cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viļums Vēveris
Biogrāfija
1902. gadā, kad nodibinājās Jaunais Latviešu teātris, Vēveris kļuva par tā aktieri un atveidoja vairākas nozīmīgas lomas.
1905. gada rudenī Vēveris aizbrauca uz Berlīni un iestājās Emanuēla Reihera dramatiskās mākslas augstskolā. Studijas vinš beidza 1907. gadā un kļuva par Ķelnes teātra aktieri, kurā viņam uzticēja tikai epizodiskas lomas. 1909. gadā viņš pameta Ķelnes teātri, spēlēja Kudovas kūrorta vasaras teātra trupā, rudenī kļuva par aktieri Pozenes (Poznaņas) provinces teātrī, kurā viņam uzticēja nozīmīgas lomas.
Brīvajā laikā Vēveris regulāri viesojājas Latvijā un iestudē modernās dramaturģijas darbus kopā ar saviem draugiem un domubiedriem Birutu Skujenieci, Pāvilu Gruznu un Nadju Gruznu. Viņš pirmoreiz latviešu teātra vēsturē atteicās no sufliera klātbūtnes izrādē un pievērsa lielu uzmanību visu izrādes elementu saskaņotībai, lai nekas netraucētu aktieriem iedzīvināt savus tēlus. Viņa nozīmīgākais sasniegums režijā ir S. Pšibiševska lugas "Laime" iestudējums.
Tomēr Vēveris nesaskatīja savu nākotni ne trūcīgajās iespējās, ko piedāvāja Latvijas teātri, ne arī uz Vācijas skatuvēm, kur viņš bija tikai nelielu lomu tēlotājs, un kur viņam nebija iespēju realizēt savas ieceres. Viņš nevienā teātrī nepalika ilgu laiku, viņa trauksmainais, nestabilais raksturs nespēja samierināties ar dzīves realitāti.
1910. gada 27. martā Vēveris atrasts nošāvies Berlīnes Tīrgartenā, zooloģiskajā dārzā.
Pozenes teātrī
Nātans (G.E. Lesinga "Nātans Gudrais", 1909)
Bratska
Bratska (ru) ir pilsēta Irkutskas apgabalā, Sibīrijā, Krievijas Federācijā. Tajā dzīvo 252 tūkstoši iedzīvotāju. Bratska atrodas Bratskas ūdenskrātuves krastā 620 km attālumā uz ziemeļiem no Irkutskas.
Meņdzizdroje
Meņdzizdroje ir pilsēta Polijas galējos ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz austrumiem no Svinoujsces Volinas salā. Jūras kūrortpilsēta. Ap pilsētu Volinas nacionālais parks.
Pilsētā vienīcas, tūrisma infrastruktūra, vaska figūru un Otrā pasaules kara vācu artilērijas iekārtas V-3 muzejs.
Izraēlas neatkarības karš
Pirmais arābu-Izraēlas karš, arī Izraēlas neatkarības karš jeb karš par neatkarību (ivr. מלחמת העצמאות‎, milhemet hācmaut) — tikko kā izveidotās Izraēlas valsts karš ar nesen izveidotajām apkārtējām arābu valstīm (Transjordānija, Sīrija, Libāna, Irāka, Ēģipte, Saūda Arābija) no 1948. 15. maija līdz 1949. gada 20. jūlijam.
Kara iemesls
Saskaņā ar 1947. gada 29. novembra ANO rezolūciju Nr 181, Lielbritānijas mandātteritorijā Palestīnā tika paredzēts izveidot divas valstis, sadalot teritoriju starp abām lielākajām etniskajām grupām: tur dzīvojošajiem palestīniešiem un kopš XIX gs. vidus ieceļojušajiem un jau visai ievērojamas teritorijas apdzīvojošajiem ebrejiem (kuri pēdējos gados bija ar bruņotu spēku pārņēmuši kontroli pār ievērojamām teritorijām, kuras bija paredzētas palestīniešu valsts izveidei). Ne vienas, ne otra puses pārstāvji nepiekrita paredzētajam teritorijas sadalījumam. Šī iemesla dēļ organizēta bruņota pretstāve, abām pusēm izmantojot terorisma metodes, ritēja jau ilgi pirms oficiālās karadarbības sākšanās.
Sīkāk par to skat. Ebreju un palestīniešu pretstāve
Savukārt pārējās reģiona valstis, kaut pašas nodibinātas dažus gadus pirms tam, vispār neatzina jaunu valstu dibināšanas nepieciešamību un leģitimitāti reģionā, vēlējās anektēt palestīniešu teritoriju pēc britu aiziešanas, paplašinot savas robežas.
Naidīgo pušu spēki kara sākšanās brīdī
Izraēlas bruņotie spēki:
Bruņojums: 10 000 mašīnpistoles, 25 000 karabīnes un šautenes, 5000 ložmetēji, 900 mīnmetēji, 25 lielgabali, 9 lidmašīnas, 1 tanku bataljons.
Skat. pamatrakstu Izraēlas Aizsardzības Armija
Palestīniešu pašpārvaldes spēki: Arābu glābšanas armija (brīvprātīgie no dažādām arābu zemēm) — 6 bataljoni (4000—7000 vīru) neorganizētības un centralizētas struktūras neesamības dēļ skaits nav zināms; Svētā kara armija (bruņoti palestīniešu zemnieki) — ~4000 vīru.
Transjordānijas bruņotie spēki: "Arābu leģions" (tuksneša kavalērija) — 10 000 jātnieki.
Libānas bruņotie spēki: 2500 karavīri, 2 artilērijas baterijas.
Sīrijas bruņotie spēki: 5000 karavīri, 1 tanku bataljons, 1 aviācijas eskadriļa.
Irākas bruņotie spēki: 10000 karavīri, 1 tanku bataljons, 2 aviācijas eskadriļas.
Karadarbības 1. etaps
15. maijā karadarbību uzsāka 19 000 Izraēlas karavīru (25 lielgabali, 900 mīnmetēji, 9 lidmašīnas, 25 tanki), bet no otras puses — 25 000 arābu valstu karavīru (50 lidmašīnas, 50 tanki, 147 lielgabali un mīnmetēji).
Arābu valstu spēki iebruka palestīniešu teritorijā no 3 pusēm, izveidojot 3 frontes: Ziemeļu frontē (virspavēlnieks Kaukadži) aptuveni 7000 karavīru, Centrālā fronte (komandieri el-Huseini un Salma) aptuveni 5000 karavīru un Dienvidu fronte (komandieri el-Afriki, Minavi, Amins).
Ziemeļu fronte
No ziemeļiem palestīniešu teritorijā iebruka Libānas, Sīrijas un Irākas spēki, kā arī darbojās palestīniešu partizānu vienības, kuras centās atgūt kontroli pār saviem pēdējos gados zaudētajiem ciemiem. Sīrijas spēkiem, kuri virzījās uz palestīniešu kontrolē esošo Cfatu, neizdevās ieņemt palestīniešu zemes savā pierobežā, jo, sadūrušies ar tur iebrukušajām Izraēlas vienībām, tika sakauti un atspiesti atpakaļ līdz Golanas augstienēm. Smagās un ilgstošās kaujās izraēliešiem (palmah vienības) izdevās salauzt palestīniešu pretestību — lielā mērā pateicoties Izraēlas armijas arābu beduīnu vieglās kavalērijas veiksmīgajam manevram, — un ieņemt Cfatu, kas bija paredzēta kā Palestīnas Pagaidu valdības galvaspilsēta (šajā frontē šīs bija smagākās kaujas). 12 000 Cfatas iedzīvotāji tika padzīti un evakuējās līdz ar sakauto arābu armijām, civiliedzīvotāju bēgšana sākās vēl vairākos ziemeļu rajonos. Sakaut pretinieku izdevās arī hagana vienībām Galilejā. Kaujas turpinājās, izraēliešiem mēģinot ieņemt Haifu un Jafu.
