cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aprūpētais darba uzteikums
Aprūpētā darba uzteikuma process
2. solis: sagatavošanās — CV un motivācijas vēstules rakstīšana.
3. solis: iespēju meklēšana — kā atrast piemērotas vakances, mērķtiecīgi veidot kontaktu tīklu, izmantot resursus, strādāt ar personāla atlases aģentūrām, u.c.
4. solis: pieteikumu un interviju process — kā rakstīt pieteikuma vēstuli, pielāgot CV saturu atbilstoši konkrēta sludinājuma prasībām, aizpildīt dažādas pieteikuma formas, sagatavoties darba intervijai, interviju iemaņu praktizēšana, objektīvu atalgojuma prasību izvērtējums, u.c.
5. solis: alternatīvo iespēju izvērtēšana — vai ir piemēroti izskatīt alternatīvas nodarbinātībai — privāts bizness, tālāka izglītošanās, pensionēšanās, pārcelšanās uz dzīvi citur, u.c.
6. solis: nākamie soļi — sekmīga adaptēšanās jaunā darba vietā.
Skatīt arī
Kompetenču pieeja Kompetenču modeļi Komunikatīvās kompetences
1972. gada Eiropas čempionāts futbolā
1972. gada Eiropas čempionāts futbolā notika Beļģijā no 14. līdz 18. jūnijam. Tas bija pēc skaita 4. Eiropas čempionāts futbolā, ko rīkoja UEFA. Par Eiropas čempioniem kļuva VFR izlase, kas finālspēlē ar 3-0 pārliecinoši uzvarēja PSRS komandu.
Finālturnīrā iekļuva četras kvalifikācijas turnīrā spēcīgākās izlases: Beļģija, PSRS, VFR un Ungārija.
Pusfinālā vācieši, pateicoties Gerda Millera 2 gūtajiem vārtiem, ar 2-1 pārspēja laukuma saimniekus beļģus, savukārt PSRS ar 1-0 uzvarēja Ungāriju. Spēlē par 3. vietu Beļģija ar rezultātu 2-1 pieveica ungārus.
Finālspēlē tikās VFR pret PSRS izlasi. Vāciešu labā atkal divus vārtus guva Gerds Millers un VFR uzvarēja ar 3-0, pirmo reizi kļūstot par Eiropas čempioniem.
Messer für Frau Müller
Messer für Frau Müller ir Krievijas mūzikas grupa.
2006. gada Pasaules čempionāts biatlonā
2006. gada Jauktās stafetes Pasaules čempionāts biatlonā notika Pokļukā, Slovēnijā,. Čempionātā piedalījās 25 komandas no 18 valstīm. Katra komandas sastāvā bija divi vīrieši un divas sievietes, katrs veica 6 km garu distanci.
Zīgfrīds Landers fon Špānheims
Zīgfrīds Landers fon Špānheims jeb Zīverts Landers no Španheimas (, latīņu: Suihardus a Spanheim, miris 1424. gadā) bija Alūksnes komturs (1411—1413), Vīlandes komturs (1411—1413), tad Livonijas ordeņa mestrs no 1415. gada septembra līdz 1424. gada 3. aprīlim.
Kirkraleri ils
Kirkraleri ils ir Turcijas ils.
Vīlipa iela (Rīga)
Vīlipa iela ir Rīgas iela Kurzemes rajonā, Āgenskalna un Zasulauka apkaimēs. Vīlipa iela sākas krustojumā ar Āgenskalna ielu kā Melnsila ielas turpinājums un beidzas krustojumā ar Kūdras ielu, pārejot Dzirciema ielā. Ielas kopējais garums ir 574 metri un tā sastāv no divām braukšanas joslām.
Ielas raksturojums
Vīlipa iela ir 574 metrus gara asfaltēta iela Āgenskalna un Zasulauka apkaimēs. Tā sākas krustojumā ar Āgenskalna un Melnsila ielām (ir Melnsila ielas turpinājums) un iet ziemeļrietumu virzienā kā divu joslu iela. Ielas sākumdaļā nepārnumuru pusē atrodas Rīgas Valsts vācu ģimnāzija, bet pārnumuru pusē — tenisa klubs. Tālāk ielai ir savienojumi ar Baldones un Kuldīgas ielām. Aiz krustojuma ar Kuldīgas ielu ielas nepārnumuru pusē atrodas Latvijas Universitātes Botāniskais dārzs un bijusī Volfšmita muižiņas teritorija, savukārt, pretējā pusē — padomju laikā celti daudzstāvu dzīvojamie nami. Tālāk iela savienojas ar Elvīras ielu un beidzas krustojumā ar Kūdras ielu, pārejot Dzirciema ielā.
Ielu savienojumi
Vīlipa iela ir savienota ar šādām ielām:
Salamankas "Perfumerias Avenida"
Salamankas "Perfumerías Avenida" ir profesionāls basketbola klubs, kas bāzēts Salamankā, Spānijā. Klubs ir dibināts 1988. gadā. Klubs startē Spānijas nacionālajā čempionātā, kur ir svinējis vienu uzvaru (2006).
Baterija
Baterija ir ierīce, kurā ķīmiskas reakcijas rezultātā rodas elektroenerģija, tādējādi baterija ir ķīmiskais elektrības avots.
Tā kā elektrību ne vienmēr var iegūt tur, kur tā vajadzīga, tika izstrādāta bateriju ražošana, lai nodrošinātu viegli pārvietojamus elektriskās enerģijas avotus. Lai gan ir sastopamas daudzu veidu un dažādas baterijas, to darbība pamatojas uz ķīmiskās enerģijas pārvēršanu elektriskajā enerģijā. Baterijas parasti nodrošina ar elektroenerģiju visdažādākās ierīces, piemēram, rokas pulksteņus, kalkulatorus, radio, fotoaparātus, lukturus utt. Mobilajos telefonos ir strāvas avoti, kurus pareizāk būtu saukt par akumulatoriem, jo tie ir paredzēti vairākkārtīgai uzlādēšanai.
Izšķir divu veidu baterijas - baterijas un akumulatorus. Akumulatori ir uzlādējamas ierīces, bet baterijas ir paredzētas vienreizējai lietošanai (kaut gan bieži vien baterijas var uzlādēt). Bieži vien baterijas tiek angliski apzīmētas kā uzlādējamas ierīces (rechargeable battery).
Bateriju rašanās vēsture
1800. gadā Pāvijas universitātes fizikas profesors Alesandro Volta (1745-1827) sarindoja vara, tūbas, cinka, atkal vara, tūbas, cinka utt. ripiņas stikla caurulē un uzlēja tām ieskābinātu šķīdumu. Šķīdumā sākās ķīmiska reakcija, kuras rezultātā radās elektrība. Tā tika izgudrota pirmā elektriskā baterija jeb galvaniskais elements, kas bija līdzstrāvas avots. Tika likti pamati elektrības zinātnē. Šo Voltas izgudrojumu kā barošanas avotu izmantoja tikai pirmie telegrāfa izgudrotāji. Ilgu laika posmu izgudrojumam nebija liela pieprasījuma. Pēc kāda laika 1868. gadā Georgs Leklanšē izgudroja uzlabotu galvanisko elementu no cinka, ogles stienīša un mangāna dioksīda amonija hlorīda šķīdumā. Vairāku gadu laikā uzņēmīgais franču inženieris radīja firmu, kas saražoja 20 000 elementu, kurus ātri izpirka telegrāfa kompānijas. Pilnveidojot Leklanšē elementu, 1888. gadā vācu pētnieks Gasners izgudroja mums zināmo sauso bateriju (R6, AA, u.c.) priekšteci, šķidro elektrolītu aizvietodams ar atbilstoša sastāva želeju.
Bateriju uzbūve
Baterija ir neliels viegli pārvietojams elektrības avots. Kad bateriju pievieno ķēdei, tā nodrošina enerģiju, kas dzen elektronus cauri ķēdei. Baterija sastāv no ķīmiskām vielām, kas reaģējot veido pozitīvus un negatīvus jonus.
