cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Institut des hautes études scientifiques
Institut des hautes études scientifiques, dibināta 1958. gadā, ir augstākās izglītības un pētniecības iestāde Francijā. Tā atrodas Parīzē, netālu no Parīzes Saklē Universitātes.
Baltkrievijas Sociālistiskā Padomju Republika
Baltkrievijas Sociālistiskā Padomju Republika (baltkrievu: Сацыялістычная Савецкая Рэспубліка Беларусь) bija pirmā boļševiku radītā padomju republika Baltkrievijā, kas pastāvēja no 1919. gada 1. janvāra līdz 1919. gada 27. februārim, kad tika izveidota jauna Lietuvas-Baltkrievijas Padomju Sociālistiskā Republika.
Marī Fransuā Sadī Karno
Marī Fransuā Sadī Karno (dzimis, miris ) bija franču politiķis. Francijas prezidents no 1887. gada līdz nogalināšanai atentātā 1894. gadā.
Baltkrievijas Sociālistiskā Padomju Republika
Vēsture
Vācu armijai 1918. gada decembrī atkāpjoties no Brestļitovskas miera līguma rezultātā iegūtajām Krievijas teitorijām, Padomju Krievija uzsāka karagājienu šo teritoriju atgūšanai un iebruka Igaunijas, Latvijas, Lietuvas, Baltkrievijas Tautas Republikas un Ukrainas Tautas Republikas teritorijās. Šajā laikā baltkrievi jau bija izveidojuši demokrātisku Baltkrievijas Tautas Republiku, kuras valdība militārā uzbrukuma rezultātā atkāpās uz Grodņu. 1919. gada 1. janvārī Smoļenskā, kas tajā laikā ietilpa baltkrievu teritorijā, tika pasludināta Padomju Krievijas sastāvā ietilpstošas Baltkrievijas Sociālistiskās Padomju Republikas izveidošana. Republikas teritoriju veidoja zemes no Smoļenskas, Vitebskas, Mogiļevas, Minskas, Grodņas un Viļņas guberņām. 8. janvārī republikas galvaspilsētu pārcēla uz nupat ieņemto Minsku.
1919. gada 31. janvārī republika izstājās no Padomju Krievijas un tika pārdēvēta par Baltkrievijas Sociālistisko Padomju Republiku. 3. februārī tika pieņemta jaunās republikas konstitūcija. 27. februārī republika apvienojās ar Lietuvas Padomju Republiku, taču Smoļenskas, Vitebskas un Mogiļevas guberņas atkal iekļāva Padomju Krievijas sastāvā.
Lai arī boļševiku vidū noritēja diskusija par to, vai baltkrieviem vispār ir nepieciešama atsevišķa republika, zemēs, kas nebija pievienotas Polijai vai Krievijai 1920. gada 31. jūlijā, Poļu-padomju kara laikā no jauna izveidoja Baltkrievijas Sociālistisko Padomju Republiku, kas 1922. gadā kā Baltkrievijas PSR iestājās jaunveidotajā PSRS.
Stūrīši (Laidzes pagasts)
Stūrīši, agrāk arī Stūriņi vai Leprozorija, ir ciems Talsu novada Laidzes pagastā. Izvietojies pagasta dienvidaustrumos pie autoceļa V1407 8,5 km no pagasta centra Laidzes, 5 km no novada centra Talsiem un 121 km no Rīgas. Daļa apdzīvotās vietas uz dienvidiem no autoceļa pieder Laucienes pagastam.
Apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušo Talsu mācītājmuižu un 1896. gadā dibināto Talsu leprozoriju. 2007. gadā slimnīca tika reorganizēta un pievienota Latvijas Infektoloģijas centram. Vienā no bijušā leprozorija galvenajām ēkām šobrīd darbojas Latvijas Sarkanā Krusta sociālās aprūpes centrs «Stūrīši».
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Žans Žoress
Žans Leons Žoress (fr; dzimis, miris ) bija franču sociālistu līderis.
Dzīvesgājums
Dzimis sīkburžuāzijas ģimenē Tarnas departamentā. Studēja filozofiju Augstākajā normālskolā. 1885. gadā ievēlēts par deputātu no Tarnas departamenta. Pamazām tuvinājās sociālistiem. 1898. gadā zaudēja vēlēšanās, tomēr 1902. gada atkal kļuva par parlamenta deputātu. Iesaistījās Dreifusa lietā, aizstāvot Dreifusu. 1902. gadā kļuva par Franču Sociālistu partijas (Parti socialiste français) vadītāju. 1904. gadā nodibināja avīzi L'Humanité. 1905. gadā apvienojās divas lielākās Francijas sociāldemokrātiskās partijas, nodibinot Strādnieku internacionāles franču sekciju (Section Française de l'Internationale Ouvrière), un Žoress kļuva par vienu no tās līderiem. Tuvojoties Pirmajam pasaules karam, viņš iestājās par konfliktu risināšanu mierīgiem līdzekļiem. 1914. gada 31. jūlijā Žoresu kafejnīcā nogalināja kāds nacionālists. Desmit gadus pēc Žoresa nāves viņa mirstīgās atliekas tika pārapbedītas Panteonā.
Dimanti (Jersikas pagasts)
Dimanti ir ciems Jersikas pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 185 km attālumā no Rīgas.
Serbijas un Melnkalnes Olimpiskā komiteja
Serbijas un Melnkalnes Olimpiskās komiteja beidza pastāvēt 2006. gadā, pēc Melnkalnes neatkarības referenduma, kad Serbija un Melnkalne beidza pastāvēt un katra izveidoja atsevišķu valsti un savu olimpisko komiteju. Par Serbijas un Melnkalnes Olimpiskās komitejas oficiālo pēcteci kļuva Serbijas Olimpiskā komiteja.
Baltic Touring Car Championship
Baltic Touring Car Championship, saīsināti BaTCC, ir salonautomobiļu sacensības, kuras sacīkstes galvenokārt norisinās Baltijas valstīs. Atsevišķi posmi ir aizvadīti arī Polijā, Somijā un Zviedrijā.
Elisone Henigana
Elisone Lī Henigana (en; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise.
Viņa ir pazīstama ar Vilovas Rozenbergas lomu seriālā "Bafija pret vampīriem" (Buffy the Vampire Slayer), Mišelas Flahertijas lomu "Amerikāņu pīrāga" sērijas pirmajās trijās daļās, kā arī astotajā daļā "Amerikāņu pīrāgs: Salidojums", un Lilijas Oldrinas lomu CBS seriālā "Kā es satiku jūsu māti". Par lomu "Bafija pret vampīriem" 2003. gadā saņēmusi Saturna balvu kā labākā otrā plāna aktrise, tāpat par lomu "Kā es satiku jūsu māti" 2010. gadā saņēmusi People's Choice balvu kā iemīļotākā TV komēdiju aktrise.
Murjāņu iela (Rīga)
Murjāņu iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Juglas apkaimē. Murjāņu iela sākas krustojumā ar Brīvības gatvi un beidzas strupceļā pie Juglas ezera. Ielas garums ir 2453 metri.
Vēsture
Iela izveidota 1935. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kopš tā brīža nosaukums netika mainīts. Iela nosaukta par godu Murjāņiem, apdzīvotai vietai Saulkrastu novada Sējas pagastā.
Ielu savienojumi
Murjāņu iela ir savienota ar šādām ielām:
Sabiedriskais transports
Pa Murjāņu ielu kursē 15., 21., 28.,  29.,  31. un 33. maršruta autobusi, kā arī 4. maršruta trolejbusi. Murjāņu ielā 58 atrodas dispečeru punkts "Jugla".
Zvolena
Zvolena (sk) ir pilsēta Slovākijā, Banska Bistricas apgabala Zvolenas apriņķa centrs pie Hronas upes.
