cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krīts (periods)
Bezmugurkaulnieki
Gliemeņu klasē austeru kārta piedzīvoja uzplaukumu, veidojot lielu formu daudzveidību gan Ostrea ģintī, gan arī Gryphaea, Exogyra, Alectryonia ģintīs. Juras perioda Aucella dzīvoja tikai apakškrīta epohā un bija pat plaši izplatīta. Augškrītā bija plaši pārstāvēta Inoceramus ģints ar dažādām formām gan izskata ziņā, gan arī pēc izmēriem, sākot no 2-5 cm līdz 1 m. To čaulas sadrumstalotā veidā reizēm koncentrējās krītveida iežos tādos apjomos, ka pašus iežus sauc par inoceramu krītu. Tajā pat laikā Inoceramus ģints veidoja plašu vadfosiliju spektru no Grenlandes līdz Patagonijai un Dienvidāfrikai. Dienvidu jūrās lielu nozīmi ieguva lielas biezsienu gliemenes ar savdabīgu formu: Hyppurites, Radiolites, Requienia, Toucasia, veidojot veselus kaļķakmens rifveida masīvus. No vēderkājiem šajās austrumu jūrās plaši izplatīti bija Nerinea, bet augškrītā Actaeonella, kas arī ņēma dalību šo rifveida masu veidošanā. Vēl parādījās Cyclostoma, Cyprea, Conus, Voluta, Fusus, Murex u.c. mūsdienās zināmie vēderkāji.
No citām bezmugurkaulnieku grupām var minēt sūkļu strauju attīstību, augškrītā izveidojot lielu formu daudzveidību (piemēram, Siphonia, Jerea, Ventriculites, Coeloptychium). Parādījās un plaši izplatījās dienvidu jūrās vienšūņi ar lielām čaulām: apakškrītā Orbitolina, bet augškrītā — Alveolina, Orbitoides un virkne mazāku formu (Globigerina, Miliola, Cristellaria, Textullaria u.c.). Siltajās dienvidu jūrās bija novērojama neregulāro jūras ežu plaša izplatība, starp kuriem parādījās virkne formu ar lielu stratigrāfisku nozīmi: apakškrītā Toxaster, augškrītā Micraster, Holaster u.c. No regulārajiem jūras ežiem var minēt Cidaris, Acrocidaris, Salenia, u.c. No jūras lilijām var minēt bezkāta formas Marsupites un Uintacrinus.
Koraļļi bija līdzīgi juras formām. Rifus veidojošas formas (Asteidae, Fungidae, Turbinolidae) bija plaši izplatītas dienvidu jūrās un kopā ar rudistiem (gliemenes pēc formas līdzīgas koraļļiem-vieniniekiem) veidoja biezus kaļķakmens rifveida slāņus. Raksturīga augškrīta koraļļu-vieninieku forma bija Cyclolites. Sūneņi krīta periodā, īpaši otrajā pusē, bija plaši izplatīti (zināmas vairāk kā 1000 sugas).
Mugurkaulnieki
Starp jūras mugurkaulniekiem ziedu laikus sasniedza kaulzivis, kas masveidā bija sastopamas augškrīta nogulumos, ieņemot dominējošo vietu starp zivīm. Starp jūras rāpuļiem pleziozauri turpināja pastāvēt līdz krīta perioda beigām, veidojot savdabīgas un specializētas formas, kā piemēram, Elasmosaurus ar nedabīgi garu kaklu. Ihtiozauri piedzīvoja norietu un apakškrīta epohas beigās izmira. Toties parādījās jauna grupa čūskveida dolihozauri un mozazauri (Mosasaurus, Tylosaurus), kuri ātri ieguva dominējošo stāvokli jūrās.
Nogulumieži Latvijā
Krīta periodā Latvijas teritorijā bija sauszeme un ģeoloģiskie nogulumi neveidojās.
Zaķumuižas kungu māja
Zaķumuižas kungu māja (zināma arī kā Valdenrodes vai Zaķumuižas pils) atrodas Ropažu novada, Ropažu pagasta Zaķumuižā. Tā ir pieskaitāma pie Latvijas reģionālā dzimtenes stila (Heimatstil), neoklasicisma un jūgendstila simbiozes šedevriem. Būdama būtībā muižas kompleksa kungu māja, nevis pils tradicionālā izpratnē, šī būve ir celta baronam Frīdriham fon Volfam.
Celtniecības datējuma problēmas
Volfu dzimtas pārstāvis N. fon Volfs (Wolff N.) savā darbā Reichsfreiherren... norāda, ka ēka celta jau 19. gadsimta 90. gados un ka tās projektētājs bija kāds Berlīnes arhitekts. Savukārt Latvijas piļu pētnieks Dainis Bruģis apjomīgajā darbā "Historisma pilis Latvijā" norāda, ka pilij raksturīgais jūgendstila un neoklasicisma apvienojums liek domāt par 20. gadsimta pirmo desmitgadi kā par celtniecības uzsākšanas laiku. Versiju par vācu arhitektu Dainis Bruģis atzīst par ļoti ticamu.
Arhitektoniskās īpatnības
Pils arhitektoniskajā risinājumā tikai lielā kvadrātiskā torņa barokālais kupols sasaucas ar vietējā baroka iezīmēm, pārējais norāda uz Latvijai svešu muižas kungu māju arhitektūras risinājumu. Ēkā bija vienlaicīgi īstenots ērtības gars un moderns noskaņojums savienojumā ar retrospektīvu cēlumu un stila eleganci, kas tā laika pilsoniskajām vasarnīcām un savrupnamiem nemaz nebija raksturīgi. Tas, kopā ar ēkas daudzveidīgo apjomu kārtojumu, ko pasvītroja stāvo jumtu sarežģītais siluets un daudzās iespaidīgās skursteņu cepures, tikai lieku reizi apliecināja īsta profesionāļa ieguldījumu mājas projektēšanā. Ēkas interjeri bija veidoti mierīga neoklasicisma garā. Celtne bija harmoniski iekļauta ainavā. Uz blakus esošo dīķi no pils veda terases un kāpnes.
Zaķumuižas pils kompleksu (bez kungu mājas) veido:
Sems Džonss
Semjuels Džonss (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu basketbolists, spēlējis uzbrūkošā aizsarga pozīcijā. Savas profesionāļa karjeras laikā spēlējis NBA klubā Bostonas "Celtics", kas viņu 1957. gada NBA draftā izvēlējās ar kopējo 8. kārtas numuru. Kopā ar "Celtics" viņš izcīnīja 10 NBA čempiontitulus (1959, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1965, 1966, 1968, 1969), piecreiz spēlēja NBA visu zvaigžņu spēlē (1962, 1964, 1965, 1966, 1968), 1996. gadā tika nosaukts par vienu no 50 izcilākajiem NBA spēlētājiem visā līgas vēsturē. 1984. gadā tika uzņemts Basketbola slavas zālē.
Svētā Pāvila katedrāle
<mapframe text="Svētā Pāvila katedrāle" width=260 height=260 zoom=17 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q173882" } Svētā Pāvila katedrāle (en) ir baroka stila anglikāņu katedrāle Londonā, celta no 1672. gada līdz 1710. gadam, arhitekts — Kristofers Rens (Sir Christopher Wren). Klasicisma stila paraugs. 1981. gadā šeit laulājas Čārlzs III un princese Diāna. Dievnamā apglabāti admirālis Horācijs Nelsons (Horatio Nelson) un Arturs Velslijs (Arthur Wellesley, 1st Duke of Wellington), pirmais Velingtonas hercogs un Apvienotās Karalistes premjerministrs.
Ādere
Ādere ir mītisks tīklojuma veida enerģijas strāvojums zemē. Ticība āderēm ir sastopama daudzās tautās, īpaši Vācijā un Ziemeļeiropā. Āderu ekistence nav zinātniski pierādīta un tiek apšaubīta.
