cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pirmais pasaules karš
Krievijas izstāšanās no kara
1917. gada 8. novembrī, tūlīt pēc varas pārņemšanas Oktobra revolūcijas rezultātā Padomju Krievijas valdība izsludināja "Dekrētu par mieru", kurā piedāvāja visām Pirmajā pasaules karā iesaistītajām pusēm sākt pamiera sarunas. 3. decembrī sākās Krievijas sarunas ar Centrālajām lielvalstīm par pamiera noslēgšanu, kas stājās spēkā 1917. gada 15. decembrī. Miera sarunās Vācija pieprasīja Krievijas valdībai atzīt Polijas, Lietuvas un Baltijas provinču neatkarību, no kā Krievijas puse atteicās. Ukrainas Centrālā Rada 1918. gada 25. janvārī pasludināja Ukrainas Tautas Republikas neatkarību. 16. februārī Vācijas protektorātā tika atjaunota Lietuvas valsts. 17. februārī pamiers tika pārtraukts un Vācijas armija 18. februārī ieņēma Daugavpils cietoksni un cauri Latgalei turpināja uzbrukumu Pleskavas virzienā. 19. februārī Ļeņins lika steigšus noslēgt miera līgumu uz jebkādiem nosacījumiem, jo Krievijai "vairs nav armijas. Vācieši no Rīgas uzbrūk visā frontē." Īsi pirms vācu karaspēka ienākšanas Tallinā, 1918. gada 24. februārī tika pasludināta Igaunijas valsts neatkarība.
1918. gada 3. martā Padomju Krievija noslēdza Brestļitovskas miera līgumu ar Centrālajām lielvalstīm. 1918. gada 8. martā tika atjaunota Kurzemes un Zemgales hercogiste un 1918. gada 15. martā ķeizars Vilhelms II Vācijas Impērijas vārdā atzina to "par brīvu un patstāvīgu valsti".
Vācijas 1918. gada pavasara ofensīva
1918. gada vasarā Eiropā strauji pieauga ASV spēku skaits, kas sastāvēja gandrīz vienīgi no kājniekiem. Vairāki mēģinājumi sadalīt amerikāņu vienības un izmantot viņus kā papildinājumu Francijas un Anglijas spēkiem izgāzās, jo ģenerālis Džons Peršings izvēlējās tos saglabāt kā vienotu spēku. Amerikāņi bija vienīgie, kas vēl piekopa frontālo uzbrukumu (kur kājnieki caur ložmetēju ugunij skrien uz pretinieka ierakumiem, lai turpinātu cīņu tur), ko Anglija un Francija sen jau nelietoja, tādēļ nedaudzajās kara operācijās 1918. gada vasarā un rudenī ASV cieta milzīgus zaudējumus.
15. jūlijā Antantes spēki, ASV atbalstīti, sāka otro kauju pie Marnas. Šī Antantes iniciatīva izvērtās par Antantes uzvaru sākumu. Tajā pašā laikā Vācija bruka jau arī no iekšpuses. Nepārtraukti notika pretkara gājieni un armijas morāle bija ļoti zema. Ražošanas apjoms, salīdzinot ar 1913. gadu, bija sarucis par 53%.
Antantes uzvara
Franču pretuzbrukums sākās jau 18. jūlijā un septembra beigās izvērtās vispārējā uzbrukumā visā frontes līnijas garumā. 8. augustā notika Amjēnas kauja, kurā piedalījās britu Ceturtās armijas III korpuss kreisajā flangā, franču Pirmā armija labajā un Kanādas un Austrālijas korpuss, vadot uzbrukuma trieciengrupu centrā. Antantes spēki sastāvēja no 414 IV un V modeļa tankiem un 120 000 cilvēkiem. Antantes spēki septiņu stundu laikā pavirzījās uz priekšu 12 km, iznīcinot sešas vācu divīzijas un piespiežot vāciešus bēgt. Pēc dažām dienām ofensīvas ātrums apsīka, briti piedzīvoja tehniskas problēmas ar gandrīz visiem saviem tankiem (izņemot 7 no 414). 1918. gada 15. augustā ofensīva tika pārtraukta un sākās jaunas ofensīvas plānošana. Tā notika pēc 6 dienām — 21. augustā. Ap 130 000 Savienoto Valstu kareivju tika iesaistīti cīņā, kopā ar britu 3. un 4. armiju. Ofensīva bija ļoti veiksmīga — Vācijas 2. armija tika atstumta 55 km garā frontē. 2. septembrī Vācija jau bija atstumta līdz Hindenburga līnijai.
Hindenburga līnijas pārraušanas mēģinājums sākās 26. septembrī, 260 000 amerikāņu kareivjiem dodoties pretī Hindenburga aizsardzības līnijas ložmetēju ugunij. Visām divīzijām, izņemot ASV 79. kājnieku divīziju, izdevās ieņemt savus mērķus. Šī neveiksme ļāva Vācijai atgūties un pārgrupēties. Visas aizsardzības līnijas ieņemšana notika 27. septembrī.
Litija hidrīds
Litija hidrīds (LiH) ir jonu tipa hidrīds — litija un ūdeņraža binārais savienojums. Tas ir balta vai pelēcīga, cieta, kristāliska viela (kubiski kristāli, to kristālrežģis līdzīgs NaCl kristālrežģim). Litija hidrīds nedaudz šķīst ēterī.
Pirmais pasaules karš
Kara beigas
Bulgārijas karaliste pamieru noslēdza 1918. gada 29. septembrī, pirmā izstājoties no Centrālo valstu bloka. 30. oktobrī kapitulēja Osmaņu impērija, noslēdzot Mudrosas pamieru. 3. novembrī pamieru noslēdza arī jau sabrukuma stāvoklī esošā Austroungārija. Itālija izmantoja situāciju, ka 3. novembrī noslēgtais pamiers stājās spēkā 4. novembrī, lai kara pēdējās stundās sagrābtu gūstā vairākus simtus tūkstošus austroungāru kareivju. Karadarbības pārtraukšana stājās spēkā 4. novembrī 15.00. Pēc Hābsburgu dinastijas gāšanas, jaunās Austrijas un Ungārijas valstis parakstīja atsevišķus miera līgumus ar Antanti.
Litija hidrīds
Iegūšana
Litija hidrīds veidojas, sildot metālisku litiju ūdeņraža atmosfērā:
Ķīmiskās īpašības
Augstā temperatūrā litija hidrīds ir ārkārtīgi reaģētspējīgs, līdzīgi brīviem sārmu metāliem. Parastos apstākļos tā ir pavisam noturīga viela (litija hidrīds ir visstabilākais no sārmu metālu hidrīdiem un tā īpašības daudzējādā ziņā atgādina sārmzemju metālu hidrīdu īpašības). Istabas temperatūrā litija hidrīds nereaģē ar sausām gāzēm, piemēram, skābekli, hloru vai hlorūdeņradi.
Pirmais pasaules karš
Vācijas sabrukums
3. oktobrī Vilhelms II iecēla politiski mēreno princi Bādenes Maksi par jauno kancleru. Tajā pašā dienā Hindenburgs viņu informēja par slikto stāvokli frontē. Bādenes Maksis no Hindenburga saņēma rakstisku apstiprinājumu, ka turpmāka militāra pretošanās nav iespējama. Šajās dienās armijas vadība bija tā, kas baidoties no armijas sabrukuma, piespieda civilo valdību sākt miera sarunas ar ASV prezidentu Vilsonu.
Litija hidrīds
Ķīmiskās īpašības
Turpretī ar ūdeni litija hidrīds intensīvi reaģē:
Peters Štjastnijs
Peters Štjasnijs (sk; dzimis Bratislavā, Čehoslovākijā) ir bijušais slovāku—kanādiešu hokejists, taču kopš 2004. gada ir Eiroparlamenta deputāts no Slovākijas.
Litija hidrīds
Ķīmiskās īpašības
Litija hidrīda disociācija par litiju un ūdeņradi vakuumā kļūst manāma 450 °C temperatūrā.
