cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marks Kaļeiņikovs
Spēlētāja karjera
Karjeru Kaļeiņikovs sāka 2015.—16. gada sezonā, kuru aizvadīja Latvijas čempionāta komandā HK Liepāja, tās rindās kļūstot par Latvijas čempionu. No 2017. līdz 2019. gadam Kaļeiņikovs spēlēja Krievijas Jaunatnes līgā, taču tad atgriezās HK Liepāja sastāvā. Kaļeiņikovs spēlēja komandas pirmajā uzbrucēju maiņā kopā ar Bruno Zabi un Māri Diļevku. Janvārī tika atzīts par mēneša vērtīgāko spēlētāju čempionātā. Ar 26 vārtiem Kaļeiņikovs kļuva par visas līgas labāko vārtu guvēju, viņš bija arī otrs rezultatīvākais līgas spēlētājs.
Lietuvas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2017. un 2018. gada zemāko divīziju Pasaules čempionātos.
Ahavnadzora (Vajocdzoras marze)
Ahavnadzora (hy, ) ir ciems Armēnijas Vajocdzoras marzē. Atrodas reģiona ziemeļrietumu daļā. Ciema nosaukums armēņu valodā nozīmē "baložu aiza".
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem Ahavnadzorā bija 1890 iedzīvotāji, pārsvarā etniskie armēņi.
Gošē
Gošē (fr) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Vondreba
Vondreba jeb Odrava (de, cz) ir 58,4 kilometrus gara Ohržes labā krasta pieteka Vācijā un Čehijā.
Iztece pie Mēringas Bavārijā. Augštecē tek ziemeļrietumu virzienā Vācijas teritorijā, pie Miterteihas pagriežas uz ziemeļaustrumiem. Lejtecē, Čehijas teritorijā - Jesenices ūdenskrātuve. Ietek Ohržā augšpus Kinšperkai pie Ohržas.
273. Ludzas policijas bataljons
273. Ludzas policijas bataljons (de) bija militāra latviešu brīvprātīgo vienība Trešā reiha pakļautībā Otrajā pasaules karā. Kaujas gaitas beidza ar pievienošanu 276. Kuldīgas policijas bataljonam 1943. gada 15. jūlijā.
Izveidošana
273. Ludzas bataljonu saformēja kapteinis Erihs Ezernieks 1942. gada jūlija sākumā Ludzā no Latgales reģiona brīvprātīgajiem, no 13. jūlija vadību pārņēma pulkvežleitnants Jānis Birzulis. Bataljonā bija 12 virsnieki, 17 instruktori un 146 kareivji.
Dienesta gaitas
Pēc izveidošanas 273. bataljons tika iesaistīts plašā partizānu apkarošanas akcijā Baltkrievijas teritorijas Begomļas—Pļeščeņicu rajonā, pēc atgriešanās Latvijā 1942. gada jūlija beigās pildīja sardžu pienākumus Ludzas apkaimē un Latvijas pierobežā.
1943. gada februārī 273. bataljonu iesaistīja plašā partizānu apkarošanas operācijā ap Osvejas ezeru, pazīstamā kā Ziemas burvība (de) jeb vienkārši "Osvejas akcija". Operācijā piedalījās vēl 6 latviešu policijas bataljoni, kā arī vairākas vācu, lietuviešu un ukraiņu vienības SS ģenerāļa Jekelna vadībā vadībā, vienības bija sadalītas divās grupās, pulkveža Knehta un policijas ģenerāļa Šrēdera, kurā ietilpa 273. bataljons. Operācija ilga 6 nedēļas, līdz marta beigām, tajā tika iznīcināti 3904 partizāni vai par to atbalstīšanu aizdomās turētie, vācu vienībām zaudējot 30 kritušos. 1. aprīlī bataljons atgriezās Latvijas teritorijā un turpināja pildīt sardžu pienākumus Ludzas apriņķī. 15. jūlijā 273. Ludzas bataljonu pievienoja 276. Kuldīgas policijas bataljonam ar pulkvežleitnantu Birzuli kā komandieri.
Aleksandrs Pavlovs
Aleksandrs Pavlovs var būt:
Ferencs Ģurčāņs
Ferencs Ģurčāņs (hu; dzimis ) ir Ungārijas politiķis un uzņēmējs, Ungārijas premjerministrs no 2004. līdz 2009. gadam.
2004. gadā parlaments apstiprināja Ferencu Ģurčāņu par Ungārijas premjerministru pēc tam, kad iepriekšējā valdība krita, jo izira sociālistu vadītā koalīcija. Sociālisti Ģurčāņa vadībā uzvarēja 2006. gada vēlēšanās un atkal sastādīja valdību. 2006. gada maijā Ģurčāņs partijas konferencē teica runu, kurā necenzētiem vārdiem atzina, ka partija melo par stāvokli valstī. 2007. gada septembrī sabiedriskajā radio tika atskaņots šīs runas ieraksts. Tas izsauca plašas protesta demonstrācijas Budapeštā. 2009. gada aprīlī Ģurčāņs demisionēja un par premjerministru kļuva Gordons Bajnai. Pēc sociālistu sagrāves 2010. gada vēlēšanās, Ģurčāņs 2011. gada oktobrī nodibināja liberālo partiju Demokrātiskā Koalīcija.
Zakamenska
Zakamenska (ru, bua) ir pilsēta Krievijā, Burjatijas Republikā.
Kaldabruņas pilskalns
Kaldabruņas pilskalns (arī Vāveriešu vai Vāverēnu pilskalns) ir pilskalns Sēlijā, Rubenes pagastā, Jēkabpils novadā. Tas atrodas ap 2 km uz dienvidaustrumiem no Kaldabruņas, Jēkabpils—Ilūkstes ceļa kreisajā pusē pie daļēji pamestās Sēļu kapsētas.
Apraksts
Pilskalns ierīkots savrupā 8–13 m augstā kalnā, kādas lielākas augstienes stūrī. Pilskalnam izlīdzināts, plānā noapaļota piecstūra formas plakums. Dažus metrus zem plakuma līmeņa visu pilskalnu apņem terase, kas izzūd vienīgi visstāvākajā dienvidrietumu malā. Pilskalna austrumu nogāzē zem pirmās terases ir konstatēta arī otra terase. Iespējams, ka senā ieeja pilskalnā atradusies tā ziemeļaustrumu pusē, jo tur ir konstatēts savdabīgs terases pārrāvums. Pilskalna dienvidrietumu un rietumu pakājē atradusies apmetne, kurā konstatēts līdz 0,7 m biezs kultūrslānis.
Pilskalna kultūrslānis līdz 0,6 m biezs. Satur švīkātās un gludās keramikas lauskas. Kultūrslānis apmetnē vietām sniedzas 0,7 m dziļi.
Pilskalnu pirmais reģistrējis un uzmērījis Ernests Brastiņš 1926. gadā savas Zemgales pilskalnu apzināšanas ekspedīcijas laikā. Elvīra Šnore izteikusi hipotēzi, ka Kaldabruņas pilskalnā varētu būt meklējams Jersikas valstī ietilpstošā Bebernines novada centrs. Tomēr vēlākie arheoloģiskie pētījumi šo hipotēzi ir noraidījuši, jo pilskalna datējums ir ievērojami agrāks.