Rīkstnieki un āderu pētnieki
Cilvēkus, kuri nodarbojas ar āderu meklēšanu sauc par rīkstniekiem. Rīkstnieki darbojas ar rīkstēm un svārstiem un nodarbojas ar āderu kartējuma radīšanu apbūves gabaliem, esošām ēkām vai dzīvokļiem. Senāk ir bijuši mēģinājumi ar rīkstniecības palīdzību meklēt metālu rūdas atradnes vai pazemes tuneļus.
Angļu amatieris arheologs Alfreds Votkinss 1921. gadā izvirzīja hipotēzi par Lei līnijām. Tās viņš ieguva, uz kartes savienojot dažādus Anglijas vēstures pieminekļus un megalītus, piemēram slaveno Stounhendžu. Votkinss uzskatīja, ka megalīti izveidoti kā orientieri apkārtnē un kalpojuši navigācijai. Sekotāji attīstīja viņa ideju, piedēvējot līnijām un to krustpunktiem mistisku enerģiju.
Vācu ārsts Ernsts Hartmans 1950. gados aprakstīja regulāras paralēlas lādēta starojuma "līnijas" (tā saucamo Hartmana tīklu), kas pārklāj zemeslodi un nosakāmas ar rīkstniecības metodēm. Tās esot apmēram 20 cm platas un stiepjoties ziemeļu-dienvidu virzienā, kā arī perpendikulāri rietumu-austrumu virzienā. Paralēlo līniju lādiņš secīgi mainoties, tādēļ krustpunktos varot sastapties dažādi lādiņi. Ilgstoša atrašanās uz šādām līnijām, sevišķi to krustpunktiem, izraisot sliktu pašsajūtu, bezmiegu un slimības.
Aptuveni ap to pašu laiku šveiciešu ārsts Manfreds Karijs piedāvāja savu versiju par līniju tīklu ar elektromagnētisku vai radiācijas aktivitāti. Pēc viņa domām, šis tīkls veidojas no paralēlām joslām dienvidrietumu-ziemeļaustrumu virzienā, kā arī perpendikulārām joslām ziemeļrietumu-dienvidaustrumu virzienā. Joslu platums esot no dažiem desmitiem centimetru līdz 6 m un vidējais attālums starp joslām — pāris metri.
Tautas ticējumi par āderēm
Āderes veidojot tīklojumu, atrodoties 2—3 metru viena no otras, perpendikulāri krustojoties. Āderes ietekmējot dzīvos organismus dažādi. Kaķis izvēlas guļvietu uz āderu krustpunktiem. Suns cenšas gulēt no āderēm brīvā vietā. Virs ūdens āderu krustpunktiem baros pulcējas odi. Cilvēkam neesot ieteicams ilgstoši atrasties uz āderēm — ja intensīva darba darīšanai uguns āderu krustpunkts palīdz koncentrēties un sakopot spēkus, tad gulēšana uz ūdens āderēm, vai āderu krustpunktiem rezultējas nemierīgā miegā, un pat slimībās. Ir augi, kuri labprāt aug uz āderēm, ir tādi, kas uz āderēm jūtas slikti.
Visefektīgākais paņēmiens āderu kaitīgās ietekmes novēršanai esot neuzturēties ilgstoši uz āderēm, vai to krustpunktiem, vēlams lai cilvēka guļvieta būtu no āderēm brīvā platībā. Dažreiz tiek runāts par brīnumlīdzekļiem, kas it kā novēršot, pārtraucot āderu starojumu.
Rumbula (stacija)
No 2019. gada decembra tika samazināts pasažieru vilcienu reisu skaits, kas pietur Rumbulas pieturā. No 2022. gada Rumbulas pieturu bija paredzēts slēgt, taču joprojām (2023) tajā pietur vairāki Lielvārdes un Ogres elektrovilcienu reisi. Pieturas punkta ēka tiek izmantota kā dzīvojamā māja, tajā nav biļešu kases.
Vēsture
1921. gadā tika atvērts Doles pieturas punkts, ko 1929. gadā pārdēvēja par Rumbulu.
Dzirciems (Rīga)
Dzirciema apkaimes kopējā platība ir 2,444 km², kas ir apmēram divas reizes mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā, bet tādējādi šo apkaimi ir vieglāk asociēt ar vienotu telpisku un funkcionālu vienību. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 7689 metri.
Dzirciema apkaimē atrodas Dzegužkalna parks ar Dzegužkalnu, kas ir augstākais punkts Rīgā (28 metri virs jūras līmeņa). Dzirciema apkaimē atrodas Rīgas Stradiņa universitāte, Stomatoloģijas institūts, kā arī Rīgas laku un krāsu rūpnīca.
Dzirciema reljefs un ielu tīkls, tāpat kā blakus esošajās apkaimēs, stipri mainīts līdz ar daudzstāvu mikrorajonu celtniecību padomju gados. 1980. gados gar Lielezeres ielu vēl bija saglabājies grāvis — paliekas no Bundziņupītes, kas kādreiz te tecējusi, iespējams, uz Nordeķu parka dīķiem.
Sākotnēji tagadējo Dzirciema apkaimi neizdalīja kā atsevišķu teritoriālo vienību un tāpat kā apgabalu līdz Spilves pļavām dēvēja par Iļģuciemu. Tikai kopš 20. gadsimta 70. gadiem Dzirciema ielai piegulošās Nordeķu un Zasulauka teritorijas saka dēvēt par Dzirciemu.
Vēsture
Dzirciema apkaimē senākais ciems veidojās uz Sv. Jura hospitālim piederošās zemes. To dēvēja par Jura jeb Zunda ciemu un tas iedzīvotāju skaita ziņā bija lielākais ciems Pārdaugavā. 1692. gadā šeit bija uzceltas 102 dzīvojamās mājas. Ciems aizņēma teritoriju iepretim Ķīpsalai, starp Zundu un tagadējo Daugavgrīvas ielu. Ciema izaugsmi veicinošs faktors bija pārceltuve. Ciema pirmie iedzīvotāji pārsvarā bija latvieši, kas nodarbojās ar dārzkopību un zvejniecību, izplatīts bija arī pārcēlāju un mastu šķirotāju amats. Kopš 17. gadsimta beigām te pakāpeniski veidojās turīgo latviešu slānis, kas galvenokārt bija iesaistīti tirdzniecības palīgamatos — preču transportā, šķirošanā, svēršanā un sākotnējā apstrādē. Ciems tika nopostīts Ziemeļu kara laikā. Lai gan 18. gadsimtā šeit izveidojās jauna apbūve, taču savu kādreizējo nozīmi un lielumu ciems vairs neatguva. Līdz pat Pirmajam pasaules karam zīmētajās kartēs un plānos šo Pārdaugavas daļu atzīmēja kā atsevišķu teritoriālu vienību un dēvēja par Zundu vai Zunda ciemu.
18. gadsimta beigās Sv. Jura ciema teritorijā uz dzīvi apmetās Prūsijas slepenpadomnieks, konsuls, tirgotājs Johans Vilhelms Helmunds. Viņš nodibināja firmu Helmund & Sohn, nopirka astoņus zemes gabalus, kur uzcēla vienu no pirmajiem rūpniecības uzņēmumiem — krūku fabriku (pie tagadējās Ūdens ielas).
19. gadsimta otrajā pusē Zundā aktīvi sāka celt dažādas fabrikas un rūpniecības uzņēmumus un ap šo laiku Daugavgrīvas iela jau bija apbūvēta visā garumā. Līdzās alus darītavām, kokzāģētavām un manufaktūrām viens pēc otra tika atvērti arī krogi un traktieri. To veicināja Daugavgrīvas ostas tuvums un atļauja celt mūra ēkas. Arī pašlaik teritoriju starp Daugavgrīvas ielu un Zundu aizņem galvenokārt rūpnieciskā apbūve — gan darbojošās ražotnes, gan pamestas noliktavu ēkas.
