cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krimuldas novads
Vēsture
Vidzemes guberņas laikā šeit atradās Rīgas apriņķa Krimuldas-Pēterupes (Kremon - St. Peters Capelle), Lēdurgas-Turaidas (Loddiger - Treiden) draudzes novadi, vēlāk Krimuldas pagasts un Lēdurgas pagasts.
Pēc Otrā pasaules kara 1945. gadā Krimuldas pagastā izveidoja Krimuldas un Gaveņu ciema padomes, bet 1954. gadā tās apvienoja Rīgas rajona sastāvā, 1956. gadā pievienoja daļu Inčukalna un Siguldas ciemu, 1963. gadā Turaidas ciemu. Savukārt Lēdurgas pagastā izveidoja Lēdurgas un Kaktiņu ciema padomes, kuras 1954. gadā apvienoja Limbažu rajona Lēdurgas ciemā.
2009. gadā Lēdurgas pagastu un Krimuldas pagastu apvienoja Krimuldas novadā.
2021. gadā Krimuldas novada teritoriju pievienoja jaunajam Siguldas novadam.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas novadā ir Ragana (1168 iedzīvotāji), Lēdurga (648), Inciems (611) un Sunīši (304).
Reliģija
Krimuldas novadā atrodas Krimuldas luterāņu baznīca un Lēdurgas luterāņu baznīca.
Matīss Kaudzīte
Matīss Kaudzīte (vecajā ortogrāfijā: Matiß Kaudsit, 1848-1926) bija latviešu rakstnieks un skolotājs. Pirmā latviešu romāna "Mērnieku laiki" līdzautors (kopā ar brāli Reini).
Dzīvesgājums
Dzimis 1848. gada 18. augustā Cēsu apriņķa Vecpiebalgas pagasta "Mādaros". Mācījies Vecpiebalgas draudzes skolā. 1868. gadā pirmā publikācija laikrakstā "Mājas Viesis". Nokārtojis mājskolotāja eksāmenus, no 1868. gada bijis skolotājs Vecpiebalgas Kalna Kaibēnu pagastskolā. 1868. gadā iestājās Rīgas Latviešu biedrībā un darbojās tajā visu mūžu. Darbojās arī Vecpiebalgas dziedāšanas (vēlāk labdarības) biedrībā, aktīvi iesaistījās vietējā kultūras dzīvē, piedalījās teātra izrādēs.
19. gadsimta 70. gados sarakstījis vairākas nelielas lugas, publicējis vairākus dzejoļu krājumus, tostarp sacerējis dzejoli "Tautas mīlestība" (1879), kas kļuva tautā ļoti populārs, vairākus literatūrkritiskas ievirzes rakstus, grāmatu par brāļu draudzēm. 1879. gadā tika izdots kopā ar brāli Reini Kaudzīti sarakstītais romāns "Mērnieku laiki" — pirmais romāns latviešu literatūrā. 1911. gadā tas pirmo reizi izrādīts teātrī. Sastādījis arī antoloģijas un mācību grāmatas. 80. gados laikrakstos publicēti kopā ar brāli rakstītie ceļojumu apraksti par Vāciju, Austriju, Šveici, Itāliju, Franciju un citām Eiropas valstīm.
1911. gadā aizgāja pensijā, dzīvoja brāļa iepirktajās mājās "Kalna Kaibēnos", 1915. gadā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, 1917. gadā atgriezās Latvijā. 1929. gadā "Kalna Kaibēnos" iekārtots muzejs — pirmais memoriālais muzejs Latvijā.
Vismežice
Vismežice (pl) ir pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē uz rietumiem no Bjalobžegiem pie Pilicas upes. Pēc iedzīvotāju skaita 1973.—2017. gadā vismazākā pilsēta Polijā.
Sabats
Sabats (he (shabbāt) — 'atpūta' vai 'pārtraukums') ir ebreju nedēļas septītā diena, tiek uzskatīts par vissvarīgākajiem ebreju reliģiskajiem svētkiem. Tam ir bijusi ļoti svarīga loma jūdaisma saglabāšanā.
Reliģiskajos tekstos Sabatam ir trīs mērķi:
Sabats sākas piektdienā, līdz ar saulrietu, un turpinās līdz sestdienas vakara brīdim, kad debesīs var ieraudzīt trīs zvaigznes. Attiecīgi Sabata sākums un ilgums ir ļoti mainīgs. Šāda "diena" atbilst senajiem priekšstatiem par "dienu", kas sākas nevis no rīta līdz ar saullēktu, bet vakarā, līdz ar saulrietu.
Sabats ir pirmā svētā diena, kas minēta Torā un Dievs bija pirmais, kas to ievēroja. Senatnē Sabats bija tik svēts, ka Torā par tā pārkāpšanu paredzētais sods ir nomētāšana ar akmeņiem līdz nāvei. Jūdaisma liturģijā Sabats tiek saukts par "karalieni" un "līgavu", kas nāk pie ebrejiem.
Sabata rituāli
Tā ir diena, kurai ir raksturīga īpaša prieka un miera gaisotne. Sabats tiek uzskatīts par jautru dienu, jo šajā dienā cilvēks ir pilnībā brīvs no ikdienas darba, var nodoties savai ticībai un pavadīt laiku ar ģimeni. Tradicionāli šajā dienā tiek ieturētas trīs maltītes — vakariņas piektdienā, launags sestdienā un vakara maltīte Sabatam beidzoties.
Sabata sākumu, piektdienas vakaru pēc saulrieta, atzīmē ar to, ka māte aizdzedzina un svētī sabata sveces. Tēvs apmeklē sinagogu, bieži vien kopā ar bērniem, un, atgriezies mājās, svētī bērnus un slavē savu sievu ar vārdiem no Zālamana pamācību grāmatas 31. nodaļas. Tad ģimene kopīgi ietur sabata maltīti, kas parasti iesākas ar vīna un maizes pateicību Dievam. Maize ir īpaši pīts kukulis, kuru sauc par halu. Parasti uz galda uzliek divus maizes kukuļus, lai atgādinātu par mannas dubultporciju, kas nokrita no debesīm tuksnesī dienu pirms sabata.
Sabatā nedrīkst darīt nekādu darbu, un ortodoksālam ebrejam ir jāatrod tāds darbs, kas ļautu viņam visu gadu piektdienās ierasties mājās pirms saulrieta. Tas bieži vien nozīmē, ka viņš ir brīvas profesijas pārstāvis vai strādā kādā ebreju firmā, vai arī mēģina samainīt piektdienas vakaru un sestdienu, pret darbu kādā no citiem vakariem, svētdienās.
Gente
Gente, arī Ģente (nīderlandiešu: Gent), ir pilsēta Beļģijas ziemeļos, Flandrijas reģiona rietumos pie Lisas ietekas Šeldā, Austrumflandrijas administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Ar 262 219 iedzīvotājiem 2019. gadā, tā ir trešā lielākā Beļģijas pilsēta.
Viduslaikos Genta bija viena no lielākajām un bagātākajām pilsētām Ziemeļeiropā. Gentes vecpilsētas arhitektūrā ir lieliski saglabājušās viduslaiku celtnes. Mūsdienās tā ir trešā lielākā ostas pilsēta, aktīvs tūrisma centrs un vieta Gentes Universitāti, kura ir otrā lielākā Beļģijā pēc studentu skaita.
Vēsture
Ap 650. gadu Sv. Armands Gentes rajonā nodibināja divas abatijas, kuras kalpoja par pilsētas izveidošanās kodolu. 851. un 879. gadā pilsētu noposta vikingi.
11. gadsimtā Gente sāka strauji attīstīties, un līdz pat 12. gadsimta beigām tā bija otrā lielākā pilsēta Eiropā pēc Parīzes. Viduslaikos Gente, kopā ar Brigi kļuva par lielu vilnas ražošanas centru. Simtgadu karš izpostīja Gentes rūpniecību, un to pamazām izkonkurēja Antverpene. 1539. gadā Gente bija Gentes sacelšanās centrs, ko apspieda Spānijas karalis Karloss I.
