cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Korejas karš
Rezultāti
Ķīnai Korejas kara mācība bija sāpīgāka. Tā reāli izbaudīja, ko nozīmē praktiska konfrontācija ar ASV militāro spēku - pēc tam visu aukstā kara laiku nenotika nevienas Ķīnas/ASV sadursmes (kaut arī iemeslu netrūka). Tā zaudēja savu gadsimtiem ilgo ietekmi Korejas pussalā; zaudēja iespēju pabeigt pilsoņu karu, atgūstot pēdējo savu provinci - Taivānu. ĶTR nokļuva starptautiskā izolācijā, desmitiem valstu atteicās to atzīt de iure un uzņemt ANO. Gar visu Ķīnas robežu tika izvietotas ASV kara bāzes. Ķīnai nekas cits neatlika kā, par spīti nepatikai, kļūt uz laiku par PSRS satelītu, samierināties ar "jaunākā brāļa" lomu. No otras puses, Ķīnai izdevās, pateicoties militāru un diplomātisku manevru kombinācijām, panākt karadarbībā pauzi, nostiprināties un noturēties nesakautai. Tas nenoliedzami cēla Ķīnas kā reģionālas lielvalsts prestižu un ļāva tikt galā ar iekšējo opozīciju.
ASV nostiprinājās kā vispāratzīts Rietumu puslodes līderis, kolektīvās drošības vārdā apvienojot savā aizbildniecībā tās valstis, kuras nebija tiešā PSRS ietekmes sfērā. Savienotajām Valstīm izdevās apvienot ap sevi visas vērā ņemamās valstis, kuras atradās otrā pusē pēc Otrā pasaules kara izveidotajai demarkācijas līnijai. Eiropā izzuda PSRS armijas priekšā esošais militārais vakuums: tika izveidots NATO bloks. Tālajos Austrumos pie tās robežām parādījās pilnībā militarizētas zonas: Dienvidkoreja, kas būtībā kļuva par vienu lielu ASV kara bāzi, Taivāna un Japāna, ko Pentagonā vēlāk dēvēja par "mūsu nenogremdējamiem aviobāzes kuģiem".
Ziemeļu placentāļi
Ziemeļu placentāļi (Boreoeutheria) ir zīdītāju klases (Mammalia) augstākā kārta, kas pieder placentāļu infraklasei (Eutheria). Ziemeļu placentāļu augstākā kārta apvieno 2 virskārtas — Laurāzijas placentāļus (Laurasiatheria) un pirmprimātu placentāļus (Euarchontoglires). Šī kārta tika izveidota, balstoties uz jaunākajiem DNS analīžu datiem. Šai placentāļu grupai ir arī kopēja anatomiska īpatnība — lielākajai daļai ziemeļu placentāļu sugu tēviņu, izņemot degunradžus (Rhinocerotidae) un vaļveidīgos (Cetacea), ir izcelti ārējie krūšu dziedzeri.
Savu nosaukumu ziemeļu placentāļu kārta ieguva tādēļ, ka pirmie fosilie atradumi tika atklāti ziemeļu puslodē. Abas virskārtas vēsturiski ir attīstījušās senajā ziemeļu superkontinentā — Laurāzijā. Pirmprimātu grupa no pārējiem Laurāzijas placentāļiem atdalījās pirms 85—95 miljoniem gadu, kad izveidojās Laurāzijas salu grupa, no kuras vēlāk izveidojās Eiropa. Šo hipotēzi atbalsta gan fosiliju atradumi, gan molekulārie pētījumi.
Atgāzenes iela
Vēsture
Atgāzenes ielā Nr. 2 20. gadsimta 30. gados atradies veikals, kā arī vieglo automobiļu izīrēšanas punkts.
Atgāzenes ielā 26 atrodas skolas ēka, kas celta 1934. gadā, tās arhitekts ir Alfrēds Grīnbergs. Līdz 1945. gadam tur darbojās Rīgas pilsētas 45. pamatskola, pēckara gados Rīgas 45. septiņgadīgā skola, vēlāk Rīgas 8. astoņgadīgā skola. 1980. gados tur tika ierīkota Ļeņina Tautas izglītības nodaļa un skolēnu darba apmācības un profesionālās mācību un ražošanas starpskolu kombināts. Šī ēka ir atzīta par vietējas nozīmes kultūras pieminekli. Tagad ēkā darbojas Rīgas Igauņu pamatskola (iepriekš — vidusskola; Atgāzenes ielā 26) un Latvijas Igauņu biedrība. Iepriekš šajās telpās bija Rīgas Angļu ģimnāzijas filiāle.
Ielu savienojumi
Atgāzenes iela ir savienota ar šādām ielām:
Alvasetes "Balompie"
Alvasetes "Balompie" ir Spānijas futbola klubs, kas dibināts un ir bāzēts Alvasetē. Pašlaik tas spēlē Spānijas Otrajā divīzijā.
Latvija olimpiskajās spēlēs
Latvija olimpiskajās spēlēs pirmo reizi startēja 1924. gadā. Līdz šim Latvija ir startējusi 12 vasaras olimpiskajās spēlēs un 12 ziemas olimpiskajās spēlēs.
Pirmās spēles, kurās tā bija pārstāvēta, bija 1924. gada Šamonī ziemas olimpiskajās spēles, nedaudz vēlāk tā arī pirmo reizi startēja vasaras olimpiskajās spēlēs, kuras norisinājās Francijas galvaspilsētā Parīzē. Līdz 1940. gadam, kad Latviju okupēja Padomju Savienība, tā piedalījās visās vasaras olimpiskajās spēlēs un gandrīz visās ziemas olimpiskajās spēlēs, izņemot 1932. gada Leikplesidas olimpiskās spēles. Pēc Latvijas okupācijas lielākā daļa sportistu startēja Padomju Savienības sastāvā (1952 — 1988). Atsevišķi sportisti, kuri bija devušies trimdā, startēja arī citu valstu komandās. Pēc Padomju Savienības sabrukuma Latvija atkal olimpiskajās spēlēs startēja kā neatkarīga valsts. Pirmās šādas spēles bija 1992. gada Lillehammeres ziemas olimpiskās spēles, tajā pašā gadā tā arī atkal startēja vasaras olimpiskajās spēlēs, kas šoreiz norisinājās Barselonā. Kopš 1992. gada tā ir piedalījusies pilnīgi visās ziemas un vasaras olimpiskajās spēlēs.
Līdz šim Latvija olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 31 olimpisko medaļu (5 zelta, 14 sudraba un 12 bronzas). No 31 medaļas 21 medaļa ir izcīnīta vasaras olimpiskajās spēlēs un 10 medaļas ziemas olimpiskajās spēlēs. No vasaras olimpiskajām spēlēm Latvijai visveiksmīgākās bija 2004. gada Atēnu spēles, kad tā izcīnīja 4 olimpiskās medaļas, visas sudraba. Savukārt no ziemas olimpiskajām spēlēm visveiksmīgākās līdz šim ir 2014. gada Soču spēles. Periodā no 1924. gada līdz 1936. gadam Latvija bija izcīnījusi medaļas tikai vasaras olimpiskajās spēlēs. Pirmo ziemas olimpisko spēļu medaļu tā izcīnīja tikai 2006. gada Turīnas spēlēs.
Latvija olimpiskās medaļas ir izcīnījusi 11 vasaras un 3 ziemas olimpiskajos sporta veidos. Visvairāk, piecas medaļas ir izcīnītas vieglatlētikā un kamaniņu braukšanā, taču riteņbraukšana ir vienīgais sporta veids, kur ir izcīnītas divas zelta medaļas. Bez riteņbraukšanas zelta medaļas ir izcīnītas arī vingrošanā, bobslejā un 3x3 basketbolā. BMX riteņbraucējs Māris Štrombergs ir vienīgas Latvijas sportists ar divām zelta olimpiskajām medaļām.
Medaļas, ko Latvijas sportisti ir izcīnījuši, esot Padomju Savienības komandas sastāvā, netiek ieskaitītas Latvijas medaļu kopskaitā.