Rūpnīcu korpusos, kas tagad zināmi kā Daugavgrīvas ielas 31, laika gaitā darbojušies dažādi uzņēmumi. Tur atradās Rīgas Politehnikuma doc. R. H. Mantela un inž. M. Salātes 1879. gadā dibinātā Mašīnu fabrika, kas līdz 1904. gadam būvēja tvaikoņus. 1910. gadā šo rūpnīcu paplašināja, izveidojot čuguna un metālu lietuvi, kur ražoja tvaika mašīnas, turbīnas u.c. 20. gados un 30. gadu sakumā šajā teritorijā izvietojās O. Bērtiņ-Bērziņa parketa un koka preču fabrika, bet pēc Otra pasaules kara šī bija Rīgas lauksaimniecības mašīnu rūpnīcas teritorija.
Ievērojamu platību aizņem Rīgas laku un krāsu rūpnīca Daugavgrīvas ielā 63/65. Līdz 20. gadsimta 1930. gadu vidum tur darbojās 1898. gadā dibinātā anilīnkrāsu fabrika Leopold Cassella & Co, bet kopš 1951. gada — Rīgas laku un krāsu rūpnīca.
Daugavgrīvas ielā 82/84, pie Daugavgrīvas un Buļļu ceļa sazarojuma, 1863. gadā sāka darboties alus darītava "Iļģuciems". 1876. gadā fabrika nodega. Atjaunošanas darbus uzņēmās veikt jaunizveidotā akciju sabiedrība, kas vecajā vietā uzcēla pilnīgi jaunu, daudz modernāku alus brūzi. Kā viena no pirmajām visā Krievijas Impērijā tā uzsāka iesala ekstrakta ražošanu. Pavisam netālu, Daugavgrīvas ielā 57/61, atradās otra 1870. gadā dibinātā alus darītava — "Tanheizers". (ražošanas korpusi celti 20. gadsimta sākumā). 1937. gadā tā tika nacionalizēta un iekļauta a/s "Aldaris", bet 1945. gadā apvienota ar augstākminēto alus darītavu "Iļģuciems".
Daugavgrīvas ielā 43 20. gados darbojās E. Veisa "pianoforte fabrika", bet pēc arhitekta P. Blūma domām šai vietā vismaz jau kopš 19. gadsimta sākuma varēja būt atradies t.s. Zasumuižas krogs.
19. gadsimta beigās vairākus Zunda zemes gabalus sāka izmantot bagātais koktirgotājs Georgs Vilhelms Šrēders (Schröder). 1902. gadā viņš uzcēla modernu daudzdzīvokļu īres namu Bezdelīgu un Ūdens ielas stūrī, kas uzskatāma par pirmo un vienīgo lielo un nozīmīgo celtni senā Zunda ciema vietā.
Uz rietumiem no senā Zunda ciema atrodas Dzegužkalns (dēvēts arī par Jēru kalnu) — augstākais kalns Rīgā (28 metri virs jūras līmeņa). Tā bija 1 km gara un 0,3 km plata vaļņveida kāpa Baltijas ledus ezera smilšainajā līdzenumā. Kalna nosaukums cēlies no netālajām Piņku muižai piederīgā zemnieka Dzeguzes (Seggus) mājām. Šaipus Buļļu ielai kāpu vaļņu nogāzē kopš 17. gadsimta bija iekārtota apbedījumu vieta. 1845. gadā Rīgas rāte te nolēma ierīkot kapsētu pilsētas visu kristīgo konfesiju trūcīgajiem iedzīvotājiem, kur par kapa vietu nebija jāmaksā. 1907. gadā šo kapsētu slēdza. 1893. gadā vairāk nekā divu hektāru plašajā teritorijā sāka iekārtot Dzegužkalna parku, kas veidots gan ainaviskā, gan regulārā stilā — pēc pilsētas dārzu direktora G. Kūfalta projekta. 1911. gadā parks jau bija labi iekopts: bija nostiprināti celiņi, izveidoti apstādījumi, sastādīti ceriņi un citi košumkrūmi. Kalna galā uzcēla nelielu kafijas paviljonu, bet nogāzē — estrādi. No 1929. gada parka labiekārtošanas darbus veica pēc A. Zeidaka projekta.
Netālu no Dzegužkalna, aptuveni pie tagadējā Buļļu un Daugavgrīvas ielu sazarojuma 18. gadsimta vidū atradusies latviešu mastu šķirotājam Jānim Šteinhaueram piederoša muižiņa, kuras zemes pletās uz ziemeļiem no tagadējiem Mārtiņa kapiem starp Slokas un Daugavgrīvas ielām. Šteinhauers te uzcēlis holandiešu tipa vējdzirnavas un pie nelielas, garām tekošas upītes 1764. gadā ierīkojis papīra dzirnavas — pirmo Rīgas papīra manufaktūru.
Dzirciema teritorijā jau 1667. gadā sāka darboties t.s. Zunda skola, kurā varēja mācīties vietējo latviešu zvejnieku un laivinieku bērni. 1689. gadā atvēra vēl vienu skolu latviešu bērniem.
Dzirciema attīstības pamatā bija koka un mūra mazstāvu dzīvojama apbūve. Senie kvartāli mijas ar jauniem daudzstāvu apbūves kvartāliem. 19. gadsimta beigu un 20. gadsimta sākuma apbūve saglabājusies Buļļu ielas sākumposmā pie Dzegužkalna un Dzirciema ielas atsevišķos posmos.
Dzirciema ielā 16 atrodas viens no lielākajiem augstskolu kompleksiem Latvijā — Rīgas Stradiņa universitāte (arh. V. Čikste, 1987), kas sastāv no dažāda izmēra un augstuma būvapjomiem. Līdz 20. gadsimta sākumam aptuveni šajā vietā bija Zasu muižas (Sasenhof) zeme — purvainas pļavas, kur vēlāk ierīkots parks ar dīķi, kurā zemes gabala īpašnieks R. Trijecs audzējis zivis.
Izglītība
Dzirciemā izvietotas vairākas skolas: Rīgas 41. vidusskola, Rīgas 34. vidusskola, Jaņa Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskola, kā arī Rīgas Stradiņa universitāte. 2017. gadā Pārdaugavas Dzirciema, Āgenskalna un Iļģuciema apkaimēs darbojās divas valsts ģimnāzijas, kā arī septiņas vidusskolas, kaut skolēnu skaits (568) bija pietiekams tikai divām vidusskolām. Ņemot vērā skolēnu dzīvesvietu izvietojumu un obligāto centralizēto eksāmenu (OCE) indeksu apkaimes skolās — Rīgas 34. vidusskolai (50,1%), Rīgas 41. vidusskolai (50,5%) un Iļģuciema vidusskolai (33,1%), tika ierosināts šo septiņu vidusskolu vietā izveidot divas vidusskolas.
Sekundārās emisijas lampa
Sekundārās emisijas lampa - elektronu lampa, kurā tiek izmantota elektronu sekundārās emisijas parādība.
Uzbūve
Šāda tipa lampas ir modificētas pentodes vai tetrodes, kuras atšķiras no parastām radiolampām ar to, ka no katoda nākošā elektronu plūsma vispirms tiek pastiprināta uz speciāla elektroda - dinoda, no kura tiek izsisti sekundārie elektroni, kuru plūsma ir vairākas reizes lielāka nekā primārā plūsma. Parasti sekundārās emisijas lampām ir viena sekundāro elektronu pavairošanas pakāpe (6В1П, 6В2П), bet lampai 6В3С dinodi ir divi.
Priekšrocības
Sekundārās emisijas lampas voltampēru raksturlīknes stāvums ir daudz lielāks (respektīvi, ir lielāka jutība).
Zilke Krauzhāra-Pīlaha
Zilke Krauzhāra-Pīlaha (de; dzimusi Zonnenbergā, Vācijā) ir bijusī vācu kamaniņu braucēja.
Sekundārās emisijas lampa
Trūkumi
Lampas ar sekundāro emisiju ir visai dārgas ierīces, jo tiek izgatavotas no sevišķi tīriem materiāliem. Tām piemīt paaugstināts trokšņu līmenis un tās nav ilgmūžīgas.
