cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šneidere
Šneidere (de — 'drēbnieks', no schneiden — 'griezt'; vīriešu dzimtē Šneiders) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Stojkovičs
Stojkovičs var būt:
Piuza
Piuza (et, ru) ir upe Igaunijas dienvidaustrumos, Veru apriņķī un Krievijā, Pleskavas apgabalā.
Iztece — no Kilejerva ezera. Tek ziemeļaustrumu virzienā. Vidustecē pie Pečoriem veido Igaunijas—Krievijas robežu. Lejteces pēdējie 13 kilometri — Krievijas teritorijā. Lielākā pieteka — 19 kilometrus garā labā krasta Pačkovka Krievijas teritorijā. Ietek Pleskavas ezerā pie Budovižas ciema. Daudz vecupju, iežu atsegumu. Piuza starp Igaunijas galvenajām upēm izceļas ar ievērojamu kritumu.
Piuzu augštecē pie Vastselīnas šķērso valsts autoceļš A2 (Tallina—Tartu—Veru—Luhamā). Upes krastos atrodas Vastselīna un Pečori (Krievijā). 1962. gadā upes vidustecē izveidots Piuzas upes dabas liegums (Piusa jõe ürgoru maastikukaitseala).
Latviešu tautas dejas
Tautas deja ir horeogrāfiskās folkloras žanrs līdzās rotaļām, rotaļdejām un rotaļspēlēm. Citi nosaukumi – etnogrāfiskā deja, dejas folklora, folkloras deja, tradicionālā deja, etnodeja, danči. Tautas deja kalpo kā iedvesmas avots skatuvisko horeogrāfisko priekšnesumu veidošanai, kuras sauc par jaunrades dejām, skatuviskajām dejām jeb stilizētajām tautas dejām.
Tautas deju dejošana cilvēkā izkopj staltu stāju un ritma izjūtu, koordināciju, stiprina sociālās saites, veicina saskaņu ar dejas partneri, stiprina patriotismu. Tautas deju apdaru un stilizāciju dejošana izkopj skatuves izjūtu un uzstāšanās kultūru. Cilvēkam dejas iespaidā rodas prasme koncentrēt uzmanību un būt disciplinētam.
Latvieši savas tautas dejas tāpat kā citas tautas dejo gan novadu tautastērpos, kas ir XVIII–XIX gadsimta goda tērpu atdarinājumi, gan stilizētos tērpos, gan mūsdienu ikdienas apģērbā. Tautas dejas dejo gadskārtu svētkos, godos, deju festivālos, folkloras festivālos, danču klubos, pašvaldību sarīkojumos un valsts svētkos. Skatuviskās dejas dejo Deju svētkos un deju koncertos, kā arī pašvaldību sarīkojumos un valsts svētkos.
Vēsture
Pirmie pieminējumi par latviešu dejas tradīciju atrodami sveštautiešu ceļojumu aprakstos, baznīcu vizitācijas protokolos un citos dokumentos.
Tautas deju un tās vēsturi pētījuši Jurjānu Andrejs, Elza Siliņa, Jēkabs Stumbris, Harijs Sūna, Rita Spalva, Ernests Spīčs un citi.
Latviešu baleta vēsture sākas ar 1870. gadu, kad Rīgas Latviešu teātrī dziesmas un dejas izpildīja aktieri. Latviešu teātra tēvs, aktieris un režisors Ādolfs Alunāns bija arī mūsu pirmais profesionālais dejotājs. Bieži vien izrādēm tika “aizņemti” dejotāji no Varšavas un Maskavas. Katrs sevi cienošs teātris veidoja savu dejotāju trupu un apmācību sistēmu.
Tautas dejas atdzimšana valsts mērogā sākās 20. gs. 20. gados, bet tautas deju dejošana notika jau 19. g.s. Rīgas latviešu biedrības danču vakaros jeb kotiljonos un Pirmā pasaules kara laikā, kad latviešu strēlnieki rīkoja pirmos tautas deju vakarus.
Leksika
Tautas dejas leksika raksturo mūsu saskarsmes nepieciešamību un iespējas horeogrāfisko norišu laikā. Tāpat kā valodā, dejā mēs noteiktā veidā paužam savas emocijas, jūtas un sazināmies. Tā ir kustību valodas neikdienišķā daļa, ko sauc arī par dejas valodu. Dejas valoda nav nemainīga. Gadsimtu gaitā tā mainās ārējās un iekšējās vides faktoru ietekmē.
Mūsu tautas dejā viens no diviem galvenajiem leksikas slāņiem ir dzīvnieku kustību atdarinošās kustības. Tās visspilgtāk redzamas masku dejās, bērnu dejās un rotaļās. Katram dzīvniekam ir dainās dots kustību un pozu raksturojums. Vilks skrien stīvu muguru, lapsa iet līklocī, zaķis lec, kumeļš ir vislabākais dejotājs, jo tam visbagātākais soļu veids –  soļo, tek, rikšo un auļo, lācis dejo gan lēni un smagnēji, gan arī ļoti veikli, āzis lec un spriņģo, gailim ir ļoti izteiksmīga poza.
Kopā ar tādiem dejas rakstiem, kā rinda, gatve, aplis un struktūrām, kad tiek dejots pa vienam, pa pāriem, pa trim, pa četriem, kustību valoda veido pirmatnējo horeogrāfisko slāni.
Kā mūsdienās dejo latviešu tautas dejas
Latviešu tautas dejas mūsdienās tiek dejotas lielākoties pāros — puisis ar meiteni, kas līdz ar to ir svarīga latviešu tautas deju iezīme. Deja pāros satuvina cilvēkus, palīdz vairāk izprast vienam otru un rada kopēju atbildību par rezultātu. Pāru dejās ļoti svarīgas ir pārinieku savstarpējās attiecības.
Lai arī mūsdienās visvairāk izplatītas kļuvušas tieši divdaļīgās pāru dejas jeb rotaļdejas (danči), tomēr sava vieta ir arī krustdejām jeb kadriļām, solo dejām un virkņu dejām. Pavisam maz ir masku deju, kā arī deju, kuras atsevišķi dejo puiši un atsevišķi meitas. Pēdējās lielākoties ir sacensību dejas.
Deju svētku lieluzvedumos dejas laikā bieži vien tiek izveidots kāds latviešu etnogrāfisks raksts. Rakstu veidošanai lieluzvedumiem biežāk izmanto astoņpāru grupējumus, bet sava vieta ir arī citām dejotāju pāru kombinācijām.
Estonian Air
Estonian Air no 1991. gada bija Igaunijas nacionālā lidsabiedrība. 2015. gadā tā pārtrauca savu darbību, jo Eiropas Komisija atzina par likumam neatbilstošu Igaunijas valdības ilglaicīgi nodrošināto finansiālo atbalstu. 90% tās kapitāldaļu piederēja Igaunijas valstij, bet 10 % Skandināvijas lidsabiedrībai SAS. 2015. gada 7. novembrī Estonian Air veica pēdējo lidojumu, 20. novembrī Harju apriņķa tiesā lidsabiedrība iesniedza bankrota pieteikumu.
Igaunijas valdība 2015. gada nogalē nodibināja jaunu aviosabiedrību Nordic Aviation Group (tagad Nordica), kas pārņēma daļu no Estonian Air maršrutiem.
Lidojumi
Estonian Air līdz 2015. gada novembrim lidoja uz Amsterdamu, Berlīni, Briseli, Kopenhāgenu, Kijevu, Maskavu, Nicu, Oslo, Parīzi, Pēterburgu, Stokholmu, Tronheimu, Vīni un Viļņu. 2012. gadā tā īslaicīgi veica arī lidojumus Tallina-Rīga.
Raimonds Valters
Raimonds Valters (dzimis 1938. gada 27. maijā Rīgā) ir latviešu ķīmiķis, ''Dr. habil. chem.'', Latvijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķis. Rīgas Tehniskās universitātes Materiālzinātnes un lietišķās ķīmijas fakultātes Ķīmijas katedras organiskās ķīmijas emeritētais profesors.
