cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ferdinands Porše
Pēckara laiks
1945. gada decembrī tēvu un dēlu arestēja Francijas varas iestādes. Gandrīz 20 mēnešus Ferdinands pavadīja cietumā. no profesora noņēma apsūdzības pret parakstu par neaizbrukšanu no franču okupētās zemes vēl gadu. Daļēji šo apstākļu, daļēji veselības dēļ Ferdinands vairs nevadīja biroju, bet gan tikai konsultēja savu dēlu un viņa palīgus.
Pēc Austrijas atjaunošanas tās valdība arestēja visus vāciešu īpašumiem un banku kontus, to starpā arī uz Porsche biroja kapitālu. Nācās steigšus meklēt sponsorus. Šo lomu uzņēmās divi šveicieši — fon Cengers un Blanks, Cīrihes reklāmas aģentūras vadītāji.
1949. gada beigās birojs atgriešanās Vācijā. Ražotne ievācās no virsbūvju ražotājfirmas Reutter izīrētās darbnīcās, kuras atradās Cufenhauzenē, Štutgartes piepilsētā.
Porše mira no insulta. Firmu pārņēma viņa dēls.
Žoržs Siksna
Žoržs Siksna (dzimis Augstkalnes pagastā) ir latviešu mūziķis un vokālais pedagogs.
Biogrāfija
Mācījies Annas Brigaderes skolā Tērvetē un Dobeles mūzikas skolā. Strādājis Klaipēdas teātrī. Laikā no 1978. līdz 1989. gadam bijis Latvijas TV un radio kora estrādes orķestra solists. Ieguva popularitāti 70. gadu beigās, kad uzstājās kopā ar Viktoru Lapčenoku, Margaritu Vilcāni un citiem filharmonijas māksliniekiem.
1995. gadā "Mikrofona ieraksti" izdeva albumu "Vasaras vīns", kurā Ž. Siksna iedziedāja gan jaunas savu populāro dziesmu versijas, gan arī citu izpildītāju agrāk dziedātus skaņdarbus.
2009. gadā kopā ar Jelgavas tirkīza kori startēja TV3 šovā "Koru Kari 2" un ieguva otro vietu.
Keidžs
Keidžs var būt:
Korejiešu rakstība
Korejiešu rakstība var būt:
Dolgojes ezers
Dolgojes ezers var būt:
Kašūbijas gundega
Kašūbijas gundega arī Kasūbijas gundega (Ranunculus cassubicus) ir daudzgadīgs gundegu dzimtas lakstaugs.
Raksturojums
Augums vidēji liels 30 — 60 cm. Stumbrs stāvs, augšpusē zarojas. Apakšējās lapas ir garos kātos, nierveidīgas. Apakšējo lapu garums 4 — 8 cm, platums 12 — 15 cm. Parasti 1 vai 2 apakšējās lapas. Augšējās lapas sēdošas, staraini dalītas. Ziedi zeltaini dzelteni, lielums ap 2 cm. Kauss klāts ar matiņiem. Zied aprīlī, maijā. Auglis — riekstiņu kopauglis, apmatots. Riekstiņa knābītis līks.
Izplatība
Eiropā sastopama centrālajā un austrumu daļā. Latvijā sastopama visā teritorijā. Aug lapkoku un jauktos mežos, krūmājos, upju krastu gravās.
Malibu
Malibu (en) ir pilsēta Losandželosas apgabalā, Kalifornijā, ASV. Saskaņā ar 2010. gada ASV tautas skaitīšanas datiem, tur dzīvo 12 645 cilvēki. Malibu sastāv no 34 km garas krasta līnijas pie Klusā okeāna. Šī vieta ir populāra ar siltajām, smilšainajām pludmalēm un kā vairāku Holivudas kinozvaigžņu un citu industriju slavenu cilvēku mājvieta. Malibu atrodas septiņās pludmales, vairāki parki. Tāpat šeit tiek uzņemts seriāls "Divarpus vīri", kā arī vairāki citi.
Turaidas pils
Turaidas pils (senie vācu nosaukumi: Fredeland, Treyden) ir viena no senākajām mūsdienās apskatāmajām viduslaiku pilīm Latvijā. Atrodas Gaujas labajā krastā, Siguldas pilsētas teritorijā, Turaidā. Celta 1214. gadā kā Rīgas bīskapa (vēlāk arhibīskapa) pils nodedzinātās līvu valdnieka Kaupo koka pils vietā. Turaidas pils tiek uzskatīta par arheoloģiski vislabāk pētīto viduslaiku pili Baltijas valstīs. Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis un valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, iekļauts Turaidas muzejrezervāta un Gaujas nacionālā parka sastāvā.
Vēsture
Pēc 1207. gada Līvzemes dalīšanas līguma līvu kunga Kaupo pilsnovadu Gaujas labajā krastā piešķīra bīskapam Albertam. 1214. gadā Raceburgas bīskaps Filips Autines sacelšanās laikā nodedzinātās Kaupo koka pils vietā lika uzcelt jaunu mūra pili, kuru nosauca par Fredelandi (vācu "Miera zeme"). Taču neilgi pēc tam vāciskais nosaukums tika aizstāts ar lībisko Turaidu ("dieva Tora dārzs").
1272. gadā savā pilī Turaidas zemē (la) uzturējās Rīgas arhibīskaps Alberts II. Līdz pat 16. gadsimtam Turaida bija bīskapijas (vēlāk arhibīskapijas) Turaidas fogtejas centrs. Reizēm pilī uzturējās Rīgas arhibīskapi, kas šeit izdeva dažādus dokumentus. Turaidas pili vairākas reizes bija ieņēmis ordenis. Pēc 1298. gada Turaidas kaujas ordenis pili kontrolēja 68 gadus. Tāpat arī no 1405. līdz 1417. gadam Turaidu pārvaldīja ordeņa ieceltie Turaidas fogti. Arī vēlākos laikos no 1479. līdz 1485. gadam un 1556. gadā pili bija okupējis ordenis. Pils maksimālā izaugsme bija 16. gadsimta sākumā, kad trīs savstarpēji savienotās daļas (pagalmu, ziemeļu un dienvidu priekšpilis) iekļāva vienotā sistēmā gan aizsardzībai, gan arī saimniecībai un dzīvošanai paredzētās ēkas.
Pēc arhibīskapijas sekularizēšanas 1566. gadā Polijas-Lietuvas kopvalsts valdnieks Sigismunds II Augusts Turaidu vispirms atdeva Livonijas bruņniecībai, bet drīz pēc tam agrākajam Tērbatas bīskapijas fogtam Elertam Krūzem, kuram tā piederēja līdz pat 1585. gadam. 1582. gada Jamas Zapoļskas miera līgumā tā nodēvēta par Turaidas pilsnovada citadeli (la, Трейден). Livonijas hercogistes laikā izveidoja Turaidas stārastiju. 1582. un 1590. gados pilī tika veiktas inventarizācijas. 17. gadsimta sākumā pils pārmaiņus pārgāja gan pie zviedriem, gan pie poļiem. 1624. gadā revīziju Turaidas pilī jau veica zviedri. 1625. gadā Zviedrijas karalis Gustavs II Ādolfs Turaidu uzdāvināja Nilsam Stjernšeldam, bet jau 1652. gadā to pārdeva G. V. fon Budbergam. 1553. gadā izgatavos senākais Turaidas pils plāns (tagad glabājas Stokholmas Kara arhīvā). Otrā Ziemeļu kara laikā 1658. gadā pili uz neilgu laiku ieņēma Polijas-Lietuvas karaspēks. Pēc tam Turaidas pils zaudēja savu fortifikācijas nozīmi, kļūdama par Turaidas muižas centru. Pils tika apdzīvota līdz pat 1776. gadam, kad ugunsgrēkā tur izdega koka apbūve. 1818. gadā Turaidu ieguva brīvkungs Kampenhauzens. 19. gadsimtā pils teritorijā blakus galvenajam tornim (bergfrīdam) tika uzcelts muižas kungu nams (no koka), kā arī rietumu korpusā tika ierīkota klēts. Pārējie mūri tika izmantoti būvmateriālu ieguvei.
