cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zilspārnu žagata
Izskats
Zilspārnu žagta ir vidēji liels putns. Ķermeņa garums ir 33—38 cm, astes garums 19—20 cm, spārnu plētums 38—40 cm, svars tēviņam 80—118 g, mātītei 76—112 g. Tā vizuāli atgādina Eiropas žagatu (Pica pica), tikai ķermenis ir nedaudz slaidāks, kā arī tās knābis un kājas ir proporcionāli mazākas un slaidākas. Ķermeņa apspalvojums ir gaiši pelēks, pavēdere rozīgi pelēka, galvas virsa melna ar metālisku spīdumu. Pakakle balta. Spārni un aste jūras zilizaļā krāsā. Jaunie putni ir brūnāki, un to galvas melnajām spalvām ir balti gali, veidojot uz galvas lāsumainu rakstu. Arī kājas un knābis ir pelēki.
Uzvedība
Ļoti bieži zilspārnu žagtas veido barus, kuros sapulcējas pat līdz 70 putniem. Lielās grupas veidojas pēc ligzdošanas, un tās barojas kopā visu ziemu. Zilspārnu žagata pamatā uzturas mežā, bet ir sastopama arī atklātās vietās ar dažiem kokiem. Bet tā nekad nelido tālu prom no kokiem, jo tie ir zilspārnu žagatas galvenais patvērums briesmu gadījumā. Zilspārnu žagta ir skaļš putns, kas vienmēr kaut ko žadzina un klaigā. Nakts laikā tās pulcējas kopā lielos baros, lai kopīgi nakšņotu. Šādā nakts barā var būt līdz 100 putniem vai pat vairāk. Zilspārnu žagata ir ļoti sociāls putns, kas sargā ne tikai savu ģimeni, bet arī pārējos sugas brāļus. Ienaidnieku tie padzen, sapulcējoties lielākā barā.
Ligzdošana
Zilspārnu žagta veido ligzdošanas kolonijas skrajos mežos, vienā kokā iekārtojot pa vienai ligzdai, kas tiek sakrauta no apmēram vienāda garuma zariem. No iekšpuses ligzda tiek plāni izklāta ar mizām, papīru, auduma gabaliņiem, bet uz šī "paladziņa" žagata sanes zemi, apmēram 5 mm biezumā. Zemes slānis pēc tam tiek noklāts ar sūnām, maziem papīra un auduma gabaliņiem, vilnu un dzīvnieku spalvām. Ligzdu būvē abi: gan tēviņš, gan mātīte. Atrodas 3—15 metru augsumā no zemes. Lielākā daļa ligzdu ir orientētas uz austrumiem. Celtniecības darbi pārim aizņem apmēram 15 dienas. Ligzda katru gadu tiek būvēta no jauna, jo vecās ligzdas zilspārnu žagata nekad neizmanto. Kolonijā apvienojas apmēram 14 pāri.
Ligzdot zilspārnu žagta sāk jūnija sākumā. Dējumā ir 5—6 olas. Tās ir gaiši pelēkas vai zaļganpelēkas ar violetiem vai zaļiem raibumiņiem. Inkubācijas periods ilgst 17 dienas. Perē tikai mātīte. Ik pa pusstundai tēviņš tai atnes barību, un iztīra ligzdu no fekālijām. Putnēnus baro abi vecāki, apmēram 5—6 reizes stundas laikā. Tuvojoties ligzdai, žagata izdod īpašu aicinošu skaņu, bet briesmu gadījumā tā brīdina putnēnus ar nervozu un skaļu žadzināšanu. Tādā gadījumā mazie putnēni noslēpjas, pieplokot pie ligzdas pašas apakšas un kļūstot pilnīgi klusi.
Zilspārnu žagata ligzdošanas laikā ir agresīvs putns, kas var uzbrukt pat cilvēkam, ja tas pienāks pārāk tuvu ligzdas vietai. Kad jaunie putni izlido no ligzdas to astes ir joprojām īsas un spārni mazi, tādēļ pirmās 17 dienas pēc izlidošanas tie uzturas turpat ligzdas tuvumā koka zaros. Vecāki tos joprojām turpina barot. Tikai 4—5 mēnešu vecumā tie sāk izskatīties līdzīgi saviem vecākiem.
Sistemātika
Zilspārnu žagatai ir 2 pasugas:
Ālmana grēda
Apvidu pirmie 1938.-1939. gadā pētīja Vācijas antarktiskā ekspedīcija, kas veica aerofotografēšanu un nunataku grupas grēdas ziemeļaustrumos nosauca par Šteina nunatakiem un Vites smailēm. Detālu reģiona izpēti veica norvēģu-britu-zviedru antarktiskā ekspedīcija (1949-1952), kas grēdu nosauca par godu ekspedīcijas Zviedrijas komitejas vadītājam Hansam Vilhelmsonam Ālmanam (Hans Wilhelmsson Ahlmann).
Ālmana grēdas ziemeļos uz Vesleskarveta nunataka kopš 1997. gada darbojas Dienvidāfrikas vissezonas polārstacija SANAE IV, bet grēdas vidusdaļā — vasaras stacija Sarīmaraisa (1982-1999).
Priekšpomerānijas-Greifsvaldes apriņķis
Priekšpomerānijas-Greifsvaldes apriņķis ir apriņķis Vācijā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā. Apriņķis robežojas ar Mēklenburgas-Priekšpomerānijas Priekšpomerānijas-Rīgenes un Mēklenburgiše Zēplates apriņķiem, Brandenburgas zemi, kā arī Baltijas jūru un Poliju.
Rīgas līcis
Rīgas līcis jeb Rīgas jūras līcis (et — ‘Līvu līcis’, — ‘Mazā jūra’) ir Baltijas jūras līcis starp Latviju un Igauniju. No Baltijas jūras atklātās daļas to norobežo Kurzemes pussala un Monzunda arhipelāgs. Ar jūru līci savieno Irbes šaurums rietumos un seklais Veinameri šaurums ziemeļos. Līča centrālajā daļā ir smilšainais un akmeņainais Gretagrunda sēklis, kura ziemeļu daļā atrodas Ruhnu sala. Citas lielākās salas ir Kihnu ziemeļaustrumos un Abruka pie Sāmsalas krastiem. Lielākās līcī ietekošās upes ir Daugava, Lielupe, Gauja, Salaca un Pernu. Lielākās pilsētas krastos ir Rīga, Jūrmala, Pērnava un Kuresāre. Bargās ziemās līcis aizsalst, mērenās — veidojas peldošs ledus. Zvejo reņģes, brētliņas, plekstes, lučus.
All We Know
"All We Know" ir amerikāņu grupas Paramore trešais singls no viņu debijas studijas albuma All We Know Is Falling. Tas tika izdots ASV sadarbībā ar ierakstu kompāniju Fueled by Ramen. Digital Spy singlu novērtēja ar 3 zvaigznēm no 5.
Dziesmas videoklips tika filmēts kādā no grupas koncerttūres koncertiem.
Rīgas līcis
Ģeogrāfija
Rietumos Rīgas līci ar Baltijas jūru savieno Irbes jūras šaurums, kura platums ir vidēji 30 km, bet garums no Ovīšiem līdz Kolkasragam — 60 km. Uz rietumiem no Kolkas ir šauruma lielākie dziļumi — vidēji 32 līdz 35 metri, bet mazākie uz sliekšņa starp Ovīšiem un Servi, kur sēkļu rindā dziļums lielākoties nedaudz pārsniedz 10 metrus un tikai sliekšņa vidū kuģu ceļa virzienā uz Miķeļbāku ir neliela zemūdens grava, kurā dziļums ir vidēji 20 līdz 22 metri. Šī sliekšņa minimālais šķērsgriezums ir 379 600 m². Šo šķērsgriezumu arī var uzskatīt par Rīgas līča dabisko robežu ar Baltijas jūru.