Pagaidu valdība
Pagaidu valdība ir ārkārtas valdības veids, kas parasti tiek izveidots jaundibinātās valstīs, kā arī karu, revolūciju vai iepriekšējās valsts iekārtas sabrukuma rezultātā. Pagaidu valdības parasti izveidojas pašas, vai arī tās ieceļ. Pagaidu valdības galvenais uzdevums parasti ir nostiprināt jaunā režīma autoritāti un sarīkot vēlēšanas, kuru rezultātā tiek izveidota jauna, leģitīma valsts pārvaldes iekārta.
Pagaidu valdības var grupēt četrās kategorijās:
Raimonds Valters
Biogrāfija
No 1952. līdz 1956. gadam mācījās Liepājas 1. vidusskolā, 1956. gadā iestājās Latvijas Valsts universitātes Ķīmijas fakultātē, no 1958. līdz 1961. gadam studēja Rīgas Politehniskā institūta (RPI) Ķīmijas fakultātē.
1965. gada martā aizstāvēja zinātņu kandidāta disertāciju "2-Aminoalil-un 2-aminoacetoksimetil-2-aril-1,3-indandionu sintēze un īpašības", 1975. gada novembrī aizstāvēja ķīmijas doktora disertāciju "Keto-, imīno- un ciankarbonskābju amīdu virknes cikla izomērija".
1988. gadā R. Valteru ievēlēja par profesoru RPI organiskās ķīmijas katedrā, 1992. gadā par LZA akadēmiķi, bet 1999. gadā — par Valsts profesoru organiskajā ķīmijā.
Ģimene
1962. gadā Raimonds Valters apprecējās ar Sarmu Leimani, ir divi dēli - Kārlis (1970) un Andrejs (1974).
Pagaidu valdība
Pagaidu valdības
Dažas no zināmākajām pagaidu valdībām ir:
Mīts
Mīts ir sens tautas izdomājums jeb nostāsts par dievu, dievību vai varoņu dzīves gaitām, pasaules rašanos, aizvēsturiskiem notikumiem. Termins "mīts" ikdienā tiek lietots kā sinonīms vārdam "leģenda", lai gan daudzi speciālisti uzskata, ka ir būtiska atšķirība starp šiem diviem terminiem. Leģenda ir stāsts par kādu neparastu personu vai notikumu.
Mīti sīkāk iedalās kosmogoniskajos mītos (par pasaules izcelšanos), eshatoloģiskajos mītos (par pasaules galu), antropogoniskajos mītos (par cilvēku rašanos), kultu mītos un mītos par dzīvniekiem. Gandrīz visu tautu mitoloģijās var atrast mītu par pasaules rašanos, par saules dievu un mēness dievu.
Zenftenberga
Zenftenberga (de, dsb) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Oberšprēvaldes-Lauzicas apriņķa centrs. Atrodas 35 kilometrus uz dienvidrietumiem no Kotbusas pie brūnogļu karjera vietā izveidotā Zenftenbergas ezera (Senftenberger See).
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1279. gadā. 20. gadsimta pirmajā pusē apkārtnē attīstījās brūnogļu ieguve. Pēc Otrā pasaules kara Zenftenberga ietilpa VDR. Mūsdienās pilsēta pozicionē sevi kā tūrisma centrs.
Cilvēki
Zenftenberga ir Vācijas kancleres Angeles Merkeles vīra Joahima Zauera (Joachim Sauer, 1949) dzimtā pilsēta.
Jūlijs Feldmanis
Jūlijs Feldmanis (1889—1953) bija latviešu diplomāts. Latvijas pastāvīgais delegāts pie Tautu Savienības Ženēvā (1930), Latvijas sūtnis Šveicē (1932–1940) un Dānijā (1939–1940), Latvijas sūtnis ASV (1948–1953).
Dzīvesgājums
Dzimis 1889. gada 21. jūlijā Nīgrandes pagastā galdnieka ģimenē. Mācījās Jelgavas Sv. Annas pirmmācības skolā, Pampāļu ministrijas skolā (1902-1904) un Kuldīgas skolotāju seminārā. Strādāja par skolotāju Tukuma valsts pirmskolā (1909–1911). Saņēmis kā eksterns gatavības apliecību Jelgavas ģimnāzijā, līdz 1915. gadam studēja Maskavas Universitātes tiesību zinību fakultātē, bija akadēmiskās vienības "Austrums" biedrs.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada rudenī Feldmani mobilizēja Krievijas impērijas armijā un kā kara ierēdni nosūtīja uz Trapezundu. Pēc Oktobra revolūcijas viņš darbojās Kaukāza latviešu nacionālajā padomē Tiflisā, bet 1919. gada pirmajā pusē Feldmanis vadīja Omskas latviešu nacionālo komiteju.
1919. gada 10. novembrī iestājās Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas dienestā, darbojās ārlietu ministrijas atbildīgos amatos un Latvijas sūtniecībā Francijā. 1929. gada 10. janvārī Feldmani iecēla par Ārlietu ministrijas Rietumu nodaļas vadītāju, bet 1930. gada 16. jūlijā par Latvijas pastāvīgo delegātu pie Tautu Savienības Ženēvā, no 1932. gada arī par ārkārtējo sūtni un pilnvaroto ministru Šveicē. Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gada 22. septembrī viņu amatu savienošanas kārtībā iecēla arī par Latvijas sūtni Dānijā. 1942. gadā Šveice slēdza Latvijas sūtniecību, atļaujot J. Feldmanim palikt personālā statusā. Pēc tam, kad 1946. gadā Padomju Savienība nodibināja diplomātiskās attiecības ar Šveici, tās valdība sūtnim Feldmanim paziņoja, ka 1947. gada 1. februārī viņam jāatstāj Latvijas sūtniecības nams, kuru Šveices valdība atdeva PSRS. Pēc Alfrēda Bīlmaņa nāves 1948. gadā viņu iecēla par Latvijas sūtni (pilnvaroto pārstāvi) ASV. 1952. gada 30. janvārī viņu personīgā audiencē pieņēma ASV prezidents Harijs Trumens, kuram Feldmanis pasniedza grāmatas "These Names accuse" eksemplāru.
Teļakolni (Zvirgzdenes pagasts)
Teļakolni ir ciems Zvirgzdenes pagastā, Ciblas novadā. Atrodas 275 km attālumā no Rīgas.
Siphunculina
Siphunculina ir stiebrmušu ģints, kurā ietilpst ap 35 sugām, kas ir izplatītas visā pasaulē. Latvijā ir sastopamas 3 sugas. Tipiska suga ir Siphunculina brevinervis Rondani, 1856 (= Siphonella aenea Macquart, 1835).
Izplatība
Siphunculina ir sastopamas visā pasaulē. Ir zināmas aptuveni 35 sugas, no kurām 17 izplatītas Orientālā reģionā, 10 Palearktikā, 11 Afrotropu reģionā, 3 Austrālijā un 1 Nearktikas un Neotropu reģionā. Latvijā ir sastopamas 3 sugas:
Pieaugušo īpatņu apraksts
Šīs stiebrmušas raksturojas ar šādām raksturīpašībām:
Ekoloģija
Pieaugušos īpatņus var atrast uz ziediem, parasti vasaras otrajā pusē. Dažas citas sugas pievelk pūstoša gaļa, brūces, noberzumi, gļotāda, acis, lūpas, mitra āda, pirkstu starpas, sviedri, kā arī citi ķermeņa izdalījumi un iespējams ir dažu patogēnu mikroorganismu izplatītāji cilvēkiem un dzīvniekiem. Kāpuri ir saprofili un skatofāgi un sastopami putnu ligzdās, uz ekskrementiem vai uz dzīvnieku līķiem.
