cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Visu Latvijai
Vēsture
Lai gan "Visu Latvijai!", tās aktīvo biedru jaunības dēļ, pamatoti tiek dēvēta par jaunu partiju, tomēr tās vēsture iesniedzas nu jau 10 gadus senā pagātnē. "Visu Latvijai!" vēsturē var iedalīt vairākus kvalitatīvi un kvantitatīvi atšķirīgus posmus — no izveidošanās 2000. gadā dažus gadus tā darbojās kā neformāla nacionāli noskaņotu latviešu jauniešu grupa, kas 2002. gada decembrī pārtapa par sabiedrisku organizāciju, bet 2006. gada janvārī jau par politisku partiju. Šobrīd, kad "Visu Latvijai!" veido kopīgu politisko apvienību ar vienu no senākajām Latvijas partijām, TB/LNNK, var izšķirt jau ceturto "Visu Latvijai!" attīstības posmu.
"Visu Latvijai!" kā nacionāli noskaņotu jauniešu grupa
2000. gada pavasarī toreizējais Rīgas 77. vidusskolas skolēns Raivis Dzintars sāk pulcēt nacionāli domājošus jauniešus, lai kopīgiem spēkiem cīnītos par mērķi — latvisku Latviju. Tā rezultātā 2000. gada 18. augustā tiek izveidota neformāla jauniešu grupa, kuru nosauc par "Visu Latvijai!" (saīsināti — VL). Nosaukums cēlies no devīzes „Visu no sevis un sevi pašu dodu Latvijai!”.
2002. gadā "Visu Latvijai!", uzsākot aktīvāku sadarbību ar vēl vienu nacionālo jauniešu organizāciju „Klubs 415” un rīkojot vairākas sabiedrībā ievērību guvušas akcijas, kļūst par vienu no atpazīstamākajām latviešu nacionālo jauniešu organizācijām. 2002. gada pavasarī "Visu Latvijai!" vairākkārtēji aicina visas sīkās nacionāli noskaņotās partijas, tādas kā „Mūsu zeme”, „Māras zeme”, „Latvijas Atdzimšanas partija”, „Latviešu partija”, „Tautas mantojums”, „Latvijas Nākotnes partija” u.c. 8. Saeimas vēlēšanās startēt no viena saraksta, taču šo partiju līderi nespēj vienoties un Saeimas vēlēšanās neviena no šīm partijām neiegūst pat 1% balsu. 2002. gada novembrī "Visu Latvijai!" izdodas panākt, ka Rīgas dome nepārdēvē Čečenijas prezidenta Džohara Dudajeva vārdā iepriekš nodēvēto ielu Purvciemā, kā to pieprasa PCTVL.
"Visu Latvijai!" kā sabiedriska organizācija
2002. gada 10. decembrī notiek oficiāla "Visu Latvijai!" kā sabiedriskas organizācijas dibināšanas sapulce un nu tā apvieno ne tikai jauniešus, bet visu paaudžu latviešu nacionālistus. Par "Visu Latvijai!" goda priekšsēdētāju kļūst publicists Visvaldis Lācis.
Trīs gados, kuros "Visu Latvijai!" ir sabiedriskās organizācijas statusā, "Visu Latvijai!" izveidojas spēcīga komanda, kuras kodolu veido jaunieši; vislatvieši, kā viņi paši sevi dēvē, regulāri publicējas lielākajos Latvijas masu medijos un "Visu Latvijai!" kļūst par vienu no spēcīgākajām nacionālistu organizācijām Latvijā. Šajā laikā arī izveidojas vairums no atpazīstamākajām "Visu Latvijai!" tradīcijām: 16. marta karogu aleja pie Brīvības pieminekļa, kas tiek veidota pēc lielāko leģionāru organizāciju — Daugavas Vanagu un Latvijas Nacionālo karavīru biedrības — lūguma, 23. augusta svecīšu ceļš pie Brīvības pieminekļa, 18. novembra Lāpu gājiens no Kārļa Ulmaņa pieminekļa cauri Vecrīgai līdz Brīvības piemineklim. Tāpat katru gadu "Visu Latvijai!" rīko dažāda veida pasākumus 17. jūnijā un 11. novembrī, kā arī piedalās atceres pasākumos 25. martā, 8. maijā un 14. jūnijā.
Šajā laikā "Visu Latvijai!" pievienojas tādi vēl šobrīd aktīvi biedri kā (aptuveni hronoloģiskā secībā) Raivis Blumfelds, Jānis Ratkevičs, Ieva Holma, Jānis Iesalnieks, Oskars Līvmanis, Dmitrijs Mironovs, Andris Holms, Arnis Neretnieks, Jānis Dombrava, Anta Rudzīte, Gundars Kalve un daudzi citi.
2003. gada novembrī tiek izveidota "Visu Latvijai!" interneta mājas lapa www.visulatvijai.lv, kas turpmākajos gados būtiski veicina "Visu Latvijai!" attīstību un atpazīstamību. Organizācijas popularizēšanā, tās ideju un vērtību izplatīšanā vislatvieši aktīvi uzsāk izmantot arī citus interneta resursus, kļūstot par vienu no Latvijas interneta telpā aktīvākajām politiskajām grupām.
2005. gads kļūst par nopietnu pagrieziena punktu "Visu Latvijai!" dzīvē — no šaurā latviešu nacionālistu vidē respektētas organizācijas tā kļūst par organizāciju, kuru atpazīst visā Latvijas sabiedrībā. Plašu ievērību gūst "Visu Latvijai!" 2005. gada 17. jūnijā veiktā PSRS karoga sadedzināšana pie Krievijas vēstniecības, bet gada beigās 18. novembra lāpu gājiens jau pulcē vairāk nekā tūkstoti nacionāli noskaņoto latviešu.
"Visu Latvijai!" kā politiska partija
"Visu Latvijai!" visu tās darbības laiku ir bijusi politiska organizācija, tāpēc 2006. gada 14. janvārī tā pārtop jaunā kvalitātē — politiskā partijā. Taču jauniešu loma ar šo soli organizācijā nav mazinājusies — jaunieši joprojām veido partijas aktīvo kodolu un dažādi izglītojoši semināri, nometnes, sportiskās aktivitātes un talkas aizvien ir nozīmīga "Visu Latvijai!" darbības sastāvdaļa. Pēc "Visu Latvijai!" pārtapšanas partijā tā, atsaucoties latviešu valstsvīra Eduarda Berklava aicinājumam, aicina TB/LNNK un "Jauno laiku" 9. Saeimas vēlēšanās startēt no vienota saraksta, taču saņem noraidījumus un vēlēšanās piedalās ar savu sarakstu, iegūstot 1,48% balsu, kas ir labākais rezultāts starp visām nacionālajām partijām, neskaitot TB/LNNK.
"Visu Latvijai!" aktīvā kodola ilgstošā pieredze darbībai ar sabiedriskas organizācijas metodēm nodrošina to, ka "Visu Latvijai!", atšķirībā no citām partijām, kuras nav iekļuvušas Saeimā, ne tikai nesamazina savas darbības vērienu, bet pat palielina to.
2007. gadā "Visu Latvijai!" plašāko ievērību gūst ar vairākām Abrenes aizstāvības akcijām, protestējot pret jaunā Latvijas — Krievijas robežlīguma noslēgšanu. Vislielāko rezonansi izsauc akcija 2007. gada 8. februārī pie Saeimas, kad 15 VL puiši, izģērbušies puskaili -17 grādu salā 40 minūtes protestē pret Abrenes atdošanu Krievijai.