Centrālā fronte
Centrālajā frontē svarīgākās kaujas notika ap Jeruzalemi kuru, neraugoties uz tās brīvpilsētas statusu, sagrābt devās gan Transjordānijas, gan Izraēlas karaspēku vienības. Pirmie pilsētā ielauzās t.s. Arābu leģions, ieņemot tās dienvidaustrumu daļu un vecpilsētu, taču tālāk uzbrukums apsīka, jo sākās ielu kaujas ar pirms kara uz Jeruzalemi slepus pārvietotajām hagana vienībām, kuras bija pārņēmušas savā kontrolē stratēģiski svarīgākos punktus. Sīvās ielu cīņās Transjordānijas armijai izdevās ieņemt Šeihdžarahas kvartālu, taču lielu zaudējumu dēļ uzbrukums apstājās.
Ārpus pilsētas sīvākās kaujas notika ap ceļu no Telavivas, pa kuru Izraēlas spēki centās izlauzties līdz Jeruzalemei. Te izraēliešu uzbrukums izrādījās neveiksmīgs — palestīnieši savus ciemus bija laikus ievērojami nostiprinājuši (kopš Deirjasinas slaktiņa laika). Lai varētu pārvietot karaspēku, Izraēlas spēki uzsāka jauna, t.s. "Birmas ceļa" būvi dienvidos no esošā, kas palīdzēja pārraut palestīniešu zemju koridoru un sasniegt Jeruzalemi. Neraugoties uz to 28. maijā Arābu leģionam izdevās ieņemt Jeruzalemes Ebreju kvartālu (290 hagana kaujinieki tika saņemti gustā, civiliedzīvotājiem ļāva šķērsot frontes līniju un evakuēties uz Jauno pilsētu). Noslēgtais pamiers apturēja karadarbību šajā apvidū. Laikā no 14. maija līdz 11. jūnijam kaujās par Jeruzalemi bojā gāja 300 Izraēlas karavīru, bet vairāk nekā 1400 tika ievainoti.
Jūlijā, atjaunojoties karadarbībai, Izraēlas armijai izdevās ieņemt Lodu un Ramlu ar tās lidlauku, taču pie Latrunas izraēliešu uzbrukums tika atsists.
Dienvidu fronte
Dienvidos karadarbība sākās, divām Ēģiptes armijas brigādēm uzbrūkot Gazas virzienā. Visai strauji (neorganizētās palestīniešu pašaizsardzības vienības praktiski neizrādīja nekādu pretestību) Ēģiptes vienības ieņēma Aškelonu, Ašdodu u.c. piekrastes apdzīvotās vietas. Savukārt īpaša brīvprātīgo kolonna no Abuagelas caur Berševu (tā bija vienīgā arābu valstu karaspēka daļa, kura nepārprotami šķērsoja Izraēlas robežu un tās teritoriju, kaut arī neapdzīvotā apvidū — tajā laikā Negevā bija tikai 27 ebreju apmetnes, kurās bija ap 1000 iedzīvotāju), devās uz Betlemi, lai savienotos ar Arābu leģionu un dotos tālāk uz Jeruzalemi. Uz šo reģionu devās Palmah brigāde "Negeva", kuras kaujiniekiem bija liela pieredze partizānu apkarošanā.
18. maijā Ēģiptes lidmašīnas veica uzlidojumu Telavivai (42 nogalinātie) — Ēģiptes armijas rīcībā bija vairākas transportlidmašīnas “Dacota” un iznīcinātāji “Spitfire”. Sīrijas aviācijā bija vairāki bumbvedēji “Harvard T-6”. 20. maijā Izraēla saņēma no Čehoslovākijas pirmās kaujas lidmašīnas un jau 29. maijā Budeijovices aviobāzē papildus apmācītie ebreju piloti iesaistījās karadarbībā, ar saviem iznīcinātājiem S-199 pārņemot gaisa telpas kontroli.
17. jūnijā pēc ANO pieprasījuma karadarbība tika pārtraukta un noslēgts pamiers.
Karadarbības 2. etaps
Ziemeļos izsist sīriešus no pozīcijām ap Mišmaru—Haiardenu neizdevās, taču Libānas spēki tika atspiesti un visa tās pierobeža nonāca Izraēlas kontrolē. Palmaha īpašās vienības veica reidus ienaidnieka aizmugurē, uzspridzinot virkni tiltu uz Libānas un Sīrijas robežupēm, savukārt hagana desants izolēja Jafu no pārējās Libānas, bloķējot pilsētu. Palestīniešu partizānu kontrolē palika tikai Galilejas kalnainais apvidus. Kaut kaujas ritēja mainīgiem panākumiem, Izraēlas armijai izdevās iebrukt visai dziļi Libānā, pilnībā sagraujot Kaukadži komandēto armijas grupu.
Centrālajā frontē tika ieņemtas Lida un Ramla, Izraēlas spēkiem pilnībā ieņemot Palestīnas piekrastes līdzenumu. Tika ieņemtas arī teritorijas uz ziemeļiem un dienvidiem no Jeruzalemes, taču pašu pilsētu Izraēlas armijai ieņemt neizdevās.
Dienvidos pie Aškelonas Izraēlas uzbrukumu jūras virzienā Ēģiptes spēkiem izdevās apturēt, taču izraēliešu manevrs Berševas virzienā apdraudēja Ēģiptes spēkus Hebronā un piekrastē, liekot tiem atkāpties bez kaujas drošākās pozīcijās (daļu ēģiptiešu ielenca pie Faluijas — šīs armijas grupas mēģinājums izlauzties no aplenkuma novembrī bija neveiksmīgs). 1949. gada janvārī Izraēlas armija uzsāka plašu ofensīvu dienvidos, lai sakautu Ēģiptes spēkus kā arī iegūtu izeju uz Sarkano jūru. Veiksmīgā reidā tika ieņemta Elariša, kur esošais lidlauks ar lidmašīnām iznīcināti. Tika apdraudēti Ēģiptes Sinaja armijas apgādes maršruti un atkāpšanās ceļi, kas ievērojami mazināja tās kaujasspējas. Izraēlas armija ielauzās (operācija "Ovda") Ēģiptes teritorijā, sasniedzot Akabas līci (kur vēlāk tika izbūvēta Eilatas osta).
Rezultāti
Palestīnai paredzēto teritoriju savā starpā sadalīja Transjordānija (1948. gada 1. decembrī Transjordānijas karalis pasludināja tā armijas ieņemtās palestiniešu zemes Jordānas upes rietumu krastā par anektētām un turpmāk piederošām šai valstij), Ēģipte (okupēja Gazas sektoru) un Sīrija (kura saglabāja kontroli pār niecīgu teritoriju savā pierobežā). Izraēla okupēja un pasludināja par savām visas iekarotās teritorijas dienvidos (izņemot Gazas sektoru), iekaroto Jeruzalemes koridoru, ieskaitot Rietumjeruzalemi, un jūras piekrasti vidienē, visas iekarotās teritorijas ziemeļos (izveidojot demilitarizēto zonu gar robežu ar Sīriju uz austrumiem no Kinereitas un no Hulas ezera. Izraēla saglabāja savu neatkarību, nostiprinājās reģionā stratēģiski, ievērojami paplašināja savu teritoriju.
Zaudējumi
Kopā šajā karā Izraēla zaudēja aptuveni 6 000 kritušo (no tiem aktīvās armijas personālsastāvs — 4000). Precīzi pretējās puses zaudējumi nav zināmi. Aptuveni 600 000 palestīniešu tika padzīti vai bija spiesti bēgt no savas zemes, kļūstot par izraidītu tautu (karadarbībai beidzoties, bēgļiem lielāko tiesu tika liegts atgriezties mājās).
