cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Partizānu karš
Partizānu darbības sekmīgums ir pilnībā atkarīgs no vietējo civiliedzīvotāju atbalsta, kas partizānus nodrošina ar pārtiku un informē par to pretinieku darbībām. Ja šāda atbalsta nav (civiliedzīvotāji ziņo varas iestādēm par jebkurām pamanītām partizānu darbībām), partizānu grupas tiek ātri likvidētas.
Proton-K 3. pakāpe
Pakāpē tiek izmantots raķešdzinēju komplekts RD-0212, kas sastāv no galvenā dzinēja RD-0213 un stūrējošā dzinēja RD-0214.
Partizānu karš
Taktika
Nejaukt ar divu vai vairāku valstu militāra konflikta laikā pretinieka teritorijā iesūtītu kaujinieku darbību, kuru taktika gandrīz ir identiska, bet kuri tiek vadīti no ārienes.
Latvijas valsts pasludināšana
Tautas Padomes locekļi, sapulces dalībnieki
6. Emīls Skubiķis (1875—1943), inženieris.
Proton-K 3. pakāpe
Pakāpe izmantota trīs- un četrpakāpju raķetēs:
Latvijas valsts pasludināšana
Tautas Padomes locekļi, sapulces dalībnieki
7. Staņislavs Kambala (1893—1941), latviešu strēlnieks, sabiedriski politiskais darbinieks.
8. Oto Nonācs (1880—1942), publicists.
9. Edmunds Freivalds (1891—1922), žurnālists.
10. Ernests Bauers (1882—1926), agronoms.
11. Nikolajs Svemps (1889—1944), zemnieks.
12. Jānis Bērziņš (1894—1949), zemnieks, tirgotājs
14. Miķelis Valters (1874—1968), publicists.
15. Atis Ķeniņš (1874—1961), literāts, izglītības un sabiedriskais darbinieks.
16. Eduards Strautnieks (1886—1946), advokāts.
17. Spricis Paegle (1876—1962), inženieris.
18. Dāvids Golts (Zeltiņš) (1867—1943), rakstnieks un grāmatizdevējs.
19. Rūdolfs Benuss (1881—1940), jurists
20. Jānis Bergsons (1881—1965), sabiedriskais un saimnieciskais darbinieks.
21. Kārlis Kasparsons (1865—1962), ārsts.
22. Miķelis Bružis (1868—1941), inženieris ķīmiķis.
23. Andrejs Petrevics (1883—1939), jurists, politiķis.
24. Kārlis Kurševics (1874—1938), advokāts, sabiedrisks darbinieks.
25. Pauls Kalniņš (1872—1945), ārsts.
26. Klāra Kalniņa (1874—1964), P. Kalniņa dzīvesbiedre, politiķe.
27. Fricis Menders (1885—1971), politiķis un sabiedriskais darbinieks.
28. Jānis Ampermanis (1889—1942), lauksaimnieks.
29. Vilis Gulbis (1890—1942), agronoms.
30. Kārlis Vanags (1883—1942), banku darbinieks.
31. Jānis Vārsbergs (1879—1961), lauksaimnieks.
32. Pēteris Murītis (1891—1924), agronoms.
33. Jūlijs Celms (1879—1935), tautsaimnieks, banku darbinieks.
34. Bruno Kalniņš (1899—1990), Latvijas Sociāldemokrātiskās jaunatnes savienības vadītājs.
35. Eduards Traubergs (1883—1967), jurists, sabiedriski politisks darbinieks.
36. Kārlis Albertiņš (1889—1925), jurists, sabiedriski politisks darbinieks.
38. Artūrs Žers (Šers) (1885—1942), agronoms.
Demokrātiskā partija — demokrāti.pl
"Demokrātiskā partija — demokrāti.pl" (Partia Demokratyczna - demokraci.pl) - sociāli liberāla partija Polijā.
Jauna partija, kura izveidojās 2005. gadā uz partijas Brīvības līga (Unia Wolności, UW) (viena no partijām, kura veidojās uz "Solidaritātes" bāzes), kad to bija pametis partijas labējais spārns, izveidojot Pilsoņu platformu. Partijai piebiedrojās arī daļa no Demokrātiskās kreiso savienības biedriem. Neguva panākumus 2005. gada Sejma vēlēšanās. Eiroparlamenta deputāti tika ievēlēti no Brīvības līgas.
Partijas goda priekšsēdētājs ir Tadeušs Mazoveckis (Tadeusz Mazowiecki) — pirmais Polijas nekomunistiskais premjers 1989. gadā.
Kreitera ezers
<mapframe text="Kreitera ezers" width=290 height=290 zoom=11 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q329266" } Kreitera ezers (arī Kreiterleiks, en) ir ezers ASV, Oregonas štatā. Dziļākais ezers ASV. Ezeram nav ietekošo vai iztekošo upju; ūdens apmaiņa notiek tikai ar lietus vai sniega kušanas ūdeņiem un ūdenim iztvaikojot. Ūdens apmaiņas periods ezerā ir 250 gadi.
Ezera aizsardzībai izveidots Kreitera ezera nacionālais parks. Ezers slavens ar izcili krāšņām ainavām, koši zilu ūdens krāsu un ūdens dzidrumu. Pateicoties tam, ka ezeram nav ietekas un tā baseins tikai nedaudz lielāks par pašu ezeru, tā ūdens ir viens no tīrākajiem Ziemeļamerikā. 1997. gadā Seki disks ezerā bija redzams pat 43,3 metru dziļumā. Ezera ūdenī ir salīdzinoši daudz sāļu, tā ūdens ir nedaudz sārmains. Gada nokrišņu daudzums šeit ir vidēji 1680 mm un ūdens līmenis ir sasniedzis līdzsvaru — iztvaiko aptuveni tikpat daudz kā nolīst un nosnieg.
Pirmais eiropietis Džons Veslijs Hilmans ezeru sasniedza 1853. gadā un nosauca to par Dziļo Zilo ezeru (Deep Blue Lake). Vēlāk ezers tika pārdēvēts par Krātera ezeru.
Ezerā sākotnēji nebija zivju, taču laikaposmā no 1888. gada līdz 1941. gadam tajā ielaistas daudzu sugu zivis, no kurām vairākas izveidojušas noturīgas populācijas.
Ģeoloģija
Ezerdobe izveidojās aptuveni 5677 (± 150) gadā p.m.ē., iebrūkot Mazamas vulkāna kalderai. Kalderas dziļums ir ap 1220 metri. Šajā izvirdumā vulkāns izvirda ap 50 km³ lavas. Mazāki izvirdumi notikuši arī vēlāk, taču lava vairs nav izkļuvusi ārpus kalderas.
Vēlākie izvirdumi izveidoja Vizarda salu, kā arī zem ūdens esošus krāterus — Meriama konusu un citus. Atdziestot lavai, lietus un sniegs pamazām piepildīja izveidojušos milzīgo iedobi, izveidojot ezeru. Vēl ilgāku laiku kalderā saglabājās fumarolas un karstie avoti.
Uz trases
"Uz trases" ir 1963. gadā Latvijas PSR uzņemta īsfilma. Filmas režisors ir Rostislavs Gorjajevs. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Kreitera ezers
Ģeoloģija
Kad ezera krasti (kalderas nogāzes) stabilizējās, agrāk kailo bet auglīgo augsni pārklāja meži. Ezera gultni klāj zemes nogruvumu un citu nogulumu kārta.
Mūsdienās ezera gultnē joprojām vērojama hidrotermālā aktivitāte un pastāv iespēja, ka Montmazamas vulkāna izvirdums var atkārtoties. Ezera gultnē atrodas hidrotermālie baseini, kuru ūdens ir ievērojami sāļāks, nekā pārējā ezerā. Ezera dziļākajā dzelmē dzīvo arī dzīvas būtnes - plakanie tārpi, nematodes, kopepodi, ostrakodi u.c.
