cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Revit
Renderēšana
Kad lietotājs Revit vidē izvedo ēku, istabu, modeli vai kādu citu objektu, var izmantot Revit renderēšanas dzinēju, lai iegūtu reālistisku attēlu, izmantojot iepriekš izveidotu modeli, sienu, grīdu un citus rīkus vai veidojot savus modeļus, sienas, materiālus, u.t.t. Sienu un modeļu veidošanas process ir diezgan vienkāršs, lai to varētu iemācīties vienas dienas laikā. Revit 2010 ir iekļauti iepriekš sagatavoti materiāli, kurus iespējams pārveidot pēc nepieciešamības. Lietotājs var sākt arī ar vispārēju materiālu, kuru var pielāgot līdz nepieciešamajam detalizācija līmenim, kas nav iespējam daudzās 3D modelēšanas programmās. Šādi lietotājs var uzstādīt rotāciju, izmēru, spilgtumu un tekstūras intensitāti, gloss maps, transparency maps, reflection maps, oblique reflection maps, hole maps, un bump maps. Izmantojot eksperimentālu spraudni ir iespējams ar mākoņdatošanas (cloud) palīdzību renderēt attēlus caur AutoDesk kontu nevis savā datorā.
VC
VC var būt:
Meža cūka
Meža cūka jeb mežacūka (Sus scrofa) ir pārnadžu kārtas (Artiodactyla) cūku dzimtas (Suidae) cūku ģints (Sus) dzīvnieks. Meža cūku sugai ir 16 pasugas, un viena no tām ir mājas cūka (Sus scrofa domestica), jo meža cūka ir mājas cūkas savvaļas priekštece.
Latvijas Dabas muzejs meža cūku ir izraudzījies par 2015. gada dzīvnieku Latvijā.
Izplatība
Meža cūka ir plaši izplatīts zīdītājs visā Eiropā. Tā dzīvo arī Āzijā līdz pat Indonēzijas dienvidiem, kā arī Ziemeļāfrikā, Atlasa kalnos. Meža cūka savvaļā vairs nav sastopama Dānijā, Norvēģijā, Īrijā un Ēģiptē. Tā bija izmirusi, bet pēc tam atkal tika reintroducēta Lielbritānijā un Zviedrijā. Meža cūkas ir introducētas mākslīgi dažādas pasaules vietās, kā, piemēram, Ziemeļamerikā, Dienvidamerikā un Austrālijā, galvenokārt, medību dēļ.
Meža cūka apdzīvo visdažādākos biotopus. Tās var sastapt gan ielejās, gan kalnos līdz 3000—4000 m virs jūras līmeņa.
Latvijā
Latvijā saskaņā ar 2002. gada statistikas datiem dzīvo apmēram 30 400 mežacūkas. Latvijā visvairāk meža cūkām patīk lapkoku un jauktie meži. Latvijā sastopama nominālā pasuga Sus scrofa scrofa.
Izskats
Meža cūkas ķermenis ir kompakts, masīvs un muskuļains, galva liela, bet kājas relatīvi īsas. Tās kažoku veido stingras un rupjas akotspalvas vasarā, kas spēcīgāk attīstītas skausta apvidū un muguras viduslīnijā. Ziemai sākoties uzaug brūna pavilna, kas ir mīksta un smalki matota. Kažoka krāsa variē, sākot ar tumši pelēku un beidzot ar melnu vai tumši brūnu, bet meža cūkas var būt arī gaišas, gandrīz baltas, piemēram, tādas dzīvo Centrālāzijā. Ziemā kažoks ir blīvs un biezs. Ziemas apmatojumu pirmie nomet kuiļi, un jaunais apmatojums tiem izaug jau jūlijā. Jaunais apmatojums kuiļiem ir gandrīz sudrabots. Cūku mātes apmatojumu maina pamazām, tām vēl vasarā ir garš, tumšs, biezs apmatojums. Vairumā gadījumu cūku mātes ir tumšākas nekā kuiļi. Meža cūku mazuļu kažoki ir gaiši brūni ar tumši brūnām šķērsvirziena joslām pār muguru.
Pieaugusi meža cūka ir 120—180 cm gara, tās augstums skaustā 90 cm. Vidējais svars 50—90 kg, bet tām ir iespējamas lielas svara atšķirības, atkarībā no tā, kādā ģeogrāfiskā vietā tās dzīvo. Itālijā to vidējais svars ir apmēram 80—100 kg, ir datētas meža cūkas, kas ir svērušas 150 kg. Francijā 1999. gadā ir nomedīta meža cūka, kas ir svērusi 227 kg. Arī Karpatu kalnos meža cūkas sver apmēram 200 kg, bet Krievijā un Rumānijā ir datētas meža cūkas, kas ir svērušas 300 kg.
Latvijā tēviņi sver apmēram 250 kg, mātītes 150 kg. Lielākā meža cūka Latvijā tika nomedīta Subatē, tā svēra apmēram 300 kg. Kopumā var teikt, jo meža cūkas dzīvo vairāk uz dienvidiem, tuvāk tropiem, tās kļūst mazākas, bet virzienā uz ziemeļiem tās ir lielākas un ar mazākām ausīm. Meža cūkas svaram ir arī sezonāls raksturs. Masas starpība vienam īpatnim var sasniegt pat 50 kg. Vissmagākie tie ir oktobrī, bet visvieglākie aprīlī.
Kuiļiem, tuvojoties riesta laikam, uz ķermeņa priekšdaļas sāniem veidojas biezs saistaudu slānis, kuras sauc par bruņām. Bruņas sargā kuili no nopietniem savainojumiem riesta cīņās.
Meža cūkai ir spēcīgi attīstīti, trīsšķautņaini ilkņi, kas aug visu mūžu. Ilkņi tai kalpo gan kā aizsardzības ierocis, gan kā darba rīks, uzrokot zemi. Meža cūkas ir vienīgie pārnadži, kas rok alas. Apakšējie ilkņi kuiļiem ir apmēram 20 cm gari, reizēm 30 cm gari. Augšējie ilkņi tēviņiem ir izliekti uz augšu, un izvirzās uz āru, paceļot augšlūpu. To malas pret apakšējiem ilkņiem uzasinās asas kā naži. Mātītēm ilkņi ir mazāki, un to augšējie ilkņi ir uzliekti uz augšu tikai nedaudz. Vislabāk attīstītie ilkņi ir 6—8 gadus veciem kuiļiem. Vecākiem dzīvniekiem tie vairs nav tik izturīgi un var būt stipri aplauzti.
Uzvedība
Baram ir raksturīgs nometnieku dzīves veids, ar noteiktu teritoriju. Vasaras un rudens periodā, kad ir bagātīga veģetācija, teritorija ir lielāka. Dienā bars noiet 2—15 km. Ziemā bars pārvietojas minimāli, dažus simtus metru vai dažus kilometrus, atkarībā no sniega segas dziļuma. Savu teritoriju bars izstaigā pa iestaigātām takām. Atstājot guļvietu un atgriežoties tajā, meža cūkas iet pret vēju. Gulēšanai meža cūkas iekārto migu, ko rudenī un ziemā iekārto ļoti rūpīgi. Tā parasti ir lēzena, taisnstūrveida bedre ar noapaļotiem stūriem. Miga tiek izklāta ar egļu zariem, sausu zāli, niedrēm. Cūku māte migu iekārto kopā ar mazajiem sivēniem. Iepriekšējā gada sivēni migas taisa vairāku desmitu metru attālumā. Migas parasti tiek iekārtotas labi noslēptās vietās; biezā mežā kāda klajumiņa malā, zem lielām, kuplām eglēm, žagaru kaudzēs, niedru sanesumos vai iedobēs zem mazām eglītēm. Ziemā, ja ir dziļš sniegs, cūkas migas izmanto ilgāku laiku. Kuiļi guļ vieni, bieži apmetas skudru pūžņos, reizēm iekārtojas salmu kaudzēs. Meža cūku apdzīvotās vietās vienmēr ir dubļu vannas un novērojami koki, gar kuriem cūkas berzējas. Meža cūkas labi peld. Karstā vasarā tās vārtās īpaši intensīvi.
