cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bermontiāde
Pārdaugavas un Jūrmalas operācija 3.—11. novembrī
6. Rīgas pulks komandiera pulkveža Apiņa vadībā nakts kaujās uz 4. novembri ieņēma Anniņmuižu (tagad — Imanta) un Zolitūdes staciju, bet nākamajā dienā kopā ar 8. Daugavpils pulku cīnījās pret Dzelzsdivīzijas 3. pulku un Sapieru bataljonu par to noturēšanu. Savukārt 9. Rēzeknes pulks, zaudējot 15 karavīru, cīnījās ar 1. plastunu pulka pastiprināto I bataljonu Priedaines stacijas pozīcijās, jo krievi pāri Lielupei bija izcēluši desantu. 5. Cēsu pulka mēģinājumi demonstratīvi pārcelties pār Daugavu pie Mazjumpravas un no Doles salas neizdevās, toties 4. Valmieras pulka II bataljona uzbrukumi no Nāves salas pozīcijām neļāva Dzelzdivīzijai pārsviest spēkus uz Pārdaugavu.
8. novembrī 9. Rēzeknes pulks beidzot ieņēma Bulduru tiltu un Jūrmalu līdz Dubultu šaurumam, kur tos kaujā atbalstīja bruņoti kuteri no Lielupes. Kaujā pulks zaudēja 4 kritušus, 12 ievainotus un 18 pazudušus. Sīvas kaujas visu šo laiku turpinājās pie Anniņmuižas. 9. novembrī 3. Latgales divīzijas komandieris pulkvedis Berķis deva pavēli sākt uzbrukumu un 10. novembrī ieņemt visu Pārdaugavu.
Pārdaugavas operācija 10.—11. novembrī
10. novembra rītā ap 6:00 sākās izšķirošā kaujas operācija Pārdaugavas aplenkšanai. Savā 10. novembra operatīvajā pavēlē Bermonts—Avalovs pavēlēja krievu pulkvedim Peseckim nekavējoties saformēt apvienoto nodaļu no visiem Jelgavas rezerves virsniekiem un kareivjiem, smagajos automobiļos un ar vilcienu sapulcēties 21:00 Baložu stacijas rajonā un sakaut latviešu spēkus pie Švarcmuižas (tagad — Jaunmārupe), kuri grib apiet Dzelzsdivīzijas kreiso spārnu.
8. Daugavpils pulka III bataljons tagadējā Mārupes novadā sāka uzbrukumu pie Skultes muižas (tagadējās lidostas apkārtnē) un piespieda atkāpties Dzelzsdivīzijas kavalērijas pulka eskadronus, bet I bataljons izlauzās līdz Kalnciema šosejai un ar 6. Rīgas pulka vienību un bruņotā automobiļa "Zemgalietis" palīdzību ap 14:30 ieņēma Šampētera muižu. Dzelzsdivīzijas 3. pulks atkāpās uz Bieriņu muižu, atstājot kaujas laukā 16 kritušus, 1 smago un 2 vieglos ložmetējus. 9. Rēzeknes pulkam neizdevās pārvarēt ienaidnieka pretestību pie Švarcmuižas.
Tālaika Rīgas pilsētas teritorijā 8. Daugavpils pulks iegāja pa Kalnciema ielu, tālāk pa Ventspils ielu, šķērsoja dzelzceļu un ieņēma Rīgas pilsētas 2. slimnīcu (tagadējo Stradiņa slimnīcu), kuras apkārtnē kādu laiku cīnījās ar ienaidnieka nodaļu un atsita vācu bruņotā auto pretuzbrukumu, zaudējot kritušo starpā arī 1 virsnieku. Savukārt 6. Rīgas pulks virzījās pa Kandavas ielu un ieņēma Zasulauka staciju, bet vakarā ilgāku laiku cīnījās ar Baltenlandes bataljonu pie Mārtiņa kapiem un Dzegužkalna. Ienaidnieka galvenie spēki atkāpās Jelgavas šosejas virzienā, bet arjergardi nikni pretojās ielu cīņās, izmantojot šauro ieliņu krustojumus.
Dzelzsdivīzijas komandieris majors Bišofs 10. novembra vakarā pavēlēja savām karaspēka vienībām noturēt līniju no Ķīpsalas dienvidu gala gar Zasulauka staciju, Petriņciema ziemeļrietumu galu un Sudiņu mājām līdz Švarcmuižai. Vakara krēslā 7. Siguldas pulkam ap 20:00 beidzot izdevās ieņemt Cementfabriku un gar Daugavas krastu tas sasniedza Ķīpsalas dienvidu galu, kur to apturēja Lutca ložmetēju bataljons. Naktī 7. pulks apgāja pa labi Uzvaras laukumu un pret gaismu sasniedza Torņakalna stacijas rajonu. Arī kapteiņa Aparnieka komandētais 1. partizānu pulks 10. novembrī iekļuva ienaidnieka pozīcijās Torņakalnā.
Vakarā Dienvidu frontes pavēlnieks deva rīkojumu Vidzemes divīzijas 5. Cēsu pulkam, Studentu bataljonam un Kara skolai forsēt Daugavu un palīdzēt Latgales divīzijai galīgi salauzt ienaidnieka pretošanos. Kara skolas patruļu atkārtotie mēģinājumi naktī pāriet tiltus neizdevās, jo priekštilta pozīcijas sīksti aizstāvēja Lutca bataljons. Studentu bataljons un Vidzemes divīzijas Inženieru rota no Zaķusalas uzbruka Lucavsalai, ko aizstāvēja Bertolda bataljons, un zaudēja 5 kritušos un 37 ievainotos, tomēr no rīta ieņēma Bišumuižu un agri priekšpusdienā kopā ar pie Salaspils Daugavu šķērsojušajiem 5. Cēsu pulka karavīriem arī Ziepniekkalnu.
Dzelzsdivīziju no aplenkuma Torņakalnā izglāba virsleitnanta Gerharda Rosbaha komandētais brīvprātīgo pulks (Freikorps Roßbach), kas nesen bija ieradies no Austrumprūsijas. 1200 karavīru stiprā triecienvienība pārrāva latviešu aplenkuma loku uz Rīgas—Jelgavas šosejas starp Ziepniekkalnu un Tīraini. 11. novembra agrā rītā ap 02:00 majors Bišofs pavēlēja Dzelzsdivīzijai atiet uz Olaines pozīcijām, bet Rosbaha pulkam palikt arjergardā pie Tīriņu muižas (Tīraines) un segt atiešanu.
Kara skolas abas rotas 11. novembra rītā pārgāja Daugavas tiltiem un ieņēma ienaidnieka atstātās tiltu galu pozīcijas. 5. Cēsu pulks ieņēma fronti no Katlakalna līdz Ķekavai un Dzelzsdivīzijas 2. pulka vienības atkāpās uz Pirmā pasaules kara nocietinājumiem Plakanciemā pie Misas upes. Aparnieka komandētais 1. partizānu pulks 11. novembrī izsita ienaidnieku no Švarcenieku muižas.
11. novembra rītā visu Rīgas baznīcu zvani vēstīja par uzvaru, ļaužu gaviles un manifestācijas negribēja rimties.
Kaujas Kurzemē un Zemgalē
Nākamajā dienā pēc sakāves Pārdaugavas kaujās Rietumkrievijas armija atkāpās uz pozīcijām Pirmā pasaules kara Ziemassvētku kauju aizsardzības līnijā Olaine—Kalnciems—Sloka.
2. novembrī sākās Bermonta armijas uzbrukums Lejaskurzemes apgabala galvaspilsētai Liepājai, apgabala priekšnieks Andrejs Bērziņš tajā izsludināja aplenkuma stāvokli. Angļu eskadras komandieris paziņoja, ka militāri atbalstīs Liepājas garnizonu. 3. novembrī Rietumkrievijas armijas 2. prūšu gvardes pulks kopā ar Kuldīgas jēgeru pulku, jātnieku eskadronu un artilērijas daļām sāka uzbrukumu Liepājai un 4. novembrī sasniedza pilsētas nocietinājumus. 14. novembra rītā bermontieši atkārtoja uzbrukumu Liepājai. Vāciešiem sākumā izdevās ieņemt 3 fortus, bet tad latviešu karaspēks veica strauju pretuzbrukumu un uzbrucēji bija spiesti atkāpties no Liepājas Durbes—Gaviezes virzienā.