2008. gadā "Visu Latvijai!" turpina attīstīt jau aizsāktās tradīcijas un paplašina savu biedru loku, kā arī aktīvi iesaistās kampaņā par tautas tiesībām atlaist Saeimu. Plašāku ievērību iegūst akcija „Sargi savu valodu”, kuras laikā vairāk nekā 18 tūkstoši cilvēku parakstās par to, lai valsts finansētajās skolās mācības jau no pirmās klases notiktu tikai latviešu valodā. Šajā gadā arī tiek pieņemtas būtiskas izmaiņas "Visu Latvijai!" statūtos, saskaņā ar kuriem turpmāk partiju vada divi līdzpriekšsēdētāji, par kuriem tiek ievēlēti Raivis Dzintars un Imants Parādnieks.
Gatavojoties 2009. gada 6. jūnija Eiropas Parlamenta un pašvaldību vēlēšanām, "Visu Latvijai!" no jauna vēršas pie TB/LNNK un Pilsoniskās savienības ar aicinājumu veidot vienotu sarakstu gan Eiropas Parlamenta, gan Rīgas Domes vēlēšanās. Arī šoreiz seko noraidījums, kā rezultātā Rīgas Domes vēlēšanās vairākumu gūst Saskaņas centrs. "Visu Latvijai!" startē ar atsevišķu sarakstu un Eiropas Parlamenta vēlēšanās iegūst 2,81% balsu, bet Rīgas Domes vēlēšanās 1,87% balsu. "Visu Latvijai!" deputāti tiek ievēlēti 7 pašvaldību domēs, Ogrē un Limbažos pēc vēlēšanām iegūstot arī vicemēru amatus.
Neskatoties uz to, ka "Visu Latvijai!" nebija pārstāvēta Saeimā un tieši nevarēja iesaistīties likumdošanas procesā, tā nāca klajā ar vairākām likumdošanas iniciatīvām, kas saistītas ar Latvijas vēstures kā atsevišķa mācību priekšmeta ieviešanu, kriminālatbildības ieviešanu par okupācijas fakta noliegšanu, pāriešanu valsts finansētajās skolās uz mācībām tikai latviešu valodā un citiem jautājumiem, bet nozīmīgākā "Visu Latvijai!" iniciatīva šajā periodā bija Satversmes grozījumu projekts, kas paredzētu tautas vēlēta valsts prezidenta institūta ieviešanu Latvijā.
"Visu Latvijai!" apvienība ar TB/LNNK
Ņemot vērā Rīgas Domes vēlēšanu iznākumu, uzreiz pēc vēlēšanām "Visu Latvijai!" gan ar Pilsonisko savienību, gan TB/LNNK uzsāk sarunas par apvienības veidošanu. Tā kā Pilsoniskā savienība iekļaujas apvienībā „Vienotība” kopā ar Jauno laiku un Sabiedrību citai politikai, sarunas tiek turpinātas ar „Vienotību”. 2010. gada maija beigās „Vienotība” pārtrauc konsolidācijas sarunas gan ar TB/LNNK, gan "Visu Latvijai!".
2010. gada 31. maijā abu partiju TB/LNNK un "Visu Latvijai!" valdes gandrīz vienlaicīgi pieņem lēmumu par kopīgas apvienības veidošanu uz līdztiesīgiem pamatiem. 4. jūlijā Rīgas Latviešu biedrības namā notiek Nacionālās apvienības "Visu Latvijai!" — "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK" (saīsināti: Nacionālā apvienība vai VL-TB/LNNK) dibināšanas kongress un sākas apvienības priekšvēlēšanu kampaņa par iekļūšanu 10. Saeimā. 10. Saeimas vēlēšanās Nacionālā apvienība iegūst 7,67% balsu un 8 Saeimas deputātu vietas, no kurām 6 vietas iegūst "Visu Latvijai!" pārstāvji — Raivis Dzintars, Imants Parādnieks, Einārs Cilinskis, Visvaldis Lācis, Jānis Dombrava un Inese Laizāne. pēc skandāla ar meitas nodarbināšanu un dzīvokļa īri Visvaldis Lācis izstājas no "Visu Latvijai!" un Nacionālās apvienības Saeimas frakcijas.
Partijas organizatoriskā struktūra
"Visu Latvijai!" organizatoriskā struktūra ir noteikta partijas statūtos, saskaņā ar kuriem partijas augstākā lēmējinstitūcija ir Kopsapulce, kuru var aizstāt Pārstāvju sapulce, bet partijas izpildinstitūcija ir Valde. Partijas Valdē ir 9 locekļi un to vada divi, ar vienādām tiesībām apveltīti līdzpriekšsēdētāji.
Reģionālās nodaļas
"Visu Latvijai!" reģionālās nodaļas sāka veidoties 2006. gada vidū. Šobrīd "Visu Latvijai!" ir nodaļas Rīgā, Jelgavā, Valmierā, Ogrē, Kokneses novadā, Bauskā, Jēkabpilī, Baldonē, Limbažos, Liepājā, Siguldā un Stopiņu novadā. Partijas nodaļas un atbalsta kopas var tikt veidotas arī ārpus Latvijas Republikas teritorijas esošajos latviešu emigrantu centros. Ārpus Latvijas šobrīd darbojas "Visu Latvijai!" Lielbritānijas nodaļa ar apakšstruktūru — kopu Londonā.
2009. gada pašvaldību vēlēšanās "Visu Latvijai!" ar savu sarakstu piedalījās Rīgā, Jelgavā (kopā ar TB/LNNK), Valmierā (kopā ar TB/LNNK), Alojas novadā, Carnikavas novadā (kopā ar ZZS un Jauno laiku), Dobeles novadā (kopā ar TB/LNNK), Inčukalna novadā, Jēkabpils novadā, Limbažu novadā, Ogres novadā (kopā ar Pilsonisko savienību), Pļaviņu novadā, Preiļu novadā, Ropažu novadā, Saulkrastu novadā, Stopiņu novadā un Valmieras novadā.
Arona
Arona ir upe Vidzemē, Aiviekstes labā krasta pieteka Madonas novadā. Garums 44 km, baseina platība 315 km2. Iztek no Skujiešu ezera Aronas pagastā Vestienas paugurainē 197,8 metrus virs jūras līmeņa. Tek caur Aronas, Bērzaunes, Mārcienas un Kalsnavas pagastiem. Kopējais kritums 115 metri, upei tekot pa Vidzemes augstienes dienvidaustrumu nogāzi, kritums vietām sasniedz 6 m/km. Lejtecē, tekot pa Aronas paugurlīdzenumu, kritums ir tikai 0,8 m/km. Baseina lejasdaļa purvaina. Upē vairāki dzirnavu aizsprosti.
Visas Aronas baseina upes ir straujas. Baseina lielāko daļu aizņem meži un intensīvā lauksaimniecībā ir maz izmantojamo platību.
Karless Pujols
Karless Pujols i Saforkada (, ; dzimis ) ir profesionāls Spānijas futbolists, kas spēlēja aizsarga pozīcijā. 2014. gadā viņš beidza savu profesionālā futbolista karjeru, kuru bija aizvadījis tikai vienā klubā FC Barcelona.
Galvenokārt viņš spēlēja centra aizsarga pozīcijā, bet var spēlēt arī kādā no malējām aizsargu pozīcijām, biežāk labajā malā. Viņš bija arī ilglaicīgs FC Barcelona komandas kapteinis, šo amatu 2004. gada augustā pārņemot no Luisa Enrikes. FC Barcelona sastāvā guvis uzvaru vairāk nekā 15 turnīros, tai skaitā piecas reizes uzvarējis Spānijas čempionātā un trīs UEFA Čempionu līgā.
