cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandrs IV
Pāvesta Aleksandra IV lēmumi par Livoniju
1. vietu, kur atrodas Rīgas dombaznīca, Rīgas pilsētu ar tās piederumiem, neaizkarot Vācu ordeņa tiesības; 2. Turaidas, Lielvārdes, Reskules (Ikšķiles), Riemeņu (Mālpils), Doles, Salaspils, Kokneses, Asotes un Liepenes pilis un to piederumus, Jersikas [pils] kalnu; 3. archbīskapa pilis, laukus, pļavas, birzis, mežus, zvejas, ganības, dzirnavas un desmito tiesu Zemgalē, neaizkarot Vācu ordeņa tiesības; 4. Upmali, Metsepoli, Tālavu un Sēliju ar visiem augšā minētiem piederumiem, brīvībām un imunitāti; 5. paturot Romas baznīcas un Vācu ordeņa tiesības, Rīgas metropolīta varai tiek pakļautas Sāmsalas, Tērbatas, Kursas, Virijas, Kulmas, Vārmas, Pamedes [Pomezanijas], Sembas, Rutēnijas un Rēveles bīskapijas;
bez tam Albertam tika piešķirta tiesība lietot palliju svinamās dienās, iesvētot bīskapus un ordinējot svētniekus; nevienam nedrīkstēja piederēt par dzimtu kapsētas un baznīcas beneficiji; diecezei saistoši bija arhibīskapa rīkojumi, ko viņš bija izdevis kanoniskā kārtā kopā ar savu domkapitulu vai tā prātīgāko daļu; visiem, ko viņš bija sodījis ar ekskomunikāciju vai interdiktu, tika atrautas draudzes locekļa tiesības, izņemot draudošas nāves briesmas vai gadījumu, ja arhibīskapa prombūtnē kāds cits tos atbrīvoja no soda pēc kanoniski dotā gandarījuma; vienīgi pāvesta vai viņa legāta uzdevumā kāds cits prelāts Alberta diecezē drīkstēja noturēt konventus, izdarīt kulta aktus un tml., pirms nebija saņēmis minētā arhibīskapa atļauju; neviens garīdznieks bez arhibīskapa atļaujas nedrīkstēja viņam uzticētās Rīgas diecēzes baznīcas iznomāt vai nodot trešo personu varā; tāpat palika spēkā visas agrākās Rīgas baznīcas brīvības, imunitātes un saprātīgi ieradumi; savā provincē un viņa metropolīta varai pakļautās bīskapijās arhibīskaps varēja likt nest sev priekšā krustu.
Krustkalnu dabas rezervāts
<mapframe text="Krustkalnu dabas rezervāts" width=290 height=300 zoom=11 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q16360397" } Krustkalnu dabas rezervāts ir dabas rezervāts, kas atrodas Latvijas vidienē, Austrumlatvijas zemienes Aronas paugurlīdzenumā, Madonas novada Ļaudonas un Mārcienas pagastu teritorijā.
Dabas rezervāts tika izveidots, lai saglabātu raksturīgo ūdeņu un mežu ekosistēmu kompleksa bioloģisko daudzveidību, skujkoku mežus uz osveida reljefa formām, ar saldūdens kaļķiežiem saistītos biotopus, kā arī ainavu un kultūrvēsturiskās vērtības.
Rezervāta teritorijā pārsvarā aug priežu un egļu meži, kas mijas ar lapkoku, vietām - ar platlapju audzēm. No meža tipiem visplašāk izplatīts damaksnis, vēris un mētrājs.
Daudzo saldūdens avotu izplūduma vietās veidojušies saldūdens kaļķu nogulumi, kuru ietekmē radusies savdabīga flora ar daudziem reti sastopamiem augiem. Izplatītas 555 augstāko augu sugas, no kurām 32 sugas ir aizsargājamas (jumstiņu gladiola, šaurlapu lakacis, pļavas linlape, lielziedu uzpirkstīte, Sibīrijas mēlziede u.c.). Rezervātā uzskaitītas vairāk kā 1550 bezmugurkaulnieku sugas, noskaidrotas 1170 tauriņu sugas, 152 putnu sugas.
Rezervāta ainava ir ļoti pauguraina, te atrodas Praulienas pauguraine, Madonas — Trepes valnis un Dūku — Svētes ieplaka, kuru absolūtie augstumi svārstās no 164 metriem vjl. vaļņa virsotnēs līdz 94 metriem ielejā. Madonas — Trepes vaļņa labi izteiktajā pakājē gar visu Dūku — Svētes ieplaku sastopami virszemē izplūstoši avoti. Svētes ezera rietumu krastā ir lielākie šāda veida karbonātiem bagāti avoti - Krākas avoti. Dūku — Svētes ieplakā atrodas arī Ļaudonas saldūdens kaļķu iegula.
Ūdenstilpes rezervātā aizņem 70 hektārus. Lielākie ezeri ir Svētes (Dreimaņu), Lielais Plencis, Mazais Plencītis. Rezervāta teritorijā tek Svētupe un Niedruška.
Vēsture
Par Austrumlatvijas floru vēl pirms Krustkalnu dabas rezervēta dibināšanas 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā interesi izrādīja vācu un latviešu zinātnieki un dabas pētnieki, tostarp arī Nikolajs Malta. 20. gadsimta 50.—70. gados par šī apvidus floru interesi izrādīja Latvijas Valsts Universitātes un Bioloģiskā institūta botāniķi, kas tur rīkoja ekspedīcijas un studentu vasaras prakses. 1977. gadā pēc Bioloģijas institūta iniciatīvas tika dibināts Krustkalnu dabas rezervāts, kļūstot par pirmo dabas rezervātu Austrumlatvijā. Līdz pat Teiču dabas rezervāta izveidošanai 1982. gadā rezervāts atradās Slīteres dabas rezervāta pakļautībā.
Meži
Visbiežāk sastopamās koku sugas:
Purvi
Krustkalnu rezervātā purvi aizņem nelielu platību - tikai 18,4 ha. Lielākā daļa ir zāļu purvi ezeru krastos. Nelieli purviņi ir starp pauguru ieplakās. Purvus ietekmē aizaugšana ar kārkliem, melnalkšņiem, niedrēm, kā arī ūdens līmeņa svārstības.
Pļavas
Pavisam pļavas Krustkalnu rezervātā aizņem 88 hektārus. Krustkalnu rezervāta reljefam ir raksturīgas samērā stāvas nogāzes, kur parasti nav arts, bet pļauts ar izkapti vai zirga pļaujmašīnu. Krustkalnu rezervāta kaļķainajās augsnēs dažādos mitruma apstākļos izplatītas gan sausas, gan mēreni mitras, gan slapjas pļavas. Mitrās un grūtāk pieejamās pļavas aizaug ar kārkliem. Pļavas ietekmē ūdens līmeņa svārstības, infrastruktūras objektu izmantošana.
Upes un ezeri
Upes un ezeri Krustkalnu rezervātā aizņem 4% no kopējās platības. Upes ir mazas, regulētas gandrīz visā to garumā. Svētupe un tās pieteka Niedruška ir lēni tekošas upes, kurās ir piekrastes virsūdens augu josla ar grīšļiem, niedrēm, ežgalvītēm, kā arī peldlapu augājs — dzeltenā lēpe, glīvenes. Nedaudz straujāka ir Nirīte, kur vietām aug platlapu cemere, zobainā ķērsa, ūdensgundegas. Dreimaņu (Svētes) ezerā un Mazajā Plencītī sastopamas mieturaļģes, bet piekrastēs — grīšļi, aslapes, niedres, šaurlapu vilkvālītes. Lielais Plencītis ir aizaugošs ezers, kurā dominē niedru un dižās aslapes audzes.
