cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jagailis
Dzīvesgājums
1377. gadā Jagailis kļuva par Lietuvas, kura politiski bija sadalīta divās etniski un politiski atšķirīgās daļās, dižkunigaiti. Sākotnēji Jagailis valdīja Lietuvas dižkunigaitijas dienvidu un austrumu zemēs, bet viņa tēvocis Traķu kunigaitis Ķēstutis valdīja ziemeļrietumu reģionā. Žemaitija līdz Žalgires kaujai piederēja Vācu ordenim. 1380. gadā bija Zelta Ordas militārā vadītāja Mamaja sabiedrotais cīņā pret Maskavas kņazisti, tomēr nokavēja Kuļikovas kaujas sākumu.
Pēc Jadvigas nāves 1399. gadā Jagailim bija mazas izredzes noturēties Polijas tronī, tomēr politiski veikli manevrējot, arī slēdzot dinastiskas laulības, Jagailim izdevās saglabāt varu līdz pat nāvei, t.i. vēl 35 gadus.
Pēc Jadvigas nāves Jagailis apprecējās ar Kazimira III mazmeitu Annu no Celjes (Slovēnijā) (meita Jadviga), ar Elizabeti no Pilicas (bērnu nebija) un ar Sofiju no Alsenes (bērni - Vladislavs III un Kazimirs IV).
Pilnais tituls
Sākotnēji vācu valodā rakstītos dokumentos lietotie Jagaiļa tituli bija: 1379. gadā - Wir Jagel obirster Herczoge der Littouwin ("Mēs, Jagailis, lituvinu virshercogs"), 1380. gadā - Wir Jagel obirster kung der Littouwen ("Mēs, Jagailis, lietuvju virskungs"), 1382. gadā - Wir Jagal von gotis gnaden grosir konig czu lyttauwen ("Mēs, Jagailis, no dieva žēlastības dižais ķēniņš Lietuvā").
Kā Lietuvas dižkunigaitis Jagailis kādā ar 1383. gadu datētā latīņu dokumentā sevi dēvēja kā "Mēs, Jagailis, pēc dievišķās vēlmes lietuvju dižais ķēniņš un hercogs, Krievijas kungs un mantinieks" (Nos Jagalo divina deliberacione magnus Rex vel dux litwanorum, Russieque dominus et here). Visticamāk, viņš no sava vectēva Gedimina bija mantojis arī Zemgales ķēniņa un hercoga titulu
Pēc kronēšanas par Polijas karali un kristīšanās par Vladislavu viņa pilnais tituls skanēja: "Vladislavs, no Dieva žēlastības karalis Polijai un Krakovas, Sandomiras, Seradzas, Lenčicas, Kujāvijas zemēm, Lietuvas dižkungs, Pomerānijas un Krievijas (Rutēnijas) u.c. kungs un mantinieks" (''Wladislaus Dei gracia rex Polonie necnon terrarum Cracovie, Sandomirie, Syradia, Lancicie, Cuiavie, Lithuanie princeps supremus, Pomoranie Russieque dominus et heres etc.)
Mellupīte
Mellupīte var būt:
Pļaviņu ūdenskrātuve
Pļaviņu ūdenskrātuve ir hidroelektrostacijas darbībai izveidota mākslīga ūdenstilpe Daugavas vidustecē. Ietilpst Aizkraukles un Jēkabpils novados.
Izveidota 1965. gadā pēc Pļaviņu HES 1. kārtas izbūves. Ūdenskrātuves vidējais dziļums ir 14,6 metri, bet maksimālais dziļums 48 metri un tajā atrodas 50 salas. Kopš 1966. gada ūdens līmeni regulē Pļaviņu hidroelektrostacijas dambji un hidrotehniskās būves.
Pļaviņu ūdenskrātuves krastos esošās Krustalīča un Kraukļa klintis biedrība "Ziemeļvidzemes ģeoparks" izraudzījās par 2022. gada ģeovietu. Klintis stiepjas vairāk nekā kilometru garos posmos abos upes krastos – gan Vidzemes, gan Sēlijas pusē. Bijušā Daugavas kanjona dolomīta klintis šobrīd atrodas upes malā kā 2–4 m augstas sienas.
Vladislavs III Varnietis
Vladislavs III Varnietis (pl; dzimis, miris ) bija Polijas karalis no 1434. līdz 1444. gadam no Jagellonu dinastijas. No 1440. gada - arī Ungārijas karalis kā Ulāslo I (hu). Iesauku ieguvis pēc nāves, jo kritis kaujā pie Varnas.
Dzīvesgājums
Vladislavs III bija Jagaiļa un Sofijas no Haļšaniem (mūsdienu Baltkrievijā) dēls.
Kļuva par karali jau 10 gadu vecumā, tāpēc jaunais karalis atradās stiprā savas mātes Sofijas ietekmē. 16 gadu vecumā kļuva arī par Ungārijas karali. Sadarbībā ar pāvestu Eugēniju IV lauza 1443. gadā noslēgto līgumu ar Osmaņu impēriju un uzbruka tai, tomēr krita kaujā pie Varnas, armijai piedzīvojot smagu sakāvi.
Mellupīte (Stendes pieteka)
Mellupīte ir Stendes kreisā krasta pieteka Talsu un Ventspils novados. Sākas no grāvju sistēmas Melluptīrelī uz Puzes un Ģibuļu pagastu robežas. Tek pa stipri pārpurvotu apvidu. Šķērso Mellupezeru. Upes gultne visā garumā regulēta. Ar grāvjiem savienota ar Ezerstārpezeru, Sūdezeru un caur tiem ar Spāres upi.
Daugavpils Universitātes Sistemātiskās bioloģijas institūts
Daugavpils Universitātes Sistemātiskās bioloģijas institūts (DU SBI) ir 2005. gadā dibināta Daugavpils Universitātes zinātniska struktūrvienība, kas reģistrēta Latvijas Zinātnisko iestāžu reģistrā. Tā galvenais mērķis ir zinātnisko pētījumu veikšana sistemātiskās bioloģijas jomā. Institūta idejas autors, izveidotājs un pirmais direktors ir profesors Arvīds Barševskis. Kopš 2007. gada institūta direktore ir Dr. biol., asociētā profesore Inese Kokina.
Institūta galvenie uzdevumi ir: pētniecisko projektu īstenošana; Sistemātiskās bioloģijas zinātnes attīstība un zinātnieku skolas veidošana Daugavpils Universitātē; zinātniskā personāla un pētnieciskās bāzes pilnveidošana; zinātnisko kolekciju izveide entomoloģijā un botānikā; zinātnisko izdevumu (žurnālu, monogrāfiju, rakstu) sagatavošana; zinātnisko konferenču un semināru rīkošana; zinātnieku sadarbības veicināšana vietējā, valsts un starptautiskā līmenī; piedalīšanās studiju programmu īstenošanā; zinātnes popularizēšana; citu zinātniski pētniecisko pasākumu (ekspedīciju, nometņu u.c.) rīkošana.
Institūts veic taksonomijas, sistemātikas un bioģeogrāfijas pētījumus galvenokārt Baltijas jūras baseina, bet atsevišķu taksonomisko grupu organismiem — pasaules faunā vai florā.
Institūtā tiek veidotas vaboļu un gliemju zinātniskās kolekcijas, un herbārijs.
Institūtā tiek izdoti divi starptautiski recenzējami zinātniski žurnāli — Baltic Journal of Coleopterology un Acta Biologica Universitatis Daugavpiliensis.
Daugavpils Universitātes Sistemātiskās Bioloģijas institūtā ir iespējams apgūt biologa profesiju un iegūt akadēmiskos/zinātniskos grādus visu trīs līmeņu studiju programmās Studēt bioloģiju DU. Institūta mācībspēki piedalās bioloģijas bakalaura, maģistra un doktora studiju programmu īstenošanā. Ir izveidota Promocijas padome bioloģijā. DU bioloģijas studiju programmu studentiem tiek rīkoti daudz un dažādi ārpusstudiju pasākumi, tai skaitā ārvalstu ekspedīcijas.
