cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krievija
Kodolieroči
Krievijas Federācijai ir lielākais kodolieroču arsenāls pasaulē. Tai ir otra lielākā ar ballistiskajām raķetēm aprīkoto zemūdeņu flote un tā ir vienīgā valsts, izņemot Savienotās Valstis, kurai ir moderni stratēģisko bumbvedēju spēki. 2018. gadā Krievijas bruņotajiem spēkiem bija 1444 kodollādiņi (2. vieta aiz ASV). Saskaņā ar Krievijas Federācijas militāro doktrīnu tai reaģējot uz agresiju, izmantojot masu iznīcināšanas ieročus, ir tiesības izmantot kodolieročus, kā arī izmantot parastos ieročus, gadījumā, ja tiek apdraudēta valsts pastāvēšana
Demogrāfija
Krievijas Federācijā dzīvo vairāk kā 160 etnisko grupu. Lai gan Krievijas iedzīvotāju skaits ir salīdzinoši liels, valsts milzīgo izmēru dēļ apdzīvotības blīvums ir zems. Visblīvāk apdzīvota ir Krievijas Federācijas Eiropas daļa, Urālu kalnu apkaime un dienvidrietumu Sibīrija. Valsts pastāvīgo iedzīvotāju skaits uz bija 141 903 979 cilvēki. 2008. gadā iedzīvotāju skaits samazinājās par 121 400 cilvēkiem vai par 0,085% (2007. gadā — par 212 000 vai 0,15% un 2006. gadā — par 532 000 vai 0,37%). 2008. gadā par 2,7% turpināja pieaugt migrācija ar 281 615 migrantiem, kas ieradās Krievijas Federācijā, 95% no tiem ieradās no NVS valstīm, lielais vairums bija krievi vai krievvalodīgie. Krievu emigrantu skaits samazinājās par 16% līdz 39 508, no tiem 66% devās uz citām NVS valstīm. Ir aplēsts, ka valstī ir 10 miljoni nelegālu imigrantu no bijušajām Padomju Savienības valstīm. Aptuveni 116 miljoni etnisko krievu dzīvo Krievijas Federācijā, bet bijušajās Padomju Savienības republikās, galvenokārt Ukrainā un Kazahstānā — vairāk kā 20 miljoni.
73% iedzīvotāju dzīvo pilsētās. Pēc 2002. gada skaitīšanas rezultātiem divas lielākās pilsētas Krievijā ir Maskava (12 381 000 iedzīvotāju) un Sanktpēterburga (5 282 000). Vienpadsmit citās pilsētās ir starp vienu un diviem miljoniem iedzīvotāju: Čeļabinskā, Kazaņā, Novosibirskā, Ņižņijnovgorodā, Omskā, Permā, Rostovā pie Donas, Samarā, Ufā, Volgogradā un Jekaterinburgā.
Lielākais iedzīvotāju skaits bija 1991. gadā — 148 689 000, bet tad sākās straujš kritums 1990. gadu vidū. Pateicoties miršanas apjoma samazinājumam, dzimstības un imigrācijas apjomu palielinājumam, iedzīvotāju skaita kritums pakāpeniski samazinājās. Saskaņā Krievijas Federācijas Valsts Statistikas pārvaldes datiem, mirstības rādītājs valstī 2007. gadā samazinājās par 4%, salīdzinot ar 2006. gadu, sasniedzot apmēram 2 miljonus mirušo, tajā pat laikā dzimstības rādītājs gadu no gada pieauga par 8,3% līdz 1,6 miljoniem jaundzimušo.
Lai gan dzimstības līmenis ir salīdzināms ar citu Eiropas valstu dzimstības līmeni (12,1 jaundzimušais uz 1000 cilvēkiem 2008. gadā, salīdzinot ar Eiropas Savienības vidējo 9,90 uz 1000), tomēr Krievijas Federācijā ir būtiski augstāki mirstības rādītāji (2008. gadā mirstības līmenis bija 14,7 uz 1000 cilvēkiem, salīdzinājumā ar Eiropas Savienības vidējo 10,28 uz 1000).
Izglītība
Krievijas Federācijas konstitūcija visiem pilsoņiem garantē bezmaksas izglītību, un 99,4% no tiem prot lasīt un rakstīt. Lai iestātos augstākās izglītības mācību iestādēs, ir jāiztur konkursi. Ir augsta līmeņa zinātniskie pētījumi, īpaši kosmosa un aviācijas jomā.
Valdība piešķir naudas līdzekļus, lai segtu mācību maksas noteiktu kvotu ietvaros, vai noteiktam studentu skaitam katrai valsts iestādei, studentiem tiek maksāta neliela stipendija un nodrošināta bezmaksas dzīvošana. Tomēr izglītības iestādes pašas nav spējīgas nodrošināt atbilstošas skolotāju algas, stipendijas studentiem un uzturēt savas ēkas, tādēļ daudzas valsts iestādes sāka ieviest maksas mācību vietas un parādījās daudzas privātās augstākās izglītības iestādes.
Reliģija
Krievijas Federācijas tradicionālās reliģijas ir kristietība, islāms, budisms un jūdaisms, ko likums, kas tika pieņemts 1997. gadā, uzskatīta par daļu no Krievijas "vēsturiskā mantojuma". Ticīgo skaita novērtējums dažādu avotu vidū plaši svārstās, un dažos ziņojumos neticīgo skaits tiek novērtēts 16—48% lielumā no visa iedzīvotāju skaita. Krievijā dominējošā reliģija ir Krievu pareizticība. 95% no reģistrētajām pareizticīgo draudzēm pieder Krievu Pareizticīgajai baznīcai, lai gan ir vairākas citas mazākas pareizticīgo baznīcas. Lielais vairums pareizticīgo neapmeklē baznīcu regulāri, tomēr tajā saskata Krievijas mantojuma un kultūras simbolu. Pastāv arī citas kristīgās konfesijas, kā Romas katoļi, Armēņu gregoriāņi un dažādas protestantu konfesijas.
2007. gada Starptautiskajā reliģiskās brīvības ziņojumā sacīts, ka apmēram 100 miljoni Krievijas Federācijas pilsoņu uzskata sevi par pareizticīgajiem. Saskaņā ar Krievijas Sabiedriskās domas pētījumu centra aptauju 63% no respondentiem uzskatīja sevi par pareizticīgajiem, 6% no respondentiem par musulmaņiem un mazāk kā 1% vai nu par budistiem, vai katoļiem, vai protestantiem vai ebrejiem. Pārējie 12% sacīja, ka viņi tic Dievam, bet nepraktizē nevienu no reliģijām, bet 16% teica, ka viņi ir neticīgie.
Ir aprēķināts, ka Krievijas Federācijā dzīvo apmēram 15—20 miljoni musulmaņu, tomēr tikai 7 līdz 9 miljoni cilvēku stingri ievēro islāma ticību. Ir aprēķināts, ka valstī ir no 3 līdz 4 miljoniem musulmaņu emigrantu no bijušajām padomju valstīm. Vairums musulmaņu dzīvo Volgas-Urālu reģionā, kā arī Ziemeļkaukāzā, Maskavā, Sanktpēterburgā un Rietumsibīrijā. Budisms ir tradicionālā reliģija trijos Krievijas Federācijas reģionos: Burjatijā, Tivā un Kalmikijā. Daži Sibīrijas un Tālo Austrumu reģionu, Jakutijas, Čukotkas un citi iedzīvotāji līdz ar galvenajām reliģijām praktizē šamanismu, panteismu un pagānu rituālus. Reliģiskā ierosme notiek galvenokārt pa etnisko līniju. Lielais vairums slāvu ir pareizticīgie. Tjurku valodās runājošie vairākumā ir musulmaņi, lai gan atsevišķas tjurku grupas Krievijā tādas nav.
