cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čekas maisi
Citās valstīs
Čehija 1991. gadā pieņēma lustrācijas likumu un noteica ierobežojumus ziņotājiem ieņemt amatus likumdošanas, tiesu un izpildvarā, armijā, radio, TV, preses aģentūrā u.c. Aizliegumu funkcionāriem un slepenā dienesta (StB) virsniekiem ieņemt noteiktus amatus 2000. gadā pagarināja uz neierobežotu laiku. 2003. gada martā atklātībai nodeva kolaboracionistu sarakstus.
Lietuvā 2001. gadā publicēja sadarbībā ar VDK neatzinušos aģentu vārdus, obligāti atklātībā nododot prezidenta, valdības un Seima locekļu, pašvaldību, prokuroru, tiesnešu un šo amatu kandidātu sadarbības atzinumus. Specdienestu kadru virsniekiem liegti amati Seimā, valdībā, civildienestā, advokatūrā, bankās, sakaru sistēmā, stratēģiskos saimnieciskos objektos.
Arī pārējās postkomunistiskajās valstis Centrālajā un Austrumeiropā jau kopš 1990. gadu sākuma veikušas lustrācijas procesus, pieņemot un īstenojot īpašus likumus.
Izskatot 20 Saeimas deputātu un Jura Bojāra prasību par Saeimas vēlēšanu likuma 5. panta 5. un 6.punkta un Pilsētas domes, novada domes un pagasta padomes vēlēšanu likuma 9. panta pirmās daļas 5. un 6. punkta atbilstību Latvijas Republikas Satversmes 1., 9., 91. un 101. pantam un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 25. un 26. pantam, Satversmes tiesa 2006. gada 15. jūnijā norādīja uz Eiropas Padomes Parlamentārās asamblejas rezolūciju Nr.1096 (1996) "Par pasākumiem bijušo  komunistisko totalitāro sistēmu mantojuma likvidēšanā"  [Resolution 1096 (1996) on measures to dismantle the heritage  of former communist totalitarian systems], kas apkopoja postsociālistisko valstu pieredzi lustrācijā. Dokumentā tika uzsvērts, ka "diskvalifikācija lustrācijas procesa rezultātā nedrīkst  pārsniegt piecu gadu laika limitu, jo nevajag novērtēt par zemu  iespējamību, ka cilvēku attieksmē un paradumos var rasties  pozitīvas izmaiņas; būtu vēlam lustrācijas procesu pabeigt līdz  1999. gada 31. decembrim, jo līdz tam laikam demokrātiskajai  sistēmai bijušajās komunistiskajās totalitārajās valstīs  vajadzētu būt stabilai".
Tiesu prakse
Likums "Par bijušās Valsts drošības komitejas dokumentu saglabāšanu, izmantošanu un personu sadarbības fakta ar LPSR VDK konstatēšanu" paredz, ka sadarbības fakta konstatēšana notiek sevišķajā kārtībā pēc Saeimas Prezidija, republikas pilsētas domes un novada domes priekšsēdētāja, jebkuras valsts vai pašvaldības iestādes vadītāja iesnieguma par personu, kas attiecīgajā iestādē ieņem tādu amatu, kurā saskaņā ar normatīvo aktu regulējumu ir aizliegts būt LPSR VDK darbiniekam vai informatoram. Pieteikumu prokuratūrai iesniedz arī persona, par kuru pieprasīta izziņa no Satversmes aizsardzības biroja Totalitārisma seku dokumentēšanas centra (TSDC) ir apstiprinoša, bet persona noliedz savu sadarbību ar LPSR VDK. Kopš Likuma spēkā stāšanās dienas 1994. gada 3. jūnijā līdz 2015. gada 19. decembrim pirmās instances tiesa ir izskatījusi 298 tādas lietas. Gandrīz visos gadījumos tiesas konstatēja, ka pārbaudāmā persona nav apzināti slepeni sadarbojusies ar LPSR VDK. Prētējo gadījumu bija divi: 2007. gadā un 2010. gadā.
Kad prokurors pie lietas pārbaudes atzīst, ka ir pilnīgi pierādīts, ka kāda persona bija darbojošās LPSR VDK aģentūras uzskaitē LPSR VDK aģenta kategorijā, nevar izdarīt kategorisku secinājumu par viņa apzinātu slepenu sadarbību ar LPSR VDK, jo nav iespējams iegūt papildus pierādījumus, jo aģentu personu un darba lietas ir izvestas no Latvijas, bet nopratināt bijušo LPSR VDK darbinieku, kurš ir noformējis izziņas par sadarbību ar aģentu, nebija iespējams, jo šis darbinieks jau dzīvo un strādā Krievijas Federācijā vai ir miris. Saskaņā ar to, ka pārbaudes lietas materiālos ir tikai uzskaites dokumentu un ziņojumu kopijas, bet nav operatīvās lietas, darba lietas, ziņojumi vai kādi citi dokumenti ar pārbaudamās personas parakstiem, tiesa atzina, ka nav konstatējams fakts, ka persona būtu slepeni sadarbojies ar LPSR VDK, bijis LPSR VDK informators aģenta vai uzticības personas statusā.
Kenijas kalns
Kenijas kalns ir augstākais kalns Kenijā un otrais augstākais Āfrikā pēc Kilimandžāro. Kalna augstākās virsotnes ir Batians (5199 m), Nelions (5188 m) un Lenana (4985 m). Kenijas kalns atrodas centrālajā Kenijā 16,5 km uz dienvidiem no ekvatora, aptuveni 150 km uz ziemeļaustrumiem no valsts galvaspilsētas Nairobi. No kalna arī ir cēlies valsts nosaukums. Kalns ir stratovulkāns, kas radies aptuveni pirms 3 miljoniem gadu pēc Lielā Rifta ielejas izveidošanās.
Pirms apledošanas kalns bija aptuveni 7000 m augsts, bet vēlāk kalnu klāja ledājs, kura dēļ kalnam ir ļoti erodētas nogāzes un vairākas ledāja kušanas ūdeņu radītas ielejas. Pašlaik uz kalna ir 11 nelieli ledāji, bet ar mežiem apaugušās nogāzes ir nozīmīga ūdens resursu ieguves vieta Kenijas iedzīvotājiem. Šajās nogāzēs ir vairākas dabas zonas. Nogāžu lejasdaļā atrodas dažādi mežu veidi, kuros sastopamas vairākas endēmas sugas. 715 km2 ap kalna centrālu daļu atrodas nacionālais parks, kas iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, to katru gadu apmeklē vairāk nekā 16 000 cilvēku.
Blažena Janečkova
Blažena Janečkova (cs; — 1961. gads) bija Čehoslovākijas šahiste.
Biogrāfija
Pēc atbrīvošanas un Otrā pasaules kara beigām strādājusi šaha žurnāla Československý šach redakcijā. Tāpat turpinājusi piedalīties šaha turnīros. 1946. gadā atkārtoti izcīnījusi otro vietu Čehoslovākijas sieviešu šaha čempionātā, bet 1952. gadā šajā turnīrā ieņēmusi 4. vietu. Pēc 1952. gada veselības problēmu dēļ pārtraukusi aktīvās šahistes gaitas un strādājusi Čehoslovākijas tirdzniecības pārstāvniecībā Riodežaneiro.
Zlatko Čajkovskis
Zlatko Čajkovskis (sh, dzimis, miris ) bija Dienvidslāvijas futbolists un futbola treneris. Spēlējis pussarga pozīcijā, pārstāvējis Dienvidslāvijas futbola izlasi.
Savas karjeras laikā spēlējis Dienvidslāvijas komandā FK Partizan un Rietumvācijas komandā 1. FC Köln. Pazīstams ar savām fiziskajām un uz aizsardzību vērstajām spējām, kā arī ar savām piespēlēm.
