cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maskavas forštate
Vēsture
Būtisks faktors Maskavas forštates attīstībā ir dažādu tautību un reliģiju iedzīvotājiem, kas dažādos laika periodos apdzīvoja šo apkaimi. Maskavas forštate bija teritorija, kur uzturējās dažādu slāņu pārstāvji, bieži vien tie, kurus nelaida iekš Rīgas valņiem. No 18. gadsimta Maskavas forštatē apmetās daudz krievu ieceļotāju, kā arī katoļticīgie Latgales latvieši, lietuvieši un poļi.
Otrā pasaules kara laikā — 1941. gada rudenī forštatē izveidoja ebreju geto, izmitinot ap 30 000 cilvēku, kurus iznīcināja Rumbulas mežā. Drīz vien šo geto slēdza un izveidoja jaunu, teritoriāli mazāku geto, kuru likvidēja tikai 1943. gadā. No padomju laika atstātā arhitektūras mantojuma kā vērienīgāko jāmin Zinātņu akadēmijas augstceltni, kas celta sociālistiskā reālisma garā un pabeigta 1957. gadā. Krasta masīvs ir visvēlāk veidojusies Maskavas forštates daļa. Būvējot Salu tiltu, tika izveidota plaša Krasta ielas maģistrāle. Blakus esošā teritorija ilgi nebija apbūvēta, taču pēc Latvijas Republikas neatkarības atgūšanas, šajā Maskavas forštates daļā aizsākās intensīva tirdzniecības un biroju ēku būve. Kā nozīmīgākā 20. gadsimta 1990. gadu beigu celtne ir jāmin Lido Atpūtas centra galvenā ēka, kas ir viena no lielākajām guļbūvēm Eiropā.
Maskačkas rūgto pagātni, mazo ieliņu šarmu un pretrunīgos rīdzinieku viedokļus par šo pilsētas daļu apdziedājusi grupa Astro'n'out savā populārājā dziesmā "Daļa Rīgas".
Sarkanie spīķeri
Mūsdienās par vērtīgu kultūras mantojumu tiek atzīti tā saucamie Sarkanie spīķeri, kuri 20. gadsimtā dažādos posmos piedzīvoja nojaukšanu — no sākotnēji uzceltajiem 58 mūra spīķeriem saglabājušies tikai 12. Pirmās noliktavas tika būvētas no koka, taču laikā no 1864. līdz 1886. gadam, atbilstoši tā laika būvnoteikumiem, kas atļāva tikai mūra celtniecību, vairāki ievērojami arhitekti (Frīdrihs Vilhelms Hess, Kārlis Felsko, Jānis Frīdrihs Baumanis, Roberts Pflūgs, Reinholds Šmēlings) uzcēla ietilpīgus un dekoratīvi izteiksmīgus ķieģeļu spīķerus. Vairākus no spīķeriem nojauca 1924. gadā, lai atbrīvotu vietu jaunajam un grandiozajam projektam — Rīgas Centrāltirgum.
Centrāltirgus
Rīgas Centrāltirgus tika svinīgi atklāts 1930. gadā un kļuva par otro lielāko tirgu Eiropā. Tirgus šajā teritorijā pastāvēja jau 16. gadsimtā, taču antisanitāro apstākļu dēļ tika slēgts. Maskavas forštatē vēsturiski bija izvietojušies vairāki nozīmīgi tirgus plači. 1642. gadā kvartālā pretim tagadējai Zinātņu akadēmijas augstceltnei uzbūvēja krievu tirgotavu — tā dēvēto krievu sētu jeb Maskaviešu namu, kur ar savām precēm apmetās Pleskavas un Novgorodas tirgotāji. Komplekss nodega 1812. gada priekšpilsētu dedzināšanā un vēlāk tika uzcelts no jauna, līdz atkal padomju laikos tika nopostīts ar mērķi atbrīvot telpu Kolhoznieku nama būvniecībai. Vēl kāds nozīmīgs tirgošanās punkts atradās vietā, kur mūsdienās satek Maskavas, Daugavpils, Grebenščikova un Jersikas ielas. Lai izvairītos no lielajiem tirgus nodokļiem, daudzi zemnieki apturēja savus produktu vezumus ārpus pilsētas, tādā veidā Maskavas forštatē izveidojās neatļauts tirdzniecības punkts — Sarkanais kalniņš. Tā rosība apsīka pēc Otrā pasaules kara, un šobrīd par aizgājušo laiku tirgus placi liecina skvērs šajā vietā.
Parki
Viens no Rīgas vecākajiem parkiem ir Kojusalas dārzs, kas, domājams, izveidots 18. gadsimtā. Vairāki Maskavas forštates dārzi veidojušies uz vēsturiskajām kapu teritorijām, vecākais no tiem ir Miera dārzs, kura projekta autors ir ievērojamais Rīgas ainavu arhitekts Georgs Kūfalts. Pieminot bijušos trūcīgo iedzīvotāju kapus, to nosauca par Miera dārzu. Latgales dārza ierīkošana aizsākās 1937. gadā neapbūvētā teritorijā starp Mazā Krasta, Maskavas, Balvu un Kojusalas ielām un jau 1965. gadā dārza teritorijā uzcēla Sporta manēžu. Bijušajā kapsētas teritorijā 1960. gadā atklāja Kluso dārzu un vietā, kur 19. gadsimtā atradās ebreju kapi, šajā pašā gadā atklāja Komunistisko brigāžu parku, kam 1990. gadā atjaunoja sākotnējo nosaukumu.
Dievnami
Maskavas forštatē atrodas arī neogotiskā stilā celtā Sv. Franciska katoļu baznīca (1892), Vissvētās Dievmātes pasludināšanas baznīca (1818), Visu svēto pareizticīgo baznīca (1815), Sv. Jāņa Priekšteča pareizticīgo baznīca (1926). Gogoļa un Dzirnavu ielas stūrī kādreiz atradās 1871. gadā celtā ebreju sinagoga, ko 1941. gadā nodedzināja ar iekštelpās esošajiem cilvēkiem. Šobrīd šajā vietā atrodas upuru piemiņai veltīts memoriāls, kura autors ir arhitekts Sergejs Rižs — atsegti bojāgājušā dievnama pamati, un atjaunoti tā mūra sienas fragmenti 1—2 metru augstumā.
Izglītība
2017. gadā Daugavas labajā krastā no centra līdz Ķengaragam bija izvietotas astoņas vidusskolas, lai gan skolēnu skaits (767) bija pietiekams tikai trim vidusskolām. Ņemot vērā skolēnu dzīvesvietu izvietojumu un zemo obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indeksu (Rīgas 65. vidusskola 26,7%, Rīgas 51. vidusskola 36,7%, Rīgas Austrumu vidusskola 38,5% un Rīgas 75. vidusskola 41%), tika ierosināts tās reorganizēt par pamatskolām vai sākumskolām. Rīgas Lietuviešu vidusskolas nākotne risināma sarunās ar Lietuvu. Vidusskolas ar augstākiem OCE indeksiem (Rīgas 25. vidusskola 47,2%, Rīgas 72. vidusskola 49,5%, Rīgas Ķengaraga vidusskola 50,3%) būtu saglabājamas un ērti sasniedzamas reorganizēto vidusskolu audzēkņiem.
Ģeogrāfija
Kopumā Maskavas forštates apkaimes teritorija nav viendabīga un pašreiz tā nav uzskatāma par funkcionāli savstarpēji saistītu telpu. Kopumā šajā apkaimē pašreiz ir skaidri identificējamas vismaz 4 atšķirīgas daļas:
Francijas hokeja izlase
Francijas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Franciju starptautiskajās hokeja spēlēs. Pašlaik (2023) tā atrodas 13. vietā Starptautiskās hokeja federācijas vīriešu hokeja izlašu rangā. Francijas hokeja izlase ir 1924. gada Eiropas čempione, bet 1923. gada Eiropas čempionātā izcīnija sudraba medaļas. Labākais izlases sasniegums Pasaules čempionātos ir izcīnīta (dalīta) 6. vieta pirmajā Pasaules čempionātā - 1930. gadā, pēdējos gados Francijas izlases labākais sniegums ir 1995. un 2014. gadā izcīnītā 8. vieta.