Meža cūka kopumā ir dienas dzīvnieks, un tā ir aktīva no ausmas līdz rietam. Dienas laikā tā mēdz atpūsties, kā arī naktīs meža cūkas guļ. Meža cūkai ir vāja redze, toties tai ir ļoti labi attīstīta dzirde un oža. Tā var saost kukaiņu kāpurus augsnē pat līdz 10 cm dziļumam, bet cilvēku siltā, bezvēja laikā tā saož līdz 500 soļu attālumam.
Galvenie meža cūku dabiskie ienaidnieki ir pelēkais vilks, tīģeris un svītrainā hiēna. Mazuļus medī lielās čūskas, plēsīgie putni un dažādi savvaļas kaķi.
Barība
Meža cūkas ir visēdājas un ēd gandrīz jebko, ko var atrast, bet 90% barības ir augu izcelsmes. Barība tiek meklēta, rakņājoties augsnē. Uzrušinātajās vietās sadīgst dažādi augi. Niedrājos meža cūkas meklē niedru saknes, ierobežojot ūdeņu aizaugšanu. Kopumā tās barojas ar zāli, ozolzīlēm, riekstiem, sēklām, ogām, saknēm, gumiem, kukaiņiem, sliekām, gliemjiem, maziem rāpuļiem, putniem un to olām, ievainotiem dzīvniekiem, maitu un atkritumiem. Garšo visi kultūraugi: kukurūzas graudi, zirņi, auzas, kvieši, kartupeļi, arī tauriņzieži, graudzāles un krustzieži. Diennaktī patērē 2,5—6 kg barības. Smagos barošanās apstākļos novēro kanibālismu. Reizēm meža cūkas nomedī jaunus briedēnus. Austrālijā ir zināmi gadījumi, kad tās medī jērus.
Vairošanās
Riests meža cūkām sākas novembrī un beidzas decembrī. Starp tēviņiem notiek asas riesta cīņas. Riesta beigās kuiļi ir stipri novārguši, zaudējot pat līdz 20% no masas. Meža cūkām ir poligāmas attiecības; viens kuilis parasti apaugļo 1—3 cūkas. Visbiežāk cūku riesta barā ir vairāki vaislas spējīgi kuiļi, no kuriem viens ir vadošais. Riesta bars ir ļoti kustīgs, dzīvnieki reti atpūšas vai ēd. Dzimumbriedumu mātītes sasniedz 1,5 gadu vecumā, kuiļi 3 gadu vecumā.
Klasifikācija
Meža cūkām kopumā ir 4 pasugu grupas: rietumu grupa, kas dzīvo Eiropā, Ziemeļāfrikā un Centrālāzijā; Indijas grupa, kas dzīvo Indijā, Himalajos, Irānā un Tadžikistānā; austrumu grupa, kas dzīvo Dienvidaustrtumāzijā, Ķīnā, Mongolijā un Sibīrijā; Indoķīnas grupa, kas dzīvo Indonēzijā, Vjetnamā, Sumatrā un Malaizijā. Grupās tās tiek iedalītas, vadoties pēc asaru kaula izmēra un formas.
Mājas cūka
Mājas cūku (Sus scrofa domestica) vienmēr nodala no pārējām pasugu grupām, izdalot to atsevišķi vienu pašu.
Mitoloģija, reliģija un vēsture
Grieķu mitoloģijā ir pazīstamas divas cūkas: Kalidonas mežakuilis un Erimanta mežakuilis. Negantākais ir bijis Kalidonas mežakuilis. Artemīda apvainojās uz Kalidonas pilsētas valdnieku Oineju, jo tas nebija ziedojis Artemīdai labāko daļu no jaunās ražas. Par sodu Artemīda uzsūtīja milzīgu mežakuili, kas izpostīja laukus un nogalināja cilvēkus. Oinejs sarīkoja medības, lai noķertu neganto mežakuili. Medības vadīja viņa dēls Meleagrs un tajās piedalījās izcilākie Grieķijas varoņi. Kad suņi izdzina mežakuili no meža, tas uzbruka medniekiem un daudzus ievainoja. Zvēru beidzot ar šķēpu nogalināja Meleagrs.
Arī Erimanta mežakuilis bija mežonīgs dzīvnieks. Tas dzīvojis Erimanta kalnā un izpostīja gandrīz visu Arkādiju. Hērakls saņēma Mikēnu valdnieka Eristeja dotu uzdevumu noķert zvēru. Hērakls paveica uzdevumu un savu ceturto varoņdarbu. Viņš tik ilgi trenkāja kuili pa kalnu dziļo sniegu, līdz tas piekusa, tad sasēja zvēru un aizveda to uz Mikēnām.
Ķeltu mitoloģijā meža cūka vienmēr tika ziedota Gallu dievietei Arduinai. Medības ir atspoguļotas vairākos ķeltu un īru mitoloģiskajos stāstos. Hindu mitoloģijā trešais Višnu avatārs (iemiesošanās veids) bija Varaha — mežakuilis. Ķīnas horoskopā viena no 12 zodiaka zīmēm ir mežakuilis, lai gan latviešu valodā to parasti tulko kā cūkas gadu.
Tacits savā aprakstā par zemēm ārpus Romas valsts apraksta arī baltus — aistus. Tacits raksta: "Kā sava kulta emblēmu viņi (aisti) valkā mežakuiļa masku, kas aizstāj bruņas un aizsardzību, un nodrošina tās dievinātāju pat starp ienaidniekiem".
Eduards Andruškevičs
Eduards Andruškevičs (dzimis ) ir bijušais Latvijas svarcēlājs, tagad — svarcelšanas treneris.
Lai arī dzimis Karēlijā, izglītību ieguvis Lejasstrazdu vidusskolā un Tehniskajā koledžā. Svarcēlāja karjeras laikā ir izcīnījis 16. vietu PSRS Tautu spartakiādē, vairākas reizes uzvarējis Latvijas čempionātā. Viņa personiskais rekords (svara kategorijā līdz 100 kg) summā bija 387,5 kg, bet atsevišķi raušanā 175 kg un grūšanā 215 kg. Sportista karjeru beidza 30 gadu vecumā savainojuma dēļ. Pēc tam sācis trenera karjeru. Bija vienīgais divkārtējā Olimpisko spēļu medaļu laureāta Viktora Ščerbatiha treneris, trenē Tokijas olimpisko spēļu bronzas medaļnieku Artūru Plēsnieku, Rebeku Kohu, Ritvaru Suharevu, Danielu Ivanovu, Vadimu Koževņikovu un Armandu Mežinski. 2007. un 2017. gadā tika atzīts par gada labāko treneri Latvijā.
Plostošana
Plostošana ir agrāk plaši praktizēta procedūra kokmateriālu nogādei no iekšzemes uz ostām pa ūdensceļiem, savienojot baļķus kopā un tādējādi izveidojot plostu. Ar plostošanu nodarbojās plostnieki.
Sarunvalodā ar "plostošanu" apzīmē arī liela apjoma, bieži vien nekulturālu, alkoholisko dzērienu lietošanu.
Bosfors
Bosfors (tr) ir jūras šaurums, kas šķir Turcijas Eiropas daļu (Rumēlija) no Āzijas daļas (Anatolija). Bosfors ir šaurākais no starptautiskās jūras satiksmes šaurumiem un tas savieno Melno jūru ar Marmora jūru un caur Dardaneļiem ar Egejas jūru un Vidusjūru. Tā garums ir aptuveni 30 km; maksimālais platums — 3700 m ziemeļos; šaurākā vieta pie Kandili un Ašijanas — 700 m; platums starp Anatolijas cietoksni un Rumēlijas cietoksni — 750 m. Dziļums šauruma vidū ir no 36 līdz 124 m. Bosfora abi krasti ir cieši apbūvēti, jo abās tā pusēs atrodas Stambulas ils un pilsēta.
