cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandrs Rozovs
Ideoloģija
Rozovs savos darbos vadās no anarhistiski libertariāniskā uzskata par valsts lomas maksimālu reducēšanu līdz militārajai un drošības jomai, citas sfēras atstājot vietējās varas un indivīdu ziņā. Formāli Meganēzija tādēļ pat neatzīst sevi par valsti, lai gan viņas vēlāk izveidojušies sabiedrotie šai ziņā ir mazāk radikāli. "Liekās" valsts funkcijas, kurām pieskaitītas reliģiju uzturēšana, skolas audzināšana, banku bizness, advokatūra u.c., ir aizliegtas un to bijušie aktīvisti un ierēdņi, tā sauktie "offi" (no "oficiāls") nonāvēti vai deportēti. Īpaši negatīva ir autora attieksme pret islāmu, lai gan ar mērenajiem islāma "offi"-režīmiem (par piemēru tiek izvirzīta Indonēzija) tiek pieļauta sadarbība.
Meganēzijā nav viena tipa valsts sistēmas, vietējā vara var būt no feodālajiem cilšu vadoņiem līdz Mežonīgo Rietumu tipa sīkajām pilsētiņām, taču visiem jāievēro Lielā Hartija, kas aizliedz ieviest jebkādus aizliegumus, ko neprasa dzīves nepieciešamība, ieviest valsts struktūras papildus Hartijā norādītajām (Augstākā tiesa kā tiesas un likumdevējs orgāns, ekonomiska konkursa rezultātā iecelta valdība kā izpildvara, armija) un garantē personas neaizskaramību ar visiem valsts rīcībā esošajiem spēka līdzekļiem. Tai skaitā starptautisku teroru pret tiem, kas apdraud kādu Meganēzijas pilsoni.
Izglītība Meganēzijas izpratnē ir tikai utilitāra informācija bez audzināšanas piedevas un oficiālās kultūras "smadzeņu skalošanas", kas veltīgi aizņemot ap 90% Rietumu skolnieka laika, tomēr Rozovs tik bieži humoristiskā formā parāda šādas atvieglotas izglītības defektus, ka to nevar uzskatīt par viņa personisko pozīciju. Tomēr Rozovs uzskata, ka lai izveidotu efektīvu sabiedrību, nepieciešams pilnībā nonest veco kultūrslāni analoģiski Pola Pota darbībām Kambodžā (atsauces uz polpotiešiem tekstā ir biežas un vēlāk to grupa kļūst par Meganēzijas sabiedrotajiem). Meganēzijā tas notiek, pašā startā iznīcinot novecojušās eiropeiskās kultūras nesējus (īpaši cietušos reģionos tiek noslepkavots līdz pusei iedzīvotāju) vai piespiežot tos propagandēt jauno dinamisko kultūru. Tiesa, pēc gada, kad meganēzieši jau jūtas uzvarētāji, viņi neoficiāli atzīst, ka pārcentušies ar fiziskām likvidācijām, un formāli atceļ no amatiem represiju vadītājus.
Svarīga šīs ideoloģijas daļa ir revolūcijas eksports. "Totalitārais anarhisms", izņemot dažus aspektus, neaizrauj kaimiņos esošos austrāliešus vai ķīniešus, taču Meganēzija apzinās, ka konfliktā ar globālo kleptokrātiju viņa var noturēties tikai kā aktīvā puse. Meganēzija veic efektīvas militāras akcijas pret tai regulāri uzbrūkošajiem formāli ANO vadītajiem lielvalstu "miera spēkiem", izmantojot lētu asimetrisku bruņojumu (sprāgstošus gāzi vedošus citvalstu kuģus, aizdedzinošas bumbas metošus dronus, primitīvas atombumbas, uzbrukumus saimnieciskajām komunikācijām) un diplomātisku spēli uz lielvalstu un to ekonomisko grupu pretrunām, taču vienlaikus cenšas izplesties tajās teritorijās, kurās nav reālas varas un vietējie iedzīvotāji gatavi atbalstīt jebkuru, kas ievedīs kārtību. No Meganēzijas atkarīgas grupas pārņem varu Jaungvinejā un daļā sīko Indonēzijas salu, bet vēlāk arī Centrālajā Āfrikā, tā spēj terorizēt jebkādu kravu pārvadāšanu Klusajā okeānā.
Meganēzijas ekonomika sākotnēji ir nestrukturēta preču ražošana bez licences, bieži vien uzlabotu salīdzinājumā ar oriģinālu, un narkotiku tranzīts no Latīņamerikas. Starta kapitāls tiek iegūts, aplaupot citu kriminālu grupējumu, un vēlāk spēlējot biržā pēc principa — pašiem radīt krīzi un izmantot savas zināšanas par tās tālāko gaitu. Valstī nav lielu ekonomisko centru, tādēļ uz tiem nevar izdarīt ārēju spiedienu. Tā kā valsts budžets ir minimāls un pilnībā atklāts, bet valdības efektivitāte tiek mērīta pēc iegūtā ienākuma, kurš tiek sadalīts uz visiem pilsoņiem (pilsoņu Meganēzijā ir mazāk nekā puse iedzīvotāju), korupcijas līmenis ir tuvs nullei. Ar laiku Meganēzija attīstās līdz ekonomiski spēcīgai valstij un, lai gan netiek oficiāli atzīta, lielā mērā iekļaujas pasaules tirgū, neraugoties uz ekoloģisko lobiju grupu protestiem — Meganēzijas lauksaimniecība un vēlāk arī vairākas rūpniecības nozares, ieskaitot biodegvielas ražošanu, balstās uz Rietumos aizliegtiem ģenētiski modificētiem produktiem, kuru pašizmaksa ir daudz zemāka. Autors arī uzskata par nepatiesu klimatoloģisko teoriju par globālo sasilšanu un daudzus citus, viņaprāt, biedēšanai izdomātus ekoloģiskus mītus.
Svarīga Meganēzijas stratēģijas sastāvdaļa ir kosmiskā sacensība, kuru autora versijā stimulē militārie konflikti un kura 22. gadsimta beigās noved pie momentānu starpzvaigžņu ceļojumu atklāšanas.
Filozofija
Rozovs vadās no principa, ka cilvēka dabiskās spējas iespējams atraisīt tikai pragmatiski iekārtotā sabiedrībā.
Mucio Klementi
Mucio Filipo Vinčenco Saverio Klementi (it; dzimis, miris ) bija itāļu komponists, pianists, pedagogs, diriģents, izdevējs un klaviermeistars. Lielu daļu no mūža pavadīja Anglijā. Klementi radītās kompozīcijas būtiski ietekmējušas klaviermūzikas attīstību, Klementi dažkārt dēvēts par "klaviermūzikas tēvu". Mucio Klementi apmācīja un konsultēja daudzus mūziķus, ietekmējis arī Bēthovenu. Bērnībā atzīts par brīnumbērnu, 1781. gadā sacentās klavierspēlē ar Mocartu.
Bahmača
Bahmača (uk) ir pilsēta Ukrainas ziemeļaustrumu daļā, Čerņihivas apgabala austrumos, Bahmačas rajona centrs. Dzelzceļa mezgls.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz 1174. gadā Hipatija hronikā. No 1669. līdz 1764. gadam netālu esošajā Baturinā atradās Hetmanščinas galvaspilsēta, bet Bahmačas apkaimē atradās Ivana Mazepas īpašums, kurā viņš pieņēma ciemiņus. Apdzīvotā vieta sāka strauju attīstību pēc tam, kad 19. gadsimta septiņdesmitajos gados tā kļuva par Kurskas—Kijivas un Liepājas—Romnu dzelzceļa līniju krustpunktu. 1917. gada decembrī Bahmačā notika pirmās sadursmes starp Ukrainas Tautas republikas un boļševiku spēkiem Vācieša un Bērziņa vadībā. 1918. gada 8.-13. martā šeit notika Bahmačas kauja, kurā Čehoslovāku leģions sakāva vācu karaspēku. Pēc Oktobra revolūcijas ietilpa Ukrainas PSR. 1938. gadā Bahmačai tika piešķirtas pilsētas tiesības. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 13. septembra līdz 1943. gada 9. septembrim atradās vācu okupācijā. No 1991. gada [ neatkarīgās Ukrainas sastāvā.
