cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Austrumu kiangs
Austrumu kiangi nosacīti tiek uzskatīti par grupu, kurai ir visdrošākās izdzīvošanas iespējas, jo pasaules zoodārzos mitinās tieši austrumu kiangi. Ir zināms, ka pasaules zoodārzos mīt apmēram 74 austrumu kiangi. Domājams, ka Ķīnas zoodārzā mīt vēl 4 kiangi, bet dati nav pārbaudāmi, toties Indijas zoodārzos nav neviena kianga. Rīgas zoodārzā ir viena no lielākājām austrumu kiangu saimēm pasaulē. Par austrumu kiangu populāciju savvaļā ir ļoti ierobežota informācija, jo austrumu kiangs savvaļā dzīvo tikai Ķīnas teritorijā. To skaits varētu būt apmēram 10 000—30 000 kiangu, kas mitinās Arjin Kalnu dabas rezervātā. Ķīnā
Champ Car
Champ Car World Series (bieži saīsina kā CCWS vai Champ Car) bija ASV atklāto riteņu autosacīkšu čempionāts, kas norisinājās no 1979. gada. Sākotnēji sacīkšu nosaukums bija Championship Auto Racing Teams (CART). 2003. gadā tās bankrotēja un tika pārpirktas, vēlāk pārdēvētas par Champ Car World Series. čempionāts apvienojās ar konkurentu sacīkstēm Indy Racing League (tagad INDYCAR), kuras no CART bija atdalījušās 1996. gadā. 2008. gadā CCWS tika likvidēts.
Zeļļu iela (Rīga)
Zeļļu iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Āgenskalna apkaimē. Zeļļu iela sākas krustojumā ar Bāriņu ielu un beidzas pie agrākajām Latvijas Universitātes Fizikas un Matemātikas fakultātes ēkām. Posmā no Bāriņu un Mazās Nometņu ielas krustojuma līdz Eduarda Smiļģa ielai Zeļļu iela ir vienvirziena iela, pa to var braukt Eduarda Smiļģa ielas virzienā. Ielas kopējais garums sasniedz 410 metrus. Ielā pārsvarā mazstāvu koka apbūve.
Ielas raksturojums
Zeļļu iela ir 410 metrus gara iela Āgenskalna apkaimes centrā. Tā sākas krustojumā ar Bāriņu ielu (dažus metrus tālāk Bāriņu iela arī savienojas ar Mazo Nometņu ielu) un virzās austrumu virzienā. Zeļļu iela tās sākumā (līdz Eduarda Smiļģa ielai) ir bruģēta vienvirziena ieliņa, tālākajā posmā aiz Eduarda Smiļģa ielas to klāj asfaltbetona segums. Zeļļu iela Friča Brīvzemnieka pamatskolas tuvumā krustojas ar Eduarda Smiļģa ielu.
Vēsture
Iela iekļauta Rīgas ielu sarakstā kopš 1860. gadiem ar nosaukumu Zeļļu iela (Gesellen Strasse). Sākotnēji iela ietvēra arī daļu vēlākās Hermaņa ielas līdz Lielajai Altonavas (tag. Ojāra Vācieša) ielai. Kopš 1890. gadiem kā iela tikai posmā no Mazās Nometņu ielas līdz pilsētas bāriņu nama gruntsgabalam bijušā Bērentu nama (Villa Baerent) vietā, pēc Hermaņa ielas gruntsgabalu parcelācijas Zeļļu ielas savienojums ar Hermaņa ielu likvidēts. Līdz 1930. gadu vidum ielas gruntsgabalu numerācija nepāra nr. pusē turpināja Hermaņa ielas (agrākā Zeļļu ielas posma) gruntsgabalu numerāciju. Līdz 1940. gadam apbūve un oficiāla numerācija bija 16 gruntsgabalos.
1930. gados šajā ielā atradās vairākas amatnieku darbnīcas, M. Simanoviča adītava (nr. 5), frizētava (nr. 3), divi pārtikas preču veikali (nr. 5, 13).
Zeļļu ielā 4 atrodas 1910.-1911. gadā pēc arhitekta Reinholda Šmēlinga projekta celtā skolas ēka. Līdz Pirmajam pasaules karam tur izvietojās Apvienotā pilsētas elementārskola, 1920. gados un 1930. gadu sākumā ēkā darbojās Rīgas II valsts vidusskola (reālģimnāzija) un Rīgas pilsētas 16. latviešu pamatskola (1924. gadā 762 audzēkņi), 1930. gadu beigās skolas nosaukums bija Friča Brīvzemnieka latviešu pamatskola. Ēkā izvietojās arī 1. papildu skola (atklāta 1921. gadā), vēlāk 1. Rīgas pilsētas tehniskā strādnieku skola un 3. vakara pamatskola. 1920. gadu beigās un 1930. gados skolas ēkā darbojās pilsētas 2. publiskā bibliotēka. Pēc Otrā pasaules kara ēkā atradās Rīgas 26. krievu vidusskola, mūsdienās — Friča Brīvzemnieka pamatskola.
Ielu savienojumi
Zeļļu iela ir savienota ar šādām ielām:
Aizsardzības ekonomika
Aizsardzības ekonomika ir ekonomikas teorijas nozare, kuras pamatā ir ekonomiskās analīzes izmantošana nacionālās aizsardzības problēmu risināšanā. Tā pēta dažādu alternatīvu izvēles mehānismus, lai sasniegtu specifiskus mērķus. No tiem vissvarīgākais ir valsts drošības nodrošinājums, veidojot militāro spēku un saglabājot to nepieciešamajā līmenī.
Aizsardzības ekonomikas līmeņi
Makroekonomiskajā līmenī aizsardzības ekonomika aplūko valsts aizsardzības budžeta veidošanos un aizsardzības sektora rādītāju pieauguma ietekmi uz tautsaimniecību.
Mikroekonomiskajā līmenī aizsardzības ekonomika aplūko aizsardzības industrijas funkcionēšanas likumsakarības.
Aizsardzības pieprasījums
Resursu (tai skaitā arī cilvēkkapitāla) pārdale aizsardzībai ir saistīta ar aizsardzības pieprasījumu, kuru var izteikt gaidāmos rezultātos: aizsardzība no ārējas agresijas, iekšējā drošība un miera uzturēšana. Šo rezultātu novērtēšana nosaka resursu pārdales veidu, kā arī attiecību starp aizsardzībai vai civilam sektoram novirzītiem resursiem.
Aizsardzības pieprasījumu noteikšana
Aizsardzības pieprasījumu ietekmē draudu līmenis valstij. Pastāvot militāra rakstura draudiem, valsts aizsardzības pieprasījums palielinās, bet miera laikā tas samazinās.
Aizsardzības pieprasījumu noteicošie faktori
Aizsardzības pieprasījumu nosaka šādi galvenie faktori:
Lai noteiktu efektīvu aizsardzības pieprasījumu, bez lieku resursu patērēšanas nepieciešama visu ietekmējošo faktoru dziļa analīze.
Administratīvā regulēšana
Administratīvajai izsardzības ekonomikas procesu regulēšanai ir direktīvs raksturs un tūlītēja iedarbība uz aizsardzības ekonomikas procesiem. Šīs metodes iekļauj sevī ikgadēju, vidēja un ilgtermiņa plānošanu, kā arī dažādus administratīva un tiesiska rakstura pasākumus.
Ekonomiskā regulēšana
Ekonomiskā izsardzības ekonomikas procesu regulēšana (ieskaitot finanšu ietekmes līdzekļus) ir balstīta uz stimulējošiem pasākumiem, kuri tiek lietoti, lai veicinātu materiālo ieinteresētību un atbildību. Šīs metodes tiek izmantotas, lai organizētu, uzturētu un attīstītu efektīvu militāro ražošanu miera laikā, kā arī garantētu mobilizācijas gatavību un ekonomikas pārorientēšanu militārā konflikta gadījumā. Vislabākos rezultātus aizsardzības ekonomikas regulēšanā var sasniegt, saprātīgi kombinējot administratīvās un ekonomiskās metodes.