Lai risinātu Latvijas un Igaunijas konfliktus ar Bermontu un Judeniču, Antante izveidoja speciālu komisiju franču ģenerāļa Nisela (Nissel) vadībā. Arī Nisels cerēja panākt risinājumu, lai balto krievu un vāciešu spēki varētu šeit palikt, turpinot cīņu pret boļševikiem. Taču vēl pirms komisijas ierašanās, Latvijas armija sakāva un padzina Bermontu no valsts, ignorējot Nisela aicinājumus pārtraukt kaujas.
Novembra vidū ieradās Baltijas reģiona sabiedroto komisija ģenerāļa A. Nisela vadībā, lai vienotos par Rietumkrievijas armijas daļu evakuāciju no Latvijas. P. Bermonts-Avalovs atkāpās no armijas pavēlnieka amata un tās militārie formējumi pārgāja tiešā Veimāras republikas 19. novembrī ieceltā pavēlnieka ģenerālleitnanta Valtera fon Eberharta pakļautībā. Ģenerālis Eberharts ierosināja pārtraukt karadarbību naktī no 19. uz 20. novembri un sākt pamiera sarunas ar Latvijas Pagaidu valdību. Radiogramma palika bez atbildes.
21. novembrī Latvijas armija uzsāka uzbrukumu Zemgalē, izdzenot sakautās armijas daļas no Jelgavas, bet nākamajā dienā — no Tukuma. Tā kā Rietumkrievijas armijas daļas nu juridiski bija Veimāras republikas pakļautībā, taču turpināja pretoties, Latvija 25. novembrī pieteica karu Vācijai. Līdz 27. novembrim ienaidnieku padzina no Lejaskurzemes pāri Latvijas-Lietuvas robežai. 29. novembrī Lejaskurzemes apgabalā atcēla aplenkuma stāvokli. 30. novembrī Baltijas reģiona sabiedroto komisija uzstāja, ka "latviešu karaspēkam nekavējoties jāpārtrauc uzbrukuma rakstura darbība pret krievu un vācu karaspēku", taču bija jau par vēlu.
Decembra sākumā pēdējās Rietumkrievijas armijas daļas šķērsoja Latvijas—Lietuvas un tā laika Latvijas—Vācijas robežas pie Palangas. 3. decembrī Latvijas armijas virspavēlniecība izdeva pavēli par tālākas virzības apturēšanu.
Kaujas Lietuvā
12. novembrī Lietuvas armija uzbruka Rietumkrievijas armijai pie Pasvales, 21. novembrī Lietuvas 1. pulks ieņēma Radvilišķus, 4. pulks Meškuičus, 5. pulks Padubīsi, bet 7. pulks Tauraģi. 27. novembrī lietuvieši ieņēma Jonišķus, bet latviešu vienības Žagari. 30. novembrī 9. pulks uzbruka pie Mažeiķieim, 3. decembrī 2. pulks ieņēma Telšus, 6. decembrī 7. pulks Raseiņus, 8. decembrī tika ieņemti Šauļi.
Latvijas armija ieņēma Mažeiķu staciju un tolaik Latvijai piederošo Palangu. Kardarbība beidzās 13. decembrī.
Karojošo pušu zaudējumi
Pārdaugavas ieņemšanas cīņās 6. Rīgas pulks zaudēja kritušus 3 virsniekus un 34 instruktorus—kareivjus, ievainotos 9 virsniekus un 284 instruktorus—kareivjus. 8. Daugavpils pulks zaudēja kritušus 6 virsniekus un 31 instruktoru—kareivi, ievainotus 8 virsniekus un 162 instruktorus—kareivjus, pazudušus 15 instruktorus—kareivjus. Kara skola pie tiltiem zaudēja kritušus 2 kadetus, ievainotus 9 kadetus un 1 virsnieku.
Pēc citiem aprēķiniem, Rietumkrievijas armija visā karadarbības laikā zaudēja aptuveni 5000 kritušo, bet Latvijas armija zaudēja aptuveni 2000 kritušo.
Azerbaidžānas PSR
Azerbaidžānas PSR, bija padomju republika. Tā pastāvēja no 1920. līdz 1991. gadam.
Pjērs Buvjē
Pjērs Šarls Buvjē (Pierre Charles Bouvier; dzimis Monreālā, Kanādā) ir Kanādas mūziķis, pazīstams kā poppanka grupas Simple Plan vadošais vokālists. Vēl ir darbojies grupā Reset.
Azerbaidžānas PSR
Vēsture
Azerbaidžānas PSR izveidoja 1920. gada 28. aprīlī Sarkanās armijas iekarotās Azerbaidžānas Demokrātiskās Republikas teritorijā. 1921. gada 16. martā pēc Krievijas-Turcijas draudzības līguma parakstīšanas Azerbaidžānas PSR sastāvā iekļāva Nahičevanu. 1922. gadā Azerbaidžānas PSR tika iekļauta Aizkaukāza PFSR sastāvā. Kad 1936. gadā Aizkaukāza PFSR likvidēja, Azerbaidžānas PSR kļuva par tiešu Padomju Savienības subjektu.
1990. gada 19. novembrī, Azerbaidžānas PSR tika pārdēvēta par "Azerbaidžānas Republiku", bet tā palika PSRS sastāvā vēl vienu gadu pirms tās neatkarības atgūšanas 1991. gadā.
Luicens Egberts Jans Brauers
Luicens Egberts Jans Brūvers (dzimis, miris ) bija nīderlandiešu matemātiķis un filozofs.
Beidzis Amsterdamas universitāti. Veicis pētījumus topoloģijā, kopu teorijā, mēra teorijā un kompleksajā analīzē. Intuitīvisma nodibinātājs matemātikas filozofijā.
Enthusia Professional Racing
Enthusia Professional Racing ir sacīkšu žanra datorspēle ar vairāk nekā 211 automašīnām un 46 sacīkšu trasēm, kura pieejama tikai Playstation 2 konsolei. Spēlē ir iestrādāts ļoti augsta līmeņa braukšanas simulācijas modelis, kurš Enthusia Professional Racing simulācijas jomā nostāda vienā līmenī ar Gran Turismo sēriju un citām šī žanra datorspēlēm.
Sacensību veidi
Enthusia Life - Spēlētāja uzdevums ir iegūt pēc iespējas augstāku vietu un noturēt to visā sacensību gaitā. Atšķirībā no citām sacīkšu spēlēm, par uzvarām tiek doti punkti: tie uzlabo automašīnas braukšanas īpašības un paaugstina spēlētāja līmeni. Pēc katras sacensības spēlētājam ir iespēja iegūt jauno auto no piedāvātā saraksta. Nospiežot pogu, kursors nejaušas izvēles rezultātā apstājas uz konkrēta automašīnas nosaukuma. Algoritms paredz arī gadījumus, kad jauns spēkrats netiek atvērts. Katrai sacīkstei ir noteikts maksimālais punktu skaits, ko var iegūt tās beigās. Par pirmo vietu maksimālais punktu skaits tiek reizināts ar koeficientu 1, par otro vietu - ar 0,6 utt. Spēlētāja kopējais reitings tiek rēķināts balstoties uz pēdējo 12 nedēļu rezultātiem, t.i. vidējo iegūto punktu skaitu (katru nedēļu - viena sacīkste). Piedaloties sacīkstēs ar zemākas klases auto, spēle par uzvarām piešķir vairāk punktu nekā braucot ar augstākas klases spēkratiem. Enthusia Life režīmā ir 6 sacīkšu klases: RN, RIV, RIII, RII, RI un RS, kur RN ir iesācējiem, bet RS kļūst pieejama sasniedzot karjeras pašu virsotni. Katrā klasē pieejamas sacīkšu trases un oponenti ar iepriekš noteiktu sarežģītības pakāpi jeb koeficientiem. Jo lielāks koeficients, jo sarežģītāka būs sacensība un jo vairāk punktu tiks dots par uzvaru. Ar katru jaunu sacīkšu klasi tiek atvērtas jaunas trases un automašīnas. Ja spēlētāja reitings krītas līdz noteiktai atzīmei, augstākas klases kļūst nepieejamas līdz brīdim, kad reitings atkal cēlies.