Latvijas sportisti olimpiskajās spēlēs
Olimpiskajās spēlēs (līdz 2018. gada ziemas olimpiskajām spēlēm) tajās ir startējuši 591 sportisti, kuri ir pārstāvējuši Latviju vai ir bijuši ar latviešu izcelsmi (ieskaitot mākslas sacensības dalībniekus). Vasaras olimpiskajās spēlēs ir startējuši 364 sportisti, bet ziemas olimpiskajās spēlēs ir startējuši 229 sportisti. Divi sportisti — Roberts Plūme un Arvīds Jurgens ir vienīgie līdz šim, kas startējuši gan ziemas, gan vasaras olimpiskajās spēlēs. Lielākā daļa no sportistiem olimpiskajās spēlēs ir startējuši Latvijas olimpiskās komandas sastāvā, bet ir sportisti, kuri startējuši citu valstu sastāvā. Latvijas okupācijas periodā (1940 — 1991) galvenokārt Latvijas sportisti startēja Padomju Savienības sastāvā.
Visilgāk startējošais Latvijas sportists olimpiskajās spēlēs līdz šim ir bijis sporta šaušanas pārstāvis Afanasijs Kuzmins. Viņš ir startējis 9 vasaras olimpiskajās spēlēs (1976 — 1980; 1988 — 2012). Savukārt no ziemas olimpisko spēļu sportistiem visvairāk olimpiskajās spēlēs startējuši kamaniņu braucēja Anna Orlova un biatlonists Ilmārs Bricis. Abi ir startējuši 6 ziemas olimpiskajās spēlēs.
Visvairāk olimpiskajās spēlēs startējušie Latvijas sportisti
Iekļauti tikai tie Latvijas un latviešu izcelsmes sportisti, kuri ir startējuši vismaz 4 vasaras vai ziemas olimpiskajās spēlēs.
Medaļām bagātākie sportisti
''Šajā tabulā apkopoti tikai tie medaļnieki, kas pēc Starptautiskās olimpiskās komitejas datiem pārstāvot Latviju ir izcīnījuši divas un vairāk olimpiskās medaļas. Pārējos sportistus skatīt uzskaitījumā.''
Karognesēji
Latvijas sportisti, kas nesuši valsts karogu olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.
Citronliāna
Citronliāna (Schizandra chinensis) ir citronliānu dzimtas krūms vai liāna ar pārkoksnētu, apmēram 2 cm resnu un 8—15 m garu stumbru. Lapas pretējas, apaļas, nosmailotas ar veselām malām. Augs divmājnieks. Ziedi balti, vaskveida, pa vienam, ar 1—4 cm garu sarkanīgu kātu. Ķekarā attīstās 10—40 melnsarkanas ogas, kurās ir 1 (retāk 2) iedzeltenbrūna, plakana, nierveida sēkla. Sēklām, lapām un mizai ir specifiska garša un citrona smarža. Zied maija beigās, jūnijā. Augļi nogatavojas septembrī, oktobrī.
Tuholas apriņķis
Tuholas apriņķis ir apriņķis Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistes ziemeļos. Robežojas ar Kujāvijas-Pomožes vojevodistes Sveces, Bidgoščas un Sempulno apriņķiem, kā arī Pomožes vojevodistes Starogardas un Hojņices apriņķiem.
Tulas kalni
Tulas kalni (en) ir rietumu—austrumu virzienā ~120 km garumā izstiepta un līdz 40 km plata kalnu grēda Antarktīdā, Enderbiju Zemes ziemeļrietumos. Izvietoti austrumos no Amundsena līča. Gar grēdas dienvidu pakāji okeānā noplūst Bīvera glečers, ziemeļrietumos Adamsa fjords. Tulas kalnu augstākā virsotne ir 1425 m augstais Kinga kalns, kura pakājē 1970. gados darbojās Austrālijas vasaras polārstacija Mauntkinga.
Grēdu 1930. gadā 14. janvārī atklāja BANZARE ekspedīcija Daglasa Mosona vadībā un nosauca par godu Džona Bisko brigai Tula, ar kuru tas 1831. gadā atklāja Enderbiju Zemi.
Elza Radziņa
Dzīvesgājums
Dzimusi Pirmā pasaules kara laikā 1917. gada 10. februārī Harkivā Jāņa Podnieka (1876—1921) un viņa sievas Lības (1885—1971) ģimenē. Pirms kara ģimene, kurā jau bija meita Anna un divi puikas, dzīvoja Rīgā. Tēvs bija metālgriezējs elektrotehniskajā fabrikā "Unions", bet māte šuvēja. Sākoties Pirmajam pasaules karam, ģimene līdz ar fabriku evakuējās uz Krieviju, ceļā uz Petrogradu abi puikas nomira. No 1916. gada dzīvoja Harkivā, bet pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gadā atgriezās Latvijā.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā tēvu mobilizēja Padomju Latvijas armijā, ar sarkanajiem latviešu strēlniekiem viņš piedalījās Krievijas pilsoņu kara cīņās, 1921. gadā miris Harkivā. 1921. gadā Elza kopā ar māti un māsu pārcēlās uz Jelgavu, kur māte strādāja Hercoga Pētera ģimnāzijā par apkopēju. Elza mācījās Jelgavas Skolotāju institūta paraugpamatskolā (1925—1929) un Hercoga Pētera ģimnāzijā (1929—1936). 1936. gadā viņa pabeidza ģimnāziju un piedalījās Jelgavas latviešu teātra izrādē “Skroderdienas Silmačos”. Līdztekus darbam grāmatnīcā un Jelgavas pilsētas bibliotēkā (1936—1941) viņa bija Jelgavas teātra koriste, dejotāja, tēloja Gusti Blaumaņa lugā “Indrāni”.
Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā apprecējās ar Jelgavas teātra skatuves meistaru Kārli Radziņu, 1942. gadā piedzima meita Ināra Aina (prec. Jansone). 1942. gadā viņa sāka mācīties Jelgavas teātra studijā. 1944. gadā, frontei tuvojoties, ar ģimeni bēga uz Kurzemi. Strādāja Vērmahta lazaretes virtuvē Ventspilī un piedalījās Ventspils aktieru ansamblī. Pēc kara beigām E. Radziņa strādāja Jelgavas Drāmas teātrī (1945—1953) un 1949. gadā debitēja kino ar Raiņa māsas Doras Stučkas lomu Rīgas Kinostudijas filmā "Rainis".
1953. gadā viņa īslaicīgi bija aktrise Valmieras Drāmas teātrī, bet no 1954. gada pastāvīgi strādāja LPSR Valsts akadēmiskajā drāmas teātrī. 1958. gadā otrreiz apprecējās ar aktieri un režisoru Oļģertu Šalkoni.
Par Elzas Radziņas izcilākajām lomām teātrī kļuva titulloma Eduardo de Filipo "Filumēna Marturāno" (1958, Alfreda Jaunušāna režija), bet īpaši Stellas Kempbelas loma Džeroma Kiltija "Mīļais melis" (1962, Žaņa Katlapa režija). Sākot no šīs lomas viņas ilggadīgais partneris bija Kārlis Sebris — Viljama Šekspīra "Divpadsmitā nakts" (1964), Juhana Smūla "Mežonīgais kapteinis Kihnu Jens" (1967) un citās. Pasaules slavu viņa ieguva ar Hamleta mātes Ģertrūdes lomu Grigorija Kozinceva filmā "Hamlets" (1964), kas bija nominēta Zelta globusa balvai kā 1966. gada labākā ārzemju filma. Daudzi kinorežisori Elzas Radziņas sejā saskatījuši aristokrātiskus vaibstus, bet dvēselē — vērienīgas, taču it kā uz iekšu vērstas kaislības.