16. un 17. gadsimtā Gente cieta reliģiskajos karos. Kādu laiku tā kļuva par kalvinisma centru, bet tomēr neiekļāvās jaunās Nīderlandes sastāvā, un kļuva atkal katoliska.
17. un 19. gadsimtā Gente atkal kļuva par tekstilrūpniecības centru.
Pēc Vaterlo kaujas Gente iekļāvās Nīderlandes sastāvā. 1817. gadā tika nodibināta Gentes Universitāte. 1830. gadā Beļģijas revolūcijas rezultātā Gente nokļuva jaunās valsts — Beļģijas sastāvā. 1913. gadā Gentē notika Pasaules izstāde.
Universitāte
Gentes Universitāte ir nīderlandiešu valodā runājoša publiskā universitāte, kura ir otrā lielākā universitāte Beļģijā ar vairāk kā 38 000 studentiem un 7 900 skolotāju.
Cilvēki
Gentē dzimuši:
1980. gadi
1980. gadi bija desmitgade, kas sākās ar 1980. gadā un beidzās ar 1989. gadu. Tos iezīmēja strauja datortehnologiju attīstība un Aukstā kara nobeigums.
Kristofs Zumans
Kristofs Zumans (de; dzimis Judenburgā, Austrijā) ir bijušais austriešu biatlonists. Pasaules kausa posmos piedalījās kopš 2001.-2002. gada sezonas līdz 2013-2014. gada sezonai. Kristofs ir izcīnījis 2 sudraba medaļas 2009. gada Pasaules čempionātā Phjončhanā 15 km masu startā un 4 × 7,5 km stafetē, vēl izcīnija bronzu 2005. gadā Hohfilceneē stafetē. Ir piedalījies četrās ziemas olimpiskajās spēlēs (2002, 2006, 2010, 2014). 2010. gada Vankūveras Olimpiskajās spēlēs kļuva par vicečempionu 12,5 km iedzīšanas sacensībās un kopā ar Austrijas izlasi — stafetē, 2014. gada Soču Olimpiskajās spēlēs izcīnīja bronzu stafetē.
30. septembris
30. septembris ir gada 273. diena pēc Gregora kalendāra (274. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 92 dienas.
Kastrācija
Kastrācija - dzimumdziedzeru darbības pārtraukšana, galvenokārt to izoperēšana.
Redklifs
Redklifs ir uzvārds. Cilvēki ar šādu uzvārdu:
Letonika
Letonika (la — ‘Latvija’) ir zinātnes nozaru kopums, kas pēta Latviju, tās vēsturi, kultūru, latviešus, latviešu valodu. Tāpat ar terminu ‘letonika’ var tikt apzīmēta jebkāda veida literatūra par Latviju, tās izdošanas vieta netiek ņemta vērā.
Šrilankas zilā žagata
Šrilankas zilā žagata jeb Ceilonas zilā žagata (Urocissa ornata) ir vidēja auguma vārnu dzimtas (Corvidae) putns. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Šrilankas zilā žagata ir endēma putnu suga, kas dzīvo tikai Šrilankas salā. Tās mājvieta ir biezie, mūžzaļie lietus meži 150—2135 metri virs jūras līmeņa. Šrilankas zilo žagatu kopējā populācija samazinās, jo mežu platības, attīstoties lauksaimniecībai, samazinās un kļūst sadrumstalotas. Ap 2006. gadu Šrilankā dzīvoja apmēram 14 000 zilo žagatu.
Izskats un īpašības
Šrilankas zilā žagata ir vienā augumā ar Eiropas žagatu (Pica pica), sasniedzot 40—47 cm, svars ap 200 g. Tās ķermeņa, plecu un astes apspalvojums ir zils, bet galva, kakls, krūtis un spārni ir sarkani vai sarkanbrūni. Astes gals balts. Kājas un knābis sarkans, kā arī āda ap acīm ir sarkana. Jaunie putni nav tik koši kā pieaugušie indivīdi: zilais tonis ir pelēcīgs, un āda ap acīm ir brūna. Šrilankas zilā žagata daudz pļāpā un spēj atdarināt citu putnu balsis.
Uzvedība
Šrilankas zilā žagta ir sabiedrisks putns un veido nelielus barus, kas sastāv no 6—7 putniem. Tā ir visēdāja un barojas ar vardēm, ķirzakām, kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, kā arī ar augļiem un ogām.
Par ligzdošanas ieradumiem zināmi tikai daži fakti. Ligzdu Šrilankas zilā žagata būvē kādā kokā vai krūmā, tai ir bļodas forma. Abi dzimumi piedalās ligzdas būvniecībā un putnēnu audzināšanā, bet olas perē tikai mātīte. Dējumā parasti ir 3—5 olas. Tās ir baltas ar brūniem raibumiem.
Briljanta policists
"Briljanta policists" (en) ir 1999. gada amerikāņu komēdija, kuras režisors ir Less Meifīlds un producenti ir Daniels Melniks un Elens Šapiro. Šis ir 1965. gada britu filmas The Big Job jauns ekranizējums. Galvenās lomas filmā atveido Mārtins Lorenss, Lūks Vilsons, Deivs Šepelle, Peters Grīns, Oļeks Krupa, Nikola Ari Pārkere. Filmas uzņemšana norisinājās Kalifornijas štatā, ASV. Filmas skaņu celiņš ASV tika sertificēts ar platīna disku pēc RIAA sistēmas.
Filma ir stāsts par noziedznieku, kas cenšas atgūt pirms vairākiem gadiem gūto laupījumu, kas pēc viņa iznākšanas no cietuma atrodas policijas iecirknī.
Fortūna
Fortūna (la) bija veiksmes dievība latīņu (romiešu) mitoloģijā. Sākotnēji tā bija sieviešu aizgādne un orākula dievībā, vēlāk (klasiskajā periodā) to pielīdzināja sengrieķu Tihei, padarot par kaprīzās cilvēciskās laimes iemiesotāju. Bieži vien to attēlo ar stūres airi un "pilnības ragu" (cornu copiae) rokā, stāvam uz lodes vai uz riteņa, ar burām vai spārniem, ko šurpu turpu dzenā mainīgs vējš.
Kristietībā šo kaprīzo likteņa dievi no vienas puses, uztvēra kā neizdibināmo dievišķo providenci, taču no otras puses, vērtēja negatīvi kā pretmetu nemaldīgajiem tikumiem.
Bakteriofāgi
Bakteriofāgi jeb fāgi (gr. phagos - ēst) ir vīrusi, kuri inficē tikai baktērijas. Līdzīgi eikariotu vīrusiem, tie sastāv no proteīnu apvalka jeb kapsīdas, kurā ietverta vīrusa ģenētiskā informācija DNS vai RNS veidā. Bakteriofāgus neatkarīgi viens no otra atklāja Frederiks Tvorts (Twort) 1915. gadā un Fēlikss d’Erells (d’Herelle) 1917. gadā. Tāpat kā baktērijas, arī bakteriofāgi ir ļoti plaši izplatīti dabā (augsnē, ūdeņos u.c.).
Dzīves cikls
Infekcija sākas, kad fāgs piesaistās pie baktērijas un ievada tajā savu ģenētisko materiālu. Tālākā infekcijas procesa norise ir atkarīga no vīrusa dzīves cikla veida. Lītiskie fāgi pārņem šūnu savā kontrolē — tie izmanto baktēriju, lai sintezētu vīrusa sastāvdaļas un no tām izveidotu jaunas fāgu daļiņas, bet pēc tam šūnu iznīcina jeb lizē, atbrīvojot jaunos bakteriofāgus apkārtējā vidē. Lītiskais fāgs ir, piemēram, bakteriofāgs T4. Savukārt mērenie (temperate) fāgi var neizraisīt lītisku infekciju. Daudzi mērenie fāgi ir lizogēni - tie spēj ievietot savu nukleīnskābi baktērijas hromosomā un replicēties līdz ar to, neizraisot infekciju. Šādu stāvokli sauc par profāgu. Noteiktos apstākļos profāgs var pāriet lītiskajā dzīves ciklā. Šāds dzīves cikls ir, piemēram, bakteriofāgam λ (lambda). Savukārt pavedienveida bakteriofāgs M13 spēj izkļūt no baktērijas šūnas, neiznīcinot to, tāpēc tas arī tiek pieskaitīts pie mērenajiem fāgiem.