Driving revolution - Spēlētājs ar konkrētu automašīnu pārvietojas pa trasi un šķērso ātruma kontrolpunktus. Kontrolpunkti ir ieprogrammēti uz konkrētu ātruma režīmu, ar kuru spēlētājam tie jāšķērso.
Time attack - Sacensība ar laiku. Spēlētājam trasē jāuzstāda labākais laiks.
Versus racing - Daudzpēlētāju režīms. Sacensība ar otru spēlētāju. Nepieciešama otrs spēlvadnis.
Trases
Kopējo trašu skaitu nosaka unikālo trašu varianti (nakts trases, lietus trases, braukšanas pretējā virzienā trases, ceļa segumi - asfalts, dubļi, sniegs; braukšanā kalnā vai no kalna). Spēlē pārsvarā ir fantāziju trases.
UGA
UGA var būt:
Hermanis fon Keizerlings
Hermanis fon Keizerlings (1880. — 1946.) bija vācbaltiešu filosofs un rakstnieks.
Dzīvesgājums
Cēlies no senas Kurzemes grāfu Keizerlingu dzimtas. Viņa vectēvs Aleksandrs fon Keizerlings (1815-1891) precību ceļā ieguva Raikilas muižu tagadējā Raplas apriņķī Igaunijā. Hermanis Keizerlings ir dzimis grāfa Leo fon Keizerlinga (1849-1995) un Johannas Sofijas Konstances, dzimušas Pilāras fon Pilhavas (1856-1925) ģimenē. Dzimšanas vieta bija Kennu muiža tagadējā Pērnavas apriņķī, pēc citiem datiem Ķoņu muiža tagadējā Valmiera novadā, kas abas tolaik piederēja pie Vidzemes guberņas. 1895. gadā nomira viņa tēvs, kas ilgstoši bija cietis no depresijas.
Vectēva ietekmē 1897. gadā viņš sāka studēt ģeoloģiju Ženēvas universitātē, bet jau 1897. gadā atgriezās dzimtenē un turpināja studijas Tērbatas universitātē, kur 1899. gadā tika smagi ievainots duelī. Hermaņa māte 1890. gadā apprecējās ar mājskolotāju, tādēļ viņš uz ilgu laiku sarāva attiecības ar viņu. Pēc izveseļošanās viņš turpināja studijas Heidelbergas un Vīnes universitātēs, kuru beidza 1902. gadā.
Sava drauga angļu rakstnieka un ģermanofīla Hjūstona Čemberlena (Houston Stewart Chamberlain) ietekmē Keizerlings aizrāvās ar viņa idejām un pievērsās filozofijas studijām. 1903.—1906. gadā viņš dzīvoja Parīzē, kur nopublicēja savu pirmo filozofisko grāmatu "Das Gefüge der Welt" par pasaules uzbūvi. 1907. gadā nolasīja lekciju ciklu Hamburgas universitātē, kuru apkopojums vēlāk tika izdots grāmatā "Prolegomena zur Naturphilosophie". Pēc īsākas uzturēšanās Berlīnē viņš 1908. gadā atgriezās savā dzimtsmuižā Raikilā, kuras ienākumi ļāva viņam ceļot un rakstīt grāmatas. 1911.—1912. gadu viņš pavadīja ceļojumā apkārt pasaulei, kura laikā tapa slavenākā Keizerlinga grāmata "Das Reisetagebuch eines Philosophen" (Filozofa ceļojuma dienasgrāmata). Pēc Krievijas impērijas sabrukuma 1917. gadā viņš atstāja Raikīlas muižu un pārcēlās uz dzīvot uz Vāciju, kur pēc Pirmā Pasaules kara beigām 1919. gadā beidzot tika izdota viņa ceļojuma dienasgrāmata. Igaunijas Republikas agrārās reformas laikā 1919. gadā lielāka daļa no viņa muižas īpašumiem tika nacionalizēti un viņš palika bez stabiliem ienākumiem. 1919. gadā viņš apprecējās ar grāfieni Mariju Gēdelu fon Bismarku-Šēnhauzeni (Maria Goedela von Bismarck-Schönhausen, 1896−1981), kas bija bijušā kanclera Oto fon Bismarka mazmeita. 1920. gadā viņš pārcēlās dzīvot uz Darmštati, kur ar Hesenes lielhercoga Ernsta Ludviga palīdzību nodibināja "Gudrības skolu" un "Brīvās filozofijas biedrību". Šajā laikā viņam piedzima dēli Manfrēds (1920—2008) un Arnolds (1922—2005).
Veimāras republikas laikā viņa vadītā "Gudrības skola" kļuva par vienu no Vācijas garīgajiem centriem, kas rīkoja regulāras filozofiskas konferences, kuru materiāli tika izdoti līdz 1927. gadam. Viena no galvenajām tēmām bija Eiropas garīgās telpas vienotība. 1928. gadā tika publicēta Keizerlinga grāmata "Das Spektrum Europas" (Eiropas spektrs) par dažādu Eiropas tautu nacionālajiem raksturiem, kurā viena nodaļa bija veltīta Baltijas zemēm. Vēlāk vairākas grāmatas tika sarakstītas un publicētas angliski un franciski. Pēc nacistu nākšanas pie varas 1933. gadā Keizerlingam tika ierobežota publiskas uzstāšanās brīvība un viņš lielāko daļu laika veltīja grāmatu rakstīšanai.
Otrā Pasaules kara laikā viņš pārcēlās uz dzīvi Tirolē, kur Insbrukā pēc kara beigām plānoja atjaunot savu "Gudrības skolu". Kā pēdējo grāmatu īsi pirms nāves 1946. gadā viņš pabeidza atskatu uz savu dzīvi un sabiedriski politiskajiem uzskatiem "Das Buch vom Ursprung" (Grāmata par izcelsmi"), kas tika izdota pēc viņa nāves 1947. gadā.
Solar Dynamics Observatory
Solar Dynamics Observatory jeb SDO (no en "Saules dinamikas observatorija") ir NASA kosmiskais aparāts, kas paredzēts Saules novērošanai, daļa no programmas Living With a Star. To palaida ar nesējraķeti Atlas V/401.
SDO mērķis ir saprast Saules ietekmi uz Zemi un Zemes tuvējo kosmisko telpu, pētot Saules atmosfēru mazā telpas un laika mērogā vienlaicīgi dažādos starojuma viļņu garumos. Ar SDO tiks noteikts, kā veidojas Saules magnētiskais lauks un kāda ir tā struktūra, kā arī kā šī uzkrātā magnētiskā enerģija tiek pārveidota un izstarota heliosfērā un Zemes tuvumā Saules vēja, enerģētisko daļiņu un dažādu Saules starojumu veidā.
Varidotis
Varidotis jeb Varidots no Autines bija kristīts Jersikai padotās latgaļu Autīnes zemes vecākais 13. gadsimta sākumā, kas kopā ar Satekles kungu Rūsiņu, Trikātas kungu Tālivaldi un Cēsu kungu Bertoldu bija noslēdzis militāru savienību un piedalījās Livonijas krusta karos pret igauņiem.
Vārda izcelsme
Etimoloģiski Varidota vārds ir ar nozīmi “kas varai dots” vai “kas dots, lai valdītu” (Blese 1929).