Ezera krastos dzīvo klamatu cilts indiāņi, kuri šeit dzīvoja arī vulkāna izvirduma laikā. Šis pirms 7 000 gadiem notikušais izvirdums saglabājies indiāņu folklorā kā nostāsts par karu starp diviem vulkāniem - Montmazamu un Šastas kalnu.
Igors Kazakevičs
Igors Kazakevičs (dzimis Vietalvā) ir latviešu vieglatlēts, startē soļošanas sacensībās.
2006. gadā kļuva par Latvijas čempionu. 2007. gada Pasaules čempionātā Osakā izcīnīja 28. vietu 50 km soļošanā. 2007. gada Eiropas kausa izcīņā tika ieņemta 35. vieta, 2006. gada Pasaules kausa izcīņā — 38. vieta. Piedalījās Pekinā, kur 50 km soļošanā ieņēma 16. vietu. 2011. gada Pasaules čempionātā startēja 50 km distancē, taču nefinišēja. sportists ierindojās 45. vietā 50 km distancē.
Asks un Embla
Asks un Embla ( - 'osis', Embla - 'goba') senskandināvu mitoloģijā ir pirmie cilvēki. Viņus no jūras krastā atrastiem kokiem radīja Odins un vēl divi dievi — atkarībā no versijas Lodurs (domājams, Loki) un Hēnirs vai Odina brāļi Vē un Vili. Odins viņus atdzīvināja, Vili piešķīra prātu un emocijas, savukārt Vē maņas un runu.
No Aska un Emblas cēlusies cilvēku cilts, kas apdzīvo Midgardu.
Bārs (mērvienība)
Bārs (no el (baros) — 'smagums') ir atmosfēras spiediena mērvienība. Viens bārs ir aptuveni vienāds ar vienu atmosfēru. Tas ir 105 N/m² jeb 100 000 Pa. Meteoroloģijā parasti izmanto milibāru (0,001 bārs jeb 1/1000 no bāra; 1000 dyn/cm² jeb 0,986923×10−3 atm). Atmosfēras spiediena noteikšanai uz citām planētām bieži izmanto mikrobāru jeb bāra miljono daļu.
PMR
PMR var būt:
Laiza Minelli
Laiza Meja Minelli (en; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise, dziedātāja. Viņa bieži tiek saukta par Brodvejas un/vai Holivudas karalieni. Viņas māte ir dziedātāja un aktrise Džūdija Gārlenda, savukārt tēvs — režisors Vinsente Minelli.
Pirmo kritiķu atzinību guvusi ar lomām filmās The Sterile Cuckoo (1969) un Tell Me That You Love Me, Junie Moon (1970). Pēc tam kļuva pazīstama visā pasaulē ar Sallijas Baulesas lomu Brodvejas mūzikla "Kabarē" 1972. gada filmas versijā, par ko saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā aktrise galvenajā lomā. L. Minelli kļuva par vienu no visvairāk pelnošākajām televīzijas zvaigznēm. Viņa ir ieguvusi četras Tony balvas, Amerikas Kinoakadēmijas balvu, Emmy balvu, divas Zelta globusa balvas un Grammy Legend balvu, tādējādi L. Minelli ir viena no nedaudzajām personām, kas ir ieguvusi visas četras balvas.
2008.—2009. gada LHL sezona
Latvijas hokeja līga 2008-09 bija 18. Latvijas hokeja līgas sezona pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas.
Sezonā līgas regulārajā sezonā nespēlēja četri iepriekšējās sezonas klubi: HK Rīga 2000, HK Liepājas Metalurgs, ASK/Ogre un DHK Latgale. Klubi spēlēja Baltkrievijas Ekstralīgā, un līgai pievienojās vienīgi tās izslēgšanas kārtā.
Apbalvojumi
LHF mediju simboliskā izlase:
Polijas sociāldemokrātija
Polijas socialdemokrātija (Socjaldemokracja Polska, SDPL) - kreisi sociāldemokrātiska Polijā.
Izveidojās 2004.gadā, atšķeļoties no Demokrātiskās kreiso savienības pirms 2004.gada Eiroparlamenta velēšanām. Partijas pārstāvji tika ievēlēti Eiroparlamentā, tomēr 2005.gada Seima vēlēšanās panākumus neguva.
Partijas līderis ir bijušais Demokrātiskās kreiso savienības līderis un Seima spīkers Mareks Borovskis (Marek Borowski).
Ūdens staba metrs
Ūdens staba metrs ir ārpussistēmas spiediena mērvienība. To izmanto dažādās tehnikas nozarēs, galvenokārt hidraulikā. Starptautiski to apzīmē ar mH2O. 1 ūdens staba metrs ir vienāds ar tāda ūdens staba hidraulisko spiedienu, kura augstums ir 1 m, 4 °C temperatūrā un pie brīvās krišanas paātrinājuma g = 9,80665 m/s². Tas ir vienāds ar 9806,65 N/m² = 10−4 kgf/m² = 73,556 mmHg.
Klinšu balodis
Klinšu balodis (Columba livia) ir plaši izplatīts baložu dzimtas (Columbidae) putns, kuram ir 9 savvaļas pasugas un mājas baloža pasuga.
Muzikālā banka
Muzikālā banka ir rokmūzikas un popmūzikas dziesmu aptauja, ko rīko Latvijas Radio 2. Aptauja ir notikusi laika posmā no 2000. līdz 2005. gadam, un 2007. gadā tā atkal tika atjaunota. Vietu sadalījums tiek noteikts pēc cilvēku balsojuma ar aptaujas anketu un telefonbalsojuma palīdzību. Līdz šim balvas pasniegšana norisinājās Ventspilī, taču no 2017. — 2018. gadam fināla koncerts nenotika un rezultāti tika paziņoti Latvijas radio ēterā, iepriekš balsojot muzikālās bankas mājaslapā. 2019. un 2020. gadā fināla ceremonija norisinājās Daugavpilī, Daugavpils Olimpiskajā centrā. Bija plānots šeit organizēt arī nākamās ceremonijas, bet Covid—19 pandēmijas dēļ 2021. gadā fināla ceremonija notika Rīgā, un 2020. gada uzvarētājdziesma tika noteikta VEF Kultūras pilī, bez skatītāju piedalīšanās. Kopš 2022. gada fināla ceremonija atkal norisinās Daugavpilī.
Klinšu balodis
Jau senos laikos cilvēks šos putnus spēja pieradināt, kā rezultātā izveidojās pasuga, kuru dēvē par mājas balodi (Columba livia domestica). Gadu gaitā mājas baloži ir atgriezušies atpakaļ savvaļā, kļūdami atkal par savvaļas putniem. Savvaļas mājas baložu populācija ir milzīga un tā izplatības areāls aptver gandrīz visus kontinentus, izņemot Antarktīdu. Arī Latvijā savvaļā sastopams mājas balodis. Bet pēdējos desmit gados to skaits Latvijā ir samazinājies vairāk kā par 30%.
Izskats un īpašības
Pieauguša klinšu baloža nominālpasugas īpatņa ķermeņa garums ir 30—37 cm, spārnu plētums 50—72 cm, bet tā svars 265—380 g. Tā apspalvojums ir biezs un blīvs, lai gan spalvas vāji piestiprinās pie ādas. Galva, kakls un krūtis ir tumši zilganpelēkas ar metālisku spīdumu, kas var būt iezaļgans, dzeltenīgs vai pat purpura krāsā. Acs varavīksnene parasti ir sarkana, oranža vai zeltaini dzeltena; kā arī tās iekšējais aplis ir gaišāks. Ap acīm gaiši pelēks, neapspalvotas ādas gredzens. Knābis tumši pelēks, gandrīz melns, bet virs nāsīm balts knābja paugurs. Mātīte izskatās līdzīga tēviņam, bet tai ir mazāk izteikts metāliskais spīdums, pamatā tas pamanāms tikai uz krūtīm.