Skat. arī Palestīniešu bēgļi
Rolands Kalniņš
Rolands Kalniņš (dzimis, pēc citiem avotiem , miris Rīgā) bija latviešu kinorežisors. Divas viņa filmas — "Elpojiet dziļi" (1967) un "Ceplis" (1972) — iekļautas Latvijas kultūras kanonā.
Dzīvesgājums
Dzimis Ludzas apriņķa Istras pagasta Vecslabadā pasta darbinieku ģimenē. Mācījās Rīgas pilsētas 1. ģimnāzijā (1937—1940). Pēc Otrā pasaules kara 1947. gadā uzsāka darbu Rīgas Kinostudijā patstāvīgi apguva režisora arodu. Iesākumā strādāja par režisora asistentu un tad par otro režisoru filmās "Salna pavasarī", "Latviešu strēlnieka stāsts" u.c.
Rolands Kalniņš deva priekšroku vēsturiskām un sociālām spēlfilmām, eksperimentēja ar formu un atveidi. 1959. gadā režisēja savu pirmo spēlfilmu "Ilze". 1960. gadu filmas — "Akmens un šķembas" un "Elpojiet dziļi" — tika atzītas par nevēlamām un izņemtas no padomju kino aprites. Tapšanas procesā tika apturēta arī viņa filma "Piejūras klimats", kas, pēc mūsdienu kritiķu domām, varēja kļūt par nozīmīgu filmu latviešu kinematogrāfijā.
Kopš 1962. gada Latvijas Kinematogrāfistu savienības biedrs. Rolands Kalniņš ir arī viens no kinostudijas "Trīs" (1989) dibinātājiem, kurā tika izveidots apjomīgs dokumentālais kinoprojekts par 20. gadsimta Latviju. Sižets par Rolandu Kalniņu ir iekļauts videofilmu "Kinogadsimts Latvijā" ciklā (1999).
Atzinības un apbalvojumi
2018. gadā saņēma Izcilības balvu kultūrā par viņa filmas "Elpojiet dziļi" jeb "Četri balti krekli" iekļaušanu 2018. gada Kannu kinofestivālā.
Režisors
Spēlfilmas
Dokumentālās filmas
Pasūtījuma filmas
VDK kartotēka
Rolanda Kalniņa kartīte atrasta publiskotajā VDK savervēto aģentu kartotēkas daļā. Tajā apgalvots, ka viņš kā aģents "Dzeļme" savervēts 1975. gada jūnijā. Tomēr bieži šai kartotēkā minētie tika nosaukti par aģentiem bez viņu ziņas un tiesa konstatēja, ka viņi nav veikuši apzinātu sadarbošanos ar VDK. Vairāk kā 95% gadījumu pēdējos 24 gados, kuros Latvijas tiesas izskatījušas iespējamu sadarbošanos ar VDK, apzināta sadarbošanās nav konstatēta, tāpēc kartītes esības fakts vēl nav uzskatāms par pierādījumu.
Dobeles ģerbonis
Dobeles pilsētas ģerbonis ir viens no Dobeles pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts 1925. gada 31. oktobrī.
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairogs veido valsts karoga krāsu dalījuma principu — sarkans fons, ko dala sudraba josla. Pāri visām trim joslām, vērsts uz vairoga augšējo kreiso stūri attēlots balts zobens ar zilu ēnojumu un zelta rokturi, kas simbolizē zemgaļu cīņas pret vācu krustnešiem.
Vaindlo bāka
Vaindlo bāka (et) atrodas Baltijas jūrā, Somu līcī uz Vaindlo salas. Sala pieder Igaunijai.
Vēsture
Bāka šajā vietā atrodas jau no 1718. gada. Tolaik šeit stāvēja koka tornis. Tas tika daudzkārt labots, tomēr 1868. gadā tas sabruka. 1871. gadā uz Vaindlo tika pārvietots Vormsi salā demontētais čuguna tornis, kurš bija ražots Anglijā.
Biobio reģions
Biobio reģions ir viens no Čīles 16 reģioniem. Administratīvi sīkāk reģions dalās trijās provincēs: Arauko, Biobio un Konsepsjona. Biobio reģiona administratīvais centrs ir Konsepsjona. Citas lielākās pilsētas ir Losanhelesa, Talkavano un Koronela. Reģiona nosaukums cēlies no Biobio upes, kuras baseinā tas izvietojies.
Ekonomiskā krīze
Ekonomiskā krīze (el (krisis) — 'izšķirošs pagrieziens, risinājums') ir nozīmīga saimniecības attīstības cikla fāze. Tā seko pēc uzplaukuma posma, un to raksturo patēriņa krišanās, peļņas un uzņēmējdarbības iespēju samazināšanās, nepārdoto preču krājumu palielināšanās. Krīzes laikā ražošanas un pakalpojumu apjoms samazinās, daudzi uzņēmumi kļūst pelnītnespējīgi un bankrotē, palielinās bezdarbs. Pēc krīzes seko depresijas fāze. Mūsdienās attīstītās pasaules valstīs ekonomiskās svārstības ievērojami atšķiras no postošās 1930. gadu pasaules ekonomiskās krīzes un tai sekojošām fāzēm. Tā kā tiek veikti valsts un lielo uzņēmumu apvienību pretpasākumi, mūsdienas ekonomiskās krīzes noris daudz vieglāk, ir samazinājies krīzes perioda ilgums. Sabiedrībā ekonomiskā krīze visbiežāk tiek saistīta ar apstākļu pasliktināšanos, lejupslīdi, sabrukumu vai kādu citu apzīmējumu ar negatīvu pieskaņu.
Galvenie rādītāji, kas norāda uz tautsaimniecības nestabilitāti un iespējamo krīzi, ir šādi:
Jo vairāki rādītāji ir negatīvi, liecina par nestabilitāti vai nemitīgi pazeminās, jo pastāv lielāka iespējamība, ka valstī būs ekonomiskā krīze un ka tā būs ilgstoša un grūtāk pārvarama.
Baltijas Līga futbolā
Baltijas Futbola līga bija futbola čempionāts starp Baltijas valstu - Latvijas, Lietuvas un Igaunijas, spēcīgākajiem klubiem. Pirmā sezona sākās 2007. gada martā. Turnīrā piedalījās 12 komandas - no katras valsts pa četrām.
Bufalo
Bufalo (en) ir pilsēta ASV Ņujorkas štata rietumos Ēri ezera krastā pie Niagāras upes iztekas no ezera. Pēc iedzīvotāju skaita otrā lielākā štata pilsēta (pēc Ņujorkas).
Baltijas Līga futbolā
Vēsture
Laika posmā no 2003. līdz 2005. gadam starp Igaunijas Meistarlīgas un Latvijas Virslīgas čempioniem tika izspēlēts Livonijas Kauss. Bet 2006. gada augustā notika Baltijas Čempionu kausa izcīņa, kas bija Baltijas līgas priekštece, kurā sacentās visu trīs valstu čempionvienības. Šajā turnīrā uzvarēja Lietuvas FK Ekranas.
Bufalo
Sportā pilsēta pazīstama kā NFL (amerikāņu futbols) līgas komandas "Buffalo Bills" un NHL (hokejs) līgas komandas Bufalo "Sabres" mītnes vieta.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais akadēmiskās mūzikas albums
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais akadēmiskās mūzikas albums ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko akadēmiskās mūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā.
Bufalo
Vēsture
Pirms eiropiešu ienākšanas apkārtnē dzīvoja viena no irokēzu ciltīm. Pirmo eiropiešu apmetni pilsētas pašreizējā teritorijā 1758. gadā nodibināja francūži. 1763. gadā, pēc Franču un indiāņu kara (French and Indian War), apvidu ieņēma briti, un francūži pameta apvidu. 1789. gadā briti nodibināja pastāvīgu eiropiešu apmetni.
