cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Patagonija
Vēsture
Patagonijas reģions pirmo reizi parādījās Eiropas kartēs 1520. gadā pēc Fernāna Magelāna ekspedīcijas. Magelāns nodēvēja sastaptos iezemiešus par patagoņiem un, tā kā iezemieši tika aprakstīti kā neparasti liela auguma cilvēki, radās populārs skaidrojums, ka Magelāns nodēvējis viņus par patagoņiem lielās kājas (pata) dēļ (skat. 1. atsauci). Mīts par milžiem, kas dzīvo Patagonijā, saglabājās vēl 250 gadus un tikai 18. gadsimta otrajā pusē analītiska pieeja guva virsroku un tika atzīts, ka ceļotāju sastapto iezemiešu augums nav bijis lielāks par 2 m.
19. gadsimta vidū tikko neatkarību ieguvušās Argentīna un Čīle uzsāka agresīvu ekspansiju uz dienvidiem, intensificējot konfrontāciju ar iezemiešiem. 1843. gadā Čīles prezidents Manuels Bulness nosūtīja ekspedīciju uz Magelāna jūras šaurumu un nodibināja Fuerte Bulnes. Piecus gadus vēlāk galvenais apdzīvotais punkts tika pārcelts uz pašreizējo Punta Arenas atrašanās vietu un tas ir senākā no pastāvīgi apdzīvotajām vietām Patagonijā.
Araukanizētajiem indiāņiem bija spēcīgas saites ar Čīli un tas deva Čīlei noteiktu ietekmi pampās, kas radīja raizes Argentīnas valdībā, jo kara gadījumā iezemieši būtu Čīles pusē. 1870. gados tika uzsākta Tuksneša iekarošanas (Conquista del desierto) militārā kampaņa, kuras mērķis bija pakļaut vai, pēc citu domām, iznīcināt dienvidos dzīvojošos iezemiešus. Līdz 1880. gadu vidum kampaņas mērķi lielā mērā bija sasniegti. Čīle, kas tajā laikā karoja ar Peru un Bolīviju, atteicās no lielākās daļas savu prasību Patagonijā 1881. gada robežlīgumā, lai nodrošinātu Argentīnas neitralitāti Klusā okeāna karā.
Tūrisms
20. gadsimta otrajā pusē tūrisms kļuva par aizvien būtiskāku Patagonijas ekonomikas daļu. Lai arī sākotnēji tās bija tūrisma mērķis ceļotājiem, kas meklē civilizācijas neskartas vietas un neprasa komfortu, Patagonija aizvien vairāk kļūst par tūrisma mērķi augstas klases servisa tūristiem, kruīzu pasažieriem, kas ceļo ap Hornas ragu vai apmeklē Antarktīdu, kā arī piedzīvojumu meklētājiem un atpūtniekiem, kas velta laiku dažādām aktivitātēm. Galvenās tūrisma vietas ir Perito Moreno ledājs, Valdes pussala, Torres del Paine nacionālais parks, Argentīnas ezeru rajons, Ušvaja (vistālāk uz dienvidiem izvietotā pilsēta pasaulē) un Ugunszeme.
Jērika
Jērika (he,Yeriho) vai Arīha (ar, Arīhā), dažkārt arī Jerihona, ir pilsēta mūsdienu Palestīnas teritorijā Tuvajos Austrumos, kas no arheoloģiskā viedokļa tiek uzskatīta par vienu no senākajām pastāvīgi apdzīvotajām vietām pasaulē.
Vēsture
Jērika ir viena no vecākajām zināmajām nocietinātajām apmetnēm, protopilsēta. Tā atrodas Jordānas upes ielejā, mūsdienu Rietumu Krastā (Palestīnas autonomijas teritorijā). Tā ir apmēram 250 metrus zem jūras līmeņa. Šī vieta bija apdzīvota vēl ap 8500.g. pr.Kr. Ap 7000.g. p.m.ē. tās iedzīvotāju skaits jau bija sasniedzis ap 2500.
Jerihonas apmetnē ap 7200. gadu p.m.ē. tika uzcelts 4m augsts un 3m biezs aizsardzības mūris. Ārpusē aiz sienas bija izrakts gandrīz 3 metrus dziļš un tikpat plats grāvis. Vienāda dziļuma nodrošināšanai nācās kalt klinti.
Pirmkārt, aizsargsienu būvniecība nepārprotami liecina, ka reģionā dažādu cilšu starpā jau pastāvēja asa konkurence par teritoriju, tātad nepieciešamību paplašināt pārtikas vai citu resursu iegūšanas iespējamību. Otrkārt, aizsargsienu būvniecība bija sabiedriskie darbi. Tātad acīmredzot šīs pilsētas sabiedrība jau bija attiecīgi strukturēta, kas nodrošināja šādu darbu veikšanu. Treškārt, iedzīvotāju rīcībā jau bija pietiekami efektīvi darbarīki, lai veiktu tik sarežģītu uzdevumu.
Liepziedi
Liepziedi var būt:
Dzelzceļa līnija Gulbene—Valka
Dzelzceļa līnija Gulbene—Valka bija dzelzceļa līnija ar 750 mm sliežu platumu, kas savienoja Gulbeni ar Valku.
Vēsture
Dzelzceļa līnija izveidojās 1915.—1916. gadā, kad bijušās dzelzceļa līnijas Pļaviņas—Valka posms no Pļaviņām līdz Gulbenei tika pārveidots par platsliežu dzelzceļu ar 1524 mm sliežu platumu. Daļa dzelzceļa (Ape—Žuldiņi) gāja caur mūsdienu Igaunijas teritoriju. Dzelzceļa līnija beidza pastāvēt 1970. gadā, kad posms no Valgas līdz Apei tika slēgts, 1973. gadā slēdza arī posmu no Apes līdz Alūksnei. Mūsdienās saglabājies tikai posms Gulbene—Alūksne, kurā notiek dzelzceļa satiksme.
Slēgšana
Latvijas PSR Ministru padomes lēmums Nr.178 "Par šaursliežu dzelzceļa līniju slēgšanu", 1972. gada 29. aprīlis.
1. Atļaut Baltijas dzelzceļa pārvaldei slēgt ekspluatācijai maz izmantotās šaursliežu dzelzceļa līnijas: [...] 7. Izstrādāt šaursliežu dzelzceļa posma Gulbene—Alūksne turpmākās ekspluatācijas mērķtiecības tehniski ekonomisko pamatojumu, ievērojot dolomīta iegulu izmantošanas perspektīvas.
Saistības
Saistības, arī saistību tiesības ir civilkodeksu princips ieviests Latvijā ar Civillikumu, uz kura pamata vienai personai (parādniekam) ir jāizdara par labu otrai (kreditoram) zināma darbība, kam ir mantiska vērtība.
Raksturojums
Saistību tiesības rodas vai no tiesiska darījuma, vai no neatļautas darbības, vai pēc likuma.
Saistības komercijā
Saistības jeb aizņemtais kapitāls starptautiskos grāmatvedības standartos tiek klasificētas kā:
1569. gads
1569. gads (MDLXIX) ir parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
Liepziedi (Auru pagasts)
Liepziedi ir ciems Dobeles novada Auru pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā pie Dobeles pilsētas robežas un autoceļa P103 8 km no pagasta centra Auriem, 1 km no novada domes Dobelē un 74 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta veidojusies kā piepilsētas savrupmāju apbūves ciemats.
Sociāldemokrāts
Sociāldemokrāts ( — ) bija Latvijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas oficālais laikrasts. Tas darbību uzsāka drīz pēc Latvijas valsts pasludināšanas un darbojās līdz tā aizliegšanai pēc 1934. gada 15. maija apvērsuma. Laikraksta moto bija sauklis "Visu zemju proletārieši, apvienojieties!" (sākotnēji — "savienojieties").