Sasniegumi
Barcelona
Spānija
Individuālie sasniegumi
Smaiļošana un kanoe airēšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — C-2 500 metros vīriešiem
Vīriešu C-2 500m kanoe sacensības 2008. gada Olimpiskajās spēlēs smaiļošanā un kanoe airēšanā notika 2008. gada 19. - 23. augustā Šunji airēšanas un kanoe parkā, Pekinā.
Sacensību grafiks
Visi laiki ir Ķīnas standartlaikā (UTC+8)
Priekšbraucieni
Kvalifikācijas noteikumi: 1..3->Finālā, 4..7->Pusfinālā + 8. labākais laiks, pārējie ārā
Pusfināls
Kvalifikācijas noteikumi: 1..3->Finālā, pārējie ārā
Lubinas apriņķis
Lubinas apriņķis (pl) ir Polijas apriņķis, kas ietilpst Lejassilēzijas vojevodistē. Apriņķa centrs ir Lubina. Robežojas ar Lejassilēzijas vojevodistes Glogovas, Guras, Volovas, Legņicas un Polkovices apriņķiem.
Virāne (nozīmju atdalīšana)
Virāne var būt:
SVID analīze
SVID analīze (en) ir stratēģijas plānošanas instruments, kas ļauj noteikt uzņēmuma vai projekta stiprās puses (Strengths), vājības (Weaknesses), iespējas (Opportunities) un draudus (Threats).
Izmantošana
Veicot SVID analīzi, izvērtē iekšējo un ārējo faktoru sniegtās priekšrocības un problēmas.
A Perfect Circle
A Perfect Circle ir amerikāņu roka supergrupa, izveidota 1999. gadā. To izveidoja ģitārists Billijs Hoverdels kopā ar Tool līderi Meinardu Džeimsu Kīnanu. Oriģinālajā grupas sastāvā spēlēja arī Paza Lenčantina (basģitāra), Trojs Van Leuvens (elektriskā ģitāra) un Tims Aleksandrs (bungas). Pēc pēdējām grupas satāva maiņām tās dalībnieki ir Marilyn Manson basists un bijušais Nine Inch Nails basists Džordijs Vaits; The Smashing Pumpkins bijušais ģitārists Džeimss Iha; bundzinieks Džošs Frīzs, kurš ir labāk zināms pēc savas sadarbības ar Nine Inch Nails un The Vandals. Neskatoties uz sastāva maiņām kopš grupas rašanās, dziesmu stilistiskais sastāvs ir palicis nemainīgs; Hoverdels ir komponists, bet Kīnans sacer dziesmu vārdus.
A Perfect Circle ir izlaiduši trīs albumus: Mer de Noms, Thirteenth Step un Emotive. Papildus tam izlaists arī DVD Amotion kurā ir trīspadsmit mūzikas video un Denija Lonera veidoti dziesmu remiski. 2004. gadā sakās pārtraukums grupas darbībā, un kopš tā grupa nav koncertējusi un ierakstījusi vai izlaidusi neko jaunu. Pārtraukuma laikā grupas locekļi ir strādājuši pie citiem projektiem, no kuriem vispamanāmākie bijuši Meinarda darbs pie Tool albuma "10,000 Days" un Hoverdela grupas Ashes Divide izveide.
Kādā intervijā 2008. gadā Kīnans paziņoja, ka viņš un Hoverdels strādā pie jauna materiāla, tādējādi oficiāli atsākot grupas darbību.
Good Charlotte
Good Charlotte ir amerikāņu poproka grupa, izveidota 1996. gadā Valdorfā. Grupas nosaukums ir cēlies no bērnu grāmatas ar nosaukumu "Good Charlotte: The Girls of Good Day Orphanage", ko sarakstījusi Kerola Bīčjorka.
1917. gada Krievijas revolūcija
1917. gada Krievijas revolūcija, parasti tiek attiecināta uz boļševiku veikto varas sagrābšanu Krievijā 1917. gada novembrī (pēc vecā stila oktobrī), taču 1917. gadā Krievijā notika divas revolūcijas. Vispirms notika 1917. gada Februāra revolūcija, kas gāza no troņa Krievijas Impērijas caru Nikolaju II un izveidoja Krievijas Pagaidu valdību kurā laika gaitā dominēja mēreni noskaņoti sociālisti. Savukārt oktobrī Vladimira Ļeņina vadītā boļševiku partija veica valsts apvērsumu un gāza Pagaidu valdību. Revolūcija skāra gan pilsētas, gan lauku apvidus. Lai gan galvenie revolūcijas notikumi norisinājās Maskavā un Petrogradā, plaši nemieri notika arī laukos, un 1918. gadā brūkošajā impērijā sākās Krievijas pilsoņu karš.
Ludzas apriņķis
Ludzas apriņķis (ru) bija administratīva vienība Inflantijas vaivadijas (1629—1772, kā Ludzas trakts), Polockas guberņas (1776—1796), Baltkrievijas guberņas (1796—1802), Vitebskas guberņas (1802—1917), Vidzemes guberņas (1918), LSPR (1919—1920), Latvijas Republikas (1918—1940), Latvijas ģenerālapgabala (1941—1944) un Latvijas PSR (1940—1949) sastāvā.
1917. gada Krievijas revolūcija
Politiskā situācija
1905. gada revolūcija impērijā radīja jaunu politisko sistēmu, kurā cara autokrātija nedaudz piekāpās konstitucionālās monarhijas principiem, akceptējot vēlētas Valsts Domes izveidošanu. Balstoties uz armijas lojalitāti, cars noturējās pie varas un atlaida pirmās divas Domes, kuru sastāvs viņam nebija pieņemams. Pēc Domes vēlēšanu likuma izmaiņām, Dome kļuva konservatīvāka, taču tai joprojām nebija nekādas kontroles pār cara valdības darbu. Bez caram pilnīgi lojālajiem monarhistu deputātiem, Domē darbojās centriski konservatīvie Oktobristi, liberāli centriskie Konstiucionālie Demokrāti (kadeti). Mēreni kreisos pārstāvēja trudoviku populisti, kas bija saistīti ar nelegālo Sociālistu revolucionāru partiju (eseriem). Galēji kreiso spektru pārstāvēja sociāldemokrāti, kas bija sašķēlušies boļševikos un meņševikos. Lai arī to līderi bija arestēti vai trimdā, partiju deputāti baudīja deputāta imunitāti. Šķita, ka labklājību un politiskās tiesības pakāpeniski izdosies panākt legāli, strauji samazinājās sociālistu partiju aktivitāte. Boļševiku partija bija sašķēlušies neskaitāmās frakcijās.
Raksturā vājais cars, pēc smagām militārajām sakāvēm 1915. gada vasarā uzņēmās armijas virspavēlnieka lomu, aizvien vairāk laika pavadot armijas štābā Mogiļevā. Galvaspilsētā palika viņa konservatīvā sieva, kas iesaistījās politiskajās intrigās un pakļāvās Rasputina ietekmei. Par spīti galma augstmaņu, politiķu un armijas vadītāju brīdinājumiem, cars nedarīja neko, lai samazinātu carienes un Rasputina politisko ietekmi. Naktī uz 1916. gada 18. decembri Rasputinu nogalināja lielkņazs Jusupovs un Domes monarhistu līderis Puriškevičs.
