cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rabīns
Rabīna pienākumi
Rabīna pienākumos ietilpst reliģiskā izglītošana un reliģisko jautājumu izšķiršana pēc Talmūda likumiem. Liberālajās draudzēs rabīns bieži vada Sabata un svētku dievkalpojumus, bet tradicionālajās draudzēs par to ir atbildīgs kantors vai kazans. Rabīns nav priesteris ar īpašiem reliģiskiem pienākumiem. Tāpēc pamatā ikviens ebreju draudzes loceklis var vadīt dievkalpojumu, skaitīt lūgšanas vai lasīt priekšā no Toras. Bieži gan tikai rabīniem ir tam nepieciešamās zināšanas. Kaut arī ebreju draudzēm nav centrālās pārvaldes, tomēr vairākās valstīs ir ieviests virsrabīna amats kā augstākā reliģiskā instance.
Petrozavodskas fenomens
Petrozavodskas fenomens (ru jeb Петрозаводское диво) bija līdz galam neizskaidrota vizuāla parādība, kas tika novērota Petrozavodskā, Karēlijas APSR 1977. gada 20. septembrī 4:00 no rīta un kurai bija tūkstošiem aculiecinieku, tai skaitā arī Somijā. Pēc parādības novērošanas bija tik daudz aculiecinieku un faktu, ko nevarēja ignorēt, ka tā rezultātā PSRS tika organizēts zinātnisks darbs NLO pētīšanai.
Oficiāli fenomens tika skaidrots ar pavadoņa Kosmos-955 palaišanu ar nesējraķeti Vostok-2M tajā pašā dienā. Tomēr pētījumi rāda, ka pavadoņa palaišana sākās 30 minūtes vēlāk nekā parādība.
Parādības apraksts
Novērotā parādība izskatījās šādi: naksnīgajās debesīs pēkšņi iedegās milzīga "zvaigzne", kas impulsu veidā sūtīja uz zemi gaismas kūļus. Tā lēni kustējās Petrozavodskas virzienā un izplūda virs pilsētas milzīgas medūzas formā, karājās gaisā un apbēra pilsētu ar daudzām tievām gaismas strūkliņām. Drīz pēc tam "medūza" pārveidojās par spožu pusapli un pārvietojās Oņegas ezera virzienā, kas tinās pelēkos mākoņos. Šajos mākoņos izveidojās apaļa sprausla: spoži sarkana vidū un apkārt balta. Tas viss norisinājās apmēram 10-12 minūtes.
Vēlāk pēc novērotās parādības pilsētas dzīvojamo namu logu stiklos tika atklāti lieli caurumi ar asām malām. Domājams, ka tas saistīts ar nezināmu starojumu, ko izstaroja parādība. Tas tika uzskatīts par pierādījumu, ka novērotā parādība nebija halucinācija.
Pēc Petrozavodskas hidrometeroloģiskās observatorijas direktora vārdiem, nekad agrāk viņa darbinieki neko līdzīgu Karēlijā nebija redzējuši.
Тā kā aculiecinieku bija ļoti daudz, viņi visi stāstīja vienu un to pašu, un bija daudz vēstuļu vietējo avīžu redakcijām, tad arī varas iestādes notikumu nevarēja ignorēt. Vērsās pie PSRS Zinātņu akadēmijas prezidija ar lūgumu izskaidrot notikušo. Jautājumi pienāca arī no Norvēģijas un Somijas. Pēc šī notikuma akadēmijas prezidents A. Aleksandrovs (А. П. Александров) nosūtīja valdībai vēstuli ar priekšlikumu organizēt zinātnisko darbu nezināmu anomāliju pētīšanai.
Rise Against
Rise Against ir amerikāņu pankroka grupa no Čikāgas Ilinoisas štatā. Izveidota 1999. gadā un tās pašreizējā sastāvā spēlē Tims Makilrāts (vokāls, ģitāra), Džo Prinseps (basģitāra), Brandon Berness (bungas) un Zahs Blērs (ģitāra). Visi grupas dalībnieki ir straight edge kustības biedri (izņemot Bernesu), PETA atbalstītāji un stingri veģetārieši/vegāni. Grupai šobrīd ir noslēgts līgums ar Universal Music Group piederošo Geffen Records ierakstu kompāniju.
Pašlaik (2011. gads) grupa ir izdevusi sešus studijas albumus, divus EP ierakstus un divus DVD.
Lībiešu valoda
Lībiešu valoda jeb līvu valoda (līvõ kēļ) ir gandrīz izzudusi urāliešu saimes Baltijas somu valodu grupas valoda, viena no divām Latvijas teritorijā autohtonām valodām un vienīgā valoda līdzās latviešu valodai, kas Latvijas teritorijā netiek uzskatīta par svešvalodu no juridiska skata punkta. To lielākoties ir lietojuši lībieši (līvi).
Filoģenētiski starp abām Latvijas valodām nav nekādas radniecības, taču tās ievērojami ietekmējušas viena otru, īpaši fonoloģijas ziņā, attīstot savdabīgas iezīmes, kas nav raksturīgas to radu valodām. Tā, piemēram, latviešu valoda attīstījusi daudzas fonoloģiskas iezīmes, kas nav raksturīgas baltu-slāvu valodām, lībiešu valodai. Citu piemēru vidū raksturīga salīdzinoši ļoti sarežģīta uzsvērtās zilbes struktūra, tai pat laikā izteikta neuzsvērto patskaņu redukcija. Tai tuvu radniecīgā, taču izteikti konservatīvā somu valoda pieļauj daudz mazāku zilbes sarežģītību, tai pat laikā saglabājot neuzsvērtus patskaņus ļoti garos vārdos.
Atkarībā no konteksta lībiešu valodas apzīmējums var tikt attiecināts uz 19. gadsimtā izmirušo un salīdzinoši slikti dokumentēto Vidzemē runāto Salacas lībiešu valodas variantu vai uz Kurzemes lībiešu valodu. Šajā rakstā galvenokārt apskatīta literārajai lībiešu valodai par pamatu esošā Kurzemes lībiešu valodas austrumlībiešu izloksne. Pēc portāla Livones.net datiem, lībiešu valodā labā līmenī spēj sazināties ap 30 cilvēkiem visā pasaulē.
Citu radniecīgu valodu vidū
Pēc igauņu valodnieka Tīta Reina Vītso domām, Baltijas jūras somu valodas sākotnēji dalījušās trīs atzaros: lībiešu valoda, dienvidigauņu valoda (kuras standartizētā versija ir veru valoda) un atzars, ko viņš sauc par Ņevas grupu, kas bijusi priekštece visām citām Baltijas jūras somu valodām.
Pēc igauņu valodnieka Paula Alvres domām, pirmie Baltijas jūras somi, kas apmetās Baltijas jūras krastos, ir bijuši lībieši un somu valodas rietumu dialektu grupas runātāji.
Vēsture
Saskaņā ar arheoloģisko izrakumu datiem mūsdienu Baltijas teritorija ir bijusi apdzīvota vairāk nekā 10 000 gadu. Tās sākotnējie iedzīvotāji ir bijuši protoeiropieši. Baltijas jūras somi šeit ieradušies 2000 gadu p.m.ē. vai, pēc Tenu Karmas domām, 3000 gadu p.m.ē., sajaucoties ar protoeiropiešiem, ir guvis virsroku Baltijas jūras somu valodas paveids, kas bija par pamatu tiklab lībiešu, kā arī ziemeļigauņu un dienvidigauņu valodai. Pēc igauņu valodnieka Paula Aristes viedokļa ap 3000 gadu p.m.ē. Baltijā ienākušās ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras pārstāvji runājuši piecās Baltijas jūras somu pamatvalodās, no kurām viena ir bijusi lībiešu valoda. Auklas keramikas kultūra, pie kuras piederējuši arī pirmbalti, ieplūda mūsdienu Latvijas teritorijā aptuveni 2000 gadu p.m.ē., priekšā sastopot Baltijas jūras somu tautas.
