša gada 25. novembrī legātu sūtņi atgriezās Rīgā, bet ar viņiem te ieradās arī kāds lietuviešu augstmanis, kas sava ķēniņa vārdā legātiem pavēstīja, ka "ar ķēniņa ziņu nekad nav sūtīta kāda vēstule viņa paša un viņa cilvēku kristīšanas lietā, netika tāda iesniegta ne viņa svētībai pāvestam, nevienam viņš nav pavēlējis ko tādu atklāti sludināt ne piejūras pilsētās, ne citās provincēs; bez tam piebilda, ka ķēniņš saviem varenajiem dieviem zvērējis, ka nekad neapņemsies pieņemt citu ticību, bet turēsies pie tās, kurai līdz nāvei bija uzticīgi viņa senči".
Aļģirds
Vārda cilme
Personvārds Aļģirds ir cēlies no vārdu saknēm al- (aliai "viss") + gird- (girdėti, girdas "dzirdētais") — "visu dzirdošais" vai "viszinis". Pēc cita uzskata viņa vārda pirmā daļa al- nozīmē "alga" un viss vārds nozīmē "algu dzirdošais" vai "algu zinošais".
Ģedimins
Dzīvesgājums
1328. gada iesaistījās Livonijas pilsoņu karā Rīgas pilsētas pusē pret Livonijas ordeni, nopostīja Karkuzes, Helmetas un citus cietokšņus. Domājams, ka Ģedimins nomira no kaujā pret Vācu ordeni gūta ievainojuma 1341. gada decembrī, aizstāvot Veļonas pili (pie Nemunas). Valsti viņš atstāja savam dēlam Jaunutim, tomēr 1345. gadā ar vēl viena Ģedimina dēla — Ķēstuta palīdzību troni pārņēma Aļģirds.
Aļģirds
Dzīves gājums
Aļģirds ir dzimis ap 1296. gadu kā sava tēva Ģedimina trešais dēls no viņa otrās laulības ar Smoļenskas kņaza meitu Olgu Vsevolodovnu. 1318. gadā viņš apprecēja Vitebskas kņaza Jaroslava Vasiļjeviča meitu Mariju un apmetās uz dzīvi Usvjatas pilī (tagad — Pleskavas apgabala dienvidos), bet pēc sievastēva nāves kļuva par Vitebskas kņazu (1323). 1341. gadā Pleskavas veče uzaicināja viņu aizstāvēt pilsētu pret Livonijas ordeņa uzbrukumu, pēc tam viņa dēls Andrejs kļuva par Pleskavas kņazu.
Alsviķu pagasts
Reljefa formas
Akmeņu vārti, Aktānu kalns, Alberta kalns, Alsviķa kalns, Apšu kalns, Augstie kalni, Auzāju kalns, Auziņu kalns, Ādmiņu kalns, Āgenskalns, Āžu kalns, Bābu kalns, Bērtiņu kalns, Bērzu kalns, Birznieku kalns, Buļļa grava, Buļļa kalns, Bungu kalns, Burtnieku Jāņa kalns, Butkas kalns, Celensku pilskalns, Cepļa kalns, Čikstu kalns, Dvīņu kalns, Dzirnavu kalns, Galvaskausa kalniņš, Gubeņa kalns, Jauncelensku kalns, Jāņa kalns, Jāņkalns, Kalējkalns, Kapu kalns, Kļavu kalns, Krauzes kalns, Krāgaskalns, Krievu kalns, Krusta kalns, Kukuļu kalns, Ķesteru kalns, Ķikanu kalns, Lapsu kalns, Lapsu kalns, Lapsu kalns, Lāča kalns, Lāču kalns, Lielais kalns, Lielais kalns, Lielais kalns, Māla kalns, Māla kalns, Mālu kalns, Mālu kalns, Mālu kalns, Mālu kalns, Medņu Jāņa kalns, Medņu kalns, Medņu kalns, Ormaņkalns, Pienotavas kalns, Pullana kalns, Racepkalns, Racupkalns, Raganu grava, Sprūšu Jāņa kalns, Stārķu kalns, Tilta kalns, Tiltiņkalns, Tīrumkalns, Torņa kalns, Torņa kalns, Velna kalns, Vikutu kalns, Zaķu kalns, Zelta kalns.
Ģedimins
Lietuvas sadalīšana starp Ģedimina dēliem
Bihoveca hronikā ir minētas trīs Ģedimina sievas — Vida no Kurzemes, Olga no Smoļenskas un Jevna no Polockas, kaut gan tam trūkst apstiprinājuma citos rakstu avotos. Pēc cita uzskata viņa sievas nav bijušas senkrievu kņazu meitas, jo citādi tas būtu minēts hronikās. Tāpat ir pretrunīgas ziņas par viņa dēlu vecumu. Vienīgi latinizētajā manuskriptā "Origo regis Jagyelo et Witholdi" minēta šāda septiņu dēlu vecuma kārtība: Mantvīds, Narimants, Aļģirds, Jaunutis, Ķēstutis, Karijots, Ļubarts
Alsviķu pagasts
Upes
Baltiņupe, Bēteru upīte, Birītenes strauts, Blīgzne, Čukstu strauts, Dedestiņu strauts, Ķīšupīte, Lapšupīte, Lašupīte, Maltavnieku strauts, Mazupīte, Melnupe, Paparze, Ploskava, Putreniešu strauts, Racupīte, Sulupīte, Suskupīte, Tūjas strauts, Umara, Vaidava, Vornupīte, Zviedrupīte, Zvirgzdupīte.