Antropogēnas izcelsmes biotopi
Krustkalnu rezervātā atrodas 6 apdzīvotas viensētas. Nelielas platības pie viensētām aizņem piemājas dārzi. Tiešā viensētu tuvumā ir jaunas atmatas, vecākas atmatas jau pārveidojušās pļavās.
Bijušie saldūdens kaļķu karjeri ir platības ar degradētu augsnes virskārtu, kas pamazām aizaug ar niedrēm un kārkliem. Krustkalnu grants karjers vairs netiek izmantots.
Transformatīvās gramatikas teorija
Noams Čomskis, kurš ir dzimis 1928. gadā, popularitāti ir ieguvis ar savu transformatīvās gramatikas teoriju, kas savā laikā revolucionāri ietekmēja lingvistikas attīstības virzienu. Viņa teorijas pamatā ir uzskats, ka valodas vēsturiskā un tātad arī zinātniski pētāmā pamatvienība ir nevis skaņa, bet visvienkāršākais domu izsakošs teikums. Bieži vien teikumā ar vārdu, kas skaniski un saskaņā ar klasisko gramatiku ir vienāds, var izteikt kardināli atšķirīgas lietas. Tātad vārds ir domas izteikšanas līdzeklis un tā nozīme domāšanā netiek dziļāk analizēta.
Saskaņā ar transformatīvās gramatikas teoriju, katrs saprotams teikums ir pakļauts ne vien konkrētajai valodai, bet arī kaut kādām dziļākām struktūrām, universālai gramatikai, kas ir atkarīga no cilvēka smadzeņu uzbūves. Čomskis uz gramatiku skatās ne vien kā uz runas, bet arī kā uz domas gramatiku, kas to padara par psiholingvistisku skatījumu. Tāpat jāatzīmē, ka Čomskis pieņem, ka valoda, sekojot domai, ir nepārtraukti mainīga, nevis savā būtībā sastingusi. Valoda pakļaujas jaunajām situācijām, kas rodas cilvēka darbības vai citu apstākļu rezultātā.
Čomskis uzsver valodas spēju mainīties un spēju ar vienu un to pašu vai dažkārt ļoti līdzīgu frāzi reizēm izteikt pavisam atšķirīgas lietas. Tātad viņš uzskata, ka pastāv kādi valodā neizteikti principi, pēc kuriem cilvēks darbojas un valoda ir tikai kā pastarpināts instruments šo principu izpaušanai. Citiem vārdiem, bērns jau piedzimst ar zināmiem priekšstatiem par to, kādi ir vispārīgie valodas darbības principi, un, mācoties valodu, viņš iemācās vien vārdu secību teikumā.
Arī Noama Čomska teorijai līdzīgu viedokli izsaka pazīstamais valodas filozofs Ludvigs Vitgenšteins savā darbā "Traktāts", atzīstot, ka pastāv lietas un parādības, kuras ar valodas palīdzību nav iespējams izteikt. Tas nozīmē, ka valoda netiek vispārināta līdz domu veidojošam fenomenam vai vismaz tāds valodas aspekts netiek uzsvērts.
Jāatzīst, ka Čomska uzskati ir grūti saskaņojami ar eksperimentālajiem pētījumiem, kurus veicis žans Piažē un kurus komentējis Ļevs Vigotskis. Var gan pieņemt, ka runas jeb valodas un domāšanas attīstība darbojas pēc savstarpēji nesaistītiem principiem, tomēr šāds princips ir grūti iedomājams, zinot cilvēkam raksturīgo spēju zināšanas, kas iegūtas vienā jomā, attiecināt uz citām jomām.
Lai gan Noams Čomskis ir uzskatāms par lingvistu, viņa idejas lielā mērā ir ietekmējušas arī psiholingvistikas tālāko attīstību, kas arī nav brīnums, jo psiholingvistika sastāv no divām daļām, no kurām lingvistika ir informatīvā bāze un psiholoģija — analīzes pamats.
Čomska ieguldījums lingvistikā lielākoties ir saistāms ar jaunu skatījumu uz sintakses pamatprincipiem. Tas nozīmē, ka viņš ierosina formālo skatījumu aizstāt ar elastīgāku, vairāk cenšoties izprast teikuma vienotību ar domāšanas procesiem. Tomēr arī viņa ideju ietekme uz tālāko psiholingvistikas attīstību ir neapstrīdama.
Ford Model T
Ford Model T (zināma arī kā "Skārda Līzija", en) ir automobilis, ko no 1908. līdz 1927. gadam ražoja Ford Motor Company. Tiek uzskatīts par pirmo plašākam patērētāju lokam pieejamo automobili, kas izlaists vairāk kā miljons eksemplāros. Automobilis tapa, iespējams, pateicoties arī Forda jaunievedumiem: konveijera līnijas ieviešanai un jaunai darbinieku atalgošanas sistēmai, kas bija proporcionāla automobiļa vērtībai. Pirmais Model T automobilis no konveijera noripoja Detroitas rūpnīcā.
Model T neskatoties uz maksimāli vienkāršoto masveida ražošanai paredzēto konstrukciju, nemaz nebija mazs un nepraktisks, komforta un aprīkojuma ziņā, tas nepiekāpās pārējiem sava laika automobiļiem, bet izmēra ziņā ir pieskaitāms pie mūsdienu vidējās klases (garenbāze 2515 mm).
Automobiļi aprīkoti ar 2,9 l četru cilindru dzinēju, divu pārnesumu planetārā tipa pārnesumkārbu. Jaunievedumi automobiļa konstrukcijā: atsevišķa cilindru bloka galva un pārnesumu pārslēgšana ar pedāli.
Ford Model T bija arī pirmais automobilis, ko vienlaicīgi ražoja vairākās pasaules valstīs. Ford ražotnes atradās Vācijā, Apvienotajā Karalistē, Austrālijā un citās valstīs.
Gaisma tuneļa galā
"Gaisma tuneļa galā" ir 1974. gada latviešu padomju aktierfilma. Filmas režisors ir Aloizs Brenčs un tā uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Sižets
Dziļi taigā noticis uzbrukums zelta ieguves vietā un vienam no noziedzniekiem izdevies aizbēgt ar nolaupīto zeltu. Viņa līdzdalībnieks noķerts, bet pa ceļam uz ieslodzījuma vietu arī tam izdodas izbēgt. Lai noķertu bandītus, izmeklētāji izstrādā riskantu plānu, kuru izpildīt uzdots Jānim Krastiņam.
Bāle
Bāle ir dzelzceļa stacija Valmieras novada Kauguru pagastā. Pēc būtības Bāles stacija ir izmaiņas punkts, jo tajā ir tikai 2 sliežu ceļi. Bāles stacijā pieturēja dīzeļvilcieni, kas kursē līnijā Rīga—Lugaži. Netālu no Valmieras virziena sliežu kopsavienojuma stacijas sliežu ceļus šķērso neliels grants seguma ceļš, kas savieno Mūrmuižu ar autoceļu P20.
No 2019. gada decembra Bāles stacijā pasažieru vilcieni vairs nepietur. Pieturas punktā nav biļešu kases.
Vēsture
Bāles stacija (Wale) ierīkota, visticamāk, jau Pirmā pasaules kara laikā, bet atradusies gandrīz kilometru Rīgas virzienā no tagadējās stacijas. Stacija nosaukta tuvējo "Bāļu" māju vārdā (viensēta saglabājusies līdz mūsdienām). Pēc 1922. gada stacija vairs nepastāv, bet 1929. gadā šeit atvērts pasažieru pieturas punkts. Otrā pasaules kara laikā šeit bijusi stacija, bet vēlākās padomju laika kartēs atkal atzīmēts pieturas punkts, pēc tam šeit izbūvēts otrs sliežu ceļš. 1980. gados pastāvēja neliels dzelzceļa atzars no Valmieras virziena sliežu kopsavienojuma Rīgas virzienā, iespējams, militārām vajadzībām.