1968. gadā Jāņa Graudoņa vadībā pilskalnā un apmetnē izdarīti nelieli šurfējumi kultūrslāņa un tā datējuma noskaidrošanai. J. Graudonis secināja, ka pilskalna apdzīvotība saistāma ar I gt. p.m.ē. otro pusi un m.ē. sākumu. Apmetne datējama ar nedaudz vēlāku laiku, kad pilskalns, iespējams, izmantots tikai kā patvēruma vieta briesmu brīžos. Mūsdienās pilskalna apkārtne mežaina un uz dienvidiem no pilskalna arī pārpurvojusies.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Mikronēzijā
Sarakstā apkopotas tās vietas Mikronēzijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Mikronēzijas ir iekļauta 1 vieta (kultūras objekts), savukārt 2 vietas ir iekļautas kandidātu sarakstā. Vienīgā sarakstā iekļautā vieta ir iekļauta arī kā apdraudētais objekts, kas tuvākajā nākotnē varētu tikt iznīcināta. Mikronēzija Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 2002. gada 22. jūlijā.
Lašupīte (Abavas pieteka)
Lašupīte ir Abavas labā krasta pieteka Talsu novadā.
Izveidojas, satekot Alkšstrautam no labās un Ošstrautam no kreisās puses. Tek dienvidrietumu virzienā. Ietek Abavā pie Rumbciema. Lašupīti šķērso valsts autoceļš P130 (Līgas—Kandava—Veģi), tā krastos neatrodas lielas apdzīvotās vietas.
Resnknābja kaira
Resnknābja kaira (Uria lomvia) ir alku dzimtas (Alcidae) jūras putns, kuram ir 4 pasugas. Tam ir cirkumpolāra izplatība, un tas ir sastopams ziemeļu puslodes polārajos un subpolārajos reģionos Atlantijas, Klusajā un Ziemeļu Ledus okeānā, ligzdojot Ziemeļamerikas, Eiropas un Āzijas piekrastēs un salās.
1180. gads
1180. gads bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Resnknābja kaira
Izplatība
Resnknābja kaira izplatīta Atlantijas un Klusā okeāna ziemeļu daļā, kā arī Ziemeļu Ledus okeānā. Lielāko daļu savas dzīves tā pavada jūrā, uz sauszemes iznākot tikai ligzdošanas laikā. Resnknābja kaira ligzdo Ziemeļamerikas, Āzijas un Eiropas ziemeļu piekrastēs un salās, ligzdošanas areāla dienvidu robežai Āzijā sasniedzot Kuriļu salas, Ziemeļamerikā Ņūfaundlendu un Labradoru austrumu krastā, bet Aļasku rietumu krastā. Resnknābja kaira ligzdo arī Grenlandē, Islandē, Fēru Salās, Svalbārā, Norvēģijas un Krievijas ziemeļos. Japānas krastos regulāri var novērot ziemojošos putnus. Reizēm putni aizklejo līdz Britu salām, Īrijai, Skandināvijai, Polijai un pat Portugālei.
Divas reizes 20. gadsimta sākumā resnknābju kairu eksemplāri ir iegūti Rīgas tirgū, kas varētu liecināt par to ziemošanu Baltijas jūras austrumu piekrastē. Tomēr nav droši pierādīts, ka tie nomedīti tieši mūdienu Latvijas teritorijā, tādēļ šobrīd suga nav pilnvērtīgi iekļauta Latvijas putnu sarakstā.
Izskats
Kopš 19. gadsimta vidū izmira milzu alks, resnknābja kaira ir vislielākā alku dzimtā. Lai arī tuvākā radiniece tievknābja kaira ir apmēram tikpat liela kā resnknābja kaira, tomēr vidējais lielums un maksimālais svars lielāks ir pēdējai no abām sugām. Resnknābja kairas ķermeņa lielums ir 40—48 cm, spārnu plētums 64—81 cm, svars 736—1481 g.
Resnknābja kairas apspalvojums ir kontrastaini melnbalts. Tās galva, kakls, mugura un spārni ir koši melni, bet ķermeņa apakšpuse koši balta. Aste noapaļota un melna, arī kājas un pleznotās pēdas melnas. Spārni īsi un smaili, un samērā mazi, salīdzinot ar palielo ķermeni, tādēļ, lai paceltos gaisā, tievknābja kairai ir samērā ilgi jāieskrienas pa ūdens virsmu. Knābis melns, garš un smails, bet gar knābja augšējās daļas malu ir balta, šaura svītra. Ziemā vaigi un pakakle kļūst balti, bet knābja svītra toties kļūst mazāk izteikta. Jaunajiem putniem knābis ir smalkāks un mazāks kā pieaugušajiem īpatņiem, kā arī baltā svītra gar knābi ļoti bieži iztrūkst. Šajos gadījumos jaunos putnus ir grūti atšķirt no tievknābja kairas.
Uzvedība
Resnknābja kaira galvenokārt uzturas jūrā, krastā iznākot tikai ligzdošanas sezonā. Ja tievknābja kairas uzturas ūdeņos, kas ir brīvi no ledus, tad resnknābja kaira parasti mājo ledusaukstos ūdeņos, kuros peld vismaz daži pakledus gabali. Ūdens temperatūra parasti ir zemāka par 8°C.
Resnknābja kairas uz sauszemes ir ļoti neveiklas, arī pacelties gaisā tām ir grūti, bet uzsākušas lidojumu, tās ir ļoti ātras, lidojuma ātrumam sasniedzot 120 km/h. Spārni lidojumā kustas ļoti ātri. Tā kā aste ir ļoti īsa, manevrēšanai gaisā resnknābja kaira lieto pēdas, tomēr asus pagriezienus un akrobātiskas cilpas tā veikt nespēj. Reizēm, lai nosēstos uz klints malas, putns riņķo vairākas reizes gar izvēlēto laukumiņu, līdz tam izdodas sekmīgi piezemēties.
Toties resnknābja kaira ir izcila peldētāja un nirēja, un no visiem jūras putniem tā spēj ienirt visdziļāk, regulāri medījot zivis dziļāk par 100 m, retumis dziļāk par 200 m. Zem ūdens resnknābja kaira spēj uzturēties līdz 3—4 minūtēm. Peldot zem ūdens, resnknābja kaira kustina spārnus, it kā lidotu.
Barība
Resnknābja kaira barojas ar zivīm, kalmāriem, vēžveidīgajiem, kā arī citiem jūras bezmugurkaulniekiem, tos ķerot, ienirstot zem ūdens. Putni ligzdošanas sezonā mēdz lidot lielus attālums, lai sasniegtu iemīļotākās barošanās vietas, bieži ceļojot vairāk kā 100 km.
Ligzdošana
Resnknābja kairas ligzdo lielās kolonijās, kurās reizēm ir vairāk kā miljons putnu. Ligzdošanai tiek izvēlētas stāvas piekrastes klinšu sienas ar šaurām dzegām, kurām sauszemes plēsēji, piemēram, lapsas, nespēj tikt klāt. Agri pavasarī putni retumis iegriežas ligzdošanas vietās, bet, tuvojoties olu dēšanas laikam, viens no pāra sāk pastāvīgi uzturēties olas dēšanai noskatītajā vietā. Reizēm kolonijas ir jauktas ar tievknābja kairām. Salīdzinoši resnknābja kairas ligzdo uz šaurākām klinšu maliņām nekā tievknābja kairas.
Resnknābja kairas dzimumbriedumu sasniedz 5 gadu vecumā, veidojot monogāmus pārus uz vairākām sezonām. Sezonā ir viens perējums un dējumā ir viena ola, kas tiek izdēta tieši uz klints virsmas. Tomēr perēšanas laikā putns, tupot uz olas, mēdz vākt dažādus krikumiņus, kurus var atrast savā tuvumā — akmentiņus, salmiņus un citus sīkumiņus, kas, sajaucoties ar putna fekālijām, sacementējas un veido nelielu barjeru, aizsargājot olu no nokrišanas. Olai ir koniska forma, kas arī to pasargā no nokrišanas. Ja ola tiek sakustināta, tā mēdz griezties ap savu šauro galu. Olām var būt dažādas krāsas: baltas, gaiši brūnas, zilas un zaļas ar tumšākiem raibumiņiem.
Putnēnu aprūpēšana
Koloniju jaunais putns pamet kopīgi ar tēvu, lecot un planējot no klints lejup. Līdzko tas nolec, tēvs tam seko un planē cieši aiz jaunā putna. Klints dzega, no kuras putnam jānolec, reizēm ir pat 500 metru augstumā. Ja ligzdošanas kolonija ir uz salas ar zemiem krastiem, tad jūra tiek sasniegta, ejot ar kājām. Kolonija parasti tiek pamesta vēlu vakarā. Drīz pēc tam koloniju pamet arī mātīte. Jaunais putns paliek kopā ar tēvu, līdz tas ir pilnībā pieaudzis un iemācījies patstāvīgi baroties, apmēram 2 mēnešus.
Pieredzējušiem vecākiem mazuļi aug ātrāk nekā jauniem vecākiem. To skaidro ar pieredzi mazuļa barošanā un mākā atnest pēc iespējas lielāku lomu, kā arī pieredzējušākie vecāki izvēlas izdevīgākas ligzdošanas vietas, kas atrodas kolonijas centrā. Jaunie putni parasti ligzdo malās, un to olas un mazuļi visbiežāk kļūst par laupījumu citiem jūras putniem, piemēram, kaijām. Nokļuvuši jūrā, jaunie putni kopā ar tēvu dodas savā pirmajā migrācijas ceļojumā, to veicot peldus, nevis lidojot. Līdz ziemošanas vietai putni peld reizēm pat 1000 km.
Sistemātika
Resnknābja kairai ir 4 pasugas:
Jānis Priede
Jānis Priede (1874-1969) bija Latvijas brīvības cīņu dalībnieks, 6. Rīgas kājnieku pulka komandieris (1920–1925), Latgales divīzijas (1925), vēlāk Vidzemes divīzijas komandiera palīgs (1925-1931), ģenerālis.
Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni par 6. Rīgas kājnieku pulka II bataljona komandēšanu 1919. gada 21. novembra cīņās pie Iecavas upes un Valdeķu muižas ieņemšanu Jelgavas atbrīvošanas operācijas laikā.
Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.
Dzīvesgājums
Dzimis 1874. gada 16. augustā Vestienas pagasta "Žebēros" zemnieka Jāņa Priedes un Paulīnes (dzimušas Brūveres) ģimenē. Mācījās Tolkas draudzes skolā, kā eskterns nolika eksāmenu Pleskavas kadetu korpusā. Pēc iestāšanās Krievijas Impērijas armijā (1895) viņu nosūtīja uz Viļņas karaskolu (1897-1899), pēc kuras beigšanas viņš dienēja 116. Malojaroslavas pulkā Rīgā. Piedalījās krievu-japāņu karā (1905) Mandžūrijā. Pirmā pasaules kara sākumā cīnījās kaujās Austrumprūsijas un Lietuvas teritorijā, apbalvots ar kara ordeņiem un 1914. gada oktobrī paaugstināts par kapteini. 1915. gada februārī viņu kontuzēja un kaujās Augustovas mežos sagūstīja līdz ar visu Krievijas armijas XX korpusu.
Vācu gūstā bija līdz pat 1918. gada decembrim, pēc atbrīvošanas atgriezās Latvijā. 1919. gada 15. septembrī iestājās Latvijas bruņotajos spēkos, bija sevišķu uzdevumu virsnieks Apsardzības ministrijā. Bermontiādes kauju laikā 1919. gada 7. novembrī kapteini Priedi iecēla par bataljona komandieri 6. Rīgas kājnieku pulkā. Viņš piedalījās kaujās Pārdaugavā un Zemgalē, kur Jelgavas atbrīvošanas operācijas laikā 1919. gada 21. novembrī kapteinis Priede ar savu bataljonu pārrāva vācu aizsardzības līniju pie Iecavas upes un pa Rīgas-Jelgavas šoseju straujā triecienā ieņēma Valdekas pili. Tālākā uzbrukuma laikā ieņēma Lielupes tiltus un dzelzceļa staciju. 1919. gada novembrī paaugstināts par pulkvedi-leitnantu un piedalījās kaujās Latgales frontē.
Pēc Latvijas neatkarības kara bija 6. Rīgas kājnieku pulka komandieris (1920-1925), pulkvedis (1923). Par kara nopelniem viņam piešķīra jaunsaimniecību Krimuldas pagastā. 1925. gadā pulkvedi Priedi iecēla par 3. Latgales divīzijas, vēlāk 2. Vidzemes divīzijas komandiera palīgu un 1930. gadā paaugstināja par ģenerāli. No 1926. gada viņš bija Lāčplēša Kara ordeņa domes loceklis. 1931. gadā maksimāla vecuma sasniegšanas dēļ ģenerāli Priedi atbrīvoja no aktīvā karadienesta. Bija A/s "Apavi" valdes loceklis, apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni.
Otrā pasaules kara beigās 1944. gadā ģenerālis Priede kopā ar ģimeni devās bēgļu gaitās uz Vāciju, kur 1947. gadā Eslingenē atjaunoja Lāčplēša Kara ordeņa (LKOK) biedrības darbību. Pēc tam emigrēja uz ASV, kur līdz 1967. gadam bija LKOK biedrības priekšsēdis. Kauņas Vītauta Dižā universitātes latviešu studentu korporācijas "Sidrabenia" goda filistrs. Miris 1969. gada 26. novembrī Bostonā.
Daniels Bahmanis
Daniels Bahmanis (de, dzimis ) ir Austrijas futbolists, spēlē vārtsarga pozīcijā, Austrijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2017. gada Bahmanis pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Watford FC.
Austrijas futbola izlases sastāvā piedalījies 2020. gada Eiropas čempionātā.
LCD
LCD var būt:
Zeiliņi
Zeiliņi ir ciems Rušonas pagastā, Riebiņu novadā. Atrodas 219 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Stupānu ezers, Esereits.
Vorzova (Ķepovas pagasts)
Vorzova ir ciems Dagdas novada Ķepovas pagastā. Atrodas pagasta dienvidu daļā 6 km no pagasta centra Neikšāniem, 20 km no novada centra Dagdas un 250 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie vietējā autoceļa V606 (Dagda_Asūne_Vorzova).
Ciema teritorijā atrodas valsts nozīmes arheoloģiskais piemineklis — Vorzovas senkapi un mūsdienu kapsēta — Vorzovas kapi, kas konfesionāli ir piederīga Asūnes Svētā Krusta paaugstināšanas Romas katoļu baznīcas draudzei.
2017. gada Strade Bianche
2017. gada Strade Bianche bija šosejas riteņbraukšanas viendienas sacensības, kuras notika 4. martā. Tā bija 11. reize, kad notika Strade Bianche sacensības un tās bija piektās sacensības 2017. gada UCI Pasaules tūres kalendārā un pirmā reize, kad tās iekļautas UCI Pasaules tūres kalendārā.
Polijas sportists Mihals Kvjatkovskis () kļuva par otro sportistu aiz Fabiana Kančellāras, kurš sacensībās uzvarējis vairākas reizes. Kvjatkovskis veica izšķirošo izrāvienu no četru favorītu grupas aptuveni 15 kilometrsu līdz finišam un spēja izcīnīt uzvaru vienatnē. Otro vietu ieņēma Gregs Van Avermāts no ', atpaliekot piecpadsmit sekundes, bet vēl divas sekundes vēlāk trešajā vietā finišēja ' pārstāvis Tims Vellenss.
