cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ģeogrāfija
20. gadsimts
Kvantitatīvā revolūcija ir mēģinājums atrast ģeogrāfijas zinātnei jaunu identitāti. Šī skola aizsākās līdz ar kosmosa izpētes ēras aizsākumu 1950. gadu beigās — 1960. gados. Kvantitatīvās revolūcijas skolas pārstāvji deklarēja, ka ģeogrāfijas mērķis ir pārbaudīt vispārējus dabas likumus par fenomenu telpisko izkārtojumu. Ģeogrāfijā sāka pielietot matemātiskās analīzes metodes un radīja aizsākumus ģeogrāfiskajām informācijas sistēmām. Kvantitatīvā revolūcija no dabaszinātnēm ģeogrāfijā pārņēma pozitīvisma filozofiskās nostādnes. Izcili šīs skolas ģeogrāfi ir Valdo Toblers, Freds Šēfers, Torstens Hēgerstrands un citi.
20. gadsimta beigās un 21. gadsimta sākumā ģeogrāfiju, tāpat, kā vairumu citu dabaszinātņu, ietekmē straujā informācijas tehnoloģiju un kosmiskās izpētes attīstība. Vides degradācijas draudu ietekmē strauji attīstās tās ģeogrāfijas nozares un saskarzinātnes, kas nodarbojas ar Zemes izmaiņu, jo īpaši cilvēka radīto izmaiņu pētījumiem.
Joprojām vāji attīstīta ir okeāna lielākās daļas izpēte un likumsakarību apzināšana — šādai izpētei pašreiz esošās tehnoloģijas vēl nesniedz pilnvērtīgus, ērti lietojamus risinājumus. Līdz ar to liela daļa planētas virsmas joprojām nav pat precīzi kartēta.
Ģeogrāfijas nozares
Ģeogrāfijā ir divas pamatnozares — fiziskā un cilvēka ģeogrāfija —, kā arī vairākas interdisciplināras ģeogrāfijas nozares.
Fiziskā ģeogrāfija
Fiziskā ģeogrāfija (nereti tiek saukta arī par fizioģeogrāfiju) ir viena no galvenajām Zemes zinātnēm. Tā nodarbojas ar Zemes fizisko īpatnību izpēti, pētot tās litosfēru, hidrosfēru, atmosfēru, pedosfēru, kā arī biosfēras ģeogrāfiskos aspektus. Fizisko ģeogrāfiju var iedalīt šādās galvenajās nozarēs, no kurām daļa ir interdisciplināras:
Vides ģeogrāfija
Vides ģeogrāfija ir ģeogrāfijas nozare, kas pēta cilvēka un dabiskās vides mijiedarbības telpiskos aspektus. Vides ģeogrāfam ir labi jāorientējas gan fiziskajā, gan cilvēka ģeogrāfijā.
Ģeomātika
Ģeomātika ir ģeogrāfijas nozare, kas izveidojusies līdz ar kvantitatīvo revolūciju ģeogrāfijā 1950. gadu vidū. Ģeomātika apvieno tradicionālo kartogrāfijā un topogrāfijā izmantoto telpas atainošanas tehnoloģiju un informācijas tehnoloģiju iespējas. Ģeomātika ir kļuvusi plaši pielietota zinātne, pateicoties ģeogrāfisko informācijas sistēmu un tālizpētes (remote sensing) straujajai attīstībai.
Reģionālā ģeogrāfija
Reģionālā ģeogrāfija ir ģeogrāfijas nozare, kas pēta visu izmēru Zemes reģionus. Tai pārsvarā piemīt aprakstošs raksturs. Šīs nozares mērķis ir noteikta reģiona unikalitātes identificēšana un izpratne, ietverot šī reģiona dabiskos un antropogēnos aspektus. Aktīvi attīstās reģionalizācija, kas attīsta metodes telpas iedalīšanai reģionos.
Reģionālo ģeogrāfiju uzskata arī par pētījumu metodi ģeogrāfijas zinātnēs.
Ģeogrāfijas metodes
Galvenais ģeogrāfiskās izpētes rīks ir kartes. Mūsdienu ģeogrāfijā klasiskā kartogrāfija tiek papildināta ar īpašu informācijas tehnoloģiju — ģeogrāfiskajām informācijas sistēmām.
Kartogrāfija
Kartogrāfija pēta un izstrādā metodes Zemes virsmas attēlošanai ar abstraktiem simboliem. Karšu veidošanas tehnika ir pietiekami specifiska lai to varētu uzskatīt par atsevišķu nozari, kas pāraug zinātnē.
Ģeogrāfiskās informācijas sistēmas
Ģeogrāfiskās informācijas sistēma (ĢIS) ir informācijas sistēma, kas glabā telpisku informāciju tādā veidā, ka to ar informācijas tehnoloģiju palīdzību var ērti un precīzi atlasīt, tādējādi ātri un precīzi sasniedzot informācijas ieguves mērķi. ĢIS speciālistiem labi jāorientējas gan ģeogrāfijā, gan arī datorzinātnē un datubāzu sistēmās.
ĢIS ir radījusi sava veida revolūciju kartogrāfijā — mūsdienās praktiski jebkura karte tiek veidota ar ĢIS palīdzību. Eksistē īpaša, šauri specializēta ĢIS programmatūras izveides niša.
ĢIS ietver ne tikai informācijas tehnoloģiju pielietojuma prasmi bet arī spēju šo prasmi efektīvi izmantot telpisko attiecību atainošanā, analīzē un paredzēšanā.
Tālizpēte
Tālizpētes datus var analizēt gan atsevišķi, gan apvienojot ar ĢIS datu slāņiem.
Latvijā, balstoties uz tālizpētes materiāliem, radītas kartes M 1:50 000 — LR Satelītkarte un M1:10 000 — ortofotokarte.
Kvantitatīvās metodes
Ģeostatistika pētot ģeogrāfiskos fenomenus nodarbojas ar datu kvantitatīvo analīzi. Ģeostatistiku izmanto ļoti plaši, piemēram, naftas izpētē, laikapstākļu analīzē, pilsētplānošanā, epidemioloģijā, loģistikā. Ģeostatistikas matemātiskā bāze aizgūta klāsteru analīzē, diskriminanta analīzē un citās praktiskās matemātikas metodēs. Ģeostatistika pārsvarā tiek lietota apvienojumā ar ĢIS.
Kvalitatīvās metodes
Šīs ģeogrāfijas metodes izmanto cilvēka ģeogrāfi, pētījuma gaitā veicot, piemēram, dalībnieka novērošanu, padziļinātās intervijas. Lielā mērā šī metode atbilst etnogrāfijas metodei.
Ģeogrāfijas izglītība
Ģeogrāfija pieder pie senākajiem skolas mācību priekšmetiem, kas arī Latvijā mācīta jau kopš 19. gadsimta. Mūsdienās Latvijas skolās sākotnēji māca fizisko ģeogrāfiju un beidzamajās klasēs — ekonomisko un politisko ģeogrāfiju. Orientēšanos ģeogrāfijā uzskata par vienu no nozīmīgiem cilvēka vispārējā kultūras līmeņa rādītājiem.
Daudzās pasaules augstākajās mācību iestādēs ir ģeogrāfijas zinātnes studiju iespējas. Latvijā šādas iespējas piedāvā atsevišķa Latvijas Universitātes fakultāte — Ģeogrāfijas un Zemes zinātņu fakultāte.
Atirau apgabals
Atirau apgabals ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tas atrodas valsts rietumu daļā uz ziemeļaustrumiem no Kaspijas jūras. Tā galvaspilsēta ir Atirau ar 142 500 iedzīvotājiem. Pašā apgabalā dzīvo 380 000 iedzīvotāju. Ar platību 118 600 kvadrātkilometru tas ir otrs mazākais apgabals Kazahstānā aiz Dienvidkazahstānas apgabala. Tas robežojas ar Krieviju, Aktebes, Manghistau un Rietumkazahstānas apgabalu.
