cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dobais rumpucis
Līdzīgās sugas
Gaišā forma līdzīga krokainajam rumpucim, atšķirama pēc gludās cepurītes apakšdaļas (krokainajam tā viegli pūkaina). Citiem Latvijas rumpučiem ir gluds kātiņš.
Bugenvila sala
Bugenvila sala (en, tokpisins: Bogenvil) ir sala Bugenvilas autonomajā reģionā, Papua-Jaungvinejā. Sala atrodas Zālamana salu arhipelāgā. Lielākā salas pilsēta — Arava. Salas platība ir 9318 km2. 2019. gadā salā dzīvoja aptuveni 300 000 iedzīvotāji. Augstākā virsotne — Balbi kalns (2715 m). Bugenvila atrodas netālu no Zālamana Salām.
Vēsture
Bugenvila tika apdzīvota pirms aptuveni 3 vai 4 tūkstošiem gadu, kad uz salas apmetās Austronēziešu tautas. Viņi uz salas audzēja cūkas, vistas un suņus, kā arī izmantoja obsidiāna rīkus.
Kā pirmais eiropietis salu 1768. gadā apmeklēja franču pētnieks Luijs Antuāns de Bugenvils, kura vārdā arī sala ir nosaukta. 1899. gadā Vācijas impērija Bugenvilu pievienoja Vācu Jaungvinejai. 1902. gadā salā ieradās pirmie misionāri. Pirmā pasaules kara laikā Austrālija okupēja Vācijas Jaungvineju, ieskaitot Bugenvilu. 1920. gadā tā kļuva par Nāciju Līgas mandātteritoriju, kas atradās Austrālijas pārvaldībā. Otrā pasaules kara laikā salu mēģināja okupēt Japāna, bet nesekmīgi. 1975. gadā, kad Papua-Jaungvineja ieguva neatkarību, Bugenvila tika pasludināta par Ziemeļzālamanu Salu Republiku. Republikai neizdevās panākt jebkādu starptautisku atzīšanu un 1976. gadā tā nonāca Papua-Jaungvinejas pārvaldībā. Laika posmā no 1988. gada līdz 1998. gadam, uz salas norisinājās pilsoņu karš, prasot vairāk nekā 15 000 dzīvību. 1977. gadā sākās miera sarunas, kurās piedalījās Jaunzēlande. Tās noveda pie salas autonomijas. 2001. gadā tika parakstīts miera līgums, kurā ietilpa solījums par referendumu par neatkarību no Papua-Jaungvinejas. Referendums norisinājās 2019. gada nogalē.
Ģeogrāfija
Bugenvila ir lielākā sala Zālamana salu arhipelāgā. Sala ir daļa no Zālamana salu lietus mežu ekozonas. Bugenvila un ziemeļos atrodamā Buka ir atdalītas ar 300 m platu šaurumu. Uz salas ir vairāki aktīvi un neaktīvi vulkāni. Zemestrīces notiek bieži, bet tās nerada lielus postījumus.
Neatkarības referendums
2019. gada novembrī Bugenvilā norisinājās neatkarības referendums. lai izlemtu, vai Bugenvilai ir jābūt neatkarīgai no Papua-Jaungvinejas. Rezultāts bija labvēlīgs salas suverenitātei. 98% balsu atbalstīja atdalīšanos no Papua-Jaungvinejas.
Aleksandrs Korda
Ir režisors tādām filmām kā "Henrija VIII privātā dzīve" (The Private Life of Henry VIII., 1933) un "Lēdija Hamiltone" (That Hamilton Woman, 1941). Producējis film noir klasiku "Trešais cilvēks" (1949).
Dzimis Ungārijā. Kino darbojies kopš 1914. gada. Līdz 1919. gada strādājis Ungārijā, pēc tam Vīnē, Berlīnē, Londonā, Parīzē. No 1926. līdz 1930. gadam darbojies Holivudā. 1932. gadā Bekingemšīrā, Lielbritānijā, nodibināja kinokompāniju London Films un ieguva īpašumā British Lion Films.
Bija precējies trīs reizes, otrajā laulībā no 1939. līdz 1945. gadam ar aktrisi Merli Oberonu. Kinematogrāfā darbojās arī Aleksandra brāļi Zoltans un Vensents.
Gods kalpot mūsu Latvijai
Politiskā partija "Gods kalpot mūsu Latvijai" (GKL) bija Latvijas politiskā partija, kuru kā biedrības "Gods kalpot Latvijai!" mantinieci 2016. gadā nodibināja Andreja Požarnova vadībā. 2019. gada 28. novembrī tā apvienojās ar partiju "No sirds Latvijai", izveidojot partiju "Atmoda Latvijai".
Aizbalti
Aizbalti ir ciems Vaboles pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 220 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Baltezers.
Edžus Treimanis
Edžus Treimanis (dzimis Valmierā) ir bijušais latviešu BMX riteņbraucējs. Piedalījies divās olimpiskajās spēlēs, 2012. gada Eiropas čempionāta kopvērtējuma uzvarētājs.
Izglītību ieguvis Vidzemes Augstskolā.
2004. gada Pasaules čempionātā U-16 vecuma grupā viņš izcīnīja 3. vietu. Pēc gada Eiropas čempionātā junioriem E. Treimanis ieņēma 12. vietu. 2005. gada Pasaules rangā viņš ierindojās 34. vietā starp junioriem. 2006. gada Eiropas junioru čempionāta kopvērtējumā E. Treimanis ieņēma 8. vietu. 2007. gada Eiropas čempionāta kopvērtējumā viņš ierindojās 24. vietā, 2009. gadā — 6. vietā, 2010. gadā — 4. vietā. 2011. gada Eiropas čempionāta kopvērtējumā E. Treimanis izcīnīja sudraba medaļu ar 284 punktiem, savukārt 2012. gadā guva uzvaru kopvērtējumā. Viņš ir vairākkārtējs Latvijas čempions. Kvalificējās startam, kurās sasniedza pusfinālu stadiju, ierindojoties 9. vietā.
Treimanis
Treimanis var būt:
Amariļļu dzimta
Amariļļu dzimta (Amaryllidaceae) ir asparāgu rindas dzimta, kas apvieno krāšņākos un neparastākā izskata tropu un subtropu apgabalu lilijveidīgos. Daļa sugu sastopamas mērenās joslas siltajā daļā.
Apraksts un izplatība
Daudzgadīgi lakstaugi, arī sukulenti ar sīpoliem, bumbuļsīpoliem, dažām ģintīm kā Agapanthus, Clivia un Scadoxus — ložņājošiem sakneņiem.
Lapas vienkāršas veselas, lancetiskas, lineāras, eliptiskas, to mala gluda. Vainaglapas 6, spilgtas, brīvas vai saaugušas. Arī putekšņlapas 6, augļlapas 3. Auglis pogaļa vai oga.
Lielākie daudzveidības centri ir Dienvidamerika un Dienvidāfrika. Daudzas Āfrikā sastopamās sugas aug sezonāli sausajos apgabalos savannās un dzeloņkrūmu veidā. Namakvalendā un Kāpzemē 111 sugas jeb apmēram 77% šeit sastopamo amariļļveidīgo ir endēmas. Pazīstamākā Dienvidāfrikas suga ir skaistais amarillis (Amaryllis belladonna), kam raksturīgs liels bumbierveida sīpols un līdz 80 cm garš ziednesis ar 4—9 ziediem. Šī plaši kultivētā suga pārgājusi savvaļā Korsikā, Portugālē, Kanāriju salās, Austrālijā, Jaunzēlandē, Čīlē, Meksikā, Kubā, Kalifornijā un citviet.
Mīnija klīvija (Clivia miniata) no Indijas okeāna piekrastes mežiem Dienvidāfrikā ir ne vien dekoratīva, bet to arī bieži ievāc ārstniecības un dažādu rituālu vajadzībām. Tā, šo augu izmanto maģiskās ceremonijās, lai atvairītu zibens spērienus. Tāpēc šīs sugas augšanas vietās biežāk var redzēt norautas lapas un bedrītes.