Aizsardzības politikas veidošanas ekonomiskie principi
Lai izvairītos no nenoteiktības lēmumu pieņemšanas procesā un palielinātu aizsardzības politikas efektivitāti, nepieciešami skaidri formulēti principi. Tie ir galaprodukta princips, aizvietojamības princips un konkurences princips.
Galaprodukta princips
Valsts aizsardzības galaprodukts ir drošība, kā arī reaģēšana uz krīzēm, miera uzturēšana un humanitārā palīdzība. Tomēr, aizsardzības politika parasti ir vērsta uz lidmašīnu, tanku, karakuģu un kājnieku vienību skaitu. Tie ir valsts aizsardzības galaprodukta izejmateriāli. Galaprodukta principa kontekstā aizsardzības politikas pamatjautājumi ir:
Aizvietojamības princips
Aizvietojamības princips identificē valsts drošības sasniegšanas alternatīvās metodes ar dažādām izmaksu vērtībām. Šajā kontekstā valdībai ir jāmeklē zemāko izmaksu risinājums, veidojot valsts aizsardzības politiku. Daži no šiem risinājumiem var būtiski ietekmēt bruņoto spēku struktūru un veicamos uzdevumus. Iespējamie aizvietojamības principa piemēri var būt:
a) regulāro spēku aizstāšana ar rezerves spēkiem;
b) tanku un tuva atbalsta lidmašīnu aizstāšana ar uzbrukuma helikopteriem;
c) avio-nesējos bāzēto lidmašīnu aizstāšana ar mīnu kuģiem, kuri ir apbruņoti ar zenītraķetēm;
d) pilotējamo iznīcinātāju aizstāšana ar vadāmām raķetēm un bezpilota lidmašīnām.
Konkurences princips
Šajā kontekstā konkurence ir efektivitātes sasniegšanas līdzeklis. To lieto, veicot ekipējuma iepirkumus un izmantojot ārpakalpojumus no privātā sektora uzņēmumiem.
Jānis Miņins
Jānis Miņins (dzimis Kuldīgā) ir bijušais latviešu bobslejists — pilots, kurš nodarbojās ar šo sporta veidu kopš 1999. gada. 2008. gada Eiropas čempions četriniekos, kā arī 2009. gada Pasaules čempionāta bronzas medaļas ieguvējs. 2011. gadā izslēgts no Latvijas izlases.
Sportista karjera
1999. gadā pievērsies bobslejam. Pasaules kausa posmos viņš startē kopš 2003. gada. Līdz tam piedalījās Eiropas kausā un dažādos junioru čempionātos. Pasaules junioru čempionātā 2003. gadā Sanktmoricā J. Miņina pilotētā ekipāža izcīnīja bronzas medaļu, bet 2004. gadā Kortīnā viņi izcīnīja zelta medaļas gan divnieku, gan četrinieku ekipāžām. Ar saviem rezultātiem J. Miņins izcīnīja iespēju 2003.—2004. gada sezonā Latvijai pieteikt trīs ekipāžas katrā sacīkstē, tomēr šī iespēja netika izmantota, jo domstarpību dēļ ar Latvijas bobsleja federāciju savu karjeru togad beidza tobrīdējais izlases līderis Sandis Prūsis un Latvijā vairs nebija trīs tik augsta līmeņa pilotu.
Lai gan sākotnēji J. Miņins bija Latvijas otrās ekipāžas vadītājs, samērā drīz viņš izkonkurēja Gati Gūtu (beidza karjeru 2006. gadā pēc olimpiskajām spēlēm). 2006.—2007. gada sezonas četrinieku kopvērtējumā J. Miņins izcīnīja 4. vietu. 2008. gadā viņa vadītā ekipāža izcīnīja Eiropas čempiona titulu četriniekos, pie tam tā reizē bija arī J. Miņina pirmā uzvara Pasaules kausa posmā. Pēc nedēļas, Sanktmoricas trasē, viņš izcīnīja savu otro uzvaru pēc kārtas un sezonas noslēgumā ieņēma 3. vietu kopvērtējumā. Togad latviešu bobslejists laboja arī savu personīgo rekordu divnieku kopvērtējumā Pasaules kausā. 2008.—2009. un 2009.—2010. gada Pasaules kausa kopvērtējumā J. Miņins izcīnīja vēl augstāku vietu, paliekot otrais četrinieku ieskaitē.
Pasaules čempionātos J. Miņins piedalās kopš 2004. gada. Četriniekos viņa labākais rezultāts ir bronzas medaļa 2009. gadā, bet divniekos — 7. vieta (2008. gadā). J. Miņins piedalījās 2006. gada Turīnas olimpiskajās spēlēs, izcīnot 6. vietu divniekos un 10. vietu četriniekos. J. Miņins ir arī pieckārtējs Latvijas čempions (2003, 2005, 2006, 2007, 2008).
Pirms 2010. gada Vankūveras olimpisko spēļu sākuma J. Miņins pavadīja vairākas dienas slimnīcā Kalgari, bet jau Vankūverā viņam tika veikta apendicīta operācija. Pirmajā dienā pēc operācijas J. Miņins bija kritiskā stāvoklī, tomēr stāvoklis stabilizējās. Operācijas dēļ viņš izlaida divnieku sacensības, bet stūmēju traumu dēļ — arī četrinieku sacensības.
Latvijas bobsleja federācija izlēma izlaist 2010.—2011. Pasaules kausa sezonas pirmos posmus Ziemeļamerikā, lai vairāk pievērstu uzmanību junioru komandas attīstībai, tā vietā startējot Eiropas kausa posmos, ko J. Miņins medijos nodēvēja par "sētas mačiem" un neatbilstošu pirmās ekipāžas līmenim. Viņš arī izlēma nedoties uz pēdējo izlases grafikā paredzēto Eiropas kausa posmu Altenbergā, lai labāk sagatavotos atlikušajiem pasaules kausa posmiem. Visbeidzot, 2011. gada 6. janvārī konflikts starp J. Miņinu un izlases treneri S. Prūsi nobrieda tiktāl, ka Latvijas bobsleja federācija izlēma izslēgt J. Miņinu no Latvijas komandas. J. Miņins vēlējās iegūt brīvlaišanas vēstuli no LBF, lai varētu pārstāvēt citu valsti (neoficiāli tikusi minēta Slovākija), tomēr tāda viņam netika dota.
Privātā dzīve
J. Miņins ir dzimis Kuldīgā. apprecējies ar Jeļenu Burcevu; viņiem ir meita. 2013. gadā šķīries no sievas.
CART
CART var būt:
Mikroekonomika
Mikroekonomika (burtiski "mazā ekonomika") ir ekonomikas zinātnes joma, kas pēta atsevišķas ekonomiskas vienības - uzņēmumus, patērētāju grupas, tirgus segmentus, tautsaimniecības nozares, u.c.
Tirgus dalībnieki - uzņēmumi, indivīdi vai mājsaimniecības, mikroekonomikas izpratnē vienlaicīgi ir gan produktu un pakalpojumu patērētāji, gan arī to piegādātāji (ražotāji). Attiecības starp šiem tirgus dalībniekiem raksturojas ar attiecību starp tirgus pieprasījumu un piedāvājumu. Tiek pieņemts, ka tirgus ir brīvs, t.i., tajā pastāv brīva pircēju un pārdevēju konkurence. Šādā gadījumā līdzsvars starp pieprasījumu un piedāvājumu zināmā tā apjomā izveidojas pie noteiktas līdzsvara cenas. Detalizētāki tirgus līdzsvaru pēta pieprasījuma piedāvājuma teorija.