Liela apgabala daļa atrodas ar naftu bagātajā Kaspijas ieplakā. Tengizas lauka teritorijā atrodas daudz naftas urbumu un no Atirau uz Grozniju ir ierīkots naftas cauruļvads, kur tas savienojas ar Krievijas cauruļvadu uz Eiropu.
Birgita Ingeborga Alise
Birgita Ingeborga Alise ir Zviedrijas un Hoencollernu princese, dzimusi 1937. gada 19.janvārī Hāgas pilī. Viņa ir prinča Gustava Ādolfa un princeses Sibillas ģimenes otrais bērns, kā arī karaļa Kārļa XVI Gustava un princešu Margarētas, Dezirē un Kristīnes māsa.
Viņas oficiālais tituls ir Viņas Karaliskā Augstība, Birgita, Zviedrijas un Hoencollernu princese.
Ģimene
Birgita saderinājās ar Hoencollernas—Zigmaringenas princi Johannu Georgu, drīz pēc tam,  viņi apprecējās Stokholmas pils karalistes zālē, kā arī piecas dienas vēlāk salaulājās Zigmaringenas pils baznīcā. Pirmām kārtām kā Hoencollernas princese Birgita tiek saukta Viņas Augstība, atšķirībā no savām māsām, kuras arī ir princeses, bet apprecējušās ar nekaraliskām personām, Birgita kā arī Zviedrijas princese ir saglabājusi titulu Viņas Karaliskā Augstība, lai gan praksē viņa tiek titulēta zemē, kurā viņa ir ieprecējusies, tas ir, firstu zemē Vācijā.
Hoencollernas prinču pāris ilgu laiku dzīvoja Minhenē, viņi joprojām ir precējušies, bet dzīvo dažādās vietās. Birgita pašlaik dzīvo Spānijā, Maljorkā. Neskatoties uz to, ka Birgita joprojām skaitās Zviedrijas princese, viņa neietilpst sieviešu troņa mantotāju sarakstā, kas saistīts ar konstitucionālajam izmaiņām Zviedrijas pamatlikumos kopš 1980. gada.
Birgitai ir trīs bērni:
Darbība
Viņa nodarbojas ar golfu un labdarību, viņa ir nodibinājusi golfa sacensības, kuras ir nosauktas viņas vārdā. Ir beigusi studijas sporta programmā un kļuvusi par vingrošanas direktori. Tradicionāli katru gadu Maljorkā piedalās Zviedrijas Nacionālās dienas un Lūcijas dienas svinībās.
Danco
Danco var būt:
C18H34O2
Summārajai formulai C18H34O2 atbilst vairāki savienojumi:
Pomerānijas valdnieku uzskaitījums
Pomerānijas valdnieki jeb Grifu dinastija bija cēlušies no rietumslāvu kņaza Vartislava, kura galvenā pils atradās tagadējā Pomerānijas Kameņā. Pēc 1119. gada viņš bija spiests pakļauties Polijas kņazam Boļeslavam III un pieņemt katoļticību. Viņa pēcnācējs kņazs Ratibors savu valsti sadalīja divās daļās. Ščecinā valdošais kņazs Bogislavs kopā ar Mēklenburgas kņazu Pribislavu Ziemeļu krusta karu laikā cieta sakāvi cīņā pret Saksijas hercogu Heinrihu Lauvu un 1164. gadā kļuva par viņa vasali, bet 1185. gadā par Dānijas ķēniņa Knuda VI vasali. 1231. gadā Pomerānijas valdnieki nokļuva vasaļatkarībā no Brandenburgas markgrāfiem.
1295. gadā Pomerānija tika sadalīta divās daļās, Pomerānijā-Volgastā valdīja hercogs Bogislavs IV, bet Pomerānijā-Štetinā valdīja viņa pusbrālis hercogs Oto. 1325. gadā Pomerānijai-Volgastai pievienoja Rīgenes kņazisti, bet 1372. gadā no tās atdalīja Pomerāniju-Štolpu un 1425. gadā Pomerāniju-Bartu. 1625.–1637. gadā Pomerānijas zemes tika apvienotas Bogislava XIV vadībā. Trīsdesmitgadu kara laikā Zviedrija pakļāva Pomerānijas rietumu daļu, pēc Vestfālijas miera līguma nosacījumiem 1648. gadā Pomerānijas hercogiste tika sadalīta starp Brandenburgu un Zviedriju un tās valdnieku dinastija zaudēja varu.
1345. gads
1345. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Komandrindas interpretators
Komandrindas interpretators ļauj lietotajam izpildīt komandas ļoti efektīvā un koncentrētā veidā. Tas arī prasa lietotājam skaidri zināt komandu sintaksi, to opcijas un parametrus. Reizēm ir ātrāk ievadīt komandu ar zināmiem parametriem, nekā atvērt vairākus logus un ievēlēties opcijas no piedavātā.
Bieži komandrindas interpretatoru izmanto, lai nodotu komandas operētājsistēmai. Ir lietojumprogrammas, kurās izmanto savus komandrindas interpretatorus ar savu komandu sintaksi. Ir operētājsistēmas, kurās katrs lietotājs var izveidot savu interpretatoru.
Spilves lidosta
Spilves lidosta (agrākie nosaukumi: Spilves gaisa osta vai Rīgas gaisa osta (1928—1940), vēlāk Rīgas Centrālā lidosta) ir vispārējās aviācijas nesertificēts lidlauks Rīgā. Līdz lidostas «Rīga» atklāšanai 1975. gadā bija Rīgas galvenā lidosta. Lidlauks sertificēts (2014) vizuālajiem lidojumiem diennakts gaišajā laikā. Lidlaukam ir viens 1000 m garš (vēsturiski — 1650 m) un 23 m plats asfalta seguma skrejceļš, kas paredzēts lidaparātiem līdz 5700 kg.
Lidostas izbūve
Spilves pļavas tika izmantotas kara aviācijas vajadzībām jau Pirmā pasaules kara laikā. Skrejceļa vēl nebija, un nosēšanās tika veikta tieši zālē.
1921. gada jūlijā vācu Danziger Luft-Reederei GmbH piederošā lidmašīna Fokker veica pirmo pasažieru lidojumu no Dancigas brīvpilsētas uz Rīgu, septembrī caur Rīgu uz Tallinu. Līdz 1921. gada augustam šajā maršrutā lidoja arī Dancigas pasta lidmašīnas Danziger Luftpost ar Junkers F 13 lidmašīnām.
1922. gadā bumbu sabojātā lidlauka atjaunošanu veica Latvijas Republikas Aviācijas divizions Jāzepa Baško vadībā. Drīz pēc tam Spilvē 51 hektāru lielā teritorijā pie Rīgas—Bolderājas dzelzceļa atzara un šosejas iekārtoja arī civilo lidostu, kuru no Rīgas pilsētas nomāja Latvijas Pasta un telegrāfa departaments. Lidostā atradās Latvijas Kara ministrijas angāri, Aizsargu aviācijas angārs un civilie angāri Rīgas—Liepājas lidmašīnu un privāto lidmašīnu novietošanai. Gaisa ostā 1938. gadā pēc arhitekta Dāvida Zariņa projekta uzcēla jaunu stacijas ēku ar pasažieru uzgaidāmām telpām un restorānu, pastu, muitu, policiju, komandantūru un meteoroloģisko staciju. Lidmašīnu ģeogrāfisko pozīciju noteikšanai gaisā kalpoja Telefunken sistēmas goniometriskā stacija. 1930. gadā Satiksmes ministrijas Gaisa satiksmes daļa sāka reģistrēt Latvijas civilās lidmašīnas un Latvijas lidmašīnām piešķīra pazīšanas zīmi YL.
Starptautiskā lidosta (1921—1940)
1928. gadā Spilves lidostu iekļāva Vācijas—PSRS gaisa satiksmes sabiedrības Deruluft tīklā un līdz ar to šeit nosēdās lidmašīnas, kas uzturēja gaisa satiksmi no Berlīnes uz Maskavu (līdz 1931. gadam), Tallinu un Ļeņingradu (līdz 1936. gadam). Pēc Deruluft likvidēšanas 1936. gadā Berlīnes—Rīgas—Tallinas—Helsinku gaisa satiksmes līniju pārņēma Vācijas valsts aviokompānija Lufthansa, kas izmantoja astoņpadsmitvietīgas lidmašīnas.