Plašā ugunsamariļļu (Cyrtanthus) ģints sastopama Āfrikas dienvidu daļas savannās, finbosos, tuksnešos, krūmājos, kā arī tropiskajos kserofītu mežos. Daļa ugunsamariļļu uzzied uzreiz pēc degumiem, daļa sugu zied tikai pēc ugunsgrēka. Līdzīgs augšanas cikls ir Dienvidāfrikas finbosā augošajiem asinsamariļļiem (Haemanthus) ar sarkaniem ziediem — H. canaliculatus un H. coccineus. Ģints sarkanos ziedus apputeksnē taurenis Aeropetes tulbaghia, sugas ar sārtiem ziediem — bites.
Raiblapu klinantu (Clinanthus variegatus), ģinšu Ismene un Pyrolirion atveidi atrodami seno inku mākslas darbos, zīmējumos, ilustrētos pierakstos un ceremoniālos traukos. Agrāk Ismene amancaes bija tik daudzskaitlīgi, ka ziedēšanas laikā pauguri ap Limu Peru kļuva dzeltenīgi. Koloniālajos laikos šo notikumu atzīmēja kā Fiesta de Amancaes. Gadsimtu laikā ziedu, sīpolu, stublāju ievākšanas, dzīvesvietu iznīcināšanas rezultātā saglabājušās vienīgi nedaudzas dzīvotspējīgas populācijas.
Audzēšanā iecienītākie Dienvidamerikas amariļļveidīgie ir hipeastri (Hippeastrum), kas sastopami no Centrālamerikas un Karību reģiona līdz Argentīnai. Lielākā daļa ģints pārstāvji ir prāvi augi ar lieliem ziediem. Tie aug tropu mežos, krūmājos, zālainēs, tuksnešos; vislielākā dažādība ir kalnainos reģionos augstumjoslā ap 0,8—1,5 m v.j.l. Daudzu sugu pastāvēšanu apdraud dabiskās vides iznīcināšana, turklāt vairāku sugu areāli ir ļoti nelieli.
Lycoris ir viena no nedaudzām amariļļu dzimtas ģintīm, kas izplatīta austrumu un dienvidaustrumu Āzijā. Tulkojumā no mandarīnu valodas ģints nozīmē "zeme pēkšņi smaida".
Mērenā klimata apgabalos Eiropā sniegpulkstenītes (Galanthus), narcises un pienpulkstenītes (Leucojum) ir pirmie pavasara vēstneši dažviet jau februāra vidū. Sniegpulkstenītes, kas sastopamas Eirāzijā no Pirenejiem līdz Irānai, pārsvarā zied ļoti agri, tomēr dažas no aptuveni 20 sniegpulkstenīšu sugām uzzied tikai vasaras beigās.
Sīpolu ģintij pieder aptuveni 900 sugas, kuru liela daļa izplatīta dažādās Ziemeļu puslodes biomās. Dārza sīpolam, ķiplokam un citām ēdamām ģints sugām jau kopš seniem laikiem ir liela ekonomiskā nozīme. Dekoratīvie sīpoli kļuva īsteni iecienīti dārzaugi tikai 20. gadsimtā. Daudzām sugām ir ierobežots izplatības areāls, un tās ir mazpazīstamas dārzkopju starpā. Tā, Allium munzii nelielās populācijas sastopamas tikai mitrā zālainē Riversaidas apgabalā Kalifornijā, un sugu apdraud lauksaimniecība, derīgo izrakteņu iegūšana un automašīnas.
Sistemātika
Dzimtas nosaukums atvasināts no ģints tipa Amaryllis, kuru 1753. gadā savā darbā Species Platarum aprakstīja Kārlis Linnejs.
Kronkvista sistēma (1981) amariļļus pieskaitīja liliju rindas (Liliales) liliju dzimtai (Liliaceae).
APG sistēma (1998) (segsēkļu klasifikācijas taksonomiskā sistēma) izdalīja atsevišķu amariļļu dzimtu kā vienu no asparāgu rindas dzimtām. Šādu iedalījumu saglabā arī APG IV sistēma (2016).
Apakšdzimtas
Amariļļu dzimtu veido 3 apakšdzimtas:
Ģintis
Saskaņā ar Angiosperm Phylogeny Website, amariļļu dzimtai pieder 73 ģintis un 1605 sugas. , savukārt The Plant List (2013) norāda 80 ģintis un 2258 sugas.
Birumraksts
Birumraksts ir zīmējums, kas rodas, sīkām daļiņām nevienmērīgi nobirstot uz kādas virsmas. Lai gan principā šādi ir iespējams iegūt zīmējumus no visdažādākajiem materiāliem, praksē šis termins tiek lietots gandrīz tikai mikoloģijā, lai nosauktu zīmējumu, kurš rodas, novietojot plakaniski nelielā augstumā virs papīra vai citas virsmas, vai tieši uz tās sēnes cepurīti, noklājot to ar kaut ko, lai procesu netraucētu gaisa kustība, un ļaujot no tās dažas stundas vai ilgāk izbirt sporām. Šis sporu zīmējums tiek lietots sugu noteikšanā, jo liela sporu daudzuma krāsa bieži nesakrīt ar mikroskopā redzamo atsevišķu sporu krāsu. Lielie sēņu noteicēji sugu aprakstos norāda to birumraksta (sinonīmi - sporu nobirums, sporu nospiedums, sporu masa) krāsu. Iegūto sporu zīmējumu apskata dienas gaismā un salīdzina ar krāsu tabulām.
Reizēm par virsmu lieto stingru caurspīdīgu materiālu, kas atvieglo birumraksta pārvietošanu uz tumšāku vai gaišāku virsmu, lai uzlabotu kontrastu; piemēram, tā ir vieglāk noteikt, vai sporu nospiedums ir tīri balts vai mazliet pigmentēts. Mikologi bieži izmanto stikla priekšmetstikliņus, kas ļauj ātri pārbaudīt sporas mikroskopā. Birumraksti parasti ir no baltas līdz krēmkrāsai, melni, sarkani, violeti vai brūni. Indīgajai zaļlapītei Chlorophyllum molybdites ir neparasts zaļš birumraksts, kas ļauj to droši atšķirt no ēdamās un ārēji līdzīgās sarkstošās dižsardzenes. Arī citām grūti atšķiramām sugām tiek lietota šī metode, tā, bērzlapēm Russula crustosa un zaļajai bērzlapei Russula virescens ir attiecīgi dzeltenīgs un balts birumraksts.
Lauka apstākļos sporu masas krāsu dažkārt var ātri noteikt, apskatot to nobirumu zem sēnes. Sēņotājiem tā ir būtiska iespēja noteikt sugu bez mikroskopa palīdzības. Tomēr birumraksta metode ne vienmēr ir efektīva, jo iespējamo krāsu variāciju nav daudz, un dažas sēnes ir pārāk jaunas vai vecas, lai radītu sporas. Sēnes, kas savāktas augstkalnu rajonos, var tās neizbirdināt pie augstāka gaisa spiediena ielejās. Dažreiz krāsa var atšķirties atkarībā no sporu nospieduma biezuma. Pienaiņu Lactarius ģintī plānās nogulsnes parasti ir baltas, bet biezas nogulsnes ir no krēmkrāsas līdz dzeltenām. Daudzos gadījumos birumraksta krāsa atbilst nobriedušu lapiņu vai stobriņu krāsai, taču tā nav vienmēr.
Reizēm sporu birumrakstu izmanto māksliniecisku zīmējumu iegūšanai, lietojot veselas vai sagrieztas sēņu cepurītes ar vienādu vai dažādu birumraksta krāsu. Šajos gadījumos birumraksta forma tiek nofiksēta, piemēram, ar matu laku.