Baterija sastāv no viena vai vairākiem galvaniskajiem elementiem. Tās ir elektroķīmiskas ierīces, kas pārvērš ķīmisko enerģiju elektriskajā enerģijā. Visi galveniskie elementi sastāv no diviem elektrodiem, elektrolīta un apvalka. Baterijām ar ļoti mazviskozu elektrolītu ir arī separators (inerts porains elektriskais izolators), kas novērš elektrodu saskaršanos. Maza baterija parasti satur tikai vienu galvanisko elementu, bet liela un jaudīga baterija var saturēt sešus galvaniskos elementus. Elementa iekšienē elektrolīts reaģē ar elektrodiem, izraisot elektronu pārvietošanos caur elektrolītu no viena elektroda uz otru. Viens elektrods kļūst pozitīvi lādēts, bet otrs - negatīvi. Elektrodi veido elementu pozitīvo un negatīvo spaili. Baterijas darbības laikā elektrodi sairst, to ķīmiskā enerģija pārvēršas elektroenerģijā. Akumulatoriem, izlādējoties elektrodi daļēji izšķīst elektrolītā, pēc tam pieliekot spriegumu pretējā virzienā, reakciju var pagriezt pretējā virzienā un tādējādi akumulatoru var uzlādēt. Parastajām baterijām šis process vai nu nav iespējams nemaz, vai arī atjaunotā ietilpība ir daudz mazāka par sākotnējo.
Galvaniskā elementa spriegums ir atkarīgs no elektrodu un elektrolīta ķīmiskā sastāva. Ietilpība ir atkarība no reaģējošo vielu masas. Maksimālā strāva ir atkarīga no elektrodu virsmas laukuma.
Akumulatori
Akumulatori ir baterijas, kas paredzētas ne tikai lietošanai, bet arī uzlādēšanai. Uzlādēt ir iespējams arī neuzlādējamās baterijas, taču tām ļoti strauji krītas ietilpība. Izplatītākie akumulatoru veidi (pēc ķīmiskā sastāva) ir svina, litija un niķeļa (sārma).
Neparasti strāvas avoti
Mājas apstākļos ar citrona vai kartupeļa palīdzību var radīt elektroenerģiju, kas ir līdzīga baterijas radītajai. Ir nepieciešama papīra saspraude no tērauda un misiņa saspraude. Tās ir jāiedur citronā vai kartupelī un ar elektrības vadu palīdzību jāpievieno neliela spuldzīte, lai pārliecinātos par strāvas esamību. Citrona sula izraisa elektroķīmisku reakciju, kas tādā veidā liek iedegties spuldzītei.
Okeānijas čempionāts basketbolā sievietēm
FIBA Okeānijas čempionāts basketbolā sievietēm (en) bija galvenais sieviešu basketbola izlašu turnīrs Okeānijā, kurā tika noteikta kontinenta spēcīgākā valstsvienība. Turnīru organizēja FIBA Oceania. Katrs čempionāts bija arī kā kvalifikācijas turnīrs Olimpiskajām spēlēm vai Pasaules čempionātam. Okeānijas čempionāts notika kopš 1975. gada.
Pirmais Okeānijas čempionāts notika 1974. gadā Austrālijā. Pašreizējās Okeānijas čempiones ir Austrālijas izlases spēlētājas, Austrālijas izlase arī ir visvairāk uzvarējusi šajā turnīrā - 15 reizes.
2015. gada Okeānijas čempionāts bija pēdējais Okeānijas čempionāts, kas tika rīkots, jo, sākot ar 2017. gadu, turnīrs tika apvienots ar FIBA Āzijas čempionātu, lai dotu vietu FIBA ​​Āzijas un Klusā okeāna reģiona čempionātam.
TC
TC var būt:
Mīlgrāvis
Mīlgrāvis ir Rīgas pilsētas apkaime Ziemeļu rajonā, kurā ietilpst Rīgas pilsētas daļas Jaunmīlgrāvis un Aplokciems. Mīlgrāvja apkaime atrodas Rīgas Z daļā. Pa sauszemi tā robežojas ar Mežaparka, Sarkandaugavas, Vecmīlgrāvja un Trīsciema apkaimēm (ar pēdējām divām savienojums pa Mīlgrāvja tiltu), bet pa ūdeni tai ir robežas ar Jaunciema apkaimi Ķīšezera pretējā krastā. Mīlgrāvja apkaimes robežas ir Mīlgrāvis, Ķīšezers, robežas līnija gar Mežaparku līdz Viestura prospektam, Lēdurgas iela, ostas dzelzceļa līnija.
Ģeogrāfija
Mīlgrāvja apkaimes kopējā platība ir 3,225 km², kas ir par 2/5 mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 8 080 metri. Iekšēji Mīlgrāvja apkaime sastāv no 2 atsevišķiem rajoniem — R daļā Jaunmīlgrāvis (primāri ostas teritorija), bet A daļā Aplokciems (primāri dzīvojamā un rekreācijas teritorija), turklāt abus šos apkaimes rajonus vienu no otra atdala Rīgas—Saulkrastu dzelzceļa līnija un Viestura prospekta / Mīlgrāvja ielas trase. Tādējādi pašreiz ir grūti uztvert noteikto Mīlgrāvja apkaimes teritoriju kā telpiski un funkcionāli vienotu telpu, lai gan ģeogrāfiski tas tā varētu arī būt. Apkaimes vienotības veicināšanai perspektīvā ir ļoti būtiski uzlabot fiziskās saites (ielas un satiksmes pārvadi) šīs apkaimes robežās, kā arī intensificēt vietējā centra raksturu.
One Love
One Love būs Dāvida Getas ceturtais studijas albums. Šo albumu paredzēts izdot. Dāvids Geta pastāstīja, ka šajā albumā ir sadarbojies ar tādiem izpildītājiem kā Kellija Roulanda, Akon, Ne-Yo, Estelle un Kid Cudi.
Cise fon Rūtenbergs
Cise fon Rūtenbergs jeb Cīse Rutenbergs (, latīņu: Cysus a Rutenberch; miris 1433. gada oktobrī) bija Livonijas ordeņa mestrs no 1424. gada maija līdz 1433. gada oktobrim. 1432. gadā mestrs Cise fon Rūtenbergs karoja dizkunigaiša Švitrigaiļa pusē pret ar poļu atbalstīto Žigimantu Lietuvā, kur saslima un atceļā mira.
Oracle Database
Oracle Database (bieži lietots nosaukums Oracle DB vai vienkārši Oracle), relāciju datubāzes pārvaldības sistēma (RDBPS), kuru izstrādā Oracle Corporation.
Vēsture
Vēsturiski Oracle produktiem ir bijuši vairāki versiju numerācijas un nosaukumu veidošanas principi. Sākot ar Oracle 10g versiju, Oracle korporācija sāka standartizēt visu galveno produktu versijas, izmantojot 10g nosaukumu, tomēr daži avoti turpināja atsaukties uz Oracle Lietotņu versiju 11i. Sākot no 7. versijas, Oracle versiju numerācijā izmanto sekojošus kodus:
Oracle Administratora Rokasgrāmata (Oracle Administrator's Guide) sniegta plašāka informācija par versiju numerāciju. Oracle korporācija piedāvā tabulu, kurā apkopoti pēdējās ielāpu kopas konkrētām versijām, operētājsistēmām un aparatūras arhitektūrām.
Platformas
Pirms Oracle 9i izlaišanas, Oracle korporācija pielāgoja datubāzes sistēmu plašam platformu spektram. Pēdējā laikā Oracle korporācija koncentrējusies uz mazāku operētājsistēmu un platformu spektru.
