cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Barikāžu laiks
Barikāžu aizstāvju nevardarbīgā pretošanās ne tikai deva pretsparu OMON specvienībām, bet arī ar plaša starptautiskā atbalsta palīdzību novērsa PSRS vadības lēmumu izsludināt ārkārtas stāvokli Latvijā un no Krievijas ievest PSRS regulāro karaspēku. Kopš 1996. gada janvāra vairāk nekā 30 tūkstoši barikāžu aizstāvju ir apbalvoti ar Barikāžu dalībnieka piemiņas zīmēm.
Pirmais OMON upuris Latvijā bija Roberts Mūrnieks, kurš gāja bojā 16. janvārī.
Pirms notikumiem Rīgā līdzīgi notikumi norisinājās 1991. gada sākumā Lietuvā, Viļņā, kur 13 cilvēki tika nošauti un sabraukti ar tanku.
Latvijā, barikādēs par svarīgo objektu aizsargāšanu piedalījās 50 tūkstoši, bet mītiņā — 15 tūkstoši.
Stāvoklis pirms notikumiem
Latvijas Republikas Augstākā Padome 8. janvārī pieņēma lēmumu „Par PSRS bruņoto spēku vienību nelikumīgu ievešanu Latvijā”. ASV valdība 9. janvārī sniedza paziņojumu, kurā nosodīja PSRS bruņoto spēku papildkontingenta ievešanu Baltijas valstīs. PSRS prezidents Mihails Gorbačovs 10. janvārī Lietuvas Republikas parlamentam nosūtīja ultimātu, kur pieprasa atcelt visus jaunpieņemtos konstitucionālos aktus. Rīgā notika nesankcionēts Interfrontes mītiņš, kas prasīja Ivara Godmaņa valdībai atkāpties, pēc mītiņa notika mēģinājums ielauzties LR Ministru Padomes ēkā. Pleskavas 76. gaisa desanta divīzijā tika izsludināts paaugstinātas gatavības stāvoklis. 11. janvārī Esplanādes laukumā ap 6000 cilvēku piedalījās Latviešu sieviešu līgas protesta mītiņā pret Latvijas jauniešu iesaukšanu PSRS okupācijas karaspēkā. 12. janvārī Latvijas Tautas fronte izsludināja Vislatvijas manifestāciju nākamajā dienā, lai atbalstītu likumīgi ievēlēto valdību.
Krievijas PFSR Augstākās padomes prezidijs Borisa Jeļcina vadībā aicināja PSRS valdību izvest karaspēka papildkontingenta daļas no Baltijas valstīm. Latvijas Republikas Augstākās Padomes priekšsēdētājs Anatolijs Gorbunovs un Ministru Padomes priekšsēdētājs I. Godmanis Maskavā tikās ar PSRS prezidentu M. Gorbačovu, kas apsolīja Rīgā nelietot bruņotu spēku.
Barikāžu celšana un OMON uzbrukumi
13. janvāra rītā, pēc PSRS karaspēka uzbrukuma Viļņas televīzijas torņa aizstāvjiem, Latvijas Tautas frontes vadītāji Dainis Īvāns un Romualds Ražuks Latvijas Radio aicināja Latvijas iedzīvotājus pulcēties Doma laukumā. Latvijas Tautas frontes sarīkotajā protesta manifestācijā Daugavmalā sapulcējās ap 500 000 cilvēku, lai izteiktu savu atbalstu lietuviešiem un paustu gatavību turpināt uzsākto valsts neatkarības atjaunošanas ceļu. Rīdzinieki sāka spontāni veidot barikādes šaurajās Vecrīgas ielās. Latvijas Republikas Augstākā Padome 1991. gada 13. janvārī pieņēma „Aicinājumu Latvijas tautai” un lēmumu „Par Latvijas Republikas Augstākās Padomes aizsardzības štāba izveidošanu”. Štābu vadīja Andrejs Krastiņš, viņa vietnieki bija Odisejs Kostanda un Tālavs Jundzis. Latvijas Republikas Lauksaimniecības ministrs Dainis Ģēģeris kopā ar Autotransporta un šoseju ministru Jāni Janovski deva rīkojumu ievest Rīgā smago lauksaimniecības un celtniecības tehniku, lai bloķētu pieeju barikādēm. Smagās tehnikas novirzīšanu uz valstiski svarīgiem objektiem 13. janvārī no 14:00 veica IBV kadru daļas vadītājs Imants Vingolds. Jau pirmajās pāris dienās no laukiem un mazpilsētām Rīgā ieradās liels daudzums kravas automašīnu ar piekabēm, kas bija pildītas ar baļķiem, betona bluķiem, šķembām un citiem celtniecības materiāliem. Automašīnas šaurajās Vecrīgas ielās izvietoja skujiņveidā, lai tankiem padarītu neiespējamu to nostumšanu malā. Galvenie pretinieka uzbrukumi tika plānoti no Daugavmalas cauri Doma laukumam, no Bastejkalna gar Pulvertorni un no Torņa ielas caur Jēkaba ielu — šajos virzienos atradās vairākas smago automašīnu rindas. Šajos virzienos bija izlikti arī prettanku eži, ko atveda Vecmīlgrāvja zvejnieki, tanku slazdus metināja arī uz vietas. Visvājākā vieta bija platais Kaļķu ielas sākums no „Laimas” pulksteņa puses. Galvenie apsargājamie objekti bija Latvijas Republikas Augstākā Padome, LR Ministru Padome, Latvijas Radio ēka Doma laukumā, Telefona un telegrāfa centrāle Dzirnavu ielā, Radio un televīzijas centrs Zaķusalā, kā arī tilti. Barikādes izveidoja arī Liepājā, Kuldīgā un pie Ulbrokas. Krievijas PFSR Augstākās Padomes priekšsēdētājs B. Jeļcins Tallinā aicina no Krievijas Federācijas teritorijas dienestā iesauktos karavīrus nepiedalīties akcijās pret civiliedzīvotājiem. Vitebskas 103. gaisa desanta divīzija atsacījās doties uz Rīgu.
14. janvārī padomju milicijas specvienība OMON uzbruka barikāžu aizstāvjiem uz Vecmīlgrāvja un Brasas tiltiem. Tika apšaudītas un dedzinātas automašīnas, piekauti cilvēki. Rīgā notika Latvijas kompartijas Centrālās komitejas plēnums, kurā CK Pirmais sekretārs Alfrēds Rubiks brīdināja, ka Latvijas izstāšanās no PSRS novedīs pie profašistiskas totalitāra novirziena nacionālistiskas diktatūras restaurēšanas. Plēnums nolēma atbalstīt prasību par Latvijas Republikas Augstākās padomes un visu vietējo tautas deputātu padomju atlaišanu, valdības atcelšanu, pirmstermiņa vēlēšanu sarīkošanu. Tas atbalstīja arī prasību par prezidenta pārvaldes ieviešanu Latvijas PSR teritorijā un nolēma griezties ar šo priekšlikumu pie PSRS prezidenta M. Gorbačova. Interfrontes raidītājs «Sodružestvo» (Содружество) vairākkārt raidīja paziņojumu, ka Rīgā notiek militārs apvērsums. Savukārt Pasaules brīvo latviešu apvienības priekšsēdis Gunārs Meierovics publicēja paziņojumu par notikumiem Baltijā un izvirzīja mērķi ciešā sadarbībā ar Latvijas Republikas valdību ietekmēt Rietumvalstu valdības, lai tās bloķētu PSRS agresiju Baltijas valstīs. Eiropas Padome arī pieņem komunikē par to, ka pēdējie notikumi Lietuvā apdraud Eiropas Padomes un PSRS sadarbības pamatus. Tomēr Baltijas kara apgabala virspavēlnieks Fjodors Kuzmins izteica ultimātu LR AP, bet Igaunijas nacionālajā radio uzstājās Tartu bāzētās 326. stratēģisko bumbvedēju divīzijas komandieris Džohars Dudajevs un paziņoja, ka neļaus Padomju Armijai izmantot Baltijas gaisa telpu.
