cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tunisija
Tunisija (, amazigā: ), oficiāli Tunisijas Republika , ir valsts Vidusjūras piekrastē, pēc teritorijas platības mazākā Ziemeļāfrikas valsts. Robežojas ar Alžīriju un Lībiju. Valsts ziemeļu daļu aizņem Atlasa kalni, dienviddaļā Sahāras tuksnesis. Lielākoties Tunisijas teritoriju aizņēmusī romiešu Āfrikas province devusi nosaukumu visam Āfrikas kontinentam.
Ģeogrāfija
Atlasa kalni aizņem lielāko Tunisijas teritorijas daļu. Teritoriju klāj biezs nogulumiežu slānis, jo šī teritorija senatnē atradās zem jūras ūdeņiem. Valsts dienvidu un dienvidaustrumu daļā atrodas Sahāras tuksnesis un tā ir mazapdzīvota. Nabadzīgo nokrišņu dēļ, Tunisijā nav lielu upju un daudzas no tām periodiski izžūst. Atlasa kalnos tās tek caur kanjoniem. Lielākais ezers valstī ir Džerīda sālsezers. To var uzskatīt par lagūnas tipa ezeru, jo pirms vairākiem miljoniem gadu, tas atdalījās no Vidusjūras un izžuva. Tunisijā ir arī daudz citu nelielu sālsezeru.
Klimats
Vidējais nokrišņu daudzums Tunisijā ir 200 - 250 mm gadā. Vissausākās ir vasaras, bet ar nokrišņiem bagātākas - ziemas, kad valstī ieplūst mēreno joslu gaisa masas no ziemeļiem.
Sabiedrība
Tunisijā ir 10 miljoni iedzīvotāju, no kuriem aptuveni 98% — arābu izcelsmes. Tunisieši galvenokārt ir musulmaņi, taču ir arī neliels jūdaistu un kristiešu īpatsvars. Pamatiedzīvotāji berberi palikuši mazākumā un pārsvarā dzīvo valsts dienvidos. Tunisiešu sabiedrība ir jauna: vidējais vecums — 26 gadi, bet aptuveni ceturtdaļai iedzīvotāju ir mazāk nekā 15 gadu. 20.gadsimta 60.gados Tunisijā ieviesa ģimenes plānošanu, samazinājās dzimstība, un dzīves modulis kopš tā laika palēnām ir mainījies. Sievietes tagad var iesaistīties sabiedriskajā dzīvē un valsts darbā. Ģimenes pamet lauku ciemus un pārceļas uz pilsētām. Tunisijā ir mūsdienīga un ļoti attīstīta izglītības sistēma. Pamatizglītība ir obligāta, un skolās lielu uzmanību velta svešvalodu apguvei. Aptuveni trīs ceturtdaļas iedzīvotāju ir ieguvuši izglītību.
Tūrisms
Tunisijas teritorijā esošās seno civilizāciju apmetņu vietas un smilšu pludmaļu kūrortus 2002. gadā apmeklēja 5,1 milj. tūristu.
Pasaules mantojuma objekti
Tunisijas teritorijā atrodas 8 Pasaules mantojuma objekti:
90 (skaitlis)
Ķīmisko elementu periodiskā tabulā 90 ir torija (Th) atomskaitlis. Latvijā un daudzās citās valstīs transportlīdzekļu ātruma ierobežojums ārpus apdzīvotām vietām ir 90 km/h. Ģeometrijā 90° veido taisnu leņķi. Zemes Ziemeļpola un Dienvidpola ģeogrāfiskais platums ir 90°. Futbolā spēles ilgums bez papildlaika ir 90 minūtes. Daudzās augstskolās vienas lekcijas ilgums parasti ir 90 minūtes.
UK garage
UK garage ir elektroniskās deju mūzikas apakšžanrs, kas radās Apvienotajā Karalistē 1990. gadu sākumā un vidū.
Dabsteps
Dabsteps ir elektronikas virziens, kas radies Londonā 21. gadsimta sākumā, ietekmējoties no daudziem dažādiem mūzikas stiliem, tostarp dub, regeja, 2-step, Hiphops, drum'n'bass. Šī mūzikas žanra īpatnība ir spēcīgas baslīnijas un salīdzinoši lēns temps (vidēji ap 140 sitieniem minūtē).
Dabstepa blakusžanrs, kas attīstījies līdz ar to, ir grime, kurā plaši tiek izmantots vokāls, taču, pateicoties tam, ka dabsteps ir salīdzinoši jauns stils, tā apakšstilu priekšraksti vēl nav noteikti un lielākā daļa no tiem vēl tikai veidojas.
Savu uzvaras gājienu dabsteps piedzīvoja 2006. gadā, kad šim žanram tika pievērsta pastiprināta uzmanība vispasaules līmenī.
Gunars Saliņš
Gunars Saliņš (dzimis 1924. gada 21. aprīlī Dobelē, miris 2010. gada 29. jūnijā Glenridžā, Ņūdžersijā, ASV) bija latviešu trimdas dzejnieks, augstskolu pasniedzējs.
Biogrāfija
1944. gadā beidzis Jelgavas skolotāju institūtu un devies bēgļu gaitās uz Vāciju. 1950. gadā kopā ar sievu Jautrīti Saliņu (1924—2011) izceļojis uz ASV un apmeties Ņūdžersijā. 1952. gadā beidzis Upsālas koledžu un 1955. gadā ieguvis maģistra grādu Sociālās pētniecības jaunajā skolā Ņujorkā. No 1955. līdz 1996. gadam bijis psiholoģijas un socioloģijas profesors Unionas koledžā. Saliņu ģimenē ir trīs bērni — Laris, Laila un Lalita.
Literārā darbība
Saliņš rakstīja dzejoļus jau bērnībā. Viņa pirmā publikācija bija dzejolis "Dienas aizbrien tumsas takus..." laikrakstā "Zemgales Balss", 1940. gada 16. martā. Jaunības dzejoļi, kas sarakstīti, mācoties Jelgavas skolotāju institūtā, gājuši zudumā, neliela daļa publicēta "Rakstos". Trimdā Saliņš publicē dzeju Vācijas latviešu izdevumos un jauno dzejnieku antoloģijā "Sāpes un cerības" (1947), pēc pārcelšanās uz ASV vairāki viņa dzejoļi parādās laikrakstos "Laiks" un "Latvija". Viņa pirmā grāmata izdota 1957. gadā.
Saliņš un Linards Tauns ir galvenie Ņujorkas dzejnieku grupējuma "Elles ķēķis" pārstāvji, kuri 50. gadu vidū Amerikā turpināja moderno latviešu dzeju, apvienojot nacionālos un folkloras motīvus ar modernās lielpilsētas ainām. Viņu dzejai 50. un 60. gados radās daudz sekotāju trimdas dzejā. Tuvākais no Latvijas dzejniekiem Saliņam bija Māris Čaklais.
Saliņa galvenie darbi ir trīs trimdā izdotie krājumi. Vēlāk viņš Latvijā publicēja nelielu grāmatu ar 33 dzejoļiem un dzīvesstāstu, un arī viņa Rakstu 1. sējumā publicēts jauns dzejoļu krājums "No zila gaisa", kurā apkopoti galvenokārt dzejoļi, kas rakstīti no 80. gadu sākuma līdz 21. gadsimta pirmajiem gadiem. Saliņš bija arī viens no labākajiem Rainera Marijas Rilkes atdzejotājiem latviešu valodā, atdzejojumi publicēti žurnālos "Jaunā Gaita" un "Karogs". Atdzejojis arī Čārlza Simiča, Dagmāras Nīkas un Jehudas Amikai dzeju.
Zēmana—Doplera attēlveidošana
Zēmana—Doplera attēlveidošana astrofizikā ir tehnisks paņēmiens, kuru izmanto, lai iegūtu zvaigžņu magnētiskā lauka virsmas kartes. Šajā metodē tiek noteikta spektrāllīniju šķelšanās, kas novērojama, ja zvaigzne atrodas magnētiskajā laukā. Tas ir tā saucamais Zēmana efekts.
