cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ābrams Gurvičs
Biogrāfija
No 1925. līdz 1929. gadam strādājis par laikraksta Бакинский рабочий ("Baku strādnieks") šaha nodaļas redaktoru, organizējis šaha etīžu konkursus šajā avīzē. Savu pirmo etīdi publicējis 1926. gadā. Savas dzīves laikā sastādījis aptuveni 80 etīdes, no kurām 46 tikušas godalgotas konkursos, bet 12 saņēmušas pirmās godalgas. PSRS čempionātos šaha kompozīcijā bijis uzvarētājs etīžu grupā (1962) un divas reizes (1929, 1955) ieņēmis otro vietu. Daudzas no kurām bijušas nozīmīgas arī galotņu teorijā. Bijis PSRS sporta meistars šaha kompozīcijā (1957) un starptautiskās kategorijas tiesnesis šaha kompozīcijā (1956).
Etīdes
1. Zb6-d7 (baltie mēģina glābt savu bandinieku) Lc7!
2. Zd7-f8 Lc7-e5! (draudot 3…Lg7)
'''3. Kh3-g4! Le5-b2!'''
'''4. La3-c5! Lb2-d4!''' (mūžīgā sekošana?)
'''5. g6-g7!! K:g7''' (5… L:g7 6. Le3 ar matu)
6. Zf8-e6+
'''1. Te3-c3! d5-d4'''
'''2. Ta2-h2+!! Dh1:h2'''
3. Tc3:c7+ Kh7-h8
'''4. Tc7-h7+!! Dh2:h7'''
5. Lb8-e5+ Dh7-g7
'''6. Le5:d4! Dg7:d4''' pats
Vecā Upsāla
Vecā Upsāla (Gamla Uppsala) ir ciems Upsālas lēnē dažus kilometrus uz ziemeļiem no mūsdienu Upsālas. Tā ir sena zviedru svētvieta un tautas sapulču (tingu) sanākšanas vieta.
Vēsture
Ādams no Brēmenes rakstīja, ka šeit atradās Upsālas templis – zviedru galvenā svētvieta. Arī pirmie droši zināmie Zviedrijas karaļi bija no Upsālas dinastijas.
Pēc kristietības ieviešanas Zviedrijā Upsālas templis kādu laiku vēl pastāvēja, tomēr 11. gadsimtā karalis Inge Vecākais to nopostīja. Lai uzvarētu pagānismu, Upsāla tika pārveidota par Zviedrijas baznīcas galveno centru – 1164. gadā tika radīta Upsālas arhibīskapija.
Novini (Riebiņu pagasts)
Novini ir ciems Riebiņu pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 215 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V764.
Liepu iela (Jūrmala)
Liepu iela ir iela Jūrmalā, Mellužu apkaimē. Liepu iela sākas krustojumā ar Upes ielu un beidzas krustojumā ar Kalēju ielu. Kopējais ielas garums ir 170 metri. Liepu ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
No 1970. gadu vidus līdz 2003. gadam Liepu ielā 1 atradās Preses nama atpūtas bāze "Melluži". Līdz 1999. gadam tā bija paredzēta "Preses nama" tehniskajiem darbiniekiem, bet no 1999. līdz 2002. gadam to kā vasaras atpūtas bāzi drīkstēja izmantot jebkurš uzņēmuma darbinieks. 2003. gada vasarā ēka tika pārdota. 2006.-2008. gados tā tika pārbūvēta par daudzdzīvokļu māju. Kopš 2017. gada ēka daļēji tiek izmantota kā viesnīca.
Papaijs (filma)
"Papaijs" (en) ir 1980. gada ASV muzikāla komēdija, kuras režisors ir Roberts Oltmens. Filmas pirmizrāde notika. Galvenās lomas filmā atveido Robins Viljamss un Šellija Divāla.
Filmā tiek parādīti jūrnieka un viņa draugu piedzīvojumi Svīthavenā, piejūras pilsētā.
Andrēass Ēkbergs
Lāšs Kristians Andrēass Ēkbergs (sv; dzimis Malmē) ir Zviedrijas futbola tiesnesis.
Ar futbola spēļu tiesāšanu sāka nodarboties 13 gadu vecumā. 2007. gadā sāka tiesāt Zviedrijas otrās spēcīgākās līgas Superettan spēles, bet 2009. gadā arī valsts augstākajā futbola līgā Allsvenskan. 2013. gadā kļuva par FIFA kategorijas tiesnesi.
2014. gadā tiesāja Eiropas U-17 čempionāta finālu. 2018 .—2019. gada sezonā pirmo reizi tiesāja UEFA Čempionu līgas grupu turnīra spēli. 2019. gada FIFA U-17 Pasaules kausā bija galvenais tiesnesis divās grupu turnīra spēlēs un spēlē par 3. vietu. 2021. gada aprīlī Ēkbergs tika apstiprināts par vienu no tiesnešiem 2020. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā.
Andrejs Mironovs (aktieris)
Biogrāfija
Dzimis 1941. gada 7. martā Maskavā pazīstamu estrādes mākslinieku Aleksandra Menakera un Marijas Mironovas ģimenē. Pēc skolas gaitu uzsākšanas mainīja uzvārdu no tēva ebreju izcelsmes uzvārda Menakers un mātes krievu cilmes uzvārdu Mironovs. Tas tika darīts, uzmanoties no 1940. gadu beigās Padomju Savienībā izvērsto cīņu pret kosmopolītismu, kas bieži pārklājās ar antisemītismu.
Mironovs jau skolas laikā sāka piedalīties teātra izrādēs. Pēs skolas beigšanas 1958. gadā Mironovs iestājās Borisa Ščukina teātra skolā, kas darbojās pie Vahtangova teātra. Mironovs tēloja savu pirmo lomu kino pazīstamā padomju režisora Jūlija Raizmana filmā "Ja tā ir mīlestība?" (А если это любовь?, 1961). 1962. gadā Mironovs pabeidza teātra skolu un uzsāka aktiera darbu Maskavas Satīras teātrī, kur nostrādāja 25 gadus.
Savas karjeras laikā Mironovs filmējies daudzās filmās, ieskaņojis multiplikācijas filmas, darbojies televīzijā. Attēlojis lomas tādās pazīstamās padomju filmās kā "Trīs plus divas" (1963), "Sargies, auto!" (Берегись автомобиля, 1966), "Briljantu roka" (1968), "Veči laupītāji" (Старики-разбойники, 1971), "Neticamie itāļu piedzīvojumi Krievijā" (Невероятные приключения итальянцев в России, 1973), "Salmu cepurīte" (Соломенная шляпка, 1974), "Divpadsmit krēsli" (12 стульев, TV miniseriāls, 1976), "Parastais brīnums" (Обыкновенное чудо, 1978), "Trīs vīri laivā, neskaitot suni" (Трое в лодке, не считая собаки, 1979), "Par nabaga huzāru aizlieciet vārdu" (О бедном гусаре замолвите слово, 1980), Сказка странствий (1982), "Mans draugs Ivans Lapšins" (Мой друг Иван Лапшин, 1984), "Cilvēks no Kapucīnu bulvāra" (Человек с бульвара Капуцинов, 1987).
Nāve
1987. gada augustā Mironovs kopā ar teātri bija viesizrādēs Rīgā. 14. augustā izrādes laikā uz Operas teātra skatuves, spēlējot titullomu Bomaršē lugā "Neprātīgā diena jeb Figaro kāzas" (Безумный день, или Женитьба Фигаро), pēdējās ainas laikā zaudēja samaņu. Viņu nogādāja Gaiļezera slimnīcas neiroķirurģijas nodaļā, kur viņam diagnosticēja asinsizplūdumu smadzenēs. Neatgūstot samaņu, pēc divām dienām 1987. gada 16. augustā Mironovs nomira. Apglabāts 20. augustā Vagaņkovas kapsētā Maskavā.
Karlštejnas pils
Karlštejnas pils (cs) ir gotikas stilā celta pils Čehijā. Atrodas Centrālčehijas apgabala centrālajā daļā un 20 km attālumā no Čehijas galvaspilsētas Prāgas. Pils būvniecība pabeigta 1348. gadā.
Agrāk pils kalpoja kā Svētās Romas imperatoru dārgumu glabātuve, kurā atradās arī Čehijas un Bohēmijas kroņa dārglietas, relikvijas un citi karaliskie dārgumi. Pils tiek uzskatīta par Svētās Romas imperatora varas simbolu.
Karlštejnas pils ir viena no skaistākajām un apmeklētākajām viduslaiku pilīm Čehijā. Pēc 2019. gada datiem, tā ar vairāk kā 200 000 apmeklētāju, ir piektā apmeklētākā pils Čehijā. Katru gadu septembrī pilī norisinās vietējie Vīna svētki jeb Karlštejna Vinobraní.
Sāra Ēriksone
Sāra Anne Ēriksone (sv; dzimusi ) ir bijusī zviedru brīvā stila cīkstone, 2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībniece, divkārtējā Pasaules un trīskārtējā Eiropas čempione.
Biogrāfija
Strādā Gēteborgas policijā. Viņa ir precējusies ar savu treneri Pjēru Dikanda.
Somijas eiro monētas
Somijas eiro monētas ir eiro monētas, kuras izdevusi Somija.
Valsts puses izskats
Somijas eiro monētu valsts puses dizainā izmantoti trīs attēli. Uz centu monētām attēlots lauva no Somijas ģerboņa, bet uz eiro monētām attēlota Somijas daba. Uz 1 eiro monētas attēloti divi ziemeļu gulbji lidojumā virs mākoņiem. Ziemeļu gulbis ir Somijas nacionālais putns. Uz 2 eiro monētas attēlotas lācenes (ogas ar lapām fonā). Uz 2 eiro monētas jostas ir valsts nosaukums somiski un zviedriski un trīs lauvas galvas. Uz Somijas eiro monētām sākotnēji netika identificēta izdevējvalsts, taču uz kopš 2007. gada izlaistajām monētām šim nolūkam ir iekalti nelieli burti FI. Somijā netiek izmantotas 1 un 2 centu monētas, tās kaļ tikai nelielā daudzumā priekš kolekcionāriem.
2 eiro apgrozības piemiņas monētas
Somija 2 eiro piemiņas monētas izdod kopš 2004. gada. 2007., 2009. un 2012. gadā izdotās Eiropas ekonomiskajai vienotībai veltītas monētas izdeva visas eirozonas valstis kopā. Lai gan 2 eiro monētu jostas uzraksts piemiņas monētām parasti ir tāds pats kā uz standarta monētām, dažām no Somijas monētām tas ir atšķirīgs. Bez 2 eiro piemiņas monētām Somija ir izdevusi vairākas piemiņas monētas, kas nav paredzētas apgrozībai.
Īpašas iezīmes
Uz Somijas monētām, kas izdotas līdz 2006. gadam bija meistara zīme M — Somijas naudas kaltuves toreizējā prezidenta Raimo Makonena uzvārda pirmais burts. Pēc 2007. gada, kad monētu dizainā tika veiktas nelielas izmaiņas, lai iekļautu valsts apzīmējumu FI, meistara zīme tika aizstāta ar kaltuves zīmi, kas ir Somijas naudas kaltuves logo.
Juliuss Honka
Spēlētāja karjera
Laika posmā no 2016. līdz 2019. gadam Honka aizvadīja 87 spēles Nacionālās hokeja līgas kluba Dalasas "Stars" rindās, tās pamatsastāvā tā arī līdz galam nespējot nostiprināties. 2019.—20. gada sezonu aizsargs aizvadīja SM līgas vienībā Jiveskiles JYP, taču tad atgriezās "Stars", parakstot divvirzienu līgumu. Nespējot iekļūt NHL vienības sastāvā, tika nosūtīts uz AHL komandu Teksasas "Stars". 2021. gada maijā parakstīja līgumu ar Zviedrijas hokeja līgas klubu Luleå HF.
Somijas hokeja izlases sastāvā Juliuss Honka ir spēlējis 2017. un 2018. gada Pasaules čempionātā.
Voldemārs Šoriņš
Voldemārs Šoriņš (dzimis Liepājā) ir latviešu aktieris.
Fēlikss Brihs
Fēlikss Brihs (de; dzimis Minhenē) ir Vācijas futbola tiesnesis. Papildus futbola tiesāšanai ir arī jurists, viņam ir doktora grāds tiesību zinātnē.
Voldemārs Šoriņš
Bērnību pavadījis Vērgalē, kur gājis vietējā skolā. Mācījies Liepājas 1. vidusskolā. Skolas laikā dejojis sarīkojuma dejas, piedalījies daiļlasīšanas konkursos, darbojies vokālajā kvartetā un skolas teātra pulciņā, kā arī Liepājas kultūras namā dejojis tautas dejas. Absolvējis konservatorijas Teātra nodaļu.
Fēlikss Brihs
2004. gadā sāka tiesāt Vācijas Bundeslīgas spēles. 2007. gadā kļuva par FIFA kategorijas tiesnesi. Tajā pašā gadā tiesāja savu pirmo izlašu spēli starp Rumāniju un Luksemburgu. 2007.—2008. gada sezonā sāka tiesāt UEFA kausa spēles, bet nākamajā sezonā arī UEFA Čempionu līgas grupu turnīrā.
2014. gada 14. maijā Brihs tiesāja UEFA Eiropas līgas finālu starp Sevilla un Benfica. 2014. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā bija galvenais tiesnesis divās grupu turnīra spēlēs. 2016. gada Eiropas čempionātā tiesāja divas grupu turnīra spēles un ceturtdaļfinālu starp Poliju un Portugāli.
Voldemārs Šoriņš
Kopā ar Zigurdu Neimani bija pirmā latviešu seriāla "Dzīvoklis" režisors un scenārija autors.
Fēlikss Brihs
2017. gada 3. jūnijā tiesāja UEFA Čempionu līgas finālu starp Turīnas "Juventus" un Madrides "Real". 2018. gada martā tika izvēlēts par vienu no tiesnešiem 2018. gada FIFA Pasaules kausā Krievijā. Tajā aizvadīja spēli starp Serbiju un Šveici. Pēc spēles tika kritizēts par nepiešķirto 11 metru soda sitienu Serbijas labā un turpmākajām spēlēm netika nozīmēts.
2021. gada aprīlī Brihs tika apstiprināts par vienu no tiesnešiem 2020. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā.
Alsungas iela (Rīga)
Iela nosaukta Alsungas — Alsungas pagasta centra — vārdā.
Ielu savienojumi
Alsungas iela ir savienota ar šādām ielām:
Novomisle
Novomisle ir ciems Rožupes pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 187 km attālumā no Rīgas.
Alberto Mari
Alberto Mari (it; dzimis, miris ) bija itāļu šaha problēmists.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Divvilcis — bloks ar matu maiņu starp iluzorisko spēli un risinājumu uz melno laidņa sitieniem.
Ukrainas vēsture
Ukrainas vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Ukrainas teritorijā.
Antīkajā laikmetā
Laikā no 1150. gada p.m.ē. līdz 850 gadam m.ē. Ukrainas kultūra attīstījās iekšzemes stepju un mežu zonā un Melnās jūras — Azovas jūras piekrastes reģionos. Iekšzemē pastāvēja zemkopju cilšu sabiedrības, kurās parasti valdīja no Centrālāzijas stepēm nākuši nomadu karotāji. Šeit viena otrai sekoja kimeriešu, skitu, sarmatu, alanu, huņņu, protobulgāru un hazāru vara. Davukārt Melnās jūras piekrastē veidojās grieķu kolonijas. Grieķu pilsētvalstis un to federācijas vai nu pastāvēja neatkarīgi, vai bija pakļautas reģiona grieķu, romiešu un bizantiešu valdniekiem.
Kimeriešu kultūra dominēja vēlīnajā Bronzas laikmetā no aptuveni 1150. līdz 950. gadam p.m.ē., no 7. līdz 5. gadsimtā p.m.ē. piekrastes reģionos veidojās grieķu kolonijas. Ap 480. gadu p.m.ē. grieķu pilsētas Kerčas šauruma reģionā apvienojās Bosporas karalistē, kas 63. gadā p.m.ē. nonāca Romas Republikas pakļautībā.
Skitu kontrolētajās teritorijās stabilitāte ilga gandrīz 500 gadu. Ap 250. gadu p.m.ē. sarmati piespieda skitu valdošo eliti bēgt uz Krimu, kur skitu valsts ar galvaspilsētu Neapoli (mūsdienu Simferopole) pastāvēja līdz m.ē. 200. gadam. Lielās tautu staigāšanas laikā no 3. līdz 7. gadsimtam pa Ukrainu klejoja goti, huņņi, kutriguri, utriguri, avāri un bulgāri,. Goti ieceļoja no Baltijas jūras piekrastes un izveidoja savu valsti, savus ziedu laikus sasniedza ķēniņa Ermanarika varas laikā (350—375), savukārt no Kaukāza reģiona Krimā ieradās alani, kas pieņēma kristietību un pāris gadsimtu laikā asimilējas. Pēc gotu aizceļošanas Ukrainā ieradās huņņi, kas dominēja nākamos simts gadus.
Ja no 250. līdz 650. gadam Ukrainas stepju reģionos mainās dažādu klejotāju varas, tad Melnās jūras un Azovas jūras piekrastē stabilitāti nodrošina Austrumromas impērija. Pilsētām atjaunoja vai cēla jaunus aizsargmūrus. Stabilitāte iestājās līdz ar hazāru kagānāta izveidošanos 7. gadsimta vidū, ko izmantoja slāvi, kas no sava izcelsmes centra Karpatu — Pripetes reģionā sāka izplesties pārējā Ukrainas teritorijā — severieši ar centru Čerņihivā, poļaņi ar centru Kijivā, drevļani ar centru Korosteņā, dulibi ar centru Voliņā (Horodokā), baltie horvāti ar centru Pšemislā, uliči ar centru Peresičeņā un tivercieši. Cilšu zemju centri ir pilskalni — horodi vai horodišči. 9. gadsimtā Kijivas apgabalā bija ap 400 horodu, Volīnijā 350, Podolijā 250 un Galīcijā 100. Slāvi nodarbojās ar zemkopību un lopkopību.
Attīstoties varjagu tirdzniecības ceļam no Baltijas jūras zemēm uz Bizantiju (Ceļš no varjagiem uz grieķiem), hazāru kaganāts nostiprināja savas pozīcijas Dņepras reģionā, izvietojot garnizonu Kijivā, kas kļuva par ziemeļu-dienvidu un austrumu-rietumu tirdzniecības ceļu krustpunktu. Pečeņegiem iebrūkot hazāru kaganātā, Donbasā starp Donas un Doņecas upēm dzīvojošie maģāri devās uz rietumiem, un ap 850. gadu apmetās stepē starp Dņepru un Prutu.
Kijivas Krievzeme
No 9. gadsimta beigām Ukraina bija daļa no skandināvu varjagu izveidotās Garderīkes valsts, kas no kņaza Helgi varas laika līdz 972. gadam strauji izpletās, pakļaujot reģiona austrumslāvu ciltis. Tas arī piespieda maģāru klejotājus doties tālāk, uz tagadējo Ungāriju. Maģāru aiziešana pavēra ceļu postošiem pečeņegu laupīšanas reidiem. 957. gadā kņaziene Helga devās uz Bizantiju, kur viņu nokristīja par Helēnu. Viņas dēlam, lielkņazam Svjatoslavam izdevās pakļaut savai varai vjatičus, tā pabeidzot austrumslāvu pakļaušanu Kijivas varai. 965. gadā viņam izdevās iekarot hazāru kaganāta galvaspilsētu un sakaut Volgas Bulgārijas karaspēku. 972. gadā Svjatoslavu nogalināja, un Kijivas Krievzemes pirmais ekspansijas posms beidzās. 1061. gadā Kijivai uzbruka polovcieši, kuru atkārtotie reidi sarāva tirdzniecības ceļus ar Bizantiju un Kijivas kontroli pār Melnās jūras piekrastes zemēm. 1097. gadā Ļubečā pieci kņazi vienojās par savu dinastisko mantojuma tiesību atzīšanu.
1222. gadā Mongoļu impērijas karaspēks sakāva alanus un polovciešus, kas lūdza palīdzību Kijivas, Čerņihivas un Haličas kņaziem, kam pievienojās vēl vairāki kņazi. 1223. gada pavasarī apvienotais polovciešu un kņazu karaspēks netālu no Azovas jūras cieta smagu sakāvi kaujā pie Kalkas upes. 1240. gadā mongoļu karaspēks iekaroja un nopostīja Kijivu, ko tradicionāli uzskata par Kijivas Krievzemes beigām. Taču mongoļu uzvara tikai apstiprināja valsts sadalīšanos neatkarīgās kņazistēs, kas bija notikusi jau simts gadus iepriekš. Kijivas sagrāve noveda pie trīs valstu — Galīcijas-Volīnijas kņazistes, Vladimiras-Suzdaļas kņazistes un Novgorodas kņazistes nostiprināšanās.
Polijas-Lietuvas un tatāru pakļautībā
14. gadsimtā Ukrainas ziemeļu un rietumu daļas nonāca Lietuvas dižkunigaitijas un vēlāk Polijas-Lietuvas ūnijas, bet dienvidu un austrumu daļas Zelta Ordas, vēlāk Krimas hanistes un Osmaņu impērijas pakļautībā. 17. gadsimtā Ukrainas vidienē, Zaporižjas Sečā nodibinājās ukraiņu kazaku valsts — Hetmanāts
Pēc Kijivas Krievzemes kņazu militārās sagrāves apmēram 80 gadus Ukrainas lielākā daļa atradās mongoļu pakļautībā, 1300. gadā to pameta pareizticīgo metropolīts. 1349. gadā izcēlās karš starp Lietuvu un Poliju Volīnijas dēļ. Lai gan poļi iekaroja teritorijas Volīnijas rietumdaļā, lielākā daļa Volīnijas palika Lietuvas kontrolē. Lietuvas dižkunigaitis Aļģirds 1355. gadā ieņēma Čerņihivas kņazu galvaspilsētu Brjansku un sadalīja šo valdījumu starp saviem radiniekiem. 1362. gadā Lietuvas karaspēks uzvarēja Zelta Ordas karaspēku kaujā pie Dienvidu Bugas pietekas Siņuhas (Синюха), pakļaujot Podoliju, Kijivu un uz kādu laiku arī stepes Melnās jūras piekrastē tagadējās Odesas apkārtnē. Lietuvas ekspansija bieži notika mierīgi, tās karaspēka lielu daļu veidoja rutēņi. Lietuviešu ekspansija vietējām elitēm bija pieņemamāka par mežonīgo mongoļu varu. Vietējā pārvalde parasti palika vietējo augstmaņu rokās, un tikai augstākos amatus ieņēma lietuviešu valdošās dinastijas pārstāvji, kas paši bieži pieņēma pareizticību un ieviesa rutēņu valodu kā valsts valodu.
Lietuvas varu apdraudēja Melnās jūras piekrastē izveidojusies Krimas haniste, kas kontrolēja plašus stepes reģionus starp Kubaņas un Dņestras upēm. 1475. gadā Krimas haniste kļuva par Osmaņu impērijas vasali. Kad pēc Kuļikovas kaujas 1480. gadā Maskavija atbrīvojoties no mongoļu pakļautības, vairāki Čerņihivas augstmaņi pārgāja Maskavijas pakļautībā. 1481. gadā kņazs Feodors Beļskis, dižkunigaiša Aļģirda mazmazdēls, plānoja nogalināt Lietuvas lielkņazu Kazimiru IV un pāriet Maskavijas pakļautībā. 1508. gadā Mihailo Hļinska vadībā uzliesmoja Ukrainas augstmaņu sacelšanās pret Lietuvas lielkņazu Sigismundu I.
1522. gadā Maskavija pakļāva Čerņihivu un Starodubu, karš ar Maskaviju ilga no 1562. līdz 1570. gadam. Polijas karaliste bija gatava palīdzēt, taču pieprasīja lielāku kontroli topošajā kopvalstī. Ja Lietuvas un Ukrainas augstākā aristokrātija baidījās no apvienošanās ar Poliju un savas ietekmes zaudēšanu, tad zemāka ranga augstmaņi vēlējās iegūt poļu privilēģijas. Volīnijas, Podlašijas un Kijivas teritorijas pāriet Polijas pakļautībā. Pēc Ļubļinas ūnijas noslēgšanas 1569. gada 1. jūlijā Baltkrievija palika Lietuvas, bet Ukraina pārgāja Polijas karalistes pakļautībā.
Polijas zemēs dzimtbūšana nostiprinājās jau 15. gadsimta sākumā. Aristokrāti aizvien aktīvāk sagrābj bijušās brīvo zemnieku un kopienu zemes. Zemnieku un amatnieku iespējas veiksmīgai darbībai tiek samazinātas. Klaušās strādājamo dienu skaits pieaug no divām dienām nedēļā līdz pat piecām dienām nedēļā. Stepju plašumu mazapdzīvotība un valsts kontroles trūkums deva iespēju uz šejieni bēgt apkārtējo reģionu iedzīvotājiem. 16. gadsimta vidū apdzīvotākās ir zemes pie Bugas un Dņestras upēm, kur atradās Vinnicas un Braclavas cietokšņi. Šeit veidojas milzīgi magnātu īpašumi, ap 1590. gadu ietekmīgākais magnāts bija Kijivas vojevoda un Volīnijas maršals Konstantīns Vasīlijs Ostrožskis, kam piederēja ap 1300 ciematu un 100 pilsētiņu, 40 pilis un 6000 baznīcas. Laikā, kad Polijas karalistes patstāvīgajā armijā ir ap 4000 kareivju, Ostrožska privātajā armijā bija 2000. 1600. gadā Kijivā dzīvoja apmēram 4000 iedzīvotāji, bet 1629. gadā Ukrainas iedzīvotāju skaits bija no 1,6 līdz 2 miljoniem.
Ukrainas ebreji
Ļubļinas ūnija paredzēja, ka ebreji atrodas karaļa aizsardzībā un 16. gadsimta beigās pieauga ebreju migrācija no Polijas uz Lietuvas zemēm uz Ukrainu. Ebreju lielākais skaits bija Rietumukrainā, tā 1629. gadā 14% Volīnijas pilsētu iedzīvotāju bija ebreji. Pilsētas bieži ierobežoja ebreju nodarbošanos un veidoja ebreju geto. Ebrejiem bija aizliegts nodarboties ar zemkopību, viņi pārsvarā nodarbojās ar tirdzniecību. Ebreju kontrolē nonāca arī tirdzniecība ar alkoholu. Karaļi un aristokrāti iesaistīja ebrejus nodokļu ievākšanā un muižu īpašumu administrēšanā, kas radīja konfliktus ne tikai ar pilsētniekiem, bet arī ar zemniekiem. Hmeļnicka dumpja laikā nogalināja līdz 90% Ukrainas ebreju.
Kazaku zemes un Hetmanāts
Radas ievēlēto Zaporižjas kazaku vadoni sākotnēji sauc vienkārši par vecāko, bet vēlāk par otamanu. Līdz 16.gs. beigām atzīti tiek arī Polijas karaļa ieceltie hetmaņi, kas parasti nāk no reģiona kazaku vadoņu vidus. Pirmais no tiem ir kņazs Dmitro Višneveckis, Čerkasu un Kaņivas stārasts, kas nostiprina Horticijas salu, aizsardzībai pret tatāriem.
Pēc 1569. gada Ļubļinas ūnijas, lielākā daļa tagadējās Ukrainas nonāca Polijas kroņa zemju sastāvā. Polijas aristokrāti, vietējie pareizticīgie aristokrāti un militāri spēcīgie kazaki vadoņi veda savstarpēju politisko spēli, lai nodrošinātu savas intereses. Kazaku vadoņi bieži sadarbojās ar reģiona kaimiņvalstīm, kļūstot aizvien neatkarīgāki no Polijas varas. 16.gs. beigās sākas regulāri kazaku dumpji. Krištofa Kosinska (1591—1593), Severina Naļivaiko un Hrihorija Lobodas (1594—1596), Marko Žmailo (1625.), Tarasa Fedoroviča (1630.), Ivana Sulimas (1635.), Pavlo Pavļuka (1637.) un Jakiva Ostrjaņina (1638.) vadībā. Šajā laikā kazaku mērķis ir panākt vienlīdzību Polijas-Lietuvas ūnijas sabiedrībā, un savu tiesību nostiprināšanu.
Daļa oficiāli reģistrēto kazaku saņem zemes īpašumus un kļūst salīdzinoši turīgi. Kijivas un Braclavas vaivadijās dzīvojošie kazaku zemes īpašnieki grib panākt vienādas tiesības ar poļu šļahtu, kamēr Zaporižjā dzīvojošie kazaki nevēlas nekādu varas kontroli, un grib piekopt savu tradicionālo dzīvesveidu. Zaporižjas kazaki 16.gs. beigās kopā ar Svētās Romas impērijas spēkiem karo pret Osmaņu impērijas provincēs Valahijā un Moldāvijā.
Pēc 1572. gada Polijas-Lietuvas ūnijā izveidojas vēlētas monarhijas modelis, kurā augstmaņu parlamentam ir liela kontrole pār armiju. Karaļi kazakos saredz alternatīvu militāru spēku, ko tie var izmantot, nekonsultējoties ar augstmaņiem. 17.gs. sakumā kazaki, kopā ar karali Sigismundu III kazaki karo pret Maskaviju, kā arī uzbūvē karafloti, ko izmanto uzbrukumos Osmaņu piekrastes pilsētām.
17.gs. sākumā uniāti kontrolē visas reģiona pareizticīgo eparhijas, izņemot Ļvivas. Kazaki arī nepieļāva uniātu metropolītam izveidot rezidenci Kijivā. 1620. gadā Kijivā, pa ceļam uz Maskavu, ierodas Konstantinopoles patriarhs. Austrumu pareizticīgajai baznīcai uzticīgā garīdzniecība viņu pārliecina slepenībā iecelt Austrumu pareizticīgo metropolītu Kijivai, kā arī bīskapus Pšemislai, Polackai, Volodimirai-Volinskai un Luckai. Vēlāk tiek iesvētīti arī Helmas un Pinskas bīskapi. Jaunieceltie bīskapi vēršas pie kazakiem, kā senās Kijivas Krievzemes mantiniekiem, lai tie aizstāvētu apspiestos pareizticīgos kristiešus. Kazaku augstmaņi izvirza prasību Polijas-Lietuvas karalim, lai tas atzītu jauniecelto baznīcas vadību un atjaunotu pilnu Austrumu pareizticīgās baznīcas darbību valstī. Seko vairākas politiskās neizlēmības desmitgades, līdz karalis Vladislavs IV Vāsa, kam nepieciešami kareivji karam pret Maskaviju, 1632. gadā atļauj vietējo bīskapu ievēlēšanu, kas pēc tam jāapstiprina Polijas karalim un jāsvēta Konstantinopoles patriarham. Kijivas metropoliju sadala starp uniātiem un pareizticīgajiem ortodoksiem — Kijivu, Ļvivu, Haliču, Pšemislu, Sambiru, Lucku, Ostrohu un Mscislavu saņem jaunatzītie ortodoksi, kamēr Polacka, Helma, Volodimira-Volinska, Pinska, Turava un Smoļenska tiek uniātiem. Pareizticīgo metropolīta rezidence ir Kijivā, kamēr uniātu — Viļņā vai Navahrudakā. 1632. gadā ar vietējo augstmaņu atbalstu tiek ievēlēts jauns pareizticīgo metropolīts Petru Movila, kas ir pareizticīgās Valahijas un Moldāvijas valdnieku dinastijas princis.
17.gs. trešajā desmitgadē daudzas kazaku vēlmes joprojām palika neapmierinātas — viņi nebija panākuši sev atzītu stāvokli valsts pārvaldē, un jaunajam pareizticīgās baznīcas vadītājam nebija kazaku atbalsta. 1637. gadā izceļas Pavlo Pavļuka vadīta sacelšanās, kurai 1638. gadā seko Jakiva Ostriaņina un Dmitro Hunijas vadīta sacelšanās. Pēc to apspiešanas, daļa kazaku bēg uz Maskaviju. Ukrainas un Zaporižjas kazaku tiesības ierobežo vai arī tos vispār pasludina ārpus likuma.
Kazaku neapmierinātība noved pie 1648. gada Bohdana Hmeļnicka sacelšanās. Hetmaņa amatā Hmeļnņickis ir no 1648. līdz 1657. gadam. Šajā laikā notiek vēsturiska kazaku un Ukrainas centrālās daļas pāriešana Maskavijas pakļautībā. Kazaku sacelšanās laikā tiek nogalināti ne tikai poļi, katoļi un uniāti, bet arī vismaz 20 000 reģionā dzīvojošie ebreji. Hmeļnickis vairākas reizes mēģina noslēgt kazakiem izdevīgas vienošanās ar Polijas karali, cenšas meklēt jaunu aizstāvi Osmaņu impērijā, līdz beidzot saprot, ka vienīgā izeja ir Maskavijas atbalsts. 1654. gadā Perejaslavā abas puses noslēdz līgumu ar kuru kazaku teritorija kļūst par Maskavijas autonomiju vai protektorātu. Zaporižjas kazaku armija saglabā savas neatkarīgās tradīcijas un zvēr uzticību caram. Hetmanim ir tiesības uz savu ārpolitiku. Reģistrētos kazakus, kuru skatu palielina līdz 60 000, turpmāk finansiāli un materiāli nodrošina Maskavija. Pareizticīgo garīdzniecība saņem Maskavas patriarha svētību, taču saglabā savu iekšējo neatkarību. Maskavijas cara tituls tiek mainīts no “visas Krievzemes” uz “visas Lielās un Mazās Krievzemes” caru, tā nostiprinot pretenzijas uz visu bijušās Kijivas Krievzemes teritoriju. 1659. gadā, par hetmani kļūstot Hmeļnicka dēlam Jurijam, tiek noslēgta jauna Perejaslavas vienošanās, kuru Maskavija turpmāk uzskata par vienīgo spēkā esošo. Turpmāk, līdz ar katra jauna hetmaņa stāšanos amatā, līgumu papildināt ar jauniem punktiem (1663., 1669., 1672., 1687. gados).
Vēsturnieki Hmeļnicka izveidoto valsti sauc par Hetmanātu. Papildus tam, pēc 1630. gada Maskavija izveido Slobodas Ukrainu, kas nav Hetmanāta daļa. Zaporižjas zemes un Zaporižjas armija arī pastāvēja neatkarīgi no Hetmanāta un bieži devās karagājienos kopā ar Krimas hanisti.
Reģionā karš turpinās līdz 1686. gadam. Polijas vēsturē šis laiks zināms kā Plūdi, bet Ukrainas vēsturē kā Sabrukums (Ruina). 1667. gadā Polijas-Lietuvas ūnija un Maskavija noslēdz Andrusovas pamieru. Kazaku zemju kreisais krasts un Labā krasta Kijiva nonāk Maskavijas kontrolē. Hetmanātā pastāv sešas kārtas — kronis, aristokrātija, kazaki, garīdznieki, pilsētnieki un zemnieki. No Hetmanāta padzen katoļu un uniātu garīdzniekus, kā arī ebrejus. Par hetmaņiem vairākkārt ievēlēja muižniekus, kas pievienojās kazaku kustībai, taču saglabāja visus savus muižas īpašumus un pakļautos zemniekus. Viņi ieņem bijušo poļu magnātu vietu. Nemiriču, Mazepas, Skoropadsku, Apostola, Miklaševska, Horlenko, Kočubeju ģimeņu īpašumi bija milzīgi. Tādējādi, pēc Polijas varas padzīšanas, vietējās pareizticīgo muižniecības stāvoklis nepasliktinājās. Vienlaikus, izveidojās kazaku elite, saukta par Ievērojamajiem karaspēka biedriem, kas Hetmanātā ieņēma vadošos amatus.
Pareizticīgo garīdzniecība pilnībā nonāca Maskavas patriarha pakļautībā. Mirušo vietējo bīskapu vietā jaunus iecēla Maskavas patriarhs. Pēdējais Kijivas patriarhs, kurš atzina Konstantinopoles patriarha virsvaru, nomira 1675. gadā. 1686. gadā beidzot notiek sinode, kurā ievēlēto Kijivas metropolītu iesvēta Maskavas patriarhs. Konstantinopoles patriarhs notikušo apstiprina, tādējādi Ukrainas pareizticīgā baznīca nonāk Maskavas pakļautībā.
Lielā Ziemeļu kara laikā, atriebjoties par hetmaņa Mazepas pāriešanu Zviedrijas karaļa Kārļa XII pusē, Pēteris I pavēl Menšikovam ieņemt Mazepas galvaspilsētu Baturinu, kurā tiek noslepkavoti līdz 15 000 kazaku kareivju un mierīgo iedzīvotāju.
Kazaku autonomiju beigas
18. gadsimta vidū skaidri redzami Krievijas Impērijas plāni izbeigt kazaku autonomiu un protektorātu pastāvēšanu, pilnībā iekļaujot tos impērijas administratīvajā sistēmā. Pēteris I sāk tieši iecelt Hetmanāta karaspēka virsniekus. Imperators šeit piešķir lielus zemes īpašumus vācu izcelsmes ģenerāļiem, kam nav saites ar kazakiem. 1722. gadā atbildību par Hetmanātu no Ārlietu ministrijas pārliek uz Senātu, kas nodarbojas ar impērijas iekšpolitiku.
Apgaismības idejas atbalstošā Katrīna II impērijā vēlas ieviest racionālu un centralizētu administrāciju, kas valsts pārvaldi padarītu vieglāku. Ukrainas teritorijā dažādās kazaku autonomijas pakāpeniski tiek likvidētas un iekļautas impērijas varas struktūrā.
Slobodas Ukriana
Slobodas Ukrainas autonomija turpinās līdz 1732. gadam, kad imperatores Annas laikā reģistrēto kazaku skaits tiek noteikts uz 23 000. Visiem pārējiem ir jāsāk maksāt nodokļi. Protestu dēļ šo reformu neizdevās līdz galam īstenot, taču 1765. gadā tradicionālās kazaku vienības pārveido par huzāru un ulānu vienībām. Slobodas Ukrainas guberņu tagad pārvalda ģenerālgubernators Harkivā, kazaku autonomija beidzas.
Hetmanāts
Pēc hetmaņa Apostola nāves 1734. gadā izveido Valdošo padomi, ko veido trīs Krievijas valdības iecelti pārstāvji un trīs kazaku pārstāvji. Hetmanāta autonomais stāvoklis uzlabojas, kad imperatores Elizabetes mīļākais un vīrs Oleksijs Rozumovskis, reģistrēta kazaka dēls, panāk no valdnieces vairākus pozitīvus lēmumus. 1743. gadā viņš panāk Kijivas metropolijas atjaunošanu, kas 1721. gadā bija pazemināta līdz parastai arhibīskapijai. 1750. gadā viņš panāk sava jaunākā brāļa Kirilo Rozumovska ievēlēšanu par hetmani. Kirilo ir labi izglītots un favorīts — tikai 18 gadu vecs viņš kļuva par Pēterburgas Zinātņu akadēmijas vadītāju. Kirilo ir mācījies Francijā, Itālijā un vācu zemēs, un cenšas rietumu kultūru ieviest kazaku Hetmanātā, kura galvaspilsētā Hluhivā viņš nodibina itāļu operu, atver kafejnīcas, izveido franču valodas skolas un Versaļas pils stilā celtu hetmaņa rezidenci. Lielu daļu laika viņš pavada Pēterburgā, un svarīgākos lēmumus regulāri pieņem vietējo kazaku vadoņu un muižnieku sapulce.
Baznīcu arhitektūrā Mazepas laikā attīstās Ukrainas baroks, kas apvieno Rietumeiropas un vietējās arhitektūras tradīcijas. Rastrelli rokoko stilā uzceļ Marijas pili (1747—55) un Sv. Andreja katedrāli (1747—53). Vēl izteiktāka baroka arhitektūra ir Ukrainas rietumos, ar ievērojamiem paraugiem Ļvivā, Bučačā un citur.
Krimas haniste
Krimas haniste panīka ekonomiski un militāri. 1700. gadā Krievija tai pārstāja maksāt meslus. Krievijas ietekmes izplešanās reģionā arī izbeidza vergu sagrābšanu un tirgošanu, kas bija Krimas saimniecības pamats. 1736. gadā Krievijas karaspēks ieņem un nodedzina hana pili Bahčisarajā.
Krievijas un Hābsburgu pakļautībā
1768. gadā Polijas Kijivas provinces dienvidos sākas haidamaku dumpis, kura laikā tiek nogalināti tūkstošiem vietējo poļu muižnieku, uniātu un katoļu garīdznieku. Lielākais slaktiņš notiek Umaņā, kurā nogalina tuvu 2000 poļus un ebrejus. Haidamaki ieņem arī Osmaņu kontrolē esošo Baltas pilsētu. Katrīna II pavēl Polijas-Lietuvas ūnijas teritorijā izvietotajam Krievijas karaspēkam dumpi apspiest. Karaspēks, kopā ar poļu kareivjiem nogalina tūkstošiem haidamaku un zemnieku, tā tikai pastiprinot poļu un ukraiņu savstarpējo naidu. Šis dumpis iezīmē pēdējo reizi, kad Krievijas Impērija nodrošina Polijas—Lietuvas kopvalsts iekšējo stabilitāti. Turpmākajās desmitgadēs šī kopvalsts tiek sadalīta un nonāk kaimiņvalstu sastavā.
Pēc 1768.-74.g. krievu-turku kara un Polijas-Lietuvas dalīšanām, 18. gadsimta beigās Ukrainas austrumu un dienvidu daļas nonāca Krievijas Impērijā, bet rietumu daļa bija Austroungārijas sastāvā kā Galīcijas un Lodomērijas karaliste.
Potjomkins Jaunkrievijā dibināja jaunas pilsētas un ostas — Jeļisavetgradu, Jekaterinoslavu, Sevastopoli, Mariupoli, Mikolajivu un Hersonu. 1794. gadā pēc Katrīnas II rīkojuma nodibina Odesu, kuras izveidošanā liela loma bija itāļu ieceļotājiem.
19. gadsimta laikā tiek uzarti vairāki miljoni hektāri zemes. Dņepras apgabali kļūst par svarīgāko zemkopības reģionu impērijā. Pēdējos gados pirms Pirmā pasaules kara Ukrainā audzē 98% Krievijas Impērijas eksportēto kviešu, 84% kukurūzas, 75% rudzu, 73% miežu. Labā krasta Ukrainā pieaug cukurbiešu audzēšana. Lielākā daļa šo produktu tiek eksportēti no Odesas ostas.
Kultūra
Ievērojamākais 18. gadsimta rakstnieks un filozofs ir Hrihorijs Skovoroda. Ukrainas teritorijā dzimuši, no ukraiņu ģimenēm nākuši vai savu mūžu pavadījuši rakstnieki Nikolajs Gogolis, Kondratijs Riļejevs, Aleksejs Tolstojs, Vladimirs Koroļenko un Nikolajs Ļeskovs; filozofs Nikolajs Berdjajevs; gleznotāji Iļja Repins, Ivans Aivazovskis, Kazimirs Maļevičs, Mihails Vrubeļs, skulptors Aleksandrs Arhipenko; komponisti Reinholds Gliērs, Sergejs Prokofjevs; marksisti Pāvels Akselrods un Ļevs Trockis.
Citas tautas
Bijušajā Labā krasta Ukrainā liela nozīme joprojām ir poļiem, kuru īpatsvars iedzīvotāju vidū gan krītas no 18% 1795. gadā uz 3,5% 1897. gadā, taču vēl 1909. gadā 15% visas zemes šajā reģionā piederēja poļiem. Pēc 1881.—83. gadu pogromiem pret ebrejiem, Ukrainā attīstījās ebreju organizācijas, kuru mērķis bija atgriešanās Izraēlā, taču Osmaņu pretestība šiem emigrācijas plāniem izraisīja plašu ebreju izceļošanu uz ASV. Bugas upes reģionā rumāņi veidoja iedzīvotāju vairākumu. Vairāki kazaku hetmaņi bija rumāņi. Krievu-turku karu laikā daudzi rumāņi pārcēlās uz Krievijas iekarotajām zemēm.
Ukrainas teritorijā dzīvojošie baltkrievi sevi neizjuta par atsevišķu tautību, runājot krieviem un ukraiņiem saprotamā valodā.
Melnās jūras piekrastes provincēs dzīvoja arī vairāk nekā 100 000 bulgāri, kas bēga no Osmaņu impērijas zemēm un Moldāvijas.
Izglītība
1805. gadā Harkivā ar vietējo muižnieku atbalstu nodibināja Harkivas Universitāti. Tās uzdevums bija sagatavot ierēdņus impērijas pārvaldes iestādēm. Mācības notika latīniski, franciski un vāciski. Drīz Harkiva kļuva par ukraiņu kultūras centru, un šeit darbojās folkloristi un rakstnieki, iznāca pirmie ukraiņu literatūras almanahi un laikraksti. Tieši šeit iedzīvotāju apzīmēšanai sāka izmantot vārdu “ukraiņi”, nevis “mazkrievi” vai vēl senāko “rusīni”.
1834. valdība nodibināja Kijivas Universitāti. Tās uzdevums bija samazināt poļu kultūras ietekmi reģionā. Universitāte no poļu Viļņas tiek pārcelta uz Kijivu. Arī šeit sākas Ukrainas vēstures, kultūras un arheoloģijas pētniecība, lai pretstatītu to poļiem. Jau pēc pāris gadiem parādās publikācijas, kas apskata Ukrainas vēsturi neatkarīgi no Krievijas vēstures, kā arī aizstāv viedokli, ka tieši ukraiņi, nevis krievi, ir patiesie Kijivas Krievzemes pēcnācēji.