1932. gada 17. augustā Polijas aviokompānija LOT ar astoņvietīgām lidmašīnām atklāja lidojumus transkontinentālajā gaisa satiksmes līnijā Helsinki—Tallina—Rīga—Viļņa—Varšava—Ļviva—Bukareste—Sofija—Saloniki—Atēnas, ar pagarinājumu līdz Palestīnai. Lidojumi notika trīs reizes nedēļā. Zviedrijas aviosabiedrība Aerotransport (vēlāk A.B.A.) ar divpadsmitvietīgām lidmašīnām un padomju Aeroflot ar desmitvietīgām, sešpadsmitvietīgām un divdsmitvietīgām lidmašīnām no 1937. gada 1. jūnija veica lidojumus maršrutā Stokholma—Rīga—Maskava.
1937. gada 15. jūnijā atklāja gaisa satiksmes līniju Rīga—Liepāja, kuru apkalpoja pirmā latviešu valsts aviosabiedrība "Valsts gaisa satiksme" ar divām septiņvietīgām lidmašīnām. Sākot no 1938. gada gaisa satiksme notika visu gadu. Līdz 1939. gadam ticis plānots atklāt gaisa satiksmes līnijas Rīga—Ventspils—Liepāja un Rīga—Krustpils—Daugavpils, kas tomēr netika realizēts. Spilves lidosta strauji attīstījās — ja 1936. gadā tika reģistrēti caurmērā 40—50 pasažieru dienā, tad 1938. gadā jau 100 pasažieru dienā (ieskaitot tranzīta pasažierus).
Otrā pasaules kara laikā
Latvijas okupācijas laikā 1940. gada 17. jūnijā 12.00 Spilves lidlauka ieņemšanā piedalījās 6 tanki, bet 18. jūnijā Spilves lidlaukā nosēdās PSRS Gaisa karaspēka lidmašīnas. 1940. gadā tika atjaunoti pasažieru reisi uz Tallinu, Ļeņingradu, Maskavu. Lidojumiem izmantoja vācu lidmašīnu Junkers Ju-52 un padomju lidmašīnas P-2, Po-2.
Jau pirmajā dienā pēc uzbrukuma PSRS 1941. gada 22. jūnijā Vācijas kara aviācija bombardēja Spilves aerodromu. Lidostas angāri tika nopostīti, vēlāk lidosta rekonstruēta vācu kara aviācijas vajadzībām, kas 1941.-1944. gadā Spilves gaisa ostu izmantoja kā militāru lidostu. 1941. gada 27. oktobrī Lufthansa atsāka arī civilos lidojumus uz Rīgu un Helsinkiem. 1944. gada 11. oktobrī Spilves aerodroms tika atkārtoti nopostīts.
PSRS vietējā lidosta
Pēc Otrā pasaules kara civilo aviāciju Latvijā regulēja civilās aviācijas pārvalde, kas atradās PSRS Civilās aviācijas ministrijas pakļautībā. Kā pirmos atjaunoja lidojumus uz Maskavu, Tallinu, Kauņu, Liepāju un Daugavpili. Vēlāk Rīgas Centrālā lidosta kļuva par Vissavienības nozīmes lidostu. Pasažieru pārvadājumus no Rīgas veica ne vien no Spilves, bet arī no Rumbulas lidostas. Lidojumiem lika izmantotas lidmašīnas Li-2, no 1959. gada Jak-12, An-2, Il-14. 1954. gada maijā tika pabeigta jaunas Rīgas Centrālās lidostas ēka padomju neoklasicisma stilā (arhitekts S.Vorobjovs). Līdz 1975. gadam lidosta Spilve bija viena no lielākajām PSRS rietumu daļas lidostām, vienlaicīgi uzņemot pāri par 50 lidmašīnām. Pēc lidostas "Rīga" izbūves Spilves lidosta zaudēja savu nozīmi un līdz 1986. gadam tika izmantota vienīgi vietējiem lidojumiem. Līdz pat 1980. gadu beigām lidostu mācību vajadzībām izmantoja Rīgas Civilās aviācijas institūta studenti.
Pēc neatkarības atgūšanas
Aviācijas centrs "Spilve" 1990. gados tika izmantota kā privāto lidojumu un izpletņlēcēju treniņu lidosta. 2001. gadā lidostas ēku izmantoja Latvijas Jaunā teātra institūta izrādei "Izslāpušie putni" un festivāla "Homo novus" noslēguma pasākumam. Rīgas domes īpašuma departaments 2002. gadā Spilves lidostas ēku uz 25 gadiem iznomāja SIA "Baltijas projektu birojs". Dažādie bijušās lidostas izmantošanas plāni netika realizēti un arhitektoniski interesantā lidostas termināla ēka atradās kritiskā stāvoklī.
2015. gadā uzņēmums "Aerobig plus" veica lidostas ēkas atjaunošanu. Namā izvietojies Aviācijas muzejs, un tiek plānots to pārvērst par kultūras centru.
Vitebskas guberņa
Vitebskas guberņa (be, ru) bija Krievijas Impērijas guberņa (1802—1924), kurā citu teritoriju starpā ietilpa trīs bijušās Inflantijas vaivadijas apriņķi ar latviešiem kā lielāko etnisko grupu. Guberņas centrs bija Vitebska (mūsdienu Baltkrievijā), tomēr guberņas lielākā pilsēta bija Dinaburga (mūsdienu Daugavpils). Tās teritorija aptvēra mūsdienu Latvijas Latgali un lielāko daļu Baltkrievijas Vitebskas apgabala, kā arī nedaudz Krievijas Pleskavas apgabala (Sebežas un Neveļas rajoni) un Smoļenskas apgabala (Veļižas rajons) teritorijas.
Krievijas PSFR Tautas komisāru padome 1917. gada 14. decembrī izdeva rīkojumu Nr. 93. par Daugavpils, Ludzas un Rēzeknes apriņķu atdalīšanu no Vitebskas guberņas un pievienošanu Vidzemes guberņai. Likvidēta 1924. gadā, lielāko tās daļu atstājot Baltkrievijas PSR, bet ziemeļu daļu (Veļižas, Neveļas un Sebežas apriņķus) nododot Pleskavas guberņai.
Izveide
Pēc tās sadalīšanas 1802. gadā tika izveidotas Vitebskas guberņa un Mogiļevas guberņa.
Robežas
Kurzemes guberņa rietumos, Vidzemes guberņa ziemeļrietumos, Viļņas guberņa un Mogiļevas guberņa dienvidos, Pleskavas guberņa ziemeļos, Smoļenskas guberņa austrumos.
Administratīvais iedalījums un iedzīvotāji
1904. gadā Vitebskas guberņā dzīvoja 1,67 miljoni, bet ap 1910. gadu 1,74 miljoni iedzīvotāju. Tajā atradās 12 pilsētas, 41 miests un 19 750 sādžas.
Etniskais sastāvs % (1897)
Vitebskas guberņas latviešu apriņķos 1897. gadā bija šāds iedzīvotāju sadalījums:
Tātad kopējais iedzīvotāju skaits guberņas latviešu daļā 1897. gadā bija 501 623, bet latviešu īpatsvars tajā — 50,6%.
Vasarsvētki
Vasarsvētki (, Pentecostē — "piecdesmitā diena") ir trešie nozīmīgākie svētki kristiešu liturģiskajā gadā pēc Lieldienām un Ziemassvētkiem. Tie tiek svinēti svētdienā, kas iekrīt piecdesmit dienas pēc Lieldienām. Svētkos piemin Svētā Gara nolaišanos pār Jēzus Kristus mācekļiem, kas bija sapulcējušies piecdesmitajā dienā pēc Jēzus augšāmcelšanās.
Ebreju vasarsvētki tiek saukti par Šavuotu.