Pirmā lielā kino loma Rīgas Kinostudijā bija Horsta madāma Leonīda Leimaņa filmā "Purva bridējs" (1966). Varenāku latvisku raksturu — Oļiņieti — Elzai Radziņai nospēlēja režisora Voldemāra Pūces "Mērnieku laikos" (1968). 1970. gads iezīmējās ar divām kino veiksmēm — Ance Oļgerta Dunkera "Klāvā — Mārtiņa dēlā" un Aleksandra Leimaņa "Vella kalpu" spriganā Ģertrūde. Sekoja valdonīgā māte Gunāra Pieša filmā "Pūt, vējiņi!" kino versijā (1973) un Dollija Jāņa Streiča "Teātrī" (1978). Vairākkārt uzstājās ar Rabindranata Tagores, Omāra Haijama un Ārijas Elksnes dzejas lasījumiem. 2003. gadā Elza Radziņa uzdāvināja savai skolai — Jelgavas 1. ģimnāzijai — apmēram divsimt grāmatu no personīgās bibliotēkas. Kā pēdējo lomu nospēlējusi Žoržu Sandu Pītera Ēra vēstuļlugā "Mīļo skolotāj!" duetā ar Oļģertu Šalkoni Gustava Flobēra lomā. Mirusi 88 gadu vecumā 2005. gada 18. augustā. Apbedīta Rīgas 1. Meža kapu Mākslinieku kalniņā, kur 2007. gadā izveidots kapa piemineklis (tēlniece Ligita Franckeviča, akmeņkalis Ivars Feldbergs un tēlnieks Ojārs Breģis).
CJM Bourges Basket
CJM Bourges Basket (pilnais nosaukums: Cercle Jean-Macé Bourges Basket) ir Francijas sieviešu basketbola klubs, kas ir bāzēts Buržā, Francijā. Komanda tika dibināta 1967. gadā. Klubs startē Francijas sieviešu basketbola līgā un Eirolīgā. Savas mājas spēles klubs aizvada Palais des sports du Prado arēnā. Divas sezonas klubā spēlēja latviete Anete Jēkabsone-Žogota.
Ādamsons
Ādamsons ("Ādama dēls", no personvārda Ādams; sieviešu dzimtē Ādamsone) ir latviešu uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
2. maijs
2. maijs ir gada 122. diena pēc Gregora kalendāra (123. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 243 dienas.
Vārda dienas
Sigmunds, Zigismunds, Zigmunds
Kleiofans
Kleiofans, kleofans jeb krāmerīts ir bezkrāsains vai balts sfalerīta paveids. Kleiofana kristāliem ir augsta dekoratīva vērtība, pēc tiem ir privātu kolekcionāru un muzeju pieprasījums. Blīvums — 4,06 g/cm3. Kleiofana dzidrību un tīro krāsu nosaka tas, ka šajā sfalerīta paveidā cinka sulfīds ir praktiski tīrs no piejaukumiem, izņemot nelielu kadmija piejaukumu.
1991. gada Tour de France
1991. gada Tour de France bija 78. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kurš notika no 1991. gada 6. līdz 28. jūlijam. Dalībniekiem bija jāveic 3914 km 22 posmos un to viņi paveica ar vidējo ātrumu 38,75 km/h. Šajā gadā velobraucienā pirmo reizi uzvarēja spānis Migels Indurains, kurš panākumu atkārtoja arī nākamos četrus gadus pēc kārtas.
Rekviēms (Mocarts)
Rekviēms re minorā ir Volfganga Amadeja Mocarta skaņdarbs, kuru viņš sacerēja 1791. gadā, kad bija ļoti slims un vājš. Rekviēms bija Mocarta pēdējais skaņdarbs un bija viens no iespaidīgākajiem un atpazīstamākajiem darbiem. Ievērību šis darbs ir ieguvis ne tikai ar savu mūziku, bet arī ar debatēm par to, cik daudz pirms savas nāves to uzrakstīja pats Mocarts un cik daudz to vēl tupināja rakstīt Mocarta skolnieks Francis Ksavjers Zīsmairs (Franz Xaver Süssmayr).
Kosmos-2462
Kosmos-2462 (Космос-2462) bija Krievijas militārais pavadonis. Orbītā palaists 2010. gada aprīlī.
Par kosmiskā aparāta parametriem un uzdevumiem ir maz oficiālas informācijas. Neatkarīgi eksperti secinājuši, ka Kosmos-2462 ir Kobalt-M sērijas izlūkošanas pavadonis ar optisko kameru. Tas apgādāts ar kapsulām, kurās uz zemi var nogādāt uzņemto attēlu filmas.
Kosmiskais aparāts tika palaists 15:00 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U no Pļeseckas kosmodroma. Pēc veiksmīgās palaišanas tam piešķirts nosaukums Kosmos-2462.
21. jūlijā aptuveni 09:10 UTC tā nolaižamais aparāts ar kamerām un uzņemtajām filmām nolaidās uz zemes.
Atgāzene
Vēsture
Atgāzenes apkaime Rīgas teritorijai tika pievienota 1924. gadā. 20. gadsimta 30. gados daudzus vietvārdus, kuru izskaņā bija "muiža" nomainīja vai atmeta muižas vārdu. Arī Atgāzenes apkaimes nosaukums cēlies no šeit kādreiz atradušās muižas. Muiža tika celta 17. gadsimtā pie vienas no svarīgākajām satiksmes maģistrālēm — Jelgavas (ziemas) ceļa 3,5 verstis (aptuveni 3,9 km) no Rīgas, un tā bija Lielās ģildes eltermaņa Tomasa Fēgezaka īpašums.
Ielu tīkls Atgāzenē pamatā ir veidojies 19. un 20. gadsimta mijā. Vēl 1884. gada Rīgas un tās apkārtnes plānā ir iezīmētas tikai dažas no tām ielām, kuras redzamas 1924. gada Rīgas plānā. Šeit atradušās tādas ielas kā Upesmuižas, Bērzmuižas, Bārbeļu, Koplavas, Brikstu, Briņķu, Benes, Adulienes, Dzelzceļu, Dīķa, Atgāzenes, kā arī apkaimei cauri ejošās Brambergas un Ģimnastikas iela. Mazās šķērsieliņas abās pusēs noslēdza milzīgas satiksmes artērijas: Rīgas—Jelgavas dzelzceļš, kurš tika izbūvēts 1868. gadā, bet no otras puses Jelgavas šoseja, kas šodien tiek saukta par Vienības gatvi. Ceļš uz Jelgavu šeit vedis jau izsenis, par šoseju tas nodēvēts vien 19. gadsimta 60. gados.
Jau kopš viduslaikiem Pārdaugavā pilsētnieki bija iecienījuši veidot muižiņas, kas kalpoja kā vasaras atpūtas vietas, kad radās vēlēšanās izrauties no piesmakušajiem pilsētas mūriem. Atšķirībā no pilsētas saspiestības un pārblīvētības, Pārdaugavā bija daudz labvēlīgāki dziednieciskie apstākļi, kā rezultātā pakāpeniski sāka veidoties visai pilsētai nozīmīgas ārstniecības iestādes. Maksis Šēnfelds Atgāzenes muižā 1897. gadā izveidoja "Šēnfelda nervu klīniku" un sanatoriju "Atgāzene", kas bija viena no pirmajām šāda tipa medicīnas iestādēm Pārdaugavā. Savam laikam šī ārstniecības iestāde bija moderni celta un labiekārtota, tanī bija paredzētas vietas 60 pacientiem. Tagad šīs ēkas adrese ir Vienības gatve 87/89. Blakus zemes gabalā Atgāzenes ielā 24a 20. gadsimta 20. un 30. gados darbojās Dr. L. Šēnfelda, vēlāk E. Šēnfeldes, nervu klīnika un sanatorija, kas bija dibināta 1917. gadā. Abi zemes gabali līdz 1930. gadu beigām bija M. Šēnfelda mantinieku īpašumā, bet pēc Otrā pasaules kara šeit izveidoja Baltijas kara apgabala kara hospitāļa rehabilitācijas nodaļu. Atgāzenes muižas teritorijā tagad ir ierīkoti dažādi biroji.
Ielas
Viena no centrālajām apkaimes ielām ir Dīķa iela. Šīs ielas 11. numurā 1920. gados (1922—1926) gados ir dzīvojis Rainis un Aspazija.