Izmantošana
Litija hidrīdu izmanto vielu žāvēšanai (kā desikantu) un litija alumohidrīda iegūšanai. To izmanto arī ūdeņraža ģeneratoros ērtai ūdeņraža iegūšanai (litija hidrīds no visiem hidrīdiem satur visvairāk ūdeņraža pēc masas) un keramikas izstrādājumu ražošanā. Atomenerģētikā litija hidrīdu lieto reaktoru dzesēšanai un izolēšanai.
Sevišķa nozīme ir litija savienojumam ar deitēriju — litija deiterīdam LiD jeb, precīzāk, litija-6 deiterīdam. Litija deiterīds ir ūdeņraža bumbas kodoldegviela. Atšķirībā no citas kodoldegvielas — tritija, litija deiterīds nav radioaktīvs (tritijs veidojas no litija-6, to apstarojot ar neitroniem).
Peters Štjastnijs
Savā profesionāļa karjeras laikā spēlēja NHL klubos laika posmā no 1980. līdz 1995. gadam — Kvebekas "Nordiques", Ņūdžersijas "Devils" un Sentluisas "Blues". Piecas sezonas (1985—1990) bija Kvebekas kluba kapteinis. 1981. gadā ieguva Kaldera kausu. Piedalījās 6 NHL visu zvaigžņu spēlēs (1981, 1982, 1983, 1984, 1986, 1988). 1998. gadā ticis uzņemts Hokeja slavas zālē un 2000. gadā — IIHF Slavas zālē.
Kopā ar Čehoslovākijas izlasi startējis 4 Pasaules čempionātos (1976, 1977, 1978, 1979), 1976. un 1977. gadā izcīnīja zelta medaļas, 1980. gada ziemas olimpiskajās spēlēs un 1976. gada Kanādas kausa izcīņā. Kopā ar Kanādas izlasi startēja 1984. gadā Kanādas kausa izcīņā. Kopā ar Slovākijas izlasi ir startējis 1994. gada ziemas olimpiskajās spēlēs un 1995. gada Pasaules čempionātā.
Pirmais pasaules karš
Vācijas sabrukums
Valsts vadība pieņēma lēmumu demokratizēt Vāciju un pieņemt ASV prezidenta Vudro Vilsona 14 punktu programmu. 13. un 16. oktobrī tika labota impērijas konstitūcija, paplašinot Reihstāga pilnvaras, nododot armiju tā pakļautībā, kā arī padarīja kancleru atbildīgu parlamentam. Vienlaikus tika veiktas izmaiņas balsošanas likumā, kas samazināja vēlēšanu ierobežojumus. Lielākajās vācu valstīs notika politiskas izmaiņas, atceļot šķiru ierobežojumus balsošanā, izveidojot jaunas valdības ar sociāldemokrātiem. Šādi Vācija centās pārliecināt Vilsonu, ka ir kļuvusi par demokrātisku, konstitucionālu monarhiju. 28. oktobra manifestā, ko publiskoja tikai 3. novembrī. Vilhelms II paziņoja, ka imperators kalpo tautai, taču vienlaikus viņš noraidīja aicinājumus atteikties no troņa.
L2
L2 vai L-2 var būt:
Pirmais pasaules karš
Vācijas sabrukums
Oktobra beigās karaflote saņēma admirāļa Reinharda Šēra pavēli īstenot plānu, kas paredzēja pašnāvniecisku vācu karaflotes uzbrukumu britu flotei, lai glābtu flotes un nācijas godu. Vācu karakuģiem zemūdeņu pavadībā bija jādodas uz Lielbritāniju, jāuzbrūk britu flotes galvenajai bāzei. Citiem kuģiem bija jāiepeld Temzā un jāapšauda Londona. Uzzinot par plānoto uzbrukumu, 29. oktobrī sākās matrožu dumpji, kas pārmetās uz karaflotes bāzi Ķīlē, kur izveidojās matrožu un strādnieku padome, sakās Novembra revolūcija. Vilhelms II no Berlīnes 29. oktobra vakarā devās uz Spa, kur, saņemot ziņas par nemieriem Vācijā, plānoja izmantot armiju kārtības atjaunošanai.
7. novembrī sociāldemokrāti informēja Bādenes Maksi, ka pametīs valdību, ja vien 8. novembrī Vilhelms II neatteiksies no troņa. 9. novembrī armijas štābā Spa, Beļģijā, uz sapulci sasauca 50 augstāko rangu virsniekus, no kuriem 39 paspēja ierasties. Viņiem uzdeva divus jautājumus — vai kareivji atbalstīs ķeizaru, ja tas mēģinās apspiest revolūciju Vācijā un vai kareivji ir gatavi apspiest boļševiku revolūciju Vācijā? Uz pirmo jautājumu tikai viens virsnieks atbildēja, ka kareivji sekos ķeizaram. 15 svārstījās, un 23 atbildēja, ka kareivji neatbalstīs ķeizaru kārtības ieviešanā valstī. Uz otro jautājumu 12 atbildēja, ka vispirms jāatjauno disciplīna armijā, 19 šaubījās, ka kareivji apspiedīs boļševikus un 8 atbildēja, ka uz kareivjiem nevar cerēt. Pēc tam armijas vadība informēja ķeizaru, ka armija disciplinēti atgriezīsies mājās savu virsnieku vadībā, bet tā vairs neseko ķeizaram un viņa pavēlēm. Pēc vairāku stundu svārstīšanās, 10. novembrī Vilhelms II devās trimdā uz Nīderlandi.
Strauji uzliesmojot revolūcijai, 9. novembrī Bādenes Maksis kanclera varu nodeva mērenajam sociāldemokrātam Frīdriham Ebertam. Lai arī Eberts vēlējās monarhiju saglabāt vismaz līdz Satversmes sapulces sasaukšanai, revolucionārajā situācijā viņš bija spiests piekrist Šeidemeņa veiktajai republikas pasludināšanai, kas tikai nedaudz apsteidza kreiso sociālistu paziņojumu par sociālistiskas republikas izveidošanu. Jau 9. novembra vakarā sociāldemokrāti un Neatkarīgie sociālisti izveidoja jaunu valdību sešu cilvēku sastāvā, kas 10. oktobrī vienojās par sadarbību ar armijas vadību, lai nepieļautu boļševiku revolūciju Vācijā.
11. novembra 11.00 stājās spēkā Kompjeņas pamiers. 28. novembrī Vilhelms II trimdā parakstīja atteikšanos no troņa. Karu oficiāli izbeidza septiņus mēnešus vēlāk, līdz ar Versaļas līguma parakstīšanu 1919. gada 28. jūnijā.
Zirga krāsa
Zirgiem ir ļoti daudzas un dažādas apmatojuma krāsas un to kombinācijas, ir krāsu nosaukumi, kas tiek lietoti tikai, lai aprakstītu zirgu. Katrai krāsu kombinācijai ir savs specifisks vārds. Piemēram, ja diviem zirgiem apmatojuma krāsa ir viena un tā pati, bet krēpes un aste ir citā krāsā, tad mainās zirga krāsas nosaukums.
Ir apmatojuma krāsas, kas nemainās no zirga piedzimšanas brīža, bet ir krāsas, kas, zirgam kļūstot vecākam, izmainās. Parasti baltās zīmes (baltas krāsas nelieli laukumi) zirgiem saglabājas nemainīgas uz mūžu, kā arī zirga ādas krāsa dzīves laikā nemainās.
Zinātnieki veic nopietnus ģenētiskus pētījumus, lai noteiktu, kādi gēni veido kādu krāsu. Gēnu pētījumi ir ieviesuši korekcijas krāsu klasifikācijā.
Zirga pamatkrāsas
Pamatā visi zirgi ir vai nu rudi — "sarkani" (kā saka zinātnieki), šiem zirgiem nav klātesošs papildinošais gēns ("e"), vai "melni", kuriem ir klātesošs papildinošais gēns ("E"). Atkarībā, kāds ir bāzes gēns, pārējie krāsu gēni veido ar pamatgēnu dažādas kombinācijas.