Ķēstutis
Ķēstutis, agrāk arī Ķeistūts (lt, be, Kynstutte) bija Lietuvas dižkunigaiša Ģedimina dēls (dzimis 1297. gadā, miris ). No 1341. līdz 1382. gadam Ķēstutis bija Traķu kunigaitis, bet no 1381. līdz 1382. gadam — Lietuvas dižkunigaitis.
Laikā no 1342. līdz 1382. gadam Ķēstutis vadīja vairāk nekā 40 karagājienus uz Livoniju un Prūsiju un atvairīja apmēram 70 Vācu ordeņa un 30 Livonijas ordeņa karagājienus uz Lietuvu. Atkārtoti veda sarunas ar Romas pāvestu (1349., 1351.) un Svētās Romas impērijas ķeizaru (1358., 1373.) par iespēju kristīties, kronēties un atjaunot Mindauga laika Lietuvas karaļvalsti. 1358. gadā Ķēstutis pieprasīja, lai Lietuvai pievienotu Prūsijas (uz ziemeļiem no Prēgeles upes), Kurzemes, Zemgales un Latgales zemes, bet Vācu ordenis tiktu pārcelts uz stepēm dienvidos no krievu zemēm cīņai pret tatāriem.
Vārda cilme
Personvārds Kęstutis ir cēlies no senāka vārda Kęstaras vai Kęstautas (kęs-ti - "noģist" vai "ciest") - "tas, kas noģiež (aptver)" vai "tas, kas pacieš".
Tituls
Kādā 1379. gadā vācu valodā rakstītā dokumentā Ķēstuta tituls bija Kenstutte Herczoge zcu Tracken ("Ķēstutis, Traķu hercogs"), bet uz viņa zīmoga latīņu valodā Kynstutte Dux de Tracken.
Dzīvesgājums
Pēc Ģedimina vēlējuma Lietuvas dižkunigaitija 1337. gadā tika sadalīta starp viņa dēliem, pie kam Ķēstuta valdījumā nonāca Žemaitija, Trāķi un Grodņa. Par savu rezidenci viņš izvēlējās Traķu pili, tādēļ vēsturiskajos dokumentos viņš parasti ir saukts par Traķu hercogu (kņazu). 1342. gadā viņš noslēdza savienību ar Pleskavu.
1345. gada ziemā Aļģirds un Ķēstutis pieteica Livonijas ordenim mantošanas tiesības uz Zemgali, jo viņu tēvs Ģedimins sevi dēvēja par "lietuviešu un krievu karali, Zemgales kņazu un hercogu no Dieva žēlastības". Lietuviešu karaspēks ieņēma Tērvetes pili un aizdedzināja Jelgavas pili, bet 1346. gadā nopostīja Mežotnes pili.
Kopā ar savu brāli Aļģirdu Ķēstutis 1345. gadā atņēma Lietuvas dižkunigaitijas troni viņu jaunākajam brālim Jaunutim. Par dižkunigaiti sākotnēji kļuva Aļģirds, kurš izvērsa Lietuvas ekspansiju uz austrumiem, kamēr Ķēstutis organizēja Lietuvas ziemeļu un rietumu teritoriju aizsardzību.
1348. gadā Livonijas ordeņa mestrs Gosvins fon Hērike pēc Daugavpils un Dobeles mūra piļu nostiprināšanas iebruka Ķēstuta zemē (Rusova hronikā tā tiek saukta par Žemaitiju) un izpostīja Traķus, Knetovu un Gaidegali.
1349. gadā Ķēstutis ar Polijas karaļa Kazimira III starpniecību uzsāka sarunas ar Romas pāvestu Klementu VI par pāriešanu katoļu ticībā, pretī saņemot karaļa kroni. Tomēr sarunas tajā pašā gadā pārtrūka, jo izcēlās karš starp Lietuvu un Poliju Volīnijas kņazistes dēļ. Tādēļ 1351. gadā Ķēstutis noslēdza savienību ar Ungārijas karali Lajošu I, soloties pieņemt katoļu ticību.
1361. gada Vācu ordeņa brāļi sagūstīja Ķēstuti un ieslodzīja Marienburgas cietoksnī, bet Ķēstutis izbēga no cietuma. 1362. gada aprīlī Teitoņu ordeņa lielmestrs Vinrihs fon Kniprode uzbruka Kauņai un sagūstīja Ķēstuta dēlu. 1365. gadā viņa dēls Būtauts kristījās, tika iecelts par hercogu un pārgāja ordeņa pusē. 1370. gadā Ķēstutis kopā ar Aļģirdu vadīja Lietuvas karaspēku Rūdavas kaujā pie Karalaučiem. Palīdzējis Aļģirdam arī viņa karagājienos uz Maskavu (1368., 1370., 1372.).
Pēc Aļģirda nāves 1377. gadā par dižkunigaiti kļuva viņa dēls Jagailis, kas sākumā atzina Ķēstuta varu valsts rietumu daļā. Tomēr, kad Jagailis 1380. gadā noslēdza separātus līgumus ar Vācu ordeņa lielmestru Vinrihu no Kniprodes un Zelta Ordas karavadoni Mamaju, Ķēstutis Jagaili sagūstīja un piespieda viņu atzīt sevi par Lietuvas dižkunigaiti. Jagailim bija jāsamierinās ar viņa tēva Aļģirda mantojumā atstātajām zemēm - Vitebsku un Krēvu.
1382. gada pavasarī Jagailis sadarbībā ar savu brāli Kaributu ieņēma Viļņu un Traķus, lai pārņemtu varu Lietuvā. Ķēstutis kopā ar savu dēlu Vītautu ieradās Traķos, un tur Jagaiļa nometnē pārrunu laikā Ķēstutis ar Vītautu tika sagūstīti un aizvesti uz Krēvas cietoksni. Ķēstutis drīz tika nogalināts, bet Vītautam izdevās izbēgt.
Ģimene
Ķēstutis bija divreiz precējies. No pirmās laulības ir zināms dēls Vaidots, Kauņas pils aizstāvis (1362). Otrā sieva bija Biruta, kas pēc leģendas bijusi vaidelote Palangā, no kurienes Ķēstutis viņu aizvedis ap 1349. gadu, kad apmeklēja tur esošo svētnīcu. No viņu dēliem par Lietuvas dižkunigaišiem kļuva Vītauts (dzimis ap 1350) un Sigismunds (dzimis ap 1365).
Starptautisks līgums
Starptautisks līgums (arī starptautisks nolīgums, starptautiska vienošanās) ir starptautiska vienošanās starp valstīm, starp valstīm un starptautiskajām organizācijām, starp starptautiskajām organizācijām, kuru regulē starptautiskās tiesības. Nav būtiski, vai šī vienošanās ir ietverta vienā, divos vai vairākos savstarpēji saistītos dokumentos. Tāpat nav nozīmes nosaukumam, jo starptautiskam līgumam var būt arī citi nosaukumi, piemēram, konvencija, pakts, protokols utt. Obligāta prasība ir rakstveida forma. Starptautisko līgumu noslēgšanu, darbību, sekas un izbeigšanu regulē starptautisko līgumu tiesības, kas ir starptautisko tiesību daļa.
Starptautisko līgumu tiesību avoti ir paražas, 1969. gada Vīnes konvencija par starptautisko līgumu tiesībām un vairāki starptautiskie līgumi, kas attiecas uz starptautiskajiem līgumiem. Pēdējie darbojas attiecībā uz valstīm, kas ir pievienojušās attiecīgajiem līgumiem. Lai arī 1969. gada Vīnes konvencijā par starptautisko līgumu tiesībām ir noteikta rakstveida forma, tomēr šajā konvencijā dotais starptautiskā līguma definējums ļauj secināt, ka rakstveida formas neesamība nedod pamatu uzskatīt, ka vienošanās spēks netiek uzskatīts par esošu, respektīvi, arī vienošanās, kas pastāv bez rakstveida formas, ir apveltīta ar juridisko spēku. Starptautiskos līgumus sīkāk iedala normatīvajos līgumos, darījumu līgumos, daudzpusējos līgumos un divpusējos līgumos. Starptautiskais līgums tiek sastādīts visu pušu valsts valodās vai arī vienā vai vairākās valodās, par kurām vienojušās puses. Starptautiskie līgumi, kurus sastāda starptautiskās organizācijas, tiek rakstīti attiecīgās organizācijas oficiālajā valodā. Starptautiskais līgums var stāties spēkā uzreiz pēc parakstīšanas vai arī var būt paredzēta noteikta apstiprināšanas kārtība, piemēram, līguma ratifikācijas nepieciešamība. Starptautiskie līgumi ir viens no svarīgākajiem starptautisko tiesību avotiem.