16. janvārī LR Augstākā Padome uzsāka deputātu nakts dežūras. OMON uzbrukumā barikādēm pie Vecmīlgrāvja un Brasas tiltiem ievainoja barikāžu aizstāvjus A. Dreimani, A. Podnieku, I. Gudro un nogalināja Satiksmes ministrijas auto vadītāju Robertu Mūrnieku. Cilvēki neapbruņoti devās uz barikādēm no daudzām Latvijas pilsētām.
Mēģinājums ieviest PSRS prezidenta pārvaldi
17. janvārī barikāžu aizstāvji izsludināja trauksmes stāvokli. Interfrontē ietilpstošā Latvijas streiku komiteja paziņoja, ka Latvijā nodibināts fašistisks režīms. Lai izmeklētu notikumus, Rīgā ieradās PSRS Augstākās Padomes delegācija, kas, atgriezusies Maskavā, paziņoja, ka Latvijā jāievieš PSRS prezidenta pārvalde. 20. janvārī ap 100 000 demonstrantu Maskavā protestēja pret PSRS vardarbību Baltijas valstīs un prasīja M. Gorbačova, D. Jazova, Borisa Pugo un Vladimira Krjučkova atkāpšanos sakarā ar 13. janvāra upuriem Viļņā.
Vakarā OMON spēki uzbruka Latvijas Iekšlietu ministrijas ēkai, kuras apsardze bija pastiprināta ar Bauskas rajona milicijas darbiniekiem. Uzbrukumā tika nogalināti Rīgas miliči Vladimirs Gomonovičs un Sergejs Konoņenko un ievainoti Bauskas rajona miliči Jānis Jasevičs, Aļģis Simanovičs, Renārs Zaļais, Valērijs Markūns. Pie Bastejkalna tika nogalināts arī kinooperators Andris Slapiņš un vidusskolēns Edijs Riekstiņš, nāvīgi ievainots tika operators Gvido Zvaigzne. Apšaudē ievainoja arī vairākus barikāžu dalībniekus (B. Dmitrenko, J. Zelču, A. Senčenko, J. Mezaku, D. Ozolu, J. Fodoru) un Krievijas žurnālistu V. Brežņevu. 21. janvāra vakarā, veicot barikāžu nostiprināšanu, nelaimes gadījumā gāja bojā barikāžu aizstāvis Ilgvars Grieziņš.
Šo notikumu laikā LR Augstākās Padomes Preses centrā reģistrējās vairāki simti ārvalstu žurnālistu, kas katru dienu sniedza informāciju lielākajiem masu medijiem visā pasaulē.
Vienošanās Maskavā un barikāžu atstāšana
21. janvārī Čehoslovākijas prezidents Vāclavs Havels zvanīja prezidentam M. Gorbačovam un prasīja izbeigt militāros incidentus Rīgā. Arī KPFSR AP priekšsēdētājs B. Jeļcins izsūtīja valdības telegrammu par notikumiem Rīgā, kurā izteica līdzjūtību bojā gājušo ģimenēm un nosodīja ieroču lietošanu pret mierīgajiem iedzīvotājiem. 21. janvārī Maskavā LR Augstākās Padomes priekšsēdētājs Anatolijs Gorbunovs tikās ar PSRS prezidentu M. Gorbačovu, kas apsolīja pārtraukt militārās akcijas Rīgā. PSRS Iekšlietu ministrs B. Pugo noliedza, ka devis pavēli OMON vienībai uzbrukt LR Iekšlietu ministrijai.
22. janvārī Preses centrs izplatīja LR AP priekšsēdētāja A. Gorbunova oficiālo paziņojumu, kurā viņš noliedza baumas par to, ka Latvijas Republikas valdība esot pieļāvusi PSRS prezidenta pārvaldes ieviešanu Latvijā. LR MP priekšsēdētāja pirmais vietnieks Ilmārs Bišers preses konferencē paziņoja, ka ar PSRS Iekšlietu ministru B. Pugo panākta vienošanās par OMON atgriešanos bāzēs un nelikumīgi saņemto ieroču atņemšanu.
24. janvārī LKP CK Pirmais sekretārs A. Rubiks nosūtīja vēstuli PSRS prezidentam M. Gorbačovam, kurā informēja par notikumiem pēc 22. janvāra Gorbačova—Gorbunova—Rubika vienošanās un aicināja to aktīvi ieviest dzīvē. Vairākums no Rīgas aizstāvjiem pēc Latvijas valdības aicinājuma sāka atstāt barikādes. Tika izveidots Sabiedriskās drošības departaments, kas koordinēja un vadīja Tautas brīvprātīgo kārtības sargu vienību darbu. 25. janvārī OMON uzbrukuma upuru bērēs pulcējās tūkstošiem pavadītāju un LR AP izsludināja Nacionālo sēru dienu.
Barikādes aizsargāja Latvijas Republikas Augstākās Padomes ēku no OMON bruņutransportieru uzbrukuma arī 1991. gada Augusta puča laikā. OMON bruņutransportieru tuvošanās barikādēm 21. augustā notika vienlaicīgi ar „Latvijas Republikas Konstitucionālā likuma par Latvijas Republikas valstisko statusu” pieņemšanu LR Augstākajā Padomē, kas atjaunoja Latvijas Republikas Satversmes pilnu darbību un līdz ar to deklarēja neatkarības atjaunošanas pārejas perioda beigšanos.
Vecrīgas barikādes tika demontētas 1992. gada rudenī, ilgi pēc tam, kad PSRS 1991. gada septembrī bija atzinusi Latvijas pilnīgu neatkarību un bija panākta vienošanās par Krievijas Federācijas karaspēka izvešanu.
Barikāžu laika piemiņa
1995. gadā tika izveidots 1991. gada barikāžu dalībnieku atbalsta fonds, kā dibinātājs un prezidents kopš tā dibināšanas ir 1991. gada 20. janvāra apšaudē ievainotais Renārs Zaļais. No 1996. gada atbalsta fonds barikāžu sargiem sāka piešķirt 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmes — ar ozollapām vainagotas vairoga veida medaļas 4 cm diametrā, uz kurām attēlots lauva, kas tur mazāku vairogu ar sakrustotām atslēgām. Virs pamatvairoga ir uzraksts «LR 1991», bet piemiņas zīmes otrajā pusē — uzraksts «Par Latviju» un piemiņas zīmes numurs. Medaļas ir piestiprinātas uz sarkanbaltsarkanas 30 mm platas lentes. Apbalvojuma komplektā ietilpst arī ikdienā nēsājamā piemiņas zīmes mazā nozīmīte (20 mm diametrā), kas vizuāli atgādina lielo medaļu. 1991. gada barikāžu dalībnieku biedrība kopš 1997. gada atrodas Krāmu ielā Vecrīgā, kur 2001. gadā izveidoja 1991. gada barikāžu muzeju.
Tikai 1999. gada 29. aprīlī Saeima pieņēma likumu „Par 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi”, kas regulēja par 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmju piešķiršanu un noteica, ka tā ir Latvijas Republikas valsts apbalvojums. Piemiņas zīmi piešķir un pasniedz 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmes valde, kuras sastāvā ir Saeimas priekšsēdētājs un Saeimas priekšsēdētāja aicināti četri valdes locekļi. Saeimas priekšsēdētājs ir 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmes valdes priekšsēdētājs. Valdes lēmumi par piemiņas zīmes piešķiršanu tiek publicēti LR oficiālajā laikrakstā „Latvijas Vēstnesis”.