13. gadsimta Latvijas nominālie un faktiskie valdnieki Varidota laikā
Atbilstoši viduslaiku politiskajām tradīcijām katrai Senlatvijas zemei bija savs faktiskais valdnieks, kas atradās vasaļattiecībās ar savu feodālo senioru. Pakļaujoties savam senioram, vasalis ieguva savu zemi, vai daļu no tās atpakaļ kā lēni. Autines vecākais sākotnēji bija Jersikas ķēniņa Visvalža vasalis, bet pēc militārās savienības noslēgšanas ar Zobenbrāļu ordeni 1208. gadā kļuva par krustnešu sabiedroto krusta karā ar sakaliešiem un ugauņiem. Jādomā, ka Varidots zaudēja savu valdījumu pēc 1212. gada Autīnes sacelšanās, jo pēc tam par Autīnes soģi tika iecelts Livonijas bīskapa Alberta radinieks Pleskavas kņazs Vladimirs Mstislavičs, kuru uz laiku veče bija padzinusi no savas zemes.
Jorbalinda
Jorbalinda ir pilsēta ASV, Kalifornijas štatā. Pēc 2020. gada ASV tautas skaitīšanas datiem te dzīvoja 68 336 cilvēku, tomēr pēdējā laikā iedzīvotāju skaits ir pacēlies līdz apmēram 71 000 cilvēku. Jorbalinda ir 37. ASV prezidenta Ričarda Niksona dzimšanas vieta. 2005. gadā CNN to atzina par 21. labāko vietu, kur dzīvot ASV. Vidējais Jorbalindas iedzīvotājs pēc tautas skaitīšanas datiem saņem 109 681 ASV dolārus gadā.
Ievērojamas personības
Ievērojamas personības, kas dzimušas Jorbalindā:
Šerloks Holmss
Šerloks Holmss (en, ) ir britu rakstnieka Artura Konana Doila radīts romānu un stāstu tēls, kas 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā strādā Londonā par privātdetektīvu. Specifiskais Šerloka Holmsa tēlam ir viņa darba metode, kas balstīta uz detaļu ievērošanu un loģisku secinājumu izdarīšanu (tā saukto dedukcijas metodi). Šerloks Holmss līdz mūsdienām ir saglabājies kā simbols analītiski racionālajai domāšanai. Vairums grāmatu par Šerloku Holmsu ir rakstītas pirmajā personā no doktora Vatsona skatu punkta. Pirmo reizi Šerloka Holmsa tēls parādās darbā “Etīde purpura toņos”, kas tika publicēts.
Iedvesma tēlam
Arturs Konans Doils vairākkārtīgi ir teicis, ka Šerloka Holmsa tēlu ir iedvesmojis reāls cilvēks, Edinburgas Karaliskās slimnīcas ķirurgs Džozefs Bells (Joseph Bell). Tāpat kā Holmss, Bells veica plašus secinājumus no nelieliem novērojumiem. Savukārt Džozefs Bells ir rakstījis Konanam Doilam, ka viņš pats ir Šerloks Holmss un to lieliski saprotot.
Tēla biogrāfija
Šerloks Holmss ir dzimis. Stāstā His Last Bow darbība norisinās 1914. gadā un tur teikts, ka Šerlokam Holmsam ir 60 gadi. Artura Konana Doila darbos ir maz un skopi aprakstīts Holmsa dzīves gājums. Ir zināms, ka viņam septiņus gadus vecāks brālis Maikrofts Holmss.
Šerloks Holmss kopā ar doktoru Vatsonu dzīvo Londonā, Beikerstrītā 221B. Mūsdienās šajā adresē atrodas Šerloka Holmsa muzejs.
Citāti
Viena no vispopulārākajām frāzēm saistībā ar Šerloku Holmsu ir “Elementāri, mans dārgais Vatson!” (Elementary, my dear Watson), lai gan tieši tādā veidā nav nevienā no Artura Konana Doila sarakstītajiem darbiem. Tomēr šī frāze ir bieži sastopama dažādās filmās par Šerloku Holmsu.
Cits izplatīts citāts no darbiem par Šerloku Holmsu ir “Tu zini manas metodes, Vatson” (You know my methods, Watson). Šāds teikums ir atrodams vismaz piecos darbos par Šerloku Holmsu.
Livonijas karš
Livonijas karš vai Pirmais Ziemeļu karš (de vai Erster Nordischer Krieg, ru, et, lt, sv, pl) bija 25 gadus ilgs (1558—1583) karš ar pārtraukumiem starp Krievijas caristes un Livonijas Konfederācijas karaspēkiem (1558—1561), kurā pēc tam iesaistījās arī Lietuvas dižkunigaitija (vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts) un Dānijas un Zviedrijas karalistes, kuru savstarpējās cīņas tiek sauktas par Ziemeļu septiņgadu karu (1563—1570). Livonijas karš beidzās ar Krievijas sakāvi, tomēr kara rezultātā Livonija bija pilnīgi nopostīta un sadalīta starp uzvarējušajām lielvalstīm.
Lihtenšteina
Lihtenšteina ir mazākā, bet bagātākā vācvalodīgā valsts pasaulē un vienīgā Alpu valsts, kuras teritorija pilnībā atrodas Alpos. Tā ir vienīgā vācvalodīgā valsts, kam nav kopīgas robežas ar Vāciju. Administratīvi Lihtenšteina ir sadalīta 11 pašvaldībās. Lielāko daļu Lihtenšteinas teritorijas aizņem kalni. Ainavai raksturīgi lauksamnieciski apstrādāti lauki un nelielas zemnieku saimniecības gan valsts ziemeļos (Unterland — 'zemā zeme'), gan dienvidos (Oberland — 'augstā zeme'). Valstī ir daudz banku, kas atrodas galvaspilsētā Vaducā, zemo nodokļu likmju dēļ Lihtenšteinu uzskata par "nodokļu paradīzi". Lihtenšteina ir Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas locekle un ietilpst Eiropas Ekonomiskajā zonā, taču nav Eiropas Savienībā.
Livonijas karš
Kara iemesli un sekas
16. gadsimta vidū Anglijas Karaliste, Francijas karaliste, Spānijas impērija, Portugāles karaliste un citas Rietumeiropas zemes jau bija izveidojušās par spēcīgām centralizētām monarhijām. Arī Krievijas caristē, Zviedrijā, Polijas karalistē un Lietuvas lielkņazistē nostiprinājās valdnieka vara, un šīs valstis iekaroja jaunas teritorijas. Kamēr kaimiņvalstīs norisa centralizācijas procesi, Livonija, līdzīgi tā laika Svētās Romas impērijas zemēm, palika politiski sadrumstalota un savstarpējo ķildu novārdzināta. Livonijas Konfederācijas valdnieki — Livonijas ordeņa mestrs, Rīgas arhibīskaps, Kurzemes, Tērbatas un Sāmsalas-Vīkas bīskapi nespēja pretoties kaimiņvalstu agresijai.
Viestura dārzs
Viestura dārzs jeb Dziesmu svētku parks ir vecākais Rīgas parks, kas aizņem 7,60 ha platības starp Eksporta ielu, Hanzas ielu un Rūpniecības ielu. Veidots pēc franču arhitekta A. Leblona izstrādātās shēmas, par pamatelementiem izmantojot Holandes liepu alejas, maldu ejas, bosketas, kanālus un dīķus, ievērojot XVIII gadsimta modernās franču un holandiešu stila tendences.
Lihtenšteina
Vēsture
Reinas līdzenums vienmēr ir bijis apdzīvoto vietu centrs. Gadsimtiem ilgi ieleju aizņēma divas neatkarīgas Svētās Romas impērijas valstis Vaduca un Šellenberga.
Livonijas karš
Kara iemesli un sekas
1547. gadā Maskavijas (1340—1547) lielkņazs Ivans IV pasludināja sevi par caru — Bizantijas impērijas imperatoru („cēzaru”) mantinieku. Iekarojot Kazaņas un Astrahaņas hanistes, viņš pakļāva Volgas tirdzniecības ceļu uz austrumiem. Krievijas uzbrukuma draudu priekšā Livonijas valdnieki meklēja palīdzību pie Prūsijas hercogistes, Dānijas, Polijas-Lietuvas un Zviedrijas valdniekiem, kas vēlāk iesaistījās vairāk kā divus gadsimtus ilgā cīņā ar Krieviju par bijušo Livonijas zemju sadalīšanu. Livonijas kara un tam sekojošo karu rezultātā latviešu vēsturiskās zemes nonāca dažādu ārvalstu atkarībā.