Oracle 10g datubāzei ir sekojošu operētājsistēmu un platformu kombināciju atbalsts:
Plūksnainā kalanhoja
Plūksnainā kalanhoja (la) - 60 - 120 cm augsts, daudzgadīgs biezlapju dzimtas lakstaugs. Stumbrs apakšdaļā pārkoksnējies. Lapas plūksnaini dalītas. Plūksnainas iegareni olveida, ar rantainu malu. Pieaugušai lapai rantojumā saskatāmi sīki mezgli, no kuriem uz augošiem augiem ļoti reti attīstās jaunie augi. Ja lapu nogriež un noliek uz zemes, izveidojas jauni augi ar stumbru, lapām un saknēm. Ziedi stobrveida, zaļgani, balti, rožaini, 3,5 cm gari, ar zvanveidā paplašinātu kausu.
Kodžaeli ils
Kodžaeli ils ir Turcijas ils.
Smaillapu kasija
Smaillapu kasija (Cassia acutifolia) ir kasijas ir 50 - 200 cm augsti tauriņziežu dzimtas krūmi. Lapas pāra plūksnaini saliktas, pelēcīgzaļas, ar pielapēm. Ziedi dzelteni, sakopoti ķekaros, uz kātiem lapu žāklēs. Auglis plakana, nedaudz nierveidā izliekta pāksts. Kasiju lapas satur antraglikozīdus - sennozīdus A un B, to skaldproduktus; reīnu, aloe emodīnu, flavonoīdus - izoramnetīnu, kempferolu, sveķveida vielas, organiskās skābes, fitosterīnus u.c.
Bezdelīgas
Bezdelīgas, bezdelīgu ģints (Hirundo) ir viena no bezdelīgu dzimtas (Hirundinidae) ģintīm. Bezdelīgu ģintī ir 15 sugas, no kurām vispazīstamākā ir bezdelīga. Lielākajai daļai bezdelīgu sugu ir melna mugura, ruda seja, dažreiz rudas ir arī krūtis vai pakakle. Pavēdere balta vai gaiši ruda.
Visas bezdelīgu ģints sugas ir izplatītas vai nu Eirāzijā vai Āfrikā, vai Austrālijā, bet bezdelīga (Hirundo rustica) mājo visos kontinentos, izņemot Antarktīdu. Latvijā mājo tikai viena bezdelīgu ģints suga - bezdelīga.
Alakanta
Viena no Alakantas delikatesēm ir turons jeb nuga (es, ca). Tā sastāvā parasti ir mandeles (aptuveni 60%), olas baltums un medus, taču mūsdienās tas ir sastopams arī ar riekstiem, kā arī citās variācijās.
Kiršehiras ils
Kiršehiras ils atrodas Turcijas centrālajā daļā, veidojot daļu no Centrālā Anatolijas reģiona. Šī province atrodas zemestrīču apraudējuma zonā. Pati province atrodas 985 m virs jūras līmeņa.
Provinces galvaspilsēta ir Kiršehira.
Konjas ils
Konjas ils ir Turcijas ils.
Novaja Zemļa
Novaja Zemļa (ru — ‘Jaunā zeme’) ir Krievijas Federācijai piederošs salu arhipelāgs Ziemeļu Ledus okeānā starp Barenca un Karas jūrām. Administratīvi ietilpst Arhangeļskas apgabalā kā atsevišķs administratīvais pilsētas rajons (городской округ). Kopš 1954. gada daļu arhipelāga teritorijas aizņem kodolieroču izmēģinājumu poligons. Vienīgās pastāvīgi apdzīvotās vietas ir armijas pilsētiņas Belušja Guba un Rogačova, kā arī Krievijas vecākā polārstacija Malije Karmakuli.
Ģeogrāfija
Arhipelāgs izvietojies Ziemeļu Ledus okeānā uz ģeogrāfiskās robežas starp Eiropu un Āziju. Rietumos Novaja Zemļu apskalo Barenca jūra, austrumos — Karas jūra. Arhipelāgs sastāv no divām galvenajām salām — Ziemeļu salas un Dienvidu salas (kopējais garums ap 925 km, platums — līdz 143 km), kuras atdala līdz 9 km platais Matočkinšara šaurums. Galveno salu piekrastē daudz mazāku saliņu un šēru, lielākā no kurām ir Meždušarska. Dienvidos 50 km platais Karas Vārtu šaurums arhipelāgu atdala no Vaigačas salas. Flisingas rags Ziemeļu salas ziemeļaustrumos tiek uzskatīts par Eiropas salu galējo austrumu punktu.
Lielo salu reljefs lielākoties kalnains, faktiski tās ir Urālu kalnu sistēmas ziemeļu turpinājums. Augstākā virsotne ir 1547 m augsta bezvārda virsotne (dažkārt dēvēta par Krūzenšterna kalnu vai Sedova smaili) Ziemeļu salā. Daļu salu teritorijas klāj ledāji, lielākais no tiem ir 20 500 km² plašais Ziemeļu salas ledus kupols, kas aizņem 40% salas teritorijas un tiek uzskatīts par Eiropas lielāko ledāju.
Lielākajā arhipelāga daļā valda arktiskais tuksnesis, bet pašā dienvidu daļā — arktiskā tundra. Valdošais ir arktiskais jūras klimats, novērojamas biežas miglas. Nereti katabatiskie vēji, kas var sasniegt ātrumu 40–50 m/s. Derīgie izrakteņi — cinks, varš, svins un citi.
Augu valsts pārstāvēta galvenokārt ar sūnām un ķērpjiem, dienviddaļā sastopami arī segsēkļi, tajā skaitā arī pundurbērzi. Sastopami leduslāči, ziemeļbrieži, polārlapsas, lemingi, piekrastē — valzirgi, roņi, plašas putnu kolonijas.
Ziemeļu salas ziemeļu daļu aizņem nacionālais parks Ruskaja Arktika, kur tam bijušajā polārstacijā Želaņijas ragā ierīkota lauka atbalsta bāze.
Agrīnā izpēte
Domājams, ka par Novajas Zemļas pastāvēšanu pomori un ņenci zinājuši jau no 12.—15. gadsimta. Pirmās rakstiskās liecības par arhipelāgu attiecas uz 16. gadsimtu, kad to Ziemeļaustrumu jūras ceļa meklējumos 1553. gadā apmeklēja britu kuģotājs Hjū Viloubijs (Hugh Willoughby) un sasniedza Dienvidu salas dienvidu piekrasti. 1556. un 1580. gadā arhipelāgu apmeklēja vēl divas britu ekspedīcijas, bet smago ledus apstākļu dēļ Karas jūrā bija spiesti griezties atpakaļ. Holandietis Villems Barencs 1594.—1597. gadā vadīja trīs ekspedīcijas, izpētot arhipelāga rietumu piekrasti. Savas pēdējās ekspedīcijas laikā Barencs apkuģoja Ziemeļu salas ziemeļu galu un pārziemoja Karas jūras piekrastē. Atpakaļceļā Barencs gāja bojā un apglabāts Novaja Zemļā. Viloubija, Barenca un citu Ziemeļaustrumu jūras ceļa meklētāju ekspedīcijas salas rietumu krastā sastapa pomorus, kā arī atrada to agrāko sezonālo apmetņu paliekas.
Pomori arhipelāgā ieradās vasaras laikā medīt un zvejot. Galvenie resursi bija valzirgu ilkņi, polārlapsu, polārlāču, ziemeļbriežu, roņu un valzirgu ādas un tauki, putnu gaļa, olas un spalvas. Nelabvēlīgo laika apstākļu dēļ tiem reizēm nācās arhipelāgā pārziemot, bet pastāvīgas apmetnes netika veidotas. Cingas vai negadījumu dēļ daļa ziemotāju nereti gāja bojā.
1653. gadā pēc Krievijas cara pavēles uz arhipelāgu devās ekspedīcija Romana Ņepļujeva vadībā sudraba un vara rūdas meklējumos. Pats Ņepļujevs un lielākā daļa no 83 ekspedīcijas dalībniekiem mira ziemošanas laikā. 1671. gadā uz Novaja Zemļu devās Ivana Ņekļudova ekspedīcija, lai meklētu sudraba rūdu un uzceltu salās koka cietoksni. Visi ekspedīcijas dalībnieki 1672. gadā gāja bojā.