Sacensībās startēja arī Latvijas sportists Toms Skujiņš, pārstāvot  komandu. Skujiņš finišēja 75. vietā.
Komandas
Tā kā sacensības bija jaunums UCI Pasaules tūres kalendārā, tika ielūgtas visas UCI WorldTeam komandas, bet dalība nebija obligāta. Tomēr pilnīgi visas astoņpadsmit WorldTeam komandas izvēlējās piedalīties un tā kļuva par pirmo šādu reizi attiecībā uz 2017. gadā iekļautajām sacensībām. Piedalījās arī trīs UCI profesionālās kontinentālās komandas..
Moreno (vingrotājs)
Moreno (fr) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Viņš 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 265 punktus, izcīnīja 18. vietu.
Efeju līga
Efeju līga (en) ir astoņu ASV ziemeļaustrumu universitāšu grupa. Sākotnēji nosaukums izmantots NCAA konferences nosaukumā, taču ar laiku kļuvis par akadēmisku un sociālu apzīmējumu. Grupā ietilpst: Brauna Universitāte, Kolumbijas Universitāte, Kornela Universitāte, Dartmutas koledža, Hārvarda Universitāte, Pensilvānijas Universitāte, Prinstonas Universitāte un Jeila Universitāte.
Vesterolu salas
Vesterolu salas (no, se) ir salu grupa Norvēģu jūrā, Norvēģijas ziemeļrietumu piekrastē. Administratīvi ietilpst Nūrlannes filkē. Izstiepta 108 km garumā ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā; no kontinenta ziemeļu daļā atdala Annfjorda līcis. Lielākās salas ir Langeja, Anneja un Hadseleja, bet dažkārt pieskaita arī Hinneju. Salās valda mērens jūras klimats. Ainavā pārsvarā kūdras purvi un pļavas, vietām pundurbērzu meži. Lielākā apdzīvotā vieta ir Surtlanne Langejas salā. Lielākās salas ar autoceļu savienotas ar kontinentu.
Smarterphone
Smarterphone AS bija Norvēģijā reģistrēts uzņēmums, kas nodarbojās ar programmatūras izstrādi mobilajiem telefoniem. Tas bija dibināts 1993. gadā. 2011. gadā to nopirka Nokia, un pēc tam uzņēmums tika integrēts tās struktūrā. Smarterphone galvenais birojs atradās Oslo.
Vēsture
1993. gadā tika dibināts uzņēmums Kvaleberg AS. 2007. gada jūnijā riska kapitāla uzņēmums Ferd investēja tajā 2 miljonus EUR Kvaleberg. 2010. gada janvārī tika investēti vēl 3,6 miljoni EUR.
Uzņēmums izstrādāja platformneatkarīgu mobilo telefonu operētājsistēmu Smarterphone OS un lietojumprogrammas tai. Ar nosaukumu Mimiria to pirmoreiz demonstrēja 2008. gada februārī Pasaules mobilajā kongresā (Mobile World Congress). Operētājsistēmas arhitektūra bija "tīrā telpa" ar ļoti striktu Modelis—skats—kontrolleris principa ievērošanu. Līdz ar to izmaiņas programmatūrā veikt bija viegli.
2010. gada 20. decembrī Kvaleberg tika pārdēvēts par Smarterphone AS. 2011. gada novembrī uzņēmumu iegādājās Somijas mobilo telefonu ražotājs Nokia. Uz Smarterphone programmatūras pamata Nokia izstrādāja platformu Asha platform, kas paredzēta Nokia Asha sērijas mazcenas viedtālruņiem.
Kākciems
Kākciems (no liv — 'divi') ir ciems Ropažu novada Ropažu pagasta dienvidos, pie autoceļa P10 (Inčukalns—Ropaži—Ikšķile).
Kākciema teritorija aizņem 351 ha un atrodas novada dienvidu daļā, kas robežojas ar Ogres novadu. Ciema centra apbūve veidojusies kā Oškalna kolhoza centrs 20. gadsimta 60., 70. un 80. gados.
Vēsture
Pirmā rakstiskā liecība par Kākciemu atrodama Rīgas ienākumu grāmatā no 1342. gada, kurā minēts, ka divi zemnieki no Kākciema ierīkojuši 30 jaunus biškokus un salabojuši vairākus vecos, no kuriem pusi medus vai bišu vaska ražas saņems pilsēta.
Zviedru Vidzemes arklu revīzijas dokumentos atrodami vairāki atpazīstami Kākciema māju un dzimtu vārdi — Iglem (mājvārds Igļumi), Kiwiten (mājvārds Ķīvītes), Rhunet (mājvārds Rūnieši, personvārds Rūns) un Straßden (mājvārds Strazdi). Krievijas Impērijas 1839. gada kartē iezīmēta Neukof (Jaunāmuiža), bet 1866. gada kartē — Svenči, Strazdi, Laukruņģi un Astītes.
Zeiļi (Dubnas pagasts)
Zeiļi ir ciems Dubnas pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 224 km attālumā no Rīgas.
Kākciems
Vēsture
1819. gadā, līdz ar zemnieku brīvlaišanu, izveidota Kākciema pagastskola.
Saimnieciskā darbība Kākciemā bija aktīva ne tikai zemkopībā, un ap 1916. gadu Kākciema teritoriju šķērsojušas divas šaursliežu dzelzceļa līnijas. Pirmā pasaules kara laikā Kākciema apvidū risinājušās Kauja pie Mazās Juglas.
Kākciemā 1949. gadā nodibināja trīs kolhozus: "Rīts", "Brīvība" un "Oškalna" vārdā nosauktais. Martā dibināšanas sapulcē vairāk nekā 15 zemnieki uzrakstīja iesniegumu par stāšanos kolhozā. Pirmais to izdarīja ciema padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs Augusts Akmanis. Tika nodibināts kolhozs "Rīts". 1949. gada 6. aprīlī Kākciema "Laukķīvītes" 33 iedzīvotāji nodibināja kolhozu un vienojās to nosaukt Otomāra Oškalna vārdā. 1950. gada septembrī Oškalna vārdā nosauktajam lauksaimniecības artelim pievienoja lauksaimniecības arteli "Brīvība". Saimniecībā gadu no gada uzlabojās saimnieciskie rādītāji, cilvēku materiālie un sadzīves apstākļi. Kolhozs kļuva par vienu no spēcīgākajām saimniecībām Rīgas rajonā, un tika veidots kolhoza ciemats. Kākciema klubs nodots ekspluatācijā 1966. gadā. Ciemata centrā esošās dzīvojamās mājas "Ziedoņi" nodotas ekspluatācijā 1969. gadā, bet "Sarmas" — 1972. gadā.
Kākciemieši, 90 autoru kopskaitā, ir sarakstījuši 3 grāmatu sēriju “Kākciema stāsti”:
2020. gadi
2021. gadā Kākciemam kopā ar 11 citiem ciemiem un kopienām piešķirta atpazīstamības zīme “Viedais ciems”. Kākciemā atrodas multifunkcionālais centrs, kurā notiek ciema sabiedriskā dzīve. Ar Rīgu un Ropažiem Kākciemu saista autobusu maršruts Nr. 6831 (trīs reisi dienā 2022. gadā).
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Brekšu muiža
Brekšu muiža jeb Harma muiža atradās tagadējā Rīgas pilsētas Brekšu apkaimē un Ropažu novada Stopiņu pagasta Dreiliņos. Līdz mūsdienām saglabājusies muižas kungu mājas ēka ar torni virs galvenās ieejas un parka atliekas.