BM
BM var būt:
Lūši
Lūši, lūšu ģints (Lynx) ir viena no kaķu dzimtas (Felidae), ģintīm, kas pieder kaķu apakšdzimtai (Felinae). Lūšu ģintī ietilpst 4 sugas. Lūši mājo ziemeļu puslodes teritorijās. Divas sugas sastopamas Eiropā, no kurām viena mājo arī Āzijā, un divas sugas Ziemeļamerikā.
Latvijā
Latvijā sastopama Eirāzijas lūša nominālpasuga — ziemeļu lūsis (Lynx lynx lynx). Saskaņā ar 2005. gada datiem Kurzemē un Vidzemē mīt apmēram 700 ziemeļu lūšu. Eirāzijas lūsis (Lynx lynx) 2022. gada 12. aprīlī iekļauts Latvijas īpaši aizsargājamo sugu sarakstā. To lēma valdība, apstiprinot grozījumus noteikumos par īpaši aizsargājamo sugu un ierobežoti izmantojamo īpaši aizsargājamo sugu sarakstu.
Šis lēmums nozīmē, ka turpmāk Latvijā lūšus medīt nedrīkstēs.
Izskats un īpašības
Lūši ir vidēji lieli plēsēji. Tiem ir raksturīgas īsas astes, ausu pušķi un garas ūsas. To kažoki atkarībā no sugas var būt rudi brūni, zeltaini vai gaišā smilšu krāsā, ar melniem vai tumši brūniem plankumiem. Īpaši daudz plankumu ir uz kājām. Ķepas lielas un platas, kas piemērotas iešanai pa sniegu. Visām sugām uz krūtīm, vēdera un kāju iekšpusēm ir balts matojums. Ķepu lielums un matojuma garums ir atkarīgs no lūša dzīves vietas. Ziemeļu reģionos dzīvojošiem īpatņiem kažoki ir gaišāki, biezāki un matojums garāks, ķepas platākas.
Vismazākie lūšu ģintī ir rūsganais lūsis (Lynx rufus) un Kanādas lūsis (Lynx canadensis). Lai arī abi ir samērā līdzīgi, rūsganais lūsis ir nedaudz mazāks. Mazākajiem Kanādas lūšiem ķermeņa garums ir 76 cm garš (galvu ieskaitot), augstums skaustā 48 cm, svars 5 kg. Bet mazākajiem rūsganajiem lūšiem ķermeņa garums ir 65 cm, augstums skaustā 45 cm, svars 4 kg. Lielākais ir Eirāzijas lūsis (Lynx lynx). Lielāko indivīdu ķermeņa garums ir 130 cm, augstums skaustā 75 cm, svars 38 kg.
Uzvedība
Lūši parasti ir vientuļnieki, lai gan retas reizes tie apvienojas nelielās grupās, lai medītu. Riests lūšiem sākas ziemas beigās. Parasti piedzimst 2—4 lūsēni. Grūsnības periods ilgst apmēram 70 dienas. Māte par mazuļiem rūpējas viena pati, līdz tie sasniedz apmēram 9 mēnešu vecumu. Lūši mēdz ierīkot migu kādā alā vai zem sakritušiem kokiem.
Tie medī dažādus vidēja auguma zālēdājus, piemēram, baltastes briežus, ziemeļbriežus, stirnas, staltbriežu mazuļus un ģemzes, kā arī mazākus dzīvniekus, kā zaķus, zivis, lapsas, aitas, kazas, vāveres, peles, tītarus, irbes, zosis un citus putnus.
Atslēgas kauls
Atslēgas kauls (Clavicula) ir pāra, augšējās ekstremitātes plecu joslas kauls. Tas novietojas horizontālā plaknē un piegulst krūškurvim no priekšpuses. Kaulam ir S veida forma un kopā ar lāpstiņu, tas veido nenoslēgtu kaulu gredzenu. Atslēgas kaula mediālais gals (extremitas sternalis) ir vērsts pret krūšu kaulu un tas ir uzbiezināts. Uz tā atrodas krūšu kaula gala locītavas virsma (facies articularis sternalis), kas artikulē ar krūšu kaula rokturi (manubrium sterni). Šajā rajonā kaulam ir liekums uz priekšu. Atslēgas kaula laterālais gals (extremitas acromialis) ir saplacināts un uz tā atrodas pleca paugura gala locītavas virsma (facies articularis acromialis), kas artikulē ar lāpstiņas pleca izaugumu (acromion), šeit tam ir izliekums atpakaļ. Augšējā izliektā kaula virsma priekšpusē viegli sataustāma zem ādas, bet apakšējā virsma ir reljefaina, jo tur piestiprināti muskuļi un saites.
Gatis Šļūka
Gatis Šļūka (dzimis Raunā) ir latviešu karikatūrists.
Gatis Šļūka ir no Raunas, karikatūras sācis zīmēt jau pirmajā klasē. Iedvesmojies no žurnāla Dadzis, komiksiem, markām ar Disneja zīmējumiem, Ērika Oša un Gunāra Bērziņa karikatūrām.
Studējis Latvijas Mākslas akadēmijā, ieguvis maģistra grādu mākslā (grafikā). Karikatūras zīmē ar zīmuļiem uz papīra, dažas vēlāk datorā nedaudz apstrādājot.
Pirmā publikācija 14 gadu vecumā avīzē "Sakaru Vēstis", vēlāk publicējies laikrakstos Zeme, Fokuss, Neatkarīgā Rīta Avīze. Kopš 1998. gada strādā Latvijas Avīzē, regulāri publicē karikatūras Sporta Avīzē, darbojas žurnālos FHM un Autobild. "Latvijas Avīzē" publicētās karikatūras skatāmas arī portālā DELFI.
Gata Šļūkas karikatūras bijušas skatāmas vairākās izstādēs gan Latvijā, gan ārzemēs.
Ilustrējis vairākas grāmatas, 2006. gadā izdevniecība "Lauku Avīze" izdevusi Gata Šļūkas karikatūru izlasi atsevišķā grāmatā "Gatis Šļūka. Karikatūras" (sastādījis Indulis Martinsons). Ilustrējis galda spēli "Šurpu Turpu".
Brīvajā laikā nodarbojas ar skvošu, golfu un galda spēlēm.
Latgaļi
Latgaļi, arī letgaļi vai leti (, ; latīniski rakstītajos avotos: Lethi, Letthigalli; vāciski rakstītajos avotos: Letti, Lethi, baltkrievu : łatyhoły) bija austrumbaltu cilts, vēlāk pārveidojās par tautību, kas pēc Vidzemes līvu asimilēšanas izveidoja latviešu nācijas pamatu. Rakstītajos vēstures avotos minēti kopš 11. gadsimta, pēc apbedīšanas tradīcijām par latgaļiem drošas ziņas ir no 6.—7. gadsimta. Iespējams, ka latgaļi Latvijas teritorijā ienākuši no DA 6.—7. gadsimta, daži uzskata, ka tie veidojušies uz vietas no senākajiem baltu iedzīvotājiem. Latgaļiem bijusi noteicošā loma latviešu tautas veidošanās procesā 13.-16. gadsimtos. Livonijas Konfederācijas pastāvēšanas laikā Rīgas arhibīskapijas „Letu galā” dzīvojošo latgaļu valoda saplūda ar citu novadu izloksnēm, izveidojot latviešu valodu. Hidronīmi ar sakni let-, lat- saglabājušies līdz mūsu dienām (piemēram Latvīte, Letes ezers). Vēl 17. gadsimtā latgaļi saukti par „latvjiem” un no šī vārda vēlāk radies vārds „latvietis”, ar kuru sāka apzīmēt arī pārējos Latvijas teritorijā dzīvojošos baltus. Ar laiku nosaukums ieguva arī teritoriālu nozīmi.