Nozīme un pielietojums
Jau neilgi pēc to atklāšanas D’Erells sāka bakteriofāgus izmantot bakteriālo infekciju ārstēšanai. Tomēr fāgu terapijas panākumi nebija pārliecinoši. Līdz ar antibiotiku atklāšanu fāgu terapeitiska izmantošana Rietumos tika pārtraukta, bet bijušajā Padomju Savienībā un Austrumeiropā tos turpināja izmantot. Tomēr līdz ar straujo pret antibiotikām rezistento baktēriju pieaugumu pēdējā laikā fāgu terapijai no jauna sāk pievērst uzmanību. Bakteriofāgiem ir arī liela zinātniska nozīme. 1952. gadā Alfreds Hēršijs un Marta Čeiza (Hershey & Chase), izmantojot bakteriofāgu T2, veica savu slaveno eksperimentu, kurā parādīja, ka vīrusa DNS, nevis proteīns, ir tas, kas iekļūst šūnā un nes ģenētisko informāciju. Mazais RNS bakteriofāgs MS2 bija pats pirmais organisms, kam tika noteikta pilna nukleotīdu secība genomā. Vairāki fāgi (λ, M13 u.c.) tiek izmantoti kā klonēšanas vektori.
Melodija
Melodija ir galvenā muzikālās domas paudēja (vienbalsīgi izteikta muzikāla doma). Klodam Debisī ir skaņdarbi, kas balstās tikai uz harmoniju, bez melodijas (tas ir viens no izņēmumiem, kad skaņdarbu nevar iedomāties bez melodijas). Tieši melodija visdziļāk iedarbojas uz klausītāju, tāpēc to bieži dēvē par skaņdarba dvēseli. Melodija nav iedomājama bez skaņkārtas, ritmiskā zīmējuma, un citiem mūzikas izteiksmes līdzekļiem. Tātad melodiju veido dažādu mūzikas izteiksmes līdzekļu vienība.
Melodijai piemīt vairākas patstāvīgas iezīmes. Viena no iezīmem ir ka ikvienai melodijai ir melodiskā līnija, kas var būt augšupejoša, lejupejoša, līdzena jeb mazkustīga, ar lēcieniem un viļņveida. Tomēr šie pamatveidi nemēdz būt ilgstoši, tie savstarpēji papildinās. Skaņdarba beigās melodija parasti ir lejupejoša, kas rada nomierinošu iespaidu. Skaņdarba izteiksmībā liela nozīme ir melodijas apjoma — diapazonam, kas mēdz būt šaurs vai plašs. Melodiskā līnija mēdz veidot melodisko vilni, kas noved to pie augstākā sprieguma punkta — kulminācijas. Liela nozīme skaņdarba rakstura atklāšanā ir dažādām melodijas intonācijām. Raksturīgākās ir šādas kā nopūtu intonācija — lejupejošs sekundas motīvs no stiprās taktsdaļas uz vājo. Mūzikā šī intonācija rada skumju un žēlabainu nokrāsu. Tā ir pamatā V.A.Mocarta 40. simfonijas tēmai. Fanfāras intonācija — raksturīga melodijas kustība pa mažora trijskaņa skaņām uz augšu, vai arī augšupejoša kvarta. Šī intonācija pauž vīrišķību un enerģiju. Džuzepe Verdi šādu intonāciju izmantojis Triumfa maršā.
FK Spartaks Jūrmala
FK Spartaks ir Latvijas futbola klubs no Jūrmalas, kas dibināts 2007. gadā. Ir divkārtējie Latvijas čempioni.
Vēsture
Savā pirmajā sezonā Virslīgā "Spartaks" spēlēja ļoti pārliecinoši, tomēr pēc vairāku līderu aiziešanas finišēja 5. vietā. 2016. gadā Spartaks kļuva par čempioniem. Titulu nodrošināja vienu kārtu pirms sezonas beigām Arkādijas stadionā uzvarot RFS. 2017. gada sezonā izdevās panākumu atkārtot — vienu kārtu pirms turnīra beigām pēc uzvaras pret FK Liepāja/MOGO tika nodrošināts otrais čempiontituls.
Pēc 2022. gada sezonas
Lai gan "Spartaks" pēc 2022. gada sezonas saglabāja vietu Virslīgā, pirms 2023. gada sezonas bet 30. janvārī tas atsauca savu pieteikumu LFF A licencei, līdz ar to izstājoties no Virslīgas. Klubs turpināja piedalīties licencēšanas procesā, lai saņemtu B licenci, kas nepieciešama spēlēšanai Nākotnes līgā, tomēr tā "Spartakam" netika piešķirta, to pamatojot ar finanšu kritēriju neizpildīšanu.
Denjels Redklifs
Denjels Džeikobs Redklifs (en; dzimis Londonā, Lielbritānijā) ir angļu aktieris. Vislabāk pazīstams ar Harija Potera lomu tāda paša nosaukuma filmu sērijā.
Aktiera karjeru uzsāka desmit gadu vecumā ar lomu BBC One TV filmā David Copperfield, taču kino debitējis 2001. gada filmā "Panamas drēbnieks" (The Tailor of Panama). 2001. gadā uzsāka filmēties "Harija Potera" filmu sērijā un 2011. gadā tika laista klajā sērijas pēdējā filma — "Harijs Poters un Nāves dāvesti: Otrā daļa". 2007. gadā sāka piedalīties dažādās lugās un mūziklos. 2012. gada filma "Sieviete melnā" (The Woman in Black) bija pirmā D. Redklifa loma kinofilmās pēc "Harija Potera" sērijas noslēguma. Karjeras laikā ir saņēmis vairākas MTV Movie balvas.
Lazareva (polārstacija)
Lazareva bija PSRS polārstacija Antarktīdā. Izvietota uz Lazareva šelfa ledāja tā rietumu malā un bija vienīgā uz šelfa ledāja ierīkotā pastāvīgā padomju polārstacija. Ierīkota 4. padomju antarktiskās ekspedīcijas gaitā, atvērta 1959. gada 10. martā un nosaukta par godu vienam no Antarktīdas pirmatklājējiem Mihailam Lazarevam.
Stacija ierīkota 1,3 km no ledāja malas. Šelfa ledāja biezums stacijas rajonā ir ap 140 m un tas pārvietoja rietumu virzienā ar ātrumu 70 m/a-1. Gada vidējā gaisa temperatūra -16 °C, vidējais vēja ātrums — 9 m/s. Polārā nakts ilgst no 24. maija līdz 19. jūlijam. Stacija kalpoja par bāzes vietu PSRS pētījumiem Karalienes Modas Zemē, kā arī šeit tika īstenotas patstāvīgas novērojumu programmas meteoroloģijā, aeroloģijā, aktinometrijā, glacioloģijā, ģeomorfoloģijā un okeanoloģijā. Pirmajā sezonā stacijā ziemoja 7 cilvēki, otrajā — 11.
Par galveno draudu stacijas pastāvēšanai tika uzskatīts šelfa ledāja aplūšanas apdraudējums, tādēļ 9 km no galvenās stacijas tika ierīkota avārijas nometne ar elektrostaciju, radiostaciju un degvielas un pārtikas krājumiem. Tomēr par galveno apgrūtinājumu kļuva intensīvie nokrišņi, kuru rezultātā jau otrajā sezonā stacija bija ieputinātu vairākus metrus biezā sniega slānī.
1961. gada 26. februārī stacija tika slēgta un viss aprīkojums pārcelts uz jauno, 100 km uz dienvidiem Širmahera oāzē ierīkoto Novolazarevskas staciju. 1980. gados Lazarevas stacija tika apsekota un tās būves vēl bija veselas un sasniedzamas.