Vēsture
Pilsāta veidojusies ap 11. gadsimtā uzcelto pili. Pilsētas tiesības tai piešķīra Ungārijas karalis Bēla IV 13. gadsimta trīsdesmitajos gados. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Zvolena gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Zojoma (Zólyom). Karalis Lajošs I šeit uzcēla jaunu pili, kas saglabājusies līdz mūsdienām, un bija iemīļota Ungārijas karaļu medību pils. Ferenca II sacelšanās laikā 1703. gada 15. novembrī pie Zvolenas kurucu karaspēks sakāva Hābsburgu spēkus. 1871. un 1872. gadā Zvolena kļuva par svarīgu dzelzceļa mezglu. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Slovākijas nacionālās sacelšanās laikā 1944. gadā Zvolena bija svarīgs slovāku pretošanās centrs. Pilsētā izgatavoto bruņuvilcienu kopijas mūsdienās tiek eksponētas pie Zvolenas pils. Sociālisma laikā Zvolenā atradās PSRS armijas kara bāze. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.
Cilvēki
Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (95,9 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (52,5 %), nereliģiozi (26,4 %) un luterāņi (15 %).
Zvolena ir ungāru dzejnieka Bālinta Balaši (Balassi Bálint, 1554-1594), tenisista Karola Beka (Karol Beck, 1982), čehu futbola trenera Vāclava Ježeka (Václav Ježek, 1923-1995), kanoe airētājas Elenas Kaliskas (Elena Kaliská, 1972), hokejista Jāna Lašāka (Ján Lašák, 1979), politiķa Vladimira Mečara (Vladimír Mečiar, 1942) un tenisista Filipa Polāšeka (Filip Polášek, 1985) dzimtā pilsēta.
1385. gadā Zvolenā tika svinētas nākamā Svētās Romas imperatora Sigismunda un Ungārijas karalienes Marijas I laulības.
Ļudovīts Štūrs no 1847. līdz 1848. gadam bija Ungārijas parlamenta deputāts no Zvolenas pilsētas.
Rivers Fīnikss
Rivers Fīnikss nomira no narkotiku pārdozēšanas.
Lukass Torreira
Lukass Torreira (es; dzimis ) ir Urugvajas futbolists, pussargs, Urugvajas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Torreira pārstāv Turcijas Superlīgas komandu Stambulas "Galatasaray".
Pārstāvējis Itālijas klubus Pescara un Sampdoria. 2018. gada jūlijā pārgāja uz Anglijas Premjerlīgas klubu Arsenal par transfēra maksu 30 miljonu eiro apmērā.
Urugvajas izlasē debitēja 2018. gada martā spēlē pret Čehiju. Piedalījās 2018. gada FIFA Pasaules kausa finālturnīrā, kur devās laukumā visās piecās spēlēs.
Sasniegumi
Arsenal
Atletico Madrid
Auri (stacija)
Auri ir neizmantots pieturas punkts dzelzceļa līnijā Glūda—Reņģe. Tas atrodas Auru pagastā apmēram 2 km uz dienvidiem no Auru ciema. Saglabājusies 1932. gadā būvētā stacijas ēka, kas mūsdienās tiek izmantota kā dzīvojamā ēka "Auru stacija". Apmēram puskilometru no stacijas Glūdas virzienā atrodas autoceļa P103 Dobele—Bauska pārbrauktuve.
Vēsture
Pietura atvērta 1929. gadā, bet vēl pirms tam aptuveni šajā vietā bijusi Pēternieku pietura. Stacijas ēka uzbūvēta 1932. gadā. Pasažieru vilcieni šeit kursēja līdz 2010. gada 22. februārim. Drīz pēc tam nojaukta arī pasažieru nojume no koka dēļiem. Saglabājies perons ar apgaismošanas laternām.
Čertovka
Čertovka (, Velna kanāls), zināma arī kā Mazā Prāgas Venēcija, ir nekuģojams ūdens kanāls Čehijas galvaspilsētā Prāgā. Kanāls atdala Mazo Kvartālu no Kampas salas, Prāgā 1. Čertovkas kanāls ūdeni iegūst no Vltavas upes aiz Kārļa tilta un gandrīz pēc 725 m atkal pievienojas Vltavas upei. Uz kanāla atrodas divas viduslaiku dzirnavas un divi koka dzirnavu riteņi, no kuriem vienu var redzēt no Kārļa tilta. Kanāls, iespējams, tika izveidots 12. gadsimtā un to veidojuši Maltas Bruņinieku ordeņa brāļi. Pār kanālu ir vairāki tilti.
Serbijas Olimpiskā komiteja
Komitejas locekļi ir 47 sporta federācijas, kuras ievēl Izpildu padomi, kurā ir prezidents un septiņpadsmit locekļi.
Vēsture
Pēc Dienvidslāvijas izveidošanas 1919. gadā Horvātijas galvaspilsētā Zagrebā tika izveidota Dienvidslāvijas Olimpiskā komiteja (sr). 1927. gadā tā tika pārcelta uz Belgradu. Dienvidslāvijas Olimpisko komiteju Starptautiskā Olimpiskā komiteja atzina 1920. gadā. Pēc tam, kad Dienvidslāvijas Federatīvā Republika nomainīja savu nosaukumu uz Serbiju un Melnkalni, Olimpiskās komitejas nosaukums tika mainīts uz Serbijas un Melnkalnes Olimpisko kustību (sr).
Pēc Melnkalnes neatkarības referenduma 2006. gadā kļuva par neatkarīgu valsti. Līdz ar to Olimpiskā komiteja atgriezās pie sava sākotnējā nosaukuma.
Serbijas galvaspilsēta divas reizes ir sniegusi savu kandidatūru, lai organizētu vasaras olimpiskās spēles — 1992. un 1996. gadā.
Izpildkomitejas sastāvs
Serbijas Olimpiskā komiteja šobrīd sastāv no:
Biedru federācijas
Serbijas nacionālās federācijas ir organizācijas, kas koordinē visus viņu individuālo sporta veidu aspektus. Viņi ir atbildīgi par apmācību, sacensībām un sava sporta veida attīstību. Pašlaik Rumānijā darbojas 35 vasaras sporta veidu un 7 ziemas sporta veidu olimpiskās federācijas.
Prostaglandīni
Prostaglandīni ir fizioloģiski aktīvi lipīdi, kam ir hormoniem līdzīga darbība. Prostaglandīni ir atrodami gandrīz visos cilvēku un dzīvnieku audos. Tie fermentatīvi tiek iegūti no taukskābēm un tiek pieskaitīti pie eikosanoīdu grupas. Katra prostaglandīna sastāvā ir 20 oglekļa atomi. Prostaglandīnus sīkāk iedala prostaciklīnos un tromboksānos. Prostaciklīni ir spēcīgi asinsvadu paplašinātāji un kavē asins plātnīšu agregāciju. Tromboksāniem ir pretēja darbība. Abas grupas piedalās iekaisuma procesā.
Martīna Mažvīda katehisms
Martīna Mažvīda katehisms (lv) ir Martīna Mažvīda lietuviski sarakstīta un Hansa Veinreiha 1547. gada 8. janvārī Kēnigsbergā iespiesta grāmata. Tā ir pirmā zināmā grāmata lietuviešu valodā.
Katehismā ietilpst 5 lapaspuses ar priekšvārdu latīņu valodā un 5 lapaspuses ar priekšvārdu lietuviešu valodas dzejā, kā arī 4 lapaspušu ābece, 23 lapaspušu katehisms, kura pamatavots ir poļa Jana Sekluciana 1545. gada katehisms un 11 dziesmas, kas galvenokārt ņemtas no Sekluciana dziesmu grāmatas poļu valodā.