Tautsaimniecība
Galvenokārt pieaugumu radīja nevis tirdznieciskie pakalpojumi un preces iekšējā tirgū, bet gan naftas vai derīgo izrakteņu ieguve un eksports. Vidējā mēnešalga 2008. gada sākumā Krievijā bija 700 USD, salīdzinoši 2000. gadā — 80 USD. Apmēram 14% krievu 2007. gadā dzīvoja zem valsts nabadzības līmeņa, kas ir ievērojami mazāk nekā 40% 1998. gadā — ļaunākajā pēcpadomju sabrukuma periodā. Bezdarbs Krievijā 2007. gadā bija 6%, salīdzinot ar 12,4% 1999. gadā.
Krievijas Federācijai ir pasaulē lielākie dabasgāzes krājumi, otrie lielākie akmeņogļu krājumi un astotie lielākie naftas krājumi. Tā ir vadošā pasaules dabasgāzes eksportētāja un otra lielākā naftas eksportētāja. Nafta, dabasgāze, metāli un kokmateriāli sastāda vairāk nekā 80% no Krievijas eksporta uz ārzemēm. Tomēr kopš 2003. gada dabisko resursu eksporta ekonomiskā nozīme sāka samazināties, jo ievērojami nostiprinājās iekšējais tirgus. Par spīti augstajām enerģijas cenām, nafta un gāze 2007. gadā sastādīja tikai 5,7% no Krievijas IKP. Atšķirībā no daudzām citām ar resursiem bagātām valstīm, Krievijai ir senākas izglītības, zinātnes un rūpniecības tradīcijas. Valstī ir vairāk universitāšu beidzēju nekā citās Eiropas valstīs.
2001. gadā pieņemtā nodokļu likumdošana samazināja iedzīvotāju nodokļu nastu un krasi palielināja valsts ieņēmumus. Krievijā ir vienotais privāto ienākumu nodoklis 13 procentu apmērā. Saskaņā ar 2007. gada pētījumiem Krievija bija starp valstīm ar vispievilcīgāko nodokļu sistēmu individuālajām saimniecībām. Kopš 2001. gada federālais budžets bija ar pārpalikumu un Krievija izmantoja ienākumus no tās Krievijas Federācijas Stabilizācijas fonda, lai priekšlaicīgi nomaksātu visus padomju ēras suverēnos parādus Parīzes klubam un Starptautiskajam Valūtas fondam. Ar naftas eksportu nopelnītais ļāva Krievijai palielināt tās ārējās rezerves no 12 miljardiem USD 1999. gadā līdz 597,3 miljardiem USD 2008. gadā, kas bija trešās lielākās rezerves pasaulē. Valsts spēja būtiski samazināt tās agrāko ievērojamo ārējo parādu.
Pēc 1998. gada finanšu krīzes Krievija uzlaboja savu starptautisko finansu stāvokli, tomēr Krievijas Federācijas ekonomiskā attīstība bija ģeogrāfiski nevienmērīga — Maskavas apgabala pieauguma apjoms attiecībā pret valsts IKP bija neproporcionāli liels. Daudzās apdzīvotās vietās, sevišķi Sibīrijā un lauku apvidos, attīstība ievērojami kavējās. Tomēr vidusšķira palielinājās no 8 miljoniem cilvēku 2000. gadā līdz 55 miljoniem cilvēku 2006. gadā. Krievijas Federācijā 2007. gadā dzīvoja 50 no pasaules 110 miljardieriem.
Noteicošais faktors ekonomikas izaugsmē bija ražošanas, darba algas un patēriņa pieaugumu apvienojums. Tomēr Pasaules Banka norādīja uz grūtībām ar ko jāsaskaras valsts ekonomikai, kā ekonomikas dažādošana, mazo un vidējo uzņēmumu skaita pieauguma veicināšana, cilvēciskā kapitāla veidošana un kopējās vadības uzlabošana, bet novecojoša un pēc gadiem ilgas nevērīgas izturēšanās neatbilstoša infrastruktūra tika uzrādīta par ekonomiskās izaugsmes vājāko vietu.
Pēc 2007.—2010. gada globālās finanšu krīzes sākuma Krievijas valdība 2008. gadā apsolīja līdz 2020. gadam investēt infrastruktūrā 1 triljonu USD. Pēc Krievijas atbalstīto Ukrainas separātistu militārās ofensīvas sākšanās ASV, ES, Japāna un vairākas citas valstis ieviesa ekonomiskas sankcijas pret Krieviju, kas noveda pie tās saimniecības lejupslīdes un rubļa devalvācijas.
Krievijas Federācijas IKP izmaiņas negatīvi ietekmēja Gruzijas karš un globālā finanšu krīze (2009), Donbasa karš (2015) un COVID-19 pandēmija (2020):
Klasiskā mūzika un balets
Krievijas Federācijas daudzajām etniskajām grupām ir atšķirīgas tautas mūzikas tradīcijas. 19. gadsimtu Krievijas mūzikā iezīmēja saspīlējums starp klasisko komponistu Mihailu Gļinku un viņa sekotājiem, kas izmantoja krievu nacionālo identitāti un savās kompozīcijās iekļāva reliģiskus un tautiskus elementus, un Krievijas Muzikālo biedrību, ko vadīja komponisti Antons un Nikolajs Rubinšteini. Savukārt padomju laikā, saskaņā ar Staļina sociālistiskā reālisma politiku, mūzika tika ļoti rūpīgi kontrolēta.
Pasaules slavu ieguva romantiskās ēras komponisti Pēteris Čaikovskis un Sergejs Rahmaņinovs, simbolisma mūzikas pārstāvis Aleksandrs Skrjabins, neoklasicisma pārstāvis Igors Stravinskis, modernisma pārstāvji Sergejs Prokofjevs un Dmitrijs Šostakovičs. Krievijas konservatorijās skolojušies vijolnieki Dāvids Oistrahs un Gidons Krēmers, čellists Mstislavs Rostropovičs, pianisti Vladimirs Horovics, Svjatoslavs Rihters un Emīls Gilels un dziedātāja Gaļina Višņevska.
20. gadsimta sākumā slaveni kļuva baleta dejotāji Anna Pavlova un Vaslavs Ņižinskis, bet impresārijs Sergejs Djagiļevs un viņa Krievu baleta viesizrādes ietekmēja baleta attīstību visā pasaulē. Arī padomju balets saglabāja 19. gadsimta krievu baleta tradīcijas un Padomju Savienības horeogrāfijas skolai piederēja Maija Pļisecka, Rūdolfs Nurijevs un Mihails Barišņikovs. Krievijas Federācijā slavenākās ir Maskavas Lielā teātra un Sanktpēterburgas Kirova baleta trupas.
Literatūra
Krievijā literatūras pirmsākumi datējami ar 10. gadsimtu, bet 19. gadsimta sākumā to izveidoja vairāki izcili dzejnieki un rakstnieki. Šis laika posms un krievu dzejas Zelta laikmets aizsākās ar Aleksandru Puškinu, kas tiek uzskatīts par mūsdienu krievu literatūras pamatlicēju un bieži tiek saukts par "krievu Šekspīru". To 19. gadsimtā turpināja Antons Čehovs, Mihails Ļermontovs, Ļevs Tolstojs, Nikolajs Gogolis, Ivans Turgeņevs un Fjodors Dostojevskis. Ivans Gončarovs, Mihails Saltikovs, Aleksejs Pisemskis un Nikolajs Ļeskovs arī ir devuši stabilu ieguldījumu krievu prozā.
No 1880. gadiem krievu literatūra sāka mainīties. Lielo romānistu laiks bija pagājis un krievu literatūrā par noteicošajiem žanriem uz vairākām desmitgadēm, kas pazīstamas kā krievu dzejas Sudraba laikmets, kļuva īsproza un dzeja. Starp 1893. un 1914. gadu krievu literatūrā iepriekš pārsvarā esošā reālisma vietā par valdošo kļuva simbolisms. Tā laika vadošo rakstnieku vidū ir Valērijs Brjusovs, Andrejs Belijs, Vjačeslavs Ivanovs, Aleksandrs Bloks, Nikolajs Gumiļevs, Dmitrijs Merežkovskis, Fjodors Sologubs, Anna Ahmatova, Osips Mandelštams, Marina Cvetajeva, Leonīds Andrejevs, Ivans Buņins un Maksims Gorkijs.