Kārlis V
Kārlis V var būt:
Karolo (regantoj)
Stenlijs Kubriks
Stenlijs Kubriks (en, dzimis, miris ) bija amerikāņu kinorežisors, producents un scenārists. Kubriks tiek uzskatīts par vienu no ietekmīgākajiem kinorežisoriem kinomākslas vēsturē. Viņa darbiem raksturīga īpaša tehniskā meistarība, perfekcionisms, dziļa simbolika. Daudzas no viņa filmām ir literāru darbu ekranizācijas.
Kubriks ir trīspadsmit reizes nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai dažādās kategorijās, bet ieguvis šo balvu vienu reizi — par labākajiem vizuālajiem efektiem filmā "2001: Kosmosa odiseja" (1968). Viņam ir vairākas nominācijas par režiju ("Doktors Streindžlavs" (1964), "2001: Kosmosa odiseja", "Mehāniskais apelsīns" (1971), "Berijs Lindons" (1975)), par labāko no grāmatas pārveidoto scenāriju ("Doktors Streindžlavs", "Mehāniskais apelsīns", "Berijs Lindons", "Pilns bruņojums" (1987)) un kopā ar Arturu Klārku par labāko oriģinālo scenāriju filmai "2001: Kosmosa odiseja". Ieguvis BAFTA kino balvu kā labākais režisors par filmu "Berijs Lindons".
1997. gadā Kubriks saņēmis Venēcijas kinofestivāla Goda Zelta lauvas balvu (Career Golden Lion) un Amerikas režisoru ģildes balvu par mūža ieguldījumu, bet 1999. gadā — Lielbritānijas kinorežisoru ģildes balvu par mūža ieguldījumu. 2000. gadā, jau pēc nāves, Kubrikam tika piešķirta balva BAFTA Fellowship.
Dzīves sākumposms
Kubriks dzimis 1928. gadā Bronksā, Ņujorkā, ebreju ģimenē. Vecvecāku izcelsme saistīta ar Poliju, Austriju un Rumāniju. Tēvs Jakovs Leonards Kubriks (Džeks Kubriks) (1902—1985) piedzima Ņujorkā. Viņš studēja medicīnu un kļuva par ārstu. Ģimene bija diezgan pārtikusi, piedzima divi bērni — Stenlijs un Barbara Mērija (1934).
Divpadsmit gadu vecumā tēvs iemācīja Stenlijam spēlēt šahu, trīspadsmit gadu vecumā nopirka viņam Graflex fotoaparātu. Stenlijs aizrāvās gan ar šahu, gan fotografēšanu. Kopā ar draugu Mārvinu Tobu, kas dzīvoja kaimiņos, viņi fotografēja un attīstīja attēlus, kā arī pavadīja daudz laika, skatoties filmas. Vidusskolas laikā Stenlijs pievienojās skolas fotoklubam. Skolas beidzot 1945. gadā, atzīmes nebija pietiekoši labas, lai iestātos augstskolā. Tēvs par to nebija priecīgs, bet atbalstīja dēlu, kad tas vēlējās nodarboties ar fotografēšanu profesionāli. Kubriks sāka darboties kā ārštata fotogrāfs. 1945. gadā viņa fotogrāfiju nopirka un publicēja žurnāls Look. 1946. gadā viņš kļuva par mācekli šajā žurnālā, bet pēc tam — par štata darbinieku.
Kinorežisora karjera
Darbību kino Kubriks aizsāka 50. gados, sākumā veidojot dokumentālas īsfilmas. Pirmā viņa īsfilma bija Day of the Fight (1951), par bokseri Volteru Kārtjeru, ko Kubriks uzņēma par saviem līdzekļiem. Kubrika pirmā pilnmetrāžas mākslas bija filma "Bailes un iekāre" (1953), kuras pirmizrāde notika 1953. gada 31. martā. Lai arī kritiķi pozitīvi novērtēja Kubrika fotogrāfa talanta ietekmi uz filmas vizuālo noformējumu, tomēr filma bija komerciāli neveiksmīga. Kubriks bija ļoti paškritisks un sauca šo filmu par amatiera mēģinājumu un negribēja, lai tā tiktu rādīta plašai publikai.
1955. gadā, spēlējot šahu, Kubriks iepazinās ar kinoproducentu Džeimsu Herisu, un tas viņu uzaicināja kopā dibināt producēšanas kompāniju Harris—Kubrick Pictures Corporation. 1956. gadā tika uzņemta filma "Slepkavība" ar Stērlingu Heidenu galvenajā lomā. Šī bija pirmā Kubrika pilnmetrāžas filma ar profesionāliem Holivudas aktieriem un filmēšanas komandu. Kritiķi šo filmu pamanīja, atsauksmes bija pozitīvas.
1957. gadā iznāca nākamā filma "Slavas ceļi" ar Kērku Daglasu galvenajā lomā. Šī bija pirmā Kubrika filma, kas guva komerciālus panākumus, kā arī filmu augsti novērtēja kritiķi.
1959. gadā Kērks Daglass uzaicināja Kubriku režisēt filmu "Spartaks" (1960), kurā viņš tēloja titullomu. Šajā laikā Kubriks bija tikai 31 gadu vecs, un viņš režisēja episku filmu ar vairāk nekā 10 000 dalībnieku masu skatos un ar vislielāko budžetu, kāds bijis amerikāņu filmai tajā laikā. Filmai bija milzīgi panākumi, tā guva lielus ieņēmumus. Filma tika nominēta sešām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, bet saņēma četras, bez tam tā ieguva Zelta globusa balvu kā labākā filma.
Nākamā Kubrika filma bija "Lolita" (1962), kas veidota pēc Vladimira Nabokova romāna "Lolita" motīviem. Finansiālu un juridisku apsvērumu dēļ šī filma tika uzņemta Anglijā, kur Kubriks varēja strādāt brīvāk, realizējot savas idejas. Kubriks pēc tam palika Anglijā un turpināja veidot filmas. Nākamā bija aukstā kara laika melnā komēdija "Doktors Streindžlavs" (1964) ar Pīteru Selersu galvenajā lomā. Šī filma tika nominēta četrām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tomēr nevienu neieguva.
Nākamos piecus gadus Kubriks pavadīja veidojot filmu "2001: Kosmosa odiseja" (1968). Kubriku bija aizrāvis Artura Klārka zinātniskās fantastikas romāns Childhood's End. Kad 1964. gadā viņi satikās Ņujorkā, Kubriks piedāvāja Klārkam kopā veidot filmas scenāriju, izmantojot Klārka īso stāstu The Sentinel. Bez tam Klārks sāka rakstīt romānu "2001: Kosmosa odiseja", kura motīvi arī tika izmantoti, kopā ar Kubriku rakstot scenāriju tā paša nosaukuma filmai. Veidojot filmu, Kubriks griezās ASV Kosmosa aģentūrā NASA, lai labāk izprastu kosmisko kuģu uzbūvi un varētu izveidot filmai kosmosa kuģa modeli, kurā norisinās daudzas filmas epizodes. Lai arī filmas temps ir lēns, teksta ir maz, un pirmizrādes laikā filma uzreiz neguva lielus panākumus, tomēr drīz vien tā kļuva slavena, kā arī guva milzīgus finansiālus panākumus. Filma tika nominēta četrām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, no kurām viena tika iegūta — Kubriks saņēma balvu par labākajiem vizuālajiem efektiem. Amerikas Kinoinstitūts šo filmu nosaucis par visu laiku labāko zinātniskās fantastikas žanra filmu.
1971. gadā iznāca nākamā Kubrika filma "Mehāniskais apelsīns", kas izsauca pretrunīgus vērtējumus vardarbības atainojuma dēļ. Viedoklim, ka filma var izraisīt skatītājos vardarbīgas tieksmes, Kubriks nepiekrita. Viņš uzskatīja, ka māksla nevar būt atbildīga par vardarbību. Filma tika nominēta četrām Amerikas Kinoakadēmijas balvām.