Grāmatas izdošanas izmaksas sedza no kunigaiša kases. Katehisma tirāža bija 200—300 eksemplāru. Liela tās daļa gan palika nerealizēta, jo draudžu mazā skaita dēļ pieprasījums pēc katehisma nebija liels, un neilgi pēc tam baznīcas vajadzībām tika izdots labāk atbilstošais Baltremeja Vilenta lietuviešu valodā tulkotais Mārtiņa Lutera mazais katehisms „Enhiridions”. 17. gadsimta beigās un 18. gadsimtā Martīna Mažvīda katehisms nokļuva izsolēs. Līdz mūsdienām saglabājušies divi grāmatas eksemplāri, no kuriem viens glabājas Viļņas Universitātes bibliotēkā, bet otrs — Toruņas Universitātē Polijā.
Tikums
Tikums ir morāles princips, norma, to kopums. Par tikumiem tiek uzskatītas rakstura īpašības, kurām sabiedrībā tiek piešķirta pozitīva nozīme. Par četriem “galvenajiem” tikumiem uzskata spēku, apdomību, taisnīgumu un mērenību, kā arī tiek izdalīti trīs tā sauktie dievišķie tikumi, tas ir, ticība, cerība un mīlestība. Pastāv arī citi, it kā mazāk svarīgi tikumi, piemēram, godīgums, laipnība, žēlsirdība, labdarība, cēlsirdība, savaldība un līdzjūtība.
Susta (stacija)
Susta bija dzelzceļa pieturas punkts līnijā Liepāja—Vaiņode, kas atradās starp pieturām Gavieze un Krogzemji. Stacija pirmo reizi pieminēta Pirmā pasaules kara laikā, tās sākotnējas nosaukums Laņģi, kopš 1927. gada to sauc par Sustu. Pasažieru vilcieni nepietur kopš pasažieru kustības apturēšanas 1998. gadā, 2012. gadā nojauktas sliedes posmā Liepāja—Priekule.
Wingolf
Wingolf („Wingolfsbund“) ir jumta organizācija kristīgām, konfesionālām, krāsas nēsājošām studentu apvienībām. Tā tika dibināta Tīringenē (Vācija) 1844. gadā, padarot to par vecāko korporācijuo apvienību. Tā tiek uzskatīta arī par vienu no pirmajām starpkonfesionālajām ekumeniskajām kopienām. Wingolfsbund ir biedri galvenokārt Vācijā, bet arī Austrijā un Igaunijā (Arminia Dorpatensis). Wingolfsbunds sevi uzskata par vīriešu apvienību.
Priekšvēsture
Wingolf asociācijas moto ir Δι ’ἑνὸς πάντα -„ Di henòs pánta ”(grieķu valodā visi (Jēzus) visi — Filipiešiem 4:13). Vingolfa principi ir kristīgā reliģija, dzīves līguma princips un korporatīvā forma. Vingolfs vienmēr ir noraidījis dueļus un menzūras. Šī ir pirmā korporāciju apvienība, kurai ir šāda attieksme. Wingolfsbunda un tās apvienības uzskata sevi par politiski un konfesionāli neatkarīgām.
Krāsas
Wingolf krāsas ir melnas, baltas un zeltas. Tas atgriežas pie imperatora barona Heinriha Frīdriha Karla vom und zum Šteina, kurš šīs krāsas ieteica kā topošās Vācijas nacionālās krāsas 1814. gadā. Droši vien viņa draugs Ernsts Morics Ārndts ieteica šo trīskrāsu Bonnas Vingolfam, kas ir vecākā apvienība Wingolfsbundā, tā ka pēdējās krāsas pirmoreiz pielietoja 1845. gadā. Vingolfs no ārpuses norobežojās no revolucionārākā vācu brālības meln-sarkanā zelta. Mūsdienās šīs krāsas valkā apmēram divas trešdaļas Wingolf asociāciju. Īpaša ir Arminia Dorpatensis, kuras krāsas ir melnas, baltas un zelta. Citas Wingolf asociācijas parasti atšķiras vēsturisku vai lokālu iemeslu dēļ.
Wingolf federālā dziesma ir „Es steht auf festem Grunde“ („Tas stāv uz cietas virsmas“).
Vartburgas festivāls
Vingolfa asociācijas ir tikušās ik pēc diviem gadiem nedēļā pēc Vasarsvētkiem kopš 1850. gada un kopš 1951. gada Wingolf Wartburg festivāla augšāmcelšanās dienā. Kopš 1991. gada tas atkārtojas Eizenahā, daļēji Vartburgā, kur dzīvoja svētā Elizabete no Tīringenes un Mārtiņš Luters tulkoja Bībeli. Tas ir jānošķir no Vācijas brālības festivāla, kas notiek arī pie Wingolf federālajiem svētkiem Eizenahā.
Viktors Sprūga
Viktors Sprūga (dzimis, miris ) bija Rēzeknes 1. vidusskolas bijušais direktors un pedagogs.
Biogrāfija
Viktors Sprūga dzimis 1934. gada 8. novembrī Rēzeknes apriņķa Bērzgales pagasta Kozlovā. Ģimenē bija trīs bērni — divi brāļi un māsa, kuri visi kļuva par pedagogiem.
Mācījās Rēzeknes rajona četrklasīgajā Labvāržu skolā, to pabeidzot divos gados, pēc tam Kalnezeru septiņgadīgajā skolā, beidzot to kā teicamnieks. Tas deva tiesības bez eksāmeniem iestāties Rēzeknes pedagoģiskajā skolā, kuru beidzot V. Sprūga saņēma "sarkano diplomu”.
Darba gaitas
Pirmā V. Sprūgas darbavieta bija Kārsavas rajona Brožgala septiņgadīgā skola, kur viņš no 1951. gada septembra līdz 1952. gada augustam strādāja par vēstures skolotāju un vecāko pionieru vadītāju. 1952. gadā iestājās Daugavpils Valsts pedagoģiskā institūta Fizikas-matemātikas fakultātē, paralēli mācībām divus gadus strādājot par institūta matemātikas kabineta laborantu. Institūtu beidza 1956. gadā ar "sarkano diplomu”.
No 1956. līdz 1958. gadam strādāja toreizējā Kārsavas rajona Nautrēnu vidusskolā par mācību daļas vadītāju. Darbu turpināja Rēzeknes 1. vidusskolā, kur līdz 1964. gadam bija fizikas, matemātikas un darbmācības skolotājs, bet līdz 1967. gadam — mācību daļas vadītājs. Tad 28 gadus — no 1967. līdz 1995. gadam veica skolas direktora pienākumus. 1995. gadā atkal kļuva par fizikas un matemātikas skolotāju. Strādājot skolas direktora amatā, kopā ar skolas kolektīvu veiksmīgi risināja ar skolas darbu un attīstību saistītas problēmas. Aktīva darba gaitas beidza 2000. gadā. Kopā Rēzeknes 1. vidusskolai ir atdoti 42 mūža un darba gadi.
Brakari
Brakari (la) bija galēkiem radniecīga ķeltu cilts, kas dzīvoja mūsdienu Portugāles ziemeļos (Meņju provinces teritorija starp Tamegas un Kavadu upēm, netālu no Bragas pilsētas, kas savu nosaukumu (Brakara Augusta) bija ieguvusi no šīs cilts). 1. gadsimta sākumā cilts politiskais centrs un tautas padomes (consilium Genentis) atrašanās vieta bija oppida, kas mūsdienās zināma kā Citānija de Briteiruša.
Apians rakstīja, ka brakari bija ļoti kareivīga tauta. Kā viņš rakstīja, brakaru sievietes-karotājas cīnījās, sargājot savas apmetnes, "negriežoties atpakaļ, nerādot savas muguras, neizdodot nevienu skaņu", izvēloties nāvi, nevis gūstu. Domājams, nemetatu cilts bija brakaru sabiedrotie.