Uz Rīgas pilsētas un Mārupes novada robežas atrodas Ābolu iela. Mūsdienās ielas nepāra numuru pusē ir Rīgas pilsētas numerācija, pāru numuru pusē — Mārupes novada dotas adreses gan ar māju vārdiem, gan numuriem. Iela tika izveidota 20. gadsimta sākumā ar nosaukumu Bērzumuižas iela (Bershoefsche Str./Bersgofskaja ul.), bet kopš 1924. gada 7. augusta tā tiek saukta par Ābolu ielu.
Anglikānisms
Anglikānisms (no latīņu anglicanus) ir reformācijā radies protestantisma novirziens. Ar šo vārdu apzīmē arī anglikāņu ticības, tradīcijas un reliģiskās dzīves kopumu. Lielākā anglikāņu daļa (aptuveni 77 miljoni) ir apvienota starptautiskā Anglikāņu sadraudzībā — 44 autonomās nacionālajās baznīcās, kas vēsturiski saistītas ar Anglijas Baznīcu.
Atgāzene
Fēgezaka muižiņa
18. gadsimta sākumā Fēgezaka muižiņa tika nodedzināta Ziemeļu kara laikā. "1710. gadā muižas īpašnieks G. fon Fēzegaks un viņa sieva nomira mērī un muižiņa pārvērtās postažā. 1713. gadā viņa dēls Gothards fon Fēgezaks atgriezās no ceļojumiem sava tēvu pilsētā un apmetās šeit. Vieta, kur bija atradusies viņa vecāku muižiņa, viņam esot bijusi aizmirsusies, bet kāds vecs zemnieks labprātīgi piedāvāja to uzrādīt, jo rožu krūmi dārzā bija vēl saglabājušies un sakuplojuši. Tas ierosināja viņu meklēt vēl tālāk, panākt valdījuma tiesības uz muižiņu un to apbūvēt. (..) Viņš uzcēla ēku, kuras kārniņu jumts šeit paceļas pāri pārējiem, un pavadīja te savas atpūtas stundas, kas viņam atlika pēc svarīgajiem amata darbiem (viņš nomira 1764. gadā kā vecākais un prezidējošais birģermeistars). No darbiem noguris, šis cienījamais sirmgalvis, ģimenes godāts, tās klēpī nodzīvoja savas atpūtas stundas bez ārišķīgas greznības un kristietis."
Broces zīmējumos var redzēt, kāda muižiņa ir izskatījusies 18. gadsimta beigās — tā bija visai necila vienstāva koka ēka, ko ieskāva žogs un koki. Ir ziņas, ka Atgāzenes muižā zviedru laikos ir apstrādātas 7 ¾ mucvietas (1 mucvieta — 0,4936 ha) tīruma. 1677. gadā muižiņai piederēja 47 desetīnas (51,23 ha) zemes, un 1683. gadā šeit tika izvietotas 13 zemnieku mājas. Taču tā kā augsne bija visai neauglīga, zemnieki varēja iekopt tikai niecīgus dārzus. Atgāzenes muižā esot bijis ierīkots arī krogs, kas pie lielceļa novietotajai muižiņai bijis labs papildus ienākumu avots.
Anglikānisms
Iezīmes
Anglikāņu Baznīca apvieno sevī elementus no protestantisma un reformācijas kustības, piemēram, noliedzot pāvesta autoritāti, taču tanī pašā laikā uzskatot sevi par agrīnās apustuļu un viduslaikos izveidojušās Baznīcas tradīciju turpinātāju, nevis jaunu kustību. Arī reliģisko prakšu ziņā anglikānisms apvieno elementus gan no protestantu, gan Romas Katoļu baznīcas. No katoļiem paturēja garīdzniecības iedalījumu trīs pakāpēs — bīskapi, priesteri, diakoni, taču reformēja liturģiju. Arhibīskapa Tomasa Kranmera (1489—1556) izdotajā "Draudzes lūgšanu grāmatā" paturēti daudzi viduslaiku Baznīcas teksti, taču tie pārveidoti protestantisma garā. Mūsdienās anglikānisms aptver ticīgos, kas pārstāv vismaz trīs novirzienus: anglokatolisko, liberālo un evaņģēlisko.
Omid
Omid (fa, Omīd — "cerība") bija Irānas pirmais pašu izgatavotais un palaistais pavadonis. Pēc ziņām no Irānas valsts televīzijas, tas paredzēts pētījumiem un sakaru pārraidēm. Pavadonis orbītā tika alaists ar raķeti Safīr-2.
Pavadoņa palaišanā piedalījās Irānas prezidents Mahmuds Ahmadinedžads. Šis notikums saistīts ar Irānas revolūcijas 30. gadadienu. Ar savā zemē izgatavota pavadoņa palaišanu ar savu raķeti no savas teritorijas Irāna ir kļuvusi par devīto kosmisko lielvalsti (pēc PSRS/Krievijas, ASV, Francijas, Japānas, Ķīnas, Apvienotās Karalistes, Indijas un Izraēlas).
Drīz pēc starta ASV pavadoņu sekošanas dienests pamanīja Zemes orbītā divus objektus, kas palaisti no Irānas teritorijas. Viens no tiem ir pats pavadonis, otrs — Safir raķetes pēdējā pakāpe. To apstiprināja arī neatkarīgi eksperti. Aprēķini liecināja, ka palaišanas trajektorija gāja uz dienvidaustrumiem virs Indijas okeānā, lai nešķērsotu kaimiņvalstis. Orbītas parametri ir 246 x 377 km, periods 90,76 min, slīpums 55,5°. No pavadoņa tika uztverti radiosignāli.
Pēc Irānas televīzijas datiem, pavadonis ir kuba formas ar 40 cm platumu, masa 27 kg (pēc Irānas kosmosa aģentūras datiem — 25 kg). Kosmiskais aparāts nav stabilizēts pēc asīm. Tam ir instrumenti kosmiskās vides pētījumiem, GPS iekārta.
Pavadoņa palaišanas vieta netika publiskota. Eksperti ir noteikuši, ka tā atrodas vietā ar koordinātām 35,23 Z 53,92 A, netālu no Semnanas pilsētas Irānas ziemeļdaļā.
Pēc ASV Stratēģiskās pavēlniecības datiem, Omīd iegāja Zemes atmosfērā 03:42 UTC (±4 h) virs Atlantijas okeāna uz austrumiem no Buenosairesas. Raķetes fragments, kas orbītā palika pēc starta, iegāja atmosfērā 2009. gada 31. maijā.
Stamata Reviti
Stamata Reviti (el; 1866 — pēc 1896) bija grieķiete, kura 1896. gada vasaras olimpisko spēļu laikā noskrēja 40 km garo maratondistanci. Šajās olimpiskajās spēlēs sievietēm netika ļauts piedalīties sacensībās, taču S. Reviti pieprasīju atļauju startēt maratonā. Viņa šo distanci veica dienu pēc tam, kad uzvarētājs tika noskaidrots vīriešu maratona distancē. Lai arī viņa veica maratona distanci apmēram 5 stundu un 30 minūšu laikā un šo rezultātu apstiprināja liecinieki ar saviem parakstiem, viņai netika ļauts finišēt Panathinaiko stadionā. Viņa iesniedza savu rezultātu Hellēniskajai Olimpiskajai komitejai cerībā, ka viņi apstiprinās rezultātu un atzīs viņas sasniegumu, taču nav oficiālu avotu, kas vēstītu par šo darbību. Nav drošu avotu, kas vēstītu par viņas dzīvi pēc starta olimpiskajās spēlēs. Saskaņā ar mūsdienu avotiem, 1896. gada olimpiskajās spēlēs startēja vēl viena sieviete Melpomene. Olimpisko spēļu vēsturnieki strīdas par iespējamo faktu, ka S. Reviti un Melpomene ir viena persona.
Omid
Omid bija otrais Irānas pavadonis, kas ievadīts Zemes orbītā. Pirmais bija Sina-1, kas startēja 2005. gadā ar Krievijas nesējraķeti.
Eriks Hobsboms
Eriks Džons Ernests Hobsboms (en; dzimis, miris ) bija ebreju izcelsmes Lielbritānijas marksistiskais vēsturnieks.
