cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uhaņa
Vēsture
2019. gada beigās Uhaņa kļuva par centru, no kura sākās COVID-19 epidēmija. Janvāra otrajā pusē varas iestādes sāka bloķēt izbraukšanu no pilsētas, lai aizkavētu vīrusa izplatīšanos. Tomēr uz to laiku no ap 12 miljoniem Uhaņas iedzīvotāju vairāki miljoni jau to bija atstājuši.
Cilvēki
Uhaņā dzimuši:
Polanova
Polanova ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz austrumiem no Košalinas.
Līdz Otrā pasaules kara beigām pilsēta atradās Vācijā, un tās vāciskais nosaukums bija Polnova. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti, bet vietā ieradās poļi no PSRS ieņemtajiem Polijas apgabaliem.
Sāra Halke
Sāra Halke (en; dzimusi Otavā, Kanādā) ir vācu izcelsmes kanādiešu aktrise. Viņa vislabāk pazīstama ar piedalīšanos seriālā "Dakterīši" (Scrubs; 2001—2010). Pašlaik viņa filmējas CBS seriālā Mad Love. Vēl aktrise ir piedalījusies vairākās filmās.
Gavrilovs
Gavrilovs (ru, no personvārda Gabriels (Гаври́л); sieviešu dzimtē Gavrilova (Гаври́лова)) ir krievu cilmes uzvārds, kam līdzīgi uzvārdi ar tādu pašu cilmi sastopami arī citās austrumslāvu valodās, piemēram, Havrilavs (be) un Gavrilivs (uk). Cilvēki ar šo uzvārdu:
Dzimumlocekļa galviņa
Dzimumlocekļa galviņa ir vīriešu dzimumlocekļa jutīgākā daļa. Tas ir homologs orgāns sieviešu klitora galviņai. Kad dzimumloceklis ir ļengans, tad galviņu pilnībā pārsedz priekšādiņa, izņemot vīriešiem, kuriem ir tikusi veikta apgraizīšana.
Vitālijs Gavrilovs
Vitālijs Gavrilovs (dzimis Tartu rajonā, Igaunijas PSR   ) ir Latvijas uzņēmējs un sabiedriskais darbinieks.
Biogrāfija un izglītība
Vitālijs Gavrilovs dzimis 1947. gadā Igaunijā, Ninas ciemā pie Peipusa ezera. Pēc vidusskolas beigšanas 1963. gadā, iestājies Rīgas Politehniskajā institūtā, kuru absolvējis 1969. gadā, iegūstot inženiera - mehāniķa diplomu. 1973. gadā viņš sekmīgi noslēdzis mācības arī RPI Inženierekonomiskajā fakultātē, bet 1993. gadā ieguvis ekonomikas maģistra grādu Latvijas Universitātē.
Pirmsaldara posms
1969. gadā sācis strādāt Liepājas mašīnbūves rūpnīcā par meistaru. No 1970. līdz 1977. gadam strādājis Rīgas Tramvaju un trolejbusu pārvaldē par meistaru, vēlāk par galveno inženieri. No 1977. līdz 1979. gadam - Valsts darba komitejā. 1979. gadā ticis iecelts par Rīgas Kirova rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieku un šinī amatā nostrādājis līdz 1985. gada sākumam.
Aldaris
Gavrilovs tika nozīmēts par alus darītavas "Aldaris" ģenerāldirektoru. Ar to viņam aizsākās gandrīz divdesmit gadu ilgs posms Latvijas lielākās alus darītavas vadīšanā, kura laikā notika gan investora piesaistīšana, gan uzņēmuma privatizācija. Gavrilovam uzņēmumā piederēja arī akciju pakete, kura tika pārdota 2007. gadā. a/s "Aldaris" akcionāru gada pilnsapulcē uzņēmuma prezidents Vitālijs Gavrilovs paziņoja par atkāpšanos no amata.
Grindeks
2003. gada sākumā, vēl būdams amatā "Aldarī", Gavrilovs nopirka 14% zāļu ražotāja a/s "Grindeks" akciju. Tai pašā gadā kļuva arī par "Grindeks" padomes priekšsēdētāja vietnieku. Laika gaitā Gavrilova akciju procents ir mainījies, un viņam piederēja 11,3 procenti akciju, kas viņu padarīja par trešo lielāko uzņēmuma akcionāru pēc Kirova Lipmana un Annas Lipmanes.
2010. gada aprīlī V.Gavrilovs sev piederošo "Grindeks" akciju paketi pārdeva Krievijas farmācijas uzņēmumam "Farmstandart". Viņš atstāja arī savu amatu uzņēmuma padomē, bet "Grindeks" izstājās no Gavrilova vadītās Latvijas darba devēju konfederācijas.
Sabiedriskā darbība
Vitālijs Gavrilovs ir aktīvi piedalījies vairāku Latvijas sabiedrisko organizāciju (nodibinājumu) darbībā un vadīšanā. Tā, viņš ir ilggadīgs ietekmīgās Latvijas Darba devēju konfederācijas prezidents. Ilgstoši darbojies arī otrā Latvijas uzņēmēju organizācijā - Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kamerā, bijis Latvijas Jātnieku federācijas prezidents.
Tomēr lielāko popularitāti iemantojis ar labdarības akcijām un dalību dažādos publiskos pasākumos un televīzijas pārraidēs. Par lielo Vitālija Gavrilova pozitīvo atpazīstamību liecina 2009. gada novembrī veiktā SEB bankas klientu aptauja. Tajā atklājās, ka 22% aptaujāto vīriešu, sasniedzot cienījamu vecumu, labprāt līdzinātos Vitālijam Gavrilovam.
Personīgā dzīve
Precējies jau vairāk kā 50 gadus ar Lidiju Gavrilovu. Ir divas meitas - Natālija un Helēna.
Mežāre (nozīmju atdalīšana)
Mežāre var būt:
11. marts
11. marts ir gada 70. diena (71. diena garajā gadā) pēc Gregora kalendāra. Līdz gada beigām ir atlikušas 295 dienas.
Vārda dienas
Agita, Konstantīns
UTC+3:30
UTC+03:30 ir identifikators laika nobīdei no UTC par +03:30. Šo laiku izmanto:
Pirols
Pirols (C4H5N) ir heterociklisks, slāpekli saturošs, aromātisks organiskais savienojums. Svaigi pārdestilēts pirols ir bezkrāsains eļļains šķidrums bez nepatīkamas smakas un praktiski nešķīstošs ūdenī. Gaisā tas ātri kļūst dzeltens, vēlāk brūns un sasveķojas.
Atrašanās dabā
Pirola gredzens ir sastopams lielāku molekulu sastāvā (porfirīns — hlorofila, hemoglobīna un citu vielu komponents)
Brīvā veidā pirols ir akmeņogļu darvas sastāvdaļa.
Īpašības
Pirola grupas savienojumi, iedarbojoties tvaika veidā, nokrāso spilgti sarkanu sālsskābē samitrinātu priedes skaliņu. No tā cēlies pirola nosaukums ( — 'ugunskrāsā' + — 'eļļa').
Pirols ir visai vāja bāze, salīdzinot ar citiem heterocikliskajiem amīniem, jo slāpekļa atoma nedalītais elektronu pāris ir delokalizēts aromātiskajā gredzenā. Pirols iesaistās elektrofilās aizvietošanas reakcijās pie 2. un 5. oglekļa atoma.
Hidrogenējot pirolu, var iegūt pirolidīnu (C4H9N). Tam aizvietojot 2. oglekli ar karbonilgrupu un ūdeņradi pie slāpekļa ar vinilgrupu, iegūst vinilpirolidonu. Tas ir monomērs, no kura iegūst polivinilpirolidonu, kas ir ūdenī šķīstošs polimērs.
Galatas tilts
Galatas tilts (turku: Galata Köprüsü) ir tilts pār Zelta raga līci Stambulā, Turcijā. Sākot ar 19. gadsimta beigām, tilts minēts turku literatūrā, teātra mākslā, dzejā un novelēs.