Ķermeņa kopējais apspalvojums ir gaiši pelēks. Ģenētiski tīru klinšu balodi visvieglāk atšķirt pēc tā muguras, kuras lejasdaļā pie astes pamatnes ir neliels, balts laukums, kā arī uz gaiši pelēkajiem spārniem ir jābūt divām melnām šķērsjoslām, bet astes galā vienai melnai šķērsjoslai, turklāt astes vēdekļa ārējās malas augšējā daļā var redzēt šauru, baltu kantīti. Klinšu balodis ir spēcīgs, izveicīgs un ātrs lidotājs. Tā spārni ir plati, ar smailiem galiem. Kājas sārtas, kas var būt gan gaiši rozā, gan tumši sarkanas. Jaunajiem putniem apspalvojumam nav metāliskā spīduma un kopumā tie ir gaišāki.
Uzvedība
Klinšu baloži parasti dzīvo krūmāju tuvumā pie klintīm, kalniem, aizām, stāvu upju krastiem. Ne velti tiem ir nosaukums — klinšu balodis. Klinšu balodis ļoti viegli adaptējas dzīvei cilvēka tuvumā, jo mūra ēkas ir tam piemērota dzīves vieta, turklāt cilvēka tuvums un tā atkritumi nodrošina piekļuvi barībai visu gadu. Savvaļas mājas baloži kopā ar cilvēkiem ir izpletušies teju visā pasaulē un mūsdienās ir sastopami gandrīz visās pasaules lielākajās pilsētās. Mājas baloži un klinšu baloži savstarpēji brīvi pārojas, kas pēc ornitologu domām varētu izraisīt ģenētiski tīru klinšu baložu izzušanu savvaļā. Klinšu balodis savvaļā dzīvo 3—5 gadus, bet nebrīvē līdz 15 gadiem, atsevišķiem indivīdiem nodzīvojot pat līdz 35 gadiem. Klinšu baložus ļoti bieži var novērot pa pāriem, lai gan tie ir sabiedriski putni un veido lielus vai vidēji lielus barus.
Balss
Klinšu balodim, tāpat kā visiem citiem baložu dzimtas putniem, raksturīga ir dūdošana, kas īpaši spilgti izpaužas riesta laikā. Olu perēšanas laikā baložu balss vairāk atgādina kaķa murrāšanu. Briesmu brīžos tie izdod īsu kliedzienu, kas skan kā "o-rrr". Tikko izšķīlušies mazuļi spēj izdot tikai klusas šņācošas skaņas vai arī tie vienkārši klabina knābi. Vēl, lai sazinātos un pievērstu citu baložu uzmanību, piemēram, aplidošanas laikā vai briesmu brīžos, baloži izmanto spārnu sišanu gar sāniem.
Barošanās
Klinšu baloži barojas uz zemes, pamatā meklējot sēklas un graudus. Pilsētās baloži galvenokārt barojas izgāztuvēs ar dažāda veida pārtikas atkritumiem. Ūdeni tie dzer, iegremdējot knābi pilnībā ūdenī un izmantojot to kā salmiņu.
Ligzdošana
Klinšu balodim nav noteiktas vairošanās sezonas, tas var ligzdot visas gada garumā, tomēr visbiežāk tas notiek pavasarī un vasarā. Ligzdai vietu piemeklē tēviņš. Dabīgajā vidē tā parasti ir kāda klints ala, iedobe vai kāda neliela horizontāla virsma, ko sedz klints pārkare. Kinšu balodis ligzdo arī pilsētās uz augstceļtņu dzegām vai ēku fasāžu iedobumos. Tēviņš sēž noskatītajā vietā un dūdo, lai piesaistītu mātītes uzmanību. Kad mātīte ir ieradusies, tēviņš tai visādi izrāda uzmanību, gan dūdojot, gan sabožot kakla un apkakles spalvas, gan izriežot krūtis, vienlaicīgi virspuļojot ap izredzēto. Lizgdošanas vietu tikai nosacīti varētu saukt par ligzdu, tā ir ar zariem un zāļu stiebriem vaļīgi noklāta virsma. Ligzdu būvē mātīte, bet tēviņš pienes zarus, katrā pielidošanas reizē tikai vienu. Ligzda tiek izmantota vairākas reizes. Atšķirībā no ctiem putniem klinšu baloži no ligzdas neizvāc putnēnu mēslus, līdz ar to ligzda aug kā kalns uz augšu. Reizēm šādā ilggadīgā ligzdā var atrast neizšķīlušās olas un mirušos putnēnus. Dējumā ir divas baltas olas, perē abi vecāki. Inkubācijas periods ilgst 17—19 dienas. Tikko izšķīlušies mazuļi ir klāti ar gaiši dzeltenām dūnām, to knābīši ir gaiši rozā ar tumšu šķērsjoslu. Pirmās dienas vecāki tos baro tikai ar guzas pienu — īpašu vielu, kas izstrādājas gremošanas trakta augšgalā esošajos kakla dziedzeros. Jaunie putni sāk lidot, sasniedzot apmēram 30 dienu vecumu.
Ienaidnieki
Klinšu balodi medī visi plēsēji un plēsīgie putni, vienīgais veids, kā tas var sevi glābt, ir lidošana. Daudziem plēsīgajiem putniem pilsētu vidē tas ir galvenais barības avots, piemēram, lielajam piekūnam un zvirbuļu vanagam. Apdzīvotās vietās viens no bīstamākajiem ienaidniekiem ir kaķis. Daudzās valstīs šos putnus kā pārtiku medī arī cilvēki.
Pieradināšana un mājas baloži
Pirms vairākiem kā 5000 gadiem cilvēki pieradināja klinšu baložus, izveidojot pasugu — mājas balodis (Columba livia domestica). Baložus audzināja gan kā pārtikas mājputnus, lai iegūtu gaļu, gan kā dekoratīvos putnus, gan kā pasta baložus, izmantojot tā spēju vienmēr atrast savu mājvietu. Klinšu baloži spēj atrast mājas arī tad, ja tos pārved slēgtos būros, tie mājvietu atrod, uztverot zemes magnētiskos laukus un, iespējams, izmantojot arī skaņas, smaržas un saules pozīciju debesīs. Nenovērtējama nozīme pasta baložiem ir bijusi kara laikā un vairāki baloži, piemēram, 2. pasaules karā ir saņēmuši medaļas par drosmi un pašaizliedzīgo kalpošanu. Dekoratīvajiem baložiem ir izveidotas vairāk kā 1100 šķirnes, kas atšķiras ar apspalvojuma krāsu un veidu.
Sistemātika
Klinšu balodim ir 9 savvaļas pasugas un mājas baloža pasuga:
Pazemē
"Pazemē" (ru) ir 1963. gada Latvijas PSR uzņemta īsfilma. Filmas režisors ir Rolands Kalniņš. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā, pēc Aleksandra Vlasova un Arkādija Mlodika stāsta motīviem.
Sižets
Otrā pasaules kara laiks vācu okupētajā teritorijā. Izlūks Smoļakovs, smagi ievainots, ar karti, kurā atzīmēti vācu objekti cenšas nokļūt pie savējiem. Viņu atrod vietējie skolnieki, noslēpj alās, un nolemj nogādāt karti pāri frontes līnijai.