Ārējās saites
Mikroekonomikas simulācijas vingrinājumi
Oitas prefektūra
Oitas prefektūra ir viena no Japānas prefektūrām. Tā robežojas ar Fukuokas prefektūru rietumos, Kumamoto un Mijadzaki prefektūrām dienvidos, kā arī ar Japānas iekšējo jūru ziemeļos un austrumos.
Rīgas VEF (1958—1992)
Rīgas VEF bija basketbola klubs, kas pastāvēja no 1958. līdz 1992. gadam.
VEF piedalījās PSRS čempionātā. Tajā labākais sasniegums bija trīsreiz izcīnītā bronza (1960, 1966, 1991).
115 (ierakstu kompānija)
115 (viens viens pieci) ir Latvijas mūzikas izdevējkompānija, ko 2006. gadā dibināja Juris Šteinfelds. Pārsvarā kompānijas izdotā mūzika ir reps.
Mijadzaki prefektūra
Mijadzaki prefektūra ir viena no Japānas prefektūrām. Tā robežojas ar Oitas prefektūru ziemeļos, Kumamoto prefektūru rietumos, Kagosimas prefektūru dienvidos un Kluso okeānu austrumos.
2010. gada NBA drafts
2010. gada NBA drafts notika Ņujorkā, ASV. Kopumā ceremonijā tika izvēlēti 60 spēlētāji.
Team Lotus
Team Lotus bija Formula 1 autosacīkšu komanda. Tā piedalījās no 1958. līdz 1994. gadam.
Piecdesmitie gadi
Brits Kolins Čepmens 1952. gadā izveidoja Lotus Engineering Ltd. Tai bija panākumi Formula 2 klasē. 1958. gadā komanda sāka piedalīties Formula 1 sacensībās.
Dominance sešdesmitajos un septiņdesmitajos
1960. gada Monako GP tika izcīnīta pirmā uzvara. Tiesa gan, neuzvarēja Lotus pilots, bet gan Lotus šasija, kuru lietoja Roba Vokera komandas pilots Stīrlings Moss. Pirmā uzvara Lotus komandai nāca 1961. gada ASV GP, kad laimīgais uzvarētājs bija Iness Airlends. 1963. gadā komanda izcīnīja gan konstruktoru kausu, gan čempiona titulu (Džims Klārks). Tas pats tika atkārtots divus gadus vēlāk. Klārks nomira trīs gadus vēlāk sacīkšu avārijā. Komanda spēja izcīnīt konstruktoru kausu arī bez viņa. Par čempionu kļuva Lotus pilots Greiems Hils. Pēc diviem gadiem Lotus pilots atkal kļuva par čempionu. Šoreiz tas bija Johens Rints. Diemžēl viņš nomira, pirms paspēja garantēt savu titulu, tomēr otrs kandidāts Žakijs Ikss nespēja sadeldēt Rinda pārsvaru. Komanda, kā parasti, izcīnīja arī konstruktoru kausu. Rints kļuva par vienīgo F1 čempionu, kurš par tādu kļuva pēc savas nāves. Pēc diviem gadiem par čempionu atkal kļuva Lotus pilots - šoreiz tas bija Emersons Fitipaldi. Pēc gada komanda izcīnīja otro konstruktoru kausu pēc kārtas, tiesa gan, šoreiz iztika bez čempiona titula. 1978. gadā tika izcīnīts komandas pēdējais konstruktoru kauss un čempiona tituls. Par čempionu kļuva amerikānis Mario Andreti.
Astoņdesmitie gadi
Kopš Andreti titula komanda kļuva aizvien mazāk un mazāk konkurētspējīga. Astoņdesmitajos gados starp komandas pilotiem bija Naidžels Mensels, Airtons Senna un Elio de Andželiss. Šajā dekādē nomira komandas dibinātājs un ilggadējais vadītājs Kolins Čepmens. Komandas vadību pārņēma Pīters Vors.
Andrea Barnjāni
Andrea Barnjāni (it; dzimis Romā, Itālijā) ir itāļu basketbolists, spēlē spēka uzbrucēja un centra pozīcijā, Itālijas basketbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2014) pārstāv NBA klubu Ņujorkas "Knicks".
2006. gada NBA draftā Barnjāni ar kopējo 1. kārtas numuru izraudzījās Toronto "Raptors". "Raptors" sastāvā aizvadīja septiņas sezonas, pēc tam pārgaja uz Ņujorkas "Knicks".
Kopā ar Itālijas izlasi ir divas reizes piedalījies Eiropas čempionātā.
Cianāti
Amonija cianāts ievērojams ar to, ka bija pirmā neorganiskā viela, no kuras tika iegūts organisks savienojums - urīnviela (Frīdrihs Vēlers 1828. gadā).
Neorganiskos cianātus laboratorijā iegūst, sakausējot metālu karbonātus ar urīnvielu.
Cianātiem piemīt tautomērija, jo šķīdumos tie ir līdzsvarā ar izomēriem - izocianātiem:
Cietā stāvoklī pārsvarā ir izocianāta forma.
Tādēļ cianāta jonu bieži mēdz attēlot rezonanses struktūras veidā:
Cianāta jons ir izoelektronisks oglekļa dioksīda molekulai un tam ir tāda pati lineāra forma.
Jonam, kas satur pa vienam skābekļa, oglekļa un slāpekļa atomam, ir iespējami 3 izomēri:
Slapjdeguna pērtiķi
Slapjdeguna pērtiķi (Strepsirrhini) ir viena no divām primātu kārtas apakškārtām. Slapjdegunu pērtiķu apakškārta apvieno gandrīz visus puspērtiķus, izņemot tarsiju dzimtu (Tarsiidae), kas pieder sausdeguna pērtiķu apakškārtai (Haplorrhini). Neskatoties uz nosaukumu, šajā apakškārtā nav nevienas pērtiķu sugas.
Slapjdeguna pērtiķu apakškārtā ir 125 mūsdienās dzīvojošas sugas, no kurām 75% ir lemuri, kas dzīvo Madagaskarā. Pārējās slapjdeguna pērtiķu sugas dzīvo Āfrikas kontinentā un Dienvidaustrumāzijā.
Evolūcija
Slapjdeguna pērtiķu apakškārtā ir 7 mūsdienās dzīvojošas dzimtas, kas sadalās 2 virsdzimtās. Pirmā ir lemuri (Lemuroidea) un otrā virsdzimta ir lori (Lorisoidea). Jaunākajās sistemātikās abas kopā veido lemurveidīgo infrakārt (Lemuriformes). Zinātnieki 2005. gadā izdalīja trešo slaidpirkstaiņu virsdzimtu (Chiromyiformes).
Pirms 63 miljoniem gadu senie primāti sadalījās divās lielās grupās: slapjdeguna pērtiķos un sausdeguna pērtiķos (Haplorrhini). Ilgu laiku zinātniekiem nebija vienprātības par to, kurā brīdī slaidpirkstaiņi nodalījās no pārējiem slapjdeguna pērtiķiem. Ja slaidpirkstaiņi bija priekšteči visiem slapjdeguna pērtiķiem, tad tie nodalījās no senajiem primātiem pirms 63 miljoniem gadu, toties pirms 50 miljoniem gadu izveidojās lemurveidīgo grupa. Ja pieņem, ka slaidpirkstaiņi ir viena no lemuru grupas dzimtām, tad tie atdalījās no lemuriem pēc tam, kad pirms 50 miljoniem gadu slapjdeguna pērtiķi sadalījās lemuros un loros.
Pēc DNS pētījumu veikšanas 2008. gadā slaidpirkstaiņi atkal tika klasificēti kā lemurveidīgo dzimta, jo ģenētiskā izpēte liecināja, ka slaidpirkstaiņi ir radniecīgi lemuriem.