Sugas
Šis nav pilnīgs Siphunculina ģints sugu saraksts. Ģintī ietilpst:
Kits Kārsons
Kristofers Hjūstons "Kits" Kārsons (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu trapers, indiāņu aģents un ģenerālis ASV rietumos 19. gadsimta vidū.
Kita Kārsona darbība sekmēja ASV izplešanos rietumu virzienā. Viņa cīņas ar indiāņiem padarīja viņu par leģendu un bulvāru literatūras varoni. Vēlākos laikos kritizēts kā viena no redzamākajām personām ASV pamatiedzīvotāju padzīšanā no dzīvesvietām un to iznīcināšanā. Piedalījās kā gids Džona Frimonta ekspedīcijās. ASV pilsoņu kara laikā partizānu vienības vadībā karoja pret indiāņiem Ņūmeksikas štatā. Trīsreiz precējies, divas pirmās reizes ar pamatiedzīvotājām.
Sociālās identitātes teorija
Sociālās identitātes teorija aizsākās 1979. gadā no britu sociālajiem psihologiem Henrija Tajfela (Henri Tajfel) un Džona Tērnera (John Turner), tā balstās idejā, ka cilvēki definē sevi pamatojoties uz personīgiem un sociāliem aspektiem. Teorijas pamatlicējs Henrijs Tajfels sociālo identitāti definē: tā ir indivīda pašnoteikšanās daļa, kas izriet no viņa zināšanām par piederību kādai sociālajai grupai (vai grupām), kā arī ar šo dalību piešķirto vērtību un emocionālo nozīmi.
Sociālās identitātes dimensijas
Sociālās identitātes teorija ietver trīs dimensijas, caur kurām skaidro dažādus procesus.
Vērtēšanas dimensija
Novērtēšanas komponents reprezentē grupas pašnovērtējumu, un to, kāda vērtība tam tiek piešķirta.
Emocionālā dimensija
Emocionālais komponents skaidro cilvēka emocionālo piesaisti sociālai grupai.
Minskas guberņa
Minskas guberņa bija Krievijas Impērijas administratīvi teritoriālā vienība, kas izveidota pēc 2. Polijas dalīšanas 1793. gadā un likvidēta 1921. gadā. Kopā ar Viļņas, Kauņas, Grodņas, Mogiļevas un Vitebskas guberņām veidoja impērijas Ziemeļrietumu apgabalu. 20. gadsimta sākumā guberņas teritorija bija 91 213 km2 ar 2,539 miljoniem iedzīvotāju. Mūsdienās guberņas lielākā daļa atrodas Baltkrievijas teritorijā un nedaudz Ukrainā.
Vēsture
Pēc otrās Polijas dalīšanas 1793. gadā Krievijas Impērijas anektētajā teritorijā izveidoja Minskas guberņu ar 13 apriņķiem. 1796. gadā apriņķu skaitu samazināja līdz 10. 1843. gadā Viļeikas un Disnas apriņķus pievienoja Viļņas guberņai, bet no Grodņas guberņas pievienoja Navahrudakas apriņķi.
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola ir specializēta internātskola bērniem ar dzirdes traucējumiem, kas atrodas Ziepniekkalnā, Rīgā. Tā dibināta 1839. gadā kā Rīgas Kurlmēmo skola, tādējādi skola ir vecākā pašlaik pastāvošā šāda veida skola Baltijā. Tā ir vienīgā specializētā skola Latvijā, kurā izglītība tiek nodrošināta nedzirdīgiem bērniem (Valmierā ir skola vājdzirdīgiem bērniem). Līdz 2019./2020. mācību gadam skolas nosaukums bija Rīgas internātvidusskola bērniem ar dzirdes traucējumiem.
Priekšvēsture
Sabiedrībā pamazām nostiprinājās uzskats, ka nedzirdīgajiem kā sabiedrības daļai ar īpašām vajadzībām ir jābauda tās pašas tiesības kā viņu līdzcilvēkiem, ka viņiem izglītība ir tikpat nepieciešama kā dzirdīgajiem, bet Vidzemē un Kurzemē atkal nebija nevienas nedzirdīgo skolas. Izglītību atbalstīja Rīgas Literāri praktiskā pilsoņu savienība un tās biedri, kas sāka interesēties, ko varētu darīt nedzirdīgu bērnu labā. 1832. gada 24. janvārī tika atklāta privātā Bornhaupta un Zensa mācību iestāde nedzirdīgajiem ar vācu mācību valodu, ko dibināja Tērbatas Universitātes un Rostokas Universitātes absolvents Karls Frīdrihs Bornhaupts un nedzirdīgais Daniels Heinrihs no Vācijas. Sākumā skolā mācījās astoņi zēni, bet 1833. gadā — trīspadsmit, tāpēc darbā tika pieņemti vēl divi skolotāji. Pedagogs Zenss strādāja pēc „franču metodes” — skolēnus ar zīmju valodas palīdzību iemācīja rakstīt, un nedzirdīgie ar dzirdīgajiem varēja sazināties rakstiski. Sākumā jaunā skola darbojās sekmīgi, taču pēc tās vadītāja K. F. Bornhaupta saslimšanas tās vadību nācās uzņemties skolotājam Zensam, kuram jaunais amats nepadevās. Bagātākie vecāki savus bērnus no skolas izņēma, tādēļ skolai pietrūka līdzekļu un to slēdza.
Dibināšana un pirmie darbības gadi
Rīgas Literāri praktiskā pilsoņu savienība atbalstīja izglītību, taču toreiz skolas nefinansēja un Bornhaupta un Zensa nedzirdīgo skolu savā pārziņā nepārņēma. Pēc savienības biedra Frīdriha Merķeļa ierosinājuma 1839. gada 25. aprīlī biedrība nolēma dibināt skolu abu dzimumu nedzirdīgajiem. Lēmumu atbalstīja savienības sēde 1839. gada 26. septembrī, kas tiek uzskatīts par skolas dibināšanas datumu. Krievijas Tautas apgaismības ministrija savu atļauju skolas darbībai deva 1840. gada 21. februārī, un tā varēja sākt darbu. Daļa līdzekļu nāca no savienības kases, daļa no Vidzemes bruņniecības sarūpētās naudas un kāda testamentāra novēlējuma, bet pārējā summa bija jāsedz ar vecāku iemaksām. Skolas oficiālais nosaukums bija Rīgas Kurlmēmo skola, jo visus nedzirdīgos turpināja saukt par kurlmēmajiem. Tai bija sava kuratorija, kuras locekļi bija izglītoti un Tērbatā studējuši vīri, kas rūpējās par skolas finansēm un sekmīgu darbību. Skolotāju atrada savienības uzturētajā bāreņu skolā. Vācijā izglītotais Frīdrihs Augusts Arnolds priekšpusdienās strādāja ar bāreņu skolas audzēkņiem, bet pēcpusdienās mācīja nedzirdīgos. Mācību valoda bija vācu un, lai piesaistītu sabiedrības finansiālu atbalstu, tika rīkoti atklātie nedzirdīgo skolēnu eksāmeni. Sākumā skolā bija tikai trīs audzēkņi, tad jau 1841. gadā to bija astoņi. Skola piedzīvoja izaugsmi un guva atbalstu sabiedrībā, taču F. A. Arnolds slimības dēļ 1844. gadā skolotāja darbu Rīgā pameta. Skolu uz vairākiem mēnešiem slēdza, jo nebija skolotāja. Nākamie Vācijā augušie skolotāji V. Bergs un K. Linke strādāja visai īsu laiku, un viņu darbs nebija viegls, jo daudzi audzēkņi skolu apmeklēja neregulāri, atšķirīgs bija viņu zināšanu līmenis un vecums — no 7 līdz 17 gadiem. Ap 12—15 skolēni netika dalīti pa grupām vai klasēm un sasniegt augstu zināšanu līmeni audzēkņi nevarēja, bet algot vairāk skolotāju biedrība nevarēja.