Izplatītākās krāsas
Vispopulārāko krāsu zirgi ir:
Baltās pazīmes
Zirgam piedzimstot, tam var būt balti laukumi, kurus sauc par baltām pazīmēm. Baltās pazīmes ir ļoti individuālas un atšķirīgas katram zirgam. Tāpat kā zirga krāsa, arī pazīmes tiek atzīmētas zirga pasē. Zem baltajām pazīmēm parasti ir rozā āda, bet dažreiz tā nav, baltie mati var augt arī pāri rozā ādas robežām. Baltās pazīmes, kas aug uz tumšās ādas, var izmainīties, bet nekad nemainīsies baltās pazīmes, kas aug uz rozā ādas. Atkarībā no šķirnes pazīmes var būt dažāda izmēra un dažādās vietās. Latvijas zirgiem baltās pazīmes parasti ir uz galvas un kājām.
Asylum
Asylum ir ASV smagā metāla grupas Disturbed piektais studijas albums. Asylum ir domāts kā jauns virziens grupas muzikālajā karjerā, vienlaikus krasi nemainot mūzikas stilu un pieturoties iepriekšējos albumos raksturīgajam grupas skanējumam. Albums tika izdots 2010. gada 31. augustā, un to izplatīja Reprise Records.
1999. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1999. gada notikumi Latvijā'''.
Radiofrekvences identifikācija
Tehnoloģija
Sistēma sastāv no trim daļām. Aktīvā daļa — nolasītājs (skeneris) nolasa informāciju no tagiem, sūtot sinhroimpulsus. Pasīvā daļa — retranslators jeb RFID tags nosūta identifikācijas informāciju, saņemtot enerģiju no nolasītāja. Trešā daļa ir datorsistēma jeb datorprogramma, kas apstrādā nolasītājā saņemtos datus.
Vairums RFID tagu sastāv no divām sastāvdaļām. Viena ir integrētā mikroshēma informācijas uzkrāšanai, apstrādei, radiosignāla modulācijai un demodulācijai, kā arī citām specializētām funkcijām. otrā daļa ir antena signāla uztveršanai un raidīšanai. Eksistē arī tehnoloģija, saukta par "bezmikroshēmas RFID", kas veic identifikāciju bez mikroshēmas, ļaujot tagus drukāt tieši uz precēm par zemāku cenu nekā ar tradicionālajiem tagiem.
Mikroshēma
RFID mikroshēma ir neliela ierīce, kas ir rīsa graudiņa lielumā. Tā nesatur nekādus barošanas elementus, un darbojas no nolasītāja izstarotās enerģijas, kas ļauj darboties praktiski neierobežotu laika periodu. Katrā shēmā ir ieprogrammēts unikāls, neatkārtojams koda numurs, kuru nav iespējams viltot vai dzēst. Mikroshēmā var uzkrāt identifikatorus, kuri nevar mainīties.
Mikroshēma ir pasīva ierīce, kas darbojas no nolasītāja (skenera) izstarotajiem radio viļņiem, atstarojot tos. Var tikt aktivizēts tikai koda nolasīšanai ar speciālu skeneri. Lietojot skeneri, mikroshēmas iekšienē esošā elektronu ķēde aktivizējas un pārraida savu iepriekš ieprogrammēto koda numuru. Skeneris atkodē signālu un parāda identifikācijas numuru — pēc tam datu bāzē tiks atrasta visa informācija par objektu.
Šobrīd cenas jaunākas paaudzes RFID tagiem kļūst zemākas, un var gaidīt, ka drīzumā vairums ražotāju uz saviem produktiem liks RFID tagus, kas varētu aizstāt svītrkodus.
Matrjona Balka
Matrjona Balka, dzimusi Modesta Monsa (Modesta Mons), bija Katrīnas Pirmās galma dāma un ietekmīga favorīte. Joanna Monsa meita, Natālijas Lopuhinas māte, Annas Monsas māsa.
Dzīvesgājums
Anna aprecējās vēl ar Prūsijas sūtni Georgu Johanu fon Keizerlingu, tas arī nomira, grasījās precēties vēlreiz ar zviedru kapteini Milleru, bet Matrjonas māsa pati nomira 1714. gada 15. augustā. 1718. gadā iecelta par Katrīnas galma dāmu; šajā laikā brālis un māsa ir varenas figūras Krievijas galmā, kur bagātīgi ņēma kukuļus kā starpnieki starp visiem pārējiem un Katrīnu. Pētera ausīs nonāca par intīmām attiecībām starp Vilimu Monsu un Katrīnu, tādēļ imperators savas sievas un mīļākās brāļa sakaru izspiegošanu uzticēja viņa māsai Matrjonai Balkai, kura to ar dedzību uzņēmās, bet neziņoja. 1724. gada 8. novembrī Pēteris lika ieslodzīt Vilimu, bet 13. novembrī Matrjonu. Imperators pats viņu pratināja, Matrjona atzinās kukuļņemšanā. Vēlāk oficiāli tika atzīts un viņas soda izpildes laikā publicēts, ka kukuļus bija devuši Menšikovi, Dolgorukije, Goļicini, Čerkaski, grāfs Golovkins, Voļinskis un daudzi citi — tas bija pirmais Krievijā zināmais oficiālais korupcionāru saraksts. Pēteris ar imperatora ukazu nolēma Matrjonu publiskai izpēršanai ar rīkstēm un izsūtīšanai uz Toboļsku. Katrīna lūdzās Matrjonu apžēlot, bet izlūdza vienīgi pēriena cirtienu skaita samazināšanu. Matronu izģērba kailu un publiski izpēra uz ešafota 1724. gada 16. novembrī Troickas laukumā Senāta ēkas priekšā un aizsūtīja, taču Pēteris drīz mira, un Katrīna kļūstot par imperatori apžēloja Matrjonu Balku.
Bajāru iela
Bajāru iela var būt šādās Latvijas pilsētās:
Radīšanas grāmata
Radīšanas grāmata, arī '''1. Mozus grāmata' (he, Berešīt'', la, el), ir pirmā no piecām Mozus grāmatām, kā arī kristiešu Bībeles Vecās Derības un ebreju Toras pirmā grāmata. Grāmata stāsta par pasaules radīšanu. Tajā ir patriarhu (Ābrams, Īzaks, Jēkabs) un Jāzepa dzīves stāsti.
Jūdaisma teoloģijā grāmatas centrālie notikumi ir attiecības, kas izveidojās starp Dievu, Ābrama ģimeni un pēcnācējiem un Apsolīto zemi.
Saturs
Dievs izveido pasauli sešās dienās. Septītajā dienā viņš esot atpūties, un tāpēc tā ir kļuvusi par svēto dienu sabatu. Dievs izveidoja arī Ēdenes dārzu, kurā dzīvoja pirmais cilvēks Ādams un vēlāk arī pirmā sieviete Ieva. Ādams un Ieva pārkāpa noteikumus, ko Dievs bija uzstādījis, un viņi tika izraidīti no Ēdenes dārza. Vēlāk Ādamam un Ievai ir trīs dēli: Kains, Ābels un Sets. Kains greizsirdības dēļ nogalina Ābelu. Grāmata stāsta arī par Noasu un viņa šķirstu, kā arī par Bābeles torni un par Ābramu, kuru Dievs esot izvēlējies par "tautu tēvu", kura uzdevums bija vest savu tautu uz Apsolīto zemi Kanānu.
Vēsture
Senākie līdz mūsdienām saglabājušies Pirmās Mozus grāmatas paraugi ir divdesmit četri fragmenti, kas nāk no Nāves jūras tīstokļiem, kas sarakstīti laikā no 150 gada pirms mūsu ēras līdz mūsu ēras 70. gadam. Lai arī tradicionāli par grāmatas autoru tiek uzskatīts pats Mozus, zinātnieki kopš 19. gadsimta uzskata, ka piecas Mozus grāmatas savā pašreizējā formā radītas 500-450 gadus pirms mūsu ēras.