Zilke Krauzhāra-Pīlaha
Karjeras laikā startēja trijās Ziemas Olimpiādēs un 1998. gada Nagano Olimpiādē izcīnīja zelta medaļu. Z. Krauzhāra-Pīlaha Pasaules čempionātos kopā ir izcīnījusi 10 medaļas, no kurām 4 ir zelta. Eiropas čempionātos viņa ir izcīnījusi 10 medaļas, no kurām 7 ir zelta. Tāpat uzvarēja piecos kamaniņu braukšanas pasaules kausa sezonas kopvērtējumos. Pēc savas karjeras beigām 2008. gada jūnijā viņa kļuva par Vācijas bobsleja, kamaniņu sporta un skeletona federācijas kamaniņu braukšanas nodaļas vadītāju.
Dzelteno apsēju sacelšanās
Dzelteno apsēju sacelšanās bija zemnieku sacelšanās, kas notika Ķīnā 184. gadā Haņu dinastijas un imperatora Lindi valdīšanas laikā.
Sacelšanās, kas ieguva nosaukumu no to dalībnieku galvas apsējiem, bija ļoti svarīgs vēsturisks pagrieziens daoisma reliģijas attīstībā. Sacelšanos vadīja Džans Dzju un viņa jaunākie brāļi Džans Bao un Džans Ļan.
Faraons
Faraons (cop, prro) ir vispārpieņemts apzīmējums Senās Ēģiptes valdniekiem sākot ar pirmo dinastiju, kas sāka valdīt ap 3150. gadu p.m.ē. un beidza valdīt līdz ar Ēģiptes iekļaušanu Romas impērijas sastāvā 30. gadā p.m.ē. Faktiski šo terminu sāka izmantot tikai sākot ar 1200. gadu p.m.ē., kad valdīja Merneptahs. Pirms tam Ēģiptes valdnieki tika saukti par horu, nesu beti vai nebti.
Senajā Ēģiptē liela nozīme bija mitoloģijai. Faraoni uzņēmās arī galvenā priestera pienākumus. Ēģiptieši ticēja, ka faraons ir dzīva saikne starp cilvēkiem un dieviem un ka pēc nāves faraons pats kļūst par dievu. Faraoni kontrolēja visu Ēģipti, izdeva likumus, ievāca nodokļus un pildīja karavadoņa pienākumus gan aizsargājoties no citām tautām, gan uzbrūkot tām.
Pieci pūri rīsu
Pieci pūri rīsu ir Ķīnas daoisma kustība, ko 142. gadā izveidoja Džans Daolins. Savā pastāvēšanas apogejā kustības kontrolē bija maza teokrātiska valsts Harcongas ielejā, Sičuaņas ziemeļos. Vēlāk pēc valsts izjukšanas kustības pārstāvji izceļoja pa visu Ķīnu.
Pieci pūri rīsu kustībai ir debesu valdnieku sistēma. 2008. gadā nomira pašlaik tās pašlaik pēdējais, 64. debesu valdnieks Džans Juaņsjans.
Explorer programma
Explorer programma (no angļu valodas — 'pētnieks') bija ASV pirmā pavadoņa palaišanas projekts, ko realizāja ASV Armija. Pēc Vanguard projekta aizkavēšanās un PSRS palaistā pirmā pavadoņa Sputņik-1 palaišanas Explorer progammai tika dota prioritāte. tika palaists pirmais ASV mākslīgais pavadonis Explorer 1. Līdz 1958. gada beigām tika palaisti vēl četri pavadoņi, no kuriem tikai divi sasniedza orbītu. Pēc Explorer 3 datu analīzes tika atklātas Van Allena radiācijas joslas.
NASA Explorers
Pēc NASA dibināšanas 1958. gadā tā no ASV Armijas pārņēma Zemes izpētes pavadoņu projektu, kas turpinās vēl līdz šodienai. Ar tiem veikti daudzi atklājumi par Zemes magnetosfēru, gravitāciju, Saules vēju, mikrometeorīdiem, ultravioleto starojumu, kosmiskajiem stariem un rentgenstariem no Saules sistēmas un Visuma; par jonosfēru, Saules plazmu, enerģētiskajām daļiņām, atmosfēru. Šīs misijas arī veikušas pētījumus gaisa blīvumā, radioastronomijā, ģeodēzijā, gamma starojuma astronomijā. Daži Explorer kosmiskie aparāti ir devušies uz citām planētām, daži ir pētījuši Sauli.
Industriālais roks
Industriālais roks ir mūzikas žanrs, kas apvieno industriālo mūziku ar kādu no rokmūzikas apakšžanriem. Agrīnie industriālās mūzikas un roka apvienojumi jau sāka veidoties 1970./1980. gadu mijā dažādu postpankroka grupu (piemēram, Chrome, Killing Joke, Swans, Foetus un Big Black) mūzikā.
Mūzikas raksturojums
Industriālā roka izpildītāji savā mūzikā iekļauj skaņu no tradicionālajiem roka mūzikas instrumentiem: elektriskajām ģitārām, basģitārām un bungām, tos apvienojot ar dažādiem aizguvumiem no industriālās un elektroniskā mūzikas: balto troksni, sintezatoriem, sekvanceriem, sempleriem un bungu mašīnām. Ģitāru skaņa gandrīz vienmēr ir smagi distorsēta vai arī ar citiem skaņas efektiem pārveidota. Lai arī industriālajā rokā bieži tiek izmantotas īstas basģitāras un bungas, tomēr dažkārt tās tiek aizstātas ar elektroniskajiem mūzikas instrumentiem vai datoru.
Dzilnu dzimta
Līdz ar mežu izciršanu un izplatības areālu sadrumstalotību vairāku sugu izdzīvošana ir apdraudēta. Viena no šīm sugām — karaliskais dzenis (Campephilus imperialis) pēdējo reizi novērots 1956. gadā, lai gan pēc 2004. un 2005. gada, kad pēc 60 gadu pārtraukuma tika atkal novērots baltknābja dzenis (Campephilus principalis), dabas vērotāji ar jaunu entuziasmu atsāka karaliskā dzeņa meklējumus, bet pagaidām nesekmīgi.
Latvijā
Latvijā sastopamas 9 dzilnu dzimtas sugas: baltmugurdzenis (Dendrocopos leucotos), dižraibais dzenis (Dendrocopus major), mazais dzenis (Dryobates minor), vidējais dzenis (Dendrocoptes medius), melnā dzilna (Dryocopus martius), trīspirkstu dzenis (Picoides tridactylus), pelēkā dzilna (Picus canus), zaļā dzilna (Picus viridis) un tītiņš (Jynx torquilla). Visbiežāk sastopamais Latvijā ir dižraibais dzenis.
No deviņām sugām Latvijas Sarkanajā grāmatā ierakstītas 4 sugas: zaļā dzilna, baltmugurdzenis, vidējais dzenis un trīspirkstu dzenis.
Izskats
Dzilnu dzimtas sugas ir vidēji lieli, retāk mazi putni. Mazākie ir zeltpieres pundurdzenis (Picumnus aurifrons) un rudais dzenītis (Sasia abnormis). Abu sugu ķermeņa garums ir apmēram 8 cm, svars 7 grami. Ja karaliskais dzenis joprojām nav izmiris, tad tas ir dzimtas lielākais putns, kura ķermeņa garums ir apmēram 60 cm un svars vairāk kā 600 g. Nedaudz mazāki par to ir baltknābja dzenis, kura ķermeņa garums ir 53 cm, svars 570 g, un lielā pelēkā dzilna (Mulleripicus pulverulentus), kuras ķermeņa garums ir apmēram 50 cm, svars 560 g. No Latvijā sastopamajām sugām lielākā ir melnā dzilna, kuras lielākajiem īpatņiem ķermeņa garums var būt 54 cm, svars apmēram 370 g. Vairākām sugām ir raksturīgs dzimumu dimorfisms, kas izpaužas ķermeņa lieluma, knābja garuma un masas atšķirībās. Mazajām sugām mātītes parasti ir lielākas, bet lielā auguma sugām tēviņi.