Brīvības cīņu laikā Sociāldemokrāts aicināja strādniekus atbalstīt Latvijas Republiku un sociāldemokrātus, nevis lielinieku spēkus. Sākotnējā laikraksta redakcija atradās Elizabetes ielā 16-6. Pēc sociāldemokrātu projekta — Rīgas Tautas nama — pirmās kārtas pabeigšanas Sociāldemokrāta redakcija tika pārcelta tur.
Bez Sociāldemokrāta LSDSP un tās institūcijas izdevušas arī citus laikrakstus: Dienas Lapa, Liepājas Avīze, Darba Sieviete un Domas.
Alfa magnētiskais spektrometrs
Pēc Supravadītspējas superkolaidera (Superconducting Super Collider) projekta atcelšanas 1995. gadā MIT daļiņu fiziķis Samuels Tings piedāvāja kosmosā bāzētu Alfa magnētisko spektrometru, kas arī tika akceptēts.
Instrumenta prototips AMS-01 kosmosā lidoja 1998. gada jūnijā Space Shuttle misijā STS-91. Īsto zinātnisko instrumentu AMS-02 orbītā palaida 2011. gada maijā Space Shuttle misijā STS-134 un pievienoja SKS.
Uzdevumi
Viens no AMS mērķiem ir noskaidrot, kas ir noticis ar antimatēriju pēc Lielā sprādziena. Tajā vajadzēja rasties vienādam matērijas un antimatērijas daudzumam, bet novērojumi rāda, ka Visumā dominē parastā matērija. Lai gan AMS nevarēs tieši uztvert antimatēriju, tas varēs fiksēt daļiņas, kas radušās antimatērijas sadursmēs.
Viens no tumšās matērijas kandidātiem ir neitralīno. Ja tādas daļiņas eksistē, tad tām vajadzētu sadurties savā starpā un radīt daļiņas, kuras varētu uztvert AMS-02.
Ar AMS paredzēts atrast arī tā saucamās "dīvainās piles" (en) — subatomu daļiņas vai to konglomerātus, kas veidoti no kvarkiem citādās kombinācijās nekā daļiņas uz Zemes (satur dīvainos kvarkus).
AMS-02 tiks izmantots arī kosmiskā starojuma izpētei. Šādi pētījumi jau ir veikti ar baloniem, bet to novērojumi ilga tikai pāris dienu. AMS savāktie dati par radiāciju plašā enerģiju diapazonā ļaus saprast kosmiskā starojuma izmaiņas ilgā laika posmā nepārtrauktos noverojumos. To zināt ir īpaši svarīgi cilvēka starpplanētu lidojumos.
AMS-01
Vispirms tika izgatavots prototips AMS-01 — detektora vienkāršota versija. AMS-01 kosmosā lidoja 1998. gada jūnijā Space Shuttle misijā STS-91.
Izgatavošana
AMS-02 izgatavoja Eiropas elementārdaļiņu pētījumu organizācija CERN un projektu pārraudzīja ASV Enerģijas departaments. Projektā tika iesaistīti 60 institūti no 16 valstīm.
Pāvels Koļcovs
Pāvels Koļcovs (dzimis, Daugavpilī) ir bijušais Latvijas futbola aizsargs.
Koļcovs tika pieteikts pārbaudes spēlei pret Rumāniju, bet laukumā neizgāja.
Spēlētāja karjera
* - spēlētās spēles un vārti
Alfa magnētiskais spektrometrs
Izgatavošana
AMS-02 masa ir 6,7 tonas. Detektoru modulis sastāv no astoņiem detektoriem, kas izvietoti viens virs otra un nosaka dažādus radiācijas vai daļiņu raksturlielumus.
Lidojuma gaita
startēja Space Shuttle Endeavour misijā STS-134 ar AMS-02 kravas telpā. kosmoplāns pieslēdzās Starptautiskajai kosmosa stacijai.
pulkstens 7 sākās Alfa magnētiskā magnetometra izcelšana no Endeavour, ko veica Roberto Vitori un Endrū Feistels ar kosmoplāna manipulatoru. 07:50 UTC AMS-2 pārņēma stacijas manipulators, kuru vadīja Gregorijs Džonsons un Gregorijs Šamitofs. 09:05 magnetometrs tika nogādāts paredzētajā vietā S3 segmenta augšpusē. 09:45 AMS-2 bija uzstādīts. Pēc dažām minūtēm ar attālinātu vadību tika pievienots elektroenerģijas un datu pieslēgmezgls.
Lai gan AMS bija plānots izmantot trīs gadus, tas darbojās ilgāk. Aptuveni 2015. gadā tika sākta sagatavošanās iespējamiem remonta darbiem, kad salūstu silīcija sensora dzesēšanas sistēmas sūkņi.
2019. gadā AMS sabojājās 3 no 4 dzesēšanas sūkņiem, un atlikušais darbojās nestabili. Novembrī ar Cygnus NG-12 stacija tika nogādāta jauna sūkņu sistēma un remonta komplekts. 61. ekspedīcijas dalībnieki Luka Parmitāno un Endrū Morgans trīs iziešanās kosmosā 15. novembrī, 22. novembrī un 2. decembrī veica sūkņu sistēmas nomaiņu.
Martiši
Martiši (agrāk arī Marciši, Marcišova, Martiševa ) ir ciems Ludzas novada Isnaudas pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta rietumu daļā Ludzas pilsētas dienvidu pierobežā pie autoceļa A12 3 km no novada domes Ludzas centrā un 269 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izaugusi padomju gados kā kolhoza «Boļševiks» ciemats. Martišos atrodas pagasta pārvalde, Isnaudas tautas nams, bibliotēka, viesu nams, veikals, vairāki uzņēmumi.
Bitovas apriņķis
Bitovas apriņķis ir apriņķis Polijā, Pomožes vojevodistes rietumos. Robežojas ar Pomožes vojevodistes Slupskas, Lemborkas, Kartuzu, Koscežinas, Hojņices un Čluhovas apriņķiem, kā arī Rietumpomožes vojevodistes Ščecinekas un Košalinas apriņķiem.
Kid Cudi
Skots Ramons Seguro Meskudi dzimis, labāk zināms pēc skatuves vārda "Kid Cudi", dažreiz stilizēts kā "KiD CuDi", ir amerikāņu reperis, dziedātājs un aktieris. Sākumā viņš guva popularitāti ar savu debijas miksteipu "A Kid Named Cudi". 2009. gadā viņa singls "Day 'n' Nite" sasniedza top 10 Billboard Hot 100 un R&B/Hiphopa dziesmu topā. "Day 'n' Nite" ir dziesma no Cudi debijas albuma "Man on the Moon: The End of Day". Cudi ir strādājis kopā ar Kanje Vestu, Common, David Guetta un citiem izpildītājiem, kas strādā zem GOOD Music leibla.
Agrie gadi
Kid Cudi dzimis Klīvlendā, Ohaio. Viņa tēvs bija ēku krāsotājs, skolotāju aizvietotājs un Otrā pasaules kara gaisa spēku veterāns, pēc tautības meksikānis-Amerikas pamatiedzīvotājs. Cudi māte ir vidusskolas kora skolotāja Roksboro Vidusskolā, Klīvelendheitā, Ohaio, pēc tautības afroamerikāniete. Kad viņam bija vienpadsmit gadi, Meskudi tēvs mira no vēža. Tēva nāve turpmāk ietekmēja Cudi personību un vēlāk arī mūziku.
Kārlis Frīdrihs Jēkabs Hūgenbergers
Kārlis Frīdrihs Jēkabs Hūgenbergers, arī Kārlis Hugenberģers (Karl Friedrich Jacob Hugenberger, 1784—1860), bija Kurzemes vācbaltiešu mācītājs, dzejnieks un tulkotājs latviešu valodā, kas studiju gados stipri iespaidojās no vācu Apgaismības laikmeta dzejniekiem Gētes un Šillera. Latviešu literārās biedrības (Lettisch-Literärische Gesellschaft) dibinātājs (1824) un tās vadītājs (1851—1854).