Plostnieks
Plostnieks ir cilvēks, kurš, nodarbojoties ar plostošanu, agrāk pelnīja iztikai, pa ūdensceļiem (upēm) nogādājot baļķus ostās, kas parasti atradās šo upju grīvā.
Bosfors
Bosforu šķērso divi tilti. Pirmais tika uzcelts 1074 m garais Bosfora tilts (1973); otrs — 1090 m garais Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts (1988). Šie tilti uzcelti 5 km attālumā viens no otra. Turcijas valdība ir noteikusi vēl septiņas vietas, kurās varētu būvēt jaunu tiltu, bet šīs vietas ir valsts noslēpums, lai nepieļautu pēkšņu zemes cenu pieaugumu. 2013. gadā tika uzsākta satiksme pa 13,7 km garo Marmarajas dzelzceļa tuneli zem Bosfora. Aptuveni 1400 m no tuneļa atrodas 55 m dziļumā tieši zem jūras šauruma.
Asociācijas
Nosaukums cēlies no grieķu Bosporos (Βόσπορος). Etimoloģiski tas veidots no vārdiem bous (βοῦς, vērsis) un poros (πόρος, pāreja, šaurums) un tādēļ tulkojams kā „vēršu pāreja”. Grieķi nosaukumu nepareizi interpretē kā „vēršu brasls” vai „vēršu seklums” un saista to ar mītu par Io ceļojumu pēc tam, kad Zevs viņu pārvērtis par vērsi, lai pasargātu. Nosaukuma izcelsme meklēta arī trāķiešu vārdā fosforos (Φωσφόρος, gaismeklis), kādā dēvēta dieviete Hekate.
Bosfora rašanās
Ģeologu starpā joprojām nav beigušās diskusijas par iespējamo Bosfora rašanos. Melnā jūra atdalījās no Egejas jūras pirms vairākiem tūkstošiem gadu. Viena no pēdējām izvirzītajām teorijām tika publicēta 1997. gadā (Kolumbijas Universitātes ģeologi Viljams Rians un Valters Pitmans) un tajā teikts, ka Bosfors radies aptuveni 5600 g. pmē., kad Vidusjūrā pieaugušais ūdens daudzums izspiedās līdz Melnajai jūrai, kas pirms tam bijusi zemākā līmenī esoša saldūdens krātuve.
Senā Grieķija, Roma, Bizantija un Osmaņu impērija
Tā kā šaurums ir vienīgais jūras ceļš no Melnās jūras uz Vidusjūru, tam visos laikos ir bijusi liela komerciāla un stratēģiska nozīme. Grieķu pilsētvalsts Atēnas 5. gadsimtā p.m.ē. bija atkarīga no labības piegādēm no Scītijas un tādēļ ar šaurumos esošajām pilsētvalstīm (piem. Megara un Bizantija) uzturēja līgumsaistības.
Šauruma stratēģiskā nozīme bija viens no iemesliem, kādēļ Romas imperators Konstantīns I tur dibināja savu jauno galvaspilsētu Konstantinopoli (330), kas vēlāk kļuva plašāk pazīstama kā Austrumu Romas impērijas galvaspilsēta. pilsētu iekaroja augošā Osmaņu impērija (sk. Konstantinopoles krišana). Osmaņi pirms ieņemšanas pilsētu bija pilnībā nošķīruši no ārpasaules, uzceļot Anatolijas cietoksni un Rumēlijas cietoksni.
Stratēģiskā nozīme
Bosfora stratēģiskā nozīme joprojām ir diezgan ievērojama un jaunāko laiku vēsturē par kontroli pār Bosforu notikušas vairākas militāras sadursmes, piemēram, Krievu-turku karš (1877—1878) un Antantes neveiksmīgais uzbrukums Dardaneļiem (1915, sk. Galipoli kauja) Pirmajā pasaules karā. Šauruma izmantošana ir noteikta vairākos starptautiskos līgumos, tai skaitā 1936. gada Montrē konvencija par Turcijas šaurumu lietošanas kārtību. Otrā pasaules kara laikā Josifs Staļins pieprasīja PSRS rīcībā nodot kara bāzes Turcijas šaurumos, neskatoties uz to, ka Turcija nebija iesaistīta karā. Šai prasībai tika pievienotas arī prasības atdot PSRS Karsas, Artvinas un Ardahanas ilus (tos Turcija bija atguvusi ar 1922. gada Karsas līgumu). Šādas PSRS prasības piespieda Turciju iestāties NATO (1952). Vēlākos gados Turcijas šaurumi kļuva par svarīgu faktoru naftas nozarē, jo Krievijas naftas tankkuģi no Novosibirskas ostas naftu caur Bosforu un Dardaneļiem piegādā Eiropai un ASV.
Makss Frišs
Makss Rūdolfs Frišs (de, dzimis, miris ) bija šveiciešu rakstnieks, dramaturgs un arhitekts, viens no nozīmīgākajiem vācu valodā rakstošajiem autoriem pēc Otrā pasaules kara, līdzās Frīdriham Dirrenmatam ietekmīgākais pēckara Šveices autors. Friša izcilākie darbi ir romāni "Štillers" (Stiller, 1954), "Homo faber" (Homo faber, 1957), "Saukšu sevi par Gantenbeinu" (Meine Name sei Gantenbein, 1964). Šie darbi tulkoti un izdoti arī latviešu valodā. Latviski izdoti arī romāni "Montauka" (Montauk, 1975) un "Zilbārdis" (Blaubart, 1982).
1996. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu tabula
Šī ir 1996. gada vasaras olimpisko spēļu medaļu sadalījuma tabula. Šajās olimpiskajās spēlēs kopā startēja 10 318 sportisti, kuri pārstāvēja 197 valstis.
1996. gada olimpiskajās spēlēs vismaz 1 medaļu izcīnīja 79 valstis, 118 valstis neizcīnīja nevienu medaļu. ASV sportisti izcīnīja visvairāk zelta medaļas (44), sudraba medaļas (32) un ASV ierindojās pirmajā vietā kopējā medaļu kopvērtējumā. Vācijas sportisti izcīnīja visvairāk bronzas medaļas (27).
Ženēvas konvencijas
Ženēvas konvencijas ir četri miera līgumi ar trim papildprotokoliem, kas nosaka starptautiskās tiesību standartu humanitārai attieksmei pret kara upuriem. Termins izmantots vienskaitlī (Ženēvas konvencija) pārsvarā norāda uz nolīgumiem, kas tika parakstīti pēc Otrā pasaules kara 1949. gadā, kad tika papildināti pirmie trīs miera līgumi un pievienots ceturtais.
Rīgas "Barons"
"Barons" (arī "Barons/LMT", "Barons kvartāls" un citi nosaukumi dažādās pastāvēšanas sezonās) bija profesionāls Latvijas basketbola klubs no Rīgas, kas mājas spēles aizvadīja sporta namā "Daugava". Klubs spēlēja Latvijas Basketbola līgā (LBL). Pastāvēšanas vēsturē "Barons" divas reizes uzvarēja LBL (2008, 2010). "Barons" ir 2008. gada FIBA Eiropas izaicinājuma kausa čempionvienība.
2017. gada septembrī tika paziņots, ka jaunajā sezonā klubs finansiālu iemeslu dēļ LBL nespēlēs.
Vēsture
Klubs tika dibināts 2001. gadā ar nosaukumu "Barons" un no dibināšanas brīža spēlēja LBL, taču par komandas priekšteci var uzskatīt klubus "Princips" un "LainERS", kas pastāvēja jau kopš 1992. gada. 2004. gadā klubs nomainīja nosaukumu uz "Barons/LU", bet 2006. gadā - uz "Barons/LMT".