Lielākajai daļai sugu ir raibs apspalvojums un kopumā apspalvojumā atkarībā no sugas dominē baltas, melnas, zaļas, rudas un sarkanas krāsas spalvas. Daudzām sugām pakauši ir koši sarkani vai dzelteni. Tumšajām spalvām bieži ir metālisks spīdums. Lai arī apspalvojums visbiežāk abiem dzimumiem ir vienāds, tēviņiem košie laukumi mēdz būt lielāki nekā mātītēm.
Knābis un galvaskauss
Dzilnu dzimtas putniem ir raksturīga liela galva, spēcīgs knābis un aste, un gara mēle. Ar saviem spēcīgajiem knābjiem dzilnu sugas izcērt kokos dobumus. Dzilnu apakšdzimtas sugām knābis salīdzinoši ar citu apakšdzimtu sugām ir spēcīgāks, garāks un asāks, lai gan visu grupu morfoloģija ir ļoti līdzīga. Dzilnu dzimtas sugu knābji, nemitīgi cērtot koku, ir kā noslīpēti. Izņēmums ir sugas, kas pārmeklē augsni, lai atrastu barību. To knābji ir gari un izliekti.
Lielākā daļa dzilnu sugu ne tikai kokos kaļ dobumus, lai meklētu barību un lai izveidotu ligzdošanas vietu, bet arī sit ar knābi pa stumbru, lai savstarpēji sazinātos. Lai smadzenes neciestu no satricinājuma, šīs dzimtas putniem ir attīstījušies vairāki aizsardzības mehānismi — to smadzenēm ir neliels izmērs, smadzeņu novietojums galvaskausā ir tāds, lai atsitiens smadzenēm pret galvaskausu būtu minimāls un kontakts ļoti īslaicīgs. Turklāt mirkli pirms knābis atsitas pret koku acis nosedz blīva membrāna, kas pasargā tās no skaidām. Arī nāsis ir aizsargātas pret skaidām — tās veidotas kā iegriezums, kā arī tās nosedz apspalvojums.
Pēdas un aste
Lielākajai daļai dzilnu dzimtas putniem pēdām ir 4 pirksti, no kuriem divi vidējie ir vērsti uz priekšu, bet divi malējie uz aizmuguri. Pirkstu nagi ir ļoti spēcīgi un asi. Šādas pēdas ir piemērotas, lai aptvertu koku zarus un pieķertos pie koku mizas izcēluniem. Dzilnu sugas spēj brīvi pārvietoties pa koku stumbriem vertikāli uz augšu. Dzilnu kājas turklāt ir īsas, kas arī atvieglo staigāšanu pa koku stumbriem. Lielākajai daļai sugu astes spalvas ir stingras un putns, kaļot kokā dobumu, pret to atbalstās.
Uzvedība
Dzilnu dzimtas putni atkarībā no sugas var būt vientuļnieki un ļoti agresīvi pret citiem sugas brāļiem vai sabiedriski un dzīvot baros. Sabiedriskajām sugām ir raksturīga ligzdošana kolonijās un barošanās laikā tās arī labprāt piebiedrojas citu sugu bariem. Tādējādi putni sevi aizsargā pret ienaidniekiem. Dzilnu dzimtas putni ir aktīvi dienas gaišajā laikā, bet naktīs tie guļ koku dobumos. Lielākajai daļai sugu naktsguļas dobumi vairošanās sezonas laikā kļūst par ligzdošanas dobumiem.
Barība
Lielākā daļa dzilnu dzimtas sugu barojas ar kukaiņiem, kurus atrod gan dzīvos, gan nokaltušos kokos. Ir sugas, kas barojas arī ar augļiem, riekstiem un koku sulu. Ekoloģiski dzilnas un dzeņi ir nozīmīgi putni koku un meža aizsardzībai pret kukaiņiem un dažādām slimībām. Visbiežāk šīs dzimtas sugas kukaiņus meklē zem koku mizas, koku stumbru iekšpusē. Iecienītākā barība ir vaboles, to kāpuri, skudras, termīti, zirnekļi un tauriņu kāpuri. Dzilnas ar knābjiem izcērt dobumu un kukaini aizsniedz ar savu garo mēli.
Sistemātika
Dzilnu dzimta (Picidae)
Idumejas augstiene
Idumejas augstiene ir augstiene, kura atrodas Latvijas ziemeļos, Limbažu un Cēsu rajonu dienvidos. Tā sastāv no Limbažu viļņotā līdzenuma, Augstrozes paugurvaļņa un Gaujas senlejas apvidiem. Augstiene atrodas starp Viduslatvijas zemienes Metsepoles līdzenumu, Tālavas zemieni un Vidzemes augstieni. Augstienes pamatā atrodas pamatiežu pacēlums. Nogulumieži veido apmēram 20 - 40 m biezu slāni, bet reljefa pacēlumos tas var sasniegt arī 60 m biezumu. Tajā ir viens no lielākajiem nokrišņu daudzumiem Latvijā (750 - 800 mm gadā). Bezsala periods ilgst 120 - 134 dienas.
Triphops
Triphops ir mūzikas žanrs, kas sāka izveidoties 1980. gadu beigās Bristolē, Apvienotajā Karalistē. Triphops bieži ir minēts kā muzikāla downtempo tendence 1990. gadu gadu vidū, kas izveidojās no Anglijas hiphopa un hausmūzikas skatuves. Tas tiek kategorizēts kā diezgan eksperimentāls mūzikas žanrs ar deju mūzikas elementiem.
Pazīstamākie izpildītāji: Massive Attack, Portishead, Trikijs, Bjorka, Goldfrapp, Moloko, Thievery Corporation, Amons Tobins.
Vikingi
Vikingi bija jūrasbraucēju cilšu grupa, kuru sākotnējā izcelsme saistīta ar Skandināviju. Laika posmā no 8. līdz 11. gadsimtam aktīvi siroja, nodarbojās ar pirātismu, tirgojās ar citām Eiropas tautām un apmetās uz dzīvi jaunatklātās zemēs. Historiogrāfijā šie četri gadsimti tiek saukti par vikingu laikiem.
Vēsture
Vikingu ekspansija Eiropā un daudzos gadījumos tālu aiz tās robežām sākās 9. gadsimta sākumā un turpinājās apmēram līdz 11. gadsimta vidum. Skandināvi pasauli būtībā bija "sadalījuši" savā starpā. Dāņi terorizēja Rietumeiropas un Anglijas piekrasti, bet norvēģi "specializējās" transatlantisko ceļojumu jomā, apgūstot no sākuma Šetlandes un Fēru salas, bet vēlāk Īslandi, tad Grenlandi un Ziemeļamerikas piekrasti ilgi pirms Kristofors Kolumbs atklāja Ameriku. Savukārt, zviedru interešu sfērā bija austrumu tranzītceļš. Viņi virzījās pa Ziemeļaustrumeiropu, pa tās dabīgajiem ūdensceļiem arvien tālāk uz dienvidiem, izveidojot šajā ceļā cietokšņus, līdz sasniedza Bizantiju, arābu zemes un Indiju. Par vikingu ietekmi austrumu zemēs liecina tas, ka Bizantijas imperatori no viņiem veidoja elites miesassargu vienības.
Vikingu īslaicīgās ekspansijas galvenie faktori varētu būt vairāki. Pirmkārt, 9.—10. gadsimtā Eiropas karaļnamos vairāku gadsimtu laikā bija jau uzkrājušās ievērojamas bagātības. Tās pašas par sevi jau bija vilinājums laupītājiem.
Otrkārt, vikingi bija lieliski jūras braucēji ar tam laikam kvalitatīvi būvētiem, izturīgiem kuģiem. Piemēram, viens no viņu kuģu tipiem — snekja bija pilnveidota romiešu galeja. Tikai snekja bija lielāka izmēra un piemēroti kā tāliem okeāna pārbraucieniem, tā arī peldēšanai pa iekšzemes ūdeņiem. Snekja parasti bija aprīkota ar burām un airiem. Tādēļ šie kuģi varēja pārvietoties arī bezvēja apstākļos, vai pat virzīties pret vēju vai straumi. Pateicoties tam, vikingiem nereti izdevās pēkšņi, negaidīti uzbrukumi. Tāliem ceļojumiem labi piemērots bija arī tāds vikingu kuģa tips kā skuta.