Nākamā filma bija "Berijs Lindons" (1975), Viljama Tekerija romāna "Berija Lindona memuāri" (1844) adaptācija, kur darbība norisinās 18. gadsimtā. Filmas kadrus Kubriks veidojis neparasti gleznieciskus.
Pēc tam Kubriks veidoja filmu "Mirdzums" (1980) pavisam atšķirīgā žanrā — tā bija šausmu filma pēc Stīvena Kinga tāda paša nosaukuma romāna motīviem ar Džeku Nikolsonu galvenajā lomā. Šī filma ietekmējusi žanra attīstību, tiek bieži citēta.
1987. gadā iznāca filma "Pilns bruņojums", kuras darbība notiek Vjetnamas kara laikā. Filma uzņemta ļoti atšķirīgi no citām filmām par Vjetnamas karu. Filmai mūziku komponējusi Kubrika meita Viviana Kubrika.
Migels Anhels Asturjass
Migels Anhels Asturjass (es; dzimis, miris ) bija gvatemaliešu dzejnieks, romānists, dramaturgs, žurnālists un diplomāts.
Viņš palīdzēja Latīņamerikas literatūrai dot ieguldījumu vispārējā Rietumu kultūrā. Tajā pašā laikā pievērsa uzmanību, cik svarīgas ir vietējās kultūras, it īpaši viņa dzimtajā Gvatemalā. Lielu daļu dzīves pavadījis ārzemēs. Parīzē studējis antropoloģiju un indiešu mitoloģiju. Viena no viņa slavenākajām grāmatām "Senjors prezidents" (El Señor Presidente) ir par dzīvi valstī, kuru vada nežēlīgs diktators. 1960. gados saņēma plašu atzinību. 1966. gadā saņēma PSRS Ļeņina Miera balvu. Nākamajā gadā kļuva par otru latīņamerikāni, kas saņēmis Nobela prēmiju literatūrā.
Viljams Šērmens
Viljams Tekumze Šērmens (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu karavīrs, uzņēmējs, pedagogs un autors.
Amerikas pilsoņu karā (1861—1865) viņš bija ASV armijas ģenerālis. Par šo laiku viņš tika atzīts par izcilo militāro stratēģiju, kā arī tika kritizēts par skarbo politiku, ko īstenoja pret Amerikas Valstu Konfederāciju. Militārisma vēsturnieks Besils Henrijs Ledells Harts viņu ir nosaucis par "pirmo moderno ģenerāli".
Ninnus
Ninnus (? — 1211) bija Gaujas līvu vecākais, kas pieminēts Livonijas Indriķa hronikā 1210. (XIV, 10) un 1211. gadā (XV, 7). Piedalījies kristiešu karagājienā uz Sontaganas novadu Igaunijā 1210. gadā, miris kara izraisītajā sērgā 1211. gadā.
Ninnus pārvaldītā teritorija
Uzskata, ka Ninnus pārvaldītās zemes atradās Gaujas kreisajā krastā, kur bija Dabreļa īpašumi. Iespējams, Ninnus valdījumi bija starp Siguldu un Cēsīm, jo Priekuļos ir Niniera ezers (Endzelīns, 1961). Personvārda izcelsme un nozīme nav skaidra. Varbūt to var saistīt ar vārdu ninnis, kas var apzīmēt “zirni” (Endzelīns, Hauzenberga 1938).
Atomenerģētika Somijā
2010. gadā Somijas atomelektrostacijas saražoja 21,9 TWh elektroenerģijas, kas bija 28,4 % no visa valsts elektroenerģijas patēriņa.
Lovīsas AES
Lovīsas atomelektrostacija atrodas Lovīsas pilsētas tuvumā, Somijas līča krastā. Tā sastāv no diviem energoblokiem ar jaudu 507 un 502 MW, kas kopā ražo aptuveni 8 TWh gadā. Šo atomelektrostaciju pārvalda Fortum. Atomelektrostacijā izmantoti saspiestā ūdens tipa (PWR) kodolreaktori VVER-440/213, kas izgatavoti 1970. gados PSRS. Tā elektrību sāka ražot 1977. un 1980. gadā.
Kreacionisms
Kreacionisms (la — radīšana) ir uzskats, ka pasaule, dzīvība un cilvēks ir dievišķās radīšanas rezultāts.
Atomenerģētika Somijā
Olkiluoto AES
Olkiluoto atomelektrostacija atrodas uz Olkiluoto salas, Eurajoki, Botnijas līča krastā. Tā sastāv no diviem vārošā ūdens tipa (BWR) energoblokiem ar jaudu 880 un 890 MW un viena saspiestā ūdens reaktora ar jaudu 1600 MW. Šo atomelektrostaciju pārvalda Teollisuuden Voima. Pirmos divus kodolreaktorus izgatavoja Zviedrijas uzņēmums ASEA-Atom un tie elektrību sāka ražot 1978. un 1980. gadā. Trešais energobloka tika iedarbināts 2021. gada 21. decembrī. Paredzams, ka regulāra ražošana sāksies 2022. gada jūlijā.
Kreacionisms
Kreacionisms iedalās Bībeliskajā, kurš vadās no tā, ka viss Vecajā Derībā ir pilnīgi precīzi, un zinātniskajā, kurš atzīst Bībeli par Dieva iedvesmotu daiļliteratūru tālaika cilvēku zināšanu līmenī un cenšas pieskaņot savu hipotēzi zinātniski noskaidrotiem faktiem. 20. gadsimtā uz pēdējo bāzes attīstījās saprātīgās radīšanas teorija, kura aprobežo Dieva lomu ar sākuma grūdienu, kurā bijuši ieplānoti tālākie notikumi.
Matemātiskās zinātnes neatzīst nevienu no šiem variantiem, jo pirmais nesaskan ar faktiem, bet pārējie nav pārbaudāmi un nav obligāti nepieciešami radīšanas aktam (t.s. Okama asmens).
Atomenerģētika Somijā
Plānotie kodolreaktori
2010. gadā Somijas parlaments atbalstīja sestā un septītā kodolreaktora būvi uzņēmumiem Teollisuuden Voima un Fennovoima. Uzņēmuma Fortum ierosināto Lovīsas AES trešā reaktora būvi parlaments noraidīja.
Kodolatkritumi
Līdz 1996. gadam kodolatkritumi no Lovīsas atomelektrostacijas tika sūtīti atpakaļ uz PSRS (Krieviju) pārstrādei. Tagad kodolatkritumus uzglabā pagaidu glabātavā atomelektrostacijas tuvumā. Olkiluoto AES arī izlietoto kodoldegvielu uzglabā savā pagaidu glabātavā.
1995. gadā Teollisuuden Voima un Fortum izveidoja kopuzņēmumu Posiva, kura mērķis ir izstrādāt metodes, kā ilglaicīgi noglabāt kodolatkritumus dziļi pazemē. Aptuveni 2020. gadā plānots pabeigt Onkalo kodolatkritumu glabātavu Olkiluoto AES tuvumā. Tad visi kodolatkritumi tiks pārvesti uz to.
Bušido
Bušido (ja — 'karavīra ceļš') ir samuraju uzvedības un goda kodekss. Bušido kodekss pieprasīja no kareivja bezierunu pakļaušanos un kara mākslas atzīšanu par vienīgo vīrieša cienīgo nodarbi.
Augutis
Augutis (Sternorrhyncha) ir blakšu kārtas apakškārta, kuras visi pārstāvji pārtiek no augu sulām. To ķermeņa garums parasti ir 0,5—6 mm, taču lielākais grupas pārstāvis Aspidoproxus maximus var sasniegt 38 mm. Visas sugas atšķiras ar sūcējsnuķīti, kas izvietots krūšu rajonā. Spārni miera stāvoklī ir sakļauti jumtveidīgi. Kaut arī augutīm ir kopīgas īpašības, tomēr starp tām ir arī lielas atšķirības. Šīs atšķirības var novērot spārnu struktūrā, taustekļu un ekstremitāšu uzbūvē. Fosilā veidā augutis ir zināmas jau no perma nogulumiem.
