cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kursa (valsts)
Senā Kursa vikingu laikmetā
Par dāņu vikingu mēģinājumiem nostiprināties Kursas piekrastē rakstījis dāņu vēsturnieks Saksis Gramatiķis (Saxo Grammaticus) sava Dānijas vēstures apcerējuma "Dāņu darbi" (Gesta Danorum) 16 sējumos latīņu valodā sniedz teiksmainas ziņas arī par Baltijas tautām. Pirmā grāmatā Hadinga sāgā viņš stāsta par dāņu vikingu Hadingu, kurš noslēdzis asins brālību ar vikingu Lizeru un pieteicis karu kuršu vadonim Lokeram (Lokero, Curetum tyranno). Lokers sakāvis abu dāņu vikingu karadraudzes un saņēmis Hadingu gūsta (no kā tas esot atbrīvojies, iemidzinādams savus sargus ar pasaku stāstīšanu). Nākamais dāņu vikingu ķēniņš Frodi uzbruka kuršu ķēniņam Dorno (Curetum rex Dorno), kas paziņoja saviem karavīriem, ka naidnieku var labāk uzveikt ar bezdarbību (Inimicum otio superare fas est), novārdzinot ar badu un sērgām. Dāņu vikingi ieņēma pilskalnu ar kara viltību, iemānīdams kuršus tā priekšā izraktās bedrēs.
1075. gadā vācu garīdznieks Ādams no Brēmenes rakstīja, ka Kurzeme un citas Baltijas jūras austrumu krasta valstis ir pakļautas zviedru ķēniņa virskundzībai. Tur ir ļoti daudz zelta un vislabākie zirgi un tur no visas pasaules dodas ļaudis prasīt viņu dievu pareģojumus, sevišķi no Spānijas un Grieķijas (la). Tās iedzīvotāji nav kristieši, bet pēc dāņu ķēniņa Svenda II pamudinājuma tur atrodas kāda tirgotāja celta baznīca.
Kursas zemes
Kursa bija sadalīta autonomās zemēs, kuras savukārt sastāvēja no kiligundām (ziemeļu daļā). Vismaz daļa no zemēm pakļāvās vienam ķēniņam, kas latīniskajos dokumentos dēvēts par Kursas karali (rex de Curonia), tomēr liela vara bija arī zemes vecāko sapulcēm, kas piedalījās līgumu slēgšanā.
Lietotā nauda
Kuršu zemēs vikingu laikā netikta kalta sava nauda, bet maiņas tirdzniecībā plaši tika lietoti arābu dirhemi. Tās bija relatīvi lielas un plānas sudraba monētas, kas svēra aptuveni 3 gramus. Saskaņā ar islāma likumiem uz monētām bija Korāna citāti un reliģiski simboli. Par monētu izcelsmi liecina kalifa un lokālā valdnieka emīra vārds un pilsētas vārds, kurā tā kalta.
Monētas Kurzemes teritorijā nonāca pārsvarā no Gotlandes, kur arheoloģiskos izrakumos atrasti ap 40 tūkstoši arābu dirhemu. Vairums no Kurzemē atrastajām monētām ir kaltas 10. gadsimta sākumā arābu kalifātam pakļautajās pilsētās, starp kurām kā biežākās minamas Šaša, Samarkanda, Bagdāde, Buhāra, Balha, Anderaba, Muhamedija, Basra un Vahsita. Visvairāk dirhemu ir kalti kalifu Hārūna ar Rašīda (786—809), Ismaila ibn Ahmeda (892—907), Ahmeda ibn Ismaila (907—914) un Nuha ibn Nasra (943—954) laikā. Lielākie dirhemu depozīti atrasti pie Grobiņas un Talsu novada Lībagu pagastā.
Kurzemes bīskapa valsts dibināšana (1230)
Romas pāvesta Gregorija IX vicelegāts Alnas Balduīns 1230. gada 28. decembrī noslēdza šādu līgumu ar kuršu ķēniņu Lamekinu, kas liecina par kūrijas tā laika nodomu dibināt Kurzemē Svētā Krēsla vasaļvalsti un atbrīvot Lamekinam padotās zemes no pakļautības Dānijas un Zviedrijas karaļvalstīm: “Brālis Balduīns, Alnas mūks, kardināļa Otona kunga, Apustuliskā Krēsla legāta bikts tēvs un sūtnis, visiem Kristus ticīgiem mūžībā. Tā kā karalis Lamekins un Kursas pagāni no Esestua, proti Durpis, un Saggara zemēm un kiligundām, kuru vārdi ir šādi: Thargolae, Osua, Langis, Venelis, Normis, Kiemala, Pygawas, Sarnitus, Riwa, Saccze, Edualia, Aliswanges, Ardus, Alostanotachos, kā arī no citām kiligundām un ciemiem, kas atrodas Ventas abās pusēs, — Svētā Gara žēlastībai iedvesmojot, kas dvesmo kur, kad un cik grib — nāca pretim Kristus ticības pieņemšanai, nododami savas zemes, sevi un savus ķīlniekus caur mūsu rokām pāvesta kunga rokās un apsolījās vienmēr paklausīt visiem viņa rīkojumiem, tad mēs, pāvesta kunga vietā šai pusē darbodamies, kopīgi apspriedušies ar Rīgas baznīcu, Daugavgrīvas abatu, visiem [ārzemju] tirgotājiem, zobenbrāļiem, krustnešiem un Rīgas namniekiem, noslēdzam ar viņiem [kuršiem] šādu līgumu un apstiprinājām šādus nosacījumus, proti:
Lai tas iegūtu mūžīgu spēku, tad šo uzrakstīto grāmatu mēs esam nostiprinājuši, piekaŗot mūsu, Leāles bīskapa Ērmaņa kunga (Hermann I de Becheshovede) un citu augšā minēto zīmogus. Dots tā Kunga 1230.g. Innocenta dienā [28. decembrī].” (A.Švābes tulkojums no latīņu valodas).
1232. gada 29. janvārī Romas pāvests Gregorijs IX izteica atzinību Alnas Balduīnam par sekmīgo darbību līdzšinējā vicelegāta amatā, kad "viņš devies pāri jūrām, lai līdzīgi balodim ar zaļu olīvkoka zaru nestu barbaru tautām atpestīšanu", piegriezdams vairākas Kursas provinces kristīgai ticībai. Pāvests uzdeva Zemgales bīskapam Balduīnam līdz sava mūža beigām pārvaldīt arī Kursu, līdz ar to atceļot rīdzinieku noslēgtos līgumus par šīs zemes sadalīšanu savā starpā.