Vēsturniekiem nerada šaubas tas, ka brakari runāja kādā no spāņu ķeltu valodām: liecība par to konkrēti ir uzraksts, kas veltīts dievietei Nabijai, kas atrasts "Fonte do Ídolo" svētvietā, vai arī viņu pilsētas Tongobrigas nosaukumā (uz dienvidiem no Marko di Kanavezešas pilsētas).
Brakaru apdzīvotajā reģionā atradās vairākas vietējās citadeles, kas izrādīja pretestību romiešu varai. Tādas bija Lambriaka, Avobriga un Kinānija. Lambriaka un Avobriga atradās netālu no krasta, domājams, netālu no Aves upes grīvas, kur ir zināmas vairāku citadeļu drupas. Cividade de Torrozo citadelē šajā apvidū arheologi ir atraduši romiešu aplenkuma un iekarošanas pēdas. Tika izteikts pieņēmums, ka Kinānija varētu būt Sitānija de Briteiruša. Taču tas nav tik viennozīmīgi, jo tuvuma ir arī citas citadeles, tai skaitā Citānija de Sanfina. Ir zināms, ka pie Kinānijas bija dzelzs raktuves, kas tika izmantotas, lai organizētu pēkšņu uzbrukumu romiešu nometnei.
Šai tautai kaimiņos uz dienvidiem dzīvoja galēki (kas deva nosaukumu lielākai cilšu savienībai ar tādu pašu nosaukumu — galēki) un narbasi, ziemeļos dzīvoja luanči, nebisoci un surbi, austrumos — nemetati un ļubaini, austrumos — Atlantijas okeāna piekraste.
Opavas apriņķis
Opavas apriņķis ir Čehijas Morāvijas-Silēzijas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Morāvijas-Silēzijas apgabala Karvinas, Ostravas-pilsētas, Novi Jičīnas un Bruntālas apriņķiem, Olomoucas apgabala Olomoucas apriņķi, kā arī Poliju.
Aldaunīca
Aldaunīca (arī Aldaune, Aldauniece, Aldaunīte, augštecē — Jaunaldaunīca, lejtecē — Vecaldaunīca) ir Ziemeļsusējas kreisā krasta pieteka Jēkabpils novadā. Sākas no Skrīveru ezera Leimaņu pagastā, plūst pa Aknīstes nolaidenumu. Augštecē tek austrumu—ziemeļaustrumu virzienā, gultne regulēta. Pie Sudmolu meža, kur upe pagriežas uz ziemeļrietumiem, izveidots 1,8 km garš pārrakums (Jaunaldaunīca), pa kur lielākā daļa augšteces ūdens novadīta uz Ziemeļsusējas augšteces pieteku Zasu. Lejtecē plūst pa mežainu, purvainu apvidu, uzņemot apkārtējo purvu ūdeņus. Daļa lejteces ietilpst Ābeļu dabas liegumā.
Kremnica
Kremnica ir pilsēta Slovākijā, Banska Bistricas apgabala Žaras pie Hronas apriņķī. Pilsēta ar labi saglabājušos viduslaiku apbūvi. Šeit atrodas pasaulē vecākā aktīvā monētu kaltuve.
Vēsture
Pilsēta attīstījusies kā zelta ieguves vieta no 9. gadsimta. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Kremnica gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Kermecbāņa (Körmöcbánya). Pilsēta viduslaikos bija lielākais zelta ieguves centrs Eiropā. 1328. gadā Ungārijas karalis Kārols I Kremnicai piešķīra pilsētas tiesības, un jau tolaik šeit darbojās monētu kaltuve. Kaltuve ražoja florīnus (forintus) un dukātus, izveidojoties par Ungārijas galveno monētu kaltuvi. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. 20. gadsimta 70. gados tika pārtraukta zelta ieguve pilsētas apkaimē. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.
Ekonomika
Pilsētā darbojas monētu kaltuve, kura citu starpā kaļ Slovākijas eiro monētas.
Cilvēki
Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (95,8 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (64,9 %), nereliģiozi (22,6 %) un luterāņi (5,8 %).
Ziemeļu ķauķītis
Ziemeļu ķauķītis (Phylloscopus borealis) ir ķauķīšu dzimtas (Phylloscopidae) dziedātājputns, kas ligzdo Eirāzijas ziemeļu mežu zonā un Aļaskā, bet ziemo Dienvidaustrumāzijā. Migrācijas laikā regulāri ieklejo Eiropā uz dienvidiem no ligzdošanas areāla, viens novērojums arī Latvijā. Ģeogrāfisko variāciju nav.
Sistemātikas izmaiņas
Nesenā pagātnē ziemeļu ķauķīša populācijai tika pievienotas arī Kamčatkas, Kuriļu salu un Japānas ķauķīšu populācijas. Mūsdienās saskaņā ar jaunākajiem ģenētiskajiem pētījumiem Kamčatkas, Kuriļu salu un Hokaido salas populācijas tiek sistematizētas kā atsevišķa suga — Kamčatkas ķauķītis (Phylloscopus examinandus), bet Japānas populācija (izņemot Hokaido) — Japānas ķauķītis (Phylloscopus xanthodryas).
Izplatība
Ziemeļu ķauķītis ir izteikts gājputns. Ligzdo Eirāzijas ziemeļu mežu zonā no Skandināvijas un Somijas ziemeļiem pāri Krievijas taigas zonai uz austrumiem līdz Čukotkai. Sastopams arī Aļaskā Ziemeļamerikā. Ligzdošanas areāla dienvidu mala, šķērsojot Sibīrijas dienvidus, sasniedz Mongoliju un Ķīnas ziemeļaustrumus.
Ziemo Āzijas dienvidaustrumos — Indoķīnā, Ķīnas dienvidaustrumos, Filipīnās, Borneo un Indonēzijā. Migrācijas laikā ziemeļu ķauķīši regulāri ieklejo Eiropā uz dienvidiem no ligzdošanas areāla līdz pat Britu salām.
Latvijā
Latvijā ziemeļu ķauķītis pirmo reizi sastapts, noķerot gredzenošanai tīklos Lejsaciema apkārtnē. Tādējādi tas kļuva par 348. savvaļā sastapto putnu sugu Latvijā.
Izskats
Ziemeļu ķauķītis ir salīdzinoši liels ķauķītis ar slaidu ķermeni, slīpu pieri un īsu asti. Knābis īss, spēcīgs un ar platu pamatni. Ķermeņa garums 10—13 cm, spārnu plētums 16—22 cm, svars 7,5—15 g.
Apspalvojums mugurpusē olīvzaļš, apakšpusē pelēkbalts. Spārni pelēkzaļi ar divām gaišām šķērsjoslām, no kurām viena ir vāji izteikta. Sejā izceļas garas, gaišas uzacis, pāri acīm tumšas svītras. Kājas gaiši brūnas, knābis brūns, bet apakšējā daļa oranždzeltena. Abi dzimumi izskatās līdzīgi.
Līdzīgas sugas
Ziemeļu ķauķītis ir vizuāli grūti atšķirams no līdzīgajām ķauķīšu ģints sugām, īpaši zaļā ķauķīša. Ziemeļu ķauķītis ir lielāks par pēdējo, bet visvieglāk sugas atšķirt pēc to dziesmas.
Uzvedība
Ligzdošanas laikā ziemeļu ķauķītis uzturas biezi saaugušos krūmos, piemēram, kārklu krūmos mitrās pļavās un upju ielejās. Apmetas arī mežos, galvenokārt bērzu, vītolu, papeļu un priežu, retāk egļu. Augstāk kalnos sastopams arī rododendru krūmos. Ziemeļu ķauķītis ir ļoti kustīgs un izveicīgs, pārvietojas ātri no vienas vietas uz otru.