Dienvidslāvijas futbola izlases sastāvā no 1946. līdz 1955. gadam 55 mačos guvis 7 vārtus. Izcīnījis olimpisko sudraba medaļu 1948. un 1952. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Piedalījies arī 1950. un 1954. gada FIFA Pasaules kausā.
Spēlētāja karjera
Partizan
DIenvidslāvija
Trenera karjera
Köln
Kickers Offenbach
AEK Athens
Vienības brauciens
Latvijas riteņbraucēju vienības brauciens ir riteņbraukšanas sacensības amatieriem, kas vēsturiski notika no 1936. līdz 1939. gadam un tika atjaunotas 1995. gadā. Sacensības norisinās Latvijā, kopš to atjaunošanas katru gadu notiek Siguldas apkārtnē. Vēsturiski sacensības risinājās 2 dienas augusta mēneša beigās, mūsdienās kopš Vienības brauciena atjaunošanas — septembra sākumā.
Vēsture
1930. gados riteņbraukšanas sports bija populārs sporta veids Latvijā. Riteņbraukšanu atbalstīja un tā popularitāti veicināja Latvijas Valsts prezidenta Kārļa Ulmaņa ierosinātie Vienības braucieni.
Ar prezidenta atbalstu pirmās sacensības tika organizētas 1936. gadā, kurās no visiem Latvijas novadiem piedalījās 1214 riteņbraucēji. Šis brauciens noslēdzās Rīgā.
Otrais Vienības brauciens 1937. gadā noslēdzās Jelgavā, un tajā bija piedalījies 1301 riteņbraucējs.
Trešais Vienības brauciens 1938. gadā Rīgā noslēgumā bija pulcinājis 1329 dalībniekus, bet pēdējā 4. Vienības braucienā 1939. gada 26. un 27. augustā jau piedalījās 6225 riteņbraucēji.
Šis ikgadējais notikums bija guvis nepieredzētus panākumus un kļuvis par tautas sporta propagandas pasākumu. Sacīkšu braucienos visvairāk uzvaru izcīnija Alma Lieģe-Lasi un Arvīds Immermanis.
Vienības brauciena noslēgumos dalībniekiem, posmu uzvarētajiem tika piešķirtas balvas — jauni velosipēdi no tā laika lielākajām velosipēdu fabrikām G. Ērenpreis velosipēdu fabrikas, velosipēdu fabrikām Latvello, A/S Omega, Lippert, Līva, dažādi kausi, medaļas, pašvaldību speciālbalvas, rakstāmlietas un citas piemiņas balvas.
2. Pasaules karš un Padomju okupācija pārtrauca Vienības braucienu norisināšanos līdz pat Latvijas Neatkarības atjaunošanai, un tie tika atjaunoti 1995. gadā. Vienības velobrauciens tika atjaunots pēc riteņbraukšanas kluba "Marss" trenera Ernesta Pūces iniciatīvas, to atbalstot tā brīža Latvijas prezidentam Guntim Ulmanim un citiem domubiedriem.
Mūsdienas
Šobrīd sacensības notiek trīs dažādās distancēs — šosejas sporta, kalnu riteņbraukšanas un tautas braucienā, tomēr iepriekš sacensības ir notikušas arī krasi atšķirīgos formātos.
Riteņbraucienā regulāri piedalījušies spēcīgākie Latvijas riteņbraucēji, bet 2013. gada sacensībās startēja arī panākumiem bagāti bijušie un aktīvie ārvalstu riteņbraucēji, kā Marks Kevendišs, Rolfs Aldags, Brians Holms, Jāns Kirsipū, Jo Planckaert, Willy Planckaert, Jean-Marie Wampers, Peter Farazijn, Wim Vansevant, Alijn Mynsberghe.
2020. gadā COVID-19 pandēmijas dēļ Vienības brauciena ietvaros notika pārceltais Latvijas čempionāts grupas braucienā (tikai vīriešiem elites un U23 grupai).
Iecavas iela (Jūrmala)
Iecavas iela ir iela Jūrmalā, Pumpuru apkaimē. Iecavas iela sākas kāpu rajonā un beidzas krustojumā ar Dubultu prospektu. Kopējais ielas garums ir 160 metri, tā ir klāta ar asfaltu segumu. Iecavas ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Iecavas iela ir savienota ar šādām ielām:
Indaines
Indaines (la) ir augu ģints asklēpiju dzimtā. Šīs ģints dabiskais izplatības areāls ir Eiropā, Āfrikas ziemeļrietumos, Sokotrā, un Āzijā līdz Klusā okeāna dienvidrietumiem.
Sugas
Ģintī ir klasificētas vairāk nekā 250 sugas, no kurām Latvijā ir sastopama tikai viena — ārstniecības indaine (Vincetoxicum hirundinaria).
Ģintī klasificētās sugas (nepilns saraksts):
Birztalu stērste
Birztalu stērste (Emberiza aureola) ir neliela auguma stērstu dzimtas (Emberizidae) putnu suga, kas ligzdo Austrumeiropas un Āzijas ziemeļu daļā, ziemo Dienvidaustrumāzijā. Migrācijas laikā regulāri ieceļo Eiropas rietumu un centrālajā daļā. Tai ir divas pasugas.
Izplatība
Ziemo Dienvidaustrumāzijā (Nepālā, Indijas austrumos, Indoķīnā, Ķīnas dienvidos, Malaizijas ziemeļos). Rudens migrācijas laikā regulāri ieceļo Rietumeiropā un Centrāleiropā.
Latvijā
Birztalu stērstei Latvijā līdz šim bijis viens novērojums — 1985. gadā pie Engures ezera.
Izskats
Birztalu stērste ir neliels, bet drukns dziedātājputns ar smailu knābi un īsu asti. Tā ir apmēram zvirbuļa lielumā. Ķermeņa garums 14—15,5 cm, spārnu plētums 21—24 cm, svars 14—33 g.
Birztalu stērstes tēviņa apspalvojums mugurpusē kastaņbrūns ar tumšākām svītriņām, krūtis un vēders koši dzelteni. Uz dzeltenajām krūtīm izceļas šaura, tumši brūna apkakle. Uz sakļautiem spārniem redzamas divas baltas šķērsjoslas (viena platāka, otra šaurāka). Piere, vaigi un pazode melnas. Mātītes apspalvojums uz muguras un galvas pelēkbrūns ar intensīvu svītrojumu, vēders gaiši dzeltens, uz spārniem baltās šķērsjoslas mazāk izteiksmīgas kā tēviņam. Seja pelēkbrūna ar gaišām, dzeltenām uzacīm. Jaunie putni līdzīgi mātītei, bet pavēdere ir pelēcīgāka un svītrojums intensīvāks.
Uzvedība
Birztalu stērste ligzdo mežos, priekšroku dodot mitriem vai ļoti slapjiem mežiem ar reti augošiem kokiem. Bieži apmetas upju vai ezeru krastos, kur aug vītoli, kārkli, bērzi un citi līdzīgi koki, jaukti ar garas zāles laucēm. Uzturas arī slapjās vai sausās pļavās ar garu zāli un krūmiem, mežu jaunaudzēs. Kalnos sastopama līdz 1450 m virs jūras līmeņa.
Barība
Birztalu stērste ligzdošanas sezonā barojas ar bezmugurkaulniekiem, bet ārpus tās ar sēklām un dažādām augu zaļajām daļām.
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona atkarībā no izplatības reģiona sākas laikā no jūnija vidus līdz jūlijam. Ligzda atrodas uz zemes sausā iedobē vai lielākā grīšļu cerā (15—20 cm augstumā). Tā noslēpta zem bieza krūma, parasti zem bērza vai vītola. Slapjākās vietās ligzda var būt ievīta starp lielāka koka saknēm, kas izceļas augšup no zemes. Ligzdu buvē mātīte ar nelielu tēviņa palīdzību, tā vīta no sausas zāles un lapām, no iekšpuses izklāta ar smakākiem zāļu stiebriņiem, saknītēm un reizēm ar dzīvnieku vilnu.