Sistemātika
Pasaulē zināmas vairāk kā 8000 augutu sugas, no kurām ap 2000 sugām dzīvo Eiropā. Augutu apakškārta tiek iedalīta 5 virsdzimtās.
Dženifera Brauna
Dženifera Brauna (de; dzimusi Vācijā) ir vācu dziedātāja. Plašākai publikai kļuva pazīstama ar izcīnīto otro vietu Vācijas atlasē 2010. gada Eirovīzijai.
Pirms dalības atlasē Eirovīzijai viņa uzstājās ar savu grupu pilsētu festivālos un Vīsbādenes vīna svētkos. Viņa piedalījās šova "Vācija meklē superzvaigzni" (de) septītajā sezonā, taču nepārvarēja noklausīšanās sesijas pirmo kārtu.
Karbimadalas bāka
Karbimadalas bāka (et) atrodas Igaunijas teritoriālajos ūdeņos Somu līcī, iepretī Mūgas ostai.
Dženifera Brauna
Vācijas atlasē Eirovīzijai viņa izpildīja vairākas labi zināmas roka balādes. Finālā viņa sacentās ar Lēnu Meieri-Landrutu, kas vēlāk lielajā konkursa finālā pārliecinoši uzvarēja. Finālā Dž. Brauna izpildīja dziesmas "Bee", "Satellite" un "I Care for You". Pēc fināla viņas singls "I Care for You" ierindojās Vācijas topa pirmajā desmitniekā un Austrijā — 68. vietā. Pašlaik viņa strādā pie sava debijas studijas albuma.
Karbimadalas bāka
Vēsture
Bāka šajā vietā atrodas kopš 1986. gada. Līdz 2003. gadam bāka darbojās kā Tamnēmes vadlīnijas priekšējā vaduguns kopā ar Tamnēmes bāku (pārtrauca darbu 2003. gadā).
Džems Raudziņš
Džems Johans Raudziņš (dzimis, miris ) bija latviešu basketbolists, Latvijas basketbola izlases dalībnieks. Pieckārtējs Latvijas čempions sporta biedrības "Universitātes sports" basketbola komandas sastāvā (1930, 1934—1937).
Mospine
Mospine ir pilsēta Ukrainas austrumos Doneckas apgabalā. Izvietojusies apgabala vidusdaļā Hrudzkas upītes krastos 30 km uz dienvidaustrumiem no apgabala centra Doneckas. Administratīvi pakļauta Doneckas pilsētas padomei, savukārt Mospines pilsētas padomei pakļauts Horbačevo-Mihaiļivkas pilsētciemats un Birjuku, Verbova Balkas, Hrišku, Mihaiļivkas, Novodvirskes, Oktjabrskes un Temrjukas ciemi.
Džems Raudziņš
Dzīvesgājums
Dzimis 1910. gadā Harbinas latviešu kolonijā, 1920. gadā kopā ar tēvu atgriezās Latvijā. Mācījās Rīgas pilsētas 28. pamatskolā, 1928. gadā absolvēja Rīgas pilsētas 2. ģimnāziju. Studēja Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē, iestājās korporācijā Tervetia. Studiju gados spēlēja "Universitātes Sporta" komandā, bija US komandā arī Pasaules studentu akadēmiskajās meistarsacīkstēs Turīnā 1933. gadā un Budapeštā 1935. gadā. Valstsvienības sastāvā Dž. Raudziņš laukumā izgāja 19 reizes. Studijas beidza 1934. gadā un ieguva tiesību zinātņu kandidāta grādu. Latvijas basketbola izlases sastāvā aizvadījis 18 spēles. Pirmais Eiropas čempions 1935. gadā. Piedalījies 1936. gada Vasaras Olimpisko spēļu turnīrā un ieguvis 6. vietu 1937. gada Eiropas čempionātā, kas norisinājās Latvijā. Vispasaules studentu spēlēs izcīnījis zeltu 1935. gadā, kā arī sudrabu 1933. gadā.
Mospine
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta ap 1800. gadu kā Mahorivkas (Махорівка/Махоровка) ciems. Vēlākajos gados ciems vairākkārt mainījis īpašniekus un pārdēvēts. 20. gadsimta sākumā apvidū sāka attīstīties akmeņogļu ieguve. 1913.—1916. gados par šahtu īpašnieku Mospina, Šabalova un Utkina līdzekļiem tika izbūvēts dzelzceļš un viena no tā stacijām tika nosaukta Mospina vārdā. Pie stacijas izveidojās ciemats, kam 1938. gadā piešķīra pilsētas statusu.
Džems Raudziņš
Dzīvesgājums
1938. gadā Raudziņš bija viens no pirmajiem fiziskās audzināšanas instruktoriem Latvijas Universitātē, kad tur ieviesa obligātās fiziskās audzināšanas nodarbības. Strādāja kā Cēsu pašvaldības departamenta revidents, no 1939. gada viņš vadīja jaunizveidoto Vidzemes basketbola savienību.
Pēc 1940. gada padomju okupācijas viņš darbojās pagrīdē, bet vācu okupācijas laikā bija pretošanās kustības nodaļas vadītājs. 1942. gada novembrī vācu drošības policija Dž. Raudziņu apcietināja un ieslodzīja Salaspils koncentrācijas nometnē, no kuras atbrīvoja 1943. gada beigās. Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā viņš devās bēgļu gaitās uz Vāciju, 1949. gadā uz Austrāliju, kur strādāja par grāmatvedi un aktīvi iesaistījās latviešu sabiedriskajā dzīvē.
Viljams Brūss
Viljams Spīrss Brūss (en, dzimis Londonā, miris  Edinburgā) bija skotu dabaszinātnieks, polārpētnieks un okeanogrāfs. Organizējis un vadījis Skotijas Nacionālo antarktisko ekspedīciju (1902-1904), kā arī dibinājis pirmo pastāvīgo meteostaciju Antarktikā.
Džems Raudziņš
Dzīvesgājums
Miris 1979. gada 13. decembrī Pērtā. Arī viņa meita Ilze Raudziņa spēlēja basketbolu Rietumaustrālijas štata izlasē Austrālijas čempionātā.
Viljams Brūss
Dzimis Londonā kā ceturtais bērns skotu ārsta Semjuela Brūsa un viņa sievas velsietes Mērijas ģimenē.
1887. gadā sācis medicīnas studijas Londonā, vēlāk turpinājis Edinburgā, ko pametis, lai piedalītos Dandī vaļu medību ekspedīcijā uz Vedela jūru (1892-1893). Pēc tam strādājis meteoroloģiskajā stacijā Nevisa kalnā Skotijā, kur apguvis iemaņas darbā ar meteoroloģiskajiem instrumentiem.
Arktiskās ekspedīcijas
1896. gada Brūss tika uzaicināts piedalīties savā pirmajā arktiskajā ekspedīcijā uz Franča Jozefa Zemi. Ekspedīciju vadīja britu pētnieks Frederiks Džeksons (Frederick George Jackson) un Brūss tajā pildīja zoologa un botāniķa pienākumus. Par godu centīgajam dabaszinātniekam Džeksons Brūsa vārdā nosauca zemesragu Nortbrukas salas ziemeļos.
1898. un 1899. gadā Brūss piedalījās divās arktiskajās ekspedīcijās, kurās tika apsekoti Novaja Zemļa un Špicbergenas arhipelāgi.
Antarktiskā ekspedīcija
1902. gadā Brūss ar privātu sponsoru atbalstu noorganizēja Skotijas Nacionālo antarktisko ekspedīciju. Ekspedīcija tika veidota kā alternatīva Džeimsa Rosa vadītajai britu Nacionālajai antarktiskajai ekspedīcijai (1901-1904), kurā Brūsu piedalīties ar atsevišķu kuģi neuzaicināja. Ekspedīcijas vajadzībām tika pārbūvēts norvēģu vaļu medību kuģis Hekla, ko pārdēvēja par Scotia.