Barošanās
Ziemeļu ķauķītis galvenokārt barojas ar nelieliem kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, piemēram, trīsuļodiem, viendienītēm un strauteņiem. Barību meklē krūmos, retāk koku vainagos (līdz 10 m augstumam). Ķer kukaiņus arī lidojumā. Lai izbiedētu kukaiņus, ik pa brīdim noskurina spārnus.
Ligzdošana
Ligzdošanas sezona ilgst no jūnija līdz augustam. Parasti veido monogāmus pārus, lai gan reizēm novērota poliginija. Ligzdai lodveida forma ar ieeju sānos, vīta no sausas zāles, niedru gabaliņiem, lapām, sūnām un kosu dzinumiem. No iekšpuses izklāta ar smalkākiem stiebriņiem, ļoti reti ar matiem vai spalvām. Atrodas uz zemes, paslēpta kuplā zālē vai starp niedru un grīšļu ciņiem, zem koku saknēm, reizēm uz celma.
Sezonā parasti viens perējums. Dējumā 5—7 baltas olas, kuras var būt gan bez, gan ar rudiem raibumiņiem. Turklāt raibumotās olas un tīri baltās olas var būt vienā dējumā. Inkubācijas periods ilgst 11—13 dienas. Par mazuļiem rūpējas abi vecāki. Jaunie putni izlido 13—14 dienu vecumā.
Gastons Silva
Gastons Silva (es; dzimis ) ir Urugvajas futbolists, aizsargs, Urugvajas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2020. gada Silva pārstāv La Liga komandu SD Huesca.
Būla algebra
Matemātikā un matemātiskajā loģikā Būla algebra ir algebras apakšnozare, kurā mainīgo vērtības ir patiesumvērtības patiess un nepatiess, ko parasti atzīmē attiecīgi ar 1 un 0. Atšķirībā no elementārās algebras, kur mainīgo vērtības ir skaitļi un galvenās operācijas ir saskaitīšana un reizināšana, Būla algebrā galvenās operācijas ir konjunkcija un, ko apzīmē ar ∧, disjunkcija vai, ko apzīmē ar ∨, un negācija, ko apzīmē ar ¬.
Būla algebru 1854. gadā ieviesa Džordžs Būls savā grāmatā An Investigation of the Laws of Thought. Saskaņā ar E. V. Hantingtonu, termins "Būla algebra" pirmoreiz tika ieteikts 1913. gadā, kad to lietoja Henrijs Šefers.
Būla algebrai ir bijusi ārkārtīgi liela nozīme datorzinātnes un digitālās loģikas attīstībā. To izmanto arī kopu teorijā un statistikā.
Pamatoperācijas
Būla algebras pamatoperācijas ir šādas:
Ja patiesības vērtības 0 un 1 interpretē kā veselus skaitļus, šīs darbības var izteikt ar parastajiem aritmētikas darbību operatoriem:
Alternatīvi x∧y, x∨y un ¬x vērtības var izteikt ar patiesumvērtību tabulu palīdzību šādi.
Var pieņemt, ka tikai negācija un viena no divām operācijām ir pamatoperācija, jo šīs vienādības ļauj definēt konjunkciju kā atkarību no negācijas un disjunkcijas un otrādi:
Frenks Džerviss
Frenks Vašingtons Džerviss (en; dzimis, miris ) bija amerikāņu vieglatlēts, sprinteris, olimpiskais čempions 100 metru skriešanā 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.
1900. gada Parīzes vasaras olimpiskajās spēlēs startēja trijās vieglatlētikas disciplīnās, no kurām vienā izcīnīja zelta medaļu. Šo medaļu, ar rezultātu 11.0 sekundes, ieguva 100 metru sprinta distancē. Viņa rezultāts, kuru viņš uzstādīja kvalifikācijas 3. priekšskrējienā, 10.8 sekundes, kļuva par tā brīža jauno olimpisko rekordu un pasaules rekordu. Ar šādu pašu rezultātu pusfinālā veica Volters Tjūksberijs, kurš tiek arī uzskatīts par rekorda labotāju. Džerviss startēja arī trīssoļlēkšanā un trīssoļlēkšanā no vietas. Taču šajās disciplīnās precīzi iegūtais rezultāts nav zināms.
Pēc sportiskās karjeras Džerviss kļuva par juristu.
Briči
Briči ir ciems Gulbenes novada Daukstu pagastā. Atrodas pagasta dienvidrietumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V427, Nidrītes upes krastā.
Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Priedkalnu senkapi.
Pelčupe
Pelčupe var būt:
Kastelleta
Iepriekšējās citadeles
Pirmā citadele pēc arhitekta Ērika Dālberga projekta tika uzcelta 1667. gadā, taču, 1680. gadā flotei pārceļoties uz Karlskrūnu, tās funkcijas beidzās. Izveidojoties kuģu eskadriļai 1715. gadā, citadele tika atjaunota. 1784. gadā karalis izdeva rīkojumu, ka citadele turpmāk būs tikai kā piemiņas objekts un vieta, no kurienes salutēs lielgabali ienākošajiem un izejošajiem kuģiem. Ēka tika pārbūvēta, tā bija astoņstūru vienstāva akmens celtne. 1845. gada 21. jūnijā uzsprāga munīcijas noliktava, kā rezultātā arī citadele gāja bojā. Tika nolemts uzbūvēt jaunu citadeli.
Pašreizējā citadele
Sākotnēji arhitekts Kārlis Fredriks Meijers izplānoja viduslaiku biezu mūru celtni ar torni un diviem zemākiem ēkas spārniem abās pusēs. Uz platā torņa jumta virsmas arhitekts bija plānojis novietot 60 pudu smagu lielgabalu, lai varētu apšaudīt uzbrūkošos kuģus. Taču šo projektu vēlāk izmainīja arhitekts Fredriks Blūms, mainot torņa proporcijas, paredzot 20 metrus augstu torni, kurā atrastos spirālveida kāpnes, kā arī celtnes abos spārnos, kas būvēti uz augstiem pelēka akmens pamatiem, paredzot telpas kazarmām. Uz ēkas spārnu jumta tika paredzēta aizsargsiena ar paredzētām speciālām vietām šaušanai. Sarkanu mūra ķieģeļu celtne tika izbūvēta no 1846. līdz 1848. gadam un šī ir celtne, kas ir saglabājusies līdz mūsu dienām.
60 pudu smagais lielgabals uz torņa jumta netika novietots, tā vietā sākotnēji tur atradās astoņi 24 pudu lielgabali, kas vēlāk tika izvietoti ar mazāka kalibra lielgabaliem. Mūsdienās jūras kara kuģi no šīs vietas tiek sveikti, salutējot no 4 salūta lielgabaliem, kas atrodas uz Kastelletas skatu terases. Citadele atguva savas aizsardzības funkcijas Otrā Pasaules kara laikā, kad to izmantoja gaisa aizsardzībai, aprīkojot torni un baterijlaukumu ar ātri šaujošiem gaisa lielgabaliem.
Kazarmās karavīri tika izmitināti 1850. gadā, taču apstākļi dzīvei nebija īpaši piemēroti. 1858. gadā kazarmas tika pārbūvētas par dienesta dzīvokļiem zemākā ranga oficieriem un šiem mērķiem telpas kalpoja līdz 1956. gadam. Vēlāk, 1970. gados telpas tika pārbūvētas un vēlāk izmantotas birojiem un konferenču rīkošanai.
Zviedrijas kara karogs
Kad Zviedrijas flote pameta Kastelholmenu 1990. gadā, bija plānots noņemt Zviedrijas armijas karogu no citadeles masta, bet šo lēmumu neatbalstīja sabiedrība un flotes vadība pieņēma lēmumu, ka karogs paliks vecajā vietā. To nodrošina divas sardzes maiņas, kas katru dienu no rīta dodas uz Kastelhomenu, kur citadeles mastā paceļ karogu, bet vakarā to nolaiž. Šī tradīcija sākās 1667. gadā un ir spēkā joprojām.