Pašlaik pastāv trīs grāmatas izveidošanās teorijas:
Loģiskais elements
Loģiskais elements ir loģiskās shēmas pamatvienība, kas realizē kādu no elementārajām Būla funkcijām (UN, NE, VAI, UN-NE utt.).
Universālu elementu kopas
No loģiskajiem elementiem UN, VAI un NE var izveidot jebkuru loģisko shēmu. Loģisko elementu kopu ar šādu īpašību sauc par universālu. Izmantojot de Morgana likumus, no kopas {UN, VAI, NE} var izslēgt vai nu UN vai VAI elementu, un tā joprojām būs universāla. Ja ir pieejami papildus nuļļu un vieninieku avoti, tad jebkuru no trim minētajiem elementiem var simulēt ar elementa UN-NE palīdzību. Tas nozīmē, ka jebkuru shēmu var izveidot, izmantojot tikai UN-NE elementus, līdz ar to UN-NE viens pats veido universālu elementu kopu.
UN
Loģiskais elements UN izpilda Būla algebras loģiskās reizināšanas funkciju. Formulās UN apzīmē ar punktu vai izlaižot — tāpat kā reizināšanu. Piemēram, X = A · B. Loģiskā elementa UN patiesumvērtību tabula un apzīmējumi:
VAI
Loģiskais elements VAI izpilda Būla algebras loģiskās saskaitīšanas funkciju. Formulās VAI apzīmē ar plusa zīmi. Piemēram, X = A + B''. Loģiskā elementa VAI patiesumvērtību tabula un apzīmējumi:
NE
Loģiskais elements NE izpilda loģiskā nolieguma jeb inversijas funkciju. Formulās NE apzīmē ar svītriņu virs mainīgā. Piemēram, X = A. Loģiskā elementa NE patiesumvērtību tabula un apzīmējumi:
Izslēdzošais VAI
Formulās izslēdzošo VAI funkciju apzīmē ar ⊕ vai arī rakstot XOR. Piemēram, X = A ⊕ B. Izslēdzošā VAI elementa patiesumvērtību tabula un apzīmējumi:
Izslēdzošā VAI elementa realizācijas piemērs:
Loģisko elementu apzīmējumi
!rowspan=2|Loģiskie elementi !rowspan=2|Funkcija !colspan=2|Apzīmējums !ANSI!!IEC !NE elements (invertors) !UN elements !UN-NE elements !VAI elements !VAI-NE elements !Izslēdzošais VAI !Izslēdzošais VAI-NE
Latvijas Valsts prezidents
Latvijas Valsts prezidents ir augstākā amatpersona Latvijas Republikā. Līdz 1997. gadam prezidenta amata pildīšanas termiņš ilga trīs gadus, taču kopš 1997. gada tie ir četri gadi. Prezidents drīkst pildīt savus amata pienākumus ne ilgāk kā divus termiņus pēc kārtas. Valsts prezidenta prombūtnes laikā prezidenta pienākumus pilda Saeimas priekšsēdētājs. Valsts prezidenta rezidence ir Rīgas pils.
Valsts prezidentam ir likumdošanas iniciatīvas tiesības, proti, viņš var iesniegt Saeimai izskatīšanai likumu projektus. Prezidentam ir tiesības sasaukt un vadīt ārkārtas valdības sēdes, kā arī pieprasīt Saeimas sēdes sasaukšanu. Viņš ir Latvijas Bruņoto spēku augstākais vadonis un kara gadījumā var iecelt to virspavēlnieku.
Prūsija (nozīmju atdalīšana)
Prūsija var būt:
Latvijas Valsts prezidents
Vēsture
1993. gadā, pēc Latvijas neatkarības atgūšanas, Saeima par Valsts prezidentu ievēlēja saimniecisko darbinieku Gunti Ulmani, kurš valsts vadītāja amatā bija divus termiņus — līdz 1999. gadam. No 1999. līdz 2007. gadam Latvijas Valsts prezidente bija valodniece un psiholoģe Vaira Vīķe-Freiberga. 2007. gadā par Latvijas Valsts prezidentu ievēlēja ārstu Valdi Zatleru, 2011. gadā baņķieri Andri Bērziņu. 2015. gadā biologu Raimondu Vējoni, 2019. gadā juristu un politologu Egilu Levitu, bet 2023. gadā sabiedrisko darbinieku Edgaru Rinkēviču.
Institūcija Latvijas Republikā
Latvijas Republika ir parlamentāra valsts. Prezidenta galvenie uzdevumi ir pārstāvēt Latvijas Republiku starptautiski un nodrošināt politisko stabilitāti valstī.
Valsts prezidentu vēlē Saeima, kura var atcelt viņu no amata, ja šādu lēmumu atbalsta divas trešdaļas deputātu.
Kļūt par Valsts prezidentu var Latvijas Republikas pilsonis, kas ir sasniedzis 40 gadu vecumu. Prezidenta pilnvaru termiņš kopš 1998. gada ir 4 gadi. Viena persona nevar būt šajā amatā vairāk kā divus termiņus pēc kārtas.
Latvijas Valsts prezidentam ir savs karogs jeb standarts. Tas ir balts ar krustu valsts karoga krāsās un lielo valsts ģerboni krusta centrā. Standartu paceļ virs vai pie prezidenta rezidences vai piestiprina pie transporta līdzekļa, ar kuru viņš pārvietojas.
Stājoties amatā, prezidents dod svinīgu solījumu: Es zvēru, ka viss mans darbs būs veltīts Latvijas tautas labumam. Es darīšu visu, kas stāvēs manos spēkos, lai sekmētu Latvijas valsts un tās iedzīvotāju labklājību. Es turēšu svētus un ievērošu Latvijas Satversmi un valsts likumus. Pret visiem es izturēšos taisni un savus pienākumus izpildīšu pēc labākās apziņas.
Pienākumi
Prezidents pārstāv Latvijas valsti starptautiski: pārstāv to dažādās starpvalstu konferencēs un sanāksmēs, pieņem akreditācijas rakstus no ārvalstu vēstniekiem.
Prezidents izvēlas personu, kurai uzdod veidot jaunu valdību. Pirms tam viņš atrod kandidātu, kas būtu pieņemams Saeimas vairākumam.
Valsts prezidents paraksta un izsludina Saeimas pieņemtos likumus. Viņš ieceļ Latvijas diplomātiskos pārstāvjus, svinīgā ceremonijā pieņem zvērestu no Saeimas apstiprinātiem tiesnešiem un izsniedz viņiem amata zīmi. Prezidentam ir tiesības apžēlot notiesātos likuma pārkāpējus, kuriem tiesas spriedums ir stājies likumīgā spēkā.
Valsts prezidents var aizkavēt likumu pieņemšanu, ja atzīst, ka tie nav pilnībā izstrādāti un pārdomāti. Viņam ir tiesības nosūtīt jau pieņemtu likumu atpakaļ uz Saeimu, lai deputāti izskata to vēlreiz.
Ja Saeima vēlreiz apstiprina norādīto likumu, Valsts prezidents var aizkavēt tā publicēšanu uz diviem mēnešiem. Šajā gadījumā apturētais likums tiek nodots tautas nobalsošanai, ja divu mēnešu laikā to pieprasa vismaz desmitā daļa vēlētāju. Saeima var novērst tautas nobalsošanu, tomēr tad likums ir jāapstiprina ar 3/4 balsu vairākumu, kas ir grūti īstenojams.
Beidzamais līdzeklis, kā Valsts prezidents var ietekmēt likumdevējus, ir Saeimas atlaišanas ierosināšana. Šādā gadījumā tiek rīkota tautas nobalsošana. Saeima tiek atlaista, ja par to izsakās vairāk nekā puse balsotāju. Ja balsotāju vairākums neatbalsta Saeimas atlaišanu, tiek atlaists pats Valsts prezidents.