Nav zināms precīzs barikāžu sargu skaits, neskaitot visus daudzos simtus tūkstošus Latvijas iedzīvotāju, kas piedalījās protesta mītiņos, bet tieši nepiedalījās barikāžu aizsardzībā. Pēc Saeimas deputāta Jura Dobeļa sniegtajām ziņām PSRS specdienestu ziņojumos minēts, ka barikāžu aizstāvībā piedalījušies aptuveni 80 tūkstoši cilvēku, pēc 1991. gada barikāžu dalībnieku biedrības aplēsēm to skaits bija aptuveni 40 — 50 tūkstoši. Ar 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi līdz 2007. gada beigām bija apbalvoti 19 tūkstoši cilvēku. 2007. gada 20. decembrī LR Saeima pieņēma „Grozījumu Valsts apbalvojumu likumā”, kas noteica, ka ierosinājumus par apbalvošanu ar 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīmi var iesniegt līdz 2008. gada 31. decembrim. Arī pēc ierosināšanas laika beigām 1991. gada barikāžu dalībnieku piemiņas zīmes valde turpina izvērtēt saņemtos iesniegumus un piešķir tos barikāžu aizsardzības dalībniekiem.
Latvijas Banka 2006. gadā izlaida viena lata piemiņas monētas «Janvāris 1991» ar ugunskuru un barikāžu motīviem Barikāžu laika piemiņai (mākslinieki Juris Petraškevičs un Andris Vārpa). 2007. gada 20. janvārī Jēkaba ielas barikāžu vietā tā laikā Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga atklāja piramīdas veida barikāžu pieminekli ar Jumja zīmi un latviešu tautas dziesmu fragmentiem —
Tev, Dieviņ, spēks, varīte, Tev gudrais padomiņš. Dod, Dieviņ, spēku prātu, Neļauj otra vergam būt.
2010. gada 20. janvārī Zemkopības ministrijas ēkā tika atklāta 1991. gada barikāžu laika piemiņas plāksne latviešu un angļu valodās, lai atzīmētu to, ka šajā ēkā darbojās Lauksaimniecības ministrijas barikāžu izveides koordinācijas centrs.
Par godu Barikāžu laika divdesmitgadei 2011. gada 19. janvārī Latvijas Zinātņu akadēmijā notika konference „Barikādes barikāžu aizstāvju acīm” un Iekšlietu ministrija rīkoja barikāžu veterānu tikšanos.
Apvienotā Karaliste
Apvienotā Karaliste (en, izrunā: ), oficiāli kopš 1922. gada Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste (United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland), sarunvalodā arī Lielbritānija (Great Britain, ), ir valsts Eiropas Ziemeļrietumu piekrastē. Tā ir salu valsts, kuras arhipelāgā iekļaujas Lielbritānijas sala, Īrijas ziemeļaustrumu daļa, kā arī daudzas citas nelielas salas. Ziemeļīrija ir vienīgā Apvienotās Karalistes daļa, kurai ir sauszemes robeža ar kādu valsti (Īrijas Republiku). Izņemot šo sauszemes robežu, Apvienoto Karalisti apskalo Atlantijas okeāns, Ziemeļjūra, Lamanšs un Īrijas jūra. Lielākā sala ir Lielbritānija, kas caur Eirotuneli ir savienota ar Franciju. Valsts iedzīvotājus sauc par britiem.
Apvienotā Karaliste (AK) ir attīstīta valsts un ieņem sesto vietu pasaulē pēc IKP un septīto vietu pasaulē pēc pirktspējas. Apvienotā Karaliste bija pirmā industriālā valsts pasaulē, 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā Britu Impērija spēlēja noteicošo lomu pasaulē. Pirmais pasaules karš, Britu Impērijas sabrukums un Otrais pasaules karš Apvienotās Karalistes lomu krietni samazināja, taču vēl joprojām tai ir liela ietekme pasaulē ar spēcīgu ekonomiku, armiju, zinātniskajiem atklājumiem, kā arī tai ir liela ietekme pasaules politikā. Apvienotā Karaliste ir starptautiski atzīta kodolvalsts, kuras valsts budžeta dotācijas aizsardzības nozarei ir trešās lielākās pasaulē. Tā ir arī ANO Drošības Padomes, Nāciju Sadraudzības, G7, G20, NATO, ESAO un Pasaules Tirdzniecības Organizācijas locekle. 2020. gada 31. janvāra naktī AK izstājās no Eiropas Savienības.
Pārvaldes forma
Apvienotājā Karalistē darbojas konstitucionālas monarhijas pārvaldes forma un tā ir unitāra valsts, kas sastāv no četrām zemēm (countries): Anglijas, Skotijas, Velsas un Ziemeļīrijas. To pārvalda Apvienotās Karalistes parlaments Londonā, Skotijas parlaments Edinburgā, Velsas parlaments Kārdifā un Ziemeļīrijas asambleja Belfāstā. Normandijas salas — Džērsija un Gērnsija, kā arī Menas Sala ir kroņa īpašums un tās nav Apvienotās Karalistes sastāvā, taču dažos jautājumos, kā piemēram, jautājumos par pilsonību šīs zemes tiek skatītas kā viens veselums ar Apvienoto Karalisti.
Vēsture
Britu salu arhipelāgs ir apdzīvots jau vairāk nekā 4 tūkstošus gadu. Tā pirmie apdzīvotāji bija 2. gadu tūkstotī p. m. ē. no Pireneju pussalas ieceļojušie ibēri, kā arī ķeltu ciltis (gēli, briti), kas ir mūsdienu velsiešu un skotu priekšteči, normāņi un ģermāņu ciltis (anglosakši) - angļu priekšteči. Spēcīgākā no viduslaiku feodālajām valstīm - Anglija, neraugoties uz velsiešu pretošanos, 13. gadsimtā iekaroja un pakļāva Velsu, bet 17. gadsimtā - Skotiju un Īriju. Lai gan velsiešu un skotu asimilācija norit jau vairākus gadsimtus, tomēr tie ir saglabājuši daudz savdabīgu, tradicionālu iezīmju dzīvesveidā, apģērbā, kultūrā, reliģijā
Apvienotā Lielbritānijas karaliste (United Kingdom of Great Britain) izveidojās 1707. gadā, apvienojoties ūnijā Anglijas Karalistei un Skotijas karalistei. 1800. gadā izveidoja Lielbritānijas un Īrijas Apvienoto Karalisti. 1914. gadā britu parlaments ierosināja piešķirt Īrijai autonomiju un parlamentu, bet Pirmā pasaules kara dēļ neīstenoja pilnībā. Olsteras province, kurā dominēja protestanti, pieprasīja atdalīšanos no Īrijas. 1921. gadā Īrija noslēdza domīnijas līgumu ar Lielbritāniju, bet ziemeļu grāfistes ar Olsteru priekšgalā palika Lielbritānijas sastāvā kā province.
1973. gadā Apvienotā Karaliste kļuva par Eiropas Ekonomikas kopienas dalībnieci. 2014. gadā notika Skotijas neatkarības referendums, kurā 55,3% no vēlētājiem nobalsoja pret Skotijas neatkarības atjaunošanu. 2016. gada 23. jūnija referendumā par Apvienotās Karalistes dalību Eiropas Savienībā eiroskeptiski noskaņotie Apvienotās Karalistes iedzīvotāji nobalsoja par Eiropas Savienības pamešanu jeb Breksitu.