Viestura dārzs
Dendroloģiskais materiāls
Parkā šobrīd sastopami: pelēkais riekstkoks (Juglans cinerea), parastais dižskābardis (Fagus sylvatica), parastais skābardis (Carpinus betulus), Petrovskas papele (Populus xpetrowskyana) un kalnu kļava (Acer pseudoplatanus).
Lihtenšteina
Vēsture
1719. gada 15. augustā izveidojās Lihtenšteinas firsta valsts, kas Napoleona karu laikā pievienojās vācu Reinas Savienībai (1808—1815), pēc tam Vācu Savienībai (1815—1866).
Livonijas karš
Kara tiešais cēlonis
Tiešais kara cēlonis bija tas, ka Krievijas cars Ivans IV pieprasīja Livonijas Konfederācijai samaksāt 40 000 dālderu kontribūciju par Tērbatas bīskapijas zaudēšanu. Maskavas lielkņaziste 1478. gadā bija iekarojusi Novgorodas republiku un tagad uzskatīja, ka Tērbata 12. gadsimtā ir bijusi Novgorodas valsts atkarībā, tāpēc Livonijai ir jāatmaksā Krievijai kopš tā laika neievāktie mesli. Tas izraisīja Livonijas—Maskavijas karu, kas beidzās ar 1481. gada pamieru, kuru 1493. gadā pagarināja vēl uz 10 gadiem. 1502. gada septembrī Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs uzvarēja lielu Maskavijas karaspēku kaujā pie Smoļinas un Livonijas sūtņi 1503. gadā noslēdza pamieru uz 6 gadiem, 1509. gadā pamieru pagarināja uz 14 gadiem, bet 1531. gadā vēlreiz atjaunoja uz 20 gadiem, taču miera līgumu tā arī nenoslēdza. 1550. gada pamiera pagarināšanas sarunās Maskavija izvirzīja pretenzijas uz Tērbatas bīskapiju, taču tā kā Ivans IV bija aizņemts ar karu pret tatāriem, tad pamieru pagarināja vēl uz 5 gadiem. Saprotot draudošās briesmas, Tērbatas bīskaps Jobsts fon der Reke bīskapiju ieķīlāja un aizbēga uz Vestfāleni, kur centās Tērbatas bīskapijai atrast pircējus.
Viestura dārzs
Parka vēsture
Parks ierīkots Lielā Ziemeļu kara laikā tālaika Gustavsalā. Kad pēc astoņus mēnešus ilgā Rīgas aplenkuma Krievijas karaspēks ieņēma Rīgas cietoksni, cars Pēteris I 1711. gadā lika Rīgas citadeles ziemeļu priekšpilī ierīkot Forburgas dārzu holandiešu stilā, kas tika oficiāli nodēvēts par Viņa Majestātes dārzu priekšpils cietoksnī. Gustavsala tika pārdēvēta par Pētersalu (vēlāk tā ieguva Andrejsalas nosaukumu). 1712. gadā Daugavas atteku atzari tika pārveidoti par gulbju dīķiem, dārza veidošanā izmantoti ap 3500 dažādi stādi, liela daļa no tiem ievesti no Eiropas. Dārzā tika uzcelts Pētera I ārpilsētas namiņš. Pēc Nīštates miera līguma parakstīšanas un kara beigām ierodoties Rīgā, cars Pēteris I 1721. gada 28. septembrī te pašrocīgi iestādīja "Miera gobu", kuras atvases ir dzīvas joprojām (šobrīd pie memoriālā celma var redzēt gobas trešo laidienu). Drīz pēc tam 1721. gada 22. oktobrī (2. novembrī pēc JS) cars Pēteris I kronējās par Krievijas impērijas ķeizaru.
Lihtenšteina
Vēsture
1866. gada 14. februārī Lihtenšteina kļuva par neatkarīgu valsti. 1924. gadā tā izveidoja kopēju monetāro un muitas ūniju ar Šveices Konfederāciju, arī mūsdienās Lihtenšteinas intereses ārzemēs pārstāv Šveice.
Livonijas karš
Kara tiešais cēlonis
1554. gada sākumā Livonijas delegācija Maskavā parakstīja līgumu, ar kuru:
Lihtenšteina
Ģeogrāfija
Lihtenšteina atrodas Alpos, Reinas augšteces apkaimē. Austrumos tā robežojas ar Austriju, bet rietumos ar Šveici. Valsts teritorija ir nedaudz izstiepusies ziemeļu-dienvidu virzienā un tās garums ir 24 km. Valsts pašos dienvidos atrodas Lihtenšteinas augstākā virsotne — Graušpice (2 599 m). Zemākā vieta atrodas 429 m augstumā Reinas krastā valsts ziemeļos. Lielākās valsts upes ir Reina, kas kalpo kā robeža starp Lihtenšteinu un Šveici, kā arī Zamina.
Livonijas karš
Kara tiešais cēlonis
Ordeņa mestrs un Rīgas arhibīskaps šo vienošanos atteicās parakstīt, paziņojot, ka dodot visus šos solījumus, delegācija ir pārkāpusi savas pilnvaras. 1556. gadā noslēgumam tuvojās Zviedrijas-Maskavijas karš, dodot Ivanam IV brīvas rokas nokārtot attiecības ar Livoniju. 1556. gada vasarā Tērbatā ieradās Maskavijas pārstāvis, un saņēma bīskapa parakstu uz 1554. gada līguma, ar kuru Tērbatas bīskapija faktiski atzina savu padotību Maskavijai. 1556.-1557. gados notika Koadjutoru karš starp Rīgas arhibīskapu Brandenburgas Vilhelmu un Ordeņa mestru Heinrihu fon Gālenu. Vilhelms bija Prūsijas hercoga brālis, un ar Polijas atbalstu cerēja pats kļūt par Livonijas valdnieku. Lai atbrīvotu Ordeņa apcietināto Vilhelmu, konfliktā iejaucās Polijas-Lietuvas valdnieks Sigismunds II Augusts. Lai novērstu šo karu, jaunais Ordeņa mestrs Vilhelms fon Firstenbergs 1557. gadā noslēdza Pasvales līgumu ar Sigismundu II.
Viestura dārzs
Parka vēsture
No 1729. gada līdz 18. gadsimta vidum parku dēvēja par Pētersalas dārzu, bet 18.-19. gadsimtu mijā par Pirmo Ķeizardārzu (atšķirībā no Otrā Ķeizardārza Aleksandra augstumos - Sarkandaugavā ) un vēlāk vienkārši par Rīgas ķeizardārzu (Kaisergarten bei Riga).
Enrikiljo ezers
Enrikiljo ezers ir viens no retajiem pasaules sālsezeriem, kurā dzīvo krokodili. Ezers atrodas lūzuma zonā, kas stiepjas 127 km no Portoprensas Haiti līdz Neibas līcim Dominikānas dienvidu piekrastē. Šī lūzuma zona radās pirms aptuveni 1 miljona gadu un agrāk atradās zem jūras līmeņa. Tagad šīs ielejas gultne vairākās vietās ir zem jūras līmeņa, tajā vēl saglabājušies vairāki sālsezeri.
Enrikiljo ezera krasts atrodas 44 metrus zem jūras līmeņa. Ezera līmenis lielā iztvaikojuma dēļ ir mainīgs. Šeit bieži notiek zemestrīces.
Ezerā 3 salas: Barbarita, Islita un Kabritosu sala. Pēdējā ir vislielākā — uz tās atrodas 1974. gadā izveidots nacionālais parks, kas slavens ar krokodiliem (Crocodylus acutus) un flamingo. Kad ezera līmenis krītas, salas savieno smilšu sēres. Uz salas dzīvo endēma ķirzaka Cyclura cornuta.
Ezera krastos atrodas unikāli sausie tropiskie meži.
Ezera ūdens ir ļoti silts — 23,9—29 °C; ūdens ir divkārt sāļāks, nekā Karību jūras ūdens, kā arī tas satur sēru.