Nosaukuma izcelsme
a) ..Lethos, qui proprie dicuntur Lethigalli.. — „..aicinājuši [..] letus, kas īstenībā saucas letgaļi..”, b) Lethi vel Letthigalli.. — „leti jeb letgaļi..”.
Indriķa hronikā abi etnonīmi lietoti pamīšus, taču daudz biežāk — forma Letti, iespējams, vienkāršāka pieraksta dēļ. Forma Letigalli pēdējo reizi sastopama 1208. gada notikumu aprakstā (XII, 1), bet pēc tam vairs tikai lietots nosaukums Letti. Arī letgaļu apdzīvotās zemes nosaukuma variants Lettia sastopams daudz biežāk nekā otrs variants, kas Hronikā piecreiz lietots ka vienīgais līdz XII, 6 (Leththigallia, 1208), pēc tam vairs tikai — Lettia. Tas varētu norādīt uz zemes ietekmes samazināšanos vai vienkārši ir saīsināts zemes nosaukums.
J.A.R.
J.A.R. ir amerikāņu poproka grupas Green Day singls no filmas "Agnus" oficiālā skaņu celiņa. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Reprise Records.
Latgaļi
Nosaukuma izcelsme
Termini Lettigalli — Letthigallia Indriķa hronikas tulkojumā atveidoti ar „letgaļi” — „Letgale". Valodas dotumi vienlīdz pieļauj formas „letgaļi” un „latgaļi” resp. „Letgale” un „Latgale”. Līvi, kas kopā ar latgaļiem ir dzīvojuši ilgāk par vāciešiem, lieto vārdu läti un tur ir skaidri sadzirdams platais patskanis „e”. Hronikas tulkojumā dota priekšroka formām ar „e”, bet komentētāja tekstā lietota mūsdienu arheoloģiskajā literatūrā pieņemtā forma ar „a”.
Garīgā un materiālā kultūra
Galvenā pazīme, kas liecina par latgaļu savdabīgo garīgo un materiālo kultūru, ir apbedīšanas tradīcijas. 7.—12. gadsimtā latgaļi mirušos guldījuši līdzenajos kapulaukos un uzkalniņkapulaukos, kuros kapu bedrēs sievietes un vīrieši guldīti ar galvām pretējos virzienos (A un R), līdzi dodot bagātīgas kapu piedevas (rotas, ieročus, retāk — darbarīkus). Plašāk izpētīti Nukšu un Kivtu kapulauki, Lejasbitēnu, Odukalnu un Kristapiņu kapulauki. Labi izpētītas ir arī latgaļu dzīvesvietas — Asotes, Kokneses un Jersikas pilskalni, Lokstenes un Oliņkalna pilskalni.
J.A.R.
Dziesmu saraksts
Promo:
7" Vinyl Box Set
Latgaļi
Teritorija
Vēlajā dzelzs laikmetā latgaļi dzīvoja tagadējā Vidzemes austrumu daļā, Latgalē un Krievijas rietumos, kur tolaik radušies latgaļu agrīnie valstiskie veidojumi (Jersika, Tālava, Atzele, Koknese). Ziemeļu virzienā latgaļi dzīvoja līdz Gaujas vidusteces rajonam un līdz mūsdienu Latvijas — Igaunijas robežai. Austrumos letgaļu apdzīvotās teritorijas robeža aptuveni atbilda mūsdienu Latvijas robežai, bet dienvidos tā robežojās ar Nalsenes zemi un sēļu zemēm. Rietumos letgaļu zemes robežojās ar līvu zemēm.
Reliģija
Senatnē baltu ticība ar Dieviņu, Māru un viņu dēlu — Pērkonu, kas dzīvoja pasaulē ar daudzām mātēm un daudziem tēviem, kuri katrs atbildēja par noteiktu dzīves sastāvdaļu. Jau pirms 11. gadsimta no Polockas un vēlāk no Pleskavas latgaļu vidū izplatījās pareizticība. Zināms, ka 12. gadsimtā latgaļi, atkarībā no kauju iznākuma, maksāja meslus Polockas un Pleskavas kņaziem.
Marita Koha
Marita Koha (de; dzimusi ), bijusi arī Marita Koha Meiere (Marita Koch Meier), ir bijusī vācu vieglatlēte, piedalījusies sprinta distanču sacensībās. Karjeras laikā pārstāvējusi Vācijas Demokrātisko Republiku (Austrumvāciju), uzstādījusi 16 pasaules rekordus stadionā un 14 rekordus telpās. Viņai pašlaik pieder arī pasaules rekords 400 m sprintā — šo distanci veica 47,60 sekundēs.
Piedalījusies divās Olimpiskajās spēlēs. 1980. gadā Maskavā izcīnīja zeltu 400 m individuālajā distancē un Vācijas komandas sastāvā sudrabu 4×400 m stafetē. Vēl Koha ir trīs zelta un vienas sudraba medaļas laureāte Pasaules čempionātā — visas medaļas izcīnīja pirmajā Pasaules čempionātā 1983. gadā Helsinkos (zelts 200 m, 4×100 m stafetē, 4×400 m stafetē, sudrabs 100 m), kur viņa bija veiksmīgākā sportiste. Eiropas čempionātā izcīnījusi sešas zelta medaļas: 1978. gadā Prāgā, 1982. gadā Atēnās un 1986. gadā Štutgartē kļuva par čempioni 400 m individuālajā un 4×100 m stafetes distancē.
1979. gadā Koha kļuva par pirmo sievieti, kas 200 m distanci veikusi ātrāk par 22 sekundēm, uzstādot pasaules rekordu 21,71 s, kas tika pārspēts vienīgi 1988. gadā. Kohas sportiskie sasniegumi kopā ar citu Vācijas Demokrātiskās Republikas sieviešu neparasti augstie sasniegumi vieglatlētikā izraisīja sarunas par iespējamo anabolisko steroīdu vai cita veida dopinga lietošanu, tomēr pašai Kohai ņemtās dopinga analīzes nekad nebija pozitīvas.
Piecas reizes tikusi atzīta par Austrumvācijas gada labāko sportisti.
Vēlāk apprecējusies ar savu treneri Volfgangu Meieru.
Brauna kustība
Brauna kustība ir ar aci vai mikroskopu novērojama šķidrumā (vai gāzē) iejauktu nelielu daļiņu siltumkustība. Šīs daļiņas kustas haotiski. Brauna kustība arī izskaidro tādu fizikālu parādību kā difūziju.
Brauna kustības novērošana
Angļu botāniķis Roberts Brauns šo parādību pirmoreiz novēroja 1827. gadā, aplūkojot mikroskopā ūdenī iejauktas staipekņu sporas. Tagad parasti izmanto gumiguta krāsas daļiņas, kuras ūdenī nešķīst. Šīs daļiņas kustas haotiski, un kustība nekad neapsīkst. Paaugstinot temperatūru, kustības intensitāte pieaug.
Brauna kustību var novērot gāzē. Gaisā esošo puteklīšu vai dūmu kustība arī ir Brauna kustība.
Mūsdienās Brauna kustības jēdzienu izmanto daudz plašākā nozīmē. Tā, piemēram, Brauna kustība ir jutīgu mēraparātu rādītāju drebēšana. Tās cēlonis ir aparātu un apkārtējās vides atomu siltumkustība.
Brauna kustības izskaidrojums
Brauna kustību var izskaidrot, pamatojoties uz molekulāri kinētisko teoriju. Brauna kustības cēlonis ir tas, ka molekulu triecieni pret daļiņu nekompensē cits citu. Molekulām haotiski kustoties, impulsi, ko saņem daļiņa, piemēram, no kreisās un labās puses nav vienādi. Tāpēc rezultējošais spiediena spēks nav nulle un tas arī rada Brauna kustību.