Dējumā ir 4—5 olas, retāk 6 olas. Inkubācijas periods ilgst 13—14 dienas. Perē un par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 11—14 dienu vecumā.
Sistemātika
Birztalu stērstei ir 2 pasugas:
Raimonds Čudars
Raimonds Čudars (dzimis Murjāņos) ir Latvijas jurists un politiķis. Pašreizējais Latvijas Republikas klimata un enerģētikas ministrs, pārstāv partiju "Vienotība". No 2009. līdz 2022. gadam bijis Salaspils novada domes priekšsēdētājs. Ievēlēts 14. Saeimā no "Jaunās Vienotības" saraksta.
Dzīvesgājums
R. Čudars 1996. gadā ieguvis jurista izglītību Latvijas Universitātē. No 2002. līdz 2009. gadam bijis praktizējošs advokāts.
Politiskā darbība
1997. gadā R. Čudars pirmo reizi kandidēja pašvaldību vēlēšanās uz vietu Salaspils domē no apvienības "Tēvzemei un Brīvībai" saraksta, taču netika ievēlēts. 2001. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās R. Čudars tika ievēlēts Salaspils domē no Latvijas Zemnieku savienības saraksta. 2005. gadā ievēlēts Salaspils domē jau no partijas "Jaunais laiks" saraksta.
2009. gada 1. jūlija pašvaldību vēlēšanās R. Čudars tika ievēlēts Salaspils novada domē no partijas "Jaunais laiks" un apvienības "Tēvzemei un Brīvībai" kopējā saraksta un tika ievēlēts par domes priekšsēdētāju. Novada domes priekšsēdētāja amatu ieņēma līdz 2022. gadam. Ticis pārvēlēts 2013. gada, 2017. gada un 2021. gada pašvaldību vēlēšanās, gadā tika atkārtoti tiekot pārvēlēts arī par Salaspils novada domes priekšsēdētāju.
Kopš 2013. gada bija Latvijas pašvaldību savienības novadu apvienības valdes loceklis. No 2016. gada 4. jūnija ir politiskās partijas "Vienotība" valdes loceklis.
2022. gada rudenī ievēlēts 14. Saeimā no apvienības "Jaunā Vienotība". Decembrī apstiprināts par klimata un enerģētikas ministru Krišjāņa Kariņa valdībā.
Prūsija (zeme)
Prūsija aizņēma ap 42 000 km2. Aprēķināts, ka 13. gadsimta sākumā Prūsijā dzīvoja 170 000 prūšu. 13. gadsimta laikā tas saruka līdz aptuveni 120 000 prūšu, un 12—13 000 vācu kolonistu. 1309. gadā Prūsijā varēja būt ap 90 000 prūšu, 15 000 vāciešu un 30 000 poļu.
Prūšu zemes
Prūšu teritorijas robežas 12. un 13. gadsimtā veidoja Nemuna un Baltijas jūra ziemeļos, Visla rietumos, jātvingu zemes austrumos, bet dienvidu robeža bija nestabila, jo šeit notika kari ar poļiem. Duisburgas Pētera "Prūsijas zemes hronikā" minēti vienpadsmit Prūsijas novadi — Kulma, Pamede, Pagude, Vārme, Nātanga, Semba, Nadruva jeb Nadrava, Skalva, Sūduva, Galinda un Bārta. Citos avotos vēl pieminēta Sasna un Lubava. Sasna atradās starp Lubavu un Galindu, un 1240. gadā to sadalīja ordenis un poļi.
Visbiezāk apdzīvotā bija Sembas pussala, kā arī zemes pie Vislas un Vislas jomas. Sembā iedzīvotāju blīvums varēja sasniegt 15 cilvēkus uz km2. Šeit atklāti 90 pilskalni, no kuriem lielākā daļa nav arheoloģiski izpētīti. Kaupas pilsēta bija viens no aktīvākajiem reģiona tirdzniecības centriem no 9. līdz 11. gadsimtam, kad to atkārtoti nodedzināja vikingi. Prūšu zemes dalījās apgabalos pulko, kas sīkāk dalījās laukos. Šis vārds saglabājies mūsdienu poļu ciematu vietvārdos Pasławki, Bezławki.
Mīlas guru
"Mīlas Guru" (en) ir 2008. gada ASV romantiska kinokomēdija, kuras režisors ir Marko Šnābels. Galvenās lomas atveido Maiks Maierss, Džastins Timberleiks, Džesika Alba, Romānijs Malko, Megana Gūda, Verns Trojers, Džons Olivers, Bens Kingslijs, Daniels Tošs un Omids Džalili. Filmas pirmizrāde notika.
Pitka ir amerikānis, kuru dažādi guru audzināja ārpus Amerikas. Nu Pitka ir atgriezies ASV, lai ielauztos pašpalīdzības biznesā. Viņa pirmais pārbaudījums būs savest kārtībā privāto un profesionālo dzīvi kādam hokejistam, kuru konkurējoša sportista dēļ pametusi sieva.
Vatikāna slepenais arhīvs
Vatikāna slepenais arhīvs (la, it) ir gadsimtiem uzkrāts tieši Romas pāvestam piederošs arhīvs, kurā apkopoti materiāli par Svētā Krēsla darbību. Arhīva plauktu garums kopā ir apmēram 85 kilometri. Arhīva katalogs vien sastāv no 35 000 sējumiem.
Pāvests Pāvils V 16. gadsimtā atdalīja arhīvu no Vatikāna bibliotēkas. Tas nebija pieejams pētniekiem līdz 19. gadsimta beigām, kad pāvests Leons XIII to daļēji atvēra pētniecībai. Arī mūsdienās ne visi materiāli ir publiski pieejami, piemēram, citu starpā nav pieejami materiāli jaunāki par 1939. gadu.
Artemijs Panarins
Artemijs Panarins (ru; dzimis ) ir krievu hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Pašlaik (2021) Panarins spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Ņujorkas "Rangers" sastāvā.
Intervijā 2019. gadā A. Panarins asi kritizējis Krievijā valdošo Vladimira Putina režīmu.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Panarins sāka jau 2008.—09. gada KHL sezonā, kad aizvadīja piecas spēles Čehovas "Vitjaz" sastāvā. Nākamajā sezonā Panarins "Vitjaz" rindās aizvadīja 20 spēles, taču gadu vēlāk jau nostiprinājās komandas sastāvā. 2011.—12. gada sezonā Panarins kļuva par vienu no komandas vadošajiem uzbrucējiem, un sezonas otrajā pusē tika aizmainīts uz Kazaņas "Ak Bars". Arī nākamo sezonu hokejists uzsāka "Vitjaz" rindās, īsi pirms regulārās sezonas noslēguma tiekot aizmainīts uz Sanktpēterburgas SKA.
2013.—14. gada sezonā Panarins dalīja Sanktpēterburgas SKA rezultatīvākā spēlētāja godu ar Iļju Kovalčuku. 2014.—15. gada sezonā uzbrucējs atzīmējās jau ar 62 punktiem, sezonu noslēdzot kā visas KHL piektais rezultatīvākais spēlētājs. Kopā ar komandu viņš izcīnīja arī Gagarina kausu.