Ekspedīcijas pārziemošana bija paredzēta iespējami tālāk uz dienvidiem. 1903. gada 22. februārī kuģis sasniedza 70°25′ dienvidu platumu, no kurienes sakarā ar smagajiem ledus apstākļiem bija spiesta griezties atpakaļ uz ziemeļiem. Dienvidorkneju salās tika ierīkota pirmā pastāvīgā meteostacija Antarktikā Omondhausa (Omond House), kas vēlāk tika nodota Argentīnas pārziņā un pārdēvēta par Orkadasu.
Viens no svarīgākajiem ekspedīcijas rezultātiem bija pirmie sistemātiski veiktie meteoroloģiskie un klimatiskie novērojumi. Ekspedīcijas rezultātu apkopošanai Brūss 1906. gadā Edinburgā noorganizēja Skotijas Okeanogrāfijas laboratoriju, ko atklāja Monako princis Alberts.
Brūss miris 1921. gada 28. oktobrī Edinburgā.
Pagodinājumi
Par godu Viljamam Brūsam nosaukti sekojoši ģeogrāfiski objekti:
Otiņspures
Otiņspures jeb bārkšspures (Crossopterygii) bija viena no daivspurzivju (Sarcopterygii) virskārtām, kas tika pretstatīta divējādelpojošajām zivīm un ietvēra sevī visas pārējās daivspurzivis. Mūsdienās šis taksons netiek atzīts, bet divējādelpojošās zivis tiek iedalītas ripidistijveidīgo klasē.
Morfoloģija
Otiņspuru smadzeņu kapsula (endokrānijs) ir sadalīta divās daļās: priekšējā ožas (etmosfenoīds) un aizmugurējā smadzeņu (otikookcipitāls) daļā. Abas daļas savā starpā ir nedaudz kustīgas. Galvaskausa pārkaulojuma pakāpe ir dažāda; segkauli ir labi attīstīti. Endokrānija dalīšanās vietā arī segkauli dalās divās plātnēs: priekšējā (frontalia) un aizmugurējā (paraetalia). Galvaskauss ir amfistilisks, dažām sugām iezīmējas pāreja uz autostilisku galvaskausu. Viena vai divas ārējās nāsis ir izvietotas laterāli vai dorsolaterāli. Augšžokļu loks ir patstāvīgs. Sekundārie žokļi ir labi attīstīti, zobi ir spēcīgi un asi. Skriemeļu ķermeņi var būt loka vai pusloka veidā. Pāra spuru skeletam saīsināta centrālā ass un labi attīstīti bazālie elementi. Nepāra peldspuras ir patstāvīgas.
Izplatība un dzīvesveids
Otiņspures parādās jau apakšdevona nogulumos. Pārsvarā tās bija saldūdens plēsējas, kas dzīvoja kontinentālajos ar organiku bagātajos ūdeņos. Tās bija labi pielāgotas dzīvei seklās, pūstošās un ar skābekli nabadzīgās ūdenstilpēs. Pāra spuru muskuļainais pamats ļāva tām viegli pārvietoties pa dūņaino dibenu un starp ūdensaugiem. Primitīvas plaušas un hoānas (iekšējās nāsis) deva iespēju izmantot gaisa skābekli, kā arī viegli sajust laupījuma smaku. Triasa periodā konkurences spiediena rezultātā dažas otiņspuru grupas pārgāja uz dzīvi atklātā jūrā. Mūsdienās otiņspures ir pārstāvētas tikai ar jūru dziļūdens formām (Latimērija).
Sistemātika
(†) — izmirušu zivju grupa.
Džens He
Džens He (zh,, dzimis 1371. gadā, miris 1433. gadā) bija Minu impērijas jūrasbraucējs, pētnieks, diplomāts, einuhs un flotes admirālis. Viņš laika posmā no 1405. gada līdz pat 1433. gadam vadīja vairākas izpētes ekspedīcijas uz Dienvidaustrumāziju, Dienvidāziju, Vidējiem Austrumiem un Austrumāfriku. Viņš guva plašu atbalstu no imperatora Junles.
Biogrāfija
Džens He ir dzimis hueju etniskās grupas ģimenē 1371. gadā Juņnaņā. Kad piedzima, viņa vārds bija Ma He (馬和). Tikai vēlāk viņš ieguva plašāk zināmo vārdu. Dženam He bija četras māsas un viens vecāks brālis.
10 gadu vecumā Juņnaņā viņu sagūstīja Minu dinastijas karavīri. Viņš tika kastrēts un iesaukts armijā. Džens He strauji kāpa pa karjeras kāpnēm, sākumā kļūstot par virsnieku, bet 1404. gadā par imperatora Junles galveno einuhu. Nākamajos gados imperators Junle izvēlējās Dženu He, kā ekspedīciju vadītāju uz jaunām zemēm, lai palielinātu Minu dinastijas politisko ietekmi un dibinātu jaunus tirdzniecības sakarus. Pirmajā ceļojumā uz Dienvidaustrumāziju (1405—1407) Džens He vadīja 62 kuģus, kas bija piekrauti ar porcelānu, zīdu, dārgakmeņiem un citām dārgām precēm. Nākamajos ceļojumos viņa flote palielinājās līdz pat 100 kuģiem, no kuriem daži bija pat 150 metru gari. Viņš ceļoja uz Indiju, Šrilanku, Arābiju, Austrumāfriku un Ēģipti. 1424. gadā imperators Junle nomira, un Minu dinastija atkal sāka piekopt izolācijas politiku. Tomēr Džens He vēl devās septītajā ekspedīcijā (1431—1433), kuras laikā nomira.
Strīdīga teorija apgalvo, ka 1420. gados Džens He atklāja Jauno pasauli, aptuveni 70 gadus pirms to izdarīja Kristofors Kolumbs. Vēl pastāv pieņēmumi, ka Džens He apkuģoja arī Labās Cerības ragu un nonāca Atlantijas okeānā.
Ekspedīcijas
Džens He laika posmā no 1405. līdz 1433. gadam devās septiņās ekspedīcijās.
Guljelmo Markoni
Guljelmo Markoni (, izrunā, dzimis , miris ) bija itāļu fiziķis un izgudrotājs. Pazīstams ar savu darbu radiotelegrāfijas attīstīšanā. 1909. gadā Guljelmo Markoni un vācu zinātnieks Kārlis Ferdinands Brauns (Karl Ferdinand Braun) saņēma Nobela prēmiju fizikā par ieguldījumu bezvadu telegrāfa attīstībā.
Nereti viņu dēvē par radio izgudrotāju, lai gan šajā jautājumā joprojām ir strīdi, jo pirms viņa bezvadu sakarus demonstrēja angļu fiziķis sers Olivers Lodžs, Nikola Tesla un citi zinātnieki, bez tam krievu izgudrotājs Aleksandrs Popovs bija pirmais, kurš demonstrēja radioviļņu uztvērēju ar uzlabotu koherera jutības atjaunošanu.
Pēc patenta saņemšanas bezvadu telegrāfa sakariem 1897. gadā Markoni Lielbritānijā nodibināja kompāniju bezvadu sakaru jomā The Wireless Telegraph & Signal Company, kas vēlāk bija pazīstama kā "Markoni kompānija" un pastāvēja līdz pat 2006. gadam. Markoni patentēja daudzus savus izgudrojumus Lielbritānijā un ASV.
1914. gadā Markoni tika iecelts par senatoru Itālijas senātā. Tajā pašā gadā viņš saņēma Karalisko Viktorijas ordeņa Bruņinieka lielo krustu. 1929. gadā Itālijas karalis Viktors Emanuels III viņam piešķīra titulu "Marķīzs Markoni".
Pēc pēkšņas veselības pasliktināšanās un vairākām sirds lēkmēm Markoni 1937. gada 20. jūlijā nomira 63 gadu vecumā. Itālijā Markoni izvadīšana notika valsts bēru līmenī. Godinot Markoni piemiņu, uz 2 minūtēm apklusa visi BBC raidītāji un visas pasta, bezvadu telegrāfa un telefona stacijas Britu salās.
SKS 41. ekspedīcija
'''SKS 41. ekspedīcija' (Экспедиция МКС-41; Expedition 41 jeb ISS-41'') bija Krievijas, ASV un Eiropas kosmonautu pastāvīgā ekspedīcija Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) no 2014. septembra līdz novembrim.