Ludzas apriņķis
Zemes virsa
Zilupes līdzenuma vidējais augstums ir ap 110 m virs jūras līmeņa. Pa to uz ziemeļiem gausi tek Zilupe, Ludzas upe un Rītupe. Gar Latgales augstienes malu atrodas meži, zāļu purvi un slapjas pļavas.
1917. gada Krievijas revolūcija
Ekonomika
Vidējā alga valstī 1907. gada streiku rezultātā pieauga no 213. līdz 242. rubļiem gadā. Pēc revolūcijas apspiešanas, atjaunojās impērijas ekonomiskā izaugsme. Starp 1908. un 1914. gadu Krievijas rūpniecības ražojumu apjoms pieauga par 50%. Straujā industriālā attīstība impērijā izraisīja jaunu strādnieku protestu un streiku vilni, kas lielāko aktivitāti sasniedza 1914. gada jūlija streikos.
C5H6O4
Summārajai formulai C5H6O4 atbilst vairāki savienojumi:
Ludzas apriņķis
Izglītība
1741. gadā nodibināja Ludzas apriņķa skolu. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas 1866. gadā Ludzas apriņķī bija 5 tautskolas, bet 1882. gadā 15 tautskolas.
1917. gada Krievijas revolūcija
Ekonomika
Kara sākšanās un rūpniecības militarizācija uz laiku apklusināja streikus, taču vienlaikus radīja priekšnoteikumus tam, lai ar cara patvaldību neapmierinātie zemnieki un strādnieki, kuru miljoni veidoja Krievijas armiju, pie pirmās iespējas pārietu revolūcijas pusē, un izmantojot savu ieroču varu, pieprasītu radikālas politiskās un ekonomiskās izmaiņas valstī.
Ludzas apriņķis
Izglītība
1934. gada rudenī Ludzas apriņķī bija 123 pagastskolas (13 819 skolēni, 523 skolotāji) un trīs vidusskolas (divas Ludzā un viena Kārsavā, 398 skolēni). 1936. gada 10. jūlijā Ludzas apriņķa skolu valde nolēma pārdēvēt Koņecpoles pamatskolu par Mežgala pamatskolu, Ļauzinas pamatskolu par Aizupes pamatskolu un Zaļesjes pamatskolu par Aizsilu pamatskolu. Bez tam vēl ierosināja pārdēvēt Šušku pamatskolu par Dziļļejas pamatskolu, Cucuku pamatskolu par Liepas pamatskolu un Luņu pamatskolu par Ezernieku pamatskolu.
1917. gada Krievijas revolūcija
Armijas novājināšanās
Krievijas armija nebija gatava industriālajam karam, kurā noteicošā bija valsts rūpniecības spēja saražot artilērijas lielgabalus un lādiņu miljonus. 1914. gadā armija zaudēja 1,5 miljonus nogalināto un sagūstīto. 1915. gadā nogalināto un sagūstīto kareivju skaits sasniedza 2,5 miljonus. 1916. gada beigās Krievijas armijas zaudējumi sasniedza 7,7 miljonus, no kuriem 1,7 miljoni bija krituši, 2 miljoni ievainoti un pārējie krituši gūstā. Kareivju un iedzīvotāju vidū valdīja vēlme pēc iespējas ātrāk izbeigt karu. Šo impulsu veiksmīgi izmantoja boļševiki 1917. gadā, veiksmīgi cīnoties pret Pagaidu valdību un citiem sociālistiem, kas vēlējās turpināt aizsardzības karu pret Centrālajām valstīm.
Ludzas apriņķis
Inflantijas vaivadijas sastāvā
Pēc Altmarkas pamiera Inflantijas vaivadijas sastāvā izveidoja Ludzas traktu (pl).
1917. gada Krievijas revolūcija
Februāra revolūcija
Februāra revolūcija ir pavērsiena punkts Krievijas Impērijas un pasaules vēsturē. Petrogradas strādnieku streiku rezultātā tika gāzts autokrātiskais cars Nikolajs II un Romanovu dinastija. Valsts Domes deputāti no jau gāztā cara panāca piekrišanu Krievijas Pagaidu valdības izveidošanai, kurā pakāpeniski vairākumu ieguva liberāli noskaņoti sociālisti. Taču revolūcijas dienās Petrogradā izveidojās vēl viens varas centrs - strādnieku un kareivju Petrogradas padome.
Ludzas apriņķis
Krievijas Impērijas guberņu sastāvā
Pēc Žečpospolitas pirmās dalīšanas 1772. gadā Inflantijas vaivadija tika pārdēvēta par Daugavas provinci un iekļauta Pleskavas guberņas sastāvā. 1776. gada 4. septembrī Daugavas province tika sadalīta trīs daļās un tās ziemeļaustrumu daļā izveidots Ludzas apriņķis (Люцинский уезд). Sākotnēji tas 1776. gadā ietilpa Polockas guberņas sastāvā, 1796. gadā Baltkrievijas guberņas, bet 1802. gadā Vitebskas guberņas sastāvā.
1917. gada Krievijas revolūcija
Divvaldības laiks
Jau pirms Pagaidu valdības Petrogradā izveidojās Petrogradas Strādnieku un Kareivju padome, kurai piederēja faktiskā vara pilsētā, jo revolucionārā tauta un garnizons kontrolēja pilsētu. Jau 1. martā padome pieņēma revolucionāro pavēli Nr.1, kas demokratizēja armiju ieviešot tajā vēlētas kareivju komitejas. Revolūcijas laikā un tai sekojošajās dienās radikālākās armijas vienībās un Kronštates flotes bāzē tika arestēti un nogalināti vairāki simti virsnieku. Petrogradas padome pavēlēja ievērot Pagaidu valdības lēmumus tikai tiktāl (постольку-поскольку), cik tie atbilst padomes lēmumiem.
Ludzas apriņķis
Krievijas Impērijas guberņu sastāvā
1897. gada tautas skaitīšanā 64,2% no apriņķa iedzīvotājiem tika uzskaitīti kā latvieši, 20,5% kā baltkrievi, 7,1% kā krievi, 4,9% kā ebreji un 2,2% kā poļi.
1917. gada Krievijas revolūcija
Divvaldības laiks
Jau no pirmajām dienām revolucionārās masas neuzticējās Pagaidu valdībai, ne bez iemesla uzskatot to par valdošās šķiras instrumentu. Milzīgajās fabrikās izveidojās strādnieku padomes, kas centās ieviest strādnieku līdzdalību uzņēmumu vadībā. 10. martā izdevās panākt 8 stundu darbadienas ieviešanu un algu paaugstināšanu par 30-50%.
Ludzas apriņķis
Krievijas Impērijas guberņu sastāvā
Pēc Otrā Latgales kongresa iniciatīvas Krievijas PSFR Tautas komisāru padome 1917. gada 14. decembrī izdeva rīkojumu Nr. 93. par Ludzas apriņķa atdalīšanu no Vitebskas guberņas un pievienošanu Vidzemes guberņai. Jau 1917. gada 31. decembrī Latvijas strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju II kongresā tika apstiprināta Ludzas apriņķa pievienošana Iskolata pārvaldē esošajai Vidzemes guberņas daļai.
Latvijas Republikas sastāvā
1918. gada 18. novembrī Tautas padomes pasludinātajā apvienotajā un neatkarīgajā Latvijas valstī ietilpa arī Ludzas apriņķis, bet pilnu kontroli pār to Latvijas Pagaidu valdība ieguva tikai pēc uzvaras Latvijas brīvības cīņās 1920. gadā.