Norvēģijas ģerbonis
Norvēģijas ģerbonis (nb) ir viens no Norvēģijas valsts simboliem. Ģerbonī attēlots karaliskais kronis virs purpursarkana vairoga ar kronētu zelta lauvu, kas priekšķepās tur sudraba cirvi ar zelta rokturi. Valsts galva izmanto īpašu personīgo ģerboni, kas ieskauts mantijā un ir izdaiļots ar Svētā Olafa ordeņiem un Norvēģijas karalisko kroni. Mūsdienu izskatā ģerbonis pastāv kopš 1285. gada.
Aizeļkšņi
Aizeļkšņi ir ciems Salnavas pagastā, Kārsavas novadā. Atrodas 279 km attālumā no Rīgas.
Softbols 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Softbols 2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Tokijā norisinājāss no 21. līdz 27. jūlijam. Spēlēm kvalificējās 6 softbola izlases (ieskatot Japānu, kā organizētājvalsti). Komandas izspēlēja viena apļa grupu turnīru - pirmās un otrās vietas ieguvējas cīnījās par zelta medaļam, trešās un ceturtās vietas ieguvējas - par bronzu.
Sakas pils
Sakas viduslaiku pils (la, de) bija Kurzemes bīskapa vasaļa pils. Tā atradās Tebras upes labajā krastā, ap 100 metrus no Tebras satekas ar Durbi, Sakas augštecē. Tebras un Durbes satekas pretējā krastā pretī pilij atrodas kuršu pilskalns. Aptuveni 200 metrus uz dienvidiem atrodas Sakas luterāņu baznīca.
Pils apraksts
Sakas pilij nav zināms ne tās pastāvēšanas laikā gatavots plāns, ne arī vēlāki pilsdrupu uzmērījumi. Pils celtņu un sienu virszemes daļa nav saglabājusies. Pils celta uz 150x90m lielas ziemeļu-dienvidu virzienā orientētas pussalas Tebras vecupes ielokā. Pussalas dienvidu galā atrodas ~3m augsts zemes pacēlums. Uz tā redzamas Sakas pilsdrupu mūrējuma paliekas. Iespējamo pils vietu iezīmē atsevišķi akmeņi, kas paceļas virs pļavas velēnas. Pēc esošā reljefa var nojaust, ka pils plānā ir bijusi kvadrātiska ~28x28m liela. Iespējams, ka rietumu pusē atradies ~8m plats dzīvojamais korpuss. Pils celta no lieliem, neapstrādātiem laukakmeņiem. Atsevišķas ķieģeļu šķembas kurmju rakumos norāda uz to, ka logu un durvju ailas bijušas veidotas no ķieģeļiem.
Gar pils rietumu pusi iet vecais Aizputes - Ventspils ceļš, bet iepretīm pilij atradies tilts pār Tebru No šī ceļa nozarojas taka, kas ved uz pils vietu. Ja tā iet pa kādreizējo ceļu uz pili, tad tādā gadījumā ieejas vārtiem pilī vajadzētu atrasties tās dienvidu sienā.
Vēsture
Saka ir bijusi Kurzemes bīskapa vasaļa pils. Kā Kursas Piemares zemes pilsnovada jeb kiligundas centrs Saka (la) tika minēta jau 1230. gada kuršu līgumā ar Romas pāvesta vicelegātu Balduīnu no Alnas. Livonijas ordenis un Kurzemes bīskaps 1253. gadā noslēdza Kursas dalīšanas līgumu ar kuru Sakas novads (Sacken) nonāca bīskapa valdījumā. Jau šī līguma noslēgšanas laikā Kuldīgā 1353. gada 4. aprīlī ordeņa mestrs Eberhards no Zainas un bīskaps Heinrihs kopīgi izlēņoja saviem vasaļiem kuršu zemes. Saka tika izlēņota ordeņa vasalim Valteram un bīskapa vasalim kuršu tulkam Nikolajam Kursim. 1360. gadā bīskaps Johans Sakas muižu izlēņoja brāļiem Alvīnam un Heinriham no Jodingas. 1386. gadā bīskaps Oto izlēņoja Arnoldam Lindalim kopā ar citām muižām arī Saku, tādēļ kādā 1395. gada dokumentā viņš dēvēts par Sakas Arnoldu (la). Bīskaps atļāvis to nostiprināt ar mūriem (mit muren, na sinem wolgefallen). Balstoties uz šo dokumentu, var pieņemt, ka šajā laikā sākusies Sakas pils celtniecība. Tiek uzskatīts, ka pili šeit bīskaps licis celt, lai nodrošinātu netraucētu kuģojamo satiksmi pa Tebru un Saku.
Uzskata, ka no Sakas pils nosaukuma ir radies Kurzemes dižciltīgo Osten-Zakenu dzimtas (Osten genant Sacken) vārds. Šīs dzimtas valdījumā Sakas pils atradās vismaz no 1522. līdz 1714. gadam.
Otrā Ziemeļu kara laikā, lai bloķētu kuģošanu pa Saku un Tebru, zviedri aizsprostoja Sakas grīvu, tajā nogremdējot laivas ar akmeņiem. 1660. gada janvārī kurzemnieku un pilteniešu rotas uzbruka Sakas pilij, kurā bija nocietinājusies zviedru karaspēka daļa. Ar artilērijas atbalstu straujā triecienā pils tika ieņemta. Domājams, ka pēc šiem postījumiem Sakas pils vairs netika atjaunota. Jau 19. gadsimta sākumā Sakas pils mūra paliekas vairs nebija redzamas. Visādā ziņā marķīza Pauluči albuma zīmējumos tie neparādās.
Oguzi
Oguzi, arī oguzu tjurki, bija viduslaiku tjurku tauta, kas sastāvēja no 24 lielām ciltīm un līdz 11. gadsimtam apdzīvoja Centrālāzijas un Mongolijas stepes.
Sākotnēji būdami Hazāru kaganāta austrumu vasaļi oguzi pakāpeniski iekaroja Irānu, Bizantiju un gandrīz visu arābu pasauli, nodibinot Seldžuku, Osmaņu un citas dinastrijas.
Oguzus dēvē arī par rietumu tjurkiem, jo viņi pēc Tjurku kagagāta sabrukuma pārcēlās vistālāk uz rietumiem no pārējiem tjurkiem. 950. gadā oguzi pieņēma islāmu, un šo reliģiju pieņēmušos oguzus sāka dēvēt par turkmēņiem. Laika gaitā islāms kļuva par oguzu vidū dominējošo reliģiju.
Etniskais sastāvs un valodas
Oguzi ir mūsdienu tjurkvalodīgo tautu — turkmēņu, Sīrijas turkmēņu, Irākas turkmēņu, Horezmas uzbeku, azerbaidžāņu, Anatolijas turku, Meshetijas turku, Kipras turku, gagauzu un salaru — tiešie priekšteči. Oguzi piedalījušies kazahu, tatāru, baškīru un citu tautu etnoģenēzē.
Oguzu (seldžuku) iebrukums austrumu Aizkaukāzijā un Irānas ziemeļrietumos 11.—13. gadsimtā izraisīja ievērojamu vietējo iedzīvotāju turkizāciju, izveidojoties azerbaidžāņu tautai.
Oguzu valodas ir tjurku valodu dienvidrietumu oguzu apakšgrupas valodas. Lielākās mūsdienu grupas pārstāves ir turku valoda (75 miljoni pratēju) un azerbaidžāņu valoda (līdz 40 miljoni pratēju).
Lemešova
Lemešova var būt:
Šāviens mežā
"Šāviens mežā" ir 1983. gadā Latvijas PSR uzņemta mākslas filma. Filmas režisors ir Rihards Pīks. Filma uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc Alberta Bela romāna "Saknes" motīviem.
Sižets
Mežsargs Liepsargs uzņem pie sevis kādu žurnālistu no Rīgas, kurš kādreiz dzīvojis kaimiņos. Žurnālists ieradies saistībā ar bijušā mežziņa Čukura vēstuli, kurā tas satraucas par mežu izlaupīšanu.
Mežsargam nākas cīnīties kā ar nelikumīgu koku izzāģēšanu, tā arī ar malu medniecību.