Kurzemes iekarošana un sadalīšana (1242—1253)
1242. gadā Vācu ordeņa Livonijas mestrs Groningas Dīriķis iesauca Dānijas karaļa Igaunijas vasaļus, Tērbatas, Sāmsalas un Rīgas bīskapu karavīrus, kā arī iepriekš pakļauto un kristīto latgaļu un līvu spēkus. Ar apvienoto karaspēku viņš devās no Rīgas gar Kurzemes jūrmalu pret kuršiem, laupīdams un dedzinādams viņu zemi. Kuršu zemes padome nolēma slēgt mieru ar ordeni, kas Kuldīgā uzcēla ordeņa pili. Tajā kopā ar vācbrāļu garnizonu palika arī daļa kuršu labiešu, bet daži citi kuršu novadi nodrošināja šo mieru ar ķīlniekiem. 1243. gadā kuldīdznieki iekaroja Embūtes pili, bet turienes kurši bija spiesti dot ordenim kunga tiesu un pāriet katoļu ticībā. 1244. gadā daļa kuršu noslēdza padošanās līgumu ar lietuviešu dižkunigaiti Mindaugu, kurš uzbruka Embūtes pilij, bet nespēja to ieņemt. 1245. gada 5. februārī pāvests Inocents IV pilnvaroja savu legātu Sabīnas bīskapu Vilhelmu noteikt Vācu ordeņa un bīskapu stāvokli Kursā, jo tika uzskatīts, ka tā atrodoties Prūsijas robežās. 1245. gada 7. februārī pavesta legāts Sabīnas bīskaps Vilhelms atcēla Ordeņa un pirmā Kurzemes bīskapa Alnas Balduīna (valdīja 1234—1235) līgumu par iekarotās Kursas sadalīšanu, jo kurši vēlāk sacēlušies un nogalinājuši savu bīskapu. Tāpēc Vācu ordenim nācās iekarot Kursu no jauna, kuras liela daļa tobrīd atradās Ordeņa rokās. Tas tur uzcēla arī Kuldīgas jeb Jēzus pili. Lai iekarotu vēl pārējo un paturētu iekaroto, Ordenim bija nepieciešami lieli izdevumi, tāpēc Vācu ordenis lūdza pāvestu Inocentu IV piešķirt viņam pēc Prūsijas 1243. gada 29. jūlija līguma parauga divas trešdaļas Kursas. Tā kā pāvests bija uzticējis Sabīnas bīskapam Vilhelmam izšķirt šo lietu, tad viņš piešķīra minētam ordenim Kursas divas trešdaļas ar visām tiesībām un pienākumiem, ar pamatojumu, ka visiem, kas šo zemi pazīst, ir zināms, ka Kursa pilnīgi pieskaitāma Prūsijas apgabalam. Tomēr Kursas ordeņa novados palika spēkā bīskapu pontifikalijas.
1245. gada jūnijā Svētās Romas impērijas ķeizars Frīdrihs II Hohenštaufens piešķīra Livonijas ordenim visas zemes, ko viņš iekaros Kursā, Lietuvā un Zemgalē, ar visām tiesībām uz kalniem, līdzenumiem, mežiem, upēm un jūru, valdīt bez kādām gaitām un nodevām. Tāpat ordenim tika atļauts visās šais zemēs ņemt tilta naudas un muitas, noteikt tirgus vietas un dienas, kalt naudu, uzlikt nodokļus, ierīkot ceļus un rūdas raktuves. Tāpat tika atļauts iecelt soģus un pārvaldniekus, kas pēc prāta principiem taisnīgi spriestu civilo un kriminālo tiesu par jaunkristītiem un citiem ordeņa pavalstniekiem — t.i. tika dota tāda paša tiesas vara kā citiem ķeizarvalsts firstiem, kā arī tiesība ievest savā zemē labas parašas, noteikumus un likumus, piedraudot šīs privilēģijas pārkāpējiem ar 500 zelta mārciņu lielu naudas sodu.
1253. gada 4. aprīlī Livonijas ordeņa mestrs Sainas grāfs Eberhards apliecināja, ka pēc pāvesta rīkojuma ar Sāmsalas bīskapa un citu garīdznieku starpniecību viņš ordeņa vārdā Rīgas sanāksmē vienojies ar Kursas bīskapu Henrihu par 6 kuršu zemju sadalīšanu, pie kam Vanemas, Ventavas, Bandavas, Cekļa, Duvzares un Piemares zemēs minētais bīskaps saņem vienu, bet ordenis divas trešdaļas, kas izteiktas ar vārdā nosauktiem novadiem un to piederumiem. Vanemanes 3 ezeri (Kaņģeru, Engures un Usmas), kā arī Liepājas, Durbes un Svētezers palika nedalīti kopīgā lietošanā; upes, kas tek no šiem ezeriem, piederēja attiecīga novada kuršiem, paturot spēkā katra zemes kunga kundzību viņa zemē un tās ūdeņos. Tāpat nedalītas palika Kursas akmens lauztuves; ja vēlāk tiktu atklātas minerālu vai metalu atradnes, tad katrs kungs savā zemē paturētu kalnu regālijas. Neviens kursis nezaudēja savas īpašuma tiesības uz tīrumiem, pļavām, zvejas ūdeņiem, nesvētiem mežiem un bišu kokiem, bet arī bīskaps un ordenis paturēja savas grunts kungu tiesības uz kuršu realnastām. Kopīgos ūdeņos bīskapa ļaudis deva zivju desmito tiesu bīskapam, bet ordeņa ļaudis ordenim.
Sadalīšana pēc Melnas līguma (1422)
Pēc 1422. gadā noslēgtā Melnas līguma Livonijas ordeņa mestrs atteicās Kurzemes dienvidu daļas, kas pārgāja Žemaitijas kunigaitijas pārvaldībā. 1426. gada jūnija sākumā tika nosprausta jauna Livonijas ordeņa valsts un Lietuvas dižkunigaitijas robeža, kas 1921. gadā kalpoja par pamatu mūsdienu Latvijas—Lietuvas robežas izveidei.
Džutas iela
Džutas iela ir Rīgas iela, Vidzemes priekšpilsētas Teikas apkaimē. Džutas iela sākas pie Brīvības gatves krustojuma ar Lielvārdes ielu un beidzas krustojumā ar Viskaļu ielu un Čiekurkalna 1. līniju, pie dzelzceļa līnijas Rīga - Valka pārbrauktuves. Tā sastāv no 4 braukšanas joslām, divas katrā virzienā. Džutas ielas kopējais garums ir 480 metri.
Ielu savienojumi
Džutas iela ir savienota ar šādām ielām: Pie Džutas ielas kursē arī 1. un 3. maršruta tramvaji.
Velokross
Velokrosam ir vairākas redzamas līdzības ar kalnu riteņbraukšanu, apvidus riteņbraukšanu un kritēriju sacensībām. Daudzi no labākajiem velokrosa braucējiem trenējas citās riteņbraukšanas disciplīnās. Tomēr velokross ir sasniedzis tādu popularitāti, ka daļa braucēju specializējas tikai krosam un nepiedalās cita veida sacensībās. Velokrosa velosipēds ir līdzīgs šosejas velosipēdam: viegls, ar šaurām riepām un izliektiem stūres ragiem. Tomēr tiem ir līdzības arī ar kalnu velosipēdiem kā riepu protektors ar lieliem izvirzījumiem saķerei un disku bremzes (agrāk cantilever tipa bremzes), kuras labāk darbojas dubļainos apstākļos. Velosipēdiem jābūt viegliem, jo dalībniekiem tie jānes, lai pieveiktu šķēršļus vai pārāk stāvas nogāzes, lai tajās uzbrauktu. Skats, kad dalībnieki pūlas tikt augšā pa dubļainu nogāzi ar velosipēdiem plecos, ir klasisks sporta veida paraugs, lai arī nebraucamās trases daļas parasti sastāda ļoti mazu daļu no sacensību distances.
Salīdzinot ar citiem velosporta veidiem, taktika ir samērā vienkārša un uzsvars ir uz braucēja izturību un velosipēda pārvaldīšanas prasmēm. Citu dalībnieku aizvējš spēlē daudz mazāku lomu kā šosejas riteņbraukšanā, kur vidējie ātrumi ir daudz augstāki kā krosā.
Velokrosa braucējam sacensību laikā ir atļauts mainīt velosipēdus un saņemt mehāniķu palīdzību. Kamēr dalībnieks ir trasē, viņa tehniskā komanda var ātri nomazgāt, salabot un saeļļot otru velosipēdu. Mehāniķa esamība "pitstopā" ir parasti ir pieejama tikai profesionāliem dalībniekiem, zemāka līmeņa sacensībās šo darbu var veikt dalībnieka ģimenes locekļi vai draugi.
Latvijā ar šīs disciplīnas popularizēšanu nodarbojas bijušais šosejas riteņbraucējs Arvis Piziks, rīkojot savā vārdā nosauktas sacensības.