Pēc Krievijas 1917. gada revolūcijām un sekojošā pilsoņu kara, vairāki vispāratzīti rakstnieki pameta jaunizveidoto Padomju Savienību, tajā pat laikā radās jauna paaudze rakstnieku. 1930. gados, saskaņā ar Josifa Staļina sociālistiskā reālisma politiku, literatūru sažņaudza cenzūra. Pēc viņa nāves iestājās zināms atkusnis un literatūras ierobežojumi tika atcelti. Līdz 1970. un 1980. gadiem rakstnieki aizvien vairāk ignorēja sociālistiskā reālisma vadlīnijas. Starp padomju laika vadošajiem rakstniekiem ir Jevgeņijs Zamjatins, Isaāks Bābels, Ilfs un Petrovs, Jurijs Oļeša, Vladimirs Nabokovs, Mihails Bulgakovs, Boriss Pasternaks, Aleksandrs Solžeņicins, Vladimirs Majakovskis, Mihails Šolohovs, Jevgēņijs Jevtušenko un Andrejs Vozņesenskis.
Kinematogrāfija
Krievijas filmu industrija pēc Oktobra revolūcijas padarīja montāžu par kinematogrāfiskās izteiksmes galveno paņēmienu. Padomju kinematogrāfija tūlīt pēc 1917. gada revolūcijas bija jaunatradumu avots, radot tādas filmas kā "Bruņukuģis "Potjomkins"". Padomju laika filmu veidotāji, it īpaši Sergejs Eizenšteins un Andrejs Tarkovskis bija vieni no visnovatoriskākajiem un ietekmīgākajiem kinorežisoriem.
Eizenšteins studēja arī pie filmu veidotāja un teorētiķa Ļeva Kuļešova, kurš pasaulē pirmajā filmu skolā Vissavienības Kinematogrāfijas institūtā Maskavā noformulēja novatorisku rediģēšanas procesu sauktu par montāžu. Dzigam Vertovam, kura "kino-acs" teorijai, kad kamera, tāpat kā cilvēka acs, ir vislabāk izmantojama, lai izpētītu īsto dzīvi, bija milzīga ietekme uz dokumentāro filmu veidošanas un kinematogrāfiskā reālisma attīstību. 1932. gadā Staļins padarīja sociālistisko reālismu par valsts politiku; tas apspieda radošumu, tomēr daudzas šajā stilā uzņemtās padomju filmas bija mākslinieciski veiksmīgas, piemēram, "Čapajevs", "Lido dzērves" un "Balāde par kareivi". Ārkārtīgi populāras bija Leonīda Gaidaja 1960. un 1970. gadu komēdijas ar daudziem lipīgiem izteicieniem, kas tiek lietoti vēl šodien. 1969. gadā uz ekrāniem tika izlaista Vladimira Motiļa filma "Baltā tuksneša saule", uzsākot jaunu žanru, kas pazīstams kā "osterns". Kosmonauti šo filmu skatās pirms katras došanās kosmosā.
1980. un 1990. gadi bija krīzes periods Krievijas kinematogrāfijā. Lai gan krievu filmu veidotājiem parādījās iespēja brīvi izpausties, krasi tika ierobežotas valsts subsīdijas, kas noveda pie filmu ražošanas samazinājuma. 21. gadsimta sākuma straujā ekonomiskā attīstība izraisīja skatītāju skaita pieaugumu un sekojošu nozares uzplaukumu. "Krievu Arka" (2002) bija pirmā mākslas filma, kas uzņemta izmantojot tikai vienu dubli.
Vizuālā māksla
Sākotnēji krievu glezniecība koncentrējās uz ikonu glezniecību un vibrējošām freskām, ko krievi pārmantoja no Bizantijas. Krievu mākslas pirmsākumus izveidoja Teofāns Grieķis un Andrejs Rubļovs. 1757. gadā izveidota Krievijas Mākslas akadēmija, starp ievērojamiem no Akadēmijas nākušiem portretu gleznotājiem bija Ivans Argunovs, Fjodors Rokotovs, Dmitrijs Levickis un Vladimirs Borovikovskis. 19. gadsimtā uzplauka reālisms un reālisti attēloja ainavas ar plašām upēm, mežiem un bērzu birzīm, kā arī spēcīgas žanra ainavas un laikabiedru portretus. Citi mākslinieki koncentrējās uz sociālo kriticismu, attēlojot nabagu stāvokli un kariķējot varu, kas uzplauka Aleksandra II valdīšanas laikā.
Mākslinieki radīja plašas gleznas, lai attēlotu dramatiskus momentus Krievijas vēsturē. Mākslinieku grupa Peredvižņiki (ceļotāji) sarāva saites ar Krievijas akadēmiju un aizsāka no akadēmiskajiem ierobežojumiem brīvu mākslas virzienu. Viņu gleznojumiem bija dziļa sociālā un politiskā nozīme. Starp vadošajiem reālistiem jāmin Ivans Šiškins, Arhips Kuindži, Ivans Kramskojs, Vasīlijs Poļenovs, Isaāks Levitāns, Vasīlijs Surikovs, Viktors Vasņecovs un Iļja Repins. Aleksandrs Ivanovs un Karls Brilovs ir ievērojami ar romantiski vēsturiskām gleznām.
Krievu avangards ir kopīgais nosaukums, kas tiek izmantots, lai definētu lielu, ietekmīgu modernistu mākslas vilni, kas plauka apmēram no 1890. līdz 1930. gadam. Nosaukums ietver daudzas atsevišķas, bet sarežģītā veidā saistītas mākslas kustības, kas bija sastopamas tajā laikā; proti — neoprimitīvisms, supremātisms, konstruktīvisms, rajonisms un futūrisms. Starp šī laika ievērojamajiem māksliniekiem bija Gustavs Klucis, Els Ļisickis, Kazimirs Maļēvičs, Vasilijs Kandinskis, Vladimirs Tatļins, Aleksandrs Rodčenko un Marks Šagāls. Pēc 1932. gada avangarda idejas sadūrās ar Staļina jaunradīto sociālistiskā reālisma virzienu.
1920. gadu beigās nelokāmā sociālistiskā reālisma politika pārņēma vizuālo mākslu, kā jau tas bija izdarīts literatūrā un kinofilmās, un drīz avangards pazuda no redzesloka. Daži mākslinieki apvienoja jauninājumus ar sociālistisko reālismu, tai skaitā Ernsts Ņeizvestnijs, Iļja Kabakovs, Mihails Šemjakins, Ēriks Bulatovs un Vera Muhina. Izmantotie paņēmieni bija daudzveidīgi — primitīvisms, hiperreālisms, groteska un abstrakcija, bet tiem kopēja bija nepatika pret sociālistiskā reālisma kanoniem. 1940. gados padomju mākslinieki radīja darbus, kas bija patriotiski un antifašistiski, skulptori izveidoja daudzus pieminekļus karā kritušajiem, izcilākajiem no tiem piemīt dižens atturīgs svinīgums. 20. gadsimtā daudzi krievu mākslinieki veidoja savas karjeras Rietumeiropā. Tādi mākslinieki kā Vasilijs Kandinskis, Marks Šagāls un Naums Gabo izplatīja savus darbus un idejas starptautiskā mērogā.
Sports
Krievijas Federācijas sportisti regulāri iegūst augstākā kaluma medaļas gan olimpiskajās spēles, gan dažādās citās starptautiskās sacensībās. 2014. gada ziemas olimpiskās spēles notika Sočos.
Krievijas basketbola izlase uzvarēja 2007. gada Eiropas čempionātā. Krievijas basketbola klubam Maskavas "CSKA" (2006. un 2008. gada Eirolīgas čempioni) bija lieli panākumi Eirolīgas un ULEB kausa sacensībās.