Kā gāzē, tā arī šķidrumā spiedienam ir kaut kāda vidējā vērtība. Taču vienmēr pastāv nelielas gadījuma atšķirības no vidējās vērtības. Jo mazāks ir ķermeņa laukums, jo ievērojamākas ir tā spiediena spēka ralatīvās izmaiņas, kuras darbojas uz doto laukumu. Tā, piemēram, ja laukuma izmēri ir dažu molekulu diametru lielumā, tad uz to darbojošais spēks mainās lēcienveidā no nulles līdz kādai vērtībai brīdī, kad šajā laukumā trāpa molekula.
Brauna kustības molekulāri kinētisko teoriju izveidoja Alberts Einšteins 1905. gadā. Franču fiziķis Žans Perrēns pilnīgi pabeidza izveidot molekulāri kinētisko teoriju, izstrādādams Brauna kustības teoriju un to eksperimentāli apstiprinādams. Tika pierādīts, ka Brauna daļiņas piedalās šķidrumu un gāzu molekulu haotiskajā kustībā.
Biksinīki
Biksinīki ir skrajciems Rēzeknes novada Vērēmu pagastā, Adamovas ezera ziemeļu krastā. Ciems atrodas Plikpūrmaļu, Sondoru un Tūmužu tiešā tuvumā. Pašlaik Biksinīkos darbojas četras zemnieku saimniecības, ka arī brīvdienu māja „Vīteri”.
BW
BW var būt:
Asinsvadi
Asinsvadi ir cauruļveida asinsrites orgānu sistēmas daļa, kas transportē asinis pa visu ķermeni. Svarīgākie asinsvadi - vēnas un artērijas - pārnes asinis uz un no sirds.
Asinsvadu veidi
Ir vairāku veidu asinsvadi:
Asiņu plūsma asinsvados
Asins plūsmu asinsvados nodrošina sirdsdarbības radītais asinsspiediens. Asinsrites loku sākumā asinsspiediens ir vislielākais, bet asinsrites loku beigās tas ir viszemākais. Asinis plūst zemākā asinsspiediena virzienā - no artērijām uz kapilāriem un vēnām.
Asinsvadu bojājumi
Pa cilvēka asinsvadiem cirkulē apmēram 5 litri asiņu. Asinsvadu bojājums izraisa asiņošanu. 2 - 2,5 litru asiņu zaudēšana cilvēkam beidzas ar nāvi. Atkarībā no tā, kādi asinsvadi bojāti, izšķir arteriālo, venozo un kapilāro asiņošanu.
Kapilāro asiņošanu var radīt jebkurš, pat visniecīgākais ievainojums. Tā kā asinis no kapilāriem plūst lēni un tajos ir mazs spiediens, tādu asiņošanu var viegli apturēt. Kapilārās asiņošanas gadījumā asinis no audiem sūcas vienmērīgi nelielā strūklā.
Venozā asiņošanana rodas, ja tiek ievainotas ķermeņa virsējās vēnas. Venozās asiņošanas gadījumā asiņu sarecēšana ne vienmēr var pasargāt organismu no lieliem asins zaudējumiem, jo vēnās asiņu plūsmas ātrums ir lielāks nekā kapilāros. Venozajai asiņošanai raksturīga tumši sarkana vienmērīga, ne tik spēcīga strūkla kā arteriālajai asiņošanai, jo vēnās asinspiediens ir zems.
Arteriālā asiņošana gadās retāk nekā venozā asiņošana, jo tikai dažas lielas artērijas atrodas tuvu ķermeņa virsmai. Arteriālā asiņošana ir sevišķi bīstama dzīvībai. Arteriālajai asiņošanai raksturīga spēcīga, pulsējoša, gaiši sārta asins strūkla, jo asinis plūst zem liela spiediena.
Rēms
Rēms var būt:
Labākā dziesma (Amerikas Kinoakadēmijas balva)
Kinoakadēmijas balva "Labākā dziesma" jeb "Oskara" balva labākajai dziesmai tiek pasniegta katru gadu kopš 7. Kinoakadēmijas balvu pasniegšanas ceremonijas 1935. gadā, kurā tika pasniegtas balvas par 1934. gadā iznākušajām filmām. Balvu pasniedz dziesmas mūzikas un teksta autoriem. Dziesmas izpildītāji balvu nesaņem, izņemot gadījumus, kad izpildītāji ir devuši ieguldījumu kā dziesmas autori.
Nominēšanas noteikumi
Dziesmai jābūt sarakstītai tieši kinofilmai un tā nedrīkst būt publicēta citur. Šī iemesla dēļ labākajai dziesmai netika nominēta tādā slavena dziesma kā "I Will Always Love You" no filmas "Miesassargs", kuru izpilda Vitnija Hjūstone. Ja filma ir balstīta uz mūziklu, tad neviena mūzikla dziesma netiek nominēta. Lai apietu šo noteikumu, dažas mūziklu adaptācijas izmanto oriģināldziesmas, piemēram, dziesma "You Must Love Me" no filmas "Evita", kuru izpilda Madonna.
Nominācijas izvirza tie akadēmijas locekļi, kas ir komponisti vai dziesmu autori, bet par uzvarētāju balso visi akadēmijas locekļi. Balvai nominēto dziesmu skaits dažādos gados ir bijis atšķirīgs — no 1945. gadā iznākušajām filmām tika nominētas 14 dziesmas, bet no 2011. gada filmām — tikai 2 dziesmas. Tomēr biežāk tiek nominētas 5 dziesmas.
Vairākkārtējie balvas ieguvēji
Vairāk kā vienu reizi Amerikas Kinoakadēmijas balvu šajā kategorijā ieguvuši:
Koha
Koha (de — 'pavārs'; vīriešu dzimtē Kohs) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
BO
BO vai Bo var būt:
Atalyja
Atalyja ir lietuviešu folkroka, postfolkloras un pasaules mūzikas grupa, kas savā daiļradē lietuviešu arhaisko folkloru papildina ar roka, džeza un indiešu mūzikas elementiem un izteiksmes līdzekļiem. Grupas nosaukums Atalyja aukštaišu izloksnē nozīmē “Lietus nāk”. Vairāk nekā 10 pastāvēšanas gadu laikā Atalyja ir ieguvusi dažāda vecuma klausītāju atzinību. Grupa cenšas popularizēt arhaisko folkloru un senās lietuviešu tautasdziesmas padarīt tuvākas mūsdienu klausītājiem. Repertuāra pamatu veido sutartines, kā arī kalendārās, kara, vēsturiskās un kāzu tautasdziesmas. Grupas muzikālās izpausmes ir visai plašas — no meditatīvas improvizācijas līdz smagam kompozicionālam ārtrokam. Mūziķi droši eksperimentē, tradicionālo tautasdziesmu melodijas savienojot gan ar klasiskā roka, gan metāla, blūzroka, fankmūzikas, progresīvā roka un indiešu klasiskās mūzikas elementiem.
Grupas jaunradei ir raksturīgi profesionāli un gaumīgi aranžējumi, bagāta tembru palete, dažāda ritmika un savdabīga polifonija. Tradicionālie lietuviešu instrumenti (kankles, gārši jeb skuduči, vijole, dūdas, vargāns) tiek radoši kombinēti ar elektrisko ģitāru un basģitāru, kā arī rokam raksturīgiem sitaminstrumentiem. Vairākām dziesmām savdabīgu austrumniecisku skanējumu piešķir Ziemeļindijas instrumenti: bansuri (bambusa flauta) un tabla (bungu pāris).