12. gadsimta beigās lībieši dzīvoja plašā teritorijā pie jūras, kā arī Daugavas un Gaujas apkaimē, uz iekšzemes pusi viņiem kaimiņos dzīvojuši leti, zemgaļi un sēļi. Visagrākās dokumentētās liecības par lībiešiem ir Kijivas Pečoru lielklostera mūka Nestora hronika, kur lībieši pieminēti kā либь (lib&apos;), arī любь (ljub&apos;), taču pēdējais tiek uzskatīts par kļūdainu.
Somu somugrists Riho Grīntāls, paļaujoties uz literatūrā izplatītiem viedokļiem, lēš, ka 13. gadsimta sākumā pirms Livonijas krusta kariem Latvijas iedzīvotāju skaits varētu būt bijis ap 150 000. Lībiešu skaits varētu būt bijis 15 000—21 000, pēc dažiem avotiem līdz 28 000, no tiem 10 000—12 000 dzīvojuši Daugavas Līvzemē, 5000—6000 Turaidas jeb Gaujas reģionā un ap 6000—9000 Metsepolē. Kaut arī lībiešu valoda visilgāk izdzīvojusi Kurzemē, joprojām nav noskaidrots jautājums, vai lībieši tur dzīvojuši jau tad, kad Vidzemes lībiešu teritorijās norisinājās Indriķa hronikā aprakstītie notikumi.
Indriķa hronikā aprakstīta lībiešu un viņu kaimiņu zemgaļu un sēļu kristianizēšana. Sīki aprakstīta Ako un Dabreļa vadīto lībiešu pretošanās arī pēc tam, kad virsvecākais Kaupo bija ļāvis sevi kristīt un pārgājis vāciešu pusē. Pēc Vēri domām, jūras krastā dzīvojošie lībieši bija vāciešu primārais mērķis. Vēri uzskata, ka lībieši bija krituši nežēlastībā kungu acīs, kam skaidrojums, viņaprāt, varētu būt tas, ka lībieši bijuši slikti kristieši un sīksti turējušies pie pagāniskām tradīcijām, kā rezultātā, zemes kungu atbalstīti, lībiešu novados sāka ieplūst kaimiņi.
Livonijas Konfederācijas pastāvēšanas laikā Igaunijas un Vidzemes iedzīvotāju skaits ievērojami pieauga no 1350. līdz 1550. gadam, kam sekoja garš karu periods. Lēš, ka nākamo 80 gadu laikā iedzīvotāju skaits samazinājās uz pusi, vissmagākais laiks bijis 16. gadsimta pēdējie gadu desmiti. Iedzīvotāju skaits atkal pieauga Zviedru Vidzemes periodā līdz 17.gs. beigām, ko pārtrauca jaunās katastrofas, ko atnesa Lielais Ziemeļu karš. Grīntāls uzskata, ka šiem diviem karadarbības periodiem ir vistiešākais sakars ar faktu, ka Vidzemē lībiešu valoda izmira jau 19.gs.
Tomass Jērns (Hiärne) savā hronikā Ehst-, Lyf- und Lettlaendische Geschichte (kas apraksta notikumus līdz 1639. gadam) izsakās, ka Vidzemē lībiešu bija palicis maz (galvenokārt Salacas, Limbažu, Liepupes, Nabes un Vainižu apkaimē), turpretī Kurzemē lībiešu esot bijis vairāk, turklāt tur viņi neesot precējušies ar latviešiem.
Ja neskaita agrāk publicētus atsevišķu lībiešu vārdu uzskaitījumus (vai agrākajās hronikās pieminētus lībiešu personvārdus un vietvārdus), pirmais jebkad publicētais teksts lībiešu valodā ir Salacas izloksnē tulkota tēvreize, kas 1789. gadā publicēta G. Bergmaņa (Bergmann) mitridātā Das Gebeth des Herrn oder Vaterunsersammlung.
Iespējams, svarīgākais pavērsiens lībiešu valodas vēsturē ir bijusi Šēgrēna (Sjögren) un Vīdemaņa (Wiedemann) gramatikas un vārdnīcas izdošana divos sējumos 1861. gadā (Joh. Andreas Sjögren's Livische Grammatik nebst Sprachproben un Joh. Andreas Sjögren's Livisch-deutsches und deutsch-livisches Wörterbuch).
Vēlāk Vīdemanis uzdeva saviem informantiem, kas bija piedalījušies lībiešu-vācu-lībiešu vārdnīcas veidošanā, Polmanim un Princim ar viņa dēliem tulkot Mateja evaņģēliju kā rietumu, tā austrumu izloksnē, ko Vīdemanis izrediģēja un atrada iespēju 1863. gadā izdot Londonā L. L. Bonaparta apgādībā kā Das Evangelium Matthäi in den westlischen Dialect des Livischen übersetzt von dem Liven J. Prinz und dessen Söhnen P. Prinz und J. P. Prinz rietumlībiešu izloksnē un Das Evangelium Matthäi in den östlichen Dialect des Livischen zum ersten Male übersetzt von dem Liven N. Pollmann austrumlībiešu izloksnē. Pēc Vēri domām, ar Vīdemaņa rediģēto Polmaņa un Prinču Mateja evaņģēlija tulkojumu izdošanu sākās lībiešu rakstu valodas pastāvīga attīstība.
2012. gadā Tartu Universitāte un Latviešu valodas aģentūra izdeva līdz šim lielāko lībiešu valodas vārdnīcu — Lībiešu-igauņu-latviešu vārdnīcu. Mūsdienās daži lībiešu jaunieši ne tikai dzied tautasdziesmas lībiski, bet pat cenšas aktīvi lietot lībiešu valodu ikdienas saziņā. Viena no šādām jaunākās paaudzes lībiešu valodas runātājām ir Julgī Stalte, kas uzstājas kopā ar lībiešu-igauņu pasaules mūzikas grupu Tuļļi Lum. 2018. gadā Latvijas Universitātē tika izveidots Lībiešu institūts (liv), lai veicinātu valodas pētniecību un izpratni. Tā direktors ir lībiešu valodnieks un rakstnieks Valts Ernštreits.
2020. gadā tika ziņots, ka jaundzimusī Kuldi Medne kļuvusi par vienīgo dzīvo cilvēku, kam lībiešu valoda ir dzimtā. Viņas vecāki ir lībiešu valodas atdzimšanas aktīvisti Jānis un Renāte Medņi. Divus gadus vēlāk, 2022. gada oktobrī, viņi izdeva "Kūldaläpš. Zeltabērns" ('Zelta bērns') - grāmatu lībiešu un latviešu valodā bērniem un vecākiem. Plānots laist klajā arī grāmatas audio versiju un turpinājumus.
Lai rosinātu lībiešu savulaik apdzīvotos Latvijas novadus apzināt un izcelt savas lībiskās saknes, meklēt un rādīt lībisko sava novada ainavā, pasākumos un ikdienā, LU Lībiešu institūts sadarbībā ar UNESCO Latvijas Nacionālo komisiju un Latvijas Nacionālo kultūras centru pasludināja 2023. gadu par Lībiešu mantojuma gadu (liv), organizējot dažādus institūciju un aktīvistu rīkotus pasākumus. Par centrālo notikumu akcijā tika noteikta Lībiešu mantojuma diena – pirmā svētdiena pēc pavasara Saulgriežiem, kas atbilda 26. martam.