Iekļaujošā izglītība
[[Attēls:Schritte zur Inklusion.svg|thumb|Daži no izglītības variantiem. No augšas:
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Izaugsmes periods
Būtiskas izmaiņas surdopedagoģijā sākās 1866. gadā, kad par nedzirdīgo skolotāju sāka strādāt šveicietis Jakobs Gotfrīds Štincī (1835—1879), ko uzskata par šīs zinātnes pamatlicēju Baltijā. Jaunais skolotājs Štincī Rīgas skolēnus pieradināja pie kārtības un pieprasīja regulāru skolas apmeklējumu. Viņš bija ļoti reliģioza personība, kas savā darbībā balstījās uz piētisma idejām, un darbu Rīgā uzskatīja par savu pienākumu, kam veltīja tam visu atlikušo dzīvi. J. G. Štincī panāca, ka pie skolas sāk darboties arī internāts, un skolā varēja mācīties ne tikai rīdzinieki. 1877. gadā no pieciem skolas internātā dzīvojošiem skolēniem divi nāca no laukiem. Toreiz reti kurš no vecākiem varēja samaksāt par bērnu skološanu un vairumam skolēnu mācības sedza sabiedrība. Izmantojot savu un Eiropas pieredzi, pedagogs Štincī novērsa vairākas nepilnības — tika ieviesta astoņgadīga mācību programma, tika noteikts, ka uzņems 7 līdz 12 gadus (vēlāk 10) vecus bērnus un tikai semestra sākumā. Taču nabadzīgās ģimenes bieži vien bērnus no skolas izņēma, tādēļ pilnu kursu un kvalitatīvu izglītību bērni neieguva. Tikai 1875. gadā skolu beidza pirmā skolniece, kas bija apguvusi pilnu kursu. Tā kā nedzirdīgo skolai savu telpu nebija, tā vairākkārt mainīja telpas.
Iekļaujošā izglītība
Izslēgšana — sabiedrība ignorē invalīdus,
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Izaugsmes periods
Skolotājs J. G. Štincī 1879. gada vasarā pēkšņi nomira, tāpēc bija jāmeklē jauns vadītājs, ko atkal darīja Šveicē. Skolu no 1879. līdz 1887. gadam vadīja Teodors Eters un viņa laikā zēniem sāka mācīt darbmācību. 1888. gadā skolu sāka vadīt Štincī sagatavotais skolotājs, Vidzemes skolotāju semināra absolvents latvietis Eduards Inzelbergs. Līdz ar jauno skolas vadītāju skolā ienāca Brāļu draudžu idejas. Skolēni tika audzināti reliģiskā garā, un liela loma skolas darbībā bija evaņģēliski luteriskajai baznīcai. Tā kā skola arvien strādāja īrētās telpās, tika nolemts celt speciālu ēku tās vajadzībām Marijas ielā 40. To uzcēla 1899. gadā. E. Inzelbergs apmeklēja nedzirdīgo skolas ārzemēs, piedalījās surdopedagogu kongresos, un 1905. gadā pie skolas tika nodibināts arī bērnudārzs. Lai gan liela daļa skolēnu bija latvieši, mācību valoda skolā bija vācu, jo to uzturēja vācu biedrība. Tā 1888. gadā no 37 skolēniem bija 17 latvieši un 12 vācieši, bet 1910. gadā — 26 latvieši un 24 vācieši. Mācījās arī citu tautību bērni, kā ebreji, mazāk arī poļi un krievi. Nodrošināt bērnu mācīšanu atbilstoši viņu ģimenēs lietotajām valodām nebija iespējams, jo tas bija ļoti dārgi un skolēnu skaits bija neliels. Nodomu atvērt skolu latviešu nedzirdīgajiem bērniem izjauca Pirmais pasaules karš. Skola turpināja darboties arī kara gados, kad skolēnu skaits samazinājās — 1910. gadā skolā mācījās 79 audzēkņi, 1916. gadā — tikai 44.
Iekļaujošā izglītība
Segregācija — invalīdi tiek nodalīti pa grupām un izglītoti katrā grupā atsevišķi,
Integrācija — visas grupas tiek pēc iespējas iekļautas kopējā sistēmā,
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Otrais pasaules karš un padomju periods
Rīgas skola darbojās arī Otrā pasaules kara gados, taču skolēnu skaits strauji samazinājās. Kopš 1941. gada tajā tika uzņemti audzēkņi no visas Latvijas.
Iekļaujošā izglītība
Iekļaušana — grupas tiek pilnībā likvidētas.]] Iekļaujošā izglītība ir izglītības veids, kurš cenšas sniegt vienādas izglītības iespējas visiem neatkarīgi no tā, kādas ir cilvēka spējas, vajadzības, vecums un/vai veselības stāvoklis un citas atšķirības. Iekļaujošās izglītības mērķi ir mazināt barjeras, uzlabot rezultātus un izbeigt diskrimināciju.
Latvijā ar jēdzienu "iekļaujošā izglītība" parasti saprot vienu no tās paveidiem — integrācijas izglītību, kas piedāvā pilnīgi sapludināt skolniekus neatkarīgi no skolnieku un skolu spējām un iespējām. Šādas pilnīgi integrētas skolas pasaulē tiek izmantotas reti un parasti tām tiek atlasīti bērni, kas neietilpst grupās ar smagām problēmām. Pilnīga iekļaušana savukārt prasa skolas pārbūvi atbilstoši visu iespējamo skolēnu problēmu novēršanas nepieciešamībai.
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Otrais pasaules karš un padomju periods
Padomju laikā, 20. gadsimta 50.— 60. gados, no nedzirdīgo bērnu skolu nosaukumiem pazuda vārds „kurlmēmais”, kas tika aizstāts ar „nedzirdīgais”. Tā 1962. gada novembrī skola kļuva par Rīgas nedzirdīgo bērnu internātskolu. Šajā laika periodā auga pedagogu kvalifikācija.
Mūsdienu attīstība
1990. gadā Rīgas Nedzirdīgo bērnu internātskola kļuva par vienīgo skolu nedzirdīgajiem valstī, jo Rēzeknes Nedzirdīgo bērnu internātskolu reorganizēja par Rēzeknes Logopēdisko internātskolu. Surdopedagogi Rīgā 20. gadsimta 90. gados sāka strādāt ar totālās komunikācijas metodi, ļoti aktīvi visā mācību procesā izmantojot zīmju valodu. Skolā sāka strādāt arī nedzirdīgi pedagogi. Lielākajai daļai pedagogu bija augstākā izglītība nedzirdīgo pedagoģijā. Zīmju valodā tika apmācīti arī skolas tehniskie darbinieki. 2006. gadā skolu pārdēvēja par Rīgas Nedzirdīgo bērnu internātpamatskolu. Visā šajā laika posmā pastāvīgi samazinājies skolēnu skaits: 1994./95. mācību gadā mācījās 195 skolēni, bet, uzsākot 2012./13. mācību gadu, — tikai 100.
Iekļaujošā izglītība
Pilnvērtīgu pētījumu par iekļaujošās izglītības efektivitāti pašlaik faktiski nav, neraugoties uz to, ka tā tiek realizēta jau trīsdesmit gadus. Ir tikai iekšējas iekļaujošās izglītības izpētes un apraksti, bet nav datu par iekļaujošās izglītības atnestajiem mācību sasniegumiem. Datu vākšanu apgrūtina arī atšķirības dažādu valstu pieejā īpaši izglītojamo jēdzienam, tādēļ statistika ir ļoti nosacīta.
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Mūsdienu attīstība
2009. gada 30. jūlijā Rīgas domes Izglītības, kultūras un sporta komiteja lēma par skolas pārcelšanu uz ēku Ziepniekkalnā ar 2010. gada 1. decembri, kā iemeslu minot privātīpašumā esošo ēku (internāta ēkas) atbrīvošanu. Mācības tajā sākās 2011. gada 1. septembrī. Šajā gadā skola arī ieguva nosaukumu Rīgas internātvidusskola bērniem ar dzirdes traucējumiem un vidusskolas statusu.