Vēsture
1502.—1503. gadā tika apspriesti jauna tilta būvniecības plāni. Sultāns Bajezids II piekrita tilta būvniecībai un projektu izstrādāja Leonardo da Vinči, pamatā lietojot trīs labi pazīstamus ģeometrijas principus: nostiepts loks, parabola un akmens arka. Projekts paredzēja 240 m garu un 24 m platu tiltu bez papildus atbalstiem vidū un, ja tas būtu uzcelts, tad tas būtu bijis garākais tā laika tilts pasaulē. Šāds pārdrošs plānojums nepārliecināja sultānu un tika noraidīts. Cita projekta izstrādei tika uzaicināts itāliešu mākslinieks Mikelandželo, bet viņš uzaicinājumu noraidīja, kā rezultātā plāni celt tiltu pār Zelta ragu tika iesaldēti līdz pat 19. gadsimtam.
Labdarības tilts
19. gadsimta sākumā sultāns Mahmuds II (1808-1839) uzbūvēja tiltu aptuveni vietā starp Azapkapi un Unkapani. Tiltu atklāja. Projektu īstenoja osmaņu admirālis Fevzi Ahmeds pašā, lietojot flotes arsenāla personālu un līdzekļus. Tilts, saskaņā ar Lufti vēsturi, ticis būvēts uz savstarpēji savienotiem pontoniem un bijis aptuveni 500 līdz 540 m garš.
Jaunais tilts
Tilta Karakējas pusē krastā tika uzstādīta plāksne ar iegravētu dzejnieka Sinasi kupleju par to, ka tiltu cēlis Abdulmedžids hans. Pirmais tiltu pārbrauca sultāns Abdulmedžids, bet pirmais, kas izbrauca ar kuģi zem tā, bija francūžu kapteinis Magnans ar kuģi Cygne.
Maksa
Pirmajās trijās dienās tiltu varēja pārbraukt bez maksas, bet vēlāk tika ieviesta maksa (turku: mürüriye), kas tika iekasēta par labu Jūras ministrijai. Maksa tika ieviesta un tika noteiktas šādas maksas kategorijas:
Maksu līdz tās atcelšanai iekasēja baltos formas tērpos tērpti sargi.
Otrais tilts
1863. gadā šo tiltu aizstāja ar otru koka tiltu, ko pēc sultāna Abdulaziza pavēles uzcēla Ethems Pertevs pašā, lai sagatavotu pilsētu Napoleona III vizītei.
Trešais tilts
Trešā tilta celtniecībai tika noslēgts līgums ar Francijas uzņēmumu „Forges et Chantiers de la Mediteranée”, bet sakarā ar Francijas—Prūsijas karu, 1872. gadā tilta celtniecība tika uzticēta Lielbritānijas uzņēmumam „G. Wells”. Tilta celtniecība tika pabeigta 1875. gadā un tas bija 480 m garš un 14 m plats. Tiltu balstīja 24 pontoni un tā celtniecība izmaksāja 105.000 zelta liras. Tiltu lietoja līdz 1912. gadam, kad to pārcēla dziļāk līcī, lai aizvietotu nolietoto Veco tiltu.
Ceturtais tilts
Ceturto tiltu šajā vietā uzcēla 1912. gadā Vācijas uzņēmums „MAN AG” un tā celtniecība izmaksāja 350.000 zelta liras. Šis pontontilts bija 466 m garš un 25 m plats. Mūsdienās daudzi cilvēki šo tiltu atceras dēļ 1992. gada postošā ugunsgrēka, pēc kura tas bija nelietojams un tika aizvilkts dziļāk līcī, lai atbrīvotu vietu jaunam tiltam.
Mūsdienas
Tiltam ir divi klāji (stāvi) un pirmajā stāvā esošās kafejnīcas un veikali tika nodoti ekspluatācijā 2003. gadā.
V (nozīmju atdalīšana)
V var būt:
FIBA Superkauss sievietēm
FIBA Superkauss sievietēm ir Superkausa izcīņas spēle sieviešu basketbolā, kuru organizē FIBA Europe. Superkausa izcīņā piedalās Eirolīgas un Eiropas kausa uzvarētājs. Pirmoreiz kausa fināls notika 2009. gadā Krievijas pilsētā Vidnojē. Par pirmajiem šī kausa ieguvējiem kļuva Krievijas klubs Maskavas apgabala "Spartak".
Daugavpils Universitāte
Daugavpils Universitāte (saīsināti DU) ir augstākās izglītības iestāde Latvijā, vienīgā universitāte Latgalē. Universitāte ir izveidota uz Daugavpils Pedagoģiskā institūta bāzes. Universitātes statuss ir piešķirts 1993. gada 22. februārī. Pašlaik universitātē tiek piedāvātas 53 studiju programmas.
Struktūra
Daugavpils Universitātē ir 5 fakultātes:
Vēsture
Daugavpils Universitātes sākums ir 1921. gadā, kad Daugavpilī tika izveidots Skolotāju seminārs. Jau 1923. gadā tas tika pārdēvēts par Daugavpils Valsts skolotāju institūtu no 1923. līdz 1940. gadam tā direktore bija Valērija Seile. 1952. gadā Daugavpils Valsts skolotāju institūts tika pārveidots par Daugavpils Pedagoģisko institūtu. Īsi pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas institūts savu darbību paplašināja un tika pārveidots par Daugavpils Pedagoģisko universitāti. 2001. gada 13. oktobrī universitāte ieguva savu pašreizējo nosaukumu. 2017. gada septembrī DU Satversmes sapulce nolēma pārdēvēt augstskolu par Austrumlatvijas Universitāti, tomēr DU senāts 4. decembrī lēma, ka pārmaiņu plānu īstenošana jāatliek. 2018. gada martā Daugavpils Universitātei pievienoja Daugavpils Medicīnas koledžu.
Krāpšanās skandāls
2023. gada janvāra beigās Valsts policijas Ekonomisko noziegumu apkarošanas pārvalde sadarbībā ar Eiropas Prokuratūru sāka izmeklēšanu sakarā ar aizdomām par 600 000 eiro izkrāpšanu no Eiropas Sociālā fonda (ESF) no 2018. līdz 2022. gadam. Aizturēja DU rektora vietnieku Jāni Kudiņu, kurš līdztekus pildīja arī DU padomes locekļa un Daugavpils Reģionālās slimnīcas padomes priekšsēdētāja pienākumus, agrāk bija Daugavpils novada domes deputāts, Daugavpils lidostas valdes loceklis, darbojās Daugavpils novada partijā, nesekmīgi kandidēja 14. Saeimas vēlēšanās no "Apvienotā saraksta".
Integrācija Latvijas Universitātē
2023. gada februārī Daugavpils domes Izglītības un kultūras jautājumu komiteja sasauca ārkārtas sēdi sakarā ar LR Ministru kabineta lēmumu par DU reorganizācijas jautājuma virzīšanu steidzamības kārtā un bažām par DU pievienošanu Latvijas Universitātei (LU). Sēdē uzaicinātais IZM pārstāvjis skaidroja, ka vienošanās par DU integrāciju LU sastāvā un reorganizācija ir jāveic līdz 2026. gadam, lai šim procesam varētu piesaistīt Eiropas Atveseļošanas fonda līdzekļus. Tomēr "Apvienotais saraksts" iebilda pret DU pievienošanu LU bez atbilstoša izvērtējuma un objektīva pamatojuma, jo galīgais lēmums neesot pieņemts nevienā no DU lēmējinstitūcijām. Tāpat "Apvienotais saraksts" iebilda pret DU pievienošanas saistīšanu ar izmeklēšanu par iespējamo krāpšanu saistībā ar Eiropas Savienības fondiem, jo arī LU ir bijuši kriminālprocesi saistībā ar kukuļdošanu un identificētas pārvaldības problēmas.