Vigvams
Vigvams ir Ziemeļamerikas indiāņu kupolveida mājoklis. Tas sastāv no koka kārtīm kas vigvama augšā ir sasietas ar auklu, uz kārtīm stiprina virsū izkaltētu zāli vai mizu.
Uzbūve
Šie kupolveida, apaļie mājokļi ir sastopami daudzās indiāņu kultūrās. Tā izliektā virsma padara to par lielisku pajumti jebkādiem apstākļiem. Vigvams tiek celts ar ieliektu, kupolveida ribu (parasti no koka karkasu, ko pēc tam apklāj ar zāli, audumu, mizu vai kādu citu sedzošu materiālu.
Danko krasts
Danko krasts (fr,, es) ir Antarktīdas piekrastes daļa Greiema Zemes ziemeļrietumos. Stiepjas no Renāra raga dienvidrietumos līdz Šterneka ragam ziemeļaustrumos. Dienvidrietumos robežojas ar Greiema krastu, ziemeļaustrumos — ar Deivisa krastu. Krasta kopējais garums ir ap 180 km. Krasta līnija stipri izrobota, daudz līču un pussalu. Žerlaša šaurums krastu šķir no Pālmera arhipelāga rietumdaļas salām.
Krastu 1898. gada janvārī un februārī pētīja Beļģijas antarktiskā ekspedīcija Adriena Žerlaša vadībā un nodēvēja to par godu ekspedīcijas laikā mirušajam tās dalībniekam leitnantam Emīlam Danko (Emile Danco).
Ozīriss
Ozīriss ir viens no ēģiptiešu dievu triādes, kurā ietilpst viņa sieva un māsa Izīda un viņa dēls Hors. Viņš tiek uzskatīts par pēcnāves, pazemes un mirušo dievu.
Satversmes sapulce
Satversmes sapulce ir vēlēta institūcija Satversmes (konstitūcijas) izveidošanai. Tā var būt:
Austrumeiropas vasaras laiks
Austrumeiropas vasaras laiks (EEST) ir viens no UTC+3 laika zonas nosaukumiem. Tas ir 3 stundas priekšā UTC laikam. To kā vasaras laiku izmanto daļā Eiropas, Ziemeļāfrikas un Tuvo Austrumu valstu. Ziemas laikā tiek izmantots Austrumeiropas laiks (UTC+2).
Lietošana
Šīs valstis un teritorijas vasaras laikā izmanto Austrumeiropas vasaras laiku:
1991. gadā EEST izmantoja arī Maskavas un Samāras laika zonās Krievijā.
Štafenhāgena nams
Štafenhāgena nams atrodas Baznīcas ielā 17 Kuldīgā. Tas esot celts 17. gs. Kuldīgas birģermeistaram. Lielā Ziemeļu kara laikā 1701. gadā te esot uzturējies Zviedrijas karalis Kārlis XII un no sava brauciena nama priekštelpā atstājis neparasti lielu lādi (2x2,5m), kas apskatāma vēl šodien.
Namā dzīvojis pazīstamais tēlnieks un zīmētājs Vilhelms Zigfrīds Štafenhāgens.
Bakassi
Bakassi ir pussala Āfrikā, to apskalo Atlantijas okeāna Biafras līcis.
Šobrīd šī pussala pieder Kamerūnai, jo kaimiņos esošā Nigērija bija spiesta to nodot Kamerūnai pēc Starptautiskās tiesas sprieduma. Pēc tiesas sprieduma, 2007. gada 22. novembrī, Nigērijas Senāts noraidīja Bakassi pussalas nodošanu Kamerūnai, jo tas būtu pretrunā ar valsts konstitūciju. Tomēr 2008. gada 14. augustā Bakassi formāli tika nodota Kamerūnas valdījumā.
Pussalas kopējā platība ir ap 665 km². Bakassi dzīvo pēc dažādām aplēsēm no 150 000 līdz 300 000 iedzīvotājiem. Siltās okeāna straumes un labvēlīgie ģeogrāfiski apstākļi pussalas piekrasti ir padarījušu bagātu ar zivīm, kas ļauj vietējiem iedzīvotājiem nodarboties ar zvejniecību. Bakassi un ūdeņos ap to notiek naftas iegulu meklēšana, tiek uzskatīts, ka šeit varētu atrasties bagātīgas iegulas.
Sniegbaltīte (Jaungada tēls)
Sniegbaltīte (ru) ir krievu folkloras tēls. Bijušajā PSRS izveidojās tradīcija, ka Sniegbaltīte ir viens no Jaungada bērnu sarīkojumu tēliem - Salatēva mazmeitiņa, kura viņu pavada un viņam palīdz vadīt sarīkojumus. Sniegbaltītes vecums var būt diezgan plašās robežās, no mazas meitenes līdz jaunietei.
Vēsture
Sniegbaltītes tēls parādās krievu tautas pasakā par meiteni no sniega. 1873. gadā A. Ostrovska lugā "Sniegbaltīte" Sniegbaltīte parādījās kā Salatēta un Pavasaramātes (vārdam "pavasaris" krievu valodā ir sieviešu dzimte) meita. Vēlāk 19. gadsimtā Sniegbaltītes tēls tika izmantots dažādos bērnu "eglīšu" scenārijos, parādījās eglīšu rotājumi Sniegbaltītes izskatā, Jaungada karnevālos meitenes mēdza pārģērbties par Sniegbaltītēm. Pirms revolūcijas Sniegbaltīte bija no Salavecīša neatkarīgs tēls.
1935. gadā, kad Padomju Savienībā atļāva svinēt Jaungadu, Sniegbaltīte ieguva pašreizējās funkcijas.
Fidžiešu valoda
Fidžiešu valoda (Na vosa vaka-Viti) ir viena no austronēziešu valodām, kas izplatīta Fidži. Tā ir dzimtā valoda 350 000 fidžiešu jeb mazāk nekā pusei valsts iedzīvotāju, bet vēl 200 000 to apguvuši kā svešvalodu. 1997. gada Fidži konstitūcijā fidžiešu valoda līdzās angļu un hindustāņu valodai noteikta kā Fidži valsts valoda.
Normētās fidžiešu valodas pamatā ir Mbau salā lietotās valodas paveids, kas pieder austrumfidžiešu valodām.
Oleīnskābe
Oleīnskābe (cis-9-oktadecēnskābe, СН3(СН2)7СН=СН(СН2)7СООН) pieder pie nepiesātinātajām omega-9 taukskābēm. Oleīnskābe ir bezkrāsains viskozs šķidrums, kas gaisā pamazām oksidējas un kļūst brūngans. Oleīnskābei ir trans struktūrizomērs — elaidīnskābe. Oleīnskābes sāļus sauc par oleātiem ( — 'eļļa').
Fidžiešu valoda
Fonoloģija
Fidžiešu valodas līdzskaņu fonēmas parādītas sekojošajā tabulā:
Oleīnskābe
Atrašanās dabā
Glicerīda veidā atrodama daudzos augu un dzīvnieku taukos. Piemēram, olīveļļa sastāvā ir 55—80% oleīnskābes. Sevišķi daudz oleīnskābes ir viegli kūstošos taukos.
Fidžiešu valoda
Fonoloģija
Skaņas sastopamas tikai aizguvumos no citām valodām. Skaņas sastopamas tikai atsevišķos Fidži novados.