2015. gada vasarā Panarins noslēdza divu gadu līgumu ar NHL klubu Čikāgas "Blackhawks". Savā debijas sezonā Panarins 80 spēlēs atzīmējās ar 77 punktiem, to noslēdzot kā komandas otrs rezultatīvākais spēlētājs aiz Patrika Keina. Kā līgas labākais debitants Panarins ieguva Kaldera balvu. 2017. gada jūnijā tika aizmainīts uz Kolumbusas "Blue Jackets". 2019. gadā kā brīvais aģents pārgāja uz Ņujorkas "Rangers". 2020. gadā Panarins tika iekļauts līgas simboliskajā izlasē.
Krievijas hokeja izlases sastāvā kļuvis par 2011. gada Pasaules čempionu junioriem. Turnīra finālspēlē pret Kanādu Panarins guva divus vārtus.
Super Taranta!
Izpildītāji
Grupa Viesmākslinieki
Burāšana 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Burāšana 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Tokijā norisinājās no 2021. gada 25. jūlija līdz 4. augustam.
Asins–smadzeņu barjera
Asins—smadzeņu (hematoencefāliskā) barjera ir ļoti selektīva, daļēji caurlaidīga endotēlija šūnu robeža, kas neļauj izšķīdušajām vielām cirkulējošajās asinīs neselektīvi iekļūt centrālās nervu sistēmas ārpusšūnu šķidrumā, kur atrodas neironi. Asins—smadzeņu barjeru veido kapilāru sienu endotēlija šūnas, astrocītu gali, kas aptver kapilāru, un pericīti, kas atrodas kapilāra pamatnes (bazālajā) membrānā. Šī sistēma ļauj dažām molekulām pasīvi difundēt, kā arī selektīvi un aktīvi transportēt dažādas barības vielas, jonus, organiskos anjonus un tādas makromolekulas kā glikozi, ūdeni un aminoskābes, kurām ir izšķiroša nozīme neironu darbībā.
Asins—smadzeņu barjera ierobežo patogēnu iekļūšanu, asinīs izšķīdušo vielu difūziju un lielu vai hidrofilu molekulu nonākšanu cerebrospinālajā šķidrumā, vienlaikus ļaujot difundēt O2, CO2 un hidrofobām molekulām (hormoniem un mazām nepolārām molekulām). Barjeras šūnas aktīvi transportē vielmaiņas produktus, piemēram, glikozi, pāri barjerai, izmantojot specifiskus transporta proteīnus. Barjera arī ierobežo perifēro imūno faktoru, piemēram, signalizācijas molekulu, antivielu un imūnsistēmas šūnu, iekļūšanu centrālajā nervu sistēmā, tādējādi izolējot smadzenes no bojājumiem, ko izraisa perifērās imūnās parādības.
Specializētajām smadzeņu struktūrām, kas piedalās maņu un sekrēcijas integrācijā smadzeņu neirālajās ķēdēs — aptverošajos orgānos un koroīdajā pinumā, ir ļoti caurlaidīgi kapilāri.
Stīvs Mozess
Stīvs Mozess (dzimis ) ir amerikāņu hokejists, malējais uzbrucējs. Pašlaik (2020) Mozess spēlē Šveices hokeja līgas komandā SC Rapperswil-Jona Lakers.
Spēlētāja karjera
Pēc vairākiem Ņūhempšīras universitātes NCAA komandā aizvadītiem gadiem Mozess 2011.—12. gada sezonas otrajā pusē pievienojās Amerikas hokeja līgas vienībai Konektikutas "Whale", tās sastāvā aizvadot astoņas spēles. Vasarā hokejists pievienojās SM līgas vienībai Helsinku "Jokerit". Mozess kļuva par vienu no "Jokerit" vadošajiem uzbrucējiem. 2014.—15. gada sezonā Mozess kopā ar "Jokerit" uzsāka spēlēt KHL. Uzbrucējs sezonu noslēdza ar 36 vārtu guvumiem, tādējādi uzstādot jaunu līgas rekordu vienā sezonā gūto vārtu skaita ziņā.
2015.—16. gada sezonu iesāka AHL vienībā Milvokī "Admirals", taču drīz pievienojās Sanktpēterburgas SKA rindām.
Guru
Senākās atsauces uz guru jēdzienu ir atrodamas senākajos hinduisma vēdu tekstos. Guru un gurukula — guru vadīta skola — bija iedibināta tradīcija Indijā 1. tūkstošgadē pirms mūsu ēras, un tās palīdzēja sacerēt un nodot dažādas vēdas, upanišadas, dažādu hinduistu filozofijas skolu tekstus un postvēdiskās šastras. sākot no garīgām zināšanām līdz dažādām mākslām. Apmēram mūsu ēras 1. tūkstošgades vidum arheoloģiskie un epigrāfiskie pierādījumi liecina, ka Indijā pastāvēja daudzas lielākas guru institūcijas, dažas netālu no hinduistu tempļiem, kur guru-šisja tradīcija palīdzēja saglabāt, radīt un nodot dažādas zināšanu jomas. Šie guru vadīja plašu pētījumu klāstu, tostarp hinduistu rakstus, budistu tekstus, gramatiku, filozofiju, cīņas mākslu, mūziku un glezniecību.
Monsenmišela
Monsenmišelā 61 ēka tiek aizsargāta kā vēstures piemineklis. Nozīmīgākās no tām ir franču viduslaiku arhitektūras stilā veidota nocietināta Benediktīniešu abatija un klostera ēkas. Klosteris dibināts ap 708. gadu. Saskaņā ar leģendu, Avranšas bīskapam trīs reizes sapnī parādījās erceņģelis Miķelis (Saint Michel) un deva viņam skaidras norādes uzcelt salā klosteri.
Monsenmišela ir viens no populārākajiem tūristu apskates objektiem Francijā. Katru gadu to vidēji apmeklē ap 3 miljonu tūristu. Monsenmišelā novērojams Eiropā lielākās plūdmaiņas. Ūdens līmeņa svārstības var sasniegt 14 metrus.
Vecķeipene
Vecķeipene ir apdzīvota vieta Ogres novada Madlienas pagastā. Izvietojusies pagasta vidusdaļā 3 km no pagasta centra Madlienas, 44 km no novada centra Ogres un 80 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies ap bijušās Vecķeipenes muižas (Alt-Kaipen) centru; izaugusi padomju gados kā kolhoza «Pumpurs» (vēlāk — padomju saimniecības «Madliena» iecirknis) ciemats.
Kauja Jadrangas ielejā
Kauja Jadrangas ielejā jeb Jadrangas kauja bija pirmā liela mēroga militāra sadursme starp ASV Armiju un Vjetnamas tautas armiju Vjetnamas kara laikā. Kauja ilga trīs dienas un sastāvēja no divām galvenajām sadursmēm. Tā ir iegājusi vēsturē kā pirmais liela mēroga aviouzbrukums ar helikopteru iesaisti, kā arī kā pirmā kauja vēsturē, kad taktiskajam atbalstam tika pielietoti Boeing B-52 Superfortress bumbvedēji.
Ladislavs Šmīds
Ladislavs Šmīds (dzimis 1986. gada 1. februārī) ir čehu hokejists, aizsargs, Čehijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2014) Šmīds spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Kalgari "Flames" rindās.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Šmīds sāka 2002.—03. gada sezonā Čehijas Ekstralīgas kluba Liberecas "Bili Tygri" rindās. 2005. gada vasarā hokejists pārcēlās uz Ziemeļameriku.
2005.—06. gada sezonu Šmīds aizvadīja Amerikas hokeja līgas kluba Portlendas "Pirates" rindās, taču jau nākamajā sezonā izcīnīja vietu NHL klubā Edmontonas "Oilers". 2013. gada aprīlī Šmīds pagarināja līgumu ar "Oilers" uz nākamajām četrām sezonām, taču novembrī tika aizmainīts uz Kalgari "Flames" vienību.
Vēvergrāvis
Vēvergrāvis ir Tērukšupes labā krasta pieteka Talsu novadā.