Dzīvesgājums
Dzimis 1784. gadā Kuldīgā skolas priekšnieka ģimenē. Izglītojās tēva mājās, no 1801. gada studēja medicīnu un teoloģiju Jēnas, Vircburgas, pēc tam Heidelbergas un Strasburgas Universitātēs. Studiju gados apmeklēja J. V. Gēti un F. Šilleru Veimārā. Pēc atgriešanās Kurzemē viņš pieņēma mājskolotāja vietu kāda muižnieka ģimenē, 1812. gadā ceļoja uz Krieviju, kur iemācījās krievu valodu.
No 1814. gada Hūgenbergers bija Piltenes apgabala luterāņu mācītājs Ārlavā un Rojā (1814—1851) un Piltenes prāvests (1833—1835). Dzīvoja Ārlavas mācītājmuižā. 1826.—1827. gadā viņš publicēja savu dziesmu apkopojumu grāmatā „Derīgs laika kavēklis”. K. Hūgenbergers darbojās Latviešu literārajā biedrībā un bija tās priekšsēdētājs (1851—1854). No 1851. gada dzīvoja Jelgavā, izdeva „Kapeiķu grāmatiņas no Amburģes”.
Miris Jelgavā 1860. gada 19. martā.
Darbi
Kārļa Hūgenbergera dzejas tehnika ir izkopta, valoda laba, bagāta izteiksmes līdzekļiem. Latviešu Literārās biedrības rakstu krājumā viņš publicēja rakstus par valodniecību un metriku. K. Hūgenbergers tulkoja un lokalizēja vācu klasiķu Gētes dabas dzejoļus un Šillera balādes. Tulkoja Ēzopa, Lafontēna fabulas un brāļu Grimmu pasakas. Pirmais latviski tulkoja krievu dzeju un dažas Krilova fabulas. Mūža nogalē viņš aktīvi iesaistījies latviešu literārās valodas izkopšanā, laboja un recenzēja „Latviešu Avīzēm” piesūtītos manuskriptus.
UEFA Čempionu līga
UEFA Čempionu līga ir nozīmīgākais Eiropas vīriešu futbola klubu turnīrs, ko organizē UEFA. Šīs sacensības dibinātas 1955. gadā un līdz 1992. gadam bija pazīstamas kā Eiropas čempionvienību kauss jeb Eiropas kauss. Visvairāk reižu (14) Čempionu līgā ir uzvarējis Spānijas klubs Madrides "Real".
Labākie vārtu guvēji
Tabulā nav iekļautas kvalifikācijas spēles. Statistika ietver arī Eiropas čempionvienību kausa spēles no 1955. līdz 1992. gadam. ''Spēlētāji treknrakstā vēl joprojām spēlē ČL klubos. Statistika atjaunota pēc 2021.—2022. gada sezonas beigām.''
Visvairāk spēļu
Neskaitot kvalifikāciju spēles un Eiropas kausu līdz Čempionu līgas izveidei.
''Spēlētāji treknrakstā vēl joprojām spēlē ČL klubos. Atjaunots pēc 2021.—2022. gada sezonas beigām.''
Brabham
Motor Racing Developments Ltd., zināma kā Brabham, bija autosacīkšu komanda. To 1960. gadā dibināja Džeks Brebems un Rons Tauranaks. Formula 1 čempionātā tā piedalījās no. līdz. gadam, izcīnot divus konstruktoru kausus un četrus pasaules čempiona titulus. Džeka Brebema. gada tituls joprojām ir vienīgā reize, kad pilots izcīnīja titulu sev piederošā komandā.
1960. gados Brabham bija lielākais atklāto riteņu spēkratu ražotājs pasaulē. Līdz 1970. gadam tika saražotas 500 mašīnas. 1970. un 1980. gados komanda ieviesa tādus jauninājumus kā strīdīgā, bet veiksmīgā "ventilatormašīna", degvielas uzpilde sacīkstes laikā, karbona bremzes un hidropneimatiskā balstiekārta. . gada Nelsona Pikē čempiona tituls padarīja Brabham par pirmo komandu, kuras pilots ir kļuvis par čempionu ar formulu, kura lieto turbopūtes dzinēju.
Britu biznesmenis Bērnijs Eklstons bija komandas īpašnieks lielāko 1970. un 1980. gadu daļu. Vēlāk viņš kļuva par Formula One Management direktoru un ir atbildīgs par Formula 1 čempionāta komerclietām. 1988. gadā viņš pārdeva komandu kādai Japānas firmai. . gadā komanda tika atzīta par maksātnespējīgu un beidza pastāvēt. Šo lietu izmeklēja arī Lielbritānijas nopietno krāpšanu birojs.
Henrijs III Plantagenets
Henrijs III Plantagenets (en, dzimis, miris ) bija Anglijas karalis no 1216. līdz 1272. gadam.
Henrija III tituli:
Dzīvesgājums
Lesteras grāfa Simona d'Monforta (Simon de Montfort) vadītie dumpinieku spēki sagrāva karaļa armiju kaujā pie Lives (battle of Lewes), saņemot gūstā pašu monarhu un viņa dēlu princi Edvardu. Varu valstī uzurpēja grāfs d'Monforts. 1265. gadā Edvardam izdevās izbēgt no ieslodzījuma, savākt vasaļus un 4. augustā sagraut grāfa Simona d'Monforta armiju kaujā pie Ivšemas (battle of Evesham), atjaunojot Plantagenetu varu.
Polijas—Lietuvas ūnija
Polijas—Lietuvas ūnija jeb Abu Tautu Republika (kopvalsts), (pl), īsāk Kopvalsts (Žečpospolita) (rzecz pospolita, Рѣч Посполита), oficiāli Suverēnā Polijas karalistes kroņa un Lietuvas lielhercogistes Republika (la), bija federāla vēlētā monarhija, kas pastāvēja no 1569. līdz 1795. gadam. Tās sastāvā ar dažādām administratīvās pakļautības formām ietilpa arī tagadējās Latvijas zemes — Pārdaugavas Livonijas hercogiste (līdz 1629. gadam), Inflantijas vaivadija (līdz 1772. gadam), Kurzemes un Zemgales hercogiste un Piltenes apgabals (līdz 1795. gadam).
Izveidošana
Nosaukums cēlies no latīņu valodas: res publica — poliski rzecz pospolita, kas neapzīmēja valsts politisko iekārtu mūsdienu izpratnē, bet to, ka Lietuvas lielkņaziste un Polijas karaliste ir atsevišķi subjekti (res privatae) kopīgā valstī, kurā ietilpa Lietuvas lielkņazistes zemes, Polijas karalistes zemes, Karaļa Prūsija, Prūsijas hercogiste un Livonija. No valststiesību viedokļa šāds valsts pārvaldes modelis atbilst "kopvalsts" (la, en) nosaukumam.
Lai arī ūnija lielā mērā ierobežoja Lietuvas iepriekšējo neatkarību, Polijas militārais spēks tai deva iespēju pastāvēt vēl gandrīz 200 gadus. Lietuva saglabāja savu pārvaldes aparātu, armiju, valsts kasi, naudu, tiesas sistēmu un likumdošanu. 1588. gadā pieņemtie trešie Lietuvas statūti palika spēkā līdz 1840. gadam. Lietuvā oficiālo lietoto rutēņu valodu pakāpeniski aizvietoja Polijā lietotā latīņu un poļu valodas. Apvienotajā Sejmā Lietuvas augstmaņiem bija 48 no 167 vietām, un Senātā 27 no 140. Karaļa vēlēšanas parasti notika Polijas teritorijā, un valdnieka atsevišķa kronēšana Lietuvā vairs nenotika. 1673. gadā pieņēma lēmumu par katra trešā Sejma noturēšanu Grodņā, Lietuvas teritorijā.
Lietuviešu pretestība
Daudzi Lietuvas magnāti ūniju uztvēra kā Lietuvas pazemojumu, un protestēja pret milzīgo dienvidu teritoriju atņemšanu. Bezvaras laikos, kad atbilstoši jaunajai ūnijas konstitūcijai notika karaļa vēlēšanas (1572-73, 1575-75, 1586-87), Lietuvas magnāti centās atgūt zaudētās zemes un palielināt savu ietekmi Sejmā.
Padļašiju iepriekšējos gadsimtos jau bija pārpoļojuši imigranti no Mazovijas, un tā jutās labi Polijas sastāvā. Lielāks pārsteigums lietuviešiem bija Volīnijas aristokrātu vēlme pievienoties Polijai. Volīnija bija saglabājusi ievērojamu autonomiju Lietuvas sastāvā. Tās aristokrāti nāca no Kijivas Krievzemes augstmaņu dzimtām. Volīniešu dzimtām bija cieši laulību sakari ar Polijas augstmaņu dzimtām. Kā pareizticīgie, tie nevarēja Lietuvā ieņemt augstākos valsts amatus. Izņēmums bija pareizticīgais Konstantins Ostrožskis, kurš 1512. gadā kļuva par Viļņas kastelānu un 1522. gadā par Traķu vaivadu. 1563. gadā Sigismunds II atcēla šo aizliegumu. Volīnieši arī uzskatīja, ka militāri spēcīgākā Polija tos labāk aizsargās pret Krievijas un Krimas tatāru reidiem. 1572. gadā Volīnijas šļahta sapulcējās Luckā, kur apstiprināja savu palikšanu Polijas pakļautībā. Arī Kijivas zemju augstmaņu sejmiks 1572. gadā apstiprināja savu vēlmi palikt Polijas pakļautībā. Volīnijas augstmaņu dzimtu (Ostrogski, Zbaraski, Višniovecki, Zaslavski, Čartorijski) pārstāvji drīz sāka ieņemt vadošos amatus Polijā.
Redzot Sigismunda II nāves tuvošanos, Radvilu un Hodkeviču dzimtu vadoņi 1572. gadā noslēdza vienošanos, kas paredzēja dzimtu vadoņu paziņošanu par pāriešanu no kalvinisma uz katolismu, kā arī imperatora Maksimiliāna II dēla, erchercoga Ernesta kandidatūras atbalstīšanu Polijas un Lietuvas ūnijas valdnieka vēlēšanās. Ernestu bija paredzēts apprecināt ar Sigismunda II māsu Annu Jagelonu un ievēlēt par Lietuvas lielkņazu, tā piespiežot poļus viņu ievēlēt arī par Polijas karali. Ja viņu plāns izdotos, Lietuvas magnāti no jaunā karaļa gaidīja Polijai 1569. gadā pievienoto zemju atdošanu Lietuvai. Plāns neizdevās, jo Anna nevēlējās tajā piedalīties, bet Maksimiliāns II baidījās, ka tas varētu izraisīt Polijas-Lietuvas karu.
Ņemot vērā vietējās muižniecības pilnīgi nevēlēšanos atgriezties Lietuvas sastāvā, lietuvieši drīz pārstāja pieprasīt zaudēto zemju atgūšanu, taču izmantoja katru izdevību, lai poļiem par to atgādinātu. Kad 1601. gadā poļi pieprasīja Lietuvai finansiāli atbalstīt dienvidu teritoriju aizsardzību pret tatāru reidiem, lietuvieši atbildēja, ka atņemot Volīniju, Podļašiju un Kijivu, poļi paši ir uzņēmušies visas šo zemju aizsardzības izmaksas.
Pretēji Ļubļinas ūnijas noteikumiem, lietuvieši veica nesaskaņotu ārpolitiku ar Krievijas caristi. 1572. gadā viņi nesaskaņojot ar poļiem bija gatavi uzaicināt Krievijas pārstāvi piedalīties karaļa vēlēšanās. Šis piedāvājums bija saistīts ar Lietuvas vajadzību pagarināt pamieru ar Krieviju, kam bija jābeidzas 1573. gada vasarā. 1587. gadā lietuvieši, atkal nesaskaņojot ar poļiem, noslēdza 15 gadu pamieru ar Krieviju.
Lietuva uzskatīja, ka līdz ar 1566. gada Grodņas ūnijas noslēgšanu, visa Livonija atrodas tās pakļautībā. Tikmēr poļi to uzskatīja par Polijas-Lietuvas kopīgi pārvaldītu teritoriju. Lietuvas ambīcijas izbeidza Livonijas ziemeļu zaudēšana Krievijai 1577. gadā, un Stefana Batorija veiksmīgais pretuzbrukums. Stefans Batorijs paziņoja, ka ir no jauna iekarojis Livoniju, un neatzīst iepriekšējās vienošanās. Viņam arī izdevās iegūt Rīgu, noslēdzot Drohičinas līgumu.
1587. gada karaļa vēlēšanās, kad Sejms sašķēlās, balsojot par Sigismundu III un erchercogu Maksimiliānu III, Lietuvas augstmaņi kā trešo kandidātu piedāvāja Krievijas caru Fjodoru I, ko poļi tūlīt noraidīja. Lai piekristu Sigismunda III ievēlēšanai, lietuvieši 1588. gada sākumā pieprasīja poļiem atzīt viņu noslēgto 15 gadu pamieru ar Krieviju, atzīt Livonijas piederību Lietuvai, un akceptēt jaunos Lietuvas statūtus, kuros bija nostiprinātas Lietuvas atsevišķā identitāte.
Uzplaukums
Pēc pēdējā Jagellonu dinastijas valdnieka nāves, 1572. gadā ūnija kļuva par konstitucionālu monarhiju. Pēc Konstitūcijas apspriešanas un pieņemšanas (1569-1573) tika juridiski apstiprināts karaļa ievēlēšanas princips. No franču izcelsmes karaļa Anrī (Henrika) Valuā tika panākti t.s. Henrika artikuli (1573), kas liedza karalim turpmāk noteikt sev pēcnācēju tronī; Sejms ieguva tiesības „uz visiem laikiem brīvi ievēlēt karali“. Šis dokuments vairāk nekā 20 pantos reglamentēja karaļa un Sejma tiesības un galīgi noformēja kārtu pārstāvniecības politisko sistēmu kā šļahtas republiku jeb vaivadiju federāciju.
1576.-1586. gadā valdīja karalis Stefans Batorijs kurš izrādījās veiksmīgs karavadonis, uzvarot Livonijas karā un atgūstot daļu Maskavijai zaudēto zemju. Daļa lietuviešu magnātu vēlējās izlīgt ar Maskaviju, 1576. gada karaļa vēlēšanās izvirzot Ivana IV un 1587. gadā Fjodora I kandidatūras.
1587.-1632. gadā valdīja karalis Sigismunds III Vāsa (1592.-1599. arī Zviedrijas karalis), kas aktīvi veicināja katoļu kontrreformāciju un Maskavijas juku laikā mēģināja panākt kontroli pār Maskavijas troni. 1605.-15. gada kara rezultātā ūnija atgūst sen zaudēto Smoļensku un plašas pierobežas zemes. 1592. gadā Sigismunds III mantoja Zviedrijas troni, no kura pēc dažiem gadiem tika gāzts. Sigismunds III tādēļ ilgstoši karoja ar saviem zviedru radiniekiem. Poļu-zviedru karš, kura sākumā ūnija guva vairākas lielas uzvaras, beidzās ar Rīgas ostas zaudēšanu, kas negatīvi ietekmēja Lietuvas preču eksportu. Ar 1629. gada Altmarkas pamieru Zviedrija ieguva Livonijas ziemeļu daļu.