Dzimis Aleksandrijā, bērnību pavadīja Berlīnē un Vīnē. Kaut arī ģimene dzīvoja vācvalodīgās valstīs, tās iekšējā sarunvaloda bija angļu. 14 gadu vecumā kļuva par bāreni un 1933. gadā pārcēlās uz Londonu. Studēja Kembridžas Universitātē, kur ieguva doktora grādu un darbojās Kembridžas apustuļos.
1936. gadā iestājās Lielbritānijas Komunistiskajā partijā, un no 1946. līdz 1956. gadam bija Komunistiskās partijas vēsturnieku grupas sastāvā. Pēc PSRS iebrukuma Ungārijā grupa izjuka, vairums vēsturnieku izstājās no Komunistiskās partijas, tomēr Hobsboms palika tās sastāvā. Erika Hobsboma dēls Endijs Hobsboms ir viens no interneta uzņēmējdarbības pamatlicējiem.
Hobsboma pazīstamākie darbi ir triloģija par paša radīto terminu — Garo XIX gadsimtu (laiku no 1789. līdz 1914. gadam) — The Age of Revolution: Europe 1789-1848 (1962), The Age of Capital: 1848-1875 (1975) un The Age of Empire: 1875-1914 (1987), kā arī par Īso XX gadsimtu (laiku no 1914. līdz 1991. gadam) — The Age of Extremes: the short Twentieth Century, 1914-1991 (1994).
Goluba-Dobžiņa
Goluba-Dobžiņa ir pilsēta Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē uz ziemeļaustrumiem no Toruņas pie Drvencas upes. Līdz 1951. gadam eksistēja divas atsevišķas pilsētas Goluba un Dobžiņa pie Drvencas. Drvencas labajā (ziemeļu) krastā atradās 1258. gadā rakstos pirmoreiz minētā un XIII gadsimtā pilsētas tiesības ieguvusī Goluba, kas vēsturiski atrodas Kulmas zemē. Savukārt upes kreisajā (dienvidu) krastā atradās jaunākā 1789. gadā dibināta Dobžiņa, kas vēsturiski ir Dobžiņas zemē (nosaukta Dobžiņas pie Vislas vārdā).
No 1815. līdz 1920. gadam, kad pilsētas iekļāva jaunajā Polijas valstī, pa Drvencas upe bija robeža starp Krieviju (Dobžiņas pusē) un Vāciju (Golubas pusē).
Pilsētas Golubas daļā atrodas XIII gadsimtā celtā pils.
ESTCUBE programma
ESTCUBE programma ir 2008. gadā Tartu Universitātē aizsākta zinātnes un izglītības sadarbības programma. Tās mērķi ir veicināt kosmosa tehnoloģiju, inženierzinātņu un matemātikas attīstību, nodrošināt izglītības rīku zinātniskiem pētījumiem, kā arī dot iespēju studentiem iegūt praktisku pieredzi satelītu izstrādē un citās ar kosmosa tehnoloģijām saistītās jomās. Papildu mērķi ir veicināt Igaunijas kosmosa un augsto tehnoloģiju izstrādes nozari, izglītojot speciālistus un izplatot zināšanas par kosmosa tehnoloģijām. Paredzēts, ka programma veicinās satelīttehnoloģiju nozīmi izglītībā, kā arī radīs plašākas sabiedrības interesi kosmosa pētniecībā.
Sadarbības
Kopš programmas uzsākšanas, ir nodibināta starptautiska sadarbība starp Tartu Universitāti, Tartu Observatoriju, Tallinas Tehnisko universitāti, Igaunijas Aviācijas akadēmiju, Ventspils Augstskolu, Ālto Universitāti, Zviedrijas uzņēmumu NanoSpace un Vācijas Kosmosa aģentūru. Tāpat programmā piedalījušies studenti no Sarejas Universitātes Apvienotajā Karalistē, Starptautiskās kosmosa universitātes Francijā, Āhenes Universitātes Vācijā un Ālborgas Universitātes Dānijā. Starptautiskajā sadarbībā liela nozīme ir Somijas Meteoroloģijas institūtam, kas koordinē derīgās kravas izstrādi ESTCube-1 misijai, Helsinku Universitātei, kas izstrādā E-Sail pavedienus, un Juvaskulas Universitātei, kas atbild par elektronu lielgabala izstrādi.
Bekers
Bekers ir vācu (Becker) vai spāņu (Bécquer) izcelsmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
ESTCUBE programma
Sadarbības
Izņemot ESTCube-1 izveidi, programmā tiek gatavoti arī šādi projektu pieteikumi:
Vīdža
Vīdžas dēlis ir jebkāds dēlis ar uzrakstītiem burtiem, cipariem un citiem simboliem, kas tiek izmantots garu izsaukšanai. Seansa laikā tas tiek izmantots, lai tā dalībnieki, ar pirkstiem bīdot sirds veida koka planšeti vai indikatoru, nolasītu vēstījumu.
Kombinācija
Bieži runā arī par k-kombinācijām vai k-apakškopām — tās ir apakškopas ar k elementiem.
Kombināciju skaits
Ja ir dota kopa ar n elementiem, tad tās k-kombināciju (k-apakškopu) skaitu, sauktu par kombinācijām no n pa k, var aprēķināt pēc formulas:
,
kur n! ir n faktoriāls un ir binomiālkoeficienti.
Ēgirs
Ēgirs (non) skandināvu mitoloģijā ir milzis un jūras karalis. Ēgirs tiek personificēts kā okeāna spēku pārvaldītājs. Ēgiram ar citām dievībām ir draudzīgas attiecības. Viņš bieži aicina tos pie sevis uz nelielām dzīrēm. Skandināvi uzskatīja, ka viņš dzīvo uz Hlesijas salas, kura tagad pieder Dānijai. Dzejā tiek aprakstīts, ka Ēgirs dzīvo alā, kurā sienas laistās zeltā un plūst alus upes. Viņš tiek arī aprakstīts vai personificēts kā mierīga jūra.
Kombinācija
Pierādījums
Dota kopa ar n elementiem. Cik veidos no šīs kopas var izvēlēties sakārtotas k elementu virknes?
Ēgirs
Skandināvi ticēja, ka Ēgirs kopā ar savu dzīvesbiedreni Rānu savos tīklos ķer jūrasbraucējus un gremdē kuģus. Ēgiram ar Rānu ir deviņas meitas, kuras ir nosauktas šādos vārdos: Bára (vai Dröfn), Blóðughadda, Bylgja, Dúfa, Hefring, Himinglæva, Hrönn, Kólga un Unnr. Katrs no šiem vārdiem apzīmē sava veida jūras vilni.
Kombinācija
Pierādījums
Apskatām divus variantus, kā nonākt līdz atbildei.
Ēgirs
Ēgirs ir Fornjota dēls. Fornjots ir dievība, kura pārvalda Somiju.
Svetlija
Svetlija (, līdz 1947. gadam - Cimmerbūde ) ir pilsēta Kaļiņingradas apgabalā. Atrodas Vislas lagūnas ziemeļu krastā uz rietumiem no Kaļiņingradas. Pilsētā atrodas kompānijas Lukoil naftas terminālis. Zivju pārstrāde.
Kombinācija
Pierādījums
1)
Svetlija
Svetlija ir municipālā veidojuma "Svetlijas pilsētas rajons" (Светловский городской округ) centrs. Municipālajā veidojumā ietilpst Svetlijas pilsēta un vēl 10 ciemati (посёлок).
Kombinācija
Pierādījums
2)
Svetlija
Vēsture
Cimmerbūde radusies 1640. gadā. Pēc Austrumprūsijas pievienošanas PSRS to pārdēvēja par Svetliju ("Gaišo").
Kombinācija
Pierādījums
Abu atbilžu vērtībām ir jābūt vienādām:
Tātad
Miķeļbāka
Miķeļbāka jeb Miķeļtornis ir augstākā bāka Latvijas piekrastē. Tā atrodas Ventspils novada Tārgales pagasta Miķeļtorņa ciemā. Bākas augstums ir 62 m un tā ir augstākā bāka Baltijas valstīs.