Pēc Latvijas valsts izveidošanās 1924. gadā tika pieņemts lēmums par Turaidas pilsdrupu iekļaušanu valsts aizsargājamo pieminekļu sarakstā, bet reāli atjaunošanas darbi pamazām sākās tikai 1950. gados. Kopš 1976. gada arheologa Jāņa Graudoņa vadībā 25 gadus tika veikta regulāra un vispusīga pils arheoloģiskā izpēte, kuras laikā iegūtā informācija tika izmantota fortifikācijas būvju un ēku nostiprināšanai un restaurācijai. Tāpat, restaurācijas darbu veikšanai būtiska nozīme bija arī Igaunijas arhīvos atrastajiem 1793. un 1810. gada Turaidas pils zīmējumiem, kas ļāva izstrādāt zudušo celtņu daļu atjaunošanas projektus. Pašlaik Turaidas pils ir nozīmīgs Latvijas un Baltijas mēroga tūrisma objekts.
Zināmie Turaidas fogti
Turaidas fogti bija Rīgas arhibīskapiem piederošo zemju "Līvu gala" soģi (advocati ecclesiae, Stiftsvögte), kas valdīja Turaidas (Fredelandes) pilī.
Garais ezers (Indras pagasts)
Gari izstiepts ezers ziemeļu - dienvidu virzienā, atrodas subglaciālajā vagā. Nekur nav platāks par 300 metriem, toties ezera garums ir 3,4 kilometri. Otrs dziļākais ezers Latvijā pēc Drīdža. Gultne - smilšmāls. Krasti - pārsvarā stāvi. Mezoeitrofs ezers. Konstatētas 4 zivju sugas. Notece pa Marku upīti uz Daugavu. Ūdens apmaiņas periods - 8,6 gadi.
Pruškovas apriņķis
Pruškovas apriņķis (pl) ir apriņķis Polijā, Mazovijas vojevodistes centrālajā daļā, uz rietumiem no Varšavas. Robežojas ar Mazovijas vojevodistes Rietumvaršavas, Pjasečno un Grodziskas apriņķiem, kā arī Varšavu.
Jakutu valoda
Valodai ir četri tuvu radniecīgi dialekti: centrālais, Viļujas, ziemeļrietumu un Taimiras. Atsevišķos avotos par jakutu valodas dialektu tiek uzskatīta arī tuvu radniecīgā dolganu valoda.
Pirmā jakutu valodas ortogrāfija tika radīta 1917. gadā uz Starptautiskā fonētiskā alfabēta pamata. Tajā bija iekļauti tikai mazie burti un "" zīme patskaņu garumu apzīmēšanai. Vēlākos gados alfabēts vairākkārt reformēts, bet 1929. gadā aizstāts ar latīņu "jauno tjurku alfabētu". 1939. gadā tas aizstāts ar alfabētu, kas veidots uz kirilicas pamata.
Nikolass Keidžs
Nikolass Kims Kopola (en; dzimis   Longbīčā, Kalifornijas štatā, ASV), labāk pazīstams kā Nikolass Keidžs (en), ir amerikāņu aktieris, producents un režisors. Viņš ir filmējies vairāk nekā 60 filmās, tai skaitā "Audzinot Arizonu" (1987), "Klints" (1996), "Ar ienaidnieka seju" (1997), "Nozust 60 sekundēs" (Gone in 60 Seconds; 2000), "Nacionālie dārgumi" (2004), "Rēgu bruņinieks" (2007), "Sliktais leitnants: Izsaukums Ņūorleānā" (Bad Lieutenant: Port of Call New Orleans; 2009), "Jaunie Supervaroņi" (Kick-Ass; 2010), "Rēgu Bruņinieks: Atriebes Gars" (2012). 32 gadu vecumā Nikolass Keidžs kļuva par piekto jaunāko aktieri, kas saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris par lomu filmā "Pametot Lasvegasu" (1995). Vēl nominēts 2003. gada Amerikas kinoakadēmijas balvai nominācijā "labākais aktieris" par lomu filmā "Adaptācija" (2002).
Nikolass Keidžs ir no amerikāņu kino aprindās ievērojamās Kopolu dzimtas, tēvocis ir režisors Frānsiss Fords Kopola (attiecīgi māsīca — režisore Sofija Kopola), tomēr viņš nomainīja uzvārdu, lai aktiera karjeru veidotu pats, nevis tēvoča slavas ietekmē.
Jāko Lasila
Jāko Lasila (fi, dzimis 1928. gada 27. martā, miris 2003. gada 4. jūlijā) bija Somijas uzņēmējs. Bijis apdrošināšanas uzņēmuma Pohjola Vakuutus un bankas Kansallis-Osake-Pankki izpilddirektors.
Jelgavas rajons
Jelgavas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1962, 1967-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Zemgales vidū un robežojās ar Dobeles rajonu, Tukuma rajonu, Rīgas rajonu, Bauskas rajonu un Lietuvu. Rajona padome atradās Jelgavā, kaut pati Jelgavas pilsēta neietilpa rajonā.
Izveide un reorganizācija
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Jelgavas apriņķis tika sadalīts Auces, Dobeles, Elejas un Jelgavas rajonos. 1952. - 1953. gadā Jelgavas rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gadā Elejas rajonu pievienoja Jelgavas rajonam. No 1962. gada 18. decembra līdz 1967. gada 10. janvārim Jelgavas rajons bija sadalīts un tā teritorija ietilpa Dobeles rajonā un Bauskas rajonā. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Jelgavas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.
Ciemi
Ausmas - Cenu - Glūdas - Jaunsvirlaukas - Lielplatones - Līvbērzes - Platones - Sesavas - Sidrabenes - Svētes - Valgundes - Vircavas - Zaļenieku
Pilsēta
Kalnciems ar lauku teritoriju
Pagasti
Glūdas pagasts - Elejas pagasts - Jaunsvirlaukas pagasts - Lielplatones pagasts - Līvbērzes pagasts - Platones pagasts - Sesavas pagasts - Sidrabenes pagasts - Svētes pagasts - Vilces pagasts - Vircavas pagasts - Zaļenieku pagasts
Likvidācija
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu" un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" 2009. gada 1. jūlijā Jelgavas rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti šādi novadi:
Ungārijas konstitūcija
Ungārijas konstitūcija (hu) ir Ungārijas pamatlikums, ko pieņēma Ungārijas parlaments. konstitūciju parakstīja valsts prezidents un tā stājās spēkā.
Kritika
Jaunajā Ungārijas konstitūcijā ir teikts, ka Ungārijas tauta apvieno "Dievu un kristietību". Valsts pienākums ir dzīvības aizsardzība, minēts arī, ka dzīve sākas no ieņemšanas brīža. Faktiski šo konstitūcijas daļu var traktēt, kā aborta aizliegumu. Jaunajā konstitūcijā laulība tiek traktēta kā "vīrieša un sievietes savienība", sakarā ar ko dokumenta kritiķi uzskata, ka konstitūcija veido pamatni homoseksualitātes diskriminācijai un tiem valsts pilsoņiem, kas nav kristieši.
2011. gadā no 15. līdz 17. aprīlim Ungārijā notika masveida protesta akcijas pret jaunās konstitūcijas izmaiņām.
Kārlis Zariņš (rakstnieks)
Kārlis Zariņš ( — ) bija latviešu rakstnieks. Zariņa darbiem raksturīga pievēršanās dzīves dīvainībām, savādiem cilvēku raksturiem; dažkārt tajos sastopama arī mistika. Izvairījies no lirisma un tēlainības.