Ernests Feldmanis
Ernests Feldmanis jeb Ernsts Feldmans (dzimis, miris ) bija latviešu teātra aktieris, režisors un teātra pedagogs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1889. gadā Bārtas pagasta Elkuzemes muižas Bokultu kalpu mājās zemnieku Feldmaņu Andreja un Lavīzes ģimenē kā otrais bērns, viņam bija četrus gadus vecāka māsa Anna. 1890. gadā Felmaņu ģimene pārcēlās uz Liepāju, kur māte strādāja ostā par kasieri un tēvs ogļu importa firmā. Mācījās Liepājas elementārskolā un Liepājas Nikolaja ģimnāzijā, kurā mācības nepabeidza. 1906. gadā Augusta Čakstiņa vadībā skolā iestudēja Gogoļa lugu "Precības", kurā Ernests Feldmanis spēlē Kočkarjova lomu, pēc gada Feldmani uzaicināja par aktieri tikko nodibinātajā Liepājas Latviešu teātrī. 1907. gadā viņš Liepājas Latviešu teātrī tēloja Vitāliju P. Ņevižina lugā “Otrā jaunība”.
No 1908. līdz 1911. gadam Feldmanis mācījās Maskavas Dailes teātra aktiera A. Adaševa dramatiskajos kursos, apguva Staņislavska sistēmu, līdztekus strādāja par aktieri un režisoru Maskavas Latviešu tautas izglītības biedrības teātrī. Tajā laikā kursos mācījās arī topošais krievu režisors Jevgēņijs Vahtangovs. 1911. gadā strādāja Saltikovas teātrī Maskavas tuvumā, 1911./1912. gada sezonā Ivanovo—Vozņesenskā, 1912./1913. gada sezonā Ribinskā un Tambovā, 1913./1914. gada sezonā Baku un Penzā, 1914./1915. gada sezonā Saratovā, Kerčā un Simferopolē, 1915./1916. gada sezonā Harkivā un Samarā. Sakarā ar Pirmā pasaules kara sākumu 1915. gadā viņu Samarā iesauca karadienestā, taču slimības dēļ atbrīvoja. 1916./17. gada sezonā viņš bija aktieris Mogiļevā, 1917./1918. gada sezonā Kuzņeckā, 1918. gadā Maskavā nodibināja savu teātra studiju "Tveras teātris", tad līdz 1921. gadam darbojās dažādos Maskavas teātros, bija režisors un dramatiskās trupas vadītājs teātrī Hamovņiku kazarmās. Pseidonīms Viesulis.
1921. gadā atgriezās dzimtenē darbojās Rīgas Krievu teātrī un miniatūrteātrī "Marinē". 1922. gada janvārī debitēja Nacionālajā teātrī kā aktieris un režisors. No 1922. līdz 1927. gadam strādāja par mimodrāmu, skatu un studiju pasniedzēju Zeltmata Latvju dramatiskajos kursos. 1927./1928. gada sezonā darbojās par režisoru Ziemeļlatvijas teātrī Valmierā. 1927. gadā atvēra savus dramatiskos kursus, 1928. un 1929. gados veidoja atsevišķus uzvedumus Strādnieku teātrī. 1930. gadā organizēja Ernesta Feldmaņa dramatisko studiju (EFS), kas pastāvēja vienu gadu.
No 1933. līdz 1937. gadam strādāja Latgales (Rēzeknes) teātrī par aktieri, režisoru un māksliniecisko vadītāju. 1940./41. gada sezonā darbojās par aktieri, režisoru un māksliniecisko vadītāju Daugavpils teātrī. No 1937. līdz 1940. gadam strādāja par pasniedzēju Zeltmata—Feldmaņa apvienotajos kursos.
Vācu okupācijas laikā no 1942. līdz 1944. gadam strādāja Tautas teātrī Rīgā, par režisoru un operetes trupas vadītāju. Pēc kara beigām no 1945. līdz 1947. gadam strādāja Drāmas teātrī. Miris 1947. gadā Rīgā un apglabāts Raiņa kapos.
Ģimene
1925. gadā Feldmanis apprecējās ar Zigrīdu Dzinteri, pēc gada viņiem piedzima dēls Arkādijs, kura un Lilijas Sniedzes meita Maruta Feldmane arī bija aktrise.
Profesionālā darbība
Feldmanis nebaidījās eksperimentēt, viņam bija svarīgi, lai aktieri saprot, ko tie dara, nevis tikai akli atrunā tekstus uz skatuves. Feldmanis bija pirmais režisors, kurš Latvijā sāka aktierus apmācīt pēc Staņislavska sistēmas. Galvenokārt var runāt par Feldmani kā komēdijas aktieri, lai gan viņšar panākumiem tēloja arī asas raksturlomas, drāmu un traģēdiju varoņus, tādejādi apliecinādams savu spēju daudzpusību.
Liels īpatsvars viņa daiļradē ir klasiskajam repertuāram: te vispirms jāmin mākslinieka veidotie Ž. B. Moljēra, P. O. Bomaršē, V. Šekspīra, R. B. Šeridana, B. Šova, O. Vailda un N. Gogoļa lugu iestudējumi, taču E. Feldmanis ieņem arī īpašu vietu latviešu teātra vēsturē kā modernās salonkomēdijās (arī oriģinālkomēdijas - A. Upīša, A. Griguļa darbi) un modernās drāmas interprets.
Visbiežāk kopā strādāja ar Antu Klints, Mirdzu Šmitheni, Liliju Ēriku, Ludmilu Špīlbergu, Teodoru Lāci, Liliju Štengeli.
Iestudētās teātra izrādes
Kopā nospēlējis ap 100 lomu un iestudējis apmēram 110 izrāžu, tai skaitā:
Skapēna nedarbi
Izrādē Feldmaņa varonis Skapēns brīvi, atraisīti iesoļo caur skatītāju zāli. Šāds paņēmiens tajā laikā ir neierasts, un jau drīz drošais tēlotājs ar savu artistisko veiklību, neparasti aktīvo temperamentu un spēles prieku saviļņoskatītājus. E. Feldmaņa varoņa dzīvīgums un neredzētais komēdijiskais vieglums lika recenzentiem atzīt, ka Skapēns uz latviešu skatuves esot uzvedies pavisam nelatviski. Feldmanis savā varonī pārsteidzoši organiski apvieno Moljēra komēdijas rakstura aizkustinošo naivumu un blēdīgumu. Viņa Skapēns ir meistars uz visiem stiķiem, tam, autora vārdiem runājot, ir īpašs talants priekš visa tā, ko rezgaļo sauc par blēņām. Feldmaņa Skapēns izceļas ar neparasti izteiksmīgu mīmiku, plastisku vijību un uz latviešu skatuves tik reti sastopamo dzīvo tempu, pāreju ātrumu un vieglumu. Te Feldmanis režisors palīdz Feldmanism aktierim: skatuviskā darbība ir organizēta tik mērķtiecīgi, ka liekas, it kā izrādes ritējumu, tempu maiņu, kāpinājumus un atslābumus diriģētu kāda neredzama roka. Latviešu skatītājam aktieris rada pilnīgi jaunu priekšstatu par šo Moljēra tēlu. Feldmaņa Skapēns nav kalps tradicionālajā nozīmē- savā nozīmē tas ir brīvs cilvēks. Viņa skatuviskajā uzvedībā ir tāds dabiskums un nepiespiestība, kāds piemīt tikai iekšēji brīvam cilvēkam. Kaut arī, kā atzinuši Moljēra pētnieki, “Skapēna nedadrbi” vēl pārsvarā ir “tīrais komisms”, Feldmanis precīzi atklāj Moljēra komēdijas žanrisko dabu, tās sociālā asuma un farsam līdzīgā komisma īpatnējo apvienojumu.