2023. gada janvārī, pēc ilgām cīņām (piemēram, ar mākslas akcijas "Nekādu lībiešu nav" starpniecību ), uz Talsu novada robežas tika izvietotas pirmās no 171 valsts standartam atbilstošas ceļa zīmes ar latviešu un lībiešu tekstu. Līdzīgas zīmes kopš 2021. gada tiek izvietotas Latgalē ar latgaliešu rakstu valodas tekstu. Šī paša gada XXVII Vispārējos latviešu Dziesmu un XVII Deju svētkos pirmo reizi svētku vēsturē (koru lielkoncertā "Tīrums. Dziesmas ceļš") tika izpildīts skaņdarbs lībiešu valodā – Ineses Zanderes un Valta Pūces skaņdarbu cikla "Nācēji" II daļa "Lībieši nāk".
Ortogrāfija
Saskaņā ar Vītso lībiešu valodas alfabēts sastāv no 31 burta: <A Ä B D Ḑ E F G H I J K L Ļ M N Ņ O Ȯ Õ P R Ŗ S Š T Ț U V Z Ž>. Līdztekus pamata alfabēta burtiem lieto ar makronu atvasinātus burtus garajiem patskaņiem: <Ā Ǟ Ē Ī Ō Ȱ Ȭ Ū>. Burti <C Q W X Y> tiek izmantoti cittautu īpašvārdu pierakstam. Saskaņā ar lībiešu ortogrāfijas noteikumiem, pierakstot cittautu īpašvārdus, tiek saglabātas arī tajos sastopamās diakritiskās zīmes.
Mīkstinātais <Ț> dažkārt tiek kļūdaini atvasināts ar sediļu — <Ţ>, iespējams, agrākos laikos pastāvējušu tehnisku ierobežojumu dēļ. Eversons piezīmē, ka lībiešu (arī latviešu) mīkstinātajiem burtiem vienmēr ir jātiek atvasinātiem ar komatu, kaut arī vēsturiskas kļūdas dēļ latviešu (un lībiešu) mīkstinātie burti ir klasificēti kā atvasināti ar sediļu.
Ar žurnāla Līvli pirmo numuru, kas tika izdots 1931. gadā ap Ziemassvētku laiku, sākās centieni ieviest no jauna noapaļotos priekšējās rindas patskaņus, kas bija delabializējušies 19. un 20.gs. mijā. Tika lietoti burti <ö> un <y> (garie varianti: <ȫ> un <ȳ>) vārdos, kur vēsturiski bijis noapaļots priekšējās rindas patskanis, piemēram, ykš un kylā. Burta <y> nevis <ü> lietošanai par iemeslu varēja būt tā pieejamība uz rakstāmmašīnas un, iespējams, arī tāpēc, ka vairāki lībiešu izdevumi tika drukāti Somijā. Mūsdienu lībiešu pareizrakstībā vēsturiski pastāvējušus noapaļotus priekšējās rindas patskaņus neataino — ikš, kilā.
Patskaņi
Pamatojoties uz Mozliju un Vītso, lībiešu burtiem atbilstošajiem patskaņiem ir šādas vērtības:
IPA patskaņu tabulā tos varētu attēlot šādi:
Visiem patskaņiem ir iespējamas īsas un garas versijas, izņemot  — tikai īss un  — tikai garš.
Šai tabulai ir iespējamas arī variācijas, piemēram, vidējos parasti pieraksta bez pazeminājuma zīmes ◌̞, tā tas darīts arī augstāk dotajā tabulā. Jāpiezīmē, ka Vītso raksturojis un  tieši kā augsti vidēja pacēluma (tātad  un nevis ), taču citviet viņš sauc <ȯ> par "vidēji augstu nelabiālu patskani", ja ar to ir domāts vidējs pacēlums, tam atbilstu. Mozlijs nesniedz skaidru burta <o> vērtību saucot to par "daļēji noapaļotu pakaļējās rindas patskani", neminot tā pacēlumu, taču burtam <ȯ> atbilstošo vērtību viņš definē tieši kā nenoapaļotu vidēja pacēluma pakaļējās rindas patskani (precīzā pierakstā un nevis ). Priekšējās rindas zemo bieži pieraksta kā  un apzīmējumu  ērtības labad izmanto vidējās rindas vai pat pakaļējās rindas zemā  pierakstam. Tādējādi iespējama tabulas versija, kur visu trīs rindu patskaņi būtu sadalīti tieši trīs pacēlumos (vizuāli veidotu trīs horizontālas līnijas): augsti, vidēji un zemi.
Divskaņi un trijskaņi
Sakarā ar patskaņu sadalīšanos un pagarināšanos, kā arī mīkstinātu zilbes beigās esošu klusīļu un arī palatalizētā ž sabrukšanu, kā arī apstākli, ka divskaņi ir toņa nesēji, lībiešu valodas divskaņu un trijskaņu sistēma ir sarežģīta salīdzinājumā ar kaimiņu valodām.
Saskaņā ar Vītso trijskaņi ieu, uoi un ūoi sākas un beidzas ar augstu komponenti un darbojas attiecīgi gan kā īsi un gari krītošie divskaņi, gan kā kāpjošie divskaņi ar īsu un garu sākuma komponenti.
Tonis
Lībiešu valoda ir vienīgā Baltijas jūras somu valoda, kura vārda uzsvērtajā zilbē šķir divus toņus (zilbes intonācijas): kāpjošo pamattoni un kāpjoši krītošu lauzto toni. Papildus raksturīgajai toņa kontūrai patskaņa vai divskaņa ar lauzto toni vidējā daļā vai īsa patskaņa beigu daļā toņa galotnē seko laringalizācija jeb rīkles muskuļu sasprindzinājums, kas īpaši spēcīga sasprindzinājuma gadījumā var izpausties kā laringāls līdzskanis. Vājāka sasprindzinājuma gadījumā tas var arī palikt nepamanāms, šādā gadījumā arī toņa kritums lielākoties sākas agrāk.
Ir iespējami minimālie pāri pēc toņa: lēḑ "lode" un lē'ḑ "lapa", aigõ "mērīt; laiku (part.)" un a'igõ "malu (part.)", kallõ "salu (part.)" un ka'llõ "zivi (part.)"
Pastāv vārdi, kuru paradigmā notiek pamattoņa un lauzta toņa mija: aigā "mala" : a'igõ "malu (part.)", sõbrā "draugs" : sõ'brõ "draugu (part.)", nǟmõ "redzam" : nǟ'dõ "redzēt". Pirmie divi piemēri varētu būt skaidrojami ar tieksmi uz pēdas izohroniju, trešais piemērs, acīmredzot, skaidrojams ar dzēsta līdzskaņa refleksu (sal. somu nähdä). Vēsturiski dzēsti līdzskaņi ir viens no lauztā toņa rašanās iemesliem: rǭ' "nauda" raha, sal. somu, igauņu raha.
Uzsvars un pēda
Papildu uzsvars (palīguzsvars) parasti ir aiznākamajā zilbē aiz zilbes ar pamata uzsvaru, taču uzsvērtai zilbei var sekot līdz divām neuzsvērtām zilbēm. Viens no izņēmumiem ir vienmēr uzsvērtā izskaņa -nikā, kuras gadījumā palīguzsvars var būt arī uz otrās zilbes, piemēram, si'dnikā "ogleklis": si'dnikkõ "oglekli".
Atkarībā no uzsvaru skaita (t.sk. palīguzsvaru) vārds sastāv no vienas vai vairākām pēdām (uzsvaru grupām). Neuzsvērti vārdi parasti veido pēdu kopā ar vārdu, kuram ir uzsvars. Ja vairāki neuzsvērti vienzilbes vārdi seko cits citam, viens no tiem var iegūt pēdas uzsvaru.