Rīgas līcis ir ovālas formas, ar dziļāku muldu tā centrālajā daļā, kur dziļums plašākā teritorijā pārsniedz 50 metrus, bet dziļākā vieta ir apmēram 60 metri. Mulda izstiepta ziemeļrietumu-dienvidaustrumu virzienā, un rietumos tā robežojas ar tādā pašā virzienā izstiepto Gretagrunda sēkli, kura ziemeļdaļā paceļas Roņu (Ruhnu) sala.
Līča ziemeļdaļā dziļums ir mazāks. Piemēram, 20 metru izobata ir 15 km attālumā no krasta līnijas. Sevišķi sekls ir Pērnavas līcis un rajons ap Kihnu salu, 20 metru izobata tur ir vairāk nekā 40 km attālumā no Pērnavas, bet pašā līcī dziļums nepārsniedz 5 līdz 10 metrus.
Rīgas līča Latvijas krastos atrodas Jūrmalas, Rīgas, Saulkrastu, Salacgrīvas un Ainažu pilsētas, bet Igaunijas krasos Pērnavas un Kuresāres pilsētas. Lielākās upes, kas ietek Rīgas līcī ir Daugava, Gauja, Lielupe, Salaca un Pērnava. Rīgas līcī atrodas Ķīļu sala (Kihnu), Roņu sala (Ruhnu) un vairākas sīkākas saliņas.
Saldūdeņu pieplūde no visām upēm, kas ietek Rīgas līcī, vidēji ir 31,2 km³ gadā (viena pati Daugava dod 21,0 km³, kas ir 67% no visas gada saldūdens pieplūdes). Ja upju pietece sadalītos vienmērīgi pa visu Rīgas līča virsu, vidēji gadā ūdens paceltos par 191 cm.
Ūdens starp Rīgas līci un Baltijas jūru cirkulē galvenokārt caur Irbes jūras šaurumu. Ūdens daudzums, kas ienāk vai iziet pa Muhu jūras šaurumu, sasniedz tikai apmēram 10% no ūdens daudzuma, kas plūst caur Irbes jūras šaurumu. Ūdens apmaiņu pa Irbes šaurumu nosaka galvenokārt vējš.
Vēja straumju rezultātā Rīgas līcis caur Irbes jūras šaurumu saņem no Baltijas jūras un atdod atpakaļ tikai 184 km³ ūdens gadā. Tā kā viss līča tilpums ir 424 km³, var teikt, ka caur Irbes jūras šaurumu gada laikā atjaunojas 44% līča tilpuma, kas atbilst 13 m biezam ūdens slānim. Ja ir stipras vētras, ūdens apmaiņa sasniedz 242 km³ gadā, bet gados, kad ir vāji vēji — tikai 150 km³. Visintensīvāk ūdens apmainās gada sākumā un beigās, bet vismazāk gada vidū.
Ūdens sāļums
Rīgas līcī sakarā ar tā nelielo dziļumu un intensīvo saldūdens pieteci sāļums ir vēl mazāks nekā Baltijas jūrā. Parasti pie virsas ūdens sāļums ir apmēram 5 promiles, bet pie dibena — ap 6 promilēm. Pavasarī Rīgas līča dienviddaļā sāļums sakarā ar palu ūdeņu pieplūdi no Daugavas, Lielupes un Gaujas ir neliels — pie virsas tikai ap 3 promilēm, arī Pērnavas līcī sāļums ir mazāks par 4 promilēm, bet tai pašā laikā līča centrālajā daļā pie dibena tas pārsniedz 6 promiles.
Vasarā sāļums pie līča virsas izlīdzinās. Augustā, kad ir krasi izteikts temperatūras lēcienslānis, sāļums abās ūdens masās ir nedaudz atšķirīgs. Reizē ar temperatūras lēcienslāni pakāpeniski grimst arī sāļuma lēcienslānis. Rudenī sakarā ar spēcīgām vētrām pastiprinās ūdens apmaiņa pa Irbes jūras šaurumu un no Baltijas jūras ieplūst sāļāks ūdens, ūdens masas intensīvi samaisās kā vertikālā, tā horizontālā virzienā, tāpēc temperatūra un sāļums ir diezgan vienveidīgi visā līča dziļumā.
Ūdens temperatūra
Līča ūdeņu siltuma guvumā dominē Saules radiācija, kas dod 94% saņemtā siltuma daudzuma. Pārējie komponenti līča siltuma guvumā nav lieli: siltuma apmaiņā ar atmosfēru līcis ik gadu gūst 1%, siltuma apmaiņā ar Baltijas jūru — 1,2%, ledum veidojoties, izdalītais siltums dod 1,5%, saldūdeņu pietece — 1,7% un nokrišņi uz līča virsas — 0,6% no kopējā siltuma guvuma, kas gadā sasniedz vidēji 80,48 kcal uz katru cm2 līča virsas. Efektīvās izstarošanas rezultātā līcis zaudē 38,5% siltuma, bet iztvaikošanas rezultātā — 38,6%. Lielu daļu — 21,4% — sastāda siltuma apmaiņa ar atmosfēru. Siltuma apmaiņa ar Baltijas jūru un siltuma zudums, kas rodas, ledum kūstot, kopā sasniedz tikai 1,5% no visa līča siltuma zuduma.
Šo siltuma bilances komponentu svārstību rezultātā mainās arī jūras ūdens temperatūra. Rīgas līcī un pašā Baltijas jūras piekrastē ziemu zem ledus segas ūdens temperatūra ir tuvu 0°. Saules radiācijas ietekmē ūdens masas sasilst no virsas. No sākuma sasilušais virsējais ūdens slānis ir ļoti plāns, bet pavasarī tā biezums pakāpeniski palielinās. Virsējais — siltais un apakšējais — aukstais ūdens parasti ir samērā krasi atdalīti viens no otra. Starp abām ūdens masām temperatūra nelielā attālumā strauji pazeminās, tāpēc šo slāni pieņemts saukt par ūdens temperatūras lēcienslāni. Šis lēcienslānis no pavasara līdz rudenim pakāpeniski "grimst" aizvien dziļāk līča un Baltijas jūras ūdeņos. Maijā un jūnijā lēcienslānis atrodas tikai dažus metrus zem ūdens virsas. Jūnija vidū, kad ūdens temperatūra jau sasniedz 15°, 10 – 15 m dziļumā tā pazeminās zem 5°, bet pie gultnes ir ap 1° n zemāka. Tāpēc arī vasaras sākumā krasta tuvumā, piemēram, Rīgas jūrmalā, ūdens temperatūra ir tik atkarīga no vēja virziena. Krasta vējš samērā ātri aizdzen dziļāk selgā plāno, silto virsējo ūdens kārtu, un piekrastē uzpeld vēl nesasilušās aukstās ūdens masas.
Vasarā aukstie ūdeņi Rīgas jūrmalā uzplūst vidēji 3 — 4 reizes mēnesī. Auksto ūdeņu pieplūde parasti ilgst no vienas līdz vairākām diennaktīm, pie tam temperatūra īsā laikā var pazemināties par 10 — 12° un vasaras vidū ūdens minimālā temperatūra peldēšanās zonā var pazemināties līdz 5 — 6°. Pūšot vējam no jūras puses, virsējais, siltākais ūdens slānis samērā ātri pārklāj auksto ūdeni un nospiež to atpakaļ dziļākos slāņos.