Aļģirds
Dzīves gājums
Kad pirms savas nāves Ģedimins 1341. gadā sadalīja savus valdījumus saviem septiņiem dēliem kā dalienas kņazistes, Aļģirds ieguva savā valdījumā Krēvas pilsnovadu, viņa brālis Ķēstutis Trāķu un Grodņas pilsnovadus, bet Jaunutis apmetās Viļņas pilī tēva galvaspilsētā.
Ģedimins
Lietuvas sadalīšana starp Ģedimina dēliem
Pēc agrāko Kijivas lielkņazu parauga, kas savus dēlus iecēla par dalienas kņaziem, Ģedimins sadalīja savus valdījumus saviem septiņiem dēliem šādā veidā:
Aļģirds
Dzīves gājums
1345. gadā Aļģirds noslēdza savienību ar savu jaunāko brāli Ķēstuti un ar viņa palīdzību atņēma Viļņu Jaunutim, vietā piešķirot Zaslavļas pili pie Minskas. 1345. gada ziemā Aļģirds kopā ar Ķēstuti iebruka Zemgalē, ieņēma Tērvetes pili un aizdedzināja Jelgavas pili, bet 1346. gadā nopostīja Mežotni. Karagājiena laikā viņš Siguldā ticies ar līvu ievēlēto ķēniņu (regem constitutum), kas piedāvājis militāru sadarbību, taču Aļģirds atbildējis: "Zemniek, tu nebūsi te karalis," un pavēlējis viņam nocirst galvu.
1349. gadā izcēlās karš starp Lietuvu un Poliju (Volīnijas dēļ). Lai gan poļi iekaroja teritorijas Volīnijas rietumdaļā, lielākā daļa Volīnijas palika Lietuvas kontrolē. 1350. gadā Aļģirds apprecējās otro reizi ar Tveras kņaza Aleksandra Mihailoviča meitu Juliānu (Uļjanu). 1355. gadā Aļģirds ieņēma Čerņihivas kņazu galvaspilsētu Brjansku un sadalīja šo valdījumu starp saviem radiniekiem.
Alsviķu pagasts
Purvi
Baltais purvs, Čikstu purvs, Dišleru purvs, Gabrānu purvs, Jumulda purvs, Kaķu purviņš, Kaltiņu ezers, Klajais purvs, Kodolu purvs, Rācenājs, Tūjas purvs, Ucu purvs.
Aļģirds
Dzīves gājums
1362. gadā notika Lietuvas karaspēka kauja ar tatāriem pie Dienvidu Bugas pietekas Siņuhas (Синюха), kas tiek uzskatīts par vienu no lielākajiem Aļģirda militārajiem panākumiem. Šajā kaujā Zelta Ordas karaspēks tika sakauts, un Lietuva pakļāva Podoliju, Kijivu un uz kādu laiku arī stepes Melnās jūras piekrastē tagadējās Odesas apkārtnē. Laikā no 1368. līdz 1372. gadam Aļģirds organizēja trīs karagājienus uz Maskavu (1368., 1370. un 1372. gadā), lai atbalstītu savu sievastēvu, Tveras kņazu Mihailu. Pēc trīs dienu aplenkuma Maskavas Kremli Aļģirds tomēr nespēja ieņemt.
Alsviķu pagasts
Dabas liegumi
Indzera ezera salas, Kaļķu gārša, Zāgadu kalni.
Vēsture
Pirmās pašvaldības tagadējā Alsviķu pagasta teritorijā (muižu iecirkņi, vakas jeb pagasti) sāka veidoties 15. gadsimtā, kad Livonijas ordenis izlēņoja zemes saviem vasaļiem. Kā pirmās radās muižas, kas tagad pazīstamas ar nosaukumiem Karva (Korwen), Nēķene un Alsviķi (Alswig).
Aļģirds
Aļģirda bērni
No pirmās laulības:
Alsviķu pagasts
Vēsture
Pagasta iedzīvotāji piederēja pie Alūksnes, pie Apukalna un pie Zeltiņu evaņģēliski luteriskajām draudzēm. Pēc 1920. gada agrārās reformas Alsviķu muižu 2180 ha platībā sadalīja 91 vienībā, Tūjas muižu 1276 ha platībā sadalīja 70 vienībās, bet Nēķena muižu 1137 ha platībā sadalīja 49 vienībās. Karvas muižu 835 ha platībā sadalīja 45 vienībās, Lintenes muižu 107 ha platībā sadalīja 2 vienībās, bet Rezakas muižu 1208 ha platībā sadalīja 44 vienībās. 1921. gadā Karvas pagastu atjaunoja kā atsevišķu pašvaldības vienību. 1935. gadā Valkas apriņķa Alsviķu pagasta platība bija 130 km², darbojās 448 saimniecības un dzīvoja 2113 iedzīvotāji. Karvas pagasta platība bija 68,1 km², darbojās 187 saimniecības un dzīvoja 961 iedzīvotājs.
Aļģirds
Aļģirda bērni
No otrās laulības: