cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ģermāņi
Ģermāņu kultūra
Romieši ģermāņus pazina labi. Samērā sīki viņu dzīves veidu, sociālo struktūru, ticējumus un tradīcijas aprakstījis romiešu vēsturnieks Tacits savā 98. gadā izdotajā darbā Germania. Ģermāņi Romas impērijā bija labi pazīstami arī no praktiskās puses, jo viņiem bija cieši tirdzniecības sakari ar Vidusjūras reģiona tautām vēl kopš bronzas laikmeta. Ģermāņi no romiešiem aizguva arī daudzas zemkopības metodes, tehnoloģiju un iepirka no tiem daudzus darbarīkus. Romas impērijas laikā ģermāņu cilšu un klanu vienojošais pamats bija asinsradniecība. Cilšu pārvaldi parasti nodrošināja sapulce, kas sastāvēja no karavīriem. Tāpat kā citas Eiropas pagānu tautas ģermāņi ticēja vairākiem dažādiem dieviem. Galvenie starp tiem, kā jau zemkopju tautai, bija auglības dievi, skandināviem - Njords un Freirs. Skandināvu Tors (ģermāņu Donars) bija dievs, kas aizstāvēja zemkopjus pret ļauniem milžiem, neražu un citām likstām. Lielā cieņā skandināviem bija arī kara dievs Odins, pārējiem ģermāņiem — Votans. Tomēr ģermāņiem nebija priesteru — to lomu, varētu teikt — darba apvienošanas kārtībā, pildīja karavadoņi. Tādēļ viņiem ģermāņu ciltīs bija ļoti liela vara. Tas bija arī viens no iemesliem, kādēļ ģermāņi ilgi pretojās kristietībai — vienīgi goti samērā ātri pieņēma ariānismu.
Šņitnīki
Šņitnīki var būt:
Ģermāņi
Ģermāņu kultūra
Romas impērijas veidošanās sākumā, 5. gadsimtā pr.Kr., ģermāņu cilšu grupas, kurām bija kopīgi valodas pamati un tradīcijas, klejoja pa Eiropas rietumu un centrālo daļu. Ap 2. gadsimtu pr.Kr. ģermāņi jau bija apguvuši mūsdienu Vācijas ziemeļu daļu un Skandināvijas dienvidus. Seno Vidusjūras reģiona civilizāciju uzplaukuma laikā, bronzas un dzelzs laikmeta kultūru balsts citās Eiropas daļās bija, galvenokārt, lauksaimniecība. Tirdzniecība, tāpat kā amatniecība un pilsētas bija vēl vāji attīstīti. Ģermāņu dzīves veids droši vien īpaši neatšķīrās no Baltijas tautu senajām paražām. Jo tālāk uz ziemeļiem no Vidusjūras, jo zemāka bija saimniecības attīstība un agrīnākā stadijā bija sabiedrības, valsts un kultūras attīstības procesi. Šāda tendence izskaidrojama ar to, samazinoties gada vidējai temperatūrai virzienā uz ziemeļiem, klimats kļuva arvien nelabvēlīgāks, tādēļ pārtikas nodrošināšanas iespējas bija ierobežotākas. Tas bremzēja attiecīgo reģionu iedzīvotāju skaita palielināšanos, vispārējo saimniecības, politekonomiskās struktūras un kultūras attīstību.
Tomēr arī Eiropas ziemeļrietumos bija atsevišķas teritorijas ar samērā maigu klimatu, kas pat, izmantojot visai primitīvus darba rīkus, ļāva iegūt pietiekami stabilas ikgadējas ražas. Tās bija Ziemeļeiropas piejūras teritorijas, kuras ietekmēja siltā Golfa straume un tās turpinājums — Ziemeļatlantijas straume.
Ģermāņu ekspansija
Atsevišķas ģermāņu ciltis, pateicoties augstāk minētajiem relatīvi labvēlīgākajiem ģeogrāfiskajiem un klimatiskajiem faktoriem, bija pieaugušas skaitliski un izveidojušās par šī reģiona noteicošo spēku. Šīm ciltīm bija nepieciešamas jaunas teritorijas to tālākai attīstībai. Tās meklēja šīs teritorijas uz dienvidiem, kur bija labvēlīgāks klimats. Savos meklējumos ģermāņu ciltis kimri un teitoņi 2. gs. pr.Kr., aizkļuva līdz pat mūsdienu Francijas dienvidiem. Tomēr romieši pēc smagām cīņām viņus piespieda atkāpties.
Veiksmīgāka izrādījās cita ģermāņu cilts — suevi. Viņi iekaroja lielu mūsdienu Vācijas daļu, atspiežot tās pirmiedzīvotājus - ķeltus - uz dienvidrietumiem. Ģermāņu ciltis iekarotajās teritorijās ātri nostiprinājās. To skaits nepārtraukti palielinājās pateicoties arvien jauniem migrācijas viļņiem un tie turpināja virzīties arvien tālāk uz dienvidiem, līdz tie sastapās ar romiešiem, kas, savukārt, centās paplašināt savas impērijas robežas ziemeļu virzienā.
Starp romiešu un ģermāņu spēkiem sākās sīvas cīņas par teritoriju. Nozīmīga kauja notika Teiteburgas mežā mūsdienu Vācijas ziemeļrietumu daļā mūsu ēras 9. gadā. Šajā kaujā ģermāņi karavadoņa Armīnija (Arminius) vadībā pilnīgi sagrāva trīs romiešu leģionus. Teitoburgas kauja ir svarīga ar to, ka tās rezultātā bija pilnībā apturēta Romas impērijas ekspansija ziemeļu virzienā, tā pazaudēja visas teritorijas, ko tā pirms tam bija iekarojusi uz ziemeļiem no Reinas. Reina arī kļuva par Romas impērijas ziemeļaustrumu robežu. Savukārt ģermāņi pilnībā nostiprinājās uz ziemeļiem no Reinas.
Tomēr ar to ģermāņu ekspansija neapstājās. Trešā gadsimta otrajā pusē ģermāņu ciltis, it īpaši franki, arvien vairāk sāka iespiesties Romas impērijas teritorijās. Nespējot ar ģermāņiem cīnīties, Roma arvien biežāk meklēja ar tiem kompromisu, iesaistot ģermāņu, parasti franku, algotņus romiešu leģionos. Tas bija kļuvis arvien vairāk nepieciešami tādēļ, ka Romas impērijai arvien agresīvāk sāka uzbrukt citas klejojošās ciltis - huņņi, goti, vandaļi. Nemitīgo cīņu rezultātā Romas vara arvien vairāk vājinājās. To plosīja arī iekšējās pretrunas un cīņas par varu, impērija tuvojās sabrukumam, bet ģermāņi pa to laiku bija jau pakļāvuši Britāniju, Galliju un Spāniju.
Klasiskajā vēsturē šis Romas impērijas sabrukuma periods plašākā nozīmē nereti tiek dēvēts par Romas „barbarizāciju”. Tomēr var pamatoti apgalvot arī, ka tikpat lielā mērā šis bija barbaru „romanizācijas” periods. Tā, ar baznīcas starpniecību daudz ko no Romas un vēl agrāku civilizāciju sasniegumiem jaunizveidotās barbaru valstis pārņēma kā organiskus valsts un sabiedrības, politekonomiskās struktūras elementus. Roma bija sabrukusi, bet tās kultūras mantojums nepazuda nebūtībā. Neskatoties uz nežēlīgajiem Romas un ģermāņu kariem, pēdējie visā Senās Romas pastāvēšanas gaitā nepārtraukti pārņēma tās kultūru un saimniecības sasniegumus.
Ģermāņu adaptācijas process un Eiropas civilizācijas veidošanās dažādās bijušās Rietumromas teritorijās noritēja atšķirīgi. Visveiksmīgāk šis process aizsākās Itālijā, kur pēc pēdējā Romas imperatora Romula Augustula (Romulus Augustulus) nāves 476. gadā par Itālijas karali tika iecelts ģermāņu karavadonis Odoakrs. Savu militāro karjeru Odoakrs bija uzsācis romiešu armijā. Šeit viņš bija labi apguvis kara mākslu un izvirzījās kā spējīgs karavadonis. Taču Romā viņš neatgriezās, bet par savas karalistes galvaspilsētu padarīja Ravennu. Odoakram tomēr neizdevās izveidot pietiekoši spēcīgu karaļvalsti. Vienpadsmit gadus vēlāk Ravennu ieņēma ostgoti sava karaļa Teodorika (454—526) vadībā. Odoakrs tika nogalināts un Teodoriks ieņēma viņa troni.
Ak 4
Ak 4 (Automatkarbin 4) ir vācu triecienšautenes Heckler & Koch G3 zviedru versija.
1963. gadā Zviedrijas armijas bruņojumā tika iekļauta triecienšautene Ak 4. 1955. gadā šo triecienšauteņu ražošanu uzsāka kompānija Husqvarna Vapenfabrik un valsts arsenāls Carl Gustafs stads gevärsfaktori Eskilstūnā. Triecienšautene netika konstruēta Zviedrijā, to ražoja pēc licences. Militārais apzīmējums Ak 4 tika piešķirts tikai pēc iekļaušanas Zviedrijas armijas bruņojumā. Ražošanas licenci Zviedrijas valdība nopirka no Vācijas firmas Heckler & Koch, kas to saņēma no Spānijas militārā zinātniskās pētniecības centra CETME (Centro de Estudios Técnicos de Materiales Especiales). Centrs šo ideju ieguva no Mauser Werke konstruktoru biroja darbiniekiem.
Šnitniki
Šnitniki (arī Šņitnīki) ir ciems Ciblas novada Līdumnieku pagastā. Izvietojies pagasta austrumos starp Ļebedinca purvu un Kurjanku 9 km no pagasta centra Līdumniekiem, 26 km no novada centra Blontiem un 293 km no Rīgas. Ciemā ietilpst viena (2012) adrešu vienība (māja).
Parastā ieva
Parastā ieva (Prunus padus vai Padus avium) ir Latvijā bieži sastopams, rožu dzimtas koks vai krūms.
Apraksts
Tā ir neliels (līdz 15 m) koks vai krūms. Vainags blīvs. Lapas veselas, lielas, eliptiskas ar smailu pamatu un galu. Lapmala sīkzobaina. Ziedi ķekaros, smaržīgi, balti. Auglis - melni sārkans kaulenis. Zied maijā.
Izplatība
Parastā ieva ir Eiropā un Āzijā ļoti plaši izplatīta suga, aug arī dažviet Ziemeļāfrikā.
Pļaviņas (stacija)
No 2021. gada 1. jūnija pasažieru satiksme caur Pļaviņām līdz Madonai tiek nodrošināta katru dienu, bet līdz Gulbenei — piektdienās, sestdienās un svētdienās (atpakaļ uz Rīgu — divreiz sestdienās un vienu reizi svētdienās). Stacijā biļešu kase ir slēgta.
Nikolajs Frīdrihs fon Korfs
Nikolajs Frīdrihs fon Korfs (, ; 1710—1766) bija Kurzemes muižnieks, Krievijas Impērijas armijas ģenerālis (general en chef), diplomāts, krievu okupētās Austrumprūsijas gubernators (1758-1760), Pēterburgas policijas priekšnieks (Генерал-полицмейстер, 1761-1762).
Šņitņiki
Šņitņiki var būt:
Nikolajs Frīdrihs fon Korfs
Dzīvesgājums
Dzimis Priekules muižas īpašnieka Heinriha Kristapa fon Korfa (1672—1753) un viņa sievas Sofijas Eleonoras, dzimušas Hānas, ģimenē 1710. gada 18. maijā, cēlies no Kurzemes hercogistes muižnieku Korfu dzimtas. Pēc Kurzemes hercoga atraitnes Annas Ivanovnas kļūšanas par Krievijas ķeizarieni 1730. gadā viņš iestājās Krievijas Impērijas armijā. Ap 1740. gadu viņš apprecējās ar Katrīnas I brāļa Kārļa Skavronska meitu Katrīnu (Екатерина Карловна Скавронская) — un Elizabetes I māsīcu un piedalījās 1741. gada 6. decembra galma apvērsuma īstenošanā pret reģenti Annu Leopoldovnu. Tādēļ pēc Elizabetes kļūšanas par ķeizarieni viņu paaugstināja par Krievijas armijas ģenerālleitnantu, kuram 1742. gadā uzticēja atvest no Ķīles jauno troņmantnieku Šlēzvigas-Holšteinas hercogu Kārli Pēteri Ulrihu, vēlāko ķeizaru Pēteri III. Viņa radinieks Johans Albrehts fon Korfs tajā laikā bija Krievijas vēstnieks Dānijā un ziemeļvācu Hanzas pilsētās.
1744. gada septembrī viņam uzdeva lielā slepenībā pārvest Daugavgrīvas cietoksnī pie Rīgas ieslodzīto mazgadīgo Ivanu VI ar viņa ģimeni uz Oranienburgu Pēterburgas pievārtē, bet pēc tam uz Holmogoriem Arhangeļskas tuvumā. Septiņgadu kara laikā 1758. gadā ģenerāli Korfu 1758. gada 30. martā iecēla par krievu okupētās Austrumprūsijas ģenerālgubernatoru, 1760. gada beigās par Pēterburgas policijas priekšnieku. Pēc Pētera III kronēšanas par ķeizaru 1762. gada 5. janvārī viņu paaugstināja par ģenerāli anšefu (general en chef) un Krievijas policijas priekšnieku (Generalpolizeimeister). Tomēr 1762. gada 29. jūnija valsts apvērsuma laikā viņš nostājās Katrīnas II pusē un saglabāja savu amatu līdz pat savai nāvei 1766. gada 5. maijā.
Pļaviņas (stacija)
Vēsture
Staciju "Stukmaņi" (de) uzbūvēja līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Daugavpils būvniecību 1861. gadā. Ar Stukmaņu—Valkas šaursliežu dzelzceļa izbūvi 1899. gadā šeit sākās īpaša rosība. Kopš 1919. gada stacijas oficiālais nosaukums ir "Pļaviņas".
Otrā pasaules kara laikā staciju nopostīja, jauno stacijas ēku uzbūvēja 1950. gadā, kas darbojas arī mūsdienās.
Kopš 2015. gada 2. februāra dīzeļvilciens Rīga-Madona kursēja tikai 2 reizes nedēļā — piektdienas un svētdienas vakaros, bet atpakaļ Madona—Rīga sestdienas un pirmdienas agrajos rītos. Pārējās dienas dīzeļvilciens kursēja tikai līdz Pļaviņu stacijai. Līdz 2016. gada 1. jūlijam posmā Pļaviņas—Madona satiksmi nodrošināja ar šo vilcienu saskaņots AS "Pasažieru vilciens" organizēts autobuss, bet kopš 1. jūlija Madonas reģionālo maršrutu reisi saskaņoti ar vairākiem vilcieniem no Pļaviņu stacijas.
Kopš 2019. gada 8. jūnija maršruts Rīga—Pļaviņas pagarināts līdz Krustpilij (no 2021. gada 1. jūnija šis maršruts no Krustpils novirzīts uz Madonu).
NO 2019. gada 8. jūnija Madonas virzienā caur Pļaviņām bija izmainīts kustības saraksts — uz Madonu piektdienu vakaros, atpakaļ uz Rīgu sestdienu rītos, bet svētdienās reiss turp un atpakaļ.
Radara vēsture
Radara vēsture sākās 20. gadsimta pirmajā desmitgadē, kad zinātnieki izgudroja atstarošanas ierīces. 20. gadsimta 30. gados tika nodotas ekspluatācijā pirmās radiolokācijas stacijas.
Peredvižņiki
Peredvižņiki (ru) jeb Ceļojošo mākslas izstāžu biedrība (ru) bija krievu demokrātisko reālisma mākslinieku apvienība, kas darbojās no 19. gadsimta beigām līdz 20. gadsimta sākumam. Perevižņiki darbojās pretēji tā laika valdošajiem oficiālā akadēmisma pārstāvjiem, iedvesmojoties no tautiskuma idejām. Par apvienības radītājiem ir uzskatāmi gleznotāji Grigorijs Mjasojedovs, Ivans Kramskojs, Nikolajs Ge un Vasilijs Perovs. Peredvižņiki savā pastāvēšanas laikā aktīvi veica apgaismības darbību, rīkojot ceļojošās mākslas izstādes, pateicoties kurām vēlāk biedrība ieguva savu nosaukumu peredvižņiki.
Vēsture
1863. gada 9. novembrī četrpadsmit Pēterburgas ķeizariskās mākslas akadēmijas studenti, kuri bija pielaisti konkursam par pirmo zelta medaļu, vērsās akadēmijas padomē ar lūgumu mainīt konkursa noteikumus, uzdotās skandināvu mitoloģijas "Odina dzīres Valhallā" sižeta gleznas radīšanu pret paša gleznotāja izvēlētas tēmas gleznas radīšanu. Akadēmijas padome šo lūgumu atteica, kā rezultātā četrpadsmit minētie studenti pameta akadēmiju, kas vēsturē zināma kā "Četrpadsmitu dumpis". Šie studenti, vēlākie krievu reālisma gleznotāji un ceļojošie mākslinieki, protestējot pret akadēmiskajiem ierobežojumiem, izveidoja mākslinieku kooperatīvu, kas vēlāk pārtapa sabiedrības ceļojumu mākslas izstādēs. Apvienība izveidojās 1870. gadā Sanktpēterburgā Ivana Kramskoja, Nikolaja Ge, Grigorija Mjasojedova un Vasilija Perova vadībā. Mākslinieku galvenā pulcēšanās vieta bija Sanktpēterburgas mākslas akadēmija.
Radara vēsture
Kristiāns Hīlsmeijers
1904. gadā Kristiāns Hīlsmeijers Vācijā un Nīderlandē demonstrēja radio atbalss pielietojumu, lai meklētu kuģus, kas ļautu izvairīties no sadursmēm. Viņa risinājums bija vienkārša dzirksteļstarpa, kura tika tēmēta, izmantojot daudzpolu antenu. Kad divas taisnās antenas uztvēra atstarojumu, iezvanījās zvans. Sistēma noteica kuģu esamību 3 km radiusā, un Hīlsmeijers plānoja uzlabot savu iekārtu, palielinot tās darbības radiusu līdz 10 km. Iekārta nesniedza attāluma informāciju - tikai brīdinājumu par netālu metāla objektu un to bija paredzēts periodiski iedarbināt, lai pārbaudītu netālu kuģu esamību sliktos laikapstākļos. Viņš patentēja šo iekārtu, nosaucot to par telemobiloskopu, tomēr, tā kā kuģniecības neizrādīja sevišķu interesi, izgudrojuma ražošana netika uzsākta.
Peredvižņiki
Darbība
Vairākus gadus pēc apvienības dibināšanas lielākā daļa no šiem četrpadsmit cilvēkiem veidoja kodolu, kas izveidojās par "klejojošo izstāžu biedrību". Peredvižņiki nolēma īstenot savas idejas praksē, rīkojot ceļojošās izstādes visā Krievijas Impērijā. Viņi nodibināja jaunu māksliniecisko kodu, kas balstījās nevis uz tīru estētiskām un tās interpretētām Černiševska idejām, bet gan uz sociālo un politisko kritiku, izstrādājot uzsvaru uz to, ka ieguldītais darbs vienmēr dos lielākus panākumus. Apvienība savā darbībā pierādīja to, cik māksla ir nepieciešama sabiedrībai, kā arī noraidīja akadēmiskās tradīcijas filozofiju "māksla mākslas dēļ". Kā reālisma mākslas piekritēji, gleznotāji parādīja daudzpusīgus sociālās dzīves raksturus. Savos mākslas darbos mākslinieki atklāja ne tikai nabadzību un ciešanas, bet arī tautas dzīves veida skaistumu, stingrību, rakstzīmes un izturību. Par peredvižņiku uzplaukuma periodu ir uzskatāms laika posms no 1870. līdz 1890. gadiem, kad tika palielināts dabiskums un attēlu brīvība, kā arī izstrādāta arvien plašāka darbības joma. Radot darbus, izvēlējās brīvākus, plašāka veida darbus ar gaišu paleti, attēlojot gaismas, atšķirībā no tradicionālās tumšās paletes. 19. gadsimta nogalē peredvižņikiem sākās norieta laiks, daži mākslinieki savos darbos sāka atspoguļot sociālisma idejas, parādot strādnieku šķiru līmeņus un atšķirības, vēlāk viņu tradīcijas pārtapa sociālistiskā reālismā.
Radara vēsture
Nikola Tesla
1917. gada augustā Nikola Tesla ieteica frekvences un jaudas līmeņu principus vienkāršām radaru iekārtām. 1917. gadā The Electrical Experimenter Tesla detalizēti aprakstīja šos principus:
Tesla ieteica arī elektromagnētisko viļņu pielietojumu kopā ar atstarotiem virsmas viļņiem, lai noteiktu relatīvo stāvokli, ātrumu un kursu kustīgam objektam, kā arī citas mūsdienu radara koncepcijas.
Tesla sākotnēji ieteica radiolokācijas pielietojumu zemūdeņu meklēšanā (kam patiesībā radars nav piemērots) ar fluorescentu ekrāna indikatoru.
Peredvižņiki
Pazīstamākie peredvižņiki
Mākslinieku vidū ir minami Ābrams Arhipovs, Iļja Repins, Ivans Šiškins, Īzaks Levitāns, Valentīns Serovs, Nikolajs Kasatkins, Nikolajs Kuzņecovs, Arhips Kuindži, Ivans Kramskojs, Aleksandrs Litovčenko, Grigorijs Mjasojedovs, Leonīds Pasternaks, Vasilijs Perovs un Sergejs Vinogradovs.
Radara vēsture
Compagnie Générale de Télégraphie Sans Fil (CSF)
1927. gadā Camille Guitton un Pierret eksperimentēja ar īsiem viļņu garumiem līdz pat 16 cm. Citi inženieri, Mesnijs un Deivids, kopš 1931. gada atkārtoti novēroja, ka lidmašīna, kas lido starp raidītāju un uztvērēju, rada sakaru traucējumus. Šis novērojums bija pamatā iekārtai, kura tika nodota ekspluatācija 1935. gadā, un kuru izmantoja Francijas bruņoto spēku radiosakaru daļa, lai noteiktu lidmašīnas, kuras lido pār noteiktu zonu.
1934. gadā Henri Guitton (Camille Guitton dēls) atsāka sava tēva eksperimentus pēc tam, kad 1930. gadā ASV jūras izpētes laboratorija bija sniegusi savas sākotnējās atskaites un uzlaboja magnetronu. Emile Girandeau, vēl viens CSF inženieris, savās liecībās atklāja, ka tolaik CSF gatavojās veidot radaru sistēmas, "kas balstītas uz Teslas principiem". 20. jūlijā CSF saņēma Francijas patentu nr.788795 "Jauna sistēma šķēršļu noteikšanai un tās pielietojumu" par iekārtu, kas noteica šķēršļus (aisbergus, kuģus, lidmašīnas), izmantojot magnetrona ģenerētus ultraīsviļņu impulsus. Radara testēšanu veica no 1934. gada novembra līdz decembrim uz kravas kuģa "Oregon", izmantojot divus raidītājus - viens no tiem darbojās 80 cm viļņu garumā, bet otrs - 16 cm. Krastus bija iespējams noteikt 10-12 jūras jūdžu attālumā. Galarisinājumam tika izvēlēts īsākais viļņa garums, un to uzstādīja lainerim Normandie 1935. gada vidū.
Jūras izpētes laboratorija
1922. gada rudenī ASV Jūras izpētes laboratorijas darbinieki Alberts H. Teilors un Leo C. Jangs veica sakaru pētījumus, kuru laikā konstatēja, ka kāds koka kuģis, kurš atradās Potomakas upē, radīja traucējumus viņu raidītajos signālos. Patiesībā šie zinātnieki demonstrēja pirmo nepārtrauktā viļņa interferences radaru ar atsevišķām raidīšanas un uztveršanas antenām. 1930. gada jūnijā šīs pašas laboratorijas darbinieks Lorenss A. Hilands ar šāda tipa radara palīdzību noteica lidmašīnas esamību. Vienkāršs viļņu interferences radars var noteikt objekta esamību, bet nevar noteikt tā atrašanās vietu vai ātrumu. Šim nolūkam bija jāgaida, līdz tika izgudrots pulsa radars un atbilstošas signālu kodēšanas tehnoloģijas, lai saņemtu nepieciešamo papildinformāciju no nepārtrauktā viļņa signāla.
Roberta M. Peidža vadītie pulsa radara eksperimenti Jūras izpētes laboratorijā notika 1934.-1935. gadā. 1936. gada 28. aprīlī tika demonstrēts laboratorijas pirmais pulsa radars, kurš darbojās 2,5 jūdžu radiusā, tomēr tā paša gada jūnijā darbības radiuss tika palielināts līdz 25 jūdzēm. Šis radars darbojās, izmantojot zemfrekvences signālus, vismaz pēc mūsdienu standartiem, tādēļ tam bija nepieciešamas lielas antenas, kas padarīja to nepraktisku pielietojumam kuģos un lidmašīnās.
Roberts Vatsons-Vats
1915. gadā Meteoroloģiskajā birojā par meteoroloģistu sāka strādāt Roberts Vatsons-Vats. Strādājot meteoroloģiskajā stacijā Alderšotā, Hempšīrā, Anglijā, viņš izstrādāja metodi, kas ļāva izmantot zibens spērienu radītos radio signālus, lai noteiktu negaisu atrašanās vietas. Šo ātro signālu virziena noteikšanas problēmas radīja nepieciešamību izmantot rotējošas virzienantenas, un kopš 1923. gada - arī osciloskopus, lai attēlotu to saņemto informāciju. Operatoram bija periodiski jārotē antenu un jāvēro, vai osciloskopā parādās "zibšņi". Tā bija iespējams noteikt vētras virzienu. Šajā brīdī vienīgā trūkstošā radara detaļa bija raidītājs.
Ap 1934. gadu Vatsons-Vars radio izpētes jomā bija pazīstams kā Ditonas parka Radio izpētes stacijas vadītājs. Viņu apciemoja Gaisa ministrijas darbinieks H.E. Vimperis, kurš apjautājās par iespējām pielietot radio, lai radītu 'nāves staru', pēc tam, kad bija dzirdējis, ka Vācijā esot izdevies radīt līdzīgu iekārtu. Vats atbildēja, ka tas diez vai ir iespējams, norādot, ka 'visa vērība tiek koncentrēta joprojām sarežģītajai, tomēr cerīgākajai problēmai - izstrādāt metodi, kas ļautu uztvert atstarotos radioviļņus. Vatsons-Vars un viņa asistents Arnolds Vilkins 1935. gada 12. februārī publicēja atskaiti par šo tēmu - Lidaparātu noteikšana ar radio metodēm.
1935. gada 26. februārī Vatsons-Vats un Arnolds Vilkins novērotājam no Gaisa ministrijas komitejas demonstrēja lidmašīnas noteikšanu. Iepriekšējā dienā Vilkins laukā blakus Augšstovei Ziemeļhemptonšīrā bija uzstādījis uztvērējiekārtas, kuras tika izmantotas, lai noteiktu Handley Page Heyford bumbvedēju līdz pat 8 jūdžu attālumā, izmantojot radioviļņus, kuri atstarojās no netālu esošā Deiventrijas BBC īsviļņu raidītāja, kurš darbojās 49 m viļņu garumā. Šīs pārliecinošās demonstrācijas, kas kļuva zināma kā Deiventrijas eksperiments, rezultātā Lielbritānijā nekavējoties tika uzsākta radara ieviešana.
Hanss Holmans
Tikmēr Vācijā Hanss Holmans bija jau kādu laiku pētījis mikroviļņus, kas vēlāk kļuva par gandrīz visu radara sistēmu pamatu. 1935. gadā viņš publicēja Ultraīsviļņu fizika un tehnoloģijas, kas pasaules zinātnieku aprindās kļuva par vispāratzītu darbu. Tolaik viņam interesēja šo tehnoloģiju izmantošana sakaru sistēmās, tomēr Holmans kopā ar savu partneri Hansu-Karlu fon Vilisenu strādāja arī pie radariem līdzīgām sistēmām.
1935. gada vasarā tika izstrādāts pulsa radars, ar kuru tika noteikts kuģis Königsberg 8 km attālumā ar precizitāti līdz 50 m - pilnīgi pietiekoši mērķēšanai. Šī pati sistēma spēja noteikt lidmašīnu 500 m augstumā 28 km attālumā. Šoreiz militārie ieguvumi nepalika nepamanīti, pēc kā tika uzsākta zemes un jūras versiju ražošana kā Freya un Seetakt.
Otrais pasaules karš
Otrā pasaules kara sākumā gan Lielbritānija, gan Nacistiskā Vācija zināja viena par otras panākumiem "staru kaujā". Abas valstis intensīvi interesējās viena par otras atklājumiem šajā jomā un par atbilstošajām iekārtām. Tomēr tikai Lielbritānijā pilnībā izprata šīs sistēmas noderīgumu, tā kā, lai arī vācu sistēmas bija tehnoloģiski pārākas (tās darbojās daudz īsākos viļņu garumos), tikai Lielbritānija uzsāka radaru un attiecīgu vadības sistēmu masveida ieviešanu.
Izpēti uzsāka sera Henrija Taizarda Aeronautikas izpētes komiteja 1935. gadā, un kopš 1940. gada izpēte tika veikta Telekomunikāciju izpētes iestādē, tomēr liela daļa nopelnu pieder Vatsonam-Vatam, kurš novērsās no radara tehniskās puses, lai izveidotu pielietojamu iekārtu tīklu, kā arī organizāciju, kas tos izmantotu. Pēc demonstrācijas, kurā radara operatori centās noteikt "uzbrūkošu" bumbvedēju, viņš saprata, ka galvenā problēma nav iekārtās, bet gan darbinieku pārslodzē. Ap 1940. gadu Vats bija izveidojis daudzslāņu organizāciju, kas efektīvi veida informācijas nodošanu un bija spējīga izsekot lielam daudzumam lidmašīnu.
Mājas ķēde
Īsi pirms Otrā pasaules kara sākuma gan Lielbritānijas dienvidu un austrumu piekrastēm tika izveidotas vairākas radaru stacijas, zināmas kā mājas ķēde (Chain Home vai CH). Kā jau varēja sagaidīt no pirmās ieviestās radaru sistēmas, CH bija ļoti vienkārša sistēma. Raidīšana tika nodrošināta, izmantojot divus 300' (100 m) augstus tērauda torņus, kas savā starpā bija savienoti ar kabeļiem. Raidīšanas jaudu nodrošināja jaudīgs 200 kW raidītājs (vēlāk 800 kW), kas raidīja 50 MHz frekvencē. Uztveršanai tika izmantots otrs, 240' (73 m) koka torņu komplekts, kurā bija uzstādītas vairākas antenas dažādos augstumos - līdz par 215' (65 m). Lielākajai daļai staciju bija vairāk kā viens katras antenas kompekts, pie kam katra bija noskaņota raidīšanai citā frekvencē.
CH radara uztverto informāciju nolasīja ar osciloskopu. Raidot pulsu, osciloskops uzsāka sava stara horizontālu kustību. Uztvērēja uztvertais signāls tika pastiprināts un izmantots osciloskopa vertikālās ass kustībām, līdz ar to uztvertā lidmašīnā novirzītu staru augšup, radot "zibsni" uz ekrāna. Attālums no ekrāna kreisās puses - to mērīja ar nelielu lineālu ekrāna apakšdaļā - norādīja attālumu līdz mērķim. Rotējot uztvērēja antenas, cenšoties panākt, lai "zibsnis" uz ekrāna pazustu, bija iespējams noteikt mērķa virzienu, kamēr "zibšņa" augstums norādīja aptuvenu informāciju par noteikto lidmašīnu skaitu. Salīdzinot signāla stiprumu no dažādos augstumos izvietotajām uztvērējantenām, bija iespējams aptuveni noteikt lidmašīnu lidojuma augstumu.
CH izrādījās ārkārtīgi efektīga Kaujas par Britāniju laikā, un to bieži uzskata par galveno palīgu, kas ļāva britu Karaliskajiem gaisa spēkiem (Royal Air Force jeb RAF) sakaut daudz lielākos vācu Luftwaffe spēkus. Kamēr Luftwaffe spēkiem bija jāmeklē RAF iznīcinātājus, RAF lidotāji precīzi zināja vācu bumbvedēju atrašanās vietu un varēja sakopot visus savus iznīcinātāju spēkus, lai tos likvidētu. CH mūsdienu izpratnē bija spēka daudzkāršotājs, ļaujot RAF iznīcinātājiem darboties efektīvāk, nekā, ja tie būtu daudz lielāki, bet darbotos ar tikpat zemu efektivitāti, kā vācieši.
Jau ļoti agrīnā kaujas stadijā Luftwaffe veica nelielu uzlidojumu sēriju dažām CH radara stacijām, tomēr to darbība jau dažu dienu laikā tika atjaunota. Tikmēr citas sistēmas turpināja raidīt radaram līdzīgus signālus, lai maldinātu vāciešus, ka sistēmas turpina darbu. Vēlāk vācieši pārtrauca mēģinājumus bombardēt šīs radara stacijas. Luftwaffe acīmredzami nekad tā arī neizprata radara nozīmi RAF kaujasspēju paaugstināšanā - pretējā gadījumā viņi būtu britu radara staciju iznīcināšanai piešķīruši daudz augstāku prioritāti. Ir skaidrs, ka Vācijas gaisa spēki spēja uz ilgu laiku iznīcināt britu radara sistēmu, tomēr viņi to nedarīja.
Lai izvairītos no CH sistēmas, Luftwaffe ieviesa citas taktikas. Viena no tām bija tuvoties Lielbritānijai, lidojot ļoti zemu - zem radara staciju uztveršanas augstuma. Ar to cīnījās, izmantojot mazāka attāluma radara stacijas, kas bija uzbūvētas pašā krasta un bija zināmas kā Chain Home Low (CHL). Šie radari sākotnēji bija paredzēti flotes mērķu noteikšanai un zināmi kā Coastal Defence jeb Krasta aizsardzība (CD), tomēr to šaurākie stari nozīmēja arī to, ka tie spēja noteikt mērķus daudz tuvāk zemei, neuztveros atstarojumu no zemes (vai ūdens). Atšķirībā no lielākajām CH sistēmām, CHL bija jārotē arī raidītāja antenu - ne tikai uztvērēja. To veica manuāli, izmantojot ar pedāļiem darbināmu sistēmu, kuru darbināja Sieviešu Gaisa palīgspēki, līdz 1941. gadā tika uzstādīta labāka, motorizēta sistēma.
Zemes vadības pārtveršana
Līdzīgas sistēmas vēlāk tika pielāgotas darbam ar jauna tipa ekrānu, lai izveidotu Zemes vadības pārtveršanas stacijas, kuras ieviesa, sākot ar 1941. gada nogali. Šajās sistēmās antena tika rotēta mehāniski, un tām sekoja displejs operatora pultī, t.i., tā vietā, lai redzētu vienu līniju displeja apakšdaļā no kreisās puses uz labo, līnija tika rotēta tādā pat ātrumā, kā antena.
Rezultātā tika iegūts divdimensionāls attēls gaisa telpai ap staciju, pie kam visas lidmašīnas bija redzamas kā punkti atbilstošā attālumā no ekrāna centra. Šie tā sauktie plāna pozīcijas indikatori (Plan Position Indicators jeb PPI) būtiski vienkāršoja operatora darbu, sekojot mērķim. Šāda sistēma ar rotējošu līniju ir tas, ar ko lielākajai daļai arī mūsdienās saistās radara ekrāns.
Gaisa pārtveršana
Tā vietā, lai izvairītos no radariem, Luftwaffe sāka izvairīties no iznīcinātājiem, veicot uzlidojumus naktī un sliktos laikapstākļos. Lai arī RAF zināja precīzu bumbvedēju atrašanās vietu, tie maz ko varēja darīt, kamēr iznīcinātāju piloti pretinieku lidmašīnas nevarēja redzēt.
Šī iespēja bija paredzēta jau iepriekš, un Edvards Džordžs Bouens jau 1936. gadā vadīja veiksmīgu programmu, kurā tika izstrādāta miniatūra radara sistēma, kas derīga uzstādīšanai lidmašīnās. To nosauca par Gaisa pārtveršanas (Airborne Interception jeb AI) iekārtu. Tajā pat laikā Bouens izstrādāja radara iekārtas, kas ļāva lidmašīnām noteikt zemūdenes, t.s. Air to Surface Vessel (ASV) iekārtu, kas deva būtisku ieguldījumu vācu zemūdeņu sakāvē.
Sākotnējie AI komplekti bija pieejami 1941. gadā un tika uzstādīti Bristol Blenheim lidmašīnām, kuras ātri vien aizstāja ar modernākajām Bristol Beaufighter, tā ātri izbeidzot vācu nakts un sliktu laikapstākļu uzlidojums Anglijai. Mosquito nakts iznīcinātājus aprīkoja ar AI Mk VIII un vēlākām versijām, kā arī ar iekārtu "Serrate", lai ļautu tiem izsekot vācu nakts iznīcinātājiem pēc to Lichtenstein B/C un SN2 radaru emisijām, un iekārtu "Perfectos", kas izsekoja vācu IFF sistēmas. Tas viss ļāva Mosquito atrast un iznīcināt vācu nakts bumbvedējus. Lai cīnītos pret to, vācu nakts iznīcinātāji izmantoja Naxos ZR radaru detektorus.
Centimetru radars
Nākamais radara vēsturē nozīmīgais atklājums bija magnetrona izgudrošana. To izgudroja Rendels un Būts, Birmingemas universitātes darbinieki, 1940. gada sākumā. Tā bija neliela iekārta, kura spēja ģenerēt mikroviļņu frekvences daudz efektīvāk, kā iepriekš, ļaujot izstrādāt praktiski pielietojamu centimetru radaru. Centimetru radars ļāva noteikt daudz mazākus objektus, izmantojot daudz mazākas antenas, kā iepriekšējie, zemāku frekvenču radari.
Magnetrona, nelielu antenu un augstas izšķirtspējas kombinācija ļāva lidmašīnās uzstādīt mazus, augstas kvalitātes radarus. Tos bija iespējams izmantot jūras novērotājlidmašīnās, lai noteiktu pat tik mazus objektus, kā zemūdenes periskopus, kas ļāva lidmašīnām uzbrukt un iznīcināt iegrimušas zemūdenes, kuras iepriekš no gaisa nebija atrodamas. Centimetru topogrāfiskie radari, kā H2S uzlaboja sabiedroto bumbvedēju darbību stratēģiskās bombardēšanas laikā. Centimetru tēmēšanas radari bija daudz precīzāki, kā vecākās tehnoloģijas. Tie padarīja ar lielajiem lielgabaliem aprīkotos sabiedroto kaujas kuģus vēl bīstamākus, un, pateicoties nesen izstrādātajam tuvuma detonatoram, padarīja zenītartilēriju vēl bīstamāku uzbrūkošajai pretinieka aviācijai. Šie divi izgudrojumi, izmantoti kopā ar zenītartilērijas baterijām un novietoti vācu V1 lidojošās bumbas ceļā, iznīcināja lielāko daļu no tām, pirms tās sasniedza savu mērķi.
Britu nepieciešamība pēc magnetronu ražošanas lielos daudzumos bija tik liela, ka Edvards Džordžs Bouens kā radaru eksperts 1940. gadā tika nosūtīts Taizarda misijā uz ASV, kā rezultātā tapa MIT Radiācijas laboratorija, kurā iekārta tika attīstīta tālāk. Puse no Otrajā pasaules karā ekspluatācijā nodotajiem radariem bija izstrādāti Radiācijas laboratorijā - t.sk. vairāk, kā 100 dažādas radaru sistēmas ar kopējām izmaksām 1,5 miljardi ASV dolāru.
Vācija
Vācu izstrādnes bija līdzīgas Apvienotās Karalistes izstrādnēm, tomēr, šķiet, līdz pat kara otrajam gadam radaram Vācijā tika piešķirta daudz mazāka prioritāte. Freya radars patiesībā bija daudz labāks par CH radaru sistēmu Anglijā un, darbojoties 1,2 m viļņu garumā (10 reizes īsākā, kā CH), Freya sistēmas radari bija daudz mazāki un, neraugoties uz to, spēja piedāvāt augstāku izšķirtspēju. Kara sākumā ekspluatācijā bija nodotas tikai astoņas šādas iekārtas, nodrošinot daudz sliktāku pārklājumu.
Salīdzinot ar britu PPI sistēmām, vācu sistēma prasīja daudz intensīvāku darbu. Šo problēmu papildināja vienaldzīgā attieksme pret personālu. Pagāja zināms laiks, līdz Luftwaffe rīcībā bija pavēļu un kontroles sistēma, kas neatpalika no Vata izveidotās pirmskara sistēmas.
Šāda situācija neturpinājās ilgi. 1940. gadā RAF nakts uzlidojumi sāka kļūt traucējoši, un beidzot tika uzsākts darbs, lai novērstu šo problēmu. Jozefu Kamhūberu iecēla par Nakts bumbvedēju ģenerāli un uzdeva viņam izveidot Freya radara staciju "šūnu" tīklu Holandē, Beļģijā un Francijā. Katra šī tīkla, zināma kā Kamhūbera līnija, šūna sastāvēja no radara un meklēšanas prožektoriem, kā arī no viena galvenā un viena rezerves nakts iznīcinātāja. Kad tika noteikts bumbvedējs, kurš ielidojis šūnas "teritorijā", ar radara palīdzību prožektori tika virzīti tā, lai apgaismotu šo pretinieka lidmašīnu, pēc kā nakts iznīcinātāji spēja to ieraudzīt un notriekt.
Lai arī samērā efektīva, šī sistēma bija nederīga sliktos laikapstākļos un citās situācijās, kad nebija iespējams izmantot prožektoru gaismu. Lai risinātu šo problēmu, tika izstrādāts Würzburg radars. Würzburg bija nelielas distances radars, kas uzstādīts uz paraboliskas virzienantenas, kura bija jūtīga tikai vienā virzienā. Šo radaru nevarēja izmantot mērķu meklēšanai, tomēr, kad to novirzīja uz mērķi, izmantojot Freya radaru, tā spēja mērķi izsekot ar ārkārtīgu precizitāti - pēdējo modeļu precizitāte bija 0,2 grādi vai mazāk.
Katrai šūnai tika piešķirti divi Würzburg radari - viens, lai izsekotu mērķi, un otrs - lai vadītu nakts iznīcinātāju. Atzīmējot abu lidmašīnu atrašanās vietas, radio operatori varēja manuāli pievirzīt iznīcinātāju mērķim. Kamhūbera līnijas trūkums bija tāds, ka vienlaikus ar vienu Würzburg radaru bija iespējams izsekot tikai vienam bumbvedējam. Kad briti to saprata, bombardēšanas operācijas tika plānotas tā, ka visi bumbvedēji pārlidoja līniju en masse pār tik maz šūnām, cik iespējams. Šī bumbvedēju straume tika ieviesta 1942. gada vidū un nozīmēja to, ka tikai dažus nakts iznīcinātājus bija iespējams vienlaikus vērst pret uzlidojumu, un bumbvedēju zaudējumi tika radikāli samazināti.
Gaisa radari
Precīzās Freya un Würzburg sistēmas izmantošana ļāva Vācijai pieļaut nedaudz vienaldzīgāku attieksmi pret gaisa radara izstrādi. Atšķirībā no angļiem, kuru neprecīzā CH sistēma bija jāpapildina ar radara sistēmu lidmašīnā, Würzburg bija pietiekoši precīza, lai radars varētu atrasties uz zemes. Par to bija jāsamaksā, kad angļi izprata vācu radara sistēmu un gaisa radara sistēmas izstrāde kļuva daudz svarīgāka.
Agrīnā Lichtenstein BC sistēma tika ieviesta tikai 1942. gadā un, tā kā tā darbojās 2 m viļņu garumā, tai bija nepieciešamas lielas antenas. Ap šo laiku briti bija kļuvuši par ekspertiem vācu radaru traucēšanā un, kad ar BC radaru aprīkots Ju 88 nakts iznīcinātājs kādā miglainā naktī nosēdās Anglijā, bija nepieciešamas tikai pāris nedēļas, līdz šī sistēma tika padarīta par pilnīgi nederīgu. 1943. gada nogalē Luftwaffe sāka ieviest uzlabotu sistēmu SN-2, tomēr tai bija nepieciešamas lielas antenas, kas samazināja lidmašīnu ātrumu pat par 50 km/h. SN-2 traucēšanas metodes izstrāde aizņēma ilgāku laiku, tomēr arī tas tika paveikts. Tika izstrādāta arī centimetru radara sistēma Berlin, kura darbojās 9 cm viļņu garumā, tomēr tas notika tikai kara pēdējos mēnešos.
ASV
Ap 1940. gadu ASV flote bija izstrādājusi CXAM radaru, kurš bija ļoti līdzīgs britu CH sistēmai. 1940. gadā tika izstrādāts arī eksperimentāls 10 centimetru radars, tomēr tam bija nepietiekoša raidītāja jauda.
Lielākais grūdiens ASV radaru tehnoloģijai bija Taizarda misija 1940. gadā, kurā ASV saņēma britu tehnoloģiju - arī jaudīgo magnetronu, kā rezultātā tika izveidota MIT Radiācijas laboratorija, lielākais ASV izpētes centrs, kurā tā kulminācijas brīdī Otrajā pasaules karā tika nodarbināti 4000 darbinieki. Kad ASV iestājās Otrajā pasaules karā, ekspluatācijā esošā radara tehnoloģija bija osciloskopa tipa SCR-270 radars.
ASV flote 1942. gadā radīja neoloģismu un akronīmu RADAR. Šo akronīmu joprojām izmanto ASV flotē, tomēr, lai labāk aprakstītu radara komponentes, ir ieteikts izmantot jaunu akronīmu ARMPIT (Antenna, Receiver, Modulator, PowerSupply, Indicator, Transmitter - Antena, Uztvērējs, Modulators, Barošanas avots, Indikators, Raidītājs).
Aukstais karš
Pēc Otrā pasaules kara primārā kaujas "ass" bija Amerikas Savienotās Valstis un Padomju Savienība. Lai nodrošinātu agrīnu brīdinājumu pret uzbrukumiem, abas puses ieviesa lielus, arvien modernākus radaru tīklus arvien tālākās vietās. Pirmā šāda sistēma bija Pinetree Line, kuru ieviesa Kanādas teritorijā 1950. gados, un kuru kā rezerves sistēmas atbalstīja radari uz kuģiem un naftas platformām gar austrumu un rietumu piekrastēm. Pinetree Line bija vienkārša sistēma un to bija viegli traucēt, tādēļ tika ieviesta modernākā Mid-Canada Line (MCL) sistēma. MCL netika uzskatīta par militāri veiksmīgu, tādēļ Arktikā tika uzsākta DEW Line izbūve. DEW Line būvniecība joprojām tiek uzskatīta par vienu no 20. gadsimta loģistikas un civilās inženierijas sasniegumiem. 1950. gadu nogalē, lai brīdinātu par SKBR palaišanu, tika ieviesta Ballistisko lādiņu agrīnās brīdināšanas sistēma.
Vandaļi
Vandaļi ir viena no senākajām ģermāņu ciltīm, kas, kā uzskata daudzi vēsturnieki, pārcēlušies no Skandināvijas pāri Baltijas jūrai un apmetušies mūsdienu Polijas teritorijā ap 2. gadsimtu p.m.ē. Vēlāk vandaļi pārcēlās uz Oderas ieleju, kur tie uzturējās līdz 2. gadsimtam, bet sāka virzīties uz austrumiem, līdz izvietojās gar Donavas upi. Līdz ar citām ģermāņu ciltīm vandaļi 406. gadā iebruka Gallijā, bet, ilgi tur neuzkavējušies, virzījās tālāk uz dienvidiem, 409. gadā iekarojot Spāniju. Spānijā viņiem nācās cīnīties ar vestgotiem, kas arī pretendēja uz noteicošo lomu šajā reģionā, kā arī romiešu spēkiem, kas centās Spāniju arī turpmāk saglabāt kā savu provinci.
Meklējot mierīgāku zemi, kur apmesties, vandaļi pārcēlās uz Ziemeļāfriku. Tomēr arī šeit viņiem priekšā nostājās romiešu armija. Kaujās un tālos pārgājienos norūdītajiem vandaļiem izdevās romiešus sakaut un kļūt šajā reģionā par noteicošo spēku. Tā kā Romas impērija šajā laikā jau tuvojās sabrukumam, tā 422. gadā bija spiesta atzīt vandaļu neatkarību. Vandaļiem ar to nepietika, un viņi turpināja paplašināt savu Ziemeļāfrikas teritoriju. Tā, sākotnēji iekarotajam reģionam, kas aptvēra daļu mūsdienu Marokas un Alžīrijas piekrasti, viņi 439. gadā pievienoja arī Kartāgu. Kopumā vandaļi 33 gadu laikā no Reinas līdz Kartāgai bija pārvarējuši vairāk nekā 1300 km lielu attālumu.
Nostiprinājušies Ziemeļāfrikā, vandaļi izveidoja spēcīgu jūras floti un sāka laupīt visā Vidusjūras rietumu daļā, ieskaitot arī Romu, kuru viņi izlaupīja un nopostīja 477. gadā. Šajā gadā nomira vandaļu karavadonis Geiseriks, kura vadībā vandaļi izcīnīja vairumu savu uzvaru, un līdz ar viņa nāvi sākās šīs kareivīgās cilts noriets. Galīgi vandaļus 534. gadā sakāva Bizantijas ģenerālis Belisārs, un vandaļi drīz pārstāja eksistēt kā vienota tauta.
Mūsdienās vārdu «vandaļi» lieto, lai apzīmētu postītājus un laupītājus.
Kaļiņins
Kaļiņins (ru, no кали́на — 'irbene'; sieviešu dzimtē Kaļiņina (Кали́нина)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Radzimina
Radzimina (pl) - pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē 25 kilometri uz dienvidaustrumiem no Varšavas. Pilsētas pievārtē 1920. gadā Krievijas-Polijas kara laikā kaujas par Varšavu ietvaros notika Radziminas kauja, bet 2. pasaules kara laikā 1944. gadā no 1. līdz 10. augustam šeit notika tanku kauja starp padomju un vācu karaspēku. Šī sadursme Varšavas pievārtē deva signālu Varšavas sacelšanās sākumam. Pilsētā savus bērnības gadus pavadīja rakstnieks, Nobela prēmijas laureāts Īzaks Baševiss Zingers (1902-1991). Lingvista Jana Boduēna de Kurtenē (Jan Niecisław Baudouin de Courtenay, 1845-1929) dzimtā pilsēta.
Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija
Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija (ESAO), kas plašāk pazīstama pēc tās angliskās abreviatūras OECD (en), ir starptautiska attīstīto valstu ekonomikas organizācija, kura atzīst demokrātiskas un brīvā tirgus ekonomikas principus. OECD dibināšanas konvencija kā prioritāros darbības virzienus noteica dalībvalstu ekonomisko attīstību, finansiālo stabilitāti, dzīves līmeņa paaugstināšanu, nediskriminējošas daudzpusējas starptautiskās tirdzniecības attīstību, kas veicinātu arī pasaules ekonomikas attīstību. Organizācijas galvenā mītne atrodas Lamietas pilī (Château de la Muette) Parīzē.
Vēsture
Organizācija izveidota atbilstoši Māršala plānam 1948. gadā ar nosaukumu Eiropas ekonomiskās sadarbības organizācija (OEEC, Organisation for European Economic Co-operation). Tās sastāvā sākotnēji bija 16 Eiropas dalībvalstis (ieskaitot Turciju), vēlāk pievienojās VFR (1949) un Spānija (1958).
Pēc Aukstā kara beigām OECD pievienojās arī Meksika (1994), Čehija (1995), Ungārija (1996), Dienvidkoreja (1996), Polija (1996), Slovākija (2000), Čīle (2010), Slovēnija (2010), Izraēla (2010), Igaunija (2010), Latvija (2016) un Lietuva (2018).
No 28 Eiropas Savienības valstīm sarunas par iestāšanos OECD nav sāktas ar Kipru un Maltu.
Dalībvalstis
Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijā ir 36 dalībvalstis:
Santjago
Santjago ( vai Santiago de la Nueva Extremadura) ir pilsēta Čīles centrālajā daļā. Lielākā valsts pilsēta un tās galvaspilsēta, kaut arī valsts parlamenta vieta ir Valparaiso. Ietilpst Santjago Metropoles reģionā. Pilsētā dzīvo apmēram 40% no valsts iedzīvotājiem.
Vēsture
Santjago 1541. gada 12. februārī dibināja konkistadors Pedro de Valdivija, nosaucot par Santiago de la Nueva Extremadura. Pilsēta nedaudz cieta Čīles Neatkarības kara laikā no 1810. līdz 1818. gadam. 1818. gada 5. aprīlī pilsētas pievārtē tika izcīnīta Maipū kauja, kurā Hosē de Sanmartina vadītie neatkarības aizstāvji sakāva spāņu lojālistus.
1818. gadā Santjago kļuva par Čīles galvaspilsētu. 19. gadsimta pirmajā pusē pilsēta attīstījās lēni, tomēr gadsimta beigās, līdz ar salpetra atradņu izmantošanas sākumu, uzplauka Čīles ekonomika, un līdz ar to arī tās galvaspilsēta.
Augusto Pinočeta puča laikā kara aviācija bombardēja toreizējā Čīles prezidenta Salvadora Aljendes pili (La Moneda).
Cilvēki
Santjago dzimuši:
Sadraudzības pilsētas
Santjago sadraudzības pilsētas ir :
Frīzlande
Frīzlande (fy, ; nl, ) ir Nīderlandes province, kas atrodas valsts ziemeļos. Frīzlande robežojas ar piecām citām Nīderlandes provincēm — ar Groningenu, Drenti, Overeiselu, Flevolandi un Ziemeļholandi. Ziemeļos to apskalo Vatu jūra un Ziemeļjūra. Frīzlandes administratīvais centrs ir Leuvardena. 2020. gadā Frīzlandē dzīvoja 650 tūkstoši iedzīvotāju. Lielākā daļa no tiem pieder frīzu etniskajai grupai. Frīzlande no citām Nīderlandes provincēm atšķiras ar to, ka tai ir divas oficiālās valodas, tas ir, gan nīderlandiešu valoda, gan rietumfrīzu valoda. Frīzlande aizņem daļu no vēsturiskā Frīzijas reģiona; arī mūsdienās dažos avotos Frīzlande tiek saukta par Frīziju.
Lielākā Frīzlandes pilsēta ir tās administratīvais centrs Leuvardena. Nākamās lielākās Frīzlandes pilsētas ir Drahtena, Snēka un Hērenvēna. Administratīvi sīkāk Frīzlande dalās 18 pašvaldībās.
Administratīvais iedalījums
Kopš Frīzlande administratīvi sīkāk dalās 18 pašvaldībās (nīderlandiešu un fy). Pēc platības lielākā pašvaldība ir Dienvidrietumfrīzlande, bet pēc iedzīvotāju skaita — Leuvardena.
1546. gads
1546. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Zilā kurpīte
Zilā kurpīte (Aconitum napellus) ir daudzgadīgs Gundegu dzimtas lakstaugs.
Raksturojums
Augums liels 50—120 cm. Sakne bumbuļveida. Stumbrs stāvs, zarains, apmatots. Lapas dalītas 5—7 daļās, garums 5—10 cm, platums 8—14 cm. Uz stumbra izvietotas pamīšus. Ziedi blīvā ķekarā. Ziedi tumši zili vai zili violeti, lielums 1—2 cm. Zied jūlijā, augustā. Auglis — someņu kopauglis.
Izplatība
Suga sastopama Rietumu un Dienvidu Eiropā, parasti kalnos. Latvijā savvaļā sastopama reti. Aug nezālienēs mītņu un kapu tuvumā.
Izmantošana
Augs ir indīgs. Tiek audzēts kā krāšņumaugs.
Naselska
Naselska (pl) ir pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē uz ziemeļiem no Novi Dvoras Mazoveckas. Poļu—padomju kara laikā 1920. gada 14. un 15. augustā pie pilsētas notika sīvas kaujas.
Pilsētā dzimis lodes grūdējs Tomašs Majevskis (Tomasz Majewski, 1981).
Georgs Mihaels Tēlemanis
Dzīves gājums
Dzimis 1748. gada 20. aprīlī Plēnas luterāņu mācītāja Andreasa Tēlemaņa ģimenē, viņa vectēvs bija komponists Georgs Filips Tēlemanis. Pēc tēva nāves 1755. gadā dzīvoja pie vectēva Hamburgā. Mācījās Hamburgas Johanneumā (Gelehrtenschule des Johanneums) un akadēmiskajā ģimnāzijā. Sakarā ar vectēva nāvi viņš 1767. gadā sacerēja sēru odu Trauer-Ode auf das betrübte Absterben meines Großvaters Herrn Georg Philipp Telemann, des Hamburgischen Musik-Chor-Direktors. Teoloģijas studiju laikā Ķīles Universitātē (1770—1772) viņš pieņēma uzaicinājumu kļūt par Rīgas Doma kantoru un Rīgas pilsētas baznīcu mūzikas direktoru.
Savas darbības laikā Rīgā viņš organizēja sava vectēva Georga Filipa Tēlemaņa darbu izpildīšanu. 1821. gadā izdeva baznīcas korāļu krājumu G. M.Tēlemaņa redakcijā, kurā bija ietverti arī viņa paša skaņdarbi. Līdztekus viņš darbojās kā Rīgas Domskolas mūzikas skolotājs un Doma baznīcas ērģelnieks līdz 1828. gadam, kad redzes traucējumu dēļ aizgāja no darba.
Miris 1831. gada 4. martā Rīgā.
Hiphops
Hiphops (en) ir mūzikas žanrs un kultūras kustība, kas aizsākās 20. gadsimta 70. gadu sākumā Ņujorkā, un tās aizsācēji bija galvenokārt afroamerikāņi un latīņamerikāņi. Hiphopa kultūru raksturo četri galvenie pamatelementi: repošana, dīdžejošana, grafiti un breikošana. Citi papildu elementi ir bītbokss, hiphopa ģērbšanās stils un vienkāršruna jeb valodas kultūra. Kopš hiphopa dzīvesstila rašanās Bronksā tas ir izplatījies visā pasaulē.
Gonsalo Igvains
Gonsalo Herardo Igvains (es; dzimis Brestā, Francijā) ir profesionāls argentīniešu futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā, Argentīnas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) Igvains pārstāv MLS klubu Maiami "Inter".
Futbolists ir dzimis Francijā, taču 2007. gadā viņam tika piešķirta Argentīnas pilsonība. Kopš tā laika viņam ir dubultā pilsonība.
Karjera
Karjeru viņš uzsāka 2004. gadā Argentīnas kluba River Plate vienības sastāvā. Tājā nospēlēja divas sezonas. 2006. gadā pārgāja uz Spānijas La Liga klubu Real Madrid. Spānijas kluba sastāvā ir izcīnījis divus La Liga čempionu titulus (2006–07, 2007–08), kā arī 2011. gadā triumfēja Spānijas Karaļa kausa izcīņas turnīrā (Copa del Rey).
2013. gadā pārgāja uz Itālijas A sērijas klubu Napoli, 2014. gadā kļuva par Itālijas kausa uzvarētāju. 2015.—2016. gada sezonā ar 36 vārtiem kļuva par A sērijas labāko vārtu guvēju, uzstādot jaunu līgas rekordu. 2016. gada jūlijā pievienojās Turīnas "Juventus". Šī kluba sastāvā divreiz uzvarēja A sērijā un divreiz izcīnīja Itālijas kausu. 2018. gada augustā tika izīrēts citam A sērijas klubam AC Milan.
Argentīnas izlases sastāvā tika izsaukts startam 2008. gada Pekinas Olimpiskajās spēlēs, taču neiekļuva galīgajā sastāvā. Viņš piedalījās 2010., 2014. un 2018. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Real Madrid
Napoli
Juventus
Chelsea
Individuālie sasniegumi
Ila un Vilēna
Ila un Vilēna (,, br) ir Francijas departaments, viens no četriem Bretaņas reģiona departamentiem. Šis ir viens no 83 oriģinālajiem departamentiem, kas tika izveidoti Franču revolūcijas laikā. Administratīvi sīkāk dalās četros apgabalos (arrondissements):
Distanču slēpošana 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
2010. gada Olimpisko spēļu sacīkstes distanču slēpošanā norisināsies no līdz, Vistleras olimpiskajā parkā. Kopumā tiks sadalīti 12 medaļu komplekti.
Medaļu ieguvēji
=== Vīrieši ===
Programma
Sākuma,beigu laiki doti pēc Latvijas laika
Bambaru valoda
Bambaru valoda (saukta arī bambara vai bamanankana) ir Nigēras-Kongo saimes valoda, kurā runā kopā ap 6 miljoni cilvēku galvenokārt Mali un pierobežas terotrijās Burkinafaso un Kotdivuārā. Tuva diulu valodai. Bambaru tautas (ap 2,7 miljoni) valoda, kas kalpo kā lingua franca Mali, kur to prot ap 80% valsts iedzīvotāju.