2023. gadā tā bija iedalīta IIHF Pasaules čempionāta Elites divīzijā.
Oktobra manifests
Oktobra manifests bija  Krievijas imperatora Nikolaja II izsludināts manifests, kas pasludināja tautai pilsoniskās — vārda, preses, sapulču, biedrošanās brīvības, solīja sasaukt Valsts Domi, kuras vēlēšanās piedalītos arī strādnieki un pilsētu inteliģence. Domei bija paredzētas likumdošanas tiesības. Manifests bija kā atbilde uz 1905. gada revolūcijas eskalēšanos.
B (nots)
Ar burtu B apzīmē divas dažādas notis solfedžo skalā:
Imperial viesnīca Rīgā
Imperial viesnīca Rīgā ir ēka Brīvības bulvārī 21, to projektējis arhitekts Jānis Frīdrihs Baumanis, kas ir pirmais akadēmiski izglītotais arhitekts – latvietis. 1879. gadā viņš kopā ar citiem nodibināja Rīgas arhitektu savienību, bija viens no Rīgas Latviešu biedrības dibinātājiem, Rīgas domnieks. 2014. gada maijā ēkas 1. un 2. stāvā atradās veikals Elkor.
B (nots)
Ton (ljud)
Imperial viesnīca Rīgā
Greznajā viesnīcā, no kuras logiem paveras skats uz Esplanādi, aizsākas Osvalda Zebra romāna Gaiļu kalna ēnā notikumi, kas vēsta par 1905. gada norisēm Rīgā – tolaik strauji augošā Krievijas impērijas pilsētā pie Baltijas jūras.
1728. gads
1728. gads bija garais gads, kas sākās ceturtdienā.
Osmaņu lielvezīru saraksts
Osmaņu impērijas lielvezīru saraksts.
Radio iela
Radio iela var būt:
Radio iela (Rīga)
Radio iela ir Rīgas iela, Centra rajona Centra apkaimē. Radio iela sākas pie Krišjāņa Barona ielas un beidzas pie Aspazijas bulvāra krustojuma. Radio ielā nav nevienas braukšanas joslas, tajā ir tikai tramvaja sliedes un asfaltēts ceļš. Radio ielas kopējais garums ir 254 metri.
Ielu savienojumi
Radio iela ir savienota ar šādām ielām:
2011. gada Eiropas čempionāts basketbolā
'''2011. gada Eiropas čempionāts basketbolā' (EuroBasket 2011'') bija 37. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Lietuvā no 31. augusta līdz 18. septembrim. To organizēja FIBA Europe. Čempionāts norisinājās Panevēžā, Šauļos, Klaipēdā, Alītā, Kauņā un Viļņā.
Par Eiropas čempioniem otro reizi pēc kārtas kļuva Spānijas izlase, kas finālā uzvarēja Franciju. Bronzas medaļas izcīnīja Krievijas izlase, kas mazajā finālā uzvarēja Maķedonijas izlasi. Par turnīra vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Spānijas izlases kapteinis Huans Karloss Navarro, savukārt sudraba medaļu izcīnījušais Tonijs Pārkers no Francijas bija turnīra rezultatīvākais spēlētājs ar vidēji spēlē gūtiem 22,1 punktiem.
Eiropas čempionātā piedalījās 24 Eiropas basketbola valstsvienības. Latvijas izlase turnīrā visās piecās spēlēs piedzīvoja zaudējumu, kopvērtējumā paliekot dalītā 22. vietā.
Šis bija kvalifikācijas turnīrs 2012. gada Londonas vasaras olimpiskajām spēlēm. Ceļazīmes uz Olimpiskajām spēlēm ieguva abas finālistes (Spānija un Francija) un Olimpisko spēļu rīkotāji (Lielbritānija; kvalificējās iepriekš). Ceļazīmes uz Olimpisko spēļu kvalifikācijas turnīru ieguva 3.—6. vietas ieguvēji (Krievija, Maķedonija, Lietuva, Grieķija). Latvijas basketbola izlase ieguva 22. vietu.
Kvalifikācija
Sākotnēji tika paziņots, ka finālturnīrā piedalījies 16 komandas, taču FIBA Europe sanāksmē Stambulā pēc kvalifikācijas noslēgšanās izlēma par turnīra dalībnieku skaitu palielināšanu līdz 24 komandām.
Turnīram automātiski kvalificējās Lietuva kā rīkotāja, kā arī pārējās 9 Eiropas valstu komandas, kas piedalījās 2010. gada Pasaules čempionātā. 12 čempionāta dalībnieces kvalificējās turnīram caur 2010. gada augustā notikušo kvalifikāciju. Piecas komandas turnīram kvalificējās uzreiz, taču vēl septiņas pateicoties FIBA Europe lēmumam. Vēl divas turnīra dalībnieces tiks noskaidrotas ar papildu kvalifikācijas turnīra palīdzību 2011. gada augustā. Tas nozīmē, ka finālturnīram kvalificējas visas (izņemot vienu) valstis, kas piedalās kvalifikācijas turnīrā.
Finālturnīra izloze
Finālturnīra izloze notika Viļņā. Finālturnīra dalībnieces tika izsētas sešos grozos.
B grupa
===
Abū Zenīma
Abū Zenīma (ar; Abū Zanīmah) ir pilsēta Ēģiptē, Sīnāja pussalā. Izvietojusies tās dienvidrietumu piekrastē pie Suecas līča Dienvidsīnāja muhāfazā. Antīkajos laikos bija osta, caur kuru faraonu Ēģiptei piegādāja tirkīzu un varu. Mūsdienās ģipša ieguve un pārstrāde. Netālu mangāna un naftas ieguve, pilsētā mangāna eksporta osta.
Latgales futbola čempionāts 2010
2010. gada Latgales futbola čempionāts notika no līdz, kuru organizēja Latvijas Futbola federācijas Latgales reģiona vadītājs Imants Babris. Čempionātā piedalījās 5 komandas, kas aizvadīja trīs riņķu turnīru. Latgales čempiona titulu un ceļazīmi uz 2. līgas finālsacensībām izcīnīja FK Ilūkste.
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti
Čeladza
Čeladza ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz rietumiem no Beņdzinas. Pastmarku mākslinieka Česlava Slaņas (Czesław Słania, 1921 - 2005) dzimtā pilsēta.
A
A ir pirmais burts un patskanis latīņu alfabētā. Tas ir sastopams arī citos alfabētos, kas veidoti uz latīņu alfabēta bāzes, piemēram, latviešu alfabētā. Radies no grieķu alfabēta burta alfas (Α, α) un feniķiešu alfabēta burta alefa. Parasti skan kā patskanis [a] un tā varianti, bet dažreiz ir arī citāds skanējums, piemēram, angļu valodā. Bieži ir digrāfu sastāvā (senākais — latīņu ae, vēlāk pārtapušais par ligatūru ) vai ir kopā ar diakritiskajām zīmēm.
Vēsture
Burta A rakstība iespējams radusies no simbola, kas atgādina buļļa galvu, ēģiptiešu hieroglifos un protosemītu rakstībā. Apmēram 1600. gadā p.m.ē feniķiešu alfabētā parādījās burta A līniju zīmējums. Tā nosaukums ir radniecīgs ebreju burta nosaukumam "alefs".