Grupas biogrāfija
Lietuvas folkroka grupa Atalyja izveidojās Viļņā 1998. gada rudenī un jau 1999. gada pavasarī debitēja Kauņā, postfolkloras festivālā “Suklegos”. Vēl pēc gada grupa pabeidza ierakstīt un izdeva savu pirmo albumu “Atalyja” (2000. MC, 2001. Kukū records CD), kas izpelnījās starptautisku uzmanību un tika pozitīvi novērtēts tautas un pasaules mūzikas žurnālu lappusēs. 2004. g. tika izdots grupas otrais albums “Močia” (2004. © Atalyja, Dangus), kam raksturīgs dzīvs, silts skanējums. Tas tika novērtēts kā viens no solīdākajiem mūsdienu tautas mūzikas izdevumiem Lietuvas diskogrāfijā. 2008. g. Atalyja izdeva septiņu skaņdarbu minialbumu “Žemaitiu ruoks”. Tajā iekļautas trīs oriģināldziesmas, trīs elektroniskās remix versijas un viens īpaši šim albumam sacerēts meditatīvs instrumentāls skaņdarbs. Albumā “Saula riduolela” (2009. g., Dangus) savdabīgi savijas “smagās” kompozīcijas, improvizācija un eksperimenti. Saules tematiku pauž ne tikai atsevišķu dziesmu un paša albuma nosaukums, bet arī gaišais, it kā saulainais skanējums.
2009. g. grupa sarīkojusi kompaktdiska "Saula Riduolėla" atvēršanas svētkus Viļņā un Kauņā, koncertējusi Minskā (filmējusies Baltkrievijas ONT TV televīzijas muzikālajā raidījumā), Rīgā, Prāgā (mūzikas klubā "Akropole"), Olštinekā, Gdaņskā. 2009. g. decembrī grupa spēlēja savā Ziemassvētku turnejā Krievijas galvaspilsētā Maskavā (25. dec. — klubā "Masterskaja", 26. dec. — Lietuvas vēstniecības kultūras centrā — Jurģa Baltrušaiča mājā).
Grupas viesi
Vītis Vainilaitis (Vytis Vainilaitis; sitaminstrumenti), Jotauts Barons (Jotautas Baronas; sitaminstrumenti), Skirmants Kunevičs (Skirmantas Kunevičius; sitaminstrumenti), Bernards Janausks (Bernardas Janauskas; tabla), Rītis Kamičaitis (Rytis Kamičaitis; tabla), Indre Jurgeļevičūte (Indrė Jurgelevičiūtė; balss, flauta).
BIH
BIH var būt:
Drum and bass
Drum and bass (abreviatūrā: d&b, DnB, dnb, d'n'b, drum n bass, drum & bass, dNb, deebee), ir elektroniskās deju mūzikas apakšžanrs, kurš parādījās 1980. gadu beigās. Žanrs ir viegli atpazīstams un identificējams, jo to var raksturot ar ātru, lauztu ritmu (parasti 165—185 sitieni minūtē) un dziļu, spēcīgu basa līniju. Šī mūzikas žanra aizsākumi meklējami 1990. gadu pašā sākumā Apvienotās Karalistes reiva kultūrā, kur kā atvasinājums no kopējā reiva stila radās atsevišķs mūzikas novirziens.
Hauss
Hauss (no en — "māja") var būt:
2004. gads
2004. bija garais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās ceturtdienā.
Šis gads bija:
SANAE IV
SANAE IV (akronīms no en) ir Dienvidāfrika vissezonas polārstacija Antarktīdā. Izvietojusies uz Vesleskarveta nunataka Ālmana grēdas ziemeļos Princeses Martas krastā. Pēc kārtas ceturtā Dienvidāfrikas Nacionālās Antarktikas programmas (SANAP) polārstacija kontinentā un pirmā, kas izvietota nevis uz šelfa ledāja, bet uz pamatiežu atseguma.
Vēsture
Pēc Starptautiskā ģeofizikas gada programmas beigām Norvēģija 1959. gadā paziņoja par savas Norvejas polārstacijas pamešanu. Dienvidāfrikas Nacionālo antarktisko pētījumu institūcijas izteica gatavību pārņemt šo staciju un tā tika nodota Dienvidāfrikai par simbolisku samaksu. Pirmā dienvidāfrikāņu antarktiskā ekspedīcija devās ceļā kopā ar norvēģu pētniekiem ar kuģi Polarbjorn, lai 1960. gadā pārņemtu staciju. 1960. gada ziemā Norvejas stacijā pārziemoja 10 cilvēku komanda, 1961. gadā — 11.
SANAE I-III
Pirmā patstāvīgā Dienvidāfrikas stacija SANAE I tika izbūvēta 1962. gadā 20 km uz ziemeļiem no Norvejas. Stacija tika veidota no vienkāršiem koka konstrukciju savstarpēji savienotiem moduļiem. Gadu gaitā stacija tika ieputināta vairākus metrus biezā sniega slānī un spiediena ietekmē sagrauta. 1971. gadā tā tika aizvietota ar līdzās pēc tādas pašas metodes izbūvēto staciju SANAE II, kas, savukārt, 1980. gadā tika aizvietota ar SANAE III staciju. Trešā stacija tika izbūvēta sniegā iegremdētās liela diametra tērauda caurulēs. Pēc līdzīgas sistēmas vēlāk tika izbūvēta vācu Georgfonneimaijeres stacija.
Vasaras stacijas
Vasaras sezonas lauka ekspedīciju nodrošināšanai tika ierīkotas atbalsta bāzes Borga Borgas masīva dienvidos Vindegas grēdā (1969-1976) un Sarīmaraisa uz Grunehognas nunataka Ālmana grēdas vidusdaļā (1982-1999).
Stacijas struktūra
SANAE IV stacijas būve sākta 1993. gadā. Sarīmaraisas bāze tika izmantota kā galvenais transporta mezgls un glābšanas stacija ārkārtas situācijās. Atšķirībā no trim pirmajām stacijām, ceturtajai stacijai vieta tika izvēlēta uz klinšu atseguma 140 km no piekrastes. Galvenās ēkas koncepcija bija tiem laikiem revolucionāra — stacija tika veidota uz 3,5 m augstas piepaceltas platformas, uz kuras tika izvietoti trīs savā starpā savienoti moduļi. Piepaceltā platforma neļauj pie stacijas ēkas uzkrāties sniegam, liekot apvidū valdošajiem vējiem un zem platformas papildus veidotam aerodinamiskajam efektam to aizpūst prom. Uz tās pašas platformas izvietots arī helikopteru nosēšanās laukums un lifts tehnikas nogādāšanai remontdarbnīcā.
Katra divstāvu moduļa izmērs ir 14x44 m. Kopējā derīgā telpu platība ir ~3300 m². Helikopteru platformai tuvākajā C blokā ir izvietots angārs, spēkstacija, darbnīcas, vingrošanas zāle un sauna. Vidējā B blokā izvietota virtuve, kopkajīte, atpūtas telpas, bibliotēka un dzīvojamās telpas. A blokā izvietots sakaru mezgls, medpunkts, dažādas laboratorijas, noliktava un dzīvojamās telpas. Stacijas platība spēj nodrošināt 60 cilvēku izmitināšanu vasaras sezonā un 20 — ziemā. Parasti ziemošanas komanda sastāv no 9-11 cilvēkiem.
Tonga
Tonga (to, en), oficiāli Tongas Karaliste (Puleʻanga Fakatuʻi ʻo Tonga, Kingdom of Tonga), ir valsts Klusā okeāna vidusdaļā tāda paša nosaukuma arhipelāgā, kas sastāv no 177 salām, no kurām 96 ir apdzīvotas. Tonga ir vienīgā Okeānijas monarhija un vienīgā Okeānijas teritorija, kas nekad nav bijusi pilnībā kolonizēta. Sauszemes robežas ar citām valstīm nav, bet teritoriālie ūdeņi ziemeļos robežojas ar Samoa, austrumos ar Niue, bet rietumos ar Fidži teritoriālajiem ūdeņiem. Tongas platība ir 748 km², iedzīvotāju skaits 2011. gadā bija aptuveni 103 tūkstoši. Valsts galvaspilsēta ir Nukualofa.