Kopā ar hokeju un basketbolu futbols ir viens no vispopulārākajiem sporta veidiem Krievijā. Krievijas futbola klubi Maskavas "CSKA" un Sanktpēterburgas "Zenit" ieguva UEFA kausu (attiecīgi 2005. un 2008. gadā). Krievijas izlase holandiešu trenera Gūsa Hidinka vadībā sasniedza pusfinālu 2008. gada Eiropas čempionātā, pusfinālā zaudējot visa turnīra uzvarētājiem Spānijai.
Krievijas hokeja izlase ieguva zelta medaļas 2008. un 2009. gada Pasaules čempionātos, un ir IIHF ranga līderi. Krievijas šaha lielmeistari bija līderi Pasaules čempionātos. 1960. gados uzplauka krievu daiļslidošana, sevišķi pāru slidojumos un dejās uz ledus. Krievijai ir vairāki slaveni tenisisti, Marija Šarapova bija pasaulē visapmaksātākā sieviešu kārtas sportiste
Vasiļonoks
Vasiļonoks (ru; sieviešu dzimtē Vasiļonoka (Василёнока)) ir baltkrievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kadzuo Išiguro
Kadzuo Išiguro (ja, Kazuo Ishiguro; dzimis ) ir japāņu rakstnieks, kas kopš 1982. gada ir Apvienotās Karalistes pilsonis. 2017. gadā viņš ieguva Nobela prēmiju literatūrā par "romāniem ar lielu emocionālo spēku, kas atsedz tukšumu zem mūsu iluzorās sajūtas par vienotību ar pasauli."
Biogrāfija
Katrs viņa romāns ir vai nu ticis apbalvots ar, vai arī nominēts kādai prestižai balvai. Par nozīmīgu ieguldījumu literatūrā franči rakstniekam piesķīra Chevalier de l'Ordre des Arts et des Lettres ordeni, bet itāļi — Premio Mantova.
Meždurečenska
Meždurečenska (ru) ir pilsēta Krievijā, Kemerovas apgabalā. Tajā dzīvo 103,8 tūkstoši iedzīvotāju. Tā atrodas Kemerovas apgabala dienvidaustrumos, 60 km uz austrumiem no Novokuzņeckas un 312 km uz dienvidaustrumiem no Kemerovas, vietā, kur Usas upe ietek Tomā (no tā cēlies pilsētas nosaukums — Междуреченск nozīmē ‘starpupe’.
Košice III
Košice III ir Slovākijas Košices apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Košices pilsētas austrumu daļa. Robežojas ar Košices apgabala Košices apkārtnes apriņķi, Košici IV un Košici I.
Stšelinas apriņķis
Stšelinas apriņķis (pl) ir apriņķis Polijas Lejassilēzijas vojevodistē. Robežojas ar Lejassilēzijas vojevodistes Zombkovices, Dzeržoņovas, Vroclavas un Olavas apriņķiem, kā arī Opoles vojevodistes Bžegas un Nisas apriņķiem.
Iča
Iča ir upe Latvijā, tā ietilpst Daugavas baseinā un ir viena no Aiviekstes labā krasta pietekām. Tā iztek no Mazā Čakšu ezera, netālu no Ilzeskalna. Iča tek cauri Balvu un Rēzeknes novadam un pa Ludzas novada robežu.
Vēsture
2013. gada oktobra vidū upē konstatēts toksisks piesārņojums, kura dēļ gājušas bojā zivis.
Augusts Valdis Vasiļonoks
Augusts Valdis Vasiļonoks (dzimis ) ir bijušais latviešu hokejists, uzbrucējs. Piedalījies 2012. gada Ziemas Jaunatnes Olimpiskajās spēlēs, kur individuālās meistarības disciplīnā izcīnīja zelta medaļu, kas ir pirmā Latvijas sportistu izcīnītā medaļa Jaunatnes Olimpiskajās spēlēs.
Spēlētāja karjera
Bērnībā trenējies daiļslidošanā, taču drīz pēc tam sācis trenēties hokejā. Spēlējis Russ Moskva jauniešu klubā Maskavā, Krievijā, klubā "Prizma Pārdaugava". Startējis Latvijas U-16 izlases sastāvā Red Bull turnīrā Zalcburgā.
SKS 32. ekspedīcija
'''SKS 32. ekspedīcija' (Экспедиция МКС-32; Expedition 32 jeb ISS-32'') bija Krievijas, ASV un Japānas kosmonautu ekspedīcija Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS).
Apkalpe
notika kosmosa kuģa Sojuz TMA-04M atvienošanās no stacijas, un 17. deptembrī tas nolaidās uz zemes.
Iziešanas atklātā kosmosā
20. augustā Genādijs Padalka un Jurijs Maļenčenko veica iziešanu kosmosā, kas notika no Pirs moduļa. Tika izmantoti skafandri Orlan-MK Nr. 5 un 6. Iziešana sākās ar stundas aizkavēšanos. Sagatavošanās laikā tika atklāta noplūde lūkās starp Pirs un Zvezda. Pēc tās novēršanas tika veiktas hermētiskuma papildu pārbaudes. Sākot ārpuskuģa aktivitāti, lūka tika atvērta 15:38 UTC. Pirmais uzdevums kosmonautiem bija pārnest kravas celtni Strela-2 (GStM-2) no Pirs uz moduli Zarja. Tā kā nākamā gada beigās Pirs moduli plānots atvienot no stacijas, lai atbrīvotu vietu jaunajam laboratorijas modulim, tad derīgās lietas no Pirs tiek pārnestas uz citiem moduļiem. Maļenčenko vadīja otru celtni Strela-1, pārvietojot Padalku ar Strela-2. Pēc tam abi piestiprināja celtni vajadzīgajā vietā. Tad Padalka mēģināja noņemt eksperimentu paketi, bet nevarēja to salocīt, tāpēc atstāja. Pēc tam viņi ķērās pie mikropavadoņa Sfera-53 sagatavošanas. Pavadonis tika palaists 18:29 UTC no iekārtas, kuru stacijā nogādāja kravas kuģis Progress M-15M. Sfera ir pasīvs lodes formas pavadonis 53 cm diametrā, kas paredzēts atmosfēras pretestības mērījumiem ar instrumentiem uz zemes; to stacijā nogādāja Progress M-16M. Pēc tam kosmonauti uz moduļa Zvezda uzstādīja piecus pretmeteorīdu paneļi, kurus stacijā divās pakās nogādāja Progress M-14M. Demontēts eksperimentu konteiners Biorisk-MSN. darba vietai uz moduļa Pirs uzstādīti atgāžņi. Lūka tika aizvērta 21:28 UTC. Slūžu kamerā spiediens tika atjaunots 21:33 UTC.
Ekspedīcijas otrā iziešana kosmosā notika 30. augustā, kurā piedalījās Sanita Viljamsa un Akihiko Hošide. Iziešana sākās 12:16 UTC (pārslēgšanās uz autonomo elektrobarošanu). Bija paredzēts 6,5 stundu laikā nomainīt elektrosistēmas bloku Main Bus Switching Unit 1 (MBSU 1), kas bija sabojājies 2011. gadā, novilkt elektrokabeļus no ASV segmenta uz Krievijas segmenta vietu, kur vēlāk tiks pievienots jauns laboratorijas modulis. Pēc tam vajadzētu uz manipulalora Canadarm2 nomainīt apgaismošanas un vadības bloku. Bija ieplānoti vēl citi darbi, ja laiks pietiktu.
MBSU 1 noņemšanas laikā grūtības sagādāja skrūves atskrūvēšana. Viņi ievēroja, ka skrūvju caurumos ir metāla skaidas. Pēc bloka noņemšanas un sapakošanas kosmonauti ar saspiestu gaisu iztīrīja skrūvju caurumus, bet tomēr neizdevās nostiprināt jauno bloku, jo divas skrūves nevarēja ieskrūvēt līdz galam. Līdz ar to bloka kontakti netika pilnībā savienoti. No citiem darbiem viņi paspēja tikai novilkt kabeli uz Krievijas segmentu. Iziešana beidzās 20:33 UTC. Tā kā remontdarbu laikā tika atslēgti divi saules bateriju segmenti, bet MBSU 1 netika pieslēgts, tika nolemts veikt vēl vienu iziešanu kosmosā, kas varētu notikt 4. septembrī.