Varakļānu novads
Varakļānu novads ir pašvaldība, kurā 2009. gadā apvienota bijušā Madonas rajona Varakļānu pilsēta un Murmastienes un Varakļānu pagasti. Robežojas ziemeļos un rietumos ar Madonas novadu, austrumos ar Rēzeknes novadu un dienvidos ar Preiļu un Jēkabpils novadiem. Novada centrs ir Varakļānu pilsēta. Lai gan Varakļānu novads atrodas Latgales vēsturiskajā zemē, tas ietilpst Vidzemes plānošanas reģionā.
Teritoriālais iedalījums
Novadā ietilpst Varakļānu pilsēta un 2 pagasti: Murmastienes pagasts un Varakļānu pagasts.
Daba
Novads atrodas Austrumlatvijas zemienes Jersikas līdzenumā. Rietumdaļā stiepjas Varakļānu osu grēda. Derīgie izrakteņi: māls, kūdra. Augsnes galvenokārt mālainas podzolētās un purvu. Novada rietumdaļu aizņem Teiču purvs. Ģeoloģiski novadā, tāpat kā lielākajā Latvijas daļā, dominē augšdevona Franas stāva nogulumi.
Upes
Lielu upju novadā nav, lielākās — Malmuta, Kažova, Lisiņa, Teicija.
Ezeri
Lielākie ezeri atrodas Teiču purvā — Mindaugas ezers (0,4 km²), Lisiņš (0,3 km²), Lielais Murmasts (0,3 km²).
Vēsture
13. gadsimta sākumā novads bija seno latgaļu Jersikas valsts daļa, pēc krustnešu iekarošanas atradās Rīgas arhibīskapijas daļā. Pēc Livonijas sabrukuma 1560. gados nonāca Pārdaugavas hercogistes sastāvā, vēlāk tiešā Polijas pārvaldē. 17. un 18. gadsimtā tas ietilpa Inflantijas vaivadijā (1629—1772). 1772. gadā Polijas sadalīšanas dēļ novada teritorija pārgāja Krievijas Impērijas kontrolē un no 1802. gada tika iekļauta Vitebskas guberņā, ar 1819. gadu tās Rēzeknes apriņķī. 1949. gadā tika izveidots Varakļānu rajons. 1956. gadā tā teritoriju iekļāva Madonas un Viļānu rajonā. 1962. gadā Viļānu rajonu pievienoja Rēzeknes rajonam, bet jau 1963. gadā Varakļānu pilsētu pievienoja Madonas rajonam.
2009. gadā tika izveidots atsevišķais Varakļānu novads. 2021. gadā, kad vairumā gadījumu tika atjaunots Latvijas PSR teritoriālais dalījums pa bijušajiem rajoniem, Varakļānu novads iebilda pret tā pievienošanu Rēzeknes novadam. Saeima no savas puses uzskatīja, ka kultūrvēsturiski Latgalei piederīgais novads būtu apvienojams ar Latgali. Satversmes tiesa lēma par novada kā patstāvīgas vienības saglabāšanu, jo Varakļānu novada pievienošana Rēzeknes novadam neatbilstot Satversmei.
Iedzīvotāji
Varakļānu novads ir Latvijas mazākais novads pēc iedzīvotāju skaita.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Pašvaldība
Varakļānu novada pašvaldības administrācijas sastāvā ir šādas struktūrvienības:
Izglītība
Novadā atrodas:
Kultūra
Novadā atrodas:
Ievērojami novadnieki
Varakļānu novadā dzimuši:
Ropažu iela (Rīga)
Ropažu iela ir Rīgas iela Vidzemes priekšpilsētas Teikas apkaimē. Ropažu iela sākas no krustojuma ar Gustava Zemgala gatvi un beidzas pie krustojuma ar Brīvības gatvi, tā iet paralēli Brīvības gatvei. Ropažu iela ir vienvirziena iela, pa to var braukt virzienā no Brīvības gatves pie tirdzniecības centra "Alfa" līdz Gustava Zemgala gatvei. Tai ir divas braukšanas joslas. Ropažu ielas kopējais garums ir 2617 metri.
No 1961. līdz 1990. gadam ielas nosaukums bija Jurija Gagarina iela.
Ielu savienojumi
Ropažu iela ir savienota ar šādām ielām:
Valters Models
Oto Morics Valters Models (dzimis, miris ) bija Trešā reiha sauszemes kara spēku (Wermacht) ģenerālfeldmaršals.
Dzīvesgājums
Dzimis 1891. gada 24. janvārī. Armijā kopš 1909. gada. Pirmā pasaules kara laikā karoja Rietumu frontē. 1917. gadā apbalvots ar I šķiras Dzelzs krustu. Karu pabeidzis kā kapteinis, pēc tam dienējis ģenerālštābā. No 1938. gadā — ģenerālmajors.
1940. gada novembrī pieņēma 3. tanku divīzijas komandēšanu. No 1941. gada oktobra — 41. tanku korpusa komandieris. Laikā no 1942. gada janvāra līdz 1943. gada novembrim (ar dažiem īsiem pārtraukumiem) komandējis IX armiju Austrumu frontē. 1944. gada februārī un martā komandējis armijas grupu "Ziemeļi". 1944. gada jūnijā un augustā komandējis Armijas grupu "Centrs".
No 1944. gada augusta — Rietumu frontes virspavēlnieks. No 1944. gada septembra — armijas grupas "B" komandieris Francijā. 1945. gada aprīlī t.s. Rūras operācijas rezultātā šī armijas grupa tika sakauta un kapitulēja (gūstā padevās vairāk nekā 325 000 karavīru un 30 ģenerāļi). 21. aprīlī Valters Models mežā pie Dīsburgas nošāvās.
Urālpūce
Urālpūce jeb garastes pūce (Strix uralensis) ir samērā liela, pārsvarā naktsaktīva pūce, kas ligzdo Eirāzijas ziemeļu daļā no Skandināvijas rietumos, līdz Tālajiem Austrumiem. Bieži sastopama Latvijas austrumu daļas lielākajos mežu masīvos. Urālpūcei ir 10 pasugas, no kurām Latvijā ir sastopama Strix uralensis liturata.
Izplatība
Kā ligzdotāja sastopama visā Eirāzijas skujkoku taigas zonā, tai skaitā arī Eiropā, ieskaitot Skandināviju rietumos un Latviju Eiropas galvenā areāla dienvidos. Nelielā skaitā sporādiski sastopama arī Austrumeiropas un Viduseiropas kalnu apgabalos, ieskaitot Balkānus dienvidos. Ligzdo lielākos mežu masīvos, klajumu vai izcirtumu tuvumā. Āzijā ligzdošanas areāls ietver Sibīrijas taigu, arī Krievijas Piejūras novadu, Korejas pussalas ziemeļus un Japānu. Urālpūce ir nometniece visā ligzdošanas areālā. Parasti ziemo ligzdošanas areālā, taču daļa veic rudens, ziemas klejojumus uz dienvidiem, īpaši bargās ziemās, kad trūkst barības.
Latvijā
Latvijā urālpūce ir samērā parasta ligzdotāja un nometniece austrumu un centrālajā daļā, bet Kurzemē reti tiek novēroti atsevišķi klīstoši putni. 2012. gadā pirmo reizi pierādīta Urālpūces ligzdošana Kurzemē, taču ligzdošanas vietas ir tikai pašos Kurzemes ziemeļos.
Ziemās, kad barošanās ir apgrūtināta, urālpūces mēdz klejot un reti, bet regulāri ieklīst arī Rīgā. Pēdējos desmit gados to skaits ir pieaudzis vairāk nekā par 30%. Latvijā atrodas urālpūces Eiropas galvenā areāla dienvidu robeža, aiz kuras suga ir sastopama ļoti reti, atsevišķās izolētās populācijās. Piemēram, Lietuvā, urālpūce ir rets putns.