Senie grieķi, pārņemot feniķiešu alfabētu, nezināja šī simbola izrunu feniķiešu valodā un citās semītu valodās, un pirmo reizi sāka lietot skaņu /a/, simbola A apzīmēšanai. Burta nosaukums pārtapa par "alfa". Agrīnajos grieķu rakstos, kas datēti ar 8. gadsimtu p.m.ē., burts A guļ uz sāniem, bet vēlākos laikos A sāka atgādināt mūsdienu burtu A. Tajā laikā bija daži burta A dialektiskie rakstības veidi, kad saīsinājās viena no burta kājiņām vai horizontālā līnija tika rakstīta leņķī.
Etruski, pārņemot grieķu alfabētu, atstājot burtu bez izmaiņām. Tā tas pārgāja uz latīņu alfabētu, kuru izmanto daudzas Eiropas valodas, bet pēc tam uz kirilicas burtu А.
Tipogrāfiskie fonti
Mūsdienu drukātais "a" nav līdzīgs grieķu rakstītajam A. Šī A modifikācija noformējās ap 4. gadsimtu.
Pielietojums
Lielo burtu A pielieto:
Burts A ar diakritiskajām zīmēm
Daudzos alfabētos, kas balstās uz latīņu alfabētu ir atrodams burta A ar diakritiskajām zīmēm, piemēram, latviešu alfabētā ir burts Āā.
Ar diakritiskajām zīmēm ir sastopami šādi A burti: Áá, Àà, Ăă, Ắắ, Ằằ, Ẵẵ, Ẳẳ, Ââ, Ấấ, Ầầ, Ẫẫ, Ẩẩ, Ǎǎ, Åå, Ǻǻ, Ää, Ǟǟ, Ãã, Ȧȧ, Ǡǡ, Ąą, Āā, Ảả, Ȁȁ, Ȃȃ, Ạạ, Ặặ, Ậậ, Ḁḁ, Ⱥⱥ, ᶏ, Ɐɐ, Ɑɑ.
Saistītie burti un simboli citās rakstībās
Grieķu alfabētā ar burtu a saistītais burts ir alfa (Α, α), savukārt kirilicā — А, а, bet ebreju alfabētā — alefs (א). Dēvanāgarī burtam a atbilst simbols अ (aksara), un visbeidzot arābu alfabētā atbilst (alif).
Datorkodi
Lielā A burta unikods ir U+0041, bet mazā burta a unikods ir U+0061, savukārt Amerikas informācijas apmaiņas standartkods (ASCII) lielajam burtam ir 65, mazajam burtam — 97.
Olimpa kalns (Marss)
Olimpa kalns (la) ir liels vairogvulkāns uz Marsa. Tas ir gandrīz 22 kilometrus augsts, tādējādi Olimps ir lielākais kalns uz Saules sistēmas planētām (kalns Rejasilvijas krātera centrā uz asteroīda Vestas tiek uzskatīts par nedaudz augstāku). Zemes augstākais kalns Everests ir gandrīz trīs reizes zemāks. Olimpa kalns ir jaunākais no Marsa lielajiem vulkāniem, tas ir veidojies Amazonian periodā (kas sācies pirms trīs miljardiem gadu). Olimps atrodas Marsa rietumu puslodē.
Hokejs olimpiskajās spēlēs
Hokeja turnīrs olimpiskajās spēlēs notiek kopš 1920. gada vasaras olimpiskajajām spēlēm. Četrus gadus vēlāk tas tika iekļauts ziemas olimpisko spēļu sacensību programmā vīriešiem. Pirmo reizi olimpiskajās spēlēs hokeja sacensības sievietēm notika 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs. Visvairāk turnīrā ir uzvarējusi Kanādas izlase (gan vīriešu, gan sieviešu).
Izlases pēc iegūto medaļu skaita
Slīprakstā rakstītas izlases, kuras nepiedalās čempionātā.
Skatīt arī
Olimpiskie medaļnieki hokejā
1727. gads
1727. bija parastais gads, kas sākās trešdienā.
Tacits
(Pūblijs jeb Gajs) Kornēlijs Tacits (dzimis 56. gadā, miris 117. gadā) bija romiešu orators, jurists un senators, kas tiek uzskatīts par vienu no sava laika izcilākajiem vēsturniekiem. Plīnija Jaunākā draugs un atbalstītājs.
Viņa pazīstamākie darbi ir "Vēsture" (Historiae, 105. gads), "Annāles" (Ab excessu divi Augusti, 117. gads). Šie divi darbi aptver Romas impērijas vēsturi no Oktaviāna līdz Domiciāna laikiem. Darbi saglabājušies nepilnīgi. "Vēsturei" ir saglabājušās pirmās četras grāmatas un daļa piektās grāmatas. "Annālēs" bija vismaz 16 grāmatas, no kurām pilnībā nav saglabājušās 7., 8., 9., 10. grāmatas, kā arī daļa no 5., 6., 11., un 16. grāmatām.
Adirondakas "Flames"
Adirondakas "Flames" bija hokeja komanda, kas atradās Glensfolsā, ASV, un spēleja Amerikas hokeja līgā. Komanda aizvadīja tikai vienu sezonu.
Jūliuss Dērings
Jūliuss Dērings (de; — ) bija ievērojams vācbaltu gleznotājs un kultūras darbinieks, kas apvienoja vēlīnā romantisma tradīciju ar 19.gs. dokumentējošo reālismu. Kurzemes Provinces muzeja bibliotekārs (1860—1893), nodarbojies ar Kurzemes mākslas vēstures materiālu vākšanu un apzināšanu.
Biogrāfija
Dzimis 1818. gada 31. augustā Drēzdenē, Vācijā. Studēja Drēzdenes mākslas akadēmijā pie E. Bendemaņa (1838), studiju gados sāka darināt portretus. 1844. gadā viņš ceļoja pa Dienvidvāciju un Ziemeļitāliju, zīmējot tautastērpus zīmējumus dzejnieka E. Dullera izdevumam "Vācu tautas vēsture" (Geschichte des deutschen Volks). 1845. gadā viņu uzaicināja strādāt par zīmēšanas skolotāju Jelgavas ģimnāzijā, līdztekus viņš pasniedza arī privātstundas, aktīvi nodarbojās ar portretu darināšanu un baznīcu altārgleznu gleznošanu. 1852. gadā apceļoja Vāciju, Itāliju un Franciju.
Dērings ilgstoši bija Kurzemes literatūras un mākslas biedrības biedrs, no 1860. gada darbojās kā bibliotekārs Kurzemes Provinces muzejā, kur apzināja kultūrvēsturiskos materiālus. Interesējās par jaunāko literatūru un pārvaldīja franču un itāļu valodas.
1863. gadā arheologiski izpētīja Bīlavu un Birznieku Velna laivas. 1885. un 1889. gadā devās ceļojumā uz Grieķiju un Palestīnu, miris 1898. gada 26. septembrī.
Māksla
Jūliusa Dēringa galvenais mākslas žanrs bija portreti. Viņa darināto portretu kopskaits sasniedz tūkstoti no kuriem gan saglabājušies tikai nedaudzi. Portretu pasūtījumi nāca visbiežāk no muižnieku un pilsoniskajām aprindām.
Otrs plašākais Dēringa žanrs bija altārgleznas, kuru vairums ir saglabājušās. Tēmu risinājums ir konvencionāls un tradicionāls. Dērings tiešāk vai netiešāk seko aprobētiem un arī slaveniem paraugiem. Vairāki gandrīz identiski kompozīciju atkārtojumi (Iecavas, Jelgavas, Salas, Saukas, Bauskas baznīcās) liecina par tipveida produkciju.