Dzīvesgājums
Dzimis kā Kārlis Žagars 1889. gada 9. decembrī Liepājā zirgu puiša un mājkalpotājas ģimenē. Mācījās vairākās skolās Liepājā, 1894. gadā viņa vecāki nomainīja uzvārdu uz "Zaļums". 1900. gadā Zariņš sāka mācīties Rīgas elementārskolā (vadītājs P. Rode), vēlāk Venjamina Blūma mākslas skolā (1905—1906). Pēc 1905. gada revolūcijas no 1908. līdz 1909. gadam bija apcietinājumā. 1911. gadā laikraksta "Latvija" publicēja viņa pirmo noveli „Mans tēvocis”. Pirmā pasaules kara laikā tika mobilizēts Krievijas impērijas armijā, dienēja garnizona štābā Odesā. 1919. gadā Zariņš piedalījās Latvijas brīvības cīņās, no 1920. gada bija laikraksta "Latvijas Kareivis" līdzstrādnieks. No 1927. līdz 1931. gadam nodarbojās vienīgi ar rakstniecību, pēc tam strādāja valsts ierēdņa darbu.
Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam bija laikraksta "Tēvija" literārās nodaļas vadītājs. Pēc kara beigām dzīvoja Talsos, viņa sievas dzimtajā pilsētā, izvairoties no iespējamām Latvijas PSR varas orgānu represijām viņa literārās darbības dēļ. Maizi pelnīja, strādādams par ceļu remontstrādnieku (1946—1956), pēc pensionēšanās 1961. gadā uzrakstīja lugu “Engures karš” un pārstrādāja 1943. gadā sarakstīto romānu “Kāvu gadi” par Lielo Ziemeļu karu. 1967.-1973. gadā pēc paša iniciatīvas pārstrādājis savu vēsturisko romānu "Kaugurieši", ko publicēja 1975. gadā.
Miris 1978. gada 30. decembrī Sabilē, apbedīts Talsu Jauviņu kapos.
Darbi
Zariņš publicējis 9 romānus un 14 stāstu krājumus. Sarakstījis arī vairākas lugas. Romānos "Pelnu viesulis" un "Spīganas purvā" ieskanas tā laika sabiedrības kritika. Zariņš ir sarakstījis vēsturisku romānu "Kaugurieši" par Vidzemes zemnieku sacelšanos 1802. gadā. Pēc šī romāna motīviem uzņemta filma "Kaugurieši" (1941).
Viņa stāsti un noveles apkopoti krājumos "Skumju paradīze" (1921), "Savādi cilvēki" (1923), "Gluži veltīga varonība" (1926), "Starp divām mūžībām" (1930). Viņš ir arī sarakstījis vairākus romānus: "Dzīvība un trīs nāves" (1921), "Pelnu viesulis" (1928), "Spīganas purvā" (1929), "Dārza māja" (1930).
1990. gadā tika publicēts viņa stāstu krājums "Cirka mākslinieks".
FK Tukuma Brāļi
FK Tukuma Brāļi ir Latvijas čempionāta 2. līgas (Zemgales zonas) futbola klubs no Tukuma, kurš dibināts 2008. gadā. "Tukuma Brāļi" 2008./2009. gadā ieguva Tukuma rajona vasaras čempionāta zelta medaļas un ziemas čempionāta sudraba godalgas. 2009. gadā komanda izcīnīja 3. vietu 2. līgas Zemgales zonas čempionātā, taču ar 2011. gadu "Tukuma Brāļi" pārgāja uz Kurzemes zonu, kur jau debijas gadā izcīnīja zelta godalgas. Pēc gada pārtraukuma komanda atgriezusies Zemgales zonā. Paralēli 2. līgas mačiem "Tukuma Brāļi" 2012. gada 4. augustā ieguva trešo vietu "Mītava Open" Rīgas posmā, kvalificējoties finālturnīram. Komandu trenē un vada tās dibinātājs, bijušais FK Ventspils futbolists - Kristaps Dišlers. 2016. gadā "Tukuma Brāļi" uzvarēja Latvijas čempionātā minifutbolā un ieguva tiesības piedalīties Igaunijā notiekošajā Baltijas kausā un Eiropas minifutbola čempionu līgā, kas notika Slovēnijas pilsētā Mariborā. 2017. gadā "brāļi" nosargāja Latvijas minifutbola čempionu statusu.
Kamerūna
Kamerūna (fr, en) ir unitāra republika Centrālāfrikā. Tā ziemeļrietumos robežojas ar Nigēriju, ziemeļaustrumos — ar Čadu, austrumos — ar Centrālāfrikas Republiku, bet dienvidos — ar Ekvatoriālo Gvineju, Gabonu un Kongo Republiku. Rietumos Kamerūnu apskalo Gvinejas līcis. Valsts nosaukums cēlies no vārda, ko 15. gadsimtā portugāļu jūras braucēji deva Uori upei — Rio dos Camarões jeb tulkojumā "garneļu upe".
Valsts teritorija ir bagāta ar mežiem. Iedzīvotāju vairākums mīt Kamerūnas dienviddaļā. Lielākās pilsētas ir Duala un Jaunde. Jau kopš neatkarības iegūšanas 1961. gadā Kamerūna ir centusies attīstīt rūpniecību un infrastruktūru. Valsti kopš 1982. gada vada prezidents Pols Bija, kuram ir ļoti plašas pilnvaras. Kamerūna tika izveidota no britu un franču kolonijām, mūsdienās starp šīm valsts daļām notiek šķelšanās — angļvalodīgie iedzīvotāji arvien vairāk atsvešinās no valdības un viņus pārstāvošie politiķi vēlas panākt lielāku valsts decentralizāciju vai pat bijušās britu kolonijas neatkarību.
Vēsture
Pirmie cilvēki mūsdienu Kamerūnas teritorijā apmetās neolīta periodā.
1472. gadā Kamerūnas piekrasti sasniedza portugāļu kuģotāji. Viņi ievēroja garneļu un vēžu pārpilnību Uori upē, ko nosauca par Rio dos Camarões (no pt ‘garneļu upe’), no kā arī cēlies teritorijas nosaukums. Nākamajos gadsimtos Eiropas interesēs notika tirdzniecība ar piekrastes ļaudīm, vergu ieguve un tirdzniecība, kā arī teritorijā darbojās kristiešu misionāri. 19. gadsimta sākumā fulanu kareivji veica džihādu pret nemusulmaņu un daļēji arī musulmaņu iedzīvotājiem Kamerūnas ziemeļos un nodibināja Adamavas emirātu.
1884. gadā Kamerūnu par savu koloniju pasludināja Vācijas Impērija, kas pamazām sāka iespiesties iekšzemē. Izmantojot piespiedu darbu, tika uzsākti projekti kolonijas infrastruktūras uzlabošanai.
Pēc Vācijas sakāves Pirmajā pasaules karā Kamerūna kļuva par Tautu Savienības mandāta teritoriju un 1919. gadā tika sadalīta Franču Kamerūnā un Britu Kamerūnā. Francija pamazām integrēja savu un Kamerūnas ekonomiku, kā arī uzlaboja infrastruktūru ar investīciju, kvalificētu speciālistu un arī piespiedu darba palīdzību. Savukārt Lielbritānija savu teritoriju administrēja no Nigērijas un vietējie iedzīvotāji pat mēdza teikt, ka Kamerūna ir kļuvusi par "kolonijas koloniju". Dienvidkamerūnā ieceļoja nigēriešu strādnieki, kas saniknoja vietējos, neskatoties uz to, ka tādēļ pārtrauca izmantot piespiedu darbu.
1946. gadā Tautu Savienības mandāta teritorijas pārņēma ANO un Franču Kamerūnā sāka aktualizēties jautājums par neatkarību. 1955. gada 13. jūlijā Francija aizliedza Kamerūnas radikālāko politisko partiju Union des Populations du Cameroun (UPC), kas noveda pie ilgstoša partizānu kara un partijas līdera Rubena um Niobes noslepkavošanas. Britu Kamerūnā dalījās domas par to, vai atkalapvienoties ar Franču Kamerūnu, vai pievienoties Nigērijai.