Izskats un īpašības
Urālpūce ir samērā liela pūce, tās spārnu plētums sasniedz pat 134 cm, ķermeņa garums 58—62 cm, aste 30 cm. Šī iemesla dēļ tā tiek saukta arī par garastes pūci. Urālpūcei kā visiem pūčveidīgajiem piemīt dzimumu dimorfisms — mātītes ir lielākas kā tēviņi. Tēviņa svars ir 540—730 g, mātītes 720—1200 g. Pamatkrāsa gaiši pelēka ar brūniem raibumiem un svītrām. Tai ir liela, apaļa galva ar vienkrāsainiem, pelēkiem sejas diskiem. Knābis dzeltens vai oranžīgs, acis mazas un melnas.
Kā jau jebkurai pūcei, sugas noteikšanā nozīmīgākā pazīme ir balss. Tēviņa riesta sauciens ir dziļš un rejošs, kas dzirdams pat 2 km attālumā. No lielāka attāluma balss var atgādināt suņa riešanu. Mātītes balss ir līdzīga tēviņam, bet aizsmakušāka. Pārsvarā naktsaktīva, tomēr labi redz arī gaismā un dažkārt dienā arī medī.
Barība
Urālpūce ir naktsaktīvs plēsējs, kas pamatā medī grauzējus, vardes un kukaiņus, un vidēji lielus vai lielus putnus, piemēram, sīļus un baltirbes, lai gan visbiežāk tie nav lielāki par lauku baložiem. Parasti urālpūce medī no koka zara, kurā sēž un klausās skaņās, bet reizēm tā medī, lidojot un pārskatot teritoriju. Urālpūce, medījot peles, spēj ienirt 20—30 cm dziļā sniegā.
Ligzdošana
Urālpūce parasti ligzdo koka dobumā, arī pusdobumā, vai nolūzuša koka stumbenī, bet tā kā pati ligzdu netaisa, labprāt izmanto kāda lielāka, plēsīgā putna pamesto ligzdu vai cilvēku veidotos būrus. Dējumā ir 2—4 olas. Inkubācijas periods ilgst 27—34 dienas. Pēc apmēram 4 nedēļām jaunie pūcēni pamet ligzdu, bet lidot tie sāk apmēram 6 nedēļu vecumā. Urālpūce ir ļoti agresīvs putns, kas padzīs ikvienu citu plēsīgo putnu no savas teritorijas. Reizēm tā uzbrūk arī cilvēkam, īpaši, ja pūcēni ir pavisam mazi, vai tikko iznākuši no ligzdas.
Imanta Kalniņa dziesmu spēles
"Imanta Kalniņa dziesmu spēles" ir 2006.gada decembrī izdotais grupas Autobuss Debesīs albums ar populārākajām komponista Imanta Kalniņa dziesmām no filmām un teātra izrādēm. Albumā iekļautas 15 dziesmas no filmām "Emīla nedarbi", "Sprīdītis", "Maija un Paija", "Elpojiet dziļi", "Piejūras klimats", teātra izrādēm "Kapteiņa Granta bērni", "Brīnumainā kurpniece", "Princis un ubaga zēns", "Lilioms", kā arī multiplikācijas filmām "Kabata", "Zaķīšu pirtiņa" un "Laimes lācis". Dziesmās "Maija un Paija" un "Zilais putniņš" duetā ar Martu Kristiānu Kalniņu dzied Rudīte Būmane.
Urālpūce
Aizsardzība
Sugai ir plašs izplatības areāls, tādēļ globālā mērogā tā netiek uzskatīta par apdraudētu. Tomēr Eiropā vairākās valstīs urālpūce ir reti sastopama un tās aizsardzībai tiek veikti īpaši pasākumi, bet dažās vietās Viduseiropā notiek arī sugas introdukcija.
Imanta Kalniņa dziesmu spēles
Albuma vāka noformējuma un izpildītāju tērpu ideja ir aizgūta no grupas The Beatles albuma "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band".
Koreja
Koreja (, Hanguk (Dienvidkorejā) vai 조선, Joseon (Ziemeļkorejā)) ir ģeogrāfisks apgabals Austrumāzijā, kas ietver Korejas pussalu un tai apkārt blakus esošās salas. Agrāk tā bija vienota valsts, bet kopš Korejas kara tā ir sadalīta starp divām valstīm — Korejas Tautas Demokrātisko Republiku (Ziemeļkoreju) un Korejas Republiku (Dienvidkoreju).
Trešais reihs
Trešais reihs ( — ‘Trešā impērija’ jeb ‘Trešā lielvalsts’) ir vēsturē plaši lietots Vācijas nosaukums laikā no 1933. līdz 1945. gadam oficiālā nosaukuma Vācijas Impērija (1933—1943) un Lielvācijas Impērija (1943—1945) vietā. Lai apzīmētu šo periodu Vācijas vēsturē, izmanto arī terminus "fašistiskā Vācija", "nacistiskā Vācija", "Hitlera Vācija" un "hitleriskā Vācija". Terminu 'fašisms' lietoja Padomju Savienībā un lieto tās bijušajās republikās, tomēr Vācijai faktiski atbilst 'nacisms' jeb 'nacionālsociālisms'.
Trešais reihs kā nacistu propagandas ieviests nosaukums tika lietots pēc Veimāras republikas konstitūcijas atcelšanas 1933. gada 24. martā, pēc 1939. gada to mēģināja izskaust, un no 1943. gada līdz 1945. gada 23. maijam oficiālais valsts nosaukums bija "Lielvācijas Impērija" (Großdeutsches Reich). Šajā laikā Vācijā bija Nacionālsociālistiskās vācu strādnieku partijas diktatūra, un reihskanclera Ādolfa Hitlera vadībā nacistu partija ieguva neierobežotu varu pār Vāciju un tās okupētajām zemēm, arī Latviju (1941—1945) kā Ostlandes reihskomisariāta daļu.
Nosaukuma cilme
Pavisam, pēc nacistu atzītās hronoloģijas, bijuši trīs vācu "reihi" jeb impērijas:
Nacistu nākšana pie varas
Vācijā pastāvēja dažādi paramilitāri grupējumi, kuru starpā notika bruņotas sadursmes, šādi apstākļi pastiprināja pilsoņu tieksmi pēc stingras varas.
1919. gadā Minhenē tika izveidota Vācu strādnieku partija, kurā iestājās Ādolfs Hitlers. Sākotnēji partija bija mazskaitlīga, tās biedri pulcējās alus krogos. Hitleram piemita oratora prasmes, izceļoties starp pārējiem cilvēkiem, viņš kļuva par partijas vadītāju. Partija centās aizstāvēt strādnieku intereses un pauda galēji nacionālistiskus nodomus, 1920. gadā tā publicēja savu pirmo programmu "25 punkti" un kļuva par "Nacionāli sociālistisko vācu strādnieku partiju", un izveidoja SA (Sturmabteilungen) — trieciennieku daļas. To forma bija brūna, ar nacistu simboliku.
Starp federālo un labējo Bavārijas valdību pastāvēja nesaskaņas. Cenzdamies tās izmantot, nacisti 1923. gadā Minhenē sarīkoja "alus puču", lai gāztu valsts valdību. Bavārijas labējie politiķi neatbalstīja pučistus galējās politiskās orientācijas dēļ. Starp SA un policiju norisa ielas kaujas, puču apspieda un lielāko daļu tā vadoņu apcietināja. Hitleram piesprieda cietumsodu. Tā laikā viņš sarakstīja traktātu par nacisma pamatnostādnēm "Mana cīņa" (Mein Kampf).