2008. gadā "Barons" izcīnīja savu pirmo LBL čempionu titulu, ko atkārtoja 2010. gadā. 2008. gadā izcīnīja Eiropas izaicinājuma kausu. 2009. gadā "Barons" atgriezās pie sava sākotnējā nosaukuma. Komandas fārmklubs bija "Barons/Rīdzene", kas spēlēja LBL 2. divīzijā. Šajā laika posmā Baltijas Basketbola līgā, komandas augstākais sasniegums bija izcīnītā 4. vieta 2007.—2008. gada sezonā.
2011.—2012. gada sezonu "Barons" aizvadīja LBL 2. divīzijā, kurā izcīnīja pirmo vietu un 2012.—2013. gada sezonā atgriezās augstākajā divīzijā. Šajā pašā gadā "Barons kvartāls" atgriezās arī BBL.
2016.—2017. gada LBL sezonā komanda trenera Mārtiņa Gulbja vadībā negaidīti izcīnīja LBL čempionāta bronzas medaļas.
2017. gada septembrī tika paziņots, ka jaunajā sezonā klubs finansiālu iemeslu dēļ LBL nespēlēs.
Rīgas Futbola federācija
Rīgas Futbola federācija jeb RFF ir biedrība, kuras galvenais mērķis ir futbola lomas nostiprināšana veselīga dzīvesveida veidošanā un futbola kā sporta veida attīstīšana un pilnveidošana Rīgā,   olimpiskās kustības ideālu ievērošana. Federācija organizē dažāda līmeņa futbola, telpu futbola un pludmales futbola sacensības. Viens no federācijas galvenajiem rīkotajiem turnīriem ir Rīgas futbola čempionāts.
Turki Apvienotajā Karalistē
Turki Apvienotajā Karalistē (arī Apvienotās Karalistes turki vai Lielbritānijas turki, ) ir Apvienotajā Karalistē dzīvojošie un dzimušie, vai citviet dzīvojošie un Apvienotajā Karalistē dzimušie turku izcelsmes iedzīvotāji. Šā raksta izpratnē turku izcelsmes iedzīvotāji ir tie, kas paši vai viņu priekšteči ir dzīvojuši Turcijā, Kiprā vai turku kopienās citās valstīs. Apvienotajā Karalistē turku minoritāte ir otra lielākā Eiropā pēc Vācijas turkiem.
Vēsture
Pirmais turku imigrācijas vilnis sākās ar Kipras turku ieceļošanu politiski nestabilajā periodā, kad sala bija britu kolonija. Vissenākā kopiena Londonā ir Heknijas priekšpilsētas Kipras turki. Pirmie turku ieceļotāji Apvienotajā Karalistē ieradās laikā no 1930. līdz 1950. gadam. Šie imigranti nāca no laucinieku vides un tiem bija zems izglītības līmenis, kā arī vājas angļu valodas zināšanas.
Sākotnēji uz dzīvi Apvienotajā Karalistē apmetās neprecējušies vīrieši, kas strādāja tādos amatos restorānos un viesnīcās, kur nebija nepieciešamas labas angļu valodas zināšanas. Ar laiku viņiem pievienojās viņu māsas un topošās sievas, kas strādāja līdzīgus darbus. Šobrīd šie iedzīvotāji ir vidēji 60, 70 vai 80 gadu vecumā un viņiem jau ir izveidojušās savas ģimenes.
Otrs imigrācijas vilnis bija no 1950. līdz 1970. gadam, kad pēc Otrā pasaules kara strauji sāka attīstīties ekonomika. Daži ieradās arī dēļ militārā konflikta Kiprā. Šoreiz turku imigranti ieradās ar ģimenēm, kuras uzaicināja pēc pašu ierašanās, lai nepieļautu ģimenes sašķelšanos. Vecāku klātbūtne turku ģimenēs ir svarīga, jo tie darba laikā pieskata bērnus. Vairums šo imigrantu tagad ir pensijas vecumā ar ierobežotām angļu valodas zināšanām, jo dzīvo samērā izolētu dzīvi Kipras turku kopienā. Otrā imigrācijas viļņa ieceļotāji strādāja fabrikās vai tirdzniecībā, kur nebija nepieciešamas padziļinātas angļu valodas zināšanas.
Trešais, mazākais imigrācijas vilnis sekoja vēlāk, kad vairāki turki ieradās Apvienotajā Karalistē iegūt augstāko izglītību. Izglītotie turku imigranti varēja arī strādāt profesionālos amatos un liela daļa ir dažādu turku sabiedrisko organizāciju un kustību aktīvisti, galvenokārt Londonā.
Iedzīvotāju skaits
Apvienotajā Karalistē šobrīd dzīvo aptuveni 100.000 Turcijas turki un 130.000 Kipras turki. 2001. gada iedzīvotāju skaitīšanā Apvienotajā Karalistē bija uzskaitīti 54.079 turku izcelsmes pastāvīgie iedzīvotāji, bet precīzs visu turku izcelsmes iedzīvotāju skaits nav zināms. Aptuvenais turku izcelsmes kopējais skaits, neatkarīgi no viņu dzimšanas vietas, ir 350.000, bet 2005. gadā laikraksts „The Independent” rakstīja, ka kāds grupējums nelegāli ievedis aptuveni 100.000 turkus. Pēc aptuvenām aplēsēm Apvienotajā Karalistē dzīvo 0,5 miljoni turku.
Saskaņā ar Sabiedrisko lietu ministrijas (Home Office) datiem, Londonā dzīvo 72% no visiem Anglijas un Velsas „baltās rases musulmaņiem”. „Baltās rases musulmaņi” pārsvarā apmetušies uz dzīvi Haringejā un Enfīldā, kur arī atrodas lielākā turku minoritātes daļa.
Homoloģija
Homoloģija (gr (homologos) — 'saistīts') ir pazīmju līdzība, kas attīstījusies, atzarojoties no kopēja senča. Informāciju par homoloģiju sniedz salīdzinošā anatomija, tostarp embrioloģiskie pierādījumi. Mugurkaulnieku priekškājas ir homologas, jo tāpat kā kopējam sencim, tās veido vienādi tā pat sakārtoti kauli.
Nine Inch Nails diskogrāfija
Šī ir amerikāņu industriālā roka projekta Nine Inch Nails diskogrāfija. Nine Inch Nails kopš 1988. gada ir izdevis 7 albumus, kā arī vairākus remiksu albumus, singlus, videoklipus un koncertierakstus.
Singli
Atsauces: ASV 100. ASV Modern Rock Austrālija. Dānija. Somija. Īrija. Zvedrija. Lielbritānija. Latvija.
1769. gads
1769. bija parastais gads, kas sākās svētdienā.
Viktorijas krusts
Viktorijas krusts (, VC) ir augstākais militārais apbalvojums, kuru pasniedz par varonību cīņā aci pret aci ar ienaidnieku dažās Nāciju Sadraudzības valstīs un bijušajās Britu impērijas teritorijās. Viktorijas krustam ir augstāks stāvoklis pār citiem militārajiem ordeņiem, goda rakstiem un medaļām. To var saņemt jebkuras dienesta pakāpes bruņoto spēku persona vai civiliedzīvotājs, kura pakļāvusies militārajām pavēlēm. Viktorijas krustu pasniedz britu monarhs ceremonijā, kura notiek Bakingemas pilī. Viktorijas krusts kopā ar Džordža krustu ir arī Apvienotajā Karalistē augstākais apbalvojums par drošsirdību. Atšķirība starp šiem krustiem ir tā, ka Viktorijas krusts tiek pasniegts tikai militārajām personām, bet Džordža krusts - civilpersonām.