Kodolieroči
Kodolieroči ir ieroči, kuros izmanto kodolreakciju enerģiju. Tiem piemīt milzīgs iznīcinošs spēks. Kodolieroči karā tikuši lietoti divas reizes — Otrā pasaules kara noslēgumā ASV tos lietoja pret Japānas pilsētām Hirosimu un Nagasaki. Šo sprādzienu rezultātā gāja bojā ap 200 000 cilvēku (ieskaitot arī tos, kas dažu mēnešu laikā nomira no radiācijas ietekmes). Kodolieroču izstrādāšanai un attīstīšanai kopš 1945. gada ir veikti 2055 izmēģinājuma sprādzieni. Visvairāk izmēģinājumus veikušas ASV (1032) un PSRS (715). 20. gadsimta 90. gados izmēģinājumi pakāpeniski tika pārtraukti. Tomēr 21. gadsimtā izmēģinājumus ir uzsākusi Ziemeļkoreja, kas veikusi trīs izmēģinājumus (2006, 2009. un 2013. gadā).
Darbības princips
Pēc darbības principa izšķir divu veidu kodolieročus. Sākotnēji tika izstrādātas atombumbas, kurās izmantoja atomu kodolu dalīšanās procesu. Šādu kodolieroču izgatavošanai tiek izmantots ar urāna-235 izotopu bagātināts (parasti tas ir vairāk kā 85%) urāns vai plutonijs-239. Šiem izotopiem raksturīga īpašība ir spēja pie noteiktas kritiskās masas ierosināt nekontrolējamu kodolu dalīšanās reakciju, kuras rezultātā izdalās ļoti liels enerģijas daudzums.
Otrs kodolieroču veids ir kodoltermiskā jeb ūdeņraža bumba, kurā tiek izmantota kodolsintēze. Šī veida kodolieročos kā degviela tiek izmantots ūdeņradis (precīzāk — litija-6 deiterīds, kas ir litija izotopa ar atommasu 6 savienojums ar ūdeņraža izotopu deitēriju). Ūdeņraža bumbas ir simtiem reižu spēcīgākas par atombumbām (parasto atombumbu izmanto kā ūdeņraža bumbas detonatoru). Pirmais ASV ūdeņraža bumbas izmēģinājums notika 1952. gadā Bikini atolā. Pati spēcīgākā ūdeņraža bumba Царь-бомба (iesaukta par "Kuzjas māti") (50 megatonnas trotila ekvivalenta) tika uzspridzināta 1961. gadā Novaja Zemļas arhipelāgā (PSRS).
Kodolsprādziena ietekme uz apkārtējo vidi, cilvēkiem un dzīvniekiem
Kodolsprādziena izplatīšanos var iedalīt piecos posmos. Tie ir – elektromagnētiskais impulss, caurspiedīgā radiācija, radioaktīvais saindējums, triecienvilnis un gaismas starojums. Piemēram, virszemes kodolsprādzienu pavada apžilbinošs uzliesmojums, kas redzams vairāku desmitu kilometru attālumā, griezīga, pērkona grāvienam līdzīga skaņa, un veidojas ugunīga puslode, kura pakāpeniski pārvēršas mutuļojošā mākonī, kas strauji ceļas uz augšu.
Triecienvilnis ir stipri saspiesta gaisa josla, kas ar virsskaņas ātrumu izplatās uz visām pusēm no sprādziena centra, savā ceļā radot postījumus. Sprāgstot kodolbumbai, kuras jauda ir 20kT, triecienvilnis 1 km attālumu veic 2 s, 2 km – 5 s, 3 km – 8 s. Vispirms redzams kodolsprādziena uzliesmojums, pēc tam izplatās triecienvilnis. Cilvēkus, kuri atrodas klajā vietā, triecienvilnis ievaino, radot dažādas traumas. Vissmagākie ievainojumi (traumas) rodas tad, ja spiediens ir lielāks par 1 kg/cm2, kas var izraisīt nāvi. Lai pasargātu cilvēkus no triecienviļņa ietekmes, var izmantot tranšejas, ierakumus vai citas iedziļinātas būves, kā arī dabiskas paslēptuves, piemēram, gravas vai ieplakas. Apvidus reljefs triecienviļņa iedarbību var pavājināt vai pastiprināt.
Gaismas starojums ir kodolsprādziena spīdošā zona – ugunīga puslode, kuras temperatūra sasniedz vairākus miljonus grādu. Iedarbības ilgums ir dažas sekundes, līdz ugunīgā lode izzūd. Blīvi mākoņi var samazināt starojumu 10 – 20 reizes. Arī migla, lietus, sniegs, putekļi un dūmi krasi pavājina gaismas iedarbību. Gaismas starojums cilvēkiem un dzīvniekiem, kuri atrodas atklātā vietā, var radīt dažādas pakāpes apdegumus, kā arī var novest pie redzes zuduma. Gaismas starojums var izraisīt ugunsgrēkus. Ja divās sekundēs pēc sprādziena uzliesmojuma var paspēt paslēpties, tad gaismas starojuma iedarbība samazinās 2 – 3 reizes. Pilnīgi no gaismas starojuma pasargā patvertnes un paslēptuves.
Caurspiedīgā radiācija ir gamma staru un neitronu plūsma, kura tiek radiāli izstarota no kodolsprādziena zonas. Caurspiedīgās radiācijas darbības laiks ir 10 – 15 sekundes no sprādziena brīža. Gammas stari un neitroni jonizē dzīvo audu molekulas, rada traucējumus organisma šūnu dzīvības procesos, samazina asinīs balto un sarkano asinsķermenīšu procentuālo sastāvu, rada traucējumus vielmaiņā, organisma vispārēju nespēku. Organismā samazinās aizsargspējas pret infekcijas slimībām. Atkarībā no saņemtās apstarojuma devas, ko mēra zīvertos (Sv), iespējama saslimšana ar staru slimību. Caurspiedīgās radiācijas iedarbības rezultātā stikls kļūst tumšāks, tiek sabojāta radioelektroniskā aparatūra. Izejot cauri jebkuram materiālam, caurspiedīgās radiācijas iedarbība kļūst vājāka. Visvairāk caurspiedīgās radiācijas iedarbību vājina dažādas paslēptuves: ar grunti pārsegta tranšeja – 40 reizes, daudzstāvu ēkas pagrabtelpa – 1000 reizes. Patvertnes, kas paredzētas aizsardzībai pret triecienvilni, pasargā arī no caurspiedīgās radiācijas.
Apvidus radioaktīvais saindējums. Apvidus, ūdens, un gaisa radioaktīvais saindējums rodas no radioaktīvajām vielām kodolsprādziena mākonī. Radioaktīvās vielas pakāpeniski nosēžas uz zemes virsmas mākoņu pārvietošanās virzienā un izveido radioaktīvi saindētu joslu. Apvidus radioaktīvā saindējuma pakāpe un saindējuma zonu apmēri atkarīgi no kodolsprādziena veida un jaudas, munīcijas tipa, meteoroloģiskajiem apstākļiem, apvidus reljefa. Visstiprāko radioaktīvo saindējumu izraisa virszemes sprādzieni. Radioaktīvais mākonis paceļas 20 km un lielākā augstumā, un sasniedz diametrā vairākus kilometrus. Augšupejošās gaisa plūsmas līdz ar tūkstošiem tonnu iztvaicētas grunts aizrauj līdzi ugunīgā lodē arī milzīgu daudzumu grunts putekļu. Šī plūsma 10 – 12 minūšu laikā sasniedz galējo augstumu. Pacelšanās un atdzišanas laikā plūsmā esošie kodolsprādziena produkti un kodollādiņa neizreaģējusī daļa sajaucas ar grunts putekļiem. No mākoņa, tam paceļoties un virzoties uz priekšu vēja virzienā, simtiem kilometru attālumā no sprādziena vietas uz zemes nogulsnējas radioaktīvās vielas.