1812. gada karā starp ASV un Lielbritāniju, pilsētiņu nopostīja. 1825. gadā Bufalo kļuva par ekonomiski ļoti nozīmīgā Ēri kanāla galapunktu, kas radīja priekšnoteikumus pilsētas straujai ekonomiskajai attīstībai.
Dzeržinska (Krievija)
Dzeržinska (ru) ir pilsēta Krievijā, Ņižņijnovgorodas apgabalā, otra lielākā apgabala pilsēta. Izvietojusies apgabala rietumdaļā Okas kreisajā krastā 34 km attālumā no apgabala centra Ņižņijnovgorodas. Dzeržinskas pilsētas padomei pakļauti 3 pilsētciemati (Gavrilovka, Gorbatovka un Želņina) un 11 ciemati.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais akadēmiskās mūzikas albums
Pirmoreiz balva tika pasniegta 1997. gadā kā Labākais klasiskās un instrumentālās mūzikas albums, 1999. gadā tā ieguva nosaukumu Labākais klasiskās mūzikas albums, bet kopš 2001. gada tai ir pašreizējais nosaukums.
Bufalo
Vēsture
20. gadsimta sākumā Bufalo bija strauji augoša pilsēta ar plaukstošu ekonomiku. Darbam pilsētas pārtikas un metalurģiskās rūpniecības uzņēmumos lielā skaitā ieradās imigranti no Īrijas, Itālijas, Polijas un Vācijas. Bufalo pilsētas iesauka bija "Gaismas pilsēta" (City of Light), jo Bufalo bija viena no pirmajām pilsētām ASV, kas plaši izmantoja ielu elektrisko apgaismojumu.
Dzeržinska (Krievija)
Vēsture
Rastjapinas (Растяпино) ciems vēsturiskos dokumentos pirmoreiz minēts 1606. gadā sakarā ar tā nodošanu Dudina klostera īpašumā. Apdzīvotās vietas izaugsme sākās pēc dzelzceļa izbūves un Čornojes stacijas atklāšanas 1862. gadā. 1915. gadā dibināta minerālskābju rūpnīca, 1916. gadā — no Petrogradas evakuētā sprāgstvielu rūpnīca. 1929. gadā sākās plānveida pilsētbūvniecība un Rastjapinas strādnieku ciemats tika pārdēvēts par godu IeTK vadītājam Feliksam Dzeržinskim. 1930. gadā piešķirts pilsētas statuss. 1930. gados izveidojas par ievērojamu ķīmiskās rūpniecības centru, kur ražoja arī ķīmiskos ieročus. Mūsdienās ievērojams ķīmiskās, apstrādes un pārtikas rūpniecības centrs.
Bufalo
Vēsture
1901. gadā pilsētā notika Panamerikas izstāde (Pan-American Exposition). Izstādes laikā 6. septembrī Leons Frenks Čolgošs atentātā nāvējoši ievainoja ASV prezidentu Viljamu Makinliju, kurš 14. septembrī mira, un tajā pašā dienā viceprezidentd Teodors Rūzvelts kļuva par jauno ASV prezidentu. Tas ir viens no retajiem gadījumiem, kad ASV prezidenta zvērests nav dots Vašingtonā.
1932. gadā atklāja Art Deco stilā veidoto Bufalo pašvaldības ēku.
20. gadsimta otrajā pusē Bufalo ekonomika panīka, lielā mērā tāpēc, ka 1957. gadā atklāja ekonomiski izdevīgāku ceļu uz Atlantijas okeānu — Sv. Labrenča jūrasceļš. Rezultātā Bufalo 2000. gadā bija mazāk iedzīvotāju nekā 1900. gadā.
Cilvēki
Bufalo dzimuši:
Samoa
Samoa Neatkarīgā Valsts (sm) ir vidēji attīstīta viennacionāla salu valsts Klusā okeāna dienvidu daļas centrā, apmēram pusceļā starp Havaju salām un Jaunzēlandi. Aizņem divas lielākās (99% teritorijas) Samoa arhipelāga salas — Savaji un Upolu, un septiņas mazas salas. Uz rietumiem no Samoa atrodas Tuvalu un Volisa un Futuna, uz ziemeļiem — Tokelau, austrumos — ASV Samoa, bet dienvidos — Tonga.
Galvenos ienākumus dod tūrisms un kokospalmu audzēšana.
Vēsture
Aptuveni līdz 1860. gadam valdīja cilšu vadoņi — Matai. No 1860. līdz 1889. gadam Matai valdnieki pakļāvās ASV, Lielbritānijas un Vācijas konsuliem, no 1889. līdz 1899. gadam šīs trīs valstis kopīgi pārvaldīja Samoa salas. No 1899. līdz 1914. gadam Rietumsamoa bija Vācijas kolonija, bet Austrumsamoa — ASV teritorija.
Pēc Pirmā pasaules kara sākšanās 1914. gadā Jaunzēlandes karaspēks ieņēma Rietumsamoa un tā pārvaldīja salas līdz 1962. gadam. 1953. gadā Jaunzēlande piedāvāja suverenitātes plānu, un tika nodibināta pirmā Izpildpadome. 1954. gadā konstitūcijas sanāksme pieņēma Jaunzēlandes piedāvāto neatkarības plānu. 1956. gadā tika izveidota jauna Izpildpadome, reorganizēta un paplašināta Likumdošanas asambleja. 1961. gadā Rietumsamoa iedzīvotāji pārliecinoši nobalsoja par neatkarību un 1962. gadā tā kļuva par neatkarīgu Samoa valsti.
Rohatina
Rohatina ir pilsēta Ukrainas rietumos, Ivanofrankivskas apgabala Rohatinas rajona centrs.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1184. gadā kā Galīcijas-Volīnijas apdzīvotā vieta. No 1340. gada - Polijas sastāvā. 16. gadsimtā pilsētā darbojās ikonu gleznošanas centrs. Pēc Polijas Pirmās dalīšanas 1772. gadā pilsētu iekļāva Austrijas impērijā (Austroungārijā), kur tā ietilpa līdz Pirmā pasaules kara beigām. Ap 1910. gadu apmēram puse no pilsētas iedzīvotājiem bija ebreji.
Pēc Pirmā pasaules kara Rohatina iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī. 1939. gadā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, PSRS iebruka Polijā, un Rohatina tika iekļauta Ukrainas PSR. No 1941. līdz 1944. gadam Rohatina atradās vācu okupācijā. Vācu okupācijas laikā pilsētas ebreji tika iznīcināti. Pēc kara poļu iedzīvotāji tika pārcelti uz Poliju. No 1991. gada - neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Cilvēki
Tradicionāli tiek uzskatīts, ka Rohatina ir Osmaņu sultāna Suleimana I sievas Roksolanas (1500-1558) dzimtā pilsēta.
Orska
Orska (ru) ir pilsēta Orenburgas apgabalā Krievijas Federācijā. Tajā dzīvo 245,5 tūkstoši iedzīvotāju. No tiem 80,5% ir krievi, 4,1% ukraiņi, 4% tatāri, 3,7% kazahi, 1,6% vācieši, 1,6% baškīri, 1% mordovieši, 0,5% baltkrievi un 0,5% čuvaši. Orska atrodas Urālu dienviddaļā, vietā, kur Oras upe ietek Urālas upē. Urālas upe sadala pilsētu divās daļās - Eiropas (Jaunā pilsēta) un Āzijas (Vecā pilsēta) daļā.
Strūžāni (nozīmju atdalīšana)
Strūžāni var būt:
Māris Riekstiņš
Māris Riekstiņš (dzimis Rīgā) ir ilggadējs Latvijas Republikas ārlietu dienesta diplomāts. Latvijas vēstnieks ASV un Meksikā (2004—2007), Latvijas Republikas ārlietu ministrs (2007—2010), Latvijas Republikas pastāvīgais pārstāvis NATO (2011—2015), Latvijas vēstnieks Krievijas Federācijā (2017—2023).