Pēc nacistu vadoņu atbrīvošanas no ieslodzījuma pirms termiņa partija iesaistījās likumīgajā politiskajā darbībā un piedalījās pašvaldību un Reihstāga vēlēšanās. NSVSP izplatījās un ieguva atbalstītājus un biedrus visās Vācijas zemēs. Nacistu politiskā programma bija interesanta visiem sabiedrības slāņiem: apakšslānim tika solīta iztika, vidusslāni interesēja komunisma draudu novēršana, rūpnieki un militāristi varēja sagaidīt Vācijas atdzimšanu. 30. gadu sākumā partijas biedru skaits pārsniedza 800 000. Nozīmīgu finansiālu atbalstu nacistiem sniedza lielrūpnieki. Aktīvi tika pielietota propaganda, par to bija atbildīgs Jozefs Gebelss. Notika masveida pasākumi ar lāpu gājieniem, karogiem, vadoņu runām. Tika izveidotas elitāras nacistu vadoņu apsardzes vienības SS (Schutzstaffel), to forma bija melna, nacistu simboliku papildināja miroņgalvu attēli. 1932. gada parlamenta vēlēšanās nacistu partija saņēma 37,3 % balsu, kļūstot par lielāko politisko spēku. Nākamajā gadā 30. janvārī Pauls fon Hindenburgs, valsts prezidents, iecēla Hitleru kanclera amatā. Nacisti bija ieguvuši varu likumīgi.
Hitlers pārliecināja Hindenburgu izmantot konstitūcijā paredzētās prezidenta tiesības un atlaist Reihstāgu, un izsludināt jaunas vēlēšanas. Neilgi pirms tā Reihstāga ēka tika aizdedzināta, nacisti vainoja komunistus par parlamenta dedzināšanu un pamudināja Hindenburgu izsludināt ārkārtas stāvokli, līdz ar to tika ierobežotas daudzas tiesības. SA un SS piedalījās ielu patruļās līdzās policijai. 1933. gada martā aizliegtas kreisās partijas, vadošie komunisti un sociāldemokrāti apcietināti, radītas pirmās koncentrācijas nometnes. Reihstāga vēlēšanās uzvarēja nacisti. Tagad daudzi pieņemtie likumi nebija atbilstoši pamatlikumam, parlaments kļuva par iestādi, kas vienkārši apstiprināja nacistu partijas lēmumus. Tā paša gada vasarā tika aizliegtas visas politiskās partijas, izņemot nacionālsociālistisko. 1934. gadā 86 gadu vecumā nomira Hindenburgs, Hitlers apvienoja valsts prezidenta un kanclera amatus, pārņemot bruņoto spēku virspavēlnieka pienākumus, un ieguva titulu 'fīrers' (Führer — vadonis).
Iekšpolitika
Pašā valdošajā partijā notika tīrīšanas, kas pirmām kārtām bija vērstas pret kopš 1919. gada augstu stāvošajiem nacistiem. Partijā pastāvēja zināma nenoteiktība, tādēļ ka tā vienlaicīgi bija gan sociālistiska, gan nacionālistiska. Politiski un fiziski tika iznīcināti tie, kas pārlieku bija uzticami sociālisma ideāliem. 1934. gada 30. jūnijs pazīstams kā garo nažu nakts — SS apcietināja vairākus nacionālsociālistu līderus, tostarp Gregoru Štraseru un SA vadītāju Ernstu Rēmu (abus nogalināja), tika nošauti ap 1000 SA vīru.
Pretēji sociālisma principiem, kurus sludināja nacisti pirms vēlēšanām, netika īstenota privātīpašumu plaša nacionalizācija, valsts pārņēma tikai ebreju un politisko pretinieku īpašumus.
Hitlera valdība veiksmīgi pārvarēja pasaules ekonomiskās krīzes sekas, iesaistīdama bez darba palikušos cilvēkus lielceļu un sabiedrisko celtņu būvēšanā un bruņojuma ražošanā, tādējādi pārkāpjot Versaļas miera līgumu (kurš aizliedza Vācijas bruņošanos).
Izpildvara
Hitlera kā kanclera laikā reiha kabineta (valdība) sastāvs bija šāds:
Likumdošanas vara
Trešajā reihā faktiski nepastāvēja varas dalīšana, tāpēc likumdošanas varas orgāni Reihstāgs un Reihsrāts (augšpalāta, atlaista 1934. gadā) nedarbojās pilnvērtīgi. Kopš 1933. gadā Reiha kabinets (izpildvara) varēja izdot likumus.
Tiesu vara
Lielākā daļa tiesu varas struktūru tika pārņemtas no Veimāras Republikas, taču daudzas cilvēktiesības, kas bija noteiktas Veimāras Republikas konstitūcijā, tika ierobežotas ar reiha likumiem. 1934. gadā ieviesa jaunu tiesas veidu Tautas tiesas palātu (Volksgerichtshof), kurā tika izskatītas politiskas lietas.
Bruņotie spēki
Nacistiskās Vācijas bruņotie spēki bija Vērmahts (Wehrmacht, līdz 1935. gadam — Reihsvērs), kurš sastāvēja no Vācijas armijas (Deutsches Heer, sauszemes bruņotie spēki), Kriegsmarine jeb kara flotes, Luftwaffe jeb gaisa spēkiem.
Kultūra
Veimāras Republikas laikā Vācijā bija attīstījusies modernisma māksla, kura neatbilda nacistu ideoloģijai un Hitlera personīgajiem uzskatiem — viņš bija klasicisma (neoklasicisma) piekritējs. 1937. gadā Minhenē pēc Gebelsa ierosinājuma un Hitlera piekrišanas Tautas apgaismības un propagandas ministrija sarīkoja (galvenais organizators bija Ādolfs Cīglers) Deģeneratīvās mākslas izstādi, kurā tika izstādīti vairāk nekā 650 mākslas darbu, kuru autori bija vācieši vai dzīvojuši Vācijā, kā Vasilijs Kandinskis, Oto Dikss, Ernsts Ludvigs Kirhners, Makss Bekmans, Oskars Kokoška, arī nacists Emīls Nolde (kopā 112 mākslinieki). Pēc Deģeneratīvās mākslas izstādes slēgšanas (izstāde ilga piecus mēnešus) tā tika padarīta par ceļojošu un līdz 1941. gadam apmeklēja vēl 11 pilsētas. Pēc šīs izstādes daļa eksponātu tika iznīcināta, daļa — pārdota izsolēs. Daļa mākslinieku, kuru darbi tika uzskatīti par deģeneratīviem, pārcēlās dzīvot uz ārzemēm, Kirhners 1938. gadā izdarīja pašnāvību, Nodem nacistu partija aizliedza gleznot. Tajā pašā gadā (1937) Minhenē norisinājās Trešā reiha atzītās mākslas izstāde — Lielā Vācijas Mākslas izstāde; abas izstādes norisinājās tādā tuvumā, lai sniegtu apmeklētājiem iespēju izjust atšķirību starp augstvērtīgu un nevērtīgu mākslu.
1944. gada pavasarī tika publicēts saraksts "Dieva apdāvinātie", kurā nacisti iekļāva viņu novērtētus māksliniekus.
Propagandas ministrijā tika izveidotas mākslas nozaru kameras, piemēram, mūzikas kamera, filmu kamera. Par oficiālu sveicienu kļuva Heil Hitler (lai dzīvo Hitlers) ar paceltu roku. 1933. gadā Berlīnē notika nacistu sarīkots grāmatu dedzināšanas pasākums. Par obligātu literatūru visai sabiedrībai kļuva Hitlera "Mana cīņa". Augstus amatus ieņemošie nacisti piekopa gana greznu dzīvesveidu (zemesgabalu, muižu un piļu, automašīnu iegūšana savā īpašumā, baļļu, rautu un citu saviesīgu pasākumu rīkošana).
1933. gadā tika izveidota reiha baznīca, kura aptvēra Vācijas protestantus (ap 60% iedzīvotāju). Apmēram 5000 mācītāju izveidoja konfesionālo baznīcu, kura darbojās neatkarīgi no valsts. 30% Vācijas ticīgo bija katoļi; Hitlers ar pāvestu noslēdza konkordātu (pāvests atzina nacistu varu Vācijā, nacisti solīja neiejaukties katoļu dzīvē), 1937. gadā pāvests konkordātu lauza, aicinādams mācītājus sprediķos vērsties pret nacistu varu, taču katoļi ievērojamu pretdarbību nacistiem neīstenoja, un katoļu baznīcas ietekme reihā tika samazināta.