Elektromagnētiskais impulss. Kodolsprādziena laikā apkārtējā vidē momentāni izplūst milzīgs daudzums gamma kvantu un neitronu. Savstarpēji iedarbojoties ar vidē esošajiem atomiem, tie veido elektromagnētiskos laukus, kuri rada elektrisko strāvu un spriegumu elektropārvades līniju gaisa vados un apakšzemes kabeļos, radiostaciju antenās. Izplatoties lielos attālumos, inducētais elektromagnētiskais impulss izraisa bojājumus radioelektroniskajā aparatūrā, rada traucējumus elektriskajās iekārtās, var traumēt personālu, kas apkalpo aparatūru. Kā aizsardzības līdzekļus var izmantot ierīces, kādas lieto aizsardzībai pret zibens izlādi.
Kodolsprādziena postījumu zonu aprēķināšana
Kodolsprādziena postījumu rajona laukumu var uzskatīt par riņķa laukumu un aprēķināt pēc formulas
S=πR2,
kur r ir postījumu rajona rādiuss (to punktu attālums no sprādziena centra, kuros spiediens ir 0.1 kg/cm2); šo attālumu nosaka pēc speciāli izveidotas tabulas vai aprēķina. Piemēram, ja 10 MT jaudas kodollādiņa postījuma rajona rādiuss R=25km, tad postījuma rajona laukums ir S=πR2=3,14*252=1962,5 km2
1726. gads
1726. bija parastais gads, kas sākās otrdienā.
Kodolieroči
Kodolsprādziena postījumu zonu aprēķināšana
1) Pilnīgu postījumu zonas laukums (riņķa laukums)
S1=πR12
2) Stipru postījumu zonas laukums (gredzena laukums)
3) Vidēju postījumu zonas laukums (gredzena laukums)
S3=π(R32-R22)
4) Vāju postījumu zonas laukums (gredzena laukums)
S4=π(R42-R32)
Šajās formulās R1, R2, R3 un R4 ir postījumu rajona attiecīgo zonu rādiusi, t.i., to punktu attālumi no sprādziena centra, kuros spiediens ir 0,5 kg/cm2, 0.3 kg/cm2 un  0.1 kg/cm2. Kā redzams, R4=R.
Saskaņā ar teorētiskiem pētījumiem, dažādas jaudas kodoltermisko sprādzienu un kodolsprādzienu triecienviļņa postījumu zonu rādiusu attiecības ir proporcionālas kubsaknei no trotila ekvivalentu attiecības.
Kodolvalstis
Par kodolieroču esamību to rīcībā ir paziņojušas ASV, Krievija, Apvienotā Karaliste, Francija, Ķīna, Indija, Pakistāna un Ziemeļkoreja. Ļoti ticams, ka kodolieroči ir arī Izraēlai, kaut arī tā atsakās to apstiprināt vai noliegt. Tiek uzskatīts, ka Irāna mēģina izstrādāt kodolieročus.
Saskaņā ar amerikāņu zinātnieku datiem par 2014. gadu, pasaulē ir vairāk nekā 16 000 kodolgalviņu, no kurām ap 4200 ir operacionālā gatavībā.
Darlovo bāka
Darlovo bāka atrodas Polijā, Rietumpomoržes vojevodistes Slavno apriņķa Darlovo pilsētā, pie Vepšas upes ietekas Baltijas jūrā. 54.44194°N, 16.38083°W
Vēsture
Bāka šajā vietā atrodas kopš 1875. gadā, kad tika uzcelta vienstāva loču māja, kuras dienvidu pusē atradās tornis. Tornī atradās telpa priekš dežurējošā loča un viņa pienākumos ietilpa arī gaismas uzraudzīšana. 12,2 m augstumā logā bija novietota laterna ar eļļas lampu un 4. pakāpes lēcu. Laterna deva pastāvīgu sarkanas gaismas signālu. 1899. gadā lēcu nomainīja ar cilindrisku, katadioptrisku ierīci, kas uzlaboja lēcu par divām pakāpēm. 1904. gadā izmainījās arī gaismas signāls. Tas kļuva mirgojošs, balts. 1927. gadā tornis tika pagarināts un uz tā uzstādīja laternu un galeriju. Laternā tika izvietots gaismas aparāts, kurš sastāvēja no prizmatiskām lēcām un divām 1 kW spuldzēm maiņas aparātā.
Miškova
Miškova (pl) ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz ziemeļiem no Zaverces pie Vartas upes. Rūpniecības centrs — pilsētā uzcelta liela papīra rūpnīca, metalurģiskā rūpnīca, emaljas izstrādājumu rūpnīca. Apkaimē atrodas molibdēna, volframa, sudraba un vara atradnes.
Peldēšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 4x200 metru stafete brīvajā stilā vīriešiem
Sacīkstes 4 x 200 metru stafetē brivajā stilā vīriešiem notika 12. un 13. augustā. Sacīkstēm kvalificējās 16 komandas. Zelta medaļu izcīnija ASV komanda.
Priekšsacīkstes
Priekšsacīkstes tika aizvadītas divās peldējumu grupās. Astoņu labāko peldējumu rezultāti izcīnija vietu finālā.
Mariss Jansons
Mariss Ivars Georgs Jansons (dzimis Rīgā, miris  vai   Pēterburgā) bija latviešu diriģents. Bavārijas radio simfoniskā orķestra galvenais diriģents (2003—2019), Amsterdamas karaliskā Concertgebouw orķestra virsdiriģents (2004—2015) un vairāku citu orķestru virsdiriģents.
Dzīvesgājums
Dzimis Rīgā Otrā pasaules kara laikā diriģenta Arvīda Jansona un dziedātājas Iraīdas Jansones, dzimušas Blumenfeldes, ģimenē. Viņa ebreju izcelsmes vectēvs un mātes brālis gāja bojā Rīgas geto. Jansoniem ļoti palīdzēja Latvijas Nacionālās operas solists Mariss Vētra, tādēļ jaundzimušo bērnu vecāki nosauca viņa vārdā.
Mācījās Rīgas 49. vidusskolā. 1952. gadā viņa tēvu Arvīdu Jansonu uzaicināja strādāt par virsdiriģenta Jevgeņija Mravinska asistentu Ļeņingradas filharmonijā. 1956. gadā ģimene pārcēlās pie tēva uz Ļeņingradu, kur tēvs bija Ļeņingradas filharmonijas otrais diriģents. Mariss mācījās speciālajā Ļeņingradas Valsts konservatorijas mūzikas skolā, turpināja apgūt vijoļspēli, klavierspēli un diriģēšanu Ļeņingradas konservatorijā pie Nikolaja Rabinoviča, papildinājās pie Hansa Svarovska Vīnes Mūzikas augstskolā (1969) un pie Herberta fon Karajana Zalcburgā.
Kopš 1973. gada vadīja daudzus simfoniskos orķestrus Eiropā un ASV. Kā Oslo filharmonijas orķestra virsdiriģents Jansons neatlaida nevienu mūziķi, apsolot savai komandai “aiziet pensijā kopā”. Turklāt viņš panāca no valdības mūziķu algas pieaugumu, piesaistot šai problēmai sabiedrību. Viņa vadībā orķestris pat izsludināja mēneša streiku, kuru atbalstīja Norvēģijas prese un sabiedrība. Un valdība nolēma paaugstināt mūziķu algas. Ar šo orķestri Jansons uzstājās Kārnegija hallē, Zalcburgas festivālā, Tokijā un citās vietās, kā arī veica vairākus Krievijas un Eiropas komponistu darbu ierakstus, ieskaitot visas Čaikovska simfonijas, Dvoržāka, Sibeliusa un citu autoru orķestra darbus.
Operas La Bohème diriģēšanas laikā Oslo viņš pārcieta smagu sirdlēkmi (1996). 2006., 2012. un 2016. gadā Jansons vadīja Vīnes filharmonijas Jaunā Gada koncertus.
2007. gadā Marisa Jansona vadībā notika L.van Bēthovena Devītās simfonijas atskaņojums, kurā piedalījās Bavārijas Radio Simfoniskais orķestris un kuru kopā ar 7000 citu klausītāju Pāvesta audienču zālē Vatikānā noklausījās Romas pāvests Benedikts XVI.