Valsts prezidenta standarts
Valsts prezidenta standarts ir balts ar taisno krustu valsts karoga krāsu samēros. Krusta centrā valsts karoga krāsu pārtraukumā - valsts lielais ģerbonis. Ģerboņa augstums ir 1/3 no standarta platuma, ģerboņa vairoga saules centrs ir standarta centrā. Valsts krāsu platums pret standarta platumu ir 1:5. Standarta garuma un platuma attiecība ir 3:2.
Valsts prezidenta standartu lieto:
Helas bāka
Helas bāka atrodas Polijā, Pomožes vojevodistes Puckas apriņķa Helā, Baltijas jūras krastā uz Helas pussalas.
Vēsture
Šajā vietā bākai līdzīgs objekts jau atradies pirms pašreizējās celtnes uzcelšanas, kas šajā vietā atrodas kopš 1827. gada, kad tika uzbūvēts 41,7 m augsts sarkano ķieģeļu tornis. 1911. gadā bākā tika uzstādīta mehāniska sirēna. 1939. gada 19. septembrī, Polijas kampaņas laikā, poļu sapieri bāku uzspridzināja, lai traucētu vācu artilērijai precīzu apšaudi. 1942. gadā pēc vāciešu pavēles bāka tika atjaunota ar vietējo iedzīvotāju spēkiem.
Raksturojums
Bākas augstums ir 41,5 m. Bāku veido astoņšķautnains tornis ar galeriju un laternu. Tornis ir sarkanā krāsā. Gaismas elements atrodas 40,8 m virs jūras līmeņa. Gaismas elementu veido lēcas un divas 1 kW spuldzes. Gaisma balta (5 s deg, 5 s pārtraukums). Gaismas signāls redzams 18 jūras jūdžu attālumā.
2007. gadā Polijas pasts izdeva pastmarku ar bākas attēlu.
Bulduri
Bulduri ir Jūrmalas pilsētas daļa starp Lielupi un Dzintariem. Tā ir viena no biežāk apmeklētākajām Jūrmalas atpūtas zonām, kas izvietojusies starp Lielupi un Rīgas līča piekrasti. Senāko Bulduru muižas daļu starp dzelzceļu un Lielupi sauc par Vecbulduriem.
Palmu iela
Palmu iela var būt šādās Latvijas pilsētās:
Bulduri
Bulduros atrodas Bulduru luterāņu baznīca, Kristīgā akadēmija un slimnīca.
Nosaukums
Vietvārds Bilderliņi cēlies no Lielupes pārcēlāja Jāņa Bildringa (Büldring) vārda, kuram Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs 1495. gadā nodeva lēnī šo apvidu un plostu, bet 1516. gadā arī krogu ceļotāju izmitināšanai. 1922. gadā Bilderliņu muižu pārdēvēja par Bulduriem.
Vēsture
Valters fon Bildrings, jādomā Jāņa Bildringa pēctecis, 1655. gadā savu muižu pārdeva Kurzemes hercogam Jēkabam. Kopš tā laika Bulduri kļuva par valsts ("kroņa") īpašumu. Kad 1783. gadā šo apvidu pievienoja Krievijas impērijai, agrāk hercogam piederējušās Bulduru muižas sastāvā tika uzskaitīts krogs un zemnieku mājas Putni, Sviesti, Dūči, Viņķi, Jukani, Spendoļi, Vēzeles, Reķi, Lorenči, kā arī Dubultu krogs. Muižu sākotnēji iznomāja kambarjunkuram Mirbaham, vēlākie tās īpašnieki bija Neišelers, Mēdems un Karolīne Volfa (1833-1845). 1826. gada dvēseļu revīzijas aktos minēts, ka Bulduros mituši 193 iedzīvotāji.
Pēc 1824. gada vētras Lielupes grīva paplašinājās tādā mērā, ka Buļļu plostu pie Vārnukroga izbeidza un ierīkoja jaunu plosta vietu pie Bulduru muižas. 1826. gada pie pārceltuves uzbūvēja plosta krogu ar divām stedelēm. Kopš 1830. gadiem Bulduri kļuva par populāru rīdzinieku peldvietu, uz kuru no Rīgas varēja nokļūt pa purvainajā Lieknā uzbūvētu dambi, pārceļoties pār Lielupi ar plostiem, kas vienā reizē varējuši pārcelt pat 32 zirgu ekipāžas. Ar 1833. gadu sestdienās un svētdienās no Rīgas līdz Bulduru pārceltuvei kursēja diližanse, bet pārceltuves otra puse cita diližanse pasažierus aizveda līdz Dubultiem un Mellužiem. 1833. gadā uz muižas zemes sāka iznomāt gruntsgabalus vasarniekiem. 1844. gadā trīs reizes nedēļā no Rīgas uz Dubultiem sāka kursēt tvaikonis "Unitij" un 1847. gadā arī tvaikonis "Ranger" ar pieturas vietu Bulduros. 1875. gadā uz Bulduru muižas zemes bija uzceltas apmēram 400 vasarnīcas. Pēc 1874. gada Bulduru muižas 2. meža iecirknī izveidoto vasarnīcu koloniju sāka dēvēt par Edinburgu (Dzintariem), 3. meža iecirknī pie Buļļu muižas robežas izveidojusos koloniju par Buļļu galu, kurpretī attālākajā 6. meža iecirknī uzbūvētās vasarnīcas par "Ameriku" un 7. meža iecirknī uzbūvētās vasarnīcas par "Austrāliju". Bulduros pa vasarām tradicionāli apmetās Rīgas vācbaltu patriciešu ģimenes.
Reizē ar Rīgas-Tukuma dzelzceļa atklāšanu 1877. gadā izveidoja Bulduru dzelzceļa staciju. 1887. gadā pie Bulduru peldu biedrības nodibināja baznīcas celšanas komisiju, kas ar ziedojumu palīdzību līdz 1889. gadam pēc arhitekta H. Hilbiga projekta uzcēla Bulduru baznīcu, ko dēvēja par "meža kapellu". Pirmā Bulduru viesnīca bija Bulavskas viesnīca, ko pēc 1907. gada ugunsgrēka atjaunoja. 1910. gadā bijušajā Bulduru muižā izveidoja Bulduru dārzkopības vidusskola, kas bija pirmā dārzkopības mācību iestāde Latvijā.
Pirmā pasaules kara laikā krievu armija 1917. gada rudenī atkāpjoties uzspridzināja Bulduru dzelzceļa tiltu. Latvijas brīvības cīņu laikā Latvijas armijas 9. Rēzeknes pulks 1919. gada 3.-8. novembra kaujās pie Bulduru tilta uzvarēja Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas 1. plastunu pulku un ieņēma tagadējo Jūrmalas austrumu daļu līdz Dubultu šaurumam.
1920. gada 2. martā Latvijas valdība Buldurus iekļāva jaunizveidotajā Rīgas Jūrmalas pilsētā, no 1920. gada 6. augusta līdz 6. septembrim Bulduru viesnīcā notika Latvijas, Igaunijas, Lietuvas, Ukrainas, Polijas un Somijas sarunas (Bulduru konference), kuru mērķis bija izveidot Baltijas valstu savienību. Pēc Otrā pasaules kara 1946. gada sākumā Bulduri bija Rīgas pilsētas Jūrmalas rajona sastāvdaļa. Kopš 1959. gada 11. novembra tie atrodas atjaunotajā Jūrmalas pilsētā.
Linards Tauns
Linards Tauns (īstajā vārdā Arnolds Mikus Bērzs-Bērziņš, dzimis, miris ) bija trimdas latviešu dzejnieks.
Biogrāfija
Dzīves laikā publicēts tikai viens Tauna dzejoļu krājums - "Mūžīgais mākonis" (1958). Pēc viņa nāves Gunars Saliņš sakārtoja un izdeva pārējos Tauna dzejoļus krājumā "Laulības ar pilsētu" (1964).