Tomēr vikingi nebūt nebija tikai jūras laupītāji. Tie bija arī labi tirgotāji. Vikingu izveidotais ziemeļu-dienvidu tirdzniecības ceļš bija svarīgs Eiropai tās ekonomiskajos sakaros ar arābiem un citām Austrumeiropas zemēm. Bez vikingu palīdzības tas bija visai sarežģīti, jo Rietumeiropas sakari ar arābu zemēm bija apgrūtināti sakarā ar militāriem konfliktiem starp arābiem un Bizantiju, kā arī Bizantijas iekšējiem nemieriem. Šos sakarus bremzēja arī maģāri, kas bija iebrukuši Viduseiropā no austrumiem 9. gadsimta beigās. Savukārt, gandrīz visu Vidusjūru un pat Alpu pārejas bija bloķējuši Ziemeļāfrikas pirāti. Pēdējiem pat bija bāzes un atbalsta punkti Gallijas dienvidu piekrastē. Tādējādi Rietumeiropa faktiski bija pilnībā "nogriezta" no Austrumiem.
Līdzko Bizantija bija pārvarējusi savu iekšējo krīzi un pieveikusi savus pretiniekus, bet ģermāņi bija sakāvuši un pievērsuši kristīgai ticībai maģārus, vikingu tranzītceļu nozīme stipri samazinājās. Arī Eiropas interese par tirdzniecību ar arābiem kļuva arvien vājāka, jo arābu pasaule pēc sakāves karos ar Bizantiju sašķēlās atsevišķos kalifātos un arvien vairāk sāka ekonomiski novājināties. Tai pat laikā, arvien lielāku lomu rietumu-austrumu tirdzniecībā sāka spēlēt Rīga. Tas sakrita ar vikingu lomas samazināšanos Eiropā un Baltijas jūras baseinā un vāciešu nostiprināšanos šajā reģionā. Arī tirdzniecībā vikingu vietā galveno lomu arvien vairāk sāka spēlēt vācieši.
Šo procesu labi atspoguļo arī senlaiku monētu atradumi. Ap 11. gadsimtu izbeidzās arābu dirhēmu ieplūšana Latvijas teritorijā — tos jau daudz lielākā skaitā aizvietoja Rietumeiropas, galvenokārt vācu denāriji (ap 80% no visiem atradumiem). No monētu atradumu vietām var secināt galveno tā laika tirdzniecības ceļu virzienus. Visai ticams izskatās dažu latviešu vēsturnieku viedoklis, ka oficiālo Rīgas dibināšanas gadu hronisti drīzāk būs pierakstījuši bīskapam Albertam, jo bijuši ieinteresēti viņa slavināšanā, nekā šo lomu viņš patiesībā spēlējis. Kā atzīmē latviešu vēsturnieks Jānis Straubergs, "Tāpat kā lielākā daļa pilsētu, to starpā arī Rīga, jāpieskaita pie pilsētām, kas nevar uzrādīt savu dibināšanas gadu, bet tikai gadsimteni, kad tā sākusi augt". Pēc J.Strauberga domām Rīga kā lībiešu osta un apdzīvota vieta pastāvējusi jau pirms 1158. gada, kad vēstures hronikas sniedz pirmās ziņas par vācu tirdzniecības kuģu ienākšanu Rīgas lībiešu ostā. Atklājuši, nevis nodibinājuši Rīgu, vācu tirgotāji šeit drīz izveidoja savu tirdzniecības faktoriju, kas bija nozīmīgs solis starptautiskās tirdzniecības veicināšanā.
Reliģija
Vikingi ticēja pagānu dieviem. Augstākais dievs bija Odins, Tors bija karotāju dievs, bet Freija rūpējās par tīrumiem, pļavām un mājlopiem. Ap 1000. gadu Ziemeļvalstīs tika pieņemta kristīgā ticība.
Ersans Iljasova
Ersans Iljasova (tr; dzimis ) ir turku basketbolists, visbiežāk spēlē kā spēka uzbrucējs, dažkārt kā vieglais uzbrucējs. Turcijas izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv NBA klubu Jūtas "Jazz".
Karjera
Profesionāļa karjeru uzsāka 15 gadu vecumā Turcijas klubos. Augstākajā līgā nokļuva kopā ar Stambulas "Ülkerspor", kura sastāvā ieguva Turcijas kausu un piedalījās Eirolīgas turnīrā.
2015. gada jūnijā E. Iljasovu aizmainīja uz Detroitas "Pistons" pret Kāronu Batleru un Šovnē Viljamsu. Sekojošās sezonās bieži mainījis komandas, līdz 2018. gada vasarā trešo reizi atgriezās savā pirmajā NBA komandā Milvoki "Bucks". 2020. gada novembrī viņš tika atbrīvots no "Bucks" sastāva (komanda sezonas nogalē kļuva par NBA čempionvienību). 2021. gada martā E. Iljasova pievienojās Jūtas "Jazz".
Turcijas izlase
Spēlējis visu vecumu Turcijas jaunatnes izlasēs. 2006. gadā atzīts par Eiropas U20 čempionāta labāko spēlētāju (čempionāts notika Turcijas pilsētā Izmirā un mājinieki izcīnīja sudraba medaļas). Turcijas pieaugušo izlases sastāvā spēlējis 2006. gada Pasaules čempionātā (komanda ieguva augsto 6. vietu), 2007. gada Eiropas čempionātā un 2009. gada Eiropas čempionātā. Lielākais panākums izlases rindās tika paveikts 2010. gadā, kad E. Iljasova bija viens no līderiem izlasē, kas Turcijā notikušajā Pasaules čempionātā izcīnīja sudraba medaļas, tikai finālā piekāpjoties ASV izlasei.
Strange Days
Strange Days ir amerikāņu rokgrupas The Doors otrais albums. Tas tika ierakstīts no 1967. gada februāra līdz augustam un izdots. Tas bija 3. vietā Billboard 200 pārdotāko albumu topā un ieguva zelta statusu. Pēc producenta Pola A. Rotčailda domām, tas ir grupas labākais albums, tomēr tā ir komerciāla izgāšanās.
1926. gada Latvijas čempionāts šahā
1926. gada Latvijas šaha čempionāts - II Latvijas šaha kongress un vienlaicīgi Latvijas šaha čempionāts.
Turnīra gaita
No 20. līdz 31. decembrim 1926. gadā Rīgā norisinājās II Latvijas šaha kongress. Kongresa virsturnīrā piedalījās 12 Rīgas šahisti, divi Liepājas šahisti (S.Meijers, I. Strazdiņš) un viens Daugavpils (Z.Grubins) šahists. Pēc tā laika noteikumiem I Latvijas šaha kongresa uzvarētājs Hermanis Matisons turnīrā nevarēja piedalīties, jo bija jau izcīnījis Latvijas šaha meistara nosaukumu. Bez sava galvenā konkurenta Fricis Apšenieks guva pārliecinošu uzvaru turnīrā un ieguva titulu "Latvijas šaha meistars". Par pārējām godalgotām vietām cīņā sekmīgi iesaistījās jaunās paaudzes šahisti Teodors Bergs, Vladimirs Petrovs un Augusts Strautmanis, kas turnīra tabulā apsteidza daudz pieredzējušākus dalībniekus.
Turnīra tabula
! !! Dalībnieks !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! 9 !! 10 !! 11 !! 12 !! 13 !! 14 !! 15 !! Punkti !! Vieta
Pelēkā dzilna
Atbilstoši lielajam izplatības areālam pelēkajai dzilnai ir 11 pasugas. Latvijā mājo nominālpasuga Picus canus canus.