Vasaras vidū, jūlijā un augustā, ūdens virsējais slānis līča centrālajā daļā jau sasilis līdz 18° un apmēram 15 — 25 m dziļumā, bet zem lēcienslāņa, kas vidēji aizņem 5 m, līdz pat līča dibenam temperatūra ir 2 — 3°. Lēcienslāņa dziļumu bieži vien nosaka arī jūras viļņošanās intensitāte — vētru laikā virsējais slānis tiek iemaisīts lielākā dziļumā. Mierīgā laikā ūdens ir siltāks, bet sasilušā ūdens kārta ir plānāka. Seklajā piekrastē ūdens karstās, saulainās dienās var sasilt līdz 25 — 26°.
Rudens pusē, kad laiks kļūst vēsāks, arī ūdens temperatūra virsējā slānī sāk pazemināties. Tomēr temperatūras lēcienslānis turpina aizvien vairāk padziļināties. Septembrī tas atrodas jau apmēram 30 m dziļumā, virs tā vidējā temperatūra ir ap 15°, bet zem tā — ap 3°. Oktobrī lēcienslānis ir jau 35 — 37 m dziļumā, pie tam starpība starp silto un auksto ūdeni kļūst aizvien mazāka, un novembrī jau līdz līča dibenam iestājas homotermija, t.i., temperatūra ir vienāda visā dziļumā — vidēji ap 7°. Līdz līča aizsalšanai temperatūra visā ūdens masā pakāpeniski atdziest līdz 0 — 0,3°. Piekrastē ūdens temperatūra ātrāk sasniedz temperatūru, kad veidojas ledus, jo seklumā ūdens atdziest straujāk.
Aizsalšana, ledus sega
Katru ziemu Rīgas līcī veidojas ledus. Vairumā ziemu līcis pārklājas ar nepārtrauktu ledus segu. Pēdējo 50 gadu laikā tas noticis 56% gadījumu, 18% gadījumu līcī tikai nelieli laukumi palikuši ar vaļēju ūdeni, bet 26% gadījumu līča centrālajā daļā ledus nav bijis. Ja pirmos divus variantus apvieno, tad var teikt, ka Rīgas līcis aizsalst 74% no visām ziemām, t.i. vidēji no katrām četrām ziemām līcis vienu reizi neaizsalst. Aprēķināts, ka līcis aizsalst, ja negatīvo diennakts temperatūru summa ziemā pārsniedz -450°, bet, ja šo temperatūru summa ir mazāka par -350°, līcis neaizsalst, un, ja šī summa svārstās -350, -450° robežās, līcis aizsalst daļēji.
Līča aizsalšana, protams, nav atkarīga tikai no negatīvo diennakts temperatūru summas vien. To ietekmē arī citi faktori, piemēram, līča ūdens siltuma rezerves periodā pirms aizsalšanas. Ir svarīgi, vai ūdeņi atdziest nepārtraukti vai tie kļūst aukstāki, mainoties aukstuma un siltuma ieplūdumiem. Ja negatīvo temperatūru summa abos gadījumos būtu vienāda, pirmajā gadījumā ledus apstākļi būtu bargāki nekā otrajā gadījumā. Parasti ledus sega ir 40 — 50 cm bieza piekrastē un 20 — 30 cm bieza līča vidusdaļā.
Ledus uzlūst, atskaitot varbūt līča centrālo daļu, apmēram pa tām pašām joslām, kā tas aizsalis, tikai tagad otrādā secībā, t.i., vispirms uzlūst jaunākais, plānākais ledus, tad pakāpeniski no vidus uz krastu pa zonām — malas ledus.
Bieži vien ledus uzlūšana Rīgas līcī ir saistīta ar ledus kraušanos (torosēšanos), t.i., sablīvēšanos, ledus kalnos. Ledus krāvumi veidojas gandrīz katrreiz, kad viss līcis pārklājas ar ciešu ledus segu. Parasti vislielākie krāvumi veidojas piekrastes joslā gar 3 – 10 m izobatām. Ledus sablīvēšanos izraisa vējš, sevišķi gadījumos, ja vētras laikā mainās vēja virziens. Ledus krāvumi Rīgas līcī ir dažāda veida. Visbiežāk veidojas viena vai divas krāvumu grēdas paralēli krastam uz sēkļiem, parasti tās ir 10 – 12 m, reizēm pat 20 m augstas. Grēdas dažkārt ir puskilometru garas un garākas. Atsevišķos gadījumos grēdas var veidoties arī perpendikulāri krastam. Dažreiz vēja spiediens uz ledus segas ir tik stiprs, ka ledus plātnes tiek izdzītas liedagā, kur kāpu piekājē tās lūst un veido krāvumus. Novēroti gadījumi, kad kopā ar ledu no piekrastes liedagā tiek izbīdīti arī lielāki laukakmeņi. Ja krāvumi veidojušies atklātā jūrā, dziļā ūdenī, tie nav augstāki par 5 m un ledus gabali tajos parasti kraujas juku jukām.
Kaut gan Rīgas līča platība nav liela, laika sprīdis no ledus parādīšanās līdz tā izkušanai dažādās līča daļās ir stipri atšķirīgs. Piemēram, Pērnavas līcī tas ilgst gandrīz 5 mēnešus, bet līča centrālajā daļā — tikai 2 mēnešus. Nekustīgā ledus sega Pērnavas līcī saglabājas vidēji 100 dienu, bet līča centrālajā daļā — apmēram vienu mēnesi.
Siltās ziemās, kad līcis pilnīgi neaizsalst, gar ziemeļu piekrasti parasti veidojas platāka, bet Vidzemes un Kurzemes piekrastē — šaurāka malas ledus josla, aiz kuras atrodas peldošais ledus, bet līča centrālajā daļā un dienviddaļā — lielāki vai mazāki vaļēja ūdens laukumi. Arī Irbes jūras šaurumā tādās ziemās ir maz ledus. Peldošais ledus atkarībā no vēja virziena un stipruma tiek dzīts no vienas piekrastes uz otru; nereti tādās reizēs ledus sagrūdumi rodas Kolkasragā, pie izejas Irbes jūras šaurumā. Gar Ventspili un Liepāju siltās ziemās ledus neveidojas. Vienīgi pašā ostas akvatorijā var īslaicīgi rasties plāns ledus.
Ūdens viļņošanās
Kad ūdeņi no ledus atbrīvojušies, jūras virsu ietekmē vēji, radot viļņošanos. Visspēcīgākā viļņošanās ir dziļajā un atklātajā Baltijas jūras centrālajā daļā, mazāka — Rīgas līcī un piekrastē. Tā kā Baltijas jūras baseinā pārsvarā ir vētras ar dienvidrietumu un rietumu vējiem, tad Latvijas piekrastē visstiprākā viļņošanās ir pie ieejas Irbes jūras šaurumā. Arī vētru atkārtošanās procents šajā rajonā ir vislielākais. Visspēcīgākā viļņošanās ir vērojama rudens un ziemas mēnešos, kad ir visvētrainākais laiks, bet pavasarī un vasarā, kad vētru skaits mazāks, tā ir vājāka.
Pūšot dažāda virziena vējiem, viļņu augstums dažādās Rīgas līča vietās ir diezgan atšķirīgs. Tas izskaidrojams tādējādi, ka liela nozīme ir ne vien vēja stiprumam un virzienam, bet arī vēja un viļņu ieskrējiena ceļa garumam un piekrastes dziļumam. Piemēram, pūšot 10 balles stipram vējam, Rīgas līča daļā, kur vēja ieskrējiens ir visgarākais, viļņu augstums sasniedz 6 – 7 m, aizvēja piekrastē viļņi vēl samērā tālu no krasta ir 1 – 2 m augsti. Ja Baltijas jūras piekrastē pūš atklātie rietumu vēji, rajonos, kur viļņu augstumu neietekmē dziļumi, viļņi sasniedz 9 m un lielāku augstumu, turpretī, pūšot austrumu vējiem, par 4 m augsti viļņi veidojas tikai vairāku desmitu kilometru attālumā no krasta.