Vēsture
Pirmā torņa būvi pabeidza 1884. gadā. Tā bija cilindrisks 55 m augsts ķieģeļu mūra tornis, tobrīd tā bija augstākā bāka Latvijā. Bākā uzstādīja elektrisku gaismas avotu, kam strāvu piegādāja blakus ēkā esošā spēkstacija. Tornis 20. gadsimta sākumā sāka plaisāt. 1915. gadā Pirmā pasaules kara laikā gaismas aparātu un spēkstacijas iekārtu aizveda uz Krieviju. Vācijas okupācijas iestādes uzstādīja acetilēna gaismas aparātu. Pirmā pasaules kara laikā bāku apšaudīja.
1932. gada jūlijā uzcēla pagaidu koka torni, tad uzcēla pastāvīgo bāku, kurā gaismu iededza 1934. gada septembrī. Bākā uzstādīja jau agrāk vācu izmantoto optisko ierīci — 1,76 m augstu, nekustīgu joslu lēcu, kā arī zviedru AGA firmas gaismas ierīci (acetilēna kvēlgaismas ar gāzes spiediena darbinātu aparātu, kas gaismu regulāri samazināja līdz minimālajai). Bākā ir sektoru uguns, kas redzama zaļa vai balta atkarībā no atrašanās vietas jūrā.
1941. gada atkāpšanās laikā Sarkanā armija bāku uzspridzināja. 1946. gadā uzbūvēja apmēram 30 m augstu koka pagaidu torni, bet pastāvīgo bākas torni atjaunoja 1957. gadā.
Bāka mūsdienās
Pašreizējais bākas tornis ir 62 m augsts. Uguns augstums — 59 m vjl. Uguns redzama 14 jūdžu tālumā.
Uguns raksturojums: Zb(2)B.6s 01.0+(01.0)+01.0+(03.0)
2004. gada 18. septembrī Latvijas Pasts izdeva pastmarku un pirmās dienas aploksni ar Miķelbākas attēlu.
Elektriskā saules bura
Elektriskā saules bura, saukta arī par E-Sail (no en) ir kosmiskā aparāta virzīšanas veids, kas izmanto saules vēja dinamisko spiedienu paātrinājuma iegūšanai. Tas izmanto elektrisko lauku, lai atstarotu saules vēja protonus un iegūtu impulsu no tiem.
Elektriskās saules buras koncepciju 2006. gadā izgudroja Peka Janhunens no Somijas Meteoroloģijas institūta, un tā ir patentēta.
E-Sail principa darbību nodrošina sintezēta bura, ko veido pozitīvs elektriskais lauks, kas tiek izveidots ap daudziem gariem, tieviem pavedieniem. Pavedieni tiek iztīti no kosmiskā aparāta, izmantojot centrbēdzes spēku. Tas tiek nodrošināts, iegriežot kosmisko aparātu tā, ka rotācijas ass ir perpendikulāra plaknei, kurā tiek iztīti pavedieni. Elektriskais lauks ap pavedieniem tiek radīts ar borta elektronu lielgabalu.
Elektriskās buras efektivitāti nodrošina tas, ka lietderīgais buras laukums (sintezētais elektriskais lauks) var būt miljonu reižu lielāks par fizisko laukumu, ko veido pavedieni. Tādā veidā tiek kompensēts fakts, ka Saules vējš ir ļoti vājš.
Atšķirībā no klasiskās saules buras, kurā tiek izmantoti no Saules izstaroto fotonu impulsi, elektriskā bura izmanto daudz lēnākā saules vēja daļiņu impulsus. Ar elektrisko buru iespējams manevrēt, mainot elektrisko lādiņu pavedienos.
E-Sail piedāvā ātru un ekonomiski izdevīgu ceļošanu Saules sistēmā. Elektrisko saules buru varētu izmantot šādās misijas:
Elektriskās saules buras prototipa pirmos eksperimentus kosmosā plānots izpildīt ar Igaunijas pavadoni ESTCube-1 un Somijas pavadoni Aalto-1.
Lilita Bērziņa
Lilita Bērziņa (īstajā vārdā Lilija Priede-Bērziņa dzimusi Rīgā, mirusi  Rīgā) bija latviešu aktrise.
Elektriskā saules bura
Pilna izmēra elektriskā saules bura varētu sastāvēt no 20 km gariem 50—100 pavedieniem.
Lilita Bērziņa
Dzīvesgājums
Dzimusi 1903. gadā kā Lilija Bērziņa Grīziņkalna apkaimē Rīgā, mūrnieka Dāvja Bērziņa un viņa sievas šuvējas Zelmas ģimenē. Mācījās Rīgas 3. vidusskolā un Jaunatnes savienības dramatiskajos kursos. No 1922. gada darbojās Dailes teātrī, pieņemot skatuves vārdu "Lilita". Kinodebija 1922. gadā Pjotra Čardiņina filmā "Psihe" (nav saglabājusies) un Emīlijas Laivenieks lomā filmā "Vilkiem mests laupījums". 1930. gadā tēloja Laimdotas un Mirdzas Saulītes lomas Aleksandra Rusteiķa filmā "Lāčplēsis". 1928. gadā apprecējās ar Dailes teātra aktieri Jāni Priedi, 1932. gadā viņai piedzima meita Lolita. 1930. gadu beigās Lilita Bērziņa dēvēta par Dailes teātra pirmo aktrisi. Vācu okupācijas laikā tēloja klasiskas lomas — Mariju Stjuarti (1943) un Džuljetu (1943).
Pēc Otrā pasaules kara Dailes teātrī tēloja Spīdolu Raiņa "Uguns un nakts" izrādē (1947), kā arī Annas Kareņinas (1949), Mašas (Čehova "Trīs māsas", 1951), Ļubovas Jarovajas (1952) un citas lomas. Līdztekus darbojās kā Latvijas PSR Augstākās padomes deputāte trijos sasaukumos, četrus gadus viņa bija Latvijas Teātra biedrības priekšsēdētāja.
Mirusi 1983. gadā, apbedīta Rīgas Meža kapos.
Lilitas Bērziņas vārdā nosaukta balva, kuru kopš 1987. gada piešķir Latvijas aktrisēm par izcili spilgtu aktierdarbu iepriekšējās sezonas laikā.
30. oktobris
30. oktobris ir gada 303. diena pēc Gregora kalendāra (304. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 62 dienas.
Vārda dienas
Adīna, Nadīna, Ulla
3. maijs
3. maijs ir gada 123. diena pēc Gregora kalendāra (124. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 242 dienas.
Vārda dienas
Gints, Uvis
Gērijs Bekers
Gērijs Stenlijs Bekers (Gary Stanley Becker, —) bija amerikāņu ekonomists, Čikāgas skolas pārstāvis. Pazīstams ar cilvēkkapitāla un ģimenes ekonomiskā modeļu pētījumiem. 1992. gadā ieguvis Nobela prēmiju ekonomikā "par mikroekonomiskās analīzes sfēras paplašināšanu uz cilvēku rīcību un mijiedarbību, arī ārpus tirgus attiecībām".
1951. gadā ieguva ekonomikas bakalaura grādu Prinstonas Universitātē, bet 1955. gadā - doktora grādu Čikāgas Universitātē. No 1957. līdz 1968. gadam pasniedza Prinstonas Universitātē, vēlāk atgriezās Čikāgas Universitātē.
Pēc politiskās pārliecības bieži tiek uzskatīts par konservatoru. Imigrācijas tarifa ieviešanas idejas piekritējs.
Cinobrs
Cinobrs ir sarkans minerāls, nozīmīgākā dzīvsudraba rūda. Nosaukums cēlies no grieķu valodas - šādu minerāla nosaukumu (kinnabari), iespējams, vairākām vielām, lietojis jau Teofrasts. Citi avoti norāda, ka minerāla nosaukums varētu būt cēlies no persiešu valodas - zindžifrah, kas nozīmē "pazudis".
Cinobrs sastāv galvenokārt no Hg(II) sulfīda HgS. Cinobrs ir nozīmīga dzīvsudraba izejviela, to izmanto arī kā sarkano pigmentu. Cinobra rūda ir indīga un kaitīga cilvēka veselībai.