Lomās
Epizodē:
Paraboloīds
Paraboloīds ir ar parabolu saistīts otrās kārtas virsmas veids. Paraboloīds ir neierobežota necentrāla virsma (tai nav simetrijas centra).
Paraboloīda kanoniskais vienādojums Dekarta koordinātās:
Eliptiskais paraboloīds
Eliptisko paraboloīdu apraksta vienādojums kur a un b zīmēm jābūt vienādām. Virsmu var aprakstīt ar savstarpēji paralēlu parabolu kopu, kurām zari vērsti vienā virzienā un kuru virsotnes atrodas uz tai pašā virzienā vērstas parabolas. Ja koeficienti a un b ir vienādi, tad virsma pieder pie rotācijas virsmām un to var iegūt, griežot parabolu ap tās simetrijas asi. Eliptisko paraboloīdu viegli iztēloties kā saspiestu rotācijas paraboloīdu.
Hiperboliskais paraboloīds
Hiperbolisko paraboloīdu jeb sedlveida virsmu apraksta ar vienādojumu Hiperboliskais paraboloīds veidojas, pārvietojot parabolu pa otru, pretējā virzienā vērstu, parabolu tā, ka pirmā parabola saskaras ar otru ar savu virsotni. To var iegūt arī, noteiktā veidā (precīzāk, divos veidos) pārvietojot telpā taisni. Caur katru sedlveida virsmas punktu var novilkt divas krustojošās taisnes, kuras pilnīgi pieder šai virsmai.
Izmantošana
Spogulis rotācijas paraboloīda formā fokusē staru kūli, kas paralēls tā galvenajai asij, vienā punktā (paraboloīda fokusā). Savukārt šajā fokusā novietots gaismas avots veido paralēlu staru kūli. Uz to pamatojas dažādu prožektoru, automobiļu lukturu, parabolisko antenu spoguļu, reflektora tipa teleskopu darbība.
Interesanti fakti
Alekseja Tolstoja fantastiskajā romānā "Inženiera Garina hiperboloīds" aprakstītajam hiperboloīdam, spriežot pēc tā īpašībām, īstenībā jābūt paraboloīdam.
Vanesa Paradī
Vanesa Paradī (fr; dzimusi ) ir franču dziedātāja, aktrise un fotomodele.
Dzīvesgājums
1989. gada martā, sešpadsmit gadu vecumā Paradī pameta vidusskolu, lai turpinātu savu karjeru. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa debitēja kā aktrise filmā Noce blanche (1989). 1990. gadā Par šo lomu viņa saņēma Cēzara balvu kā daudzsološākā aktrise. 1991. gadā viņa tika izvēlēta par Chanel reklāmas seju.
1992. gadā Paradī pārcēlās uz Amerikas Savienotajām Valstīm, lai strādātu kopā ar Leniju Kravicu. Viņa sāka strādāt pie jaunu albumu angļu valodā. Šī albuma autors un prodocents bija Lenijs Kravics. Viena no albuma dziesmām bija Be My Baby, kura kļuva par dziesmu numur pieci Francijā un numur desmit Anglijā. 1993. gadā Paradī devās starptautiskā tūrē pa Franciju, Kanādu un Angliju (šajās valstīs viņa bija ļoti populāra).
2004. gadā Paradī atkal reklamēja Chanel produktu — rokassomu Mademoiselle. 2006. gadā viņa izlaida bērnu albumu Le Soldat Rose un piedalījās koncertos. 2007. gadā Vanesa Paradī izlaida jaunu albumu Divinidylle. Francijā tas tika izdots septembrī. Albuma Divinidylle koncerttūri viņa sāka oktobrī. Daži koncerti tika nofilmēti un pārdoti DVD formātā. 2008. gadā par šo albumu viņa ieguva divas Les Victories de la Musique balvas.
2011. gadā viņa piedalījās animācijas filmā Un monstre a Paris. Tajā pašā gadā viņa filmējās arī kanādiešu režisora Žana Marka Valē filmā Cafe de Flore. Šajā dramatiskajā filmā viņa atveidoja 1960. gadu vientuļo māti, kuras dēlam ir Dauna sindroms. Par šo lomu Paradī saņēma divas balvas — Genie Award un Jutra Award.
2010. gada novembrī Paradī ierakstīja jaunu albumu Une Nuit a Versailles. 2010. gadā viņa atgriezās kā Chanel jaunās lūpukrāsas Rouge Coco reklamētāja. 2011. gadā viņa devās starptautiskā tūrē un Amerikas Savienotajām Valstīm, Kanādu, Lielbritāniju, Eiropu un Turciju.
Privātā dzīve
Vanesa Paradī ir māsa Elisona Paradī, kas arī ir dziedātāja un aktrise. Ilgus gadus Paradī bijušas partnerattiecības ar aktieri Džoniju Depu (1998–2012). Viņiem ir divi bērni. Viņu meita Lili Roza Depa arī ir aktrise un modele.
Naivašas ezers
Naivašas ezers ir saldūdens ezers Kenijas centrālajā - rietumu daļā, 100 km ziemeļrietumos no Nairobi. Lielās Rifta ielejas ezers.
Ap ezeru novērotas vairāk kā 400 putnu sugas. Hipopotamu populācija. Ezeram tuvumā divi mazāki ezeri - Oloidenas ezers un krāterezers ar zaļu ūdeni - Sonači ezers. Ainavisks, piekrastē kalni.
Ezera krastā tradicionāli dzīvo eiropieši un viņu pēcteči. Laikaposmā no 1937. līdz 1950. gadam ezera virsma kalpoja par nolaišanās laukumu pasažieru un pasta lidmašīnām. Šeit, ezera krastā, dzīvoja arī Džoja Adamsone. Ezera krastā ir Džinnas pils. Laikaposmā starp abiem pasaules kariem ezera apkaimes eiropiešiem - pārsvarā britu aristokrātiem, bet arī citiem, tai skaitā Karenai Bliksenai - bija raksturīgs dekadentisks dzīvesveids (Laimīgā ieleja).
Viena no auglīgākajām vietām Kenijā. Galvenā nodarbošanās ezera apkaimē - ziedu audzēšana, zveja. 1981. gadā ezera krastos sāka darboties pirmā ģeotermālā stacija. Jahtklubs. Viss krasts privatizēts un ezeram var piekļūt tikai caur divu viesnīcu teritoriju vai ar īpašnieku piekrišanu.
Einheriji
Einheriji senskandināvu mitoloģijā ir kritušie varoņi, kas mitinās Valhallā, Odina armija. Einherijus kaujaslaukā izvēlas un Valhallā nogādā valkīras (citi kritušie karotāji nonāk Freijas pilī Sesrumnirā).
Einheriju skaits ir ārkārtīgi liels, jo Edās teikts, ka Valhallai ir 540 durvju un pa katrām Ragnarokā izies 800 einheriji (tātad einheriju varētu būt 432 tūkstoši). Katru rītu einherijus modina gailis Gullinkambi, un viņi dodas uz Idavelas lauku cīnīties viens pret otru. Vakarā viņi tiek atdzīvināti un dodas dzīrot. Andhrimnirs viņiem gatavo ēdienu no mežacūkas Sēhrimnira gaļas (Sēhrimnirs katru dienu atdzīvojas). Viņi dzer kazas Heidrūnas (kas barojas ar Igdrasila lapām) medalu.
Einheriji atbilst arī Jaunākajā Edā minētajiem hjadingiem, kas viens otru nogalina, bet ko vakarā atdzīvina valkīra Hilda.