Livonijas karš
Kara tiešais cēlonis
Sākoties Livonijas karam, daudzi Ordeņa un bīskapiju vadoņi bēga uz dzimtajām vācu zemēm, vai mēģināja rast aizstāvjus kaimiņvalstīs. Tas izraisa Lietuvas, Zviedrijas un Dānijas iesaistīšanos Livonijas sadalīšanā. 1559. gadā Sāmsalas un Kurzemes bīskaps Johans IV fon Minhauzens pārdeva savas teritorijas Dānijai. Dāņu karaļa jaunākais brālis Magnuss 1560. gada aprīlī ar 5 kuģiem un 400 kareivjiem ieradās Sāmsalas Ārensburgā.
Kara pirmais posms (1558—1561)
1558. gada 17. janvārī Krievija pieteica Livonijai karu. Pirmajā karagājienā uz igauņu zemēm piedalījās ap 40 000 krievu un tatāru karavīru virspavēlnieka hana Šigaleja (tt, ru) vadībā. Livonijas Konfederācijas karaspēka lielums bija ne vairāk kā 10 000 karavīru, tādēļ tika nolemts aizstāvēt cietokšņus, bet neiesaistīties atklātā kaujā. Februārī—martā krievi un tatāri izsiroja Tērbatas bīskapijas teritoriju kā zīmi tam, ka cars Jānis Briesmīgais no Livonijas gaida meslu došanu. Livonijas landtāgs nolēma savākt 60 000 dālderu, tomēr spēja savākt tikai pusi no šīs milzīgās summas. Tika sāktas sarunas ar Prūsijas hercogisti un Lietuvas dižkunigaitiju par savienību pret krieviem un tatāriem. 1558. gada aprīlī krievu karspēks vojevodu Basmanova un Adaševa vadībā aplenca Narvas cietoksni, kuru aizstāvēja fogta Šnellenberga vadītais Livonijas ordeņa garnizons. Uzbrucēji nespēja cietoksni ieņemt, līdz 11. maijā sākās ugunsgrēks, un tā aizstāvji bija spiesti nokāpt no pilsētas mūriem. Krievi metās uzbrukumā un ieņēma priekšpili, tad ar iegūtajiem lielgabaliem sāka pils apšaudi, līdz ordeņa garnizons padevās un brīvi atstāja cietoksni. 1558. gada jūnija sākumā vojevodas Šuiska vadītais karaspēks aplenca Neihauzenas pili, kas gandrīz mēnesi pretojās aplenkumam. Pēc tam, kad ar lielgabaliem tika sagrautas pils sienas, tās garnizons 30. jūnijā padevās un brīvi atstāja cietoksni, par spīti sava komandiera fon Padenorma vēlmei turpināt kauju līdz pēdējam vīram. 1558. gada jūlijā krievi Šuiska vadībā aplenca Tērbatas cietoksni, kuru aizstāvēja ap 2000 karavīru Tērbatas bīskapa Veilanda vadībā. Tika uzbērti mākslīgi vaļņi, uz kuriem krievi izvietoja lielgabalus un 11. jūlijā sāka pilskalnā esošās pilsētas apšaudi. Pēc trīs dienu sarunām Tērbatas aizstāvji no krieviem saņēma solījumu saglabāt pašpārvaldi un 18. jūlijā kapitulēja. Krievi izlaupīja pilsētu un esot atraduši vairāk nekā 80 000 dālderu. Līdz 1558. gada oktobrim krievi ieņēma apmēram 20 cietokšņu, kuros nometināja savus garnizonus, bet lielākā karaspēka daļa atkāpās uz ziemas nometnēm Krievijā. 1558. gada oktobrī Livonijas ordeņa mestrs Gothards Ketlers devās pretuzbrukumā un aplenca Ringes pili (Rõngu), kuru aizsargāja daži simti strēlnieku vojevodas Rusina-Ignatjeva vadībā. Cietoksnim palīgā krievi sūtīja 2000 karavīru vojevodas Repņina vadībā, kurus Ketlers sakāva. Cietoksnis kapitulēja pēc piecām nedēļām un Livonijas armija atgriezās Rīgā.
1559. gada janvārī krievu karaspēks vojevodas Serebrjanija (Серебряный) vadībā iebruka Rīgas arhibīskapijas „Latvju gala” zemēs. Livonijas Konfederācijas karaspēks Rīgas doma dekāna Frīdriha Felkerzāma (Fölckersam) vadībā devās pretī iebrucējiem, bet cieta pilnīgu sakāvi 17. janvāra kaujā pie Tirzas (de). Kaujā krita lielāka daļa karavīru, ieskaitot 400 bruņinieku un pašu Felkerzāmu. Krievi ieņēma 11 pilsētu un pietuvojās Rīgas brīvpilsētai, kur Daugavas grīvā sadedzināja Rīgas kuģus. Februārī krievu karaspēks ar laupījumu un gūstekņiem atgriezās Krievijā. 1559. gada martā Ivans IV piedāvāja Livonijai slēgt pamieru līdz novembrim, jo Lietuva sāka diplomātisku spiedienu uz Krieviju, draudot ar kara pieteikšanu. Arī dāņu un zviedru sūtņi pauda neapmierinātību, īpaši par krievu nostiprināšanos Narvas ostā, kas bija kļuvusi par galveno krievu tirdzniecības bāzi Baltijas jūras piekrastē. Krievi izmantoja pamieru kara atsākšanai ar Krimas tatāru valsti.
1559. gada 31. augustā Livonijas ordenis noslēdza Viļņas līgumu ar Lietuvas dižkungu Sigismundu II un ieķīlāja viņam par 600 000 guldeņu Ludzas, Rēzeknes, Daugavpils, Sēlpils un Bauskas pilis. 1559. gada 15. septembrī līdzīgu protekcijas līgumu noslēdza arī Rīgas arhibīskapija, par 100 000 guldeņu ieķīlājot Viļakas, Lielvārdes, Bērzaunes un Lubānas pilis. 1559. gadā, mēnesi pirms pamiera beigām, livonieši sakāva krievu iebrucējus pie Tērbatas. 1559.—1560. gadā Dānijas karalis savam brālim Magnusam par 30 000 dālderu atpirka Kurzemes un Sāmsalas-Vīkas bīskapiju. 1560. gada 5. aprīlī Livonijas ordeņa apspriedē Rīgā pieņēma lēmumu ordeni likvidēt un pārvērst tā teritoriju par mantojamu hercogisti, līdzīgi Prūsijas hercogistei. 1560. gadā Grobiņas fogtiju ieķīlāja Prūsijas hercogistei. 1560. gada jūlijā krievi pārtrauca pamieru un pēc niknām kaujām ieņēma Alūksnes cietoksni. 2. augustā viņi sakāva ordeņa spēkus Ērģemes kaujā un ieņēma Cēsu, Vīlandes un Pērnavas cietokšņus. Gūstā krita iepriekšējais ordeņa mestrs Vilhelms fon Firstenbergs, kuru aizveda uz Krieviju. Livonijas ordenis parakstīja Viļņas ūnijas savienības līgumu ar Lietuvas dižkunigaitiju.
Kara otrais posms (1561—1566)
Kara otrais posms sākās 1561. gadā, pēc Livonijas Konfederācijas sagrāves. 1561. gadā Krievijas cars Jānis Briesmīgais sūtīja precību piedāvājumu Lietuvas princesei Katrīnai, taču viņas brālis Sigismunds II pieprasīja izvest krievu karaspēku no okupētajām Livonijas zemēm un atteikties no Pleskavas, Smoļenskas un Novgorodas zemēm. Kad Krievijas cars to noraidīja, Lietuva pieteica Krievijai karu.
1562. gada 4. oktobrī Viļņas pilī Lietuvas princese Katrīna Jagailiete apprecējās ar Somijas hercogu Juhanu, kas pūrā saņēma astoņus pilsnovadus (Paidi, Helmi, Karksi, Tarvastu, Burtniekus, Trikātu, Ērģemi un Rūjienu). Hercoga Juhana mērķis bija pievienot šīs zemes Somijas hercogistei un izveidot neatkarīgu valsti.