Izplatība
Eiropā pelēkā dzilna sastopama visā centrālajā daļā ar nelieliem areāla atzariem līdz Francijai rietumos un Balkāniem dienvidos. Tā nelielā areālā sastopama arī pāri Bosforam Turcijas ziemeļos. Izplatības areāla ziemeļu robeža atrodas Skandināvijas vidienē un Somijas dienvidos, bet virzienā uz austrumiem areāls turpinās Krievijā pāri Sibīrijas dienvidu daļai līdz Tālajiem Austrumiem un dienvidos sasniedz Dienvidaustrumāzijas kontinentālo daļu un lielākās salas. Pelēkā dzilna mājo Sahalīnā, Japānas ziemeļos, Taivānā, Hainanā līdz Sumatras dienvidiem. Daļēji tā sastopama arī Indijas ziemeļos, Nepālā un Mjanmā.
Izskats
Pelēkā dzilna ir vidēji liels putns, kura ķermeņa garums ir 27—30 cm, spārnu plētums 38—40 cm, svars 110—140 g. Tās apspalvojums atgādina tai tuvu radniecīgo zaļo dzilnu, bet kopumā pelēkā dzilna ir par to gaišāka. Pelēkajai dzilnai ir sūnu zaļa mugura un spārni (ar pelēkām lidspalvām), gaiši pelēks vēders un galva. Abiem dzimumiem ir nelielas melnas "ūsas". Tēviņiem līdzīgi kā zaļajām dzilnām ir sarkana galvas virsa, tomēr sarkana ir tikai pieres daļa. Acis pelēkajai dzilnai ir tumšas ar sarkanām zīlītēm un tās ietver šaura, melnu spalvu josla. Kājas pelēkdzeltenas, bet konusveidīgais knābis tumši pelēks. Jaunajiem putniem līdzīgi kā mātītēm ir pelēka galva.
Uzvedība
Pelēkā dzilna pamatā uzturas lapu koku vai jauktu koku mežos kādas ūdenstilpes tuvumā. Tā izvēlas skrajākas audzes un to bieži var novērot arī parkos un dārzos, vai pat vientuļā, lielā kokā, kas aug atklātā vietā. Lai arī pelēkā dzilna ir nometniece, ziemas periodā, meklējot piemērotākus barības resursus, klejo, neatstājot ligzdošanas areālu. Pelēko dzilnu var novērot arī zemos kalnos, reti atrodoties augstāk par 1000 metriem virs jūras līmeņa. Ļoti retos gadījumos to var novērot virs 2000 metriem virs jūras līmeņa.
Barība
Pelēkā dzilna līdzīgi kā zaļā dzilna pamatā barojas ar skudrām, bet ir mazāk atkarīga no tām un barojas arī ar citiem kukaiņiem un to kāpuriem, kas gadās tās ceļā. Pelēkā dzilna neatsakās arī no ogām un ziemas periodā labprāt apmeklē mākslīgās putnu barotavas. To var novērot barojamies gan uz zemes, gan zemos kokos un akmeņu krāvumos.
Ligzdošana
Pelēkajām dzilnām sezonā ir viens perējums. Tās veido monogāmus pārus uz vairākiem gadiem. Ligzdošanas dobums parasti tiek izkalts lapu kokā, galvenokārt apsēs, alkšņos un bērzos, bet dobums var būt arī dižskābaržos, ozolos, vītolos un reizēm pat priedēs. Kaļ abi partneri, bet galvenokārt tēviņš. Dobuma ieeja ir apmēram 5,7 cm diametrā. Ligzda tiek izklāta tikai ar koka skaidām. Dējumā ir 5—10 baltas olas, kuras perē abi vecāki. Turklāt pamatā to dara tēviņš un naktīs perē tikai tēviņš. Inkubācijas periods ilgst 17—18 dienas. Jaunie putni ligzdu atstāj 27—28 dienu vecumā.
Sistemātika
Pelēkajai dzilnai ir 11 pasugas, kas izplatītas no Eiropas līdz Dienvidaustrumāzijai:
15. gads
15. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās ceturtdienā.
Autoceļš V861
V861 autoceļš Bučauska—Virāne ir vietējs Latvijas autoceļš, kas savieno autoceļus P37 un P83 pie Dzelzavas ar autoceļu P38 pie Virānes. Ceļa garums ir 4,4 km, tas visā garumā klāts ar grants segumu un šķērso Madonas novada Dzelzavas pagastu.
Tālavas zemiene
Tālavas zemiene, arī Ziemeļvidzemes vai Ziemeļlatvijas zemiene, ir zemiene Latvijas ziemeļos, Latvijas—Igaunijas robežas tuvumā. Tā sastāv no Burtnieka un Sedas līdzenumiem, kā arī no Trikātas pacēluma. Agrāk tai pieskaitīts arī Vidusgaujas zemienes Trapenes līdzenums. Īpatnējas ir drumlinu virknes Burtnieka ezera tuvumā, tās augstākā virsotne ir Zilais kalns (127 m).
Lāsumainais sesks
Izplatība
Lāsumainais sesks ir labi piemērojies dzīvei tuksnesī un pustuksnesī, tas ierīko mājvietu sausās, akmeņainās teritorijās, stepē un retā, krūmainā mežā, bet no augstkalniem sesks izvairās. Reizēm lāsumainie seski ir novēroti meloņu un dārzeņu tīrumos.
Izskats
Lāsumainā seska ķermeņa garums bez astes ir 29—35 cm, astes garums 15—21 cm, svars tēviņam 320—715 g, mātītei 295—600 g. Lāsumainajam seskam atšķirībā no citiem sermuļu dzimtas dzīvniekiem ir gari nagi, kas piemēroti zemes rakšanai, un ļoti lielas, izteiksmīgas ausis. Kājas ir īsas, ķermenis muskuļots un spēcīgs. Lāsumainā seska aste ir gara un kupli matota, turpretī ķermeņa matojums ir īss. Lāsumainajam seskam ir īss purniņš.
Kažoka krāsa dažādām ķermeņa daļām ir atšķirīga; galva, kakls, vēders, astes apakša un kājas ir melnas vai tumši brūnas. Seja ir melni-balti svītraina, svītras atgādina gredzenus, kas samaukti uz zvēriņa purna. Ap melno degungalu matojums ir balts, tad seko plats, melns matojums, kas maskē seska acis, virs acīm ir balts matojums, piere atkal melna un galvas augšpusē sākas balts matojums, kas kā balts lakatiņs nosedz pakausi un daļēji kaklu. Baltais matojums ir ne tikai uz galvas, bet arī ausu augšējā daļa ir balta, toties ausu pamatne ir melna. Muguras un astes virspuses matojums ir dzeltenbrūns ar tumšākiem, sarkanbrūniem, neregulāriem lāsumiem, atgādinot marmora rakstu. Astes garās akotspalvas ir baltas, radot iespaidu par sirmu asti, pats astes gals ir tumšs.
Uzvedība
Lāsumainais sesks ir aktīvs agri no rīta un vakarā. To redze ir vāja, toties oža izcila. Briesmu gadījumos seski spiedz, rūc un gari rej. Lāsumainais sesks ir vientuļnieks, un katram ir sava teritorija, kas ir apmēram 0,5—0,6 km² liela. Ja sastopas divi seski, visbiežāk tie ir agresīvi viens pret otru. Dienas laikā sesks atpūšas. Lāsumainie seski guļ alās, to izrokot ar priekšķepām vai ieņemot cita dzīvnieka alu. Ziemas laikā seski alu oderē ar sausu zāli. Arī mazuļu migu mātītes izklāj ar zāli. Alas ir vairākas, un viena no tām tiek lietota kā pārtikas noliktava. Lāsumainais sesks spēj diezgan veikli kāpt kokos, tomēr lielāko daļu sava laika tie pavada uz zemes.
Briesmu gadījumā lāsumainais sesks līdzīgi kaķim izslienas stāvus, cik vien spēj uz taisnām kājām, un piepūšas, cenšoties sevi vizuāli padarīt lielāku. Aste kļūst kupla un tiek salocīta ritenī uz muguras, kas sesku vizuāli padara vēl lielāku. Sesks rāda savus asos, baltos zobus un šņāc. Zem astes seskam ir smirdīga sekrēta dziedzeri, tā smaka tiek lietota kā aizbaidīšanas paņēmiens, kā arī ar sekrēti lāsumainais sesks iezīmē teritoriju.