Karšuva
Karšuvas zeme, vēsturisko tekstu tulkojumos saukta arī par Karšavu vai Kārsavu (lietuviešu: Karšuva, vācu: Karschowen, krievu: Кoрсувa) bija seno baltu zeme Nemunas lejteces labajā krastā tagadējās Lietuvas dienvidrietumos, kas 13. un 14. gadsimtā bija ilgstošas karadarbības zona starp Lietuvas dižkunigaitijas un Vācu ordenim pakļautajām zemēm.
Teritorija
Vairums vēsturnieku Karšuvas teritoriju lokalizē starp Nemunas, Dubīsas un Mīnijas upēm tagadējo Žemaitijas un Mazās Lietuvas etnogrāfisko reģionu dienviddaļā. Mūsdienās šīs teritorijas lielāko daļu aizņem Tauraģes apriņķis.
Iedzīvotāji
Karšuvas iedzīvotāji senajās hronikās dēvēti par karšuviešiem, vēlāk tie ieplūda žemaišu subetnosā. Karšuviešu apdzīvotās zemes robežojās ar skalvju un kuršu (Ceklis, Pilsāts) zemēm.
Mikaēls Pretorijs
Mikaēls Pretorijs (dzimis, miris ) bija vācu komponists, ērģelnieks un mūzikas teorētiķis. Pazīstama ir Pretorija mūzika korim. Pazīstamākā vācu 17. gadsimta mūzikas teorijas traktāta "Syntagma musicum" ("Mūzikas uzbūve") autors.
Dzimis kā Mikaēls Šulce Kreicburgā mācītāja ģimenē. Skolu apmeklējis Torgavā un Cerbstā. Studējis Frankfurtē pie Oderas. No 1604. gada - galma kapelmeistars Volfenbitelē. No 1613. gada strādājis arī Drēzdenes galmā, kur darbojies kopā ar Heinrihu Šicu.
Iļģuciems
Iļģuciems ir Rīgas pilsētas apkaime Pārdaugavā, Kurzemes rajona, kurā ietilpst Rīgas pilsētas daļa Nordeķi. Iļģuciema apkaime atrodas nedaudz uz Z no Pārdaugavas centrālajām apkaimēm. Tā robežojas ar Spilves, Ķīpsalas (nav sauszemes savienojuma), Dzirciema un Imantas apkaimēm. Iļģuciema apkaimes robežas ir dzelzceļa loks, līnija no Voleru ielas un Daugavgrīvas šosejas krustojuma līdz Daugavai, Zunds, Tvaikoņu iela, Lilijas iela, Dagmāras iela, Slokas iela, dzelzceļš. Iļģuciema dienvidu daļā iekļaujas Grīvas dzīvojamais masīvs. Galvenās ielas ir Dzirciema, Dagmāras, Daugavgrīvas, Buļļu un Lidoņu iela.
Iļģuciema apkaimes kopējā platība ir 2,442 km², kas ir apmēram divas reizes mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā, bet tādējādi šo apkaimi ir vieglāk asociēt ar vienotu telpisku un funkcionālu vienību. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 6534 metri.
Vēsture
Senākais ciems šajā apkaimē veidojās uz zemes, kas piederēja Sv. Gara konventam — iepretim Ķīpsalas ziemeļu galam, starp Rīgas—Daugavgrīvas ceļu un Zundu (Mazo Daugavu). To 1226. gadā konventam piešķīra pāvesta legāts Modemas Vilhelms. Sākotnēji tā bija neliela muiža ar saimniecības ēkām, ko lejasvācu valodā dēvēja par Hiligen geest hove (Heiligen Geist Hof). No tā arī vēlāk cēlies Iļģuciema nosaukums — vispirms tuvējo apkārtni sāka dēvēt par Hiligzeem, bet 19. gadsimta sākumā — Ilgezeem, Iļģuciems.
17. gadsimtā uz Iļģuciema muižas zemes izveidojās neliels ciems, kura iedzīvotāji galvenokārt bija latvieši, kas nodarbojās ar dārzkopību un zvejniecību. Pamazām veidojās arī turīgo latviešu slānis, kuri nodarbojās ar preču transportēšanu, šķirošanu, svēršanu. Lielā Ziemeļu kara gados ciemu nopostīja, bet pamazām iedzīvotāju skaits atkal pieauga. Viens no Pārdaugavas daļas lēnās attīstības cēloņiem bija Daugava, kas palu laikā pārpludināja kreisā krasta zemes, aiznesdama sev līdzi mājas, lopus un arī cilvēkus. Rīgas rāte uzdeva izstrādāt projektu arī Daugavas kreisā krasta nostiprināšanai, un 18. gadsimta otrajā pusē akmens dambji stiepās jau gar abiem upes krastiem. 18. gadsimta beigās te jau bija ap 40 māju.
Caur šo apkaimi veda divi nozīmīgi ceļi — Buļļumuižas ceļš, pa kuru no Rīgas varēja nokļūt uz Kurzemi, un ceļš, kas cauri nelielajam Iļģuciemam veda uz Bolderāju un Daugavgrīvas cietoksni. Vēlāk šie ceļi pārtapa par galvenajām Iļģuciema ielām — Buļļu un Daugavgrīvas ielām.
Senais Iļģuciems robežojās ar Baltās muižas zemēm. Muiža izveidojās 17. gadsimtā un atradās tagadējās Baltās ielas galā. Muižiņas nosaukums vairākkārt mainījies atkarībā no tās īpašnieku vārdiem: 18. gadsimta otrā pusē to dēvēja par Dāla, vēlāk par Mellera muižu, bet 19. gadsimtā to sāka saukt par Baltomuižu. Ar Baltās muižas vārdu saistīti vairāki pazīstami cilvēki, kas te pavadījuši vasaras — LU prof. P. Jurevičs, aviators H. Cukurs, rakstnieks V. Eglītis un citi. Teritorijā starp tagadējām Spilves un Lidoņu ielām, līdzās Baltajai muižai vēl 30. gados atradās ar mežu apaudzis paugurs, tā sauktais Ozolkalns, ar tajā ierīkotajām Baltās muižas īpašnieku kapenēm. Uz neapbūvētajām zemēm Baltās muižas apkaimē 1925. gadā ierīkoja ģimenes dārziņus — "Balto I" un "Balto II" koloniju. Muižas centra ansambļa ēkas nav saglabājušās — tās nodega Otrā pasaules kara beigās. Ar padomju laika paneļu mājām apbūvēts un izpostīts arī muižas parks.
1786. gadā Iļģuciemu kā trešās (vēlākās Jelgavas) priekšpilsētas sastāvdaļu pievienoja Rīgai. Tomēr Pārdaugava vēl aizvien rīdziniekiem ir grūti aizsniedzama. Par īstu Rīgas sastāvdaļu tā kļūst tikai pēc otra dzelzs tilta (pirmais ir dzelzceļa tilts (1872)) un tramvaja līniju uzbūvēšanas 20. gadsimta sākumā.
19. gadsimta sākumā Iļģuciems vēl bija maz apdzīvots. 1816. gadā tajā bija 71 nams ar 450 iedzīvotājiem. Sākot ar 18. gadsimta beigām Iļģuciemā sāka celt dažādas fabrikas un manufaktūras, bet 19. gadsimtā šeit noritēja strauja rūpnieciskās zonas izveide. To labvēlīgi ietekmēja Daugavgrīvas ostas tuvums un atļauja celt mūra namus. 1794. gadā Iļģuciemā sāka darboties Lodera manufaktūra, kuras nams Tvaikoņu ielā bija saglabājies vēl pēc Otrā pasaules kara. Nordeķu muižas teritorijā laikā no 1797. līdz 1808. gadam uzņēmējs Fogels iekārtoja vienu no trim pirmajām Rīgas papīrdzirnavām. 1845. gadā E. Šmits Iļģuciemā iekārtoja mašīnskrūvju fabriku, ko inženieris H. Hekers nedaudz vēlāk reorganizēja par mašīnu rūpnīcu. Mehānismu darbināšanai fabrikā tika uzstādīta desmit zirgspēku jaudas liela tvaika mašīna.