Cinobram raksturīgi, ka tas var pieņemt divas dažādas struktūras - t.i. tam raksturīgs dimorfisms. Stabilāka struktūra ir veidam, kura struktūra līdzinās dzīvsudraba oksīda (HgO) struktūrai: katram Hg atomam ir divas īsas Hg-S saites (2,36 angstrēmi) un četri garāki Hg---S kontakti (attiecīgi 3,10, 3,10, 3,30, 3,30 angstrēmi). Savukārt melnajai cinobra formai piemīt sfalerīta struktūra.
Cinobru visbiežāk atrod masīvā, graudainā vai smalkgraudainā formā, tam ir ļoti raksturīga koši sarkana krāsa. Retos gadījumos atrod arī lielākus cinobra kristālus, kuriem piemīt skaists dimanta spīdums. Salīdzinoši nereti cinobrs veido dvīņu kristālus - divus kopā saaugušus kristālus. Cinobram ir visaugstākā atstarošanas spēja no visiem minerāliem, ievērojami pārspējot dimanta atstarošanas spēju.
Visbiežāk cinobrs atrodams kā nesenā vulkāniskā darbībā radušos iežu dzīslas aizpildošs minerāls, kā arī sārmainos karstajos avotos.
Nozīmīgākās cinobra atradnes - Almadena Spānijā, Ņūalmadena Kalifornijā, Idrija Slovēnijā, Ņūidrija Kalifornijā, Apujas Alpu piekāje Toskānā, Itālijā. Skaistus cinobra kristālus atrod Guižou provincē Ķīnā. Mūsdienās cinobrs izgulsnējas karstajos avotos Sulfurbenkā Kalifornijā, Stīmbotas avotos Nevadas štatā un citur. Latvijā cinobrs nav sastopams.
Ieguve un ar to saistītās problēmas
Cinobru ieguva jau Romas impērijas laikos - toreiz to izmantoja gan kā pigmentu, gan arī kā dzīvsudraba rūdu. Vairākas senās Romas raktuves tiek izmantotas vēl tagad. Cinobrs ir galvenais dzīvsudraba ieguves avots līdz pat mūsdienām.
Lai iegūtu dzīvsudrabu, sasmalcinātu cinobru karsē - šajā procesā dzīvsudrabs atdalās no sēra un iztvaiko. Tad tas kondensējas un tiek savākts un transportēts īpašās no dzelzs izgatavotās cisternās.
Tā kā cinobrs un dzīvsudrabs ir ārkārtīgi toksiski, vēsturē zināmi daudzi gadījumi, kad rūdas ieguves un pārstrādes procesā notikusi saindēšanās. Romas impērijā uz cinobra raktuvēm nosūtīja notiesātos un šis sods būtībā bija nāves spriedums. Arī Spānijā notiesātos nodarbināja Almadenas raktuvēs. 30 gadu laikā šeit mira 24% nodarbināto.
Pamestas dzīvsudraba raktuves nereti ir ļoti bīstams ķīmiskā piesārņojuma avots un no šādām raktuvēm izplūstošs ūdens rada lielus ekoloģiskos draudus.
Tīnūžu pagasts
Tīnūžu pagasts ir viena no administratīvajām teritorijām Ogres novadā Daugavas un Mazās Juglas krastā. Robežojas ar Ikšķiles un Ogres pilsētām un, kā arī robežojas arī ar Ogres novada Suntažu, Ogresgala un Tomes pagastu (pa Daugavu) pagastiem. Tāpat robežojas arī ar Salaspils novada Salaspils pagastu, Ropažu novada Ropažu pagastu, un pa Daugavu ar Ķekavas novada Daugmales pagastu.
Ezeri
Selēku ezers, Velnezers.
Vēsture
Zviedru Vidzemes laikā 1638. gadā tika izveidota Tīnūžu muiža (Lindenberg), kas 1648. gadā kļuva par Tīzenhauzenu īpašumu. No Tīzenhauzeniem arī, domājams, cēlies vietas latviskais nosaukums. Pēc 1920. gada zemes reformas Tīnūžu muižu sadalīja 84 vienībās 1214 ha kopplatībā, bet tās kungu māju iznomāja Ikšķiles lauksaimniecības biedrībai. Ikšķiles mācītājmuižu sadalīja 93 vienībās 380 ha kopplatībā. Nelielās Ikšķiles (Uexküll), Sprēstiņu (Pröbstingshof), Berkavas (Borkowitz) un Turkalnes (Turkaln) muižas piederēja Rīgas pilsētai.
1935. gadā Rīgas apriņķa (no 1947. gada - Ogres apriņķa) Ikšķiles pagasta platība bija 190 km² un tajā dzīvoja 2442 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Ikšķiles, Tīnūžu un Turkalnes ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ogres rajona Tīnūžu ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Turkalnes ciemu. 1962. gadā padomju saimniecības «Budeskalni» Tīnūžu nodaļas teritoriju pievienoja Salaspils ciemam, 1963. gadā kolhoza «Ikšķile» teritoriju pievienoja Ikšķiles ciemam. 1977. gadā Tīnūžu ciemam pievienoja daļu Ikšķiles pilsētciemata lauku teritorijas un daļu Suntažu ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 1997. gadā Tīnūžu pagastu pievienoja Ikšķilei kā Ikšķiles lauku teritoriju. 2004. gadā Ikšķiles pilsēta ar lauku teritoriju reorganizējās par Ikšķiles novadu. 2010. gadā Ikšķiles lauku teritoriju pārdēvēja par Tīnūžu pagastu.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Tīnūži (pagasta centrs), Turkalne, Aizupes, Ceplīši, Dobelnieki, Kalnāji.
Ramkau
Ramkau var būt:
Svētā Pētera baznīca (Sanderlenda)
Svētā Pētera baznīca (en), atrodas Sanderlendā, Vīras (Wear) upes ziemeļu krastā, Anglijas ziemeļaustrumos. Šī anglosakšu baznīca un viena no senākajām mūra baznīcām visā Lielbritānijā. Tā celta 674. gadā, no tā laika saglabājies ir tornis un rietumu siena. Baznīcu rotā vienas no senākajām vitrāžām Anglijā — tās 7. gs. darinājuši kontinentālās Eiropas meistari. Svētā Pētera baznīca atrodas UNESCO Pasaules Mantojuma saraksta kandidātos.
Golubas-Dobžiņas apriņķis
Golubas-Dobžiņas apriņķis ir apriņķis Polijā, Kujāvijas-Pomožes vojevodistes austrumdaļā. Robežojas ar Kujāvijas-Pomožes vojevodistes Vombžezno, Brodņicas, Ripinas, Lipno un Toruņas apriņķiem.
Dubaijas emirāts
Dubaijas emirāts (ar, Imaara Dubayy) ir viens no Apvienoto Arābu Emirātu septiņiem emirātiem, kas atrodas valsts ziemeļaustrumu daļā. To ziemeļos apskalo Persijas līcis. Emirāts robežojas ar Abū Dabī emirātu ziemeļos un austrumos, kā arī ar Šārdžas emirātu austrumos.
FK Vindava
FK Vindava ir bijušais futbola klubs no Ventspils, kas ir dibināts 2007. gadā. 2007. gadā Vindava kļuva par 1. līgas čempioniem un 2008. gadā debitēja Virslīgā. Kluba nosaukums ir ņemts no Ventspils pilsētas kādreizējā nosaukuma. Pēc 2008. gada sezonas kluba Virslīgas komanda tika likvidēta un klubs pievērsās tikai jauniešu futbolam.
Dubaijas emirāts
Emirāta administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Dubaija, kas ir Apvienoto Arābu Emirātu lielākā pilsēta. Emirāta kopējā platība ir 4 114 km², pēc 2013. gada datiem emirātā dzīvo 2 106 177 iedzīvotāji. Dubaijas emirāts ir otrs lielākais emirāts pēc platības AAE pēc Abū Dabī emirāta.