Atkārtotu iziešanu kosmosā Sanita Viljamsa un Akihiko Hošide veica 5. septembrī. Tā sākās 11:06 UTC. Viņi noņēma MBSU 1 bloku un ar improvizetiem instrumentiem iztīrīja skrūvju caurumus. Tad viņiem izdevās līdz galam ieskrūvēt skrūves. Pēc tam viņi nomainīja apgaismošanas un vadības bloku uz Canadarm2.
Jonišķi
Jonišķi, agrākais latviskais nosaukums Jānišķe, ir pilsēta un pašvaldības centrs Lietuvas ziemeļos 39 kilometrus uz ziemeļiem no Šauļiem un 14 kilometrus uz dienvidiem no Latvijas robežas. Pilsētas centrs ir pilsētbūvniecības piemineklis. Pilsētā atrodas Sv. Jaunavas Marijas debesīs uzņemšanas baznīca (uzcelta 1901. gadā), sinagogu komplekss (kultūras piemineklis), darbojas kultūras centrs. Pilsētu šķērso dzelzceļš Šauļi - Rīga, lielākā pilsētas daļa atrodas uz austrumiem no dzelzceļa, rietumu daļā atrodas ģimenes dārziņi, Luterāņu un Otrā pasaules kara upuru kapsētas.
Jonišķi atrodas pie Audruves un Sidabras upēm, pilsētas ziemeļrietumos atrodas 2 dīķi — Jonišķu I (rietumu) dīķis un Jonišķu II (austrumu) dīķis.
Jonišķi ir lietuviešu ebreju izcelsmes britu aktiera Lorensa Hārvija (Laurence Harvey, līdz 1946. gadam Harijs (Lerijs) Skikne, 1928-1973) dzimtā pilsēta.
Nosaukums
Jonišķu nosaukums cēlies no Lietuvas dižkunga Sigismunda dēla Viļņas bīskapa Jāņa (,, 1499–1538) vārda, kas Reformācijas laikā 1526. gadā Livonijas pierobežā pie Kalneļu pilskalna lika uzcelt katoļu baznīcu. 1626. gadā uzcelta mūra baznīca tagadējās Jonišķu pilsētas centrā.
Vēsture
Līdz 13. gadsimta beigām Jonišķi atradās Zemgales valstī un netālu no tās atradās Sidrabes pilskalns (iespējams, tagadējais Kalneļu pilskalns 4 kilometrus uz rietumiem no pilsētas), kas pieminēts Atskaņu hronikas tekstā sakarā ar 1289. gada kauju starp zemgaļiem un Livonijas ordeni. Līdz pat 15. gadsimtam tā bija strīdus teritorija starp Livonijas ordeni un Lietuvas dižkunigaitiju un tās iedzīvotāji pieturējās pie senču ticējumiem. 1426. gada robežlīgumā starp Livonijas un Lietuvas valstīm pieminēts Sidoberes kalns (ein geberg Sydobber, Suddoberschen bergh).
Pirmās ziņas par Jonišķiem ir no 1523. gada, kad Viļņas bīskaps Jonas, no Žemaitijas bīskapa uzzinājis par Pērkona pielūdzēju lielo skaitu Livonijas ordeņa zemju pierobežā, 1526. gadā lika dibināt katoļu draudzi un uzcelt baznīcu, kas tika nosaukta viņa vārdā. Poļu-zviedru kara laikā Polijas-Lietuvas valdnieks Sigismunds III Vāsa 1616. gadā lika miestam piešķirt Magdeburgas tiesības. Pēc Lietuvas nonākšanas Krievijas impērijas varā, Jonišķus 1795. gadā piešķīra ķeizarienes Katrīnas II favorītam Platonam Zubovam, kas šeit saimniekoja līdz 1822. gadam.
Miesta uzplaukums sākās pēc lielceļa Rīga - Tilzīte - Kēnigsberga izbūves 1830. - 1857. gadā. 1897. gadā tajā dzīvoja 4774 iedzīvotāji, no kuriem 2272 bija ebreji, bija arī daudz latviešu, pastāvēja latviešu luterāņu draudze. Pirmā Pasaules kara laikā tika uzbūvēta dzelzceļa līnija Jelgava—Šauļi—Tilzīte. Pēc neatkarīgās Lietuvas Republikas nodibināšanas Jonišķiem 1923. gadā piešķīra pilsētas tiesības. No 1921. gada pilsētā darbojās latviešu vidusskola un vairākas latviešu biedrības, tika izdots laikraksts "Lietuvas Latvis".
Pēc 1940. gada 15. jūnija Lietuvas okupācijas un 16. jūnija PSRS valdības ultimāta Latvijas valdībai 1940. gada 17. jūnijā plkst. 9.00 Sarkanās armijas pārstāvis ģenerālpulkvedis Dmitrijs Pavlovs Jonišķu dzelzceļa stacijā sastapās ar Latvijas armijas pulkvedi Otto Ūdentiņu un plkst. 13:00 parakstīja Latvijas armijas kapitulācijas aktu, kas pieprasīja tās nepretošanos ienākošajām Sarkanās armijas daļām.
Astenosfēra
Astenosfēra (no izdomāta grieķu vārda a + sthenos - "bez spēka") ir viens no slāņiem, kas veido Zemi, atrodas zem litosfēras dziļumā no 60 - 210 kilometriem līdz 300 - 410 km. Daļa speciālistu astenosfēru uzskata par Zemes mantijas augšējo daļu, daļa - ka astenosfēra atrodas virs mantijas. Astenosfēru kā atsevišķu Zemes sfēru izdalīja tikai pēc Lielās Čīles zemestrīces viļņu analīzes - šī zemestrīce notika 1960. gada 22. maijā, kaut gan teorētiskos darbos uz astenosfēras eksistenci norādīja jau 1926. gadā.
Īpašības un sastāvs
Galvenās sastāvdaļas - līdzīgi, kā mantijai - olivīns, ortopiroksēni, špinelis un granāti. Blīvums - ap 3,3 g/cm³. No Zemes garozas to atdala Mohorovičiča robeža.
Astenosfēra ir "vāja" - mīksta, savukārt slāņi zem un virs tās ir cieti, tās materiāls ir ļoti karsts, taču lielā spiediena dēļ tas ir nevis šķidrs bet gan biezs, viskozs. Seismiskie viļņi, sasniedzot mīksto astenosfēru, ievērojami palēninās. Šī īpatnība seismologiem pirmajiem ļāva izdalīt astenosfēru, kuru viņi apzīmē ar nosaukumu "lēnā ātruma zona" - low velocity zone (LVZ). Šī zona gan atbilst augšējiem astenosfēras 100 km. Seismisko viļņu ātrums Zemes garozā ir 8,3 km/s, astenosfērā krīt zem 7 km/s un zem tās atkal pieaug, līdz Zemes kodolā tas ir 13,6 km/s.
Astenosfēra atrodas zem litosfēras - Zemes ārējās daļas, kas iesaistīta plātņu tektonikā un izostatiskajās svārstībās. Zem plānās okeāniskās Zemes garozas astenosfēra ir daudz tuvāk Zemes virsmai nekā zem biezās kontinentālās Zemes garozas. Pie vidusokeāniskām grēdām līdz tai ir tikai daži kilometri. Lielāko dziļumu astenosfēra sasniedz zem kratoniem.
Nozīme
Astenosfēras augšējā daļa kalpo par vidi, kurā pārvietojas tektoniskās plātnes. Augstās temperatūras un spiediena dēļ astenosfēra ir plastiska un tāpēc plātnes spēj tajā pārvietoties par vairākiem centimetriem gadā. Savā veidā astenosfēra kalpo arī kā konvekcijas plūsma, kas novada prom siltumu no Zemes centra.
No astenosfēras Zemes vulkāni iegūst izvirduma materiālu.