Patskaņi:
Oleīnskābe
Iegūšana
Tīru oleīnskābi iegūst, pārziepojot ar sārmu oleīnskābes glicerīdu saturošus taukus. Iegūto taukskābju maisījumu pārvērš svina sāļos, kurus šķīdina ēterī (svina oleāts, atšķirībā no piesātināto taukskābju svina sāļiem, ir ēterī šķīstošs).
Fidžiešu valoda
Ortogrāfija
Fidžiešu alfabēts ir veidots uz latīņu alfabēta pamata, un tajā ietilpst turpmāk minētie burti.
1348. gads
1348. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Fidžiešu valoda
Ortogrāfija
Līdzskaņus apzīmejošajiem burtiem atbilst turpmāk minētās fonēmas: Papildus tam digrāfs dr apzīmē postalveolāru skaņu, dažreiz precīzi izrunātu kā.
Patskaņu burti a e i o u pamatā atbilst to attiecīgajām IPA vērtībām. Patskaņu garums parasti rakstībā netiek attēlots, izņemot vārdnīcas un valodas mācību grāmatas, kur garums tāpat kā latviešu valodā tiek apzīmēts ar garumzīmi virs patskaņa.
Jānis Bratuškins
Jānis Bratuškins bija katoļu priesteris, Romas katoļu baznīcas Rīgas metropolijas Jelgavas diecēzes Jēkabpils dekanāta dekāns, Jēkabpils, Viesītes un Zasas draudžu prāvests.
Biogrāfija
Jānis Bratuškins piedzima Jāņa un Konstances ģimenē Viļakas pusē. Māte Konstance nomira, kad Jānim bija seši gadi. Ar viņa audzināšanu nodarbojās tēvs un īpaši vecāmāte Broņislava, kura Jāni veda uz dievkalpojumiem un iepazīstināja ar ticības lietām. Pēc mācībām Viļakas vidusskolā Jānis Bratuškins 1964. gadā iestājās Rīgas Garīgajā seminārā, taču studijas iesākt neizdevās, jo tika iesaukts armijā un aizsūtīts uz Ukrainu. Tas bija toreizējās varas vīru plāns ar domu, lai aizmirstu garīgo dzīvi, taču, beidzis kara dienestu, Jānis atgriezās Latvijā un atsāka studijas Garīgajā seminārā, kurā pavadīja piecus gadus.
1970. gadā Jānis Bratuškins bija četru vienlaicīgi iesvētīto priesteru vidū, kas bija īpašs notikums, jo priesteru iesvētīšana notika pirmo reizi pēc 15 gadu pārtraukuma. Tas bija bīskapa, vēlākā pirmā Latvijas Kardināla Julijana Vaivoda nopelns, kurš bija dabūjis laicīgās varas atļauju priesteru ordinācijai, tāpēc 1970. gada 24. maijā Rīgas Svētā Jēkaba katedrālē viņš ordinēja šos priesterus, kuru vidū bija arī Jānis Bratuškins.
Pirmā kalpošanas vieta Jānim Bratuškinam bija vikāra darbs Jelgavas Jaunavas Marijas baznīcas draudzē, kurā viņš pavadīja četrus gadus, tad sekoja kalpošana no 1974. līdz 1980. gadam Rīgas Svētā Alberta draudzes baznīcā, vēlāk divu gadu darbs Krāslavas novada Skaistas dievnamā. No 1982. gada Jāņa Bratuškina pamatkalpošanas vieta bija Jēkabpils Svētās Jaunavas Marijas dzimšanas Romas katoļu baznīca, pie kuras netālu atrodas draudzes plebānija, kurā viņš dzīvoja.
Jānis Bratuškins nomira Jēkabpilī apmēram plkst. 7.30.
Garīgā darbība
Jānis Bratuškins vadīja Svētās Mises latviešu, krievu un poļu valodā. No 1995. gada pildīja dekāna pienākumus, vadot kā dekanātam pakļauto draudžu garīgo, tā arī saimniecisko pārziņu, kopskaitā rūpējoties par vairāk nekā 10 000 ticīgo katoļu. Bija ekumenisma piekritējs, piedaloties dažādu konfesiju kopīgajos dievkalpojumos. Aktīvi piedalījās dažādos pilsētas pasākumos un notikumos, dodot savu svētību, kā arī pievērsa uzmanību skolām, rūpējoties par bērnu garīgu izglītošanu un apmeklēja slimnīcu, pildot arī slimnīcas kapelāna pienākumus. Regulāri sniedza palīdzību trūcīgiem cilvēkiem un daudzbērnu ģimenēm. Jēkabpils dekanātā Jelgavas bīskapa vadībā rīkoja priesteru sanāksmes un konferences.
1291. gads
1291. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās pirmdienā.
Progress M-58
Progress M-58 (Прогресс М-58) bija automātisks kravas kosmosa kuģis kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Krava
Kopējā kravas masa bija 2393 kg. Tajā ietilpa degviela stacijas dzinējsistēmai, skābeklis, ūdens, pārtikas preces, apģērbs, medicīniskās iekārtas apkalpei.
Atsauces
Progress M-58
Arnold Layne
Arnold Layne ir britu psihodēliskā roka grupas Pink Floyd singls. Dziesmu sarakstījis toreizējais līderis Sids Barets, tā ierakstīta tūlīt pēc ierakstu līguma noslēgšanas ar EMI Records. Lai gan dziesma nav iekļauta grupas debijas albumā The Piper at the Gates of Dawn, tā ir sastopama vairākās izlasēs, ieskaitot Relics un Echoes: The Best of Pink Floyd.
Tematika
Dziesmas nosaukumā minētais vīrietis "Arnolds Leins" esot bijusi īsta persona. Viņš bijis transvestīts, kura galvenā nodarbe bijusi sieviešu veļas zagšana no veļas žāvētājiem. Rodžers Voterss ir teicis:
Mūzikas video
1967. gadā pieejams kļuva melnbalts video, ar visiem toreizējiem grupas dalībniekiem, kuri apģērba plastmasas manekenu, pirms "došanās pastaigā" uz pludmali. Vēlāk tika izlaists arī otrs videoklips. Tajā Pink Floyd bija redzami pastaigājamies; tas ir vienīgais materiāls, kurā redzams kā Barets šo dziesmu dzied.
Deivida Gilmora versija
Deivids Gilmors, savas On an Island koncerttūres laikā, šo dziesmu, ar Rika Raita solovokālu, negaidīti pievienoja koncerta programmai Amerikas tūres beigās.
2006. gada 26. decembrī tika izdots singls ar divām šīs dziesmas versijām - vienu dziedāja Deivids Bovijs, bet otru jau minētais Riks Raits.
2007. gada Pink Floyd versija
2007. gada 10. maijā astoņdesmito un deviņdesmito gadu modeļa Pink Floyd (Deivids Gilmors, Riks Raits, Niks Meisons) izpildīja šo dziesmu Sida Bareta piemiņas koncertā The Madcaps Last Laugh, kuru organizēja dziesmas oriģinālās vesijas producents Džo Boids. Koncerta beigās viņi šo dziesmu spēlēja kā pārsteiguma viesi, Riks Raits izpildīja solovokālu.
Arnold Layne/Candy and a Currant Bun
Latvijas pagastu ģerboņi
Latvijas pagastu ģerboņi sāka ieviesties apritē pēc 1990. gada administratīvās reformas.
Speltes
Speltes ir ciems Ventspils novada Puzes pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļrietumos 5,6 km no pagasta centra Blāzmas, 37 kmno novada centra Ventspils un 163 km no Rīgas. Apdzīvotajā vietā ietilpst 6 viensētas.
Birzgales pagasts
Daba
Birzgales pagastā atrodas novada lielākie mežu masīvi (mežainums ir 68%).
Reljefa formas
Mašklāvu leja, Oškalns, Robežnieku kalns, Ruceļu kalns, Salas kalns, Slaidēnu pilskalns, Širmeļkalns
Ūdensteces:
Augstupe, Daugava, Degļupīte, Dīriķupīte, Kašurga, Ņega, Pančupīte, Plieņupīte, Saltais grāvis, Sienapurva upīte, Širmeļupīte, Taļķe, Torbēnupīte, Vitkapupīte, Vīksniņa, Zirgupīte, Zvirgzde, Žīdupīte.