Ģeogrāfija
Apvienoto Karalisti veido četras ģeogrāfiskās un vēsturiskās zemes: Anglija, Skotija, Velsa un Ziemeļīrija. Apvienotā Karaliste aizņem lielāko daļu no Britu salām (ģeogrāfisks termins, kas apzīmē Lielbritānijas un Īrijas salas, kā arī citas mazākas to tuvumā esošās salas). Anglija, Skotija un Velsa atrodas Lielbritānijas salā, bet Ziemeļīrija — Īrijas salas ziemeļaustrumos.
Vairāk nekā pusi no Lielbritānijas teritorijas aizņem vidēji augsti, ledāja nogludināti kalni, pārējo - viļņoti, pauguraini līdzenumi un zemienes ar biezu nogulumiežu kārtu. Zemienes ir visvairāk apdzīvotā un apgūtā teritorija, galvenais lauksaimniecības rajons.
Lielbritānijas klimatu būtiski ietekmē Atlantijas okeāns. Temperatūras svārstības ir nelielas: janvāra vidējā temperatūra ir no +3 līdz +7 °C, jūlija - no +13 līdz +17 °C. Gadā izkrīt no 625 mm nokrišņu austrumu un dienvidaustrumu daļā līdz 2000-3000 mm rietumos. Raksturīgi ir bieži, stipri vēji, miglas un liels apmākušos dienu skaits (dienvidaustrumu rajonos līdz 140 dienu gadā).
Hidrogrāfisko tīklu veido daudzas nelielas, ūdeņiem bagātas upes (Temza, Severna, Merseja). Skotija un Kamberlenda bagāta ezeriem. Lielākie hidroenerģētiskie resursi ir Skotijas kalnienes upēm, kur uzbūvētas daudzas hidroelektrostacijas. Kopējie valsts hidroenergoresursi ir apmēram 1,5 miljoni kW.
Lielbritānijā pārsvarā ir podzolētās un brūnās mežu augsnes. Daudzie purvi ir nosusināti un iekultivēti. Viduslaikos Lielbritānija bija mežu zeme, taču tos izcirta gan kuģubūves vajadzībām un kokogļu iegūšanai, gan nolīda, lai ierīkotu ganības aitām, kas deva vilnu tekstilrūpniecībai. Tagad meži aizņem tikai 7% Lielbritānijas teritorijas un 9/10 nepieciešamās koksnes jāieved
Administratīvais iedalījums
Apvienotā Karaliste administratīvi ir sadalīta 4 zemēs (countries): Lielbritānijas salas dienvidos atrodas Anglija, ziemeļos — Skotija, rietumos — Velsa, bet Īrijas salas ziemeļaustrumos — Ziemeļīrija.
Kroņa un aizjūras teritorijas
Apvienotajai Karalistei ir daudz kroņa un aizjūras teritoriju, kas ir Britu Impērijas mantojums. Atsevišķi tiek izdalītas Normandijas salas (Džērsija un Gērnsija) un Menas Sala, kas nepieder nevienai iepriekš nosauktajai zemei, bet tieši pakļautas karaļa varai jeb "kronim".
Apvienotās Karalistes pakļautībā ir arī autonomas aizjūras teritorijas.
Iekšpolitika
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajā Karalistē darbojas konstitucionālās monarhijas pārvaldes forma: valsts galva ir karalis vai karaliene (pašlaik karalis Čārlzs), bet premjerministrs ir valdības vadītājs. Likumdošanas varu īsteno divpalātu parlaments, kas sastāv no Lordu palātas un Apakšpalātas. Demokrātijai ir dziļas saknes: jau 13. gadsimtā Londonā darbojās parlaments, kurā piedalījās dažādu kārtu pārstāvji. Izņemot pilsoņu kara periodu 17. gadsimtā, vara ir pakāpeniski pārgājusi no karaļa pie tautas vēlētiem pārstāvjiem. Laika posmā no 1832. līdz 1884. gadam tika pieņemti vairāki likumi, kas piešķīra vēlēšanu tiesības visiem vīriešu dzimuma pilsoņiem, neatkarīgi no mantiskā stāvokļa. Sievietēm vienlīdzīgas vēlēšanas tiesības tika piešķirtas tikai 1928. gadā. 1979. gadā par Lielbritānijas pirmo premjerministri-sievieti tika ievēlēta Mārgarita Tečere, kas šo amatu ieņēma 12 gadus.
Parlamenta vēlēšanas notiek 650 vēlēšanu apgabalos, un katrs vēlēšanu apgabals mažoritātes vēlēšanās ievēl vienu parlamenta locekli. Vēlēšanu sistēma pēc principa first past the post nosaka, ka konkrētajā reģionā uzvar tikai tā partija, par kuru nobalsojis vislielākais vēlētāju skaits. Ir daudzpartiju sistēma, trīs tradicionāli ietekmīgākās politiskās partijas ir Lielbritānijas Darba partija jeb t.s. leiboristi (The Labour Party), Lielbritānijas Konservatīvā partija (The Conservative Party) un Liberāldemokrāti (British Liberal Democrats Party), tomēr 2015. gada vēlēšanās Skotu Nacionālā partija (SNP) ievēlēto deputātu skaita ziņā pārspēja Liberāldemokrātu partiju. Politiskā reklāma elektroniskajos medijos ir aizliegta.
Ārpolitika
Apvienotā Karaliste, kaut zaudējusi savas globālās lielvalsts statusu, ir viena no ietekmīgākajām valstīm pasaulē: ANO Drošības Padomes locekle un NATO dalībvalsts.
Jau kopš 17. gadsimta neatrisināta ārpolitiska problēma ir Ziemeļīrijas statuss. 800 gadus Īrija bija iekļauta Apvienotajā Karalistē. 1921. gadā tā tika sadalīta, lielākajai daļai iegūstot suverenitāti, bet Ziemeļīrijas 9 grāfistēm paliekot Apvienotās Karalistes sastāvā. Kopš tā laika reģions piedzīvo ilgstošus politiski-reliģiskus konfliktus starp īriem katoļiem, kas vēlas apvienoties ar Īriju, un emigrantu pēctečiem protestantiem, t.s. unionistiem, kas vēlas palikt karalistē. Liels panākums bija 1998. gadā noslēgtais Lielās piektdienas miera līgums. 2016. gada 23. jūnijā notika Referendums par Apvienotās Karalistes dalību Eiropas Savienībā, kurā vairums no vēlētājiem nobalsoja par Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības. Apvienotā Karaliste izstājās no Eiropas Savienības 2020. gada 31. janvārī.
Kapteinis (sports)
Komandas kapteinis sportā ir komandas dalībnieks, kas izvēlēts par līderi laukumā. Bieži vien tas ir viens no vecākajiem un pieredzējušākajiem komandas dalībniekiem vai spēlētājs, kas var individuāli ietekmēt spēles gaitu. Parasti kapteinim ir kāda atpazīšanas zīme — futbolā kapteinis nēsā rokas apsēju, hokejā uz kapteiņa krekla ir burts "K" vai "C". Vairākos sporta veidos kapteinim var būt palīgs vai palīgi. Profesionālajā sportā visilgāk par kapteini ir bijis Nacionālās hokeja līgas kluba Detroitas "Red Wings" spēlētājs Stīvs Aizermens (1986—2006).
Apvienotā Karaliste
Saimniecība
Lielbritānijā agrāk nekā citās valstīs sāka attīstīties rūpnieciskā lielražošana. To veicināja milzīga bagātību un kapitāla uzkrāšana 17. un 18. gadsimtā, kad Lielbritānija ekspluatēja lielus koloniālos īpašumus. Līdz 20. gadsimta sākumam Lielbritānija bija «pasaules fabrika», daudzu nozaru un tehnisko jaunumu dzimtene (pirmā dzelzceļa līnija, tvaika dzinējs).
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes uzņēmējdarbības vide saskaņā ar Pasaules Bankas 2015. gada Doing Business reitinga skalu ir atzīta par 8. labāko uzņēmējdarbības vidi pasaulē. Saskaņā ar Legatum Institute pētījumu Lielbritānija ieņem 13. vietu labklājības indeksā, kurā apskatītas 142 valstis, tās vērtējot pēc astoņiem kritērijiem. Lielbritānijas uzņēmējdarbības vide ieņem arī izcilības vietu Ernst and Young pētījumā "Eiropas pievilcības apskats 2015. gads", kā ārvalstu tiešajām investīcijām vispievilcīgākā valsts.
Nozīmīgākā dabas bagātība - akmeņogles (krājumi 170 miljardi tonnu). Gadā iegūst vairāk nekā 90 miljoni tonnu ogļu. Nozīmīgu enerģētisko resursu daļu veido nafta un dabasgāze, kuru ieguve sākta 1973. gadā Ziemeļjūras šelfa zonā. Lielbritānija Ziemeļjūrā iegūst vairāk nekā 80 miljonus tonnu naftas un 52 miljonus kubikmetru dabasgāzes, kas nodrošina vairāk nekā pusi no enerģētisko resursu patēriņa.
Transports
Lielbritānijā ir attīstīti visi transporta veidi. Vislielākā nozīme ekonomikas attīstībā ir jūras transportam, kura īpatsvars kopējā kravu apgrozībā sasniedz 9/10, no tām 1/4 ir kabotāžas pārvadājumi. No sauszemes transporta veidiem kravu pārvadāšanā nozīmīgākais ir automobiļu transports. Autoceļu kopgarums sasniedz 380 tūkstoši kilometru, dzelzceļu - gandrīz 17 tūkstoši kilometru. Pēc naftas un dabasgāzes atradņu apgūšanas Ziemeļjūras šelfā pieaug cauruļvadu transporta nozīme. Valstī ir vairāk nekā 150 lidostu, regulāra gaisa satiksme ir ar apmēram 100 pasaules valstīm. 1994. gada maijā atklāja satiksmes tuneli zem Lamanša jūras šauruma.
Demogrāfija
Tā kā Apvienotā Karaliste ir salu valsts un atrodas tuvu Eiropas kontinentālajai daļai, pagātnē tā ir piedzīvojusi gan izolāciju, gan iebrukumus. Tur ieceļoja ķelti, to iekaroja romieši, kopš 6. gadsimta notika anglosakšu, vēlāk vikingu (dāņu un normaņu) ienākšana. Katra no šīm grupām ir atstājusi paliekošas zīmes valsts vēsturē un etnoģenēzē. Lai gan ķeltu valodas vēl pastāv, īpaši Skotijā un Velsā, valdošā ir angļu valoda. Tā veidojusies no anglosakšu un normaņu franču valodas.
Imigrācija
Ilgu laika darbaspēka pieplūdumu valstī nodrošināja īru imigranti. Lielas kopienas izveidojuši iebraucēji no agrākajām britu kolonijām Āfrikā, Karību reģionā un Dienvidāzijā, kā arī ķīnieši, ebreji un ieceļotāji no citām Eiropas valstīm. Apmēram 10 miljoni jeb 15% no valsts iedzīvotājiem ir dzimuši ārpus Apvienotās Karalistes. Tādējādi valstī ir izveidojusies daudzkulturāla sabiedrība ar ļoti daudzveidīgu mūziku, mākslu, kulināriju un reliģisko dzīvi.
Izglītība
Vairāk nekā 90% bērnu iegūst bezmaksas izglītību valsts skolās, bet turīgāko vecāku atvases bieži vien mācās privātskolās. Augstākajās valsts pārvaldes un uzņēmējdarbības institūcijas visvairāk amatu ieņem tieši privātskolu beidzēji.
Kultūra
Apvienotā Karaliste ir slavena ar savām teātra mākslas tradīcijām, ko 16. gadsimtā iedibināja Viljams Šekspīrs. Viņa lugas kopš sarakstīšanas ir gandrīz nepārtraukti iestudētas teātros; bieži tiek veidoti arī 17. un 18. gadsimta autoru lugu uzvedumi. Senās tradīcijas turpina iedzīvināt 20. gadsimta dramaturgi, piemēram, Toms Stopards, Alans Eikborns un Deivids Hērs. Viņu darbus raksturo spilgta valoda un spēja komēdijā aplūkot nopietnas tēmas. Britu aktieri, piemēram, Vanesa Redgreiva, Aiens Makelens, Reifs Fainss un Entonijs Hopkinss ir ieguvuši pasaules slavu.
Lai gan britu teātra mākslas centrs ir Londona, izrādes var skatīt arī daudzās citās valsts pilsētās. Nozīmīgs notikums ir Edinburgas festivāls un ar to saistītie pasākumi, kas piedāvā teātra un mūzikas priekšnesumus jebkurai gaumei. Visā valstī, īpaši vasarā, notiek daudzi mūzikas festivāli, bet gadskārtējie literatūras festivāli notiek Hejā pie Vajas un Celtnemā. Čoseram, kurš 14. gadsimtā sarakstīja darbu "Kenterbijas stāsti", ir bijis daudz dedzīgu sekotāju; dažādos laikmetos sacerētus dzejoļus var lasīt pat Londonas metro vagonos un uz staciju platformām līdzās reklāmām un sludinājumiem.
Valstī pastāv arī senas tēlotājmākslas tradīcijas, īpaši — portretu gleznošanas, karikatūru, ainavu un akvareļu jomā. Mūsdienās pasaules slavu ir iemantojuši gleznotāji Deivids Hoknijs un Frānsiss Bēkons, kā arī tēlnieki Henrijs Mūrs un Barbara Hepvērta. Slaveni arhitekti, piemēram, Kristofers Rens, Inigo Džonss, Džons Nešs un Roberts Adams, radīja britu pilsētām raksturīgo veidolu, bet mūsdienās Terijs Ferels un Ričards Rodžerss būvē jaunas, postmodernisma stila celtnes. Daudzi izcili britu modes dizaineri savu novatoriskās pavasara un rudens kolekcijas demonstrē Parīzē.
Virtuve
Britu ieguldījums pavārmākslā ir angļu brokastis, pēcpusdienas tējas un pudiņi. Ātro uzkodu priekšteči bija panēta zivs ar kartupeļiem, sendviči un Kornvolas pīrāgi. Mūsdienu britu virtuve ir radoša un daudzveidīga. Tradicionāli ēdieni ir liellopu, jēra un medījumu gaļa. Lielbritānija ir sala, tāpēc britu ēdienkartē jau kopš senlaikiem ir zivis un vēžveidīgie.
Angļu brokastis sastāv no cepta šķiņķa un olām, sēnēm, desiņas, tomātiem, apceptas maizītes, asinsdesas un pupiņām. Savukārt zemnieka brokastis (angļu: ploughman's lunch) pasniedz daudzos krogos. Tās sastāv no maizes, siera (bieži - Čedaras siers) un marinētiem dārzeņiem un tiek greznotas ar salātiem. Siera vietā var arī būt šķiņķis vai pastēte.
Sierus bieži pasniedz pusdienu vai vakariņu noslēgumā. Katram novadam ir raksturīgi savi Čedaras siera paveidi. Arvien iecienītāki kļūst sieri ar zilā pelējuma dzīsliņām, piemēram, Stiltonas siers.
Modernās mākslas muzejs
Modernās mākslas muzejs var būt:
Apvienotā Karaliste
Tējas laiks
Pēcpusdienu tēja (ap 16.00) ir tradicionāla britu maltīte, ko mēdz ieturēt gan tējnīcās, gan lepnās viesnīcās. Parasti tiek pasniegta Indijas vai Ceilonas tēja, ko var dzert ar pienu un cukuru, bet tā var būt arī smaržīga Ķīnas vai augļu tēja ar citronu vai bez tā. Vispirms ēd nelielus, rūpīgi sagrieztus sendvičus, ko tradicionāli pilda ar gurķu šķēlītēm. Tiem var sekot kviešu vai miežu plāceņi ar džemu un saldo krējumu, kas īpaši iecienīti Anglijas rietumdaļā. Pie tējas var ēst arī grauzdētas maizītes ar sviestu, gabaliņu augļu kūkas vai biskvīta ar džemu, šokolādes eklērus vai kādu novada gardumu, piemēram, skotu smilšu cepumus.
Auseklis (laikraksts)
Auseklis bija trešais regulāri iznākošais vispārējs un katoļu Latgales laikraksts latgaliešu valodā, kas radās pirmās nacionālās atmodas Latgalē sākumposmā 1906. gadā. Avīzes pirmais numurs nāca klajā 1906. gada 17. martā. To izdeva Pēterburgā. Laikraksta redaktors bija Francis Trasuns. „Auseklis” iznāca vienu reizi nedēļā, tā apjoms bija 4 lappuses.
Laikraksta rašanās
Franča Trasuna piekritēju garīdznieku grupa izlēma, ka nepieciešams jauns laikraksts ar katolisku ievirzi un politiku, atbilstošu Trasuna piekritējiem pirms Krievijas I Domes vēlēšanām. Šī iecere realizējās 1906. gada 17. martā, kad tika izdots jaunās avīzes „Auseklis” pirmais numurs. Šajā laikā latgaliešiem bija pieejami trīs laikraksti – „Gaisma”, „Sākla” un „Auseklis”.
Laikraksta mērķi un mērķauditorija
Avīzes mērķauditorija bija līdzīga kā līdz šim iznākušiem laikrakstiem - vienkārši ļaudis jeb zemnieki, muižu kalpi, fabriku strādnieki, kuriem laikraksts solīja kļūt par to interešu aizstāvi, publicēt par tautas grūto dzīvi un dot zināšanas viņu apstākļu uzlabošanai. „Auseklis” aptvēra plašāku lasītāju reģionu, nekā „Gaisma” un „Sākla”. Laikraksts „Auseklis” informēja par mērķiem, kas nebija kopumā atšķirīgi no „Gaismas” un „Sāklas” mērķiem. Avīze solīja gādāt par ticību un tikumību, kā arī gādāt par laicīgām vajadzībām – zemi un saimniekošanu, skolām un izglītību, savas valodas kopšanu un godā turēšanu, kā arī turēšanos pie savas tautības.
Laikraksta darbība
Avīze „Auseklis” bija konservatīvi reliģisks laikraksts ar samērā sausu un pasmagu valodu. Līdzīgi "Gaismai" tā bija tautiska un politiska. Izstrādāta avīze bija labi un pēc satura tā bija salīdzinoši līdzīga savām priekšgājējām – „Gaismai” un „Sāklai’, apskatot kā garīgas, tā arī laicīgas tēmas. Tēmās par zemi, pretēji „Gaismā” paustiem viedokļiem, „Auseklis” neatzina piespiestu zemes atsavināšanu, kaut arī tas tiktu veikts pret samaksu, lai vēlāk to pārdotu zemniekiem, pamatojot to ar privāta īpašuma aizskaršanu. Daiļliteratūras avīzē bija maz, tā vietā daudz rakstu tika veltīti pirmo Kristum ticīgo dzīves aprakstiem un leģendām. Oriģināldarbi publicēti netika. Tika publicēti raksti par cīņu par tautas tiesībām, sevišķi skolu un valodas jomā un dažādi citi politiski raksti.
Laikrakstu, atšķirībā no citām pieminētajām avīzēm, subsidēja tautiski domājoši Latgales garīdznieki, Trasūna politikas piekritēji. „Auseklis” tika izdots pusotru gadu, vienlaicīgi radīdams Franča Trasuna platformu Krievijas I domes laikā.
Laikraksta norieta laiks
Laikraksta popularitāte pakāpeniski kritās, jo daudzi zemnieki avīzi nelasīja tās grūtās valodas dēļ un bieži vien politiskā virziena dēļ, kas zemniekiem nebija atbilstošs. Atlaižot Krievijas I Domi, apsīka politiskie uzdevumi. Šajā laikā avīze „Gaisma” likvidējās, tajā pašā laikā tās līdzstrādnieki nepārgāja strādāt uz „Ausekli”, bet „Auseklim” tāpat kā pārējām līdz šim izdotām avīzēm galvenokārt bija jāiztiek no redaktora pūlēm. Šis apstāklis redaktoram Trasunam izrādījās par smagu un 1907. gada septembrī „Ausekli” pārstāja izdot. 20. septembrī izdeva pēdējo 35. numuru.
Liepājas Svētās Trīsvienības katedrāle
Liepājas Svētās Trīsvienības katedrāle ir kultūrvēsturiska celtne un luterāņu baznīca Lielajā ielā 9 Liepājā. Dievnama iekšējā un ārējā arhitektūra veidota vēlīnā baroka stilā ar klasicisma iezīmēm. Katedrāles interjeru raksturo rokoko stilam raksturīgā greznība un piesātinātība. Katedrāles iekšpusē vērojama 13 metrus augsts altāris, biktssols, kancele, otrā stāvā atrodas Kurzemes hercogu loža. Šie rokoko stilā veidotie objekti ievērojami ar saviem kokgriezumiem un apzeltījumiem. Sv. Trīsvienības katedrāle ir īpaši ievērojama ar tās ērģelēm.
Dievnama iekštelpu kopējā platība ir 12 100 kubikmetri. Draudze atrodas Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas Grobiņas prāvesta iecirknī. Grobiņas iecirkņa prāvests ir Ainārs Jaunskalže. Mūsdienās Sv. Trīsvienības katedrālē ik dienu tiek noturēti dievkalpojumi. Pašreizējo draudzi vada Svētās Trīsvienības katedrāles dekāns Pēteris Kalks.
Katedrālē ir uzstādīta piemiņas plāksne somu jēgeriem, kas, dienot Vācijas impērijas sastāvā, 1918. gadā šeit zvērēja uzticību Somijas likumīgajai valdībai un pēc tam piedalījās Somijas pilsoņu karā.
Apmeklētajiem ir iespējams uzkāpt baznīcas tornī, no kura paveras skats uz pilsētas panorāmu.
Patlaban tās ir vislielākās nepārbūvētās mehāniskās ērģeles pasaulē ar vairāk nekā 7000 stabulēm un 131 reģistru, vienīgās, kurās vēl skan Heinriha Andreasa Konciusa izgatavotās stabules.
Vēsture
Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā 1741. gadā birģermeistars Šmits ierosināja Liepājā celt jaunu baznīcu. 1742. gadā Lielajā ielā no Pētera Mellera nopirka zemes gabalu, 8. martā no Kēnigsbergas ieradās mūrniekmeistars Johans Kristofs Dorns. Ēkas pamatakmeni ielika 1742. gada 19. jūlijā, 1746. gada pavasarī baznīcai uzlika pagaidu jumtu, 1747. gadā izmūrēja velves un 1750. gadā visi mūra darbi bija pabeigti. 1753. gadā jumtu apsedza ar Zviedrijas kapara plāksnēm. J. H. Joahims iebūvēja 36 reģistru ērģeles. Liepājas Svētās Trīsvienības katedrāli iesvētīja 1758. gada 5. decembrī, kaut tornim trūka divu augšējo stāvu un zeltīta bija tikai kancele. Būvdarbus vadīja Dorna palīgs Johans Mihaels Frēlihs. Kokgriezumu tēlnieku vārdi, kas darinājuši iekštelpas, nav zināmi, izņemot vienu — Jozefu Slavičeku, kurš darinājis kokgriezumus arī citām Kurzemes baznīcām. 1772. gadā sāka apzeltīt baznīcas iekārtu, bet apdares darbus pabeidza līdz 1775. gadam. 1779. gada 26. augustā ērģeļu būvētājs Heinrihs Andreass Konciuss nodeva ērģeles ar 38 reģistriem.