Lilioms
Līdzās ētiskajam konfliktam Liliomā pašā - starp viņa ierastās dzīves un vides banalitātes radīto jūtu paviršību un tieksmi pēc garīgas attīrīšanās - Feldmanis akcentē arī plašāku sociālpsiholoģisku konfliktu. Tas ir konflikts starp mākslinieku un “sētnieku” pasauli, starp radošo un reālā dzīvē noderīgo, traģiskais pretstats starp Liliomu un apkārtni, kurā viņš nevar sevi realizēt kā personību. Aktieris īpaši akcentē šo radošo momentu sava varoņa raksturā, un te viņa tēlojumā ieaužas dziļi personiskas izjūtas.Arī aktieris kāpina izteiksmes līdzekļu intensitāti; viņa Liliomā brīžiem uzbango nevaldāms un trakulīgs straujums, brīžiem mokošas šaubas un nemiers, brīžiem izlīst klusa smeldze,- līdz izmisums viņam liek kļūt par pašnāvnieku. Pāri visam izrādē staro Ernesta Feldmaņa - Lilioma atbruņojošā pievilcība; viņa un Mirdzas Šmithenes lieliskajā aktieru duetā zem priekšpilsētas putekļiem un sārņiem ikreiz uzmirdz tīra, skaidra cilvēcība. Izceļot M. Šmithenes bezgala sirsnīgo tēlojumu, A. Brehmanes un K.Lagzdiņa kolorīto sniegumu Muškānes un Fičūra lomās, prese atzīst, ka Nacionālajam teātrim Ernesta Feldmaņa personā ir ideāls Lilioma tēlotājs.
Sešas personas meklē autoru
E. Feldmaņa iestudējumā, spriežot pēc atsauskmēm, dominē “teātra sāpe” par nespēju pilnasinīgi parādīt uz skatuves reālo īstenību. Feldmaņa režijā šis darbs ir ar programmatisku nozīmi - tas ir izaicinājums tai teatrālajai pieņemtībai, aktieriskajiem štampiem, pat ampluā robežām, visam, kas pārvērš dzīvo tēlu maskā. Būtības atklāšana, masku noraušana- šī tēma Feldmanim visu laiku bijusi svarīga. Bet Pirandello luga ir īpatnēja ar to, ka tajā maskas tiek norautas ar groteskas līdzekļiem, kas ļauj dzīvi skatīt kā skumju bufonādi. Režisoru un aktierus vairāk interesēja, kas slēpjas zem šīs “maskas”, “maskas”un sejas attiecības, konflikts starp sabiedrības izveidotajām uzvedības normām un cilvēku patieso būtību, kur saāķējušās gan zemapziņas, gan apziņas tieksmes, kur noris izmisīga cīņa starp sociālo un bioloģisko cilvēku. Lugas uzvedumā, iespējams, Feldmanis izmantoja arī vienu otru Pitojeva izrādes paņēmienu - mainīgo temporitmu, it kā lauzto ritmiku, raksturojuma ekscentriādi, kas saskanēja ar viņa paša režisora rokrakstu. Autors atklāj Nacionālā teātra skatuvi tukšu un pelēku bez dekorācijām, uz kuras it kā noris parasts teātra mēģinājums (Nacionālajā teātrī tas bija kas novatoisks).
Ārons (nozīmju atdalīšana)
Ārons var būt:
Ilziņi (Susāju pagasts)
Ilziņi (arī Iļziņi, latgaliski: Iļzini) ir ciems Viļakas novada Susāju pagastā. Izvietojies pagasta austrumu daļā 1,7 km no pagasta un novada centra Viļakas un 247,9 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies uz dienvidiem no Viļakas, nomaļus no valsts autoceļiem, pie Ilziņas upes. Ilziņu ezera austrumu krastā atrodas Medņevas pagasta ciems Ilziņi.
Y paaudze
Y paaudze, M paaudze, tūkstošgades paaudze, tūkstošgadnieki jeb mileniāļi (en, no millennium — 'tūkstošgade') ir demogrāfiskais slānis, kas nācis pēc X paaudzes. Tā ir paaudze, kas uzaugusi tehnoloģiju pārmaiņu laikmetā. Nav zināmi precīzi datumi, kad šī paaudze sākās vai beigsies. Demogrāfi un pētnieki paaudzes iedalījuma nolūkiem kā paaudzes dzimšanas gadus parasti nosaka 1980. gadu sākumu, bet kā paaudzes beigu dzimšanas gadus — 1990. gadu beigas. Par termina “millenials” izgudrotājiem tiek uzskatīti rakstnieki Viljams Strauss (William Strauss) un Nīls Houvs (Neil Howe), kas pieminējuši tos grāmatās Generations: The History of America's Future, 1584 to 2069 (1991) un Millennials Rising: The Next Great Generation (2000).
Terorisma pētniecība
Pētniecības attīstība
Terorisma pētniecības nozīmīgākais periods ir 20. gadsimta otrā puse un jo īpaši masu vardarbības uzplaiksnījums 1960.-1990. gados, pēc kura īpaša loma tika piešķirta ar sabiedrisko drošību saistītiem jautājumiem, meklējot tematiskas un metodoloģiskas inovācijas terorisma konceptualizēšanai.
Ievērojams terorisma pētniecības pieaugums ir saistāms ar 2001. gada 11. septembra teroraktiem Amerikas Savienotajās Valstīs. Terorisma pētniecībā iesaistījās ne tikai universitāšu akadēmiķi un pētnieki, bet arī citas pētnieku grupas no domnīcām, institūtiem, valsts iestādēm un nevalstiskajām organizācijām; par terorismu izteicās neskaitāmi eksperti, speciālisti, dažādu jomu lietpratēji un viedokļu līderi. Tomēr, lai arī terorisma pētniecība sniedza nepieredzētu pētniecisko darbu skaita pieaugumu, nozares pārstāvji un vērotāji no malas šaubījās par šīs pētniecības nozares kvalitāti. Galvenokārt terorisms tika skatīts ļoti šauri — saistot terorismu ar novērotajiem Al Kāidas grupējumu īstenotas vardarbības epizodēm, liekot vienādības zīmi starp terorismu un Islāma valsti.
Pirms 2001. gada teroraktiem, pasaulē politisko un pētniecības situāciju noteica Aukstā kara noskaņas un lielvaru konfrontācijas un līdz ar to terorisma semantiskās un politiskās nozīmes bija citas. Terorismu lielā mērā noteica nacionālās pašnoteikšanās alkas vai tiekšanās pēc brīvības no koloniālām varām, tomēr nereti šīs intereses ietekmēja Aukstā kara lielvaras. Terorisms bija izkliedētāks. Padomju Savienība sastapās ar Afganistānas “brīvības cīnītājiem” — modžahediem, bet Rietumeiropā un Vācijā darbojās Sarkanās Armijas frakcija (RAF), kamēr Itālijā darbojās Sarkanās brigādes.
Līdz 11. septembra teroraktam islāmiskais terorisms, lai gan apzināts, nebija pētnieciskās uzmanības centrā. 1993. gadā ar Al Kāidu saistīti pašdarbnieki veica spridzināšanu Ņujorkā, vienā no Dvīņu torņiem, Pasaules tirdzniecības centrā; 1998. gadā sarīkoja spridzināšanu vienlaikus divās ASV vēstniecībās — Nairobi, Kenijā un Dāresalāmā, Tanzānijā, bet 2000. gada oktobrī saspridzināja ASV karakuģi USS Cole.
Pēc PSRS sabrukuma, izmainoties politiskās telpas līdzsvaram, bija mainījies arī terorisms un kopš 2001. gada bija iespējams runāt par jaunu “globālu” ienaidnieku. Al Kāidas efektīvie terorakti 2001. gadā, kas islāmisko terorismu novietoja sabiedrības, drošības institūciju un pētnieku uzmanības centrā, ļāva terorisma pētniecības nozarei sevi “atklāt no jauna”, t.i., izvērtēt terorisma pētniecības nozares pamatmetodes un pamatjēdzienus, kas līdz šim ir formējušas pētniecības attīstību. Jaunā terorisma pētniecības posma saknes bija meklējamas ASV akadēmiskajā vidē, sociālo zinātņu nozarē, it īpaši politikas un starptautisko attiecību jomā, kur metodoloģijas izstrādei tika izmantotas pozitīvisma nostādnes, t.i., pieredzē balstītu notikumu analīze.
Terorisma definēšana
Terorisma pētniecības attīstības sarežģījumi ir saistīti ar grūtībām izveidot adekvātas terorisma definīcijas. Taču definīciju atšķirības veidojas valstu — teroristu dabisko pretinieku — dažādo politisko ideoloģiju nostāju nesakritību dēļ. Galvenokārt terorisms tiek definēts kā politiskās noziedzības veids, kas vardarbību izmanto, lai radītu un veicinātu pārmaiņas. Līdz ar to ikviena valsts par teroristu varētu definēt jebkuru indivīdu vai grupējumu, kas rīkojas pret valsti un tās institūcijām (piemēram, brīvības cīnītāji). Šādu aspektu ignorēšanas dēļ terorisma pētniecībā bija svarīgi definēt, kas nošķir terorismu no politiskas vardarbības un teroristu grupējumus no brīvības cīnītājiem u.tml. grupējumiem.
Terorisma pētniecībā kā adekvāta terorisma definīcija tiek pieņemta Jūdžīna Viktora Valtera (Eugene Victor Walter) izstrādātā definīcija. Viņš izšķir trīs galvenos terorisma elementus, kas ļauj nošķirt vienu terorisma veidu no citām vardarbības formām. Pirmkārt, terorismam ir raksturīga draudu izteikšana vai tiešas vardarbības īstenošana pret kādu upuri; otrkārt, vardarbības īstenotājs ar vardarbību tiecas tās lieciniekos radīt bailes, kamēr upurim ir tikai instrumentāla loma (t.i., upuris tiek izmantots kā bieds ar vēstījumu “lūk, kas var notikt ar citiem!”); treškārt, vardarbības īstenotājs sagaida, ka aculiecinieki pielāgos savu uzvedību novērotajai un līdzīgām vardarbības izpausmēm (t.i., terorists manipulē ar cilvēku jūtām un uzvedību, traucējot ikdienas norisēm).
Pētniecība mūsdienās
Arī 21. gadsimta pirmajā pusē terorisma pētniecībā lielā mērā valda tāda terorisma izpratne, kas to pakļauj politikas un militāro zinātņu skatījumam. Līdz ar to ir izveidojusies visnotaļ noturīgs un vienlaikus arī šaurs metodoloģiskais skatījums, kas pievēršoties terorisma pētniecībai, risina gan politiskus, gan sociālus jautājumus par drošības uzlabošanu, terorista tēla atpazīšanu, terorisma priekšlaicīgu novēršanu un kultūras attiecībām ar iebraucējiem.
Terorisma pētniecībai kā nozarei dažkārt tiek pārmests neelastīgs un aprobežots skatījums. Pētījumos dominē tāda tematiskā un metodoloģiskā orientācija, kas kopumā ir novedusi terorisma pētniecību pie “epistemoloģiskās krīzes”. Ričards Džeksons (Richard Jackson), vēršot uzmanību uz epistemoloģisko krīzi terorisma pētniecībā, atsaucas uz ASV valstsvīra Donalda Ramsfelda (Donald Rumsfeld) izteikumu par dažādiem zināšanu veidiem: tas, ko mēs zinām jeb zināmi zināmie; tas, ko mēs zinām, ka nezinām jeb zināmi nezināmie; tas, ko mēs nemaz nezinām, ka nezinām jeb nezināmi nezināmie.
Pētniecības veidi
Attīstoties pētniecības metodēm un terorisma pētniecībā ieviešot skaidru metodoloģiju, 21. gadsimtā ir nošķirami 2 terorisma pētniecības pamatvirzieni: terorisma ortodoksālā pētniecība un terorisma kritiskā pētniecība.
Terorisma ortodoksālā pētniecība
Terorisma ortodoksālā pētniecība jeb terorisma tradicionālā pētniecība (TOP) ir jēdziens, ar kuru identificē oficiālu un neoficiālu valstu dalībnieku, un starptautisko organizāciju (ANO, NATO, NVO) konfliktu pārvaldi. TOP ir pretterorisma un suverēnās varas atbalsta virzīta terorisma pētniecība, kas terorismu skaidro kā etnogrāfiskās grupas vai noteiktu nacionalitāšu veiktu valsts apdraudēšanu.
Terorisma kritiskā pētniecība
Terorisma kritiskā pētniecība (TKP) aizsākās mēģinot papildināt tradicionālās terorisma pētniecības studijas — piedāvājot kritiskās metodoloģijas aspektu kā efektīvu terorisma pētniecības elementu. TKP ir terorisma pētniecības lauks, kas pievēršas valsts un institūciju izmantotās vardarbības lomai terorisma veidošanā, apturēšanā un konceptuālās izpratnes formēšanā.
Terorisma pētniecība Latvijā
Lai arī Latvijā terorisma draudi nav lieli, tāpat kā citur pasaulē, Latvijā tiek pievērsta uzmanība terorismam politiskajā un sociālajā telpā un terorisma pētniecībai. Gan mediji, gan pētnieki pievēršas jautājumiem un aktualitātēm par terorismu. Latvijā terorisms lielākoties tiek pētīts politikas, jurisprudences vai sociālo zinātņu jomās, pievēršoties jēdzienu skaidrībai, apkarošanas metodēm, likumdošanas pieņemtajiem lēmumiem un risinājumiem, vai ideoloģiju un pastāvošo normu ietekmēm uz cilvēku un sabiedrību. Terorisma pētniecībā ir novērojami divi terorisma izpratnes virzieni. Pirmajā — terorisms tiek skatīts kā notikums, tādējādi tiek analizēts vai nu vēsturisks notikums, vai teroristiskas organizācijas (piemēram, “Al Kāidu” (al-Qaeda) vai “Islāma valsti” (Daesh, ISIS)).
Otrajā — terorisms tiek raksturots kā mērķis. Terorisms tiek pētīts ne tikai kā konkrēts notikums, bet kā ikdienā pieredzama un sajūtama psiholoģiska vai fiziska parādība. Tiek analizētas propagandas, nozīmju un ideoloģisko ietvaru nozīme un pat, kāda ir mediju loma ikdienā. Izmantojot fenomenoloģisko un hermeneitisko metodi, tiek analizēti ne tikai pārdzīvojumi, bet arī fenomeni, ar kuriem sastopas dažādos dzīves brīžos, radot zināmu korelāciju starp ietekmēm un cilvēku un veidu, kā fenomens tiek uztverts un skaidrots.