Galvenā ēka
Ēku pēc Alekseja Bogačenkova (1916—1964) projekta sāka celt 1952. gada jūlijā Daugavpils apgabala LKP apgabala komitejas, komjaunatnes apgabala komitejas un apgabala izpildkomitejas vajadzībām. Pēc apgabala likvidēšanas 1953. gadā nepabeigto ēku nodeva Daugavpils Pedagoģiskajam institūtam. Ēkas kopplatība ir 7737 m2, tajā sākotnēji bija ierīkotas lifta šahtas, bet pagrabs bija piemērojams patversmes funkcijām kara gadījumā. Pabeigtajā ēkā sākotnēji bija 28 auditorijas, sarīkojuma zāle, bibliotēka ar divām lasītavām, telpas laboratorijām un mācību kabinetiem. Institūta priekšā izveidots plašs laukums ar strūklaku, puķu dobēm, košuma krūmiem, asfaltētiem celiņiem un soliņiem. 1967. gadā iepretim ēkai atklāja Raiņa krūšutēlu.
Ģerbonis
Daugavpils Universitātes ģerbonis ir reģistrēts Latvijas Republikas Ģerboņu reģistrā ar Kultūras ministrijas 2012. gada 10. janvāra lēmumu Nr.3.1-4/1. Saskaņā ar Ģerboņu likuma 5. panta trešo daļu Valsts Heraldikas komisija ir izvērtējusi Daugavpils Universitātes iesniegto ģerboņa attēla projektu un iesniegusi Kultūras ministrijā 2011. gada 27. decembra atzinumu Nr.3340 par ģerboņa atbilstību heraldikas prasībām. Heraldisko aprakstu ir parakstījusi kultūras ministre Žaneta Jaunzeme-Grende un Valsts Heraldikas komisijas priekšsēdētājs Laimonis Šēnbergs.
Ģerboņa heraldiskais apraksts: "Zilā laukā zelta lilija, zem tās tāda pati atvērta grāmata; sarkana ar sudrabu dalīta šaurapmale. Devīze ar zilu uz zelta lentes: SCIENTIA VINCES". Devīzes tulkojums no latīņu valodas: Ar zinātni uzvarēsi. Ģerboņa autors ir heraldists Artjoms Mahļins, Daugavpils Universitātes vēstures maģistrantūras 2009. gada absolvents. Ģerbonis tika izveidots sagaidot Daugavpils Universitātes 90 gadu jubileju. Daugavpils Universitātes ģerbonis ir pirmais valsts augstskolas oficiāli reģistrētais ģerbonis Latvijā.
No 1990. gadiem līdz 2011. gadam augstskola lietoja citu emblēmu: ģerboņa spāņu tipa vairoga zilā laukā zelta literas D P U (vēlāk, augstskolas nosaukumam mainoties, D U); karmīnsarkana ar sudrabu dalīta apmale. Sānos vairogs apņemts ar diviem zaļiem ozola zariem, kuri krustojas zem tā. Emblēmas autors: vēsturnieks un izglītības darbinieks Arnolds Gulbis. Emblēma nebija reģistrēta kā ģerbonis un nebija apstiprināta ar augstskolas iekšējiem normatīvajiem dokumentiem.
Daiļlēkšana 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs — 10 metru tornis sinhroni sievietēm
2008. gada vasaras olimpiskajās spēlē sinhronajā daiļlēkšanā no 10 metru torņa sievietēm uzvaru izcīnija Ķīnas sportistes Sjina Vana un Ruolina Čena. Sacīkstes tika aizvadītas 12. augustā. Sacīkstēs piedalījās 8 sportistu pāri. Katrs pāris veica 5 mēģinājumus.
Līdaka
Parastā līdaka jeb vienkārši līdaka (Esox lucius) ir plēsīga saldūdens zivs ar torpēdveidīgu ķermeni. Tā mājo ziemeļu puslodes kontinentos — Eirāzijā un Ziemeļamerikā.
Lai arī līdaka pamatā mājo saldūdens tilpēs, tā ir sastopama arī Baltijas jūrā, kuras ūdens ir viegli sāļš. Līdaka ir Latvijas teritoriālo saldūdeņu viena no visizplatītākajām zivju sugām. Tā ir sastopama daudzās upēs un ezeros, kā arī jūras piekrastē. Nelielos, stipri aizaugušos un slēgtos ezeros parasti nav sastopama. Līdaku plašā izplatība izskaidrojama ar to, ka tās gandrīz katrā upē, ezerā vai dīķī atrod sev labvēlīgus dzīves apstākļus - ūdeni ar pietiekamu skābekļa daudzumu, barību, labvēlīgas nārsta vietas un zooplanktonu mazuļu barībai. Līdaka tiek mākslīgi pavairota un palaista ūdenstilpēs jau vismaz kopš 1930. gada. Līdaka ir nozīmīga zivs zivsaimniecībā un sporta makšķerēšanā visā pasaulē.
Nosaukums
Ihtioloģiskajā literatūrā nosaukumu līdaka lieto, sākot no 19. gadsimta beigām.
Y (nozīmju atdalīšana)
Y var būt:
Līdaka
Nosaukums
Rakstu avotos nosaukums lideka sastopams jau kopš 17. gadsimta. Līdztekus reģistrētas vīriešu dzimtes formas lideks  un lidaks. Nosaukumi ar izskaņām -ak un -ek izmantoti jau daudz agrāk, piemēram, Rīgā dzīvojošo latviešu uzvārdos Lidack Mathias un Liedeck Matz 16. gadsimta rakstu avotos.
Izlokšņu formas
Nosaukums līdaka, kas mūsdienās kļuvis par literārās valodas vārdu, izloksnēs ir izplatīts tik plaši (Vecpiebalgā, Bēnē, Bikstos, Burtniekos utt.), ka grūti lokalizēt tā piederību kādam vienam noteiktam apvidum.
Izloksnēs sastopamas arī formas ar izskaņu -aks: lîdaks Dundagā, Vainižos, Svētciemā un Salacgrīvā. Vīriešu dzimtes forma ar izskaņu -aks varētu būt skaidrojama ar lībiskajām izloksnēm raksturīgu parādību — sieviešu dzimtes aizstāšanu ar vīriešu dzimti. Taču tā, iespējams, ir sena forma, jo arī vidus dialekta un augšzemnieku dialekta izloksnēs ir lietots variants līdaks: augšzemnieciskais leidaks, kas atzīmēts 1861. gadā un kursiskais līdaks no Kuršu kāpām 1881. gadā.
Ļoti plaši izloksnēs sastopama forma lîdęka: Dunikā, Zaubē, Āraišos, Aulejā, Rūjienā, Rucavā, Mazsalacā, Jeros, Jaunpilī, Ērģemē, Lugažos, to lieto arī Nīgrandē, Padurē, Pāvilostā, Rudbāržos, Sabilē, Sātos, Ulmalē (lîdęks varej duõrt).
Par varianta līdęka izplatību var spriest arī pēc pamazināmās formas līdeciņa, kas atrodama latviešu dainās no Bērzaunes, Džūkstes, Kabiles, Krimuldas, Kokneses, Padures, Lestenes, Pļaviņām, Talsiem, Ventspils; līdeciņš no Limbažiem. Ar piedēkli -ęk veidoti arī daži vietvārdi, piemēram, līdęku ezers Īlē, līdękkruogs Skrīveros u. c.
Izloksnēs atzīmēts arī variants līdacis Viskaļos (lîdači u:pê iznêrsa), Varakļānos. Iespējams, ka ar izskaņu -acis darinātais nosaukums līdacis senāk bija sastopams daudz plašāk, nekā to bija iespējams konstatēt 20. gadsimta 60. gados. Uz to norāda attiecīgu vietvārdu izplatība Vidzemē un Latgalē: līdacis ezers Kalncempjos, Vaidavā, Mārcienā, Zaubē, Silajāņos, Ķēčos, līdaču ezers Cirgaļos; mājvārds līdacis Raunā, līdaces Koknesē, zvejas vieta Alūksnes ezerā lîdacis. Acīmredzot, izloksnēs bija arī ar izskaņu -ecis darināts līdakas nosaukums. Par to liecina vietvārdi Vidzemē: līdecis ezers Vietalvā un līdece upe Burtniekos.