C18H30O2
Summārajai formulai C18H30O2 atbilst vairāki savienojumi:
Gņezno apriņķis
Gņezno apriņķis ir apriņķis Polijā, Lielpolijas vojevosdistē. Robežojas ar Lielpolijas vojevodistes Slupcas, Vžesņas, Kališas un Vongrovecas apriņķiem, kā arī Kujāvijas-Pomožes vojevodistes Poznaņas un Mogilno apriņķiem.
Vašingtons
Vašingtons var būt:
Radiāns
Radiāns ir SI pamatmērvienība plaknes leņķu mērīšanai, to saīsināti apzīmē ar rad. Vienu radiānu liels centra leņķis no riņķa līnijas atdala loku, kura garums ir vienāds ar riņķa rādiusu. Šī ir bezdimensionāla mērvienība, tāpēc radiāna apzīmējumu rad parasti neraksta.
Vispārīgāk leņķa lielums radiānos ir leņķa atdalītā loka garuma attiecība pret šīs riņķa līnijas rādiusu. Tātad, piemēram, 360° leņķa lielums radiānos ir. Viens radiāns tātad ir.
Eleostearīnskābe
Eleostearīnskābe (trans,trans,cis-9,11,13-oktadekatriēnskābe, α-eleostearīnskābe, konjugētā linolēnskābe, CH3(CH2)3CH=CHCH=CHCH=CH(CH2)7COOH) pieder pie nepiesātinātajām karbonskābēm ar trim konjugētām divkāršajām saitēm molekulā. Eleostearīnskābe ir kristāliska viela.
Rapallo līgums (1922)
Rapallo līgums tika noslēgts starp Veimāras republiku un Padomju Krieviju.
Apstākļi, kas noveda pie līguma noslēgšanas
20. gadu pirmajā pusē, pārvarējuši ilūzijas par drīzu pasaules komunistisku revolūciju, padomju līderi sāka pievērst lielāku uzmanību diplomātisko attiecību noregulēšanai ar lielvalstīm. Pirmie soļi attiecību uzlabošanā tika sperti 1921. gadā, kad parakstīja tirdzniecības līgumus ar Lielbritāniju un Vāciju. Pagriezienu šajā politikā iezīmēja 1922.g. aprīļa Dženovas konference.
1922. gada aprīlī darbu sāka Dženovas konference, kurā Lielbritānija, Francija u.c. valstis apsprieda ekonomiskās attiecības ar Padomju Krieviju, pieprasot, lai tā atzīst pirmskara valdības parādus (ar saviem procentiem) un atdod ārzemniekiem nacionalizētos īpašumus. Padomju valdība principā neatteicās atmaksāt parādus, taču prasīja no Rietumvalstīm diplomātisku atzīšanu un palīdzību Krievijas ekonomikas atjaunošanā, kā arī atlīdzināt Pilsoņu kara laikā nodarītos zaudējumus, kuri, pēc padomju puses aprēķiniem, pat divas reizes pārsniedza cara valdības parāda summu.
Līguma noslēgšana un tā ietekme uz starptautiskajām attiecībām
Kad sarunas šajā jautājumā nonāca strupceļā, padomju un vācu pārstāvji Rapallo pilsētiņā Dženovas tuvumā parakstīja vienošanos par diplomātisko un tirdzniecisko attiecību nodibināšanu un atteikšanos no savstarpējām pretenzijām par veciem parādiem. Abas puses slepeni vienojās, ka Krievija palīdzēs atjaunot un modernizēt Versaļas līguma rezultātā stipri samazinātos Vācijas bruņotos spēkus, bet Vācija savukārt līguma rezultātā nodrošinās militārās un ekonomiskās koncesijas, atzīs Krievijas valdību. Ar šo soli abas valstis pārvarēja diplomātisko izolāciju un vienlaikus apliecināja savas revizionistiskās tieksmes attiecībā uz pēckara pasaules starptautisko kārtību. Šī krievu — vācu draudzība turpinājās līdz Hitlera atnākšanai 1933. gadā. Piemēram, 1928. gadā aptuveni trešo daļu no PSRS ārējās tirdzniecības apjoma veidoja preču apmaiņa ar Vāciju.
Turcijas bruņotie spēki
Turcijas bruņotie spēki (tr, TSK) ar 1 054 750 karavīriem ir otra lielākā NATO armija (pēc ASV). 36 700 karavīru liels kontingents pašlaik ir izvietots arī Ziemeļkiprā.
Turcijas bruņoto spēku sastāvā ietilpst Turcijas sauszemes spēki, kara flote (arī flotes aviācija un flotes sauszemes spēki) un gaisa spēki (iekārtu skatīt rakstā Turcijas ģenerālštābs). Miera laikā Turcijas žandarmērija un krasta apsardze ir iekšlietu ministrijas pakļautībā, bet kara laikā — attiecīgi sauszemes spēku un jūras spēku pakļautībā.
Turcijas bruņotajos spēkos pēc pievienošanās NATO (1952) uzsāktas, kā arī pabeigtas vairākas visaptverošas bruņoto spēku reformas un otrā restrukturizācijas kārta sākās 1980. gadu beigās.
ES vadošās amatpersonas uzskata, ka pievienojot Turcijas bruņotos spēkus ES Militārās sadarbības tīklam, ES kļūs par īstu globālu militāro pārspēku.
NATO amatpersonas ir paudušas pārliecību, ka mūsdienu Turcijas spēki ir ļoti labi sagatavoti un ar ļoti lielu pieredzi.
Turcijas Republikas dibināšana
Pēc Osmaņu impērijas sadalīšanas pēc Pirmā pasaules kara uz impērijas armijas pamatiem sāka veidoties jaunveidojamās Turcijas bruņotie spēki. Anatolijā Mustafa Kemala Ataturka vadībā pieaugošā turku nacionālisma kustība uzvarēja Turcijas neatkarības karā un lika pamatus jaunajai Turcijas Republikai, kas pārņēma tās teritorijā atlikušos Osmaņu impērijas spēkus savā pakļautībā.
Otrais pasaules karš
Līdz pat Otrā pasaules kara beigām Turcija bija neitrāla un centās ieturēt distanci gan no Ass valstīm, gan Sabiedrotajiem. Tomēr Otrajā Kairas konferencē (1943) Franklins Rūzvelts, Vinstons Čērčils un Ismets Inēnī vienojās par Turcijas iespējamo palīdzību Sabiedrotajiem un tika nolemts, ka Turcija, saglabājot neitralitātes statusu, bloķē Ass valstu naftas piegādes no Tuvajiem Austrumiem. Neskatoties uz to, ka Turcija tā arī faktiski nekaroja pret Ass valstīm, tās armija visu kara laiku bija mobilizēta un gatava iespējamam iebrukumam, jo Ass valstis bija iekarojušas Bulgāriju un Grieķiju, kas robežojas ar Turciju.
Aukstais karš
Turcijas bruņotie spēki 1950. gadā, ANO spēku sastāvā piedalījās Korejas karā un cieta 731 karavīra zaudējumu.
Turcija kļuva par NATO dalībvalsti un uzsāka bruņoto spēku visaptverošu modernizācijas programmu.