1763. gadā uz Čornaja Gubas piekrasti Dienvidu salas dienvidos pārcēlās vecticībnieku Paikačevu ģimene, bet drīz visi mira no cingas.
1760.—1761. gadā Sava Lokšins kā pirmais apkuģoja arhipelāga austrumu krastu, apliecot salas gar ziemeļu galu un atgriežoties gar rietumu krastu. 1766. gadā Jakovs Čirakins pirmais šķērsoja Matočkinšara šaurumu starp Ziemeļu un Dienvidu salu. 1768.—1769. gadā Fjodora Rozmislova vadībā tika sarīkota pirmā plānveida ekspedīcija arhipelāga izpētei, kas pētīja iespējamo jūrasceļu no Barenca uz Karas jūru pa Matočkinšara šaurumu. Septiņi no 14 ekspedīcijas dalībniekiem gāja bojā.
No 1821. līdz 1824. gadam četras ekspedīcijas Fjodora Litkes vadībā pētīja salu rietumu krastu no Karas Vārtiem līdz Nasavas ragam Ziemeļu salā. 1832.—1833. gadā Dienvidu salas austrumu piekrasti pētīja ekspedīcija Pjotra Pahtusova vadībā. Salas austrumkrasta izpētē lielu ieguldījumu deva arī Augusta Civolkas ekspedīcijas no 1835. līdz 1839. gadam. Pēdējās ekspedīcijas laikā viņš mira no cingas.
Kolonizēšana
19. gadsimta otrajā pusē Ziemeļu puslodes klimats palika relatīvi siltāks un Novaja Zemļas piekrastē biežāk uz zveju un medībām sāka ierasties norvēģi. Nereti izcēlās diplomātiskas domstarpības, tādēļ, lai nostiprinātu Krievijas suverenitāti arhipelāgā, to bija nepieciešams kolonizēt.
Jau 1867. gadā uz Dienvidu salu patstāvīgi dzīvot pārcēlās ņenca Fomas Vilkas četru cilvēku ģimene. 1872. gadā tiem pievienojās cita ņenca — Maksima Pirerkas ģimene.
1970. gadā uz arhipelāgu tika nosūtīta ekspedīcija viceadmirāļa Konstantīna Posjeta vadībā ar kuģiem Varjag un Zemčug. Kopā ar ekspedīciju ieradās arī cara Aleksandra III brālis lielkņazs Aleksejs Aleksandrovičs, Arhangeļskas gubernators Kačanovs un akadēmiķis Aleksandrs Midendorfs. Ekspedīcijas mērķis bija nodemonstrēt Krievijas oficiālu klātbutni Novajā Zemļā. Kostinšara šauruma krastā tika uzslieta koka māja un turpat krastā notika dievkalpojums ar kuģa kora piedalīšanos.
Arhipelāga plānveida kolonizēšana sākās 1877. gadā, kad Dienvidu salas rietumu piekrastē tika izveidota Malije Karmakulu apmetne, uz kurieni pārcēlās sešas ņencu ģimenes, kopskaitā 24 cilvēki. Par apmetnes stārastu iecēla arhipelāga pirmo kolonistu Fomu Vilku. Nākamajā gadā uz šo apmetni tika norīkota hidrogrāfa Tjagina ekspedīcija, kas šeit ierīkoja glābšanas staciju un uzsāka hidrometeoroloģiskos novērojumus. 1880. gadā krasta apsardzei no Baltijas jūras uz Novaja Zemļu tika pārcelts burinieks Bakan un no šī gada sākās regulāra tvaikoņu satiksme ar Arhangeļsku.
1887. gadā Pomorskas līcī pie Matočkinšara rietumu ieejas tika nodibināta otra apmetne — Matočkinšara. 1894. gadā arhipelāgā pastāvīgi dzīvoja 10 ņencu ģimenes, kopskaitā 50 cilvēki, tika uzbūvēta skola.
1897. gadā salas dienvidrietumu piekrastē izveidoja Belušja Gubas apmetni, uz kuru pārcēlās no kontinenta 34 kolonisti, tajā skaitā krievu rūpnieks Kirilovs ar ģimeni. Pirmā pastāvīgā apmetne Ziemeļu salā — Oļginska Krestovaja Gubas līcī tika dibināta tikai 1910. gadā. Atšķirībā no iepriekšējām apmetnēm, kurās lielākā daļa kolonistu bija ņenci, Oļginskā apmetās krievi no Šenkurskas apriņķa. Pēc 1910. gada tautskaites datiem Novaja Zemļā bija 108 pastāvīgie iedzīvotāji: Malije Karmakulos 33, Belušja Gubā 31, Matočkinšarā 28 un Oļginskā (Ziemeļu salā) 16. Valdība kolonistiem nodrošināja divus bezmaksas tvaikoņa reisus no Arhangeļskas, kā arī atbrīvoja no karaklausības un piešķīra jaunajiem ieceļotājiem bezmaksas subsīdijas. 1913. gadā Belušja Gubā uzcēla baznīcu, pie kuras bija arī draudzes skola un aptieka.
Pēc boļševiku apvērsuma 1917. gadā un sekojošā pilsoņu kara iestājās juku periods, kura laikā arhipelāga kolonistiem apturēja dotācijas un tiem nācās iepirkt nepieciešamos materiālus un pārtiku par saviem līdzekļiem. 1919. gada rudenī nofraktētais tvaikonis Dmitrij Solunskij ledus apstākļu dēļ neieradās un Novaja Zemļas iedzīvotāji nonāca kritiskā situācijā. Pārtiku un citas preces par spekulatīvām cenām nācās iepirkt no norvēģiem.
1920. gada februārī tika nodibināta Arhangeļskas guberņas izpildkomiteja nodibināja speciālu Ziemeļu Ledus okeāna salu saimniecības pārvaldi. Tā norīkoja uz arhipelāgu divus speciālus pilnvarotos, kuru pakļautībā bija 10 sarkanarmieši. Skarbajos apstākļos nonākušie pilnvarotie drīz vien nomira. Sarkanarmieši nodibināja darba komūnu, kas pēc to atgriešanās kontinentā uzreiz izjuka. 1921. gadā pilnvaroto institūcija tika likvidēta, bet iedibinātas ciematu padomes. 1924. gadā tiek izveidota salu padome un par tās priekšsedētāju ievēlēja ņencu mākslinieku un stāstnieku Tiko Vilku.
1923. gadā Ziemeļu salā tika dibināta Matočkinšaras ģeofiziskā observatorija, kā arī vairākas polārstacijas — Misželaņija 1931. gadā, Russkaja Gavaņa 1932. gadā, Zaļivblagopolučija 1936. gadā. 1931. gadā sakarā ar paredzēto 2. Starptautiskā polārā gada pētījumu programmu Malije Karmakulos tiek uzbūvēta pastāvīga polārstacija. 1934.—1935. gadā Matočkinšarai tika nodibinātas divas filiālstacijas pie jūraššauruma ieejām — Misvihodnoja un Misstolbovoja. 1925. gadā tiek izveidota Krasinas apmetne Čornaja Gubas krastā Dienvidu salas dienvidos. Tika izveidotas arī vairākas apmetnes Ziemeļu salā — Smidoviča (1930) un Arhangeļskaja Guba (1932) rietumu piekrastē, Pahtusova (1933) austrumu piekrastē un Lagernoje (1932) Matočkinšara ziemeļu krastā.
1926. gadā Belušja Gubā tiek atvērta internātskola, kuras pirmais skolotājs ir Timofejs Siņicins, vēlākais rakstnieks ar pseidonīmu Peļa Punuhs.
1928. gadā salās tiek ievesti 72 mājas ziemeļbrieži, vēlākos gados to ganāmpulks pieaug līdz 973.