Golčevo
Golčevo ir pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz ziemeļaustrumiem no Ščecinas.
Līdaka
Izlokšņu formas
Kurzemē sastopamas arī formas ar -aga, -ags: lîdaga Ugālē, Stendē (pa lîdagàm soûc), Laidzē, Lubezerē (videji lîdagi); salīdzinājumam pamazināmais vārds līdadziņa tautasdziesmās.
Nārsta laika nosaukumi
Daudzi nosaukumi veidoti ar norādi par līdaku nārstu noteiktā laikā: ziemelnicas ("agri nārstojošas līdakas"), vasarnicas ("vēlu nārstojošas līdakas") Mētrienā; aprīļa līdakas Puzē, aprīlenes ("aprīlī nārstojošas līdakas") Durbē, Nīkrācē; maija līdakas Birzgalē; mařtenes Nīkrācē, Aizvīķos; māru līdakas, māras līdakas ("martā jeb Pavasara Māras dienā, 25. martā nārstojošās līdakas") Burtniekos.
Vairāki nosaukumi veidoti ar norādi uz to, ka līdaku nārsts sakrīt ar pārvērtībām augu valstī. Piemēram, kùlas līdaka ("līdakas, kas nārsto pēc ledenēm") Alūksnē, kūlene Drustos, Vecpiebalgā u. c., lēpu līdakas Puzē (pa lẽp lîdakam saûc laīkam tâpec, ka viņ sildas lẽp lapas); zâļu līdakas ("līdakas, kas nārsto maija vidū un vēlāk") Rūjienā.
Dažos nosaukumos ietverta norāde uz to, ka līdaku nārsts sakrīt ar varžu nārstu: varžu līdakas ("līdakas, kas nārsto aprīļa beigās, maija sākumā") Valdemārpilī, Laidzē; varžlīdagi Lubezerē, varžlīdaki Nabē, kuñnu līdakas Burtniekos, Ērģemē, Rūjienā u. c., kuñlîdęka Jeros (kuñna — varde Rūjienā, Valkā u. c. Vidzemē).
Nosaukumā sèjas līdakas ("vēlu nārstojošas līdakas") Alūksnē ietverta norāde, ka līdaku nārsts noris ap sējas laiku.
Atsevišķi nosaukumi raksturo līdaku uzturēšanos vai nārsta vietu ūdenstilpē: dzelmenes ("īpaši strupas līdakas, nārsto vēlu") Lubānā; pļosovâs l'eîdakas ("vēlu nārstojošas līdakas" Zvirgzdenē; pļosovâ l'eîdaka vâlu ńierš, kur "pļosova" — ūdens klajums ezera, upes vidū).
Citi nosaukumi
Ar norādi uz noteiktu ķermeņa krāsu reģistrēts nosaukums krustpuŕne ("tumša līdaka ar gaišu krustu uz galvas") Nabē; lāšainā līdaka ("tumša, lāsaina līdaka") Aknīstē.
Bez tam izloksnēs reģistrēti arī tādi nosaukumi, kuri apzīmē līdakas pēc to dzimuma: ikstinis ("līdaku tēviņš") Nautrēnos; gunģis ("līdaku tēviņš nārsta laikā") Vecpiebalgā.
Izskats un īpašības
Līdakai ir torpēdveidīgs, slaids ķermenis, kas ir nedaudz no sāniem saplacināts. Tai ir liela, pīles knābim līdzīga galva un daudz asu zobu. Līdaka var izaugt ļoti liela. Kopumā mātītes ir lielākas nekā tēviņi. Tēviņa datētais maksimālais ķermeņa garums ir bijis 137 cm, svars 28,4 kg, mātītei 150 cm garums, svars 35 kg.
Līdakas mugura ir zaļganmelna, sāni zaļgani pelēcīgi vai brūngani ar dzeltenīgiem plankumiem. Zaļganais tonis virzienā uz pavēderi plūstoši pāriet baltā. Dziļās upēs, ezeros un dīķos, kuros tumšs, dūņains dibens, līdakas krāsa ir tumšāka, upēs un ezeros ar smilšainu dibenu tā ir zeltaina, bet ar zālēm aizaugušos dīķos - zaļgandzeltena. Raibumotas ir arī līdakas spuras. Reizēm spurām ir sārts tonis. Zaļdzeltenraibais līdakas krāsojums ļauj tai labi noslēpties un kļūt nemanāmai starp ūdensaugiem. Tās acis ir stipri izvirzītas uz āru un nekustīgā stāvoklī ļauj pārskatīt lielu platību.
Uzvedība
Līdaka ir vientuļniece un izteikti teritoriāla zivs. Tā mēdz ilgstoši uzturēties vienā rajonā. Mazākās un vidēja lieluma līdakas visbiežāk uzturas seklos ūdeņos starp niedrēm un ūdensaugiem. Lielās līdakas parasti uzturas dziļumā, seklās vietās parādās reti. Tā mēdz slēpties ūdenszālēs, brīvos niedrāju laukumos, aiz akmeņiem, siekstām un citiem aizsegiem, lai nebūtu pamanāma garām peldošajām zivīm. Līdaka pamatā medī citas zivis, bet tā barojas arī ar vardēm un vēžveidīgajiem. Līdakai ir raksturīgs arī kanibālisms. Līdaka savas fekālijas nekad neatstāj medību teritorijā, jo tās satur brīdinājuma feromonus, kurus sajūtot, citas zivis bēg. Līdakai nav raksturīgas garas migrācijas, tomēr daži indivīdi veic zināmu distanci, meklējot teritoriju. Līdakai ir novērota līdz 110 km tāla migrācija. Pārvietošanās ātrums migrācijas laikā ir 3 km diennaktī. Līdaka var sasniegt 33 gadu vecumu, Latvijā vecākais indivīds ir bijis 13 gadu vecs.
Vairošanās
Līdakai dzimumgatavība iestājas 1—7 gadu vecumā, kad tā ir sasniegusi 20—60 cm garumu. Mātītes auglība nārsta laikā ir 1000 —1 000 000 ikru. Līdakas Latvijā nārsto no aprīļa līdz maijam, kad ūdens temperatūra ir 0°—23°C. Nārsta vietas dziļums no 5 cm līdz 10 m, lai gan galvenokārt tās nārsto samērā seklās vietās. Bieži tiek izmantotas pārplūdušas pļavas. Ja ūdens līmenis pēc nārsta strauji krītas, izveidojas nelabvēlīgi apstākļi ikru attīstībai, kas savukārt nosaka līdaku skaita ievērojamas svārstības. Līdakai raksturīgs vienlaicīgs nārsts 2—3 piegājienos, kas ilgst 5—50 dienas. Parasti ar vienu mātīti nārsto 2—8 tēviņi. Līdakas dzeltenie ikri ir samērā lieli, to diametrs 2,5—3 mm.
Iznērstie ikri pielīp pie ūdensaugiem un citiem substrātiem tilpnes dibenā, bet pēc dažām stundām līdz 2—3 dienām nobirst uz grunts. Ikru attīstība ilgst 7—30 dienas. Pēc izšķilšanās līdakas kāpuri ir 7,5—10 mm gari. Tie 1—15 dienas pavada piestiprinājušies pie augiem.
Sultāna Suleimana Kanoniskā tilts
Tiltu sultāns Suleimans I Kanoniskais (1520-1566) lika uzbūvēt pirms Sigetvaras karagājiena, lai atvieglotu karaspēka atgriešanos. Tomēr tiltu pats sultāns neredzēja, jo mira karagājiena laikā un tādēļ tiltu 1567. gadā atklāja viņa dēls sultāns Selims II.
Cool Vibes
Dziesmas komponisti bija Dāvids Brandess un Džeins Tempests, taču vārdus sacerēja Bernds Meinungers, kurš ir pazīstams ar pseidonīmu "Džons Oflains" (en). Dziesma tika ierakstīta un miksēta Bros Music Studios, Vācijā.
Dziesma ir iekļauta albumā Eurovision Song Contest Kiev 2005, kas ir 2005. gada Eirovīzijas oficiālais albums.