Saimniecība
Tongas saimniecība lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju kapitālieguldījumiem un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 27,9% no IKP, šis rādītājs bija ceturtais augstākais no visām valstīm.
Albans Bergs
Dzimis pārtikušā ģimenē. Bērnībā interesējies par mūziku un literatūru. Pēc mantojuma saņemšanas sāk nodarboties tikai ar mūziku. No 1904. līdz 1910. gadam mācās pie Arnolda Šēnberga, viņš kļūst par tuvāko draugu un autoritāti. Pieder pie Vīnes sabiedrības krējuma.
Transporta slāņa drošība
Transporta slāņa drošība jeb TLS (no en) ir šifrēšanas protokols, kuru izmanto lai šifrētu datortīklos (piem., Internetā) pārsūtīto informāciju. Visredzamākais pielietojums ir HTTP datu plūsmas šifrēšana lietojot https protokolu. Pirmās šī protokola versijas izstrādāja Netscape un to sauca par SSL (Secure Sockets Layer), un tas nebija IETF standarts. Pēc SSL 3, tālākās versijas izstrādāja IETF un tās ir TLS. Pašreizējais standarts ir TLS, taču SSL bija ticis plaši reklamēts un joprojām ir plaši atpazīstams (plašāk nekā TLS). Mūsdienās joprojām plaši lieto SSL 3 versiju (vecākas pārlūkprogrammas darbojas arī ar nedrošo SSL 2 versiju).
TLS tīkla programmām nodrošina iespēju sazināties savā starpā veidā, kas novērš informācijas pārtveršanu un izmainīšanu. TLS nodrošina savienojuma gala ierīču autentifikāciju un šifrē pārsūtītos datus. TLS parasti lieto RSA asimetrisko šifrēšanas algoritmu ar 1024 vai 2048 bitu atslēgām. Visplašāk lietotajā gadījumā ar https (un lielākoties arī ar SMTP un IMAP caur TLS) TLS autentifikācija ir vienā virzienā, te autentificē tikai serveri (klients pārliecinās par servera identitāti), bet ne klientu (tas saglabājas neautentificēts). Ir iespējama arī divu virzienu autentifikācija, kad autentificē arī klientu. Tā ir drošāka, bet ķēpīgāka (katram klientam vajag tāda paša veida sertifikātu kā serverim). Sertifikātus ar atslēgu informāciju TLS parasti lieto X.509 formātā.
Pēc TLS sesijas izveidošanas klients un serveris vienojas par tālāk lietojamo simetrisko šifru. Klients aizsūta serverim visus pieejamos šifrus un serveris no tiem izvēlas labāko pieejamo.
Vēsture
Sākumā Netscape (pārlūkprogrammas Netscape navigator izstrādātājs) izstrādāja SSL protokolu. Tam bija 3 versijas. 1. bija nedroša un to nekur nelietoja, 2. versija iznāca 1995. gada februārī, bet drīz atklājās, ka tā arī nav droša, tāpēc izstrādāja SSL 3. versiju, kas iznāca 1996. gadā. Savietojamības dēļ daudzas pārlūkprogrammas spēj darboties ar SSL v2. TLS izstrādāja IETF kā uzlabojumu SSL v3 protokolam un TLS v1 iznāca 1999. gadā. Tas tika papildināts 2006. gadā, kad iznāca TLS 1.1 un 2008. gadā, kad iznāca TLS 1.2.
Pielietojumi
Plašāk pazīstamais TLS pielietojums ir HTTP datu plūsmas šifrēšana HTTPS protokolā, kuru lieto interneta bankas un interneta veikali (un visi citi, kas negrib lai to datus jebkurš, kas tiek klāt, varētu pārtvert vai izmainīt). Otrs nozīmīgākais pielietojums ir e-pasta datu plūsmas šifrēšana starp e-pasta programmu un serveri (lai mēstuļotājiem būtu grūtāk tikt pie lietotāju parolēm), taču šis ir krietni mazāks kā HTTPS. Šajos gadījumos ar sertifikātiem parasti autentificē tikai serveri.
Liela daļa klientu un serveru satur TLS moduli un var sazināties caur TLS, kā ir. Tiem, kam TLS nav iebūvēts, var lietot atsevišķas programmas (piem. Stunnel), kas TCP savienojumu pārvērš TLS savienojumā.
Darbība
TLS ir klients-serveris veida protokols. Izveidojot TLS savienojumu, tas gals, kas aizsūta ClientHello, ir klients. Lai arī klients parasti ir gals, kas uzsāk TCP savienojumu, tas nav obligāti. Vienkāršākajā variantā TLS savienojuma izveidošana notiek šādi:
Tālākos pārsūtāmos datus sasmalcina paketēs (tādā izmērā kā TCP paketes), aprēķina katrai paketei hash, kuru pieliek datiem, nošifrē ar simetrisko algoritmu un sūta prom. Pirms šifrēšanas paketi var sakompresē, izmantojot servera akceptēto kompresijas metodi. Ļoti bieži kompresiju nelieto (kompresijas metode null).
Tas process šādi notiek kādos vairāk kā 50% gadījumos, kad lieto TLS. Šajā gadījumā:
Izveidojot TLS savienojumu, to var izveidot uzreiz kā TLS (nekad netiek pārsūtīti nešifrēti lietojumslāņa protkola dati), vai arī var sākt ar nešifrētu lietojumslāņa protokola savienojumu un sākt TLS šifrēšanu pēc kādas komandas izpildes, šajā gadījumā, līdz TLS šifrēšans ieviešanai pārsūtītie dati ir nešifrēti. Pirmais variants ir implicit TLS un to lieto kopā ar http (gandrīz vienmēr) un var lietot kopā ar IMAP, SMTP un FTP. Otrais variants ir explicit TLS un to parasti lieto kopā ar SMTP un FTP. To varētu lietot arī ar http, bet šī metode ir ļoti nepopulāra, jo te ir sliktāka drošā servera identificējamība. Implicit TLS gadījumā ir nepieciešams atsevišķs ports šifrētajām komunikācijām (ja paralēli grib lietot arī nešifrētās), HTTP gadījumā tas ir 443 un FTP - 991. Explicit TLS gadījumā šifrētajām un nešifrētajām komunikācijām var lietot vienu un to pašu portu.
Pakešu struktūra
! Hex ! Dec ! Type
! Major versija ! Minor versija ! vienā gabalā
ciphersuite jēdziens
TLS lieto tikai definētas simetrisko un asimetrisko kriptogrāfisko algoritmu kombinācijas (ciphersuite) (t.i., nevar izvēlēties kombināciju kās nav iepriekš definēta, pat ja ir pieejami visi nepieciešamie komponenti). Oficiālo ciphersuite saraksts atrodas.
Ciphersuite ir kombinācija no autentifikācijas metodes (Au), atslēgu apmaiņas metodes (Kx), šifrēšanas metodes (cipher) un ziņojumu autentifikācijas metodes (HMAC).
Au lieto asimetrisko kriptogrāfiju lai autentificētu serveri. Plašāk lietotās metodes ir: RSA var lietot gan šifrēšanai, gan parakstīšanai. DSA (DSS) un ECDSA algoritmus var lietot tikai parakstīšanai. Vēl ir bijuši mēģinājumi lietot ntru algoritmus (nodrošina līdzīgu funkcionalitāti kā RSA, bet darbojas ātrāk), bet šie mēģinājumi nebeidzās ar standartu.