Izteka - uz austrumiem no Ruņķiem. Tek ziemeļu-ziemeļrietumu virzienā. Ietek Tērukšupē pirms dzelzceļa līnijas Ventspils—Tukums II. Vēvergrāvi šķērso valsts autoceļš V1301 (Ģibuļi–Renda).
Acs (filma)
"Acs" (en) ir 2008. gada ASV šausmu filma, kuras režisori ir Deivids Moro un Havjers Paluds. Galvenās lomas atveido Džesika Alba, Pārkers Pouzijs, Alesandro Nivola un Rade Šerbedžija. Filmas pirmizrāde notika.
Kāda sieviete saņem acs transplantu, kā rezultātā viņa iegūst iespēju ieskatīties pārdabiskajā pasaulē.
2018. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti 2018. gada notikumi Latvijā.
Populārākie vārdi 2018. gadā dzimušajiem bija Roberts un Sofija.
Sevastjans Koatess
Sevastjans Koatess (es; dzimis ) ir Urugvajas futbolists, aizsargs, Urugvajas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2017. gada spēlē Portugāles Premjerlīgas kluba Lisabonas "Sporting" sastāvā.
Sasniegumi
Nacional
Moize Kens
Moize Kens (it, dzimis ) ir itāļu futbolists, spēle uzbrucēja pozīcijā, Itālijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2023. gada Kens pārstāv Itālijas Serie A komandu Juventus.
Sevastjans Koatess
Sasniegumi
Sporting
Moize Kens
Sasniegumi
Juventus
Paris Saint-Germain
Sevastjans Koatess
Sasniegumi
Individuālie sasniegumi
Aiviekstes pagasts
Aiviekstes pagasts ir viena no Aizkraukles novada administratīvajām teritorijām tā austrumos, Aiviekstes un Daugavas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Pļaviņu pilsētu un Klintaines, un Vietalvas pagastiem, Madonas novada Kalsnavas pagastu un pa Aivieksti ar Jēkabpils novada Krustpils un Variešu pagastiem.
Ūdenstilpes
Apaļais ezers, Baltenītis, Dāmenezers, Krievciema dzirnavezers, Līdacis, Līkais ezers, Neļaubītis, Odzes ezers, Skaidrais ezers, Spīganas ezers, Spridzēnu ūdenskrātuve, Tulmenītis.
Purvi
Zvirbuļpurvs
Vēsture
Teritorija 1206. gadā nonāca Rīgas arhibīskapijas pakļautībā. Krievijas impērijas laikā Aiviekstes pagasta teritorija bija vienīgā Vitebskas guberņas platība, kas iesniedzās Aiviekstes labajā krastā. Pie Aiviekstes ietekas Daugavā 19. gadsimta sākumā izveidojās Gostiņu (Glazmankas) miests, kur apmetās galvenokārt ebreji, jo tiem bija liegtas tiesības iegūt īpašumus Vidzemes un Kurzemes guberņās. Aiviekstieši piedalījās 1905. gada revolūcijā, tāpēc soda ekspedīcija nošāvusi 4 revolucionārus un nodedzinājusi vienas mājas. Pirmā pasaules kara laikā tika nopostītas 18 zemnieku saimniecības, bet Gostiņos no 192 mājām tika nopostītas 152.
Pieminekļi
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi:
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Kriškalni (pagasta centrs), Ķūģi, Krievciems, Īvāni, Aizpurves, Āpēni, Ezerkrasti, Juči, Maiļupsala, Mālkalni, Mežezers, Ozolsala.
28 dienas vēlāk
"28 dienas vēlāk" (en) ir 2002. gada Apvienotās Karalistes šausmu filma, kuras režisors ir Denijs Boils. Filmā aktīvistu grupa atbrīvo inficētu pērtiķi no laboratorijas. Pērtiķis iekož vienam grupas dalībniekam un inficē viņu ar agresivitātes vīrusu, kas vienā mirklī spēj pārvērst cilvēku nežēlīgā mironī. Tā sākas epidēmija, kura drīz pārņem visu Lielbritaniju. 28 dienas vēlāk filmas galvenais varonis pamostas no komas izpostītajā Londonā.
Filmas pirmizrāde notika Apvienotajā Karalistē 2002. gada 1. novembrī. Galvenās lomas filmā atveido Kilians Mērfijs, Neomija Herisa, Kristofers Eklstons, Megana Bērnsa un Brendans Glīsons.
Filma guva kritiķu atzinību un labus komerciālos panākumus, 2017. gadā žurnāls Time Out ievietoja to 100 labāko britu filmu sarakstā. 2007. gadā tika izdots filmas turpinājums – "28 nedēļas vēlāk".
Aloizijs Jūsmiņš
Aloizijs Jūsmiņš (arī Aloizs Jūsmiņš, īstajā vārdā Aloizijs Bukovskis, dzimis 1915. gada 21. februārī Šļopkinē, Viļakas pagastā (tagad Vecumu pagasts), miris 1979. gada 16. jūlijā) bija latviešu cirka mākslinieks, koklētājs, akordeonists, Latvijas filharmonijas aktieris un solists.
Dzīves gājums
Jūsmiņš dzimis 1915. gada 21. februārī Šļopkinē, Viļakas pagastā (tagad Vecumu pagasts) nabadzīga zemnieka ģimenē. Trīs gadu vecumā zaudējis tēvu, tāpēc jau no agras bērnības strādājis dažādus darbus, gan kā gans, gan mežstrādnieks. Vēlāk esot pievienojies ceļojošai cirka trupai, kas uzstājusies tuvējā apkaimē, un drīz vien tajā sācis uzstāties arī pats. Zināšanas mūzikā lielākoties ieguvis pašmācībā un konsultējoties ar privātskolotājiem un profesoriem.
Bīčinga reforma
Par Bīčinga reformu jeb Bīčinga cirvi sauc Lielbritānijas dzelzceļu tīkla samazināšanu un to pārstrukturēšanu, kas tika veikta balstoties uz diviem Ričarda Bīčinga uzrakstītiem ziņojumiem: "Lielbritānijas dzelzceļu pārveidošana" (1963) un "Galveno dzelzceļa līniju attīstība" (1965).
Aloizijs Jūsmiņš
Dzīves gājums
Nacistiskās Vācijas karaspēkam ienākot Rīgā, bēg atpakaļ uz dzimto pusi, kur slēpjas pie radiniekiem. Pēc kāda laika vācieši viņu tomēr sagūsta un kā partizānu bez atbilstošiem dokumentiem vai zīmoga pasē par atbrīvošanu no iesaukšanas armijā iesloga Abrenes cietumā.
Bīčinga reforma
Pirmais ziņojums ieteica slēgt 2363 stacijas un 8000 kilometrus dzelzceļa līniju, kas sastādīja 55% no visām stacijām un 30% no līnijām. Šo slēgšanu mērķis bija novērst lielos Lielbritānijas dzelzceļu radītos zaudējumus, samazināt nepieciešamās subsīdijas tīkla uzturēšanai. Tas arī ieteica vairākas mazāk zināmas izmaiņas, piemēram, veicināt konteineru lietošanu kravu transportā. Otrais ziņojums identificēja dažas galvenās līnijas, kurās būtu nepieciešami nopietni ieguldījumi.
Aloizijs Jūsmiņš
Dzīves gājums
20. gadsimta 70. gados strādā Latvijas Etnogrāfiskais brīvdabas muzejā.
Bīčinga reforma
Lielākā daļa staciju un līniju tika slēgtas pēc plāna, neskatoties uz iedzīvotāju protestiem. Mūsdienās šīs slēgšanas tiek vērtētas ļoti strīdīgi un Bīčinga vārds tiek asociēts ar masveida dzelzceļu slēgšanu.