Dubaijas emirāts juridiskās, politiskās, militārās un ekonomiskās funkcijas dala ar citiem emirātiem, kuriem arī ir federāla struktūra. Tomēr katra emirāta jurisdikcija pēc tās funkcijām var mazliet atšķirties, piemēram, civillikuma aizsardzība, nodrošināšana un uzturēšana ar lokālajiem līdzekļiem. Dubaija un Abū Dabī ir vienīgie emirāti, kuri var izmantot veto tiesības likumdošanas procesā valsts nozīmes kritiskajos jautājumos.
Dubaijā valdošā dinastija kopš 1833. gada ir Al Maktūmi. Dubaijas pašreizējais valdnieks Muhameds bin Rašīds Al Maktūms ir arī AAE premjerministrs un viceprezidents.
Alfrēds Porietis
Alfrēds Porietis ( — ) bija pēdējais dzīvais Latvijas armijas virsnieks, kurš beidzis Augstāko karaskolu. Otrā pasaules karā cīnījies Latviešu leģionā. Viestura ordeņa virsnieks.
Biogrāfija
Dzimis Daugavpilī Krievijas impērijas armijas virsnieka ģimenē. Sākoties Pirmajam pasaules karam ģimene pārcēlās uz Kijivu. Vēlāk, pēc Oktobra revolūcijas, viņi pārcēlās uz Veļižu, kura atradās Daugavas krastā Krievijas PFSR. Tur viņa tēvs strādāja par prāmja vadītāju. Nedaudz vēlāk viņi atgriezās Latvijā braucot ar laivu pa Daugavu. Ģimene apmetās vecajā dzīvesvietā Daugavpilī. Tēvs Mārtiņš nomira 1923. gadā.
1927. gadā Alfrēds Porietis pabeidza Daugavpils ģimnāziju ar zelta medaļu. Pēc tam sākās viņa karavīra gaitas. Pēc ģimnāzijas viņš iestājās Latvijas armijas Karaskolā. 1929. gadā to pabeidzis viņš ieguva leitnanta pakāpi. Viņš tika nozīmēts uz Latgales artilērijas pulku, kurš bija dislocēts Krustpilī. 1932. gadā viņu paaugstināja par virsleitnantu. Viņš aktīvi nodarbojās ar sportu un vairākās disciplīnās guva uzvaras. Vienu gadu viņš izgāja apmācību jātnieku pulkā Daugavpilī. Pirms Latvijas okupācijas viņš pēdējos trīs gadus mācījās Augstākajā Karaskolā, kuru nepaspēja pabeigt. Tika nosūtīts uz Liteni, bet laimīgi izglābās no represijām nozūdot. Pēc tam strādājis Autosatiksmes pārvaldē
1942. gadā viņu mobilizēja Policijas rezerves bataljonā, kurš atradās Rīgā. Tur viņš bija apgādes priekšnieks. Kopš 1943. gada Latviešu leģiona virsnieks. Viņš visu karu dienēja 19. divīzijā, kur komandēja zenītdivīziona 2. bateriju. Pēc apmācībām Vācijā sākotnēji atradās Liepājā, bet no 1944. gada frontē. Par vairāku uzdevumu sekmīgu veikšanu apbalvots ar II un I šķiras Dzelzs krustu. Kara beigas sagaidījis Kurzemes katlā. Pēc tam sekoja izsūtījums uz GULAGu (Intā). 1956. gadā atbrīvots. Pēc tam strādājis ceļubūvē, bet vēlāk kolhozā, kur bijis mežkopis.
1991. gadā reabilitēts. Tika uzņemts Latvijas Virsnieku Apvienībā, Represēto klubā, Nacionālajos Daugavas Vanagos, Latvijas Brīvības Cīnītāju Fondā, un Dzelzs krusta Kavalieru Apvienībā. 1993. gadā paaugstināts par majoru. 1999. gadā apbalvots ar Goda medaļu. Aktīvi darbojies jaunatnes patriotiskajā audzināšanā. 2009. gadā apbalvots ar Viestura ordeni. Miris 2009. gada 18. maijā Krustpilī.
Jurijs Jehanurovs
Jurijs Jehanurovs (dzimis, Belkačos, Krievijā) ir Ukrainas politiķis, kurš ir bijis premjerministrs no līdz. Kopš 2007. gada viņš ir Ukrainas Aizsardzības ministrs Jūlijas Timošenko valdībā.
Kreiču apmetne
Arheoloģiskie izrakumi
Arheoloģiskā izpēte veikta 1956.–1957. gadā (vadīja Lūcija Vankina), turpināta 1958.–1959. gadā (vadīja Francis Zagorskis). Atklātas celtņu paliekas, pavardi, kaula, raga, akmens senlietas, keramika ar ķemmes–bedrīšu ornamentu un ar svītru un tekstilo ornamentu. Kapulaukā atsegti 22 apbedījumi, daļa apbedīto apbērti ar sarkano okeru, kas liecina par to piederību vēl agrākām kultūrām. Atrasts daudz senlietu – krama un kaula bultu gali, dzintara, kaula, dzīvnieku zobu piekariņi.
Kēte Kolvica
Kēte Kolvica (dzimusi Šmite, mirusi ) bija 20. gadsimta pirmās puses vācu ekspresionisma gleznotāja, grafiķe un tēlniece. Kētes Kolvicas darbu tēmas bieži saistās ar nāvi un izmisumu.
Dzimusi Kēnigsbergā radikālu sociāldemokrātu ģimenē. Sākusi zīmēšanas studijas 12 gadu vecumā. Mācījusies mākslas skolā sievietēm Berlīnē. 1891. gadā apprecējās ar ārstu Kārli Kolvicu, un apmetās Berlīnē. 1898. gadā plašu atpazīstamību ieguva Kolvicas grafikas darbu cikls, ietekmējoties no Gerharta Hauptmaņa lugas "Audēji". 1904. gadā dzīvoja Parīzē, 1907. gadā - Florencē. 1920. gada Kolvica tika ievēlēta Prūsijas Mākslas akadēmijā, amatu nācās pamest pēc nacistu nākšanas pie varas. Pirms nacistu uzvaras 1932. gada vēlēšanās kopā ar kreisi noskaņotajiem intelektuāļiem parakstīja aicinājumu vienotai darbībai pret nacistiem (Dringender Appell). Nacistu valdīšanas laikā Kolvica palika Vācijā. 1943. gadā evakuējās no Berlīnes (Kolvicas mājās palikušie darbi vēlāk gāja zudumā). Mirusi 1945. gadā Moricburgā, Saksijā, kur uzturējās pēc Saksijas prinča Ernsta Heinriha ielūguma.
Cilvēktiesības
Termins "cilvēktiesības" apzīmē ikvienam cilvēkam piemītošas visaptverošas tiesības, kas nav atkarīgas no jurisdikcijas vai citiem faktoriem, kā etniskā piederība, tautība, reliģiskā pārliecība vai dzimums. Šīs tiesības nevar piešķirt, ierobežot, apmainīt vai pārdot (piemēram, cilvēkam nav tiesību sevi pārdot verdzībā).
Filozofijā un politikā cilvēktiesību saturs ir strīdu objekts, savukārt jurisprudencē cilvēktiesības reglamentē Apvienoto Nāciju starptautiskie juridiskie dokumenti, dažādas reģionālās konvencijas, kā arī valstu normatīvie tiesību akti.
Lielāko daļu cilvēktiesību var ierobežot vai pat neievērot kara apstākļos (izņemot svarīgākās cilvēktiesības — tiesības uz dzīvību un brīvību no verdzības, tiesības tikt sodītam tikai pēc tiem likumiem, kas bijuši spēkā nozieguma izdarīšanas brīdī, tiesības netikt pakļautam spīdzināšanai).
Reizēm cilvēktiesības iedala divās kategorijās: negatīvās cilvēktiesības ("tiesības būt brīvam no") un pozitīvās cilvēktiesības ("tiesības uz"). Tāpat arī tiek izmantots iedalījums trīs cilvēktiesību paaudzēs: pilsoniskās un politiskās tiesības, ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības, un visbeidzot solidaritātes tiesības. Taču, kā norādīts Vīnes deklarācijā, visas cilvēktiesības ir universālas, nedalāmas, savstarpēji atkarīgas un savstarpēji saistītas.