Rožu iela (Liepāja)
Rožu iela ir iela Liepājā, atrodas Vecliepājas apkaimē. Rožu iela sākas krustojumā ar Kuršu ielu un beidzas krustojumā ar Liepu ielu. Aptuvenais ielas garums ir 600 metri. No krustojuma ar Kuršu ielu līdz krustojumam ar Uliha ielu to sedz asfaltbetons, bet pārējo ielas daļu sedz jaukts asfaltbetona un akmens bruģa segums. Rožu ielā kustība norit pa divām joslām.
Ielu savienojumi
Rožu iela ir savienota ar šādām ielām:
Istras pussala
Istras pussala (slovēņu un hr), arī Istrija (it), ir pussala Adrijas jūras ziemeļos. Istras pussala tiek dalīta starp Horvātiju (lielākā daļa), Slovēniju un Itāliju. Ziemeļtietumos to apskalo Triestes līcis, bet dienvidaustrumos — Kvarners un Rijekas līcis. Lielākās pilsētas ir Pula, Roviņa, Poreča (visas Horvātijā), Izola un Kopera (Slovēnijā). Pussalas ziemeļu robežu veido Čičarijas grēda ar augstāko virsotni Učku 1396 m vjl.
Dinaburski
Dinaburski ir ciems Brigu pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 295 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Rimšu ezers.
Zinātniskā metode
Dažu zinātnisko metožu uzskaitījums:
Aizstrautnieki
Aizstrautnieki ir ciems Dobeles novada Dobeles pagastā, pagasta centrs. Izvietojies pagasta ziemeļrietumos pie autoceļa V1101 8,7 km no novada centra Dobeles un 73 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados kā Ždanova vārdā nosauktā kolhoza ciemats pie Aizstrautnieku mājām netālu no bijušās Dobes muižas (Doben) centra. Aizstrautniekos dzīvo 25% no kopējā pagasta iedzīvotāju skaita. Ciema apbūvi veido sešas daudzdzīvokļu mājas (kopā 72 dzīvokļi) un 16 viendzīvokļa mājas. Aizstrautniekos atrodas pagasta pārvalde, medpunkts, veikals, bibliotēka un atbalsta centrs ģimenēm ar bērniem.
Otrais Itālijas-Etiopijas karš
Otrais Itālijas-Etiopijas karš noritēja no 1935. gada 3. oktobra līdz 1936. gada maijam, fašistiskajai Itālijai iebrūkot Etiopijas impērijā. Pēc Etiopijas galvaspilsētas Adisabebas okupēšanas, Musolīni 1936. gada 8. maijā Romā pasludināja, ka Itālija atkal ir impērija. Apvienojot itāļu kolonijas Somālilendā un Eritrejā ar iekaroto Etiopiju, itāļi izveidoja Itālijas Austrumāfrikas koloniju, kas pastāvēja līdz 1941. gadam.
Kara iemesli
Jau 19. gadsimta beigās Itālija bija mēģinājusi pakļaut Etiopiju, bet 1896. gadā bija cietusi apkaunojošu sakāvi pie Advas. Lai arī Etiopiju neizdevās iekarot, Itālija ieguva kolonijas Eritrejā un Somālilendā.
Musolīni, pēc savas diktatūras nostiprināšanas, vēlējās sākt ātru karu ar kādu no Vidusjūras reģiona valstīm, kas celtu nācijas pašapziņu un fašistiskā režīma prestižu. Itālijas zemniekiem akūti trūka zemes, bet itāļu kolonijas Lībijā un Austrumāfrikā bija pārāk tuksnešainas. Francija un Lielbritānija nevēlējās pieļaut Itālijas militārās un politiskās ietekmes pieaugumu Vidusjūras reģionā. Etiopijas iekarošana apmierinātu visus Itālijas mērķus un neaizskartu pārējo Eiropas lielvaru intereses.
Pretinieku karaspēks
1932. gadā Musolīni uzticēja fašistu vadonim un koloniju ministram Emilio De Bono sākt uzbrukuma plānošanu. De Bono 1932. gadā divreiz apmeklēja Eritreju un sākotnēji plānoja nelielu koloniālo ekspedīciju ar ierobežotu kareivju skaitu. Tikmēr itāļu armijas plāns paredzēja Eiropas tipa karu ar lielu kareivju un tehnikas skaitu. Galveno iebrukumu no Eritrejas plānoja ar 7 divīzijām de Bono vadībā, ko atbalstītu Rodolfo Graciani vadīts iebrukums no Itālijas Somālilendas. Armiju atbalstītu ap 160 lidmašīnām un 200 tanketēm un tankiem. Jau kampaņu plānojot, bija pieņemts lēmums par ķīmisko ieroču izmantošanu. Tā kā pastāvēja iespēja, ka Lielbritānija tomēr varētu izlemt slēgt Suecas kanālu, uz Eritreju nosūtīja 10 divīzijas un milzīgus munīcijas krājumus. Armiju veidoja ap 250 000 itāļu kareivji un 150 000 koloniju kareivji no Lībijas, Eritrejas un Itāļu Somālilendas, ko atbalstīja ap 400 lidmašīnas. Etiopijas armijā arī bija ap 300 000 kareivju, taču tā joprojām atradās feodālā līmenī. Imperatoram pašam bija 15 000 kareivju liela armija ar modernu bruņojumu, pārējo kareivju lielāko daļu nodrošināja reģionālo vadoņu karadraudzes. Etiopiešiem bija ap 200 vieglo lielgabalu, 1000 ložmetēji un novecojušas šautenes. Liela kareivju daļa joprojām izmantoja šķēpus un vairogus. Etiopieši plānoja ļaut itāļu armijām iebrukt kalnainajā valstī, kur izstieptās piegādes līnijas un sarežģītie dabas apstākļi dotu iespēju etiopiešiem veikt flangu uzbrukumus, novājinot itāļu spēkus.
Uzbrukums
1935. gada 27. septembrī Musolīni pavēlēja De Bono sākt iebrukumu 3. oktobrī, kad Etiopijā iebruka 100 000 Itālijas kareivju. Uzbrucēji sākotnēji nesastapa pretestību, jo etiopieši bija nostiprinājušies valsts centrā. Līdz 15. oktobrim itāļi bez pretestības ieņēma Aksumu, Entičo, Adigratu un 1896. gada sakāves simbolu — Advu. 8. novembrī krita Mekele, Tigrajas provinces galvaspilsēta.
Novembrī itāļi sasniedza etiopiešu pretestības zonas. Novembrī sākās lieli etiopiešu pretuzbrukumi Tigrajā. Savu neapšaubāmo kaujas sparu viņi izmantoja nevis nelieliem uzbrukumiem, bet frontāliem uzbrukumiem, kuriem pret itāļu aviāciju, artilēriju un ložmetējiem nebija lielu panākumu. Etiopijas kareivji nemācēja lietot itāļiem atņemtās granātas, metot tās bez drošinātāja izraušanas. Reģionu karavadoņi darbojās nesaskaņoti, bieži vien domājot par savām, nevis kopējām interesēm. Etiopiešu pretuzbrukuma dēļ 1935. gada decembrī itāļi sāka izmantot ķīmiskos ieročus, ko turpmāk izmantoja līdz pat kara beigām 1936. gadā, nogalinot no 15-50 000 etiopiešu. Kara gaitā vairāki simti eritrejiešu koloniālo kareivju pārgāja etiopiešu pusē. Pēc nesaskaņām ar Musolīni par uzbrukuma lēno gaitu De Bono aizvietoja ar ģenerāli Badoljo, kas bija karjeras virsnieks un lojāls monarhijai.