Konfesiju attiecības
1572. gadā 16 Lietuvas senatori (gandrīz 3/4) bija protestanti un vēl 3 bija ortodoksi. Taču 1632. gadā jau visi Lietuvas senatori bija katoļi, taču drīz ortodoksu un protestantu augstmaņi atkal ieguva vairākas Senāta vietas. Vendenes kastelāns Nikolajs Korfs Senātā pārstāvēja luterāņus. Par nekatolisko augstmaņu vadoni izvirzījās Jonušs Radvils, kas bija audzināts lietuviešu un rutēņu kultūrā. Lai arī kalvinists, viņš bija ortodoksu aizstāvis. 1645. gadā viņš apprecēja ortodoksās Moldāvijas princesi Mariju Lupu. Vitebskas apgabalā dominēja ortodokso Oginsku dzimta, Mscislavā Statkēviču dzimta.
1569. gadā Lietuvā sāka darboties jezuīti, iezīmējot aktīvas kontrreformācijas sākumu. Lielu daļu jezuītu skolu atvēra rutēņu ortodoksu un protestantu apdzīvotajās zemēs. 1585. gadā jezuīti atver skolu Polockā, 1586. gadā Ņasvižā, 1616. gadā Oršā, 1623. gadā Brestā, 1625. gadā Minskā, 1648. gadā Vitebskā.
Ortodoksās baznīcas satraukums par straujo muižniecības pāriešanu protestantīsmā bija viens no iemesliem, kāpēc tā piekrita Brestas ūnijas noslēgšanai 1595. gadā. Līdz 1632. gadam ortodoksija Polijas-Lietuvas ūnijā oficiāli nepastāvēja, taču protestantiem Radviliem piederošajā Sluckā turpināja darboties vairāki desmiti ortodoksu baznīcu.
Lai pretotos kontrreformācijai un draudiem citu konfesiju muižniecības varai, 1599. gadā ortodoksi un protestanti Viļņā paziņoja par alianses – ģenerālās konfederācijas izveidošanu, turpmāk aizstāvot savas intereses katoliskajā ūnijas Sejmā un Senātā. Sākotnējos ticības konfliktus aizvietoja aizvien ciešāka sadarbība. Ortodoksu un protestantu augstmaņu dzimtas turpināja saradoties, kristot dēlus vienā vai otrā konfesijā. Protestantu garīdznieki pasniedza Viļņas ortodoksu skolā, bet ortodoksu spiestuves izdeva protestantu grāmatas. Protestanti un ortodoksi kopīgi aizstāvēja Jūlija kalendāra turpmāku izmantošanu, kas tiem bija svarīgs tirdzniecībai ar Jūlija kalendāru lietojošo Rīgu. Lai apmierinātu ortodoksu augstmaņu prasības, 1632. gada 31. oktobrī karalis Vladislavs IV atļāva izveidot Mogiļevas-Mscislavas eparhiju ar centru Mogiļevā. Ortodoksiem arī atļāva uzturēt baznīcas un klosterus Viļņā, Traķos, Brestā, Minskā, Polockā un Sluckā. Tas nozīmēja, ka paralēli Brestas ūnijas izveidotajai Uniātu baznīcai atkal izveidojas neatkarīga ortodoksu baznīca. Tas pastiprināja konfliktus ar katoļu baznīcu, ortodoksiem pieprasot atdot iepriekš konfiscētās baznīcas un klosterus. Ar Jonuša Radvilas atbalstu, Viļņas ortodoksi no uniātiem atguva trīs baznīcas.
Dažādo konfesiju attiecības katastrofiski izmainīja “Plūdi” - ūnijas kari ar Ukrainas kazakiem, Krieviju un Zviedriju. Krievi un kazaki izpostīja protestantu un katoļu ticības namus, sagrāva tipogrāfijas. Katoļi uzskatīja ortodoksus par nodevējiem, kas vēlas pāriet Krievijas pakļautībā, bet protestantus par nodevējiem, kas Jonuša Radvila vadībā bija noslēguši Ķēdaiņu ūniju ar Zviedriju. Protestantu muižniecības lielākā daļa drīz pārgāja katolismā. Pēdējais protestantu senators katolismu pieņēma 1664. gadā. Pēdējo ievērojamo protestantu magnātu 1669. gadā piespieda izvēlēties starp uniātu baznīcu vai katolismu, kuru viņš pieņēma. Pēc 1667. gada daudzi protestanti bēga uz Krieviju, kur pārgāja ortodoksijā.
Noriets
1632.-1634. gadā notiek Smoļenskas karš ar Krieviju. 1652. gadā ūnijas Sejms pieņēma „veto“ tiesības, kas turpmāk paralizēja valsts pārvaldi, jo viena deputāta veto varēja nobloķēt visa Sejma lēmumus.
1655. gadā sākās Otrais Ziemeļu karš, kura laikā Lietuva īslaicīgi izstājās no ūnijas ar Poliju un noslēdza Ķēdaiņu ūniju ar Zviedriju. Olivas miera līgums šo ūniju anulēja, atjaunojot savienību ar Poliju. 1667. gadā noslēgts Andrusovas pamiers ar Krieviju, kas ieguva Austrumukrainu (ar Kijivu) un Smoļensku. Polija-Lietuva zaudēja lielvalsts statusu.
Ukrainas zaudēšana
1591.-1593. gadā notika kazaku sacelšanās hetmaņa Kosinska vadībā. 1594.-1596. gadā notiek jauna ukraiņu kazaku sacelšanās hetmaņa Naļivaiko vadībā. 1596. gadā tiek noslēgta Brestas ūnija starp pareizticīgo un katoļu baznīcām, kas izraisa neapmierinātību daļā pareizticīgo. Jaunizveidotās uniātu baznīcas aktivitāte radīja pretreakciju no tradicionālās pareizticīgās baznīcas, kas sevišķi izpaudās Kreisā krasta Ukrainā. Magnātu īpašumu milzīgā izplešanās un politiskā vara radīja neapmierinātību ukraiņu sīkmuižniecībā. Nemierīgo kazaku vadoņi aizvien biežāk pieprasīja lielāku politisko ietekmi ūnijā.
Kazaku galvenais uzdevums bija aizsargāt Ukrainas stepes. Taču Sigismunda III un Vladislava IV laikā viņus sūtīja karot uz Livoniju, Prūsijas hercogisti, Moldāviju un Maskaviju. Ūnijas karaļiem kazaku karaspēka izmantošana ļāva apiet problēmu, ko radīja Sejmu nevēlēšanās piešķirt līdzekļus regulārās armijas palielināšanai. Kazaku skaits strauji pieauga, 1611. gadā pārsniedzot 30 000. Sejmi nepiešķīra līdzekļus viņu uzturēšanai, un mājupceļā uz Ukrainu viņi bieži nodarbojās ar laupīšanām Lietuvā. Kazaki arī veica nesankcionētus laupīšanas reidus Krimas hanistes un Osmaņu impērijas teritorijās, tā izraisot šo valstu pretuzbrukumus. 1616. gadā kazaki iebruka Krimā, nodedzinot Kefi. 1617. gadā 50 000 turku un tatāru, kopā ar 24 000 Moldāvijas un Vallahijas kareivju atbildēja, iebrūkot ūnijā. Iebrukums beidzās pēc tam, kad saņēma solījumu sodīt un ierobežot kazakus. Reāli tas bija grūti izdarāms, jo ūnijai drīz atkal vajadzēja kazaku karaspēku. 1625. gada Kurukivskas līgums atkal mēģināja ierobežot kazaku patvaļu. Neatļautajos reidos iesaistītajiem kazakiem piešķīra amnestiju, ļāva pašiem ievēlēt savu hetmani, taču reģistrēto kazaku skaitu samazināja līdz 6000 (1630. gadā līdz 8000), aizliedza turpmākus reidus pret tatāriem un turkiem, nereģistrētajiem kazakiem liekot atgriezties mājās. Kazaki, kas pēc 1629. gada pamiera ar Zviedriju atgriezās Ukrainā, redzēja, ka viņiem vairs nav militārā dienesta un peļņas iespēju, un tiem jākļūst par parastiem zemniekiem, dzimtļaudīm. 1630. un 1637.-38. gados izcēlās jauni kazaku dumpji. Karalis Vladislavs IV 1638. gadā sodīja kazakus, samazinot to skaitu līdz 2000 un atņēma tiem tiesības ievēlēt savu hetmani.
1648. gadā sākās kazaku sacelšanās Bohdana Hmeļnicka vadībā. 1654. gadā Ukrainas kazaki lūdza palīdzību Krievijas caristei.
Likvidācija
Pēc Lielā Ziemeļu kara 18.gs. sākumā ūnija militāri un saimnieciski bija kļuvusi tik vāja, ka praktiski kļuva par Krievijas Impērijas protektorātu. 1772. gadā notika pirmā Polijas dalīšana starp Krieviju, Austrijas erchercogisti un Prūsijas Karalisti. Krievija ieguva baltkrievu un latviešu (Latgales) zemes, Austrija - Galīciju, Prūsija - Rietumprūsiju. Ūnija zaudēja 1/3 savas teritorijas un pusi iedzīvotāju. Nākamās "dalīšanas" notika 1793. un 1795. gados, pilnībā iznīcinot Polijas un Lietuvas neatkarību.
Ūnijas administratīvais dalījums
Polijas-Lietuvas kopvalstī ietilpa reģioni ar atšķirīgu vēsturi, reliģiju un kultūru.
Polijas kroņa zemes ("kroņa") zemes:
Lietuvas dižkunigaitijas (lielkņazistes) zemes:
Kā autonomas teritorijas Polijas-Lietuvas kopvalstij pakļāvās arī
Valsts pārvalde
Valsti pārvaldīja vēlēts karalis un divi - Krakovas un Viļņas - Seimi. Delegātus uz Seimu izvirzīja provinču un vojevodistu Seimikos.
Līdzās kārtējām seimiku sapulcēm, kas apsprieda un lēma vietējas nozīmes jautājumus, parādījās īpašas sapulces - t.s. pirmsseima jeb vēlēšanu seimiki un atskaites seimiki. Pirmsseima seimiku sasauca stārasts pēc karaļa universāla pasludināšanas; sēdēs piedalījās karaļa pārstāvis, kurš informēja par Seima sasaukšanas iemeslu. Vēlēšanu seimikā tika ievēlēti delegāti uz Seimu un tika izstrādāta un apstiprināta šo delegātu rīcības instrukcija, ko tie saņēma rakstiskā veidā. Tas bija visa seimika viedoklis, kuru delegātam vajadzēja bez ierunām ievērot. Tātad viena vai divu delegātu protests Seimā pret kādu priekšlikumu bija nevis konkrētās personas viedoklis, bet gan vesela novada šļahtas viedoklis. Atskaites seimiki sanāca pēc Seima darba beigām, kad delegāti ziņoja par seimika instrukciju izpildi un Seima lēmumiem. XVI gs. Žečpospolitā darbojās aptuveni 70 seimiku.
Savus ziedu laikus Žečpospolitas šļahtas republika piedzīvoja XVI gs beigās un XVII gs. Kopš XVII gs. vidus pietika ar viena delegāta protestu, lai Seims lēmumu nevarētu pieņemt (t.s. liberum veto tiesības). Aizvien biežāk Seims beidzās bez rezultātiem tieši šādu protestu dēļ. Laikā no 1652. līdz 1736. gadam šādi beidzās 26 Seimi (no tiem apmēram puse liberum veto tiesību dēļ, bet otra puse gadījumu - kad Seims tā arī nevarēja nonākt pie kopsaucēja). Tā kā valstij līdzekļi tomēr bija vajadzīgi, tad šos un arī citus svarīgus jautājumus izlēma apgabalu seimiki. Līdz ar to var teikt, ka Polijā kārtu pārstāvniecība ne tikai ierobežoja karaļa varu, bet nopietni kavēja valsts attīstību.
Pastāvīgi darbojošās pārstāvniecības institucijas vairākos līmeņos ir visai unikāla parādība viduslaiku Eiropā. No malas tā var izskatīties pēc anarhijas, taču šī sistēma nodrošināja ideālu dzīvi provincēs un to uzplaukumu - t.i. ideālu iekšpolitisko dzīvi. Taču šīs sistēmas nenoliedzams trūkums bija valsts ārpolitikas un centralizācijas paralizēšana, kas noveda pie valstiskās patstāvības zaudēšanas XVIII gs. beigās.
1791. gadā Seims pieņēma jaunu konstitūciju. Tika likvidētas karaļu vēlēšanas (tās paredzētas tikai dinastijas izzušanas gadījumā); tika likvidētas liberum veto tiesības; magnāti zaudēja savas īpašās privilēģijas; tika nostiprināta centrālā izpildvara, pilsētas ieguva tiesības tikt pārstāvētas Seimā, pilsētnieki ieguva tiesības ieņemt augstākos garīdznieku amatus un iegūt virsnieku dienesta pakāpes (dzimtbūšana netika atcelta). Taču kaimiņvalstis neļāva Žečpospolitai atgūties un gūt reformu rezultātus.
Atjaunošanas mēģinājumi
Centieni atjaunot valstiskumu izpaudās kā 1830.-1831. gadā (Novembra sacelšanās) un 1863.-1864. gadā (Janvāra sacelšanās).
20. gadsimtā bijušās Polijas-Lietuvas kopvalsts teritorijā izveidojās 4 valstis: Lietuvas republika, Polijas republika, Baltkrievijas republika un Ukrainas republika. Šodienas Polijas Republika uzskata sevi par Žečpospolitas vēsturisko mantinieci.
Komutativitāte
Matemātikā komutativitāte ir īpašība, kas var piemist vairākargumentu funkcijai un binārai operācijai. Intuitīvi komutativitāte nozīmē to, ka funkcijas vai bināras operācijas vērtība nav atkarīga no tās argumentu secības. Ja argumentus drīkst mainīt vietām, tad saka, ka tie komutē. To, cik lielā mērā argumenti komutē, raksturo to komutators.
Operācijas, kas nav komutatīvas, sauc par nekomutatīvām. Nekomutatīvu operāciju argumenti nekomutē (to, cik lielā mērā tie nekomutē, raksturo antikomutators). Viens no nekomutatīvu operāciju veidiem ir antikomutatīvas operācijas jeb operācijas, kas ir "maksimāli nekomutatīvas" (argumentus mainot vietām parādās mīnusa zīme).
Komutativitātei līdzīga īpašība ir asociativitāte. Asociativitāte nozīmē to, ka operāciju izpildes secībai nav nozīmes (nevis operācijas argumentu secībai).
Definīcija
Bināru operāciju "" kopā S sauc par komutatīvu, ja jebkuriem diviem kopas S elementiem x un y izpildās īpašība x y = y  x. Formāli to pieraksta šādi: kur "∀" ir universālkvantors (lasa kā "visiem") un "∈" apzīmē piederību kopai (lasa kā "pieder"). Līdzīgi definē komutatīvu divargumentu funkciju: Šo definīciju var viegli vispārināt n argumentu funkcijai: kur Sn ir skaitļu no 1 līdz n visu permutāciju kopa.
Civilizācija
Zinātniskā un populārā literatūrā civilizācijas jēdziens tiek lietots dažādos kontekstos. Par vienu no izplatītākajiem var uzskatīt civilizācijas jēdzienu kā sabiedrību, kura sasniegusi zināmu attīstības pakāpi un kuru vieno vēsturiska un kultūras kopība.