Fonotaktika un zilbes garums
Lībiešu valodas zilbe satur 1—3 patskaņus, pirms kuriem var būt līdz trim līdzskaņiem un sekot līdz trim līdzskaņiem. Līdzskaņu sakopojums vārda sākumā norāda, ka vārds ir ekspresīvs (krǭpšõ "skrāpēt") vai aizgūts (krǭig "apkakle", škink "dāvana"). Tāpat arī balsīgie vārda sākumā lielākoties norāda, ka vārds ir aizgūts vai onomatopoētisks, taču atsevišķos gadījumos tie ievada arī mantotus vārdus (būolgõz "brūklene", dūrbal "cinis; kūdra", gārban "dzērvene", zäp "žults").
Visi patskaņi, izņemot reducēto, var atrasties vārda pirmajā zilbē. Savdabīga lībiešu valodas iezīme ir fakts, ka, jo tālāk zilbe ir pēc zilbes ar pamata uzsvaru, jo ierobežotāks ir iespējamo patskaņu klāsts — otrajā zilbē pēc zilbes ar pamata uzsvaru mantotos vārdos austrumlībiešu izloksnē ir iespējams tikai kāds no 3 īsajiem vai 4 garajiem. Turklāt otrajā zilbē atrodams tikai retos gadījumos, piemēram, kuŗē "velns". Neuzsvērtā zilbē pēc zilbes ar sekundāro uzsvaru var būt sastopami tikai kāds no 2 īsajiem vai diviem garajiem  patskaņiem. Neuzsvērtā zilbē pēc neuzsvērtas zilbes sastopami vairs tikai un. Tā kā noteiktos gadījumos ir pārveidojušies par, tad reducētais patskanis tālākās zilbēs ir sastopams visbiežāk.
Uzsvērta zilbe ir īsa, ja tās beigās ir īss monoftongs vai īss divskanis ie vai uo (ka-lā "zivs", pie-zā "ligzda", suo-dā "karš", lie-pā "alksnis"). Pārējās uzsvērtās zilbes ir garas (kē-ra "vēstule; raksts", sīe-zõr "blusa", kat-ļā "katls", võt-tõ "ņemt", sa'd-dõ "krist", tū'on-tõ "tūkstotis"). Atšķirībā no igauņu valodas, lībiešu valodā vārdu var veidot arī īsas uzsvērtas zilbes (li "ej!", sä "še!", se "tas", ni "nu; tagad"). Neuzsvērta zilbe ir gara, ja tajā ir garš patskanis vai divskanis. Tā kā patskaņu klāsts, kas ir iespējams mantotu vārdu neuzsvērtās zilbēs ir ierobežots, tad divskanis neuzsvērtā zilbē liecina, ka vārds ir aizgūts.
Zilbes svars un pēdas izohronija
Lībiešu valodas zilbju iedalījums pēc svara līdzinās zilbju iedalījumam igauņu valodā, kur pirmās un otrās garuma pakāpes zilbes ir vieglas, bet trešās garuma pakāpes zilbes ir smagas.
Šajā sadaļā izmantotas urāliešu fonētiskajā alfabētā (UPA) izmantotas papildzīmes: gravis pusgaras skaņas norādīšanai un makrons gara līdzskaņa norādīšanai, ja attiecīgajā pozīcijā garš līdzskanis netiek norādīts standarta ortogrāfijā. Šāds lietojums nav daļa no standarta lībiešu ortogrāfijas.
Lībiešu valodas zilbes svaru noteicošie kritēriji ir šādi:
Vēri, lai atsauktos uz šo procesu, izmanto terminu līdzskaņu kvantitatīvā mija. Šajos piemēros mija ir uzskatāma standarta lībiešu ortogrāfijā (papildus lietotas vārdnīcās izmantotas zīmes <' ǭ>): Šajos piemēros garas afrikātas <ts> un <tš> dotas kā <tts> un <ttš>, šāds pieraksts netiek izmantots standarta ortogrāfijā: Sekojošos piemēros pusgarš līdzskanis norādīts ar UPA izmantoto gravja zīmi: Līdzīgi kā latviešu valodā īsi patskaņi lībiešu valodā ir saistīti ar gariem līdzskaņiem (vai pusgariem līdzskaņu sakopojumos) arī tad, ja tas netiek uzrādīts ortogrāfijā. Svarīga atšķirība no latviešu valodas ir tas, ka šajā procesā ir iesaistīti arī skaneņi (pallõ : palāb), kas latviešu valodā nemaina savu garumu (piem., mala : malā).
Patskaņu vēsturiskā attīstība
Līdzīgi vairumam igauņu un votu valodu izlokšņu uzsvērtās zilbes paaugstinātais nenoapaļotais pakaļējās rindas õ vispirms ir veidojies no agrāka *e vārdos, kur bijuši pakaļējās rindas patskaņi a, o un u (vēraz vȭrõz "svešs", *negla > nõ'ggõl "nagla"), un daļēji arī no īsajiem *a, *o, *u, *ü (*sana > sõnā "vārds", *roho > rõ'v "mauriņš", *hüvä > jõvā "labs"). Pēc õ rašanās *e, *ö, *o ir kļuvuši par divskaņiem ie, üö, uo. Atšķirībā no igauņu valodas izloksnēm, somu, karēļu, livi un līdu dialekta, lībiešu valodā ir sašķēlušies arī īsie patskaņi, turklāt lībiešu īsie sašķēlušies divskaņi ir vairāk vai mazāk tik pat gari kā īss atsevišķs patskanis (*keväd > kievād "pavasaris", *keüzi > kieuž "virve", *soda > suodā "karš"). Atšķirībā no pieminētajām valodām *ē un *e nav sašķēlušies, ja sekojošajā zilbē bijis *i (*kēli > kēļ "valoda", *(h)elmi > eļm "dzintars").
Svarīgākās no lībiešu valodā notikušajām savdabīgajām pārmaiņām ir:
Izloksnes un to vokālisma salīdzinājums
Kurzemes lībiešu valoda iedalās 3 izloksnēs: rietumlībiešu, kas tikusi runāta Lūžņā un Miķeļtornī, Lielirbes, kas tikusi runāta Lielirbē, un austrumlībiešu izloksnē, kurā vēl pēc Otrā pasaules kara ietilpuši Jaunciems, Sīkrags, Mazirbe, Košrags, Pitrags, Saunags, Vaide, Kolka un Melnsils.
Literārajai lībiešu valodai par pamatu ir Kurzemes lībiešu valodas austrumu izloksne. Šajā izloksnē ir visplašākais patskaņu klāsts.
Sekojošajā lībiešu izlokšņu patskaņu klāsta salīdzinājumā pa kreisi ir nenoapaļoti priekšējās rindas patskaņi, pa vidu — nenoapaļoti pakaļējās rindas patskaņi, pa labi — noapaļoti pakaļējās rindas patskaņi, augšā ir augsta mēles pacēluma patskaņi, bet lejā — zema mēles pacēluma patskaņi. Patskaņi ir doti, izmantojot tos apzīmējošos burtus un vārdnīcās izmantotus apzīmējumus, kas nav daļa no standarta lībiešu ortogrāfijas, specifiskāk — <ǭ>.
Lībiešu valodai ir raksturīgi ierobežojumi attiecībā pret pieļaujamajiem patskaņiem neuzsvērtā zilbē mantotos vārdos. Sekojošajā tabulā salīdzināti pieļaujamie patskaņi 2. zilbē aiz zilbes ar pamata uzsvaru austrumlībiešu izloksnē un Lielirbes un rietumlībiešu izloksnēs. Tālāk par 2. zilbi aiz zilbes ar pamata uzsvaru pieļaujamo patskaņu klāsts ir vēl ierobežotāks.
Līdzskaņi
Salīdzinot ar lībiešu valodas patskaņu sistēmu, kas ir sarežģītāka nekā latviešu valodā, lībiešu līdzskaņu klāsts ir ļoti līdzīgs tam, kāds tas ir latviešu valodā.