Iziešanas atklātā kosmosā
veikta iziešana kosmosā, kurā piedalījās Gregorijs Vaizmens un Aleksanders Gersts. Tā sākās 12:30 UTC. Vispirms viņi ar stacijas manipulatora, kuru vadīja Berijs Vilmors, palīdzību pārvietoja 2013. gada decembrī nomainīto, bojāto dzesēšanas sistēmas sūkni no mobilā transportiera uz ārējo platformu ESP-2 līdzās slūžas kamerai. Pēc tam Gersts moduļa Destiny labajā pusē nomainīja videokameras apgaismojumu. Beidzamais darbs bija mobilā transportiera energoretranslācijas ierīces MTRA uzstādīšana.
Otrā ārpuskuģa aktivitāte veikta 15. oktobrī, kurā piedalījās Gregorijs Vaizmens un Berijs Vilmors. Tā sākās 12:16 UTC. Pirmais un svarīgākais uzdevums bija pagājušajā gada 8. maijā sabojājušā sprieguma regulatora SSU 3A nomaiņa vienam no astoņiem saules bateriju kanāliem. Tā nomaiņa varēja notikt tikai tad, kad stacija atradās Zemei ēnas pusē un līdz ar to paneļi neražoja elektrību. Vaizmenam sākotnēji radās problēma, atskrūvēt vienu skrūvi. Pēc bloka nomaiņas skrūvi atkal nevarēja pieskrūvēt, bet pēc lielāka spēka pielikšanas tas izdevās. Tas notika tikai neilgu brīdi pirms saullēkta. Pēc tam viņi sāka darbus pie kameras atbalsta masta pārvietošanas no saules bateriju fermas P1 uz Harmony moduļa augšpusi. Tas nepieciešams, lai būtu brīvs ceļš nākamvasar, kad tiks pārvietots kravas nodalījums no Unity moduļa uz Tranquility moduli, Vispirms Vaizmens noņēma kameru, kurai bija iestrēdzis tālummaiņas objektīvs, un to īslaicīgi novietoja uz statņa, kuru pēc tam parvietoja uz Harmony augšpusi. Pēc tam Vaizmens atvienoja bezvadu raiduztvērēja konstrukciju no kreisās puses fermas 8. kameras porta. Pa to laiku Vilmors piestiprināja statīvu pie Harmony, bet sakārās ar grūtībām to pieskrūvējot, līdz beidzot tas izdevās. Tad viņš pievienoja Vaizmena piegādāto bezvadu raiduztvērēja konstrukciju, kas būs vajadzīga sakaru uzlabošanai, kad nākotnē šajā pusē piestās komerciālie kravas kuģi. Tad Vaizmens kameru ar iestrēgušo tālummaiņas objektīvu pārvietoja uz slūžas kameru, kur paņēma veselu kameru, un tā tika uzstādīta pie kreisās puses fermas, kur atradās bezvadu raiduztvērēja konstrukcija. Vēl pustundu bija paredzēti vairāki darbi, bet lidojuma kontrolieri nolēma beigt ārpuskuģa aktivitātes. Iziešana beidzās 18:50 UTC.
Trešo iziešanu kosmosā veica krievu kosmonauti Maksims Surajevs un Aleksandrs Samokutjajevs. Slūžas kameras Pirs lūka atvērta 13:24 UTC. Kosmonauti no moduļa Poisk noņēma radiometrijas kompleksu RK 21-8 un antenas 2ASF1-1 un 2ASF1-2; tie tika izmesti kosmosā. Pēc tam viņi no zinātniskās aparatūras Expose-R bloka noņēma aizsargvāku. Tad eksperimenta Test ietvaros no moduļa Pirs otrās lūkas iluminatora noņemti paraugi. Bez tam kosmonauti veica stacijas ārpuses siltumizolācijas fotografēšanu. Iziešana beidzās 17:05 UTC.
Bigbīts
Bigbīts (en) ir 1990. gados izveidojies klubu elektroniskās mūzikas paveids. Bigbīta raksturīgākās iezīmes ir jaudīgs vidēja tempa ritms, "bieza" basu partija, izkropļots breikbīts, psihodēliskas sintezatora melodijas un sempli no džeza, smagā roka un 1960. gadu britu popa. Par bigbīta aizsācējiem tiek uzskatīti The Chemical Brothers, The Crystal Method, The Prodigy, Fatboy Slim un Propellerheads.
Radioviļņi
Radioviļņi ir elektromagnētiskie viļņi ar viļņa garumu no 10 km līdz 1 mm (Atbilstošās frekvences — 30 kHz līdz 300 GHz), kurus var radīt, pievadot piemērotai antenai atbilstošas frekvences maiņstrāvu. Samazinoties viļņa garumam, samazinās nepieciešamais antenas izmērs. Aparatūru, kas darbojas ar zemākām frekvencēm, parasti uzbūvēt ir vieglāk.
Izmantošana
Radioviļņus parasti lieto sakariem.
Radiosakariem lietotās frekvences:
Televīzijai lietotās frekvences atbilst ultraīsviļņiem un ir no ≈50 līdz 800MHz.
Ikerminde
Ikerminde ir ostas pilsēta Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, valsts galējos ziemeļaustrumos pie Ikeres upes ietekas Baltijas jūrā. Atrodas vēsturiskās Pomerānijas teritorijā. Pirmoreiz rakstos minēta 934. gadā. Kūrortpilsēta. Zooloģiskais dārzs. Viduslaiku pils.
Stefana—Bolcmaņa konstante
Stefana—Bolcmaņa konstante (σ) ir fundamentāla fizikāla konstante, kas ietilpst likumā, kurš nosaka absolūti melna ķermeņa integrālo emitētspēju. Nosaukta par godu fiziķiem Jozefam Stefanam un Ludvigam Bolcmanim, kas atklājuši Stefana—Bolcmaņa likumu.
Mēlīte (ieroča sastāvdaļa)
Mēlīte ir šaujamieroču mehānisms, kuru ar pirkstu pavelkot, ar sprūdu tiek atbrīvota kauja atspere, kas iedarbojas uz gaili un belzni, nodrošinot ieroča šāvienu. Tā parasti atrodas pie pistoles spala augšdaļas un to ietver gredzenveida mēlītes sargs, kam jānodrošina ērta mēlītes sasniegšana. Pastāv arī divkāršās mēlītes un uzstādāmās mēlītes.
Stefana—Bolcmaņa konstante
Stefana—Bolcmaņa konstantes vērtības
Stefana—Bolcmaņa konstante σ tika aprēķināta pēc šādas formulas: kur:
Mēlīte (ieroča sastāvdaļa)
Vienkāršā mēlīte
Mēlīte parasti ir taisna leņķa veida svira, kas pārvada pirksta spiedienu uz sprūda plecu aizslēgā, stumj to uz augšu līdz sprūda aizturis atbrīvojas no uzvilkta gaiļa ieroba un atļauj reversmehānismam un gailim virzīties uz priekšu, izdarot šāvienu. Bieži mēlīte ir ievietota ierocī tā, ka tā griežas ap tapu, kas novietota ieroča spalā, kustoties caur ass caurumu mēlītē tā, ka mēlītes plecs iedarbojas uz sprūda plecu attiecīgajā punktā. Vienkārša mēlīte var būt arī noslēgta vienība, kuras metāla spārniņi ir iestādīti mēlītes plātnē tā, ka tapa tikai nostiprina mēlīti pie šīs vienības, ne spala. Tad visa vienība tiek ielikta spalā pareizā pozīcijā. Vienkāršas mēlītes priekšrocība ir, ka tā var tikt lietota ar aizslēgu, kam nav balansieris reversmehānismā. Tā arī atļauj arī uzvilkt gaili ļoti klusi.
Stefana—Bolcmaņa konstante
Stefana—Bolcmaņa konstantes vērtības
CODATA iesaka konstantes vērtību σ aprēķināt, izmantojot gāzu universālās konstantes vērtību: kur: