cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ziemeļu Ledus okeāns
Straumes un klimats
Vislielāko ūdens pieplūdi no Atlantijas okeāna dod relatīvi siltā Ziemeļatlantijas straume gar Norvēģijas krastiem, kas nosaka to, ka Barenca jūras dienvidu daļā ir maigāks klimats nekā citur līdzīgos platuma grādos. Relatīvi siltāks ūdens ienāk arī no Klusā okeāna caur Beringa šaurumu. Vislielāko ūdens noplūdi no ZIemeļu Ledus okeāna uz Atlantijas okeānu rada Austrumgrenlandes straume.
Virs okeāna valda polārais klimats — šeit pastāvīgi ir auksts, gada gaitā temperatūra mainās maz. Ziemās valda tumsa, ļoti auksts un nemainīgs laiks, debesis ir skaidras. Savukārt vasarās ir gaišs visu dienu, laiks ir miglains un mitrs, bieži snieg vai līst. Lielā ūdens masa rada izlīdzinošu efektu, tāpēc Arktikā nav novērojamas tik krasas temperatūras izmaiņas kā Antarktikā.
Visvairāk sniega ir martā un aprīlī: šajā laikā aizsalušo okeānu klāj 20—50 cm bieza sniega kārta.
Ledus un aisbergi
Okeānā bieži sastopami lieli aisbergi, kas atdalās no Grenlandes ziemeļu daļas un Kanādas ziemeļaustrumu salu ledājiem. No Elsmīra Zemes piekrastes nereti atdalās milzīgas peldošas ledus salas, kas saglabājas 6 un vairāk gadus, — šādu milzu ledus plātņu biezums ir 30—35 metri. Šādas ledus plātnes ir ļoti ērtas arktiskās izpētes staciju izvietošanai.
Laikaposmā no oktobra līdz jūnijam okeāns praktiski pilnībā aizsalst. No oktobra līdz maijam kuģu virsbūvi apdraud smaga apledojuma veidošanās. Pirms mūsdienu ledlaužu izveidošanas jebkuru kuģi Ziemeļu Ledus okeānā apdraudēja iesalšana un pat sadragāšana ledū. Šādus “sagūstītus” kuģus to ekipāžas pamet. Vismaz divi šādi kuģi tomēr ir spējuši desmitgadēm ilgi saglabāties un vienatnē, bez apkalpes dreifēt pa Ziemeļu Ledus okeānu — šādi noticis ar kuģiem Baychimo un Octavius.
Jūras
Ziemeļu Ledus okeānā izdala šādas jūras:
Pie Ziemeļu Ledus okeāna pieskaita arī Hudzona līci, kas ir okeāna vistālākais dienvidu punkts.
Bioloģija un vides problēmas
Par spīti skarbajiem laika apstākļiem, Ziemeļu Ledus okeāns ir diezgan bagāts ar dzīvību — sugu skaits šeit ir neliels, bet katra suga ir pārstāvēta ar lielu skaitu īpatņu. Ziemeļu Ledus okeāns ir bagāts ar zivīm, roņiem, vaļveidīgajiem.
Okeānā ir maza augu daudzveidība, taču okeānā ir ļoti liela fitoplanktona masa. Fitoplanktonu baro barības vielas, kas okeānā nonāk ar upēm un citu okeānu straumēm. Vasarā lielāko daļu dienas ir gaišs, un tas ļauj notikt intensīvai fitoplanktona fotosintēzei, tas strauji vairojas. Savukārt ziemā, pastāvīgā tumsā, fitoplanktonam ir ļoti grūti izdzīvot. Fitoplanktonam ir ļoti liela nozīme Ziemeļu Ledus okeāna ekosistēmā.
Ziemeļu Ledus okeāna ekosistēma ir trausla — tā sastāv no neliela sugu skaita un pat vienas sugas skaita un paradumu izmaiņas atstāj lielu ietekmi uz pārējām sugām. Diemžēl pēdējās desmitgadēs vides apstākļu izmaiņas un cilvēka rīcība vairākas okeānā dzīvojošo dzīvnieku sugas novedusi tuvu izmiršanai. Notiek arī citas izmaiņas — ledus sega okeānā kļūst plānāka, ozona cauruma okeāns saņem spēcīgu ultravioleto staru devu.
Neparedzamu ietekmi var atstāt arī radioaktīvo atkritumu izgāztuves jūrā. Visvairāk šādu atkritumu jūrā izvesti PSRS laikā un arī pēdējās desmitgadēs. Aukstā kara laikā Ziemeļu Ledus okeānā notika visspēcīgākie kodolieroču izmēģinājumi.
Vēsture
Viduslaiku kartogrāfi nezināja, vai attēlot ziemeļos sauszemi vai ūdeni, dažādi kartogrāfi rīkojās diametrāli pretēji: daži zīmēja zemi, citi — okeānu. Tā kā eiropieši ļoti vēlējās atrast ērtu ceļu uz Ķīnu, kartēs biežāk tika zīmēta jūra. 1723. gadā vairāki karšu izgatavotāji "izgudroja" īpašu okeānu — Oceanus Septentrionalis —, kas pletās gar karšu augšējo, ziemeļu malu. Viduslaikos notika tikai dažas ekspedīcijas, kas neguva īpašus panākumus: tika atklāta Novaja Zemļa (11. gadsimts) un Špicbergena (1596). Tā kā abas šīs salu grupas pastāvīgi ielenca ledus, to krastu līnijas nebija skaidri zināmas.
Neziņa par to, kas atrodas aiz ledus barjeras, radīja mītus. Anglijā un citās Eiropas zemēs ilgi saglabājās ticība tam, ka aiz ledus tālāk ziemeļos atrodas "atklāta polārā jūra" bez ledus. Šo jūru 19. gadsimta vidū meklēja vairākas eiropiešu un amerikāņu ekspedīcijas, baumas vēl vairāk uzkurināja vairāku ekspedīciju liecības, ka viņi šādu jūru tiešām sasnieguši. Vēl 19. gadsimta beigās mītiskās jūras apraksti parādījās pat nopietnās zinātniskās grāmatās. Tikai ap gadsimtu miju, kad polārpētnieki aizvien vairāk tuvojās Ziemeļpolam, ticība atklātai polārai jūrai izzuda.
Pirmais ar kuģi Ziemeļu Ledus okeānu šķērsoja Fritjofs Nansens 1896. gadā. Ar suņu pajūgu Ziemeļu Ledus okeānu pirmais šķērsoja Vollijs Herberts 1969. gadā, veicot ceļu no Aļaskas uz Špicbergenu; papildu aprīkojumu un pārtiku viņam piegādāja no gaisa.
Kopš 1937. gada uz Ziemeļu Ledus okeāna ledus tiek veidotas dreifējošas okeāna izpētes stacijas, kas kopā ar ledu veic tūkstošiem kilometrus tālus ceļojumus pa okeānu.
Nozīme ekonomikā
Ziemeļu Ledus okeāns ir īsākais ceļš pa ūdeni starp Ziemeļeiropu un Austrumāziju, bet jo īpaši — starp ar dabas resursiem bagātās Krievijas ziemeļu un austrumu ostām. Kuģošana iespējama 3—5 mēnešus, tā notiek gan gar Krievijas, gan arī gar Aļaskas un Kanādas krastiem. Okeānā uz ledus atrodas arī vairākas ASV un Krievijai piederošas dreifējošas zinātniskās stacijas.
Reģions ir ļoti bagāts ar dabas resursiem — šeit ir lielas naftas un dabasgāzes atradnes, citu materiālu atradnes.
Okeānā vēl nav nospraustas robežas, kas rada spriedzi starp reģiona valstīm. Potenciāli šeit varētu atrasties vairāk nekā viena ceturtā daļa vēl neatklāto pasaules naftas un dabasgāzes resursu, kuru izmantošana varētu pilnībā izmainīt pasaules ekonomiku un politiku.
Svarīgākās ostas
Ziemeļu Ledus okeāna krastā ir maz pilsētu — lielākās ostas vienlaikus ir arī lielākās un nozīmīgākās piekrastes pilsētas.
Cēzara šifrs
Cēzara šifrs ir viens no kriptogrāfijā pielietotajiem šifriem. To pirmais izmantoja Jūlijs Cēzars, kad vajadzēja nosūtīt kādu ziņu savai armijai. No tā arī cēlies šī šifra nosaukums. Cēzara šifrs ir salīdzinoši vienkāršs: katrs ziņojuma burts tiek aizvietots ar citu burtu, kas atrodas, piemēram, trīs vienības tālāk alfabētā.
Āboltiņš
Āboltiņš (sieviešu dzimtē Āboltiņa) ir latviešu cilmes uzvārda Āboliņš variācija. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Konrāds Blohs
Konrāds Emīls Blohs (Konrad Emil Bloch; dzimis, miris ) bija Vācijā (mūsdienās Polijā) dzimis ebreju izcelsmes ASV bioķīmiķis. 1964. gadā kopā ar Feodoru Līnenu ieguva Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā par holesterīna un taukslābju procesu izpēti organismā.
Studēja Minhenes Tehniskajā augstskolā. Pēc nacistu nākšanas pie varas, emigrēja uz Davosu Šveicē, bet 1936. gadā — uz ASV. 1938. gadā ieguva bioķīmijas doktora grādu Kolumbijas Universitātē. No 1939. līdz 1946. gadam — pasniedzējs Kolumbijas Universitātē, vēlāk Čikāgas Universitātē, bet no 1954. gada līdz aiziešanai pensijā 1982. gadā — profesors Hārvarda Universitātē.
Portāls (arhitektūra)
Portāls ir arhitektoniski vai dekoratīvi veidota ieeja. Parasti saistīts ar baznīcām.
Brūnā čakste
Brūnā čakste jeb sētas čakste (Lanius collurio) ir čakstu dzimtas (Laniidae) zvirbuļveidīgais putns, kas pieder čakstu ģintij (Lanius).
Izplatība
Brūnā čakste izplatīta gandrīz visā Eiropā, izņemot teritorijas Pireneju pussalas dienvidos, bet virzienā uz ziemeļiem sastopama tikai līdz Skandināvijas un Somijas vidienei. Tā ir sastopama arī Āzijas rietumdaļā. Ziemas laikā brūnā čakste migrē uz tropisko Āfriku. Tās populācija kopumā samazinās, un Lielbritānijā brūnā čakste, iespējams, ir izmirusi.
Latvijā
Latvijā brūnā čakste ir parasta un izplatīta ligzdotāja. Tā ir tipiska Latvijas lauku ainavas suga, kas iekļauta Eiropas lauku putnu indeksā Latvijai. Ligzdo aptuveni 20 000—40 000 ligzdojošu pāru, un, iespējams, to skaits pieaug. Brūnā čakste uz Latviju atlido maija beigās, aizlido augustā - septembrī.
Izskats
Brūnā čakste ir neliels dziedātājputns ar proporcionāli īsiem spārniem un garu asti. Tas ir tikai nedaudz lielāks par zvirbuli. Ķermeņa garums 16—18 cm, svars 22,5—35 g.
Tēviņiem un mātītēm ir atšķirīgs apspalvojums: tēviņu spārni un aste ir sarkanbrūna, muguras, tāpat kā galvas apspalvojums, tumši pelēks, vēders gaiši pelēks, uz acīm čakstēm raksturīgā melnā joslu jeb maska; mātītes ir mazāk košas, tumšā maska uz acīm tām ir tik tikko pamanāma, mugura brūna, vēders gaiši pelēks ar tumšiem lokveida raibumiem; jaunie putni izskatā ir līdzīgi mātītēm, tikai to mugurpuse raibumota.
Uzvedība un barība
Brūnā čakste barojas ar lieliem kukaiņiem, maziem putniņiem, vardēm, grauzējiem un ķirzakām. Ornitologs Aldis Freibergs saka: "Brūnā čakste ir mazs un agresīvs putns. Tas ir vanags miniatūrā, kurš ķer vardes, sienāžus, peles. Vajadzības gadījumā tas var ieklupt krāgā arī cilvēkam." Kā visas čakstes tā veido barības krājumus, medījumu uzdurot uz asiem, sausiem zariņiem vai ērkšķiem. Brūnajām čakstēm patīk izcirtumi, jo īpaši ar krūmiem un sīkiem kociņiem aizauguši izcirtumi, kas veido čakstēm piemērotu biotopu, pulcējot kukaiņus.
Ligzdošana
Sezonā viens perējums. Ligzdo krūmos vai žagaru kaudzēs (0,25—4 m augstumā no zemes ), laikā no maija līdz jūlija beigām. Kausveida ligzda tiek būvēta no zāles stiebriņiem, saknītēm un sūnām, izklāta ar zīdītāju vilnu. Dējumā parasto 3—7 olas. Inkubācijas periods ilgst 14—16 dienas, perē tikai mātīte, bet tēviņš to tikmēr baro. Jaunie putni izlido 13—17 dienu vecumā.
Āboltiņa
Āboltiņa (vīriešu dzimtē Āboltiņš) ir latviešu cilmes uzvārda „Āboliņa” variācija. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Katas koks
Katas koks (Catha edulis, arī ēdamā kata) ir segsēkļu suga, kas ir izplatīta Somālijas pussalā un Arābijas pussalā. Šo reģionu sabiedrībā katas audzēšanai un košļāšanai ir sena vēsture. Pasaulē katas koku ikdienā lieto aptuveni 10 miljoni cilvēku.
Katas koks satur psihoaktīvas vielas, tostarp katinonu, kas ir stimulants. Košļājot svaigas katas lapas, paaugstinās modrība, uzlabojas garastāvoklis un zūd apetīte.
Katas koka košļāšanas tradīcija nāk no Somālijas pussalas, kur to lietoja sociālos pasākumos jau pirms vairākiem tūkstošiem gadu. 15. gadsimtā tā izplatījās Arābijas pussalas dienvidu daļā. Pirmie eiropieši, kas pētīja izplatības reģionus, uzskatīja, ka katas iedarbība līdzinās zaļajai tējai, tomēr 1970. gados atklājās, ka farmakoloģiskā aktivitāte ir atšķirīga, un tā ir līdzīga amfetamīnu klases vielām.
1980. gadā Pasaules Veselības organizācija to klasificēja kā augu, kas var izraisīt vieglu vai vidēji smagu psiholoģisku atkarību (mazāku kā alkohols un tabaka). Kopš 1980. gadu beigām notiek aktīva tā kriminalizēšana pasaulē. Mūsdienās tas ir nelegāls ASV un vairumā Eiropas valstu.
Raksturojums
Katas koks ir lēni augošs koks vai krūms, kas izaug 1—3 metrus augsts (atkarīgs no reģiona un audzēšanas apstākļiem). Tam ir mūžzaļas lapas 5—10 cm garas un 1—4 cm platas. Ziedi ar mazi, ar piecām baltām ziedlapām. Auglis ir trīs nodalījumu pogaļa ar 1—3 sēklām.
Katas koks aug piecus gadus līdz sasniedz tā īsto augstumu. Katas kokam ir nepieciešams liels daudzums gaismas un ne sevišķi bieža laistīšana. Mēnesi pirms novākšanas katas koks parasti tiek laistīts daudz biežāk, lai padarītu tā lapas un stublājus mīkstus un valgus. Labs katas koks var tikt novākts četras reizes gadā, nodrošinot zemkopim ienākumu avotu uz visu gadu.
Lielākā katas koka ražotājvalsts ir Jemena, kur katu lieto 70—80% valsts iedzīvotāju, kā arī aptuveni 40% ūdens apgādes valstī izmanto tās audzēšanai.
Iedarbība
Katas koku lieto, košļājot piauguša koka jaunos dzinumus un lapas. Iedarbība sākas pēc 15 minūtēm un ir līdzīga stiprai kafijai, izraisot vieglu eiforiju un jūtamu modrību. Cilvēki kļūst ļoti runātīgi auga iedarbības laikā. Katas koks ir arī apetīti samazinošs līdzeklis. Tas iedarbības laikā spēj izsaukt māniju un hiperaktivitāti, līdzīgi amfetamīnam.
Galvenie blakusefekti katas koka lietošanai ir paplašinātas acu zīlītes, sirdsdarbības paātrināšanās un temperatūras paaugstināšanās. Ir iespējamas paģiras pēc lietošanas, kas izpaužas kā viegla depresija un aizkaitināmība.
Legalitāte
Katas koka audzēšana un pārdošana ir nelegāla ASV un gandrīz visās Eiropas valstīs, piemēram, Apvienotajā Karalistē, Vācijā, Norvēģijā, Zviedrijā, Francijā, Polijā, Nīderlandē, Latvijā un Lietuvā. Savukārt gandrīz visās Tuvo Austrumu un Austrumāfrikas valstīs tā ir legāla un ir nozīmīga vietējās kultūras sastāvdaļa.
Latvijas normatīvais regulējums
Katas koks (Catha edulis) kopš 2009. gada ir iekļauts Latvijā kontrolējamo narkotisko vielu, psihotropo vielu un prekursoru I sarakstā (bīstamās psihotropās vielas, kuras var tikt izmantotas ļaunprātīgos nolūkos). Saskaņā ar likuma "Par Krimināllikuma spēkā stāšanās un piemērošanas kārtību" 2. pielikumu, katas koka daudzums līdz 100 gramiem atzīstams par nelielu, bet virs 10 kilogramiem — par lielu.
Par katas koka audzēšanu, glabāšanu, pārvadāšanu un pārsūtīšanu var piespriest naudas sodu vai piespiedu darbu, vai īslaicīgu brīvības atņemšanu, vai brīvības atņemšanu līdz 10 gadiem un policijas kontroli uz 3 gadiem. Ja tas tiek darīts realizācijas nolūkā, tad cietumsods var būt līdz 15 gadiem.
Gastons Macakane
Gastons Macakane (dzimis, Laplatā, Argentīnā) ir bijušais sacīkšu pilots, pazīstams pateicoties aizvadītajiem gadiem Formula 1 čempionātā.
Viņš ir pagaidām pēdējais F1 pilots no Argentīnas, taču viņš bija arī pilots, kurš maksā par savu vietu. Viņš kļuva par Minardi testpilotu 1999. gadā. 2000. gada februāra beigās tika paziņots par to, ka Gastons būs Minardi pamatsastāva pilots kopā ar Marku Ženē. Viņš brauca diezgan viduvēji un nākamajā sezonā devās uz Prost. Tiesa gan, līgumā bija norāde par to, ka, ja vadība nevēlas viņu redzēt komandā, tad Gastonu var atlaist pēc 3 sacīkstēm. Macakane noturējās par vienu sacīksti ilgāk un tā bija viņa vienvirziena biļete ārpus F1. Viņš parakstīja līgumu ar Phoenix (DART), Prost pēcteci, taču komanda nenobrauca nevienu sacīksti (lai gan piedalījās treniņbraucienos). 2004. gadu argentīnietis pavadīja amerikāņu sērijās un turpmākās viņa gaitas nav zināmas. No 2008. gada Gastons starte Formula Track sacensības, kur arī īpašu panākumu nav.
Latvijas ģerbonis
Latvijas valsts ģerbonis apstiprināts Satversmes sapulcē 1921. gadā 15. jūnijā. Autors ir grafiķis Vilhelms Krūmiņš, bet galīgajā variantā korekcijas izdarījis Rihards Zariņš.
Apraksts
Jau emblēmā, ko nosacīti var uzskatīt par pirmo Latvijas valsts ģerboni, bija attēlota lecoša saule. Pastāvēja uzskats, ka tās 19 stari simbolizē atdzimušo Latviju ar tās 19 apriņķiem (vecākos zīmējumos saulei 17 stari, jo tad bija tikai 17 apriņķu). Saulīte tika izmantota arī Pirmā pasaules kara laika latviešu strēlnieku simbolikā.
Sarkanā lauva sudraba laukā ņemta no agrākās Kurzemes hercogistes ģerboņa un simbolizē Kurzemi un Zemgali. Parasti ģerboņos lauva izteic spēku, stiprumu, izturību.
Kurzemes un Zemgales hercogiste pastāvēja no 1561. līdz 1795. gadam kā Polijas—Lietuvas kopvalsts vasaļvalsts.
Sudraba grifs ar zobenu ķetnā ir nācis no Pārdaugavas Livonijas hercogistes ģerboņa un tagad simbolizē Vidzemi un Latgali. Parasti ģerboņos grifs izteic gudrību un rosīgumu.
Pēc Livonijas Konfederācijas sabrukuma un Viļņas ūnijas noslēgšanas 1561. gadā Vidzemi un Latgali pievienoja Lietuvai. 1566. gada 26. decembrī apstiprināja jaunās Livonijas hercogistes ģerboni, kas bija patapināts no iepriekšējā Livonijas valdnieka arhibīskapa Brandenburgas Vilhelma ģerboņa: sarkanā laukā uz labo pusi ejošs ar zeltu kronēts sudraba grifs ar zobenu labajā ķetnā, kam uz krūtīm monogramma "SA" (Sigismunds Augusts). Šis ģerbonis kļuva par pamatu arī Livonijas pārvaldnieka Jāņa Hodkeviča pēcteču — Hodkeviču dzimtas ģerbonim. 1629. gadā Pārdaugavas hercogiste bija sadalīta, Vidzemi pievienojot Zviedrijai, bet Latgali atstājot Polijai.
Trīs zelta zvaigznes virs vairoga simbolizē trīs Latvijas provinces: Kurzemi ar Zemgali (abas bieži uzskata par vienu kopēju provinci), Vidzemi un Latgali.
Ģerboņa greznojumam izlietoti ozola zari — sens latviešu vīrišķības un izturības simbols.
Krāsas
Saskaņā ar Valsts heraldikas komisijas noteikumiem "Par valsts karoga un ģerboņu krāsām" ģerboņa krāsām jāatbilst šādiem PANTONE krāsu skalas parametriem.
Chandra
Rentgenstaru observatorija Chandra (en, CXO) ir orbitālā observatorija, kuru Nacionālā aeronautikas un kosmosa administrācija (NASA) ievadīja orbītā ap Zemi. Chandra uztver rentgenstarojumu no kosmosa dzīlēm 100 reizes labāk nekā iepriekšējie rentgenstaru teleskopi. Orbitālā observatorija nosaukta par godu Nobela prēmijas laureātam Subrahmanjanam Čandrasekaram.
Latvijas ģerbonis
Vēsture
Latvijas valsts pirmo ģerboni izveidoja pēc Latvijas Republikas neatkarības pasludināšanas. Latvijas valstiskumu simbolizēja ģerbonī esošā Saule. Stilizētu Saules attēlu Pirmā pasaules kara laikā kā atšķirības un tautiskās piederības zīmi sāka izmantot Krievijas Impērijas armijā iesauktie latviešu karavīri — latviešu strēlnieki. Pirmā pasaules kara laikā Saules attēlu veidoja ar 17 stariem, kas simbolizēja 17 latviešu apdzīvotos apriņķus. Trīs zvaigznes iemiesoja ideju par vēsturisko novadu (apvienotā Kurzeme-Zemgale, Vidzeme un Latgale) iekļaušanu vienotajā Latvijā.
1921. gadā apstiprināto Latvijas valsts ģerboni izstrādāja latviešu mākslinieks Rihards Zariņš, tomēr faktiski tā pamatmetu veidoja Vilhelms Krūmiņš, kas tolaik vēl bija students. Ģerbonis apvieno gan Latvijas valstiskuma simboliku, gan senus vēsturisko novadu simbolus, kas radušies jau 16. gadsimtā. Kurzemi simbolizē sarkans lauva, kas Kurzemes hercogistes ģerbonī parādījās jau 1569. gadā. Vidzemi un Latgali simbolizē grifs (teiksmains spārnots sudrabots zvērs ar ērgļa galvu), kas Pārdaugavas Livonijas hercogistes ģerbonī parādījās 1566. gadā.
Latvijas Skautu centrālā organizācija vismaz līdz 1935 gadam bija vienīgā organizācija, kuras karogā bija Latvijas lielais ģerbonis.
Lietošana
Latvijas valsts ģerboņa lietošana ir stingri reglamentēta. Lieto trīs veida valsts ģerboņus: lielo, mazo papildināto un mazo ģerboni. Lielo ģerboni, piemēram, atļauts lietot Valsts prezidentam, parlamentam (Saeimai), Ministru prezidentam, Ministru kabinetam, ministrijām, Augstākajai tiesai, Ģenerālprokuratūrai, kā arī Latvijas diplomātiskajām un konsulārajām pārstāvniecībām.
Mazo papildināto ģerboni atļauts lietot iestādēm, kas atrodas Parlamenta, Ministru kabineta un ministriju tiešā pakļautībā vai pārraudzībā.
Savukārt mazo ģerboni drīkst lietot, piemēram, uz Latvijas mācību iestāžu izdotajiem iegūto izglītību apliecinošiem dokumentiem, to drīkst lietot arī pārējās valsts iestādes un pašvaldības.
Papildinātais mazais valsts ģerbonis
Latvijas Republikas mazo papildināto ģerboni drīkst lietot:
Mazais valsts ģerbonis
Mazo valsts ģerboni ir tiesīgas lietot valsts iestādes un tās pašvaldības, kurām nav sava apstiprināta ģerboņa, kā arī pašvaldību un citu publisko institūciju iestādes.
Šahs Džahāns
Šahbudīns Mohameds Šahs Džahāns (fa, Shahbuddīn Mohammed Shāh Jahān, vai, Shāh Jahān; dzimis Lahorā, miris  Āgrā) bija mogolu imperators.
Pazīstams kā savas otrās sievas Mumtazas Mahalas mauzoleja — Tadžmahala — celtnieks.
Vedējs
Vedējs ir ziemeļu puslodes zvaigznājs. Zvaigznājs bija zināms jau senajos laikos. Ptolemajs to bija iekļāvis savā darbā „Almagest”. Zvaigznājā ar neapbruņotu aci redzamas 90 zvaigznes.
Liepas pagasts
Liepas pagasts ir viena no Cēsu novada administratīvajām teritorijām. Tā centrs ir Liepa. Atrodas Gaujas un Raunas starpupē. Robežojas ar sava novada Raiskuma, Mārsnēnu un Priekuļu pagastiem, Valmieras novada Kauguru, Vaidavas un Kocēnu pagastiem, kā arī Smiltenes novada Raunas pagastu.
Daba
Liepas pagastā atrodas vairāki nozīmīgi ģeoloģijas un ģeomorfoloģijas pieminekļi.
Vēsture
Liepas pagasts izveidots bijušās Liepas muižas (Lindenhof) teritorijā. 1925. gadā Liepas pagastam pievienoja Mūrmuižas pagasta Skangaļu muižas daļu. 1935. gadā Cēsu apriņķa Liepas pagasta platība bija 68,9 km² un tajā dzīvoja 1262 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Dunduru un Liepas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Cēsu rajona Liepas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Dunduru ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Liepas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Priekuļu novadā. 2021. gadā Priekuļu novadu iekļāva Cēsu novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Liepa, Dukuļi, Liepasmuiža, Obuļi, Sarkaņi, Saulītes, Skangaļi, Stuķi.
Saimniecība
Akciju sabiedrība „Lode” — ražo keramiskos būvmateriālus. Atrodās 0,3 km no Lodes stacijas. Rūpnīca darbojas kopš 1963. gada. "Lode" izgatavo celtniecības ķieģeļus, dažādu formu figurālos ķieģeļus, keramiskās palodzes, grīdas plāksnes, žogu pārsedzes, grīdas plāksnes.
Lodes mālu karjers — lielākās Liepas devonu mālu atradnes. Atrodās uz dienvidrietumiem no Lodes stacijas. Iegūst dažādu krāsu svītas mālus, kurus izmanto ķieģeļrūpnīca.
Meinards
Meinards no Zēgebergas (, vidusaugšvācu: Meynhart, ; dzimis ap 1130/1140, miris ), pazīstams arī kā Meinhards, no 1993. gada Svētais Meinards bija pirmais zināmais katoļu misionārs Līvzemē un pirmais Ikšķiles bīskaps. Romas Katoļu baznīcas svētais.
Biogrāfija
Meinards bija priesteris no Zēgebergas augustīniešu klostera Holšteinā, ieradās Līvzemē ap 1180. gadu un apmetās pie Daugavas lejtecē dzīvojošajiem lībiešiem. Uz šo rīcību viņu, iespējams, iedvesmoja mūks Vicelīns, kurš sludināja kristietību slāvu zemēs. 1184. gadā uzcēla koka kapellu Ikšķilē un kalpoja par misionāru. 1185. gadā ataicināja mūrniekus no Gotlandes (Visbijas) un uzcēla Ikšķiles akmens pili un baznīcu Ikšķilē, kā arī akmens pili Mārtiņsalā Salaspilī (Holme, Holmia). Tās ir senākās zināmās mūra celtnes Baltijā. Jaunā mūra pils Salaspilī sākotnēji piedzīvoja vairākus līvu ienaidnieku zemgaļu uzbrukumus.
1186. gadā Brēmenes arhibīskaps Hartvigs II piešķīra Meinardam bīskapa tiesības jaunizveidotajā Ikšķiles bīskapijā (episcopatus Ixcolanensis). 1188. gada 1.oktobrī pāvests Klements III apstiprināja priestera Meinarda iecelšanu par Līvzemes bīskapu ar sēdekli Ikšķilē un piešķīra šo bīskapiju Brēmenes arhibīskapam Hartvigam II.
1188. gadā nenokārtotu parādu dēļ Gotlandē apcietināja krievu tirgotājus, kā dēļ uz laiku tika pārtraukta tirdzniecība starp Novgorodu un Rietumbaltiju. Tāpat tirdzniecību pa Baltijas jūru traucēja Novgorodas konflikts ar Zviedriju. Rezultātā no Daugavas lejteces izveidojās sauszemes tirdzniecības ceļš uz Pleskavu. Pateicoties Meinarda izveidotajiem atbalsta punktiem Ikšķilē un Salaspilī, šī ceļa sākumu kontrolēja vācu tirgotāji, kas tādējādi kļuva ieinteresēti materiāli atbalstīt Meinarda misiju.
1190. gadā pāvests Klements III atļāva Meinardam darbā pieņemt visu ordeņu mūkus un garīdzniekus. 1193. gada aprīlī jaunais pāvests Celestīns III vēstulē Meinardam pauda lielāku atbalstu misijai, atļaujot mūkiem atkāpties no stingrajiem ēšanas un ģērbšanās noteikumiem (misijas ceļojumos viņi tagad drīkstēja lietot pagānu sniegto ēdienu) un garantējot tiem, kas iesaistās misijās, indulgences. Šajā laikā misijai pievienojās Teoderihs, kurš sāka sludināt Turaidā.
Tomēr 12. gadsimta beigās vairums līvu atsacījās pildīt sākotnējo solījumu kristīties un Meinardam izveidojās konflikts ar līvu aristokrātiju, kā rezultātā Meinards zaudēja savu ietekmi līvu vidū. Redzot misijas neveiksmīgo gaitu, Meinards nolēma meklēt militāru palīdzību, tomēr pirms izbraukšanas noticēja līvu solījumiem un palika Līvzemē. Atkal piedzīvojot līvu izsmieklu, viņš nolēma doties uz tirgotāju apmetni Igaunijā, lai no turienes tālāk ceļotu uz Vāciju, taču, pēc Turaidas vecākā Anno brīdinājuma, ka viņu pa ceļam plāno nogalināt, tomēr palika Ikšķilē.
Meinards miris 1196. gada 12. oktobrī, apglabāts Ikšķiles baznīcā. 14. gadsimtā Meinarda mirstīgās atliekas pārapbedīja Rīgas Doma baznīcā, kur tās atrodas arī tagad. 1993. gada 8. septembrī, Latvijas vizītes laikā pāvests Jānis Pāvils II kanonizēja bīskapu Meinardu un atzina viņu par latviešu pirmo apustuli, bīskapu un svēto.
Piemineklis Sv. Meinardam Ikšķilē
2010. gada 24. septembrī Ikšķilē tika atklāts piemineklis Sv. Meinardam. Monumenta autors ir skulptors Viktors Suškevičs.
Kardināls Jānis Pujats savā runā atklāšanas ceremonijā teica: "Meinarda piemineklis šajā vēsturiskajā vietā ir kā zīme, ka jāatgriežas pie kristīgām vērtībām un jātur tās godā. Tā ir ļoti nopietna lieta. Ticības dēļ misionāri brauc uz tālām zemēm, bieži vien riskēdami ar savu dzīvību, lai palīdzētu cilvēkiem pašā svarīgākajā lietā, proti, lai parādītu viņiem ceļu uz nemirstību. Lai apzinātos, ka cilvēka mērķis ir dzīve pie Dieva un ka Dievu var atrast, attīroties no grēkiem un tiecoties pēc Viņa ar visu sirdi."
Herbārijs
Herbārijs (la; no herba — 'augs') ir īpaši ievāktu, žāvētu un dokumentētu augu kolekcija. Parasti augus žāvējot sapresē un pēc izžāvēšanas piestiprina blīvām papīra lapām. Bet ir arī kolekcijas, kur augi glabājas aploksnēs un ir brīvi aplūkojami. Atkarībā no auga veida un izmēra uz herbārija lapas var izvietot veselu īpatni vai to grupu, vai arī lielāka auga (piemēram, koka) raksturīgākās daļas. Katrai herbārija lapai jeb eksemplāram ir jābūt pievienotai etiķetei ar auga nosaukumu, ievākšanas vietu, laiku, īsu biotopa aprakstu un autora vārdu. Par herbāriju sauc arī institūcijas vai to nodaļas, kur herbārijs glabājas un notiek pētnieciskais darbs botānikā, piemēram, Viktorijas Nacionālais herbārijs (Austrālijā), LU Muzeja herbārijs.
Herbārija citēšanas vajadzībām ir izveidots starptautisku kodu reģistrs Index Herbariorum, kuru var regulāri atjaunināt tiešsaistē. Reģistrā ir 3100 herbārija kolekciju, kurās glabājas 390 miljoni augu eksemplāru. Herbārija nozīme mūsdienās ir ļoti daudzveidīga. To izmanto augu morfoloģijas pētījumos, lai noskaidrotu augu ekoloģisko, ģeogrāfisko un individuālo mainību. Herbāriju izmanto augu sistemātikā, ģeogrāfijā - tas dokumentē kādas teritorijas, piemēram valsts, floru noteiktā laika periodā. Herbārija vākumi dokumentē arī sugu izplatību, izzušanu, izplatīšanos, jaunu sugu ieviešanos. Katrs vākums ir unikāls. Piemēram, nekad neviens vairs nevarēs ievākt Alpu kreimuli, kas auga uz Staburaga pie Daugavas.
Herbārija priekšrocība ir tā daudzfunkcionalitāte. Ievākts kāda viena pētījuma vajadzībām, tas var tikt izmantots daudzos citos pētījumos. Herbārija dokuments ir unikāls un autentisks, pie tā var atgriezties un pārbaudīt iepriekš izdarīto secinājumu pareizību. Attīstoties zinātnes pētījumu virzieniem un tehnoloģijām, tā vērtība ievērojami pieaug.
Herbāriju nevar izveidot ātri. Pat ar lieliem finansu resursiem, pētnieku skaits, veģetācijas sezona un ievākšanas metodika ierobežo ātrumu, ar kādu kolekcijas var izveidot. Herbārijs ir ilgtermiņa projekts ar vīziju un orientāciju uz nākotnes pētnieku darbu pie tā.
Vēsture
Viduslaiku Eiropā kaltēti, sapresēti augi tika apkopoti sējumos. Šie pirmie ‘herbāriji’ bija domāti derīgu augu atpazīšanai un kaltētos ziedus, lapas vai citus fragmentus nereti papildināja zīmējumi un apraksti. Par “herbarius” sauca cilvēkus, kas nodarbojās ar ārstniecības augiem, augu pazinējus.
Mersina
Mersina (tr) ir pilsēta Vidusjūras krastā Turcijas dienvidos un tā ir Mersinas ila galvaspilsēta. Pilsēta ir Adanas—Mersinas metropoles sastāvdaļa un tā atrodas Čukurovas ekonomiskā un kulturālā reģiona rietumos.
Herbārijs
Vēsture
Pirmie augu pētīšanai domātie herbāriji tika izveidoti Itālijā 16.gadsimtā, kad tur tika dibināti pirmie botāniskie dārzi. Kā pirmo herbārija veidotāju min ārstu un botāniķi, profesoru Boloņā un Pizā Lukē Ginī (1490. – 1556), taču dokumentālu ziņu par viņa herbāriju nav. Vēlāk herbārija kolekciju veidošana izplatījās tālāk Eiropā. Attīstoties botānikas zinātnei, pieauga arī herbārija kolekciju skaits. Senākie Latvijas augu herbāriji zināmi no 19. gadsimta. Pašreiz lielākie ir Francijas Nacionālā Dabas vēstures muzeja herbārijs, Britu Dabaszinātņu muzeja herbārijs, Kjū (Kew) Karalisko botānisko dārzu herbārijs, Sanktpēterburgas V. L. Komarova Botānikas institūta herbārijs.
Herbāriji Latvijā
Pirmie Latvijā savāktie augi saglabājušies Tartu Universitātes herbārijā profesora Aleksandra Georga Bunges 1849.-1853. izdotajā standartherbārijā “Flora exicata Liv-, Est- und Kurlands”. Senākā un bagātākā herbārija kolekcija Latvijā tika uzkrāta Latvijas Universitātes Bioloģijas fakultātes Botānikas katedrā ("Herbarium Latvicum" – starptautiskais kods RIG). Tagad tā ir nodota LU Muzeja pārziņā. "Herbarium Latvicum" ir aptuveni 176 000 eksemplāru, kas savākti no 19.gs. vidus līdz mūsdienām. Lielākās autorkolekcijas tajā ir Karla Reinholda Kupfera "Herbarium Balticum" (24 450) un "Herbarium Generale" (50 000 lapas), Paula Lakševica herbārijs (11 000). Tur glabājas arī visu pirmo Latvijas floras pētnieku vākumi – Eduarda Lēmaņa, Nikolaja Maltas, Kārļa Starca, Jāņa Ilstera, Johana Mateassa Mikutoviča herbāriji. LU glabājas arī daļa Rīgas Dabas pētnieku biedrības herbārija. Otra tā daļa atrodas Latvijas Nacionālajā dabas muzejā. Tur glabājas arī citas privātās kolekcijas un muzeja darbinieku vākumi (31 000 eksemplāru). Otra Latvijas nozīmīgākā kolekcija "Latvijas Floras herbārijs" (LATV), kas aizsākts 1951. gadā un satur aptuveni 150 000 eksemplāru vaskulāro augu, kurus Latvijas Zinātņu Akadēmijas Botānikas laboratorijas līdzstrādnieki savākuši gandrīz 70 gadu laikā, ar 2021. gada janvāri pārvesta no LU Bioloģijas institūta ēkas Salaspilī uz Rīgu, Kronvalda bulvāri 4, uz ēku, kurā atrodas arī LU Muzejs un Herbarium Latvicum. Pēdējos gados tajā tika deponētas arī Latvijas Lauksaimniecības universitātes, Baltijas Augu Aizsardzības pētniecības centra, Slīteres nacionālā parka, Dr.biol. Austras Āboliņas, Dr.biol Alfrēda Rasiņa, Kārļa Veinberga kolekcijas. Vietējo un introducēto kokaugu herbārijs, kas veidots kopš 1958. gada, glabājas Nacionālajā botāniskajā dārzā (starptautiskais kods HBA) – 50 000 eksemplāru. Daugavpils Universitātē kopš 1956. gada savākti aptuveni 104 600 eksemplāri dažādu sistemātisko grupu augu herbārija (starptautiskais kods DAU).
Šķērsjoms
Šķērsjoms jeb transepts (no la) ir ēkas daļa, kas šķērso tās galveno daļu. Parasti šo apzīmējumu attiecina uz baznīcām, kurās viens vai vairāki jomi šķērso galveno jomu, veidojot krusta formu.
Livonijas bīskapija
Livonijas bīskapija jeb Līvzemes bīskapija bija pirmā Romas Katoļu baznīcvalsts mūsdienu Latvijas sastāvā, kas līdz 1214. gadam pakļāvās Brēmenes arhibīskapam, bet pēc tam no tās pakāpeniski izveidojās Rīgas arhibīskapija. 1583. gadā pēc Livonijas kara Polijas—Lietuvas ūnijas valdnieki rekatolizētajā Pārdaugavas Livonijas hercogistes teritorijā atjaunoja katoļu Livonijas bīskapiju jeb Inflantijas-Piltenes bīskapiju ar pārvaldes centru Cēsīs, vēlāk Varšavā un Daugavpilī.
Ikšķiles periods (1186—1201)
Pirmais zināmais katoļu sludinātājs Līvzemē jeb bija Meinards, kura darbības sākumu Daugavas lejtecē, saskaņā ar uzrakstu uz viņa kapa plāksnes [Kučinskis, 1993.], varētu pieņemt par 1182. gadu. Sākumā viņš kā Gotlandes tirgotāju priesteris kopā ar tiem ziemoja Daugavas lejtecē. Saņēmis atļauju no līvu meslu kunga Polockas kņaza Vladimira [Indriķa hronika, I: 3], viņš uzsāka kristietības sludināšanu Lejasdaugavas līvu vidū. Lietuvju uzbrukumu apdraudēti, līvi piekrita formāli pieņemt katoļu ticību, un pieņēma Meinarda piedāvājumu celt mūra pilis Ikšķilē un Mārtiņsalā.
Ikšķiles bīskapiju (episcopatus Ixscolanensis) Meinards de facto izveidoja 1186. gadā [Arnold, 1868.], kad tika izveidots mūku konvents — domkapituls, kuram pieņēma augustīniešu ordeņa statūtus. Jādomā, ka Meinards šai laikā aizceļoja uz Vāciju, kur Brēmenes arhibīskaps Hartvigs II saskaņā ar pastāvošajiem noteikumiem viņu iesvētīja par bīskapu. Livonijas izveide de iure būtu datējama ar 1188. gada 1. oktobri, kad Meinardu bīskapa amatā apstiprināja arī pāvests Klements III.
12. gs. 90. gadu pirmajā pusē Daugavas un Gaujas līvi ignorēja katoļu garīdznieku centienus nodibināt bīskapijā kristīgajām normām atbilstošu kārtību, un Ikšķiles bīskaps praktiski pār viņiem zaudēja reālo varu. Zaudējot regulāru tirgotāju atbalsta iespējas, Meinards vairākkārt neveiksmīgi mēģināja tikt uz Vāciju pēc palīdzības, bet 1196. gada 12. (11.?) oktobrī nomira un tika apglabāts Ikšķiles baznīcā pie altāra. Daži pētnieki par nāves datumu nosauc 14. augustu [Bruiningk H., 1904], katoļu vēsturnieks Cēzars Baronijs (1607. gadā) min 10. maiju, taču uzrakstā uz kapa plāksnes Doma baznīcā minēts oktobra mēnesis. Vēlākā vācu cīņa bīskapa Alberta vadībā tiesiski bija balstītas uz katoļticības atjaunošanu, jo gandrīz 20 gadus līvi labprātīgi bija pieņēmuši katoļu misionārus, tāpat pakļāvušies Ikšķiles bīskapijas varai.
Bīskapa Meinarda kapa plāksnes uzraksts
Plāksne atrodas pie bīskapa Meinharda kapa Rīgas Doma baznīcā.
Rīgas periods (1201—1255)
Rīgas bīskapijas (diecese Rigensi, Rigensi ecclesia) sākums meklējams 1201. gadā, kad bīskaps Alberts fon Bukshēvdens (Albert von Buxhövden, 1199.—17.01.1229.) dibināja Rīgas pilsētu, un pārnesa savu rezidenci no Ikšķiles.
1202. gadā Livonijā ieradās bīskapa brālis Engelberts (1202—1209), un tika ievēlēts par Svētās Jaunavas Marijas konventa (Rīgas domkapitula), kas dzīvoja pēc augustīniešu mūku ordeņa regulas (statūtiem), prāvestu.
1207. gadā Livonijas bīskaps saņēma savu valsti lēņos no Svētās Romas impērijas imperatora un kļuva par impērijas firstu, kas pasvītroja tās saistību ar Svēto Romas impēriju.
1209. gadā notika pāreja uz premonstriešu ordeņa statūtiem, un melno ietērpu nomainīja uz baltām vilnas drānām.
Pēc Livonijas bīskapijas dalīšanas līguma, Letijas dalīšanas līguma un Tālavas dalīšanas līguma dalot līvu un letgaļu zemes ar Zobenbrāļu ordeni un Rīgas pilsētu (1207—1224), tas ieguva savā īpašumā 2/3 teritorijas Gaujas un Daugavas labajā krastā, t.s. Līvu galu (rietumu daļa) un Latvju jeb Latgaļu galu (austrumu daļa). Abas šīs daļas atdalīja ordeņa zemju josla, t.s. Gaujas koridors upes kreisajā krastā.
1214. gadā pāvests Inocents III atcēla Livonijas bīskapijas atkarību no Brēmenes metropolijas, ko 1215. gadā apstiprināja IV Laterana koncils Romā.
Albertam no 1211. vai 1217. gada bija tiesības iecelt sev pakļautos bīskapus, tomēr tolaik pāvests neapmierināja bīskapa Alberta I centienus pēc arhibīskapa stāvokļa. Livonijas bīskapijai bija šādas pakļautās bīskapijas:
1245. gadā pāvests arhibīskapa sēdekli gribēja novietot Prūsijā, taču pēc Vācu ordeņa sīvas pretestības, par tā metropoli tikai izvēlēta Rīga, un pēc bīskapa Nikolaja nāves brīvais Rīgas bīskapa amats tika piešķirts Albertam Zauerbēram.
Līdz ar to notika Rīgas bīskapijas ilgi gaidītā pāreja uz metropoles statusu, par ko iestājās jau bīskaps Alberts, 1218. gadā iegūstot tiesības iecelt jaunus bīskapus Livonijā.
Livonijas bīskapijas atjaunošana (1582—1798)
Pēc tam, kad beidzās Livonijas karš un tika nodibināta Pārdaugavas Livonijas hercogiste, Polijas karalis Stefans Batorijs 1582. gada 4. decembrī izdeva konstitūciju un īpašu aktu par katoliskas Livonijas bīskapijas dibināšanu ar Cēsīm kā bīskapa sēdekli un pretreformācijas centru. Par pirmo Cēsu bīskapu iecēla J.Nidecki, ko 1583. gadā pāvests apstiprināja amatā; paaugstināja Cēsu miestu par pilsētu un Jāņa draudzes baznīcu par katoļu bīskapa katedrāli ar 12 domkungiem; patronāta tiesības piešķīra Polijas karalim. Bez Cēsīm bīskapijai tika piešķirti arī Burtnieki, Valmiera un Trikāta. Bīskapa vikāri bija paredzēti Cēsīs, Pērnavā, Tērbatā un Vīlandē. 1590. gada 19. februārī par Livonijas bīskapu tika iecelts O.Šenkings, kas prata arī latviski. Karaļa Sigismunda III Vāzas laikā Livonijas bīskapija ieguva lielu politisku nozīmi, jo jezuīti izraudzīja Vidzemi par atbalsta punktu visas Skandināvijas rekatolizācijai, Sigismunds III aizliedza luterāņu mācītājiem sprediķot latviešu un igauņu valodās. Tas bija viens no poļu—zviedru kara iemesliem, kas ar pārtraukumiem ilga gandrīz 30 gadu (1600—1629). Jau 1610. gadā Šenkings bija spiests atstāt Cēsis, un Gustavs II Ādolfs 1621. gadā iekaroja Vidzemi. Tikai ap 1643. gadu Livonijas bīskapiju atjaunoja, bet vienīgi Inflantijas vaivadijas robežās. Bīskapi bija poļvalodīgi, un līdz 1676. gadam viņi rezidēja Varšavā, bet pēc tam Daugavpilī. 1686. gadā Polijas karalis Jānis III Inflantijas bīskapijai pievienoja Piltenes apgabalu, un bīskaps Nikolajs Poplavskis sāka saukties par Inflantijas un Piltenes bīskapu. Pret to protestēja Piltenes muižniecība, un izcēlās diplomātisks strīds, kas 1697. gadā beidzās ar poļu centienu neveiksmi.
Likvidēšana
Pēc pirmās Polijas dalīšanas Krievijas ķeizariene Katrīna II Lielā 1773. gadā izdeva rīkojumu par Baltkrievijas diecēzes dibināšanu, kurā ietilpināja arī Inflantijas un Piltenes bīskapiju. 1782. gadā Baltkrievijas arhibīskapiju pārdēvēja par Mogiļevas arhibīskapiju. Formāli Livonijas bīskapija izbeidzās 1798. gadā pēc Piltenes apgabala pilnīgas inkorporācijas Krievijas impērijā.
Mūža ieslodzījums
Mūža ieslodzījums ir kriminālsoda veids, kurā cilvēkam tiek atņemtas tiesības uz brīvību līdz dzīves beigām vai apžēlošanas brīdim. Mūža ieslodzījums tiek piešķirts par smagu noziegumu izdarīšanu, pie tādiem var piederēt slepkavības izdarīšana, bērnu smaga ļaunprātīga izmantošana, izvarošana, spiegošana, valsts nodevība, narkotiku tirdzniecība, cilvēku tirdzniecība, krāpšana lielos apmēros, ko par vēl smagāku noziegumu var padarīt zādzība vai laupīšana, kas izraisījusi cita cilvēka nāvi vai smagus miesas bojājumus.
Mūža ieslodzījums nepastāv visās valstīs. Pirmā valsts, kas atcēla šo soda veidu, bija Portugāle (1884. gads). Latvijā mūža ieslodzījums pastāv. Minimālais termiņš, kas jāpavada cietumā pirms var lūgt atbrīvošanu, ir 20 gadi. Vienīgais, kas var apžēlot uz mūžu ieslodzītos, ir Latvijas prezidents.
Pirates of the Sea
Pirates of the Sea ir mūzikas grupa, kas pārstāvēja Latviju 2008. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Belgradā ar savu dziesmu Wolves of the Sea. Grupā ir apvienojušies Latvijā dzīvojošais itāļu dziedātājs Roberto Meloni un moderno deju dejotāja Aleksandra Kurusova, iepriekš grupā darbojās arī televīzijas un radio personība Jānis Vaišļa. Meloni arī 2007. gadā pārstāvēja Latviju Eirovīzijā grupas "Bonaparti.lv" sastāvā.
Dziesmu Wolves of the Sea ir sacerējuši zviedru autori Jonass Libergs, Johans Sālens, Klāss Andreasons un Torbjerns Vasēniuss. Pirates of the Sea vispirms ar savu dziesmu pēc žūrijas vērtējuma iekļuva "Eirodziesmas" 20 pusfinālistu skaitā. , startējot 1. pusfinālā, Pirates of the Sea saņēma lielāko televīzijas skatītāju balsojumu no abiem pusfināliem, iegūstot 12 010 balsis. Savukārt žūrijas vērtējumā grupa savā pusfinālā ieguva tikai 9. vietu no 10.
2008. gada 1. martā Pirates of the Sea uzvarēja arī Nacionālās atlases finālā Ventspilī, superfinālā iegūstot 29 228 balsis un apsteidzot Aishu un Andri Ērgli.
2008. gadā 22. maijā Pirates of the Sea startēja Eirovīzijas dziesmu konkursa 2. pusfinālā, kur ieguva 6. vietu, tā iekļūstot finālā. Divas dienas vēlāk, 24. maijā "Pirates of the Sea" startēja Eirovīzijas dziesmu konkursa finālā, kur ieguva 83 punktus, dalot 11. vietu ar Gruzijas pārstāvi.
2016. gada 9. janvārī nomira grupas dalībnieks Jānis Vaišļa.
Eiropas Savienības struktūrfondi
Eiropas Savienības struktūrfondi ir Eiropas Savienība reģionālās politikas finanšu instruments ar mērķi mazināt ienākumu un iespēju atšķirības starp ES dalībvalstīm un to reģioniem. Kopējie pieejamie struktūrfondu līdzekļi, uz kuriem var pretendēt finansējuma saņēmēji, veidojas no ES struktūrfondu finansējuma (75%) un nacionālā finansējuma (25%), ko veido valsts un pašvaldību budžeta finansējums. Taču, lai pretendētu uz struktūrfondu atbalstu, finansējuma saņēmējam līdztekus atbalsta finansējumam jānodrošina arī sava finansējuma daļa, ko ieguldīt konkrētā projekta realizēšanā.
Prognozē, ka plānošanas periodā no 2021. līdz 2027. gadam Latvijai būs pieejami kopsummā gandrīz 4,8 miljardi eiro no Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF), Kohēzijas fonda un Eiropas Sociālā fonda (ESF). Eiropas Komisija iesaka Latvijai šajā plānošanas periodā koncentrēties uz inovācijām, energoefektivitāti un sociālo iekļaušanu.
Latvijas attīstības plāns
Latvijai kopš 2004. gada kā pilntiesīgai dalībvalstij atbilstoši ES reģionālajai politikai ir pieejams struktūrfondu atbalsts, kas paredzēts, lai mazinātu reģionālās atšķirības starp ES dalībvalstīm. Lai Latvija varētu sasniegt vidējos ES attīstības rādītājus, ar fondu palīdzību ir jāīsteno valsts attīstības stratēģija, ko valdība noteikusi Nacionālajā attīstības plānā. Valsts attīstības stratēģijas priekšplānā ir izvirzīts izglītots, radošs un uzņēmīgs cilvēks, bet kā galvenais mērķis ir noteikts uz izglītību, zinātni un konkurētspējīgiem uzņēmumiem balstīta tautsaimniecība.
ES fondu atbalsts Latvijā primāri tiek virzīts uz iedzīvotāju izglītību, uzņēmumu tehnoloģisko izcilību un elastību, kā arī zinātnes un pētniecības attīstību, lai veicinātu zināšanu ietilpīgas ekonomikas veidošanos valstī un stiprinātu citus nepieciešamos priekšnoteikumus ilgtspējīgai ekonomiskai attīstībai un cilvēku dzīvei Latvijā kopumā.
Struktūrfondu programmas rezultāti (2004—2006)
Struktūrfondu programmā 2004.-2006. gadā kopējais pieejamais finansējums bija 845 milj. EUR, to veidoja 625,5 milj. EUR struktūrfondu finansējums, kā arī 219,5 milj. Latvijas valsts budžeta finansējums.
×Ieskaitot privāto finansējumu - LVL 7 525 206
Pie Latvijas valsts līdzfinansējuma attiecībā uz ZVFI, tiek pieskaitīts arī privātais. Tā rezultātā kopējais valsts finansējums ES struktūrfondu atbalstam veidoja 231 668 081 EUR. Vislielāko daļu no ES struktūrfondu finansējuma vairāk nekā 382 milj. EUR 2004. – 2006. gada plānošanas periodā veidoja ERAF finansējums, kas sastādīja vairāk nekā pusi no kopējā šo fondu finansējuma. Otrs lielākais bija ESF, aiz kura tālāk sekoja ELVGF un ZVFI atbalsts. ZVFI finansējums, salīdzinot ar pārējiem, bija vismazākais un veidoja tikai nedaudz virs 24 milj. EUR.
Aplūkojot ES struktūrfondu sadalījumu pa prioritātēm, kuras pavisam bija 5, var redzēt, ka vislielākais finansējums 32,58% apjomā no visa paredzētā finansējuma tika piešķirts pirmajai prioritātei, kuras mērķis bija līdzsvarotas attīstības veicināšana. Otrajai prioritātei, kas paredzēja uzņēmējdarbības un inovāciju veicināšanu, tika piešķirti 156 392 000 EUR, kas ir 25 % jeb viena ceturtdaļa no kopējā struktūrfondu finansējuma. Katra nākamā prioritāte saņēma arvien mazāku finansēju, piektajai prioritātei tie bija tikai 2,71% no kopējā šo fondu atbalsta. Taču atšķirībā no pārējām prioritātēm, atbalstu tehniskajai palīdzībai veidoja no veseliem 3 struktūrfondu (ERAF, ESF un ELVGF) līdzekļiem.
Struktūrfondu programmas rezultāti (2007—2013)
Valsts attīstības stratēģijas priekšplānā tika izvirzīts izglītots, radošs un uzņēmīgs cilvēks, bet kā galvenais mērķis noteikts uz izglītību, zinātni un konkurētspējīgiem uzņēmumiem balstīta tautsaimniecība.
Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF)
ERAF finansējums paredzēts šādiem projektiem:
ERAF piešķīrums Latvijai 2007.-2013. gada plānošanas periodā bija 2,4 miljardi eiro (EUR 2 440 017 364) jeb 53,86% no kopējā ES fondu finansējuma. ERAF investīcijas Latvijā 2007.-2013. gada plānošanas periodā tika vadītas ar:
Eiropas Sociālais fonds (ESF)
ESF finansējums paredzēts šādiem projektiem: ilgtermiņa bezdarba novēršanai, ilgstošo bezdarbnieku integrācijas darba tirgū veicināšanai un jaunatnes profesionālās integrācijas atbalstīšanai;
ESF piešķīrums Latvijai 2007.-2013. gada plānošanas periodā bija 551 miljoni eiro (EUR 550 653 717) jeb 12,15% no kopējā ES fondu finansējuma. ESF investīcijas Latvijā 2007.-2013. gada plānošanas periodā tika vadītas ar darbības programmas "Cilvēkresursi un nodarbinātība" palīdzību.
Kohēzijas fonds (KF)
KF prioritātes vides sektorā Latvijā ir:
KF prioritātes transporta jomā Latvijā:
KF piešķīrums Latvijai 2007.-2013. gada plānošanas periodā bija 1,5 miljardi eiro (EUR 1 539 776 553) jeb 33,99% no kopējā ES fondu finansējuma. KF investīcijas Latvijā 2007.-2013. gada plānošanas periodā tika vadītas ar darbības programmas "Infrastruktūra un pakalpojumi" palīdzību.
Pārraudzība
Tā sniedza ikgadēju ziņojumu par stratēģijas Eiropa 2020 (Europe 2020) īstenošanu, pievēršot uzmanību noteikto pamatmērķu izpildei, un izvērtēja valstu ziņojumus un stabilitātes un konverģences programmas.
ES struktūrfondu vadība
ES fondu vadība ir nepieciešamo plānošanas dokumentu sagatavošana, saskaņošana un apstiprināšana, ES fondu vadības sistēmas izveide, ES fondu projektu iesniegumu vērtēšanas kritēriju izstrāde, projektu iesniegumu atlase un apstiprināšana, projektu īstenošana, kontrole, revīzija, uzraudzība un izvērtēšana. Par ES fondu vadību kopumā Latvijā atbild LR Finanšu ministrija – ES fondu vadošā iestāde un Īpašu uzdevumu ministrs Eiropas Savienības finanšu pārvaldes lietās. Finanšu ministrijā par ES fondu vadību atbildīgi ir trīs departamenti: ES fondu stratēģijas departaments, ES fondu uzraudzības departaments un ES fondu vadības sistēmas departaments. Latvijā ES struktūrfondu vadību nodrošina šādas institūcijas :
Izmaiņas ES struktūrfondu apgūšanas procesā
'Lai panāktu ES fondu apguves vienkāršošanu 2009. gada 10. februārī Latvijas valdība apstiprināja ES fondu apguves nosacījumu izmaiņas, kas paredzēja, ka:'
'Latvijas Republikas Finanšu ministrijai 2009. gada laikā bija jāievieš vairākas izmaiņas, kas spētu uzlabot ES fondu apguvi: '
Sebastiāns Fetels
Sebastiāns Fetels (de, izrunā: ; dzimis Hepenheimā, Vācijā) ir vācu autosportists, Formula 1 pilots, četrkārtējs pasaules čempions. Kopš 2021. gada pārstāv Aston Martin F1 komandu, bet lielākos panākumus guvis kā Red Bull Racing pilots.
Uzvarot. gada F1 sezonas kopvērtējumā, S. Fetels kļuva par visu laiku visjaunāko F1 čempionu. Šo panākumu atkārtoja arī. un. gada sezonā, tādējādi kļūdams par visu laiku jaunāko trīskārtējo F1 čempionu. Ceturto čempiontitulu izcīnīja. gada sezonā, tādējādi ar četriem pēc kārtas uzvarētiem čempionātiem S. Fetels ir viens no visu laiku veiksmīgākajiem F1 pilotiem.
Karjera
. gada F1 sezonas nogalē, kad līdzšinējais testpilots Roberts Kubica kļuva par BMW Sauber pamatsastāva pilotu, S. Fetels kļuva par komandas galveno testpilotu.