Viens no lielākajiem uzņēmumiem bija akciju sabiedrība "Tekstil", kas aizņēma kvartālu starp Baltāsmuižas (tagad — Baltā iela), Riekstu un Piltenes ielu. Ražotne tika celta 1894.—1899. gadam pēc arhitekta G. R. Vinklera un inženiera E. fon Trompovska projekta. Savulaik lielākajā Rīgas tekstilrūpniecības uzņēmumā, kurā bija 850 strādnieku, ražoja dažādus vilnas audumus. Te veica pilnu ražošanas procesu, sākot ar vilnas vērpšanu, diedziņu apstrādi, aušanu, krāsošanu un beidzot ar audumu apretūru. Pirmā pasaules kara gados fabrikas iekārtas un lielu daļu strādnieku evakuēja uz Iekškrieviju. Pēc kara 1923. gadā uzņēmums darbību atjaunoja un turpināja ražot vilnas audumus. Vēlāk to pārveidoja par jaunu akciju sabiedrību "Rīgas tekstils". Pēc privatizācijas 90. gados šajā teritorijā darbojas daudzi uzņēmumi.
Teritorijā starp Zundu un Daugavgrīvas ielu (Daugavgrīvas 77) līdz 1920. gadiem darbojās krāsotavas "Kerkovius & Co", bet no 1920. gadiem tas bija I Rīgas mālu preču fabrikas īpašums. No 1930. gadiem tā kļuva par 1884. gadā dibinātās a/s "Iļģeciema stikla fabrikas" teritoriju. No 1960. gada Iļģeciema stikla fabrika bija r/a "Latvijas stikls" galvenais uzņēmums, kas pēc neatkarības atgūšanas tika pārveidots par valsts uzņēmumu "Latvijas stikls", bet 20. un 21. gadsimta mijā — privatizēts. Tai līdzās (Daugavgrīvas 83/89) līdz 20. gadsimta sākumam atradās kokzāģētava "Lomani & Co" (agrākā G. Lomani kokzāģētava, dibināta 1872. gadā, savulaik viena no lielākajām Latvijas kokzāģētavām). 30. gadu beigās daļu šīs teritorijas pārņēma a/s "Vairogs" un ierīkoja mehāniskās un kokapstrādes darbnīcas.
1892. gada 1. maijā pilsētas valde pie Daugavgrīvas un Tvaikoņu ielas krustojuma atvēra Iļģuciema tirgu. Jau pēc četriem gadiem tirgus laukumu vajadzēja paplašināt. Kārtīgi sarindotajās koka būdās varēja nopirkt dažādus pārtikas produktus. Reizi nedēļā Iļģuciemā sabrauca apkārtējie zemnieki un pārdeva savu vedumu tieši no ratiem vai ragavām.
Pirmie fragmentārie Iļģuciema plānojuma projekti tika izstrādāti 20. gadsimta sākumā un 30. gados, bet 50. gados Rīgas cementa un šīfera rūpnīcas strādniekiem uzbūvētas pirmās tipveida dzīvojamās ēkas (303. sērija) (arh. V. Ramane, E. Kalniņa). 60. gados Iļģuciemā uzcelts jauns daudzstāvu dzīvojamais rajons.
Rajona kompleksās rekonstrukcijas detāļplānojums tika izstrādāts 1968. gadā institūtā "Pilsētprojekts" (arhit. R. Lelis, L. Muntere, R. Paikune). Projekts noteica radikālu rajona rekonstrukciju, radot jaunu ielu tīklu, 3 mikrorajonus, sabiedrisko centru un rajona parku Nordeķu muižiņas ansambļa teritorijā.
Ģeogrāfija
Minimālais apkaimes reljefa virsmas augstums ir vienāds ar jūras līmeni, jo neliela apkaimes A daļa pieguļ Daugavai (Zunda kanālam). Maksimālais reljefa virsmas augstums apkaimē ir 14 metri virs jūras līmeņa. Kopumā Iļģuciema apkaimes reljefs ir līdzens. Pārsvarā apkaime izvietota 3—5 metru augstumā virs jūras līmeņa, bet tās ziemeļu daļā paceļas divi augstākie kāpu pauguri, kas sasniedz 14 metrus virs jūras līmeņa un ir sākums Nordeķu — Kalnciema kāpu grēdai.
Ģeomorfoloģiski Iļģuciems atrodas vairākos mikrorajonos. Tā Z daļa pieguļ Spilves pļavu teritorijai ar aluviālajiem nogulumiem. Zundam pieguļošā teritorija atrodas Daugavas iekšējās deltas palieņu mikrorajonā. Centrālā un D daļa ietilpst Pārdaugavas plakanā līdzenuma mikrorajonā, bet ZR daļa pieskaitāma Nordeķu — Kalnciema kāpu grēdas ģeomorfoloģiskajam mikrorajonam.
Izglītība
2017. gadā Pārdaugavas Iļģuciema, Dzirciema un Āgenskalna apkaimēs darbojās divas valsts ģimnāzijas, kā arī septiņas vidusskolas, kaut skolēnu skaits (568) bija pietiekams tikai divām vidusskolām. Ņemot vērā skolēnu dzīvesvietu izvietojumu un obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indeksu apkaimes skolās — Rīgas 34. vidusskolai (50,1%), Rīgas 41. vidusskolai (50,5%) un Iļģuciema vidusskolai (33,1%), tika ierosināts šo septiņu vidusskolu vietā izveidot divas vidusskolas.
Bidentāls līdzskanis
Bidentāls līdzskanis tiek izrunāts vienlaikus gan ar augšzobiem, gan ar apakšzobiem. Parasti šāda skaņa sastopama tikai runas patoloģijā. Paplašinātā IPA simbols šai skaņai ir vienlaicīgas augšējā un apakšējā "tiltiņu" diakritiskās zīmes.
Piemēri
Starptautiskajā fonētiskajā alfabētā nav oficiāla simbola bidentālajam berzenim, bet tiek lietots ad hoc simbols:
Izplatība
Atšķirībā no interdentālajiem līdzskaņiem, kam artikulācijā ir iesaistīta mēle (kā ), ir vismaz viens apstiprināts īsta bidentāla līdzskaņa lietojums runātā valodā. Melnās jūras piekrastē (Ziemeļkaukāzā) dzīvojošie šapsugi vienā no apakšdialektiem lieto bidentālu nesvelpenisku berzeni. Citos dialektos un adigu literārajā valodā šajā pozīcijā lieto [x]. Fonēmiski šāda skaņa var tikt transkribēta kā. Tomēr šīs skaņas radīšanas laikā nav novērojama berze pie mīkstajām aukslējām un zobi ir vienīgie iesaistītie artikulētāji. Lūpas ir atvērtas, zobi sakosti un mēle miera stāvoklī. Gaiss plūst caur zobiem un skaņa ir vidēja starp un. Šādu skaņu fonētiski var transkribēt ar, jo [h] tāpat pašam nav savas artikulācijas vietas.
PAL
PAL (en) ir analogās televīzijas krāsu kodējuma standarts. Vēsturiski tas ir trešais krāsu kodējuma standarts pēc NTSC un SECAM. Televīzija Latvijā uz PAL (no SECAM) pārgāja 1998. gadā.