Iekļaujošā izglītība
Veidi
Lai gan termini nereti tiek jaukti un dažādi izprasti, parastie iekļaujošās izglītības varianti ir:
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Skolas vēsturiskā ēka
No 1899. līdz 2011. gadam skola atradās pilsētas centrā, Aleksandra Čaka ielā 42 (oriģināli Marijas ielā 40). 1894. gadā Rīgas Literāri praktiskā pilsoņu savienība nopirka no kādas pilsones māju un zemes gabalu. Skolu cēla par Rīgas vācu draudzēs vāktajiem ziedojumiem, bet ar to nepietika. Vairāki lieli ziedojumi tika saņemti no privātpersonām, piemēram, no Āfrikas pētnieka Georga Augusta Šveinfurta, kura vecākais dēls Aleksandrs Šveinfurts cieta no progresējošas dzirdes pasliktināšanās. Eklektikas stila skolas ēku uzbūvēja 1899. gadā pēc arhitekta Otto Hofmaņa projekta.
Iekļaujošā izglītība
Vēsture
Pirmie mēģinājumi izveidot izglītības sistēmu, kas integrētu dažādus invalīdus sabiedrībā, sākās 1970. gados vienlaikus Skandināvijā, ASV un Japānā. Efekts bija divējāds. Vieglākās invaliditātes grupas uzlaboja savas sekmes un sociālās prasmes; taču tika atzīmēta diskriminācijas pastiprināšanās pret smagākajām grupām viņu radīto faktisko vai iedomāto problēmu dēļ. 1999. gadā ASV tika pieņemts kurss uz maksimālu integrāciju. 2015./2016. mācību gadā 70% ASV skolēnu ar veselības problēmām mācījās, 80% laika pavadot kopējās klasēs. Vairums no šādiem skolēniem sekmīgi pabeidza skolu. Tomēr disciplīnas pārkāpumu skaits šajā grupā ievērojami pārsniedza vidējo. Smagos gadījumos integrācija pozitīvu efektu parasti nedeva.
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Skolas vēsturiskā ēka
Pēc skolas pārcelšanās uz Ziepniekkalnu Rīgas Domei piederošā skolas ēka tika atjaunota un nodota izmantošanai SIA „Rīgas namu pārvaldnieks”, kur patlaban atrodas uzņēmuma adminstrācija. Aiz skolas ēkas atrodas kādreizējā internāta ēka, celta padomju okupācijas periodā.
Iekļaujošā izglītība
Teorija
Skola, kas realizē iekļaujošu izglītību, ir skola ikvienam cilvēkam. Izglītība ir cilvēka attīstības un funkcionalitātes veicinātājs, neskatoties uz jebkādām barjerām, tādēļ jebkāda veida nespēja vai trūkums nedrīkst būt diskvalificējošs. Iekļaušanas pamatā ir aptvert visu audzēkņu vajadzības. Vadoties pēc iekļaujošās izglītības principiem, ikvienam bērnam, jaunietim vajadzētu būt iespējai apmeklēt mājām tuvāko skolu. Ikvienai skolai jāspēj sniegt izglītība ikvienam skolniekam, neskatoties uz dažādiem faktoriem. Iekļaujoša skola ir strukturēta tā, lai visi skolēni varētu mācīties kopā.
Rīgas Ēbelmuižas pamatskola
Skolas tagadējā ēka
Pašreizējā ēka Graudu ielā 21, Ziepniekkalnā celta 1962. gadā. Tajā līdz 2010. gada 1. septembrim atradās Rīgas 7. internātpamatskola. Laika posmā starp 7. internātpamatskolas pārcelšanos un Rīgas Nedzirdīgo bērnu internātpamatskolas ievākšanos skolā tika veikta renovācija. 2011. gada 1. septembrī šajā vietā tika uzsāktas mācības.
Iekļaujošā izglītība
Teorija
UNESCO Salamankas paziņojumā ir apgalvots, ka iekļaujošā izglītība ir balstīta uz koncepcijas par sociālo taisnīgumu.
Pieņēmumi saskaņā ar šo paziņojumu:
Pretēji šai teorijai, daudzi izglītības speciālisti norāda uz nepieciešamību saglabāt speciālās skolas tiem viņu audzēkņiem, kuriem iekļaušanas izglītība pazeminās sekmju līmeni. Viņuprāt, vispārizglītojošā skola nekad nespēs nodrošināt tik kvalitatīvu individuālo izglītojošo un medicīnisko pieeju kā speciālā skola, vēl jo vairāk to nespēj pašreizējās skolas. Taču speciālā izglītība izmaksā valstij ļoti dārgi: uz vienu speciāli izglītojamu skolēnu tiek tērēts 9—10 reizes vairāk līdzekļu kā uz parasto. Attiecīgi valsts ir materiāli ieinteresēta pārvest viņus visus uz iekļaujamo izglītību neatkarīgi no sistēmas spējas viņus uzņemt.
Realizācija Latvijā
Reformas radikālums no paša sākuma izsauca protestus gan no skolotāju, gan no vecāku puses. Vecāki protestēja pret dažādu līmeņu skolu apvienošanu, uzskatot to par esošo skolu iznīcināšanu un iespējamo izglītības kvalitātes pasliktināšanos. Skolotāji norādīja uz sistēmas nesagatavotību dažādu invalīdu integrācijai. Piemēram, pie klasē esoša skolēna pat ar viegliem garīgās attīstības traucējumiem klasē jābūt diviem pilnvērtīgiem pedagogiem, jo vienlaikus jārealizē divas dažādas mācību programmas.
Latvijas apstākļos "iekļaujošās izglītības", faktiski — integrācijas izglītības, sekas nepārdomātās ieviešanas dēļ bieži ir bijušas nevēlamas gan parastajiem skolēniem, gan skolēniem ar īpašām vajadzībām. Kamēr valsts iestādes zīmē visumā priecīgu ainu, nevalstisko organizāciju savāktās ziņas liecina par negatīvas pieredzes pārsvaru.
Pēc oficiālajiem skaitļiem, skolnieku ar īpašām vajadzībām, t. s. "integrēto", 2018./2019. mācību gadā vispārējā izglītībā bijuši tikai 6000 jeb 2,1% no visiem audzēkņiem, tomēr valsts materiālais atbalsts šai pašā laikā sniegts divreiz lielākam bērnu skaitam, lai tie nepamestu mācības, neraugoties uz viņu atbalsta sistēmas trūkumu. Liela nozīme ir arī tam, ka, uzsākot reformu ar iekļaujošo izglītību, Izglītības ministrija vienlaikus likvidēja šādos apstākļos nepieciešamās pedagoģiskās korekcijas programmas. Tika paredzēts. ka turpmāk sociālo pedagogu funkcijas pildīs neprofesionāļi — sociālie darbinieki pēc īsiem apmācības kursiem.
Pateicoties tam, ka skolās ir liels skolēnu skaits ar mācīšanās grūtībām, uzvedības un emocionāliem traucējumiem, Latvija izpelnījusies ANO Bērna tiesību komitejas satraukumu, kura savās rekomendācijās Latvijai norādījusi, ka komiteju satrauc izglītības iestāžu neapmeklētāju skaits, kā pamatā, cita starpā, ir vecāku neieinteresētība un bērnu iebiedēšana skolā.
Džeremijs Renners
Džeremijs Lī Renners (en; dzimis Modesto, Kalifornijā, ASV) ir amerikāņu aktieris, dziedātājs, dziesmu autors, kinoproducents, mūziķis.
Pazīstams ar lomu tādās filmās kā "Sapieris" (2008), "Pilsēta" (2010), "Neiespējamā misija: Rēgu protokols" (2011), "Atriebēji" (2012), "Borna mantojums" (2012), "Ansītis un Grietiņa: Raganu mednieki" (2013), "Amerikāņu afēra" (2013) un "Atnācēji" (2016). Par lomu filmā "Sapieris" tika izvirzīts Amerikas Kinoakadēmijas balvai nominācijā "Labākais aktieris galvenajā lomā", savukārt par lomu filmā "Pilsēta" — kā labākais otrā plāna aktieris.
Jānis Krīvēns
Jānis Krīvēns, pazīstams arī kā Krivenchy, (dzimis 1991. gada 15. februārī Rīgā) ir latviešu reperis, aktieris, podkāstu vadītājs un producents, un televīzijas personība.
Pazīstams kā repa grupas "Singapūras Satīns" dalībnieks (tās sastāvā piedalās ar vairākiem pseidonīmiem: Salvadors daLean, BLOWbag Burlaks, yunglatvietis un Pacanu Sapnis).
Vada populāro podkāstu "Pēdējā pilīte" un YouTube raidījumu "Pāļa bazars". Skatījumu skaita un auditorijas ziņā tie 2019. un 2020. gadā Latvijā bija vieni no populārākajiem šajā mediju sektorā.
Biogrāfija
Dzimis Rīgā. Uzaudzis Ziepniekkalnā — valsts ierēdnes un šofera ģimenē.
2015. gadā kopā ar domubiedriem izveidoja repa grupu "Singapūras Satīns".
Veido YouTube sarunu raidījumu "Pāļa bazars", kur kopā ar raidījuma viesiem — slavenībām (piedalījušies Baiba Sipeniece-Gavare, Ainars Mielavs, Dārta Daneviča u.c.) lieto alkoholiskus dzērienus.
2020. gadā pēc trīs gadu ilgām attiecībām izšķīries no blogeres Betas Beidz.
Aleksandrija Lutita
Aleksandrija Lutita (en; dzimusi Kalgari) ir kanādiešu tramplīnlēcēja, 2023. gada pasaules čempione sacensībās uz lielā tramplīna,  bronzas medaļas ieguvēja jaukto komandu sacensībās.
Karjera
Pasaules kausā debitēja Ļubno, Slovēnijā,  komandu sacensībās. Pasaules čempionātā pirmo reizi piedalījās 2021. gadā Oberstdorfā. Sacensībās uz parastā tramplīna kvalifikācijā ieņēma 46. vietu un pamatsacensībām nekvalificējās, bet lēcienos no lielā tramplīna ieņēma 38. vietu. Piedalījās arī abās komandu sacensībās, kur Kanāda ieņēma 11. vietu sieviešu komandām un 10. vietu jauktajām komandām.
Pekinā individuālajās sacencībās uz parastā tramplīna tika diskvalificēta neatbilstoša slēpju garuma dēļ. Jaukto komandu sacensībās izcīnīja bronzas medaļu. Tā bija pirmā Kanādas olimpiskā medaļa vēsturē tramplīnlēšanā. 2022. gada martā Pasaules čempionātā junioriem Zakopanē izcīnīja bronzas medaļu.
uzvarēja Pasaules kausa posmā Dzao, Japānā. Līdz ar to viņa kļuva par pirmo Kanādas tramplīnlēcēju, kas izcīnījusi uzvaru Pasaules kausa sacensībās sievietēm šajā sporta veidā. 2023. gada Pasaules čempionātā junioriem Vistlerā kļuva par pasaules junioru čempioni sacensībās uz parastā tramplīna. 2023. gada Pasaules čempionātā pieaugušajiem Planīcā izcīnīja zelta medaļu sacensībās uz lielā tramplīna, kļūstot par pirmo kanādieti pasaules čempioni tramplīnlēkšanā.
Vikonta Melvila šaurums
Vikonta Melvila šaurums (en) ir jūras šaurums Kanādas Arktiskajā arhipelāgā, Perija šauruma vidusdaļa. Savieno Barova šaurumu austrumos ar Maklūra šaurumu rietumos. Atdala Melvila un Baiama Mārtina salas ziemeļos no Viktorijas, Stefansona un Velsas Prinča salām dienvidos. Ziemeļos no Vikonta Melvila šauruma atzarojas Baiama Mārtina šaurums, dienvidos — Maklintoka un Velsas Prinča šaurumi.
Vikonta Melvila šaurums ir Ziemeļrietumu jūrasceļa vidusdaļa. Deviņus mēnešus gadā klāts ar ledu.
Pirmais no eiropiešiem šaurumu 1819. gadā atklāja britu jūrasbraucējs Viljams Perijs un nosauca to par godu tā laika Britu Admiralitātes pirmajam lordam Robertam Sondersam Daglasam, otrajam Melvilas vikontam.
Ģirupe
Ģirupe (arī Dirupe, Girčupe, Girupe, Gīrupe, Ģirčupe) ir Iecavas kreisā krasta pieteka Aizkraukles un Bauskas novados.
Izteka - no Jūgu purva (Ģirupes ezera). Tek rietumu-ziemeļrietumu virzienā. Ietek Iecavā augšpus Tenteniem.
Upi nešķērso valsts autoceļi, pie upes neatrodas lielākas apdzīvotās vietas.
Haritonovs
Haritonovs (ru, no personvārda Haritons (Харитон); sieviešu dzimtē Haritonova (Харито́нова)) ir krievu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Roveņki
Roveņki ir apgabala pakļautības pilsēta Ukrainas austrumos Luhanskas apgabalā. Izvietojusies apgabala dienvidos. Roveņku pilsētas padomei pakļauti Dzeržinskas, Klenovas, Mihaiļivkas, Nahoļno-Tarasivkas, Novodarjivka, Proletarskas un Jaseņivskas pilsētciemati un viena ciema padome (kopā 217 km², 84 007 iedzīvotāju (2012) ).
Vēstures avotos Osinovijrovenekas (Осіновий Ровенек) ciems pirmo reizi minēts 1705. gadā kā viena no nelikumīgi izveidotajām apdzīvotajām vietām Mežonīgajā Laukā. Pēc Bulavina sacelšanās 1708. gadā ciems tika nodedzināts, bet vēlāk atkal izveidojās Roveņku kazaku sloboda. 1877. gadā pie Roveņkiem tika atvērta pirmā akmeņogļu šahta. 1934. gadā piešķirtas pilsētas tiesības. Mūsdienās pilsētas ekonomikā dominē akmeņogļu ieguve (7 šahtas un divi bagātināšanas uzņēmumi), vieglā un pārtikas rūpniecība.
Origo
Tirdzniecības centrs "Origo" ir tirdzniecības centrs Rīgā, Latvijā, kas atrodas Stacijas laukumā 4. Centra platība ir 35 000 m², un tas ir piektais lielākais tirdzniecības centrs Latvijā. Tas atrodas blakus Rīgas Pasažieru stacijai.
"Origo" kompleksā ietilpst arī Stacijas pulksteņa tornis, uz kura atrodas Rīgā augstākais āra pulkstenis, un blakus esošā biroju un tirdzniecības ēka Origo One Satekles ielā.
Džošua Diamels
Džošua Deivids Diamels (en; dzimis Minotā, Ziemeļdakotā, ASV) ir amerikāņu aktieris.
Šahīdminārs
1952. gada 21. februārī šajā vietā Pakistānas policija (tolaik Bangladeša atradās Pakistānas sastāvā) atklāja uguni uz demonstrantiem, kuri pieprasīja oficiālu statusu bengāļu valodai, nogalinot vairākus desmitus demonstrantu. Dažas dienas pēc tam Dakas universitātes studenti šajā vietā uzstādīja pieminekli, ko policija nojauca. 1956. gadā bengāļu valodai oficiāls statuss tika piešķirts, bet 1963. gadā tika uzcelts Šahīdminārs. Bangladešas neatkarības kara laikā 1971. gadā pakisānieši pieminekli nojauca. Pēc Bangladešas neatkarības iegūšanas tas tika atjaunots, bet 1983. gadā — paplašināts.