Arginīns
Arginīns (Arg, 2-amino-5-(diaminometilidēnamino)pentānskābe, d-α-amino-δ-guanidinobaldriānskābe, N-guanilornitīns, NH=C(NH2)NH(CH2)3CH(NH2)−COOH) ir dzīvo organismu aminoskābe. Arginīns pieder pie stipri bāziskām aminoskābēm, jo satur vairākas amino- un imino grupas. Arginīns ir balta, kristāliska viela (prizmatiski kristāli no ūdens). Dažiem dzīvniekiem tā ir neaizvietojamā aminoskābe. Pieauguša cilvēka organisms arginīnu sintezē patstāvīgi, bet bērniem tas jāuzņem ar barību. Arginīnu var uzskatīt par alifātisko aminoskābi, ar guanidīna grupu galā. Šī iemesla dēļ tas veido daudz ūdeņraža saišu.
Atrašanās dabā
Arginīns ietilpst olbaltumvielu sastāvā (sevišķi daudz arginīna ir histonos). Atrodas organismā arī brīvā veidā.
Bioloģiskā nozīme
Arginīns ir svarīga slāpekļa vielmaiņas sastāvdaļa. Ornitīna - citrulīna - arginīna cikls atbild par olbaltumvielu noārdīšanu organismā, no tā atkarīga organisma spēja veidot urīnvielu un atbrīvoties no olbaltumvielu atkritumproduktiem. Arginīns ir slāpekļa pārnesējs un donors muskuļaudu veidošanās procesā.
Valīns
Valīns (Val, 2-amino-3-metilbutānskābe, α-aminoizobaldriānskābe, C5H11NO2) ir neaizvietojamā aminoskābe. Tā ir alifātiskā aminoskābe. Valīns ir bezkrāsaina kristāliska viela (prizmatiski kristāli no ūdens vai heksagonālas plāksnītes no etanola). Vielas nosaukums cēlies no baldriāna.
Atrašanās dabā
Valīns ir olbaltumvielas veidojošā aminoskābe, kas obligāti jāuzņem ar pārtiku. Augi valīnu sintezē no pirovīnogskābes.
Bioloģiskā nozīme
Valīns ir pantotēnskābes (B3 vitamīna) un penicilīna biosintēzes izejviela.
Hamburger SV
Hamburger Sport-Verein vai saīsināti HSV ir Vācijas futbola klubs, kas ir bāzēts Hamburgā, Vācijā. Klubs spēlē Vācijas 2. Bundeslīgā. Klubs ir 6 reizes izcīnījis Vācijas čempiontitulu. Savas mājas spēles komanda aizvada Volksparkstadion stadionā, kur ir 57 000 skatītāju vietas.
No 2012. gada maija līdz 2016. gada jūnijam klubā spēlēja Latvijas izlases uzbrucējs Artjoms Rudņevs, izņemot laiku 2013.–2014. gada sezonas otrajā pusē, kad tika izīrēts citam Bundeslīgas klubam Hannover 96, bet pēc īres termiņa beigām atgriezās HSV.
Spēlmaņu nakts
Pirmās apbalvošanas ceremonijas tika rīkotas jūnijā, suminot iepriekšējā gada labākos sasniegumus profesionālajos teātros, taču 1999. gadā ceremonija tika pārcelta uz, teātra režisora Eduarda Smiļģa dzimšanas dienu. Kopš tā laika ceremonija ik gadu norisinās 23. novembrī, apbalvojot labākos iepriekšējā teātra sezonā.
Kategorijas
Spēlmaņu nakts balvas tikušas pasniegtas šajās kategorijās:
Vanagu grāvis
Vanagu grāvis ir Stendes kreisā krasta pieteka Ģibuļu pagastā. Sākas meža malā pie Garsiliem. Augštecē novada arī Garsildīķa ūdeņus. Gultne visā garumā regulēta, krastos galvenokārt lauksaimniecības zemes. Ietek Stendē pie «Ninneriem». Upi šķērso autoceļš A10.
Nimfonīdas
Nimfonīdas ir jūraszirnekļu dzimta. Nimfonīdas dzīvo Atlantijas okeānā un Antarktikas ūdeņos.
Morfoloģija
[[Attēls:Pycnogonida Nymphon s Sars.png|left|200px|thumb|Nimfonīdas uzbūve. A. Galva B. Ķermenis C. Vēders
1. snuķis 2. heliceras 3. palpas 4. kājiņas oliņu pārnēsāšanai 5. oliņas 6. ejkājas]] Nimfonīdas ir maza un vidēji liela izmēra jūraszirnekļi rozā vai zaļganā krāsā ar pilnībā funkcionējošām helicerām. Heliceras ir garākas par snuķi un nobeidzas ar spīlēm. Helifori un palpas labi attīstītas, palpas sastāv no 5 segmentiem. Kājiņas oliņu pārnēsāšanai ir abiem dzimumiem. Tās sastāv no 10 segmentiem. Dažādām nimfonīdu sugām oliņu izmēri variē no vidēji lielām līdz lielām. Nimfonīdām ir protonimfu tipa kāpuri.
Sistemātika
Dzimta
9. jūnijs
9. jūnijs ir gada 160. diena pēc Gregora kalendāra (161. garajā gadā). Līdz gada beigām ir atlikušas 205 dienas.
Vārda dienas
Gita, Ligita
Urugvaja—Brazīlija (1950. gada FIFA Pasaules kauss)
Urugvaja—Brazīlija bija futbola spēle starp Urugvajas un Brazīlijas futbola izlasi 1950. gada FIFA Pasaules kausa izcīņas laikā. Spēle tika aizvadīta Estádio do Maracanã stadionā Riodežaneiro, Brazīlijā. Tiek saukta par Maracanaço.
Atšķirībā no citiem Pasaules kausa izcīņas finālturnīriem, šajā turnīrā nenotika izslēgšanas spēles, uzvarētājs un čempions tika noskaidrots grupu turnīrā starp četrām labākajām izlasēm. Spēle starp šīm izlasēm bija noslēdzošā Pasaules kausa izcīņas finālturnīrā.
Spēlē ar 2—1 uzvarēja Urugvajas izlase, viņi arī kļuva par Pasaules kausa ieguvējiem.
Spēle
Spēlē pirmā vārtus guva Brazīlijas izlase, kuras labā Frjaza 47. minūtē guva vārtus. Otrajā puslaikā Urugvajas izlase guva divus vārtus — 66. minūtē vārtus guva Huans Alverto Skjafīno un 79. minūtē — Alsidess Gidža.
Spāre
Spāre var būt:
Abū Dabī
Abū Dabī (, Abū Ẓabī, burtiskā tulkojumā "gazeles tēvs") ir Apvienoto Arābu Emirātu (AAE) otra lielākā pilsēta un valsts galvaspilsēta, atrodas Abū Dabī emirātā, pie Persijas līča uz T-veida formas pussalas. Pilsētā dzīvo ap 921 000 iedzīvotāju.
Abū Dabī ir galvenais politikas, kultūras, izglītības un tirdzniecības centrs valstī. 2012. gadā pilsēta tika atzīta par 67. dārgāko pilsētu pasaulē. 2007. gadā CNN pasludināja Abū Dabī par bagātāko pilsētu pasaulē.
Vēsture
Abū Dabī ir atrasti arheoloģiski pierādījumi, kas norāda uz apdzīvotību no trešās tūkstošgades pirms mūsu ēras.
Agrāk pilsētā nodarbojās ar pērļu tirgošanu un apstrādāšanu. Pērles tika iegūtas Persijas līcī.
1930. gados, kad pērļu tirdzniecība samazinājās, pieauga interese par naftas atradnēm reģionā. 1962. gadā atklāja naftas krājumus.
Marks Lavri
Marks Lavri (he, en; 1903. gada 22. decembris — 1967. gada 24. marts) bija Rīgā dzimis 20.gs. komponists un diriģents, Berlīnes simfoniskā orķestra (1929-1932), Latvijas Nacionālās operas (1932-1934), Izraēlas Filharmonijas orķestra un Haifas simfoniskā orķestra (1962-1967) diriģents.