Brušperka
Brušperka (cz) ir pilsēta Čehijā, Morāvijas-Silēzijas apgabala Frīdekmīstekas apriņķī pie Opavas upes.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1269. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Braunsberga (de). No 1918. gada - Čehoslovākijas sastāvā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada - Čehijas sastāvā.
Dzeržinska kalns
Dzeržinska kalns (be) ir augstākais kalns Baltkrievijā.
Kalna augstums ir 345 metri virs jūras līmeņa. Tas atrodas Minskas augstienē, kas ir daļa no Baltkrievijas grēdas, 30 km uz rietumiem no Minskas netālu no Dzjaržinskas, Skirmantavas ciemā. Agrāk kalnu sauca par Svēto kalnu (be), bet 1958. gadā to pārdēvēja Dzeržinska vārdā. 1990. gadu beigās kalnā uzstādīta granīta plāksne ar uzrakstu baltkrievu valodā: "Dzeržinska kalns. Augstākais Baltkrievijas punkts." (Гара Дзяржынская. Найвышэйшая кропка Беларусі.).
Pentakosti
Vasarsvētku draudze jeb Pentakostisms (no el) ir kristietības protestantisma novirziens. Šī konfesija piešķir lielu nozīmi kristīšanai Svētajā Garā. Kā galveno pazīmi, ka cilvēks ir kristīts Svētajā Garā, pentakosti min runāšanu mēlēs — ekstātisku pārdzīvojumu, kura laikā cilvēks runā pašam nesaprotamā valodā vai neartikulētās skaņās.
Vasarsvētku draudzes izveidojās 20. gadsimta sākumā ASV. To izcelsme saistīta ar Čārlza Parhama darbību Bībeles skolā Topekā, Kanzasā un un Viljama Sīmora aktivitātēm Losandželosā.
Nosaukums
Draudzes nosaukums ir cēlies no Vasarsvētkiem, kad saskaņā ar Bībeli Svētais Gars nolaidās pie Jēzus apustuļiem un lika viņiem runāt daudzās mēlēs. Vasarsvētki uzskata, ka tas var notikt arī mūsdienās.
Muzikoloģija
Muzikoloģija, arī mūzikas zinātne, ir zinātnes nozaru kopums, kas pēta mūziku. Tā ir viena no humanitārajām zinātnēm. Muzikoloģijas speciālistu sauc par muzikologu. Tradicionāli muzikoloģijā liela uzmanība tiek pievērsta mūzikas vēsturei. Tāpat arī liela vērība tiek pievērsta etnomuzikoloģijai, mūzikas filozofijai, sociomuzioloģijai un mūzikas kritikai.
Kapinamaraniešu valoda
Kapinamaraniešu valoda (pašnosaukums — Kirinit) ir polinēziešu valoda, kurā runā Mikronēzijas Federatīvajās Valstīs. Kapinamaraniešu valoda kā dzimtā runā 3000 cilvēku (1995). Valoda ir cieši saistīta ar nukuoro valodu.
Izplātība
Runātāju skaits turpina pieaugt, bet netiek lietota visās jomās. Tā kā valoda tiek mācīta skolās, iespējams, ka valoda tiek nodota nākamajai paaudzei. Bērniem ir pieejami dažādi resursi, kas palīdz apgūt valodu.
Mangaraharas cihlīda
Mangaraharas cihlīda, zināma arī pēc tās latīniskā nosaukuma Ptychochromis insolitus, ir cihlīdu dzimtas suga, kas endēmiska ziemeļu Madagaskaras upēm Amboaboai un Mangaraharai. Suga atradās uz izmiršanas robežas, un pastāvēja bažas, ka tā savvaļā ir izmirusi. Tomēr 2013. gadā pusizžuvušā Mangaraharas pietekā tika atrasta neliela saglabājusies populācija. Cihlīda sasniedz 5,5 cm garumu.
Zooloģisko dārzu kolekcija
2013. gadā bija zināmas Mangaraharas cihlīdas — divi tēviņi Londonas zooloģiskajā dārzā un viena mātīte Berlīnes akvāriumā, kas nomira šī paša gada maijā. Londonas zoo vērsās ar lūgumu pie visiem speciālistiem un akvāriju zivju cienītājiem, lai atrastu mātīti pēdējiem zināmajiem šīs sugas tēviņiem.
Jaunatklāšana
Atbilde atnāca no zivtiņu dzimtenes Madagaskaras. Kāds vietējais biznesmenis pavēstīja, ka viņš redzējis vienu šādu cihlīdu gandrīz pilnīgi iznīcinātā tās dabiskajā vidē. Steidzīgi zoodārza organizētā ekspedīcija vienā no pusizsīkušām Mangaraharas upes pietekām atklāja nelielu saglabājušos populāciju, kurā bija arī mātītes. 18 tur mītošās cihlīdas tika izķertas un pārvietotas uz salas privāto zivju saimniecību. Londonas zooloģiskais dārzs patlaban izstrādā programmu, lai atjaunotu cihlīdu skaitu.
Kalnu aukas
"Kalnu aukas" ir angļu rakstnieces Emīlijas Brontē romāns. Tas ir viņas vienīgais sarakstītais romāns. Darbs tika sarakstīts starp 1845. gada decembri un 1846. gada jūliju, bet tika publicēts 1847. gada decembrī. Darbu viņa parakstījusi ar pseidonīmu Eliss Bells.
Romāna nosaukums ir nācis no tā darbības vietas — Jorkšīras tīreļiem. Tā sižeta pamatā ir Katrīnas Ērnšovas un Hitklifa mīlas stāsts.
"Kalnu aukas" mūsdienās tiek uzskatīta par angļu literatūras klasiku, bet, kad romāns iznāca, tas saņēma diezgan pretrunīgus vērtējumus un kritiku par tā atainoto psiholoģisko un fizisko nežēlību.
Bukultu muiža
Bukultu muiža ir bijusī Akmeņsalas draudzes novada muiža uz Akmeņsalas. Mūsdienās šīs muižas ēku vietā Daugavas kreisajā krastā atrodas Bellu mājas Ķekavas novada Katlakalnā.
Vēsture
Sākotnēji bijusi 1259. gadā dibinātās Mazjumpravas muižas īpašums Daugavas pretējā pusē. 16. gadsimta beigās to savā īpašumā ieguva Rīgas jezuīti, un tai pievienoja plašu teritoriju līdz Ķīšezeram, kā arī zemes Pārdaugavā līdz pat Torņakalnam. Kad zviedri ieņēma Vidzemi un jezuīti to atstāja, 1627. gadā Gustavs II Ādolfs muižu piešķīra Rīgas monētu kaltuves meistaram Martinam Vulfam.
Pēc Hupela apraksta 1631. gadā Mazjumpravas muižas īpašnieks Martins Vulfs muižu atdāvinājis Vitmahera dzimtai, kas iecelti dižciltīgo kārtā ar uzvārdu Palmštrauhi. Kad 19. gadsimta beigās Olektes sānteka aizsērēja, muižas zemes īpašumi uz Akmeņsalas pilnīgi saplūda ar Daugavas kreiso krastu.
Donalda Trampa filmogrāfija
Šī ir Donalda Trampa filmogrāfija. Donalds Tramps ir amerikāņu aktieris, televīzijas personība, uzņēmējs un politiķis, kurš ir piedalījies desmit filmās un divpadsmit televīzijas seriālos. No 2017. gada janvāra līdz 2021. gada janvārim Tramps bija 45. ASV prezidents.
Citas lomas
1989. gadā Tramps parādījās mūzikas video Bobija Brauna dziesmai On Our Own, kas tika izmantota filmā "Spoku mednieki 2". 2004. gadā Tramps sāka vadīt šovu The Apprentice, kurā viņš turpināja piedalīties vēl 7 sezonas. 2010. gadā šovu aizstāja tā atvasinājums The Celebrity Apprentice, kurš arī tika pārraidīts 7 sezonas, līdz biznesmenis pievērsās savai ASV prezidenta kampaņai.