No 1865. līdz 1866. gadam notika pirmā nozīmīgākā ēkas pārbūve pēc Oto Dīces projekta. Atbilstoši sākotnējam projektam tornim uzbūvēja divus augšējos stāvus, tas kļuva par gandrīz 55 metriem augstāks un tornī 1906. gadā uzstādīja baznīcas pulksteni. Tika izmainīts baznīcas iekārtas izvietojums, nojauktas atsevišķas sānu luktas, likvidēja sakristeju aiz altāra un piebūvēja jaunu sakristeju, izveidoja apkuri un ar cementa javu apmeta fasādes. 1885. gadā Štetīnas ērģeļu meistars B. Grīnebergs palielināja ērģeles līdz 131 reģistram, padarot tās par lielākajām pasaulē. 20. gadsimta sākumā ierīkoja tvaika centrālo apkuri un izveidoja elektrisko apgaismojumu.
2008. gadā pēc Koksnes ķīmijas institūta speciālistu apsekojuma Liepājas Sv. Trīsvienības katedrālē konstatēja ķirmjus, kas apdraudēja dievnama kultūrvēsturisko interjeru tai skaitā altāri, ērģeles, solus, kokgriezumus. Tāpēc ķirmjus iznīcināja ar gāzēšanas palīdzību.
Katedrāles ērģeles
Liepājas Sv. Trīsvienības katedrāles iespaidīgākais darinājums ir ērģeles, kurām ir 131 reģistrs, 4 manuāļi un vairāk nekā 7000 stabuļu. Tās būvētas 1758. gadā, un 2008. gadā tās nosvinēja savu 250 gadu jubileju.
Sākotnēji ērģeļu būvētājs Joahims izgatavoja 36 reģistru ērģeles ar zvanu spēli, drīz pēc tam tika pasūtītas jaunas ērģeles un 1774. gada 18. jūnijā Trīsvienības kases grāmatās atrodams ieraksts par 1600 florīnu izmaksu vienam no tā laika labākajiem ērģeļu būvētājiem Henriham Andreasam Konciusam. 1885. gadā ērģeles tika papildinātas līdz 131 reģistram. Šajā laikā Sv. Trīsvienības baznīcas ērģeles kļūst par lielākajām ērģelēm pasaulē. Tās šo titulu saglabā līdz 1912. gadam, kad tās pārspēj Hamburgas ērģeles Vācijā. Kopš 1912. gada tās ir pasaulē lielākās vēsturiskās mehāniskās ērģeles, kuras saglabājušās savā sākotnējā izskatā un nav pārbūvētas.
Katedrālē regulāri notiek ērģeļmūzikas koncerti, bet par tradīciju ir kļuvis starptautiskais Ērģeļmūzikas festivāls, kas notiek ik gadu septembrī.
2008. gadā Liepājas pašvaldība nolēma ierosināt Sv. Trīsvienības katedrāles ērģeles iekļaut UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Jekaterina Čekele
Jekaterina Čekele (dzimusi Ventspilī) ir Latvijas vieglatlēte, sprintere. Kopā ar Ievu Zundu, Marlēnu Reimani un Sandru Krūmu startēja 2010. gada Eiropas čempionātā vieglatlētikā 4x100 m stafetē, kurā Latvijas komanda ieņēma 16. vietu 18 komandu konkurencē.
Sindi (Igaunija)
Sindi ir pilsēta Pērnavas apriņķī, Igaunijā, Pērnavas upes kreisajā krastā. Pēc 2010. gada datiem tajā bija 3979 iedzīvotāji. Tā atrodas 14 kilometrus uz austrumiem no apriņķa administratīvā centra — Pērnavas.
Inga Abitova
Inga Abitova (ru; dzimusi 1982. gada 6. martā Samarā, Krievijā) ir krievu garo distanču skrējēja. Viņa kļuva par 2006. gada Eiropas čempioni 10000 m distancē finišu sasniedzot ar rezultātu 30:31,42 minūtes, kurš kļuva arī par viņas personīgo rekordu. 2005. gadā Abitova uzvarēja Belgradas maratonā.
Centra rajons (Rīga)
Centra rajons ir viens no sešiem Rīgas pilsētas administratīvajiem rajoniem. Centra rajona platība ir 3 km2, bet iedzīvotāju skaits bija 25 128 (vismazākais Rīgā).
Centra rajona robežas ir Daugava (Vanšu tilta trase), Krišjāņa Valdemāra iela, Elizabetes iela, Brīvības iela, dzelzceļš, Aleksandra Čaka iela, Marijas iela, 13. janvāra iela, Daugava (iedomāta līnija pa upes vidu no Dzelzceļa tilta līdz Vanšu tiltam).
Vēsture
Centra rajonu no Rīgas centra un Vidzemes priekšpilsētas daļas izveidoja drīz pēc Latvijas okupācijas 1941. gada janvārī kā Kirova rajonu. 1947. gada 8. oktobrī no Kirova rajona atdalīja Molotova rajonu. 1962. gadā Kirova rajonam pievienoja daļu no Maskavas rajona.
Jolanta Dukure
Jolanta Dukure (dzimusi Valmierā) ir bijusī latviešu vieglatlēte, soļotāja. Viņas personīgais rekords 20 kilometru soļojumā ir 1:31,02, kas ir arī valsts rekords, to viņa sasniedza 2006. gada Eiropas čempionātā, kur ierindojās augstajā 9. vietā. Viņa piedalījās arī 2007. gada Pasaules čempionātā, kurā nefinišēja, un 2008. gada Pekinas Olimpiskajās spēlēs.
Berģi (Garkalnes pagasts)
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Viljams Gibsons
Viljams Gibsons var būt:
Libērija
Libērija (en, IPA: ), oficiāli Libērijas Republika (Republic of Liberia), ir valsts Āfrikas rietumos, pie Atlantijas okeāna, kas apskalo valsts rietumdaļu. Ziemeļos Libērija robežojas ar Sjerraleoni, Gvineju, bet austrumos ar Kotdivuāru. Libērijas galvaspilsēta ir Monrovija, kurā dzīvo aptuveni pusmiljons no nedaudz vairāk kā 3 miljoniem valsts iedzīvotāju.
Valsts ir ļoti bagāta ar derīgajiem izrakteņiem: dzelzsrūdu, zeltu un dimantiem, kā arī tropiskajiem kokmateriāliem.
Vēsture
Libērija vienmēr kopš oficiālās pasludināšanas 1847. gadā bijusi neatkarīga republika. Valsti dibinājuši ASV atbrīvotie vergi, kuri izlēmuši repatriēties uz Āfriku.
ASV tika izveidota pat īpaša sabiedriskā organizācija, kas vāca naudu vergu atbrīvošanai un repatriācijai. Tika atrastas teritorijas, uz kurām vismaz oficiāli neviena Eiropas koloniālvalsts nebija pieteikusi savas kolonizatoru pretenzijas, un tieši tur 19. gadsimta sākumā ieradās pirmie kuģi ar melnādainajiem amerikāņiem. Attiecīgi, Libērijas valsts iekārta ir gandrīz precīza ASV valsts iekārtas kopija — arī Libērijā ir spēcīgs prezidents, kas vada valdību (premjera amats nepastāv), parlaments ir sadalīts Senātā un Pārstāvju palātā.