1917. gada Krievijas revolūcija
Divvaldības laiks
Sākotnēji divvaldību pat uzskatīja par labu alianses modeli starp buržuāzijas liberāļiem un sociālistu padomēm līdz Satversmes sapulces sasaukšanai, taču jūlijā demokrātiskās februāra cerības bija beigušās, un aizvien lielāku varu ieguva radikāļi, kas pieprasīja pilnīgu padomju varu. Sākotnējo sociālistu nevēlēšanos pārņemt visu varu ietekmēja arī viņu dogmatiskais marksisms, kas noteica, ka pirms sociālistiskās revolūcijas būs buržuāziskā revolūcija un buržuāzijas varas laiks. Ļeņina ambīcijas spēja ignorēt šo marksisma dogmu.
Ludzas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
Jau 1919. gadā iekšlietu ministrs apstiprina jaunu — Lipnas (Liepnas) pagastu — atdalot to no Viļakas (Marnauzas) pagasta.
1917. gada Krievijas revolūcija
Divvaldības laiks
Ja Petrogradā pastāvēja divvaldība, tad provincēs un etnisko minoritāšu reģionos izveidojās dažādas strādnieku, zemnieku un kareivju komitejas un padomes, kas izvirzīja savas prasības un centās sagrābt pēc iespējas lielāku varu savā reģionā.
Ludzas apriņķis
Latvijas Republikas sastāvā
Pēc miera līguma ar Krieviju noslēgšanas 1920. gada augustā Kačanovas (Качановская), Tolkovas (Толковская) un Višgorodas (Вышгородецкая) pagasti no Pleskavas guberņas Ostrovas apriņķa tika pievienoti Ludzas apriņķim Latvijā.
Līdz 1924. gadam Ludzas apriņķis bija lielākais apriņķis Latvijā ar 6547,8 km2 lielu teritoriju, kurā ietilpa 1 pilsēta (Ludza) un 24 pagasti (Baltinavas, Balvu, Bokovas, Domopoles, Eversmuižas, Gauru, Istras, Janovoles, Kačanovas, Karsavas, Kokorevas, Landskoronas, Lipnas, Mihalovas, Nerzas, Pildas, Posines, Rugaju, Rundanu, Tolkovas, Viļakas, Višgorodas, Zaļmuižas un Zvirgzdenes pagasti). Ar 1924. gada jūnija likumu, kas izvedams dzīvē līdz 1925. gada 1. aprīlim, 12 Ludzas apriņķa ziemeļu daļas pagastus:
atdalīja un iekļāva jaunizveidotajā Jaunlatgales apriņķī.
Latviskojot Latgales vietvārdus, 1925. gadā tika pārdēvēti vairāki apriņķa pagasti. Eversmuižas pagasts kļuva par Ciblas, Janovoles par Brigu, Landskoronas par Šķaunes, Mihalovas par Mērdzenes, Posines par Pasienes un Zaļmuižas par Nautrēnu pagastu.
Kopš 1925. gada Ludzas apriņķa platība bija 2344,1 km2. Tas ziemeļos robežojās ar Abrenes apriņķi, rietumos ar Rēzeknes apriņķi, bet austrumos ar PSRS. Lielākās apdzīvotas vietas bija Ludza, Kārsava, Zilupe, Pasiene un Malnava.
Teritoriālais iedalījums
1940. gada sākumā Ludzas apriņķī bija 3 pilsētas un 12 pagasti:
Latvijas PSR sastāvā
1947. gada 16. oktobrī Nautrēnu pagasts tika atdalīts no Ludzas apriņķa un pievienots Rēzeknes apriņķim.
Likvidēšana
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālajā reformā Ludzas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Dagdas, Kārsavas, Ludzas un Zilupes rajonos.
1917. gada Krievijas revolūcija
Divvaldības laiks
Līdz boļševiku ietekmes pieaugumam septembra sākumā, lielā daļā padomju dominēja revolucionārās aizstāvības kara aizstāvji, kas gribēja turpināt karu vienīgi, lai aizstāvētu valsts robežas. Viņi sadarbojās ar mēreni sociālistisko Pagaidu valdību, un uzskatīja, ka revolūcija būs pakāpenisks process. Attiecīgi viņi nespēja apmierināt iedzīvotāju un kareivju prasības pēc tūlītēja miera un zemes.
Populāro saukli “Visu varu padomēm!” revolucionārie iedzīvotāji uztvēra kā sociālistisko partiju varu demokrātiskās padomēs. Ja vasaras mēnešos vēl bija diskusijas par to, ka eseri, meņševiki un boļševiki varētu veidot kopēju padomju valdību, tad septembra sākumā boļševikiem izdevās iegūt vairākumu Petrogradas un Maskavas padomēs. Ļeņins to izmantoja, lai no septembra vidus mudinātu pārējos boļševiku vadoņus uz to, ka boļševikiem vieniem pašiem jāsagrābj visa vara valstī. Gan boļševiki, gan eseri gaidīja uz 20. oktobri ieplānoto 2. Viskrievijas padomju kongresu, lai tajā gāztu Pagaidu valdību un pasludinātu padomju varu valstī. Boļševiki izvērsa aktīvu kampaņu, lai iegūtu pēc iespējas lielāku kontroli vietējās padomēs un tādējādi lielāku deputātu skaitu kongresā. Gan boļševiki gan eseri solīja, ka tikai padomju kongress un padomu vara varēs nodrošināt Satversmes sapulces sasaukšanu. Ļeņins nebija gatavs gaidīt uz kongresu, un nepārtraukti aizstāvēja bruņota apvērsuma ideju. No slēpšanās Somijā viņš atgriezās Petrogradā, lai 10. oktobrī personīgi pārliecinātu boļševiku Centrālkomiteju pieņemt lēmumu par bruņotas sacelšanās nepieciešamību. Taču partijā joprojām notika atklātas diskusijas par to, kad šāda sacelšanās varētu notikt, un vai tai būs pietiekošs kareivju un strādnieku militārais atbalsts.
Sociālistu partijas
Kreisos radikāļus pārstāvēja vairākas partijas, kuru līderi Februāra revolūcijas laikā atradās trimdā, un tādējādi sāka ietekmēt notikumus tikai vēlāk. Boļševikus vadīja Ļeņins, kreisos meņševikus Jūlijs Martovs, kreisos eserus Marks Natansons un Marija Spiridonova. Trockis boļševiku partijai pievienojās jūlijā. Šīs partijas nostājās pret Pagaidu valdības kara politiku, aizstāvēja radikālas reformas un visas varas nodošanu sociālistu kontrolētajām padomēm.
Meņševiku un eseru partijas kara jautājumā bija sašķeltas aizsardzības un internacionālisma frakcijās. Aizsardzības frakcijas uzskatīja, ka ir jāturpina aizsardzības karš pret ienaidniekiem. Internacionālisti vēlējās vispārēju mieru pasaulē, un kara beigas bez aneksijām un kontribūcijām.
1.Viskrievijas padomju kongresā, kas notika jūnijā, boļševikiem bija 105 deputāti, eseriem 283, meņševikiem 248 un bezpartejiskajiem 73. 2.Viskrievijas padomju kongresā boļševikiem bija 390, eseriem 160, meņševikiem 72, internacionālistiem 14, sociāldemokrātiem 6 un ukraiņu sociāldemokrātiem 7 deputātu vietas.