Otrais pasaules karš un pēckara gadi
Otrā pasaules kara sākums Arktikā un Novaja Zemļā norisa mierīgi. Arhangeļskā bez starpgadījumiem tika nogādāti seši Sabiedroto konvoji ar kravām no ASV un Lielbritānijas. 1942. gadā pavasarī Trešā Reiha virspavēlniecība pārbāzēja uz Norvēģiju ievērojamu zemūdeņu flotes daļu, cīņai ar konvojiem tika norīkots līnijkuģis Tirpitz un trīs smagie kreiseri. 1942. gada augustā Baltās jūras kara flotiles sastāvā tika izveidota Novaja Zemļas kara flotes bāze, kuras galvenais uzdevums bija aizsargāt arhipelāga jūrasšaurumus un pieejas tiem no pretinieka reideriem, zemūdenēm, jūras un gaisa desanta. Bāze tika izvietota Belušja Gubā, kur izbūvēja galvenos infrastruktūras objektus, ieskaitot lidlauku Rogačovā. Vairākās vietās arhipelāgā zvietoja krasta artilērijas baterijas un novērošanas punktus. Bāzes štata personāls bija 1183 militārpersonas un 170 civilie darbinieki. Kā novērotāji, suņu pajūgu vadītāji un paslīgstrādnieki tika piesaistīti arī arhipelāga iedzīvotāji.
Tajā pašā 1942. gadā militārās aktivitātes izvērsa arī vācu spēki. Vairākās vietās arhipelāgā tika uzstādītas automātiskās meteostacijas. No zemūdenēm tika apšaudītas polārstacijas Malije Karmakuli un Misželaņija. Arhipelāga iedzīvotājiem vairākkārt nācās palīdzēt jūrniekiem no konvoju sašautajiem un nogremdētajiem transportkuģiem. 1943. gadā tika sabombardēta Zaļivblagopolučijas polārstacija, kas vairs netika atjaunota.
Pēc kara tika atjaunotas kara laikā iekonservētās apmetnes un faktorijas, no jauna izbūvēti sabombardētie Malije Karmakuli. Notika vairākas ģeoloģiskās un ģeodēziskās izpētes ekspedīcijas. tika veikta visa arhipelāga aerofotografēšana. 1953. gadā bijušā novērošanas punkta vietā tika ierīkota Mismenšikovas polārstacija Dienvidu salas dienvidos pie Karas Vārtu šauruma. 1954. gadā arhipelāgā bija 363 iedzīvotāji (ieskaitot polārstacijas), no tiem Belušja Gubā — 83. Belušja Gubā bija salu padome, tirdzniecības kantoris, septiņgadīgā internātskola, pasts, radiostacija, meteostacija, veterinārais punkts, kultūras nams («sarkanais čums») un faktorija. Arhipelāgā dzīvoja 15 ņencu ģimenes, daži tatāri, armēņi un hakasi, bet pārējie — krievi.
Kodolieroču izmēģinājumi
1954. gada 31. jūlijā PSRS Ministru padome pieņēma slēgtu rīkojumu Nr.1559-699 par «Objekta-700» izveidošanu Novaja Zemļā. Saskaņā ar lēmumu izveidotais Ziemeļu (Novaja Zemļas) kodolizmēģinājumu poligons tika pakļauts Aizsardzības ministrijas Jūras kara flotes 6. pārvaldei. Tā paša gada vasarā tika uzsākta poligona būvniecība un nākamā gada septembrī tas bija gatavs pirmajam izmēģinājumam. 1955. gada 21. septembrī Čornaja Gubas līcī arhipelāga dienvidos 12 metru dziļumā tika veikts pirmais zemūdens kodolsprādziens ar 3,5 kilotonnu jaudu. 1957 gadā tika veikti vēl divi kodolsprādzieni — 7. septembrī virsūdens (100 m virs ūdens līmeņa; 32 kilotonnas) un 10. oktobrī zemūdens (kodoltorpēda T-5) sprādziens.
1957. gada novembrī no Novaja Zemļas tika pārcelti uz kontinentu (galvenokārt uz Arhangeļsku, Amdermu un Kolgujevu) visi 298 palikušie civiliedzīvotāji.
Ziemeļu salas dienvidrietumos, Suhojnosa pussalā, 1956. gadā tika zveidots tā sauktais C sektors (vai «Zona D»), kur notika galvenokārt virszemes un atmosfērisko lieljaudas kodolieroču izmēģinājumi. Šeit 1961. gada 30. oktobrī tika uzspridzināts cilvēces vēsturē jaudīgākais kodolierocis — 58,6 megatonnu ūdeņraža bumba AH602. Bumba tika uzspridzināta atmosfērā, 4200 m augstumā virs jūras līmeņa. Sprādziena zibsni varēja novērot līdz pat 1000 km attālumā, sēnes mākonis pacēlās 67 km augstumā, tā augšējā slāņa diametrs bija 95 km. Sprādziena triecienvilnis trīs reizes aplieca zemeslodi, pirmo reizi 36 stundās un 27 minūtēs.
Līdz 1990. gada 24. oktobrim poligonā tika veikti 132 kodolsprādzieni ar 265,3 megatonnu summāro jaudu, no tiem 87 atmosfērā (84 gaisā, 1 virszemes, 2 virsūdens), 3 zemūdens un 42 pazemes.
Radioaktīvie atkritumi
Arhipelāga austrumu piekraste un tai paralēlā dziļvaga Karas jūrā ilgus gadus tika izmantota radioaktīvo atkritumu glabāšanai jūrā. Tur nogremdēti kā spēkstaciju izmantotā degviela, tā arī nolietotie vai avarējušie kodolreaktori.
Iedzīvotāji
Kopš 1957. gada, kad kodolieroču izmēģinājumu poligona izveides dēļ no arhipelāga uz kontinentu tika pārcelti pēdējie civiliedzīvotāji, Novaja Zemļā nav pastāvīgo iedzīvotāju. No aptuveni trijiem tūkstošiem iedzīvotāju absolūti lielākā daļa ir militārpersonas un viņu ģimenes locekļi, kā arī militārajās struktūrās nodarbinātās civilpersonas. Dienvidu salā ir trīs pastāvīgi apdzīvotas vietas — arhipelāga administratīvais centrs Belušja Guba ar 2400 iedzīvotājiem, lidlauka garnizona ciemats Rogačova ar 500 iedzīvotājiem, kā arī Malije Karmakulu polārstacija, kurā strādā 7—8 civilpersonas. Sezonāli tiek izmantots Severnijas ciemats pie Matočkinšara šauruma poligona teritorijā, kā arī Paņkovaja Zemļas un Čirakinas garnizoni.
Aukstā kara laikā apdzīvoto vietu esamība Novaja Zemļā bija PSRS valsts noslēpums. Belušja Gubas pasta adrese bija «Arhangeļska-55», Rogačovas un pārējo poligona teritorijas apdzīvoto vietu — «Arhangeļska-56». Novaja Zemļas lidosta joprojām tiek dēvēta Amderma-2, kaut arī tā atrodas 400 km no īstās Amdermas.
Ziemeļu salas pašos ziemeļos atrodas bijusī polārstacija Misželaņija kas ir nacionālā parka Ruskaja Arktika atbalsta bāze arhipelāgā un kuru vasaras periodā izmanto zinātnisko pētījumu veikšanai un kā tūrisma atbalsta punktu.
Franke Kerskorfs
Franke Kerskorfs jeb Franks Ķersdorfs (, latīņu: Franco a Kersdorff) bija Livonijas ordeņa mestrs 1433.-1435.1.IX, kritis 1431–1435. gada Lietuvas pilsoņu kara kaujā pie Sventājas upes netālu no Ukmerģes.
Voldemārs Ozols
Voldemārs Ozols ( — ) bija latviešu virsnieks un militārais teorētiķis. Dienēja Krievijas Impērijas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas, Spānijas armijās un PSRS izlūkdienestā Vācijas okupētās Francijas teritorijā.