Mariss Jansons 2005. gadā saņēma Grammy balvu kategorijā “Labākā orķestra uzstāšanās” par Dmitrija Šostakoviča 13. simfonijas ierakstu Bavārijas Radio simfoniskā orķestra un kora izpildījumā.
Maestro Jansona pēdējais koncerts Latvijā notika 2018. gada 13. maijā.
Jūtikas "Comets"
Jūtikas "Comets" ir hokeja komanda, kas atrodas Jūtikā, ASV, un spēlē Amerikas hokeja līgā. "Comets" dibināta 2013. gadā.
No 2014. līdz 2016. gadam komandas rindās spēlēja latviešu uzbrucējs Ronalds Ķēniņš.
Vienības gatve (Rīga)
Tā sākas krustojumā ar Jelgavas ielu blakus Latvijas Universitātes Dabas mājai un Zinātņu mājai un beidzas līdz ar Rīgas robežu, pie Medema purva. No krustojuma ar Kārļa Ulmaņa gatvi pa Vienības gatvi iet valsts galvenā autoceļa A8 trase.
Vēsture
Vienības gatve pilsētas robežās izveidota 19. gadsimtā kā jauna iztaisnota trase ceļam no Rīgas uz Jelgavu. Ceļa būvniecības darbi tika uzsākti 1830. gadā. Sākotnēji Vienības gatve bija savienota tieši ar Akmeņu ielu, bet, paplašinot Torņakalna dzelzceļa staciju, ielas sākums tika novirzīts līdz Jelgavas ielai. Līdz pat 1935. gadam Vienības gatvi sauca par Jelgavas šoseju.
Vienības gatvē 27 atrodas vēsturiskās Bloka muižas ēka.
Ielas rekonstrukcija
2012. un 2013. gadā Rīgas dome ar Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) līdzfinansējumu veica rekonstrukcijas darbus Vienības gatves posmā no Kaplavas ielas līdz Ozolciema ielai, ielas braucamo daļu paplašinot līdz četrām braukšanas joslām (pa divām katrā virzienā), izbūvējot ietves, sabiedriskā transporta pieturvietas ierīkojot "kabatās", malās izbūvējot vietējās satiksmes joslu. Krustojumos ar Ābolu ielu un Ozolciema ielu uzstādīja luksoforus. Kopējās būvniecības izmaksas bija 2,7 miljoni latu, tai skaitā 0,5 miljoni latu ERAF finansējums. 2022. gadā pa Vienības gatvi izveidoja veloceliņu Centrs—Ziepniekkalns.
Ielu savienojumi
Vienības gatve ir savienota ar šādām ielām:
Malonskābe
Malonskābe (propāndiskābe, metāndikarbonskābe, HOOC–CH2–COOH) ir otrā vienkāršākā divvērtīgā karbonskābe. Malonskābes sāļus un esterus sauc par malonātiem. Malonskābe ir balta, kristāliska viela, kas labi šķīst ūdenī.
Vēsture
Malonskābi pirmo reizi ieguva Desenjē 1858. gadā, sadalot ābolskābi oksidētāju klātienē. No tā arī cēlies malonskābes nosaukums ( - ābols).
Atrašanās dabā
Dabā malonskābe atrodama, piemēram, biešu sulā (kalcija sāls veidā).
Iegūšana
Malonskābi visvieglāk iegūt no etiķskābes, kuru vispirms hlorē līdz monohloretiķskābei CH2Cl–СOOH. Monohloretiķskābe ar kālija cianīdu KCN dod ciānetiķskābi NC–CH2–СOOH, kas sārmainā vidē hidrolizējas līdz malonskābei:
Svarīgākās īpašības
Karsējot malonskābe zaudē oglekļa dioksīdu un veido etiķskābi.
CH2(COOH)2 → CO2 + CH3–COOH
Malonskābes vidējā metilēngrupa ir ļoti aktīva, jo atrodas starp divām elektronegatīvām karboksilgrupām. Tādēļ malonskābe viegli iesaistās kondensācijas reakcijās ar aldehīdiem un ketoniem, bet malonskābes esteros metilēngrupas ūdeņraža atomi var pat aizvietoties ar sārmu metālu atomiem.
Malonskābe iesaistās kondensācijas reakcijā ar urīnvielu, veidojot barbitūrskābi. Barbitūrskābes atvasinājumus (luminālu, veronālu) lieto medicīnā kā miega līdzekļus.
Patoloģija
Ja paaugstinātu malonskābes līmeni pavada paaugstināts metilmalonskābes līmenis, tas var liecināt par bieži neatklātu metabolisku slimību - kombinētu malonskābes un metilmalonskābes acidūriju (CMAMMA). Aprēķinot malonskābes un metilmalonskābes attiecību asins plazmā, CMAMMA var atšķirt no klasiskās metilmalonskābes acidēmijas.
Dienvidpols
Dienvidpols ir vistālāk dienvidos esošais Zemes punkts. Dienvidpols tiek saukts arī par ģeogrāfisko dienvidpolu, lai atšķirtu to no dienvidu magnētiskā pola (šie poli ģeogrāfiski nesakrīt). Dienvidpols atrodas Antarktīdā un ir viens no diviem ģeogrāfiskajiem poliem — otrs pols ir ziemeļpols.
Izpēte
Pirmie cilvēki, kas sasniedza dienvidpolu, bija norvēģu polārpētnieka Roalda Amundsena vadītā ekspedīcija. Tas tika paveikts. 34 dienas vēlāk,, dienvidpolu sasniedza cita ekspedīcija angļu polārpētnieka Roberta Skota vadībā. amerikāņu polārpētnieks Ričards Bērds kopā ar pilotu Berntu Balčenu (Bernt Balchen) pirmo reizi pārlidoja pār dienvidpolam.
Līdz neviens cilvēks vairs nebija sasniedzis dienvidpolu. Kopš 1956. gada dienvidpolā (aptuveni 100 m no tā) darbojas Amerikas Savienoto Valstu vissezonas polārstacija Amundsenskota-Sautpola.
Ģeogrāfiskais novietojums
Konkrētais zemeslodes punkts tika nosaukts par polu, jo šajā punktā Zemes rotēšanas ass šķērso Zemes virsmu. Tomēr ņemot vērā nenozīmīgas zemes rotēšanas ass svārstības, šī definīcija nav pilnīgi precīza.
Dienvidpola koordinātas parasti tiek apzīmētas vienkārši ar platuma grādu 90°D, jo garuma grādam dotajā ģeogrāfiskajā punktā nav vērtības, tomēr vajadzības gadījumā to ir pieņemts apzīmēt kā 0°R. Dienvidpols, tāpat kā ziemeļpols, ir ģeogrāfiskais punkts, kurā savienojas visi meridiāni.
Dienvidpols atrodas uz Antarktīdas ledāja 2835 metrus virs jūras līmeņa, aptuveni 1300 km no tuvākā krasta, Vaļu līča. Zinātnieki ir aprēķinājuši, ka dienvidpolā ledus biezums sasniedz 2700 metrus. Ledus masa lēnām pārvietojas pa kontinentu virzienā starp 37° un 40° rietumu garuma ar ātrumu apmēram 10 metri gadā.
1725. gads
1725. bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
Dienvidpols
Ģeogrāfiskais novietojums
Zemākā temperatūra, kas reģistrēta dienvidpolā, ir –82,8 °C. Tā reģistrēta. Savukārt augstākā temperatūra ir bijusi –12,3 °C, kuru reģistrēja. Vidējā gaisa temperatūra ir no –52,0 līdz –46,3 °C. Ja salīdzina ar ziemeļpolu, tad temperatūra ir daudz zemāka, kas izskaidrojams ar to, ka dienvidpols atrodas 2835 m virs jūras līmeņa.