1960. gada 1. janvārī Franču Kamerūna ieguva neatkarību no Francijas un par pirmo Kamerūnas prezidentu kļuva Ahmadu Ahidžo. 1961. gada 1. oktobrī jaundibinātajai valstij pievienojās arī Britu Kamerūna un tika izveidota Kamerūnas Federatīvā Republika. A. Ahidžo izmantoja karu ar UPC, kā arī bailes par etniskajiem konfliktiem, lai nostiprinātu savu varu valstī. UPC tika apspiesta 1971. gadā.
Viņa politiskā partija "Kamerūnas nacionālā savienība" kļuva par vienīgo atļauto 1966. gada 1. septembrī, bet 1972. gadā federālais valsts pārvaldes modelis tika aizstāsts ar unitāru Kamerūnas Apvienoto Republiku, ko pārvaldīja no Jaundes. A. Ahidžo piekopa plānotā liberālisma ekonomikas politiku, par prioritātēm pasludinot lauksaimniecību un naftas ieguvi. Valdība izmantoja ienākumus no naftas ieguves, lai izveidotu nacionālo naudas rezervi, maksātu lauksaimniekiem un finansētu galvenos attīstības projektus. Tomēr daudzas iniciatīvas izgāzās A. Ahidžo administrācijas zemās kvalifikācijas dēļ.
A. Ahidžo atkāpās no amata 1982. gada 4. novembrī un nodeva varu savam konstitucionālajam pēctecim Polam Bijam. Tomēr A. Ahidžo palika partijas vadībā un mēģināja turpināt valsts politikas ietekmēšanu no aizkulisēm, līdz P. Bija un viņa sabiedrotie piespieda A. Ahidžo pilnībā atteikties no varas. Jaunais prezidents sāka virzīt valsti demokrātijas virzienā, taču pēc neveiksmīga valsts apvērsuma mēģinājuma 1984. gadā viņš pārņēma sava priekšteča vadības stilu.
1980. gadu gadu vidū valstī sākās ekonomiskā krīze, kas ilga līdz pat 1990. gadu gadu beigām. Tai par iemesliem bija izmaiņas pasaules ekonomiskā situācijā, klimatiskie apstākļi (sausums), naftas cenu kritums, kā arī valstī valdošā korupcija un nepareiza vadība. Kamerūna saņēma starptautisko palīdzību, samazināja budžeta izdevumus un privatizēja valsts uzņēmumus. 1990. gada decembrī tika atjaunota daudzpartiju sistēma un angļvalodīgās iedzīvotāju grupas sāka prasīt lielāku autonomiju, dažkārt pieprasot arī pilnīgu atdalīšanos no Kamerūnas un Ambazonijas Republikas izveidošanu. 2008. gada februārī Kamerūna piedzīvoja lielāko vardarbību 15 gadu laikā, kad transporta arodbiedrību streiks izvērtās par vardarbīgiem protestiem 31 apdzīvotā vietā.
2017. gadā, pastiprinoties centralizācijas tendencēm, abi Nigērijas pierobežā esošie angļvalodīgie štati pasludināja Ambazonijas neatkarību. Kamerūnas valdība to neatzina un uzsāka karadarbību, kurā abas puses tiek vainotas terorā un cilvēktiesību pārkāpumos. Nigērija nostājās Kamerūnas valdības pusē, sagrābjot un izdodot tai dažus separātistu līderus. Kopš 2020. gada beigām valdības spēki formāli kontrolēja visas lielākās pilsētas, taču, neraugoties uz dažādu organizāciju aicinājumiem noslēgt pamieru, 2021. gadā kaujas vēl turpinās un lauku teritorijas ir faktiskā separātistu varā. Abas puses bieži uzbrūk civiliem objektiem, izmantojot gan pašu spēkus, gan sabiedrotus paramilitārus formējumus. Ambazonijas stāvokli apgrūtina šķelšanās starp līderiem — daļa orientēta uz sadarbību ar kaimiņu Biafras separātististiem, daļa cenšas rast risinājumu valsts iekšienē, gāžot gandrīz 40 gadus valdošo Kamerūnas prezidentu Biju. Valdības spēku stāvokli apgrūtina karš valsts ziemeļos ar islāmisko teroristu grupējumu "Boko Haram".
Politika un valdība
Kamerūnas prezidentam ir dotas plašas un maz ierobežotas pilnvaras valsts politikas veidošanā, valdības uzraudzībā, valsts bruņoto spēku komandēšanā, starptautisko sarunu vešanā un starptautisko līgumu slēgšanā, kā arī ārkārtas stāvokļa izsludināšanā. Prezidents nozīmē darbā valsts amatpersonas visos līmeņos, sākot no premjerministra (kurš skaitās oficiālais valdības vadītājs) līdz reģionu vadītājiem un rajonu vadītājiem lielākajās pilsētās. Prezidents tiek ievēlēts uz septiņiem gadiem. Pašvaldībās publiskās vēlēšanās tiek ievēlēts mērs un pašvaldības dome.
Korupcija ir bieži sastopama visos valsts vadības līmeņos. 1997. gadā Kamerūna izveidoja pretkorupcijas birojus 29 ministrijās, tomēr tikai ap 25% no tiem uzsāka reālu darbu pēc to izveides. 2007. gadā organizācija Transparency International iekļāva Kamerūnu kā 138. starp 163 valstīm sarakstā, kurā tika iekļautas valstis pēc korupcijas līmeņa tajās. Valstis tika sarindotas no mazākā uz lielāko korupcijas līmeni. 2006. gada 18. janvārī Bija uzsāka valsts līmeņa pretkorupcijas kampaņu, kuras uzraudzību uzdeva Nacionālajai pretkorupcijas centram.
Uz Kamerūnas tiesību sistēmu lielu ietekmi ir atstājusi Francijas tiesību sistēma, kā arī ir novērojama precedentu tiesību ietekme. Lai arī nomināli tiesu vara skaitās neatkarīga, tomēr tā pakļaujas izpildvarai, respektīvi, Tieslietu ministrijai. Prezidents ieceļ tiesnešus visos tiesu sistēmas līmeņos. Nacionālā Sapulce ievēl deviņus Kamerūnas Augstākās tiesas tiesnešus, kuri var tiesāt arī augsta līmeņa valsts amatpersonas, kuras tiek apsūdzētas valsts nodevībā vai ir radījuši draudus nacionālajai drošībai.
Cilvēktiesību aizsardzības organizācijas apsūdz Kamerūnas policiju un militāros spēkus patvaļā un pat spīdzināšanas izmantošanā pret kriminālnoziegumos aizdomās turētām personām, mazākuma etnisko minoritāšu pārstāvjiem, homoseksuālistiem un politiskajiem aktīvistiem. Cietumniekiem ir jādzīvo saspiestībā bez adekvāta uztura un medicīniskās palīdzības. Cietumos valsts ziemeļos tiek turēti valdības politiskie oponenti. Kopš 2000. gadu sākuma policijas un citu represīvo struktūru pārkāpumu skaits ir turpinājis pieaugt.
Nacionālās Sapulces kompetencē ietilpst likumdošana. Tajā darbojas 180 pārstāvji, kurus ik pēc 5 gadiem pārvēlē. Sapulces sēdes notiek trīs reizes gadā. Likumi tiek pieņemti ar vairākuma balsojumu. Tikai retos gadījumos sapulce noraida vai bloķē prezidenta iesniegtos likumprojektus. 1996. gada konstitūcijā bija paredzēts izveidot otro parlamenta palātu, tomēr tā netika izveidota. Valsts valdība atzīst vietējos virsaišus un citus vietvalžus, ļaujot viņiem valdīt savās ciltīs, kā arī izšķirt strīdus, ja vien viņu darbība nekonfliktē ar valsts likumiem.