Latvijā terorisma pētniecība pievēršas šaurs pētnieku loks, taču tēmu spektrs ir plašs un dažāds.
Oktavs Kuasī
Oktavs Ādolfs Kuasī (fr; dzimis, miris ) bija franču riteņbraucējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Kuasī 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja divās treka riteņbraukšanas disciplīnās. Punktu braucienā viņš izcīnīja dalīti 7. vietu. Savukārt sprinta braucienā viņš startēja tikai priekšsacīkšu kārtas braucienā, kur nebija starp trim labākajiem, kas kvalificējās nākamajai kārtai.
Absolūti melns ķermenis
Absolūti melns ķermenis ir ideāls, teorētiski iedomāts fizikāls ķermenis, kas absorbē visu uz to krītošo elektromagnētisko starojumu, neatkarīgi no tā frekvences un krišanas leņķa. Tā integrālā absorbcijas spēja ir vienāda ar vieninieku.
Absolūti melnam ķermenim atrodoties termiskā līdzsvarā (nemainīgā temperatūrā), tas emitē (izstaro) elektromagnētisko starojumu. Tā enerģijas spektrālo sadalījumu apraksta Planka likums. Šāda ķermeņa emisija ir atkarīga vienīgi no temperatūras, bet nav atkarīga no ķermeņa vielas.
Dabā absolūti melni ķermeņi nepastāv. Par aptuvenu modeli absolūti melna ķermeņa virsmai var uzskatīt niecīgu caurumu izolētā korpusā ar dobumu, vai ķermeni, kam virsma pārklāta ar sodrējiem vai sīkdispersu platīnu (platīna melno). Starojumam iekļūstot dobumā, tam ir ļoti maza iespēja atstaroties no iekšējām sienām tā, lai izkļūtu ārā no dobuma. Starojums pilnībā absorbējas un caurums izskatās melns. Šī iemesla dēļ, piemēram, māju logi izskatās tumši saulainā laikā.
Tāpat kā absolūti melns ķermenis emitē elektromagnētisko starojumu, līdzīgi starojumu izdala Saule, sakarsēts volframa kvēldiegs vai ogle. Astronomijā Saules un citu debess ķermeņu emitēto starojumu raksturo, izsakot ar efektīvo temperatūru, kas ir tāda absolūti melna ķermeņa temperatūra, kurš varētu emitēt tādu pašu kopējo elektromagnētiskās enerģijas plūsmu, kā attiecīgais kosmiskais objekts.
Tehnikā tiek izmantoti materiāli, kas veidoti ar nolūku panākt to līdzināšanos absolūti melnam ķermenim (ko realizēt līdz galam gan nav iespējams). Piemēram, maskēšanās materiāli vai radarus neatstarojoši materiāli, lai objektus padarītu "neredzamus". Speciāli izstrādāti materiāli guvuši pielietojumu saules enerģijas kolektoros un infrasarkanā starojuma detektoros (termiskajos detektoros). 2009. gadā Japānas zinātnieki izstrādājuši materiālu, kas veidots uz oglekļa nanocaurulīšu bāzes un pēc savām īpašībām ir tuvs absolūti melnam ķermenim, absorbējot ienākošo starojumu apjomā starp 98% un 99% (spektra joslā no ultravioletā līdz galējam infrasarkanajam starojumam).
Bērzkrogs (Nīkrāces pagasts)
Bērzkrogs ir ciems Kuldīgas novada Nīkrāces pagastā. Izvietojusies pagasta ziemeļos Bērzkroga upes labajā krastā pie autoceļa P116 7,6 km no pagasta centra Dzeldas, 46,6 km no novada centra Kuldīgas un 157 km no Rīgas.
Daisuke Macui
Daisuke Macui (ja; dzimis ) ir japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||31||1
Fagocitoze
Tradicionāli izšķir astoņas fagocitozes stadijas:
Pulksteņupīte
Pulksteņupīte (arī Pulkstenis, Pulksteņa) ir Maizītes kreisā krasta pieteka Aizkraukles novadā.
Tek rietumu virzienā. Ietek Maizītē pie Skrīveru vecajiem kapiem. Pulksteņupīti šķērso valsts autoceļš V918 (Zemkopības institūts–Skrīveri) un dzelzceļa līnija Rīga—Daugavpils. Tās krastos atrodas Papardes un Skrīveri.
Libertārais sociālisms
Libertārais sociālisms jeb libertāriešu sociālisms ir kreisu pret autoritārismu vērstu ideoloģiju kopums sociālistu kustībā, kas noraida sociālismu kā centralizētu valsts kontroli pār ekonomiku. Tas kritizē darba devēju un ņēmēju attiecības darbavietā un aizstāv strādnieku pašpārvaldes sistēmu.
Česlavs Komarovskis
Česlavs Komarovskis ir TV3 Latvija seriāla  UgunsGrēks  varonis. Viņu tēlo latviešu aktieris Uldis Anže.
Biogrāfija
Dejotājs, Vandas tēvs. Piedalījās Ieviņas nolaupīšanā, bet par to netika apcietināts. Bijis romāns ar Kitiju, Ramonu, Sintiju un Silviju. Izmantoja Silviju naudas dēļ, viņa, to uzzinot, viņu pameta un salaba ar Vadimu. Centās salabt ar bijušo draudzeni, Vandas māti Sintiju. Astotajā sezonā atgriezās viesnīcā no ārzemēm. Česlavs mēģināja nopirkt viesnīcu par Cēzara naudu. Devītajā sezonā kopā ar dakteri Margotu sameloja Vadimam par viņa veselības stāvokli, cerot, ka izspiedīs naudu. 8. sezonā atklājās, ka Česlavs nodedzināja Ramonas māju, tādā veidā nogalinot Ramonas vīru.
Liela māksla
"Liela māksla" ir latviešu repera anša ceturtais studijas albums, kas iznāca 2020. gada 30. oktobrī. Tajā iekļautas 12 dziesmas. Albums atzīts par 2020. gada labāko albumu, kā arī labāko hip-hop mūzikas albumu 2021. gada Latvijas mūzikas ierakstu gada balvas "Zelta mikrofons". Tas ir pirmais hiphopa albums, kurš novērtēts ar gada albuma statusu. Tāpat par gada albumu tas atzīts mūzikas apskata portāla intro.lv vērtējumā.
Skrjaudžu katoļu baznīca
<mapframe text="Skrjaudžu katoļu baznīca" width=260 height=260 zoom=18 > { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q12673143" } '''Skrjaudžu Sv. Labrenča baznīca''' (lt) ir Romas katoļu dievnams, kas atrodas Lietuvas dienvidrietumos, Kauņas apriņķa Prienu rajona pašvaldības Skrjaudžu ciemā.
Liela māksla
"Liela māksla" ir gan autobiogrāfisks (vēsta par anša pieredzi un dzīvi Latvijā un tieši hiphopa kultūrā), gan vēsta par mūziķa novērojumiem par Latvijas sabiedrību un hiphopa attīstību.
Ieraksts tapis Covid-19 pandēmijas laikā, 2020. gadā. Reperis gan miksējis un māsterējis albumu, gan veidojis vāka dizainu. Albumā piedalās daudz viesmākslinieku: gan reperis rolands če, gan ģitāristi Elvijs Grafcovs, Didzis Bardo un Gints Smukais, gan vijolniece Kristīne Balanas, gan producenti un dīdžeji Kashuks, Chris Vader, Niklāvz, 181h, Oriole, Shenfi un DJ PM2THEAM. Atšķirībā no iepriekšējā albuma "Balzams", kur muzikālo pavadījumu pārsvarā veidoja pats ansis, "Lielas mākslas" skanējumu veidojuši vairāki mūziķi.