Civilizācijas kritēriji
Viduslaikos vairums Eiropas vēsturnieku civilizācijas jēdzienu saistīja pārsvarā ar reliģiskiem kritērijiem. Tā kā šajos gadsimtos sabiedrības apziņa lielā mērā bija reliģijas caurausta, tad arī Kristus dzimšana tika uzskatīta par galveno notikumu cilvēces vēsturē. Iedziļinoties pat vissenākajā vēsturē un izvērtējot šo faktoru lomu, nākas secināt, ka tieši sabiedrības zināšanu līmenis, nepārtraukta jaunrade bija noteicošie faktori tajās civilizācijās, kuras piedzīvojušas ilgstošu uzplaukuma posmu. Un otrādi — apsīkstot šo faktoru darbībai, civilizācijas drīz vien nonākušas attīstības strupceļā, piedzīvojušas stagnāciju un sabrukumu, līdz pat pilnīgai izzušanai no vēstures arēnas.
Eiropas civilizācijas attīstības posmi
Eiropas civilizācijas attīstībā vairums zinātnieku, piemēram, Normans Deiviss, nosacīti izdala trīs attīstības posmus vai ciklus. Pirmais ir pirmsvēsturiskais posms, kas beidzas ar Egejas civilizācijas sabrukumu, otrs ir grieķu-romiešu periods, trešais posms sākas pēc Romas impērijas sabrukuma un turpinās mūsdienās. Līdz ar to var uzskatīt, ka Eiropas civilizācija pastāv apmēram piecus tūkstošus gadu — trīs tūkstošus pirms mūsu ēras un divus tūkstošus pēc.
Plašāks par Eiropas ir Rietumu civilizācijas, jeb Rietumu kultūras, arī Rietumu pasaules, jeb pavisam īsi — Rietumu — jēdziens. Tā kā civilizācijas jēdziens ir nosacīts, arī ģeogrāfiskās Rietumu civilizācijas robežas ir visai nosacītas. Bez Eiropas (Rietumeiropa, Centrāleiropa, Austrumeiropa, Baltijas valstis un Ziemeļvalstis) tā ietver arī Ziemeļameriku, Austrāliju un Jaunzēlandi. Daudzos aspektos Rietumu kultūras kontekstā skatāmas arī Japāna, Dienvidkoreja un Taivāna.
Primārie faktori
Faktoru analīze un to ietekme uz civilizāciju attīstību mūsdienās ir viens no svarīgākajiem izpētes instrumentiem. Mūsdienu zinātne kā galvenos faktorus, kas nosaka cilvēku dzīvošanai piemērotas vides veidošanos, visbiežāk min šādus:
Klimata veidi
Vēl senie grieķi tiem zināmo pasauli bija sadalījuši trīs galvenajās joslās, atkarībā no raksturīgajiem dabas apstākļiem. Par kritēriju šādai dalīšanai kalpoja gaisa temperatūra, izdalot tropiskās, mērenās un aukstās (polārās) joslas. Grieķi neizdalīja mitrumu kā atsevišķu kritēriju. Kombinējot šos faktorus, var izdalīt dažādus klimatu veidus. Praksē bieži sastopami pieci galvenie klimatu veidi ar vairākiem paveidiem (biomām) katrā. Tie ir:
Šie apkārtējās vides nosacījumi — faktori un klimatu veidi — bija galvenie, no kuriem bija atkarīgs, kad tajā vai citā vidē varēja ierasties pirmie cilvēki un sākt to apdzīvot, kā arī, kādi varēja būt cilvēku sabiedrības attīstības tempi. Jo augstāku attīstības līmeni sasniedza konkrēto vidi apdzīvojošā cilvēku populācija, jo vairāk parādījās jauni papildu faktori, ko šī populācija radīja pati kā jaunievedumus un kas arvien vairāk mazināja pirmatnējo dabas faktoru noteicošo lomu.
Multilineārā evolūcija
Pēdējos gados civilizācijas attīstības pētīšanā arvien plašāk tiek lietota multilineārā evolūcijas teorija. Ar to tiek saprasta sabiedrības attīstība vienlaikus dažādos virzienos. Citiem vārdiem, katra sabiedrība virzās pa savu evolūcijas ceļu, piemērojoties mainīgajiem apkārtējās vides nosacījumiem un veidojot tehnoloģiskas, saimnieciskas, sociālas, politiskas u.c. institūcijas, līdz ar to piemērojoties arī pašas sabiedrības darbībā radušamies sekām.
Pētījumi liecina, ka agrīnās civilizācijas parādījušās, pielāgojušās un attīstījušās visai plašā apkārtējās vides nosacījumu spektrā. Vides veidi, kuros cilvēki izplatījušies, aptver auglīgas upju ielejas un tuksnešu piejūras reģionus. Tai pat laikā virkne nosacījumu bijuši stingri determinēti. Tā cilvēku migrāciju un apmešanos ierobežoja ģeogrāfiski šķēršļi vai kaimiņi. Lai cilvēku izdzīvošana būtu iespējama, arī pārtikas resursiem vajadzēja būt pietiekamā daudzumā, ar zināmu stabilitāti un prognozējamību. Pat ja šie nosacījumi tika ievēroti, cilvēku populācijai skaitliski palielinoties, agri vai vēlu tika sasniegts līdzsvars starp pieejamās pārtikas daudzumu un iedzīvotāju skaitu. Šim skaitam turpinot palielināties, draudēja pārtikas vai citu resursu trūkums. Izeju parasti meklēja jaunievedumos — ieviešot intensīvākas resursu ieguves metodes, racionālāk tos izmantojot. Tas veicināja darbarīku un tehnoloģijas pilnveidošanos, kā arī pašas sabiedrības dziļāku strukturizēšanos — nodarbošanās veidu diferenciāciju, specializēšanos un kooperāciju, jeb produktu un pakalpojumu apmaiņu.
Tikpat kā visas lielākās senās civilizācijas bija izveidojušās lielu upju (Nīla, Tigra—Eifrata, Inda, Huanhe) ielejās un deltās. Lai gan cilvēki visos, arī vēlākos laikos un pat mūsdienās savas apmešanās vietas cenšas ierīkot ūdens tuvumā, šo upju ielejas bija raksturīgas ar to, ka:
Faktoru lomas izmaiņas
Civilizācijai atrodoties nepārtrauktā attīstības procesā, mainījusies arī dažādu faktoru nozīme, kas šo attīstību veicinājuši vai bremzējuši. Piemēram, agrīnās Eiropas civilizācijas, tai skaitā arī Latvijas un citu tautu attīstības stadijā svarīgākā nozīme bijusi dabīgajiem ģeogrāfiskajiem faktoriem — saules siltumam, zemes ražībai, mitruma pietiekamībai, dabīgai infrastruktūrai un tml. Cilvēciskajam faktoram — pirmiedzīvotājiem un, pat vēl agrāk — pirmcilvēkiem, bija pakārtota loma. Cilvēks vēl atradās visai primitīvā attīstības pakāpē, cilvēku dzīves mūžs bija ļoti īss.
Civilizācijai progresējot, cilvēks arvien vairāk attīstīja pats sevi un pārveidoja apkārtējo vidi. Tādējādi mainijās dažādu faktoru loma tautu un valstu attīstībā. Klimatiskie un ģeogrāfiskie mūsdienu cilvēka dzīves nosacījumi joprojām ir ļoti svarīgi, bet ne tik kritiski, kā tas bija vēl pirms dažiem simtiem gadu, nemaz nerunājot par senāku vēsturi. Sabiedrības attīstības tendences arvien vairāk nosaka pati sabiedrība, tās rīcība kā svarīgākais šo tendenču ietekmējošs faktors.