Ūdenstilpes:
Daugavas dzirnavezers, Dauguļu dīķis, Lindes parka dīķis, Ņegas ezers, Pankas ezers, Rūķu dīķis, Širmeļu dīķis, Tamboviču dzirnavezers, Vitkapu ezers.
Purvi
Briežu purvs, Damšu tīrelis, Diņķu purvs, Lāču purvs, Smakstes tīrelis, Spāres purvs.
Dabas aisardzība
Pagasta teritorijā atrodas daļa no dabas lieguma Daugava pie Kaibalas, kā arī dabas piemineklis Radžu ūdensrijēji un sausgultne.
Vēsture
Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā 16. gadsimtā Lindes muiža piederēja Pletenbergu dzimtai, 1567. gadā izveidoja Lindes-Birzgales draudzes novadu, kas vēlāk ietilpa Aizkraukles draudzes novadā. 1752. gadā pilnīgi nodega mācītājmuiža, kurā saimniekoja mācītājs Gothards Frīdrihs Stenders. Otro reizi mācītājmuiža nodega 1824. gadā, kad gāja bojā viss baznīcas arhīvs. 1769. gadā Lindes muižnieks noteica četrus ciemus par mācītāja muižas klaušiniekiem, vēlāk klaušas pārvērta nomā, bet 1892. gadā pārdeva māju saimniekiem. Draudzes baznīca vairākkārt atjaunota, 1867. gadā uzbūvēja baznīcas torni ar akmens pamatiem, 1894. gadā atjaunoja uguns nopostīto sakristeju un 1896. gadā pārbūvēja daļu baznīcas. Vēl pirms dzimtbūšanas atcelšanas Lindes (Daugavas) muižas īpašniece Sofija fon Mengdene izdeva saviem ļaudīm trīs tiesību grāmatas, proti, "Lindes un Birzgales pagasta pienākumi, darbi un klausīšana" (1796), "Zaldātu jeb Rekrūtu Mesli" (1805) un "Lindes un Birzgales Zemnieka jeb Pagasta Tiesa" (1805). Pagasta teritorijā atradās Lindes (Daugavas) muiža ar Birzgales pusmuižu, vēlāk Alstiķu muiža (Gut Halswigshof), Kalna muiža (Berghof), Kannenieku muiža (Gut Kanenneken). 1920. gada zemes reformas laikā Birzgales-Lindes muižu ar mācītāja muižu sadalīja 178 vienībās 3200 hektāru kooplatībā.
1935. gadā Birzgales pagasta (līdz 1925. gadam Lindes pagasts) platība bija 207,5 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Birzgales, Daugaviešu, Degļupes un Oškalnes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Birzgales ciemam pievienoja likvidēto Oškalnes ciemu, bet 1956. gadā Valles ciema kolhoza "Jaunā gvarde" teritoriju. 1974. gadā daļa Birzgales ciema teritorijas pievienoja Daugaviešu ciemam. 1977. gadā notika teritoriju apmaiņa ar Vecumnieku ciemu. 1979. gadā pievienoja likvidētā Daugaviešu ciema teritoriju. 1990. gadā ciems reorganizēts par pagastu. . 2009. gadā Birzgales pagastu iekļāva Ķeguma novadā. 2021. gadā Ķeguma novadu iekļāva Ogres novadā.
Iedzīvotāji
No pagasta iedzīvotājiem Birzgalē dzīvo apmēram 40% jeb aptuveni 900 iedzīvotāju. Apdzīvojuma blīvums ir apmēram 6,4 cilvēki uz kvadrātkilometru. 81,5% iedzīvotāju ir latvieši, 11,6% ir krievi. Pēc dzimuma 46,9% iedzīvotāju ir vīrieši, bet 53,1% - sievietes.
Apdzīvotās vietas
Pagasta centrs ir Birzgalē.
Transports
Gar Daugavu stiepjas Ķekavas - Jaunjelgavas šoseja, no kuras atzarojas ceļš uz Birzgali (arī uz Vecumniekiem un Valli). Pagasta dienviddaļu šķērso Jelgavas - Krustpils dzelzceļš. Visintensīvākā saimnieciskā darbība pagastā notiek gar satiksmes ceļiem ziemeļu daļā un Birzgales apkārtnē.
Kauja pie Saules
Kauja pie Saules var būt:
H2O
H2O var būt:
Gaujienas pagasts
Gaujienas pagasts ir viena no Smiltenes novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļrietumos, Igaunijas pierobežā Gaujas abos krastos. Robežojas ar sava novada Trapenes, Grundzāles un Virešu pagastiem, Valkas novada Zvārtavas pagastu, kā arī Igaunijas Valgas apriņķa Valgas pagastu (agrāk Tahevas pagastu) un Veru apriņķa Hānjamās pagastu (agrāk Menistes pagastu).
Upes
Aima, Gauja, Melderupīte, Poļaka.
Ezeri
Zvārtavas ezers.
Vēsture
Gaujienas pilsmuižas (de) pagasts izveidots 1822. gadā. Tam 1895. gadā pievienoja Sikšņu pagastu, 1897. gadā — Grundzāles pagastu, 1902. gadā — Bormaņu pagastu.
Agrārreformas gaitā 1923.-1924. gadā atdalīja un no jauna izveidoja Grundzāles un Bormaņu pagastus. 1935. gadā Valkas apriņķa Gaujienas pagasta platība bija 232 km² un tajā dzīvoja 2487 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Gaujienas un Vidagas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Gaujienas ciems ietilpis Alūksnes apriņķī (1946-1949), Apes (1949-1956), Smiltenes (1956-1957), Alūksnes (1957-1962), Valkas (1962-1967) un pēc 1967. gada atkal Alūksnes rajonā. 1967. gadā Gaujienas ciemam pievienoja Zvārtavas ciema kolhoza „Straume” teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Gaujienas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Apes novadā. 2021. gadā Apes novadu iekļāva Smiltenes novadā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP datiem.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Gaujiena (pagasta centrs), Dārzciems, Mežciems, Zvārtava.
Saimniecība
Dārzciemā atrodas ogu un augļu produktu ražošanas uzņēmums Verry Berry.
Jaunais Vilnis (konkurss)
Jaunais vilnis (ru) ir starptautisks popmūzikas dziesmu konkurss, kas no 2002. gada norisinājās Jūrmalā, no 2014. gada Sočos.
Vēsture
No 1986. līdz 1993. gadam Jūrmalā noritēja starptautisks Jauno dziedātāju konkurss „Jūrmala”. 2002. gadā to atjaunoja kā konkursu "Jaunais Vilnis", tā dibinātāji bija Raimonds Pauls, Igors Krutojs un Alla Pugačova. Latvijā konkursu sākotnēji translēja LTV7, kopš 2005. gada — TV3, vēlāk LNT un TV5. Latvijas dziedātāji konkursā ir uzvarēja divas reizes - pirmo reizi 2004. gadā grupa "Cosmos", otro — Intars Busulis 2005. gadā. Bieža viešņa "Jaunajā Vilnī" bija Laima Vaikule.
Auzas
Sējas auzas (Avena sativa), bieži vienkārši auzas, ir graudzāļu dzimtas kultūraugs, kuru audzē graudu un zaļmasas ieguvei. Auzas plaši izmanto gan pārtikā, gan lopbarībā. No graudiem gatavo putraimus, pārslas, miltus, tos izmanto diētisko un bērnu pārtikas, kā arī konditorejas ēdienu gatavošanā, jo auzu graudu olbaltumvielām un taukvielām ir laba sagremojamība. Auzu salmi izmantojami lopbarībai labāk nekā rudzu un kviešu salmi, bet salīdzinājumā ar miežu salmiem tie labāk glabājas.
Auzu ziedkopa ir skara. Auzas ir pašapputes augs, bet dažkārt var notikt arī svešappute.