20. gadsimts
Bijušo vergu pēcteču valdīšanu 1980. gadā izbeidza vecākais seržants Semjuels Do no krahnu cilts, kurš kopā ar grupu krahnu kareivju ielauzās toreizējā prezidenta Viljama Tolberta mājā un viņu nogalināja. Tuvāko dienu laikā apvērsuma organizatori apcietināja un nogalināja arī lielāko daļu valdības locekļu un augstāko ierēdņu. Valsts pārvaldei Do izveidoja padomi ar 14 virsniekiem un sevi priekšgalā. Daļa sabiedrības viņa nākšanu pie varas uztvēra kā vienlīdzības sākumu, jo Do bija "īsts" vietējais. Pavisam drīz Do režīms atcēla konstitūciju, slēdza presi, likvidēja nevalstiskās organizācijas un ieviesa sistēmu, kurā valsts eliti veidoja tikai krahnu piederīgie. 1984. gadā Do pieņēma jaunu konstitūciju un noorganizēja vēlēšanas, kurās tika ievēlēts par valsts prezidentu. 1985. gadā gio etniskās grupas pārstāvis Tomass Kvivonkpa veica nesekmīgu valsts apvērsuma mēģinājumu, pēc kura Do režīms sāka izrēķināties ar gio un mano etnisko grupu pārstāvjiem.
1989. gada Ziemassvētkos no dumpinieku bāzes pierobežā Libērijā iebruka pirms tam uz ASV aizbēgušais bijušo vergu pēctecis Čārlzs Teilors ar 100 vīru grupu, iesākot pilsoņu karu (1989.—1996.). Teilora vadītajai labējai Nacionāli patriotiskajai frontei (NPF) pievienojās gio un mano etnisko grupu pārstāvji un citi režīma pretinieki. NPF strauji guva uzvaras — pusgada laikā nemiernieki jau kontrolēja pusi valsts teritorijas un 1992. gadā aplenca galvaspilsētu. 1990. gada septembrī Prinsa Džonsona (kurš bija atšķēlies no Teilora NPF) vadītie kaujinieki sagūstīja un nogalināja prezidentu Semjuelu Do un ieņēma galvaspilsētu. Do atbalstītāji (Libērijas apvienotā atbrīvošanās kustība demokrātijai — LAAKD) aizbēga uz Gvineju un Sjerraleoni, kur izveidoja divas karojošas frakcijas — Rūzvelta Džonsona un Alhadži Kromas vadībā. Tikmēr pašā Libērijā par varu jau cīnījās vismaz septiņi dažādi grupējumi. 1990. gada novembrī starp karojošajām pusēm (izņemot Teilora NPF) tika noslēgta vienošanās par pagaidu valdības izveidi ar Amosu Sojeru priekšgalā, taču drīz cīņas atsākās un Sojera valdības kontrolē atradās tikai galvaspilsēta, ko apsargāja Rietmāfrikas valstu ekonomiskās kopienas monitoringa grupas bruņotie spēki. Karojošo grupējumu mērķis bija ekonomisko resursu sagrābšana — tropiskie kokmateriāli, dzelzsrūda, zelts un jo īpaši dimanti. Teilora NPF pirmā ieņēma stratēģiski svarīgākos dimantu ieguves rajonus Lofas apgabalā un kalnos, mazāk ienesīgo piekrasti atstāja citu grupējumu kontrolē. Teilors izveidoja mākslīgu nemiernieku grupējumu RUF, kas 1992. gadā iebruka kaimiņvalstī Sjerraleonē un ātri vien sagrāba visas dimantu atradnes.
1995. gada augustā tika noslēgts pamiers, kas gan drīz tika pārkāpts. 1996. gada augustā tika noslēgts jauns pamiers un 1997. gadā tika sarīkotas vēlēšanas, kurās par valsts prezidentu ievēlēja Čārlzu Teiloru.
2000. gadi
2005. gada vēlēšanās uzvarēja Hārvarda Universitātes ekonomiste Elēna Džonsone Sirlīfa, atstājot aiz sevis Libērijas futbola izlases treneri un bijušo pasaules gada labāko futbolistu Džordžu Veā. Sērlifa tika atkārtoti ievēlēta 2011. gadā. 2017. gada vēlēšanās viņa vairs nevarēja kanditēt. Tajās uzvarēja viņas 2005. gada vēlēšanu pretinieks Džordžs Veā.
Organizācija Global Witness nāca klajā ar iniciatīvu, kas tagad pazīstama kā Kimberlijas process, un ko ratificējusi lielākā daļa pasaules valstu. Saskaņā ar šo procesu katram dimantam jāvar uzrādīt sertifikāts par tā likumīgu izcelsmi — bez tā dimantus teorētiski vairs nav iespējams pārdot. Tas dažu gadu laikā asiņaino dimantu īpatsvaru pasaules tirgū samazināja četrkārtīgi. Global Witness tika izvirzīta Nobela miera prēmijai.
2012. gada maijā īpašā ANO tiesa Hāgā notiesāja Čārlzu Teiloru ar 50 gadiem cietumsoda par Sjerraleonē pastrādātajiem noziegumiem.
Ekonomika
Libērijas ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 24,6% no IKP, šis rādītājs bija sestais augstākais no visām valstīm.
Iedzīvotāji
Pēc 2008. gada tautas skaitīšanas datiem Libērijā dzīvoja 3 476 608 iedzīvotāji. 85,5% iedzīvotāju bija kristieši, 12,2% — musulmaņi (galvenokārt mandingu un vai etnisko grupu pārstāvji).
Libēriju apdzīvo 16 dažādas etniskās grupas. Lielākā no tām ir kpeli. 2,5% iedzīvotāju ir amerikolibērieši (Amerikas brīvlaisto vergu pēcteči).
Als Kapone
Alfonss "Als" Gabriels Kapone (Alphonse "Al" Gabriel Capone, — ) bija itāļu izcelsmes ASV gangsteris, kurš "Sausā likuma" laikā izveidoja noziedzīgu sindikātu, kas nodarbojās ar reketu, kontrabandu, tobrīd aizliegtā alkohola tirgošanu, sutenerismu un citiem noziedzīgiem nodarījumiem. Kapone bija Čikāgas organizētās noziedzības galva. Pazīstams arī ar iesauku Rētainais (Scarface), jo no kāda kautiņa jaunībā viņa sejā bija palikusi plaša rēta.
Dzīvesgājums
Als Kapone dzimis itāļu emigrantu ģimenē Ņujorkā, Bruklinas rajonā. Jau no 14 gadu vecuma, kad tika izslēgts no skolas, iesaistījies bandu aktivitātēs. Pēc pilngadības sasniegšanas viņš devās uz Čikāgu, kur "Sausā likuma" periodā nodarbojās ar alkohola pārvadāšanu un izplatīšanu. Paralēli Kapone iesaistījās arī citās noziedzības sfērās, piemēram, sutenerismā, politiķu uzpirkšanā. Čikāgā izveidojās viņam pakļauts organizētās noziedzības sindikāts, kas bija saistīts ar organizētās noziedzības grupām visā valstī. Lai arī Kaponem nebija legālas profesijas, tomēr drīz vien viņš kļuva par sabiedrībā plaši pazīstamu personu. Viņš centās radīt sev "mūsdienu Robina Huda" tēlu, piedaloties dažādos labdarības pasākumos. 20. gados Kapones sindikāta štābs atradās Leksingtonas viesnīcā Čikāgas centrā. Kapones vadītajā sindikātā darbojās galvenokārt itāļu izcelsmes gangsteri, bet viņa lielākie konkurenti, t.s. Ziemeļu banda (North Side gang) pamatā veidojās no īru izcelsmes gangsteriem. Pēc vairākiem pret viņu vērstiem atentātiem Kapone iegādājās īpašu kadiljaku ar ložu drošiem stikliem.