Jaunatne un sievietes
Pēc nacistu nākšanas pie varas sievietes tika atbrīvotas no vadošajiem valsts amatiem, tāpat sievietēm aizliedz strādāt par juristēm. Saskaņā ar nacisma ideoloģiju sievietēm bija jādzemdē un jāaudzina bērni. Sākoties Otrajam pasaules karam, nacisti no šiem uzskatiem atkāpās, jo sievietēm nācās strādāt lauksaimniecībā un rūpniecībā vīriešu vietā, kuri bija devušies karā. Pastāvēja triju pakāpju Vācu mātes goda krusts, kuru piešķīra mātēm par noteiktu bērnu skaitu.
Vācijas un Latvijas attiecības
Trešā reiha laikā Vācijas vēstnieki Latvijā bija Georgs Martiuss (1932—1934), Ekhards fon Šaks (1934—1938), Hanss Ulrihs fon Koce (1938—1941) ; Latvijas vēstnieki Vācijā bija Edgars Krieviņš (1933—1935 un 1938—1940), Hugo Celmiņš (1935—1938).
Vācijas un Latvijas attiecības sarežģīja Ulmaņa režīma attieksme pret vācbaltiešiem, kādēļ pēdējo organizācijas sūtīja sūdzības uz Berlīni, pēc kā Reiha Ārlietu ministrija pat iesniedza notas. Tāpat problēmas radīja vācbaltiešu organizāciju nacifikācija. Erharda Krēgera "Kustības" piekritēji sludinājs, ka Vācijai jāpievieno sev Baltijas valstis.
1935. gadā, laikā, kad pastāvēja Austrumu pakta projekts, Vācijas ārlietu resors centās pārliecināt Vilhelmu Munteru, tā laika Latvijas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretāru, par šāda pakta nevēlamību. Tāpat no vācu puses tika izteikta doma par iespēju noslēgt ar Latviju divpusēju neuzbrukšanas līgumu.
Sevišķas problēmas Latvijas un Vācijas attiecībās radīja Ulmaņa valdības pieņemtie kameru likumi 1936. gada sākumā, jo īpaši Tirdzniecības un rūpniecības kameras izveide, kas aizskāra vācbaltiešu saimnieciskās intereses — Vācijas ārlietu ministrs Konstantīns fon Neirats paziņoja, ka tas nelabvēlīgi ietekmēs abu valstu attiecības. Vācijas sūtnis Latvijā Ekhards fon Šaks iesniedza protesta notu, ko Latvijas valdība noraidīja kā iejaukšanos valsts iekšējās lietās. Latvijas sūtnis Vācijā Hugo Celmiņš 4. februārī ziņoja uz Rīgu, ka viņš nedēļas laikā Vācijas presē saskaitījis 165 Latvijai naidīgas publikācijas. Munters sarunā ar Šaku izteica cerību, ka Vācijas valdība noturēs savas valsts presu pieklājības robežās. Šaks par šo sarunu ziņoja uz Berlīni, un 1937. gadā Vācija un Latvija vienojās par atturēšanos no preses uzbrukumiem (vienošanās netika ievērota).
Tāpat Latviju uztrauca Vācijas īstenotā Drang nach Osten politika. Vācija uzskatīja Latviju par propadomiski virzītu. 1939. gada 7. jūnijā Berlīnē Latvijas ārlietu ministrs Vilhelms Munters un Vācijas ārlietu ministrs Joahims fon Ribentrops uz desmit gadiem noslēdza neuzbrukšanas līgumu. Pēc līguma parakstīšanas notika Muntera un Hitlera saruna.
Valsts robežas un iekarotās teritorijas
Pašā Trešajā reihā ietilpa mūsdienu Vācijas, Čehijas, Austrijas, Kaļiņingradas apgabala, Rietumpolijas, Francijas Elzasas un Lotringa s teritorija. Pērējās teritorijas bija sadalītas reihskomisariātos, tur, kur to nepaspēja izdarīt, pastāvēja kara administrācija.
Pastāvēja šādi reihskomisariāti: Nīderlande (mūsdienu Nīderlande), Norvēģija (mūsdienu Norvēģija), Ukraina (daļa mūsdienu Baltkrievijas, Polijas, Dņepras labā krasta Ukrainas), Ostlande (mūsdienu Igaunija, Latvija ar Abrenes apriņķi, Lietuva bez Klaipēdas apriņķa, daļa Baltkrievijas), Beļģija—Ziemeļfrancija (mūsdienu Beļģija un Francijas departamenti Nora un Padekalē).
Bija paredzēts izveidot šādus reihskomisariātus: Maskavija, Dona—Volga, Kaukāzs, Turkestāna.
''Trešais reihs 1942. gadā: tumši zaļā krāsā — Trešais reihs, gaišākā — reihskomisariāti un formāli brīvā Dānija, visgaišākajā — kara administrācijas.''
Femme Fatale
Femme Fatale ir amerikāņu dziedātājas Britnijas Spīrsas septītais studijas albums, kas tika laists klajā. Albumu izdeva Jive Records, tā producenti ir Dr. Luke un Max Martin. Albumā iekļautas 2009.—2011. gadā ierakstītas dziesmas. To atzinīgi novērtēja kritiķi. Šis ir pirmais mākslinieces albums, no kura trīs singli iekļuva Billboard Hot 100 pirmajā desmitniekā.
Senbartelmī
Senbartelmī (fr) ir Francijas aizjūras teritorija, kas atrodas Mazajās Antiļu salās. Līdz 2007.g. ietilpa Gvadelupas aizjūras departamentā. Vienīgā Karību jūras sala, kas bijusi Zviedrijas kolonija.
Aļona Ostapenko
Aļona (oficiāli Jeļena) Ostapenko (dzimusi  ) ir Latvijas tenisiste. 2017. gada Francijas atklātā čempionāta vienspēļu turnīra uzvarētāja un 2018. gada Vimbldonas čempionāta pusfināla dalībniece. Augstāko vietu WTA rangā (piekto) sasniegusi ; viņas 5. vieta ir augstākā, kādā bijis kāds no Latvijas tenisistiem individuālajā reitingā.
Viņu pašlaik trenē Ukrainas speciālists Stass Hmarskis un māte Jeļena Jakovļeva, kas ir arī sportistes pirmā trenere. Iepriekš tenisistei ir bijuši vairāki citi treneri, veiksmīgajā 2017. gadā viņu trenēja spāniete Anabella Medina Garrigesa. Viņu ir trenējusi arī bijusī Francijas tenisiste Mariona Bartoli. Sparingpartnera pienākumus pilda bijušais latviešu tenisists Krišjānis Stabiņš, agrāk to darījis bijušais latviešu tenisists Andis Juška.
2017. gadā atzīta par Eiropas Gada cilvēku Latvijā. 2018. gadā tika nominēta Laureus sporta balvai nominācijā 2017. gada lielākais atklājums jeb izlaušanās.
Karjera
2011. gada martā izcīnījusi uzvaru prestižajā Francijas Les Petits As turnīrā. Tāpat 2011. gada augustā viņa izcīnīja zelta medaļu Eiropas Jaunatnes Olimpiādē. WTA rangā iekļuvusi 2012. gada aprīlī. Veiksmīgi startējusi jauniešu Grand Slam turnīros, 2013. gada Austrālijas atklātajā čempionā juniorēm sasniegusi ceturtdaļfinālu, 2014. gada Vimbldonas čempionātā guva uzvaru. 2014. gadā kopā ar Lietuvas tenisisti Akvili Paražinskaiti izcīnīja bronzas medaļu 2014. gada vasaras jaunatnes olimpiskajās spēlēs.