Vēsture
Viktorijas krustu 1856. gada 29. janvārī ieviesa karaliene Viktorija, lai godinātu varonības aktus Krimas kara laikā. Kopš tā laika medaļa 1358 reizes piešķirta 1355 individuālajiem saņēmējiem. Kopš Otrā pasaules kara ir piešķirtas tikai 15 medaļas, no kurām 11 britu armijas un 4 Austrālijas armijas karavīriem. Tradicionālais skaidrojums par metālu, no kura izkaltas medaļas, ir tāds, ka tas cēlies no Sevastopoles aplenkumā iegūtajiem krievu lielgabaliem. Tomēr pētījumi liecina par citu materiāla izcelsmi. Vēsturnieks Džons Glenfīlds konstatējis, ka metāls lielākajai daļai medaļu, kas izgatavotas kopš 1914. gada decembra, nācis no diviem ķīniešu lielgabaliem un ka nav pierādījumu par krievu izcelsmi.
Tismenicja
Tismenicja ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ivanofrankivskas apgabala Tismenicjas rajona centrs. Vēsturisks (no 1891. gada) kažokādu izstrādājumu ražošanas centrs, kas saglabājis savu nozīmi arī mūsdienās.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1143. gadā kā Galīcijas-Volīnijas apdzīvotā vieta. No 14. gadsimta - Polijas sastāvā. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsētu iekļāva Austrijas impērijā (Austroungārijā), kur tā ietilpa līdz Pirmā pasaules kara beigām. Ap 1910. gadu apmēram puse no pilsētas iedzīvotājiem bija ebreji.
Pēc Pirmā pasaules kara Tismenicja iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Tismenicja tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. līdz 1944. gadam Tismenicja atradās vācu okupācijā. Pēc kara poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Bauskas pareizticīgo baznīca
Bauskas Svētā Georgija pareizticīgo baznīca jeb Bauskas lielmocekļa Georgija Uzvarētāja baznīca ir pareizticīgo dievnams Bauskā, Uzvaras ielā 5. Bauskas pareizticīgo draudze dibināta 1856. gadā. Sākotnēji pie tās brauca kalpot svētkalpotāji no Jelgavas, bet 1866. gadā draudzei piešķīra patstāvīgu klēru. Pirmais priesteris te bija tēvs Josifs Sokolovs, viņam piekalpoja diakons M. Jefremovs un psalmotājs N. Lapiņš. Dievkalpojumus noturēja īrētās telpās. 1876. gadā cara valdība draudzei uzdāvināja pie Bauskas esošo Krievijas valsts fermu „Mazo Dirdi” jeb Ērkšķu muižu (kopplatībā 102,87 desetīnas). Draudzes skola Bauskā darbojās no 1867. gada.
Tagadējās baznīcas celtniecība pabeigta 1881. gadā. Projekta autors bija arhitekts Jānis Frīdrihs Baumanis, pēc kura rasējumiem uzceltas vēl apmēram 20 pareizticīgo baznīcas Sāmsalā un Vidzemē, kā arī divas Rīgā — Visu Svēto un Svētās Trejādības (pēc viņa nāves šīs baznīcas celtniecību pabeidza V. Lunskis). Bauskas Svētā Georgija baznīcai izstrādāto projektu 1878. gadā apstiprināja Krievijas Impērijas Iekšlietu ministrija un drīz vien noslēdza līgumu ar būvdarbu vadītāju Prūsijas mūrnieklietu meistaru Frīdrihu Vilhelmu Šulcu. Kā tipiskai krievu—bizantiešu stila baznīcai tai ir teltsveida zvanu tornis, savienots ar baznīcas kupoliem – četriem sānu un vienu centrālo.
Kad 1881. gadā uzcēla dievnamu, Bauskā bijuši 95 pareizticīgie. Pēc Sokolova nāves 1922. gadā par draudzes ganu kļuva virspriesteris J. Dāle. Viņa vadībā tika uzsākti apjomīgi remontdarbi un draudzei pievienojās aizvien vairāk ticīgo. 1920. gados jau bija 465 pareizticīgo. Draudzes ziņās minēts, ka 1935. gadā Bauskā bijuši 470 pareizticīgie. 1941. gada novembrī Bauskā kalpoja tēvs Aleksandrs Fokins, no 1949. gada — tēvs Nikolajs Kļepatskis, 1955. gada — Vladimirs Parfenovičs, 1960. gada — Oļegs Dmitruks, 1964. gada — Nikolafs Varfolomejevs, bet no 1982. gada oktobra — tēvs Jevgēņijs Rumjancevs. Pateicoties viņa uzņēmībai, notikusi draudzes dzīves atdzimšana un veikts baznīcas remonts, kā arī uzcelta priestera māja un piebūves saimniecības vajadzībām.
Kopš 2016. gada augusta baznīca ir vietējās nozīmes arhitektūras piemineklis (aizs. nr. 9171)
Shut Up!
"Shut Up!" ir kanādiešu poproka grupas Simple Plan singls no viņu otrā studijas albuma Still Not Getting Any.... Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Atlantic Records.
Īpatnējā pretestība
Īpatnējā pretestība ir vielām piemītoša īpašība, kas nosaka, cik lielā mērā viela traucē strāvai plūst pa vadītāju. Tā mērvienība ir oms reiz metrs (Ω·m), bet vadītāja šķērsgriezuma laukumu, tā mazo izmēru dēļ, ir ērtāk mērīt kvadrātmilimetros.
Īpatnējā pretestība materiālam aprēķināma pēc šādām formulām: kur:
kur:
Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts
Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts arī Otrais Bosfora tilts (turku: Fatih Sultan Mehmet Köprüsü vai 2. Boğaziçi Köprüsü) ir tilts Stambulā, Turcijā, pāri Bosfora jūras šaurumam (turku: Boğaziçi). Tilts nosaukts sultāna Mehmeda Iekarotāja vārdā. Mehmeds Iekarotājs 1453. gadā iekaroja Konstantinopoli (tag. Stambula, sk. Konstantinopoles krišana), līdz ar to pilnībā sagraujot Bizantijas impēriju un, pasludinot to par Osmaņu impērijas galvaspilsētu.
Atrašanās vieta
Tilts atrodas starp Hisarīstī (Eiropā) un Kavadžiku (Āzijā). Tas ir vanšu tilts, kas turas uz tērauda balstiem un ieliektiem āķiem. Aerodinamiskais klājs ir iekārts divās pusēs tērauda vantīs. Tilta garums ir 1.501 m un klāja platums ir 39 m. Attālums starp balstiem ir 1.090 m (14. garākais pasaulē) un to augstums virs brauktuves virsmas ir 105 m. Brauktuves augstums virs jūras līmeņa ir 64 m. Tilts, kad tas tika uzbūvēts (1988), bija 6. garākais vanšu tilts pasaulē.
Būvniecība
Tilta būvniecību veica starptautisks uzņēmumu konsorcijs, kurā ietilpa trīs Japānas, viens Itālijas un viens Turcijas uzņēmums. Projektu tiltam izstrādāja britu uzņēmums „Freeman Fox & Partners”, kas iepriekš projektēja arī Bosfora tiltu. Tilta celtniecība tika pabeigta un to atklāja Turcijas premjers Turguts Ezals, pārbraucot pār tiltu pats ar savu oficiālo automašīnu. Tilta būvniecība izmaksāja 130 miljonus ASV dolāru (apmēram 59 miljoni latu).
Satiksme
Par braukšanu pār tiltu ir jāmaksā un maksu iekasē posteņi Eiropas pusē. Maksa tiek iekasēta par braukšanu vienā virzienā. Kopš 1999. gada vairāki maksas posteņi (kreisajā pusē) nav aprīkoti ar barjerām un tie automātiski fiksē transportlīdzekļus ar skeneri no attāluma (turku: OGS). Kopš 2005. gada papildus OGS sistēmai, ieviesta arī magnētisko karšu sistēma (turku: KGS).