Īpašības
Slapjdeguna pērtiķiem kā lielākajai daļai zīdītāju ir mitrs deguns, un šīs īpašības dēļ šī primātu grupa ieguva savu nosaukumu. To mitrais deguns ir savienots ar augšlūpu, ierobežojot lūpas kustības iespējas un veidojot dzīvniekiem raksturīgo purniņu. Piedevām tas ir pagarināts un atgādina suņa purnu, lai gan dažiem mērkaķiem arī ir suņiem līdzīgs purns. Smadzeņu lielums pret ķermeņa masu ir mazāks kā brālēniem no sausdeguna pērtiķu apakškārtas, kas liecina par zemāku inteliģenci. Toties tiem ir labāk attīstīta oža. Slapjdeguna pērtiķi atšķirībā no sausdeguna pērtiķiem spēj paši saražot C vitamīnu.
Visiem slapjdeguna pērtiķiem, izņemot slaidpirkstaiņus, ir zobu-ķemme: priekšzobi un ilkņi aug tādā veidā, kas ir piemēroti kažoka tīrīšanai un izķemmēšanai. Kažoka kopšanai ir vēl viena adaptācija - tualetes nags, kas aug uz pēdas otrā pirksta, toties īkšķis gan plaukstām, gan pēdām novietots pretī pārējiem pirkstiem.
Apmēram 75% no slapjdeguna pērtiķiem ir nakts dzīvnieki, un visiem, dienas dzīvniekus ieskaitot, acīs ir gaismas paklājs (tapetum lucidum), kas atstaro gaismu un uzlabo redzi tumsā. Daudzām nakts sugām ir ļoti laba dzirde, un ausis tie spēj grozīt katru atsevišķi, ļaujot labāk noteikt skaņas avotu. Atšķirībā no sausdeguna pērtiķu vienkāršās dzemdes slapjdeguna pērtiķiem ir ragveida dzemde un vairāki piena dziedzeru pāri.
Klasifikācija
Tomēr starp sistemātiķiem nav vienprātības par lemurveidigo infrakārtas sistemātiku. Ir zinātnieki, kas lemurveidīgo infrakārtā sistematizē tikai lemurus, bet lorus izdala atsevišķā lorveidīgo infrakārtā (Lorisiformes).
Olkuša
Olkuša ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Krakovas. Vēsturisks svina ieguves centrs. Mūsdienās - svina un cinka raktuves Olkusz – Pomorzany. Pilsētā atrodas arī emaljas un ventilatoru rūpnīca.
115. gads
115. gads bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
1991. gads
1991. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās otrdienā.
1968. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula
Šī ir 1968. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu sadalījuma tabula. 1968. gada olimpiskajās spēlēs vismaz vienu medaļu izcīnīja 44 valstis, 78 valstis neizcīnīja nevienu medaļu.
Valentīns Mazzālītis
Valentīns Mazzālītis (dzimis Rucavā, miris ) bija vieglatlētikas treneris, specializējies šķēpa mešanā, un augstskolas pasniedzējs. Ilggadējs Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūta (tagad Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmija) pasniedzējs.
Biogrāfija
Absolvējis Talsu vidusskolu, 1954. gadā absolvējis LVFKI. Laikā no 1954. līdz 1990. gadam bijis LVFKI docētājs, no 1973. līdz 1987. gadam — Vieglatlētikas katedras vadītājs. Viens no šķēpmetēju kluba dibinātājiem, no 1990. gadu vidus līdz 2000. gadu vidum darbojies Latvijas Šķēpmetēju klubā kā metodiķis. Laikā no 1963. līdz 1972. gadam V. Mazzālītis bija PSRS izlases vecākais treneris. Viņa audzēknis Jānis Lūsis izcīnījis visu triju kalumu Olimpisko spēļu medaļas, kā arī 4 Eiropas, 12 PSRS un 1 Latvijas čempiona titulu, divas reizes labojis pasaules rekordu šķēpa mešanā — 1968. gadā tas bija 91,68 metri, bet 1972. gadā 93,80 metrus tāls; 1987. gadā IAAF viņu atzina par visu laiku izcilāko šķēpa metēju pasaulē. Tāpat ir trenējis Inesi Jaunzemi, kas 1956. gada Olimpiskajās spēlēs izcīnīja zelta medaļu. Panākumus guvuši arī viņa audzēkņi Māra Saulīte un Jānis Doniņš.
1963. gadā kļuva par Latvijas PSR Nopelniem bagāto treneri, 1968. gadā — PSRS Nopelniem bagāto treneri. Saņēmis 2005. gada Latvijas Gada balvu sportā par mūža ieguldījumu. Divu grāmatu autors.
Eltermanis
Eltermanis (de — 'vecākais'; sieviešu dzimtē Eltermane) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Antans Baranausks
Antans Baranausks (,, ; dzimis , miris ) — lietuviešu katoļu baznīcas darbinieks, dzejnieks un valodnieks. Publicējies arī poļu valodā.
Dzīvesgājums
Dzimis šļahtas izcelsmes zemnieku ģimenē. Bērnībā iemācījās arī poļu un krievu valodu. 1853. gadā pēc skolas beigšanas strādāja par rakstvedi vairākās pilsētās, kur iepazinās ar dzejnieci Karolīnu Praņevsku, kura iedrošināja Baranausku rakstīt arī lietuviski. 1856. gadā iestājās garīgajā seminārā Varņos. Šeit mācoties, sāka lietuviešu valodas pētīšanu, kā arī rakstīt dzeju lietuviski un radīja klasisko dzejoli "Anīkšču sils" (Anykščių šilelis). Leģenda vēsta, ka Baranauks sarakstīja dzejoli, sadusmojoties uz pasniedzēju, kurš apgalvojis, ka lietuviešu valoda ir pārāk primitīva, lai tajā varētu rakstīt dzeju.
No 1858. līdz 1862. gadam studēja teoloģiju Sanktpēterburgas Garīgajā akadēmijā, vēlāk papildinājās vairākās Eiropas katoļu universitātēs. No 1871. gada pasniedza lietuviešu valodu Kauņas katoļu seminārā. 1897. gadā tika norīkots par Sejnu bīskapu, kur mira un apglabāts. Dzīves pēdējā periodā idejiski pieslējās Krajovcu (Krajowcy) kustībai, tāpēc tika nelabvēlīgi uzlūkots gan no poļu, gan lietuviešu nacionālistiem.
Baranausks ir viens no redzamākajiem darbiniekiem, kas pavēra iespēju lietuviešu valodas publiskā atdzimšanā, jo līdz tam publiskā sfērā Lietuvā dominēja poļu un krievu valoda. Maironis kādā lekcijā teicis — „bez viņa, iespējams, nebūtu arī mūs”.
Kagosimas prefektūra
Kagosimas prefektūra ir viena no Japānas prefektūrām. Tā robežojas ar Mijadzaki un Kumamoto prefektūrām ziemeļos, kā arī ar Kluso okeānu austrumos, dienvidos un rietumos.
Okinavas prefektūra
Okinavas prefektūra ir viena no Japānas prefektūrām. Tā atrodas Okinavas arhipelāgā un tādēļ robežojas tikai ar Kluso okeānu.
Kaštens Borkgrevinks
Kaštens Egebergs Borkgrevinks (dzimis, miris ) bija norvēģu polārpētnieks un dabaszinātnieks. Bija viens no pirmajiem cilvēkiem, kas pārziemoja un veica pētījumus kontinentālajā Antarktīdā. Borkgrevinks, tāpat kā viņa pēcgājēji Roberts Skots, Ernests Šekltons un Roalds Amundsens, tiek uzskatīts par vienu no Antarktikas izpētes heroiskā laikmeta galvenajām personām.