2014. gada septembrī debitējusi WTA turnīros. 2015. gada septembrī iekļuva WTA Kvebekas turnīra finālā, pēc šī sasnieguma pirmoreiz iekļuva vienspēļu ranga pirmajā simtniekā.
Pārstāvēja Latviju, kur izstājās turnīra pirmajā kārtā, zaudējot Samantai Stosurai.
2017. gads
2017. gada Austrālijas atklātajā čempionātā A. Ostapenko sasniedza trešo kārtu, kas līdz tam bija augstākais viņas sasniegums Grand Slam sacensībās. No tālākās cīņas viņu smagā trīs setu mačā (6-4, 0-6, 6—7 (8—10)) izslēdza Karolīna Plīškova. Aprīlī A. Ostapenko sasniedza WTA turnīra finālu Čārlstonā. Ceļā līdz finālam viņa uzveica arī bijušo pasaules pirmo raketi Karolīnu Vozņacku, taču finālā piekāpās Darjai Kasatkinai.
2017. gada Francijas atklātajā čempionātā sportiste kļuva par pirmo Latvijas tenisisti, kas uzvarējusi vai sasniegusi kāda no Grand Slam turnīriem finālu vienspēlēs. Tāpat viņa ir rangā viszemāk esošā tenisiste, kas sasniegusi Francijas atklātā čempionāta finālu. Turnīra finālā viņa uzvarēja Simonu Halepu no Rumānijas, kļūstot par pirmo neizsēto tenisisti kopš 1933. gada, kas izcīnījusi uzvaru Francijas čempionātā. Uzvara Francijā bija A. Ostapenko karjerā pirmā uzvara WTA tūrē; viņa kļuva par pirmo sievieti kopš 1979. gada, kas pirmo WTA uzvaru gūst Grand Slam turnīrā. Pēc uzvaras turnīrā viņa sasniedza 12. vietu vienspēļu rangā.
2017. gada Vimbldonas čempionātā A. Ostapenko izcīnīja uzvaras pirmajās trīs kārtās, bet pēc tam astotdaļfinālā pārspēja pasaules piekto raketi Eļinu Svitoļinu no Ukrainas. Ceturtdaļfinālā viņa zaudēja 37 gadus vecajai Venusai Viljamsai, kura vēlāk turnīrā sasniedza finālu.
2017. gada ASV atklātajā čempionātā sasniedza trešo kārtu, kas bija viņas līdzšinējās karjeras augstākais sasniegums šajā turnīrā. 11. septembrī A. Ostapenko pacēlās uz 10. vietu WTA reitingā, kļūstot par pirmo Latvijas tenisisti, kas sasniegusi pirmo desmitnieku.
Septembrī A. Ostapenko Seulas WTA International turnīrā, kurā pirmo reizi bija izsēta ar 1. numuru, izcīnīja savu otro WTA titulu karjerā, finālā pārspējot brazīlieti Beatrizu Adadu-Maiju. Nākamajā WTA turnīrā Ķīnas pilsētā Uhaņā A. Ostapenko ceturtdaļfinālā ar 1-6, 6-3, 6—2 pieveica pasaules pirmo raketi Garbinjie Mugurusu (pirmā uzvara pār vadošā trijnieka tenisisti karjerā), bet izstājās turnīra pusfinālā. publicētajā WTA rangā pacēlās uz 8. vietu, par divām pozīcijām uzlabojot savu rekordu, bet vēl pēc nedēļas pacēlās par vēl vienu vietu augstāk. WTA atzina Ostapenko par 2017. gadā visvairāk progresējušāko WTA tūres spēlētāju.
2018. gads
2018. gada sezonu A. Ostapenko iesāka jaunā trenera austrālieša Deivida Teilora paspārnē Ķīnā, Shenzhen Open turnīrā, kurā piedzīvoja zaudējumu pirmajā kārtā, piekāpjoties Kristīnai Plīškovai (1-6, 4-6). Arī sezonas otrajā turnīrā A. Ostapenko nepārvarēja turnīra pirmo kārtu: Sidnejas International piedzīvots zaudējums Jekaterinai Makarovai (6-7(3—7), 1-6). 2018. gada Austrālijas atklātajā čempionātā A. Ostapenko tāpat kā pirms gada sasniedza turnīra trešo kārtu, kur piekāpās Anetei Kontaveitai no Igaunijas. Pēc čempionāta pakāpās uz sesto vietu WTA rangā. Sanktpēterburgas turnīrā A. Ostapenko ceturtdaļfinālā piekāpās Petrai Kvitovai (0-6, 2-6). Pēc spēlēm Federācijas kausā, A. Ostapenko piedalījās Dubaijas tenisa čempionātā, kur otrajā kārtā zaudēja Jeļenai Vesņinai (1-6, 6-7(6—8)) Indianvelsas Masters A. Ostapenko otrajā kārtā pieveica Belindu Benčiču, bet trešajā kārtā piekāpās Petrai Martičai (3-6, 3-6) sasniedza piekto vietu WTA rangā, kas ir augstākā, kādā bijis kāds no Latvijas tenisistiem individuālajā reitingā.
Maiami Open bija līdz šim veiksmīgākais 2018. gada turnīrs. Tajā A. Ostapenko nokļuva līdz finālam, pieveicot Timea Babošu, Beatrizu Adadu-Maju, revanšējās Petrai Kvitovai, ceturtdaļfinālā pieveica ranga ceturto raketi Eļinu Svitoļinu, pusfinālā pārspēja Danielu Kolinsu no ASV, taču finālā piekāpās 2017. gada ASV atklātā čempionāta uzvarētājai Slounai Stīvensai (6-7(5—7), 1-6).
Gadu pēc vēsturiskās uzvaras, piedaloties 2018. gada Francijas atklātajā čempionātā, A. Ostapenko bija izsēta ar piekto numuru. Tenisiste nespēja aizstāvēt titulu, negaidīti zaudēdama jau sacensību pirmajā kārtā Ukrainas tenisistei Katerinai Kozlovai. Tāpat bez uzvarām A. Ostapenko palika dubultspēļu (pārī ar Jeļenu Vesņinu) un jaukto dubultspēļu turnīrā. Pēc turnīra tenisiste izkrita no WTA ranga pirmā desmitnieka, noslīdot līdz 12. vietai. Tenisiste pārtrauca sadarbību ar Deividu Teiloru. Vēlāk, pirms zāliena sezonas, kuru viņa uzsāka Īstbornas turnīrā, viņu trenēt sāka nīderlandietis Glens Šāps, iepriekšējais A. Kontaveitas treneris. Īstbornas turnīrā A. Ostapenko, uzvarot divās spēlēs, iekļuva ceturtdaļfinālā, kurā zaudēja Agņeškai Radvaņskai.
2018. gada Vimbldonas čempionātā, kurā bija izsēta ar 12. numuru, A. Ostapenko pirmo reizi karjerā sasniedza pusfinālu, kurā ar rezultātu 3–6, 3–6 piekāpās nākamajai čempionei Angelikai Kerberei no Vācijas. Pa ceļam uz pusfinālu viņa uzvarēja piecus mačus, to skaitā, pārspējot tādas tenisistes kā Dominika Cibulkova un Kirstena Flipkensa, kuras nekad nebija uzvarējusi. Dubultspēļu turnīrā A. Ostapenko pārī ar amerikānieti Kristīnu Makheilu sasniedza trešo kārtu, taču veiksmīgā vienspēļu turnīra dēļ atteicās no turpmākas spēlēšanas šajā kategorijā.
2019. gads
2019. gada pirmo pusi A. Ostapenko aizvadīja nepārliecinoši. Viņa zaudēja pirmajā kārtā 2018. gada Austrālijas atklātajā čempionātā, Francijas atklātajā čempionātā un Vimbldonas čempionātā. Vimbldonā gan viņai izdevās izcils sniegums jaukto dubultspēļu sacensībās, kur kopā ar zviedru veterānu Robertu Lindstedu viņa pirmo reizi karjerā sasniedza finālu.