Igaunijas Centra partija
Igaunijas Centra partija (et) ir sociāli liberāla politiska partija Igaunijā.
Izveidojusies 1991. gadā no Igaunijas Tautas frontes, kad no tās bija atšķēlušās vairākas citas partijas. Partijas līderis ir Jiri Ratass, pašreizējais Igaunijas premjerministrs. Iepriekš to ilgstoši vadīja Edgars Savisārs, kādreizējais Tautas frontes vadītājs un bijušais Igaunijas valdības vadītājs (1990—1992), kā arī ekonomikas un komunikāciju ministrs pirmajā Andrusa Ansipa valdībā. Divas reizes ir bijis Tallinas mērs (2001-2004, 2007—2015).
Partija deklarē, ka tā pārstāv Igaunijas vidusšķiras intereses, tomēr liela daļa partijas panākumu vēlēšanās balstījusies uz tās līdera Savisāra harizmas.
Partija ir mēreni eiroskeptiska (2003. gadā partijas vairākums bija pret Igaunijas iestāšanos ES).
Partijai tiek pārmests populisms, bet Savisāram — autoritāras iezīmes, tomēr tā līdz 2007. gadam bija valdošajā koalīcijā. Vēlēšanās Centra partiju atbalstīja arī daļa Igaunijas krievu elektorāta (Igaunijas nepilsoņi drīkst piedalīties pašvaldību vēlēšanās).
Gaiduļu ezers
Gaiduļu ezers ietilpst Daugavas baseinā. Administratīvi tas atrodas Rēzeknes novada Ozolaines pagastā. Pēc hidroloģiskā režīma tas pieskaitāms caurteces tipa ezeriem. Tajā ietek strauts no Krivojes ezera un iztek strauts uz Kivku ezeru. Ezera spoguļvirsmas platība ir 66,1 ha. Pēc izcelsmes tas ir subglaciāls. Uz tā ir viena 0,1 ha liela sala. Ezera dibena struktūru veido galvenokārt māls un smilšmāls.
Ezera tuvumā atrodas skrajciemu tipa apdzīvotas vietas - Gaiduļi, Rubuļi un Križevņiki. Tā rietumu krastā izvietojušās vairākas viensētas. Ezers atrodas 5 km no Rēzeknes pilsētas un aptuveni 2,5 km attālumā no autoceļa A-13.
Ezera makrofīti ir niedres, meldri, kosas, puplakši, šaurlapu vilkvālītes, pameldri, ūdensrozes, lēpes, peldošās un visgarās glīvenes, daudzlapes, hāras, pūslenes, elši un elodejas.
Vilhelms Ostvalds
Vilhelms Ostvalds (de;  — ) bija vācbaltiešu ķīmiķis, filozofs. Viņš ir vienīgais Latvijā dzimušais un strādājušais Nobela prēmijas laureāts (1909), kas to saņēma par katalīzes pētījumiem, kā arī par fundamentālo principu izpēti attiecībā uz ķīmisko līdzsvaru un ķīmisko reakciju ātrumu.
Dzīvesgājums
Dzimis 1853. gadā Rīgā mucinieku meistara Gotfrīda Vilhelma Ostvalda (1824—1903) un viņa sievas Elizabetes Leiķeles (1824—1903) ģimenē. Viņa vecākais brālis Eižens Ostvalds bija mežzinātnieks, Latvijas Universitātes docents (1920). Mācījās Rīgas reālģimnāzijā (1864—1871). Ostvalds krievu valodu prata vāji, un, ģimnāziju beidzot, viņam nācās kārtot krievu valodas pēceksāmenu. Studēja ķīmiju Tērbatas Universitātē (TU) (1872—1875), iestājās studentu korporācijā Fraternitas Rigensis (filistrs). Pēc studiju beigšanas strādāja par asistentu TU Fizikas institūtā, tad TU Ķīmijas institūtā, kur aizstāvēja disertāciju (1878), tika habilitēts (1880) un ievēlēts par privātdocentu TU Ķīmijas institūtā (1880—1881). Jau Tērbatā izcēlās ar savām unikālajām prāta spējām un prasmi jaunas aparatūras izgudrošanā, 1877. gadā izveidojot piknometru — ierīci šķidruma blīvuma mērīšanai. 1880. gadā viņš apprecējās ar Helēnu fon Reiheri (Reyher), viņu ģimenē piedzima pieci bērni.
1881. gadā Ostvalds atgriezās Rīgā un strādāja par ķīmijas profesoru Rīgas politehnikumā (1881—1887), bija Rīgas Dabaspētnieku biedrības loceklis. Ķīmijas eksperimentu veikšanai viņš izgatavoja jaunu mēraparatūru — termostatu, reostatu un viskozimetru. Rīgas periodā viņš izdeva "Vispārīgās ķīmijas mācību grāmatu" (Lehrbuch der Allgemeinen Chemie, 1884).
Baltijas pārkrievošanas laikā 1885. gadā Ostvalds izstājās no Krievijas Ķīmijas un fizikas biedrības, kur bija uzņemts ar D. Mendeļejeva un A. Butļerova ieteikumu. Kad 1887. gadā Leipcigas Universitātē atbrīvojās fizikālās ķīmijas profesūra (tolaik vienīgā fizikālās ķīmijas profesūra Vācijā) katedru piedāvāja 34 gadus vecajam Vilhelmam Ostvaldam. Leipcigas Universitātē viņš kopā ar saviem līdzstrādniekiem izveidoja moderno fizikālo ķīmiju. Kā galvenie atklājumi ir uzskatāmi darbi par katalīzi, ķīmisko līdzsvaru, ķīmiskās reakcijas ātrumu. 1904. gadā viņu aicināja uzstāties pasaules Zinātnes un Mākslas kongresa filozofijas sekcijā Sentluisā. Vienu akadēmisko gadu Ostvalds lasīja lekcijas fizikālķīmijā un natūrfilosofijā Hārvarda Universitātē, Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā un Kolumbijas Universitātē (1905—1906). Leipcigas Universitātē viņam radās konflikts ar konservatīvi noskaņotajiem Filozofijas fakultātes profesoriem. Pēc atgriešanās no ASV 1906. gadā Ostvalds priekšlaicīgi emeritējās 53 gadu vecumā un atlikušo mūža daļu nodevās saviem vaļaspriekiem un natūrfilozofisko uzskatu attīstīšanai. 1909. gadā viņam piešķīra Nobela prēmiju ķīmijā. 1911. gadā Ostvalds tika uzņemts Leipcigas brīvmūrnieku ložā "Zu den drei Ringen", vēlāk viņš kļuva par lielložas "Zur aufgehenden Sonne" lielmeistara vietnieku, no 1914. gada par goda lielmeistaru.
Pirmā pasaules kara laikā apsīka viņa starptautiskie kontakti un Ostvalds pievērsās krāsu pētīšanai savā 1916. gadā izveidotajā mājas laboratorijā. Viņš bija kaislīgs gleznotājs, šim nolūkam viņš pats gatavoja krāsas un izstrādāja oriģinālu krāsu teoriju, kas ietekmējusi tādu gleznotāju kā Paula Klē un Pīta Mondriāna uzskatus.
Miris Leipcigas slimnīcā 1932. gadā, urna ar viņa pelniem iemūrēta klintī viņa zemes īpašumā "Enerģija" Grosbotenē (tagad Grimmas daļa) pie Leipcigas, kas kopš 2009. gada nosaukta par Vilhelma Ostvalda parku (Wilhelm-Ostwald-Park).
1989. gadā Leipcigā tika nodibināta Vilhelma Ostvalda ģimnāzija (Wilhelm-Ostwald-Gymnasium), 2003. gada 1. augustā Rīgā tika nodibināta Ostvalda vidusskola.