Prezidenta Pola Bija partija Kamerūnas Tautas Demokrātiskā Kustība (KTDK) bija vienīgā atļautā partija līdz 1990. gada decembrim. Kopš tā laika ir izveidojušās vairākas etniskas un reģionālas politiskas grupas. Lielākais politiskais oponents KTDK ir Sociāldemokrātu fronte (SDF), kas lielākoties tiek atbalstīta angliski runājošos reģionos. Tās vadītājs ir Džons Fru Ndi. P. Bija un viņa partija saglabā kontroli pār prezidenta amatu un Nacionālo Sapulci caur vēlēšanām, bet politiskie sāncenši apgalvo, ka vēlēšanās tiek pieļautas nelikumības un to rezultāti nav uzskatāmi par patiesiem. Cilvēktiesību aizsardzības organizācijas apgalvo, ka valdība ierobežo opozicionārus, aizliedzot demonstrācijas, izjaucot tikšanās un arestējot opozīcijas līderus, kā arī žurnālistus. Organizācija Freedom House ir novērtējusi, ka Kamerūnā "nepastāv brīvība" politiskajās un pilsoniskajās tiesībās. Pēdējās Kamerūnas parlamentārās vēlēšanas notika 2013. gada 30. septembrī, kurās KTDK ieguva 148 no 180 vietām nacionālajā asemblejā
Kamerūna ir Nāciju Sadraudzības dalībvalsts un franciski runājošo valstu organizācijas La Francophonie dalībvalsts. Ciešākā ārlietu sadarbība ir izveidojusies ar Franciju, tā balstās uz militāro palīdzību. Kamerūnas militārie tēriņi ir lieli attiecībā pret citiem valsts sektoriem. P. Bijam ir konflikts ar Nigērijas valdību par Bakassi piederību. Valsts iekšienē lielākie draudi ir saistīti pilsoņu kara iespējamību, jo saspīlējums starp angliski un franciski runājošiem iedzīvotājiem ir augsts.
Ģeogrāfija un klimats
Ar kopējo platību 475 442 km2 Kamerūna ir 53. lielākā valsts pasaulē. Pēc izmēra Kamerūna ir 7,4 reizes lielāka par Latviju un ir salīdzināma ar Papua-Jaungvineju vai ASV Kalifornijas štatu. Valsts atrodas centrālajā un rietumu Āfrikā, Gvinejas līča krastā. Tūristiem Kamerūnu apraksta kā "Āfriku miniatūrā", jo tajā ir sastopamas visas raksturīgākās Āfrikas klimata un veģetācijas ainavas: okeāna piekraste, tuksnesis, kalni, lietus meži, un savanna. Kamerūna robežojas ar Nigēriju rietumos, Čadu ziemeļaustrumos, Centrālāfrikas Republiku austrumos, kā arī Ekvatoriālo Gvineju, Gabonu un Kongo Republiku dienvidos.
Kamerūnu var iedalīt piecās ģeogrāfiskās zonās, ko raksturo dominējošie fizioģeogrāfiskie, klimatiskie, un veģetatīvie aspekti. Piekrastes zona ietver sevī aptuveni 15—150 km platu joslu gar Gvinejas līci ar vidējo reljefa pacēlumu 90 metri virs jūras līmeņa. Klimats šajā zonā ir karsts un mitrs ar īsu sausuma periodu. Teritorija ir apaugusi ar blīvu lietus mežu un atsevišķas tā teritorijas tiek uzskatītas par mitrākajām vietām pasaulē. Kopējā gada nokrišņu summa var sasniegt un pat pārsniegt 10 metrus. Oficiāli mitrākā vieta gan Kamerūnā, gan Āfrikā ir Debunša Gvinejas līča piekrastē, kur viena gada laikā nokrišņu summa var sasniegt 10 287 mm.
Ar vidējo pacēlumu 650 metri virs jūras līmeņa piejūras joslai pieguļ Dienvidkamerūnas plato. Šo teritoriju pārsvarā klāj ekvatoriālie lietus meži, tomēr mitrās un sausās sezonas maiņa padara šo teritoriju mazāk mitru kā piekrastes josla. Šī teritorija ietilpst Atlantijas ekvatoriālajā piekrastes mežu ekoreģionā, kas stiepjas no Kamerūnas līdz pat Angolas ziemeļu robežai.
Trešā zona ir neregulāra kalnu, pauguru un plato ķēde, kas stiepjas no Kamerūna kalna, kas ir 4095 metrus augsts aktīvs vulkāns piekrastes joslā, līdz pat Čada ezeram pašos Kamerūnas ziemeļos. Lai gan nokrišņu daudzums arī šeit ir ievērojams, reģionam piemīt maigs klimats, it īpaši teritorijas rietumu daļā. Reģionā, jo sevišķi Kamerūna kalna apkārtnē, ir ļoti auglīga augsne.
Dienvidu plato stiepjas līdz pat paugurainajam un ar zāli apaugušajam Adamavas kalnu masīvam. Masīvs sākas rietumu kalnainē un veido sava veida dabīgu barjeru starp valsts ziemeļu un dienvidu daļām. Vidējais kalnu augstums ir 1100 metri virs jūras līmeņa. Gaisa temperatūra svārstās no +22 °C līdz +25 °C un, tāpat kā daudzviet Kamerūnā, ir ļoti mitrs klimats ar biežām lietusgāzēm. Ziemeļu zemiene plešas no Adamavas kalniem līdz pat Čadas ezeram valsts pašos ziemeļos un vidējais zemienes reljefa augstums ir 300—350 metri virs jūras līmeņa. Tai raksturīga savannas veģetācija ar krūmājiem un garu zāli. Šo reģionu raksturo retas lietusgāzes un augsta vidējā gaisa temperatūra.
Upes un ezeri
Kamerūnā var izdalīt četrus galvenos lietus ūdeņu novadīšanas ceļus. Valsts dienvidos galvenās upes ir Ntema, Nonga un Sanaga. Šīs upes plūst dienvidrietumu virzienā un ieplūst tieši Gvinejas līcī. Dža un Kadeji plūst dienvidaustrumu virzienā un ieplūst Kongo. Kamerūnas ziemeļos lielākā upe ir Benue, kas tek ziemeļu un vēlāk rietumu virzienā līdz ietek Nigērā, bet Logone tek ziemeļu virzienā un ietek mūsdienās gandrīz pilnībā izsīkušajā Čada ezerā, kas daļēji atrodas Kamerūnas teritorijā un daļēji Nigēras, Nigērijas un Čadas teritorijās.
Flora un fauna
Kamerūnas augu valstī ietilpst vairāk nekā 9000 augstāko augu sugu, bet no dzīvniekiem Kamerūnā sastopamas ap 1000 putnu sugas, vairāk nekā 300 zīdītāju un 200 rāpuļu sugas. Mežos dzīvo dažādi primāti (vairākas galago jeb bušbēbiju sugas, poto, melnie kolobusi un mantijas kolobusi, drili un mandrili, šimpanzes, rietumu gorillas). Savannās sastopamas žirafes, bifeļi, ziloņi, nīlzirgi, vairākas vītņragantilopju sugas, milzu dižantilopes, pundurantilopes un oribi, melnie degunradži, strausi, marabu stārķi, sīgas; no lielajiem plēsējiem savannās mīt lauvas, gepardi un leopardi. Bagāta ir arī Kamerūnas ūdeņu fauna — piekrastē ir vairāk nekā 130 zivju sugu (tai skaitā rūpnieciski izmantojamas), kā arī krabji, garneles, langusti. No piekrastes mežos mītošajiem abiniekiem īpaši atzīmējama goliātvarde — vislielākā no mūsdienās dzīvojošajām vardēm. Nongas un Sanagas upju baseini bagāti ar saldūdens zivīm.
Kamerūnu savās dzīvnieku vākšanas ekspedīcijās divas reizes apmeklējis Džeralds Darels (1949. un 1957. gadā). Šie ceļojumi, kā arī Kamerūnas daba un dzīvnieku valsts aprakstīti Darela grāmatās "Bafutas pēddziņi" un "Zvērudārzs manā bagāžā". Šīs grāmatas tulkotas arī latviešu valodā.
Administratīvais iedalījums
Kamerūna ir sadalīta 10 pusautonomos reģionos, katru no tiem pārvalda ievēlēta reģionālā padome un prezidenta iecelts gubernators. Administratīvo vienību nosaukumu maiņa no provincēm uz reģioniem tika veikta saskaņā ar Kamerūnas prezidenta dekrētu 2008. gada 12. novembrī.
Reģioni iedalīti 58 departamentos (département), kas savukārt iedalīti apriņķos (arrondissement). Vietējā vara tiek realizēta komūnās:
Iedzīvotāji
Izplatītākās reliģijas Kamerūnā ir kristietība un islāms, kurām pieder attiecīgi 40% un 20% iedzīvotāju, bet atlikušie 40% pieder dažādām tradicionālajām reliģijām. Kamerūnā ir diezgan zems veselības aprūpes līmenis. Valsts ir 15. vietā pasaulē pēc HIV/AIDS izplatības līmeņa un var pieņemt, ka patiesais izplatības līmenis ir augstāks, jo saslimšanas gadījumi netiek ziņoti, baidoties no sabiedrības nosodījuma. Citas izplatītas slimības ir hepatīts (A un E), vēdertīfs, šistosomatoze, trakumsērga, malārija un dzeltenais drudzis. Vidējais valsts iedzīvotāju vecums ir tikai 19 gadi, vidējais mūža ilgums 58 gadi un vairāk kā 95% procenti iedzīvotāju ir jaunāki par 65 gadiem.
Tautsaimniecība
Kaut arī valsts ekonomikas attīstībai traucē birokrātija, augstas nodokļu likmes un korupcija, Kamerūna ir ekonomiski relatīvi veiksmīga Āfrikas valsts. Iekšzemes kopprodukts uz vienu iedzīvotāju (PPP) 2009. gadā tiek lēsts aptuveni 2150 ASV dolāri.
Valsts valūta ir Centrālāfrikas franks, kas kalpo par valūtu ne tikai Kamerūnai, bet arī Centrālāfrikas Republikai, Čadai, Kongo Republikai, Ekvatoriālajai Gvinejai un Gabonai. Valūtas emisijas banka atrodas Kamerūnas galvaspilsētā Jaundē.
Kamerūna ieved iekārtas, transportlīdzekļus, degvielu, pārtiku. Galvenie importa partneri ir Francija (28,2%), Nigērija (9,4%), Beļģija (7,6%), ASV (4,8%), Vācija (4,6%), Ķīna (4,4%), Itālija (4%).
Kamerūnā atrodas arī dabasgāzes, dzelzs rūdas, rutila un kianīta atradnes, tomēr tās netiek intensīvi izmantotas.
Kamerūnas dabas apstākļi ir pateicīgi lauksaimniecības un mežsaimniecības attīstībai. Apmēram 70% no iedzīvotājiem lielākā vai mazākā mērā nodarbojas ar lauksaimniecību, bieži ar visai ekstensīvu un vienkāršiem darba rīkiem. Lauksaimnieciskā ražošana 2006. gadā deva 45,2% no valsts IKP. Meži valsts dienvidos (tie sastāda 37% no valsts teritorijas) tiek izmantoti mežrūpniecībā. Rūpnieciskā ražošana 2006. gadā veidoja 16,1% no IKP un bija koncentrēta Dualas rajonā.
Sports
Nacionālajā politikā iekļauts nopietns atbalsts dažādiem sporta veidiem. No tautas sporta veidiem populārākie ir kanoe airēšana un cīņas sports. Populārs ir Kamerūna kalna cerības skrējiens, kas notiek Kamerūna vulkānā un lejup no tā 40 kilometru garumā, kurā ik gadus piedalās vairāki simti skrējēju. Kamerūna ir viena no retajām tropu valstīm, kuras ir piedalījušās ziemas olimpiskajās spēlēs (2002. gadā). Populārākais sporta veids Kamerūnā ir futbols, amatieru līmenī notiek dažādi turnīri. Kamerūnas futbola izlase kopš veiksmīgā snieguma 1990. gada Pasaules kausā, kad tā iekļuva ceturtdaļfinālā, ir kļuvusi par vienu no spēcīgākajām Āfrikas izlasēm. Kamerūna četrreiz ir uzvarējusi Āfrikas nāciju kausā un ieguvusi zelta medaļu 2000. gada Olimpiskajās spēlēs.
Stardust
Stardust (no angļu valodas — 'zvaigžņu putekļi') ir NASA starpplanētu zonde Vilda 2 komētas un tās astes izpētei. Zonde tika palaista 1999. gada 7. februārī no Kanaveralas kosmodroma ar Delta II nesējraķeti. Kosmiskais aparāts nolidoja aptuveni 5 miljardus km un atgriezās pie Zemes 2006. gada 15. janvārī, lai nogādātu savākto materiālu kapsulu. Tā bija pirmā paraugu iegūšanas misija, kura savāca kosmiskos putekļus un nogādāja tos uz Zemi.
Nocietinājums
Nocietinājums jeb fortifikācija (no la — 'spēcīgs' un facere — 'taisīt') ir militārām vajadzībām celta konstrukcija, paredzēta aizsardzībai vai izmantošanai par karabāzi.
Stardust
2007. gadā kosmiskais aparāts uzsāka jaunu misiju (NeXT jeb New Exploration of Tempel 1). Stardust veica Tempela 1 komētas pārlidojumu. kosmiskā aparāta aktīvā darbība tika beigta, izslēdzot raidītāju.
Sākotnējā misija
NASA sāka Stardust būvniecību 1996. gadā. Pēc palaišanas 1999. gadā Stardust lidoja pa orbītu, kas atradās aiz Zemes orbītas, bet šķērsoja to. Delta II raķetei nebija pietiekami daudz jaudas, lai nogādātu zondi pa tiešo uz Vilda 2 komētu. Tāpēc Stardust 2001. gada janvārī pietuvojās Zemei gravitācijas manevra veikšanai. Zemes ietekme ļāva Stardust sasniegt komētas orbītu.
Nocietinājums
Nocietinājumi var būt dažādu veidu — aizsargmūris apkārt pilsētai, lielāka vai mazāka mēroga cietoksnis karaspēka nometināšanai, kā arī nocietinātas apdzīvojamās apmetnes kā pilskalni vai ezerpilis.
Stardust
Sākotnējā misija
Stardust pārlidoja Vilda 2 komētu 2004. gada 2. janvārī. Pārlidojums notika 240 km attālumā no komētas. Stardust ievāca putekļu paraugus no komētas astes, kā arī uzņēma komētas kodola attēlus. Pirms tam, 2002. gada 2. novembrī Stardust 3300 km attālumā bija pārlidojis asteroīdu 5535 Annefrank, nofotografējot to. Pa ceļam aerogela kolektorā tika savākti arī starpzvaigžņu putekļi. 2000. gadā no marta līdz maijam un 2002. gadā no jūlija līdz decembrim kosmiskais aparāts atradās putekļu joslā, kura, kā tiek uzskatīts, sākas ārpus Saules sistēmas. Tobrīd paraugi tika ievākti aerogela kolektora otrā pusē. Paraugu kapsula no Stardust nolaidās uz Zemes 2006. gada 15. janvārī apmēram 10:10 UTC. Tas notika Jūtas štata tuksnesī. Kapsula atmosfērā iegāja ar 12,9 km/s lielu ātrumu ļoti slīpā trajektorijā. Jūtas štata rietumdaļā un Nevadas austrumos krītošā kapsula bija redzama kā liela ugunīga bumba. Nolaišanās laikā vēji kapsulu par vairākiem km novirzīja no plānotās trajektorijas.
Stardust pēc kapsulas palaišanas tika ievirzīta citā orbītā, lai neskartu Zemes atmosfēru. Pēc manevra veikšanas aparātam palika mazāk par 20 kg hidrazīna. Pašreiz kosmiskais aparāts atrodas heliocentriskā orbītā. 2009. gada 14. janvārī tas vēlreiz palidoja garām Zemei.