Bidentāls līdzskanis
Atveidošana latviešu valodā
Latviešu valodā bidentāls līdzskanis atveidojams ar nebalsīgu labiodentālu berzeni un burtu "f".
PAL
PAL standartu parasti lieto televīzijas formātiem ar 625 rindām kadrā un kadru frekvenci 25Hz. Dažreiz jēdzienu PAL lieto, lai aprakstītu jebkādu videosignālu (videoieraksta formātu) ar 25Hz kadru frekvenci un 625 rindām kadrā (piem. DVD).
Krāsu signālu gaišuma signālam pievieno, lietojot QAM modulētu subnesēju, kura frekvence ir 4,43MHz (NTSC lieto līdzīgu metodi, tikai subnesēja frekvence ir apmēram 3,38MHz, SECAM lieto frekvences modulāciju). QAM modulatora vienā ieejā padod R-Y, bet otrā — B-Y krāsu starpības signālus. Demodulējot ar QAM demodulatoru atkal iegūst abus krāsu starpības signālus. Lai sinhronizētu dekoderi (demodulatoru), katras TV rindas sākumā ir no 10 nemodulēta subnesēja cikliem veidots bursts. Lai cīnītos ar fāzes kropļojumiem pārraides traktā, kas izpaužas kā krāsas toņa neatbilstība, subnesēja frekvences fāze tiek mainīta ik rindu, kropļojumus "izsmērējot" un padarot acij nemanāmākus redzes inerces dēļ, no kā arī sistēmas nosaukums — "fāzi mainoša rinda". PAL dekoderos fāzu kropļojumu kompensācijai parasti papildus lieto vienas rindas ilguma aiztures līnijas (arī SECAM lieto šādas aiztures līnijas, bet neprecīzākas). Sasummējot aizturēto un neaizturēto signālu, novērš paļaušanos uz redzes inerci uz vertikālās krāsu izšķirtspējas rēķina.
Signālam ir 25 kadri sekundē ar 625 (576 redzamajām) horizontālajām rindām. Puskadru secība: sekundārais (odd; first; upper) kam seko primārais (even; second; lower).
PAL Latvijā
Latvija uz PAL pārgāja 1998. gadā, bet 2010. gada jūnijā pārgāja uz ciparu televīziju. Kabeļtīklos ciparu TV signāls tiek pārveidots PAL, tādējādi abonenti var lietot analogos PAL televizorus.
Variācijas
Visi PAL signāli, izņemot PAL-M ir savstarpēji savietojami.
Asaru ezers
Asaru ezers var būt:
Nekur vairs nav jāiet
"Nekur vairs nav jāiet" ir 1963. gada latviešu padomju muzikāla īsfilma. Filmas režisors ir Gunārs Piesis. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Sižets
Pensionētais rūpnīcas meistars Mārcis Segliņš (lomā Jānis Osis) atrod sev nodarbošanos — apmācīt jaunos strādniekus.
Ragnaroks
Ragnaroks (non — 'dievu liktenis') ir pasaules bojāeja un pēdējā kauja senskandināvu mitoloģijā. Ragnarokā āsiem Odina vadībā jācīnās pret uguns milžiem, jotuniem un dažādiem briesmoņiem Loki vadībā. Ragnarokā ies bojā gandrīz visa pasaule. Tā notikumi sīki aprakstīti Poētiskajā Edā un Jaunākajā Edā.
Notikumi, kas ievada Ragnaroku
Par Ragnaroka tuvošanos liecina:
Saskaņā ar senskandināvu mitoloģiju Ragnaroku ievadīs Fimbulvintra — trīs ziemas pēc kārtas (starp tām nav vasaru), kuru laikā sāksies ķildas, naids un kari. Vilks Skolls pēc ilgas pakaļdzīšanās norīs sauli, bet viņa brālis Hati — mēnesi. No debesīm izzudīs zvaigznes. Zeme nodrebēs tik stipri, ka koki tiks izgāzti ar visām saknēm, sagrūs kalni un pārtrūks visas ķēdes un saites, atbrīvojot Loki un viņa dēlu Fenriru.
Dziedās trīs gaiļi: sarkanais gailis Fjalars modinās milžus, zeltītais gailis Gullinkambi dievus, bet rūsganais mirušos Hēlā.
Vigridā1 sapulcēsies visi jotuni, Hēlas iemītnieki, Fenrirs, Jormunganda, Garms, Hēla, Surts un uguns milži. Heimdals, redzot tuvojamies ienaidnieku, pūtīs Gjallarhornu, un tā skaņu varēs dzirdēt visās deviņās pasaulēs. Pamodīsies dievi, un Odins Sleipnira mugurā dosies uz Mīmira avotu lūgt padomu Mīmiram.
Nodrebēs Igdrasils, un līdz ar to arī debesis, zeme un Hēla. Āsi un einheriji ietērpsies kaujas drānās un Odina vadībā dosies uz Vigridu.
1 Kā alternatīva pēdējās kaujas vieta nosaukta Oskopnira. Pirmā minēta "Dziesmās par Vaftrudniru", savukārt otrā — "Dziesmās par Fāfniru".
Kauja
Odins dosies cīnīties ar Fenriru, Tors — ar Jormungandu. Freirs cīnīsies ar Surtu, taču kritīs pirmais, jo savu zobenu atdevis Skirmiram, lai varētu apprecēt Gerduru. Tīram izdosies nogalināt Garmu, taču viņš mirs no ievainojumiem. Heimdals stāsies pretī Loki, abi mirs. Tors ar Mjelniru nogalinās Jormungandu, taču, paspēris deviņus soļus, mirs no viņas indes. Odinu pēc ilgas cīņas aprīs Fenrirs, taču Fenriru nogalinās Odina dēls Vidars, kurš to pārplēsīs uz pusēm. Surts aizdedzinās visas deviņas pasaules, un zeme iegrims jūrā.
Notikumi pēc Ragnaroka
Būs izdzīvojuši daži dievi: Odina brālis Vili, viņa dēli Vidars un Vali, Tora dēli Modi un Magni, kas mantos Tora veseri Mjelniru, un Hēnirs, kurš pareģos nākotni. No Hēlas atgriezīsies Baldrs un Hēds, kuri apmetīsies Valhallā.
Paslēpjoties Igdrasilā (cita versija: Hodmimiras birzī), būs izdzīvojuši arī divi cilvēki — Liva un Livtrasirs, kuri pielūgs jauno dievu panteonu (dievu valdnieks būs Baldrs).
Dievi mitināsies Gimli, celtnē, kas daiļāka par sauli.
Saskaņā ar Jaunāko Edu mirušo dvēseles dosies vai nu uz debesīm (Andlangu vai Vidblēnu), vai uz Nastrondu, kurā neiespīd saulesgaisma un kuras sienas un jumts darināti no čūskām, kurām ir tik daudz indes, ka tās telpas iekšienē satek upēs. Nastrondā mitināsies zvērestu lauzēji, slepkavas un laulības pārkāpēji. Ragnarokā nebūs gājis bojā arī Hvērgelmīrs, kurā mitināsies pūķis Nidhjegs (kurš sūks mirušo asinis).
Kultūrtrēģerisms
Kultūrtrēģerisms ( — kultūras nesējs) ir ironisks nosaukums, ko izmanto runājot par svešzemniekiem, kuri sagrābjot zemes un pakļaujot to tautas, pamato savu rīcību ar apgalvojumiem, ka viņi attīsta, nes kultūru šīm zemēm un tajās mītošajām tautām. Ar šo vārdu apzīmē arī baltvāciešu uzskatu, ka viņu senči esot atnesuši kultūru tagadējās Latvijas teritorijā mītošajām tautām.