Straumes
Rīgas līcī vējš rada ne tikai viļņošanos, bet arī straumes. Protams, arī ūdens blīvums, barogradients, seišu, noteces, inerces un plūdmaiņu (paisuma un bēguma) straumes vairāk vai mazāk ietekmē šīs vējstraumes. Visas straumes kopā dažādās kombinācijās veido novērojamo summāro straumi. Kopumā arī vējstraumes gar piekrasti iet paralēli krastam. Ja vējš pūš uz ziemeļiem, tad arī straume iet ziemeļu virzienā. Vējstraumju ātrums var būt diezgan liels, piemēram, pie ieejas Irbes jūras šaurumā tas var sasniegt pat 1 m/s.
Straumju pašrakstītāji Irbes jūras šaurumā rāda, ka pat bezvēja vai vāja vēja laikā pa šaurumu notiek diezgan regulāra ūdens apmaiņa — ieplūdstraumi pēc zināma perioda nomaina izplūdstraume. Vidēji vāja vēja laikā ieplūdstraume ilgst 13,5 stundas, bet izplūdstraume — 11,3 stundas, tātad pilna cikla garums ir 24,8 stundas (tas atbilst mēness diennaktij). Var teikt, ka vāja vēja laikā pie Baltijas jūras Latvijas piekrastes novērojamas neregulāras plūdmaiņu diennakts svārstības. Viena pilna plūdmaiņu cikla laikā ūdens masas pa Irbes jūras šaurumu turp un atpakaļ noiet 2 — 4 km. Vidējais caurplūdums šajā jūras šaurumā parasti sasniedz 30 000 — 40 000 m3/s. Kad ieplūst vai izplūst, straume ir 20 — 25 cm/s, caurplūdums sasniedz 100 000 m3/s.
Pulsējot ūdenim pa Irbes jūras šaurumu turp un atpakaļ, Rīgas līcī veidojas noteiktas ūdens cirkulācijas sistēmas, kas regulāri atkārtojas. Līcī veidojas divi lieli, gan ļoti lēni, ūdens masu riņķojumi; viens līča centrālajā daļā, otrs — līča dienviddaļā.
Periodā, kad Irbes jūras šaurumā ienāk ieplūdstraume, Rīgas līča centrālajā daļā attīstās riņķojums, kurā straumes virziens ir kā vējam anticiklonā — pulksteņrādītāja virzienā, bet izplūdstraumes periodā kā ciklonā — pretēji pulksteņrādītāja virzienam. Anticiklonālās cirkulācijas laikā līcī ūdenslīmenis paaugstinās par 10 — 20 cm, bet ciklonālā perioda riņķojumā ir mazs — 5 — 8 cm/s. Viena perioda laikā ūdens uz vienu un otru pusi pavirzās par 1 — 3 km.
Līča dienviddaļas riņķojumā straumes virziens mainās biežāk nekā centrālajā daļā. Kamēr centrālajā daļā ilgst viens anticiklons vai ciklons, dienviddaļā riņķojums paspējis izdarīt kā anticiklonālo, tā ciklonālo cirkulāciju, t.i., dienviddaļā makroriņķojuma ilgums ir divas reizes īsāks nekā centrālajā daļā.
Vētras laikā uzplūdu vēji pa Irbes šaurumu ievada līcī papildu ūdens masas. Straumes ātrums vidēji stiprā dienvidrietumu vētrā palielinās līdz 60 — 70 cm/s. Kopējais ūdens apjoms, kas ieplūst līcī vienā vētras uzplūdu laikā, ir 7 — 10 km3. Tomēr arī vētras laikā abi mikroriņķojumi līcī saglabājas, tikai straumes ātrums tajos tagad lielāks — ap 15 — 25 cm/s un to viena virziena cirkulācijas ilgums ir atkarīgs no tā, cik ilgi pūš uzplūdu vai atplūdu vējš.
Pie Rīgas, Daugavgrīvā, regulāri (ik dienas) ūdenslīmeņa novērojumi sākti 1872. gadā. Šai periodā maksimālais uzplūdu līmenis +2,14 m tika novērots 1969. gada 2. novembrī, bet atplūdu minimālais līmenis 1,3 m 1959. gada 9. decembrī, tātad līmenis svārstījies 3,44 m robežās.
Vēja un jo sevišķi vētras laikā vairākās līča daļās veidojas arī atsevišķi mazāka izmēra riņķojumi, piemēram, līča pašā dienviddaļā gar Jūrmalu, ielokā starp Daugavgrīvu un Ragaciemu. Arī šinī riņķojumā straume bieži mainās no anticiklonālās uz ciklonālo. Tāpēc gar Jūrmalas pludmali straume gandrīz tikpat reižu plūst no rietumiem uz austrumiem, cik reižu no austrumiem uz rietumiem.
Novērots arī, ka straumes virziens dziļumā ir citāds nekā pie ūdens virsas, dažkārt atšķirība var būt pat par 180°. Tātad dažādās situācijās straumes virziens un ātrums Rīgas līcī ir ļoti dažāds. Maksimālais straumes ātrums stiprā vētrā atsevišķās vietās pārsniedz 1 m/s.
Plakozoji
Plakozoji (Placozoa) ir primitīvāko dzīvnieku tips, kuru šūnas veido audus. Plakozoju ķermenis ir ap 3 mm lielas bezkrāsainas plāksnītes veidā, kas, līdzīgi amēbām, maina savu formu. Vairāki tūkstoši vicainu šūnu veido divus epitēlijveidīgus slāņus, telpa starp tiem ir aizpildīta ar šķidrumu, amebocītiem un sincitiālu veidojumu ar lielu skaitu mitohondriju. Barošanās notiek ar hidrolāžu izdalīšanu un turpmāko barības produktu fagocitēšanu. Šajā tipā ir zināma tikai viena ģints (Trichoplax) ar vienu vai divām sugām (T. adhaerens, T. reptans). Abas sugas bija aprakstītas vēl XIX gadsimta beigās, taču kļūdaini tika uzskatītas par aberrantiem zarndobumaiņu kāpuriem. Tikai 1971. gadā izdevās novērot plakozoju dzimumvairošanos un pierādīt, ka tie ir normāli pieauguši organismi.
1999. gada Tour de France
1999. gada Tour de France bija 86. Tour de France daudzdienu velobrauciens, kurš notika no 1999. gada 3. līdz 25. jūlijam. Sacensībām nav oficiāla uzvarētāja, bet sākotnēji tajās uzvarēja amerikānis Lānss Ārmstrongs, gūstot pirmo no savām vēlāk atņemtajām septiņām uzvarām pēc kārtas. 2012. gada augustā ASV antidopinga aģentūra paziņoja, ka anulējusi visus Ārmstronga rezultātus kopš 1998. gada, ieskaitot septiņas uzvaras pēc kārtas (1999—2005) Tour de France kopvērtējumā, kas tobrīd bija labākas sniegums sacensību vēsturē; Starptautiskā riteņbraukšanas savienība šo diskvalifikāciju apstiprināja.
Velobrauciens sākās pie vēsturiskā Pijdifū atrakciju parka, bet kā ierasts noslēdzās Parīzē. Dalībniekiem bijā jāveic 3870 kilometri.
Pirmo reizi kopš 1926. gada Tour de France nevienā posmā neuzvarēja Francijas sportists. Mario Čipollīni uzvarēja četros posmos pēc kārtas, uzstādot rekordu pēc Otrā pasaules kara posmu uzvarās pēc kārtas (pārspējot Džino Bartali trīs uzvaras pēc kārtas 1948. gadā).