Guntis Skrastiņš
Guntis Skrastiņš (dzimis Ērgļos, miris  Rīgā ) bija latviešu aktieris un dziedātājs, televīzijas raidījumu un pasākumu vadītājs.
Dzīvesgājums
Dzimis 1954. gadā Ērgļos, bērnībā dzīvoja Taurupē, kur viņa tēvs strādāja par Taurupes stacijas priekšnieku. Vecākais brālis — aktieris Imants Skrastiņš. Mācījās Taurupes astoņgadīgajā skolā. 1976. gadā absolvēja Jaunatnes teātra aktieru kursu. Pēc tam iesaukts Padomju armijā, dziedāja karavīru ansamblī "Zvaigznīte".
Pēc tam, kad likvidēts Jaunatnes teātris, lielākoties strādājis Latvijas Televīzijā. Bija plaši pazīstams kā raidījuma "Latvijas šlāgeraptauja" un tās turpinājuma "Latvijas Sirdsdziesma" vadītājs.
Filmējies seriāla "Viņas melo labāk" 10.sezonā kā Roberta tēvs Stefans.
Miris 2021. gada 11.oktobrī Rīgā no strauji progresējuša vēža. Apglabāts Rīgas 1. Meža kapos.
Saļihorskas rajons
2010. gadā rajona teritorijā ieguva 16 % no pasaules kālija minerālmēsliem.
Zemienes grīslis
Latvijā zemienes grīslis ir reti sastopams valsts rietumu daļā, citur valstī — ļoti reti. Ierakstīts Latvijas Sarkanajā grāmatā 3. kategorijā.
Apraksts
Zemienes grīslis ir daudzgadīgs, 15—30 cm lakstaugs. Augs ir dažādvārpu grīšļu grupas suga, kam sievišķie ziedi ir ar 3 drīksnām un augļa pūslītis ir ar skaidri nodalītu, divzobainu knābīti.
Augs veido blīvu ceru, tas ir zaļš vai tumši zaļš. Stublājs ir strupi trīsšķautņains. Lapas ir 0,3—0,4 cm platas, īsākas nekā stublājs. Stublāja galā ir viena vīrišķo ziedu vārpiņa ar kātiņu, zem tās ir 2—3 iegarenas (0,6—1 cm garas) sievišķo ziedu vārpiņas. Sievišķo vārpiņu seglapas ir ļoti garas, vismaz apakšējā vai divas apakšējās, vai pat visas pārsniedz ziedkopu; seglapas plātne stāva, lai gan augšējai vārpiņai mēdz būt atliekta. Tāpat kā stublāja lapas, arī seglapas ir tumšzaļas un platas. Augļa pūslītis ir dzeltenzaļš vai zaļš, 0,3—0,4 cm garš. Segplēksne ir dzeltenbrūna, lancetiska, vidū ar tikko jaušamu, zaļu svītru, mazliet īsāka nekā pūslītis vai pūslīša garumā. Zied jūnijā.
Bīgla šaurums
Bīgla šaurums (es) vai Onašaha (yag) ir kuģojams jūras šaurums Ugunszemes arhipelāgā Dienvidamerikas dienvidos, kas atdala Ugunszemes Lielo salu ziemeļos no mazākajām arhipelāga salām (Oste, Navarino, Gordona sala, Londonderi u.c.) dienvidos un savieno Atlantijas okeānu austrumos ar Kluso okeānu rietumos. Līdztekus Magelāna šaurumam ziemeļos un Dreika šaurumam dienvidos Bīgla šaurums ir trešais pieejamais jūrasceļš, apliecot Dienvidameriku.
Šaurums stiepjas austrumu—rietumu virzienā no Piktona salas austrumos līdz Darvina šaurumam un Kuka līcim rietumos. Šauruma austrumu daļa ir robeža starp Argentīnu un Čīli, bet rietumu daļa atrodas Čīles teritorijā. Pie Gordona salas šaurums sadalās divos atzaros. Šaurākajā vietā šauruma platums ir 4,8 km. Krasti kalnaini, plūdmaiņu straumes līdz 2 km/h. Šauruma ziemeļu krastā atrodas Argentīnas Tjerras del Fuego provinces centrs Ušvaja, dienvidu krastā — Čīles Antarktikas provinces centrs Puertoviljamsa.
Šauruma krastus kopš 10 000 gadu tālas senatnes apdzīvojuši jamani. Eiropiešiem šaurumu atklāja britu hidrogrāfiskā ekspedīcija (1826-1830) Filipa Pārkera Kinga vadībā, kas to nodēvēja ekspedīcijas kuģa Beagle vārdā. Pirmie eiropieši, kas apmetās šauruma krastā, bija anglikāņu misionāri 1869. gadā. Masveidā neaborigēnie ieceļotāji sāka ierasties zelta drudža laikā (1884-1906) un tam sekojošajam aitkopības bumam. 1884. gadā kā Argentīnas militārais postenis tika dibināta Ušvajas pilsēta.
Žermēns (riteņbraucējs)
Žermēns (fr) bija franču riteņbraucējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Žermēns 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja divās treka riteņbraukšanas disciplīnās. Punktu braucienā viņš izcīnīja dalīto 9. vietu. Savukārt sprinta braucienā viņš aizcīnījās līdz ceturdaļfinālam, kur savā braucienā izcīnīja trešo vietu un turpmāko cīņu neturpināja.
Rendijs Džonsons
Rendels Deivids "Rendijs" Džonsons (en; dzimis ) ir bijušais amerikāņu beisbolists, spēlējis pičera pozīcijā. 22 gadus ilgās karjeras laikā viņš spēlēja sešās vienībās.
Viņš desmit reizes bija piedalījies MLB Visu zvaigžņu spēlē, ir otrs visvairāk Saja Jannga balvas ieguvējs (piecas; vairāk ir ieguvis vienīgi Rodžers Klemenss — 7). Kopā ar Arizonas "Diamondbacks" izcīnīja uzvaru 2001. gada Pasaules sērijā. Viņš tika atzīts par sērijas vērtīgāko spēlētāju (MVP), kā arī saņēma "Mazuļa" Rūta balvu. Tāpat R. Džonsons tika atzīts par Sports Illustrated gada labāko sportistu. Viņš tika iekļauts The Sporting News 2000. gadu simboliskajā MLB izlasē.
Milzukalns (dabas parks)
Milzukalns ir īpaši aizsargājama dabas teritorija (dabas parks) Tukuma novada Smārdes pagastā. Izvietojusies pagasta rietumdaļā, uz ziemeļiem no Milzkalnes ciema. Ietver Milzukalna lielpauguru un tā apkārtni. Latvijas valdība 1924. gada 20. jūnijā ietvēra Milzukalnu aizsargājamo pieminekļu sarakstā. Aizsargājamā teritorija izveidota 1977. gadā kā kompleksais dabas liegums, kas 2004. gadā pārveidots par dabas parku. Teritorija izveidota nogāžu un gravu mežu ar liepu, vīksnu un osi aizsardzībai. Teritorijā sastopami priežu un egļu meži. Konstatēta tāda aizsargājamas dzīvnieku sugas kā lielais tritons, ūdrs, baltmuguras dzenis. Dabas parka teritorijā atrodas kultūras piemineklis pilskalns Ūdru Milzukalns.
Madara Melne-Tomsone
Beigusi Klaipēdas Universitāti. Kopš 2009. gada piedalās Liepājas teātra izrādēs. Pazīstama ar Luīzes lomu seriālā "UgunsGrēks" un kā arī Leldes lomu seriāla "Nemīlētie".