Eirovīzija
Tā kā Šveice 2004. gada konkursā palika pēdējā vietā, konkursā, kas norisinājās Kijevā, Ukrainā, grupai nācās startēt arī pusfinālā. Pusfinālā, kas notika, grupa uzstājās ar 19. kārtas numuru pēc Andoras pārstāves Mariannas van de Vālas, kura piedalījās konkursā ar dziesmu "La mirada interior", un pirms Horvātijas pārstāvja Borisa Novkoviča, kurš Eirovīzijā izpildīja dziesmu "Vukovi umiru sami". Tikšana finālā bija apgrūtināta, jo konkurence bija ļoti spēcīga, taču grupas izpildītā dziesma iekļuva to desmit skaitā, kuras nokļūst finālā, tā pusfinālā saņēma 114 punktus, kas grupu ierindoja 8. vietā.
Finālā, kas notika, grupa uzstājās ar 22. kārtas numuru pēc Bosnijas un Hercegovinas pārstāves Feminnem, kura uzstājās ar dziesmu "Call Me", un pirms Latvijas pārstāvjiem Valtera un Kaža, kuri pārstāvēja Latviju ar dziesmu "The War Is Not Over".
Lai arī grupa bija viena no līderēm balsojuma tabulā, Vanilla Ninja beigās noslīdēja nedaudz zemāk un finišēja 8. vietā. Šī bija pati veiksmīgākā Šveices vieta Eirovīzijā pēdējo 10 gadu laikā, un 8. vieta ļāva kvalificēties 2006. gada Eirovīzijas finālam.
Vieta topos
Singls iekļuva 4 valstu topos, un visaugstāko pozīciju tas ieņēma Igaunijā (3. vieta).
Antons Ābele
Antons Ābele (, dzimis ) ir latviešu izcelsmes Zviedrijas sabiedriskais un politiskais darbinieks. 2007. gadā par savu darbību sociālajā jomā atzīts par Stokholmas gada cilvēku. 2010. gada nogalē nokļuvis Zviedrijas parlamentā, kas Ābeli padarīja par jaunāko deputātu Zviedrijas Riksdāga 600 gadu ilgajā vēsturē.
Biogrāfija
Dzimis Stokholmā. Viņa vecvecāki bija trimdas latvieši, kas Zviedrijā ieradās pēc Otrā pasaules kara beigām.
2007. gadā, kad Ābelem bija 15 gadi, viņa acu priekšā jauniešu ballītes laikā tika nogalināts kāds cits tās apmeklētājs. Nākamajā dienā pēc traģiskā notikuma viņš sociālajā tīklā Facebook izveidoja domubiedru grupu "Pasargājiet mūs no ielu vardarbības". Lai pieminētu bojāgājušo jaunieti, Ābele sarīkoja plašu manifestāciju Stokholmā, kurā pulcējās vairāk kā 10 tūkstoši cilvēku. Par savu ieguldījumu Ābele saņēma Gada stokholmieša nosaukumu un MTV balvu "Free Your Mind".
2010. gadā Ābele startēja Zviedrijas parlamenta vēlēšanās no Moderātu partijas. Lai arī viņš netika ievēlēts, tomēr pēc neilga laika deputāte Anna Jermīri nolika mandātu, jo tika izvēlēta par jauno Stokholmas mēru. Tas ļāva Ābelem ieņemt viņas vietu un kļūt par jaunāko Zviedrijas parlamenta deputātu tā vēsturē. Tajā pašā gadā viņš apmeklēja Latviju, kur viesojās Saeimā.
Hazāri
Hazāri bija tauta, kas no apmēram 200. līdz 950. gadam dzīvoja sākotnēji Kaukāza kalnos un Piekaspijā, bet vēlāk izplatījās pa visu dienvidaustrumu Eiropu. Lielāko varenību hazāri sasniedza 9. gadsimtā, kad Hazārijas teritorija pletās no Karpatiem līdz pat Volgas upes vidustecei. Hazāri bija izvērsuši plašu tirdzniecības ceļu tīklu, kura centrs bija viņu galvaspilsēta Itila (mūsdienu Astrahaņa). Hazāru valoda piederēja tjurku valodu grupai.
Mantojums
Lai gan krievu folklorā hazāri parasti tiek uzskatīti par naidīgiem, viņi, kalpojot par savdabīgu buferzonu, nepieļāva arābu un līdz ar viņiem arī islāma iespiešanos Kaukāzā un virzīšanos tālāk uz ziemeļiem arābu un islāma ekspansijas laikā 7.-9. gadsimtā.
British American Racing
British American Racing (parasti saīsināti saukta par BAR) bija Formula 1 autosacīkšu komanda, kura tika izveidota uz Tyrrell bāzes.
Hazāri
Mantojums
Ar hazāriem joprojām ir saistīts daudz neskaidrību un mīklu, sākot jau ar visai neskaidro viņu etnisko izcelsmi. Viena no versijām aškenazi ebreju izcelšanos saista ar hazāru emigrantiem, kas, glābjoties no slāvu ekspansijas, ieceļojuši Centrāleiropā. Šai versijai varētu būt pamats, vismaz teorētisks, ņemot vērā, ka vairums hazāru, kā jau minēts, bija pieņēmuši jūdaismu.
British American Racing
Vēsture
British American Tobacco jau iepriekš bija sponsorējusi dažas F1 komandas, piemēram, astoņdesmitajos gados zīmols John Player Special parādījās uz Lotus formulām.
Tyrrell pēdējā sezona (1998)
1997. gada nogalē BAT nopirka savulaik vareno britu komandu Tyrrell Racing. Viņi nolēma 1998. gada sezonā piedalīties ar veco nosaukumu. 23. jūlijā tika paziņots, ka pasaules čempions Žaks Vilnēvs pievienosies BAR tās pirmajā sezonā. Komandas dibinātājs un pirmais direktors, Kreigs Poloks, bija Vilnēva menedžeris visu viņa karjeru. Otrā pilota vietu aizņēma brazīļu debitants Rikardu Zonta. Šasiju būvēja Reynard Motorsport un komanda lietoja Supertec dzinēju.
Kāpums (2004-2005)
2004. gadā dominēja Ferrari, taču BAR piloti bieži kāpa uz goda pjedestāla un rezultāta kļuva par "labākajiem no pārējiem" un konstruktoru kausā izcīnīja otro vietu. Nevienu reizi gan netika izcīnīta uzvara. Pirmais pole-position tika izcīnīts Sanmarīno. Gada gaitā BAR un WilliamsF1 starpā notika skandāls, kurš tika iesaukts par Batongeitu. Tā kā Džensons Batons tika izīrēts un faktiski piederēja Williams, viņi jebkurā brīdī drīkstēja viņu atgūt, tomēr Batons vēlējās palikt BAR. Nākamgad tas turpinājās, jo šoreiz Batons gribēja tikt Williams, taču klauzula līgumā to viņam neļāva darīt. Viss beidzās ar to, ka līgums tika izpirkts un Batons ieguva līgumu ar BAR līdz 2010. gadam. Niks Frajs kļuva par komandas vadītāju tad, kad Deivids Ričardss bija spiests to pamest. Komanda 2005. gadu uzsāka daudz lēnāki nekā pirms gada. Sanmarīno viņi izcīnīja pjedestālu, taču formula izrādījās nelegāla un viņus diskvalificēja no Sanmarīno GP, kā arī aizliedza piedalīties nākamajās divās sacīkstēs. Vēlāk Batons atkal vairākas reizes finišēja labāko trijniekā.
Dzivnova
Dzivnova ir ostas pilsēta Polijas ziemeļrietumos, Rietumpomožes vojevodistē uz ziemeļiem no Ščecinas pie Odras attekas Dzivnas ietekas Baltijas jūrā.
Kaut arī pilsētas tiesības Dzivnova ieguva tikai 2004. gadā, jau 1170. gadā Dānijas arhibīskaps Absalons šeit nopostīja pirātu centru.