Glutārskābe
Glutārskābe (pentāndiskābe, 1,3-propāndikarbonskābe, n-pirovīnskābe, HOOC-(CH2)3-COOH) pieder pie piesātinātajām divvērtīgajām karbonskābēm. Glutārskābes sāļus un esterus sauc par glutarātiem. Glutārskābe ir balta, kristāliska viela, kas labi šķīst ūdenī. Interesanti, ka glutārskābes tuvākie homologi - dzintarskābe ar 4 oglekļa atomiem un adipīnskābe ar 6 oglekļa atomiem - daudz sliktāk šķīst ūdenī. Relatīvi laba šķīdība ir visu piesātināto dikarbonskābju, kurām molekulā ir nepāra skaits oglekļa atomu, īpašība.
Vēsture
Pirmo reizi iegūta no aminoskābes glutamīna, no tā arī cēlies glutārskābes nosaukums.
Izmantošana
Glutārskābi lieto polimēru (poliamīdu) ražošanā.
Rakveres kauja
Rakveres kauja jeb Maholmas kauja notika 1268. gada 18. februārī Lietuvas-Livonijas kara (1262—1282) laikā. Apvienotais Tērbatas bīskapijas, Dāņu Igaunijas, Sāmsalas-Vīkas bīskapijas un Livonijas ordeņa karaspēks apturēja Novgorodas organizētā krievu kņazu karaspēka iebrukumu Dāņu Igaunijā.
Kauja notika Viruzemē, netālu no apmēram 1250. gadā celtās Rakveres pils, tādēļ dēvēta par Rakveres kauju. Citos avotos par kaujas vietu minēta Maholmas baznīcas apkaime.
Priekšvēsture
Lietuvas ķēniņš Mindaugs 1262. gadā lauza savienību ar Livonijas ordeni un vienojās ar Vladimiras lielkņazu un Zelta Ordas vietvaldi Krievzemē Aleksandru Ņevski par militāru sadarbību. Sākumā karadarbība aprobežojās ar Tērbatas pils aplenkšanu 1262. gadā. Pēc Aleksandra Ņevska nāves 1264. gadā par lielkņazu kļuva viņa brālis Jaroslavs (Ярослав Ярославич). Nalsenes kunigaitis Daumants pēc Tranaiša nogalināšanas 1265. gadā aizbēga uz Pleskavu, kur tika ievēlēts par Pleskavas kņazu. Par Livonijas ordeņa mestru 1265. gadā kļuva Oto no Luterbergas.
Atskaņu hronikas vēstījums
1268. gada janvārī apmēram 30 000 vīru liels krievu kņazu karaspēks "ar košiem karogiem" iebruka Dānijas ķēniņam pakļautajās igauņu zemēs. Karagājienā piedalījās Aleksandra Ņevska dēls Dmitrijs Aleksandrovičs (kunic Dimitre) un citi Zelta ordai pakļautie krievu kņazi.
Tērbatas bīskaps Aleksandrs (bischof Allexander, valdīja 1263–1268) pulcināja karaspēku, kurā ietilpa nedaudzi bruņinieki arī no Lihulas bīskapa un Livonijas ordeņa Vīlandes pilīm, kā arī 34 ordeņa bruņinieki no nesen uzceltās Veisenšteinas pils. Ordeņa mestrs Oto atradās citā karagājienā un kaujā nepiedalījās. Toties karaspēkā bija daudz " zemes ļaužu" ( lantvolke - tā hronikā dēvēja vietējo igauņu, letu un līvu karavīrus), "kam liela bija gribēšana ar krievu varzu cīnīties".
Pirms kaujas "zemes ļaudis" izkārtojās kreisajā spārnā, "kas šiem bij jātur cīniņā", bet vācu krustneši turēja labo spārnu. Kaujas sākumā uzbruka Livonijas jātnieki ar Tērbatas bīskapu, kas krita sadursmē. Pēc tam 80 ordeņa bruņinieki atsita divu krievu karapulku uzbrukumu un piespieda tos atkāpties. Kaujā tika nogalināti daudzi krievu karavīri un "karalauku kaudzēm krievu līķi klāja". Pēc hronista ziņām "uz katra vācu vīra bija tur krievu sešdesmit".
Tad kaujā iesaistījās 5000 krievu karavīru Novgorodas kņaza vadībā, kas uzbruka simt sešdesmit bruņiniekiem, no kuriem ap astoņdesmit bija kājnieki, "kas kādu tiltu sargāja un tā daudz laba darīja". Kopā 5000 krievu karavīru zaudējuši dzīvību šajā kaujā "un daudz bij Krievzemē tad sievu, kas apraudāja savu krievu, kurš cīņā šai bij galu ņēmis". Dzīvi palikušiem "kauns tiem sāpēja". Toties ordeņa brāļi atgriezās ar slavu atpakaļ uz savām pilīm.
Citu hroniku ziņas
Oriģinālajai Atskaņu hronikai bija daudz norakstu, kas laika gaitā arvien vairāk atšķīrās. Dažos norakstos kā galvenais krievu karavadonis Rakveres kaujā minēts Pleskavas kņazs Daumants, kas Bergmaņa kodeksā saukts Dunctve un Heidelbergas kodeksā Tunctve. Savukārt Novgorodas hronikā pieminēts kņazs Dmitrijs (князь Дмитри), bet Vartbergas Hermaņa Livonijas hronikas tekstā krievu ķēniņš Demetrijs (Demetrius rex Ruthenorum).
Alternatīvais Novgorodas hronikas vēstījums aprobežojas ar karavadoņu uzskaitījumu (Suzdaļas kņazs Jurijs, Pleskavas kņazs Daumants, Tveras kņazs Svjatoslavs, Vladimiras kņazs Mihails un posadņiki Dmitrijs un Mihails) un to, ka galvenā cīņa notikusi starp kņaza Dmitrija vadīto Novgorodas karapulku un livoniešu "dzelzs pulku". Kaujā krita Novgorodas posadņiks un 13 bajāri, vēl divi pazuda bez vēsts. Kņazs Jurijs atkapās no kaujaslauka, tādēļ tika turēts aizdomās par nodevību.
Vispār krievu historiogrāfi Rakveres kauju tradicionāli uzskata par krievu karaspēka uzvaru, atšķirīgi interpretējot Atskaņu hronikas tekstu par to, ka pēc kņaza Dmitrija vadītā 5000 vīru stiprā karapulka uzbrukuma 160 Livonijas karavīru noturēja tiltu pār upi kā pilnīgu Livonijas konfederācijas karaspēka sakāvi.
Neatkarīgā Rīta Avīze
Neatkarīgā Rīta Avīze (agrāk — Cīņa, Neatkarīgā Cīņa) bija viens no lielākajiem nacionālajiem dienas laikrakstiem Latvijā, kas iznāca piecas reizes nedēļā. Katru ceturtdienu avīzi lasītāji saņēma ar pielikumu "TaVa programma" un katru piektdienu tematisko pielikumu žurnālu "Māja", kuru bija iespējams iegādāties arī atsevišķi. Laikrakstu izdeva izdevniecība "Mediju nams". Laikraksta tirāža bija 25 000, bet 1970. gados (1976. gadā) laikraksta priekšteces avīzes "Cīņa" tirāža pārsniedza 200 000. Pēdējais numurs drukātā formātā iznāca 2020. gada 30. aprīlī
Vēsture
Laikrakstu ar nosaukumu "Cīņa" sāka izdot 1904. gada martā kā Baltijas latviešu Sociāldemokrātiskā strādnieku organizācijas laikraksts. No 1904. gada jūnija LSDSP, no 1906. gada augusta LSD CK orgāns. Izplatīja komunistiskās idejas, sekmēja sociāldemokrātisko organizāciju apvienošanos.