Pēperkoku namiņš
Vēsture
Vasarnīca sākotnēji piederēja Jūrmalas Domei, kas 2019. gadā to izlēma pārdot, tādējādi izsaucot dažādu kultūrnozares pārstāvju sašutumu un neapmierinātību. Pēc Jūrmalas aizsardzības biedrības ierosinājuma Nacionālā kultūras mantojuma pārvalde atkārtoti pārskatīja un piešķīra ēkai kultūras pieminekļa statusu. Tomēr neskatoties uz atsevišķas sabiedrības daļas iebildumiem Jūrmalas Dome izsolē pārdeva ēku privātpersonai.
Brekšu muiža
Vēsture
Zviedru Vidzemes laikā 17. gadsimtā pie Piķurgas ietekas Juglas ezerā atradās Dreiliņu jeb Hermsa muižiņa (Dreilings od Herms hoff), ko latviski sauca par Brekšu muižu. Līdz 1920. gada zemes reformai tā piederēja Freitāgu fon Loringhofenu dzimtai.
Pēc muižas īpašumu atsavināšanas šeit tika iekārtota Dreiliņu astoņgadīgā skola, bet pēc Otrā pasaules kara Rīgas 83. vidusskola, ko pēc Latvijas neatkarības atgūšanas pārdēvēja par Rīgas Brekšu pamatskolu. 2001. gadā mazā skolēnu skaita dēļ skolu slēdza un bijusī kungu māja tika pamesta.
Māris Kuģis
Māris Kuģis (dzimis Jelgavā, Latvijā) ir latviešu obojists.
Brekšu muiža
Vēsture
2005. gada nogalē notika konkurss par dzīvojamās apbūves attīstību bijušajā muižas parkā, tomēr neviens no iesniegtajiem darbiem konkursā neuzvarēja. 2008. gada martā muižas ēka nodega, ēkas apkaime kopš šī laika iežogota.
Māris Kuģis
Biogrāfija
Mācījies Rīgas Franču licejā. Deviņu gadu vecumā uzsāka obojas spēles mācības Rīgas 1. mūzikas skolā pedagoga Jāņa Kanājeva vadībā. Piecpadsmit gadu vecumā ieguva 1. vietu valsts konkursā Talants Latvijai (2006). Turpināja mācības Jūrmalas Mūzikas vidusskolā Viļņa Pelnēna un vēlāk Mārtiņa Zālītes vadībā. Mācoties mūzikas vidusskolā, piedalījās projektos Vācijā jauniešu orķestra Young European Philharmonic Orchestra sastāvā 2007. un 2008. gada vasarā. 2008. gadā ieguva 1. vietu starptautiskajā obojistu konkursā Kauņā (Lietuvā) Liutauras Vebra 2nd International Oboe Competition. 2009. gadā Māris Kuģis uzsāka studijas Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā Normunda Šnē klasē. Studiju uzsākšanai sekoja dalība projektos Sinfonietta Rīga sastāvā, bet 2010. gada oktobrī konkursa kārtībā pievienojās Sinfonietta Rīga un Latvijas Nacionālās operas orķestru kolektīviem. Bakalaura studiju programmas apguves laikā gūta pieredze apmaiņas studijās Drēzdenē, meistarklasēs pie šobrīd pasaulē atzītiem mūziķiem kā Albrehts Maijers (Albrecht Mayer) — Berlīnes Filharmoniķu oboju grupas koncertmeistars, Moriss Burgs (Maurice Bourgue) — Parīzes un Ženēvas konservatoriju obojas profesors, Žaks Tiss (Jacques Tys) — Parīzes Konservatorijas obojas profesors, Luīze Pelerēna (Louise Pellerin) — Cīrihes Mākslu augstskolas obojas profesore; Hansjorgs Šelenbergers (Hansjorg Schellenberger) - Berlīnes Filharmoniķu oboju grupas koncertmeistars; Gregors Vits (Gregor Witt) — Berlin Stadskapelle oboju grupas koncertmeistars, Kristiāns Vetcels (Christian Wetzel) — Ķelnes Mūzikas augstskolas obojas profesors. 2013. gada septembrī Māris Kuģis uzsāka maģistra studijas Cīrihes Mākslu augstskolā Luīzes Pelerēnas vadībā. Studiju laikā dažādu kolektīvu sastāvā Māris Kuģis ir koncertējis Šveicē, Vācijā, Kanādā un Ķīnas Tautas Republikā.
Pedagoģisko pieredzi guvis, strādājot Jāzepa Mediņa Rīgas 1. mūzikas skolā līdz 2011. gadam.
Oto Vāgners
Oto Kolomans Vāgners (de, dzimis, miris ) bija austriešu arhitekts un pilsētplānotājs, kas ietekmējis dzimtās Vīnes attīstību. Darbojās jūgendstila (Austrijā pazīstama kā "Vīnes secesija" (Wiener Secession)) kustībā. Radījis vairākas pazīstamas pilsētas būves, to skaitā jūgendstila baznīcu Kirche am Steinhof. Ārpus Vīnes projektējis Rumbaha ielas sinagogu Budapeštā.
Mācījies Berlīnē un Vīnē. 1894. gadā kļuva Vīnes mākslas akadēmijas profesoru. 1897. gadā pievienojās Vīnes secesionistiem (Gustavam Klimtam, Jozefam Olbriham, Jozefam Hofmanim, Kolomanam Mozeram).
Sergejs Dolmatovs
Sergejs Dolmatovs (ru; dzimis Kiseļovskā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (1982).
Biogrāfija
Pārstāvējis Krievijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 1978. gadā Dolmatovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1982. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Pazīstams arī kā šaha treneris. 1987. gadā bijis Garija Kasparova sekundants mačā par Pasaules šaha čempiona nosaukumu pret Anatoliju Karpovu.
1980. gadā beidzis Maskavas Valsts universitātes Ekonomikas fakultāti.
Andrejs Paulāns
Andrejs Paulāns (ltg; dzimis, miris ) bija latviešu keramiķis. Latgales podniecības tradīciju izkopējs un pilnveidotājs.
Arī viņa tēvs Izidors Paulāns bijis keramiķis, no kā Andrejs arī mācījies amatu. Kopš 1933. gada piedalījies izstādēs. Paulāns tiek uzskatīts par vienu no ievērojamākajiem Latgales keramiķiem. Veidojis dažādus sadzīviskus priekšmetus, tai skaitā saimniecības traukus, dekoratīvos traukus, svečturus. Guvis panākumus izstādēs gan Latvijā, gan ārzemēs.
Kopš 1957. gada bijis Latvijas Mākslinieku savienības biedrs, 1958. gadā kļuvis par Latvijas PSR Nopelniem bagāto mākslas darbinieku.
Dobeles dzirnavnieks
Dobeles dzirnavnieks ir Latvijas uzņēmums, kas atrodas Dobelē, Spodrības ielā 4. Uzņēmums nodarbojas ar visa veida kviešu miltu, mannas, miltu maisījumu, makaronu, graudaugu pārslu, putraimu un dzīvnieku barības ražošanu. Uzņēmums savu darbību uzsāka 1976. gadā kā Jelgavas labības kombināts.
2014. gadā uzņēmuma apgrozījums sasniedza 77,6 miljonus eiro, bet peļņa bija 4,06 miljoni eiro. 53% jeb 41,4 miljonus eiro no kopējā apgrozījuma veido eksports.
Dobeles dzirnavnieks ir viens no lielākajiem graudu pārstrādes uzņēmumiem Baltijas valstīs.
Arvis Viguls
Arvis Viguls (dzimis 1987. gada 23. novembrī Jēkabpilī) ir latviešu dzejnieks.
Biogrāfija
A. Viguls beidzis Jēkabpils Valsts ģimnāziju (2007). Pēc tam studējis Latvijas Kultūras akadēmijā un Latvijas Mākslas akadēmijā.