Dzīvesgājums
Šajā laika periodā M. Riekstiņš ir bijis arī Latvijas Republikas delegācijas iestāšanās sarunām ar NATO vadītājs, Latvijas dalības PTO Konsultatīvās padomes priekšsēdētājs, vadījis Latvijas delegāciju PTO sarunās Sietlā (1999), Dohā (2000) un Kankunā (2003), bija arī ASV un Baltijas partnerattiecību hartas Latvijas delegācijas vadītājs, kā arī Latvijas delegācijas vadītājs sarunām par jūras robežu ar Igauniju (līgums noslēgts 1997. gadā un ratificēts) un Lietuvu (līgums noslēgts 1999. gadā, līdz šim brīdim nav ratificēts). 2004. gada novembrī Māris Riekstiņš tika apstiprināts Latvijas ārkārtējā un pilnvarotā vēstnieka ASV amatā. Papildus M. Riekstiņš pildīja arī nerezidējošā vēstnieka funkcijas Meksikā. 2006. gadā viņš iestājās Tautas partijā, bija tās Valdes loceklis.
2007. gada janvārī Riekstiņš atstāja vēstnieka darbu un sāka vadīt tālaika Ministru prezidenta Aigara Kalvīša biroju, ko turpināja, līdz kļuva par ārlietu ministru Kalvīša valdībā pēc tam, kad no amata bija atkāpies Artis Pabriks. Pēc Kalvīša valdības demisijas Riekstiņš saglabāja amatu arī Ivara Godmaņa (LPP/LC) vadītajā valdībā un vēlāk arī Valda Dombrovska (Jaunais laiks) valdībā. 2007. gadā Tautas partija izvirzīja M. Riekstiņa kandidatūru Valsts prezidenta amatam, savukārt 2009. gadā Eiropas Savienības komisāra amatam. Ārlietu ministra pienākumus Māris Riekstiņš pildīja līdz 2010. gada aprīlim, kad Tautas partija izstājās no koalīcijas. Māris Riekstiņš bija 10. Saeimas deputāta kandidāts politiskās apvienības Par Labu Latviju! vēlēšanu sarakstā.
Vēveris
Vēveris var būt:
Māris Riekstiņš
Dzīvesgājums
No 2011. gada februāra līdz 2015. gadam Māris Riekstiņš pildīja Latvijas pastāvīgā pārstāvja NATO pienākumus, vēlāk bija ārlietu ministrijas ģenerālinspektors. 2017. gada 17. augustā viņš kļuva par Latvijas vēstnieku Krievijas Federācijā. 2022. gada 25. februārī pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā Riekstiņu Latvijas valdība atsauca, līdz minimumam ierobežojot vēstniecības darbību.
Jānis Puriņš (kara ārsts)
Jānis Puriņš ( — ) bija Latvijas armijas virsnieks un kara ārsts, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.
Biogrāfija
Dzimis 1893. gada 5. aprīlī Cēsīs. 1914. gadā absolvēja Cēsu Ausēja reālskolu un uzsāka studijas Rīgas Politehniskā institūta ķīmijas fakultātē. Sākoties pirmajam pasaules karam institūtu evakuēja uz Maskavu, kur Puriņš atsāka studijas.
1916. gada decembrī Maskavā iestājās Alekseja karaskolā, iegūstot praporščika pakāpi. Dienēja 165. rezerves pulkā, pēc tam 43. Ohotskas kājnieku pulka rindās Dienvidrietumu (Galīcijas) frontē, ievainots, apbalvots ar Annas ordeņa IV šķiru. Pēc atvaļināšanas 1918. gada janvārī viņš atgriezās Latvijā. 1919. gadā brīvprātīgi iestājās Latvijas armijā un Cēsu kauju laikā tika iecelts par Cēsu pilsētas komandanta adjutantu. Vēlāk pārgāja uz 6. Rīgas pulku, piedalījās kaujās pret bermontiešiem un lieliniekiem. Jelgavas atbrīvošanas operācijas laikā 18. novembrī Puriņu ievainoja kaujā pie Iecavas upes, bet viņš palika ierindā. Pie Skodas (Lietuvā) viņu iecēla par pulka operatīvo adjutantu, 1920. gada martā paaugstināja par virsleitnantu. Pēc brīvības cīņu noslēguma palika dienestā, 1925. gadā tika paaugstināts par kapteini.
Advente
Advente jeb advents (la — ‘atnākšana’) ir Ziemassvētku gaidīšanas laiks, kas sākas no ceturtās svētdienas pirms Ziemassvētkiem. Advente ir kristiešu liturģiskā gada sākums. Advente tiek saistīta ar gavēni, mieru, klusumu un pārdomām. Šajā laikā no egļu zariem pītajā adventes vainagā tiek dedzinātas četras sveces, kuras tiek pakāpeniski iedegtas gaidīšanas nedēļas svētdienās. Adventes laika liturģiskā krāsa ir violeta vai zila.
Jānis Puriņš (kara ārsts)
Biogrāfija
Paralēli atsāka studijas Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē, kuras absolvēja 1935. gadā. Pēc studiju beigšanas bija ārsts smagās artilērijas pulkā, no 1937. gada armijas štāba vecākais ārsts. 1938. gadā ar Valsts prezidenta pavēli viņu paaugstināja par pulkvežleitnantu un 1939. gadā iecēla par armijas štāba kara sanitārās inspekcijas medicīnas daļas priekšnieku. Tajā pašā gadā Puriņš sāka strādāt par lektoru LU Medicīnas fakultātē.
Advente
Latviešu valodnieks Jānis Endzelīns piedāvājis adventes laiku dēvēt vīriešu dzimtē, proti, par adventu, bet katru tās svētdienu sieviešu dzimtē — par adventi. Tomēr mūsdienās galvenokārt ieteiktā pamatforma ir advente.
Jānis Puriņš (kara ārsts)
Biogrāfija
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Puriņš tika atstāts Latvijas armijā par ārstu. Vācu okupācijas laikā 1941. gadā viņš uzsāka ārsta privātpraksi. 1943. gadā iestājās Latviešu leģionā, bija leģiona sanitārinspekcijas sanitārās daļas priekšnieks. Kopā ar leģiona štābu nonāca Dancigā un vēlāk Lībekā. Jāņa Puriņa karavīra gaitas beidzās 1945. gada 2. maijā, kad Apvienotās Karalistes karaspēks okupēja Lībeku. Pēc kara viņš strādāja par ārstu Vācijas bēgļu nometnēs.
Salvadora
Salvadora (es), oficiāli Salvadoras Republika (República de El Salvador) ir valsts Centrālamerikā. Tā ir Centrālamerikas vismazākā, bet visblīvāk apdzīvotā valsts. Robežojas ar divām valstīm: rietumos ar Gvatemalu, bet ziemeļos un austrumos ar Hondurasu.
Salvadora ir daudz cietusi no pilsoņu kara un revolūcijas, tāpēc nedaudzas ģimenes ir bagātas, to īpašumā ir arī zeme, taču vairums salvadoriešu ir nabadzīgi.
Dabas resursi
Salvadoras kalnaino daļu indiāņi ir apdzīvojuši jau daudzus tūkstošus gadu. Vulkānisko kalnu nogāzēs ir auglīgas augsnes. Tās ir piesaistījušas zemniekus jau kopš senseniem laikiem. Salvadorā ir maz derīgo izrakteņu. Tomēr kalnu upes ļauj saražot lielu daļu elektroenerģijas. Krītošais ūdens darbina HES turbīnas. Saskaņā ar 2021. gada janvāta datiem hidroenerģija nodrošina 28,5% Salvadoras elektroenerģijas patēriņa. Vēl 27,3% saražo liela ģeotermālā spēkstacija, kas izmanto zemes dzīļu siltumu. No biomasas iegūst 24.4% elektroenerģijas, no Saules baterijām — 10,6%, vēja enerģijas — 3,6%.