Kultivēšana
Auzas vislabāk aug mērenajā joslā. 63,4% no pasaules auzu ražas iegūst Eiropā. Vislielākā auzu raža tiek novākta Krievijā, Kanādā, Austrālijā, Polijā, Ķīnā un Somijā. Latvijā auzu sējplatības ir aptuveni 60 tūkstoši hektāru, citu gadu vairāk, citu mazāk. 2017. gadā sējplatība Latvijā bija 54 tūkstoši ha, novāktā raža 134 tūkstoši tonnu, līdz ar to vidējā raža aptuveni 2,5 t/ha.
Džeimss Bjūkenens (politiķis)
Džeimss Bjūkenens, juniors (en, ; dzimis, miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu jurists un politiķis, no 1857. līdz 1861. gadam bija piecpadsmitais ASV prezidents. Viņš pārstāvēja Demokrātisko partiju. No 1845. līdz 1849. gadam bija ASV valsts sekretārs. Lai gan spējīgs diplomāts un ASV federālās vienotības atbalstītājs, viņš nespēja novērst Amerikas pilsoņu karu starp verdzības piekritējiem un pretiniekiem. Džeimss Bjūkenens ir vienīgais ASV prezidents, kas nekad nav bijis precējies.
Auzas
Izmantošana
Auzas plaši izmanto kā lopbarību. Tām ir daudzējāda izmantošana arī cilvēka uzturā, visbiežāk kā auzu pārslas vai auzu milti.
Džeimss Bjūkenens (politiķis)
Biogrāfija
Džeimss Bjūkenens ir dzimis skotu prezbiterāņu ģimenē. Vecāki 1783. gadā pārcēlās uz dzīvi Amerikas Savienotajās Valstīs no Īrijas ziemeļiem. Viņa tēvs bija Džeimss Bjūkenens, seniors, bet māte — Elizabete Spīra (Elizabeth Speer). Džeimss Bjūkenens, juniors, 1809. gadā absolvēja Dikinsona koledžu un uzsāka mācīties jurisprudenci Lenčesterā, Pensilvānijas štatā. 1812. gadā izveidoja veiksmīgu juristu praksi. Viņa oratora prasmes, kas tika iegūtas mācoties jurisprudenci, vēlāk ļāva veiksmīgi iesaistīties politikā.
Džeimss Bjūkenens nekad nav bijis precējies. Viņš ir vienīgais ASV prezidents, kurš to nav izdarījis. 1819. gadā viņš saderinājās ar Annu Kolmenu (Anne Coleman), bet nezināmu iemeslu dēļ saderināšanās tika atcelta. Drīz pēc tam Kolmena nomira, iespējams, veica pašnāvību. No 1834. līdz 1845. gadam Džeimss Bjūkenens bija ASV senators, pārstāvot Pensilvānijas štatu. Šajā laikā viņš dzīvoja kopā citu ASV senatoru Viljamu Kingu (pārstāvēja Alabamas štatu). Tiek pieļauts, ka Džeimss Bjūkenens bija homoseksuālis. Kad Džeimss Bjūkenens kļuva par ASV prezidentu, viņš savai māsasmeitai Herrietai Leinai (Harriet Lane) uzticēja pirmās lēdijas pienākumus. Džeimss Bjūkenens bija uzņēmies par viņu aizgādību un rūpes, kad Herrietas māte un Bjūkenena māsa nomira.
Auzas
Uzturvērtība
Auzu pārslās ir salīdzinoši liels šķiedrvielu un ogļhidrātu saturs, tāpēc tās iesaka lietot cilvēkiem, kas pastiprināti nodarbojas ar fiziskajām aktivitātēm, piemēram, sporto vai veic smagu darbu. Auzu pārslas tiek izmantotas arī kā līdzeklis holesterīna līmeņa samazināšanai asinīs.
Vints Serfs
Vintons Grejs "Vints" Serfs (en; dzimis ) ir ASV datorzinātnieks, kuru visbiežāk sauc par interneta tēvu. Viņa ieguldījums ir vairākkārt atzīts ar apbalvojumiem, tostarp ar Nacionālo tehnoloģiju medaļu, Tjūringa balvu, un Prezidenta Brīvības medaļu.
Jēkabpils dome
Vadība
Jēkabpils Domi vada Jēkabpils domes priekšsēdētājs jeb Jēkabpils mērs, kas ir Jēkabpils pilsētas vadītājs. Jēkabpils Domes priekšsēdētājs ir Aivars Kraps, kurš pilsētas mēra amatā ir kopš 2019. gada.
Baltazars Rusovs
Baltazars Rusovs (vāciski: Russow, Rüssow Balthasar; dzimis 1536. gadā Tallinā, miris 1602. gadā ) bija Rusova Livonijas hronikas autors.
Depo (stacija)
Depo ir pieturas punkts Rīgā, Kurzemes rajonā, Zasulauka apkaimē. Pieturas punkts atrodas blakus Vagonu remonta centram "Zasulauks" (bijušajam Zasulauka lokomotīvju depo; vēlāk Zasulauka motorvagonu depo). Depo pietur elektrovilcieni, kas kursē maršrutā Rīga—Tukums (daļa vilcienu šajā pieturā nepietur). Pieturas punktā biļešu kase ir slēgta.
Baltazars Rusovs
Dzīvesgājums
Baltazars Rusovs dzimis ap 1542./43.gadu Tallinā, Sīmaņa Rusova ģimenē, kurš, saskaņā ar Leonīda Arbuzova juniora domām, ieceļojis no Rusovas Meklenburgā-Šverinā. Savukārt, saskaņā ar T. Zeidu, Rusovs cēlies no Tallinā ieceļojušiem igauņu zemniekiem, kuri iespējams jau vairākas paaudzes iepriekš ieguvuši pilsētas namnieku tiesības.
Depo (stacija)
Vēsture
Depo pieturas punkts atvērts 1960. gadā.
Baltazars Rusovs
Dzīvesgājums
1558. gadā Rusovs beidza Tallinas pilsētas skolu. No 1559. līdz 1562. gadam viņš studēja teoloģiju Štetīnē, bet kursu nepabeidza. 1563. gada 12. martā viņš saņēma uzaicinājumu kļūt par palīgmācītāju Tallinā, kuru viņš pieņēma tā paša gada novembrī. No 1566. līdz 1600. gadam viņš pildīja luterāņu mācītāja amatu Tallinas Sv.Gara baznīcā. Līdztekus mācītāja amatam Rusovs strādāja par skolotāju pilsētas mazturīgo bērnu skolā.
1578. gadā Rostokā iznāca Rusova viduslejasvācu valodā sacerētā Livonijas provinces hronika (Chronica der Prouintz Lyfflandt), kas aptvēra laikposmu no Livonijas dibināšanas līdz 1577. gadam. Pusgada laikā sekoja atkārtots hronikas izdevums.
Ievērojot lielo hronikas popularitāti, 1584. gadā Bartā (Pomerānijā) iznāca jauns paplašināts hronikas izdevums, kurš aptvēra Livonijas vēsturi līdz 1583. gadam.
Rusovs bija Zviedrijas politiskās varas piekritējs, un tādēļ visai asi kritizēja Livonijas periodu. Kā pārliecināts protestants viņš bija naidīgs katolicismam un par notikumiem bieži sprieda kā morālists un teologs. Savukārt, kā Tallinas namnieku pārstāvis Rusovs asi vērsās pret muižniecību un pievērsās arī zemnieku stāvokļa attēlojumam.
Rusova pret muižniecību un ordeni vērstā asā kritika jau viņa laikā izraisīja plašu polemiku (sīkāk par kritiku skatīt šķirkli Rusova Livonijas hronika).
Tomēr pret hroniku vērstā kritika nemazināja tās popularitāti. 1584. gada izdevuma izplatīšanu Igaunijā Rusovs ņēma pats savās rokās, un, neskatoties uz augsto cenu (pusdālderis par vienu eksemplāru) tikai Igaunijā vien tika pārdoti 338 eksemplāri.