Zinātniskā darbība
Laikā, kad Ostvalds strādāja par ķīmijas profesoru Rīgā, par elektrolītu struktūru un disociācijas procesiem bija visai miglains priekšstats. Lai pārbaudītu savas hipotēzes, viņš izveidoja savu pētnieku komandu, uzaicinot uz Rīgu tolaik nepazīstamo zviedru ķīmiķi Svanti Arrēniusu un iesaistot darbā studentu Paulu Valdenu. Abi sekoja viņam līdzi uz Leipcigu, kur viņu panākumi drīz vien vainagojās ar pasaules slavu. Viņa Tartu un Rīgas perioda pētījumi šķīšanas teorijā noveda pie "Ostvalda atšķaidīšanas likuma" (Ostwaldsche Verdünnungsgesetz) postulēšanas 1888. gadā. Ap 1900. gadu Ostvalds ieviesis ķīmijā jēdzienu mols, lai apzīmētu katras vielas molekulāro svaru. 1902. gadā viņš patentēja slāpekļskābes iegūšanai izmantojamo "Ostvalda procesu", kas vēlāk kalpoja par pamatu mākslīgā mēslojuma un sprāgstvielu ražošanai.
Nikotīnskābe
Nikotīnskābe ir svarīgs ūdenī šķīstošs vitamīns, kura atvasinājums — nikotīnamīds — ietilpst svarīgu fermentu — dehidrogenāžu — kofermentu sastāvā un nepieciešams oksidēšanās procesu nodrošināšanai organismā. Nikotīnamīds (nikotīnskābes amīds) organismā viegli veidojas no nikotīnskābes fermentatīvās amidēšanās ceļā, tādēļ bioloģiskā vērtība abām vielām ir vienāda. Nikotīnskābi un nikotīnamīdu sauc arī par PP vitamīnu jeb niacīnu. PP vitamīns pieder pie B grupas vitamīniem un to senāk dēvēja arī par B3 vai B5 vitamīnu. Terminus 'B3 vitamīns' vai 'B5 vitamīns' nav ieteicams lietot, jo dažādos avotos šādi dēvēta arī pantotēnskābe. Nikotīnskābe ir balta pulverveida viela bez smaržas, ar vāji skābu garšu. Tās trūkums organismā izraisa smagu slimību — pelagru. Dzīvnieku organismā PP vitamīns var veidoties no aminoskābes triptofāna, tādēļ triptofāna nepietiekamība uzturā arī var novest pie PP avitaminozes. Organismā PP vitamīns uzsūcas tievajā zarnā.
Vēsture
Pelagra bija jau senos laikos pazīstama slimība, tā raksturīga nabadzīgiem cilvēkiem, kuri uzturā lieto galvenokārt kukurūzas miltus un cūku taukus. 19. gadsimtā ar to slimoja arī daudzās Eiropas valstīs. Eksperimentējot ar suņiem, 20. gadsimta 30. gados tika noskaidrots, ka pelagra attīstās, ja uzturā ir nepietiekams olbaltumvielu daudzums un it īpaši — ja ir maz triptofānu saturošu olbaltumvielu. Bez tam noskaidrojās, ka organisma normālai darbībai nepieciešams ne tikai triptofāns, bet arī kāda viela, ko nosauca par antipelagras vitamīnu vai PP vitamīnu (Pellagra Preventing).
Ķīmiskā uzbūve
Nikotīnskābe ir samērā vienkāršs savienojums — piridīna karboksiatvasinājums jeb piridīnkarbonskābe. Organiskajā ķīmijā šī viela bija pazīstama jau 19. gadsimtā, bet nebija zināma tās lielā bioloģiskā nozīme, ko noskaidroja 1934. gadā. Nikotīnskābes nosaukums cēlies no alkaloīda nikotīna, no kura to viegli iegūt, oksidējot laboratorijas apstākļos ar slāpekļskābi. Pirmo reizi tas tika veikts 1867. gadā. Cilvēkam nav fermentu, kas spētu šādi oksidēt nikotīnu, tādēļ nikotīna uzņemšana smēķējot nekādi nepapildina PP vitamīna krājumus organismā.
Nikotīnskābei ir divi struktūrizomēri — pikolīnskābe un izonikotīnskābe, kam nav bioloģiskas nozīmes. Šie izomēri atšķiras ar karboksilgrupas novietojumu piridīna gredzenā.
Iegūšana
Nikotīnskābi ķīmiski sintezē no piridīna caur tā ciānatvasinājumu jeb nikotīnskābes nitrilu. Vispirms piridīnu sulfurē, pēc tam sulfosāli sakausē ar nātrija vai kālija cianīdu. Piridīnu var arī bromēt un no iegūtā brompiridīnu maisījuma destilējot atdalīt 3-brompiridīnu, kuru reakcijā ar vara(I) cianīdu pārvērš nikotīnskābes nitrilā. Hidratējot šo nitrilu, rodas nikotīnskābes amīds. Nitrilu var arī hidrolizēt par nikotīnskābi.
Var vienkārši iegūt no hinolīna, to oksidējot līdz hinolīnkarbonskābei ar kālija permanganātu un daļēji dekarboksilējot.
Vēl vieglāk nikotīnskābi iegūt, ar permanganātu oksidējot 3-pikolīnu jeb metilpiridīnu.
Sintētisko kristālisko nikotīnskābi sauc par niacīnu; tas ir lēts produkts, ar ko var bagātināt kukurūzas miltus (pārtikas piedeva E375) un izmantot kā efektīvu līdzekli pelagras ārstēšanā.
Atrašanās pārtikas produktos
Visvairāk PP vitamīna satur cūku aknas — līdz 15,7 mg uz 100 g. Gandrīz tikpat daudz šī vitamīna ir liellopu aknās. Labi PP vitamīna avoti ir nieres, skumbrijas, svaigas sēnes, siļķes, cūkgaļa, zirņi, pupas, arī maize. Augu valsts produktos atrodama galvenokārt nikotīnskābe, dzīvnieku izcelsmes produktos — nikotīnamīds. Cilvēkam nepieciešams 15—20 mg PP vitamīna dienā. Jāņem vērā, ka organismā no 60 mg triptofāna var rasties 1 mg PP vitamīna. Lai izvērtētu PP vitamīna daudzumu uzturā, lieto jēdzienu 'niacīnekvivalents', kas ir tīrais PP vitamīns + PP vitamīns, kas radies no triptofāna.
PP vitamīns ir visai stabila viela, tā nesadalās temperatūras un vairāku citu faktoru iedarbībā, pārtiku apstrādājot.
Bioloģiskā nozīme
Nikotīnskābe nepieciešama dehidrogenāžu kofermentu biosintēzei. Tā ietilpst nikotīnamīda adenīndinukleotīda (NAD) un tā fosforilēšanās produkta NADF sastāvā. Audos nikotīnskābes amīds savienojas ar ribozofosfātu, bet radies mononukleotīds tālāk reaģē ar ATF, veidojoties NAD un pirofosforskābei.
Ja nikotīnskābes organismā pietrūkst, oksidēšanās procesi tiek traucēti un attīstās PP avitaminoze — pelagra. Sevišķi raksturīga pelagras pazīme ir ādas iekaisumi — dermatīti. Attīstās arī kuņģa un zarnu trakta bojājumi, smagos gadījumos — nervu sistēmas darbības traucējumi, līdz pat plānprātībai. Mūsdienās Eiropā sastopama pelagrai līdzīga kaite — pelagroīds, kam raksturīgas tikai ādas pārmaiņas.
Pārdozējot nikotīnskābes preparātus, rodas ādas apsārtums un dedzināšanas sajūta, kas ātri pāriet. Ilgstoši pārdozējot, iespējami aknu darbības traucējumi. Liekā nikotīnskābe izdalās ar urīnu N1-metilnikotīnamīda veidā. Šim savienojumam nepiemīt vitamīna īpašības un, tam veidojoties, tiek patērētas metionīna metilgrupas, tādēļ PP hipervitaminoze noved pie metionīna trūkuma organismā.
Lielās devās (ap 500 mg) nikotīnskābi izmanto kā medikamentu, kas samazina holesterīna līmeni, paplašina asinsvadus, palielina asiņu fibrinolītisko efektu. Tomēr nikotīnskābe, atšķirībā no nikotīnskābes amīda, ir vairāk alerģiska.