Lāsumainā seska galvenais ienaidnieks ir cilvēks, jo sesks ir iecienījis fermeru vistas. Savvaļā galvenie ienaidnieki ir lapsas, caunas, āpši un lūši.
Vairošanās
Lāsumainajiem seskiem riesta laiks sākas martā un beidzas jūnija sākumā. Tēviņiem riesta laikā nomainās kažoka krāsa, dzeltenbrūnā mugura kļūst košāka, tā iegūst oranžīgu toni. Grūsnības periods ilgst 243—327 dienas, jo lāsumainais seska mātītei ir embrioniskā diapauze un tā spēj atlikt embrija attīstību. toties aktuālā grūsnība ir 40—60 dienas. Līdz ar to mazuļi dzimst nākamā gada pavasarī, kad medījuma ir daudz, un tas ir viegli noķerams. Parasti piedzimst apmēram 4 mazuļi, par kuriem rūpējas tikai māte. Tie ir akli un nevarīgi. Acis atveras 38—40 dienā. Māte tos zīda ar pienu 50—54 dienas, bet jau pēc 61—68 dienām mazuļi pamet māti un uzsāk patstāvīgu dzīvi. Māztītes dzimumbriedumu sasniedz 3 mēnešu vecumā, bet tēviņi viena gada vecumā.
Sakalas augstiene
Sakalas augstiene ir augstiene Igaunijas dienvidos un Latvijas ziemeļos. Augstākais punkts ir Herjassāre kalns (147 m) Igaunijā. Augstākā Sakalas augstienes virsotne Latvijas teritorijā ir Pikas kalns – 105,4 m virs jūras līmeņa.
Augstienes Latvijas daļa tiek saukta par Ērģemes pauguraini, kas aizņem nelielu platību Valmieras un Valkas novadā. Tās virsu veido sīki pauguri, kuros izkaisīti nelieli tīrumi un mežu puduri.
74. Kinoakadēmijas balva
== Galvenās balvas == Uzvarētājs atzīmēts trekninātu tekstu.
16. gads
16. gads bija garais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās piektdienā.
Autoceļš V862
V862 autoceļš Dzelzava—Padoms ir Latvijas vietējais autoceļš, kas savieno autoceļu P83 Dzelzavā ar autoceļu P37 pie Padoma. Autoceļš ir 2,8 km garš, klāts ar asfaltbetona segumu un šķērso Madonas novada Dzelzavas pagastu.
Udīnes "Snaidero"
Udīnes "Snaidero" ir profesionāls Itālijas basketbola klubs, kas ir bāzēts Udīnē, Itālijā. Klubs tika dibināts 1999. gadā. "Snaidero" kopš tā dibināšanas brīža spēlē Itālijas nacionālajā čempionātā. 2006.—2007. gada sezonā klubā spēlēja latviešu saspēles vadītājs Kristaps Valters. Klubs savas mājas spēles aizvada Palasport Primo Carnera arēnā.
17. gads
17. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās svētdienā.
Roberts Javtoks
Eiropa
2000. gadā Javtoks pievienojās Viļņas "Lietuvos Rytas" un ātri ielauzās vadošo centra spēlētāju sarakstā Lietuvas spēcīgākajā līgā LKL. Viņš, spēlēdams kopā ar tādiem spēlētājiem kā Ramūns Šiškausks, Arvīds Macijausks, Sims Jasaitis un Rimants Kaukēns, kļuva par LKL un NEBL čempionu 2002. gadā. Pēc motocikla avārijas, kurā Roberts ar Honda ražoto braucamrīku avarēja, traucoties uz Viļņu ar 140 km/h ātrumu, viņš izlaida 2003. gada sezonu, atgriežoties 2004. gadā. Nākamajā sezonā viņš kļuva arī par ULEB kausa čempionu, tiekot nominēts kā fināla vērtīgākais spēlētājs.
2006. gadā "Rytas" ar Javtoku sastāvā veiksmīgi debitēja ULEB Eirolīgā, kā arī uzveica sīvākos sāncenšus — Kauņas "Žalgiris" basketbolistus LKL finālā. "Rytas" arī triumfēja BBL čempionātā. Javtoks pēc veiksmīgās sezonas izlēma pamest Viļņas klubu, jo tas atgriezās ULEB kausā, kā arī nespēja piedāvāt pietiekami lielu samaksu.
Javtoks 2006./2007. gada sezonā pievienojās grieķu komandai Panathinaikos. Ta bija triumfāla sezona, jo "Panathinaikos" ieguva gan Grieķijas čempionu titulu, gan Grieķijas kausu, gan Eirolīgas titulu. Tiesa, Javtoks neizcēlās ar lielu spēles laiku. viņš parakstīja divu gadu līgumu ar Maskavas "Dinamo". Vidēji "Dinamo" sastāvā viņš guva 12,2 punktus mačā. 2009. gadā Roberts pievienojās "Khimki".
NBA
Javtoks 2001. gada NBA draftā tika izvēlēts ar kopējo 56. numuru 2. kārtā. Viņu izvēlējās Sanantonio "Spurs". Lai gan lietuviešu basketbolists nav aizvadījis nevienu maču NBA, "Spurs" joprojām pieder NBA tiesības uz viņu.
Lietuvas izlase
2005. gada Eiropas čempionātā viņš aizvadīja 6 mačus valstsvienības sastāvā. Turnīrā viņš vidēji guva 11 punktus, kā arī izcīnīja 5,8 atlēkušās bumbas un atdeva 1,5 rezultatīvas piespēles. Savukārt 2007. gada Eiropas čempionātā, kas risinājās Spānijā, viņš savu medaļu krājumu papildināja ar bronzas godalgu.
Smoļenskas aviokatastrofa
Aviokatastrofa Smoļenskā notika sestdienā,, kad Polijas prezidenta lidmašīna "Tupolev Tu-154M" nogāzās netālu no Krievijas pilsētas Smoļenskas lidlauka un gāja bojā visi 96 lidmašīnā esošie pasažieri un apkalpes locekļi. Bojāgājušo vidū bija Polijas prezidents Lehs Kačiņskis, viņa sieva Marija Kačiņska, ģenerālštāba vadītājs un citi Polijas militārās elites pārstāvji, Polijas Bankas prezidents, ārlietu minists, valdības pārstāvji un parlamenta deputāti. Lidmašīnā esošie cilvēki devās uz Katiņas slaktiņa 70. gadadienas atceres vietu Katiņā, kas atrodas 19 kilometru attālumā no Smoļenskas.
Aviokatastrofas iemesls bija pārāk zems lidojums biezā miglā, kā rezultātā lidmašīna aizķēra kokus un ietriecās zemē. Iespējams, augsto amatpersonu klātbūtne izraisīja psiholoģisku spiedienu, kura dēļ tika pieņemts lēmums, neskatoties uz slikto redzamību, pirms došanās uz citu lidostu veikt vienu nolaišanās mēģinājumu. Piloti, tuvojoties lidostai, pārkalibrēja altimetru, lai atslēgtu brīdinājumu par tuvumu zemei un ignorēja sekojošos brīdinājumus par lidošanu tuvu zemei. Nevienmērīgā reljefa dēļ apkalpes pēc citiem mērinstrumentiem noteiktais augstums bija kļūdains. Lai veiktu pagriešanos lidošanai uz citu lidostu, apkalpe mēģināja izmantot autopilotu, kas nebija iespējams, tādējādi šis manevrs aizkavējās un lidmašīna turpināja nolaišanos. Turklāt lidostas gaisa kontrole apstiprināja, ka tuvošanās manevrs tiek izpildīts pareizi un deva novēlotas instrukcijas.
Nedēļa no 12. līdz 18. aprīlim Polijā tika pasludināta par sēru nedēļu. Polijas karogi tika uzvilkti pusmastā. Visi sporta notikumi tika pārcelti, tai skaitā sieviešu U-17 Eiropas čempionāta kvalifikācijas spēle starp Poliju un Īriju. Koncerti tika atcelti, kinoteātri, teātri, restorāni un lielveikali tika slēgti.