Viņa pirmie dzejoļi publicēti 2006. gadā, kad viņš apmeklē Literārās akadēmijas Dzejas meistardarbnīcu pie Māra Salēja.
Publicē recenzijas par jaunākajām dzejas grāmatām portālos "Satori" un "Punctum", laikrakstā "Diena" un žurnālā "Latvju Teksti". Atdzejojis F. Garsijas Lorkas, Josifa Brodska, Volta Vitmena, V.B. Jeitsa, Ksavjera Viljaurrutijas, Karlosa Lopesa Degregori, Marka Stranda, Gaļinas Rimbu u.c. autoru dzeju.
2009. gada nogalē nāk klajā A. Vigula debijas krājums "Istaba", kas tiek atzinīgi vērtēts kritikā. Par pirmo dzejoļu krājumu Viguls saņēmis Dzejas dienu balvu 2009 un Literatūras gada balvu 2009 par labāko debiju.
Par otrā dzejoļu krājuma manuskriptu 2011. gadā saņēmis Annas Dagdas balvu, krājums iznāk 2012. gadā ar nosaukumu "5:00", tas nominēts Literatūras gada balvai.
2014. gadā saņēmis Nacionālā Rakstniecības atbalsta fonda stipendiju trešā dzejoļu krājuma tapšanai. Krājums ar nosaukumu "Grāmata" izdots 2018. gadā, tas nominēts Literatūras gada balvai. 2019. gada septembrī krājums iegūst Dzejas dienu balvu, savukārt novembrī saņem Ojāra Vācieša prēmiju.
2018. gadā Latvijas Nacionālajā teātrī iestudēta horeogrāfu Agates Bankavas, Rūdolfa Gediņa un Dmitrija Gaitjukeviča dejas izrāde "Visas manas vājības ir tavas lūpas" pēc A. Vigula, K. Zeļģa un J. Tomaša dzejas motīviem.
2021. gadā saņēmis Dzintara Soduma balvu par R. Brotigana grāmatas "Foreļu cope Amerikā" tulkojumu.
2021. gada rudenī iznāk ceturtais dzejoļu krājums "Blusu cirks". Kritiķe Ilva Skulte par krājumu rakstījusi, ka "pasaules skatījuma ziņā Vigula krājums ir izteikti mūsdienīgs – piedāvā tādu perspektīvu uz pasauli, kurā cilvēks nebūt nav vienīgais, kaut arī varbūt ir ietekmīgākais dzīvības pārstāvis dabā, kas spējis destabilizēt visu pārējo Zemes iemītnieku un sistēmu pastāvēšanu."
2022. gada aprīlī saņēmis Literatūras gada balvu par Arkādija Dragomoščenko dzejas izlases "Elēģijas" atdzejojumu.
2023. gada aprīlī A. Viguls un viņa dzejas atdzejotājs poļu valodā Pjotrs Ručinskis nominēti Gdaņskas pilsētas Eiropas brīvības dzejas balvai.
Zeiļova (Pildas pagasts)
Zeiļova ir ciems Pildas pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 296 km attālumā no Rīgas.
Vaives dzirnavas
Vaives dzirnavas vai Vaives Dzirnavas ir ciems Cēsu novada Priekuļu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P28, Rauņa un Vaives upes krastā.
Dabas pieminekļi ciema apkārtnē: Vaives lejteces ieži un Rauņa lejteces ieži.
Božena Ņemcova
Božena Ņemcova (, dzimusi kā Barbora Panklova (cs), mirusi ) bija čehu nacionālās atmodas laika rakstniece.
Dzimusi Vīnē, bet uzaugusi Ratiboržicē, netālu no Nāhodas. Ņemcovas bērnība Ratiboržicē attēlota viņas populārākajā darbā 1855. gadā izdotajā romānā "Vecmāmiņa" (Babička). Viens no romāna varoņiem ir Ratiboržices pils grāfiene - Kurzemes hercogiene Pētera Bītona meita Vilhelmīne.
Božena Ņemcova 17 gadu vecumā apprecējās ar 15 gadus vecāko Jozefu Ņemecu. Jozefs strādāja par muitas ierēdni, un ģimene visai bieži mainīja dzīvessvietu. Vēlāk ģimene izira, bet Božena Ņemcova nomira nabadzībā.
Viena no Boženas Ņemcovas izcelsmes leģendām ir tā, ka Božena bijusi Kurzemes hercogienes Vilhelmīnes vai viņas māsas Dorotejas ārlaulības meita.
Bogdāni (Konstantinovas pagasts)
Bogdāni ir ciems Dagdas novada Konstantinovas pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 5 km no pagasta centra Konstantinovas, 6 km no novada centra Dagdas un 232 km no Rīgas.
Ciema teritorijā atrodas divi valsts nozīmes arheoloģijas pieminekļi: Kubulnišķu senkapi II (Napoleona kapi) un Bogdanu pilskalns.
Karlovi Varu lidosta
Karlovi Varu lidosta (cz) ir starptautiska lidosta Čehijas galējos rietumos uz dienvidaustrumiem no Karlovi Varu kūrorta.
Ņemcova
Ņemcova (ru, cz; no vārda немец/němec; vīriešu dzimtē Ņemcovs (Немцо́в) vai Ņemecs (Němec)) ir krievu un čehu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Karlovi Varu lidosta
Saistībā ar COVID-19 2020. gadā regulāri pasažieru reisi nenotika. Pirms epidēmijas lidojumus nodrošināja aviosabiedrības Czech Airlines un Pobeda uz Maskavu.
Zedea
Zedea (hy) ir ciems Armēnijas Vajocdzoras marzes centrālajā daļā. Attālums līdz reģiona galvaspilsētai Jehegnadzorai ir 10 kilometri.
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem Zedeā bija 141 iedzīvotāji, pārsvarā etniskie armēņi.
Starijsambiras rajons
Starijsambiras rajons ir Ļvivas apgabala administratīvā iedalījuma vienība Ukrainā. Robežojas ar Ļvivas apgabala Mostiskas, Sambiras, Drohobičas un Turkas rajoniem, kā arī Poliju.
Starijsambiras rajona Murovanes ciemā dzimusi t.s. Juku laiku Krievijas valdniece Marina Mnišeka (Марина Юрьевна Мнишек, ap 1588 - 1614/15).
Meridian № 7
Meridian № 7 (Меридиан № 7) jeb Meridian № 17L ir Krievijas sakaru sistēmas Meridian pirmās paaudzes pēdējais pavadonis. Tas augsti eliptiskā orbītā tika palaists 2014. gada oktobrī. Pavadonis nodrošina sakarus militāriem un civiliem lietotājiem.
Meridian № 7 tika palaists 01:42:52 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1a / Fregat no Pļeseckas kosmodroma starta laukuma 43/4.
Kārlis Vēmanis
Kārlis Vēmanis (dzimis, miris ) bija latviešu luterāņu mācītājs.
Dzimis Ģibzdē. Mācījies apriņķa skolā Tukumā un Kuldīgas ģimnāzijā. No 1888. līdz 1894. gadam studēja teoloģiju Tartu universitātē. Ordinēts 1898. gadā. No 1898. līdz 1908. gadam Valmieras prāvesta vikārs. No 1908. līdz 1920. gadam bija Suntažu mācītājs un bija pirmais etniskais latvietis šajā amatā. No 1920. līdz 1929. gadam - Valgas Jāņa baznīcas mācītājs Igaunijā, kur noturēja dievkalpojumus latviski un vāciski.
Žils Dikrē
Žils Dikrē (fr) bija šveiciešu vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Viņš 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 266 punktus, izcīnīja dalīto 19. vietu kopā ar francūzi Obrešu.