Anna Rūmane-Ķeniņa
Biogrāfija
Dzimusi dzelzceļnieka ģimenē, mācījusies sieviešu ģimnāzijā Jelgavā (1888-1896). 1897. gadā īsu laiku biju skolotāja Biķerniekos. 1900. gadā nodibinājusi privātu meiteņu skolu Rīgā, 1907. gadā pārveidojusi to par ģimnāziju, līdz 1912. gadam bijusi ģimnāzijas direktore. Ģimnāzijā par skolotājiem strādājuši pazīstami rakstnieki un mākslinieki: Kārlis Skalbe, Antons Austriņš, Vilis Plūdons, Augusts Saulietis, Fallijs, Jūlijs Madernieks, Jānis Kuga, Emīls Dārziņš u.c. 1901.-1907. gadā apceļojusi Austriju, Šveici, Itāliju, Franciju, Somiju. No 1911. gada studējusi Sorbonas, no 1913. gada - Ženēvas universitātē. 1916. gadā beigusi Ž. Ž. Ruso Pedagoģijas institūtu Ženēvā. Ārzemju presē propagandējusi neatkarīgās Latvijas ideju. Latvijas Tautas padomes locekle. 1917.-1919. gadā Baltijas lietu referente Francijas Ārlietu ministrijas preses nodaļā. 1918. gadā piedalījusies žurnāla "Revue Baltique" dibināšanā.
1919. gadā atgriezusies Latvijā. 1919. gada rudenī bijusi Latvijas Ārlietu ministrijas preses biroja vadītāja Parīzē. 1920. gadā Parīzē nodibinājusi Franču-latviešu tuvināšanās komiteju (vēlāko biedrību). No 1920. gada dzīvojusi Latvijā, darbojusies dažādās sieviešu organizācijās. 1921. gadā Latvijā dibinājusi Franču aliansi. 1921. gadā Francijas valdība Annai Rūmanei-Ķeniņai piešķīrusi "Palmes académiques" pirmo šķiru "Par nopelniem franču kultūras labā". 1923. gadā šķīrusies no Ata Ķeniņa. 1925. un 1928.-1929. gadā lasījusi lekcijas žurnālistikā un rakstniecībā ASV. 1944. gadā no Latvijas izbraukusi uz Vāciju, nonākusi Berlīnē, Austrumu zonā, no kurienes pēc kara smagi slima atgriezusies Latvijā.
Literārā darbība
Nozīmīgākie un mākslinieciski augstvērtīgākie darbi: autobiogrāfiskais stāsts "Mātes bēdas" (1912) un drāma "Melnais ērglis" (1908).
Aizezere (Ilzeskalna pagasts)
Aizezere ir ciems Ilzeskalna pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 249 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Vusars.
Aizkaukāzs
Aizkaukāzs ir politiski-ģeogrāfisks apzīmējums teritorijām uz dienvidiem no Lielā Kaukāza kalnu grēdas. Nosaukums radies Krievijas Impērijas laikā. Aizkaukāzu veido Armēnija, Azerbaidžāna un Gruzija, kā arī vairākas starptautiski neatzītas republikas - Abhāzija, Dienvidosetija un Kalnu Karabahas Republika.
Iedzīvotāji
Pirms Pirmā pasaules kara Aizkaukāzā dzīvoja 1,68 miljoni armēņu, 1,71 miljons gruzīnu, 3,08 miljoni musulmaņu. Erevānas guberņā armēņi veidoja 60% iedzīvotāju, Elizabetpoles 33%, Tbilisi 28%, Karsas 30%. Tbilisi pilsētā armēņi bija lielākā grupa, veidojot 45% iedzīvotāju. Baku dzīvoja 400 000, Tbilisi 350 000, Erevānā 35 000 cilvēki. Musulmaņi veidoja zemes īpašnieku šķiru, kamēr armēņi bija bezzemnieki, kas šo zemi nomāja, kā arī pilsētu buržuāzijas un komercijas lielākie pārstāvji. Musulmaņu vidū plašākais atbalsts bija Līdztiesības partijai (Musavat). Atšķirībā no ģeogrāfiski izkliedētajiem armēņiem, gruzīni dzīvoja kompakti savās vēsturiskajās zemēs, kur veidoja vairākumu. Pieaugošā armēņu buržuāzijas turība noveda pie viņu konkurences ar gruzīnu aristokrātiju.
1917. gada novembrī Aizkaukāzā notika Krievijas Satversmes sapulces vēlēšanas. Gruzīnu sociāldemokrāti, musulmaņu Musavat un armēņu Dašnak kopā ieguva ap 75% balsu. Tikai tas, ka kopā tika skaitītas arī armijas krievu kareivju balsis, palielināja eseru un boļševiku rezultātus.
Baku padomē, kas 1917. gada novembrī atzina boļševiku Oktobra revolūciju, varu 1918. gada aprīlī sagrāba boļševiki kopā ar eseru un dašnaka deputātiem, kas pasludināja Baku komūnu. Satversmes sapulces vēlēšanās Baku boļševiki saņēma 22 276, Musavats un musulmaņu bloks 21 752, Dašnaks 20 314 un eseri 18 789 balsis.
Leicester City FC
Leicester City Football Club ir Anglijas futbola klubs no Lesteras. Klubs ir dibināts 1884. gadā kā Leicester Fosse, pašreizējais nosaukums klubam ir kopš 1919. gada. Komanda spēlē Championship turnīrā, mājas spēles aizvada King Power stadionā, kur ir 32 262 skatītāju vietas. Komanda uzvarēja 2015.—2016. gada Anglijas Premjerlīgas sezonā. Pirms tam Leicester City lielākais panākums bija 2. vieta Anglijas futbola līgas Pirmajā divīzijā, kas tolaik bija Anglijas futbola augstākā līga, 1928.—1929. gada sezonā. 2021. gadā kluba futbolisti izcīnīja FA kausu.
Aizkaukāzs
Pirmais neatkarības posms
Līdzīgi kā Krievijas Turkestānas musulmaņi, arī Kaukāza kara laikā iekarotie musulmaņi nebija pakļauti militārajam dienestam un mobilizācijai impērijas armijā, taču varēja armijā iestāties brīvprātīgi. No Kaukāza kalniešu brīvprātīgajiem izveidoja slaveno "Mežonīgo divīziju". Gruzīnu patrioti jau Pirmā pasaules kara pirmajos gados sāka veidot sakarus ar Vācijas impēriju, piedāvājot sākt partizāņu cīņu. 1916. un 1917. gadā vācu zemūdenes piegādāja ieročus Nacionālo demokrātu partijas aktīvistiem. Kaukāzā abas karojošās puses (Krievija un Osmaņu impērija) veica civiliedzīvotāju slaktiņus. 1915. gadā Krievijas armija slepkavoja lazus, gruzīniem radniecīgus musulmaņus. Neviena no Aizkaukāza tautām īsti nevēlējās neatkarību, taču boļševiku veiktā varas sagrābšana Aizkaukāza politiķus nostādīja jaunā situācijā. Osmaņi plānoja anektēt daļu Aizkaukāza zemju, pārējā teritorijā izveidojot bufervalsti ar Padomju Krieviju.
Leicester City FC
Komandas sastāvs
.
Aizkaukāzs
Pirmais neatkarības posms
1918. gada novembrī Tbilisi nodibināja vietējo varu – Aizkaukāza Komisariātu, kas paziņoja, ka darbosies līdz demokrātiskās Krievijas Satversmes sapulces sanākšanai. Komisariātu veidoja 3 gruzīni, 3 musulmaņi, 3 armēņi un 2 krievi. Komisariāts un tam sekojošais Aizkaukāza Sejms uzstāja, ka joprojām ir Krievijas daļa, taču nepieciešamība veikt sarunas ar osmaņiem viņus virzīja neatkarības virzienā. Armēņi pilnībā noraidīja iespēju atdalīties no Krievijas, jo tikai tā spētu atgūt Rietumarmēniju un nodrošināt drošību. Līdzīgos uzskatos bija gruzīni, bet musulmaņi aizvien vairāk nosvērās uz osmaņu pusi.