Cēloņi
19. gadsimtā, "Dzelzceļu māniju" laikā, notika strauja Lielbritānijas dzelzceļu tīkla attīstība. Savus lielākos apmērus tas sasniedza īsi pirms Pirmā pasaules kara, kad Lielbritānijā bija 37 720 kilometru dzelzceļa līniju. Pēc kara pastiprinājās dzelzceļa konkurence ar autotransportu un laikā starp 1923. gadu un 1939. gadu tika slēgti 2100 kilometri dzelzceļa līniju. Pēc Otrā pasaules kara Lielbritānijas dzelzceļi tika nacionalizēti. Starp 1948. gadu un 1962. gadu tika slēgti 5340 kilometri dzelzceļa līniju.
Aloizijs Jūsmiņš
Dzīves gājums
Miris 1979. gada 16. jūlijā. Apbedīts Jaunciema kapos.
Bīčinga reforma
Cēloņi
Pēc Otrā pasaules kara strauji palielinājās autotransporta izmantošana, starp 1948. gadu un 1964. gadu katru gadu autotransporta veiktais kilometru skaits palielinājās par 10%. Tomēr dzelzceļa transporta izmantošana palika aptuveni nemainīga. Strauji auga darbaspēka izmaksas, ātrāk nekā auga dzelzceļa transporta ieņēmumi. Braukšanas maksas pasažieriem un kravas pārvadājumu cenas valdība saglabāja nemainīgas. Sākot ar 1955. gadu dzelzceļa transporta ieņēmumi vairs nenosedza izmaksas un ekonomiskā situācija turpināja pasliktināties.
1955. gada dzelzceļa modernizācijas plāns paredzēja vairāk kā miljardu mārciņu lielas investīcijas dzelzceļa attīstībā. Tika paredzēts, ka šāda masveidīga dzelzceļa sistēmas atjaunošana palīdzētu panākt to, ka jau no 1962. gada dzelzceļi atkal kļūtu ienesīgi. Tomēr šis plāns izgāzās un zaudējumi turpināja palielināties — 1960. gadā Lielbritānijas dzelzceļu zaudējumi bija 68 miljoni mārciņu, 1961. gadā — 87 miljoni, bet 1962. gadā — 104 miljoni. Valdība sāka zaudēt pacietību ar šo situāciju. Bija skaidrs, ka ir nepieciešams rīkoties, lai novērstu milzīgos zaudējumus, ko radija dzelzceļi.
Ernests Mārpls Pārstāvju palātā paziņoja, ka Ričards Bīčings, Imperial Chemical Industries tehniskais direktors, zināms kā prasmīgs biznesa cilvēks, kļūs par pirmo Liebritānijas dzelzceļu valdes (organizācijas, kas kļuva par mantinieci Lielbritānijas transporta komisijai) priekšsēdētāju. Bīčinga uzdevums būtu panākt, lai Lielbritānijas dzelzceļi atkal kļūtu ienesīgi.
Lielbritānijas dzelzceļu pārveidošana
Bīčinga pirmais ziņojums "Lielbritānijas dzelzceļu pārveidošana" tika publicēts. Tas sākas ar apgalvojumu, ka dzelzceļa sistēmai ir jāatbilst mūsdienu prasībām, to ir nepieciešams modernizēt. Tika apgalvots, ka dzelzceļu ir nepieciešams pārvaldīt kā biznesu, kura mērķis ir nest peļņu.
Bīčings izpētija satiksmes plūsmu visās dzelzceļa līnijās. Viņa analīze parādija, ka 1762 vismazāk lietotājām stacijām ikgadējie ieņēmumi no pasažieriem bija mazāki par 2500 mārciņām un ka pusē no 4300 stacijām, kas bija atvērtas pasažieru satiksmei, ieņēmumi no pasažieriem gadā bija mazāki par 10000 mārciņām. 50% mazāk izmantoto staciju kopā sniedza vien 2% no kopējiem ieņēmumiem un viena trešdaļa no līnijām pārvadāja vien 1% no pasažieriem.
Kā piemēru viņš parādija dzelzceļa līniju no Tetfordas uz Svafhemu, kurā darbadienās katrā virzienā bija pieci reisi, katrā vidēji bija 9 pasažieri, ieņēmumi no pasažieru biļetēm nosedza vien 10% no līnijas uzturēšanas izmaksām. Cits piemērs bija Gelnaglas-Kriefas-Komrī līnija, kurā bija 10 reisi dienā un kas atpelnīja 25% no izmaksām. Pēdējais piemērs bija līnija no Hallas uz Jorku caur Beverliju. Tā atpelnīja 80% no izmaksām, tomēr Bīčings uzskatīja, ka to varētu slēgt, jo eksistēja alternatīvs, tiesa, mazāk tiešs maršruts.
Kopumā no 29000 kilometriem dzelzceļa līnijām tika ieteikts pilnīgi slēgt 9700 kilometrus, galvenokārt lauku un kravas līnijas, kā arī dažas no atlikušajām līnijām vajadzētu slēgt pasažieru satiksmei. Kopumā 2363 stacijas bija ierosināts slēgt, gan uz līnijām, kuras bija ieteikts slēgt, gan arī uz līnijām, kuras bija plānotas atstāt.
Bīčings rekomendēja, ka galvenās pārvadājamās kravas vajadzētu būt minerāli un ogles un ka kravas pārvadājumi būtu jāveic konteineros, nevis vagonos, kas ir mazāk efektīvi un kuru pārkraušana un pārvadāšana ir lēnāka.
Galveno dzelzceļa līniju attīstība
Bīčings publicēja ziņojumu "Galveno dzelzceļa līniju attīstība", kas bija otrais posms viņa plānotajā dzelzceļa tīkla pārstrukturēšanā. Viņš izteica apgalvojumu, ka no 12100 kilometriem galveno dzelzceļa līniju vien 4800 vajadzētu tikt "izvēlētām turpmākajai attīstībai" un tajās būtu nepieciešams veikt investīcijas. Tas nozīmētu, ka dzelzceļa satiksme tiktu novirzīta pa 9 dzelzceļa līnijām. Šajā ziņojumā netika apspriests, ko iesākt ar pārējām dzelzceļa līnijām.
Šai idejai pamatā bija Bīčinga uzskats, ka Lielbritānijas dzelzceļa tīklā bija pārāk daudz dubultošanās un ka ierobežotu līniju skaita selektīva attīstība ir izdevīgāka kā plaša un neekonomiska sistēma. No 12100 kilometriem galveno līniju 6000 kilometros bija izvēle starp diviem maršrutiem, 1100 kilometros — trīs, un vēl 1100 kilometros — starp četriem.
Ir vērts atzīmēt, ka Skotijā turpmākajai attīstīšanai tika izraudzīta tikai viena līnija, bet Velsā šādu līniju nebija (izņemot Lielo rietumu līniju, kas savienoja Londonu ar Svonzi).
Valdība noraidija šīs idejas. Bīčinga norīkojums beidzās priekšlaicīgi 1965. gada jūnijā. Nav zināms, vai Bīčings aizgāja pēc savstarpējās vienošanās ar valdību, vai arī tika atlaists. Frenks Kosins, Tehnoloģiju ministrs paziņoja Pārstāvju palātai, ka Toms Freisers atbrīvoja Bīčingu no amata. Bīčings šo versiju noliedza, apgalvojot, ka viņš amatu pameta priekšlaicīgi, jo uzskatījis, ka viņam nebūtu pietiekami daudz laika veikt padziļinātu transporta pētījumu pirms viņa norīkojuma beigām.
Slēgšanas
Valdība akceptēja pirmo Bīčinga ziņojumu, tomēr daudzas plānotās slēgšanas izraisīja vietējo iedzīvotāju protestus. Daudzas vietas zaudētu dzelzceļa satiksmi, no kurām vairākās dzelzceļš bija vienīgais pieejamais sabiedriskais transports. Valdība uzskatīja, ka daudzus no transporta pakalpojumiem autobusi nodrošinātu lētāk.