2. Latviešu strēlnieku brigādes štāba priekšnieks, piedalījās Ziemassvētku, Juglas, vēlāk arī Cēsu un Bermontiādes kauju operāciju plānošanā.
Biogrāfija
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada 29. martā Ozolu ievēlēja par Latviešu strēlnieku pulku apvienotās padomes izpildkomitejas (Iskolastrela) priekšsēdētāju, bet jūlijā viņš no šī posteņa atteicās un atgriezās Krievijas 12. armijas štābā. Šajā laikā viņš vērsās pie Krievijas Pagaidu valdības ar ierosinājumu reorganizēt latviešu strēlnieku brigādes, apvienojot tās korpusā un atvaļinot politizētos elementus. Pēc Oktobra apvērsuma Ozols demobilizējās un dzīvoja Petrogradā, politikā neiesaistoties.
Kad Sarkanā armija iebruka Latvijā, Ozols 1918. gada 29. decembrī ieradās Rīgā un atkārtoti vērsās pie Latvijas Apsardzības ministra Jāņa Zālīša ar lūgumu ieskaitīt viņu Latvijas zemessardzē, taču tika noraidīts. Aizdomās par spiegošanu viņu pēc štabskapitana Alkšņa iesniegtās apsūdzības 13. janvārī Liepājā arestēja. Izmeklēšanas komisija pulkvedi Ozolu atzina par nevainīgu un atbrīvoja.
Ozols ar kuģi devās uz Igauniju, kur ar Igaunijas armijas virspavēlnieka Laidonera ieteikumu viņu uzņēma Igaunijas armijā un iecēla par 2. divīzijas štāba priekšnieku. Pēc viņa rīkojuma un ar tiešu atbalstu Tērbatā sāka organizēt Ziemeļlatvijas brigādes daļas. 1919. gadā Ozolu iecēla par Igaunijas armijas Alūksnes grupas (kurā ietilpa arī latviešu militārās vienības) štāba priekšnieku un viņa vadībā tika plānotas kaujas operācijas pret Padomju Latvijas armiju un landesvēru. Pēc uzvarētajām Cēsu kaujām konflikta dēļ ar Ziemeļlatvijas brigādes komandieri Zemitānu Ozols atgriezās Igaunijā. Bermontiādes laikā, sākoties Rietumkrievijas Brīvprātīgo armijas uzbrukumam Rīgai, Ozolu steigšus iecēla par Latvijas armijas Galvenā štāba Operatīvās daļas priekšnieku. Tomēr 1920. gada februārī, nespējot saprasties ar Latvijas Pagaidu valdības iecelto armijas vadību, V. Ozols demobilizējās. 1921. gadā viņš dienēja Lietuvas armijas ģenerālštābā kā militārais padomnieks, piedalījās Lietuvas—Polijas militārajā konfliktā par Viļņas apgabalu.
Pēc karadarbības izbeigšanās Ozols demobilizējās, 1922. gadā nomāja Lielplatones muižu un 26. maijā apprecējās ar Annu Rīteli. Strādāja par revidentu Finanšu ministrijas Valsts linu monopola nodaļā un aktīvi darbojās Veco latviešu strēlnieku biedrības padomē. 1932. gada 15. decembrī V. Ozols nodibināja Lāčplēša Kara ordeņa kavalieru un brīvības cīnītāju biedrību "Leģions", kurā apvienojās 1905. gada cīnītāji, bijušie latviešu strēlnieki, brīvības cīņu dalībnieki un no Latvijas armijas atvaļinātie karavīri. Bija laikrakstu "Tautas Sociālists" (1930—1931) un "Tautas Vienība" (1933—1934) redaktors. 1933. gadā "Leģionu" aizliedza, V. Ozolu apcietināja un pēc pusgada izraidīja no Latvijas. 1934. gada 6. maijā V. Ozols caur Valkas robežpunktu ieradās Latvijā, bet tūdaļ tika arestēts un ieslodzīts Rīgas Centrālcietumā.
1936. gada 18. jūnijā Ozolu atkal izraidīja no Latvijas un viņš apmetās uz dzīvi Lietuvā, Telšos. Spānijas pilsoņu kara sākumā viņš 1936. gadā ieradās Valensijā, kur satikās ar Spānijas republikāņu armijas galveno militāro padomnieku Grišinu (Pēteri Ķuzi), ar kura palīdzību Ozolu iecēla par republikāņu armijas ģenerāli un aizmugures spēku apmācības priekšnieku. Šajā laikā Ozols arvien vairāk saistījās ar PSRS Galveno izlūkošanas pārvaldi (ГРУ). Pēc Otrā pasaules kara sākuma Ozols Vācijas okupētajā Parīzē vadīja padomju militāro izlūkošanu. Pēc Francijas atbrīvošanas viņu 1944. gadā apcietināja Francijas pretizlūkošanas izlūkdienests, bet PSRS reevakuācijas komisija panāca viņa atbrīvošanu, un 1945. gada 22. jūlijā Ozols atgriezās Rīgā.
Pēc kara viņš strādāja par pasniedzēju LVU Ģeogrāfijas fakultātē un Latvijas Valsts pedagoģiskajā institūtā, lasīja kartogrāfijas un ģeodēzijas kursu. V. Ozols sarakstīja mācību grāmatu "Kartogrāfisko projekciju teorija".
Kuopio
Kuopio ir Somijas pilsēta, kas atrodas 400 km no galvaspilsētas Helsinkiem Ziemeļsavo reģionā, un ir lielākā reģiona pilsēta. Dibināta, tā bija 9. lielākā Somijas pilsēta. Kuopio ir viens no valsts tehnoloģiju un izglītības centriem. Starp augstskolām nozīmīgākās ir Austrumsomijas universitāte un Savonijas lietišķo zinātņu universitāte. Kuopio ir Alūksnes sadraudzības pilsēta.
Kitahjas ils
Kitahjas ils ir Turcijas ils.
Kuopio
Galvenie gadskārtējie notikumi ir Somijas ledus maratons februārī, deju festivāls jūnijā, starptautiskais vīna festivāls, kā arī Kuopio triatlons jūlijā.
Nokia 6101
Nokia 6101 bija Somijas uzņēmuma Nokia vidējā līmeņa mobilais tālrunis. Izlaists 2005. gadā. Tas darbojās GSM 900, 1800 un 1900 tīklā (ASV tirgum 850, 1800 un 1900 MHz).
Tālrunis izveidots atlokāmā formā ar ārējo un iekšējo displeju. Aprīkots ar 0,3 megapikseļu kameru.
Modeļa modifikācija Nokia 6102 vizuāli nedaudz atšķīrās ar taustiņu stilu un priekšējā ekrāna virsmu. Versija Nokia 6102i bija apgādāta ar Bluetooth atbalstu un nedaudz palielinātu atmiņas apjomu.
Tālruņa lietotāji saskārās ar vairākām problēmām. Bieži zuda skaļuma līmenis. Problemātiski bija savienoties ar datoru, izmantojot infrasarkano savienojumu (modeļiem bez Bluetooth), jo speciālais kabelis bija dārgs. Liela problēma bija korpusa trauslums. Tas ātri nobružājās un pēc ilgāka lietošanas laika sāka izjukt. Šīs problēmas daļēji atrisinātas modelī Nokia 6103.
Karagājiens uz Kursu un Dzintares kauja (1261)
1261. gada karagājiens uz Kursu notika pēc tam, kad Dienvidkursas kurši bija noslēguši savienību ar žemaišiem un atteikušies no Kurzemes bīskapa un Vācu ordeņa virskundzības. Livonijas ordeņa brāļu sanāksmē tika nolemts atriebties kuršiem par zaudējumu Durbes kaujā. Kuršu pakļaušanai Livonijas ordeņa mestra pienākumu izpildītājs Jurje no Eihštates Rīgā sasauca ordeņa karaspēku, kuru uzticēja vadīt kādam bruņiniekam. Pats mestra pienākumu izpildītājs Jurje atgriezās savā ordeņa landmaršala rezidencē Siguldas pilī, lai aizsargātu Livoniju pret iespējamo lietuviešu iebrukumu.