Pie pieminekļa katra gada 21. februārī notiek svinīgie pasākumi.
1999. gadā ANO atzina 21. februāri par Starptautisko dzimtās valodas dienu.
Teļežki
Teļežki ir ciems Robežnieku pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 292 km attālumā no Rīgas.
Viligailis
Viligailis (senkrievu: Виликаилъ, ) bija viens no pieciem Lietuvas kunigaišiem (senkrievu tekstā: кнѧзи Литовьскии), kas 1219. gadā noslēdza miera līgumu ar bijušā Kijevas lielkņaza Romāna Mstislaviča dēliem Volīnijas kņaziem Daniēlu un Vasiļko. Hronikā minēts, ka viņa vecākais brālis ir Daujots.
Indriķa hronikas tekstā Viligaiļa vārds nav pieminēts, kas nozīmē, ka viņš nav piedalījies karagājienos uz Senlatviju, tomēr viņa tēvs un Nalsenes kunigaitis varētu būt šajā hronikā pieminētais Steksis.
Vārda cilme
Personvārda "Viligailis" cilme saistāma ar vārdiem vil-' (viltis - "cerība") + -gailas ("gailošais, spēcīgais"). Tātad senā vārda nozīme varētu būt skaidrojama kā "spožā cerība".
Pēteris Valeskalns
Pēteris Valeskalns (1899—1987) bija latviešu komunists un padomju sabiedriskais darbinieks, padomju nomenklatūras loceklis. Latvijas Republikas Izglītības ministra biedrs Kirhenšteina valdībā (1940), Latvijas PSR Tautas komisāru padomes Izglītības tautas komisārs (1941—1944), Latvijas PSR ārlietu tautas komisārs, vēlāk ārlietu ministrs (1944—1950). Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas loceklis (1946). Latvijas PSR AP priekšsēdētājs (1963—1971).
Dzīvesgājums
Dzimis 1899. gada 6. augustā Vestienas pagastā. 1917. gadā iestājies lielinieku (boļševiku) partijā. Pēc Pirmā pasaules kara dzīvojis PSRS, bijis čekas darbinieks, studēja Maskavas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (1920—1924), pēc tam pabeidza Sarkanās profesūras institūtu (1928), bija viens no Vissavienības zinātnes un tehnikas darbinieku asociācijas organizētājiem, PSRS augstskolu un zinātnisko iestāžu arodbiedrības CK priekšsēdētājs, viens no Maskavas universitātes rektora Andreja Višinska palīgiem.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada jūnijā kopā ar Višinski ieradies Latvijā, iecelts par Kirhenšteina valdības izglītības ministra biedru. Pēc Latvijas inkorporācijas Padomju Savienībā bija Latvijas PSR izglītības tautas komisārs (pēc Jūlija Lāča aresta 1941. gada 8. janvārī), pēc Otrā pasaules kara beigām Latvijas PSR ārlietu tautas komisārs, vēlāk ministrs. Līdztekus Latvijas PSR Augstākās padomes deputāts, LKP Centrālkomitejas loceklis.
1968. gadā aizstāvējis zinātņu kandidāta disertāciju.
Miris 1987. gada 8. decembrī Rīgā.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Sentlūsijā
Sarakstā apkopotas tās vietas Sentlūsijā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā no Sentlūsijas ir iekļauta 1 vieta (dabas objekts). Sanmarīno Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1991. gada 14. oktobrī.
Vacumnīki
Vacumnīki var būt:
Spinozaurs
Spinozaurs (Spinosaurus) ir teropodu apakškārtas dinozauru ģints.
Dzīvoja mūsdienu Ziemeļāfrikā pirms aptuveni 112—97 miljoniem gadu. Bija starp lielākajiem gaļēdājdinozauriem, iespējams, bija lielāks par tiranozauru un giganotozauru. 2005.—2008. gadā publicētie aprēķini liecina, ka spinozaurs bija apmēram 12,6—18 m garš un svēra 7—20,9 tonnas. Galvaskauss bija garš un šaurs, līdzīgs mūsdienu krokodilu galvaskausam. Ir zināms, ka spinozaurs ēda zivis, lielākā daļa zinātnieku uzskata, ka tas medīja gan sauszemes, gan ūdens dzīvniekus. Tiek uzskatīts, ka spinozauri dzīvoja gan uz zemes, gan ūdenī, tāpat kā to dara mūsdienu krokodili.
Spinozauru pirmais aprakstīja vācu paleontologs Ernsts Štromers 1915. gadā. Aprakstu pamatojis ar kolēģa Ričarda Markgrafa nejauši atklāto daļējo skeletu Ēģiptes rietumos. Sākotnējās atliekas tika iznīcinātas Otrajā pasaules karā, kad briti uzspridzināja muzeju Minhenē, kur atradās atliekas. Vairākas desmitgades par spinozauriem bija zināms vienīgi tas, ko Štromers aprakstīja savās monogrāfijās, tomēr 20. gadsimta 90. gados un 21. gadsimta pirmajā desmitgadē tika atklātas fragmentāras atliekas Alžīrijā, Marokā un Tunisijā. Nav zināms, vai fosilijas pieder vienai vai divām sugām.
Bangabandhu nacionālais stadions
Bangabandhu nacionālais stadions (bn) ir stadions Bangladešas galvaspilsētā Dakā. 1954. gadā uzceltajā stadionā ir 36 000 vietas un tajā savas mājas spēles aizvada Bangladešas futbola izlase. Stadions vairākkārt pārbūvēts. Tas nosaukts par godu politiķim Mudžiburam Rahmanam (1920—1975), kuru sauca par Bangabandhu (tulkojumā 'Bengālijas draugs').
Griezes
Griezes (Crex) ir neliela dumbrvistiņu dzimtas (Rallidae) ģints, kas apvieno 2 sugas, kas izplatītas Vecajā pasaulē. Abas sugas sastopamas Āfrikā, bet grieze (Crex crex), kas Āfrikā ziemo, ligzdo Eiropā un Āzijā. Latvijā lauksaimniecības ainavā tā ir parasta ligzdotāja visā teritorijā.
Izskats
No abām sugām lielākā ir grieze, kuras ķermeņa garums var sasniegt 30 cm, bet Āfrikas griezes ķermeņa garums ir 23 cm. Abām ķermeņa apspalvojums uz muguras ir tumši brūns, bet uz vēdera gaiši pelēkbrūns. To kājas ir garas, bet knābji īsi. Atšķirībā no citām dumbrvistiņu dzimtas sugām abas griežu sugas priekšroku dod sausai pļavai, nevis mitrājam. Eiropas grieze pamatā dzīvo siena pļavās, bet Āfrikas grieze savannā.
Īpašības
Abas griežu sugas ir ļoti skaļas. Tām ir specifisks, viegli atpazīstams, griezošas skaņas sauciens, ar kuru tās paziņo par sevi un savu teritoriju, īpaši bieži šo saucienu var dzirdēt krēslas stundās. Tomēr griezes ir skaļas tikai ligzdošanas laikā.
Tās kopumā ir aktīvas gaišajā dienas laikā, bet migrācijas ceļojumus griezes veic nakts laikā. Meklējot barību, griezes staigā lēni, augstu cilājot kājas, bet iztraucētas, ātri skrienot cauri zālei, paslēpjas. Tās ir visēdājas, kuru galvenā barība ir uz zemes virsmas dzīvojoši bezmugurkaulnieki. Ligzdai ir sekla, kausveida forma un tā ir vīta no sausas zāles tieši uz zemes labi paslēptā vietā. Pēc izšķilšanās mazuļi uzreiz pamet ligzdu un spēj lidot pēc 4 - 6 nedēļām.