Lielākā daļa no Bīčinga ieteiktajām slēgšanām arī tika veiktas. Visintensīvākās slēgšanas bija 1964. gadā, kad tika slēgti ap 1600 kilometru dzelzceļa līniju. 1970. gadu sākumā slēgšanas bija gandrīz beigušās. Vairākas no līnijām, ko Bīčings bija indentificējis slēgšanai, tomēr netika slēgtas, piemēram, līnijas caur Skotijas augstienēm. Līniju neslēgšanai bija dažādi politiski vai infrastrukturāli (piemēram, vietējo ceļu kvalitāte) iemesli.
Bīčinga ziņojums bija paredzēts kā pirmais solis dzelzceļu tīkla samazināšanā, tāpēc dažviet tika slēgtas arī līnijas, kuras Bīčings nebija izraudzījies slēgšanai savā ziņojumā.
Straujo slēgšanu 1960. gados dēļ vēlāk radās liela publiskā pretestība pret dzelzceļa līniju slēgšanu, kas nozīmēja to, ka pēc 1970. gadu sākuma plānotās slēgšanas, ar dažiem izņēmumiem, tika atiliktas.
1968. gada transporta aktā tika pieņemts lēmums, kas nodrošināja dotācijas dzelzceļa līnijām, kuras darbojās ar zaudējumiem, tomēr kurām bija nozīmīga sociālā loma. Liela daļa līniju, uz kurām attiektos šis akts, jau bija slēgtas, tomēr tas izglāba lielu daļu dzelzceļa atzaru un vietējā līmeņa līniju. Šis lēmums tika atcelts ar 1974. gada dzelzceļu aktu.
Slēgto dzelzceļa līniju daudzums pa gadiem
Pēc šī perioda tika veiktas vien dažas ar Bīčinga ziņojumu saistītas slēgšanas.
Sekas un kritika
Bīčinga reformai neizdevās tās galvenais uzdevums — padarīt Lielbritānijas dzelzceļus ienesīgus. Ir apgalvots, ka veiktās slēgšanas, kas skāra gandrīz trešdaļu no Lielbritānijas dzelzceļa tīkla, ietaupīja vien 30 miljonus mārciņu gadā, kamēr kopējie zaudējumi pārsniedza 100 miljonus mārciņu. Tomēr nav iespējams aprēķināt precīzus ekonomiskos ieguvumus no Bīčinga reformas. Satiksmes ministrija vēlāk novērtēja, ka dzelzceļa uzturēšanas izmaksas tika samazinātas par 100 miljoniem, tomēr lielāko daļu no šī ieguvuma aizēnoja algu paaugstināšanās. Jebkurā gadījumā kļuva skaidrs, ka dzelzceļa līniju slēgšana nespēs novērst Lielbritānijas dzelzceļu sistēmas radītos zaudējumus.
Reforma arī nepalīdzēja atgriezt dzelzceļa transportu kā galveno transporta veidu Lielbritānijā un ceļu satiksme turpināja savu straujo attīstību.
Pēc Bīčinga ziņojumiem veiktās slēgšanas izpelnījās lielu kritiku. Galvenais kritikas iemesls bija tas, ka ziņojumos netika ņemta vērā dzelzceļu sociālā nozīmība. Tika uzskatīts, ka slēgšanas izolētu daudzas lauku komūnas, vairākām no kurām dzelzceļš bija vienīgais pieejamais transporta veids. Bīčings atzina šo problēmu, tomēr piedāvāt tai risinājumu nebija viņa kompetencē.
Kā dzelzceļu satiksmes aizvietotāji bija paredzēti autobusi. Tomēr šis risinājums nebija sekmīgs. Autobusi bija lēnāki un neērtāki par vilcieniem, ko tie aizvietoja, kas nozīmēja, ka tie bija nepopulāri iedzīvotāju vidū. Daudzi autobusu maršruti bieži vien gāja caur bijušo dzelzceļa staciju atrašanās vietām, kuras bieži vien bija diezgan lielā attālumā no apdzīvotajām vietām, kuras tās apkalpoja, kas nozīmēja, ka tie bija neefektīvi un no iedzīvotāju viedokļa tiem nebija priekšrocību pār dzelzceļa satiksmi. Daudzi autobusu maršruti, kas tika izveidoti, lai aizvietotu slēgtās dzelzceļa līnijas, tika slēgti vien divus gadus pēc to izveidošanas, kas nozīmēja to, ka daudzas apdzīvotas vietas palika bez sabiedriskā transporta.
Bija paredzēts, ka mašīnu īpašnieki aizbrauktu uz tuvāko dzelzceļa staciju (kas bieži bija stacija, no kuras atzarojās slēgtais dzelzceļa atzars) un savu turpmāko ceļojumu veiktu ar vilcienu. Tomēr realitātē cilvēki, kas izvēlējās pārvietoties ar mašīnu, to darīja visu ceļojumu. Līdzīgas sekas bija arī ar kravas satiksmi — dzelzceļu spēja piegādāt preces "no durvīm līdz durvīm" bija krietni samazināta. Analoģiski ar pasažieru satiksmi, bija paredzēts, ka kravu ar kravas mašīnu aizvedīs līdz dzelzceļam, kur tā tiks pārkrauta uz vilcienu, kas tālāk aizvestu to uz vietu, kur to gaidītu cita kravas mašīna, kas aizvestu kravu līdz galamērķim. Realitātē ceļu satiksmes attīstība un divu pārkraušanu izmaksas bija iemesls, kāpēc garo distanču kravu pārvadājumi bija veiksmīgāka alternatīva.
Bīčinga ziņojumos nebija iekļauts ieteikums, ko darīt ar zemi, kas ir palikusi pēc slēgšanām. Tika pieņemts lēmums atbrīvoties no zemes, kas nebija nepieciešama. Daudzi tilti, uzbērumi tika nojaukti un zeme tika pārdota. Slēgto staciju ēkas tika vai nu nojauktas, vai pārdotas kā dzīvojamās ēkas vai arī citiem mērķiem. Vairākas slēgto līniju struktūras, piemēram, tilti pār citām līnijām, tika saglabātas un prasīja uzturēšanu. Augošā nepieciešamība pēc zemes nozīmēja to, ka nebija praktiski saglabāt slēgtos sliežu ceļus vai to atrašanās vietas. Mūsdienās tas tiek kritizēts, jo kopš 90. gadiem augošās dzelzceļa satiksmes dēļ ir radušies plāni atjaunot dažas slēgtās dzelzceļa līnijas (piemēram, līniju starp Befordu un Kembridžu ), tomēr tas, ka nav saglabātas veco dzelzceļa līniju vietas, rada problēmas to izdarīt.
Plašā Bīčinga reformas kritika nozīmē to, ka Bīčinga vārds un viņa veikums bieži vien tiek vērtēts negatīvi. Tomēr ir pausts uzskats, ka Bīčinga kritika ir nepamatota. Bijušais Network Rail vadītājs Deivids Higgins uzskata, ka Bīčinga vietā lēmumus būtu pieņēmis arī jebkurš cits. Viņš bija tas, kam tika uzdots pieņemt šos lēmumus un ir uzskats, ka viņš tika izmantots, lai darītu "netīro darbu" citu vietā. Bīčings bija paredzējis plašākas investīcijas un arī krietni labāku autobusu satiksmes tīklu, kas diemžēl netika īstenots. Bīčings pats par slēgšanām vēlāk ir teicis: "Es pieņemu, ka mani atcerēsies kā vīru ar cirvi, tomēr tā bija operācija, nevis traka skaldīšana."