Dzīvesgājums
Marks Lavri ir dzimis Rīgas ebreju ģimenē 1903. gadā. Savu muzikālo izglītību viņš sāka Latvijas konservatorijā un turpināja Leipcigas konservatorijā pie Paula Grēnera. Privāti mācījies arī pie komponista Aleksandra Glazunova un diriģentiem Hermaņa Šerhena (Hermann Scherchen) un Bruno Valtera. Paralēli viņš kādu laiku studēja arhitektūru Oldenburgas Tehniskajā ģimnāzijā.
Tūlīt pēc apmešanās Palestīnā M.Lavri uzrakstīja simfonisko poēmu stīgu orķestrim "Bābeles upju krastos" (Al naharot bavel), bet 1937. gadā simfonisko poēmu "Ieleja" (Emek), kas cildināja ebreju zemkopju kopienas garu. 1940. gadā tika atkaņota viņa oratorija "Dziesmu dziesma" (Shir ha-Shirim). No 1941. līdz 1947. gadam viņš vadīja Palestīnas Tautas operu un Palestīnas Simfonisko orķestri, kas pēc Izraēlas valsts dibināšanas kļuva par Izraēlas Filharmonijas orķestri. No 1950. līdz 1958. gadam viņš vadīja Izraēlas radio raidījumus diasporas ebrejiem. No 1962. gada līdz savai nāvei 1967. gadā viņš vadīja Haifas Simfonisko orķestri.
Daiļrade
Marks Lavri bija viens no jaunās Izraēlas valsts klasiskās mūzikas radītājiem. Viņš komponējis simfonisko un kamermūziku, operas, populāras dziesmas un teātra mūziku. Viņa Izraēlas perioda mūziku dziļi ietekmējušas ebreju tautas muzikālās tradīcijas.
Destilācija
Destilācija (no la — 'pilēšana') jeb pārtvaice ir šķidru vielu (šķīdumu) maisījumu sadalīšanas metode, kas pamatojas uz vielu dažādu gaistamību dažādās temperatūrās. Destilācijas laikā šķidrums tiek iztvaicēts un vēlāk tā tvaiki atdzesēti un kondensēti.
Vēsture
Tiek uzskatīts, ka destilāciju izgudroja arābi pirms 10. gadsimta. Avicenna to min kā ēterisko eļļu iegūšanas metodi.
Izmantošana
Lai destilācijas metode būtu pielietojama, šķidruma komponentu viršanas temperatūrām jābūt pietiekami atšķirīgām, turklāt destilējot nevar iegūt pilnīgi tīru produktu.
Destilāciju plaši izmanto ķīmiskajā, farmaceitiskajā, naftas pārstrādes rūpniecībā, kā arī ķīmiskajās laboratorijās. Ar destilācijas (vienkāršas vai vairākkārtējas) metodi tiek iegūti daudzu alkoholisku dzērienu (konjaka, ruma, viskija) pusfabrikāti, bet mājas apstākļos — kandža.
Destilāciju lieto arī ūdens attīrīšanai, iegūstot destilētu ūdeni.
VfB Stuttgart
Verein für Bewegungsspiele Stuttgart 1893 e. V., biežāk zināms kā VfB Stuttgart, ir Vācijas sporta klubs no Štutgartes, Bādenes-Virtembergas galvaspilsētas. Klubu visvairāk pazīst pēc tā futbola komandas, kas pašlaik spēlē Vācijas Bundeslīgā. VfB Stuttgart piecreiz kļuvusi par Vācijas čempioniem, pēdējoreiz 2006.–2007. gada sezonā, un trīsreiz ieguvusi Vācijas kausu. Mājas spēles aizvada MHPArena stadionā, kur ir 60 449 skatītāju vietas.
Skola
Skola ir mācību un audzināšanas iestāde, kur skolotāji apmāca skolēnus. Parasti ar jēdzienu "skola" apzīmē iestādes, kur apgūst zemākās, vidējās vispārējās un speciālās programmas. Ir sākumskolas, pamatskolas, vidusskolas, ģimnāzijas, profesionālās skolas un speciālās skolas. Augstākā līmeņa zinības apgūst augstskolās, kuru darbības principi tomēr atšķiras.
Viens no mūsdienās populāriem veidiem, kā cīnīties ar sociālo nevienlīdzību, ir skolās ieviest iekļaujošo izglītību. Skolās, kurās ir iekļaujošā izglītība, visi bērni mācās kopā, piemēram, vienā skolā tiek apvienota vispārējās izglītības iestāde ar speciālās izglītības iestādi.
Mūsdienās vairumā valstu bērni dodas uz skolu apgūt pamatzināšanas, kuras viņiem būtu nepieciešams zināt, lai varētu pilnvērtīgi dzīvot pēc skolas absolvēšanas. Parasti šīs pamatlietas tiek apgūtas dažādos mācību priekšmetos. Katrā mācību priekšmetā tiek iegūtas citādas zināšanas. Piemēram, Latvijas skolās tiek pasniegta latviešu valoda, angļu valoda, krievu vai vācu valoda, literatūra, matemātika, ķīmija, fizika, bioloģija, ģeogrāfija, vēsture, ekonomika, informātika, mūzika, vizuālā māksla, mājturība un citi priekšmeti. Parasti katram priekšmetam tiek atvēlēta sava klase, kur tas tiek mācīts.
Skolu veidi
Pēc izglītības satura skolas iedala vispārizglītojošajās un profesionālajās skolās. Dažādu skolu veidu uzskaitījums:
Augstskolu veidu uzskaitījums:
Mācības
Mācības skolās notiek stundu laikā, kad tiek pievērsta uzmanība tikai vienam mācību priekšmetam. Starp stundām ir starpbrīdis, kuru laikā skolēniem tiek dots atslodzes brīdis.
Mācību gada garums dažādās valstīs ir atšķirīgs, bet tikpat kā visur starp tiem ir vasaras brīvlaiks.
2013. gads
2013. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās otrdienā.
Skola
Mācības
Skolēnu zināšanu līmenis parasti tiek vērtēts ar atzīmi. Dažādās valstīs vērtēšanas sistēma ir atšķirīga, piemēram, Krievijā skolēnu zināšanas tiek vērtētas ar skaitli no 2 līdz 5 (piecinieks ir augstākais novērtējums; retos gadījumos izmanto arī 0 un 1), Vācijā ir otrādi (ja tiek novērtēts ar mazāku skaitli, piemēram, ar vieninieku, tad ir augstāks vērtējums), Amerikas Savienotajās Valstīs izmanto burtus (augstākais vērtējums ir A, bet zemākais alfabēta secībā ir F).
Reentry Breakup Recorder
Reentry Breakup Recorder jeb REBR (no en "atgriešanās [Zemes atmosfērā] sadalīšanās ierakstītājs") ir ierīce, kas paredzēta ievietošanai kosmiskajā aparātā, lai ierakstītu telemetrijas datus, kad kosmiskais aparāts tiek novadīts no orbītas un sadeg atmosfērā. To izstrādājusi un izgatavojusi ASV kompānija The Aerospace Corporation. REBR pārrauga ASV Aizsardzības departamenta Kosmisko izmēģinājumu programma (Space Test Program). Karstuma vairogu konstruējusi kompānija Boeing.
Skola
Skolas Latvijā
Vienas mācību stundas garums Latvijas skolās ir 40 minūtes, bet starpbrīži starp tiem — 10 minūtes, izņemot pusdienu pārtraukumus, kuri ir ilgāki. Vienā dienā skolēnam slodze nevar būt lielāka par 8 mācību stundām. Mācību gads sākas 1. septembrī un beidzas 31. maijā. Vasaras brīvlaiks ir trīs mēneši — jūnijs, jūlijs un augusts. Skolēniem ir arī rudens brīvlaiks (1 nedēļa), ziemas brīvlaiks (2 nedēļas) un pavasara brīvlaiks (1 nedēļa), kuru sākumi un beigas katru gadu mainās. To nosaka Latvijas Izglītības un Zinātnes Ministrija.