Velobraucienā piedalījās arī Latvijas sportists — Raivis Belohvoščiks (), bet viņš izstājās desmitajā posmā ar finišu L'Alpe d'Huez. Otrajā posmā uzvarēja igaunis Jāns Kirsipū.
Komandas
Pēc dopinga skandāla 1998. gada Tour de France organizatori aizliedza vairākiem sportistiem piedalīties sacensībās, ieskaitot Rišāru Viranku, Lorānu Rū un Filipu Gomonu, komandas vadītāju Manolo Saisu un visu  komandu. Viranka komanda Polti par šo lēmumu iesniedza apelāciju UCI un UCI tūres organizatoriem, Amaury Sport Organisation (ASO), piespieda pielaist Viranku un Saisu sacensībām. Sākotnēji tika iekļauta arī  komanda, bet pēc tam, kad tās līderis Serhijs Hončars tika pieķerts asins dopinga pārbaudē 1999. gada Tour de Suisse laikā, ASO atsauca Vini Caldirola no dalības, nomainot to ar  komandu. Katra komanda varēja pieteikt deviņus braucējus.
Sacensībās piedalījās šādas komandas:
Kvalificējušās komandas
Ielūgtās komandas
US
US var būt:
AAE futbola izlase
AAE futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Apvienotos Arābu Emirātus starptautiskās futbola sacensībās. AAE futbola izlasi pārvalda AAE Futbola Asociācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1972. gadā cīnoties pret Kataras izlasi. Pirmo un pagaidām vienīgo reizi Pasaules kausa finālturnīrā AAE piedalījās 1990. gadā, kur gan zaudēja visās spēlēs.
Āzijas kausa izcīņā AAE izlase ir piedalījusies 7 reizes, bet visaugstākais tās sasniegums ir 2. vieta 1996. gadā.
AND
AND var būt:
Cēsis
Cēsis ir pilsēta Latvijā, Vidzemes augstienes ziemeļu daļā, Cēsu novada administratīvais centrs. Cēsis atrodas 90 km no Rīgas. Gar pilsētu plūst Gaujas upe. Cēsis ir viena no vecākajām pilsētām Latvijā, Hanzas savienības pilsēta un viena no Livonijas ordeņa mestru rezidencēm (1237—1561). Cēsis ir Latvijas karoga dzimtene.
1550. gads
1550. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Cēsis
Etimoloģija
Nosaukums Cēsis, kā 1931. gadā rakstā ‘’Par Cēsu un Cesvaines vārdu’’ norādījis latviešu valodnieks Jānis Endzelīns, ir sens baltu tautu vārds. Cēsu apkārtnē, Raunā, Turaida un citās vietās Vidzemē ir sastopami līdzīgi vietvārdi.
Vēsture
Cēsu apkārtne bijusi apdzīvota jau kopš 8. gadu tūkstoša pirms mūsu ēras. Te dzīvojuši somugru cilšu senči. Latviešu ciltis šeit ieradušās, domājams, 2. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras.
Cēsis izveidojās Gaujas ielejas malā starp latgaļu valsts Tālavas un Idumejas zemēm. 11. gadsimtā Cēsīs ieradās vendi, kuri apmetās Riekstu kalnā. Pēc tam, kad 1206. gadā Cēsu vendi pārgāja kristīgajā ticībā, Zobenbrāļu ordenis vendu pilī izveidoja savu cietoksni karagājieniem uz igauņu zemēm. 1237. gadā pēc zobenbrāļu sagrāves Saules kaujā Cēsu pils kļuva par jaunizveidotā Livonijas ordeņa mestra rezidenci un šeit sākās plaši pils pārbūves darbi.
1271. gadā dokumentā minēts, ka Cēsīm ir zīmogs ar Svētās Katrīnas attēlu. 1280. gadā Atskaņu hronikā minēts, ka Cēsu zemessargi Rīgas aizstāvēšanā pret zemgaļiem devušies ar sarkanbaltsarkanu karogu. 1284. gadā tika iesvētīta Cēsu baznīca kā Livonijas ordeņa Doma baznīca. 1383. gadā Cēsis jau minētas kā pilsēta, kuru aptvēra mūri ar trīs torņiem un četriem vārtiem. Arī ceļotājs Žilbērs de Lanuā 1413. gadā Cēsis aprakstīja kā lielu nocietinātu pilsētu: "No turienes [Siguldas] uz priekšu es vienmēr devos pa minēto Livonijas zemi no vienas pilsētas uz otru, pa starpām arī pa pilīm, nocietinātām vietām un komandantūrām, kas piederēja minētā ordeņa mestram, un es nonācu kādā lielā nocietinātā pilsētā, vārdā Cēsis (une grosse ville fermée nommée Winde), kas ir komandantūra un pils." Livonijas—Maskavijas karu laikā 1481. gadā uz Cēsu pili no Rīgas ordeņa pils tika pārvests Livonijas arhīvs, zelta, sudraba, dārglietu un citu bagātību krājumi un Cēsis atkal kļuva par pastāvīgo Livonijas ordeņa galvaspilsētu. Cēsu labklājība un uzplaukums turpinājās visu Livonijas ordeņa mestra Valtera fon Pletenberga valdīšanas laiku — vairāk kā 40 gadus.
Livonijas kara laikā 1559.—1560. gadā Krievijas cara Ivana IV karaspēks nopostīja Cēsu pilsētu, bet pili neieņēma. 1577. gadā Cēsu pilī apmetās Livonijas karalis Magnuss. Lai gan Magnuss Cēsis jau bija apsolījis atdot krievu karaspēkam, pilsētas aizstāvji padoties atteicās. Nevēloties nonākt krievu rokās, Cēsu pili tās aizstāvji, skaitā ap 300, tostarp arī sievietes un bērni, paši uzspridzināja, paliekot aprakti zem tās drupām. 1578. gadā pili atkal aplenca ap 18 000 krievu un tatāru karavīru, bet šoreiz uzvaru guva pils aizstāvji. 1598. gadā Cēsis kļuva par Polijas—Lietuvas kopvalsts pārvaldītās Pārdaugavas Livonijas hercogistes Cēsu vaivadijas galveno pilsētu.
Poļu-zviedru kara laikā Cēsis 1621. gadā ieņēma Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs. Lielā Ziemeļu kara laikā 1703. gadā pilsētu un pili iekaroja Krievijas karaspēks. 1748. gadā lielā ugunsgrēka laikā gāja bojā pilsētas rātsnams un lielākā daļa pilsētas. 1777. gadā Cēsu pilsmuižu iegādājās Kārlis Eberhards fon Zīverss. 1785. gadā Cēsis kļuva par apriņķa pilsētu.
Pirmā pasaules kara laikā pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada 20. februārī Cēsis ieņēma ķeizariskās Vācijas armija. 1918. gada 18. novembrī pēc Latvijas Republikas nodibināšanas pilsētā tika nodibināta Cēsu rota, kas 8. decembrī kļuva par vienu no pirmajām nacionālā karaspēka vienībām. 1919. gada 6.-23. jūnijā pie Cēsīm latviešu un igauņu karaspēks sakāva uzbrūkošo vācbaltiešu landesvēru (Cēsu kaujas). 1938. gadā uzcelta Cēsu Valsts Draudzīgā aicinājuma ģimnāzijas jaunā ēka. 1941. gada 4. jūlijā pilsētu okupēja Vērmahts, bet 1944. gada 26. septembrī Sarkanā armija. Trešās atmodas laikā Cēsis kļuva par vienu no neatkarības atjaunošanas kustības centriem. 1988. gadā Cēsīs tika nodibināta pirmā Latvijas Tautas frontes nodaļa ārpus Rīgas.