Lietojot literatūrā bieži izmantoto urāliešu fonētisko alfabētu (UPA), lībiešu valodā ir sekojoši līdzskaņi: b, d, d', f, g, j, k, l, l', m, n, n', p, r, r', s, š, z, ž, t, t', v. Lībiešu valodā ir arī afrikātas: ts (tsīļ "ezis"), tš (tširīkšõ "čivināt"), dz (dzīvib "pulss", vȯndzi "laimīgs"), dž (iļdžēmḑa "krējums"). Līdzskanis ŋ sastopams tikai k vai g priekšā (kāŋgar "smilšu kāpas jūras krastā", beŋk "sols"). Visi līdzskaņi, izņemot aizgūto h (nebalsīgs velārs frikatīvs ), sastopami arī kā geminātas.
Svarīgs UPA trūkums ir fakts, ka tas neļauj šķirt palatālus līdzskaņus (piemēram, palatālus eksplozīvus slēdzeņus kā latviešu <ķ ģ> vai ungāru <ty gy>) no palatalizētiem līdzskaņiem (piemēram, palatalizētiem alveolāriem eksplozīviem slēdzeņiem  kā krievu <ть дь>), tā pat arī ļ ņ, ja tie ir palatāli, to vērtības ir  (kā latviešu valodā), bet ja palatalizēti —  (kā, piemēram, krievu valodā). Vienīgais no t. s. mīkstajiem līdzskaņiem, kur šāda šķiršana nav aktuāla ir <ŗ>, jo tiek uzskatīts, ka palatāls vibrants ir skaņa, ko nav iespējams realizēt, tāpat arī tam nav IPA simbola, tādējādi arī latviešu valodas mīkstinātais <ŗ> tiek pierakstīts kā palatalizēts tā pat kā, piemēram, krievu palatalizētais <рь>.
Asimilācija
Saskaņā ar Vēri lībiešu valodā darbojas vienkāršas sandhi likumības — vārda beigu līdzskanis iegūst vai zaudē balsīgumu atkarībā no sekojošās skaņas (UPA transkripcijā): mìez ̮lǟ'B "vīrs nāk", mìes ̮tulàB "vīrs atnāk". Šāda asimilācija notiek arī vārdu vidū, tos lokot: kiĺ̀G "sāns" — kiĺ̀kst "no sāna", u'D "migla" — u'tst "no miglas". Vārda absolūtajās beigās (pirms pauzes) b, d, g, z, ž (dažkārt arī d’, dz) vietā parādās t. s. pusbalsīgie līdzskaņi, ko UPA apzīmē ar lielajiem burtiem B, D, G, Z, Ž (D’, DZ). Pusbalsīgiem līdzskaņiem ir tieksme būt balsīgiem pirms patskaņiem un balsīgiem līdzskaņiem, savukārt pirms nebalsīgiem līdzskaņiem — nebalsīgiem.
Līdzīgi kā latviešu valodā šādus asimilatīvus procesus neuzrāda standarta ortogrāfijā: mīez lǟb, mīez tulāb, kiļg, kiļgst, ud, udst.
Līdzskaņu vēsturiskā attīstība
Vēsturiski lībiešu valodas līdzskaņu sistēmai attīstījušās vairākas raksturīgas iezīmes.
Vārdšķiras
Lībiešu valodā, tāpat kā citās Baltijas jūras somu valodās, visus nomenus bieži apskata kā vienotu kategoriju, jo no to šķiršanas atsevišķās kategorijās (piemēram, lietvārdi, īpašības vārdi, personu vietniekvārdi) ir mazs praktisks labums. Tā, piemēram, nomens (nosacīti īpašības vārds) vanā "vecs" lokāms pēc 18. tipa, tāpat kā, piemēram, nomeni (nosacīti lietvārdi) kanā "vista" vai kalā "zivs", atvasinot pārāko pakāpi vaņīmi "vecāks", tā tips nosacīti mainās uz 200. tipu, kas citu vidū ietver visus ar -mi darinātos lietvārdus, kas nozīmes ziņā atbilst latviešu izskaņai "-šana" (jelāmi "dzīvošana"), tādējādi starp nosacītu nomena vārdšķiru un tā morfoloģiskajām īpašībām ir mazs sakars.
Nomenus pretnostata otrai lielai kategorijai — darbības vārdiem jeb verbiem, taču jāpiezīmē, ka arī darbības vārdu nenoteiksmes var tikt locītas atsevišķos locījumos. Supīna gadījumā ir iespējams arī abesīva locījums (āndamõt "nedodot", likkõmõt "nekustoties"), kas netiek lietots nomenu locīšanā. Somu un igauņu valodās pastāv abesīva locījums arī nomeniem.
Nomenu locīšana
āigast "gads" — 140. tips (visregulārākais tips, pēc tā tiek locīti vairums internacionālismu) Nomeni var tikt locīti jeb deklinēti 2 skaitļos un ne vairāk kā 12 locījumos, taču daļa no locījumiem ir neproduktīvi un vairumu nomenu loka 8 locījumos. Raksturīgi urāliešu valodām lībiešu valodā nepastāv dzimtes kategorija, trešās personas vietniekvārds ta/tämā nozīmē kā "viņš", tā "viņa".
Tā vietā, lai runātu par deklinācijām, lībiešu valodā runā par nomenu locīšanas tipiem. LĒL kategorizē nominālos vārdus 242 locīšanas tipos.
Pabeigtība (pilns un daļējs objekts)
Latviešu valodā, tāpat kā lietuviešu un slāvu valodās, aspekta (pabeigtas vai nepabeigtas darbības) norādīšanai izmanto priedēkļus, piemēram, "viņš lasīja grāmatu, cēla māju" pretstatā "viņš izlasīja grāmatu, uzcēla māju", kur priedēklis norāda pabeigtu jeb perfektu darbību. Lībiešu valodā savukārt, tāpat kā citās Baltijas jūras somu valodās, runā par pilnu un daļēju objektu, kur pilns objekts norāda pabeigtu darbību, bet nepilns — uz nepabeigtu jeb imperfektu darbību. Pilnā objekta locījums lībiešu valodā ir ģenitīvs, bet nepilnā — partitīvs.
Tomēr LĒL dokumentētajos valodas lietojuma piemēros novērojama neregularitāte, kur pabeigtas darbības objekts var būt ģenitīvā: ta āŗštiz eņtš pūoga šärlakstõ tierrõks (nominatīvs/ģenitīvs pūoga, bet partitīvs pȯigõ) "viņš izārstēja savu dēlu no šarlaka", taču izteikti pabeigtas darbības objekts var būt arī partitīvā: ta āŗštiz tǟnda salāndõmõst jarā (ģenitīvs täm, partitīvs tǟnda) "viņš izārstēja viņu no zagšanas", pēdējās frāzes igauņu tulkojumā objekts ir ģenitīvā: ta arstis tema varastamast ära (nominatīvs/ģenitīvs tema, partitīvs teda).
Nominatīvs
Nominatīvs ir subjekta (teikuma priekšmeta) locījums, reizēm arī apstākļa locījums (ma broutšõb ežžõmpǟva "es braukšu pirmdien"). Jāpiezīmē, ka visbiežāk, lai izteiktu dienas kā apstākļus, tiek izmantots datīvs ežžõmpǟvan.
Partitīvs
Partitīvs ir daļējā objekta locījums (ta vȯstīz lešti "viņš pirka butes"), t. s. daļējā subjekta (teikuma priekšmeta) locījums (vietā um jennõ "ūdens ir daudz") un virknes prepozīciju locījums (pids randõ "pa jūrmalu", vast õvvõ "pret straumi", ilmõ vietā "bez ūdens").
Datīvs
Vītso saistījis lībiešu un mordviešu valodu datīva locījumus, šīs valodas ir vienīgās urāliešu valodas, kam ir datīva locījums. Ernštreits un Kļava lībiešu datīvam postulē latviešu valodas ietekmes izcelsmi, viņuprāt, lībiešu datīvs visticamāk ir cēlies no lībiešu valodā izzudušā esīva locījuma *-nA (kā tas uzskatāms lokot dienu vārdus ar apstākļa nozīmi, piemēram, ežžõmpǟvan "pirmdien", sal. igauņu esimesena "kā pirmais; pirmajā vietā", somu päivänä "pa dienu").