2002. gadā pilsētā atklāta aleja Polijas sporta zvaigznēm.
Demogrāfija
Demogrāfija (fr, no el (dēmos) — 'tauta' un (graphō) — 'rakstu') ir zinātne par iedzīvotājiem, kas pētī cilvēku dabisko kustību (dzimstību, mirstību, laulātību), mehānisko kustību (migrāciju), dažādu iedzīvotāju struktūru (dzimumstruktūru, vecumstruktūru, etniskās, ģimenes struktūras u.c.) kopsakarībā ar bioloģiskiem, ģeogrāfiskiem, sabiedriskiem, saimnieciskiem u.c. apstākļiem.
Demogrāfija noskaidro iedzīvotāju atražošanas likumsakarības un uz to pamata izstrādā demogrāfiskās koncepcijas, teorijas, demogrāfijas politiku, kā arī prognozē demogrāfisko norišu attīstību. Uz demogrāfisko rādītāju pamata tiek plānota rūpniecības attīstība, valdības politika izglītības, dzīvokļu celtniecības, sociālā nodrošinājuma, transporta, nodokļu un citās jomās.
Vēsture
Demogrāfiskās domas meklējamas jau antīkajā senatnē, tās bija sastopamas daudzās civilizācijās un kultūrās, piemēram, Senajā Grieķijā, Senajā Romā, Ķīnā un Indijā. To var atrast Hērodota, Tukidīda, Hipokrata, Epikūra, Protagora, Platona un Aristoteļa darbos.
1755. gadā Bendžamins Franklins publicēja eseju "Apsvērumi par cilvēces pieauguma, valstu apdzīvotības u. c. tendencēm", kurā prognozēja eksponenciālu pieaugumu britu kolonijās. Viņa darbs ietekmēja Tomasu Maltusu, kurš 18. gadsimta beigās rakstīja, ka ja netiks kontrolēts iedzīvotāju skaita pieaugums, tas pārsniegs pārtikas ražošanas pieaugumu, izraisot arvien pieaugošu badu un nabadzību. Maltuss tiek uzskatīts par intelektuālo tēvu idejām par pārapdzīvotību un izaugsmes ierobežojumiem.
1855. gadā Beļģijas zinātnieks Akils Giljards (Achille Guillard) definēja demogrāfiju kā cilvēku sugu dabisko un sociālo vēsturi jeb matemātiskas zināšanas par iedzīvotāju populācijām, to vispārējām pārmaiņām un fizisko, pilsonisko, intelektuālo un morālo stāvokli.
Laika posmu no 1860. līdz 1910. gadam var raksturot kā pārejas periodu, kurā demogrāfija izauga no statistikas kā atsevišķa nozare.
Progresīvā rokmūzika
Ievērojamākas progresīvā roka grupas
Žifa pie Ivetas
Žifa pie Ivetas (fr) ir komūna un pilsēta Francijā, 23 kilometrus uz dienvidrietumiem no Parīzes centra, Ivetas upītes krastos. Komūnā var nokļūt ar piepilsētas vilcienu (RER). Līdz pat Pirmajam pasaules karam Žifa bija nenozīmīga pilsētiņa. Pēc 2. pasaules kara komūna ieguva starptautisku nozīmību, jo šeit tika izvietotas Francijas Atomenerģētikas komisariāta (Commissariat à l'énergie atomique) struktūrvienības (kopš 2006. gada šeit ir šīs iestādes galvenais centrs). Šeit atrodas arī Francijas Zinātnisko pētījuma nacionālā centra (Centre national de la recherche scientifique) struktūrvienības.
Slates pagasts
Slates pagasts bija viena no Jēkabpils apriņķa pašvaldībām tā dienvidos. Robežojās ar Jēkabpils apriņķa Zasas un Dignājas pagastiem, kā arī Ilūkstes apriņķa Susējas, Asares un Rubenes pagastiem. Pagasta valde atradās Slatē.
Vēsture
Dibināts pēc muižu pagastu likvidēšanas sakarā ar 1866. gada pagastu pašvaldību likuma pieņemšanu. 1945. gada 10. septembrī pagastā izveidoja Sila un Slates ciema padomes. Pagastu likvidēja 1949. gada 31. decembrī, ciemus iekļaujot Aknīstes rajonā. Mūsdienās Slates pagasta teritorija iekļauta Jēkabpils novada Rubenes un Zasas pagastos.
Jaunciems (Ārlavas pagasts)
Jaunciems ir apdzīvota vieta Talsu novada Ārlavas pagastā. Izvietojies pagasta austrumdaļā pie Nogales—Kaltenes ceļa 13 km no pagasta centra Valdemārpils, 23 km no novada centra Talsiem un 140 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Nogales pagasta valdes. No 1949. līdz 1954. gadam Jaunciema ciema padomes centrs.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
W (nozīmju atdalīšana)
W var būt:
Himāčala Pradēša
Himāčala Pradēša (, izrunā: ) ir viens no Indijas štatiem. Himāčala Pradēša robežojas ar Indijas štatiem Pendžābu, Harjānu un Utarakhandu, kā arī ar Džammu un Kašmīras un Ladākhas savienotajām teritorijām un Ķīnas Tibetas daļu. Himāčalas Pradēšas administratīvais centrs ir Šimla.
Iedzīvotāji
Pēc 2011. gada tautskaites datiem lielākās Harjānas pilsētas pēc iedzīvotāju skaita ir:
Reliģijas
Izplatītākā reliģija ir hinduisms (95,2%).
Polija
Polija (pl), oficiāli Polijas Republika (Rzeczpospolita Polska), ir viennacionāla valsts Centrāleiropā, kas robežojas ar Vāciju rietumos, Čehiju un Slovākiju dienvidos, Ukrainu un Baltkrieviju austrumos, un Lietuvu un Krieviju (Kaļiņingradas apgabalu) ziemeļos. Ziemeļos tās krastus apskalo Baltijas jūra, kur Polijai ir jūras robeža ar Zviedriju un Dāniju. Polijas kopējā platība ir 312 696 km², un tā ir 69. lielākā valsts pasaulē un 9. lielākā valsts Eiropā. Valstī dzīvo vairāk nekā 38 miljoni iedzīvotāju, Polija ir sestā visblīvāk apdzīvotā valsts Eiropas Savienībā. Lielākās pilsētas ir Polijas galvaspilsēta Varšava, vēsturiskā galvaspilsēta Krakova un Lodza.
Pirmo Polijas valsti izveidoja poļānu kņazs Meško, kurš 966. gadā pieņēma kristietību, viņa dēls Boļeslavs 1025. gadā kronēja sevi par Polijas karali. 1569. gadā Polijas karaliste apvienojās ar Lietuvas lielkņazisti un izveidoja Polijas-Lietuvas ūniju. Šī savienība izjuka 1795. gadā, un Polija tika sadalīta starp Krieviju, Prūsiju un Austriju. 1918. gadā pēc Pirmā pasaules kara Polija atguva neatkarību, bet to atkal zaudēja Otrajā pasaules karā, kad Poliju okupēja nacistiskā Vācija un Padomju Savienība. 1944. gadā Polijā tika atjaunota neatkarība, bet izveidotā Polijas Tautas Republika bija sociālistiska Padomju Savienības satelītvalsts, kurā valdīja komunistiskā partija. 1980. gadā Polijā aizsākās Austrumeiropas atbrīvošanās no komunistu varas un 1989. gadā šeit notika pirmās brīvās vēlēšanas pēckara gados, valsti neoficiāli sāka dēvēt par "Trešo Polijas Republiku".
Mūsdienās Polijā ir parlamentāra demokrātija. Polija ir Eiropas Savienības, NATO, ANO, ESAO, PTO un citu starptautisku organizāciju dalībvalsts.
Etimoloģija
Ir vairākas teorijas par to, kā ir cēlies poļu pašnosaukums Polska. Saskaņā ar vienu no visplašāk izplatītākajām teorijām, Polijas nosaukums ir cēlies no poļanu (polanie) cilts nosaukuma, kas tulkojumā nozīmē "klajumu ļaudis". Viņi dzīvoja Lielpolijas reģionā. Agrāk Polija bija zināma arī ar latīņu nosaukumiem Terra Poloniae ("Polijas zeme") un Regnum Poloniae ("Polijas Karaliste").