Ģeogrāfija
Cēsis atrodas Vidzemes augstienes ziemeļrietumu stūrī un piegulošajā Gaujas senlejas posmā. Pilsēta kopā ar Priekuļiem atrodas uz izvirzītas platformas, kuru Vaives un Āraišu pusē norobežo dziļas ielejas, Gaujas ielejas nogāzi saposmo sāngravas, un dziļas gravas iesniedzas arī pašā pilsētā. Pateicoties šeit izplatītajiem smilšakmeņiem, pilsēta ir bagāta ar smilšakmens atsegumiem. Cēsis atrodas galvenokārt uz austrumiem no Gaujas ielejas, tās labajā krastā ir tikai šaura Cēsu teritorijas josla no Lenčupes ietekas līdz Raiskuma tiltam (šī daļa robežojas ar Raiskuma pagastu). Cēsis ziemeļos un austrumos robežojas ar Priekuļu pagastu, dienvidaustrumos ar Vaives, dienvidos ar Drabešu pagastu. Pēc 2021. gada teritoriālās reformas atrodas Cēsu novadā. Pilsētas teritorija veido robainu četrstūri: tā garums no apvedceļa austrumos līdz Raiskumkrogam rietumos ir 6,3 km, platums (dienvidu-ziemeļu virzienā) starp Meijermuižu un Brenčiem teritorijas rietumu daļā ir 4,5 km, bet austrumu daļā — 4 km. No Cēsu centra līdz Gaujai ir apmēram 3 km.
Gaujas līmenis pie Cēsīm ir 22 m vjl., bet Rožu laukums ir gandrīz 100 m vjl., apbūves dienvidu rajonā Zirņu un Zvirbuļu kalni vēl augstāki, pie dienvidu un austrumu robežām virsma sasniedz 120–125 m vjl. Cēsīs ielas ap vecpilsētu vietām ir ar slīpumu, īpaši nolaidenas ir tās, kas vērstas pret Gauju vai šķērso gravas.
Cēsīm raksturīgs liels lauksaimniecisko zemju (357 ha — 8%) un mežu īpatsvars (147,5 ha — 7,7%), 42 ha zemes aizņem parki (Pils parks, Maija parks). 105 ha ir īpaši aizsargājami. Cēsis apņem lauksaimnieciski sen apgūtas zemes - Gaujas nacionālā parka neitrālā zona, pilsētas rietumu daļā ir intensīvās atpūtas zona, ziemeļos - ekstensīvās atpūtas zona un Gaujas ielejā — atpūtas ainavu liegums. Gaujas ūdeņi Cēsu robežās aizņem 26,7 ha, 5 km garu upes posmu. lelejas un sāngravu nogāzes apaugušas ar eglēm, piejaukumā bērzi, alkšņi, apses, lazdas u.c.
Kultūra
Cēsis bija viena no Latvijas pilsētām, kas piedalījās konkursā par Eiropas kultūras galvaspilsētas statusu 2014. gadā, taču Eiropas Komisijas žūrija ieteica šo statusu Latvijā piešķirt Rīgai. Cēsis ir mājvieta vairākiem populāriem festivāliem — Cēsu mākslas festivālam, sarunu festivālam "Lampa" un čella festivālam "Čello".
Iedzīvotāji
1744. gadā Cēsīs bija ap 600 iedzīvotāju. Turpmāk to skaits pieaudzis straujāk. 1897. gadā latvieši Cēsīs ieguva pārsvaru, un vēlāk tās kļuva par vienu no vislatviskākām pilsētām (1925. gadā 90% iedzīvotāju bija latvieši, 3% — vācieši, 3% — ebreji, 2% — krievi). 1935. gadā Cēsis bija septītā lielākā pilsēta Latvijā pēc iedzīvotāju skaita, 90. gados — 11. vietā. Pašlaik Cēsis ir 14. lielākā pilsēta Latvijā.
Par vienu no pašvaldības galvenajiem mērķiem pēc neatkarības atgūšanas kļuva jaunu cilvēku piesaiste, kas izrādījusies veiksmīga, īpaši pēc 2013. gada, kad Cēsis sāka kļūt par magnētu izglītotiem mileniāļiem. Stratēģija ir sekmējusi ne tikai vietējo iedzīvotāju atgriešanos dzimtajā pilsētā, bet ari piesaistījusi cilvēkus no citām pilsētām. Tā rezultātā demogrāfiskā situācija ir stabila, tomēr kopējais iedzīvotāju skaits nepieaug. Viens no iemesliem ir mājokļu trūkums. Aizvien tiek meklēti ceļi pilsētas dzīvojamā fonda uzlabošanai, jo arvien vairāk cilvēku vēlas dzīvot Cēsīs un pieaug pieprasījums pēc komfortabliem dzīvokļiem. Tiesa, nemazinās arī pieprasījums pēc iespējami lētākiem dzīvokļiem.
Izglītība
Cēsīs pamatizglītību iespējams iegūt kādā no septiņām sākumskolām/pamatskolām: Cēsu 1. pamatskolā, kur iespējams padziļināti apgūt mūziku, Cēsu 2. pamatskolā, ekoskolu kustībā iesaistītajā Cēsu pilsētas Pastariņa sākumskolā, privātajā Cēsu Jaunajā pamatskolā, un Cēsu internātpamatskolā - attīstības centrā.
Vidējo izglītību iespējams iegūt Cēsu pilsētas vidusskolā, Draudzīgā Aicinājumā Cēsu Valsts Ģimnāzijā un Cēsu Valsts ģimnāzijā.
Ekonomika
90. gadu sākumā lielākie Cēsu uzņēmumi bija spiesti samazināt ražošanu, jo strauji samazinājās pieprasījums pēc to pakalpojumiem. Valsts uzņēmumu privatizācija Cēsis skāra samērā vēlu. Pašlaik vietējā ekonomikā dominē mazie uzņēmēji un privātā uzņēmējdarbība, bet lielākais rūpniecības uzņēmums Cēsīs ir Cēsu alus.
Viena no nozīmīgākajām ekonomikas nozarēm Cēsīs ir tūrisms. Vasarās tūristus piesaista daba un mākslas pasākumi, bet ziemā — Baltijā lielākais slēpošanas komplekss. Visa gada griezumā Cēsis apmeklētājus piesaista kā reģionāli nozīmīgs mākslas un kultūras centrs. 2009. gadā Cēsis apmeklēja 405 tūkstoši tūristu.
Sadraudzības pilsētas
Cēsīm ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
1917. gads
1917. gads bija parastais gads, kas sākās pirmdienā.
1817. gads
1817. bija parastais gads, kas sākās trešdienā.
Hapaka grāvis
Hapaka grāvis, arī Rātsupe vai Rātsupīte ir Daugavas kreisā krasta pieteka Rīgas un Jūrmalas pilsētās un Mārupes novadā. Izveidojies no vecupes, kas iezīmē seno Lielupes gultni pār Lieknei no Babītes ezera līdz Daugavai.
Hapaka grāvis sākas no grāvju tīkla Babītes polderī, šķērso Rīgas—Jūrmalas šoseju, tek gar Piņķiem un Babīti. Tālāk tek pa Spilves pļavām un 4,5 km no Rīgas līča, Bolderājas teritorijā, ietek Daugavā. Hapaka grāvja kopējais garums ir 25 kilometri, baseina platība 61,9 km² (Rīgas pilsētas teritorijā attiecīgi 15 km un 46,1 km²). Pietekas Lāčupīte, Spilves grāvis un Beķera grāvis.