Ekonomika
Salvadoras ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju kapitālieguldījumiem un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 16,8% no IKP.
Iedzīvotāji
2015. gadā Salvadorā bija 6 377 195 iedzīvotāju. Kopš 1950. gada iedzīvotāju skaits ir palielinājies gandrīz trīs reizes. 86% iedzīvotāju ir metisi, 12% — baltādainie. Apmēram puse no kopējā iedzīvotāju skaita ir katoļi, bet apmēram trešā daļa — protestanti.
Durbes ģerbonis
Durbes pilsētas ģerbonis ir viens no Durbes pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts 1925. gada 31. oktobrī.
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairoga fons ir tumši zilā krāsā. Uz sudrabapamatnes attēlota sudraba ābele ar septiņiem sudraba āboliem, pa vienam ābolam katrai nedēļas dienai. Ābele simbolizē Durbes ābeļdārzus, kurus izveidoja 20. gadsimta sākumā pēc pilsētas galvas un dārznieka Sīmaņa Klēvera ierosinājuma.
Ariels Šarons
Ariels Šarons (he, Ariel Sharon; dzimis, miris ) bija Izraēlas valstsvīrs un ģenerālis, 11. Izraēlas premjerministrs.
1970. gados pievienojās Likud partijai un pildīja vairāku nozaru ministra amatu pienākumus laikā no 1970. gadu beigām līdz 1990. gadu beigām. 2000. gadā kļuva par partijas līderi. 2001. gada 7. martā A. Šarons kļuva par Izraēlas premjerministru. 2005. gada novembrī pameta Likud partiju, lai dibinātu partiju Kadima. 2006. gada 4. janvārī viņš pārcieta insultu un kopš tā laika viņš bija komas stāvoklī. No 2006. gada 4. janvāra līdz 2006. gada 14. aprīlim premjerministra pienākumus pildīja Ehuds Olmerts. 14. aprīlī apritēja 100 dienas kopš A. Šarona darba nespējas sākuma, tad oficiāli beidzās viņa pilnvaru laiks.
Miris Telavivā.
Dūņupe
Dūņupe var būt:
Krūte
Krūte ir ciems Dienvidkurzemes novada Bārtas pagastā. Izvietojusies pagasta austrumos Vārtājas labajā krastā pie Bārtas—Kalētu autoceļa 8,2 km no pagasta centra Bārtas, 33 km no novada centra Grobiņas un 209 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta veidojusies pie bijušās Krūtes muižas (Kruhten) un Krūtes mācītājmuižas (Groß-Kruhten). Krūtes luterāņu baznīca ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Vietējas nozīmes pieminekļi ir mācītājmuiža un Krogzemju viduslaiku kapsēta. Ziemeļos no ciema atrodas grants ieguves karjeri.
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais instrumentālās, filmu vai teātra mūzikas albums
Latvijas Mūzikas ierakstu gada labākais instrumentālās, filmu vai teātra mūzikas albums ir viena no nominācijām Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvas ceremonijā, ko pasniedz par labāko instrumentālās, filmu vai teātra mūzikas albumu aizvadītajā gadā Latvijā.
Balva pirmoreiz tika pasniegta 2001. gadā kā Labākais instrumentālās mūzikas albums, bet kopš 2003. gada tai ir pašreizējais nosaukums.
Priekule
Priekule ir pilsēta Kurzemes dienvidrietumos, Dienvidkurzemes novadā. Attālums līdz Rīgai ir 200 km, līdz novada centram Grobiņai ir 30 km, bet līdz Liepājai 40 km. Priekulē atrodas Priekules vidusskola, novada dome, kultūras nams, slimnīca, luterāņu un baptistu baznīcas, bibliotēka, sporta halle un slidotava. Kā vienu no pilsētas simboliem min Priekules Ikaru.
Vēsture
Vēstures avotos Korfu dzimtai piederošā Priekules muiža Grobiņas fogtejā pirmo reizi minēta 1483. gadā. No 1560. līdz 1609. gadam atradās Prūsijas hercogistes, pēc tam Kurzemes un Zemgales hercogistes Grobiņas pilskunga iecirkņa sastāvā. Otrā ziemeļu kara laikā aizsardzībai pret zviedru karaspēka uzbrukumu uzcelti nocietināti caurbraucamie vārti, kas nodēvēti par Zviedru vārtiem. Lai gan to fasādē ierakstīts 1688. gads, vārtu celtniecība notikusi 17. gadsimta vidū, bet daži dekoratīvās apdares darbi — 1688. gadā. Priekules Zviedru vārti atzīti kā valsts arhitektūras piemineklis, to plastiskā apdare un akmens cilnis — valsts mākslas piemineklis. Zviedru vārtu simbols ir attēlots pilsētas ģerbonī. Nelielā pakalnā lielceļa malā, kas veda uz Priekules muižu un tālāk uz Lietuvu, ap 1680. gadu tika uzcelta neliela mūra baznīciņa. Nostāsts vēsta, ka Priekules muižas kalējs Johansons nolaidies no baznīcas torņa ar pašdarinātiem spārniem. Par šādu rīcību viņu tiesāja Grobiņas pilī un sadedzināja uz sārta.
Par lielāku apdzīvotu vietu Priekule izveidojās pēc 1871. gada, kad cauri muižas zemei uzbūvēja dzelzceļu Liepāja—Romni. Otrā pasaules kara laikā 1944. gadā Priekules apkaimē notika Kurzemes cietokšņa otrā lielkauja, kas ar 10 dienu pārtraukumu ilga no 27. oktobra līdz 25. novembrim. Ciešot milzīgus zaudējumus, sarkanarmieši ieņēma 4 km dziļu un 12 km platu telpu Priekules-Vaiņodes sektorā. Kauju laikā sagrāva Priekules baznīcu, ko atjaunoja no 1994. līdz 1997. gadam. Pie pilsētas atrodas lielākie Otrā pasaules kara brāļu kapi Latvijā ar vairāk kā 23 000 apbedījumiem. Brāļu kapu memoriālais ansamblis veidots pēc tēlnieces Pārslas Zaļkalnes, arhitekta Artūra Zoldnera un dendrologa Aivara Laša projekta.
Ģeogrāfija
Priekule atrodas Rietumkursas augstienē uz Embūtes pauguraines un Vārtājas viļņotā līdzenuma robežas Virgas un tās pietekas Dobeļupes krastos. Reljefs ir lēzeni vilnains, nedaudz nolaidens uz dienvidiem, kur seklā ielejā tek Virga. Vairākās ielās izveidoti dekoratīvi stādījumi. Gar Dobeļupīti ir izveidots parks. Upes līmenis ir 56 m vjl., bet augstākais paugurs - Drunka kalns pilsētas ziemeļu malā 82 m vjl., pilsētas centrālā dala ir ap 65 m vjl. Pilsētas ziemeļu malā uz Dobeļupes atrodas Parka dīķis un Dobeļdīkis.
Priekuli apņem Priekules pagasta teritorija. Tā ir svarīgs ceļu mezgls. Aiz pilsētas ziemeļu robežas iet Grobiņas-Ezeres autoceļš P106, bet pilsētu šķērso šā ceļa nozarojums P114 uz Skodu Lietuvā.
Klimatu ietekmē netālā Baltijas jūra, tāpēc tas mitrs un maigs, sevišķi raksturīgas īsas un maigas ziemas.