Odzes ezers
Odzes ezers (arī Trakšēnu ezers) ir caurteces ezers Aizkraukles novada Aiviekstes pagastā. Atrodas Vidzemes augstienes dienvidu stūrī, mežainā apvidū, pakavveida izliektā ezerdobē. Krasti zemi, lēzeni, vietām stāvi. Dibens dūņains, smilšains, granšains, akmeņains, 0,5 - 1,0 m biezs sapropeļa slānis, zem tā - ezerkaļķu slānis. Ezerā viena neliela saliņa. Ietek Melnupe no Līdača, Vēžupīte no Tulmenīša un Kaļķupīte. Iztek Odze uz Pērsi. Visapkārt ezeram 20 – 100 m platā joslā aizaugums. Makrofīti: niedres, grīšļi, meldri, pameldri, šaurlapu vilkvālītes, baltās ūdensrozes, dzeltenās un sīkās lēpes, mazlēpes, glīvenes (skaujošās, spožās, peldošās), vārpainās daudzlapes. Ezerā mīt zandarts, plaudis, rauda, zutis, asaris, līdaka, līnis, karpa, plicis, karūsa, rudulis.
Kaštens Borkgrevinks
Borkgrevinks jau kopš bērnības aizrāvās ar Antarktikas tematiku. Ieguva biologa izglītību skolā Oslo (Gjertsens skole), bet no 1885. līdz 1888. mācījās Karaliskajā Saksijas Meža akadēmijā Tārantē, Vācijā. Strādāja par pasniedzēju Oslo universitātē. 1888. gadā pārcēlās uz Austrāliju, kur iekārtojās darbā par ģeodēzistu, vēlāk par pasniedzēju koledžā.
Balets
Balets ir muzikāls dejas veids, kur viens vai vairāki cilvēki izpaužas sinhronās dejas kustībās.
Odzes ezers
Ezera dienvidu krastā tūrisma, sporta un atpūtas bāze "Mežezers". Vairākas peldvietas. Pie Kurmēnu kalniem (159,3 m) ziemas sporta bāze "Jaujas".
Kaštens Borkgrevinks
1894. gadā Borkgrevinks iekārtojās par matrozi un pētnieku uz norvēģu biznesmeņa Henrika Bulla vaļu medību kuģa Antarctic, ar ko 1895. gada 25. janvārī nonāca Adēra ragā Antarktīdā. Īsas izkāpšanas laikā Borkgrevinks savāca vietējās floras un minerālu paraugus, kā arī veica apkārtnes izpēti, lai nākamo ekspedīciju laikā ierīkotu šeit ziemošanas apmetni.
Balets
Baleta vēsture
Par baleta pirmsākumiem domas dalās. Plaši izplatīts ir viedoklis, ka par baleta aizsākumu uzskatāms 1581. gads, kad Luvrā notika baleta Ballet Comique de la Reine pirmizrāde. Arī citi avoti tiecas XVI gs. uzrādīt par baleta kā mākslas žanra veidošanās sākumu, saistot to ar tā laika Francijas kultūras dzīvi. Taču pastāv arī uzskats, ka balets radies krietni agrāk - 1489. gadā, kad tika uzvesta Bergoncio di Botas (Bergonzio di Botta) baleta izrāde Milānas dodža kāzās un tikai pēc tam šis Itālijā dzimušais jaunais mākslas žanrs nonācis Francijā, kur turpinājis sarežģītu un ilgu pilnveidošanās ceļu. Neatkarīgi no tā, kurā valstī radies vispirms, balets bija viena no spilgtākajām renesanses zvaigznēm un civilizācijas kultūras vērtībām. Tāds tas ir arī mūsdienās.
Kaštens Borkgrevinks
Tajā pašā gadā Borkgrevinks piedalījās VI Starptautiskajā ģeogrāfiskajā kongresā Londonā, kur sniedza ziņojumu par ekspedīcijas rezultātiem. Viņa ideja par pārziemošanu Antarktīdā guva atbalstu, bet neveicās ar līdzekļu iegūšanu ekspedīcijas finansēšanai. Galu galā par ekspedīcijas finansētāju kļuva britu izdevējs Džordžs Ņūniss (George Newnes), kas par 35 000 sterliņu mārciņu nopirka tiesības uz grāmatu par topošo ekspedīciju.
Balets
Baleta vēsture
Turpmākā baleta attīstība noveda pie ekspresionisma dejas, neoklasiskā baleta un modernās dejas elementiem.
Kaštens Borkgrevinks
1898. gada 23. augustā ekspedīcija ar kuģi Southern Cross devās ceļā uz Antarktīdu un 1899. gada 17. februārī sasniedza Adēra ragu. Desmit dienu laikā tika veikta ekspedīcijas aprīkojuma izkraušana un uzbūvētas divas mājiņas ziemotājiem. Apmetne par godu Borkgrevinka mātei tika nosaukta par Ridlijas nometni (Camp Ridley). Ziemošanā piedalījās 10 cilvēku komanda ar 70 suņiem. Ekspedīcijas ziemošana bija slikti organizēta un neveiksmīga. Tās laikā slimības rezultātā mira viens no ekspedīcijas dalībniekiem zoologs Nikolajs Hansens, izcēlās vairāki ugunsgrēki, tika slikti organizēta pētnieciskā un saimnieciskā darbība.
Balets
Baleta vēsture
Visstraujāko uzplaukumu baleta māksla baudīja Parīzē XVIII gs. vidū, lielā mērā pateicoties franču baletdejotājam un horeogrāfam Žanam Žoržam Noverrem (Jean-Georges Noverre). Balets, kā jebkurš cits dejas veids nevar pastāvēt bez mūzikas. Tā tika sacerēta un arī veidojās kā patstāvīgs mūzikas žanrs.
Lielu ieguldījumu baleta attīstībā devusi Krievijas impērija, kā arī vēlākā PSRS. Pirmie soļi šīs mākslas attīstībā tika sperti vēl Pētera I laikā ar itāļu un franču baleta uzvedumiem. Tikai XIX gs. Krievijā aizsākās patstāvīga baleta žanra attīstība. Taču drīz vien Krievijas balets sasniedza pasaules slavu ar tādiem šedevriem kā Pētera Čaikovska Gulbju ezers, Apburtā princese, Riekstkodis, vai Igora Stravinska "Ugunsputns", Petruška, kā arī virkni citu izcilu baleta meistardarbu.
Kaštens Borkgrevinks
1900. gada 28. janvārī no Jaunzēlandes atgriezās Southern Cross un ekspedīcija tika evakuēta. Borkgrevinks aizkuģoja līdz Rosa šelfa ledāja robežai, kur uzgāja nelielu līci, kas vēlāk tika nosaukts par Vaļu līci. 16. februārī triju cilvēku komanda Borkgrevinka vadībā izkāpa uz ledāja un veica 10 jūdžu pārgājienu dienvidu virzienā, sasniedzot uz to brīdi tālāko dienvidu punktu 78°50'S. Ekspedīcija atgriezās Jaunzēlandē 1. aprīlī.
1902. gadā Borkgrevinks piedalījās ekspedīcijā uz Martiniku vulkāna izvirduma seku novērtēšanai. Vēlāk viņš galvenokārt nodarbojās ar literārām un sporta aktivitātēm. Miris 1934. gada 21. aprīlī Oslo. Borkgrevinka vārdā nosaukts Borkgrevinka krasts Viktorijas Zemē, Borkgrevinka glečers, Borkgrevinka ledus mēle, Borkgrevinka nunataks, Borkgrevinkisens, kā arī zivju suga Pagothenia borchgrevinki.
Balets
Baleta vēsture
Pēc Oktobra revolūcijas Krievijas impērijā uzsāktās baleta tradīcijas turpinājās galvenokārt Maskavas Lielajā teātrī (Большой театр) un Ļeņingradas Kirova teātrī (Театр им. Кирова), - agrākajā Marijas teātrī (Мариинский театр). PSRS balets sasniedza virtuozu tehniskās meistarības līmeni, taču nespēja vairs atkārtot P. Čaikovska, I. Stravinska un citu slavenu XIX gs. beigu un XX gs. sākuma krievu komponistu, kā arī baletdejotāju un baletmeistaru radošo spožumu.