Reentry Breakup Recorder
Kad kosmiskais aparāts lielā ātrumā ieiet Zemes atmosfērā, tas sakarst, sāk degt un sadalās, ja nav īpaši aizsargāts. Zinātniekiem un inženieriem interesē, kādi procesi notiek šajā brīdī ar pavadoni, kurā brīdī tas sadalās un kādi fragmenti saglabājas. Šajā posmā nav iespējami radiosakari, un vairumā gadījumu pavadoņu krišana notiek virs okeāniem, kur grūti atrast nokritušos fragmentus. 4 kg REBR ir vapgādāts ar karstuma vairogu, kas spēj izturēt augstu temperatūru. Tas var reģistrēt kosmiskā aparāta temperatūru, paātrinājumu, rotācijas ātrumu un citus datus no sensoriem (bezvadu un ar vadiem savienotu), kas izveitoti pētāmajā pavadonī. Pēc kosmiskā aparāta sadalīšanās REBR turpina krišanu zemskaņas ātrumā, un aptuveni piecas minūtes var pārraidīt ierakstītos datus uz Iridium pavadoņu sakaru tīklu. Tā kā nolaižamais aprāts nav apgādāts ar izpletni, tad to nav paredzēts atgūt, kaut gan pēc GPS ierīces datiem var zināt tā krišanas vietu.
Skola
Skolas Latvijā
Pirmās skolas mūsdienu Latvijas teritorijā tika izveidotas 13. gadsimtā, tajās mācījās vācu muižnieku bērni. Skolas latviešu bērniem radās 16. gadsimta beigās. 17. gs. beigās Vidzemē savu darbu uzsāka draudžu skolas. 19. gadsimta otrajā pusē Latvijā tika dibinātas pirmās augstskolas.
Reentry Breakup Recorder
Japānā izgatavotu REBR ar nosaukumu i-Ball palaida 2012. gadā ar Kounotori 3. Tas, atšķirībā no iepriekšējiem, apgādāts ar izpletni, lai varētu nolaisties okeānā. Šādi tiek paildzināts laiks, kurā var pārraidīt datus caur Iridium pavadoņsistēmu. i-Ball nav paredzēts atgūt, tas nogrimst.
2016. gadā REBR izmantots kravas kuģī Cygnus OA-6.
Serīns
Serīns (Ser, 2-amino-3-hidroksipropionskābe, β-oksialanīns, C3H7NO3) ir dzīvo organismu aminoskābe. Serīns pieder pie hidroksiaminoskābēm. Serīns ir bezkrāsaina kristāliska viela (heksagonāli kristāli).
Atrašanās dabā
Serīns ietilpst gandrīz visu dabā sastopamo olbaltumvielu sastāvā. Visvairāk serīna ir zīda olbaltumvielās. Organismā serīns sintezējas no glikolīzes starpprodukta - 3-fosfoglicerāta.
Bioloģiskā nozīme
Serīns nodrošina daudzu fermentu funkcijas, piedaloties to aktīvo centru veidošanā. Olbaltumvielas šķeļošie fermenti ar šādiem aktīvajiem centriem tiek dēvēti par serīna endopeptidāzēm. Serīns piedalās vairāku citu aizstājamo aminoskābju - glicīna, cisteīna, metionīna, triptofāna - biosintēzē.
Serīna noārdīšanās procesā tas dezaminējas, veidojoties pirovīnogskābei.
Fosfororganiskās indes ir toksiskas, jo iedarbojas uz serīna hidroksilgrupām - pievienojoties tām, šādas indes un kaujas vielas bloķē fermentu (galvenokārt acetilholīnesterāzes) katalītisko aktivitāti.
Ūdenspipars
Ūdenspipars (la) ir viengadīgs sūreņu dzimtas lakstaugs. Sastopams mitrās vietās - mežu laucēs, krūmājos, mitrās pļavās, ūdenstilpju un grāvju krastos. Latvijā bieži sastopams mitro smilšu pludmalēs.
Apraksts
Ūdenspipara vidējais garums ir no 15 līdz 70 centimetriem. Stublājs ir stāvs, sarkanīgs, kails, zarojas no pamata un galos nolīkst.
Lapas izkārtotas pamīšus. Tās ir vienkāršas, veselas lancetiskas vai lineāri lancetiskas (garumā 3 līdz 7 cm, platumā 0,5 līdz 5 cm). Lapas ir gludas, smailu galu, bet to pamats ir ķīļveidīgs.
Zieds ir šaurs, skrajas skaras garumā ir no 3 līdz 6 cm, sakārtotas skrajos, pārtrauktos ķekaros, kas galā nolīkst. Apziednis ir zaļganbalts vai rožaini iesārts (garumā apmēram 0,4 cm), ārpusē klāts ar punktveida dziedzeriem.
Zied no maija vidus līdz septembrim. Augļi ir eliptisks riekstiņš. Savu nosaukumu augs ieguvis savas sīvās, kodīgās garšas dēļ.
Latvijā sastopams visā teritorijā. Pasaulē izplatības areāls - ziemeļu apvidos Eirāzijā un Ziemeļamerikā.
Ūdenspipars tiek izmantots kulinārijā, kosmētikā un tautas dziedniecībā
Granātābols
Parastais granātābols (Punica granatum) ir vējmietiņu dzimtas krūms vai koks, viena no divām granātābolu ģints sugām.
Granātāboli dažkārt ir ar dzeloņainiem zariem, vecākiem kokiem ir saplaisājis stumbrs. Lapas ir cietas, stīvas un gaišzaļas, bet ziedi — spilgti sarkani. Tā auglis ir neīstā oga, ābola lielumā, kas sadalīts vairākās daivās ar daudzām sēklām (no tā arī radies zinātniskais nosaukums Granatus, kas tulkojumā no latīņu valodas nozīmē "ar daudzām sēklām"). Auglim augšpusē atrodas no 5 līdz 9 kauslapiņas. Sēklu ārējā kārta ir stiklaini dzidra, sulaina, ar ieskābu garšu.
Granātābolu izcelsme vieta ir Irāna, Afganistāna, Pakistāna un Indijas ziemeļi, bet mūsdienās tos audzē arī Vidusjūras zemēs, Tuvajos Austrumos, Dienvidāzijā, Ķīnā, Dienvidāfrikā, Dienvidamerikā un Austrālijā. Tos kultivē ne tikai to augļu dēļ, bet arī kā krāšņumaugu un ārstniecības augu.
Granātābols kultūrvēsturē
Granātāboliem bija liela nozīme sīriešu, feniķiešu un rietumsemītu kultūrās. Granātāboli ir attēloti uz kapeņu un tempļu sienām arī Senajā Ēģiptē.
Simbolika
Granātābola daudzās sēklas to bija padarījušas par plaši izplatītu auglības un pārpilnības simbolu Vidusjūras reģionā, Tuvajos Austrumos un Indijā. Senajā Grieķijā granātābols tika asociēts ar auglības dievietēm, tas arī simbolizēja nāves un atdzimšanas ciklu dabā. Līdzīgi vēlāk kristietībā granātābols kļuva par augšāmcelšanās un nemirstības simbolu. Tas ir ticis attēlots bērniņa Jēzus rokās. Kristīgajā ikonogrāfijā granātābols ir svētā Jāņa no Dieva atribūts, ko viņš esot izmantojis slimnieku aprūpē. Tas ir iekļauts svētā Jāņa no Dieva brāļu ordeņa ģerbonī un emblēmās.