1564. gadā krievi zaudēja lietuviešiem kaujā pie Čašņikiem, lietuviešu pusē pārgāja krievu karavadonis kņazs Andrejs Kurbskis. 1565. gadā Jānis Briesmīgais pastiprināja represijas pret bajāriem un ieviesa opričņinas režīmu. 1565. gadā pabeidza būvēt aizsardzības mūri ap Pečoru klosteri, ko nosauca par „Dieva pili” (Град Божий).
1566. gadā pēc Rīgas arhibīskapijas bruņniecības padošanās akta parakstīšanas tika izveidota Livonijas hercogiste. Lietuva piedāvāja krieviem sadalīt Livoniju (atdot bijušo Tērbatas bīskapijas daļu), tomēr cars izlēma turpināt karu. 1566. gada 26. decembrī Grodņā tika noslēgta Livonijas un Lietuvas reālūnija (la).
Kara trešais posms (1569—1577)
1569. gadā Lietuva un Polija apvienojās vienotā kopvalstī (Ļubļinas ūnija). 1570. gada janvārī un februārī, apsēsts ar domu par Novgorodas iespējamo atdalīšanos no Krievijas, Ivans IV sarīkoja milzīgu masveida slepkavošanu, kuras laikā tika iznīcināta visa pilsētas elite. Kopējais bojāgājušo skaits tiek lēsts starp 2 500 un 12 000 („Novgorodas slaktiņš”). 1570. gadā krieviem izdevās nodibināt vasaļatkarīgu Livonijas karalisti ar Kurzemes uz Sāmsalas bīskapu Magnusu kā karali. 1571-1572. gadā Krimas hanistes karaspēks iebruka Krievijā un nodedzināja Maskavu. 1573. gadā krievi tatāru hana Sainbulata vadībā ieņēma Veisenšteinas (Paides) cietoksni, bet cieta zaudējumu zviedriem kaujā pie Lodes pils. 1575. gadā krieviem padevās Pērnavas cietoksnis. 1575. gadā krievu rokās bija lielākā daļa no Vidzemes un Igaunijas teritorijas, izņemot Rīgu un Tallinu. 1576. gadā par Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieku ievēlēja Stefanu Batoriju. 1577. gada vasarā Krievijas cars Jānis Briesmīgais atkal pats uzņēmās sava karaspēka vadīšanu un devās jaunā karagājienā no Pleskavas uz Livoniju, kurā piedalījās vairāk kā 29 tūkstoši karavīru ar 19 lielgabaliem, kavalērijas daļās bija 1440 kazaki un 4227 tatāri. 17. jūlijā krievu priekšpulki pienāca pie Viļakas pils, cars lika attīt savu kara karogu un šaut ar lielgabaliem uz ezera salā esošo cietoksni, kuru aizstāvēja 25 karavīri ar 7 lielgabaliem. 26. jūlijā tika ieņemta Ludzas pils, 30. jūlijā Rēzeknes pils, 11. augustā Dinaburgas pils, 18. augustā Krustpils un Ļaudonas pilis, 21. augustā Cesvaines pils, 22. augustā Bērzaunes pils un Kalsnavas pils, 25. augustā Kokneses pils, pēc tam arī Aizkraukles un Lielvārdes pilis. 28. augustā cara vadībā krievu un tatāru karaspēks ieņēma Ērgļu pili un devās uz Cēsu pili, kurā atradās Livonijas karalis Magnuss. Sakarā ar aizdomām par Magnusa nodevību, cars lika viņu apcietināt un padzīt viņa karaspēku. Pēc piecu dienu lielgabalu apšaudes krievi ieņēma nocietināto Cēsu pilsētu un nežēlīgi izrēķinājās ar pilsētniekiem, bet apmēram 300 pils aizstāvji, to skaitā sievietes un bērni, pilī uzspridzinājās. 7. septembrī Krievijas karaspēks cara vadībā ieņēma Raunas pili — bijušo Rīgas arhibīskapa rezidenci un Valmieras cietoksni. Bez cīņas padevās Trikātas un Smiltenes pilis, bet Gulbenes pils aizstāvji uzspridzinājās kopā ar pili. Pēc tam Jānis Briesmīgais caur Tērbatu atgriezās Pleskavā.
Gāztais karalis Magnuss vēlāk tika atbrīvots no apcietinājuma un drīz vien pārgāja krievu pretinieku pusē. 1577. gada decembrī apmēram 200 jātnieku un tikpat kājnieku Jāņa Bīriņa vadībā pēkšņā nakts uzbrukumā padzina krievu garnizonu no Cēsīm.
Jānis Briesmīgais lietoja Eiropā nepazīstamu karadarbības paņēmienu — cilvēku aizdzīšanu verdzībā. Tajos novados, kur pilis nepadevās, tūkstošiem iedzīvotāju tika aizdzīti verdzībā.
Kara ceturtais posms (1578—1583)
1578. gadā cars Jānis Briesmīgais lika vojevodam Ivanam Mstislavskim un bajāram Morozovam atgūt Cēsis. Septembrī sākās vairāk kā mēnesi ilgs Cēsu pils aplenkums, tās aizstāvji cieta no bada. Cēsu kaujas rezultātā 1578. gada 21. oktobrī apvienotais Polijas-Lietuvas un Zviedrijas karaspēks zviedru ģenerāļa Boses un lietuviešu karavadoņa Sapegas vadībā sakāva pils aplencējus. Krievu karaspēks šajā kaujā zaudēja ap 7000 vīru, pārējie atkāpās uz savu galveno bāzi Tērbatas cietoksnī. Cēsu kauja iezīmēja lūzumu Livonijas kara gaitā. 1579. gadā poļi un lietuvieši atguva Polocku, iebruka Krievijā un ieņēma Veļikijlukus (Великие Луки). 1580. gadā zviedri ieņēma Korelas cietoksni. 1581. gadā Zviedrijas armija Pontusa Delagardija vadībā atkaroja Narvas cietoksni. 1581.-1582. gadā Stefana Batorija vadītā armija ilgstoši aplenca Pleskavas kremli, tomēr nespēja to ieņemt. 1581. gada jūlijā karaļa Batorija apmetnē Polockā ieradās pāvesta legāts Maskavā Antonio Posevino kopā ar četriem jezuītiem, 30. augustā cars Ivans IV savā Smoļenskas apmetnē uzņēma pāvesta delegāciju un piekrita, ka Antonio Posevino darbosies kā starpnieks starp caru un karali, ceļojot starp Smoļensku un Polocku, bet krievu valodu protošais Stefans Drenockis (Stefan Drenocky) no Zagrebas paliks Maskavijā, bet Džovanni Paolo Kampana pāvestam ziņos par sarunu rezultātiem.
UA
UA var būt:
Viestura dārzs
Parka vēsture
1841. gadā ķeizars Nikolajs I uzdāvināja dārzu Rīgas pilsētai, un parks tika pārdēvēts par Pilsētas dārzu. Parks tika sadalīts divās daļās: vienā daļā, kas bija norobežota, līdz 1868. gadam bijušajā imperatora rezidencē atradās ģenerālgubernatora vasaras dzīvoklis un vairākas Rīgas rātskungiem iznomātas dzīvojamās mājās, kamēr otrā daļa kopš 1853. gada katru dienu laikā no 6:00 līdz 23:00 bija atvērta apmeklētājiem. Rīdzinieku izklaidei parkā organizēti dažādi pasākumi: spēlēja kareivju kapela, uzstājās akrobāti, atlēti, notika teātra izrādes. 60. gados ierīkoja restorānu, bet 1873. gadā uzcēla estrādi, kur notika I Vispārējie latviešu Dziedāšanas svētki. No 1883. gada rīdzinieki parku varēja apmeklēt arī ziemā, jo te tika ierīkota slidotava un ledus kalns, no kura braukt ar ragaviņām.