Terorisma kritiskā pētniecība
Terorisma kritiskā pētniecība (en, CTS) ir terorisma pētniecības pieeja, kas, atsaucoties uz kritiskās teorijas idejām, terorismu aplūko kā sociāli politisku parādību, kura izpratne un tātad arī apkarošana ir cieši saistīta ar pastāvošajām zināšanu un varas struktūrām, proti, kritiskā pieeja mudina terorismu kontekstualizēt un tā pētniecību atsvabināt no valsts interesēm. Atšķirībā no terorisma ierastās, klasiskās vai ortodoksālās pētniecības, kurā metodoloģijā dominē pozitīvisms, terorisma kritiskā pētniecība aicina pievērsties jaunām pētniecības sfērām, analizējot terorismu kā institucionālu un sabiedrības attiecību rezultātu. Viens no kritiskās pieejas dibinātājiem Ričards Džeksons raksta, ka virziena tapšanu ir ietekmējuši trīs apsvērumi: milzīgs pētījumu apjoma pieaugums, neapmierinātība ar šīs pētniecības kvalitāti un neatkarīgu, un arvien biežāk redzams kritiskās pieejas pārstāvju un darbu skaita pieaugums.
Apraksts
Terorisma pētniecība attīstījās pēc 2001. gada 11. septembra teroraktu izraisītā pētnieciskā darba apjoma pieauguma, kura kvalitāte nereti tika novērtēta kā nepietiekama. Pētnieki, kas pievērsās terorisma pētniecībai, sāka risināt gan politiskus, gan sociālus jautājumus par drošības uzlabošanu, terorista tēla atpazīšanu, terorisma priekšlaicīgu novēršanu un kultūras attiecībām ar iebraucējiem attiecīgajā valstī. Pētnieki sāka izmantot dažādus datus un no dažādu disciplīnu perspektīvas centās izprast terorismu gan kā notikumu, gan kā pārdzīvojumu. Taču terorisma pētniecībā drīz vien bija novērojams, ka terorisms tiek skatīts ļoti šauri – kā nevalstisks grupējums, ignorējot terorisma straujo attīstību.
Ričarda Džekona (Richard Jackson) ieskatā terorisma pētniecībā ir skaidri manāma kritiskās pieejas attīstība. Terorisma kritiskā pētniecība (TKP) veidojās kā daudzpusīgāka terorisma pētniecības metode, kas pievēršas iepriekš pārprastiem terorisma datiem, nepilnīgām definīcijām un vājajai metodoloģijai, kas nav bijusi pietiekami kritiska un spēcīga terorisma ortodoksālās pētniecības jeb terorisma tradicionālās pētniecība (TOP) izstrādē. Ņemot vērā šīs pieejas saknes – kritisko teoriju – tās būtiska sastāvdaļa ir politiskā atbilstība un emancipatoriskās tieksmes, kas mēdz noteikt pētījumu raksturu un tematus.
Terorisma pētniecībā kritiskās metodes attīstības iemesls galvenokārt ir cieši saistīts ar mainīgo terorisma izpratni. Praksē novērojams, ka liela daļu terorisma pētnieku identificē un definē “terorismu”, balstoties uz kādu notikumu vai atpazīstamu terorisma grupējumu. Taču kritiskā metode paredz, ka, nevis tiek izstrādāta terorisma definīcija pēc kāda notikuma vai grupējuma, kas tiek vēlāk izmantota, lai raksturotu visus teroristiskus notikumus un grupējumus, bet gan ir nepieciešams izstrādāt minimālo definīciju, kas norādīs, kurš grupējums vai notikums ir jāpēta. Šāda pieeja ļauj atpazīt, ka terorisma definīcijas un terorisma pētniecība ir cieši saistīta ar dominējošo politisko klimatu un ideoloģijām.
TKP ir pārņēmusi Frankfurtes skolas kritiskās teorijas pamatprincipus, tāpat kā Velsas (Welsh) skolas drošības kritiskās pētniecības metodoloģiju. TKP ir pašrefleksīva, kritiska pieeja terorisma izpētei, kas aicina izvērtēt terorisma zinātnieku ontoloģiskās, epistemoloģiskās un ideoloģiskās nostājas.
Ričards Džeksons norāda, ka TKP pamatelementus veido pētnieka spēja atzīt, ka zināšanas par un ap terorismu ir politiski veidotas, terorisma pētniecībā ir nozīmīga pētnieku pamatpozīcija un nostāja, kā arī aktuālā politiskā situācija. Jāatzīst, ka kategorija “terorisms” nav ontoloģiski stabila un patstāvīga, terorisma jēdziens ir mainīgs un elastīgs. Pētījuma veidošanas procesā ir nepieciešams kritiski izvērtēt izmantotos avotus un faktus. Ričards Džeksons, risinot jautājumu, ka terorisma pētniecība ir nepilnīga, atsaucas uz ASV valstsvīra Donalda Ramsfelda (Donald Rumsfeld) ideju par dažādiem zināšanu veidiem: tas, ko mēs zinām jeb zināmi zināmie; tas, ko mēs zinām, ka nezinām jeb zināmi nezināmie; tas, ko mēs nemaz nezinām, ka nezinām jeb nezināmi nezināmie. Un ja pētniecība pievēršas tikai zināmiem zināmajiem notikumiem, tad terorisma pētniecība nevar atklāt neko jaunu, taču pievēršoties nezināmiem nezināmajiem, ir iespējams atklāt jaunus terorisma virzienus. Visbeidzot Džeksons norāda, ka terorisma kritiskajā pētniecībā ir nozīmīgi sekot atbrīvošanas politikas praksei, implicējot, ka terorisma pētniecība ir cieši saistīta ar atbrīvošanos no terorisma.
TKP pētnieki apgalvo, ka terorisms ir nevis jāskata no valstiskas perspektīvas – teroristus uzskatot par ienaidniekiem un “ļaunajiem”, bet kā daļu no politiskās un ideoloģiskās telpas vardarbības formām. Tādējādi terorisms ir nevis īpaša izpausme, bet līdzīgi kā citas politiskas vardarbības formas – nepieļaujama un nelegāla vardarbība, kas ir jāaptur.
TKP piedāvā teroristu skatīt ne tikai kā politisku vardarbīgu aktoru (rīcības veicēju), bet arī kā cilvēku, kas ir nevis “necilvēcīgs”, bet kas cenšas sasniegt savas brīvības iespējamību. Tāpēc “galu galā kritiska pieeja terorismam liecina, ka vienmēr ir iespējamas pozitīvākas un progresīvākas pārmaiņas un ka mēs varam izkļūt no šķietami nebeidzamiem terorisma / pretterorisma vardarbības cikliem, ja tikai mēs sāktu domāt, pētīt, runāt un rīkoties ārpus dominējošās terorisma izpratnes paradigmas".
Šāda pieeja sekmē to, ka ne tikai terorisms tiek skatīts kā vardarbīga izpausme, bet arī valsts pretterorisma stratēģijas tiek skatītas kā vardarbīgas izpausmes, pārdomājot, vai valsts nesponsorē terorismu, vai valsts tiešām rūpējas par sabiedrību un vai terorisms dažreiz nav cīņa par brīvību. TKP mērķis ir nevis nošķirt vardarbības formas (terorismu, valsts vardarbību, terorisma apkarošanas vardarbību), bet tās skatīt, kā saistītas un kopā esošas parādības, uzsverot, ka nevis valsts ir pētniecības galvenais objekts, bet gan cilvēks un cilvēka tiesības uz brīvību un citām tiesībām.
Tomēr TPK nenoliedz valsts iespēju nodrošināt drošību tautai pret vardarbību un terorismu, mērķis ir drīzāk norādīt, ka terora apkarošana ir ētisks jautājums, kas, nepilnīgi izprasts un risināts, var radīt vairāk nevēlamu seku nekā vēlamu rezultātu.