Arsēns Vengers
Spēlētāja karjera
Strasbourg
Trenera karjera
Monaco
Arsenal
Individuālie sasniegumi
Teteles pagasts
Teteles pagasts (līdz 1925. gadam Tetelmindes pagasts) bija viena no Jelgavas apriņķa (līdz 1920. gadam Dobeles apriņķa) pašvaldībām tā vidienē, Lielupes labajā krastā. Robežojās ar Jelgavas pilsētu un Ozolnieku, Garozes un Vecsvirlaukas pagastiem. Pagasta valde atradās Tetelē (Tetelmindē).
Pressure
"Pressure" ir amerikāņu grupas Paramore pirmais singls no viņu debijas studijas albuma All We Know Is Falling. Tas tika izdots ASV sadarbībā ar ierakstu kompāniju Fueled by Ramen. Dziesma ASV Billboard Hot Digital Songs topā ieņēma 2. vietu.
Bolsēnas ezers
Bolsēnas ezers (it) ir krāterezers Itālijas centrālajā daļā, Lacio reģionā. Ezeram ovāla, tipiska krāterezeru forma. Ūdens apmaiņas periods — 120,6 gadi. Ūdens ļoti dzidrs. Populārs tūrisma objekts.
Vēsture
Vienu trešo daļu ezera baznīcai dāvinājusi Orvjeto Alberiči ģimene. Par šo dāvanu Alberiči ģimene trīs reizes gadā no Orvjeto bīskapa saņem 5,5 kg labākās ezerā noķertās zivis.
1990. gados tika pieņemti stingri ierobežojumi ezera krastu apbūvēšanai, savukārt pieeja ezeram gandrīz visur ir brīva.
Bisentīna
Bisentīnas salas (Bisentina) platība ir 17 ha, lielākā ezera sala. Interesants tūrisma objekts, pieejama ar prāmi. Uz salas aug pirmatnējs mūžzaļu ozolu mežs, taču šeit ir arī iekopti skaisti dārzi un parki, arhitektūras un kultūrvēstures pieminekļi. Uz salas atrodas vairākas vērtīgas baznīcas, templis, 5. gadsimta kapela un Malta dei Papi — mūža cietums zaimošanā apvainotiem garīdzniekiem, kas sastāv no mazas, gandrīz tumšas alas, kuru izgaismo tikai šaura ieeja 20 metrus augstāk. 9. gadsimtā sala kalpoja kā vietējo iedzīvotāju patvērums no saracēņiem.
Martāna
Martānas sala (Martana) reiz kalpoja kā kristiešu relikviju glabātuve barbaru iebrukumu laikā. Tagad sala ir privātīpašums un parastiem tūristiem nepieejama.
2004. gada laikapstākļi Latvijā
Laikapstākļu statistika Rīgā
Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Gaisa temperatūras fakti Rīgā
Dienas zemākā gaisa temperatūra un nakts augstākā gaisa temperatūra Rīgā. Dati no Starptautiskās lidostas "Rīga" meteoroloģiskās novērojumu stacijas.
Zemākā gaisa temperatūra dienā:
Augstākā gaisa temperatūra naktī:
Dagda
Dagda ir pilsēta Krāslavas novadā Latgalē. Atrodas Latgales augstienes austrumu nogāzē, pie Dagdas ezera un Narūtas upītes, 36 km ziemeļaustrumos no Krāslavas, 267 km no Rīgas. Agrākā Dagdas rajona (1950-1962) un Dagdas novada (2009-2021) centrs.
Vēsture
Dagdas muiža un sīktirgotāju un amatnieku miests vēstures avotos minēta Inflantijas vaivadijas pastāvēšanas laikā 17. gadsimtā. 1705. gadā Viļakas stārasts Juris Hilzens uzcēla Dagdas katoļu baznīcu, 1741. gadā rakstnieka Jozefa Hilzena tēvs Jans Augusts Hilzens (1702-1767) uzcēla tagadējo Dagdas Svētās Trīsvienības baznīcu. No 1742. līdz 1820. gadam Dagdā darbojās jezuītu misija.
1820. gadā Dagdas muižnieks Kazimirs Bujņickis kopā ar Plāteriem aktīvi cīnījās par dzimtbūšanas atcelšanu Latgalē, tomēr Latgales apriņķi nepievienojās dzimtbūšanas atcelšanai Baltijas guberņās. Viņa dēls Zigmunts Bujņickis bija Janvāra sacelšanās organizētājs Latgalē 1863. gada aprīlī, krievu valdības sakūdītie zemnieki izlaupīja un nodedzināja Dagdas muižu.
1915. gadā tika iesvētīta Svētā Nikolaja pareizticīgo baznīca. 1925. gadā Dagdai tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. 1935. gadā Dagdā bija 1104 iedzīvotāji, t.sk. 53,4% ebreju, 42,1% latviešu, 4,4% krievu. 1950. gadā Dagdai tika piešķirts strādnieku ciemata (pilsētciemata) statuss. No 1950. līdz 1962. gadam Dagda bija Dagdas rajona centrs. Kad likvidēja pilsētciematu kā apdzīvotas vietas tipu, Dagda 1992. gadā kļuva par pilsētu. Dagdas centrs vairākkārt izdedzis, bet vienmēr atkal atjaunots.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
AE
AE var būt:
Gaišzilais sīlis
Izskats
Gaišzilais sīlis, salīdzinot ķermeņa proporcijas un auguma izmērus, ir vislīdzīgākais riekstrozim. Arī ekoloģisko nišu abi ieņem līdzīgu. Ķermeņa garums 26—29 cm, spārnu plētums 44—48 cm, svars tēviņam apmēram 111 g, mātītei 99 g.
Gaišzilā sīļa apspalvojums ir zilipelēks, tā galva ir tumšāk pelēka, bet pakakle un pavēdere gaišāka. Kājas un knābis melni. Gaišzilais sīlis ir vienīgais putns vārnu dzimtā, kuram nāsis nav segtas ar spalviņām.
Uzvedība
Gaišzilie sīļi ir ļoti sabiedriski putni. Tie parasti veido barus, kas var būt arī ļoti lieli, līdz pat 250 un vairāk putniem. Kamēr bars barojas, daži indivīdi paliek sardzē, uzmanot, vai netuvojas putnu ienaidnieki. Gados, kad priedēm ienākas maz sēklu, gaišzilie sīļi neligzdo vai ligzdo tikai daži pāri.
Ligzdošana
Ligzdošana notiek kolonijās, bet vienā kokā ir tikai viena ligzda. Parasti ligzdas vīšanai tiek izvēlēts ozols vai priede. Ligzdot gaišzilais sīlis sāk janvārī vai februārī. Šajā laikā sīļu bars sadalās 2 daļās: ligzdojošie pāri un jaunie putni, kas vēl neligzdo. Dzimumbriedumu gaišzilais sīlis sasniedz apmēram 1,5—2 gadu vecumā.
Pieaugušie putni veido monogāmus pārus, kuriem ir ilgstošas pāru attiecības, bet arī ligzdošanas laikā pāris vai perēšanas laikā tikai tēviņš nakšņo kopā ar baru, un katru rītu viss bars kopīgi barojas apmēram 1,5 stundas. Dējumā parasti ir 3—5 olas. Inkubācijas periods ilgst 17 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš mātīti tikmēr baro. Barība tiek pienesta ligzdas tuvumā uz kāda zara, tad tēviņš sauc mātīti ēst. Mātīte paņem barību un tūlīt atgriežas ligzdā. Pirmās 6 dienas, lai mazuļi nesaltu, mātīte tos nepamet, bet tēviņš visus turpina barot ar priežu sēklām. Apspalvojums putnēniem izaug 21 dienas vecumā. Vēlāk putnēnus baro abi vecāki, bet, līdzko tie sasnieguši izlidošanas vecumu, tos var pabarot ikviens garām lidojošais pieaugušais gaišzilais sīlis no kolonijas. Arī pēc izlidošanas jaunie gaišzilie sīļi tiek baroti apmēram 8 dienas, pēc tam tie mācās sameklēt barību paši.