Komisariāts un Krievijas Kaukāza armijas vadība noslēdza Erzindžanas pamieru ar osmaņiem. Tā kā Krievijas kareivji masveidā dezertēja, uz fronti nosūtīja nelielas gruzīnu un armēņu brīvprātīgo vienības. 1918. gada sākumā osmaņi Komisariātam piedāvāja sākt tiešas miera sarunas. Aizkaukāza Sejma gruzīnu un musulmaņu vairākums paziņoja, ka atteiksies no iekarotās Rietumarmēnijas un vienosies par mieru 1914. gada robežās un autonomijas garantijas Rietumarmēnijas armēņiem. Aizkaukāza delegācijai dodoties uz Trabzonas miera konferenci pienāca ziņas par boļševiku noslēgto Brestļitovskas mieru. Sarunās atkal iezīmējās musulmaņu delegātu gatavība ciešai sadarbībai un informācijas apmaiņai ar osmaņiem. Gruzīni neiebilda turku prasībām, jo tās koncentrējās uz armēņu teritorijām. Armēņi atteicās atteikties no spēcīgā Karsas cietokšņa, kas aizsargāja visu reģionu. Osmaņi ātri atguva visu Rietumarmēniju un sasniedza 1914. gada robežu. Aizkaukāza delegācijas vadītājs Akakijs Čhenkeli bija spiests paziņot, ka pieņem Brestļitovskas līguma noteiktās robežas, lai pasargātu svarīgo Batumi ostu no krišanas osmaņu rokās. Aizkaukāza Sejmā gruzīni un armēņi noraidīja šādas piekāpšanās iespēju, kamēr musulmaņi paziņoja, ka pret osmaņiem nekaros. Sejms pavēlēja izbeigt sarunas un paziņoja par karu pret osmaņiem.
14. aprīlī osmaņi sagrāba Batumi, kas uzreiz atvēsināja gruzīnu kareivīgumu. Viņi tagad bija gatavi piekāpties osmaņu prasībām – pasludināt Aizkaukāza neatkarību un atkāpties uz 1877. gada robežām. Armēņi izteica protestu, taču piekrita neatkarības pasludināšanai 22. aprīlī. 1918. gada martā Baku uzliesmoja cīņa par varu starp boļševikiem un armēņu dašnakiem no vienas puses un musulmaņu Musavat partiju. Notiek abpusēji civiliedzīvotāju slaktiņi, un pilsētā izveidojas Baku Komūna. Ar Lielbritānijas palīdzību Centrālkaspijas diktatūra (eseru, sociāldemokrātu un dašnaku savienība) drīz gāž Baku Komūnu. Kad briti pameta Baku, 1918. gada septembrī osmaņu un musulmaņu azerbaidžāņu spēki iekaro Baku, sarīkojot armēņu civiliedzīvotāju slaktiņu, kurā nogalina 10-30 000 armēņu. Draudi neatkarībai ko radīja Deņikina Baltā armija 1919. gada vasaras sākumā lika jaunajām valstīm apspriest ciešāku sadarbību. Gruzija un Azerbaidžāna noslēdza militāro savienību, kamēr Armēnija izveidoja sadarbību ar Deņikina spēkiem, kas Ziemeļkaukāzā iznīcināja kalniešu republiku. Gruzijas 1919. gada februāra vēlēšanās sociāldemokrāti ieguva 109 vietas no 130, kamēr Nacionālie demokrāti un Sociālistiskie federālisti saņēma pa astoņām vietām katrs.
Padomju Krievijai bija nepieciešama Baku nafta, tāpēc Azerbaidžānas iekarošana bija tikai laika jautājums. Padomju plāniem palīdzēja arī Osmaņu impērijas sabrukums un Mustafas Kemala sāktais Turcijas Neatkarības karš. Kemals saņēma padomju finansējumu un ieročus. Viņš bija gatavs akceptēt padomju varu Aizkaukāzā. Turki apgalvoja azerbaidžāņiem, ka Sarkanā armija tikai palīdzēs cīņā pret britiem. 1920. gada 27. aprīlī Sarkanā armijā iegāja Azerbaidžānā un 30. aprīlī pasludināja padomju varu.
Dagestānas kalnos 1920. gada septembrī uzliesmoja Gruzijas atbalstītu kalniešu sacelšanās. Pirmā pasaules kara beigas izmainīja situāciju. Gruzija un Azerbaidžāna zaudēja savus aizstāvjus vāciešus un osmaņus, kamēr Armēnija ieguva iespēju atgūt zaudētās teritorijas. Ņemot vērā Antantes valstu līdzjūtību armēņiem, Armēnijas neatkarība sākotnēji šķita diezgan droša. Lai arī Parīzes miera konference neapmierināja armēņu prasības pēc milzīgām Rietumarmēnijas teritorijām Mazāzijā, Sevras līgums viņiem piešķīra lielāko daļu zemju, ko Krievija Mazāzijā bija iekarojusi Pirmā pasaules karā laikā. Turcijas neatkarības karš šim plānam neļāva īstenoties. Kemals vienojās ar Maskavu par Armēnijas teritorijas sadalīšanu. 1920. gada septembrī turki iebruka Armēnijā, to smagi sakaujot. Tam sekoja Sarkanās armijas iebrukums un padomju varas nodibināšana. Armēnijas PSR un mūsdienu Armēnija aizņem mazāku teritoriju nekā Armēnijas Pirmā republika.
Kerča
Kerča (uk, ru, ) ir ostas pilsēta Ukrainā, Krimas pussalas austrumos. Izvietojusies Kerčas pussalas austrumu galā pie Kerčas šauruma starp Melno un Azovas jūru. Krimas Autonomās Republikas republikas nozīmes pilsēta.
Vēsture
Pirmo pilsētu Pantikapaju senie grieķi tagadējās Kerčas vietā dibināja 530. gadā pirms mūsu ēras un līdz 370. gadiem tā bija Bosforas valsts galvaspilsēta. 6. gadsimtā tā nonāca Bizantijas impērijas varā un tika pārdēvēta par Bosforu. Vēlākos gadsimtos pilsēta nonāca Hazāru kaganāta (kā Karša vai Čarča) un Tmutarakaņas (kā Krčeva) varā. 1318. gadā pilsēta iekļāvās dženoviešu kolonijā un tika dēvēta par Vospero, bet 1475. gadā nonāca Osmaņu impērijas varā un panīka. Pēc Krievu-turku kara 1774. gadā Kerča nonāca Krievijas Impērijas varā kā Taurijas guberņas daļa. Otrā pasaules kara laikā, frontes līnijai četras reizes šķērsojot pilsētu, tajā notika sīvas kaujas. 1973. gadā tai piešķīra varoņpilsētas nosaukumu.
Krimas aneksijas laikā 2014. gada martā to okupēja Krievijas bruņotie spēki.
Arturs Tupiņš
Arturs Tupiņš (1889—1951) bija latviešu rakstnieks un žurnālists.
Dzīvesgājums
Dzimis 1889. gada 8. aprīlī Vecgulbenē kučiera ģimenē. Pirmā pasaules kara sākumā piedalījās Tannenbergas kaujā, vēlāk bija kara korespondents, laikraksta "Večerņeje Vremja" līdzstrādnieks. Pēc Krievijas armijas sakāvēm 1917. gadā devās uz Franciju. Līdz 1921. gadam dzīvoja Parīzē, kur Parīzes miera konferences laikā no 1918. gada septembra līdz 1920. gada aprīlim rediģēja franču valodā iznākošo mēnešrakstu "Revue Baltique". 1920. gadā apprecējās ar žurnālisti Marselu.
Atgriezies Latvijā, Arturs Tupiņš 1921. gadā izdeva "Rīgas Ziņas", bet no 1924. līdz 1934. gadam nedēļas laikrakstu "Aizkulises".
Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gadā kopā ar sievu Marselu devās uz Franciju, Višī Francijas laikā apmetās Alžīrā, kur strādāja par skolotāju, tulkoja franciski Bloka un Jeseņina dzeju. Miris 1951. gada 4. oktobrī.