Savu pseidonīmu Tauns esot izvēlējies pēc ezera Piebalgā, Vidzemes augstienē (sk. Tauns), kas pēc teikām reiz lidojis gaisos kopā ar citiem ezeriem.
Vairāki komponisti sacerējuši dziesmas ar L. Tauna dzeju. Grupas "Pērkons" repertuārā 1991. gadā bija Jura Kulakova dziesma "Krāsaini tērpi, puķes un lūpas" un Jura Sējāna dziesma "Un aizlido tērpa putni". Aivara Hermaņa dziesmas Ievas Akurateres izpildījumā apkopotas albumā "Plīvošana ar pilsētu" (1997). Laila Saliņa sarakstījusi dziesmas ar L. Tauna vārdiem izrādei "Elles ķēķis. Ņujorka-Latvija" (2018).
2022. gada maijā un jūnijā notiek Tauna simtgadei veltītais "Punctum" festivāls.
Mikrofona aptauja
Mikrofona aptauja bija Latvijā notiekošs dziesmu konkurss, kurā klausītāju un skatītāju balsojumā noteica gada populārāko latviešu dziesmu. Konkurss tika izveidots Latvijas Radio Ārzemju raidījumu redakcijā pēc tās vadītāja Nikolaja Neilanda ierosinājuma.
Vēsture
Raidījums "Mikrofons" sāka skanēt Latvijas Radio 1965. gadā sabiedrisko aktualitāšu apspriešanai. Lai mainītu pārāk oficiālo stilu, redakcijas galvenais redaktors N. Neilands ierosināja 1968. gadā sarīkot pirmo "Mikrofona" dziesmu aptauju par Latvijas populārāko melodiju, kurā piedalījās tūkstošiem melomānu.
Aptauja notika katru gadu no 1968. gada līdz 1994. gadam, izņemot laika posmā no 1972. līdz 1975. gadam, kā arī 1983. gadā. No komponistiem visvairāk uzvaru konkursā uzvarēja Raimonda Paula dziesmas (11 reizes), no dziedātājiem visvairāk uzvaru tika Mirdzai Zīverei (4), bet no grupām – Jumpravai (2 reizes).
Aptaujas raksturojums
Nevar uzskatīt, ka vienmēr konkursā uzvarēja patiešām populārākā dziesma, bieži vien Padomju varai ne tik draudzīgie izpildītāji neuzvarēja konkursā vai arī tiem neļāva piedalīties tajā. Dažas tautā ļoti populāras dziesmas, iespējamās aptaujas uzvarētājas, tika vispār vienkārši aizliegtas un aptaujā nevarēja piedalīties. Divas no tām: Mārča Kalniņa dziesma "Laimesputns" un Ivara Žinduļa "Sapņu bites". Ne reizi neuzvarēja arī Imanta Kalniņa dziesmas, bet 1981. gadā 2. vietā palika Ulda Stabulnieka ļoti populārā dziesma "Tik un tā". Vienīgi jau atmodas laikos uzvarēja patriotiskās latviešu dziesmas.
1968. gads
1965. gadā sāka skanēt Latvijas Radio raidījums "Mikrofons", kas 1968. gadā sarīkoja pirmo "Mikrofona" dziesmu aptauju. Tajā uzvarēja Raimonda Paula komponētā un Zigfrīda Račiņa izpildītā dziesma "Mežrozīte", kas vēlāk iekļauta R. Paula albumā "Tev, mana labā" O. Grīnberga izpildījumā. Aptaujā panākumus guvusi arī Aleksandra Kublinska dziesma "Noktirne", kura ir ansambļa "Eolika" repertuārā.
1971. gads
Desmitniekā iekļuva arī Raimonda Paula "Ances romance" un "Mirdzošais gliemežvāks". Aptaujas noslēguma pasākums pirmo reizi notika ārpus Latvijas Radio telpām Arodbiedrību padomes kultūras namā.
1972. gads
Mikrofona aptaujas dziesmu nacionālais skanējums Latvijas PSR kultūras ierēdņiem likās bīstams - laika posmā no 1972. līdz 1975. gadam konkurss nenotika. Tikai 1992. gadā "Mikrofons" rīkoja aptauju par šo gadu populārākajām dziesmām:
1976. gads
Aptauja atkal atgriezās Latvijas Radio 1976. gadā, un turpmākos gados atkal uzvarēja R. Paula dziesmas.
ASV vēsture
ASV vēsture tiek fiksēta no pirmajiem eiropiešu kolonizācijas laikiem, kaut gan teritorija tika apdzīvota jau iepriekš un valsts kā neatkarīga republika izveidojās tikai 1776. gadā.
Mikrofona aptauja
1983. gads
Kaut arī 1983. gadā PSKP ģenerālsekretāra Andropova varas laikā konkurss nenotika, gada populārākās dziesmas tika noskaidrotas 1992. gadā:
ASV vēsture
Amerika pirms kolonizācijas
Tiek uzskatīts, ka pirmie cilvēki mūsdienu ASV teritorijā apmetās pirms 20 000 gadiem, ienākot Ziemeļamerikā no Āzijas pa tolaik pastāvošu zemes šaurumu, kas savienoja abus kontinentus. Līdz 15. gadsimtam, kad ieradās eiropieši, indiāņi bija izplatījušies visā Amerikā un bija izveidojušās dažādas kultūras. Zemkopība parādījās mūsdienu ASV austrumos apmēram 2500 gadus pirms mūsu ēras, audzēja kukurūzu, saulespuķes un ķirbjus.
Mikrofona aptauja
1984. — 1994. gads
Kopš 1984. gada Mikrofona aptaujas dziesmas kļuva aizvien patriotiskākas, gaisā bija jūtama jau Atmodas tuvošanās. 1984. un 1985. gadā uzvarēja Mirdza Zīvere ar attiecīgi Ulda Marhilēviča "Lūgumu" un Zigmara Liepiņa "Zibsnī zvaigznes aiz Daugavas". 1986. gadā par uzvarētājiem kļuva Līvu izpildītā "Dzimtā valoda", kas gan nepatika padomju varai un finālkoncertā aizliedza piedalīties solistam J.Grodumam. 1987. gadā uzvarēja brāļi Āris un Saulceris Ziemeļi ar lirisko "Uzsniga sniedziņš balts", bet turpmākajos gados skatītāji par uzvarētājiem izvēlējās roka dziesmas. 1988. gadā uzvarēja Igo ar vienu no atmodas himnām "Pie laika", bet 1989. gadā grupa Pērkons ar romantisko "Mēs pārtiekam viens no otra". Nākamajos divos gados triumfēja grupas Jumprava dziesmas "Baltā" un "Peldētājs", pēc grupas darbības pārtraukšanas 1992. gadā uzvarēja Aigara Grāvera solodziesma "Klusumā". 1993. gadā uzvarēja Bet Bet ar dziesmu "Vakara vējā", bet par pēdējiem uzvarētājiem 1994. gadā kļuva rokgrupas Linga dziesma "Nāc man līdz".
ASV vēsture
Pirmās britu kolonijas Ziemeļamerikā
Britu ierašanās Ziemeļamerikā sākās līdz ar 1606. gadā Anglijas karaļa Džeimsa I piešķirtajām tiesībām (hartu) divām privātām kompānijām (Londonas un Plimutas) izdalīt zemi kolonizēšanai Ziemeļamerikas piekrastē. Jau 1607. gadā Virdžīnijā tika nodibināta pirmā apmetne: Džeimstaunas kolonija — reizē bija gan tirdzniecības faktorija, gan kolonistu apmetne, gan militārs forts, — kas aizšķērsoja nākotnē iespējamo spāņu virzīšanos no Meksikas uz ziemeļiem. Neraugoties uz lielajām grūtībām (badā, slimībās, konfliktos ar indiāņiem pirmajos gados mira aptuveni 4000 kolonistu), angļiem izdevās ne tikai izdzīvot, bet arī visnotaļ veiksmīgi nostiprināties.