Sarkanzaļzilais krāsu modelis
Sarkanzaļzilais krāsu modelis jeb RGB krāsu modelis (no en — 'sarkans-zaļš-zils') ir krāsu modelis attēlu ģenerēšanai ekrānā. Šis krāsu modelis attēlo krāsas kā dažāda spilgtuma sarkanu, zaļu un zilu punktu sajaukumu. Kad spilgtums tiek paaugstināts (visas 3 krāsas tiek 100% izmantotas), rodas baltā krāsa. Savukārt, kad spilgtums tiek samazināts, tiek iegūtas pelēkas nokrāsas.
Sarkanzaļzilais ir aditīvais krāsu modelis, jo tas apraksta pozitīvo attēla veidošanas mehānismu. Praksē (piemēram, fotogrāfijā) tas nozīmē, ka pamatā ir melns fons. RGB krāsu modelis atbilst cilvēka acs redzes mehānismam.
Virānes pagasts
Virānes pagasts (līdz 1925. gadam Bučauskas pagasts) bija viena no Madonas apriņķa (līdz 1924. gadam Cēsu apriņķa) pašvaldībām tā ziemeļdaļā. Robežojās ar Madonas apriņķa Tirzas, Adulienas, Dzelzavas, Cesvaines un Kraukļu pagastiem, kā arī Cēsu apriņķa Druvienas pagastu. Pagasta valde atradās Virānē.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 1. augustā pagastā izveidoja Virānes ciema padomi. 1947. gada 16. oktobrī pagastu iekļāva jaunizveidotajā Gulbenes apriņķī. Ciema padomi likvidēja 1947. gada 18. novembrī, bet atjaunoja līdz ar pagasta likvidēšanu 1949. gada 31. decembrī, ciemu iekļaujot Cesvaines rajonā. Mūsdienās Virānes pagasta teritorija iekļauta Gulbenes novada Tirzas pagastā un Madonas novada Dzelzavas pagastā.
Juaņa
Juaņa (kods: CNY) ir oficiālā Ķīnas valūta. To izmanto visā Ķīnā, izņemot Honkongu un Makao. Ķīnieši savu valūtu sauc par žeņmiņbi (, piņjiņs: rénmínbì), kas tulkojumā nozīmē "tautas nauda". Savukārt ar vārdu "juaņa" (元, yuán) viņi apzīmē jebkuras valūtas pamatvienību. Centrālā banka, kas izdod valūtu, ir Ķīnas Banka.
2016. gada 1. oktobrī juaņa iekļauta Starptautiskā Valūtas fonda speciālo aizņēmuma tiesību (SDR) valūtu grozam.
10 (skaitlis)
10 (desmit) ir naturāls skaitlis, kas atrodas starp 9 un 11. Desmit ir bāze decimālajai skaitīšanas sistēmai, līdz šim visplašāk izmantotajai sistēmai skaitļu apzīmēšanai gan mutiskajā, gan rakstiskajā valodā. Tiek pieņemts, ka iemesls, kāpēc ir izvēlēts tieši skaitlis desmit, ir tāpēc, ka cilvēkam kopā ir desmit roku pirkstu.
Kādas mērvienības desmito daļu raksta kā 10-1 un tās apzīmēšanai lieto prievārdu deci-, piemēram, metra desmitā daļa ir decimetrs (cm), grama desmitā daļa ir decigrams (cg).
Katara
Katara (ar, Qaṭar, izrunā: ), oficiāli Kataras Valsts (دولة قطر, Dawlat Qaṭar) ir valsts Tuvajos Austrumos, Arābijas pussalas austrumos. Vienīgā valsts, ar ko tā robežojas, ir Saūda Arābija dienvidos. No pārējām debespusēm Kataru apskalo Persijas līcis.
Kataras ekonomiskā izaugsme ir balstīta gandrīz tikai uz naftas un dabasgāzes rūpniecību, kas aizsākās 1940. gadā. Valsts teritorijā atrodas pasaulē trešie lielākie dabasgāzes krājumi, kā arī ievērojami naftas krājumi.
Aizvēsture
Pirmie cilvēki Katarā apmetās pirms 50 000 gadu. Pussalā ir atrastas apmetnes un darbarīki, kas datējami ar akmens laikmetu. Ir atrasti Mezopotāmijas artefakti no aptuveni 6500. līdz 3800. gadam p.m.ē,
Agrīnais islāma periods (661—1783)
628. gadā Muhameds nosūtīja musulmaņu sūtni pie valdnieka Austrumarābijā, un lūdza, lai viņš un viņa padotie pieņem islāmu. Sūtnis izpildīja viņa lūgumu, un līdz ar to lielākā daļa reģiona arābu cilšu pieņēma islāmu. Gadsimta vidū, musulmaņiem iekarojot Persiju, Sasanīdu impērija sabruka. Umajādu laikā Katara tika uzskatīta par slavenu zirgu un kamieļu audzēšanas centru. 8. gadsimtā tā sāka gūt labumu no savas komerciāli stratēģiskās atrašanās vietas Persijas līcī un kļuva par pērļu tirdzniecības centru. Abasīdu laikmetā ievērojami attīstījās pērļu ieguves rūpniecība Kataras pussalā. Šajā laikā Kataras ostās apstājās kuģi, kas kuģoja no Basras uz Indiju un Ķīnu. Katarā ir atrasts Ķīnas porcelāns, Rietumāfrikas monētas un artefakti no Taizemes.
1320. gadā teritorija nokļuva Ormusa karalistes sastāvā, bet 1515. gadā Portugāles karalis Manuels I padarīja Ormusa karalisti par savu vasali. Portugāle 1521. gadā ieņēma ievērojamu daļu Austrumārābijas. 1550. gadā Al Hasas iedzīvotāji brīvprātīgi pakļāvās osmaņu valdīšanai, dodot priekšroku viņiem, nevis portugāļiem. 1670. gadā Bani Halida cilts un tās emirāts padzina osmaņus.
Bahreinas un Saūdu vara (1783—1868)
Kataras modernā vēsture nosacīti sākas 1766. gadā, kad uz pussalu no Kuveitas pārcēlās ģimenes, konkrēti Halīfu ģimene. Viņu apmetne izauga par nelielu pērļu niršanas un tirdzniecības centru. Halīfu dzimta 1783. gadā iekaroja netālo Bahreinu, kur viņi bija valdošā ģimene visu 20. gadsimtu. Pēc tam, kad Halīfu dinastija aizgāja no Kataras, valsti pārvaldīja vairāki pagaidu šeihi.
Pēc neatkarības pasludināšanas
Katara pasludināja neatkarību 1971. gada 3. septembrī. Iepriekšējie līgumi ar Lielbritāniju tika aizstāti ar draudzības paktu. Tajā pašā mēnesī Katara kļuva par Arābu līgas un Apvienoto Nāciju Organizācijas locekli. 1981. gadā emirāts pievienojās piecām Persijas līča kaimiņvalstīm, izveidojot Līča arābu valstu sadarbības padomi. Kataras karaspēks piedalījās Līča karā un Doha kalpoja par bāzi Francijas, Kanādas un ASV lidmašīnu ofensīvas uzlidojumiem pret Irāku un Kuveitu okupējušajiem Irākas spēkiem, bet pati valsts palika minimāli skarta šajā konfliktā.
Atkārtotie strīdi par naftas ieņēmumu sadali izraisīja 1995. gada apvērsumu, kura rezultātā pie varas nāca šeiha Halīfa dēls šeihs Hamads. Lai gan viņa tēvs pirms dažiem gadiem bija ļāvis Hamadam pārņemt ikdienas vadību, Halīfa apvērsumu apstrīdēja. Pirms Hamads pilnībā nostiprināja savu varu, viņam nācās pārciest 1996. gadā mēģinājumu veikt pretapvērsumu un ilgstošu tiesvedību ar tēvu par miljardiem dolāru lielo investēto naftas ieņēmumu likumīgām īpašumtiesībām, kas galu galā tika atrisināta ārpustiesas ceļā.