Instrumentālis (translatīvs-komitatīvs)
Citu Baltijas jūras somu valodu komitatīva ("ar ko?") un translatīva ("(kļūstot) par ko?") locījumi lībiešu valodā saplūduši vienā locījumā, kas, iedvesmojoties no latviešu valodas, nosaukts par instrumentāli. Instrumentālim ir daudz funkciju (būoḑ tīeb vāldiņ ūd nädīļõks "veikalu atver uz jaunnedēļu [~ ar jaunnedēļu]"; piņ ädāgtiz laps rujāks "suns nobaidīja bērnu slimu"; veļ vȯļ lapstõn (pa) izāks "brālis bija bērniem par tēvu"; ma sīeb naggiri kūordkõks "es ēdu kartupeļus ar mizām"; ma sīeb naggiri iļdžēmḑaks "es ēdu kartupeļus ar krējumu"; ma sīeb naggiri veisõks "es ēdu kartupeļus ar nazi"; ma sīeb naggiri kāimaks "es ēdu kartupeļus kopā ar kaimiņu"; ma sīeb naggiri jõvā mīelkõks "es ēdu kartupeļus labprāt [~ ar labu prātu]"; ta paŗīmstõks nägțiz palgstõ "viņš sejā izskatījās labāks" [paŗīmstõz (apst.) "labāk"]; Būņțik vȯļ sūrd abbõndõks mīez "Buntigs bija vīrs ar lielu bārdu"; Kāngard at nummõks tǟdõd "Kangari ir pilni viršu [~ ar viršiem]").
Ernštreits un Kļava uzskata, ka translatīva un komitatīva saplūšana lībiešu valodā t. s. instrumentālī notikusi latviešu valodas ietekmes rezultātā. Vairākzilbju vārdos instrumentāļa pazīme ir -ks, vienzilbes vārdos -kõks. Vienzilbes vārdu instrumentāļa galotnē sākotnējā translatīva galotne -ks varētu būt saplūdusi ar sākotnējo komitatīva galotni *-ka, t. i., *-ka + *-ks *-kaks > -kõks. Par šādu instrumentāļa attīstību varētu liecināt fakts, ka vienzilbes vārdiem retos gadījumos ir divas dažādas instrumentāļa formas, viena ar komitatīva nozīmi un viena ar translatīva nozīmi, piemēram, vārdam piņ "suns": piņkõks (kom.) "ar suni", piņņõks (transl.) "(kļūt) par suni".
Illatīvs, inesīvs un elatīvs
Lībiešu valodā produktīvi ir tikai iekšējo vietas attieksmju locījumi (jeb iekšvietas locījumi, kā tos sauc Rudzīte), tradicionāli tie izsaka: inesīvs — atrašanos kaut kur iekšā, elatīvs — virzību no kaut kurienes ārā un illatīvs — virzību kaut kur iekšā, taču jāņem vērā, ka ar ārvietas locījumu zušanu tie var izteikt virzienu uz/no vai atrašanos arī uz objekta ārējās virsmas, piemēram, mierrõ "uz jūru", miersõ "jūrā; uz jūras", mierstõ "no jūras". Citās Baltijas jūras somu valodās šāds lietojums varētu tikt interpretēts kā "jūrā iekšā; jūrā (zem ūdens); ārā no jūras (ūdens)".
LĒL savās locīšanas tabulās nesniedz vārdu inesīva formas, taču inesīva forma ir iegūstama no elatīva formas, izņemot no piedēkļa <t> (vārdu jālga "kāja", vag "vaga", nuŗm "lauks" iekšvietas locījumi pēc Vītso):
Tiskadi
Tiskadi var būt:
Lībiešu valoda
Illatīvs, inesīvs un elatīvs
Inesīva un elatīva galotnēs novērojama variācija, kur tās var būt garākas (ar õ) vai īsākas (bez patskaņa õ). LĒL ir tieksme dot priekšroku garākajām galotnēm: vārda kiļg elatīva forma, kas citviet atrodama kā kiļgst, saskaņā ar LĒL ir kiļgstõ ("no sāna"). Saskaņā ar Vītso šī ir variācija, kas novērojama austrumlībiešu izloksnē: Mazirbei un Košragam raksturīga priekšrokas došana partitīva -tõ un inesīva un elatīva -sõ un -stõ galotnēm, šāds lietojums bieži sastopams arī no Pitraga līdz Vaidei, turpretī Sīkragā un Kolkā garās galotnes gandrīz netiek lietotas, dodot priekšroku -t, -s, -st. Tādējādi augstāk dotajām formām vagsõ, vagstõ, nurmsõ, nurmstõ visticamāk sagaidāmi varianti vags, vagst, nurms, nurmst.
Ārvietas locījumi (allatīvs, adesīvs, ablatīvs)
Ārvietas locījumi (allatīvs, adesīvs un ablatīvs) lībiešu valodā vairs nav produktīvi, tie ir sastopami tikai vienskaitlī kā noteiktu vietvārdu locījumi (galvenokārt tādu, kas ir salikteņi ar vārdu -mō "zeme" otrajā daļā): Kurmōlõ "uz Kurzemi", Kurmōl "Kurzemē", Kurmōld(õ) "no Kurzemes", papildus arī frazeoloģizējušos izteicienos: kaŗŗõl "uz ganiem", kōŗal "ganos", kōŗald "no ganiem", suoddõl "uz karu; (doties) karā", suodāl "karā", suodāld "no kara", kā arī apstākļa vārdos un postpozīcijās: pǟlõ "uz; virsū (kustības virziens)", pǟl "uz; virsū", pǟldõ(st) "no; no virsas". Uz objekta ārējās virsmas notiekošu kustību vai atrašanos izsaka pieminētās postpozīcijas vai iekšējie vietas attieksmju locījumi.
Instruktīvs
Nelielam skaitam vārdu ir daudzskaitļa instruktīva formas (kas atbild aptuveni uz jautājumu "kā, kādā manierē?"), taču Vītso uzskata, ka šīs formas atbilstošāk būtu klasificēt kā apstākļa vārdus (ikšīņ "pa vienam; vienatnē", kuolmiņ "pa trijiem", tūontiņ "tūkstošiem", kabāliņ "gabaliem", samīņ "soļiem", pǟviņ "dienām", ūomõgiņ "no rītiem; rītos", jālgiņ "kājām").
Īpašības vārdi
Īpašības vārdiem nav nekādu formālu pazīmju (t. i., nav noteiktu pazīmju, kas šķirtu tos no citiem nomeniem), taču tos mēdz šķirt pirmatnīgos (vālda "balts", mustā "melns", knaš "skaists") un atvasinātos ar piedēkļiem (punni "sarkans", kērabi "raibs", nǟlgali "izbadējies"), kur piedēklis -i pēc Vītso domām cēlies no Baltijas somu *-inen) vai atvasinātos ar priedēkļiem (äbjõvā "nelabs").