Osmotiskais spiediens
Osmotiskais spiediens var būt visai liels. Koka stumbrā ūdens ar tajā izšķīdušajām minerālvielām pa ksilēmu pārvietojas no saknēm līdz pašai galotnei — to nevar nodrošināt tikai kapilārās parādības; piemēram, sekvojas augstumā var pārsniegt 100 m. Cits svarīgs piemērs ir asins šūnas. Atšķirībā no koka vadaudiem, kur šķīduma plūsma nav ierobežota, cilvēka audos šķīdums ir tiešā saskarsmē ar dzīvām šūnām. Ja tas ir pārāk atšķaidīts, šūnas uz āru vērstā citoplazmas osmotiskā spiediena dēļ var pārplīst. Tāpēc injekcijām domātās zāles pirms ievadīšanas izšķīdina asinīm izotoniskā šķīdumā (π ≈ 770 kPa), kuru pagatavo no nātrija hlorīda (vārāmās sāls). Ja NaCl koncentrācija būtu mazāka, tad audu šūnas nonāktu hipotoniskā vidē, kas veicinātu to uzbriešanu ieplūstošā ūdens dēļ un, galu galā, pārplīšanu. Un pretēji, ja ievadītu pārāk stipru sāls šķīdumu (3-5-10%, hipertoniskie šķīdumi), tad ūdens plūstu ārā no šūnām, un tās sarautos. Augu šūnas tad var atrauties no šūnapvalka, ko sauc par plazmolīzi. Ja šūnas paspēj pārvietot atšķaidītākā šķīdumā, iekams tās vēl nav gājušas bojā, tad notiks pretējs process — deplazmolīze.
Šķīduma radītā osmotiskā spiediena vērtība ir atkarīga no izšķīdušo vielu molekulu vai jonu (ja viela šķīstot disociē) daudzuma, bet ne no šīs vielas dabas. Tas nozīmē, ka osmotiskais spiediens pieder pie šķīdumu koligatīvām īpašībām. Jo lielāka ir izšķīdušās vielas koncentrācija, jo lielāku osmotisko spiedienu rada šķīdums. To sauc par osmotiskā spiediena likumu, un tas ir ļoti līdzīgs kādam no ideālo gāzu likumiem:
,
Tas parāda arī to, ka šķīdinātāja viskozā vidē izšķīdušās vielas molekulas uzvedās līdzīgi gāzes molekulām gaisā. Šo analoģiju pamatoja Ž. B. Perēns 1906. g., pētot gumiguta sveķu emulsiju ūdenī — to kustība visumā atbilda Bolcmaņa sadalījumam.
Osmotisko spiedienu, kas ir atkarīgs no olbaltumvielu daudzuma šķīdumā, sauc par onkotisko spiedienu (0,03 — 0,04 atm.). Ilgstošās badošanās, nieru slimību rezultātā olbaltumvielu saturs asinīs krītas, līdz ar ko krītas arī šķīduma onkotiskais spiediens, un rodas onkotiskās tūskas — ūdens no asinīm pāriet audos, kur ir lielāks πonk.. Pūžņojošo (strutojošo) procesu gadījumā iekaisuma avotā πonk. pieaug 2—3 reizes, jo olbaltumvielu sadalīšanās rezultātā daļiņu skaits šķīdumā pieaug. Cilvēka organismā jābūt konstantam osmotiskajam spiedienam π ≈ 7,7 atm. Tāpēc pacientiem ievada plazmai izotoniskus šķīdumus (0,9% NaCl — fizioloģiskais šķīdums, 5% glikozes šķīdums). Hipertoniskos šķīdumus ar π > πplazmai lieto brūču attīrīšanai no strutām (10% NaCl), alerģisko nianšu noņemšanai (10% CaCl2, 20% glikoze), kā caurejas līdzekļus (Na2SO4∙10H2O, MgSO4∙7H2O).
Osmotiskā spiediena likumu var izmantot arī vielas molmasas noteikšanai (kopā ar dažādiem citiem zināmajiem datiem).
Molēti
Molēti (lt; ) ir pilsēta Lietuvas ziemeļaustrumu daļā, populāra kūrortpilsēta Viļņas iedzīvotājiem. Saskaņā ar 2010. gada datiem, tajā bija 6850 iedzīvotāji.
Pilsēta atrodas 60 kilometrus uz ziemeļiem no Viļņas un 30 kilometrus uz dienvidiem no Utenas. Tā pirmoreiz tika minēta kā Viļņas bīskapa privātīpašums. Netālu no pilsētas atrodas Molētu Astronomiskā observatorija, kura ir vienīgā Lietuvā, un Lietuvas Etnokosmoloģijas muzejs, pirmais šāda veida muzejs pasaulē.
Progresīvais metāls
Progresīvais metāls ir smagā metāla apakšžanrs. Tam raksturīgs spēcīgs, uz ģitāru skaņām balstīts skanējums, sarežģīts aranžējums, neraksturīgi takstmēri un progresīvajai rokmūzikai raksturīgs, bagātīgs instrumentālais pavadījums. Progresīvā metāla skaņdarbu garums pārsvarā ir garāks nekā vidējais smagā metāla skaņdarbu garums, tāpat bieži skaņdarbi ir savā starpā saistīti konceptuālos albumos. Daudzas progresīvā metāla grupas ir ietekmējušās no džezroka un klasiskās mūzikas.
Lai arī žanrs izveidojās jau 1980. gadu beigās, komerciālus panākumus tas guva vien 1990. gados, tādām grupām kā Dream Theater, Tool, Queensrÿche, Fates Warning pārdodot miljonus savu albumu kopiju un uzstājoties daudzu tūkstošu priekšā. Arī grupas Metallica tolaik spēlētajā mūzikā bija zināmas progresīvā metāla iezīmes. 1990. gadu beigās progresīvā metāla popularitāte sāka strauji samazināties un mūsdienās progresīvais metāls lielākoties ir saglabājies kā pagrīdes mūzika.
Leicīns
Leicīns ( - balts)(Leu, 2-amino-4-metilpentānskābe, l -α-aminoizokapronskābe, 4-metilnorvalīns, C6H13NO2) ir neaizvietojamā aminoskābe. Leicīns ir alifātiskā aminoskābe. Tam ir struktūrizomērs - izoleicīns.
Atrašanās dabā
Ietilpst visu dabīgo olbaltumvielu sastāvā. Augi un mikroorganismi leicīnu spēj sintezēt no pirovīnogskābes, dzīvniekiem tas jāuzņem ar barību.
Izmantošana
Lieto medicīnā aknu slimību un anēmijas ārstēšanai.
Passat
Passat var būt:
Akromegālija
Akromegālija (grc, akros — ‘galējs’,, megalos — ‘liels’) ir hroniska, progresējoša endokrīnā slimība, dažos avotos sindroms, kam ir raksturīga pastiprināta augšanas hormona (jeb somatotropā hormona – STH) veidošanās. Tā izraisa neproporcionālu skeleta augšanu, audu un iekšējo orgānu disfunkciju, kā arī citus vielmaiņas traucējumus. Ja slimība sākas bērnībā vai pusaudža gados, visi ķermeņa kauli turpina augt un cilvēks sasniedz ļoti lielus izmērus. Tautā tādus indivīdus mēdz saukt par milžiem. Pieaugušajam slimniekam hipertrofējas tikai organisma distālās daļas: žokļi, deguns, rokas, pēdas. Tādi akromegālijas izraisītie simptomi un komplikācijas kā galvassāpes, nogurums, artralģija, depresija, seksuālā disfunkcija, hiperhidroze, diabēts, arteriālā hipertensija noved pie dzīves kvalitātes pasliktināšanās un bez attiecīgas ārstēšanas nopietni apdraud dzīvību. Vairumā gadījumu akromegāliju izraisa hipofīzes dziedzera adenoma.
Vēsture
Terminu akromegālija 1886. gadā ieviesa franču ārsts Pjērs Marī (fr; 1853-1940), lai aprakstītu specifisku klīnisko ainu, balstoties uz divu pacientu anamnēžu līdzību.
Epidemioloģija
Šī ir reta slimība, kas skar vienu no 15 000 līdz vienam no 25 000 iedzīvotājiem pasaulē. Akromegālijas izplatība ir aptuveni 4 gadījumi uz 1 000 000 iedzīvotāju, un saslimstība ir 116 jauni gadījumi uz 1 000 000 iedzīvotāju gadā. Tomēr virkne novēlotas diagnozes uzstādīšanas piemēru liek domāt, ka daudzi gadījumi tā arī netiek atklāti un uzskaitīti. Parasti slimība skar pusmūža vīriešus un sievietes.