1936. gada pavasarī Badoljo bija pārliecināts par savu uzvaru, 31. martā sakaujot etiopiešu armiju imperatora vadībā. 4. aprīlī krita Dese, Vollo provinces galvaspilsēta. 30. aprīlī Haile Selasije ieradās Adisabebā, kur sasauca augstmaņu sapulci. Tā apstiprināja viņa lēmumu doties uz Tautu savienību, lai aizstāvētu Etiopijas neatkarību, un reģenta iecelšanu, kas nozīmēja pretestības kustības sākšanos. Divas dienas vēlāk imperators bēga uz franču Džibuti un devās uz Eiropu. 14. aprīlī no Somālilendas itāļi sāka uzbrukumu dienvidos. Pēc aviācijas uzlidojumiem itāļiem izdevās pārraut etiopiešu aizsardzības līnijas un abas itāļu armijas satikās Etiopijas vidienē. 5. maijā itāļi bez pretestības iegāja Adisabebā. Lai arī Musolīni dažas dienas vēlāk paziņoja par uzvaru, itāļu armija kontrolēja mazāko daļu valsts, kurā vietējo vadoņu vadībā sākās partizānu pretestības, jeb “Patriotu” kustība.
Pretestības kustība
1935. gada 9. decembrī Etiopijas Kara ministrs izdeva pavēli visiem okupēto ziemeļu teritoriju vadoņiem sākt pretestību pret itāļiem. Pēc imperatora došanās uz Eiropu kopējā armija sadalījās reģionu vienībās, kas devās uz savām mājām, kur daudzi no vadoņiem organizēja militāru pretestību itāļiem. Etiopijā izvērsās partizānu karš, kurā līdz 1941. gadam krita 13 000 un ievainojumus guva 140 000 okupācijas spēku kareivji, lielākā daļa no kuriem bija eritrejieši un somālieši no koloniālā karaspēka vienībām. Jebkādu pretestību apspieda ar nāvessodiem un ķīmiskajiem ieročiem. Partizānu iecienītākais uzbrukumu objekts bija stratēģiski svarīgā Adisabebas-Džibuti dzelzceļa līnija. Okupēto Adisabebu itāļi apjoza ar dzeloņstiepļu žogu, un iekļūt pilsētā varēja tikai caur kontrolpunktiem. Arī Etiopijas ortodoksā baznīca nostājās pret okupāciju. 1936. gada 30. jūlijā itāļi publiski nošāva Vollo bīskapu, un arī vēlāk nogalināja simtiem mūku un priesteru. Papildus bruņotai pretestībai, valstī pastāvēja pasīvas pretestības formas, etiopiešiem ignorējot itāļu liras un turpinot izmantot sudraba monētas, un atsakoties pieņemt atalgojumu lirās. Itāļi to daļēji akceptēja, dažreiz maksājot strādniekiem sudraba monētās, nevis lirās.
1937. gada 19. februārī publiskas ceremonijas laikā divi etiopieši ar granātām apmētāja augstākos itāļu militāros vadītājus, nogalinot trīs un ievainojot 52, tai skaitā Graciani. Itāļi atriebās ar tik nežēlīgu civiliedzīvotāju slaktiņu pilsētā, ka Musolīni bija spiests pavēlēt turpmāk ievērot mērenību, lai izvairītos no negatīvas publicitātes. Patriotu vienībās darbojās līdz vairākiem tūkstošiem karotāju, taču tām trūka nacionālas sadarbības, un tās darbojās savos reģionos.
Iekaroto teritoriju pārvaldei Musolīni sākotnēja paredzēja koloniālu raksturu, atsakoties no sadarbības ar etiopiešu aristokrātiju, taču Graciani asiņainais terors nenesa rezultātus, un viņu atsauca. 1937. gada novembrī, lai samazinātu okupācijas izmaksas, Itālijas okupācijas karaspēku samazināja līdz 65 000. Itālijas Austrumāfriku sadalīja piecos reģionos militāro gubernatoru pakļautībā, galvaspilsētas Adisabebas reģionu pakļaujot tieši vicekaraļa varai. 10. novembrī par vicekarali iecēla karaliskās ģimenes pārstāvi, Aostas hercogu Amadeo, kurš sāka sadarbošanos politiku ar draudzīgāk noskaņotajiem etiopiešu augstmaņiem, piešķirot tiem jaunus titulus un finansējumu.
Itāļu sakāve
1940. gada 10. jūnijā Itālija pieteica karu Lielbritānijai un Francijai, kas nozīmēja, ka Austrumāfrika ir pilnībā atgriezta no Itālijas. Musolīni tas neuztrauca, jo viņš bija pārliecināts, ka pēc Vācijas uzvaras Francijā miers atjaunosies pēc dažām nedēļām vai mēnešiem. Šī cerība nepiepildījās.
1940. gadā Itālijai Austrumāfrikā bija ap 290 000 kareivju, no kuriem 90 000 bija itāļu, taču tiem trūka modernas artilērijas, prettanku un zenītieroču. Munīcijas un degvielas pietika vairākiem mēnešiem. Tikmēr Lielbritānijai Sudānā un Kenijā bija ap 20 000 un Britu Somālilendā ap 2000 kareivju. 1940. gada augustā 35 000 liela itāļu armija iebruka Britu Somālilendā, sakaujot 5000 britu un sabiedroto kareivju. Nemākulīgajā uzbrukumā itāļi zaudēja 2052 bet briti 206 kareivjus. Lielākā britu karaspēka daļa netraucēti evakuējās no Somālilendas. Šis uzbrukums arī noplicināja itāļu krājumus, un turpmāk tie īstenoja aizstāvēšanās politiku. Musolīni visu uzmanību veltīja 1940. gada oktobrī sāktajam karam pret Grieķiju.
Briti Sudānā un Kenijā sakopoja koloniālās Indijas un Dienvidāfrikas karaspēka vienības un 1941. gada janvārī sāka uzbrukumus, kas dažu mēnešu laikā iekaroja Itālijas Austrumāfriku. No 5. februāra līdz 26. martam itāļiem izdevās veiksmīgi aizstāvēt Kerenu, kuras kalnainajā apkaimē briti nevarēja izmantot savu artilērijas un tanku pārspēku. 14. februārī krita Misimaio, 25. februārī Mogadīšo. Asmara krita 1. aprīlī, Adisabeba 5. aprīlī, Masava 8. aprīlī. Pēc aplenkuma, 19. maijā padevās Aostas hercogs. Pēdējās lielās itāļu vienības padevās 9. jūlijā un 27. novembrī.
Pēc tam, kad Itālija pieteica karu Francijai un Lielbritānijai 1940. gada 10. jūnijā, trimdā dzīvojošais Etiopijas imperators saņēma atbalstu no britiem. Jau 3. jūlijā viņš ieradās Sudānas galvaspilsētā Sudānā. 1941. gada 30. janvārī viņš šķērsoja Etiopijas robežu. 6. aprīlī Lielbritānijas karaspēks ieņēma Adisabebu. 1941. gada 5. maijā, ar Lielbritānija karaspēka palīdzību, Haile Selasije atgriezās Adisabebā.
E vitamīns
E vitamīns ir vielu grupa, kurā ietilpst tokoferoli un tokotrienoli. γ-Tokoferols ir, piemēram, atrodams kukurūzas eļļā, sojas pupiņu eļļā, margarīnā. α-tokoferols ir bioloģiski visaktīvākais E vitamīns un ir otrais visbiežāk sastopamais no E vitamīna grupas pārtikas produktos. Tas ir taukos šķīstošs antioksidants, kas pasargā organismu no brīvajiem radikāļiem. Regulāra vitamīna E uzņemšana vairāk nekā 1,000 mg (1,500 IU) dienā var novest līdz E hipervitaminozei, kas ir saistīta ar vitamīna K deficītu un asiņošanas gadījumiem.