Liva un Livtrasirs
Liva un Livtrasirs (, Lífþrasir) senskandināvu mitoloģijā ir vienīgie cilvēki, kas paliks dzīvi Ragnaroka laikā (viņi patversies, pēc dažādām versijām, Igdrasila zaros vai Hodmimiras birzī). Kad pēc Ragnaroka radīsies jauna pasaule, no viņiem radīsies jaunā cilvēku cilts.
Emilis Melngailis
Emilis Jūlijs Melngailis (dzimis (pēc vecā stila 3. februārī ) Igatē, miris Rīgā, apglabāts Rīgas Meža kapos) bija latviešu folklorists, kordiriģents, komponists un šahists. Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku organizators un virsdiriģents. Sarakstījis 53 oriģināldziesmas korim a cappella, veidojis vairāku tautu tautas dziesmu apdares. Darbojās Latvijas Šaha federācijas vadībā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1874. gadā Igates pagasta skolā skolotāja un pagasta skrīvera Jēkaba un viņa sievas Līzes (dzimusi Mešaks) sešu bērnu ģimenē, Pistolkorsu dzimtīpašumos, pasta kariešu Rīgas-Pērnavas ceļa malā.
Izcelsme un bērnība
Melngaiļa radi bija ienākuši Igatē 1862. gadā, Kārlis Šteins izpircis no barona lielu zemesgabalu, nodibinājis «Ķikreizas», viņa dēlu starpā sadalot zemi radās jaunsaimniecības «Šķūtis» un «Jaunšķūtis», tur allaž komponists apciemoja savus radus, dēladēlam «Silarāji», Šteini un Mežoki (Mešaki, Mežaki) nāk no «Maisiņiem» Raunas pagastā, pats Šteins bija sulainis, kas vēlāk kļuvis Stelpes muižas rentnieks, par rentes gados sapelnīto nopirka minēto Igates galu. Tēvs Igatē strādāja arī kā skrīveris, bāriņtiesā līdz 1893. gadam, kad Melngaiļu ģimene pārcēlās uz Raunas Marijkalnu jeb Māriņkalnu. Māte mācījusi zēnu spēlēt klavieres vēl pirmsskolas vecumā. Igates skolā mazbērna gados dzīvojis ar apteksni Līzi, ko ļoti mīlējis.
Skolas un studiju gadi
Mācījās Igates, Lēdurgas, Raunas un Vecpiebalgas draudzes skolās. Lēdurgas draudzes skolā pildīja kazāka (pagasta ziņneša) pienākumus, piegādājot pastu uz Aijažiem. Vecpiebalgas draudzes skolā Kārļa Millera klasē sacerēja savu pirmo vokālo kompozīciju "Modināšanas dziesmu" Millera dzimšanas dienas svinībām divpadsmit gadu vecumā 1886. gada 3. decembrī ar Aleksandra Mezīša vārdiem, kuru toreiz atskaņoja vēlākajam arhibīskapam Irbem.
No 1887. līdz 1891. gadam viņš mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā. Lai nopelnītu līdzekļus studijām, trīs gadus strādāja muižas skolās par mājskolotāju, pa gadam Igaunijā, Popē un Ezerē , taču pēc paša vārdiem tieši tad, 1895. gadā, dzīvodams aristokrātu muižās, pieņemoties svarā un spēlējot šahu ar vēlāko arhibīskapu Teodoru Grīnbergu nolēmis nodarboties ar mūziku un šahu.
1896. gadā sāka studijas Drēzdenes konservatorijā pie Fēliksa Augusta Bernharda Drezekes (1835—1913), kura iespaidā pievērsies Vāgneram, par latviskās mūzikas problēmām nedomājot. Drēzdenē sacerēja vairākas kompozīcijas, tai skaitā vairākas no vēlāk sacerētā "Latvju rekviēma".
No 1898. līdz 1901. gadam turpināja mūzikas studijas Pēterburgas konservatorijā, kur visvairāk iespaidojās no krievu romantisma īpaši Musorgska operām, kur paša vārdiem "raženu vietu ieņem no tautas nākusī dziesmiņa, ja viņas būtība ir pareizi izcelta, iztulkota". Studijas pameta pēc strīda ar Rimski-Korsakovu, Musorgska "Borisa Godunova" oriģinālveidu aizstāvot; turpināja kā eksterns, 1901. gadā saņemot brīvmākslinieka diplomu. Roberta Bērziņa Latvju violītes ierosināja viņu 1902. gadā izdot pirmo kora dziesmu krājuma "Birzēs i norās" burtnīcu, pēc šīs publikācijas pa pastu saņēma no latviešu tautas melodiju vācējiem gatavus krājumus. Melngailis ar paveikto bija neapmierināts, 1904. gada izdevumā to laboja, spilgti parādās divbalsības dubultojums, liekot vīru balsīm paralēli dziedāt sievu balsu harmonizācijā, kas jāuzskata par krievisku, nevis latvisku dziedāšanas veidu. Komponists uzskatīja Pēterburgas laiku par postošu, kas nesis nelaimi pēc nelaimes viņa dzīvē, radot lūzumu.
Bēgļu gaitās
1905. gada revolūcijas laikā Melngaiļa tēva mājās Raunas «Marijkalnā» ieradās kazaki un piekāva viņa tēvu, jo Emilis Pēterburgā esot rakstījis dziesmas ar Raiņa vārdiem. 1906. gadā, bēgot no soda ekspedīcijas represijām kopā ar māsu Elīnu un četrus gadus veco meitu Lindu pārcēlās uz dzīvi Taškentā, toreizējā Turkestānā, kur dzīvoja līdz 1920. gadam. Kadetu korpusā mācīja vācu valodu, vēlāk arī angļu valodu, vasarās brauca uz Rīgu, mācījis klavierspēli ģenerālgubernatora meitai, atvēris vīna darītavu, piekopis dravinieka arodu, turējis piensaimniecību, kā arī šķirņu vistkopību. 1912. gada 3. decembrī Taškentā dzima dēls Tenis Vītauts, nomira jaunākā meita Maija. Taškentā uzsāka "Bārenītes slavināšanas" diatonisko stilu, 1912. gadā iznāca "Birzēs i norās" otrā burtnīca. 1915. gadā norīkots dienestā par Guļčas cietokšņa komandata sekretāru.
Latvijas Republikā
Pēc Brīvības cīņu beigām 1920. gadā atgriezās Latvijā, nodibināja zemnieku saimniecību Priekuļos pie Cēsīm ar ābeļdārzu, lopiem, sekmīgi piedalījās šķirnes vistu konkursos, kad vistu saimniecība un dzīvojamās ēkas nodega , strādāja kā taksometra vadītājs, taču cieta autokatastrofā, rakstīja par vieglo pasažieru automobiļu vadīšanas pedagoģisko līdzekļu trūkumu , neatrodot algotu darbu ne kā valodas skolotājs, ne kā komponists. Nostājās pret Latviešu biedrību jeb "māmuļniekiem", nodarbojās ar politiku, bija saimnieciski un politiski nepraktisks, ar amerikānisku reklāmu izgāzās neveiksmīgi kandidējot Saeimas vēlēšanās, aģitējot no sava taksometra, pēc šīs neveiksmes nostājās pret demokrātiju, pret balsošanu, pret balsu vairākuma principu, jo pēc rakstura bija despotisks, bargs, valdonīgs, straujš un eksplozīvs, ass, šķautņains , spurainās dabas dēļ ar neveiksmēm laulības dzīvē , taisnprātīgs, ļaunatminīgās un paštaisnās dabas dēļ daudzi viņu uzlūkoja vienīgi par dīvaini, par cilvēku bez diplomātijas, kas nekur īsti neiederas.