Ierobežotam skaitam īpašības vārdu pārāko pakāpi var izveidot ar piedēkli -imi/-īmi, dažkārt arī -im/-īm: piški "mazs" : piškīmi "mazāks", sūŗ "liels" : sūŗimi "lielāks", madāli "zems" : madālimi "zemāks", kuordõ "augsts" : kuordimi "augstāks", nūoŗ "jauns" : nūoŗimi "jaunāks", vanā "vecs" : vaņīmi "vecāks", laigā "plats" : laigīm "platāks", ovār "plašs; ērts" : ovārim "plašāks; ērtāks", īpašs gadījums ir jõvā "labs" : paŗīmi "labāks". Vairumam vārdu pārāko pakāpi veido ar prepozīciju jo (kurai priekšā var pievienot arī vel "vēl"): kīlma "auksts" : (vel) jo kīlma "aukstāks", lem "silts" : (vel) jo lem "siltāks". Vispārāko pakāpi veido ar konstrukciju amā ("viss") + pārāko pakāpi, ja vārdam tāda ir: amā piškīmi "vismazākais", amā sūŗimi "vislielākais" vai ar īpašības vārdu bez salīdzinājuma pakāpes: amā kīlma "visaukstākais", amā lem "vissiltākais".
LĒL, kas ir visautoritatīvākais lībiešu pareizrakstības avots, uzskaita šo prepozīciju kā jo, taču, piemēram, Ernštreita Lībiešu-latviešu-lībiešu vārdnīca uzskaita tikai formu juo, šo formu lieto arī Vēri. Suhonens uzskaita komparatīvu veidojošas prepozīcijas jo, ju kā aizguvumus no latviešu juõ (t. i., latviešu pakārtojuma saikļa "jo").
Apstākļa vārdi
Vārdi, ko var īpaši izšķirt kā apstākļa vārdus (adverbus), lībiešu valodā veidojušies no citu vārdšķiru vārdiem. Daudzi apstākļa vārdi ir sastingušas iekšējo vai ārējo vietas attieksmju locījumu vai instruktīva formas.
Vēri sauc kādreizējo ārvietas locījumu (-l(õ), -ld(õ)), iekšējo vietas locījumu (-s(õ), -st(õ)) un instruktīva (-ņ) galotnes un galotnes -stiz, -z, -s, -ld par visproduktīvākajiem apstākļa vārdu veidošanas piedēkļiem, taču tie pēc definīcijas ir neproduktīvi — tos nevar izmantot, lai veidotu jaunus vārdus ar specifiski adverbiālu nozīmi.
Vairumu īpašības vārdu lieto adverbiālā lomā bez jebkādām īpašām adverba pazīmēm: minnõn um kīlma "man ir auksts/auksti", minnõn um kīebi "man ir karsts/karsti" utt.
Skaitļa vārdi
Lībiešu skaitļa vārdiem nav nekādu īpašu pazīmju, tie iedalāmi pamata un kārtas skaitļa vārdos.
Baltijas somu valodas, to vidū lībiešu valoda, attiecas pret vārdiem, ko modificē pamata skaitļa vārdi, ievērojami atšķirīgi no vairuma indoeiropiešu valodu. Pieņemot, ka tas neizsaka nekādas citas gramatiskas attieksmes, nomens, ko modificē skaitļa vārds lielāks par 1, ir vienskaitļa partitīvā. Ja skaitļa vārda modificēts nomens izsaka kādas citas gramatiskās attieksmes, tad gan skaitļa vārds, gan tā modificētais nomens ir attiecīgajā locījumā vienskaitlī.
LĒL izmantotajā tekstu korpusā dažkārt sastopamas neregularitātes, piemēram, skaitļa vārdam sekojošs lietvārds, kas locīts attiecīgajā locījumā vienskaitlī, skaitļa vārdam paliekot nominatīvā: seis skūolsõ [septiņi:Vsk.Nom. skola:Vsk.Ines.] "septiņās skolās" tā vietā, lai lietotu seisõs skūolsõ sal. standarta igauņu seitsmes koolis; kuolm āigstõks [trīs:Vsk.Nom. gads:Vsk.Instr.] "uz trim gadiem" nevis kuolmõks āigastõks sal. igauņu kolmeks aastaks. Piemērā kuolms ežmižis lugdõbrōntiš [trīs:Vsk.Ines. pirmais:Dsk.Ines. lasāmgrāmata:Dsk.Ines.] "trīs pirmajās lasāmgrāmatās" skaitļa vārds ir vienskaitļa inesīvā, taču sekojošie vārdi ir daudzskaitļa inesīvā neraksturīgi Baltijas jūras somu valodu skaitļa vārdu lietojumam. Visticamāk, ka šāda neregularitāte skaidrojama ar latviešu valodas ietekmi, kur vairāki skaitļa vārdi ir nelokāmi un prasa daudzskaitli.
Visiem pamata skaitļa vārdiem ir vienskaitļa un daudzskaitļa formas, lielākoties izmanto vienskaitļa formas (ikš, kakš, kuolm utt.) Radniecīgajā somu valodā pamata skaitļa vārdu daudzskaitļa locījumus izmanto kopā ar daudzskaitliniekiem.
Darbības vārdu konjugēšana
Saskaņā ar Vēri lībiešu valodas darbības vārda laiki ir tagadne, ko lieto arī nākotnes nozīmes izteikšanai (raksturīgi Baltijas jūras somu valodām nākotne nepastāv kā darbības vārda laiks), un trīs pagātnes laiki — vienkāršā pagātne (imperfekts) un divi saliktie pagātnes laiki (perfekts un pluskvamperfekts). Saskaņā ar viņu darbības vārdiem ir sešas izteiksmes: īstenības, potenciālā, vēlējuma, pavēles, vajadzības un atstāstījuma.
Vītso sauc ar darbības vārdu līdõ veidotās konstrukcijas (ko Vēri sauc par potenciālo izteiksmi) par salikto nākotni, tāpat viņš uzskaita jusīva izteiksmi (kas izsaka atstāstītu vai netiešu pavēli), Vītso sauc atstāstījuma izteiksmi par kvotatīvu. Sekojošā konjugēšanas pārskatā lietoti Vēri (kā tos pārpublicējusi Boiko) un Vītso izmantotie termini.
Nenoteiksmes jeb infinitīvi
Nenoteiksmes var tikt locītas dažos nomeniem raksturīgos locījumos: I nenoteiksmes inesīvam ir gerundija (vienlaicīgu darbību ar izteicēja darbības vārdu izsakoša) funkcija: vȯldsõ "esot", nǟdsõ "redzot", andõs "dodot", likkõs "kustoties".
II nenoteiksmei jeb supīnam ir vairāk locījumu: āndam "dot" : āndamõs "dodot, došanā" : āndamõst "no došanas; jādod" : āndamõt "nedodot"; likkõm kustēties : likkõmõs "kustoties, kustībā" : likkõmõst "no kustības; jākustas" : likkõmõt "nekustoties"; lǟmõ "iet" : lǟmõs "ejot, iešanā" : lǟmõst "no iešanas" : lēmõst "jāiet" : lǟmõt "neejot". Vītso specifiski šķir debitīvu kā atsevišķu supīna locījumu. Vārds lǟdõ "iet" ir, iespējams, vienīgais verbs, kura supīna elatīva (lǟmõst "no iešanas") un debitīva (lēmõst "jāiet") formas ir atšķirīgas, vairumam verbu supīna elatīvs ir debitīva forma. Atšķirībā no nomeniem supīnu loka arī abesīvā ("bez kā?")
Īstenības izteiksme
Īstenības izteiksmes tagadnē un pagātnē (arī kondicionālī) ir saplūdušas vienskaitļa 1. un 3. personas formas.
Tagadnes nenoliegtā forma "es lasu":
Raksturīgi Baltijas jūras somu valodām tiek lietots nolieguma darbības vārds, ko loka pēc personas, lietojot to kopā ar pamata darbības vārda sakni, taču atšķirībā no citām radu valodām pamata darbības vārds ir ieguvis personu galotnes daudzskaitlī. Vītso izsakās, ka tās ir tādas pašas kā nenoliegtās formas daudzskaitļa galotnes, taču Vēri dotajā paraugā noliegtajā formā daudzskaitļa 3. persona atdarina daudzskaitļa 2. personas galotni, tādējādi "viņi lasa" — ne luggõbõd, "jūs lasāt" — tēg luggõt un "viņi nelasa" — ne äb luggõt (nevis ne äb luggõbõd). Šāds lietojums atrodams arī LĒL: lapst at umbizt — äb kūldõt "bērni ir spītīgi — (viņi) neklausa", šāda lietojuma piemēru sniedz arī Rudzīte: ät uskõt "(jūs) neticat", äb uskõt "(viņi) netic".