Ukrainas valstiskuma veidošanās (1917—1920)
Pēc Krievijas Februāra revolūcijas, Kijivā 1917. gada 17. martā nodibina Ukrainas Centrālo Radu, kas drīz pēc boļševiku īstenotās Oktobra revolūcijas 1917. gada 20. novembrī pasludināja autonomas Ukrainas Tautas Republikas izveidi. 1917. gada 25. decembrī Harkivā sanākušais 1. Visukrainas padomju kongress pasludināja Ukrainas Strādnieku, zaldātu un zemnieku padomju deputātu republikas izveidi. Pēc tam, kad Padomju Krievijas valdība pieteica ultimātu Ukrainas Tautas Republikas valdībai, tā 1918. gada 25. janvārī deklarēja Ukrainas Tautas Republikas neatkarību no Krievijas un noslēdza separātu miera līgumu ar Centrālajām lielvalstīm.
Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas Padomju Krievija apņēmās tūlīt slēgt mieru arī ar Ukrainas Tautas Republiku. Sarkanā armija atkāpās no ieņemtās Ukrainas teritorijas. 1918. gada 29. aprīlī ar Vācijas Impērijas atbalstu Pavlo Skoropadskis gāza Ukrainas Tautas Republikas valdību un pasludināja Ukrainas Valsts (uk) izveidi Vācijas protektorātā.
Pēc tam, kad 1918. gada 16. oktobrī Austroungārijas imperators Kārlis I parakstīja manifestu par impērijas pārveidi suverēnu nacionālo valstu savienībā, 19. oktobrī Galīcijas un Lodomērijas karalistes pilsētā Lembergā (Ļvivā) pasludināja Rietumukrainas Tautas Republikas izveidošanu, kuras valdība Polijas Otrās republikas karaspēka uzbrukuma dēļ 21. novembrī no Ļvivas atkāpās uz Ternopiļu.
Pēc Vācijas Impērijā sākušās Novembra revolūcijas, vācu armija tika atvilkta no Ukrainas un 14. decembrī Kijivu ieņēma Ukrainas Tautas Republikai lojālas karaspēka vienības. 1919. gada 22. janvārī Kijivā noslēdza līgumu par Rietumukrainas Tautas republikas apvienošanos ar Ukrainas Tautas Republiku. Savukārt 3. Visukrainas padomju kongresā Harkivā 1919. gada 10. martā izsludināja Ukrainas Sociālistiskās Padomju Republikas (Ukrainas PSR) izveidi. Līdz 1919. gada jūlijam Polijas Otrās republikas, Rumānijas Karalistes un Čehoslovākijas armijas ieņēma un savā starpā sadalīja gandrīz visu Rietumukrainu, bet Sarkanā Armija ieņēma lielāko daļu pārējās Ukrainas. Ukrainas Tautas Republikas Direktorijas priekšsēdis Simons Petļura kontrolēja vienīgi Podoliju (tagad Vinnicas apgabals).
Krievijas pilsoņu kara gaitā, Antona Deņikina komandētās Dienvidkrievijas Brīvprātīgo armijas ofensīvas rezultātā Sarkanā armija 1919. gada augustā-septembrī atkāpās no Ukrainas, bet pēc uzvaras Orlas-Kromu operācijā 1919. gada decembrī atkal atguva Harkivu, Kijivu un tagadējo Doneckas apgabalu.
Ukrainas Tautas Republikas valdība 1920. gada 21. aprīlī noslēdza militāru savienību ar Poliju un poļu-padomju kara ietvaros kopīgi uzsāka lielu uzbrukuma operāciju Kijivas virzienā, ko ieņēma 7. maijā. 1920. gada 12. jūnijā Sarkanā Armija trešo reizi ieņēma Kijivu un, turpinot uzbrukumu rietumu virzienā, iekaroja visu Ukrainu, izņemot Galīciju. Pēc uzvaras kaujā pie Varšavas 1920. gada augustā Polijas armija atkal devās pretuzbrukumā un ieņēma Ukrainas rietumu daļu līdz Žitomirai. 1920. gada 10. novembrī Ukrainas Tautas Republika tika likvidēta, bet tās valdība turpināja darbību trimdā.
Ukrainas PSR periods (1920—1991)
1939. gadā Ukrainas PSR pievienoja daļu no Polijas kampaņas rezultātā PSRS okupētās teritorijas (tagadējos Ļvivas, Volīnijas, Rivnes, Ternopoles, Ivanofrankivskas apgabalus) un Rumānijas (tagadējo Černivcu apgabalu un Odesas apgabala rietumdaļu).
Otrā pasaules kara laikā Nacistiskās Vācijas okupācijas iestādes izveidoja Ukrainas reihskomisariātu, kas aptvēra arī Baltkrievijas dienviddaļu.
Pēc kara beigām 1945. gadā Ukrainas PSR pievienoja Čehoslovākijas austrumu daļu, kurā tika izveidots Aizkarpatu apgabals. 1954. gadā Ukrainas PSR pievienoja pirms tam Krievijas PFSR sastāvā esošo Krimas apgabalu un nodibināja Krimas APSR.
Ukrainas Republika
Ukraina atguva neatkarību Ukrainas PSR robežās līdz ar Padomju Savienības sabrukumu 1991. gadā. Par pirmo prezidentu kļūst Leonīds Kravčuks, kam seko Leonīds Kučma. Valstī sākās pāreja uz tirgus ekonomiku, kuras laikā Ukrainu piemeklēja astoņus gadus garš ekonomiskās lejupslīdes posms. 2000. gadā sākās ekonomikas izaugsme, faktiskajam IKP pieaugot vidēji par 7% gadā.
2004. gada prezidenta vēlēšanās sākas asa cīņa starp Viktoru Juščenko un Viktoru Janukoviču. Krievijas iejaukšanās un apstrīdētie vēlēšanu rezultāti izraisīja ielu demonstrācijas, kas pārauga Oranžajā revolūcijā.
2007.—2010. gada globālā finanšu krīze izraisīja Ukrainas ekonomikas recesiju. 2009. gadā Ukrainas IKP samazinājās par 14,1%. Prezidenta Juščenko reformu kustībai apsīkstot, 2010. gada vēlēšanās par Ukrainas prezidentu ievēlēja Viktoru Janukoviču, kurš aizstāvēja ciešākas savienības veidošanu ar Krievijas Federāciju.
Revolūcija, 2013.-2014.
2013. gada 28.-29. novembrī Austrumu partnerības Viļņas samita laikā Janukoviča valdība īsi pirms galotņu tikšanās atteicās parafēt asociācijas un tirdzniecības līgumu ar Eiropas Savienību. Tas izraisīja plašas pret valdību vērstas demonstrācijas jeb Eiromaidanu Ukrainas galvaspilsētā Kijivā, kas 8.—10. decembrī pulcēja līdz 500 000 protestētāju. 2014. gada 16. janvārī Ukrainas parlaments pieņēma pret protesta akcijām vērstu likumu, kas atļāva krimināli sodīt pret valdību vērsto demonstrāciju dalībniekus. 19.-20. janvāra policijas uzbrukumos demonstrantiem vairāki cilvēki gāja bojā un vairāk nekā tūkstotis tika ievainoti.
Valdības "pretterorisma operācijas" laikā 2014. gada 18.-19. februārī no snaiperu lodēm un citos veidos Kijivā gāja bojā vairāk kā 80 cilvēku, bet ievainoto skaits pārsniedza 675. Augstākā Rada nobalsoja par Janukoviča atlaišanu no prezidenta amata, pieņēma lēmumu par 2004. gada konstitūcijas atjaunošanu un atgriešanos pie parlamentāri prezidentālas iekārtas, kā arī rezolūciju par apcietinātās ekspremjeres Jūlijas Timošenko atbrīvošanu.