Latvijas PSR laikā "Cīņa" bija dienas laikraksts, kā arī LKP CK, LPSR AP un MP orgāns. 1990. gadā laikraksta "Cīņa" kolektīvs atsacījās strādāt kompartijas paspārnē (1990. gada 25. jūlijā iznāca pēdējais šī kolektīva veidotais avīzes numurs), un nodibināja jaunu avīzi ar jauniem redaktoriem (Andris Jakubāns un Ēriks Hānbergs), kuru nosauca par "Neatkarīgo Cīņu". Pirmais "Neatkarīgās Cīņas" numurs iznāca 1990. gada 24. augustā, tirāža bija 50 000 eksemplāru, cena 10 kapeikas. Nepilnu gadu laikraksti "Cīņa" un "Neatkarīgā Cīņa" pastāvēja paralēli. "Cīņa" turpināja iznākt reizi nedēļā, bet 1991. gada augustā šī laikraksta izdošana tika pārtraukta.
2020. gada martā tika paziņots, ka no 5. maija laikrakstu pārstās izdot papīra formātā un viss saturs tiks publicēts portālā nra.lv.
Akmeņu iela (Rīga)
Akmeņu iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Torņakalna apkaimē. Akmeņu iela sākas krustojumā ar Mūkusalas ielu un beidzas pie Torņakalna dzelzceļa stacijas noliktavām. Ielas kopējais garums ir 451 metri un tā sastāv no 4 vai 2 braukšanas joslām.
LMDS
Local Multipoint Distribution Service (LMDS) ir bezvadu platjoslas datu pārraides tehnoloģija, kas ļauj pārraidīt datus ar lielu ātrumu un lielos attālumos izmantojot mikroviļņu radio diapazonu.Visbiežāk izmanto punkts—daudzpunkts LMDS sistēmas, kas darbojas licencētajos frekvenču diapazonos. Parasti tās ir augstākās frekvenču joslas 26—30GHz diapazonos, kas ļauj sasniegt lielāku kapacitāti, taču samazina attālumu no raidītāja līdz terminālim, kā arī pieprasa tiešo redzamību starp antenām. Nav iespējama mobilitāte — stacionāra instalācija ar komplicētu antenu regulēšanu. Šīs sistēmas ir tiešs konkurents tādiem tradicionālajiem pakalpojumiem, kā DSL, ciparu nomātās līnijas vai frame relay.
Akmeņu iela (Rīga)
Vēsture
Akmeņu iela ir izveidota pēc Plosta tilta, kurš savienoja Klīversalu ar Daugavas labo krastu, ierīkošanas 1714. gadā un uzreiz jau nosaukta pašreizējā nosaukumā (Каменная ул.). Iela tika ierīkota Plosta tilta galā jau agrāk pastāvējuša satiksmes ceļa vietā. Tā kļuva par svarīgu posmu Rīgas—Jelgavas un Rīgas—Bauskas tirdzniecības ceļā. Pa Akmeņu ielu un Elefantu tiltu (līdz mūsdienām nav saglabājies) pāri grāvim varēja nokļūt uz 1764. gadā ierīkoto Jelgavas lielceļu (tagadējo Vienības gatvi). Savas nozīmes dēļ tolaik Akmeņu iela tika saukta arī par Lielo jeb Galveno ielu.
Uz Akmeņu ielas nodibināta pirmā aptieka Pārdaugavā, tas notika 1809. gadā. 1868. gadā Akmeņu ielas galā uzbūvēja Rīgas—Jelgavas dzelzceļa pasažieru staciju (daļēji saglabājusies arī mūsdienās kā dzīvojamā ēka Akmeņu ielā 19). 19. gadsimta vidū Akmeņu ielā bijusi arī ebreju sinagoga, kas nodegusi 1880. gadā un vēlāk nav tikusi atjaunota. Pastāv viedoklis, ka ielas nosaukums cēlies no tā, ka šī iela esot bijusi pirmā bruģētā iela Pārdaugavā.
1920. gadu beigās un 1930. gadu sākumā, paplašinot Torņakalna preču staciju un izbūvējot jaunus dzelzceļa atzarojumus, tika likvidēta Akmeņu ielas izeja uz Lielo Altonavas ielu (tagadējo Ojāra Vācieša ielu). Daļa Akmeņu ielas apbūves (galvenokārt, kvartāli Daugavas tuvumā) nopostīta Pirmā pasaules kara un Bermontiādes laikā, kā arī nojaukta pēc Otrā pasaules kara.
2022. gadā pa Akmeņu ielu izveidoja veloceliņu Centrs—Ziepniekkalns.
Svarinci
Svarinci (agrāk arī Svariņi) ir ciems Krāslavas novada Svariņu pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā pie Ezernieku—Porečjes ceļa 54 km no novada centra Krāslavas un 287 km no Rīgas.
Akmeņu iela (Rīga)
Ielas raksturojums
Mūsdienās Akmeņu iela ir aptuveni 440 metrus gara iela Torņakalna apkaimē. Tā sākas krustojumā ar Mūkusalas ielu un virzās dienvidrietumu virzienā. Posmā no Mūkusalas ielas līdz Valguma ielai, ielas nepārnumuru pusē atrodas Latvijas Nacionālās bibliotēkas galvenā ēka ("Gaismas pils", Mūkusalas ielā 3). Pretējā kvartālā atrodas ēka, kas nodrošina šīs augstceltnes funkcijas. Ielai virzoties tālāk, tā veido savienojumu ar Jelgavas ielu. Iepretī Jelgavas ielai atrodas ugunsdzēsēju depo (VUGD nodaļa). Tālākajā daļā iela kļūst šaurāka, vietām ar bruģa segumu un maz tiek izmantota satiksmei. Šajā posmā Akmeņu iela iet garām noliktavām un cauri rūpnieciskajai apbūvei "Latvijas Dzelzceļa" teritorijā, ielas kreisajā pusē atrodas arī garāžas. Akmeņu iela beidzas pie Torņakalna dzelzceļa stacijas noliktavām. Tajā Akmeņu ielas daļā, kur nav izvietota saimnieciska rakstura apbūve, pārsvarā atrodas vairākstāvu īres nami.
Svarinci
Apdzīvotā vieta izaugusi padomju gados kā ciema padomes un padomju saimniecības «Voshod» centrālais ciemats. Svarincos atrodas pagasta pārvalde, tautas nams, bibliotēka, feldšeru un vecmāšu punkts, veikals.
Akmeņu iela (Rīga)
Ielu savienojumi
Akmeņu iela ir savienota ar šādām ielām:
Ponta
Ponta (grieķu - Πόντος, latīņu - Pontus) bija hellēniska valsts (302. p.m.ē. - 66. p.m.ē. (64.)) Mazāzijas ziemeļaustrumos pie Melnās jūras (Ponta) mūsdienu Turcijas teritorijā. Galvaspilsēta - Amasija (mūsdienās Amasja (Amasya)). Valsti nodibināja Mitridats I Ktists 302. gadā p. m. ē.
Vēsture
Laika gaitā valsts pievienoja Melnās jūras piekrastes un teritorijas. Lielāko uzplaukumu Ponta sasniedza valdnieka Mitridata VI Eipatora valdīšanas laikā (121. p.m.ē. — 63. p.m.ē.), kad Ponta pievienoja sev gandrīz visu Melnās jūras piekrasti, arī Bospora valsti. Mitridats VI bija viens no ievērojamākajiem un veiksmīgākajiem Romas republikas pretiniekiem, kurš spēja trijos karos veiksmīgi pretoties romiešiem, karojot ar Romas republikas izcilākajiem karavadoņiem - Sullu, Lukullu un Pompeju. Tomēr 63. gadā p. m. ē. romieši sakāva Mitridatu VI un ieņēma Pontu, kuras rietumu daļa tika pievienota Romas republikas Bitīnijas provincei, bet rietumdaļa kļuva par Romas vasaļvalsti.
1724. gads
1724. bija garais gads, kas sākās sestdienā.