Simptomi
Tikpat nemanāmi izmainās sejas vaibsti, līdz seja pieņem diezgan raksturīgu izteiksmi ar uz āru izvirzītu apakšžokli un uzacu pauguriem, paplašinātu degunu, sabiezētām lūpām. Atstarpes starp zobiem kļūst lielākas, mēle palielinās. Āda kļūst rupjāka, biezāka, taukaina.
Tā kā akromegālijai ir tendence attīstīties lēnām, agrīnās pazīmes var nebūt viegli saskatāmas vairāku gadu laikā, un pat slimnieka ģimenes locekļi var sākotnēji nepamanīt pakāpeniskas fiziskās izmaiņas. Dažreiz cilvēki ievēro izmaiņas, tikai salīdzinot vecās un jaunās fotogrāfijas.
Sabiezinātu balss saišu un izmainītu sinusu dēļ balss kļūst rezonējoša, dziļa, tā skan kā no mucas. Daudziem parādās skaļa krākšana, miega apnoja. Slimniekiem ir raksturīga pārmērīga svīšana. Vairums izjūt nogurumu un muskuļu vājumu, sāpes un kustības ierobežojumu locītavās, stipras galvassāpes. Ar laiku parādās redzes traucējumi. Menstruālā cikla traucējumi un galaktoreja sievietēm, erekcijas disfunkcija vīriešiem. Palielinās aknas, sirds, nieres, liesa.
Agrīnā diagnostika ir svarīga. Akromegālija, ja tā netiek ārstēta, var izraisīt nopietnas komplikācijas, dažas no tām neatgriezeniskas. Piemēram, pēc 55 gadu vecuma šiem pacientiem ir lielāks kolorektāla audzēja risks, salīdzinot ar citiem; cukura diabēta risks, 80% neārstētu akromegālijas pacientu mirst no asinsrites sistēmas slimībām, nesasniedzot pat 60 gadu vecumu.
Ārstēšana
Klasiskā ārstēšanas metode akromegālijas gadījumā ir transsfenoidāla hipofīzes operācija, tas ir, bez kraniotomijas. Hipofīzei piekļūst caur deguna dobumu. Tomēr dažos ļoti retos gadījumos ir nepieciešama vaļējā operācija. Parasti, jo lielāks ir pirmsoperācijas augšanas hormona līmenis, jo zemākas ir pilnīgas izārstēšanas izredzes. Ilgtermiņa efekts pēc transsfenoidālas operācijas ir sasniedzams apmēram 80-85% pacientu ar mikroadenomu (audzējs mazāks par 1 cm) un aptuveni 50-60% pacientu ar makroadenomu (audzējs lielāks par 1 cm). Ķirurģisko ārstēšanu parasti papildina ar citām terapijas metodēm. Radioterapiju (lineārais paātrinātājs, gamma nazis, protonu staru terapija) pielieto gadījumos, kad operācija nedod iecerēto efektu vai ir kontrindikācijas operācijai. Atkarībā no pielietotās radioterapijas AH līmenis samazinās no divu līdz pat gadu desmitu laikā. To parasti iesaka kombinācijā ar medikamentozo ārstēšanu. Papildus zāļu terapija iekļauj somatostatīna receptoru blokatoru jeb somatostatīna analogu (SSA), Dopamīna agonistu (DA) un augšanas hormona receptoru antagonistu (STH R antagonisti) preparātus.
Enerģija
Enerģija fizikā tiek definēta kā matērijas dažādo kustības formu vispārīgais mērs, ar kuru kvantitatīvi raksturo fizikālos procesus un mijiedarbības. Enerģija ir skalārs fizikāls lielums, kura mērvienība Starptautiskajā mērvienību sistēmā ir džouls (J).
Fizikālu ķermeņu enerģija var tikt pārnesta no viena ķermeņa uz otru vai pārvērsties no vienas enerģijas formas citā, bet saskaņā ar enerģijas nezūdamības likumu, nevar rasties no jauna vai pazust. Atbilstoši dažādām kustības formām izšķir mehānisko, siltuma, elektromagnētisko, gravitācijas, ķīmisko, kodolenerģiju un citas enerģijas formas. Piemēram, mehānikā, kur enerģija saistīta ar kustību, vēl ir iedalījums kinētiskajā enerģijā un potenciālajā enerģijā.
Enerģijas pārvēršanās no viena veida citā dod iespēju izmantot enerģiju saimnieciskajā darbībā, piemēram, elektrības ražošanā. To var iegūt no mehāniskās enerģijas ar ģeneratora palīdzību vai arī no ķīmiskās enerģijas (ar galvaniskā elementa vai akumulatora palīdzību). Savukārt no elektriskās enerģijas var iegūt citus enerģijas veidus — mehānisko (ar elektrodzinēju), ķīmisko (uzlādējot akumulatoru vai veicot elektrolīzi), gaismu (ar spuldzi), siltumu (kas izdalās jebkurā elektriskajā slodzē — pretestībā). Ar dažādām ierīcēm var realizēt enerģijas pārvērtības no viena veida citā. Piemēram, bremzējot ķermeni, tā mehāniskā kinētiskā enerģija pārvēršas siltumā, savukārt iekšdedzes dzinējā degvielas ķīmiskā enerģija pārvēršas siltumā un kustības kinētiskajā enerģijā.
Enerģijas iegūšanas avoti
Jau senatnē dabas spēku radītā enerģija tikusi izmantota dažādu ierīču un mehānismu darbināšanai. Aptuveni pirms 2000 gadiem senie grieķi un romieši graudus un olīvas mala ūdensdzirnavās. Vēlāk tvaika mašīnas izgudrošana, dabas gāzes izmantošana elektrības ražošanā ienesa milzīgas pārmaiņas ražošanas attīstībā un enerģijas ieguvē. Mūsdienās elektroenerģijas ražošanai un transportlīdzekļu dzinēju darbināšanai izmanto naftu un ogles, taču šie dabas resursi izsīkst. Tādēļ ir nepieciešams izmantot dabā pastāvošo saules, vēja un ūdens radīto enerģiju. Iespējams arī izmantot kodolenerģiju atomelektrostacijās.
Atjaunīgie enerģijas avoti
Par atjaunīgajiem enerģijas avotiem uzskata tos, kuri nevarētu izzust tuvākajā nākotnē. Šie enerģijas avoti ir ekoloģiski tīrāki, t.i., mazāk bīstami apkārtējai videi, nekā degizrakteņi. Naftu, akmeņogles un dabasgāzi sauc par degizrakteņiem, jo tie ir izveidojušies no sen esošu augu vai dzīvnieku atliekām. Sadedzinot šo degvielu, tiek atbrīvota enerģija, kuru var pārveidot citā enerģijas formā. Degizrakteņi ir neatjaunojami, un to krājumi neglābjami sarūk. Pretstatā degizrakteņiem atjaunīgie enerģijas avoti nekad neizsīks. Tie ir saules gaisma, vējš, plūdmaiņas un lietusūdens, kas rada hidroelektroenerģiju. Trīs ceturtdaļas pasaules elektroenerģijas saražo termoelektrostacijās, kurās izmanto degizrakteņus, kā arī kodolelektrostacijās. Degizrakteņi rada piesārņojumu, un to resursi ir ierobežoti. Kodoldegvielas droša izmantošana ir dārga, bet izlietotā degviela ir bīstama un grūti uzglabājama. Taču pastāv vairākas iespējas, kā darbināt elektriskos ģeneratorus, neradot piesārņojumu vai kodolavāriju risku. Šādu alternatīvu metožu piemērošanai izmanto dabas resursus, kas nekad nebeigsies. Tos sauc par atjaunīgās enerģijas avotiem. Atjaunīgās enerģijas avoti tiek dēvēti arī par alternatīvo enerģiju un var tikt izmantota kā alternatīva degviela tehnoloģiski nodrošinātās automašīnās, mājsaimniecībās u.c.