Luterāņu baznīca
Luterāņu baznīca tika uzbūvēta ap 1680. gadu. 1792. gadā tā pārbūvēta. Lieli remonti veikti 1852. gadā, kad no jauna apgleznoja un apzeltīja altāri un kanceli. 1895. gadā Priekules baznīcai iebūvētas jaunas Rīgas meistara Mārtiņa darinātas ērģeles. Visus atjaunošanas izdevumus apmaksājis Priekules barons Nikolajs Korfs. Zviedrijas karaliene Kristīne tolaik baznīcai bija uzdāvinājusi vecu 1649. gadā iespiestu altāra Bībeli, kas bija viena no pirmajām Gūtenberga Bībelēm vācu valodā. Turpat glabājās arī pirmā Ernsta Glika tulkotā Bībele. No 1846. līdz 1860. gadam Priekules mācītājs bijis vecā Stendera pēctecis — dzejnieks Kārlis Hugenbergers jeb "sirmais latviešu skolotājs" kā viņš pats sevi nosaucis. Pirmā pasaules kara beigās vācieši atkāpjoties aizveda sev līdzi gan baznīcas zvanus, gan sudraba traukus un citas vērtības. 1938. gadā baznīca ar visu iebūvēto iekārtu iekļauta valsts aizsargājamo pieminekļu sarakstā. Otrā pasaules kara laikā tā praktiski tika sagrauta. Bojā aizgāja arī savdabīgā baznīcas iekārta. 1994. gadā sākās baznīcas atjaunošana. Tika atjaunots baznīcas tornis un pārējā ēka. Tornis, salīdzinājumā ar savu pirmskara veidolu, tagad ir nedaudz garāks. 1996. gada vasarā torņa smailē tika novietots kalēja G. Andersona kaltais vara gailis. Baznīcas altāri rotā Latvijas Mākslas akadēmijas studentes K. Taivanes darinātā glezna “Kristus pie krusta”. Priekules baznīcas iekārtas priekšmetus izgatavoja Rīgas Amatniecības vidusskolas Kokapstrādes nodaļas 5. kursa audzēkņi. 1998. gada 6. jūnijā Latvijas ev. lut. Baznīcas arhibīskaps Jānis Vanags iesvētīja atjaunoto dievnamu.
Zviedru vārti
Ēka ar caurbraucamiem vārtiem, kuri veda uz Priekules muižas saimniecības pagalmu. Tautā saukti par "Zviedru vārtiem". Celti 17. gadsimta pimajā pusē. 1688. gadā veikti daži dekoratīvās apdares darbi. Priekules Zviedru vārti atzīti par valsts arhitektūras pieminekli, to plastiskā apdare un akmens cilnis — par valsts mākslas pieminekli. Ģerboņu cilnis kalts no pelēcīgā smalkgraudainā Gotlandes smilšakmens. Akmens Cilnī iekalts gada skaitlis 1688 un divu dzimtu ģerboņi: fon Korfu (von Korff) un fon Rēdernu (von Redern). Zviedru vārtu caurbrauktuvei abās pusēs izbūvētās nišās stāvēja pa akmens sargzaldāta figūrai. Otrā pasaules kara laikā akmens sargzaldāti tika iznīcināti. Pašreiz to vietu godam ieņēmuši kokā darināti sargzaldāti.
Priekules muižas pils
1483. gadā Livonijas ordeņa mestrs Borhs piešķīra zemes īpašumu ordeņa bruņiniekam Nikolajam Korfam. Tā izveidojās Priekules muiža, un tika uzcelta tā saucamā vecā pils, kura vairs nav saglabājusies. Muiža atradās ļoti izdevīgā vietā, kur krustojās septiņi lielceļi. Izdevīgā atrašanās vieta nākotnē te veicināja labas un izdevīgas tirdzniecības vietas izaugsmi, radās Priekules miests, pēc tam pilsēta. 20. gadsimta 60. gados rokot ūdensvadu, skolas darbinieki atraka šīs vecās pils paliekas. 19. gadsimta otrajā pusē Rietumeiropas ietekmē muižnieki steidza modernizēt savas necilākās muižu ēkas. Pārveidojumi skāra arī Priekules pili. M. Berči projektētās Priekules muižas pils no sarkaniem ķieģeļiem celto trīsstāvu ēku papildina balkons, kuram ir izeja no zāles un plašas parādes kāpnes, kas turpinās upes krasta nogāzē un aizved parkā. Kādreiz pāri skaistajam gājēju tiltiņam varēja nokļūt pils parkā. Priekules pilī bija zāle, ēdamistaba, ieroču istaba, naudas glabātuve, baznīcas telpa, viesu istabas, barona, viņa piederīgo un kalpotāju istabas. Pie ieejas vestibilā atradies liels kamīns, zem pils plašs velvēts pagrabs. Kara laikā pils stipri cietusi, taču tā tika atjaunota, un pašreiz tajā atrodas Priekules vidusskola.
Pils skatu tornis
Pils skatu tornis uzbūvēts reizē ar Korfu jaunās pils ārpuses pārbūvi 19. gadsimta beigās. Otrā pasaules kara laikā tas bija stipri cietis. Latvijas Tautas frontes biedri to atjaunoja 90. gadu beigās. Kopš tā laika tajā plīvo valsts karogs. Katra gada 18. novembrī šeit sapulcējas Priekules iedzīvotāji.
Iedzīvotāji
ledzīvotāju skaits padomju okupācijas gados pieauga trīs reizes, latviešu īpatsvars samazinājās līdz 50%. Pilsēta bija padomju armijas garnizons. 1992. gadā mainījās pilsētas iedzīvotāju sastāvs, jo no pilsētas aizgāja padomju okupācijas karaspēks, kas tur atradās no 1951. gada. Reizē ar to Priekuli atstāja 2500 cilvēku - karavīri, virsnieki un vinu ģimenes locekļi. Priekulē ir samērā liels lietuviešu īpatsvars.
Prūsijas Sofija
Prūsijas Sofija, Kurzemes hercogiene (vācu Sophie von Preußen, 1582—1610) bija Prūsijas hercogistes princese un Kurzemes hercogiene. Hercoga Jēkaba māte.
Dzīvesgājums
Dzimusi Kēnigsbergas pilī, Prūsijas hercoga Albrehta Frīdriha un viņa sievas Marijas Eleonoras, Jūlihas-Klēves-Bergas princeses, ģimenē kā trešā meita. Viņas tēvs cieta no psihiskiem traucējumiem, tādēļ hercogisti kopš 1578. gada kā reģenti pārvaldīja Brandenburgas markgrāfi. 1609. gada 22. oktobrī viņa kā pēdējā no māsām apprecējās ar Kurzemes hercogu Vilhelmu, kā sievas pūru saņemot Prūsijai ieķīlāto Grobiņas novadu.
Grobiņas ģerbonis
Grobiņas pilsētas ģerbonis ir viens no Grobiņas pilsētas oficiālajiem simboliem. Apstiprināts 1925. gada 31. oktobrī.
Heraldiskais apraksts
Ģerboņa vairogā uz melna fona attēlota stāvoša sudraba dzērve ar zelta krāsas akmeni paceltajā kreisajā kājā. Sākotnējais līdzīga izskata ģerbonis tika izveidots jau 1697. gadā.
Rejs Čārlzs
Rejs Čārlzs Robinsons (en; dzimis Olbani, Džordžijas štatā, ASV, miris  Beverlihilsā, Kalifornijas štatā, ASV) bija amerikāņu mūziķis. R. Čārlzs bija soulmūzikas pionieris, 1950. gados viņš apvienoja ritma blūzu, gospeli un blūzu savos ierakstos, kas tapa Atlantic Records. Tāpat viņš palīdzēja 1960. gados popularizēt kantrimūziku un popmūziku ar saviem ierakstiem, slavenākais no tiek ir albums Modern Sounds. Laikā, kad viņa ierakstus izdeva ABC Records, viņš kļuva par vienu no pirmajiem afroamerikāņiem, kas bija mākslinieciskais uzraudzītājs kādā no lielajām ierakstu kompānijām.