Rundēni
Rundēni (arī Rundāni) ir ciems Ludzas novada Rundēnu pagastā, pagasta centrs. Ciems izvietojies sešu ceļu krustojumā (no Zirgiem, Kaunatas, Lauderiem, Vecslobodas, Raipoles un Sapožņikiem) 34 km no novada centra Ludzas un 302 km no Rīgas.
Vēsture
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Rundēnu muižas (Rundany) centra. 1933. gadā Rundēniem tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss, 1935. gadā tur bija 38 dzīvojamās mājas, baznīca, skola un pagastnams; notika nedēļas tirgi.
Infrastruktūra
Rundēnos atrodas pagasta pārvalde, Rundēnu skola (slēgta kopš 2007. gada), pirmsskolas izglītības iestāde, ambulance, bibliotēka (ir pieeja internetam), tautas nams, pasta nodaļa, divi pārtikas veikali.
Postalveolārs līdzskanis
Postalveolārus līdzskaņus izrunā ar mēli skarot alveolas aizmugurējo daļu mazliet tālāk, nekā artikulējot alveolāros līdzskaņus, bet ne tik tālu pie cietajām aukslējām, kā artikulējot palatālos līdzskaņus.
Latviešu valodā
Latviešu valodā postalveolārie līdzskaņi ir postalveolārie berzeņi /ʃ/ un /ʒ/, kā arī postalveolārās afrikatas /tʃ/ un /dʒ/.
Piemēri
IPA iekļautie palatoalveolārie svelpeņi, afrikātas un postalveolārie klikšķi ir:
Postalveolāru berzeņu un afrikatu tipi
Starpība starp palatoalveolāru, alveopalatālu, retrofleksu un vairākām citām artikulācijām ir mēles formā, nevis tās kontakta vietai ar mutes dobuma velvi.
Pirmais mainīgais lielums ir artikulāciju veicošā mēles daļa:
Lamināla artikulācija parasti ir palatāla, bet tai var būt postalveolāri alofoni.
Otrs mainīgais lielums ir mēles pacēluma pakāpe aiz kontakta vietas, kas norāda palatalizācijas pakāpi. No vismazākās uz visaugstāko palatalizācijas pakāpi:
Čerkesu valodās (piemēram, ubihu) ir vēl viena postalveolāra artikulācija: mēles gals tiek nolaists pret apakšzobiem, aizpildot apakšmēles telpu. Šo artikulāciju sauc par "slēgto lamināli postalveolāro artikulāciju un apzīmē ar ārpusIPA simboliem . Šis artikulācijas veids varētu tikt kombinēts ar citiem, bet tas nav apstiprināts.
Apstiprinātie līdzskaņu varianti doti tabulā. IPA simboli ir vienkāršoti, jo dažām artikulācijām nepieciešamas divas diakritiskās zīmes lai tās pilnībā raksturotu, bet lietota tikai viena, lai attēlojumā varētu iztikt bez OpenType IPA fontiem.
Citi postalveolāri līdzskaņi
Dažās valodās, kuras izšķir "dentālos" un "alveolāros" slēdzeņus, tie ir tuvāki prealveolārajiem un postalveolārajiem. Piemēram, malajalamu valodas runātāji lieto kā vibrantus abus rotizētos līdzskaņus un. Tā kā tie abi ir vibranti un abi apikāli, parasti tiek klasificēts kā retroflekss.
Dažās nestandarta malajalamu valodas formās ir lamināls postalveolārs nazāls līdzskanis, kas kontrastē ar apikālu alveolāru, palatālu un subapikālu retrofleksu nazālu līdzskaņiem:.
Latvijas Neredzīgo biedrība
Latvijas Neredzīgo biedrība (LNB) ir organizācija, kas pārstāv Latvijas neredzīgo un vājredzīgo cilvēku intereses valsts, pašvaldību un citās institūcijās, nepieciešamības gadījumā sadarbojoties ar citām nevalstiskajām organizācijām. Atrodas Rīgā, Pāles ielā 14/1.
Vēsture
LNB dibināta 1926. gada 16. jūnijā kā Latvijas Neredzīgo savienība (1940—1946).
PSRS periods
No 1946. gada līdz 1991. gadam saucās LPSR Neredzīgo Biedrība. Pēckara Padomju Savienībā neredzīgos atbrīvoja no nodokļiem, un Rīgas neredzīgo mācību ražošanas uzņēmums, pateicoties tam, nopelnīja tik daudz, ka pats par savu naudu varēja Juglā uzcelt deviņas daudzstāvu dzīvojamās mājas un trīs uzņēmuma ražošanas korpusus. Par neredzīgo līdzekļiem tapa sanatorija Jaundubultos, daļēji Jaunķemeru sanatorija "Latvija". 12. poliklīnikai Juglā neredzīgo organizācijas pirka aparatūru un Gaiļezerā uzturēja redzes saglabāšanas centru.
Padomju laikā katrā neredzīgo ražotnē bija viens sevišķi izdevīgs ražošanas veids, galvenokārt elektrotehnika, kuram gan izejvielas, gan noieta tirgus bija Krievijā. Peļņa no elektrotehnikas ražošanas deva iespēju uzturēt daudzus cehus un nodaļas, kas strādāja ar zaudējumiem.
1990. gadi
Taču kopš 1992. gada, kad Latvijas rublis tika atdalīts no Krievijas rubļa, lai apturētu inflāciju, Krievijas rubļa kurss pastāvīgi kritās. Kad tas sasniedza attiecību 1:3, Rīgas neredzīgo uzņēmums ar to zaudēja 60 miljonus rubļu un bija spiests pārdot jaunceltni, kurā nākotnē cerēja izveidot neredzīgo rehabilitācijas centru, lai samaksātu algas darbiniekiem. Krievijai Latvijas elektropreces par šādu cenu vairs nebija vajadzīgas, pašmāju vajadzībām saražotās sukas un otas arī vairs nepirka. Un visbeidzot, kopš 1992. gada valsts no invalīdu uzņēmumiem iekasēja nodokļus un pašvaldības — zemes nodokli. Ar to Latvija atšķīrās ne tikai no rietumvalstīm, bet arī no Lietuvas, Igaunijas un NVS.
Ja uz 1990. gada 31. decembrī Rīgas neredzīgo ražotnē strādāja 850 pirmās un otrās grupas invalīdu, tad 1991. gadā sākās masveidīga neredzīgo atbrīvošana no darba. 1992. gada novembrī Rīgas ražotnē palika tikai 200 neredzīgo, 1993. gada sākumā darbs tajā bija mazliet vairāk nekā 100 cilvēkiem un jau februārī tika sagatavota pavēle par vēl 40 neredzīgo atbrīvošanu. Liepājas neredzīgo ražotne apturēja darbu, nebija zināms, cik ilgi vēl spēs pastāvēt Daugavpils uzņēmums. Cēsu ražotne turpināja darbu, pateicoties Muitas departamentam, kas uzlika augstu ievedmuitu Odesā ražotajiem metāla vāciņiem un tādēļ Latvijā pircēji turpināja pirkt tos vāciņus, ko ražojuši Cēsu invalīdi.
Kopš 1992. gada Latvijas Neredzīgo savienība pārveidota uz Latvijas Neredzīgo biedrību. Palikušās ražotnēs darbs tika nodrošīnats tikai veseliem cilvēkiem. Tika pieņemta likumdošana, ka pašvaldībām obligāti jānodrošina invalīdus ar darbu, par nepakļaušanos tika paredzēts sods 24 minimālo mēnešalgu gadā apmērā. Bet šādu likumu realizēt apstākļos, kad tautsaimniecībā valdīja haoss, nebija iespējams. Invalīdu darbavietām nepieciešams speciāls iekārtojums, kura parastajos uzņēmumos nebija, kamēr līdzšinējos invalīdu uzņēmumos darbavietas bija tehnoloģiski nodrošinātas atbilstoši katra cilvēka spējām.