NeXT misija
2006. gada 19. martā Stardust misijas speciālisti paziņoja, ka zondi iespējams nosūtīt nākamajā misijā, nofotografēt Tempela 1 komētu. Šo komētu 2005. gadā bija apmeklējis NASA kosmiskais aparāts Deep Impact, ietriecot tajā impaktoru. Tolaik Deep Impact nebija iespējams iegūt labu triecienkrātera attēlu, jo pēc trieciena pacēlās liels putekļu mākonis, tāpēc būtu noderīgi komētu nofotografēt vēlreiz.
Nocietinājums
Seno laiku vēsture
Jau ļoti senā vēsturē aizsargmūris bija katras pilsētas nepieciešamība. Uruka senajā Šumerā (Divupē) ir viena no pasaules vecākajām pilsētām ar mūru nocietinājumiem. Arī senie ēģiptieši cēla aizsargmūrus pie Nīlas ielejas pierobežas, lai aizsargātos no kaimiņzemju iebrucējiem. Senajos laikos lielākā daļu nocietinājumu tika celti no dubļu ķieģeļiem, no kā mūsdienās nekas daudz nav palicis pāri.
Babītes pilskalns
Nosaukums
Babītes pilskalna nosaukums cēlies no ezera nosaukuma. Vēlāk tas saukts arī par Poļu kalnu, jo Poļu-zviedru kara laikā 1622. gadā poļu-lietuviešu karaspēks tajā ierīkojis kara nometni, lai aizkavētu zviedru armijas pārvietošanos uz Jelgavu.
Raksturojums
Babītes pilskalns ir deviņus metrus augsts kalns ar 10 x 20 m plakumu. Iespējams, ka kāpu pārvietošanās ir mainījusi pilskalna sākotnējo izskatu. Vēl 1935. gadā pilskalnā esot bijusi redzama 25 soļus gara ovāla bijušās pils vieta. Pēc pašreizējā teritoriālā iedalījuma pilskalns atrodas Jūrmalas pilsētas teritorijā un ir vienīgais arheoloģiskais piemineklis Jūrmalā. Netālu no Babītes pilskalna - Egļuciemā uz Mārupes novada pašvaldībai piederošās zemes atrodas valsts nozīmes arheoloģiskais piemineklis — Baznīckalns.
Nocietinājums
Seno laiku vēsture
Asīrieši izmantoja lielu darbaspēku jaunu piļu, tempļu un aizsargmūru celtniecībai. Arī dažas Indas ielejas civilizācijas apmetnes bija nocietinātas. Ap 3500. gadu p.m.ē Indas piekrastē parādījās daudzi zemnieku ciematiņi, no kuriem vairums bija nocietināti.
Stardust
NeXT misija
Stardust veica Zemes pārlidojumu, iegūstot papildu paātrinājumu.
zonde veica trajektorijas korekcijas manevru, kas sākās 21.00 UTC un ilga 130 sekundes. Šajā manevrā tika iztērēti aptuveni 300 g degvielas un zondes ātrums tika izmainīts par 2,6 m/s. 7. februārī, Stardust divpadsmit gadu jubilejā, tika veikts vēl viens korekcijas manevrs, kas sākās 21.00 UTC un ilga 30 sekundes.
Stardust veica Tempela 1 komētas pārlidojumu. Vistuvāk komētai zonde bija 04.39 UTC 181 km attālumā no tās virsmas. Stundu pēc palidošanas garām kosmiskais aparāts tika pagriezts tā, lai liela pastiprinājuma antena būtu vērsta uz Zemi.
Babītes pilskalns
Vēsture
Līdz 13. gadsimtam Lielupes baseins atradās zemgaļu Upmales valsts teritorijā un gar to gāja stratēģiski svarīgais Lielupes ūdensceļš un sauszemes ceļš (t.s. Zemgaļu ceļš) gar Lielupes labo krastu uz Zemgali. Livonijas krusta karu laikā 1219. gadā pēc Mežotnes kaujas zemgaļi zaudēja kontroli pār Lielupes ūdensceļu. Zemgaļu pamestā ostas nocietinājuma vietā pirmais Sēlijas bīskaps Bernhards no Lipes pēc 1219. gada uzcēla koka pili. Pēc viņa nāves 1224. gadā to ieguva Sēlijas - Zemgales bīskaps Lamberts, bet ar 1226. gada 16. marta līgumu Lielupes lejteces labā krasta teritoriju ieguva Rīgas pilsēta. Par Zemgales bīskapam atņemto un Rīgai piespriesto Babates jeb Svētās Marijas pili Rīgas pilsēta samaksāja 37 sudraba markas un palīdzēja pie jaunas pils būves otrpus Lielupei.
Stardust
NeXT misija
kosmiskā aparāta aktīvā darbība tika beigta. Tika veikts pēdējais manevrs, iztērējot visu degvielu. Pēc tam tika izslēgti raidītāji.
Aparāta uzbūve
Stardust kosmiskā aparāta rāmis ir 1,6 m augsts, 0,66 m plats un 0,66 m dziļš. Tā vienā pusē ir piestiprināta lieljaudas antena. Aparāta pilnā masa bija 385 kg, t.sk. degviela 85 kg. Abos aparāta sānos atrodas 4,8 m gari saules bateriju paneļi. Paraugu kapsula svēra 46 kg. Tā bija piestiprināta vienā no aparāta pusēm (augšā). Paraugu ņemšanas disks ar aerogelu varēja tikt izņemts no kapsulas paraugu ievākšanas laikā. Aparāta apakšdaļā atrodas dzinēju sistēma. Tā sastāv no 8 dzinekļiem ar vilci 4,4 N katram un 8 dzinekļiem pa 0,9 N katram. Dzinekļu darbību nodrošina hidrazīns. Aparāta priekšpusi klāj vairogs, kurš pasargā to no sīku daļiņu triecieniem. Divi mazāki vairogi aizsargā saules bateriju paneļus. Saules baterijas, atkarībā no attāluma līdz Saulei, spēj saražot 170—800 W enerģiju.
Babītes pilskalns
Vēsture
1228. gadā zemgaļi un kurši rīkoja karagājienu uz Daugavgrīvu, kura laikā, iespējams, tika nopostīts arī Babītes cietoksnis.
Stardust
Aerogela paraugu kolektors
Komētas un starpzvaigžņu putekļu daļinas tika uztvertas ļoti zema blīvuma aerogelā. Katram no putekļu veidiem tika atvēlēta vairāk par 1000 cm2 liela virsma. Kolektors metāla režģī saturēja 90 aerogela blokus. Tas bija apmēram tenisa raketes lielumā. Kad Stardust pārlidoja komētu, tās astē uztvertās daļiņas ar ātrumu 6,1 km/s ietriecās aerogelā. Lai gan uztvertās daļiņas bija mazākas par smilšu graudu, tās ietriecoties aerogelā sadalījās vai pat iztvaikoja.
Daļiņu uztveršanai tika izmantota uz silīciju bāzēta viela ar ļoti porainu struktūru. 99,9 % no tās aizņēma tukšumi. Aerogels ir 1000 reizes mazāk blīvs kā stikls. Kad daļiņa ietriecas aerogelā, tā iedziļinās tajā par aptuveni 200 saviem garumiem.
Pēc paraugu ievākšanas, aerogels tika ievietots Paraugu atpakaļnogādāšanas kapsulā, kura tika palaista atmosfērā, bet pats aparāts mainīja kursu.
Babītes pilskalns
Vēsture
Tā kā pēc Livonijas ordeņa sabrukuma 1562. gadā zemes, kas pašlaik skaitās Babītes novadā, nonāca Rīgas un Vidzemes pakļautībā, bet teritorijas Lielupes kreisajā krastā- Kurzemes hercogistes īpašumā, Lielupe kļuva par divu valstu robežu. Līdz pat 18. gadsimtam Salas pagasta rietumu daļa - Lielupes, Babītes ezera un upes ūdeņi bija Kurzemes hercoga un Rīgas pilsētas strīdus objekts, laiku pa laikam izraisot bruņotas sadursmes.