Latvijā terorisma kritiskās pētniecības ietvarā kā atvasinātu pētnieciskās pieejas ceļu filozofijas doktors Māris Kūlis attīsta fenomenoloģiski hermeneitisko terorisma pētniecības metodoloģiju. Tās nolūks ir terorismu skatīt kā pašpietiekamu, jēgpilnu fenomenu, ko var aprakstīt tā nozīmīgumā. Atšķirībā no politikas zinātnēm vai marksisma, vai Fuko skatījuma, fenomenoloģiski hermeneitiskā metodoloģija priekšplānā izvirzītu cilvēciski neizbēgamo iesaistību hermeneitiskajā riņķī, intersubjektivitātē, dzīves pasaulē un iemestībā, un pieredzes unikalitātē. Fenomenoloģiski hermeneitiskā metodoloģijas tiektos izzināt “stāstus” un nozīmes – kā tās parādās vēsturiskajā un kultūras horizontā. Fenomenoloģijas un filosofiskās hermeneitikas ieviešana terorisma pētniecībā nozīmētu konceptuālu pārbīdi prom no “terorisma” uz “teroru”.
Latvijas vēstnieks Vācijā
Jau nedēļu pēc Latvijas valsts pasludināšanas 1918. gada 25. novembrī Vācijas valdība provizoriski atzina Latvijas Tautas padomi par patstāvīgu varu un Pagaidu valdību par tās izpildinstitūciju. Diplomātiskās attiecības starp Latviju un Vāciju nodibināja 1921. gada 1. februārī, kad Vācija de iure atzina Latvijas valsts pastāvēšanu.
Čehijas ģerbonis
Čehijas Republikas ģerbonis (cs) ir Čehijas nacionālais simbols. Tajā ir attēloti trīs valsts vēsturiskie reģioni — Čehu zemes, kas veido nāciju. Pašreizējā valsts ģerboņa, kas pieņemts 1992. gadā, autors ir čehu heraldists Jiri Louda.
Vēsture
Bohēmijas ģerbonī uz sarkana fona ir attēlots pakaļkājās saslējies, divastains sudraba lauva. Čehijas Republikas ģerbonī Bohēmijas lauva ir attēlots divas reizes — pirmajā un ceturtajā vairoga iedaļā. Morāvijas ģerbonī uz zila fona ir attēlots sarkansudrabains rūtains ērglis. No 1915. līdz 1918. gadam Morāvijas ērglis bija krāsots sarkani zeltainās krāsās. Silēzijas ģerbonī uz zelta fona ir attēlots melns ērglis ar perisoniumu (la) uz krūtīm, lai gan tikai neliela vēsturiskā reģiona dienvidaustrumu daļa (Čehu Silēzija) pieder Čehijai (galvenā daļa tagad ir Polijā).
Bohēmijas valdniekiem sākotnēji izmantoja aizgūtu ģerboni, tā saukto Svētā Vāclava liesmojošo ērgli. 12. gadsimtā imperators Frīdrihs piešķīra karalim Vladislavam II jaunu ģerboni, kas sastāv no sudraba lauvas sarkanā laukā, lai simbolizēja viņa drosmi. Sākotnēji lauva tika attēlots ar vienu asti. Vēlāk tika pievienota otra aste, kā atlīdzība par palīdzību, ko sniedza karalis Pržemisls Otakars I cīņās pret sakšiem (brīdinājums — šī ir tikai leģenda no Dalimila hronikas). 13. gadsimta pirmajā pusē Bohēmijas karaļi izmantoja ģerboni ar melnu ērgli sudraba vairogā. No 1253. gada divastainā sudraba lauva uz sarkana fona tika izmantots kā Bohēmijas karalistes ģerbonis. Šī lauva sākotnēji bija Morāvijas kapu zīme.
Vecākais, kas saglabājies līdz mūsdienām, Bohēmijas ģerboņa krāsainais attēlojums redzams 1310. gada ilustrētajā manuskriptā Abates Kungutas kaislības (la). Morāvijas ērglis pirmo reizi dokumentēts uz Otokāra tēvoča Pržemisla zīmogā (1239). Silēzijas ērglis ir cēlies no Pjastu valdošās dinastijas, un to pirmoreiz pielietoja hercogs Henriks II Dievbijīgais (1238—1241). Ģerboņu vairogus izmantoja arī imperators Kārlis IV Luksemburgs uz Bohēmijas kroņa emblēmām.
Mūsdienās lielo ģerboni izmanto Čehijas hokeja izlase kā savu izlases simbolu. Arī Čehijas futbola izlase to izmantoja savos formas kreklos, līdz uz 2012. gada Eiropas čempionātu futbolā tas tika aizstāts ar jaunāku, vienkāršāku simbolu, kurā attēlots tikai Bohēmijas lauva.
Lielais ģerbonis
Vairogs sadalīts četrās daļās: pirmajā un ceturtajā daļā uz sarkana fona sudrabots pakaļkājās saslējies lauva ar izbāztu zelta krāsas mēli un kroni; otrā daļā uz zila fona sarkansudrabains rūtains ērglis ar izbāztu zelta krāsas mēli un kroni; trešajā uz zelta fona melns kronēts ērglis ar izbāztu mēli un sudraba perisoniumu uz krūtīm.
Mazais ģerbonis
Mazais valsts ģerbonis Čehijas tiesību aktos aprakstīts šādi:
Uz sarkana vairoga sudrabots pakaļkājās saslējies lauva ar izbāztu zelta krāsas mēli un kroni.
Maizīšu pilskalns
Maizīšu pilskalns atrodas Sēlijā, Jēkabpils novada Viesītes pagastā, uz austrumiem no Piksteres ezera. Reģiona nozīmes kultūras piemineklis.
Tas ir savrups, 24 m augsts paugurs. No rietumiem un ziemeļiem to ietver purvs, pārējās nogāzes dabiski stāvas, plakuma izmērs — apmēram 50 x 20-30 metri, pilskalna datējums — dzelzs laikmets. Pilskalnu aprakstījis Augusts Bīlenšteins un Ernests Brastiņš.
Žoržs Kuandrs
Žoržs Kuandrs (fr) bija franču riteņbraucējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Kuandrs 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja divās treka riteņbraukšanas disciplīnās. Punktu braucienā viņš ieguva dalīto 12. vietu ar 1 punktu. Savukārt sprinta braucienā viņš savā priekšsacīkšu kārtas braucienā ieguva 2. vietu, ceturdaļfināla savā braucienā uzvarēja, bet savā pusfināla braucienā ieguva trešo vietu un fināla kārtai nekvalificējās.
Serbija 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Serbija piedalījās  2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kas notika Ķīnas galvaspilsētā Pekinā no 2008. gada 8. līdz 24. augustam. Serbijai šīs bija tikai otrās vasaras olimpiskās spēles, kopš tās debijas pirms 96 gadiem 1912. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Pēc 96 gadu pārtraukuma Serbija atkal startēja kā neatkarīga valsts, bet līdz tam tā bija citu valstu komandu sastāvos: Dienvidslāvija (1920 — 1992 ziemas), Neatkarīgie olimpiskie dalībnieki (1992 vasaras), Dienvidslāvija (1996—2002) un Serbija un Melnkalne (2004—2006).
2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Serbijas olimpisko komandu veidoja 93 sportisti (67 vīrieši un 26 sievietes), kas startēja 11 olimpiskajos sporta veidos. No individuālajiem sporta veidiem visviarāk sportistu no Serbijas startēja vieglatlētikā — 10 sportisti. Savukārt no komandu sporta veidiem Serbija bija pārstāvēta futbolā, ūdenspolo un volejbolā. Volejbols bija vienīgais komandu sporta veids, kurā piedalījās gan vīriešu, gan sieviešu komanda.