Pauls fon Rennenkampfs
Pauls fon Rennenkampfs (,, dzimis Raplas apriņķa Konuveres muižā Igaunijā, miris  Taganrogā) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas impērijas kavalērijas ģenerālis. Piedalījās Krievu - japāņu karā un Pirmajā pasaules karā, Krievijas Ziemeļrietumu frontes 1. armijas komandieris.
Milzava
Milzava (arī Milzara) ir Valgales kreisā krasta pieteka Talsu novadā.
Tek ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Valgalē pie Bandinieku mājām. Milzavu nešķērso valsts autoceļi, tās krastos neatrodas lielas apdzīvotās vietas. Pie Milzavas ietekas Valgalē atrodas Valgales pilskalns un kulta vieta Baznīckalns.
Aleksejs Vižmanavins
Biogrāfija
Divas reizes uzvarējis Maskavas pilsētas šaha čempionātos (1984, 1986). 1986. gadā Nalenčovā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā. 1989. gadā Sočos uzvarējis Mihaila Čigorina memoriālā. 1990. gadā Sanktpēterburgā kopā ar Aleksandru Beļavski, Leonīdu Judasinu un Jevgeņiju Barejevu dalījis 1.-4. vietu PSRS šaha čempionātā finālā. Par panākumiem turnīros FIDE 1987. gadā Vižmanavinam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1989. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. 1993. gadā Groningenā piedalījies Profesionālā šaha asociācijas (PŠA) rīkotajā Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas starpzonu turnīrā, kurā dalījis 22. vietu.
Pārstāvējis Krievijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Kopš 1997. gada šaha turnīros piedalījies reti. Mūža pēdējos gados pārdzīvojis savas ģimenes izjukšanu, dzīvojis viens un cietis no alkoholisma. Vižmanavina pāragrās nāves oficiālais iemesls bija sirdstrieka.
Francijas Alžīrijas iekarošana
Francijas Alžīrijas iekarošana sākās 1830. gadā, un turpinājās gandrīz 25 gadus. Franču koloniālajai varai šajā laikā pakļāva mūsdienu Alžīrijas piekrastes zemes, kurās 1848. gadā izveidoja trīs Francijas departamentus. Iekšzemes teritorijas un Sahāra vēl ilgstoši atradās armijas pārvaldē un vietējo iedzīvotāju pretestība šeit turpinās visu 19. gadsimtu. Iekarošanas iemesli meklējami 1827. gadā, kad sens konflikts par kviešu piegādes parādu pārvērtās diplomātiskā konfliktā. Franču karaflote sāka Alžīrijas piekrastes ostu blokādi, un 1830. gada 5. jūlijā okupēja Alžīru, kurai sekoja citu piekrastes pilsētu okupācija.
Ņemot vērā politisko nestabilitāti pašā Francijā, iekarojumu gaita turpmākajos gados ir saistīta ar valsts iekšpolitikas un ārpolitikas mainīgajām interesēm. Lēmumu par iebrukumu pieņēma Burbonu dinastijas karalis Šarls X, kamēr teritorijas pakļaušana un aizvien aktīvāka kolonizācija notika Jūlija monarhijas, Otrās republikas un Otrās impērijas laikā, aizsākot Franču Alžīrijas vēsturi, kas turpinājās līdz neatkarības iegūšanai Alžīrijas neatkarības kara rezultātā.
Zeiļova (Šķaunes pagasts)
Zeiļova ir ciems Šķaunes pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 312 km attālumā no Rīgas.
Francijas Alžīrijas iekarošana
Vēdekļa skandāls, 1827
19. gadsimta sākumā teritorija starp Marokas sultanātu un Tunisijas ejaletu formāli atradās Osmaņu impērijas sastāvā, taču reāli jau vairākus gadsimtus vara šeit atradās militārās janičāru elites rokās, kas ievēlēja vietējo pārvaldnieku – Alžīras deju, kam bija pakļauti trīs galveno provinču beji. Pusautonomo Ziemeļāfrikas teritoriju kā bāzi izmantoja vergu tirgotāji un pirāti, kas laupīja Vidusjūrā un Atlantijas okeānā. Iekšzemē vara piederēja berberu un arābu cilšu vadoņiem.
Franču tirgoņiem no Marseļas bija izveidojušies labi kontakti ar Ziemeļāfrikas piekrasti, kur tie uzturēja tirdzniecības punktus un noliktavas. 1798. gadā franču Direktorijas laikā Napoleona Bonaparta armija, dodoties karagājienā uz Ēģipti, bija iegādājusies kviešus no Alžīras tirgotājiem, taču nebija par graudiem samaksājusi. Parāda konflikts turpinājās gandrīz 30 gadus, līdz beidzot 1827. gada 29. aprīlī, kārtējo reizi tiekoties ar franču konsulu Pjēru Devālu, Alžīras dejs Huseins zaudēja savaldību un uzsita konsulam pa roku ar savu mušu vēdekli. Šarls X pieprasīja formālu atvainošanos par šādu diplomātiskā protokola pārkāpumu, un to nesaņēmis, nosūtīja karafloti bloķēt Alžīras ostu. Blokāde turpinājās trīs gadus, un primāri traucēja pašu franču tirgotājiem, pārtraucot viņu tirdzniecību, kamēr pirāti turpināja darboties no mazajām ostām. Uz franču mēģinājumu atjaunot sarunas 1829. gadā Huseins atbildēja ar lielgabala uguni franču karakuģu virzienā. 1829. gada oktobrī franči pieņēma lēmumu militāri iebrukt Alžīrā un uzsāka neveiksmīgas sarunas ar Ēģiptes vietvaldi Muhamedu Ali par Ziemeļāfrikas piekrastes teritoriju abpusēju sadalīšanu. 1830. gada 31. janvārī Francijas valdība pieņēma galīgo lēmumu par uzbrukumu.
Alžīras ieņemšana, 1830
Šarla X karam pret Alžīru bija vairāki mērķi, no kuriem galvenais bija karaļa nepieciešamība ātri celt savu rūkošo popularitāti ar uzvaru nesošu karu 1830. gadā, kad notika parlamenta vēlēšanas. Diplomātiskais skandāls ar Alžīras deju un pirātisma apspiešana bija tikai oficiālie iemesli karadarbības uzsākšanai.
Sekojot jau Napoleona I laikā 1808. gadā izstrādātam desanta plānam, Tulonas ostu Kara ministra, ģenerāļa Luija de Burmona vadībā 16. maijā atstāja 600 kuģi ar 37 000 kareivju, kas 1830. gada 14. jūnijā izsēdās 27 kilometrus no Alžīras. Dejs Huseins pret frančiem nosūtīja 7000 janičārus un ap 36 000 vietējo karavīru no visām piekrastes provincēm. 19. jūnijā franči šo armiju sakāva un 5. jūlijā iegāja Alžīrā. Huseins padevās, saglabājot savas bagātības un kopā ar harēmu devās trimdā uz Neapoli, pēc dažiem gadiem mirstot Aleksandrijā. Janičāru kareivjus un turku pārvaldes darbiniekus evakuēja uz Osmaņu teritorijām.
Lai arī franči bija apņēmušies respektēt vietējās tradīcijas, jau uzreiz sākās privātā un valsts īpašuma izlaupīšana, kā arī vietējo iedzīvotāju slepkavības. Beidzoties pat minimālajai turku pārvaldes sistēmai, sākas cilšu pretestība franču okupācijai. Tikmēr Francijā Šarlu X gāza Jūlija revolūcija un uzveidojās Jūlija monarhija, kuras pirmo valdību veidoja Alžīras kara pretinieki. Alžīras okupācijas armijas komandieris bija Šarla X lojālists, un plāno izmantot šo armiju karaļa varas atjaunošanai. Sazvērestību atklāja, un de Burmons bēga uz Spāniju. Tā kā Alžīras okupācija bija populāra tautā, valdība Alžīrā tomēr atstāja daļu armijas un sāka teritorijas militārās administrācijas veidošanu.