Tenzorreizinājums
Tenzorreizinājums ir bināra operācija, ko lieto lineārajā algebrā. Visbiežāk to attiecina uz lineārām telpām.
Definīcija
Ja V un W ir lineāras telpas pār lauku F, tad to tenzorreizinājums ir pāris (V W, Ψ), kur un jebkurai lineārai telpai U pār F un jebkurai bilineārai funkcijai Φ: V × W → U eksistē tieši viena lineāra funkcija T: V W → U ar īpašību T ∘ Ψ = Φ.
Šeit V × W apzīmē telpu V un W Dekarta reizinājumu, bet T ∘ Ψ — funkciju Ψ un T kompozīciju jeb secīgu izpildi.
Činua Ačebe
Činua Ačebe (Chinua Achebe, dzimis, miris ) bija Nigērijā dzimis romānu rakstnieks, dzejnieks un kritiķis. Viņš kļuva plaši pazīstams pēc sava pirmā romāna Things Fall Apart izdošanas 1959. gadā, kas skaitās visvairāk lasītā grāmata no āfrikāņu literatūras.
Deivids Hafmens
Deivids Alberts Hafmens (en, — ) bija datorzinātnes pionieris.
Sprūds
Sprūds var būt:
Deivids Hafmens
Savas dzīves laikā Hafmens deva ievērojamu ieguldījumu galīgu automātu izpētē, ķēžu komutācijā, sintēzes procedūrās un signālu plānošanā. Taču vislabāk Hafmens ir pazīstams ar savu Hafmena kodu, bezzudumu datu saspiešanas metodi mainīga garuma kodēšanai. Tas bija rezultāts semestra darbam, ko viņš uzrakstīja, studējot Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā (MTI), kur viņš 1953. gadā ieguva doktora grādu ar disertāciju par darbu Sekvenciālo komutācijas ķēžu sintēze, ko palīdzēja izstrādāt Semjuels Kadvels.
"Hafmena kodēšana" tiek izmantota gandrīz jebkurā programmā vai iekārtā, kas saistīta ar datu saspiešanu un cipardatu pārraidi, piemēram, faksos, modemā, datortīklos un ciparu televīzijā.
Biogrāfija
Dzimis Ohaio, Hafmens bakalaura grādu elektrotehnikā ieguva Ohaio Valsts universitātē 18 gadu vecumā 1944. gadā. Pēc tam viņš dienēja ASV Jūras spēkos kā radaru apkopes virsnieks uz iznīcinātājkuģa, kas palīdzēja likvidēt mīnas Japānas un Ķīnas ūdeņos pēc Otrā pasaules kara. Vēlāk, 1949. gadā viņš ieguva savu maģistra grādu Ohaio un 1953. gadā doktora grādu MTI, arī elektrotehnikā.
Hafmena sasniegumi tika novērtēti ar vairākām balvām un atzinībām. Kā pēdējo viņš saņēma 1999. gada Ričarda Haminga medaļu no Elektronikas un Elektrotehnikas inženieru institūta (IEEE) kā atzinību par viņa nozīmīgajiem atklājumiem informācijas zinātnē. Viņš ir saņēmis arī Lūisa Levija medaļu no Frenklina institūta par viņa doktora disertāciju par sekvenciālo komutācijas ķēžu sintēzi, atzīts par a Izcilu Ohaio Valsts universitātes absolventu un Vollesa Makdovela balvu. 1998. gadā viņš saņēma arī Datorzinātņu pioniera balvu no IEEE Datorzinātņu sabiedrības un Zelta jubilejas balvu par Tehnoloģijas jaunievedumiem no IEEE Informācijas teorijas sabiedrības.
Deivids Hafmens nomira 1999. gadā pēc 10 mēnešu ilgas cīņas ar vēzi. Viņam bija sieva un 3 bērni.
Hafmens nekad nemēģināja patentēt nevienu sava darba rezultātu. Tā vietā viņš koncentrējās uz ieguldījumu izglītībā. Citējot viņu pašu: "Mana alga ir mani studenti."
Ustka
Ustka ir pilsēta Polijas ziemeļos, Pomožes vojevodistē, uz ziemeļrietumiem no Slupskas, osta Baltijas jūras krastā. Tūrisma centrs.
Populāra tūrisma vieta, kā arī zvejas osta. Pilsētas pievārtē atrodas Polijas Gaisa spēku centrālais poligons (Centralny Poligon Sił Powietrznych w Ustka). Sociālistiskās Polijas laikā Ustkas apkaimē atradās meterioloģisko reķešu palaišanas poligons.
Līdz pat 1945. gadam Ustka atradās Vācijas sastāvā, un tās nosaukums bija Štolpminde (Stolpmünde). Nacistu valdīšanas sākumposmā Ustkas ostā tika sparīgi attīstīta, jo Štolminde bija izvēlēta kā galvenā osta jūras sakariem ar Austrumprūsiju, apejot Polijas teritoriju. Tomēr līdz ar Otrais pasaules kara sākumu celtniecība tika pārtraukta. Ostas trešais - nepabeigtais mols ir vairāku kara laika leģendu avots.
Ansis Leitāns
Ansis Leitāns (1815—1874) bija viens no jaunlatviešu kustības dalībniekiem. Viņš bija latviešu žurnāla „Mājas Viesis” dibinātājs (1856), redaktors un tulkotājs.
Dzīvesgājums
Ansis Leitāns dzimis 1815. gada 28. aprīlī Piņķu muižas „Ļutās” muižas kalpa ģimenē. Bērnībā pārslimotas slimības dēļ viņš ieguva mugurkaula deformāciju, tādēļ nespēja strādāt smagāku fizisku darbu. Visas zināšanas centīgais zēns apguva pašmācības ceļā, vienīgi 1828. gada pavasarī viņš trīs nedēļas apmeklēja Annas muižas skolu, kur mācījās rēķināt, lasīt un rakstīt vāciski. Kad 1829. gadā viņa tēvs kļuva par Šampētera muižas pārvaldnieku, Ansis kārtoja viņam visus rakstu darbus un palīdzēja lauksaimniecības darbos. 1832. gadā laikraksts „Tas Latviešu Ļaužu Draugs” nodrukāja pirmos Leitāna dzejoļus, vēlāk viņa dzejoļi un tulkojumi parādījās arī „Latviešu Avīzē”. No 1845. gada Leitāns bija Bieriņu, bet no 1847. gada Piņķu un Beberbeķu apvienotās pagasttiesas rakstvedis. Brīvajā laikā viņā nodarbojās ar romantisko vācu rakstnieku (galvenokārt Kristofa Šmīda) stāstu tulkošanu un izdošanu, kas iemantoja lielu popularitāti.
1856. gadā viņš kopā ar Ernestu Plātesu nodibināja jaunu laikrakstu „Mājas Viesis”, kura pirmais numurs iznāca 1856. gada 2. jūlijā. Līdz pat mūža beigām Leitāns bija tā redaktors un rakstu autors. Par aktīviem avīzes līdzstrādniekiem kļuva Kaspars Biezbārdis un Bernhards Dīriķis, kuru publicētie raksti ietekmēja latviešu sabiedrību. 1860. un 1861. gadā sakarā ar „Mājas Viesa” rakstiem notika pirmā publiskā diskusija ar vācu mācītājiem par to, vai latvieši spēj veidot pilnvērtīgu savas tautas kultūru. 1861. gada vasarā Ansis Leitāns, Kaspars Biezbārdis, Krišjānis Valdemārs, Juris Alunāns un citi parakstīja „Latviešu valodas un literatūras biedrības” statūtu projektu. No 1867. gada Leitāns līdztekus darbam avīzē strādāja par skrīveri Voleros, Mīlgrāvī un Bieriņu pagastā.
Miris 1874. gada 15. maijā, apglabāts Rīgas Mārtiņa kapos.