Tas, ka jebkuram pretendentam piešķīra 50 akru zemi, ja tas spēja maksāt visai simbolisku īresmaksu, veicināja brīvprātīgo kolonistu pieplūdumu. 1620. gadā Džeimstaunā jau bija 1000 iedzīvotāju, bet visā Virdžīnijā to bija aptuveni 2000. Līdz 1688. gada revolūcijai Anglijā no metropoles Jaunajā Pasaulē ieradās vairāk nekā 16 000 cilvēku. 1619. gadā holandiešu kompānijas kuģis atveda uz šo koloniju pirmo partiju ar melnajiem vergiem. Jau 60. gados melno vergu imports no Rietumāfrikas kļuva par pastāvīgu Ziemeļamerikas koloniju ekonomikas nozari, tā veidojot melnādaino iedzīvotāju populāciju.
Citāda situācija pašpārvaldē veidojās tālāk uz ziemeļiem, kur 1620. gadā bija apmetušies kalvinisti (no kuģa “Mayflower”), savu koloniju nodēvējot par Jauno Plimutu. Sapņojot jau dzīvē redzēt iemiesotus savus reliģiskos un politiskos ideālus, šie pārceļotāji sapņoja Amerikā celt “pilsētu kalnā”. Dzimtenē vajātie disidenti kļuva par koloniju vadītājiem, līdz šim opozīcijā bijušais puritānisms kļuva par oficiālo ideoloģiju, no sektas pārvēršoties par Baznīcu. Rezultātā Masačūsetsā izveidojās puritāniskais fundamentālisms, jebkuras brīvdomības vai citādu uzskatu izpausmes tika nežēlīgi apkarotas. Tika nopietni apspriesta doma izveidot Ziemeļamerikā kalvinistu Baznīcas valsti. Citu reliģisko grupu piederīgajiem, tai skaitā pat anglikāņiem tika liegtas balsstiesības un vārda brīvība. Tika pieņemts likums, kas paredzēja nāvessodu par ķecerību (1692. gadā publiski sodīja ar nāvi 19 ķecerus). 1649. gadā pēc ilgām debatēm un dažādiem ekscesiem (liberālajam sludinātājam R.Viljamsam pat nācās bēgt, dzīvību glābjot, no Masačūsetsas uz Rodailendu) katoliskajā Mērilendā pieņēma likumu par reliģisko iecietību (Toleration Act), kas garantē visiem kristiešiem ticības brīvību neatkarīgi no to konfesijas vai sektas. 18. gadsimts nesa kolonijās t.s. “saprāta uzvaru”, kas izpaudās pirmajā (jeb lielajā) reliģiskajā atmodā (Great Awakening), kurā liela loma bija Džonatanam Edvardsam (1703.-1758.).
Ievērojami atšķīrās kolonistu nodarbes veidi, ko noteica konkrētajā kolonijā valdošie klimatiskie apstākļi un dabas resursi. Attiecīgi arī imigrantu grupas izvēlējās tās kolonijas, kurās dzīves un dabas apstākļi bija vistuvākie apstākļiem to izcelsmes zemēs. Dienvidu kolonijās (Mērilenda, Virdžīnija, abas Karolīnas, Džordžija) zeme bija plaša un auglīga, līdz ar to tur veidojās lielas plantācijas, kas specializējās kokvilnas, tabakas, rīsa un indigoferas audzēšanā. Tā kā brīvie kolonisti nevēlējās strādāt algotu darbu plantācijās, te pastiprināti ieveda melnos vergus, kas jau pirmajās desmitgadēs izveidoja skaitliski ievērojamu grupu. Centrālajās kolonijās (Ņujorka, Ņūdžersija, Delavēra, Pensilvānija) dominēja mazās zemnieku saimniecības un mājamatniecība, kas 17. gadsimta otrajā pusē pārauga par pirmajām manufaktūrām Ziemeļaustrumu Jaunanglijas kolonijās (Ņūhempšīra, Masačūsetsa, Rodailenda, Konektikuta), kur zeme bija auglīga, taču tās bija daudz mazāk, arī bija plaši izplatītas sīkās zemnieku saimniecības, kurās audzēja kartupeļus, kukurūzu, kviešus, rudzus, auzas, miežus. Dabas apstākļu dēļ liela iedzīvotāju daļa nodarbojās ar zvejniecību un tirdzniecību. Šo koloniju pilsētās uz pirmo kuģu būvētavu bāzes radās vēlākā smagā rūpniecība, ārējās tirdzniecības kompānijas.
Neatkarības karš, ASV izveidošanās
1693. gadā kolonijas noslēdz savā starpā federācijas līgumu. Valdība aktīvi aizstāv koloniju intereses pret kaimiņiem un 1713. gadā (Utrehtas līgums) atņem Francijai Jaunskotiju un Ņūfaundlendu. Kolonisti mēģina uzbrukt frančiem paši (Dž.Vašingtona vadībā uzbrūk Dikesnas fortam) taču neveiksmīgi. Sākās Septiņgadu karš, pēc kura Francija zaudēja visus īpašumus Ziemeļamerikā (Kanādu un Luiziānu).
Metropole aktīvi sāka apkarot kontrabandu un cenšas monopolizēt koloniju tirdzniecību ar pārējo pasauli, izdod virkni rīkojumu, kas bremzē rūpniecības attīstību kolonijās (piemēram, aizliedz ierīkot dzelzs kausētavas). Tā kā karš pamatā ritēja Ziemeļamerikā, pie tam vēl koloniju interesēs, Londona uzskatīja, ka kolonijām daļēji jākompensē kara radītos valsts parādus. 1765. gadā ievieš zīmognodokli (ļoti niecīgs, domāts lai uzturētu karaspēku un neliktu to uzturēt kolonistiem), taču tas izraisa plašu neapmierinātību un pat metropoles preču boikotu — kolonisti spēj samierināties ar politisku atkarību, bet nespēj samierināties ar šķiršanos no personīgajiem līdzekļiem valsts labā. Bez tam valdība cenšas ievērot līgumus ar indiāņiem, ka netiks kolonizētas teritorijas uz rietumiem no Alegenu kalniem, ko kolonisti nevēlas ievērot, bet gan uzbrūk indiāņiem.
Hronoloģija:
Situācija nebija spīdoša — liela ārējā parāda nasta, valsts kase tukša, ekonomika novājināta, Anglija izturas naidīgi un neļauj ASV tirgoties ar citām savām kolonijām, štati savā starpā konfliktē vietējo muitu dēļ, centrālā vara vāja un nespēj realizēt vienotu valsts ekonomisko politiku. 1787. gadā Filadelfijā sanāca nacionālais konvents, kurš pēc ilgiem strīdiem pieņēma konstitūciju ar lielu prezidenta varu un divpalātu sistēmu. Par pirmo prezidentu ievēlēja Dž.Vašingtonu. Paplašina valsts kompetenci uz federācijas štatu rēķina — tiesības uzlikt nodokļus, vienota muita, ārējās tirdzniecības kontrole. Štatiem liela brīvība likumdošanā un izglītībā. Pēc ilgiem strīdiem neitrālā teritorijā izvēlas galvaspilsētu, ko nosauc par Vašingtonu.