Pārējos piekrastes reģionos drīz izveidojās divi pretestības centri – austrumos Ahmeda beja spēki, kas koncentrēti berberu apdzīvotajā Konstantīnē, un rietumos Abdalkadera, Maskaras emīra vadītie spēki.
Pēdējo piekrastes rajonu, Kabiliju, kura pakļaušana sākās 1851. gadā, galīgi pakļāva 1856-57. gadā.
Abdelkaders
Vietējie iedzīvotāji šajā laikā bija organizēti ciltīs un islāma reliģiskajās sektās. Rietumu Maskaras reģionā ietekmīgās sektas vadoņa dēls, 24 gadus vecais Abdalkaders 1832. gada septembrī kļuva par komandieri armijai, kas sāk džihādu pret iebrucējiem. 1834. gadā līgums ar frančiem atzina viņa varu pār rietumu teritorijām. 1835. gada jūnijā viņš sakāva 2000 kareivju lielu franču vienību, kas noveda pie franču papildspēku nosūtīšanas uz Ziemeļāfriku.
1837. gada maijā franči ar Abdelkaderu noslēdza Tafnas līgumu, atzīstot viņa varu franču neiekarotajos reģionos, un koncentrējās uz Konstantīnas ieņemšanu. Šajā laikā Abdelkadera armija bija palielinājusies līdz 50 000 karotāju. 1839. gadā Abdelkaders izsludināja karu pret frančiem un iebruka piekrastes rajonos.
1840. gada decembrī par okupēto zemju ģenerālgubernatoru iecēla maršalu Bužo (Thomas Robert Bugeaud), kura amata laikā līdz 1847. gadam franču armija pieauga no 60 000 līdz 107 000 kareivju, kurus papildināja 100 000 vietējo karotāji, un notika nežēlīga cīņa pret Abdalkadera karotājiem, kurā visvairāk cieta civiliedzīvotāji. Sākotnējo minimālo kolonizācijas politiku nomainīja uzsvars uz jebkādas pretestības apspiešanu. Bužo pastiprināja zemju atņemšanu vietējiem iedzīvotājiem, atdodot to franču kareivjiem un kolonistiem. 1841. gada sākumā franču vienības no Mostaganemas, Medeas un Orānas ieņēma Abdalkadera galvenos atbalsta centrus un turpmākās cīņas notika par kalnāju kontroli. 1843. gada maijā franči ieņēma Abdelkadera militāro apmetni un viņš aizbēga uz Marokas sultanātu, no kura turpināja uzbrukumus frančiem, taču 1844. gadā un atkārtoti 1845. gadā cieta sakāvi. 1847. gada 23. decembrī viņš beidzot padevās frančiem, un palika apcietinājumā līdz 1852. gadam, kad tika atbrīvots un viņš pārcēlās uz dzīvi Damaskā, kur saņēma ikgadēju franču pensiju.
Kolonijas izveidošanās
Ja arī Šarla X valdībai bija kādi konkrēti plāni attiecībā uz Alžīras nākotni, tad tie mainījās līdz ar Jūlijas monarhijas izveidošanos. Iekarotās teritorijas atdošana Osmaņu pārvaldē nebija iedomājama, un militārajā kampaņā iztērēto naudu varēja atgūst, pārņemot kontroli pār auglīgajām piekrastes zemēm un Vidusjūras tirdzniecību.
Franču ģenerālgubernatori bieži mainījās, taču pakāpeniski pārsvaru guva pilnīgas iekaroto teritoriju pakļaušanas un aneksijas piekritēji. Augstākie militārās pārvaldes vadītāji bija personīgi ieinteresēti Francijas varas nostiprināšanā, jo paši ieguva plašus zemes īpašumus auglīgajā, zemkopībai piemērotajā piekrastē.
Bužo varas gados izveidojās pārvaldes modelis, kurā piekrastes pilsētas un kolonistiem piešķirtās zemes attīstījās pēc franču civilās pārvaldes modeļa, kamēr arābu un berberu apdzīvotā iekšzeme joprojām atradās armijas pārvaldē. 1848. gadā nodibināja Orānas, Alžīras un Konstantīnes departamentus, kas nosūtīja vēlētus deputātus uz Francijas Otrās republikas parlamentu.
1834. gada 10. augusta likums sāka Francijas likumdošanas ieviešanu Alžīrā. Lai limitētu tradicionālo islāma tiesnešu varu, tos turpmāk iecēla franču pārvalde un tie drīkstēja izskatīt tikai lietas, kurās iesaistīti musulmaņi. 1841. un 1842. gada likumi vēl vairāk ierobežoja arābu un ebreju reliģisko tiesnešu varu, ieviešot franču likumdošanu krimināllietu izskatīšanā. No 1859. gada franču civillikums pilnībā aizvietoja islāma likumus franču civilajā pārvaldē esošajos apgabalos.
Uz jauno koloniju no Francijas sāka sūtīt politiski neuzticamos režīma pretiniekus, galvenokārt republikāņus, kā arī nabadzīgos zemniekus no Francijas dienvidiem un Korsikas, kas te varēja veidot saimniecības. Pēc Francijas 1871. gada miera līguma ar Vācijas Impēriju, uz Alžīriju pārcēlās vairāki tūkstoši elzasiešu, kas nevēlējās dzīvot vācu pakļautībā. Papildus frančiem, lielākās eiropiešu grupas nāca no Spānijas un Itālijas, kuru nabadzīgie zemnieki šeit meklēja labākas dzīves iespējas. Jau no sendienām šeit dzīvojošie ebreji 1830. gadā veidoja ap 25 000 lielu grupu, kura labprāt sadarbojās ar frančiem, kas nodrošināja viņiem ticības brīvību.
1865. gada jūlijā vietējiem iedzīvotājiem tika dota iespēja iegūt Francijas pilsonību, kuras iegūšanai viņiem bija jāpieņem franču civilā tiesa un jāatsakās no islāma tiesas. Šo iespēju, kas tika uzskatīta par līdzvērtīgu ticības nodošanai, izmantoja neliels skaits vietējo iedzīvotāju — franču valdīšanas laikā pilsonībai pieteicās tikai 6000 arābu un berberu. Automātiska pilsonības piešķiršana vietējiem iedzīvotājiem nozīmētu arī balsstiesību piešķiršanu un kolonistu politiskās varas beigas. 1886. gadā Alžīrijā dzīvoja 219 071 franči, 203 154 citi eiropieši un 3 767 100 musulmaņi.
Līdz ar Otrās impērijas sabrukumu 1870. gadā samazinājās arī armijas loma kolonijas pārvaldē. Trešās republikas politika bija ieviest un nostiprināt sekulāro likuma varu. Turpmāk kolonijas attīstību kontrolēja eiropiešu kolonisti, kuru interesēs bija savu privilēģiju nostiprināšana un piekrastes teritoriju pārveidošana par neatņemamu Francijas sastāvdaļu. 1881. gadā piekrastes departamentus iekļāva Francijas administratīvajā sistēmā. Lai nodrošinātu savu kontroli pār Alžīriju, Francija 1881. gadā pasludināja protektorātu Tunisijā un 1912. gadā Marokā.
Vladimirs Jerohins
Vladimirs Jerohins (ru; dzimis, miris ) bija krievu, pirms tam padomju šaha problēmists.