1974. gada jūlijā Turcijas bruņotie spēki izmantoja militāru spēku, lai iejauktos Kipras apvērsumā, ko organizēja EOKA-B Nikosa Sampsona vadībā. Apvērsuma mērķis bija gāzt Kipras demokrātiski ievēlēto valsts prezidentu arhibīskapu Makariosu III un izveidot savienību ar Grieķiju. Apvērsumu atbalstīja Atēnās esošā Grieķu militārā hunta. Konflikts turpinājās līdz 1974. gada augustam un beidzās ar faktisku salas sadalīšanu starp Kipras turku kontrolēto Ziemeļkipru un grieķu kontrolēto dienvidu daļu. Turcijas bruņotie spēki joprojām tur Kiprā militārās vienības, jo nav atrasts politisks risinājums un starp abām kopienām bez militāra spēka klātbūtnes atkal varētu izcelties konflikts. 2004. gadā salā tika sarīkots referendums par Annana plānu, kura mērķis bija salas atkalapvienošana. Referendumā šo plānu atbalstīja Kipras turki, bet grieķi to noraidīja, jo tas piešķirtu turkiem pārāk lielu politisko varu, bet turki sastāda tikai 1/5 no salas iedzīvotājiem.
Modenizācija
1980. gadu laikā Turcijas bruņotajos spēkos tika īstenotas vērienīgas modernizācijas programmas, kuras turpinās arī mūsdienās. Turcijas mērķis ir nodrošināt savu armiju ar vietēji ražotu militāro tehniku un aprīkojumu, izveidojot pašpietiekamu un pilnībā neatkarīgu aizsardzības sistēmu.
Nozares
Turcijas bruņotie spēki sastāv no piecām nozarēm.
Sauszemes spēki
Turcijas Sauszemes spēki ir viena no lielākajām pasaules pastāvīgajām armijām un tas ir otrais lielākais NATO karaspēks. Turcijas Sauszemes spēki var īsā laikā militārā operācijā iesaistīt 50.000 kareivjus. Sauszemes spēki ir spējīgi veikt armijas iebrukumu no gaisa vienlaicīgi ar gandrīz sešiem bataljoniem gan naktī, gan dienā.
Gaisa spēki
Turcijas Gaisa spēki ir vieni no vecākajiem gaisa spēkiem pasaulē un to rīcībā ir viena no lielākajām NATO gaisa spēku flotēm. Tiem ir gara vēsture un Turcijas Gaisa spēkos ir dienējuši vairāki slaveni aviācijas pionieri, tai skaitā Sabiha Gēkčena, kas bija pirmā sieviete, kas dienējusi par militāro pilotu. Ar Turcijas Gaisa spēku degvielas uzpildes piegādi gaisā, šie gaisa spēki ir spējīgi piedalīties starptautiskās operācijās jebkurā kontinentā un, nenosēžoties, atgriezties savā bāzē.
Žandarmērija
Turcijas Žandarmērija ir bruņotie spēki, kas nodrošina tiesībsargājošas funkcijas mazapdzīvotos Turcijas rajonos, kur nav pastāvīgas policijas vienības.
Krasta apsardze
Turcijas Krasta apsardze ir bruņotie spēki, kas nodrošina tiesībsargājošas un ūdens drošības funkcijas Turcijas teritoriālajos ūdeņos.
Bruņoto spēku ietekme valsts politikā
Turcijas vēsturē ir bijuši vairāki gadījumi, kad bruņotie spēki tieši iejaucas valsts politiskajā dzīvē. Vairākos gadījumos militāristi pilnībā pārņēmuši valsts pārvaldi savā tiešā kontrolē ar valsts apvērsumu: 1960., 1971. un 1980. gadā. Savukārt, 1997. gadā militāristi panāca pro-islāmiskā premjera Nedžmettina Erbakana nomaiņu.
, pirms 4. novembra prezidenta vēlēšanām, atbildot uz Abdullaha Gila pro-islāmiskajiem uzskatiem, bruņoto spēku vadība izplatīja oficiālu paziņojumu par tās pretējo nostāju. Paziņojumā militāristi uzsvēra, ka jautājumos, kas skar sekulārismu, bruņotie spēki iejauksies politikā un brīdināja, ka gadījumā, kad tiks apdraudēti konstitūcijā noteiktie sekulārisma principi, bruņotie spēki ir gatavi darīt visu, lai novērstu šo principu neievērošanu. Tās paziņojumā tika uzsvērts: "Turcijas bruņotie spēki vienmēr ievēro tai ar likumu uzlikto pienākumu aizsargāt nelokāmos Turcijas Republikas pamata principus. Šie lojalitātes principi ir negrozāmi."
Pilsētplānošana
Pilsētplānošana, arī pilsētbūvniecība, ir apdzīvoto vietu plānojuma un apbūves teorija un prakse. Pilsētplānošana ir dizaina un noteikumu kopums, kas nosaka vietas fizisko formu, pilsētas ekonomiskās un sociālās funkcijas, un konkrētas vietas šīm aktivitātēm. Tā ir starpdisciplināra nozare, kas balstās uz inženierzinātņu un arhitektūras zināšanām, kā arī uz sociālajām un politiskajām interesēm. Pilsētplānošana nodarbojas gan ar neapbūvētu teritoriju plānošanu, gan arī jau esošo pilsētas daļu revitalizāciju, tā sevī iekļauj mērķu nostādīšanu, datu vākšanu un analīzi, tendenču prognozēšanu, dizanu, stratēģisku domāšanu un publisku apspriešanu. Pilsētplānošanas kā atsevišķas nozares pirmsākumi ir meklējami 20. gadsimta sākumā, un ir atbilde uz tā laika sanitārajiem, sociālajiem un ekonomiskajiem apstākļiem strauji augošās industriālās pilsētās.
Ķiploks
Ķiploks (Allium sativum) ir daudzgadīgs sīpolu dzimtas augs (kultivētie ķiploki parasti ir viengadīgi vai divgadīgi). Ķiploki tiek audzēti gan kā garšaugi, gan kā ārstniecības augi. Tas ir radniecīgs sīpoliem, šalotēm, puraviem un maurlokiem. Ķiplokiem ir raksturīga asa, pikanta garša. Visbiežāk no ķiplokiem izmanto to daļu, kas aug zem zemes, ķiploka sīpolu, kurš sastāv no vairākām daiviņām. Ķiploku izcelsmes vieta ir Centrālāzija, bet cilvēks apzināti tos sāka audzēt Ķīnā. Latvijā ķiplokus sāka audzēt 12.—15. gadsimtā, un tie "ienāca" no Krievijas dienvidiem.
Ķiploki izaug no 20 līdz 100 cm augsti. Zem zemes atrodas ķiploka sīpols, kuru veido vairākas daiviņas. Saknes izaug vidēji līdz 20—30 cm garas. Pēc sīpola izaugšanas saknes atmirst. Vienam augam ir no 8 īdz 12 lapām, kas ir lineāras un plakanas, pie pamatnes — stobrveida.
Ķiploki tiek uzskatīti par vērtīgiem ārstniecības augiem. Tie pazemina asinsspiedienu, novērš vēdera uzpūšanos, aizsargā pret cērmēm, samazina holesterīna līmeni un tiem piemīt daudzas citas ārstnieciskas īpašības. Mitoloģijā ķiploki aizsargā arī no vampīriem.
Dunduriņš
"Dunduriņš" ir 1974. gada latviešu padomju aktierfilma. Filma ir Boļeslava Ruža vienīgā patstāvīgā režija un tā uzņemta Rīgas Kinostudijā.
Sižets
Vieglprātīgā un visai egoistiskā puiša Armīna dzīvē ienāk atbildība par septiņgadīgo Dunduriņu - Zigi, kurš pēc vecāku traģiskās nāves visu savu mīlestību dāvā viņam.
Koņina
Tajā atrodas liela alumīnija rūpnīca (Aluminium Konin-Impexmetal SA) un moderna ogļu termoelektrostacija (Zespół Elektrowni Pątnów-Adamów-Konin SA).