Eseri
Sociālistu revolucionāru partija, kas parasti zināma kā eseri, ap 1910. gadu notika ideoloģiska šķelšanās jautājumā par to, vai ceļš uz sociālismu ved cauri buržuāzijas varas posmam. Abas frakcijas apvienojās pēc Februāra revolūcijas, taču revolucionārajā situācijā atšķirības turpināja asi izpausties. Lai arī partija sekoja sociālistu principam par nepiedalīšanos buržuāzijas valdībās, Kerenskis izlēma piedalīties Ļvova valdībā, un pakāpeniski gan eseru, gan meņševiku partiju vadība nonāca pie lēmuma par Pagaidu valdības atbalstīšanu un dalību tajā. Lai arī šī politika nebija populāra partiju biedru vidū, to pamatoja ar Pagaidu valdības īslaicīgumu, kurai sekos patiesi demokrātiski ievēlētā Saversmes sapulce. Pretrunas starp eseriem izpaudās Februāra revolūcijas dienās, kad Kerenskis piedalījās Pagaidu valdības veidošanā, bet parastie eseri aktīvi piedalījās Petrogradas padomes izveidošanā un tās pavēles Nr.1. radīšanā. Šī šķelšanās turpinājās visu pavasari, kad pilsētu padomēs un kareivju komitejās eseru vairākums balsoja par rezolūcijām, kas nosodīja Pagaidu valdību un aicināja stiprināt padomju varu. Eseru vadītās fabriku un kareivju padomes bija pirmās, kas aicināja gāzt Pagaidu valdību un ieviest padomju varu, laikā, kad boļševiki vēl bija niecīga minoritāte.
Eseru pārstāvi, Kerenski, iekļāva jau pirmajā Ļvova vadītajā valdībā. Pēc aprīļa krīzes valdībā iekļāva vēl vairākus eseru ministrus, un pēc Jūlija dienām eseri faktiski veidoja Pagaidu valdības kodolu. Arī meņševiki atbalstīja pagaidu valdību, jo sekoja marksisma dogmai par buržuāziskās revolūcijas fāzi. Pēc Oktobra revolūcijas partija sašķēlās labējos un kreisajos eseros. Labējie eseri pretojās boļševiku varai, kamēr kreisie eseri uz vairākiem mēnešiem iekļāvās Ļeņina vadītajā valdībā.
Boļševiki
Revolūcijas dienās visa boļševiku vadība vai nu atradās ārvalstu trimdā, vai bija arestēta kara sākumā, jo aizstāvēja viedokli par Krievijas sakāves nepieciešamību. Centrāla partijas vadība nepastāvēja. Pirmie galvaspilsētā atgriezās uz Sibīriju izsūtītie Staļins un Molotovs. Šveicē esošajam Ļeņinam nācās vienoties ar vāciešiem par atļauju atgriezties Krievijā. Arī meņševiku vadība mēnesi vēlāk vienojās ar vāciešiem par atļauju no Šveices ar vilcienu doties uz Krieviju.
3. aprīlī Ļeņins ieradās Petrogradā, uz uzreiz izpaudās viņa vēsās attiecības ar sagaidīšanas delegācijas sociālistiem no padomes. 4. aprīlī viņš publiskoja Aprīļa tēzes, kurās noraidīja sociālistu partiju sadarbības ideju un izvirzīja drīzas proletariāta revolūcijas mērķi, kas pat daļai mēreno boļševiku bija nepieņemama. Ļeņins aicināja uz padomju radikalizēšanu, padomju varas ieviešanu, tūlītēju kara izbeigšanu, zemes izdalīšanu zemniekiem un kapitālisma sagraušanu. Pat citiem sociālistiem tas šķita atklāts aicinājums uz pilsoņu karu, nevis demokrātiju, taču Ļeņina saukļi guva aizvien lielāku atbalstu revolucionārās tautas vidū.
Jūnijā notikušajā 1.Viskrievijas padomju kongresā boļševiki joprojām bija neliela partija, kas vienīgā pretojās sociālistu partiju koalīcijas politikai. Taču boļševiku radikālisms bija pievilcīgs vienkāršajai tautai, un partijas biedru skaits auga pa mēnešiem, no visticamāk pārspīlētā 24 000 biedru skaita februārī, līdz 350 000 oktobrī. Oktobra revolūcijas priekšvakarā boļševikiem bija 60 000 biedru Petrogradā un 70 000 Maskavā.
Pagaidu valdības problēmas
Neņemot vērā visas militārās, politiskās un ekonomiskās problēmas, kas nomāca brūkošo impēriju, galvenais jautājums bija Krievijas dalība Pirmajā pasaules karā. Lai arī strādnieki, zemnieki un kareivji vēlējās ātras kara beigas, Pagaidu valdība izvēlējās neveiksmīgu kursu uz kara turpināšanu, jo uzskatīja, ka Krievijai godpilni jāturpina alianse ar Lielbritāniju un Franciju. Pagaidu valdība uzskatīja, ka Krievijai kara turpināšana ir valsts goda jautājums. Karš nebija veiksmīgs visām Antantes valstīm, un kopējas cīņas turpināšana tika uzskatīta par pašsaprotamu. Kara un miera jautājuma galīgu izlemšanu atstāja Satversmes sapulcei.
Tā kā Pagaidu valdības īsais varas periods bija skaidri definēts, daudzus tās lēmumus ignorēja vai īstenoja tikai daļēji. Iedzīvotāji cerēja, ka Satversmes vēlēšanas notiks ne vēlāk kā pēc sešiem mēnešiem. Rezultātā, Pagaidu valdība ātri zaudēja iedzīvotāju uzticību, politisko ietekmi, un jau 1917. gada jūlijā demonstranti to centās gāzt un nodibināt padomju varu.
Petrogradas padome
Pagaidu valdības varu jau no revolūcijas pirmajām dienām apstrīdēja otrs revolucionārās varas centrs - Petrogradas padome, un pārējās padomes, kas ātri izveidojās visā impērijā. Padomes veidoja revolucionāru strādnieku un kareivju pārstāvji, kas vēlējās drīzas kara beigas, kā arī radikālas pārmaiņas valstī. Petrogradas padomē pārstāvji bija gandrīz visām galvaspilsētas armijas vienībām un fabrikām, kopējam pārstāvju skaitam tuvojoties 3000. Padomes izpildkomiteju līdz septembrim kontrolēja sociālistu partijas - meņševiki un eseri, kas bija gatavi sadarboties ar Pagaidu valdību, taču bija sašķelti jautājumā par kara turpināšanu.
Jau 1. martā, vēl pirms Pagaidu valdības izveidošanas, Petrogradas padome izplatīja pavēli Nr.1. visiem Petrogradas apgabala armijas un flotes kareivjiem, kā arī strādnieku zināšanai, kurā informēja, ka visās armijas vienībās jāizveido kareivju komitejas, komiteju pārstāvjiem 3. martā jāierodas Valsts Domes ēkā, Domes pavēles jāizpilda tiktāl cik tās sakrīt ar Petrogradas padomes lēmumiem, pazemīgie kareivju sveicieni virsniekiem atcelti.