Divžauņi
Divžauņu apakšklase jeb divžauņi (Coleoidea) ir galvkāju klases (Cephalopoda) apakšklase, kas apvieno visus mīkstā ķermeņa galvkājus. Pretēji otra galvkāju apakšklase — nautilu apakšklase (Nautiloidea) apvieno galvkājus, kuru ķermeņi ir noslēpti čaulā. Divžauņiem toties ir iekšējs kauls jeb čaula, kas formē un atbalsta to ķermeņus. Dažas sugas ir zaudējušas iekšējo čaulu pilnībā, bet dažām to ir nomainījusi skrimšļaudu struktūra.
Kapinamarani
Ģeogrāfija
Kapinamarani ir koraļļu atols Karolīnu salu dienvidu daļā 730 km uz dienvidrietumiem no Ponpejas un 300 km uz dienvidiem no tuvākās cietzemes Nukuoro. Atolā 33 salas, to kopējā sauszemes platība ir 1,12 km². Koraļļu rifs ieskauj 61,5 km² lielu lagūnu; kopējā atola platība ir 82 km². Atolā piecas apdzīvotas salas: Touhou (3,72 ha, 293 iedzīvotāji), Verua (16,75 ha, 183 iedzīvotāji; ar dambi savienota ar Touhou), Tarina (5,02 ha, 31 iedzīvotājs), Matiro (4,17 ha, 13 iedzīvotāji) un Hukuhenua (2,02 ha, 7 iedzīvotāji). Citas lielākās salas ir Hare (32,17 ha) un Rinutori (10,8 ha).
Divžauņi
Divžauņu apakšklases galvkājiem ir raksturīgas divžaunu sirdis. Žaunu pārim atbilst sirds priekškambaru pāris. Priekškambari sūknē asinis cauri žaunu kapilāriem, pēc tam asinsrites sirds ar skābekli piesātinātās asinis sūknē pa visu ķermeni.
Taustekļi
Divžauņus iedala grupās atkarībā no to taustekļu skaita. Izmirušajiem senajiem divžauņiem (Belemnoidea) iespējams bija 10 vienāda garuma taustekļi. Mūsdienu divžauņiem (Neocoleoidea) viens taustekļu pāris ir vai nu zaudēts, vai izmainījies. Desmitkājveidīgajiem (Decapodiformes) ceturtais taustekļu pāris ir kļuvis ļoti garš, ar piesūcekņiem to kubveida galos. Astoņkājveidīgajiem (Octopodiformes) ir mainījies otrais taustekļu pāris: vampīrkalmāriem tas ir kļuvis ievērojami īsāks, un tiek izmantots tikai kā maņu orgāns, bet astoņkājiem šis taustekļu pāris ir izzudis pilnībā.
Kapinamarani
Vēsture
Atols tika apdzīvots, domājams, pirms 600—700 gadiem no Elisa salām vai Samoa. Nelielā vietējā mikronēziešu populācija, domājams mortlokieši, tika asimilēti. Atols ir ļoti izolēts un kontakti ar apkārtējām salām bija reti, galvenokārt ar Voleai, no kurienes tika aizgūti ārstnieciskie augi, pesteļošana un grupveida zvejas metode. 1865. gadā atolā iebruka māršalieši un nogalināja pusi atola iedzīvotāju. Pirmais tiešais kontakts ar eiropiešiem, kad kāds kuģis iebrauca lagūnā, notika tikai 1877. gadā. Pēc tam atolu periodiski apmeklēja tirgoņu kuģi no Rabaulas, kas iemainīja kopru pret rietumnieku precēm. Regulāri tirdzniecības un transporta sakari tika izveidoti tikai pēc atola nonākšanas Japānas kontrolē 1914. gadā. 1919. gadā daļa atola iedzīvotāju tika pārcelti uz Ponpeju, kur tie nodibināja atsevišķu ciemu Porakietu (Porakied); mūsdienās tajā dzīvo vairāk kā 600 cilvēku un tur ir vairāk kapinamaraniešu valodas zinātāju nekā dzimtajā atolā. 1954. gadā kapinamaranieši izveidoja nelielu apmetni Orolukas atolā, kur audzēja kopru un medīja jūras bruņurupučus.
Cirkons
Cirkons (no fa (zargun) — 'zeltains') pamatsilikātu apakšklases minerāls, cirkonija ortosilikāts ZrSiO4. Parasti satur 1—4 % hafniju, kas kristāliskajā režģī izomorfi aizvieto cirkoniju.
Īpašības
Kristalizējas tetragonālā singonijā, veidojot dipiramidālus un prizmatiskus kristālus. Cietība 7—8 pēc Mosa skalas, blīvums 4,680—4,710 g/cm³. Krāsa ir atkarīga no piemaisījumu sastāva un var būt no brūngandzeltenas līdz brūnai, bet var būt arī pelēcīga, sarkana, rozā un reizēm bezkrāsaina. Spīdums izteikts, dimanta. Skaldnība nepilnīga. Caurspīdīgi juvelierizstrādājumu kvalitātes cirkona kristāli sarkanrudā, sarkanbrūnā vai rozā krāsā tiek saukti par hiacintu, bet zeltaini dzeltenas krāsas kristāli par žargonu. Cirkons parasti ir nedaudz radioaktīvs, vienmēr satur retzemju elementus un radioaktīvus elementus (U, Th).
Termina lietošana
Bieži vien pārdodot juvelierizstrādājumus, īpaši importētos, ar vārdu „cirkons” nepareizi tiek saukti sintētiski minerāli ar spēcīgu spīdumu, kubiskie cirkonija oksīdi (fianīti).
Nemezīda
Nemezīda jeb Nemese (arī Ramnuzija vai Adrestija) (grc, Némesis) grieķu mitoloģijā ir taisnīgu dusmu un taisnības līdzināšanas jeb atriebes dieviete. Nemezīda soda cilvēkus par pārgalvību un lepnu pašpārliecību, kā arī par nevērību pret likumības dievieti Temīdu.
Ģipsenes
Ģipsenes (la) ir neļķu dzimtas augu ģints. Tās dabiskais izplatības areāls ir Eirāzijā, Ziemeļāfrikā, un Austrālijā.
Sugas
Ģintī ir klasificētas vairāk nekā 140 sugas, tostarp:
Aizpūrīši (Turku pagasts)
Aizpūrīši ir ciems Turku pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 169 km attālumā no Rīgas.
Nēģu dzimta
Nēģu dzimta (Petromyzontidae) ir nēģveidīgo kārtas bezžokļaiņi, kas ir izplatīti ziemeļu puslodē: Ziemeļamerikā un Eirāzijā. Dzimtu aprakstīja franču naturālists Antuāns Risso 1826. gadā.
Dzīvesveids
Nēģi ir pusparazīti, barojas, piesūcoties un pēc tam ieurbjoties zivīs un citos ūdens dzīvniekos. Nēģu kāpuri (ņurņiki) pārtiek no detrīta, kā arī no sīkiem bentosa organismiem (kukaiņu kāpuriem, gliemjiem, tārpiem u.c.). Nēģi mīt jūrās, upēs vai ezeros, bet nārstot dodas upēs un strautos ar oļainu vai grantainu grunti.
Vairošanās un attīstība
Nēģi nārsto martā un aprīlī smilšainās, akmeņainās vietās. Pēc nārsta tie nobeidzas. Iznērstās olas pielīp pie ūdensbaseina gultnes. No olām izšķiļas ņurņiki. Ņurņiki attīstās par pieaugušiem nēģiem ar pārvēršanos. Attīstība ilgst 3 līdz 5 gadus, dažām sugām pat līdz 15 gadiem. Ņurņiki ļoti atšķiras no pieaugušajiem īpatņiem. Kāpuri ir sīki, tārpveidīgi organismi, bez piesūcekņa un zobiem. Tiem nav acu un muguras spuras. Ņurņiki dzīvo ierakušies smiltīs un dūņās. Pēc pārvēršanās migrējošo sugu nēģi dodas uz jūru vai ezeru. Pieaugušo nēģu mūža ilgums dažādām sugām ir no pāris nedēļām līdz 5 gadiem.