Rolling Stone 2004. gadā ierindoja R. Čārlzu 10. vietā 100 visu laiku izcilāko mākslinieku sarakstā un 2008. gadā otrajā vietā 100 visu laiku izcilāko dziedātāju sarakstā. R. Čārlza piemiņai Billijs Džoels piezīmēja: "Tas var izklausīties pēc zaimošanas, bet es domāju, ka Rejs Čārlzs ir daudz nozīmīgāka personība nekā Elviss Preslijs. Es nezinu, vai Rejs bija rokenrola arhitekts, bet viņš noteikti bija pirmais cilvēks, kas paveicis daudz darbu . . . Kurš, pie velna, kopā saliek tik daudz stilu un panāk, ka tas izklausās labi."
Angarska
Angarska (ru) ir pilsēta Krievijā, Irkutskas apgabalā. Izvietojusies apgabala dienviddaļā Angaras un tās pietekas Kitojas starpupē 40 km no apgabala centra Irkutskas. Nozīmīgs naftas ķīmijas rūpniecības centrs.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1945. gada vasarā, kad pie Kitojas ietekas Angarā sāka būvēt sintētiskās degvielas ražotni no iekārtām, kas bija saņemtas reparācijās no Vācijas. 1951. gadā Angarskai piešķirts pilsētas statuss.
Deniņu kauls
Deniņu kauls (Os temporale) ir pāra, gaisu saturošs, cilvēka galvaskausa smadzeņu daļas kauls. Deniņu kauli ir novietoti galvaskausa apakšējā - sānu daļā un to uzbūve ir ļoti sarežģīta. Deniņu kaulā ir ārējā auss ejas atvere (porus acusticus externus), kas ved uz ārējo auss eju (meatus acusticus externus).
Deniņu kaulam ir četras daļas:
Akmens daļa
Akmens daļai jeb piramīdai (pars petrosa (pyramis)) ir trīsstūra piramīdas forma, tā ir novietota horizontālā plaknē ar virsotni uz priekšu un mediāli, bet pamatne vērsta uz mugurpusi un laterāli un pāriet aizauss daļā (pars mastoidea). Piramīdai ir trīs virsmas: priekšējā (facies anterior), mugurējā (facies posterior) un apakšējā virsma (facies inferior), kā arī trīs malas: priekšējā mala (margo anterior), augšējā mala (margo superior) un mugurējā mala (margo posterior). Piramīdas galotnē (apex partis petrosae) ir miega artērijas kanāla iekšējā atvere (canalis caroticus).
Deniņu kaula akmens daļā atrodas bungdobums - tas ir ~1 cm3 liels, ar gaisu pildīts dobums, kas pieder pie vidusauss (auris media). Šajā dobumā atrodas dzirdes kauliņi. Šajā daļā atrodas arī deniņu kaula kanāli un iekšējās auss (auris interna) visas daļas - gliemezis, priekštelpa un pusloka kanāli.
Akmens daļas priekšējā virsma
Uz akmens daļas priekšējās virsmas (facies anterior) atrodas gluds laukums - bungdobuma jumts (tegmen tympani). Uz priekšpusi no bungdobuma jumta ir lokveida pacēlums (eminentia arquata), no kura mediāli un uz priekšu atrodas lielā akmens nerva kanāla atvere (hiatus canalis nervi petrosa majoris), kas tuvāk augšējai malai savienojas ar sejas nerva kanālu (canalis facialais), kā arī mazā akmens nerva kanāla atvere jeb bungdobuma kanāliņa augšējā atvere (hiatus canalis nervi petrosa minoris s. apertura superior canaliculi tympanici). No abu kanālu atverēm atiet rieviņas, kurās ieguļ attiecīgie nervi. Pie piramīdas virsotnes ir trijzaru nerva iespiedums (impressio trigemini).
Skots Kelijs
Skots Džozefs Kelijs (Scott Joseph Kelly; dzimis ) ir NASA kosmonauts. Viņa dvīņu brālis Marks Kelijs (Mark Kelly) arī ir kosmonauts.
Kosmiskā karjera
Kelija pirmais kosmiskais lidojums notika 1999. gada decembrī misijā STS-103, esot kosmoplāna Discovery pilotam.
Deniņu kauls
Akmens daļas apakšējā virsma
Akmens daļas apakšējās virsmas laterālajā daļā ir īlenveida izaugums (processus styloideus), kā priekša ir īlenveida izauguma un aizauss paugura atvere (foramen stylomastoideum). Mediāli no īlenveida izauguma atrodas jūga bedre (fossa jugularis), bet uz šķautnes starp jūga bedri un miega artērijas kanāla ārējo atveri - akmens bedrīte (fossula petrosa), kuras dziļumā atveras bungdobuma kanāliņa (canaliculus tympanicus) apakšējā atvere. Uz priekšu no jūga bedres atrodas miega artērijas kanāla (canalis caroticus) apakšējā atvere.
Skots Kelijs
Kosmiskā karjera
Otro lidojumu STS-118 2007. gada augustā Kelijs veica komandiera amatā.
Deniņu kauls
Akmens daļas malas
Akmens daļai ir trīs malas: priekšējā, mugurējā un augšējā. Uz augšējās malas atrodas augšējā akmens sinusa rieva (sulcus sinus petrosi superioris), bet uz mugurējās malas - apakšējā akmens sinusa rieva (sulcus sinus petrosi inferioris). Uz mugurējās malas ir arī jūga ierobs (incisura jugularis), kas piedalās jūga atveres veidošanā (foramen jugulare), kā arī gliemeža kanāliņa ārējā atvere (apertura externa canaliculi cochleae).
Skots Kelijs
Kosmiskā karjera
Trešais lidojums sākās 2010. gada oktobrī, ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-01M dodoties uz Starptautisko kosmosa staciju. Misija beidzās.
Deniņu kauls
Aizauss daļa
Aizauss daļa (pars mastoidea) ir akmens daļas turpinājums laterālā virzienā. Aizauss daļā ir masīvs izaugums uz leju - aizauss paugurs (processus mastoideus), kas veidojas pēc dzimšanas. Aizauss paugura iekšienē ir aizauss paugura šūnas (cellualae mastoideae) un aizauss paugura dobums (antrum mastoideum), kas ir pildīti ar gaisu. Aizauss paugura mediālajā pusē ir aizauss paugura ierobs (incisura mastoidea), kam paralēli iet sekla pakauša artērijas rieva (sulcus arteriae occipitalis). Virs ieroba ir neliela aizauss paugura atvere (foramen mastoideum), kas atveras kaula iekšējā virsmā S veida sinusa rievā.
Skots Kelijs
Kosmiskā karjera
Ceturtais lidojums kosmosā Kellijam sākās 2015. gada martā ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-16M. Viņš kopā ar Mihailu Korņijenko stacijā strādāja gandrīz gadu (340 dienas). Bija 43. un SKS 44. ekspedīcijas lidojuma inženieris, pēc tam SKS 45. un SKS 46. ekspedīcijas komandieris. Uz zemes atgriezās 2016. gada martā kosmosa kuģī Sojuz TMA-18M.
Atbalsts Ukrainai
Pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā 2022. gada 9. martā Skots Kelijs atdeva Krievijai viņam 2011. gadā pasniegto medaļu "Par nopelniem kosmosa apgūšanā", bilstot: "Medvedeva kungs, es jums atdodu Krievijas medaļu 'Par nopelniem kosmosa apgūšanā'. Lūdzu, atdodiet to krievu mātei, kuras dēls gāja bojā šajā netaisnīgajā karā." Aprīļa sākumā Kellijs sadarbībā ar studiju Orange Comet sarīkoja NFT mākslas projektu Dreams Out of This World ("Sapņi no šīs pasaules"), kas sastāvēja no fragmentu sērijas, kurā attēlots Kellijs kosmosā. 12. aprīlī šī kolekcija tika piedāvāta izsolē, kas tika pārdota dažās stundās, iegūstot vairāk nekā 500 tūkstošus ASV dolāru, kas tiktu ziedoti Ukrainas atbalstam.