Nokļūšana
Babītes pilskalns atrodas starp Jūrmalas apvedceļu (A10) un Babītes ezera klāniem. Braucot no Rīgas puses, pirms Varkaļu kanāla tilta jānogriežas pa kreisi vietā ar norādi “Babītes pilskalns”. Nogriežoties meža ceļā, pēc apmēram 300 metriem ir akmens, pie kura pa meža taku jāpagriežas vēlreiz pa kreisi, tālāk redzams informācijas stends, soliņš un pilskalns.
Stardust
Aerogela paraugu kolektors
Par kapsulas nolaišanos bija zināmas šaubas, jo tā bija apgādāta ar tādu pašu izpletni kā Genesis zonde, kurai 2004. gadā izpletnis pilnībā nenostrādāja. Tomēr Stardust kapsula piezemējās normāli.
Starpzvaigžņu putekļu meklēšanai aerogelā, speciālā mikroskopā tika uzņemts apmēram miljons attēlu. Stardust@home projekta ietvaros katrs interneta lietotājs var pieteikties programmā un palīdzēt meklēt putekļu pēdas aerogelā.
Komētas un starpzvaigžņu putekļu analizators
Komētas un starpzvaigžņu putekļu analizators (CIDA) ir lidojuma masspektrometrs, kurš nosaka atsevišķu putekļu uzbūvi, kad tie ietriecas sudraba uztveršanas platē. CIDA instrumenta mērķis ir uztvert putekļu daļiņas un veikt to tūlītēju apstrādi, sastāva noteikšanai, datus pārraidot uz Zemi.
Navigācijas kamera
Navigācijas kamera tika izmantota kosmiskā aparāta orientēšanai uz komētu un arī fotogrāfiju uzņemšanai. Kamera darbojas, izmantojot „periskopu”. Lai daļiņu triecieni netraumētu kameru, tās korpuss ir paslēpts aiz vairoga.
Paraugu apstrāde
Pēc piezemēšanās paraugu kapsula tika nogādāta uz Džonsona kosmisko centru Vebsterā, Teksasas štatā. Šajā centrā glabājas arī lielākā daļa no Mēness iežu paraugiem, kurus ieguva Apollo programmas ietvaros. Šeit kapsula tika novietota tīrā telpā (telpas tīrības pakāpe bija 100 reizes lielāka kā operāciju blokam slimnīcā) un atvērta.
Pēc NASA vērtējuma, aerogelā atrodas apmēram miljons putekļu daļiņas. Apmēram 10 no tām ir 100 µm lielas. Lielākā daļiņa ir apmēram 1 mm liela. Pašreiz apmēram 150 zinātnieku no visas pasaules analizē šīs putekļu daļiņas.
Paraugu analīze
2006. gada decembra žurnālā Science ir publicēti septiņi raksti par Stardust paraugu analīzi. Putekļos ir konstatēti vairāki organiskie savienojumi, no kuriem, divi satur slāpekli. Tika atklāti alifātiskie savienojumi ar garāku uzbūvi kā līdz šim starpzvaigžņu telpā konstatētie. Daudz ir silikātu savienojumu, tostarp olivīns un piroksēns. Kristālisko silikātu klātbūtne Vilda 2 komētas uzbūvē apstiprina jau agrāk veikto spektroskopisko pētījumu rezultātus. Tika atklātas dažas tīra oglekļa daļiņas. Aerogelā tika atklāts arī metilamīns un etilamīns, lai gan tos nevarēja piesaistīt konkrētām putekļu daļiņām.
Hangils
Hangils (ko, Hangeul/Han'gŭl, ) vai čosongils (조선글, Chosŏn'gŭl, ) ir alfabētiska sistēma, ko kopš 15. gadsimta izmanto korejiešu valodas pierakstīšanai. Hangila sistēmu veido 24 simboli, no kuriem 14 apzīmē līdzskaņus, bet 10 — patskaņus. Korejiešu valodā tiek ievērots stingrs rakstības princips, vārdus veidojot no zilbju blokiem un katru zilbi veidojot no atsevišķām rakstu zīmēm čamo. Zilbe parasti sastāv no divām vai trijām daļām: iniciāles, mediāles un fināles. Gadījumos, kad zilbe sākas ar patskani vai divskani, iniciāles vietā tiek lietots čamo ㅇ.
Hangilā 10 patskaņi ir šādi: ㅏㅑㅓㅕㅗㅛㅜㅠㅡㅣ, bet 14 līdzskaņi — ㄱㄴㄷㄹㅁㅂㅅㅇㅈㅊㅋㅌㅍㅎ.
Bez hangila korejiešu vārdus var pierakstīt arī handžā, kas ir korejiešu nosaukums ķīniešu rakstu zīmēm.
Vēsture
1444. gadā pēc korejiešu valdnieka Sedžona Lielā iniciatīvas tika izgudrots, bet no 1446. gada ieviests korejiešu fonētiskais alfabēts, kas sastāvēja no 28 burtiem. Alfabēta principu un struktūras izstrādi īstenoja galminieku zinātnieki. Šīs rakstības sistēmas avots bija izgudrotāju iepazīšanās ar citu tautu alfabētiem. Pirmais korejiešu alfabētā rakstītais piemineklis ir “Hunmins čoks” (“Tautai par pareizo izrunu”, 1446), kas satur Sedžona ediktu par korejiešu alfabēta ieviešanu. 1940. gadā tika atklāts pilnais teksts "Hunmins čoks”. Pēc tam populāra kļuva koncepcija, kur oriģinālburti līdzskaņiem simbolizē runas orgānu stāvokli skaņas izrunāšanas brīdī (mutes "kvadrāts" — mutes veidols, kakla "aplis" — rīkli), bet patskaņu burti simbolizē triju pirmsākumu formas — debesis (apaļa), zemi (plakana horizontālā -) un cilvēku (vertikālā ¦).
Korejiešu īpašvārdu atveidošana
Pēc šiem noteikumiem atveidojami Ziemeļkorejas un Dienvidkorejas cilvēku personvārdi un ģeogrāfiskie nosaukumi. Korejiešu izcelsmes personvārdi sastopami arī Amerikas Savienotajās Valstīs, Kanādā, Austrālijā, Krievijā, Ķīnā, Japānā, retāk citur pasaulē. Atveidojot citu pasaules reģionu korejiešu izcelsmes personu vārdus, jāņem vērā šajā zemē pieņemtā izrunas prakse un vārdu pierakstu sistēmas.
Andra Kalnača
Andra Kalnača (dzimusi Prauliņa Liepājā) ir latviešu valodniece un pedagoģe. Darbojas letonikas un gramatikas nozarē.
Izglītība
1983. gadā absolvējusi Liepājas 1. vidusskolu (tagad — Liepājas Valsts 1. ģimnāzija).
No 1983. līdz 1988. gadam studējusi Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātē, kur ieguvusi filoloģes, latviešu valodas un literatūras pasniedzējas kvalifikāciju. No 1989. līdz 1995. gadam studējusi Latvijas Universitātes Baltu valodu katedras (līdz 1992. gadam tā bija Latviešu valodas katedra) doktorantūrā.
1994. gadā Andra Kalnača ieguvusi filoloģijas maģistra grādu, 1997. gadā — filoloģijas doktora grādu, disertāciju aizstāvējusi par tēmu "Darbības vārda laika formu funkcionalā sistēma latviešu valodā", disertācijas zinātniskā vadītāja Viļņas Universitātes profesore Aldona Paulauskiene (Aldona Paulauskienė). 2000. gadā ieguvusi docenta akadēmisko nosaukumu, 2006. gadā — asociētā profesora akadēmisko nosaukumu, 2012. gadā — profesora akadēmisko nosaukumu, 2013. gadā — vadošā pētnieka akadēmisko nosaukumu.