2022. gads
A. Ostapenko februārī uzvarēja 2022. gada Dubaijas "WTA 500" sērijas turnīrā, pusfinālā uzvarot Simonu Halepu no Rumānijas, bet finālā Krievijas tenisisti Veroniku Kudermetovu. 2022. gada Vimbldonas čempionātā viņa sasniedza ceturto kārtu vienspēlēs un pusfinālu dubultspēlēs, spēlējot pārī ar Ļudmilu Kičenoku no Ukrainas (šāds pats sasniegums pārim bija izdevies iepriekš Francijas atklātajā čempionātā).
2023. gads
2023. gada Austrālijas čempionātā viņa sasniedza ceturtdaļfinālu, kas bija augstākais karjeras sasniegums šajā turnīrā (ceturtdaļfinālā piekāpās Koko Gofai). 2023. gada jūnijā A. Ostapenko uzvarēja Birmingham Classic turnīrā uz zāles seguma finālā pārspējot Barboru Krejčīkovu ar 7–6 (10–8), 6–4.
Kuršu piļu nodedzināšana (1263)
'''Kuršu piļu nodedzināšana 1263. gadā''' notika kuršu sacelšanās apspiešanai rīkotā krustnešu karaspēka karagājiena laikā, kas notika pēc Dzintares pils nodedzināšanas 1261. gadā. Pēc tam, kad 1262. gadā Lietuvas ķēniņš Mindaugs atteicās no savienības ar Livonijas ordeni un devās karagājienā uz Cēsīm, mestrs Verners fon Breithauzens nolēma nodrošināt ordeņa Kuldīgas un Mēmeles piļu drošību un atkarot kuršu kontrolētās teritorijas.
Atskaņu hronikas vēstījums
1262. gada beigās Livonijas mestrs Verners sūtīja vēstnešus pie Līvzemes komturiem, lai savervētu karapulkus karagājienam. Mestra slimības dēļ tika izraudzīts cits karaspēka vadonis. Pa Kurzemes kara ceļu gar jūrmalu tie nonāca Kurzemē, kur apvienojās ar Kuldīgas komtura savervēto karapulku. Vispirms karaspēks uzbruka Lažas (Lasen) pilskalnam (tagadējā Lažas pagastā). Uzbrucēji sameta pils aizsarggrāvī kokus, kurus aizdedzināja. Vēja nestā uguns pārmetās uz kuršu pili, kas "kā salmi aizdegās un gruvešos drīz tad gruva." Vairumu kuršu karavīru nogalināja, bet citi gūstā padevās. Sievas un bērni tika aizdzīti gūstā, ordeņa brāļi guva daudz laupījuma.
Pēc tam krustneši uzbruka Merkes (Merkes) vai Nerkes pilij, kuras vieta nav droši lokalizēta. Pils aizstāvji sīvi pretojās, dažus kuršu karavīrus apšāva. Tika noslēgts miera līgums ar nosacījumu, ka pils aizstāvjiem tā bija jāatstāj ar savu mantību un tad jānodedzina.
Beidzot krustneši devās uz Grobiņas (Grubîn) pili, kas pēc 1253. gada dalījuma bija pielemta Livonijas ordenim. Līdzīgi, kā Merkes pils aplenkuma gadījumā, ar pils aizstāvjiem tika noslēgts miera līgums, pēc kura "dzīvību tiem saudzēja, tiem lika tikai projām doties, ar brāļiem spēkiem nemēroties. Tie brāļu gribai pakļāvās un citā vietā apmetās. Pie pils tad uguns likta tika." Kuršu dižciltīgie, "kas bij mieru līguši, tie visi sveiki, veseli ir nonākuši Kuldīgā, kur netraucēti dzīvo tā, kā dzīvot tiem ir ļauts".
2000. gada vasaras olimpiskās spēles
Sidnejas olimpiskajās spēlēs piedalījās 199 valstis, kas bija par divām vairāk kā 1996. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Sidnejas olimpiskās spēles bija pirmā vasaras olimpiāde Eritrejai, Mikronēzijai un Palau.
Sporta veidi
Sidnejas olimpiskajās spēlēs tika iekļauti šahs un ratiņkrēslu sacensības kā paraugdemonstrējumu sporta veidi.
Spēļu rīkošanas vietas izvēle
Sidneja par 27. vasaras olimpisko spēļu mājvietu tika izvēlēta 101. Starptautiskās Olimpiskās komitejas sesijā Montekarlo, Monako. Sidneja pārspēja Ķīnas galvaspilsētu Pekinu, Lielbritānijas pilsētu Mančestru, Vācijas galvaspilsētu Berlīni un Turcijas galvaspilsētu Stambulu.
Stadium Australia
Stadium Australia bija galvenā olimpisko spēļu norises vieta. Tajā notika atklāšanas un noslēguma ceremonijas, kā arī futbola turnīra fināls un vieglatlētikas sacensības.
Olimpisko spēļu talismani
Sidnejas olimpisko spēļu talismani ir Sids, Millija un Ollijs. Sids ir pīļknābis, kas tika nosaukts par godu Sidnejai, Millija ir ehidna, kas tika nosaukta par godu vārdam "gadu tūkstotis" (millennium), taču Ollijs ir zivju dzenis, kas tika nosaukts par godu vārdam "olimpiāde". Šo talismanu dizaineri ir Mets Hatons un Džozefs Šekers.
Latvija olimpiskajās spēlēs
Latviju 2000. gada vasaras olimpiskajās spēlēs pārstāvēja 45 sportisti 13 sporta veidos, kas ir par diviem sportistiem mazāk kā 1996. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Latviešu sportisti izcīnīja visu trīs kalumu medaļas: Igors Vihrovs vingrošanā izcīnīja pirmo zelta medaļu neatkarīgās Latvijas vēsturē, Aigars Fadejevs izcīnīja sudrabu vieglatlētikas 50 km soļojumā un Vsevolods Zeļonijs izcīnīja bronzu džudo. Latvija medaļu kopvērtējuma tabulā ierindojās 43. vietā.
Eksmūras ponijs
Eksmūras ponijs ir vecākā un primitīvākā poniju šķirne Britu salu arhipelāgā. Anglijas dienvidrietumu tīreļos poniji dzīvo kā savvaļas zirgi.
Izskats un ieradumi
Eksmūras ponijs ir ļoti izturīga poniju šķirne, tie neslimo ar daudzām tipiskām zirgu slimībām, tie ir spēcīgi, bet pieticīgi. Tiem ir blīva kaulu struktūra un salīdzinot ar savu mazo augumu, var nest lielas kravas. Augums skaustā ir 1,15-1,25 m. Eksmūras ponijam ir spēcīgas kājas, drošas gaitas un izturīgi nagi. Galva liela ar mazām ausīm.
Eksmūras poniji parasti ir tumši bērā krāsā, bet var būt arī gaiši bēri ar dzelganu vēderu. Tiem vienmēr ir gaišs purns - gandrīz balts ar melnu purna galu, un gaiši brūns apspalvojums ap acīm. Eksmūras ponijam ir otrais acs plakstiņš, ko mēdz saukt par "krupja aci" - plāns, plēvei līdzīgs plakstiņš, kas pasargā ponija acis no sāļajiem jūras vējiem. Eksmūras ponijam nekad nav baltu zīmju uz ķermeņa.
Ziemā Eksmūras ponijam uzaug biezs, dubults kažoks ar mīkstu dūnām līdzīgu pavilnu un garu, eļļainu virsakotu, pa kuru notek ūdens un kūstošie sniegi. Akota spalva aug tādā veidā, lai notecējušais ūdens nopilētu zemē, nevis iesūktos apakšā zem vēdera. Eksmūras ponijam ir lieli, spēcīgi zobi, lai varētu grauzt un sakošļāt viscietākos krūmus un augus.