Karagājienā piedalījās ordeņa pilsnovadu komturi ar vācu un vietējo "zemes ļaužu" (letu, līvu un igauņu) karavīriem. Ordeņa karapulks devās pa seno Kursas kara ceļu no Rīgas uz Kuldīgu, kur tos ar prieku sagaidīja pils garnizona bruņinieki ar saviem kuršu vasaļiem.
Vispirms krustneši aplenca lietuviešu (žemaišu) algotņu sargāto Dzintares pili un aizdedzināja to. Liesmās gāja bojā visi pils aizstāvji, kas nevēlējās padoties pārspēkam. Uzbrucēji nogalināja visus tās aizstāvjus, ieskaitot zēnus, kas bija vecāki par vienpadsmit gadiem un sievietes, kas nevēlējās lūgt dzīvību.
Pēc tam karapulks devās uz Aizputes pili. Nevēlēdamies piedzīvot Dzintares kuršu likteni, Aizputes kurši padevās bez kaujas. Pēc tam ordeņa karaspēks caur Kuldīgu atgriezās Rīgā.
Jūso Pikeliste
Jūso Pikeliste (fi, dzimis, Padasjoki, Somijā) ir somu rallija braucējs. WRC viņš debitēja 1995. gadā, braucis ar Citroën un Peugeot spēkratiem. Pikeliste ir divreiz uzvarējis Arktiskajā rallijā.
1973.—1974. gada NBA sezona
1973.—1974. gada Nacionālās basketbola asociācijas sezona bija 28. NBA sezona. Šajā sezonā piedalījās 17 komandas (visas no ASV).
Par NBA čempioniem kļuva Bostonas "Celtics" spēlētāji, kas septiņu spēļu finālsērijā pieveica Milvoki "Bucks" ar 4—3. Finālsērija ilga no līdz. Par regulārās sezonas vērtīgāko spēlētāju tika atzīts Karīms Abduldžabārs ("Bucks"), par finālsērijas vērtīgāko tika atzīts Džons Havličeks ("Celtics"), taču Bobs Makadū ("Braves") bija sezonas rezultatīvākais spēlētājs.
Pēc konferencēm
Piezīmes
Jaunciems (Rīga)
Jaunciems ir Rīgas pilsētas apkaime Ziemeļu rajonā. Jaunciema apkaime atrodas Rīgas ziemeļaustrumu daļā, Ķīšezera ziemeļaustrumu piekrastē. Pa sauszemi tā robežojas ar Trīsciema un Sužu apkaimēm, kā arī ar austrumu pusē pieguļošo Ropažu novada Garkalnes pagastu, bet pa ūdeni ar Mīlgrāvja un Mežaparka apkaimēm. Jaunciema apkaimes robežas ir Ķīšezers, Zundas kakts, līnija no Ķīšezera līdz pilsētas robežai, pilsētas robeža līdz Sužiem, līnija no pilsētas robežas līdz Ķīšezeram.
Jaunciema apkaimes kopējā platība ir 9,132 km², pa perimetru apkaimes robežas garums ir 15 212 metri. Telpiski skaidri identificējamas ir Jaunciema pilsētas daļas robežas, kurā ir blīvāka apbūve, taču visas apkaimes robežas dabā identificēt ir daudz grūtāk, jo tās nenorobežo nekādi skaidri mākslīgie vai dabiskie šķēršļi. Jaunciema kapu teritorija atrodas gan Rīgas, gan Garkalnes novada teritorijā.
Vēsture
Pēc PSRS sabrukuma Jaunciema papīrfabrika tika slēgta. Apkaimes apbūves raksturu ir noteikusi ražošana, te saglabājušās gan 20. gadsimta 20. un 30. gados celtas privātmājas, kā arī daudzdzīvokļu nami, kas izbūvēti 1970. gados.
Eivinds Junsons
Eivinds Junsons (, dzimis Bergas komūnā Norbotenā, miris  Stokholmā) bija zviedru rakstnieks.
Kopā ar Harri Martinsonu 1974. gada Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs. Prēmijas piešķiršana tika uztverta pretrunīgi, jo Junsons un Martinsons paši bija prēmijas piešķiršanas komisijas locekļi, un uz prēmiju pretendēja arī Grems Grīns, Sols Belovs un Vladimirs Nabokovs.
Pazīstamākie darbi - "Tāda ir tava dzīve" (Här har du ditt liv!, 1935), "Nakts mācības" (Nattövning, 1938) un "Viņa augstības laikmets" (Hans Nådes Tid, 1960). Latviski tulkotas Junsona noveles.
Heinrihs fon Bokenvorde
Heinrihs fon Bokenvorde, saukts Šungels (, latīņu: Henricus a Bukkenoden) jeb Heinrichs Bukenfords (miris 1437. gadā), bija Livonijas ordeņa mestrs 1435.-1437. gada decembrim.
Nuga
Nuga (no fr ) ir konditorejas izstrādājums, ko tradicionāli gatavo no cukura vai medus un grauzdētiem riekstiem (visbiežāk mandelēm vai lazdu riekstiem), dažkārt pievienojot arī šokolādi. Nugu parasti izmanto šokolādes batoniņu un šokolādes konfekšu pildījumos vai dažādu kūciņu un tortu krēmos un rotājumos.
Ražošana
Vispirms nugas ražošanā izmantotos riekstus attīra no riekstu atlūzām, čaumalām, putekļiem un citiem mehāniskajiem piemaisījumiem. Tad attīrītos riekstus apgrauzdē. Grauzdēšanas laikā tie iegūst izteiktāku smaržu un zaudē mitrumu. Atkarībā no izmantoto riekstu un nugas veida, izmanto dažādus grauzdēšanas režīmus un apgrauzdēšanas pakāpes.
Pēc tam apgrauzdētos riekstus dzesē, vienlaikus atdalot arī to miziņu, kas grauzdēšanas laikā kļuvusi trausla. Tālāk riekstus sasmalcina, samaisa un pievieno pārējās nugas izejvielas. Tad izejvielu maisījumu padod uz nerūsošā tērauda veltņiem, kur to apstrādā, iegūstot smalki viendabīgu masu, ko īpašās iekārtās noteiktu laiku karsē un spēcīgi maisa, līdz rodas nugai raksturīgā mīkstā un plūstošā konsistence.
Ja nugai pievienota šokolāde, nugas masu papildus vēl temperē. Visbeidzot, gatavo nugas masu plūsmā atdzesē un automātiski iesaiņo (visbiežāk spainīšos vai kartona kastēs).
Antarktikas šaurums
Antarktikas šaurums (sv, en, es vai Paso Antarctic) ir ap 65 km garš un 15—20 km plats jūras šaurums Antarktīdas piekrastē. Atdala Triniti pussalas ziemeļaustrumu galu no Žuenvila salu grupas un savieno Brensfīlda šaurumu ar Vedela jūras Erebusa un Terora līci.
Šaurumu atklāja Francijas 1837.—1840. gadu ekspedīcija Dimona d'Irvila vadībā. Pirmā to caurkuģoja un nokartēja zviedru ekspedīcija Oto Nordenšelda vadībā 1902. gada 15. janvārī un vēlāk nosauca par godu ekspedīcijas kuģim Antarctic, kas gāja bojā Eretusa un Terora līcī 1903. gada 13. februārī.
Šauruma krastā darbojas trīs polārstacijas — argentīniešu vissezonas stacija Esperansa un urugvajiešu vasaras stacija Eličiribeeti Hopa līča krastā Triniti pussalas ziemeļaustrumos un argentīniešu vasaras stacija Petrela Dandī salas rietumos.