Balets Latvijā
Iepazīt baleta mākslu rīdzinieki varēja jau XIX gadsimta sākumā, kad šo mākslu Rīgā pārstāvēja sava laika slavenākie meistari – Pēterburgas Ķeizariskā galma teātra pirmais dejotājs un baletmeistars, pirms tam Parīzes Operas pirmais dejotājs Luijs Dipors (1811), Vīnes teātra primabalerīna Katarina Lannere (1859), dejotājs un baletmeistars Mariuss Petipā (1860, 1863) un daudzi citi slaveni dejotāji.
Pirmais latvietis, kurš apguva baleta mākslu profesionālā līmenī un kā dejotājs strādāja Rīgas pilsētas Pirmajā (Vācu) teātrī, bija Mārtiņš Kauliņš, kurš kļuva populārs kā deju pedagogs un baletmeistars, iestudējot dejas latviešu teātru uzvedumiem. 1911. gadā viņš izveidoja pirmo profesionālo baleta trupu Latvijā.
1918. gadā, kad tika nodibināta Latvju opera, tai bija nepieciešams arī savs balets. Tajā kā dejotājs un baletmeistars tika uzaicināts Voldemārs Komisārs, kura vadībā darbojās 20 dejotājas. Trupa piedalījās operu iestudējumos. 1922. gadā Latvijas Nacionālā Opera (LNO) noslēdza līgumu ar Pēterburgas Marijas teātra bijušo baleta režisoru Nikolaju Sergejevu, kurš atvēra privātu baleta studiju un sāka profesionālu dejotāju sagatavošanu.
Par latviešu baleta dzimšanas dienu tiek uzskatīts 1922. gada 1. decembris, kad vērts priekškars pirmajai pilnmetrāžas izrādei – pēc Mariusa Petipā 1885. gada Pēterpils izrādes parauga iestudētajai P.L.Herteļa "Veltīgajai uzmanībai", tomēr baleta trupas veidošanās sākusies jau desmit gadus iepriekš.
Divdesmitajos gados Rīgas baletu vadīja balerīna Aleksandra Fjodorova, dejas pasaulē leģendārās Fokinu ģimenes locekle, sadarbojoties ar savu dēlu Ļevu Fokinu; trīsdesmito gadu sākumā par trupas vadītāju kļuva Anatols Vilzaks, kurš bija dejojis slavenajā Djagiļeva trupā. 1934. gadā par LNO galveno baletmeistaru tika apstiprināts Osvalds Lēmanis.
Pēc Otrā pasaules kara baleta vadība bija uzticēta Helēnai Tangijevai-Birzniecei, kas savulaik mācījusies Sanktpēterburgā pie izcilās pedagoģes Agripīnas Vaganovas. Šīm leģendārajām personībām Rīgas baleta vadībā sekoja arī Jevgeņijs Čanga, Irēna Strode, Aleksandrs Lembergs, Janīna Pankrate, Modris Cers, Lita Beiris, bet kopš 1993. gada - Aivars Leimanis.
Latviešu baletdejotājs Māris Liepa XX gadsimta 60. gados bija Maskavas Lielā teātra baleta vadošais solists un kļuva par vienu spožākajām padomju baleta zvaigznēm. Izglītību Rīgā ieguvuši arī Mihails Barišņikovs un Aleksandrs Godunovs, kas pēc emigrēšanas no PSRS kļuva par pasaules baleta zvaigznēm.
Kurts Ceiclers
Kurts Ceiclers (de, — ) bija vācu virsnieks. No 1942. līdz 1944. gadam bijis Trešā reiha Sauszemes karaspēka štāba (Oberkommando des Heeres) priekšnieks.
Biogrāfija
Dzimis mācītāja ģimenē Vācijas impērijas austrumu daļā. Vācu armijā iestājies 1914. gada martā. Piedalījies Pirmajā pasaules karā. Par kaujas laukos izrādīto varonību ieguvis virsnieka dienesta pakāpi, komandējis kājnieku bataljonu. Pēc Pirmā pasaules kara Ceiclers turpināja dienestu Reihsvērā, kur dienējis kā štāba virsnieks. No 1937. gada Sauszemes karaspēka štābā.
1942. gada septembrī Ceiclers tika iecelts par Sauszemes karaspēka (Vērmahta) štāba priekšnieku, nomainot amatā Franci Halderu. Iepriekšējais štāba priekšnieks bija pesimistiski noskaņots par vācu karaspēka iespējām austrumos. Tāpēc Hitlers izvēlējās par štāba priekšnieku Haldera pretstatu, tomēr Ceiclers tika raksturots kā mazāk pieredzējis virsnieks. Turklāt viņam trūka Haldera autoritātes vecāko virsnieku vidū. Pēc vāciešu zaudējuma Staļingradas kaujā Hitlera un Ceiclera attiecības pasliktinājās, tomēr viņš turpināja vadīt Sauszemes karaspēka štābu līdz pat 1944. gada 1. jūlijam. 1945. gada sākumā Ceicleru atvaļināja no armijas.
Pēc Otrā pasaules kara līdz 1947. gadam bija britu karagūsteknis. Piedalījies Nirnbergas procesā kā liecinieks. Vēlāk strādājis amerikāņu armijas vēstures izpētes nodaļā. Miris 1963. gadā Vācijas dienvidos.
Frīstaila slēpošana 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
2010. gada olimpisko spēļu sacīkstes frīstaila slēpošanā norisinājās no līdz, Saipresmauntinas (Cypress Mountain) slēpošanas kūrortā. Kopumā tika sadalīti 6 medaļu komplekti. Pirmo reizi olimpiskajās spēles notika sacensības frīstaila krosa slēpojumā.
Medaļu ieguvēji
=== Vīrieši ===
Programma
Sākuma,beigu laiki doti pēc Latvijas laika
‡ -sacīkstes beigsies naktī, kad Latvijā jau būs iestājusies nākamā diena
Vineta Poriņa
Vineta Poriņa (arī Zoldnere; dzimusi Rīgā) ir latviešu valodniece, sociolingviste un politiķe. Bijusi 11. Saeimas deputāte, pārstāvot Nacionālo apvienību.
Biogrāfija
Dzimusi farmaceites Rūtas Skujiņas (absolvējusi Rīgas Medicīnas institūta Farmācijas fakultāti, ilggadēja aptiekas vadītāja no 1969. līdz 2006. gadam Rīgā) un Inarta Skujiņa ģimenē. Tēvs bijis žurnālists, laikraksta "Sports" galvenais redaktors no 1963. līdz 1969. gadam. No 1969. līdz 1971. gadam — Latvijas Radio izdevuma "Rīgas Viļņi" redaktors un "Pēdējo ziņu" galvenā redaktora vietnieks. Bijis Latvijas Televīzijas Sabiedriski politisko raidījumu redakcijas galvenais redaktors no 1973. līdz 1976. gadam, Rīgas pilsētas tautas deputātu padomes deputāts kopš 1976. gada. Strādājis LKP CK kā lektors un masu informācijas līdzekļu nodaļas vadītājs un no 1989. gada jūlija līdz 1990. gada aprīlim bijis Latvijas PSR Galvenās literatūras pārvaldes vadītājs.
V. Poriņa ir filoloģijas zinātņu doktore. Viņa absolvējusi Latvijas Universitāti 1994. gadā kā filoloģijas bakalaure un skolotāja latviešu valodas un literatūras specialitātē mazākumtautību skolā, pēc tam studējusi Latvijas Kultūras akadēmijā, ko beigusi ar maģistra grādu kultūras teorijā 1996. gadā. 2003. gadā, aizstāvot disertāciju Latvijas Universitātē, kļuvusi par filoloģijas zinātņu doktori, zinātniskās darbības joma — sociolingvistika.