E vitamīna daudzums pārtikas produktos
! colspan="2"| mg/(100 g)
Gavieze (stacija)
Gavieze bija dzelzceļa stacija līnijā Liepāja—Vaiņode starp pieturām Dubeņi un Susta. Gaviezes stacija atradās 18,5 kilometru attālumā no Liepājas stacijas, 22 kilometru attālumā no Priekules stacijas un 39 kilometru attālumā no Vaiņodes stacijas.
Stacija tika atklāta kopā ar līniju 1871. gada, tās sākotnējais nosaukums bija Grobiņa. 1904. gadā tā pārdēvēta par Gaviezi, 1919. gadā — par Gaviezeni, bet 1927. gadā atpakaļ par Gaviezi. Stacijas ēka būvēta 1908. gadā. Pasažieru vilcieni nepietur kopš pasažieru kustības apturēšanas 1998. gadā. 2012. gadā nojauktas sliedes posmā Liepāja—Priekule.
Kioxia
{{Uzņēmuma infokaste v2 }} Kioxia Holdings Corporation jeb Kioxia (agrākais nosaukums Toshiba Memory Corporation) ir Japānas pusvadītāju elektronikas komponenšu uzņēmums. tas ir dibināts 2018. gadā, atdaloties no Toshiba.
Uzņēmums ražo datoratmiņas mikroshēmas un moduļus, zibatmiņas, atmiņas kartes, pusvadītāju cietos diskus un citas komponentes.
Kioxia īpašnieki ir Toshiba (40,64 %), Hoya Corporation (3,13 %) un konsorcijs BCPE Pangea Cayman, kurā apvienojušies uzņēmumi SK Hynix, Apple, Dell un Seagate Technology.
Vēsture
2017. gada 20. septembrī uzņēmuma Toshiba, kas piedzīvoja lielus zaudējumus, padome apstiprināja vienošanos par 18 miljardiem ASV dolāru pārdot savu atmiņas mikroshēmu biznesu konsorcijam, ko vadīja ASV investīciju uzņēmums Bain Capital un kurā ietilpa uzņēmumi Apple, Dell Technologies, Hoya Corporation, Kingston Technology, Seagate Technology un SK Hynix. 2018. gada 1. jūnijā NAND zibatmiņas un pusvadītāju disku nodaļas pārdošana tika pabeigta, un atdalītais uzņēmums ieguva nosaukumu Toshiba Memory Corporation. 2019. gada 1. martā tas kļuva par jaundibinātā Toshiba Memory Holdings Corporation meitas uzņēmumu. Toshiba tajā paturēja 40,2 % kapitāldaļu.
2019. gada 30. augustā tika paraksta galīgā vienošanās par Taivānas elektronikas ražotāja Lite-On pusvadītāju disku biznesa iegādi par 165 miljoniem ASV dolāru; darījums tika pabeigts 2020. gada 1. jūlijā. 2019. gada 1. oktobrī Toshiba Memory Holdings Corporation tika pārdēvēts par Kioxia Holdings Corporation, un Toshiba Memory Corporation tika pārdēvēts par Kioxia Corporation. Šī pārdēvēšana ietvēra arī uzņēmumus, kas saistīti ar Toshiba pusvadītāju disku zīmolu OCZ.
Rustems Hemitovs
Rustems Hemitovs (Рөстəм Хəмитов; dzimis ) ir Baškortostānas vadītājs kopš 2010. gada. Par dzimto viņš uzskata baškīru valodu; ir islāmticīgais.
Biogrāfija
Rustems Hemitovs dzimis Kemerovas apgabalā. Tēvs un māte bija Baškīrijas tatāri.
1977. gadā Rustems Hemitovs pabeidza Baumana Maskavas augstāko tehnisko skolu specialitātē "Lidaparātu dzinēji". Pēc tam strādāja par meistaru Ufas motorbūves rūpnīcā. 1978. gadā sāka strādāt Ufas aviācijas institūtā. 1988. gadā Hemitovs kļuva par Vissavienības maģistrālo cauruļvadu būves zinātniski pētnieciskā institūta Austrumu filiāles zinātniskās ražošanas nodaļas vadītāju.
1990. gadā viņš tika ievēlēts par Baškīrijas APSR Augstākās Padomes deputātu; bija ekoloģijas un dabas resursu racionālas izmantošanas komisijas priekšsēdētājs. 1993. gadā Hemitovs kļuva par Baškortostānas Republikas Lietišķās ekoloģijas un dabas izmantošanas institūta direktoru. 1994. gadā Rustems Hemitovs kļuva par Baškortostānas Republikas Vides aizsardzības, dabas izmantošanas, ārkārtas situāciju brīdināšanas un seku novēršanas ministru.
1999. gadā Rustems Hemitovs iecelts par Krievijas Ārkārtas situāciju ministrijas ārkārtas situāciju brīdināšanas un likvidācijas departamenta vadītājs. No 2000. gada viņš bija Krievijas prezidenta pilnvarots pārstāvis. 2003. gadā Hemitovs kļuva par Lielo nodokļu maksātāju starpreģionālās komisijas priekšsēdētāju. 2004. gadā viņš kļuva par Ūdens resursu federālās aģentūras vadītāju.
Mandeļveida kodols
Mandeļveida kodols jeb amigdala ir divas kodolu grupas, kas ir novietotas mediāli (tuvāk viduslīnijai) deniņu daivās un tā ir sastopama mugurkaulniekiem, tostarp cilvēkiem. Tiek uzskatīts, ka amigdala piedalās atmiņas procesos, lēmumu pieņemšanā, emociju veidošanā, kā arī tā tiek pieskaitīta pie limbiskās sistēmas. Mandeļveida kodoli ir saistīti arī ar hipotalāmu, dorsomediālo talāmu, talāma retikulāro kodolu, sejas un trīszaru nervu.
Mena Suvari
Mena Aleksandra Suvari (Mena Alexandra Suvari; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise, modes dizainere, modele.
Edmunds fon Trompovskis
Edmunds fon Trompovskis (, 1851—1919) bija vācbaltiešu izcelsmes arhitekts un inženieris. Pēc viņa projektiem būvētas dzīvojamās mājas Rīgas Bulvāru lokā un rūpnīcu ēkas.
Dzīvesgājums
Dzimis 1851. gadā Rīgā kā pirmais no pieciem brāļiem namnieka Edmunda Trompovska un viņa sievas Rozālijas, dzimušas Vrangeles, ģimenē. Studēja Rīgas Politehnikumā (1871-1878), līdztekus arī Pēterburgas Civilo Inženieru institūtā. Kā civilais inženieris strādāja Vitebskas guberņā (1878-1879), pētīja upes gultni pie Daugavgrīvas cietokšņa un strādāja pie Tukuma-Ventspils dzelzceļa līnijas izbūves projekta (1879).
1880. gadā Trompovskis atvēra savu arhitektu biroju, kurā iemaņas apguva daudzi jaunie Rīgas arhitekti. Pēc relatīva "klusuma perioda" (1904—1908) pēc viņa projektiem celtas daudzas funkcionālas ēkas. Miris 1919. gadā Stučkas valdības laikā Rīgā.
Projektētās ēkas
Pēc Trompovska projektiem Rīgā uzcelts vairāk nekā 100 ēku, tostarp:
Elstes (Daukstu pagasts)
Elstes ir ciems Gulbenes novada Daukstu pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V424. Pie ciema bija pieturas punkts dzelzceļa līnijā Pļaviņas—Gulbene Elste.
Reņģe (stacija)
Reņģe ir preču vilcienu (agrāk arī pasažieru vilcienu) stacija dzelzceļa līnijā Glūda—Reņģe—Mažeiķi, kas atrodas Rubā.