Ārpolitika
Pēc neatkarības iegūšanas amerikāņi sāka apgūt zemes uz rietumiem no tālaika ASV teritorijas. 1803. gadā ASV iegādājās Francijai piederošo teritoriju Ziemeļamerikas vidienē, kas deva iespēju izmantot Misisipi kā ūdensceļu un atbrīvoja ASV no Francijas klātbūtnes pie tās rietumu robežām. 1812. gadā ASV pieteica karu Lielbritānijai, sakarā ar tās veikto dezertieru piespiedu mobilizāciju flotē, kurai tika pakļauti arī naturalizējušies ASV pilsoņi, lai gan karš bija beidzies neizšķirti. 1819. gadā, apmaiņā pret atteikšanos no pretenzijām uz Teksasu, atņēma Spānijai Floridu. 1846. gadā ASV ieguva kontroli pār teritoriju mūsdienu ASV ziemeļrietumos, kuru pirms tam kopīgi kontrolēja ASV un Lielbritānija. 1845. gadā ASV tika pievienota Teksasa, kas izraisīja karu ar Meksiku. 1846. gadā ASV iebruka Meksikā, 1847. gada septembrī krita galvaspisēta Mehiko un nākamā gada 2. februārī Meksika bija spiesta noslēgt miera līgumu, atdodot ASV plašas teritorijas (mūsdienu Teksasu, Kaliforniju, Nevadu, Jūtu, Arizonu, Ņūmeksiku, kā arī daļu Kolorādo un Vaiomingas). 1867. gadā ASV iegādājās no Krievijas Impērijas Aļasku un sāka to apgūt.
Kad Svētās Savienības karaspēks iegāja Spānijā un sāka lolot plānus par tās Latīņamerikas koloniju pakļaušanu, ASV 1823. gadā pieņēma t.s. Monro doktrīnu, atbilstoši kurai turpmāk īstenoja ārpolitiku. Doktrīnā tika noteikts, ka Eiropa nedrīkst aizskart Jaunās pasaules valstis un katru šādu mēģinājumu ASV uztvers kā draudu sev, savukārt ASV nekad neiejauksies Eiropas lietās, ja nebūs tiešu draudu pašām ASV.
Pilsoņu karš
19. gadsimta vidū starp dienvidu un ziemeļu štatiem bija izveidojušās lielas atšķirības uzskatos par politiku un ekonomiku, nozīmīgs jautājums bija arī dienvidos pastāvošā verdzība. Dienvidu štatos dominēja jau labklājību ieguvušie pirmo paaudžu kolonisti, bet ziemeļu štatos — tikko kā iebraukušie.
Pēc Abrahama Linkolna ievēlēšanas par prezidentu 1860. gadā 11 dienvidu štati izstājās no savienotajām valstīm un 1861. gada 9. februārī izveidoja Amerikas Valstu Konfederāciju.
Pilsoņu karš sākās 1861. gada 12. aprīlī ar uzbrukumu Samteras fortam, kurā atradās ziemeļu štatu karaspēks, kurš atteicās atstāt konfederātu teritoriju. Nākamo divu mēnešu laikā vēl četri štati pievienojās Konfederācijai, bet četri visvairāk uz ziemeļiem esošie vergturu štati palika ASV sastāvā. Jūlijā Konfederācija sāka uzbrukumu, taču tas tika apturēts. Nopietna kara darbība sākās 1862. gadā, kad ASV sāka uzbrukumu ar mērķi sagrābt Konfederācijas galvaspilsētu Ričmondu. Sākotnēji uzbrukums bija veiksmīgs, bet tā beigās ASV saskārās ar lielu konfederātu pretestību un ziemeļniekiem nācās atkāpties. Septembrī Konfederācija mēģināja ieņemt Mērilendu, taču ASV rīcībā nonāca kopija pavēlei kurā detalizēti bija aprakstīts Konfederātu uzbrukuma plāni pirmajām uzbrukuma dienām un ASV uzbrukumu atvairīja. Pēc šīs kaujas Eiropas lielvalstis — Anglija un Francija — atteicās atzīt Konfederāciju un ASV prezidents Linkolns izdeva pavēli saskaņā ar kuru vergi visos štatos, kas 1863. gada 1. janvārī būtu Konfederācijas sastāvā ieguva brīvību. ASV nespēja dot prettriecienu, tomēr arī nākamais Konfederātu uzbrukums 1863. gada maijā beidzās ar ziemeļnieku uzvaru. Taču, lai gan cīņas Amerikas austrumos bija nesekmīgas, rietumos ASV ieguva kontroli pār Misisipi, sadalot Konfederāciju divās daļās un ieņēma Kentuki. 1864. gadā par ASV armijas virspavēlnieku kļuva Uliss Grānts, kurš, uzsāka uzbrukumu Konfederācijai no vairākiem virzieniem, tādējādi izmantodams ASV pārsvaru cilvēkresursu ziņā un nokausēdams konfederātus. 1865. gadā Konfederācija tika sakauta. Pilsoņu kara rezultātā bojā bija gājuši 3% Amerikas iedzīvotāju, verdzība ASV tika atcelta un tika mainīta likumdošana, atceļot rases diskriminējošas normas.
Ekonomika
Pēc pilsoņu kara, īpaši ziemeļu štatos, sākās strauja industrializācija. Lai gan tika veikti dažādi izgudrojumi un pieauga produktivitāte, algu samazināšanās daudzviet izraisīja dumpjus. ASV pamazām no izteikti agrāras valsts pārtapa par daļēji industrializētu valsti. Sāk pretendēt uz lielvalsts lomu Amerikas kontinentā. Rūpniecībā dominē smagā rūpniecība — dzelzs un tērauda ražošana. Sāka veidoties tresti. Lauksaimniecība sāka kļūt par biznesu (kvieši, kukurūza, kokvilna). Sairuss MakKorniks 1832. gadā patentē pļaujmašīnu un sāk tās masveida ražošanu. Palielinās lielo fermu skaits. 1862. gada Homstera akts — katram gribētājam 65 ha zemes. Ievieš selekcijas un izmēģinājumu stacijas. Tresti monopolizē atsevišķas nozares kā, piemēram, tēraudliešanu, lauksaimniecības mašīnu ražošanu, gaļas pārstrādi u.c. Sākās nebijis imigrācijas vilnis, kas deva jaunu darbaspēku un palīdzēja radīt plašas kopienas agrāk neattīstītos apgabalos.
Iekšpolitika
1887. gada Douza akts paredzēja atņemt indiāņiem lauksaimniecībai derīgās vai izrakteņiem bagātās teritorijas.
Iekšpolitikā pamatproblēma bija dzelzceļa tarifi un muitas tarifi. Valdības nāca un gāja, atkarībā no savas politikas šajos jautājumos. Demokrāti (Klivlends) uzskatīja, ka jāaizsargā vietējos ražotājus. Lauksaimniecības pārprodukcijas krīze ietekmē finanšu sistēmu, pie varas nāca republikāņi (Makinlijs) — Aļaskas zelta drudzis. Vispārēja korupcija — valsti pārvaldīja tresti. Pieņēma Šernera prettrestu likumu, kas tomēr bija vājš un īsti sāka darboties tikai 20. gadsimta sākumā. Krafts ieviesa apdrošināšanu un 8 stundu darba dienu, Vilsons turpināja sociālo politiku.
Progresistu kustība (1890.-1914.) — inteliģence masveidā uzstājās pret korupciju un monopoliem, par progresu sabiedrībā.
Imperiālisms
1893. gadā Havaju salās dzīvojoši amerikāņu uzņēmēji gāza Havajas Karalistes vietējo iedzīvotāju monarhiju un 1898. gadā Savienotās Valstis anektēja Havaju arhipelāgu.
1898. gadā, kā ieganstu izmantojot Spānijas represīvo politiku pret Kubas neatkarības cīnītājiem, ASV uzsāka karu ar Spāniju. Drīz vien Kuba nonāca Savienoto Valstu rokās. Uzvara jūras kaujā Manilas līcī nostiprināja amerikāņu kontroli pār Filipīnām un augustā tika noslēgts miera līgums, saskaņā ar kuru ASV ieguva Kubu, Guamu, Puertoriko un Filipīnas. 1902. gadā ASV atstāja Kubu, bet saglabāja intervences tiesības.
1903. gadā ASV no Kolumbijas iznomāja zemes strēli, kas kļuva par Panamas kanāla zonu, un pēc tam noorganizēja vietēja rakstura sacelšanos, lai izveidotu Panamas valsti. Panamas kanālu uzbūvēja laikā no 1904. līdz 1914. gadam.