Mūsdienas
Latvijas Neredzīgo biedrība darbojas saskaņā ar Statūtiem, kas reģistrēti Uzņēmumu reģistrā 1998. gada 19. martā (nr. 000800400). LNB apvieno cilvēkus ar nopietniem redzes traucējumiem. LNB darbojas Latvijas pilsētās un laukos.
Organizācija sniedz palīdzību saviem biedriem rehabilitācijas un sociālo jautājumu risināšanā, aizstāvot viņu intereses valsts un pašvaldību iestādēs, informējot sabiedrību par redzes invalīdu problēmām un iespējām. LNB izstrādā un realizē vispusīgas rehabilitācijas programmas, veicinot redzes invalīdu profesionālo apmācību viņu veselībai un spējām atbilstošos arodos, redzes zudumu kompensējošo palīgierīču — tiflotehnikas piejamību, izdod žurnālu "Rosme" redzīgo un Braila rakstā, organizē labdarības pasākumus, atbalsta Neredzīgo bibliotēkas, Strazdumuižas neredzīgo un vājredzīgo bērnu internātskolas, Latvijas Neredzīgo sporta savienības organizētos u.c. pasākumus.
Struktūra
LNB ir 12 teritoriālās organizācijas, kas kopā ar savām vietējām organizācijām praktiski nodrošina biedrības darbību Latvijas pilsētās un laukos, sniedzot palīdzību saviem biedriem rehabilitācijas un sociālo jautājumu risināšanā, aizstāvot viņu intereses valsts un pašvaldību iestādēs, informējot sabiedrību par redzes invalīdu problēmām un iespējām. LNB vadības institūcija ir Centrālā valde. 2012. gada 16. augustā notika 18. LNB kongress, kas tiek sasaukts reizi 5 gados. Kongress ievēlēja jaunu Centrālo valdi, par tās priekšsēdātāju tika ievēlēta Svetlana Sproģe.
SIA "LNB Rehabilitācijas centrs" un tā 11 teritoriālie rehabilitācijas dienas centri visā Latvijā piedāvā apgūt iemaņas darbā ar datortehniku, izmantojot Braila displeju, runas sintēzes un palielinošās programmas. Braila raksta apgūšanu, rehabilitācijas un profesionālās apmācības iespējas redzes invalīdiem.
LNB Informācijas dienests "Brailinform", izveidots 1993. gada 16. jūnijā, reizi mēnesī izdod žurnālu "Rosme" un citus informatīvos materiālus redzīgo un Braila rakstā par sabiedriskās dzīves aktualitātēm.
LNB Sabiedriskais vēstures muzejs, atklāts 1986. gada 1. novembrī, uzkrāj un glabā dokumentus par redzes invalīdu vēsturiskiem notikumiem. Muzejā svākts plašs dokumentu klāsts par neredzīgo amatniecības vēsturi, biedrības dibināšanas un darbības dokumentiem.
Iestāšanās LNB
Lai kļūtu par Latvijas Neredzīgo biedrības biedru, jāgriežas tuvākajā LNB vietējā vai teritoriālajā organizācijā. Nepieciešams personas rakstisks iesniegums (1. un 2. grupas redzes invalīdiem — arī VDEĀK (Valsts Darba ekspertīzes ārstu komisijas) uzziņas noraksts par redzes invaliditāti). LNB uzņem no 16 gadu vecuma.
Suportforsa glečers
Suportforsa glečers (en) ir ap 65 km plats šļūdonis Pensakolas kalnos Antarktīdā. Sākas no Polārā plato un starp Forestala un Argentīnas grēdām noplūst uz Filhnera šelfa ledāju. Glečeri pirmoreiz ieraudzīja Argentīnas pirmā Dienvidpola pārlidojuma Grupo Aeronaval UT 78 1962. gada janvārī. Pirmoreiz nokartēts no 1964. gada ASV Kara flotes uzņemtajiem aerofotouzņēmumiem. Nosaukts par godu ASV Kara flotes Atbalsta spēkiem (Support Force), kas tajā laikā nodrošināja ASV Antarktīdas pētījumu programmas loģistiku. Argentīniešu avotos ledāja augšdaļu sauc par Puntaninfas glečeri (Glaciar Punta Ninfas), bet lejasdaļu — par Lezeklerē glečeri (Glaciar Les Eclaireurs).
Krievu-Baltijas vagonu rūpnīca
Krievu-Baltijas vagonu rūpnīca (Russo-Balt) bija vagonbūves akciju sabiedrība, kuras galvenā fabrika atradās pie Rīgas-Orlas dzelzceļa Rīgā. Pēc 1905. gada revolūcijas tajā sāka ražot arī automobiļus (1906), iekšdedzes motorus (1908) un lauksaimniecības mašīnas (1909), 1908. gadā izgatavoja 170 automobiļus.
1913. gadā vagonu rūpnīca pilnībā nonāca Krievu-Āzijas bankas rīcībā, tās akciju kapitāls bija 9,6 miljoni rubļu. Pēc Pirmo pasaules kara sākšanās 1915. gadā tās vagonbūves nodaļu evakuēja uz Tveru, automobiļu nodaļu uz Maskavu, bet aviācijas nodaļa turpināja darboties Petrogradā.
Rūpnīcas izveide un vagonu ražošana
Rūpnīcu izveidoja 1869. gadā kā Ķelnē dibinātā Vācijas un Nīderlandes kopuzņēmuma Van der Zypen und Charlier filiāli, kas ražoja dzelzceļa vagonus. Kompānija, iegūstot no Krievijas lielu pasūtījumu (500 vagonus), lai nebūtu jāmaksā muitas nodevas, izveidoja rūpnīcu Valmieras ielā 2 Rīgā.
1874. gadā filiāli pārveidoja par atvērta tipa "Krievu-Baltijas vagonbūves akciju sabiedrību" (de), kas bija viens no lielākajiem mašīnbūves uzņēmumiem Krievijas Impērijā. 1912. gadā rūpnīca aizņēma apmēram 20 hektāru lielu platību, sastāvēja no 50 dažādiem cehiem un nodarbināja četrus tūkstošus darbinieku. Pieaugot pieprasījumam pēc dzelzceļa vagoniem, 1895. gadā rūpnīcas akcionārs Oskars Freivirts nodibināja vēl vienu vagonbūves uzņēmumu "Fēnikss". 1906. gadā abi uzņēmumi ietilpa sindikātā "Prodvagon" (Продвагон), tajā līdz 1914. gadam apvienoja 14 vagonbūves uzņēmumus. Pēc Krievijas—Japānas kara pasūtījumu skaits samazinājās un kompānijas finansiālais stāvoklis pasliktinājās. Pēc padomes priekšsēdētāja Mihaila Šidlovska iniciatīvas 1908. gadā Rīgā uzsāka automobiļu ražošanu.
Automobiļu nodaļa
Krievu-Baltijas vagonu rūpnīcas automobiļi ieguva pasaules atpazīstamību pateicoties savām uzvarām prestižās sacīkstēs, piemēram 3257 km garajā rallijā Sanktpēterburga — Montekarlo 1912. un 1913. gados. "Russo-Balt" kļuva par pirmo automobili, kas sasniedza Vezuva virsotni.
1909. gada jūnijā Krievu-Baltijas vagonu rūpnīcā sakomplektēja pirmo vieglo automobili "24/30", ko izstrādāja beļģu inženieris Žiljēns Poterā, kuram bija automobiļu konstruēšanas un izstrādes pieredze firmā "Fondu".
"Russo-Balt" ražoja gan vieglos, gan smagos automobiļus, kas pamatā bija vācu Rex-Simplex un beļģu Fondu kopijas.