Persieši un lietuvieši Poliju attiecīgi dēvē par Lachistan un Lenkija. Šis nosaukums ir cēlies no Mazpolijā dzīvojošās cilts nosaukuma lędzianie.
Vēsture
Mūsu ēras pirmajā gadu tūkstotī Polijas teritoriju apdzīvoja vairākas rietumslāvu ciltis. 10. gadsimtā poļānu zemes, kas atradās starp Odru, Vislu un Bugu, apvienojās. 966. gadā Pjastu dinastijas poļānu ķēniņš Meško I pieņēma katolismu kā valsts oficiālo reliģiju. 1025. gadā Polija tika pasludināta par karalisti. 12. gadsimts bija feodālās sadrumstalotības periods, kad Polijas teritorijā izveidojās vairākas sīkas, gandrīz pilnīgi neatkarīgas kņazistes. 13. gadsimtā valstij uzbruka Batija un Zelta Ordas hanu karapulki.
Monreāla
Monreāla (fr, en) ir pilsēta Kanādas dienvidaustrumos pie Otavas ietekas Sentlorensā (Sv. Labrenča upē). Tā ir otra lielākā Kanādas pilsēta un lielākā Kvebekas provinces pilsēta.
Polija
Vēsture
1320. gadā Polijas karalis Vladislavs I atkal apvienoja valsti. 1386. gadā starp Poliju un Lietuvas lielkņazisti tika noslēgta Krēvas ūnija. Lietuvas lielkņazs Jagailis kļuva par Polijas karali Vladislavu II, aizsākot Jagellonu dinastiju. 1569. gadā saskaņā ar Ļubļinas ūniju Polijas un Lietuvas lielkņaziste izveidoja vienu Polijas-Lietuvas valsti. Tā kļuva par vienu no lielākajām valstīm Eiropā. Valsts īpatnība bija tās iekārta — muižnieku demokrātija ar ievēlējamu karali.
16. un 17. gadsimtā Polija vairākkārt karoja ar Zviedriju, Krieviju, Brandenburgu un Osmaņu impēriju. Sākot no 17. gadsimta vidus, karos ar Zviedriju un Krieviju valsts novājinājās, un nonāca apkārtējo valstu ietekmē. 1791. gadā Polijā tika pieņemta viena no pirmajām pasaules konstitūcijām.
Monreāla
Pilsētas iedzīvotāju vairums runā franču valodā (2001. gadā 67,3% pilsētas iedzīvotāju par savu pirmo valodu atzina franču). Monreāla ir otra lielākā pilsēta pasaulē aiz Parīzes, kurā pamatā izmanto franču valodu.
Polija
Vēsture
Trīs Polijas-Lietuvas dalīšanu (1772., 1793. un 1795. gadā) rezultātā Polija pazuda no pasaules kartes kā neatkarīga valsts uz 123 gadiem. Tā tika sadalīta starp Krieviju, Prūsiju un Austriju. Notika daudzas poļu sacelšanās, bet valsts neatkarība tika atjaunota tikai pēc Pirmā pasaules kara Juzefa Pilsudska vadībā.
1926. gada maijā J. Pilsudskis puča rezultātā nodibināja Polijā autoritāru režīmu.
Cīņai par neatkarību poļi izveidoja Polijas pagrīdes valsti ar paralēlām pārvaldes struktūrām.
Pēc kara 1944. gadā Polija tika atjaunota kā neatkarīga sociālistiska Polijas Tautas Republika ar komunistisko partiju pie varas. Polija bija PSRS satelītvalsts un viena no vadošajām Varšavas pakta valstīm. Bijušās Polijas austrumu teritorijas palika PSRS sastāvā, bet, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem, Polijai piešķīra bijušās Vācijas austrumu teritorijas un daļu no Austrumprūsijas.
1980. gada septembrī Gdaņskā tika nodibināta arodapvienība Solidaritāte, kuras uzsāktā cīņa par valsts demokratizāciju tiek vērtēta kā sociālisma norieta sākums Austrumeiropā. Pamatojoties uz Apaļā galda lēmumiem 1989. gadā Polijā notika pirmās brīvās vēlēšanas pēc Otrā pasaules kara.
Ģeogrāfija
Polija atrodas Centrāleiropā. Tā ir liela valsts, kuras platība ir 312 679 km² (69. vieta pasaulē, 9. vieta Eiropā). Polijas teritorijas lielāko daļu aizņem zemienes (ziemeļu un centrālajos rajonos). Ziemeļos Poliju apskalo Baltijas jūra, kuras piekraste ir zema un smilšaina. Ziemeļos ir pauguru un morēnu reljefa josla ar daudziem ezeriem, piemēram, Mazuru un Pomožes ezeru augstiene. Centrālajos rajonos rietumu-austrumu virzienā stiepjas Lielpolijas un Mazovijas-Podlases zemienes. Dienvidos no tām atrodas Silēzijas, Mazpolijas un Ļubļinas augstienes, kuras sadala Vislas ieleja. Gar Polijas dienvidu robežu stiepjas kalni — Sudeti, Karpati, Beskidi un Besčadi. Augstākā virsotne ir Risi kalns (2499 m) Tatros uz Slovākijas robežas. Polijā ir biezs upju tīkls, lielākās no tām ir Visla un Odra. Ezeri pārsvarā atrodas valsts ziemeļos. Lielākie ezeri ir Sņardvijs un Mamrijs. Meži aizņem aptuveni 30% no Polijas teritorijas. Īpaši daudz meži ir kalnos un valsts rietumos un ziemeļos. Polijas robežas garums ir 3528 km, no kuriem sauszemes robežas garums ir 3054 km, bet jūras robežas — 528 km. Polijas robežu garums ar citām valstīm ir šāds:
Monreāla
Pilsēta ir Pasaules antidopinga aģentūras (World Anti-Doping Agency), Starptautiskā civilās aviācijas organizācijas (International Civil Aviation Organization (ICAO)) un Starptautiskās gaisa satiksmes asociācijas (International Air Transport Association (IATA)) mītnes vieta.
Pazīstamākie uzņēmumi, kuru galvenie biroji atrodas Monreālā, ir Air Canada (aviācija), Alcan (alumīnija ražošana), Canadian National Railway (dzelzceļš), Matrox (datorkomponenti), VIA Rail (dzelzceļš).
Polija
Politika
Polija ir demokrātiska parlamentāra republika, tomēr prezidentam ir zināma ietekme uz politikas veidošanu. Pašreizējā konstitūcija pieņemta 1997. gadā.
Monreāla
Vēsture
Apmēram 8000 gadu Monreālas apkārtni apdzīvoja huronu, algonkinu un irokēzu tautas.
Pirmais eiropietis, kurš 1535. gada 2. oktobrī ieradās Monreālas apkārtnē bija franču jūrasbraucējs Žaks Kartjē. Pirmo pastāvīgo apmetni eiropieši izveidoja 1639. gadā. Apmetne attīstījās kā kažokādu tirdzniecības centrs un bāze tālākai Kanādas apgūšanai.
Polija
Politika
Polijas valsts galva ir prezidents (Prezydent Rzeczypospolitej Polskiej), kuru ievēl vispārējās vēlēšanās. Ja pirmajā vēlēšanu kārtā kāds no kandidātiem netiek ievēlēts ar absolūtu balsu vairākumu, tiek rīkota otrā vēlēšanu kārta, kurā piedalās divi kandidāti, kuri ieguvuši visvairāk balsu. Prezidenta vēlēšanas notiek ik pēc pieciem gadiem.
Monreāla
Vēsture
1760. gadā Monreālu ieņēma briti un pēc 1763. gada Parīzes līguma, kurš izbeidza Septiņgadu karu, Monreāla nokļuva angļu valdījumā. 1775. gadā to uz īsu brīdi ieņēma amerikāņu neatkarības cīnītāji, tomēr tā palika Lielbritānijas sastāvā. 1832. gadā Monreālai tika piešķirtas pilsētas tiesības. Britu valdīšanas laikā Monreāla kļuva par lielāko Kanādas pilsētu.