Sistemātika
Griežu ģints (Crex)
Muhameds Omārs
Muhameds Omārs (1959/1962 — 2013) bija Kandahāras mulla, Taliban līderis un faktiskais Afganistānas Islāma Emirāta vadītājs (1996—2001). Afganistānas kara (1979—1989) laikā pazaudējis labo aci.
Jēkabs Reinis
Jēkabs Reinis (dzimis Ogrē) ir latviešu aktieris.
Atveidojis Dinu latviešu seriālā "UgunsGrēks". J. Reinis atveidojis galveno lomu — Vitoldu Reķi 2019. gadā pirmizrādi piedzīvojušā televīzijas seriālā "Sarkanais mežs". 2019. gadā saņēmis Lielo Kristapu kā Labākais aktieris par šo lomu seriālā.
2019. gadā J. Reinis kļuva par Nacionālā teātra aktieri, debitējot Ulda lomā "Pūt, vējiņi!" iestudējumā. Šobrīd darbojas ārštatā.
2021. gadā atveidojis Vili Lāci miniseriālā "Emīlija. Latvijas preses karaliene".
Moisejs Models
Moisejs Models (dzimis, miris 1941. gadā) bija Latvijas šahists.
Biogrāfija
1926. gadā beidzis G. E. Binca ģimnāziju. No 1926. līdz 1935. gadam studējis matemātiku Latvijas Universitātes Matemātikas fakultātē.
Moisejs Models bijis labs šahists. 1938. gadā sastādītajā Latvijas šahistu ranga tabulā ierindots 29. vietā. Piedalījies vairākos Rīgas čempionātos: 1933. un 1934. gadā ieguvis 5.—6. vietu, 1936. gadā — 11. vietu.
Deniss Smirnovs
Deniss Smirnovs (dzimis ) ir latviešu hokejists, centra uzbrucējs. Pašlaik (2023) Smirnovs spēlē Šveices līgas kluba Genève-Servette HC sastāvā.
Viņa tēvs Igors Smirnovs ir bijušais hokejists un tagad hokeja treneris.
Spēlētāja karjera
Hokejists 15 gadu vecumā pārcēlās uz Šveici, kur pievienojās Genève-Servette HC kluba jauniešu sistēmas komandām. Viņu komandai bija rekomendējis Kaspars Daugaviņš, kurš tobrīd spēlēja tās sastāvā. 2019. gada vasarā noslēdza līgumu ar profesionālo komandu, 2019. gada 13. septembrī aizvadot debijas spēli Šveices līgā. Debijas spēlē Smirnovs guva vārtus un atzīmējās ar rezultatīvu piespēli.
Maklūra šaurums
Maklūra šaurums (en vai McClure Strait) ir jūras šaurums Kanādas Arktiskajā arhipelāgā, Perija šauruma rietumu daļa. Savieno Vikonta Melvila šaurumu austrumos ar Boforta jūru rietumos. Atdala Prinča Patrika, Eglintonas un Melvila salas ziemeļos no Benksa salas dienvidos. Ziemeļos no Maklūra šauruma atzarojas Krozjē un Keleta šaurumi.
Maklūra šaurums ir Ziemeļrietumu jūrasceļa rietumu gals — izeja uz Boforta jūru. Šaurums gandrīz pastāvīgi pildīts ar ledu. Ledlauzis Maklūra šaurumu pirmoreiz šķērsoja 1954. gadā, padarot kuģošanu iespējamu. Pirmoreiz zināmajā vēsturē Maklūra šaurums bijis brīvs no ledus un brīvi kuģojams 2007. gada augustā.
Šaurums nosaukts par godu īru Arktikas pētniekam Robertam Maklūram (Robert McClure), kurš kā pirmais 1854. gadā visā garumā ar laivu un kamanām šķērsoja Ziemeļrietumu jūrasceļu, kā arī bija pirmais, kas apkuģoja abas Amerikas.
Iecavīte
Iecavīte ir Iecavas kreisā krasta pieteka Bauskas novada Kurmenes pagastā.
Upi šķērso valsts autoceļš V940 (Sietiņi—Ozoliņi), pie upes neatrodas lielākas apdzīvotās vietas.
Teneisi
Teneisi ir ciems Līksnas pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 205 km attālumā no Rīgas.
Astoņarpus
"Astoņarpus" (it, 8½) ir 1963. gada Itālijas un Francijas sirreālā komēdijdrāma, kuras režisors ir Federiko Fellīni. Filmā galvenās lomas attēlo Marčello Mastrojanni, Anuka Emē, Rosella Falka un Klaudija Kardināle.
"Astoņarpus" ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvas par labāko filmu svešvalodā un labākajiem kostīmiem. "Astoņarpus" tiek uzskatīta par eksperimentālo filmu. Britu Filmu institūta Sight & Sound 50 visu laiku labāko filmu kritiķu sarakstā filma ierindojās 10. vietā, savukārt režisoru sarakstā tā ierindojās 4. vietā. 2018. gadā filma ieņēma 7. vietu BBC 100 izcilāko svešvalodu filmu sarakstā. Tā tiek uzskatīta par vienu no visu laiku labākajām un ietekmīgākajām filmām.
Sižets
Gvido Anselmi ir slavens itāļu kinorežisors, kurš cieš no radošās krīzes. Apstājies pie savas jaunākās filmas, kurā ir iekļautas autobiogrāfiskas atsauces, viņš ir zaudējis iedvesmu gan māksliniecisko, gan laulības problēmu dēļ. Mēģinot atgūties greznā kūrortā, Gvido nolīgst kādu labi pazīstamu kritiķi, lai viņš pārskatītu viņa idejas filmai, taču viņš tās kritizē. Gvido redz sapņus par "ideālu sievieti", ko viņš uzskata par sava stāsta atslēgu. Pie viņa ierodas viņa mīļākā Karla. Neskatoties uz visu, viesnīcā uzturas filmas veidotāji, kā arī ir izbūvēts milzīgs komplekss ar kosmosa kuģa palaišanas platformu zinātniskās fantastikas filmai. Gvido atzīstas kardinālam, ka nav laimīgs. Kardināls atbild, jautājot, kāpēc viņam vajadzētu būt laimīgam, jo ​​tāds nav viņa darbs. Gvido uzaicina pie sevis atsvešināto sievu Luīzu un viņas draugus. Uzzinot, ka viņš ir neuzticīgs, viņi sastrīdas. Tikmēr producents, neapmierināts ar filmēšanās kavēšanos, sarīko seansu, lai apstiprinātu aktierus lomām. Luīze, redzot, ka Gvido viņu un Karlu izmantoja kā varoņu prototipus savā filmā, beidzot nolemj šķirties ar Gvido, pārmetot viņam savtīgumu un nepatieso redzējumu par viņu laulības dzīvi, ko viņš demonstrēs filmā. Pēc šī strīda Gvido sāk ienīst savu iecerēto filmu. Atgriežoties seansā, Gvido redz Klaudiju, kura izskatās tieši kā pat kā "ideālā sieviete" no savām vīzijām. Gvido stāsta viņai, ka filma ir par izdegušu vīrieti, kurš "ideālajā sievietē" atrod glābiņu. Klaudija secina, ka galvenais varonis ir nesimpātisks, jo nav spējīgs mīlēt.
Producents paziņo, ka filmēšana sāksies pēc nedēļas un aizved Gvido līdz kosmosa kuģa palaišanas platformai, kur notiks preses konference. Tur žurnālisti viņam uzbrūk ar jautājumiem. Nespējot to izturēt, Gvido metaforiski iedomājas, ka nošauj sevi. Kompleksu sāk demontēt un kritiķis atzīstas, ka Gvido rīkojas pareizi, atceļot filmu.
Filmas beigās parādās visi varoņi ar ko Gvido iepazinās filmas gaitā. Visi sāk dejot apkārt filmas dekorācijām.
Tēmas
Filmas nosaukums simbolizē astoto ar pusi režisēto filmu.
Juris Jonelis
Juris Jonelis (dzimis ) ir latviešu režisors.