Saules enerģija
Saule uz Zemi izstaro lielu daudzumu enerģijas. Enerģija rodas Saulē notiekošo kodolsintēzes reakciju rezultātā. Zeme saņem tikai nelielu daļu no šīs enerģijas, taču tā pietiekami nodrošina augu, dzīvnieku un cilvēku eksistenci uz planētas. Saules enerģija izpaužas ļoti tīras siltumenerģijas veidā, kas nerada nekādas blakusparādības apkārtējā vidē. Fotogalvaniskie (solārie) elementi šo enerģiju var uztvert, sakrāt un pārvēst elektrībā. Fotogalvanisko elementu ražošana kļuva iespējama tikai 20. gadsimta 50. gados, kad amerikāņu zinātniekiem Dž. L. Pīrsonam, D. M. Čepinam un K. S. Fuleram izdevās no sīkiem solārajiem elementiem izveidot saules bateriju. Saules enerģija ir droša un videi draudzīga, jo tā nerada nekāda veida piesārņojumu. 15% no saņemtajiem saules stariem solārie elementi var pārvērst elektriskajā enerģijā. Zinātnieki cer šos rādītājus uzlabot. Saule ir neizsīkstošs enerģijas avots. Saules enerģiju pārvērš elektrībā saules baterijas, kuras tiek izmantotas arī dažādās ierīcēs, piemēram, kalkulatoros, satelītos un arī telefona tīklos nomaļos rajonos. Daudzās valstīs saules siltumu izmanto arī ūdens sildīšanai. Saules baterijas, ar kurām aprīko kosmiskos kuģus, Saules starojumu tieši pārvērš elektroenerģijā. Saules paneļos, ar kuriem aprīkotas ēkas, izmanto Saules enerģiju, lai uzsildītu ūdeni apkures sistēmās. Saules krāsnis būvē, izmantojot milzīgus spoguļus Saules starojuma fokusēšanai. Visefektīvāk saules enerģiju (kWh) var iegūt, ar saules kolektoriem priekšsildot šķidrumu karstajam ūdenim un apkurei.
Vēja enerģija
Vējš ir viens no atjaunojamiem resursiem, jo tas pūš vairāk vai mazāk nepārtraukti. Vēja spēku var izmantot mehānismu darbināšanai un elektroenerģijas ražošanai. Pirmās vējdzirnavas izmantoja mehānismu darbināšanai, lai samaltu graudus un veiktu citus darbus. Tagad vējdzirnavām galvenā funkcija ir sūknēt ūdeni no pazemes avotiem un darbināt turboģeneratorus, tā ražojot elektrību. Mūsdienās vēja dzinējus apvieno, izveidojot vēja "laukus" — saimniecības. Visefektīvākie ir vēja dzinēji ar divām vai trijām lāpstiņām, kuras ir līdzīgas lidmašīnas propellerim. Elektroģenerators ir izvietots iekārtas "galvā". Tā var pagriezties, saglabājot lāpstiņu vērsumu pret vēju. Ir arī vēja dzinēji ar izliektām lāpstiņām, kas griežas ap vertikālu asi. Vēja enerģija ir labi izmantojama ilgstošu uzdevumu veikšanai. Vēja dzinējs, piemēram, darbina sūkni, kas sūknē ūdeni no apūdeņošanas kanāliem uz tīrumiem. Vēja ģeneratori ražo elektrību "vēja fermās", piemēram, Almont Pass Kalifornijā, ASV 1980. gados vairāk nekā 20 000 vēja ģeneratori ir uzstādīti visā pasaulē. Zinātnieki paredz, ka ar vēja ģeneratoriem 2030. g. varēs saražot vairāk nekā 10% no visas pasaules elektrības.
Ūdens enerģija
Krītošs ūdens rada pietiekami lielu spēku, lai darbinātu turbīnas, kas ražo elektrību. Hidroelektrostacijās būvē aizsprostus, lai uzkrātu ūdeni ezerā vai ūdenskrātuvē. Izmantojot slūžas, iespējams regulēt ūdens daudzumu, kas krīt uz turbīnām, kuras griežas. Ūdenskrātuves parasti piepildās ar lietusūdeni vai upju ūdeni. Akumulējošās hidroelektrostacijās ir divas ūdenskrātuves dažādos līmeņos. Ūdeni uzsūknē no zemākās ūdenskrātuves, lai piepildītu augstāk izveidoto ūdenskrātuvi. Parasti to veic naktī, kad enerģijas patēriņš ir neliels, un, dienai sākoties, augstākais rezervuārs jau ir piepildīts.
Visvecākais zināmais zemes un akmens dambis tika uzbūvēts pār Garavi ieeju Ēģiptē aptuveni pirms 5000 gadiem. 19. gadsimta vidū pēc franču konstruktora Fransuā Zolā rasējumiem sāka celt modernus arkveida aizsprostus. Tie aptur ūdens vareno spēku, jo ar savu formu spiež ūdens lielo masu uz leju. Bet blīvais un smagais materiāls, no kā dambji ir būvēti, neļauj ūdenim izspiesties cauri.
Hidroelektroenerģija
Hidroelektrostacijās elektrības ražošanai izmanto ūdenskritumus vai dambjus. Krītošais ūdens griež turbīnas, kuras savukārt darbina ģeneratorus. Hidroelektrostacijās iegūst aptuveni 7% no visā pasaulē ražotās enerģijas.
Viļņu enerģija
Ja 1 m augsts un 25 m garš vilnis triecas pret krastu, tad atbrīvojas aptuveni 120 000 džoulu potenciālās enerģijas. Ja to pārvērstu elektriskajā enerģijā, tās pietiktu galda lampas spuldzes kvēlošanai aptuveni vienu stundu. Viļņu jauda 5 km garas krastmalas posmā ir aptuveni 10 miljardi džoulu vienā stundā jeb 2,5 megavati. Tas būtu pietiekami 500 māju apgādāšanai ar elektroenerģiju.
Elektroenerģiju var ražot, izmantojot okeāna viļņu kustības enerģiju. Ūdens neplūst līdz ar vilni, tas kustas tikai augšup un lejup. Šo kustību izmanto ģeneratoru darbināšanai. Vēl viens veids, kā izmantot okeāna enerģiju, ir uzplūdu jaudas ģeneratoru darbināšana. Tajos izmanto upes estuārā diennakts laikā ieplūstošo un izplūstošo ūdeni.
Viļņu enerģijas izmantošana ir uzsākta tikai tagad, ir uzbūvēti daži eksperimentāli ģeneratori. Dažus ģeneratorus paredzēts novietot piekrastē, bet citus — jūras dzīlēs, kur viļņu enerģija ir daudz spēcīgāka. Visiem viļņiem — gan ūdens, gan elektromagnētiskajiem — piemīt enerģija. Ja vilnis pret kaut ko atsitas, tas atdod daļu no savas enerģijas. Ūdenī iemests olis rada vibrāciju, kas izplatās uz visām pusēm kā vilnis. Kad gaismas viļņi sasniedz acs ābola aizmugurējo sieniņu, to enerģija iedarbojas uz tīkleni (gaismas jutīgu slāni) un mēs redzam pasauli. Infrasarkanajiem stariem ar kaut ko saduroties, to enerģija pārveidojas siltumā. Radioviļņu enerģija, tiem saskaroties ar antenu, pārveidojas elektriskajā strāvā, ko radioaparāts pārvērš skaņā.
Plūdmaiņu enerģija
Plūdmaiņu enerģiju pirmoreiz izmantoja Spānijas, Francijas un Anglijas krastos pirms vairāk nekā 900 gadiem. Paisuma laikā tika piepildīti ūdens uzkrāšanās dīķī. Iestājoties bēgumam, ūdens plūda no dīķiem uz jūru, griežot ūdensratus. Modernākas plūdmaiņu izmantošanas metodes ir dambju vai aizsprostu būve pāri upes grīvai. Grīvai jābūt platai un ar tādu sašaurinājumu, lai izveidotos liela augstumu starpība starp augstāko un zemāko ūdens līmeni. Jūras ūdens plūst caur turbīnām gan paisuma, gan bēguma laikā, ražojot elektrību aptuveni desmit stundas diennaktī.