V. Poriņa bijusi precējusies ar Rīgas Tehniskās universitātes inženierzinātņu doktorus, asociēto profesoru un vadošo pētnieku telesakaru specialitātē Jurģi Poriņu. Ģimenē uzauguši četri bērni.
V. Poriņa bija Latvijas Universitātes Latviešu valodas institūta pētniece valodas politikā un sociolingvistikā no 1994. līdz 2011. gadam, kad uzsāka darbu Saeimā. Kopš 1999. gada bijusi vairāku studiju kursu autore un docētāja Rīgas Ekonomikas augstskolā, Latvijas Universitātē, Rēzeknes Augstskolā, bijusi Kultūras ministrijas Konsultatīvās padomes nacionālās identitātes un sabiedrības integrācijas jautājumos, Rīgas Latviešu biedrības Nacionālās identitātes komisijas, Eiropas Komisijas izglītības sadarbības tīklu starpkultūru izglītībā un aktīvā pilsoniskuma veicināšanā dalībniece. Bijusi Latvijas Universitātes Multikulturālās izglītības centra direktore no 2002. gada līdz 2011. gadam.
Viņas jaunākā monogrāfija "Valsts valoda daudzvalodīgajā sabiedrībā: individuālais un sociālais bilingvisms Latvijā" izdota 2009. gadā un kļuvusi par populāru pētījumu mūsdienu valodniecībā.
Viņai ir vairāk kā 80 publikāciju, no kurām 13 ir monogrāfijas un monogrāfiska tipa izdevumi par latviešu valodas apguvi, valodas politiku, starpkultūru izglītības jautājumiem, piemēram, "Valsts valoda daudzvalodīgajā sabiedrībā: individuālais un sociālais bilingvisms Latvijā" (2009), ''Intercultural Education. Teacher Training Needs from an European Perspective/ Educación intercultural/ Necesidades de formación del profesorado desde una perspectiva europea'' (2006); "INTER: ceļvedis interkulturālās izglītības realizācijai skolās" (2006), "Latvijas valodas politikas analīze: ekonomiskie aspekti." (2001), "Tu spēlē, lai runātu" (1996) u. c.
Kopš 1995. gada ar referātiem par Latvijas valodas situāciju, latviešvalodīgo diskrimināciju Latvijā un starpkultūru jautājumiem V. Poriņa uzstājusies konferencēs, kongresos 20 pasaules valstīs Eiropā, kā arī Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā (Kanādā, Ekvadorā, Meksikā, Kolumbijā).
Plašu rezonansi sabiedrībā guva V. Poriņas 2010. gada publikācija "Eiropas Savienība šokā: pētījums Latvijā atklāj latviski runājošo diskrimināciju".
Politiskā darbība
2011. gadā iestājusies partijā "Visu Latvijai!" un veiksmīgi kandidējusi 11. Saeimas vēlēšanās no Nacionālās apvienības saraksta. Vēlēšanu kampaņas laikā viņa bija izvirzīta kā Nacionālās apvienības kandidāte izglītības un zinātnes ministres amatam.
Saeimā darbojās kā Izglītības, kultūras un zinātnes komisijas priekšsēdētājas biedre, Pieprasījumu komisijas deputāte, Okupācijas muzeja atbalsta grupas deputāte, vadīja EDSO Parlamentu Asamblejas Latvijas delegāciju.
Uzmanību veltījusi arī drošības un aizsardzības jautājumiem, tostarp kā EDSO Parlamentārās asamblejas Latvijas delegācijas vadītāja kopīgi ar Latvijas Ārpolitikas institūtu 2014. gada augustā Rīgā rīkojot konferenci "Nacionālā un starptautiskā drošība pēc Krimas okupācijas" un 2013. gada maijā "EDSO drošības kopiena no Vankūveras līdz Vladivostokai: ilūzija vai realitāte?".
2014 . gadā V. Poriņa nesekmīgi kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās. Tāpat ievēlēšanai pašvaldībā pietiekošu vēlētāju atbalstu neguva 2017. gada pašvaldību vēlēšanās, kandidējot uz vietu Rīgas domē.
Tomašovas apriņķis (Lodza)
Tomašovas apriņķis ir apriņķis Polijā, Lodzas vojevodistes austrumos. Robežojas ar Lodzas vojevodistes Bžezinu, Skerņevices, Ravas, Opočno, Pjotrkovas un Austrumlodzas apriņķiem, kā arī Mazovijas vojevodistes Grujecas un Pšisuhas apriņķiem.
Jēkabpils novads (2009—2021)
Pēc 2021. gada Administratīvi teritoriālās reformas novadā iekļauts Aknīstes pagasts, Aknīstes pilsēta, Asares pagasts, Atašienes pagasts, Ābeļu pagasts, Dignājas pagasts, Dunavas pagasts, Elkšņu pagasts, Gārsenes pagasts, Jēkabpils valstspilsēta, Kalna pagasts, Krustpils pagasts, Kūku pagasts, Leimaņu pagasts, Mežāres pagasts, Rites pagasts, Rubenes pagasts, Salas pagasts, Saukas pagasts, Sēlpils pagasts, Variešu pagasts, Viesītes pagasts, Viesītes pilsēta, Vīpes pagasts un Zasas pagasts.
Daba
Novads atrodas Daugavas kreisajā krastā, tā virsu veido Aknīstes nolaidenums, tā reljefs ir vāji viļņots. Dabiski labi drenēti, daļēji pārskaloti morēnas līdzenumi mijas ar plašām pārmitrām ieplakām un augsto purvu masīviem. Augstums pārsvarā 90–125 m v.j.l., augstākais punkts ir Kiocu kalns (143,7 m) pie Leimaņiem.
Vēsture
Līdz 13. gadsimtam šeit atradās sēļu Kalves zeme. Livonijas ordeņa valsts laikā novads atradās Sēlpils fogtejas un Daugavpils komturejas teritorijā. Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā tagadējā novada teritorija atradās daļēji Sēlpils, daļēji Daugavpils draudzes novada teritorijā. 1819. gadā Sēlpils virspilskunga tiesas teritorijā izveidoja Jaunjelgavas apriņķi. 1924. gadā Jaunjelgavas apriņķis tika pārdēvēts par Jēkabpils apriņķi. 1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā tas pārveidots par Jēkabpils rajonu. 2009. gadā izveidots Jēkabpils novads.
Teritoriālais iedalījums
Novadā apvienoti Ābeļu, Dignājas, Dunavas, Kalna, Leimaņu, Rubenes un Zasas pagasti.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva 2010
2010. gada Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas tika pasniegtas 16 nominācijās.
Volbroma
Volbroma ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz ziemeļiem no Krakovas. Gumijas, dzelzs un kokrūpniecības centrs.
Vadims Javoišs
Vadims Javoišs (dzimis, Rīgā) ir Latvijas futbolists, aizsargs.
Šauj manā vietā
"Šauj manā vietā" ir 1970. gada Latvijas PSR spēlfilma — Jāņa Streiča pirmā patstāvīgā kinorežija, kas uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Sižets
Latviešu strēlnieki Pēterpilī pilsoņu kara laikā. Jezupam Gaidulim garīgā pārliecība neļauj ņemt rokā ieroci, un tāpēc revolucionārā komiteja nosūta to kopā ar strēlnieku Jāni Rudzātu uz lauku rajoniem demonstrēt kino un aģitēt par iestāšanos Sarkanajā armijā. Jau pa ceļam notiek pirmā sadursme ar bandītiem. Bandītu vadonis ir garīdznieks tēvs Arsēnijs, kas saka Jezupam, kurš viņu sagūstījis, "Tev nebūs nokaut". Jezups to palaiž brīvībā.
Lomās
'''Epizodēs: Mirdza Martinsone, Egons Maisaks, Juris Bružiks
Belhatovas apriņķis
Belhatovas apriņķis ir apriņķis Polijā, Lodzas vojevodistes centrālajā daļā. Robežojas ar Lodzas vojevodistes Pabjaņices, Pjotrkovas, Radomsko, Pajenčno, Veluņas un Laskas apriņķiem.
Borkgrevinka krasts
Borkgrevinka krasts ir Viktorijas Zemes piekrastes daļa Rosa jūras krastā starp Adēra ragu ziemeļos un Vašingtona ragu dienvidos. Nosaukts norvēģu polārpētnieka Kaštena Borkgrevinka vārdā 1961. gadā, nosaukumu ieteica Jaunzēlandes Antarktikas vietvārdu komiteja (NZ-APC).
Piekrastes garums ir ap 450 km. Dienvidos robežojas ar Skota krastu, ziemeļaustrumos - ar Penela krastu. Iekšzemē paceļas Admiralitātes, Viktorijas, Mauntainīrsa un Sauternkrosa kalnu sistēmas. Galvenie ģeogrāfiskie objekti Borkgrevinka krastā ir Lēdijas Ņūnisas ledājs, Eivieitora glečera mēle un Denjela pussala. Helita ragā no 1957. līdz 1973. gadam atradās amerikāņu-jaunzēlandiešu polārstacija Helita.
Proton-K
Proton-K (Протон-К) jeb UR-500K, GRAU indekss 8K82K, bija PSRS, vēlāk Krievijas Proton saimes trīs pakāpju nesējraķete. Pirmais Proton-K starts notika 1967. gadā (Proton-K / Blok D konfigurācijā). Pēdējoreiz Proton-K startēja 2012. gadā.
Vēsture
Proton-K izstrāde sākās 1965. gadā, lai kosmiskos aparātus varētu ievadīt Mēness aplidošanas trajektorijā. Raķetei Proton (UR-500) tika pievienota trešā pakāpe un veiktas modifikācijas. Turklāt sākās darbi pie dzinējbloja jeb kosmiskā velkoņa (Proton-K nosacīti ceturtās pakāpe), ko izstrādāja uz nesējraķetes N-1 piektās pakāpes Blok D bāzes. Saskaņā ar šo projektu (UR-500K-L1), divsekciju kuģis 7K-L1 tiktu ievadīts trajektorijā uz Mēnesi, veiktu Mēness aplidojumu un atgrieztos uz Zemes. Lidojumi sākumā notiktu bezpilota režīmā, bet pēc tam pilotējamā variantā.
Pirmais Proton-K starts notika 1967. gada 10. martā ar Blok-D un bezpilota kosmosa kuģi 7K-L1P (Kosmos-146). No 7K-L1 11 startiem tikai Zond-7 lidojums tika atzīts par pilnībā veiksmīgu. Piecās neveiksmes notika Proton-K kļūmes dēl un vēl piecas misijas – 7K-L1 vai Blok-D vainas dēļ.
Lielā avāriju skaita dēļ lidojumu izmēģinājumu sākuma posmā (no 1967. gada marta līdz 1970. gada augustam no 21 starta bija tikai 6 pilnībā veiksmīgi) Proton-K tika pieņemts ekspluatācijā tikai 1978. gadā, pēc 61. starta.
Proton-K regulāri tika izmantots dažādu zinātnisko, militāro un civilo kosmisko aparātu palaišanai. Trīs pakāpju Proton-K tika izmantots, lai izvadītu pavadoņus zemās orbītas (līdz 21 t), četru pakāpju konfigurācijā (ar dzinējbloku Blok D) — kosmisko aparātu nogādāšanai augstās orbītās (līdz 2,6 t uz ģeostacionāro orbītu). Proton-K ražošana tika izbeigta 2000. gadu beigā. Kopumā no 1967. līdz 2012. gadam Proton-K startēja 310 reizes.
Konstrukcija
Nesējraķete Proton-K tika izstrādāta uz divpakāpju UR-500 bāzes ar dažām izmaiņām otrajā pakāpē, pievienojot trešo un ceturto pakāpi. Tas ļāva palielināt derīgās kravas masu uz zemo orbītu, kā arī pacelt kosmiskos aparātus augstākas orbītas.
Sākuma variantā Proton-K tika izmantoja UR-500 pirmo pakāpi bez izmaiņām. Vēlāk, 1990. gadu sākumā, pirmās pakāpes dzinēju RD-253 vilce tika palielināta par 7,7 %, un jaunais dzinēja variants ieguva nosaukumu RD-275.
Otrā pakāpe tika izstrādāta uz UR-500 otrās pakāpes bāzes. Lai paaugstinātu derīgās kravas masu orbītā, tika palielināts degvielas tvertņu tilpums un mainīta pārejas nodalījuma konstrukcija, kas savieno to ar pirmo pakāpi.
Proton-K trešā pakāpe tika izstrādāta uz UR-500 otrās pakāpes bāzes. Šim nolūkam UR-500 otrā pakāpe tika saīsināta, un tajā četru vietā tika uzstādīts viens šķidrās degvielas dzinējs RD-0212 (RD-0210 modifikācija). Šis dzinējs sastāv no pastāvīgā vienkameras dzinēja RD-0213 un stūrēšanas četrkameru dzinēja RD-0214. Pastāvīgā dzinēja vilce vakuumā bija 588 kN, bet stūrēšanas dzinēja vilce - 32 kN. Otrās pakāpes atdalīšanās notika trešās pakāpes stūrēšanas dzinēja vilces rezultātā, kas tika iedarbināts pirms otrās pakāpes pastāvīgo dzinēju izslēgšanas; šai operācijai palīdzēja atdalāmās otrās pakāpes bremzēšana ar tai uzstādītajiem sešiem cietās degvielas dzinējiem 8D84. Derīgās kravas atdalīšana no trešās pakāpes notika pēc stūrēšanas dzinēja izslēgšanas. Turklāt trešo pakāpi bremzēja ar četriem cietās degvielas dzinējiem.
Konfigurācijas
Proton-K standarta variantā bija ar trīs pakāpēm kravu ievadīšanai zemā Zemes orbītā.
Lai kravas nogādāt augstākās orbītās vai trajektorijā uz citām planētām, Proton-K paceļamā krava (saukta par "kosmisko daļu") tika apgādāta ar kosmisko velkoni (bieži sauktu par Proton-K ceturto pakāpi):
Tartaks
Tartaks var būt:
Sanktpēterburgas Valsts universitāte
Sanktpēterburgas Valsts universitāte ir viena no lielākajām, vecākajām un prestižākajām Krievijas universitātēm, kas atrodas Sanktpēterburgā. Tās sastāvā ietilpst 21 speciālās fakultātes, 13 Zinātniski pētnieciskie institūti, koledža Kanādā, kā arī vispārējā Militārās apmācības fakultāte un Fiziskās kultūras un sporta fakultāte.
Vēsture
Universitāte dibināta 1819. gada 20. februārī uz Galvenā Pedagoģiskā institūta pamatiem, kaut arī tās pirmsākumus mēģina saistīt ar Pētera I 1724. gada 8. februārī notikušo Pēterburgas Zinātņu un mākslu akadēmijas dibināšanu, pie kuras pētniecības veikšanai izveidoja Akadēmisko universitāti un ģimnāziju studentu individuālai apmācībai. Kad 1803. gadā Pēterburgas Zinātņu akadēmiju slēdza, studentu mācīšana notika Galvenajā Pedagoģiskajā institūtā.
1821. gadā tai piešķīra Ķeizariskās Pēterburgas Universitātes nosaukumu (Императорский Санкт-Петербургский университет), Pirmā pasaules kara laikā pārdēvēja par Ķeizarisko Petrogradas Universitāti, pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā par Petrogradas Universitāti, bet 1921. gadā par Petrogradas Valsts Universitāti.