Aviācijas nodaļa
1911. gadā Rīgā izveidoja aviācijas darbnīcu, bet tajā pašā gadā to pārcēla uz Sanktpēterburgu. Sākumā pēc Kara ministrijas pasūtījuma ražoja franču marku lidmašīnas Nieuport un Blériot Aéronautique. 1912. gada aprīlī par galveno konstruktoru kļuva Igors Sikorskis, bet darbnīcu pārveidoja par Krievu-Baltijas vagonu rūpnīcas aviācijas nodaļu. Neskatoties uz ražošanas pārcelšanu uz Sanktpēterburgu, dažas lidmašīnu detaļas turpināja ražot Rīgā.
No 1912. līdz 1913. gadam nelielā skaitā ražoja vienmotoru lidmašīnas, pārsvarā divplākšņus S-6B un S-10, vienplākšņi S-12, hidrolidmašīnas divplākšņus S-5a un S-10 "Hidro", ko nelielā daudzumā iegādājās Jūras padome. 1913. gada uzsāka daudzmotoru lidmašīnu ražošana. Divspārnis "Grand" (zināms arī kā "Baltijas Dižais" (Великий Балтийский un Гранд-Балтийский)), kas bija aprīkots ar divām pēc "Tandēma" shēmas sapārotām motoru iekārtām. Pirmajā izmēģinājumu etapā lidmašīnai darbojās tikai divi priekšējie motori, savukārt divi aizmugurējie bija rezerves, beigu beigās visus motorus izvietoja rindā uz spārna, šādā veidolā lidmašīna ieguva nosaukumu Russkij vitjaz (Русский витязь).
Rīga
1915. gada rudenī rūpnīcu no Rīgas evakuēja uz Maskavu, Petrogradu un Tveru. Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas bijušās rūpnīcas telpās izvietojās vairāki uzņēmumi. Mūsdienās vecās rūpnīcas nelielā teritorijā darbojas uzņēmums "Russo-Balt", kas specializējas piekabju ražošanā.
Maskava
1916. gadā akciju sabiedrības vadība no Pāvela Šelaputina mantiniekiem nopirka ciemu netālu no Maskavas (mūsdienās Maskavas rajons Fiļi), lai tur izvietotu evakuēto rūpnīcas daļu. 1917. gada 1. jūlijā atvēra rūpnīcu ar nosaukumu " Otrā automobiļu rūpnīca Russo-Balt" (Второй автомобильный завод Руссо-Балт). Pēc Oktobra revolūcijas rūpnīcu nacionalizēja un pārdēvēja par Pirmo valsts bruņutanku rūpnīcu. 1922. gadā izlaida piecus "Russo-balt" automobiļus. Nākamajā gadā rūpnīcu nodeva koncesijā uzņēmumam "Junkers", kas uzsāka lidmašīnu ražošanu. 1927. gada 1. martā koncesiju likvidēja un rūpnīcu pārdēvēja par "Valsts aviācijas rūpnīcu nr. 7", bet drīz pēc tam par "Oktobra desmitgades rūpnīcu nr. 22". Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā rūpnīcu evakuēja uz Kazaņu.
Petrograda
Padomju Krievijas valdība 1918. gadā aviācijas nodaļu nacionalizēja. 1920. gadā aviācijas nodaļu apvienoja ar V. Ļebedeva aviācijas rūpnīcu un rūpnīcu "Гамаюн". Apvienotās rūpnīcas nosauca par Valsts apvienoto aviācijas rūpnīcu nr.3. Vēlāk to pārdēvēja par "Sarkano lidoni" (Красный летчик) un turpmāk nosaukumu mainīja vēl daudz reižu, kaut arī ražošanas profils tika saglabāts — lidmašīnas, vēlāk arī helikopteri. 1941. gadā rūpnīcu evakuēja uz Novosibirsku, kur to iekļāva 153. aviācijas rūpnīcas sastāvā.
Tvera
Vagonbūves nodaļu evakuēja uz Tveru, kur to apvienoja ar Augšvolgas dzelzceļu materiālu rūpnīcu. 1918. gada 26. oktobrī rūpnīcu nacionalizēja.
Bernātu bāka
Bernātu bāka atrodas Nīcas pagasta Bernātos, pie Baltijas jūras.
Untitled (How Could This Happen to Me?)
"Untitled (How Could This Happen to Me?)" ir kanādiešu poproka grupas Simple Plan singls no viņu otrā studijas albuma Still Not Getting Any.... Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Lava Records.
Kosumelas lapsa
Kosumelas lapsa (Urocyon sp) ir pelēko lapsu ģints (Urocyon) plēsējs, kas pieder pie suņu dzimtas (Canidae) pamatcilts (Basal Caninae).
Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka Kosumelas lapsa (Urocyon sp.) jau no seniem laikiem ir apdzīvojusi Meksikas Kosumelas salu. Ir zināms, ka lapsa ir dzīvojusi uz salas vismaz tajā laikā, kad salu sāka apdzīvot maiji. Lapsai nav veikti nopietni zinātniski pētījumi. Kosumelas lapsas izdzīvošana ir ļoti kritiska, to ir tik maz vai varbūt tās ir jau izmirušas, ka nav veicami vērojami dabā, kā arī nevienā muzejā nav pieejams pilnīgs lapsas galvaskauss. Pētījumi ir veikti tikai lapsas fosilajiem kauliem, kas atrasti, pētot maiju civilizācijas liecības salā. Zinātnieki uzskata, ka Kosumelas lapsa ir nokļuvusi izolcijā no pārējām lapsām pirms 5000 - 13 000 gadiem, bet iespējams arī agrāk.
Izskats
Pētot 37 fosilos kaulus, kas pieder vismaz 12 dažādiem dzīvniekiem, var secināt, ka Kosumelas lapsa ir maza auguma pelēkās lapsas ģints dzīvnieks, kas salīdzinoši ar sugu pelēkā lapsa (Urocyon cinereoargenteus) ir 60 - 80% no tās auguma, bet ir nedaudz lielāka par salu lapsu (Urocyon littoralis).
Reflekss
Refleksi ( - atgriezt atpakaļ) ir automātiskas no gribas neatkarīgas atbildes reakcijas uz ārējās vai organisma iekšējās vides pārmaiņām. Somatiskajā nervu sistēmā ārējie stimuli parasti izraisa reflektorisku darbību. Daži refleksi kā acu mirkšķināšanas reflekss ir saistīti ar galvas smadzeņu darbību.
If (uzņēmums)
If Skadeförsäkring Holding AB (publ) (zināms arī kā If P&C Insurance Holding) ir Zviedrijā reģistrēts nedzīvības apdrošināšanas pakalpojumu grupas mātes uzņēmums, kas pieder Somijas uzņēmumam Sampo. Galvenais birojs atrodas Bergshamrā, Stokholmas ziemeļu pievārtē.
Uzņēmuma grupa ar zīmolu If darbojas īpašumu un nelaimes gadījumu apdrošināšanas jomā Skandināvijā, Baltijas valstīs un Krievijā.
Meitas uzņēmumi
If Skadeförsäkring Holding AB (publ) meitas uzņēmumi:
Vēsture
1999. gadā Zviedrijas Skandia, Norvēģijas Storebrand un Somijas Pohjola apvienoja savu nedzīvības apdrošināšanas biznesu kopuzņēmumā. Skandia uzņēmumā ieguva 42 % daļu, Storebrand — 33 % un Pohjola — 25 %. Sākotnēji to paredzēja nosaukt par Newco, bet beigās izvēlējās If (pilns nosaukums If Skadeförsäkring AB). Nosaukums veidots no angļu vārda If ("ja") ar ideju "ja nu kas notiek".
2000. gadā Pohjola izstājās no If grupas, lai turpinātu neatkarīgi darboties nedzīvības apdrošināšanā.