Fricis Apšenieks
Fricis Apšenieks ( Tetelmindes pagasts — Rīga) bija Latvijas šahists, divkārtējs Latvijas šaha čempionātu uzvarētājs, pirmā Pasaules amatieru šaha čempionāta vicečempions (1924). Latvijas izlases sastāvā astoņas reizes piedalījies Pasaules šaha olimpiādēs. Agresīvas un kombinācijām bagātas spēles stila šahists.
Bērnība
Piedzimis Tetelmindes pagasta (tagad Teteles pagasts) laukstrādnieku ģimenē. Par bērnību un skolas gadiem ir saglabājušās ļoti skopas ziņas. Šahu iemācījies spēlēt jau skolas gados. Spēles noslēpumu apgūšanā liela nozīme bijusi tā laika šaha periodikai - mēnešraksta Austrums šaha nodaļām, Berlīnē un Rīgā iespiestajām Baltische Schachblatter burtnīcām, iespējams, arī ārzemju izdevumiem Deutsche Schachzeitung (Berlīne) un Wiener Schachzeitung (Vīne). Apšenieka biogrāfs Ģedimins Salmiņš neizslēdza iespēju, ka jaunais censonis bija iepazinies ar Kārļa Tarziera grāmatu Īsa šachspēles mācība (1892) un Heinriha Adolfi grāmatu Pamācīšana šacha spēlē (1892).
Jaunība
1911. gadā Apšenieku ģimene labākas dzīves meklējumos pārceļās uz Rīgu. Ģimenes materiālie apstākļi nebija spoži, un Apšenieka iespējas turpināt izglītību bija ierobežotas. Taču pēc laikabiedru atmiņām Apšenieks pašmācības ceļā bija ieguvis labas zināšanas literatūrā un valodu prasmi. 1912. gadā iestājies Rīgas 2. šaha biedrībā, bet 1913. gadā aizvadījis savu pirmo nozīmīgāko turnīru, Jelgavā piedaloties 6. Baltijas šaha kongresa blakussturnīrā, kurā dalījis 2.-3. vietu. 1913. gada 25. decembrī Rīgā piedalījies jau tolaik slavenā kubieša Hosē Raula Kapablankas simultānspēles seansā, kurā guvis godpilnu neizšķirtu. Dažādos Rīgas 2. šaha biedrības turnīros piedalījies līdz 1915. gadam, kad, Pirmajam pasaules karam tuvojoties Rīgai, tās darbība tika pārtraukta. Arī par Apšenieka gaitām Pirmā pasaules kara laikā ir ļoti trūcīgas ziņas, taču ir liecības, ka viņš pametis Rīgu un atgriezies pilsētā tikai 1920. gada beigās vai 1921. gada sākumā.
1920. gadu pirmā puse
1921. gadā sākās Rīgas 2. šaha biedrības turnīrs, kurš beidzās tikai 1923. gadā, un tika oficiāli dēvēts par "biedrības 1923. gada meistarības turnīru". Tajā uzvarēja Hermanis Matisons, otrais bija Apšenieks, bet trešais - Alfrēds Hartmanis. Jau šajā turnīrā sāka iezīmēties Matisona un Apšenieka sāncensība, kura krasi pieauga nākamajos gados. 1924. gada aprīlī Rīgā norisinājās 1. Latvijas šaha kongress, kurā līdz 10. kārtai Apšenieks bija līderis, taču zaudējums savstarpējā partijā Matisonam un pēdējā kārtā N. Miļevskim, lika viņam samierināties ar 2. vietu. Abi turnīra uzvarētāji devās uz Parīzi, kur kopā ar Latvijas šaha kongresa trešās godalgas īpašnieku Kārli Bētiņu piedalījās 8. vasaras olimpisko spēļu ietvaros notikušajā amatieru pasaules čempionātā. Arī šeit uzvarēja Matisons, bet Apšenieks palika otrais, apsteidzot trešās vietas ieguvēju Edgardu Kolli (Beļģija). Šajā čempionātā ievērību izpelnījās Apšenieka uzvaras par nākamo Pasaules šaha čempionu Maksi Eivi un sarežģījumiem bagātā partija ar Anatolu Čepurnovu. Pēc atgriešanās no Parīzes Matisons un Apšenieks tika ievēlēti par Rīgas šaha kluba goda biedriem. 1925. gada aprīlī piedalījies Bromlejas (Kentas grāfiste, Anglija) starptautiskajā šaha turnīrā, kurā uzvarējis savā priekšsacīkšu grupā, bet finālā dalījis trešo vietu ar Karelu Hromādku aiz Matisona un Karela Skaličkas. 1925. gada augustā Ungārijas pilsētā Debrecenā piedalījies plaša starptautiskā šaha turnīra otrajā grupā, kurā dalījis trešo vietu, par punktu atpaliekot no turnīra uzvarētājiem Pāla Rēti un Balaža Šarkozi, bet saņemot pirmo skaistuma godalgu par uzvaru pret Rēti. Pēc atgriešanās no Ungārijas Matisonu un Apšenieku Latvijas Universitātes studentu šaha biedrība ievēlēja par saviem goda biedriem. 1926. gadā pieaugošās nesaskaņas starp Rīgas šaha kluba valdes priekšsēdētāju Aleksandru Kannenbergu un Apšenieku bija par iemeslu, lai pēdējais 12. septembrī nodibinātu savu šaha klubu "Dāma", kurā tika ievēlēts par priekšnieku. 1926. gada oktobra beigās jaundibinātā šaha kluba telpās notika pirmā Rīgas pilsētas meistarībā, kurā uzvarēja Vladimirs Petrovs, apsteidzot savus sīvākos konkurentus Teodoru Bergu (2. vieta) un Apšenieku (3. vieta). 1926. gada decembrī Apšenieks piedalījies divos nelielos turnīros Somijā, pirmajā no kuriem uzvarējis, apsteidzot Johannesu Tirnu (Igaunija), bet otrajā Turku pilsētā palicis trešajā vietā.
Reinera kafejnīcā
Tomēr 1920. gadu beigās Latvijas šaha dzīvē, starptautiskās krīzes ietekmē, pieauga stagnācija. Netika rīkoti nopietni turnīri, trūka līdzekļu, lai atbalstītu labākos šahistus. Lai gan Apšenieks dažādos periodos vadīja šaha nodaļas laikrakstos Jaunākās Ziņas, Latvijas Sargs, krievu valodā iznākušajā laikrakstā Сегодня, iknedēļas žurnālā Atpūta, kurā 1925. gadā daudzos turpinājumos publicējis savu "Šaha mācību grāmatu" (Schacha mahcibas grahmata), labprāt spēlēja vieglās partijas un šaha ātrspēli, nereti sniedza simultānspēles seansus dažādās Latvijas pilsētās, sniedza šaha privātstundas, tomēr biežāk viņš laiku pavadīja Reinera kafejnīcā (tagad Vaļņu iela 9, Rīgā), kur spēlēja šahu un pat domino uz naudu ar dažādiem gadījuma rakstura pretiniekiem. Galvenais šajās šaha partijās bija nevis pretinieka spēles prasme, bet maka biezums. Bieži Apšenieks pavisam vājiem šahistiem deva priekšā kādu figūru, reizēm pat dāmu. Tieši ienākumi kafejnīcā noteica toreizējā Latvijas šaha meistara ikdienas finansiālo stāvokli. Šāds dzīves stils, kurš bija cieši saistīts ar alkoholu un tabaku, nevarēja atstāt negatīvu iespaidu uz Apšenieka veselību, kā arī objektīvi mazināja viņa autoritāti citu Latvijas šahistu vidū.