Tagadnes noliegtā forma "es nelasu".
Līdztekus vienskaitļa 1. un 3. personas formu saplūšanai, pāgātnē (tāpat arī kondicionālī) ir saplūdušas daudzskaitļa 2. un 3. personas formas.
Vienkāršās pagātnes nenoliegtā forma "es lasīju".
Nolieguma gadījumā pamata darbības vārds laikā nemainās, taču tiek lietota nolieguma darbības vārda pagātnes forma. Sekojošajā locīšanas paraugā Vēri fonētiskajā transkripcijā pierakstītās nolieguma darbības vārda pagātnes formas aizstātas ar tādām kādas dod Vītso.
Vienkāršās pagātnes noliegtā forma "es nelasīju".
Sekojošā paraugā Vēri lietoti neraksturīgi palīgdarbības vārda vȱlda "būt" locījumi (kā ūottõ, āttõ), kas nav atrodami LĒL un varētu būt pretrunā ar pēdas izohronijas likumībām, ir aizstāti ar bieži sastopamām formām ūot "(jūs) esat", at "(viņi) ir" (citi iespējami varianti: ūotõ, ātõ, attõ, āt).
Perfekta nenoliegtā forma "es esmu lasījis".
Vēri dotā neraksturīgā palīgdarbības vārda forma ūottõ daudzskaitļa 3. personā aizstāta ar ūot kādu viņš jau dod daudzskaitļa 2. personai.
Perfekta noliegtā forma "es neesmu lasījis".
Pluskvamperfekta noliegtā forma "es nebiju lasījis".
Potenciālā izteiksme jeb saliktā nākotne
Saskaņā ar Vēri konstrukcijām ar līdõ ir nozīme "es laikam būšu", taču Vītso tās interpretē vienkārši kā nākotni izsakošas. LĒL kā likums tulko šī vārda formas vienkārši ar darbības vārda "būt" nākotni: nīemõ līb lipšāb "govs būs slaucama", mēg līm aššõ tegīž vel kubsõ "mēs drīz būsim atkal vēl kopā", sīest midāgõst äb lī "no tā (nekas) nebūs".
Vēri dod garākas formas ar õ beigās, taču dokumentētajā lietojumā to mēdz atmest.
Potenciālās izteiksmes (saliktās nākotnes) nenoliegtā forma "es laikam būšu", "es būšu".
Potenciālās izteiksmes (saliktās nākotnes) noliegtā forma "es laikam nebūšu", "es nebūšu".
Vēlējuma izteiksme jeb kondicionālis
Kā pieminēts kondicionālī ir saplūdušas vienskaitļa 1. un 3. personas un daudzskaitļa 2. un 3. personas galotnes.
Kondicionāļa tagadnes nenoliegtā forma "es lasītu".
Kondicionāļa tagadnes noliegtā forma "es nelasītu".
Kondicionāļa perfekta nenoliegtā forma "es būtu lasījis".
Kondicionāļa perfekta noliegtā forma "es nebūtu lasījis".
Pavēles izteiksme jeb imperatīvs un jusīvs
Atkarībā no autora precīza imperatīva un jusīva definīcija var atšķirties. Saskaņā ar Vītso imperatīvs ietver vienskaitļa un daudzskaitļa 2. personas formas (lug! "lasi!", luggõgid! "lasiet!") un ļoti reti lietotu daudzskaitļa 1. personas formu (āndagõm "lai dodam", likkõgõm "lai kustamies"), kuras vietā parasti lieto īstenības izteiksmes daudzskaitļa 1. personas formu. Līdztekus imperatīvam Vītso identificē jusīvu, kas veidojies no agrāk pastāvējušām 3. personas imperatīva formām un pauž atstāstītu pavēli vai lūgumu. Izteikumus jusīvā lielākoties ievada saiklis laz "lai". Jusīvam ir tikai vienskaitļa un daudzskaitļa formas, tam nav atšķirīgu personu galotņu.
Vēri savukārt ir iekļāvis jusīva formas kā 1. un 3. personas pavēles izteiksmes formas, tādējādi zemāk dotajos paraugos 1. un 3. persona ir jusīvs, bet 2. persona ir imperatīvs, 2. personas jusīvs ir tāds pats, kā citām tā paša skaitļa personām: (laz) sa luggõg "lai tu lasot", (laz) tēg luggõgõd "lai jūs lasot", algõ sa luggõg "lai tu nelasot", algõd tēg luggõgõd "lai jūs nelasot".
Imperatīva un jusīva nenoliegtā forma "(viņš/viņa teica), lai es lasot", "lasi!", "lasiet!".
Jusīva noliegumā nolieguma darbības vārds saskaņojas ar pamata darbības vārdu.
Imperatīva un jusīva noliegtā forma "(viņš/viņa teica), lai es nelasot", "nelasi!", "nelasiet!".
Vajadzības izteiksme jeb debitīvs
Debitīvu veido no supīna elatīva locījuma (luggõmõst "no lasīšanas; jālasa"), taču Vītso uzskata, ka pēc tā funkcijas to var iedalīt elatīvā (kad lietots ar nozīmi "no lasīšanas") un debitīvā (kad lietots ar nozīmi "jālasa").
Atšķirībā no latviešu valodas debitīva papildinātājs (objekts) ir nevis nominatīvā, bet partitīvā: jõvvõ amātnikkõ um tulkõks vȯtšõmõst "labs amatnieks ir ar uguni jāmeklē".
Debitīva tagadne "man ir jālasa".
Debitīva tagadnes nolieguma forma "man nav jālasa".
Debitīva pagātne "man bija jālasa".
Debitīva pagātnes nolieguma forma "man nebija jālasa".
Debitīva perfekts "man ir bijis jālasa".
Debitīva perfekta nolieguma forma "man nav bijis jālasa".
Debitīva pluskvamperfekts "man bija bijis jālasa".
Debitīva pluskvamperfekta nolieguma forma "man nebija bijis jālasa".
Atstāstījuma izteiksme jeb kvotatīvs
Saskaņā ar Vītso kvotatīvs ir izteiksme, ar kuru tiek nodota tālāk netiešā runa un izteikta darbība vai situācija, par kuras notikšanas pareizību runātājs neuzņemas atbildību.
Kvotatīva pazīme (-ji ~ -iji ~ -i) sakrīt ar darītāja vārda pazīmi, tam ir tikai vienskaitļa un daudzskaitļa forma, tam nav atsevišķu personu galotņu. Atšķirībā no latviešu valodas saliktajos laikos palīgdarbības vārds ir īstenības izteiksmē.
Kvotatīva tagadne "es lasot".
Kvotatīva tagadnes noliegtā forma "es nelasot".
Kvotatīva perfekts "es esot lasījis".
Kvotatīva perfekta noliegtā forma "es neesot lasījis".
Vārddarināšanas piedēkļi un priedēkļi
Tā kā lībiešu valoda pēc sava morfoloģiskā tipa pieder pie aglutinatīvām valodām, tad jauni vārdi tiek galvenokārt darināti ar piedēkļu (mazākā mērā priedēkļu) palīdzību.
Daži no vārddarināšanas piedēkļiem ir:
Salīdzinoši retāk vārdus darina ar priedēkļu palīdzību: äbjõvā "ļaunums; nelabais; velns; nelabs; ļauns", äbknaš "neglīts", de Zīversa domā, ka šādu nolieguma verba lietojumu nolieguma priedēkļa lomā varētu būt iedvesmojusi latviešu valoda.