Paisuma un bēguma enerģija
Paisuma un bēguma enerģiju izmanto aizsprostos jeb dambjos, kurus būvē estuāros (applūstošas upes grīvā). Paisuma vai bēguma brīdī ūdens plūst caur milzīgām turbīnām.
Ģeotermālā enerģija
Ģeotermālā enerģija ir Zemes dzīļu siltuma enerģija. Ieži zem Zemes virsas bieži ir karsti. Ģeotermālās elektrostacijās izmanto šo iežu siltumu, lai pārvērstu ūdeni tvaikā. Tvaiku var izmantot elektrības ražošanai vai apsildīšanai. Mūsdienās visvairāk ģeotermālo enerģiju izmanto seismiski aktīvos rajonos, piemēram, Islandē un Jaunzēlandē. Aptuveni 20 valstis izmanto ģeotermālo enerģiju apsildīšanai un elektrības ražošanai.
Biomasas enerģija
Biomasas enerģiju iegūst no organiskām vielām, piemēram, koksnes un lauksaimniecības atkritumiem. Daudzās valstīs ir uzbūvētas biomasas elektrostacijas. Tās nerada lielu gaisa piesārņojumu un parasti neietekmē globālo sasilšanu.
Koksnes un augu enerģija
Malka var būt atjaunojamie resursi, ja izaug pietiekami daudz koku, taču koksnes degšanas rezultātā rodas piesārņojums un palielinās globālā sasilšana. Augi ir potenciāli vērtīgi kurināmā, ķīmisko vielu un citu materiālu resursi. Sojas pupiņas un olīvas audzē eļļas ieguvei, kuru galvenokārt izmanto ēdiena pagatavošanai. Taču tādi mazāk zināmi augi kā, piemēram, kreozots, satur eļļai līdzīgas ķīmiskās vielas, kas kādreiz varētu aizstāt naftu kā degvielu. Jau ir izgatavoti automobiļi, kuros izmanto no cukurniedrēm un citiem augiem ražotu degvielu.
Eņergija
Eņergija (no ru "enerģija") var būt:
Enerģija
Kodolenerģija
Saskaņā ar datiem uz 2015. gada februāri, 31 pasaules valstī ir 435 komerciālo atomelektrostaciju ar kopējo ražošanas jaudu 375 000 MWe, un tās saražo vairāk nekā 11,5% no pasaules elektrības.
Gaismas enerģija
Gaismas enerģija ir elektromagnētiskā starojuma veids. Atkarībā no apstākļiem gaisma var izturēties kā vilnis vai kā daļiņu plūsma.
Gaismas enerģija izplatās no avota uz visām pusēm, tāpat kā ūdens viļņi izplatās no vietas, kur dīķī iemests akmens. Tas ir piemērs, kas liecina par gaismas viļņveida dabu.
Gaismas avotos gaismu izstaro ierosināti atomi un molekulas, pārejot no ierosināta stāvokļa stabilā stāvoklī. Atomu un molekulu ierosināšanai tiek patērēta enerģija. Ikvienā gaismas avotā kāda enerģija pārvēršas gaismas enerģijā. Termiskajos gaismas avotos atomu un molekulu siltumkustības enerģija pāriet elektromagnētiskā starojuma enerģijā. Kvēlspuldzēs elektriskā enerģija pārvēršas gaismas enerģijā. Spuldzes kvēldiegā brīvie elektroni saduras ar kristālrežģa mezglu punktos esošajiem joniem un atdod tiem elektriskā lauka iedarbībā iegūto enerģiju. Trūdošu ķermeņu spīdēšanu izraisa ķīmisko reakciju enerģija.
Enerģija un spēks
Darbs tiek veikts, ja uz ķermeni darbojas spēks. Ja vienu ņūtonu liels spēks pārvieto ķermeni par vienu metru, tad tiek veikts vienu džoulu liels darbs. Ja grāmatu kaudzes pārbīdīšanai pāri 2 m platam kvadrātveida galdam vajadzīgs 100 N liels spēks, tad veiktais darbs ir 100*2=200 J. Šajā piemērā darbs tiek veikts, lai pārvarētu berzes spēku starp grāmatām un galda virsmu.
Enerģija un darbs
Enerģija dod iespēju kaut kam notikt. Tas nav gluži tas pats, kas no Saules nākošā gaisma vai uguns radītais siltums. Zinātnieki saka, ka enerģija ir spēja paveikt darbu. Tā ir iesaistīta visos procesos, kas norisinās Visumā, no zāles augšanas līdz pat zvaigžņu eksplozijām. Vielas enerģija ir ieslēgta tās atomos un molekulās. Ir zināmi daudzi enerģijas veidi. To var pārvērst no viena veida citā. Ja spēks pārvieto ķermeni kādā attālumā, tad tiek veikts darbs. Enerģija ir spēja darīt darbu. Jauda ir ātrums, ar kādu tiek darīts darbs enerģijas pārveidošanā.
Kinētiskā enerģija
Kustībā esošam objektam piemīt enerģija, ko sauc par kinētisko enerģiju. Jo masīvāks ir objekts un jo ātrāk tas kustas, jo lielāka ir tā kinētiskā enerģija. Skrējiena laikā skrējēja muskuļu ķīmiskā enerģija pārvēršas kinētiskajā enerģijā. Jo ātrāk ķīmiskā enerģija spēj pārvērsties kinētiskajā enerģijā, jo lielāku ātrumu spēj attīstīt skrējējs. Distances beigās muskuļi pārtrauc ražot kinētisko enerģiju un gaisa pretestība, kā arī berze starp apaviem un skrejceļa segumu apstādina skrējēja kustību. Distances beigās skrējēji ātri samazina kinētisko enerģiju un apstājas.
Potenciālā enerģija
Ķermeņiem var piemist enerģija atkarībā no tā, kur tie atrodas. Šo enerģijas veidu sauc par potenciālo enerģiju. Tā ir uzkrāta enerģija. Ceļamkrāns, paceļot ķermeni augstu virs zemes, pārvar gravitācijas spēku. Ķermenis uzkrāj enerģiju, kas bija nepieciešama tā pacelšanai. Kad ķermenis tiek atbrīvots, potenciālā enerģija pārvēršas kustībā, un objekts nokrīt atpakaļ uz zemes.
Tāpat potenciālā enerģija piemīt elastīgi deformētiem ķermeņiem. Šajā gadījumā potenciālā enerģija ir spēja veikt darbu. Piemēram, uzvilktam lokam ir potenciālā enerģija un tas veic darbu, piešķirot bultai lidojuma kinētisko enerģiju.
2006. gads
2006. gads bija parastais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās svētdienā.
Šis gads bija:
Spāre (upe)
Spāre' ir upe Talsu novada Ģibuļu pagastā un Ventspils novada Usmas pagastā. Iztek no Spāres ezera. Ezera izteka regulēta ar akmeņu krāvumu. Kopējais upes baseins ir 148,3 km² (bez Spāres ezera un Vidusupes baseina tikai 23,8 km²). Upe tek pa mežainu līdzenu apvidu, gultne pārsvarā regulēta. Vidusposmā ieleja līdz pat 10 m dziļa. Lielākā pieteka Ķipstvalks. Ietek Ilziķezerā. Lielākā apdzīvotā vieta krastos Ropiķi.
Japets (pavadonis)
Japets (gr), ir trešais lielākais Saturna pavadonis un vienpadsmitais lielākais Saules sistēmā. To atklājis Džovanni Domeniko Kasīni 1671. gadā. Japets ir vislabāk pazīstams ar savu dramatisko divtoņu krāsojumu, bet Kasīni misijas nesenie atklājumi ir parādījuši vairākas citas neparastas fiziskās īpašības, piemēram, ekvatoriālo grēdu, kas stiepjas apkārt aptuveni pusei pavadoņa.