Līniju atjaunošana
Kopš 90. gadiem strauji palielinājās dzelzceļu satiksmes pārvadāto pasažieru skaits, radās nepieciešamība paplašināt dzelzceļu tīklu. Rezultātā ir atjaunotas vairākas līnijas un stacijas, kas tika slēgtas Bīčinga reformas rezultātā, piemēram, līnija starp Mansfīldu un Notingemu tika atjaunota 90. gadu sākumā. Ir plāni vēl vairāku citu līniju un staciju atjaunošanai, piemēram, 2009. gada jūnijā Dzelzceļu pārvaldošo uzņēmumu asociācija pieprasīja atjaunot 14 līnijas ar 40 stacijām. Viens no zīmīgākaiem piemēriem dzelzceļa līniju atjaunošanai ir līnija starp Oksfordu un Kembridžu, lielākā daļa no kuras tika slēgta līdz 1968. gadam, lai gan Bīčings savā ziņojumā ieteica līniju saglabāt. Daļa no šīs līnijas jau ir tikusi atjaunota un ir plāni pilnīgai līnijas atjaunošanai.
Daudzas slēgtās līnijas ir atjaunotas arī kā vēsturiskie dzelzceļi.
Unterelba
Unterelba (de) ir 141 kilometrus garš Elbas lejteces posms, kuru ietekmē Ziemeļjūras plūdmaiņas.
Unterelba šakas pie Gēstrahtas Šlēsvigā-Holšteinā, bet beidzas pie Kukshāfenes, kur Elba ieplūst Vatu jūrā. Unterelba veido Šlēsvigas-Holšteinas un Lejassaksijas robežu, izņemot vidustecē, kur tā plūst cauri Hamburgai. Hamburgā Unterelbai ir divas ievērojamas attekas — Norderelba un Zīderelba. Unterelbas lejasdaļa tiek dēvēta par Nīderelbu.
1976. gadā reģions ap Barnkrūgu un Oterndorfu Unterelbas lejasdaļas kreisajā krastā tika iekļauts Rāmsaras konvencijas aizsargājamo vietu sarakstā.
Šerloks: baisā līgava
"Šerloks: baisā līgava" jeb "Šerloks. Speciālizlaidums" (en) ir britu seriāla "Šerloks" 10. sērija. Pirmoreiz tā tika pārraidīta BBC One televīzijas kanālā, savukārt Latvijā tā tika translēta kanālā LTV1 un kinoteātrī "Kino Citadele". Sērijas scenārija autori ir Stīvens Mofats un Marks Getiss.
Sižets
Sērijas notikumi norisinās Šerloka sapņos. Pēc uzzināšanas, ka Moriartijs ir šķietami izdzīvojis, Šerloks atceras noslēpumainu lietu par kādu līgavu, kas šķietami izdzīvojusi līdzīgos apstākļos Viktorijas laikmetā. Pēc lietas atklāšanas, atgriežoties pie samaņas, Šerloks paziņo, ka, lai gan Moriartijs ir tiešām miris, viņa līdzdalībnieki turpina viņa darbu pēc Moriartija nāves.
Telavivas "Maccabi"
Telavivas "Maccabi" var būt:
Rota (Vācija)
Rota (de, agrāk de) ir pilsēta Rotas rajonā, Vidusfrankonijas apgabalā, Bādenē-Virtembergā, Vācijā. Tā atrodas 25 km uz dienvidiem no Nirnbergas.
Vēsture
Pirmo reizi Rota vēstures avotos ir minēta 1060. gadā, bet ziņas par apmetnēm ir senākas. Viduslaikos pilsētai tika dotas tiesības uzņemt bēgļus pilsētas sienu iekšienē. Vēlāk šīs tiesības piesaistīja hugenotu bēgļus, kuriem bija jābēg no Francijas, kur tie tika vajāti. Viņiem bija zināšanas par stiepļu veidošanu, kas joprojām ir attīstīta industrija pilsētā.
Jūrgordena
Jūrgordena (sv) ir sala un Stokholmas pilsētas daļa, kurā plešas dabiski veidojies parks, kas atrodas Stokholmas centrā. Tā ir pilsētas iedzīvotāju un viesu iecienīta atpūtas un izklaides vieta. Salu ar pilsētas daļu Ēstermalmi savieno Jūrgordenas tilts jeb Jūrgordsbrons.
Vēsture
Pēc karaļa Juhana III vēlmes 1580. gadā salas teritorijas daļā tika ierīkota karaļa dzīvnieku rezervāts, kurā dzīvoja staltbrieži, ziemeļbrieži un aļņi. Gadsimtu vēlāk karalis Kārlis XI lika šo teritoriju ierobežot, lai to izmantotu medībām. 18. gadsimtā Jūrgordena kļuva par populāru atpūtas vietu, šajā laikā salā parādījās daudzas iebraucamās vietas. 19. gadsimta beigās uz salas Arturs Hazēliuss nodibināja Ziemeļu un brīvdabas muzeju jeb Skansenu. 1900. gadā Jūrgordenā tika atklāts izpriecu atrakciju parks Tivoli Grēnalunda.
Ievērojamākās vietas
Jūrgordenā atrodas daudzi muzeji, kuru vidū ir minami Skansens, Ziemeļu muzejs, Ūdens muzejs Akvārijs, Junibakena, Kuģu muzejs, Vāsas muzejs, Bioloģijas muzejs, kā arī galerijas — Tīla galerija un Liljevalka galerija.
Nozīmīgi salas apskates objekti ir arī vēsturiskās teritorijas, kuru vidū ir minamas Lejonsletena, Jūrgordstādena — salas mazpilsētiņa un Bekholmena — atsevišķa maza saliņa, uz kuras atrodas vēsturisks un sens kuģu doks, kas arī mūsdienās pilda savas funkcijas. Minama ir arī ampīra stilā veidoto dekoru Rūsendāles pils un dārzs, kā arī prinča Eušēna Valdemāra zemesraga pils, kas glabā saikni ar karalisko ģimeni.
Uz salas, netālu no Vāsas muzeja atrodas prāmja "Estonia" piemiņas memoriāls.
15. ieroču SS sapieru bataljons
15. ieroču SS sapieru bataljons (de) bija Latviešu leģiona kājnieku sapieru vienība 15. ieroču SS grenadieru divīzijas sastāvā. Kaujas gaitas beidza iekļaušanu ar padošanos rietumu sabiedrotajiem 1945. gada 3. maijā.
Izveidošana
15. sapieru bataljonu 1943. gada 13. augustā Jelgavā sāka formēt kapteinis Arturs Kļaviņš, pirmie 90 kadri ieradās no Pērnavas sapieru skolas un tika nolemts bataljonu izveidot trīs rotu sastāvā. 14. oktobrī bataljons pārcēlās no Jelgavas uz Ventspils Ziemeļu kazarmām, vadošais sastāvs bija šāds:
Austrumu frontē
1943. gada 7. decembrī 15. sapieru bataljonam bija jādodas uz Austrumu fronti, 10. decembrī tas sasniedza Majevo staciju un izvietojās tuvējās sādžās. 18. decembrī vienu vadu no katras rotas piedalīja vācu 183. sapieru bataljonam Novosokoļņiku rajonā, pārējo rotu sastāvu nodarbināja pozīciju izbūvē. 26. decembrī bataljons saņēma pavēli pilnā sastāvā pāriet 183. vācu kājnieku divīzijas pakļautībā, 1. rota pārvietojās uz Novosokoļņikiem, 2. rota uz bunkuriem pie kādreizējās Mašutino sādžas, 3. rota uz Manuhino sādžu, un bataljona štābs novietojās Koritovo sādžā, jau 27. decembrī bataljona vīrus iesaistīja neitrālās zonas mīnēšanas darbos.