Kx lieto asimetrisko kriptogrāfiju lai abos galos uzģenerētu vienādas simetriskās šifrēšanas atslēgas. To var panākt 2 veidos:
TLS ir definēti daudzi simetriskie šifrēšanas algoritmi. Plašāk lietotie ir 3DES, RC4, AES. Agrāk mēdza lietot arī RC2, DES un IDEA. 21.gs. 1. dekādē tika definēti arī CAMELLIA un SEED (CAMELLIA šad tad parādās). ECC ciphersuites ir definētas tikai ar 3DES, RC4 un AES, tāpēc ECDHE-ECDSA-CAMELLIA-SHA neeksistē, pat ja visi komponenti ir pieejami. Vienīgai plaši lietotais plūsmas šifrs (stream cipher) ir RC4. Ir bijuši neveiksmīgi mēģinājumi standartizēt HC128. Pārējie plašāk lietotie šifri ir bloku šifri. Simetriskās šifrēšanas algoritmus lieto pārsūtāmo datu šifrēšanai. Ir iespējami arī varianti, kad datus nešifrē (algoritms NULL). Šādā gadījumā TLS sesija nodrošina tikai to ka datus neviens nevar izmainīt (bet izlasīt var jebkurš).
Piemēri: RSA-RC4-MD5 - Au un Kx ir RSA (apvienots), šifrēšanas algoritms ir RC4 un HMAC ir bāzēts uz MD5. Šī kombinācija nodrošina mazu procesora noslodzi, tāpēc ir populāra (lai arī visiem komponentiem ir kaut kādā merā šaubīga drošiba). ECDHE-RSA-AES128-SHA - Kx ir ECDHE, Au ir RSA (RSA paraksts), šifrēšanas algoritms ir AES ar 128 bitu atslēgu un HMAC ir bāzēts uz SHA1.
Klientu sertifikātu autentifikācija
Parasti TLS autentificē tikai serveri, bet ir iespējams autentificēt gan serveri, gan klientu. Ja lietot neautentificētu serveri (ADH, AECDH), tad klientu sertifikātu autentifikācija nav iespējama. Klienta sertifikāta privāto atslēgu lieto tikai parakstīšanai (serverim varēja būt vai nu atšifrēšana (RSA), vai parakstīšana (pārējie)). Jebkurā gadījumā simetriskās šifrēšanas atslēgas ir atkarīgas tikai no servera sertifikāta (tāpat kā ssh)(vai nu iegūtas no ar servera publisko atslēgu nošifrētā premaster secret, vai arī no ar servera parakstītās DH atslēgas). Klients sertifikātu aizsūta pirms ir ieslēgta šifrēšana, tāpēc to var pārtvert. Tas nedod iespēju izlikties par klientu, bet ļauj identificēt klientu. Klienta sertifikāts var saturēt personīgu informāciju. Tas ierobežo TLS klientu sertifikātu autentifikācijas pielietojumus. SSH ir pieejama līdzīga funkcionalitāte, bet tur klienta sertifikātu (publisko atslēgu) aizsūta pēc šifrēšanas ieslēgšanas.
Implementācijas un problēmas
HTTPS gadījumā ir problēmas ar virtuālajiem hostiem, t.i., ja http serveris uztur vairākas interneta lapas ar dažādiem nosaukumiem uz vienas IP adreses (piem., ja ir adrese 10.234.112.65 un DNS www.aaa.lv, www.aaa1.lv, www.ccc.lv). Interneta pārlūkprogrammas HTTP pieprasījums satur servera adresi (piem. www.aaa.lv) un no tā serveris zin, ka jāaizsūta faili, kas atbilst www.aaa.lv, nevis kādi citi. TLS protokols normāli atrodas zem HTTP un klients, kas pieslēdzas šajā stadijās nedod nekādu informāciju par viņam vajadzīgo lapu, tāpēc serveris var aizūtīt tikai noklusēto servera sertifikātu, kas visticamāk netbilst pieprasītajai lapai (kas mūsdienu pārlūkprogrammās uztaisa brīdinājumu pa visu ekrānu). Šī iemesla dēļ katrai HTTPS lapai vajag savu IP adresi un virtuālie hosti te nedarbojas.
Viens no risinājumiem ir TLS pielikt informāciju par vajadzīgo hostu. Tas darbojas, taču liels daudzums interneta pārlūkprogrammu šo TLS paplašinājumu neatbalsta. Lai nodotu informāciju par servera vārdu, lieto SNI paplašinājumu (server name indication), kas var saturēt līdz 64 baitu garu DNS vārdu.
Daudzas sākotnējās SSL implementācijas lietoja simetrisko šifrēšanu ar 40 bitu atslēgām. Tās vienmēr bija bijušas nedrošas un tika lietotas tikai ASV kriptogrāfijas eksporta ierobežojumu dēļ. Kādu laiku (20. gadsimta 90. gadu beigās) 128 bitu šifrēšana eksporta pārlūkprogrammās bija pieejama tikai ar specifiskiem server gated cryprography sertifikātiem, kurus izsniedza tikai viena CA un tikai bankām un citām finansu iestādēm. Tad, kad šos eksporta ierobežojumus samazināja, visi sāka lietot parasto 128+ bitu simetrisko šifrēšanu.
TLS (SSL) ir pieejams visās plašāk lietotajās pārlūkprogrammās:
Leons Paegle
Leons Paegle (1890—1926) bija latviešu skolotājs, literāts un nelegālais komunists. Bijis Rīgas pilsētas domnieks, darbojies Komunistiskajā internacionālē kā propagandists ar segvārdu «Šķesters», aktīvs nelegālās komunistiskās preses līdzstrādnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1890. gada 10. jūnijā Vidrižu pagasta «Lenčos» kalēja ģimenē. Mācījās Vidrižu pagastskolā (1899—1903), Lēdurgas draudzes skolā (1903—06) un Valmieras skolotāju seminārā (1906—1910). Pirmo dzejoli publicēja 1908. gadā. Pēc semināra beigšanas strādāja par skolotāju Krimuldas pagasta skolā (1911) un Augusta Dombrovska fabrikas skolā Mīlgrāvī; līdztekus pieņemts Dombrovska atturības biedrībā «Ziemeļblāzma».
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma pārcēlās uz Maskavu, kur studēja Alfonsa Šaņavska Tautas universitātē (1914—1917). Bija Kurzemes Zemes padomes izpildkomitejas loceklis. 1917. gadā iestājās Krievijas Sociāldemokrātiskajā (boļševiku) partijā Latviešu apvienotajā sekcijā. Pēc LSPR nodibināšanās 1919. gada sākumā atgriezās dzimtenē un bija Rīgas 1. pilsētas vidusskolas pārzinis. Stučkas režīma laikā, piedāvājot savus pakalpojumus Rīgas Strādnieku deputātu padomes izpildu komitejai, uzsvēris, ka no boļševiku apvērsuma pirmajām dienām bijis Maskavas latviešu skolu padomes priekšsēdētājs un strādājis pedagoģijas sekcijā Padomju Krievijas Latviešu nacionālo lietu komisariātā, esot bijis «Maskavas komunistiskās partijas pilsētas rajona biedrs» [Krievijas Sociāldemokratiskās (boļševiku) partijas Maskavas pilsētas atsevišķa rajona komitejas loceklis], strādājis laikraksta «Rižskaja Pravda» redakcijā. 1919. gadā Tautas Padomē prezidenta Jāņa Čakstes, Rīgas pilsētas galvas Gustava Zemgala un Brieža debatē apspriests, ka Paeglem, kurš atrodas boļševiku dienestā, nav jāmaksā alga no pilsētas budžeta.