Trīsciems
Trīsciems ir Rīgas pilsētas apkaime Ziemeļu rajonā. Trīsciema apkaime atrodas Rīgas Z daļā, Ķīšezera ZR piekrastē. Tā robežojas ar Jaunciema, Mīlgrāvja (pa Mīlgrāvja tiltu), Vecmīlgrāvja, Vecdaugavas un Vecāķu apkaimēm, kā arī ar Ādažu novada Carnikavas pagastu apkaimes ZA. Trīsciema apkaimes robežas ir Vecāķu prospekts, pilsētas robeža, līnija no pilsētas robežas līdz Zundas kaktam, Zundas kakts, Ķīšezers, Jaunciema gatve.
Trīsciema apkaimes kopējā platība ir 11,319 km², kas ir apmēram divas reizes vairāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Tomēr telpiski šī apkaime diezgan viegli ir identificējama kā noteikta teritorija, jo no ZR, R un DR to norobežo Rīgas—Saulkrastu dzelzceļa līnija, no ZA un A — uz pilsētas robežas esošie mežu masīvi, bet D, DA — Ķīšezers. Relatīvi problemātiskākā robežas vieta ir tikai ar Jaunciema apkaimi, kas dabā nav skaidri identificējama. Ņemot vērā šīs apkaimes lielo platību, funkcionāli šajā apkaimē varētu veidoties vairāki lokālie centriņi vai arī centra lomu spēlēs tās viens no galvenajiem vienojošajiem lineārajiem elementiem — Jaunciema gatve. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 14 956 metri.
Džordžs Mūrs
Džoržs Edvards Mūrs (en, dzimis, miris ) bija angļu filozofs, kurš kopā ar Gotlobu Frēgi, Bērtrandu Raselu un Ludvigu Vitgenšteinu ir analītiskās filozofijas pamatlicējs.
Manisas ils
Manisas ils ir Turcijas ils.
Džordžs Mūrs
Mācījies Kembridžas Universitātē, kur vēlāk strādāja par pasniedzēju. Līdz ar Raselu bija slepenās biedrības Kembridžas apustuļi biedrs. Pazīstamākais darbs — 1903. gadā izdotais Principia Ethica.
Tiesībsargs
Tiesībsargs, ombuds jeb ombudsmanis (sv, no ombud — 'pilnvarotais' un man — 'vīrs') ir valsts amatpersona, kurš izskata cilvēktiesību un labas pārvaldības principa ievērošanas jautājumus. Parasti, kaut arī ne vienmēr, tiesībsargu ieceļ attiecīgās valsts valdība vai parlaments. Viņš ir starpnieks, kurš izlīdzina konfliktsituācijas starp ierēdņiem, amatpersonām, valsts iestādēm un fiziskajām, kā arī privāto tiesību juridiskajām personām. Amats 1809. gadā radās Zviedrijā, bet 20. un 21. gadsimtā ieviests daudzās valstīs, tostarp Latvijā.
Monosaharīdi
Monosaharīdi (el (monos) — ‘viens pats, vienīgais’, σακχαρ (sakchar) — ‘cukurs’) ir viena no trijām ogļhidrātu grupām (vēl ir disaharīdi un polisaharīdi). Tie ir vienkāršo ogļhidrātu (sauktu arī par vienkāršo cukuru) grupa, kas nehidrolizējas. Visbiežāk tās ir saldas, bezkrāsainas, ūdenī šķīstošas, kristāliskas un cietas vielas. Vispārīgā monosaharīdu formula ir CnH2nOn
Uzbūve un iedalījums
Monosaharīdi satur vairākas hidroksilgrupas un karbonilgrupu. Monosaharīdu molekulas ir ar nesazarotām oglekļa atomu virknēm. Pašās molekulās oglekļu skaits var variēt no četriem līdz pat desmit atomiem, līdz ar to atkarībā no oglekļa atomu skaita molekulā monosaharīdus var iedalīt sīkāk. Piemēram, trīs oglekļa atomi ir triozes, četri — tetrozes, pieci — pentozes utt. Zemāk minēti zināmākie un biežāk lietotie piemēri:
Fizikālās īpašības
Monosaharīdi ir optiski aktīvas vielas. Tāpat tās ir kristāliskas, bezkrāsainas un arī saldas vielas, kam ir laba šķīdība ūdenī. Dažādiem monosaharīdiem var būt arī atšķirīgi salduma līmeņi. Ūdenī monosaharīdiem ir laba šķīdība, taču spirtā tiem šķīdība ir slikta, kamēr ēterī tie nešķīst nemaz. Karsējot, monosaharīdi karamelizējas vai vienkārši sadalās.
Ķīmiskās īpašības
Monosaharīdi ir ķīmiski aktīvi savienojumi. To ķīmiskās īpašības var iepazīt pēc vairākiem reakciju veidiem:
Spirta rūgšana
Pienskābā rūgšana
Citronskābā rūgšana
Sviestskābā rūgšana
Monosaharīdu ieguve
Monosaharīdus var iegūt vairākos un dažādos veidos. Tos var sastapt un iegūt dabā un tāpat tos var iegūt arī sintētiski. Monosaharīdi var būt sastopami dabā, brīvā veidā, bet tāpat tie var būt atrodami gan kā disaharīdu, polisaharīdu, gan arī glikozīdu veidā, sastāvā. Kā piemērs no dabas ir minams svarīgs dabas process — fotosintēze. Fotosintēzes posma, procesa sākumā rodas monosaharīdi, kas tālāk pārvēršas arī par polisaharīdiem un disaharīdiem, kuri tad arī uzkrājās dažādās auga daļās. Kā sintētiskas iegūšanas piemērs ir glikozes iegūšana, hidrolizējot cieti. Sintētiski monosaharīdus var iegūt, izmantojot Aldolo kondensāciju. Tāpat monosaharīdus var iegūt arī nepilnīgi oksidējot daudzvērtīgus spirtus.
Glikozes iegūšana, hidrolizējot cieti.
Fotosintēzes summārais vienādojums
Monosaharīdu izmantošana
Ikdienā monosaharīdi tiek izmantoti daudz. Piemērs ir glikoze, galaktoze un fruktoze. Glikoze ir svarīgs dzīvo būtņu enerģijas avots, tai ir liela nozīme uzturā un tas ir plaši izplatīts monosaharīds. Dabā glikozi var sastapt augļos, augu daļās, medū. Tāpat glikoze nelielos daudzumos ir cilvēku asinīs, kā arī tā ir atrodama dzīvnieku organismos. Papildus tam, glikozi izmanto dažādās jomās — rūpniecībā, ārstniecības līdzekļos, medicīnā un citur. Glikozes vārda nesējs ir vīnogas — tās ne tikai satur glikozi, bet tās arī izmanto vīna un citu alkoholisko dzērienu ražošanā. Galaktoze nav tik izplatīta, taču var minēt piemērus augļu gļotu sastāvā un minēt to, ka galaktozi iegūst hidrolizējot laktozi. Tāpat monosaharīds — fruktoze, kas ir vissaldākais cukurs, tiek izmantots lietojot augļus un medu, jo atrodas to sastāvā ar trīs reizes lielāku saldumu nekā glikoze.
Nespēlētāja tēls
Nespēlētāja tēls (en; NPC) lomu spēlēs ir tēli, kurus vada nevis spēlētāji, bet gan spēles vadītājs (vai vadītāji), bet datorspēlēs šos tēlus parasti vada spēles programmatūra. Spēlē var būt vairāki šādi tēli, parasti tie ir spēles pasaules iedzīvotāji, kas veic dažādas spēles darbībai nepieciešamas funkcijas. Atsevišķās spēlēs spēlētāji tomēr var vadīt šos tēlus, tāpat reizēm jēdziens tiek attiecināts uz jebkuru tēlu (arī cita spēlētāja), kuru nevada attiecīgais spēlētājs.
NPC funkcijas
Nereti vienam NPC var vienlaikus piemist vairākas funkcijas.