Pēc Latvijas valsts izveides 1923. gadā parku zemgaļu valdnieka Viestura vārdā pārdēvēja par Viestura dārzu.1936. gada 15. septembrī Viestura dārzā atklāja Piena restorāna ziemas paviljonu, kas darbojās no 11:00 līdz 23:00. Šajā pašā gadā parkā novietoja pirms tam vairākkārt pārvietoto triumfa arku Aleksandra vārtus. Pilsētas valde bija iecerējusi uz parku pārvietot arī citus svešo varu pieminekļus, kurus ideoloģisku apsvērumu dēļ nevēlējās atstāt pilsētas centrā, bet mākslinieciskās vērtības dēļ negribēja iznīcināt - uzvaras kolonnu, pieminekli Pēterim I un citas, - taču Latvijas okupācija 1940. gadā apturēja šī plāna realizāciju.
Trešā reiha okupācijas laikā 1942. gada 18. aprīlī ar Rīgas pilsētas apgabala komisāra un komisāriska lielvecākā Vitroka (Wittrock) pavēli Viestura dārzs tika pārdēvēts par Hindenburga parku (Hindenburgpark).
1947. gada 4. novembrī atklāja Rīgā pirmo trolejbusa maršrutu Daugavpils iela—Viestura dārzs.
Padomju laikā dārzs piedzīvoja ievērojamas pārvērtības: par godu Dziesmu svētku simtgadei, 1973. gada 21. jūlijā parku pārdēvēja par Dziesmu svētku parku un veica plašus labiekārtošanas darbus. Izbūvēja Latvijas Dziesmusvētku simtgadei veltītu arhitektoniski-skulpturālu ansambli: taisnstūra akmens baseinu ar septiņām strūklakām, piemiņas tēlu tā galā un zigzaga mūrētu sienu gar baseina malu: katrā sienas plaknē, leņķī pret baseinu ciļņi - komponistu portreti profilā, - Alfrēds Kalniņš, Emīls Melngailis, Jāzeps Vītols, Jānis Cimze, Jurjānu Andrejs, Emīls Dārziņš un Pēteris Barisons. Sākotnēji uz memoriāla sienas bija arī sauklis, ka "māksla pieder tautai", taču XX gadsimta 90. gadu sākumā nolēma, ka uzraksts neatbilst patiesībai, tāpēc piemineklis tika izmainīts, šo tekstu nomainot ar Kārļa Baumaņa radītās himnas vārdiem "Dievs, svētī Latviju!".
Lihtenšteina
Ģeogrāfija
Meži klāj 25% no teritorijas, kalnu ganības un pļavas 43%, aramzeme 25%. Mežos dzīvo brieži, lapsas, bebri, caunas. Audzē kartupeļus, dārzeņus, kviešus, miežus. Valsts klimats ir maigs, vidējā janvāra temperatūra ir -10°C, jūlija +21 °C.
Demogrāfija
Lihtenšteinā dzīvo 35,8 tūkstoši iedzīvotāju un apdzīvojuma blīvums ir visai liels — ap 220 cilv./km2. Vidējais dzīves ilgums ir 79,68 gadi (76,1 vīriešiem un 83,28 sievietēm).
Apmēram divas trešdaļas iedzīvotāju ir dzimuši Lihtenšteinā (65,8%), piektā daļa (20,1%) nāk no citām vācvalodīgajām valstīm (10,8% no Šveices, 5,9% no Austrijas un 3,4% no Vācijas). Pārējie iedzīvotāji nāk no Itālijas un bijušās Dienvidslāvijas (3,3%), no Turcijas (2,6%) un citām valstīm (4,8%).
Lai arī oficiālā valoda ir vācu valoda, vairums iedzīvotāju runā alemāņu dialektā, kas būtiski atšķiras no standarta vācu valodas, bet ir radniecīgs dialektiem, ko runā kaimiņu reģionos.
Saskaņā ar 2000. gada tautas skaitīšanu, 87,9% iedzīvotāju ir kristieši, no kuriem 78,4% pieder pie Romas katoļu ticības un ap 8% ir protestanti.
Valsts pārvalde
Valsts galva ir princis Hans Ādams II, valdību vada premjerministrs, likumdevēja varu realizē princis un landtāgs (25 deputāti).
Administratīvais iedalijums
Lihtenšteinas Firstiste ir sadalīta 11 pašvaldībās (komūnās). Rajoni sastāv no diviem vai viena ciemata. Valstī nav īstu pilsētu. Piecas komūnas atrodas Lejaslihtenšteinas vēlēšanu apgabalā, pārējās sešas pieder Augštenšteinai.
Livonijas karš
Kara ceturtais posms (1578—1583)
Sarunu rezultātā 1582. gadā Krievija un Polija-Lietuva noslēdza Jamzapoļskas miera līgumu, kurā Krievija atteicās no visiem iekarojumiem Livonijā par labu Polijai-Lietuvai. Vēlāk Krievija bija spiesta noslēgt Pļusas pamieru arī ar Zviedriju, uz laiku zaudējot arī Ingrijas zemes.
Kara rezultāts
Livonijas Konfederācija jau kara sākumā sadalījās. Laikā no 1557. līdz 1566. gadam tās laicīgie un garīgie valdnieki noslēdza vairākus līgumus, ar kuriem viņu zemes pārgāja Dānijas, Zviedrijas un Lietuvas pakļautībā. Uz šī dalījuma pamata izveidojās igauņu un latviešu zemju iedalījums, ko vēlāk pārņēma arī Krievijas Impērija (izveidojot Igaunijas, Livonijas un Kurzemes guberņas, ar Latgali, kā atsevišķu teritoriju). Izveidojoties Kurzemes un Zemgales hercogistei, Livonijas nosaukumu turpmāk attiecina uz tagadējās Latgales, Vidzemes un Igaunijas zemēm.
Sabrukušās Livonijas teritoriju sadalīja kaimiņvalstis. Šeit izveidojās:
Lihtenšteina
Saimniecība
Galvenie tirdzniecības partneri ir Šveice un Francija. Saimniecībā kopš 1960. gadiem ir attīstīta rūpniecība. Ražo mākslīgos zobus, vīnu, suvenīrus. Svarīgs ienākumu avots ir pastmarkas. Izplatīts tūrisms un kultūrsaimniecības.
Mēleņi
Mēleņi (la) ir parazītisko bezmugurkaulnieku grupa ar neskaidru sistemātisko stāvokli. Vistuvāk tie ir posmkāju tipam, kurā to parasti iekļāva, kā papildus klasi. Pēdējā laikā tā iedalīta žokļkājvēžu klases apakšklasē. Parazitē mugurkaulniekos (lingvatuloze).
Morfoloģija
Ķermenis ārēji gredzenots, nepigmentēts, izstiepts garumā, dažām sugām plakans, mēlesveida formā. Mātītes garums līdz 14 cm, tēviņi daudz sīkāki. Ķermenis sastāv no īsas, neposmotas priekšējās daļas un daudz garākas, posmotas aizmugurējās daļas. Priekšējā daļā apakšpusē atrodas mutes atvere, kuras malās ir divi hitīna āķu pāri. Mutes atveres tuvumā izvietotas īpašas ādas krokas. Mutes aparāts pielāgots asins sūkšanai. Āda pārklāta ar kutikulu. Zem ādas ir slānis ar gredzenveida, un tālāk ar gareniskiem šķērssvītrotiem muskuļiem. Vēdera nervu ķēdīte lielākajai mēleņu daļai ir koncentrēta zemrīkles gangliozā masā. Cauruļveida zarnu trakts iet līdz ķermeņa aizmugurējam galam un nobeidzas ar anālo atveri. Elpošanas un asinsrites orgānu nav.
Attīstība
Mēleņi ir šķirtdzimumu dzīvnieki. Oliņām jānokļūst starpsaimniekā (mugurkaulniekā), kura iekšējos orgānos attīstās kāpuri, kuri visumā ir līdzīgi pieaugušiem (ar 2 sīku sānkāju pāriem). Kāpuri pārvēršās nimfās. Tās norij jau tiešais saimnieks, kurā nimfas attīstās par pieaugušu īpatni.
Ekoloģija
Izplatīti galvenokārt tropos. Latvijā nav konstatēti, bet ir iespējamas nedaudzas sugas. Pieaugušie parazitē mugurkaulnieku (zīdītāju, putnu, rāpuļu) plaušās vai elpvados.