Vēsture
Radusies lielu tirdzniecības ceļu krustojumā pie pārejas pār Vartas upi. 1331. gadā to nopostīja Vācu ordenis, bet pilsēta atjaunojās citā vietā. 1662. gadā pilsētā plosījās mēris, 1707. gadā pilsētu nopostīja zviedri. No 1793. gada tā atradās Prūsijā, no 1815. gada Krievijas impērijā, bet no 1919. gada Polijā. 19. gs. attīstījās tekstilrūpniecība un metalurģija.
Cilvēki
Koņina ir komponista Jana Kačmareka (Jan Kaczmarek, 1953 - ) un riteņbraucēja Marcina Sapas (Marcin Sapa, 1976 - ) dzimtā pilsēta.
Adamss
Adamss (sieviešu dzimtē Adamsa) ir angļu/skotu izcelsmes uzvārds.
Pabjaņice
Cilvēki
Pabjaņicē dzimuši:
Warner Bros.
Warner Bros. Entertainment, Inc., pazīstama arī kā Warner Bros. Pictures un Warner Bros., ir amerikāņu kinofilmu un televīzijas filmu izplatītājuzņēmums. Warner Bros. pieder WarnerMedia. Tā ir viena no sešām lielākajām ASV filmu studijām. Uzņēmuma vadība atrodas Burbankā, Kalifornijas štatā, ASV. Uzņēmumam ir vairāki divīzijuzņēmumi: Warner Bros. Studios, Warner Bros. Pictures, Warner Bros. Interactive Entertainment, Warner Bros. Television, Warner Bros. Animation, Warner Home Video, New Line Cinema, TheWB.com un DC Comics. Uzņēmums 1918. gadā tika dibināts kā Warner Bros. Studios, taču jau 1923. gadā — Warner Bros. Pictures.
Saksija
Saksijas brīvvalsts (de,, hsb) ir viena no Vācijas 16 federālajām zemēm, kas atrodas valsts austrumos. Robežojas ar Bavārijas, Tīringenes, Saksijas-Anhaltes un Brandenburgas federālajām zemēm, kā arī ar Polijas reģionu Silēziju un Čehijas reģionu Bohēmiju.
Vēsture
Saksijas federālās zemes izveidošanās ir saistīta ar Saksijas hercogistes (804—1296), Saksijas-Vitenbergas hercogistes (1296—1356) un Saksijas kūrfirstistes (1356—1806) izveidi Svētās Romas impērijas sastāvā. No 1806. gada pastāvēja Saksijas Karaliste (no 1871. gada kā daļa no Vācijas Impērijas), bet 1918. gadā tā tika iekļauta Veimāras republikas sastāvā, kas ir mūsdienu Vācijas priekštece.
Ģeogrāfija
Lielākās pilsētas ir Leipciga, Drēzdene, Kemnica, Cvikava, Plauene, lielākās upes ir Elba, Neise. Kalni un augstienes: Rūdu kalni (Erzgebirge), Elbas Smilšakmens kalni (Elbsandsteingebirge), Lauzicas augstiene (Lausitzer Bergland).
Administratīvas iedalījums
Federālā zeme iedalās 3 pilsētās (kreisfreie Stadt) un 10 apriņķos (Landkreis).
Pilsētas
Federālajā zemē ir 170 pilsēta. Pēc iedzīvotāju skaita lielākās ir (trekninātas pilsētas, kas neietilpst apriņķi (Kreisfreie Stadt), kursīvā — kas nav apriņķa centri):
Don't Speak
"Don't Speak" ir amerikāņu rokgrupas No Doubt dziesma. Tā tika izdota kā trešais singls no grupas 1995. gada albuma Tragic Kingdom. Dziesma ir par grupas solistes Gvenas Stefani septiņu gadu ilgo attiecību izjukšanu ar grupas basģitāristu Toniju Kanelu.
"Don't Speak" tiek uzskatīta par No Doubt slavenāko dziesmu. Tā sasniedza pirmo vietu Lielbritānijas, Jaunzēlandes, Nīderlandes un Austrālijas singlu topos, padarot grupu slavenu arī ārpus ASV. Dziesma tika nominēta divām Grammy balvām: "Gada dziesma" un "Labākais dueta vai vokālās grupas popmūzikas izpildījums".
Jānis Gaujēns
Jānis Gaujēns (dzimis, Madonā, Latvijā) ir bērnu ķirurgs.
Dzīvesgājums
Dzimis un audzis Madonā, 1951. gadā beidza Madonas 1. vidusskolu. 1957. gadā absolvēja Rīgas Medicīnas institūtu. Sāka darba gaitas Alojas slimnīcā kā Ķirurģijas nodaļas vadītājs. No 1963. līdz 1969. gadam strādāja Republikas bērnu klīniskajā slimnīcā par Ķirurģiskās nodaļas vadītāju. 1969. gadā aizstāvēja medicīnas zinātņu doktora disertāciju un 1972. gadā kļuva par Rīgas Medicīnas institūta Bērnu ķirurģijas katedras profesoru. Kopš 1998. gada ir valsts emeritētais zinātnieks. Par lielo ieguldījumu Latvijas bērnu ķirurģijas attīstībā un jauno speciālistu bērnu ķirurģijā sagatavošanā 2009. gadā Paula Stradiņa Medicīnas vēstures muzejs un LZA viņam piešķīra Paula Stradiņa balvu.
Darbi
2007. gadā tika izdots bibliogrāfiskais rādītājs “Profesors Jānis Gaujēns”, kurā ietverti laikposmā no 1955. līdz 2007. gada janvārim publicētie darbu bibliogrāfiskie apraksti.
<blockquote class="toccolours" style="text-align:left; width:60%; float:left; padding: 10px 15px 10px 15px; display:table;">"Kas gan cels ārstu prestižu, ja ne paši, un, ja tu pats sevi negodāsi, kas cits tevi godās?"
- Jānis Gaujēns
Valmiera (stacija)
Vēsture
Valmieras dzelzceļa stacija tika izbūvēta kā viena no stacijām maršrutā Pleskava-Rīga, ko organizēja Krievijas Kara Ministrija no 1886. līdz 1889. gadam.
Hors
Hors bija Saules un debesu dievs Senās Ēģiptes mitoloģijā, viens no ēģiptiešu dievu triādes, kurā ietilpst viņa māte Izīda un viņa tēvs Ozīriss. Šie dievi attēlo nāves un atdzimšanas ciklu. Pēc sava ienaidnieka Seta uzvaras viņš kļuva par Ēģiptes valdnieku. Hora acs ir viens no Senās Ēģiptes svarīgākajiem simboliem.
International Cometary Explorer
International Cometary Explorer (ICE) jeb International Sun/Earth Explorer 3 (ISEE-3), zināms arī kā Explorer 59 ir ASV kosmiskais aparāts starpplanētu vides pētniecībai. Tas kopā ar ISEE-1 un ISEE-2 ietilpa NASA un ESRO/ESA kopējā programmā International Sun-Earth Explorer (ISEE) Zemes magnētiskā lauka un Saules vēja mijiedarbības pētīšanai. Palaists 1978. gadā.
ISEE-3 bija pirmais kosmiskais aparāts, kas ievadīts halo orbītā ap vienu no Zemes — Saules Lagranža punktu (L1). Pārdēvēts par ICE, 1985. gadā tas kļuva par pirmo aparātu, kas pietuvojies komētai (Džakobini—Cinnera komēta). Veicis arī Halleja komētas pārlidojumu. Pēc tam līdz 1997. gadam veica heliosfēras pētījumus.
2014. gadā amatieru grupa reaktivizēja ISEE-3.
Zinātniskie instrumenti
ISEE-3 nebija apgādāts ar attēlu uzņemšanas ierīcēm.