Aprīļa krīze
Aprīlī Ārlietu ministrs Pāvels Miļukovs slepeni informēja Antantes sabiedrotos, ka Krievija piedalīsies karā līdz beigām un ievēros cara noslēgtos līgumus, kas paredzēja, ka Krievija iegūs Konstantinopoli un Dardaneļus. 18. aprīlī nosūtītā Miļukova telegramma kļuva zināma 20. aprīlī. Šo ziņu nopludināja eseriem un presei, kas sacēla sašutuma vētru un protesta demonstrācijas Petrogradā. Ielās izgājušie demonstranti pieprasīja Miļukova un Kara ministra Gučkova atkāpšanos, kā arī lielāku padomes kontroli pār valdību. Pēc abu ministru atkāpšanās, Pagaidu valdība reaģēja, piedāvājot padomes pārstāvjiem iekļauties valdībā. Padomes izpildkomitejas vadītājs Ceretreli atbalstīja šo ideju un 1. maijā par spīti boļševiku, meņševiku internacionālistu un kreiso eseru balsīm, ar 43 pret 19 balsīm pieņēma lēmumu par sešu sociālistu ministru pievienošanos desmit Pagaidu valdības "kapitālistu" ministriem.
Galīcijas ofensīva
Par Kara ministru kļuva esers Aleksandrs Kerenskis, kas atbalstīja kara turpināšanu, un jau drīz sāka organizēt uzbrukumu Austroungārijai Galīcijā. Kerenskis tiešām cerēja, ka Krievijas ofensīva būs veiksmīga un novedīs pie kara beigām 1917. gadā, varbūt izraisīs revolūciju Vācijā un cels viņa, kā revolūcijas vadoņa prestižu. Kerenskis armijā izveidoja politisko komisāru amatu, kuros iecēla eseru aktīvistus. Maija beigās Maskavā notika eseru partijas 3. kongress, un 1. jūnija vēlēšanās Kerenskis zaudēja vietu partijas Centrālkomitejā. Viņa pretinieki apgalvoja, ka viņš vēlas atjaunot nāvessodu armijas dezertieriem.
Ofensīva, kas Kerenska publisko vizīšu dēļ nebija slepena, sākās 18. jūnijā. Lai arī Krievijas armijas artilērija beidzot bija labi apgādāta, vācieši jau laikus bija uz Galīciju pārsvieduši vienības no Francijas. Pēc nelieliem krievu panākumiem, jūnija beigās sākās vāciešu pretuzbrukums un krievu armijas sabrukums.
Kerenska organizētā jūnija-jūlija ofensīva Galīcijā izgāzās. Zaudējumi sasniedza 400 000 kareivju un armija atkāpās. Kerenskis no amata atlaida armijas virspavēlnieku Brusilovu, viņa vietā vēlāk ieceļot ģenerāli Lavru Korņilovu. Neveiksmīgais uzbrukums satricināja Pagaidu valdību. Cerība uz veiksmīgu ofensīvu bija saturējusi kopā Pagaidu valdības koalīciju. Līdz ar militāro neveiksmi, sabruka arī valdība.
Jūlija dienas
1917. gada 3. aprīlī, ar Vācijas palīdzību, Krievijā no Šveices trimdas atgriezās boļševiku vadonis Ļeņins ar tuvākajiem līdzgaitniekiem. Boļševiki izvērsa aģitāciju pret Pagaidu valdību un centās savā kontrolē pārņemt kareivju komitejas un Petrogradas padomi.
Pieaugošais ekonomikas sabrukums, inflācija, jūnijā sāktās Galīcijas ofensīvas neveiksme, un kadetu aiziešana no valdības noveda pie spontānām demonstrācijām, kas sākās 3. jūlijā. Strādnieki pieprasīja visu "kapitālistu" ministru demisiju un padomju varas nodibināšanu.
4. jūlijā nemieros iesaistījās Petrogradas kareivji un Kronštates radikālie matroži. Demonstrantiem piebiedrojās arī vismaz 20 000 bruņotu matrožu no Kronštates, kas devās uz boļševiku štābu Kšešinskas pilī. No dažu māju logiem uz matrožiem šāva, kas noveda pie savstarpējām apšaudēm, un aizdomās turamo linčošanas.
Šķita, ka Petrogradas padome un boļševiki tūlīt gāzīs Pagaidu valdību un sagrābs visu varu, taču tās vēl nebija gatavas varas pārņemšanai. Pagaidu valdība bija palikusi bez militāra atbalsta. Tie kareivji, kas aktīvi nepiedalījās demonstrācijās, palika kazarmās un neizrādīja interesi vajadzības gadījumā aizstāvēt valdību, paziņojot par savu neitralitāti. Ministri bija sanākuši premjerministra Ļvova dzīvoklī, kas bija bez jebkādas apsardzes. Arī Petrogradas padomes ēkai dienas sākumā bija tikai seši apsargi, kas nebūtu spējuši pretoties pūlim, kas vakarā pulcējās pie Taurijas pils un pieprasīja popularitāti zaudējušajiem padomes vadītājiem iznākt pie tautas. Milzīgs nemiernieku pūlis pie Petrogradas padomes ēkas, Taurijas pils, cerēja uz padomju varas pasludināšanu, un bija neapmierināts, kad mēreno eseru pārstāvis aicināja atbalstīt Pagaidu valdības pastāvēšanu. Tikai pēc Trocka personīgās iejaukšanās matroži atbrīvoja sagrābto Lauksaimniecības ministru eseru Černovu.
Arī Kšešinskas pilī bāzēto boļševiku vadonis Ļeņins uzrunā nemierniekiem bija mērens. Tikai milzīgās demonstrācijas stihiskais raksturs un vadoņu trūkums novērsa valdības un padomes gāšanu tajā dienā. Demonstrācijas sāka izklīst, to dalībnieki izdemolēja un izlaupīja alkohola veikalus. Nemieru apspiešanai pilsētā ieradās kareivji no frontes. Kārtības ieviešana prasīja ap 700 upuru, vairāk nekā 1000 boļševiku arestēja, slēdza viņu laikrakstu Pravda. Ļeņins bēga uz autonomo Somijas lielhercogisti, kur slēpās siena kaudzē.
Jūlija beigās par koalīcijas valdības vadītāju kļuva Kerenskis, kas turpināja boļševiku vajāšanas, publiskojot informāciju par viņu sakariem ar Vāciju.
Korņilova afēra
Pagaidu valdības stabilitāti apdraudēja arī tai vēl lojālie armijas spēki. Kerenska valdība turpināja mēģinājumus nostiprināt savu varu, atjaunojot nāvessodus armijā. Lielā mērā zaudējusi atbalstu kreisajos sociālistos, Pagaidu valdība centās gūt labējo elementu atbalstu. Taču arī šeit Kerenskis bija zaudējis uzticību kā pārāk vājš. Virsniecība, rūpnieki un vidusšķiras liberāļi meklēja kandidātu, kas varētu izbeigt anarhiju un ieviest kārtību. Šķita, ka tāds varētu būt ģenerālis Lavrs Korņilovs. Augusta sākumā Kerenska ieceltais armijas virspavēlnieks Korņilovs it kā centās sagrābt varu Petrogradā. Korņilovs teica, ka darbojas saskaņā ar Kerenski, kurš apgalvoja, ka Korņilovs vēlas kļūt par militāro diktatoru. Taču Korņilova 28. augustā uzsāktais Petrogradas sagrābšanas mēģinājums izgāzās, daļēji vājās īstenošanas dēļ, gan tāpēc, ka dzelzceļa un telegrāfa darbinieki atteicās sadarboties ar Korņilova karaspēku.
Korņilovs, kurš bija talantīgs un populārs ģenerālis, bija tradicionāls carisma piekritējs, kas plānoja galvaspilsētā ievest armiju, apspiest visus revolucionārus un atjaunot kārtību. Drīz pēc Februāra revolūcijas Korņilovs bija Petrogradas garnizona komandieris, un bija lūdzis Pagaidu valdībai atļauju pretkara demonstrācijas aprīlī apspiest ar kazaku vienībām. Kad šis lūgums netika apmierināts, Korņilovs devās uz fronti, kur 12. jūlijā no Kerenska panāca atļauju nāvessoda atjaunošanai, lai saglabātu armijas disciplīnu un novērstu dezertēšanas.
Sociālistu partijas, neatkarīgi no Pagaidu valdības, izveidoja kopēju komiteju cīņai pret konterrevolūciju, kurā ietilpa 3 boļševiki, 3 meņševiki, 3 eseri, un vairāki pārstāvji no strādnieku un zemnieku padomēm un Petrogradas padomes. Komiteja uzņēma sakarus ar reģiona dzelzceļa un telegrāfa darbiniekiem, aicinot tos pretoties un traucēt Korņilova spēku kustībai uz galvaspilsētu. Ļeņins paziņoja, ka boļševiki cīnīsies pret Korņilovu, bet neatbalstīs Kerenski. Kopš Jūlija dienām izklīdinātās un pagrīdē iedzītās strādnieku Sarkano gvardu vienības atkal saņēma šautenes un ložmetējus. Sarkano gvardu skaits ātri sasniedza 25 000. Kerenskis organizēja Petrogradas aizsardzību, nodrošinot to ar pārtiku, un vienlaikus, nosūtot atpakaļ uz Kronštati 2000 matrožus, par kuru lojalitāti šaubījās. Korņilova organizētās armijas vienības vajāja tipiskās Krievijas armijas problēmas, kareivji nebija pietiekami apbruņoti, tiem trūka mobilo telegrāfu komunikācijai ar Korņilova štābu Mogiļevā un kareivju morāle bija zema, daudzi no tiem dezertēja, vai nepildīja pavēles. Tā sauktā Mežoņu divīzija, ko veidoja Kaukāza kalnu musulmaņu tautību pārstāvji kņaza Bagrationa vadībā sasniedza Viricu, pārdesmit kilometru attālumā no Carskoje Selo, un iznīcināto sliežu dēļ apstājās. Ar viņiem tikties padome nosūtīja 19. gadsimta kaukāziešu pretestības vadoņa Šamila mazdēlu, kurš viņus pārliecināja palikt lojāliem Pagaidu valdībai. Kazaku vienībās iefiltrējās aģitatori, kas pārliecināja kareivjus, ka Kerenskis tiem ir devis demokrātisku brīvību, kamēr Korņilovs vēlas atjaunot disciplīnu un nāvessodus. Korņilova virsnieki pāris dienās zaudēja jebkādu kontroli pār savām vienībām.
Kerenskis centās nostabilizēt savu varu, septembrī pasludinot Krievijas republiku, un izveidojot jaunu valdību - Direktoriju piecu cilvēku sastāvā. Taču viņš joprojām aizstāvēja kara turpināšanu, kas izraisīja trīs dienas ilgu ģenerālstreiku. Armijas sabrukums turpinājās. Augustā vācieši ieņēma Rīgu un bīstami pietuvojās Petrogradai.
Pagaidu valdības sabrukums
Pagaidu valdības nespēja ātri un izlēmīgi risināt svarīgas iekšpolitiskas problēmas par zemes īpašumu, mazākumtautību jautājumu, kā arī sekmīgi īstenot Krievijas turpmāko dalību Pirmajā pasaules karā noveda pie politiskās situācijas saasināšanās, kas tikai stiprināja galēji kreisās partijas.
Miļukova izraisītā Aprīļa krīze noveda pie kadetu ietekmes samazināšanās, un Petrogradas padomes sociālistu pievienošanos valdībai. Jūlijas dienu krīzes rezultātā par premjerministru kļuva sociālists Kerenskis. Tādējādi sociālistisko pārstāvju partiju pārstāvji kontrolēja ne tikai vietējās pašvaldības, dažādās padomes, bet arī valsts valdību.
Visaktīvākie bija boļševiki kas par savu mērķi bija izvirzījuši sociālistiskās revolūcijas īstenošanu valstī. 1917. gada vasaras beigās viņi aktīvi sāka plānot valsts apvērsumu, kas sakristu ar viņu kontrolētā 2. Viskrievijas Padomju kongresa atklāšanu. Tā sakrita arī ar Ļeva Bronšteina (Trocka) dzimšanas dienu, jo, lai arī līdz pat 1917. gadam viņš vairāk atbalstīja menševiku uzskatus, viņš neapšaubāmi bija viens (ja ne pats) galvenais apvērsuma organizētājs. Komunistu līderus (piemēram, Ļeņinu) ar Kerenski saistīja arī masonu brālība.
Pēc padomes nevēlēšanās pārņemt varu Jūlija dienās, boļševiki izvirzīja jaunu saukli par proletariāta un nabadzīgo zemnieku revolucionārās valdības izveidošanu. Labējo spēku atbalstītā Korņilova afēra izraisīja strauju boļševiku atbalsta pieaugumu. 31. augustā Petrogradas padome ar 279 balsīm par, 115 pret un 51 atturoties, pirmo reizi pieņēma boļševiku izvirzītu rezolūciju, kas aicināja izveidot strādnieku un zemnieku valdību, tūlītējas miera sarunas, lielo zemes īpašumu konfiskāciju un strādnieku kontroli ražošanā. 5. septembrī meņševiku un eseru vadība atkāpās no amatiem padomē, un viņu vietas ieņēma boļševiki. Par jauno Petrogradas padomes vadītāju ievēlēja Trocki.
Demokrātiskā konference septembrī gandrīz panāca vienošanos par valdību, kuru veidotu vienīgi sociālisti. Populārais sauklis "Visu varu padomēm!" simbolizēja šo vēlmi radīt valdību, kuru veidotu vienīgi sociālisti. Oktobra revolūcijas rezultātā pie varas nākušie boļševiki izvēlējās veidot vienpartijas diktatūru, apspieda pārējās partijas un slēdza eseru dominēto Satversmes sapulci.
Oktobra revolūcija
Oktobra revolūcija ir pretrunīgi vērtēts notikums Krievijas vēsturē. Komunisti to sauca par Lielo Oktobra sociālistisko revolūciju. Komunistu pretinieki - par valsts apvērsumu. Revolūcijas rezultātā tika gāzta mēreno sociālistu izveidotā Pagaidu valdība un pie varas nāca boļševiku kontrolētā Tautas komisāru padome Ļeņina vadībā.
Vēl dažas dienas pirms revolūcijas īstenošanas, boļševiku Centrālkomitejā notika asas diskusijas par tās nepieciešamību, un par to, vai tai būs atbalsts strādnieku un kareivju vidū. Ļeņins aktīvi aizstāvēja uzskatu par bruņotas sacelšanās nepieciešamību vēl pirms 2.Viskrievijas padomju kongresa sākuma. Kameņevs un Zinovjevs uzskatīja, ka varu jāiegūst mierīgā ceļā, piedaloties Satversmes sapulces vēlēšanās un izveidojot valdošo koalīciju ar kreisajiem eseriem. Taču balsojumā ar 19 balsīm pret 2 un 4 atturoties uzvarēja Ļeņina viedoklis par tūlītēju sacelšanos. Kameņevs un Zinovjevs presē publisko noraidīja ideju par sacelšanos, ko tūlīt presē kritizēja Ļeņins. Radās mānīgs iespaids, ka boļševiku partijā ir šķelšanās, un nekāda sacelšanās nenotiks.