Par darbošanos LKP, kopā ar Ādolfu Krūmiņu un Ernestīni Liepiņu-Niedri Rīgas organizācijas nelegālajā struktūrā pie Rīgas un apkārtnes patērētāju biedrības «Produkts» un arī Tautas augstskolā, slepeni sagatavojot boļševiku propagandistus, 1921. gadā Paegli apcietināja un notiesāja ar izsūtīšanu no Latvijas, tomēr spriedums tika atcelts, Saeima Paegli amnestēja. 1922. gadā ievēlēts Ārpusskolas izglītības kongresu padomē un bija tās lektors. 1922. un 1925. gadā kā kreiso arodnieku kandidāts ievēlēts Rīgas pilsētas domē. Pēc amnestijas 1923. gadā vairākus mēnešus uzturējās Vācijā, 1924. gadā Itālijā. Politiskā pārvalde un valsts apsūdzība uzskatīja, ka Paegle esot braucis par boļševiku finanšu līdzekļiem pildīt Komunistiskās internacionāles uzdevumus. Kad par antisemītisku bandītismu — ebreju tirgotāja noslepkavošanu pie Liepājas — nāvessodu piespriež Leona brālim, laupītāju bandas vadonim Augustam Paeglem ar segvārdu «Gustavs fon Motmillers», bet pēdējais novilcina nāvessoda izpildi ar anālajā atverē gumijas caurulē noslēptu cietuma restu zāģa afēras palīdzību, Paegle atkārtoti stājās sakaros ar Padomju Krievijas iestādēm, lai brāli, kurš arī bija aktīvs komunists, boļševiki lūgtu izdot Maskavas režīmam, ko arī panāca. Pēc tam, kad Krievijas PFSR ārlietu tautas komisārs Georgijs Čičerins bija apmierinājis Paegles lūgumu notiesāto slepkavu bandas sakarā — tika izdots arī cits noziedznieks Reinholds Lindenbergs, ieceļot Augustu augstā amatā Ārlietu tautas komisariātā par čekistu, izskanēja apgalvojumi, ka banda ir dalījusies ar Leonu Kurzemē salaupītajā mantā; tiesa, banda laupījusi arī Jelgavā, Ādažu, Vidrižu un Lēdurgas pagastā, būdama bāzēta Turaidas ielā Nr. 6, Rīgā. 1925. gadā Paegli atkārtoti apcietināja par komunisma veicināšanu, 1925. gada martā Centrālcietumā viņu ievietoja vienā kamerā ar viņa kādreizējo skolotāju Andrievu Niedru, bet 1925. gada maijā slimības dēļ pret drošības naudu atbrīvoja. 1925. gada 6. jūnijā Rīgas apgabaltiesa sāka izskatīt lietu pret Leonu Paegli, Kominternes segvārds «Šķesters», un Mangaļu pagasta piederīgo Alfrēdu Ozoliņu par publiskiem aicinājumiem uz likumīgās Latvijas Republikas varas graušanu par sacerējumiem, kas musina uz valsts iekārtas gāšanu, darbojoties nelegāli kopš 1922. gada. 1925. gada oktobrī Leons Paegle vērsās Saeimas petīciju komisijā, apgalvojot, ka viņam inkriminētie noziegumi esot tie paši, par kuriem savā laikā Saeima Paegli jau amnestējusi. Leona Paegles māsa Milda Paegle bija korektūras vadītāja nelegālajā laikrakstā «Cīņa». Līdztekus komunistiskajai darbībai Paegle sacerēja lugas «Gadsimtu sejas» (1921), «Iela» (1922) un pasaku lugas «Ugunsputns» (1925), «Runga, iz maisa!» (1926).
Miris 1926. gada 28. janvārī Rīgā, apbedīts Meža kapos.
Piemiņa
No 1944. līdz 1990. gadam viņa vārdā bija nosaukta Rīgas L. Paegles 1. vidusskola, līdz 1991. gadam — Valmieras Drāmas teātris. Padomju okupācijas periodos tagadējā Antonijas iela Rīgā no 1941. līdz 1994. gadam tika dēvēta par L. Paegles ielu, bet Cēsīs L. Paegles vārdā vēl šobrīd sauc vienu no galvenajām ielām. Pašvaldība ar viņa vārdā nosauktām ielām godina Leonu Paegli arī Kuldīgā, Valmierā, Saulkrastos, Jēkabpilī, Jūrmalā, Liepājā un Siguldā. 2022. gadā likvidēts Leona Paegles ielas nosaukums Ogres novadā.
Oļegs Laizāns
Oļegs Laizāns (dzimis Rīgā) ir Latvijas futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Latvijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2022) pārstāv Latvijas Virslīgas klubu FK Spartaks Jūrmala.
Klubos
Laizāns ir uzaudzis Rīgā, karjeru sācis kā JFC Skonto audzēknis, bet 2005. gadā sāka spēlēt Skonto FC pieaugušo komandā.
2010. gadā viņš uz sešiem mēnešiem tika izīrēts Polijas klubam Gdaņskas "Lechia". Tajā viņam neizdevās nostiprināties, un īres līgums netika pagarināts. Augustā viņš pievienojās 1. līgas līdervienībai FB Gulbene 2005.
2011. gada februārī viņš pārgāja uz citu Latvijas klubu — FK Ventspils. 2012. gada sezonas sākumā vēlreiz devās uz Poliju, pievienojoties Lodzas ŁKS. Arī šoreiz kluba pamatsastāvā spēlēja reti, aizvadot vien 9 spēles.
2012. gada jūlijā parakstīja līgumu ar Krievijas Nacionālās līgas klubu Krasnojarskas "Jeņisej". Komandā nospēlēja trīs sezonas, aizvadot 81 spēli un gūstot 5 vārtus.
2015. gada jūlijā atgriezās Latvijā, atkal panākot vienošanos ar FK Ventspils. Ventspils klubā nospēlēja līdz sezonas beigām, 12 spēlēs gūstot 1 vārtus. Pirms 2016. gada sezonas pievienojās Virslīgas debitantiem Riga FC.
Izlasē
Latvijas izlasē Laizāns debitēja 2011. gada 10. augustā, draudzības spēlē pret Somiju, 78. minūtē nomainot Aleksandru Fertovu. Līdz izlasē aizvadījis 44 spēles, vārtus pagaidām nav guvis.
Šēnbergs
Šēnbergs (arī Šenbergs, de — 'skaists kalns'; sieviešu dzimtē Šēnberga vai Šenberga) ir vācu cilmes uzvārds. Šēnbergs var būt:
.ch
.ch ir Šveices Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD). Šo domēnu administrē SWITCH Information Technology Services.
BR
BR var būt:
.ch
Domēna vārds .ch nav atvasināts no Šveices nosaukuma kādā no tās oficiālajām valodām - "die Schweiz", "Suisse", "Svizzera" vai "Svizra". Drīzāk tas atvasināts no Confoederatio Helvetica (Šveices Konfederācija), latīniskā valsts nosaukuma. Šveices markas tiek izdotas ar šo nosaukumu. Arī automašīnu numuri tiek atzīmēti ar 'CH'. Kopš 2004. gada marta ir pieejami internacionalizēti domena vārdi (skatīt detaļas).
Ārējās saites
Toppdomän
VG
VG var būt:
Niks Kazandzakis
Niks Kazandzakis (gr; dzimis, miris ) bija grieķu rakstnieks, romānu, stāstu, memuāru, eseju, poēmu un ceļojumu aprakstu autors. Viens no reģiona pazīstamākajiem rakstniekiem, visvairāk popularitātes guvis ar filozofisko darbu "Aleksis Zorba" (Βίος και πολιτεία του Αλέξη Ζορμπά), kas stāsta par dzīves, nāves un sociālām problēmām, dzimumu emocionālām attiecībām, nacionāliem konfliktiem, īstenas dzīves definējumu un citām mūsdienīgām tēmām.
Biogrāfija
Niks Kazandzakis dzimis Krētā. Studējis tiesībzinātnes un filozofiju. Ilgu dzīves laiku bijis komunisma atbalstītājs, darbojies arī nekomunistiskā sociālistu kustība Grieķijā, neesot valdošajā elitē. Viens no slavenākiem "nekristīgiem" reģiona rakstniekiem. Viņa darbus spēcīgi kritizēja baznīca. Konfliktu ar baznīcu pēc tās kritikas viņš komentēja lakoniski un spēcīgi, runājot latīniski "Es sevi nododu Tavās rokās, Tēvs".