Tajā uzstādīti 13 zinātniskie instrumenti. Nozīmīgājie no tiem:
Sākotnējā misija: International Sun/Earth Explorer 3
ISEE-3 palaists 15:12 UTC ar nezējraķeti Delta 2914 (Delta II) no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma LC-17B. Kosmiskais aparāts tika ievadīts halo orbītā ap L1 Zemes — Saules Lagranža punktu aptuveni 1,5 miljonu km attālumā no Zemes.
Misijas mērķi bija:
Otrā misija: International Cometary Explorer
Pēc sākotnējās misijas pabeigšanas, ISEE-3 darbības tika pagarināta, pārdēvējot to par International Cometary Explorer. ICE primārais zinātniskais uzdevums bija Saules vēja un komētas atmosfēras izpēte. 1. septembrī tika atstāta halo orbīta un 15 mēnešu laikā veikta virkne Mēness pārlidojumu, ciešākais no kuriem bija 119,4 km attēlumā no Mēness virsmas. 1984. gada sākumā zonde tika ievadīta heliocentriskā orbītā.
ICE pietuvojās Džakobini—Cinnera komētai, izlidojot cauri tās plazmas astei.
1986. gada martā ICE kopā ar vairāku valstu zondēm (Halleja armāda) veica Halleja komētas izpēti. Tā izlidoja cauri astei (minimālais attālums līdz komētas kodolam bija 28 miljoni km).
1991. gadā NASA pagarināja ICE lidojumu kā heliosfēras misiju, lai veiktu Saules koronālās masas izmešanas pētījumus, salīdzinot datus ar mērījumiem no Zemes un 1990. gadā palaisto zonti Ulysses.
ICE misija tika izbeigta, atstājot darbojamies tikai nesējsignālu.
Ulmale
Jūras krasts pie Ulmales ir stāvs, šeit ir vieni no augstākajiem jūras stāvkrastiem Latvijas piekrastē (Strantes-Ulmales stāvkrasts). Galvenās saimniecības nozares ciemā ir zvejniecība un vasaras atpūtnieku uzņemšana (vairākas viesu mājas), tomēr šeit joprojām pat vasaras vidū pludmale nav pārpildīta. Baptistu lūgšanu nams vairs nedarbojas. Jūras krasta līnijā uz ziemeļiem no Ulmales ir zemesrags Bukurags, bet ciema austrumu nomalē atrodas Ulmales (Pinnu) upurakmens, kas bija apgāzts uz sāniem un 1981. gadā tika novietots sākotnējā stāvoklī.
Kurzemes dzejniekam Ulriham Šlipenbaham piederējusī Ulmales muižas pils ēka tika sagrauta Pirmā pasaules kara laikā šaujot no kuģiem, līdz mūsdienām saglabājušās tikai uzejas kāpnes, pils parks ar vairākām alejām. Saglabājušies ir arī no ķieģeļiem mūrētie muižas vārti.
Tšemešno
Tšemešno ir pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lielpolijas vojevodistē uz austrumiem no Gņezno. Dāņu kompānijas Cembrit (bijusī Izopol) jumta segumu rūpnīca.
Pilsēta veidojās ap 10. gadsimta Boļeslava III Greizmuta dibināto augustīniešu klosteri. Plūdu laikā gandrīz panīka, tomēr vēlāk atkopās. Pēc Polijas dalīšanas pilsēta iekļāvās Prūsijā. 1872. gadā cauri pilsētai tika ierīkots dzelzceļš, kas pozitīvi ietekmēja tās attīstību. Pēc Pirmā pasaules kara Tšemešno iekļāvas atjaunotajā Polijas valstī.
Poļu politiķa Jendžeja Moračevska (Jędrzej Moraczewski, 1870—1944) dzimtā pilsēta.
Egils Siliņš
Egils Siliņš (dzimis ) ir latviešu dziedātājs, basbaritons. Pasaules slavu ieguva ar Mefistofeļa lomu Guno operā "Fausts" Vīnes Tautas operā (1996). Pēc 2003. gada ar titullomu operā "Klīstošais holandietis" un Votāna lomu operās "Reinas zelts", "Valkīra" un "Zigfrīds" sevi apliecinājis kā izcils Riharda Vāgnera opermūzikas interprets. Kopš Latvijas Nacionālās operas un baleta valdes priekšsēdētājs.
Dzīves gājums
Dzimis Līgatnē. Mācījās Siguldas mūzikas skolā, kur spēlēja skolas pūtēju orķestrī, un Rīgas kultūras darbinieku tehnikuma orķestra vadītāju fakultātē, pēc tam studēja Latvijas Mūzikas akadēmijas Gurija Antipova vokālajā klasē un Leonīda Vīgnera operas klasē. Līdztekus dziedāja Valsts akadēmiskajā korī "Latvija". 1988. gadā debitēja Latvijas Nacionālajā operā Mefistofeļa lomā A. Boito operā "Mefistofelis" un piedalījās Belvederas starptautiskajā vokālistu konkursā Vīnē (1989).
Egils Siliņš bija Frankfurtes operas solists (1990-1993), Bāzeles operas solists (1993-1996), Vīnes Valsts operas un Vīnes Tautas operas solists (1996-2000), pēc tam strādāja kā brīvmākslinieks.
Starptautisku ievērību guva Mefistofeļa lomā Guno operā "Fausts" un Borisa Godunova lomā Musorgska operā "Boriss Godunovs" Vīnes Tautas operā. Vīnes Valsts operā viņš dziedāja Bellīni operā "Puritāņi", Boito operā "Mefistofelis", lielinkvizitora lomu Verdi operā "Dons Karloss", Silvas lomu Verdi opera "Ernāni", Rodolfo lomu Bellīni operā "Mēnessērdzīgā", Eskamiljo lomu Bizē operā "Karmena", Pročida lomu Verdi operā "Sicīliešu vespere" u.c. Līdztekus tam E.Siliņš dziedāja Prefeto lomu operā "Linda no Šamonī" Milānas La Scala operā (1998) un Bazilio lomu Rosīni operā "Seviļas bārddzinis" Ņujorkas Metropolitēna operā (2000).
2011. gadā Siliņš debitēja Londonas Koventgārdena operā titullomā operā „Klīstošais holandietis". Savukārt 2012. gada pavasarī viņš Koventgārdenā atgriezās ar Johanāna lomu operā „Salome".
Guvis starptautisku atzinību par lomu Antona Rubinšteina opera “Dēmons” festivālā Bregenzer Festspiele 1997. gadā. Uzstājies arī dažādos mūzikas festivālos, tai skaitā, The Tanglewood mūzikas festivālā, Savonlinna Operas festivālā, Ravinia un Glaidbornas festivālos.
Egils Siliņš sadarbojies ar tādiem diriģentiem kā Mareks Janovskis, Kristians Tīlemans, Filips Džordans, Kristofs fon Dohnāņi, Zubins Meta, Rikardo Muti, Fabio Luizi, Seidži Ozava, Džeimss Konlons, Nikolauss Harnonkūrs, Marčello Vioti, Marks Minkovskis, Endrū Deiviss, Kolins Deiviss, Daniēle Gati, Vladimirs Fedosejevs, Nēme Jervi, Mariss Jansons, Andris Nelsons, Sebastians Viegls, Kazuši Ono, Genādijs Roždestvenskis, u.c.
No 2003. gada Siliņš Latvijas Nacionālajā operā dziedāja Holandieša lomā Riharda Vāgnera operā "Klīstošais holandietis" un Klejotāja (Votāna) lomu Vāgnera ciklā “Nībelunga gredzens” (operās "Valkīra", "Zigfrīds").
Viņa repertuārā ir tādas lomas kā Holandietis, Ceļinieks (Votāns), Amfortass-Klingzors, Telramunds un Kurvenāls Riharda Vāgnera operās, Johanāns, Baraks, Orests un Mandrika Riharda Štrausa operās, Dēmons Antona Rubinšteina operā, Rangoni/Boriss Modesta Musorgska operā “Boriss Godunovs”, Oņegins Pētera Čaikovska operā, Mefistofelis Šarla Guno operā “Fausts”, Skarpija, Žermons Džakomo Pučīni operās, Jāgo, Amonasro Džuzepes Verdi operās u.c. Kopā Egila Siliņa repertuārā ir ap 90 lomu.
kļuva par Latvijas Nacionālās operas un baleta valdes priekšsēdētāju.
Medisons
Medisons var būt:
Džefersons
Džefersons (en, no personvārda Džefrijs (Jeffrey); sieviešu dzimtē Džefersone) ir angļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ohridas ezers
<mapframe text="Ohridas ezers" width=290 height=290 zoom=9 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q156258" } Ohridas ezers (mk, sq) ir liels ezers uz Ziemeļmaķedonijas Republikas un Albānijas robežas, dziļākais un vecākais ezers Balkānos. Ezerā unikāla ekosistēma ar vairāk nekā 200 endēmām sugām. 1979. gadā iekļauts UNESCO Pasaules Mantojuma sarakstā.
Radies pliocēnā pirms aptuveni 5 miljoniem gadu, līdz ar to pieder pie pasaulē vecākajiem ezeriem. Ezera ilgais mūžs izskaidrojams ar to, ka tas ir ļoti dziļš un tajā ietekošās upes nes maz nogulumu (lielākā daļa pasaules ezeru salīdzinoši neilgā laikā tiek piepildīti ar nogulumiem un izzūd). Ezera gultni veido kaļķakmens. Ap 50% no ezera pieteces dod zemūdens un virsūdens avoti tā gultnes austrumu daļā — šāda pietece tik lielam ezeram ir unikāla. Ap 20% ezera ūdens nāk no netālā Prespas ezera, kas atrodas 150 metrus augstāk. Ezera ziemeļos iztek Melnā Drina un aiztek uz Adrijas jūru. Ūdens apmaiņas periods ir ap 70 gadiem. Ezera austrumu krastā atrodas Galičicas nacionālais parks.
Fauna un flora
Ilgstošā ezera baseina izolācija no citiem ūdensbaseiniem nosaka to, ka ezerā dzīvojošām sugām raksturīga augsta endēmisma pakāpe. Ezerā ir šādi endēmi:
Atšķirībā no līdzīgiem ezeriem citur pasaulē, Ohridas ezerā nav ievazātas bīstamas invazīvās sugas. To var skaidrot ar to, ka ezera unikālās, endēmās sugas ir spējušas izveidot stabilu, noturīgu ekosistēmu, kuru citu sugu ienākšana nespēj īpaši ietekmēt. Cits skaidrojums — ievazātajām sugām ir svešas tādas ezera īpašības, kā zemais barības vielu daudzums ezerā, liela caurspīdība, augsts skābekļa saturs, un tās nespēj šādā ezerā labi justies.
Ezera piekrastes niedrāji un mitrāji ir putniem nozīmīga vieta.
Saimniecība un vides problēmas
Ezera krastos atrodas trīs pilsētas — Ohrida, Struga (abas Ziemeļmaķedonijā) un Pogradeci (Albānijā), kā arī vairāki zvejnieku ciemi. Ezera krastos dzīvo ap 131 000 cilvēku — šis skaitlis pēdējo 50 gadu laikā ir pieaudzis aptuveni par 100 000. Mūsdienās apkaimes iedzīvotāju galvenā nodarbe ir tūrisma apkalpošana.
Strauji pieaugušais iedzīvotāju skaits un pēdējā laikā atkal uzplaukstošais tūrisms rada draudus unikālajai ezera ekosistēmai. Galvenie draudi ir dabisko krasta ekosistēmu izmaiņa apbūves rezultātā un pārzvejošana (gk. maluzvejniecības dēļ). Pēdējos divus gadus zveja ir pilnībā aizliegta, lai kaut daļēji atgūtu kontroli pār ezerā notiekošo. Pieaug arī ezera piesārņojums ar barības vielām no neattīrītiem un nepietiekami attīrītiem notekūdeņiem. Ir sastādīts plāns piesārņojuma kontrolei un sagaidāms, ka tuvākajos gados piesārņojuma daudzums ievērojami samazināsies.
Gada putns Latvijā
Gada putns ir viens no ikgadējiem Latvijas dabas simboliem, ko kopš 1996. gada katru gadu izraugās Latvijas Ornitoloģijas biedrība. Parasti par Gada putnu tiek izraudzīta suga, kurai ornitologi vēlas pievērst sabiedrības uzmanību, lai iegūtu vairāk informācijas sugas izpētei vai arī veiktu īpašus pasākumus tās aizsardzībai. Šo iemeslu dēļ bieži par Gada putnu kļuvušas īpaši aizsargājamas putnu sugas, vai arī sugas, pēc kuru populācijas stāvokļa var spriest par noteiktu biotopu stāvokli un izmaiņām.
Gada putna akcijas ideja ir radusies Vācijā, kur Vācijas Putnu aizsardzības biedrība pirmo reizi pasludināja gada putnu 1971. gadā — lielo piekūnu. Akcija kļuva populāra un tai sekoja citas organizācijas Vācijā un citās valstīs. Igaunijā gada putns tiek noteikts kopš 1995. gada un šai laikā viena suga ir bijusi nominēta divas reizes: Igaunijas nacionālais putns bezdelīga.
Amons
Amons vai Amuns ir viens no galvenajiem dieviem ēģiptiešu mitoloģijā. Saistīts ar pasaules radīšanu, nabadzīgo ļaužu aizstāvību un taisno tiesu.
Amonu parasti attēlo kā bārdainu būtni ar galvassegu, kurā iespraustas divas garas spalvas. Reizēm viņš tiek attēlots ar auna galvu vai kā auns. Vēl viņu attēloja ar dubultkroni galvā. Iesākumā Amons bija tikai Tēbu galvenais aizbildnis, bet ap 1570. gadu pirms Kristus, kad tika dibināta jauna valsts, Tēbas kļuva varenākas un Amons tika pasludināts par visas Ēģiptes visaugstāko dievu un visu faraonu tēvu.
Amona vārdam tika pievienota vēl viena vārda daļa, kas ņemta no saules dieva Ra vārda. Amons kļuva par Amunu-Ra (Amunu-Re).
Keisijs Stouners
Keisijs Stouners (en; dzimis Kurri Kurri, Jaundienvidvelsā, Austrālijā) ir bijušais austrāliešu šosejas motobraucējs. Startēja MotoGP seriālā, kur divreiz kļauva par pasaules čempionu: 2007. gadā pārstāvot Ducati Corse komandu un 2011. gadā, pārstāvot Repsol Honda Team komandu.
Dzimis Jaundienvidvelsā, bet ģimene pārcēlusies uz Soutportu Kvīnslendā. 14 gadu vecumā pārcēlās uz Lielbritāniju, lai varētu startēt motosporta sacensībās, jo Austrālijā tādās drīkstēja piedalīties tikai no 16 gadu vecuma. Profesionāla motošosejas braucēja karjeru uzsāka 2002. gadā. 2008. gadā tika atzīts par "Gada jauno austrālieti". 2012. gada maijā divkārtējais pasaules čempions paziņoja, ka šī ir viņa pēdējā sezona profesionālajā motosportā.
Hidrozoji
Hidrozoji jeb hidromedūzas (Hydrozoa) ir dzēlējzarndobumaiņu tipa (Cnidaria) viena no medūzu klasēm. Hidrozoju klasē ir apmēram 3400 sugu, kas iedalītas 2 apakšklasēs un 7 kārtās. Plašākās kārtas ir Anthomedusae ar 1200 sugām un Leptomedusae ar 1900 sugām.
Hidrozoji ir ļoti maza izmēra, plēsīgi dzīvnieki, kas var būt gan vientuļnieki, gan veidot kolonijas, un tiem var būt gan sēdošas, gan peldošas formas. Lielākā daļa sugu mājo sālsūdenī, bet ir dažas ģintis, kas dzīvo saldūdenī, piemēram, obēlijas (Obelia) un hidras (Hydra).
Polipi
Hidrozoju polipiem ir raksturīgi veidot kolonijas, vairākiem polipiem ar cauruļveida kātiem savienojoties kopā. Tā kā polipa iekšējais dobums ir vienlaidus, kas nav nesadalīts ar šķērssienām kamerās, tad visa kolonija ir saistīta ar vienotu iekšējo kanālu sistēmu. Veidojoties horizontālam zaram, tas piestiprinās pie grunts. Kopējais kolonijas izmērs ir tikai dažus centimetrus liels. Tā forma atkarībā no sugas var atgādināt nelielu koku vai vēdekli. Pats polips ir pavisam neliels. Tomēr polipi, kas neveido kolonijas ir lielāki un var sasniegt 6—9 cm garumu, bet dziļūdens polips Branchiocerianthus var sasniegt 2 metrus. Polipu cauruļveida kātu sienas sastāv no no divam kārtām — ārējās, ektodermas un iekšējās – endodermas ar balsta plāksnīti starp tām. Reizēm ektoderma piesūcinās ar kaļķi. Ikvienā polipu kolonijā lielākā daļa polipu specializējas barības uzņemšanā. Šiem polipiem ir raksturīga cilindriska ķermeņa forma, kas noslēdzas ar muti, kuru ietver taustekļu vainags. Turklāt polipiem ir raksturīgi, ka entoderma saskaras pie mutes atveri. Polipam ir centrālais dobums, kurā barība tiek sagremota. Daļēji sagremota barība pēc tam tiek izplatīta pa visu koloniju, un gremošana tiek pabeigta katrā polipā atsevišķi. Atšķirībā no citiem dzēlējzarndobumaiņiem hidrozoju polipu centrālajam dobumam nav raksturīgo dzeļkapsulu — nematocistu. Tās ir tikai uz ārējās virsmas un taustekļiem. Daži kolonijas polipi specializējas uz vairošanos. Šiem polipiem nav taustekļu, bet to ektoderma pumpurojas. Pumpurā nobriest dzimumšūnas un atdalās medūziņas. Reproduktīvo polipu raksturs ir atšķirīgs dažādām sugām.
Papildus kopīgām īpašībām dažas polipu kolonijas ir bruņotas ar daudz lielāku skaitu dzeļšūnu kā citas kolonijas. Dažas kolonijas veidojas kā dreifējoši plosti, polipu zariem nokarājoties uz leju.
Medūzas
Hidrozoju medūzas ir daudz mazākas nekā parasti medūzas mēdz būt. To izmērs ir 0,5—6 cm diametrā. Lai arī lielākajai daļai hidrozoju ir abi attīstības cikli, tomēr ne visiem hidrozojiem piemīt medūzas stadija. Kā visām medūzām arī hidromedūzām ir raksturīgs zvanveida ķermenis, ko ietver taustekļu vainags. No medūzas centra uz leju nokarājas cauruļveidīgs orgāns, kura galā ir medūzas mute. Lielākajai daļai hidromedūzu ir 4 taustekļi. Dzeļšūnas parasti atrodas uz taustekļiem un rajonā ap muti. Mute ir savienota ar centrālo gastrovaskulāro dobumu. Toties dobums ir savienots ar 4 kanāliem ar gredzenveida kanālu, kas aptver zvanveidīgā ķermeņa pamatni tieši virs taustekļiem. Gar ķermeņa malu ir izvietotas arī muskuļu šķiedras, kas nodrošina medūzas pulsāciju. Zvanveida ķermeņa malu iejož arī divi nervu gredzeni. Hidromedūzas dzīves garums ir daudz īsāks nekā to lielajiem radiniekiem — scifozojiem. Dažas hidromedūzas dzīvo tikai dažas stundas, piemēram, ugunīgo koraļļu medūzas vairojas īsi pēc atdalīšanās no polipa un drīz vien mirst. Bet ir hidromedūzas, kas dzīvo apmēram mēnesi.
Dzīves cikls
Hidrozojiem ir divdzimumu polipu kolonijas, kas nozīmē ka vienas kolonijas polipiem piemīt vai nu vīrišķais, vai sievišķais dzimums. Vienā kolonijā nemēdz būt abu dzimumu polipi. Dažām sugām reproduktīvie polipi ir bezdzimuma. Lielākajai daļai hidrozoju ir abi attīstības cikli — polipa un medūzas.
Kā visām medūzām arī mazajām hidromedūzām izšķir vai nu vīrišķās medūzas, vai sievišķās. Tās vairojas, izdalot ūdenī atbilstošā dzimuma gametas, kuras apaugļošanās procesā savienojas un izveido diploidālu zigotu. Zigotas kļūst par brīvi peldošām planulām vai aktinulām. Planulas piestiprinās pie kādas piemērotas virsmas, bet aktinulas peld un pārvēršas par jaunu medūzu vai polipu. Aktinula ārēji atgādina pieaugušu polipu. Tai ir kāts, mute un taustekļi.
Saimnieciskā nozīme
Neskatoties uz hidrozoju plašo izplatību un daudzveidību, to praktiskais pielietojums līdz šim bijis nenozīmīgs. 19. gadsimtā tika ievāktas hidrozoju polipu kolonijas, un pēc zināmas apstrādes tās pārdeva ar nosaukumu "jūras sūnas", kuras lietoja dažādiem dekoratīviem rotājumiem. Toties 20. gadsimta beigās tika izdarīti nozīmīgi atklājumi. Noskaidrojās, ka hidrozojus var izmantot kā bioloģiski aktīvās vielas prostaglandīna avotu. Prostaglandīnu izmanto medicīnā. No obēlijām (Obelia), kas ir plaši izplatītas daudzās jūrās, ir izdalīts preparāts - obelīns. Tas ir jūtīgs kalcija jonu indikators, ar kura palīdzību var noteikt šūnu un audu fizioloģisko stāvokli. Obelīnu var izmantot kā dažādu saslimšanu agrīnās diagnostikas līdzekli.
Vitkovo
Vitkovo (pl) — pilsēta un tāda paša nosaukuma gminas centrs Polijas centrālajā daļā, Lielpolijas vojevodistē uz dienvidaustrumiem no Gņezno.
Rakstos pirmoreiz minēta 1363. gadā. 1676. gadā ieguva pilsētas tiesības. Pēc Polijas dalīšanām nokļuva Prūsijas sastāvā, pēc Pirmā pasaules kara — Polijā.
Tehnika
Tehnika (grc — 'māksla, meistarība, māka') ir cilvēka darbības līdzekļu (rīku, ierīču, aparātu, mašīnu) un iemaņu kopums, ko izmanto ražošanā (sabiedrības ražotājspēku sastāvdaļa) un neražojošajā sfērā (kultūras, sadzīves un citu vajadzību apmierināšanai). Galvenais tehnikas uzdevums ir ražošanas procesā daļēji vai pilnīgi aizstāt cilvēku, atvieglojot tā fizisko un garīgo darbu, kā arī paaugstinot darba ražīgumu.
Nereti arī terminu tehnika attiecina uz kādu cilvēka darbības iemaņu un paņēmienu kopumu (piemēram, gleznošanas, mūrēšanas tehnika).
Planck
Planck var būt:
Klecko
Klecko - pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lielpolijas vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Gņezno.
26. februāris
26. februāris ir gada 57. diena pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 308 (309 garajā gadā) dienas.
Vārda dienas
Aurēlija, Evelīna, Mētra