Polija
Politika
Likumdevēja vara ir divpalātu parlaments — apakšpalāta — Sejms (Sejm) (460 deputāti) un augšpalāta — Senāts (Senat). Seimu ievēl tiešās proporcionālās vēlēšanās pēc D'Honda metodes, bet Senātu ievēl pēc retāk sastopamā bloku balsošanas (plurality bloc voting) principa. Lai iekļūtu parlamentā, noteikta 5% vēlēšanu barjera. Vēlēšanas notiek ik pēc četriem gadiem. Pēdējās notika 2019. gadā. Īpašos gadījumos abas palātas notur kopīgas sēdes, tad šis likumdošanas orgāns saucas — Nacionalā asambleja (Zgromadzenie Narodowe).
I (nozīmju atdalīšana)
I var būt:
Polija
Politika
Polijas izpildvara ir Ministru kabinets (Rada Ministrów) ar premjerministru (Prezes Rady Ministrów) vadībā. Formāli Ministru prezidentu ieceļ Polijas prezidents pēc saviem ieskatiem, tomēr parasti tas ir tās partijas pārstāvis, kurai ir vairākums Seimā.
Tiesu varas augstākais orgāns Polijā ir Augstākā tiesa (Sąd Najwyższy) un Konstitucionālā tiesa (Trybunał Konstytucyjny). Cilvēktiesību jautājumus uzrauga tiesībsargs (Rzecznik Praw Obywatelskich).
Demogrāfija
Pēc 2011. gadā veiktās tautas skaitīšanas datiem Polijā dzīvoja 38,5 miljoni iedzīvotāju (8. lielākais iedzīvotāju skaits Eiropā un 6. lielākais Eiropas Savienībā). Apdzīvotības blīvums ir 122 cilv./km²; pilsētās šis skaitlis ir 1105 cilv./km², bet lauku rajonos — 50 cilv./km². Dabiskais pieaugums ir negatīvs (-0,047%). Vidējais dzīves ilgums vīriešiem ir 71,65 gadi, bet sievietēm ir 79,85 gadi. Pilsētās dzīvo 63% iedzīvotāji. Lielākās pilsētas ir Varšava, Krakova, Lodza, Vroclava, Poznaņa un Gdaņska.
Polija tiek uzskatīta par etniski viendabīgu valsti. 2011. gada tautas skaitīšanā 93,8% iedzīvotāju pēc norādītās tautības bija poļi. Citas norādītās tautības bija silēzieši (1% jeb 418 tūkstoši), vācieši (0,1% jeb 59 tūkstoši), baltkrievi (0,1% jeb 36 tūkstoši), ukraiņi (0,1% jeb 37 tūkstoši), kašubi (16 tūkstoši), čigāni (12 tūkstoši), krievi (6,1 tūkstoši), lemki (5,9 tūkstoši) un lietuvieši (5,8 tūkstoši). Pirms Otrā pasaules kara Polijā dzīvoja 3 miljoni ebreju (10%), bet pēc holokausta palika tikai 300 tūkstoši, no kuriem aptuveni 30 tūkstoši pameta valsti 1960. gados. Mainoties valsts robežām, pēc kara daudz poļu palika dzīvot ārpus Polijas. Tiek lēsts, ka kopā ir aptuveni 20 miljoni poļu, kuri nedzīvo Polijā. Lielākā daļa, aptuveni 10 miljoni dzīvo Savienotajās Valstīs. Citas valstis, kurās dzīvo liels skaits poļu, ir Brazīlija (~3,5 miljoni), Izraēla (~1,25 miljoni) un Vācija (~1,06 miljoni).
Valsts valoda ir poļu valoda, kura pieder pie rietumslāvu valodu atzara. 15 gminās kā papildu valodas tiek izmantotas arī vācu, kašūbu un lietuviešu valodas. Populārākās poļu apgūtās svešvalodas ir angļu un vācu valoda.
Lielākā daļa no Polijas ticīgajiem iedzīvotājiem ir katoļi (90%), pareizticīgie ir 1,3%, bet protestanti — 0,3%.
Tautsaimniecība
Polijas tautsaimniecība ir stabila, un kopš komunisma krišanas tā ir kļuvusi liberalizētāka. Polija bija Padomju Savienības satelītvalsts, kurai bija vislabāk attīstīta saimniecība. Pēc Padomju Savienības sabrukšanas Polija kļuva par pirmo Austrumu bloka valsti, kura pārgāja no plānveida ekonomikas uz tirgus ekonomiku.
2006. gadā lielākā daļa no eksporta precēm tika nosūtītas uz Vāciju (27,2% no kopējā apgrozījuma), Itāliju (6,6%) un Franciju (6,2%). Polija eksportē mašīnas un transporta iekārtas (38%), rūpniecības starpproduktus (23,7%), dažādas rūpniecības preces (17,1%), pārtiku un dzīvniekus (7,6%).
Polijā ir attīstīta mašīnbūve un metālapstrāde, melnā un krāsainā metalurģija, ķīmiskā, elektronikas un elektrotehnikas, vieglā, cementa un pārtikas rūpniecība. Tieši rūpniecība Polijā ir spēcīgs vides piesārņojuma avots.
Polija ieņem vienu no pirmajām vietām Eiropā akmeņogļu, sēra un sudraba ieguvē. Ir arī vara, cinka, svina rūdas, un dabasgāzes, nātrija un kālija sāls atradnes.
Tūrisms
Galvenie tūrisma centri ir Varšava, Krakova, Zakopane, Ļubļina, Čenstohova, Vroclava, Poznaņa, Ščecina, Svinoujsce, Meņdzizdroje, Kolobžega, Toruņa un Gdaņska kopā ar pilsētām Gdiņa un Sopota kā arī Gņezno, Kališa, Bidgošča, Velička, Bohņa, Sandomeža, Pšemisla, Zamosca, Laņcuta, Žešova, Osvencima, Karpača, Šklarska Poremba, Lodza, Malborka, Varmijas-Mazūrijas vojevodiste, Augustova, Bjalistoka un Belovežas gārša apkārtne.
Vēsturiskā tūristu organizācija ir Polijas tūrisma asociācija PTTK (Polskie Towarzystwo Turystyczno-Krajoznawcze). Lielākā daļa tūristu ir vasarā, bet pārējos gadalaikos pamazām palielinās tūristu skaits. Viesnīcas iespējas ir labi attīstītas. Tūrisms tiek attīstīts ģimenēm ar bērniem, piemēram, atrakciju centri, tautas zinātniskās izstādes un bērnu muzeji (starp citiem Varšava, Gdaņska un Ščecina). Ūdens izklaides centri, akvaparks un kūrvietas ir diezgan daudz (piemēram Kolobžega, Grifino, Uņejova, Lodza, Kudovazdroja, Krakova, Zakopane un Bukowina Tatrzańska).
Slavenākais velomaršrutu sauc par Green Velo: Koņske - Kelce - Sandomeža - Žešova - Pšemisla - Helma - Vlodava - Belovežas gārša - Bjalistoka - Lomža - Goņondza - Augustova - Suvalki - Goldapa - Vengoževo - Bartošice - Lidzbarka Varmiņska - Braņevo - Fromborka - Elblonga.
Kultūra
Polijas kultūra ir veidojusies vairāk nekā tūkstoš gadu, ietekmējoties gan no Rietumeiropas, gan no Austrumeiropas kultūrām. Ir arī daudzi pasaulslaveni poļi, kuri ir izmainījuši ne tikai Polijas, bet arī pārējās pasaules kultūru, piemēram, Jānis Pāvils II, Marija Sklodovska-Kirī, Tadeušs Koscjuško, Nikolajs Koperniks, Frideriks Šopēns un citi.
I (nozīmju atdalīšana)
Korejiešu uzvārds I (이)