Krievijas Federācijas valdība pārtrauca politiskās attiecības ar jauno Ukrainas valdību un veica militāru intervenci Krimā un Austrumukrainā, kas izraisīja Krimas krīzi un Donbasa karu. Krievijas karaspēka un tā atbalstīto prokrievisko seperātistu mērķis bija sadalīt Ukrainu, un, iespējams, izveidot Jaunkrievijas konfederāciju vai Krievijas federālo apgabalu Ukrainas dienvidos un austrumos.
Krievijas uzbrukums Ukrainai, 2022
2021. gada martā sākās liela mēroga Krievijas Federācijas bruņoto spēku koncentrēšana Ukrainas robežas tuvumā. Krievijas agresīvā uzvedība izraisīja Krievijas-Ukrainas krīzi. 2021. gada decembrī Krievija piedāvāja ASV un NATO jaunu līgumu projektus, kas saturēja prasības apturēt NATO paplašināšanos uz austrumiem, kā arī militārās infrastruktūras demontāžu tajās NATO dalībvalstīs, kas aliansē pēc 1997. gada. ASV prezidents Džo Baidens noraidīja šo piedāvājumu un brīdināja Krievijas prezidentu Putinu, ka ASV noteiks Krievijai līdz šim nepieredzētas sankcijas, ja tā uzbruks Ukrainai.
2022. gada 15. februārī Krievijas Valsts dome ar 351 balsi par un 16 balsīm pret atbalstīja aicinājumu Krievijas prezidentam Putinam atzīt prokrievisko separātistu Doneckas un Luhanskas tautas republikas, ko 21. februārī Putins arī izdarīja.
24. februārī ap 6.00 pēc Maskavas laika (UTC+3) Putins pasludināja vispārēju iebrukumu Ukrainā. Dažas minūtes vēlāk tika sākti Krievijas raķešu triecieni Ukrainas teritorijā, tostarp netālu no tās galvaspilsētas Kijivas, un Krievijas Bruņotie spēki šķērsoja Ukrainas robežu no Krievijas, Baltkrievijas un Krievijas okupētās Krimas Republikas puses.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Aizkraukles novadā
Šajā lapā apkopoti valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Aizkraukles novadā.
Can't Shake Loose
Can't Shake Loose ir singls no bijušās ABBA dalībnieces Angnētas Feltskūgas solo albuma Wrap Your Arms Around Me. Eiropā šis bija trešais singls no šī albuma, bet ASV tas bija pirmais. Dziesmu sarakstīja Rass Ballards, kas arī sarakstīja Angnētas grupas biedrenes Frīdas albuma Something's Going On tituldziesmu I Know There's Something Going On.
Dziesma tika ierakstīta starp 1983. gada 17. janvāri un marta beigām. Viena no dziesmas ierakstu sesijām tika arī nofilmēta un iekļauta Making of Wrap Your Arms Around Me dokumentālajā raidījumā par albuma veidošanu. Ierakstu sesijas videomateriālā ir redzams, kā Angnēta atkārtoti ieraksta pāreju pirms dziesmas pirmspēdējā piedziedājuma.
1983. gada novembrī Can't Shake Loose sasniedza 29. vietu ASV Billboard Hot 100 singlu topā, lai gan kā singls tika izdota dziesmas rediģētā versija. Feltskūga dziesmu izpildīja vairākos Eiropas televīzijas šovos, kā arī 1983. gada augustā ceļoja uz Ameriku, lai piedalītos trīs televīzijas pārraidēs. Dziesma sasniedza 26. vietu Kanādā, bet Lielbritānijā un Austrālijā dziesmas panākumi nebija tik ievērojami — tika sasniegta 63. un 76. vieta.
Dziesmas video
Dziesmas popularizēšanai tikai nofilmēts video, kurā Angnēta attēlo kāda bagāta vīrieša uztraukušos un nervozo draudzeni. Viņa arī brauca ar Porsche mašīnu šajā video, kā arī video ir redzams Ēlandes tilts. Video tika filmēts Kalmarā, Zviedrijā un tas tika pabeigts četrās dienās. Video veidošana tika iemūžināta 15 minūšu ilgā aizkadru pārraidē, kas tika filmēta līdz ar video veidošanu un vēlāk pārraidīta Zviedrijā un Lielbritānijā.
Mihails Ulibins
Mihails Ulibins (ru; dzimis ) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (1991).
Biogrāfija
Divkārtējais Pasaules junioru šaha čempionātu medaļists - 1989. gadā izcīnījis bronzas medaļu (uzvarējis Vasils Spasovs), bet 1991. gadā - sudraba medaļu. 1990. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Čeļabinskā. FIDE Ulibinam 1990. gadā piešķīrusi starptautiskā meistara (IM) nosaukumu, bet gadu vēlāk - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Lielākos panākumus sasniedzis 1994. gadā, kad Krievijas šaha čempionātā bijis 2. vietā aiz Pjotra Svidlera, bet Pasaules šaha olimpiādē Krievijas "B" izlases sastāvā ieņēmis 3. vietu komandu kopvērtējumā. Regulāri ar labiem panākumiem piedalās dažādos starptautiskajos šaha turnīros. 2010. gadā uzvarējis spēcīgā šaha turnīrā Zagrebā.
Kaplava
Kaplava var būt:
Progress MS-20
Progress MS-20 (Прогресс МС-20; SKS apzīmējums ISS-81P) bija Krievijas automātisks Progress-MS sērijas kravas kosmosa kuģis, kas Starptautiskajā kosmosa stacijā (SKS) nogādāja kravu. Tas orbītā tika palaists 2022. gada 3. jūnijā. Progress MS-20 darbību beidza 2023. gada 7. februārī.
Krava
Kopējā kravas masa starta brīdī bija 2517 kg. Īpašajās tvertnēs ietilpa degviela, saspiestas gāzes (slāpeklis) , ūdens. Hermētiskajā kravas telpā bija iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem, pārtikas preces, apģērbs, higiēnas, medicīnas preces. Kravā bija arī 3D printeris, 2 pavadoņi JuZGU-55 (№ 11 un № 12) un 2 pavadoņi Ciolkovskij-Rjazan (№ 1 un № 2).
Lidojuma gaita
Progress MS-20 tika palaists 09:32:20 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1a no Baikonuras kosmodroma.
Saslēgšanās ar SKS automātiskā režīmā notika pēc diviem Zemes apriņķojumiem 13:02:03 UTC pie Zvezda moduļa.
2023. gada 7. februārī 04:56:36 UTC Progress MS-20 atvienojās no SKS. 08:04 UTC tika iedarbināts dzinējs bremzēšanas manevram. Kravas kuģis iegāja Zemes atmosfēras blīvajos slāņos un sadega. Nesadegušās daļas aptuveni 08:37 UTC iekrita Klusā okeāna dienvidu daļā.
Taimiņš
Taimiņš (Salmo trutta) ir lašu dzimtas (Salmonidae) zivju suga, kas pieder Atlantijas lašu (Salmo) ģintij. Angļu valodas ietekmē taimiņu bieži mēdz saukt par jūras foreli (sea trout).
Sistemātikas izmaiņas
Taimiņam ir 3 pasugas un nominālpasugai ir 3 morfas: divas saldūdens morfas — strauta forele (Salmo trutta m. fario) un Eiropas ezera forele (Salmo trutta m. lacustris), kuras mājo tikai saldūdenī, un anadromā morfa — taimiņš (Salmo trutta m. trutta), kurš ir migrējošs un periodiski dzīvo vai nu jūrā un okeānā, lai barotos, vai saldūdenī, lai nārstotu.