Sistemātika
Nēģu dzimta tiek dalīta 2 apakšdzimtās un 8 ģintīs. Latvijā ir zināmas 2 ģintis un 3 sugas (upes nēģis, strauta nēģis un jūrasnēģis).
Valdis Muktupāvels
Valdis Muktupāvels (dzimis 1958. gada 9. novembrī Līvānos) ir latviešu etnomuzikologs, komponists, mūziķis, mākslas zinātņu doktors, Latvijas Universitātes profesors un Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis.
Dzīvesgājums
1980. gadā pabeidza Latvijas Valsts universitātes Ķīmijas fakultāti, iegūstot ķīmiķa, pasniedzēja specialitāti. 1983. gadā ar diplomdarbu „Organoloģijas pētījumu pamatobjekti Latvijas teritorijā” viņš ar izcilību pabeidza Jāzepa Vītola Latvijas Valsts konservatorijas Kultūras un mākslas zinātņu fakultāti.
No 1981. līdz 1986. gadam īslaicīgi strādāja Rīgas Lietišķās mākslas vidusskolā, Rīgas mūzikas instrumentu fabrikā, Latvijas Valsts konservatorijā. 1987. gadā pievienojās Imanta Ziedoņa ierosinātai zinātniskās pētniecības grupai Latvijas Valsts universitātes Pedagoģijas fakultātē, kas 1991. gadā konstituējās par Latvijas Universitātes Etniskās kultūras centru. Centra darba grupā kā mūzikas speciālists piedalījās folkloras jeb balto stundu programmas izveidē vispārizglītojošām skolām, kā arī šīs programmas nodrošināšanā ar mācību materiāliem — “Gadskārtu grāmata” skolotājiem un “Rudens grāmata”, “Ziemas grāmata”, “Pavasara grāmata” un “Vasaras grāmata” skolēniem. Paralēli piedalījās Latvijas skolu mūzikas mācības attīstības projekta darba grupā (1991—1999), veidoja alternatīvas mūzikas mācības vispārizglītojošā skolā vadlīnijas un kopā ar Borisu Avramecu sagatavoja mācību grāmatu “Mūzikas instrumentu mācība. Tradicionālā un populārā mūzika”. 1999. gadā ar disertācijas tēmu „Latviešu mūzikas instrumentu sistemātika” Valdis Muktupāvels ieguva mākslas (zinātņu) doktora grādu, sāka strādāt Latvijas Universitātes Humanitāro zinātņu fakultātē (tobrīd — Filoloģijas fakultāte), un kopš 2014. gada ir tās profesors. 2007. gadā izveidoja Baltijas jūras reģiona maģistra studiju programmu, un līdz šim ir tās direktors. No 2008. līdz 2019. gadam bija Folkloristikas un etnoloģijas katedras vadītājs.
Valdis Muktupāvels ir pasniedzis atsevišķus kursus Latvijas Mūzikas akadēmijā, Latvijas Kultūras akadēmijā, Lutera akadēmijā un Vidzemes augstskolā, ir bijis viesprofesors universitātēs Vācijā, Igaunijā, Somijā, Norvēģijā, Lietuvā, Polijā, Čehijā, Skotijā, ASV un Kanādā.
Ir darbojies starptautiskās un Latvijas zinātniskās, akadēmiskās vai mākslas nozaru organizācijās, ekspertu komisijās: Vēsturisko instrumentu gatavotāju un pētnieku biedrība FoMRHI (kopš 1995), Valsts kultūrkapitāla fonda padome (1998—2002, 2005—2007), UNESCO Starptautiskā tradicionālās mūzikas padome ICTM (kopš 2000), UNESCO programmas “Pasaules atmiņa” darba grupa (2001—2008), UNESCO Latvijas nacionālās komisijas informācijas un komunikāciju programmu padome (2008—2011), UNESCO Latvijas nacionālās komisijas zināšanu sabiedrības programmu padome (2011—2013), Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūras/Latvijas autoru apvienības AKKA/LAA padome (kopš 2005), šīs padomes prezidents (2013—2020), (1999—2006, 2009—2010), Kalevalas biedrība Somijā (kopš 2006), Latvijas institūta konsultatīvā padome (2006—2010), Izglītības inovāciju fonds (2008—2009), Starptautiskā folkloras un etnoloģijas biedrība SIEF (kopš 2011). 2011. gadā ievēlēts par Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli, bet kopš 2018. gada ir tās īstenais loceklis.
Apbalvots ar Baltijas Asamblejas medaļu (2019), Latvijas Zinātņu akadēmijas diplomu par Latvijas zinātnes nozīmīgāko sasniegumu 2017. gadā (2017), divreiz ar Lielo folkloras gada balvu (2003, 2005), ar Lietuvas dižkunigaiša Ģedimina 5. pakāpes ordeni (2001), ar biedrības Norden Latvijā gada balvu “Ar sirdi ziemeļos” (1999) un ar Ojāra Vācieša literāro prēmiju autoru grupas sastāvā (1993).
Zinātniskā darbība
Savā zinātniskajā darbībā Valdis Muktupāvels ir pievērsies Latvijas un, plašāk, Baltijas organoloģijas problemātikai, kā arī tradicionālās un mūsdienu kultūras procesu izpētei. Nozīmīgākais organoloģiskās izpētes rezultāts ir monogrāfija “Tautas mūzikas instrumenti Latvijā” (2017) un tās angliskais variants “Folk music instruments in Latvia” (2018), kur piedāvāta mūzikas instrumentu aprakstu un pētījumu historiogrāfija un sistemātisks mūzikas instrumentu apskats, iekļaujot tādus aspektus kā terminoloģija, uzbūve un gatavošana, spēles tehnika un muzikālās iespējas, repertuārs, lietošanas nolūks, vēsture un izplatība. Vēl pētniecības tematika organoloģijas jomā saistīta ar Baltijas organoloģijas avotu izpēti (“Musical Instruments in the Baltic Region: Historiography and Traditions”, 2002), mūzikas instrumentiem eklesiastiskajā sfērā (“Über einige Musikinstrumente in litauischen und lettischen Bibeln des 16./17. Jahrhunderts und in der Alltagspraxis”, 2010) un ar atsevišķu mūzikas instrumentu problēmjautājumiem (“Par āžaragu, vara bungām un ne tikai”, 1991; “Stabulnieks latviešu mūzikas dzīvē un folklorā”, 2002; “Saules dainas un skaņurīki”, 2012; “Spēle/spēles – viens no senākajiem latviešu stīgu instrumentiem: mīta dekonstrukcija”, 2020; “The role of historical and ethnographical sources in the bagpipe revival in the Baltics”, 2020). Īpašu uzmanību pievērsis kokļu jeb, plašāk, Baltijas psaltērija vēstures, simbolikas, mūzikas un mūsdienu pārmaiņu jautājumiem (“Kūklej muni brōleleni sov’ ōreņu maleņā”, 1993; “On some relations between kokles styles and contexts in the twentieth century”, 2000; monogrāfija “Kokles un koklēšana Latvijā. The Baltic Psaltery and Playing Traditions in Latvia”, 2009; “The Small or the Big Kokles? A Shift of Preferences in the Context of the Folklore Revival Movement”, 2009; “Kokle Elzas Rozenbergas un Aspazijas pasaulē”, 2016; “Kokle – łotewskie psalterium: od odrodzenia tradycji do twórczości okresu world music”, 2016; „Some aspects of history, music and symbolism of the carved box zithers in Latvia”, 2020). Kopā ar Arnoldu Klotiņu veiktais pētījums “Latviešu tautas mūzikas instrumenti un to lietošanas semantika K. Barona “Latvju dainās”” ir publicēts Latvijā (1985), Kanādā (1989) un Lietuvā (2001). Muktupāvela sagatavotie 33 raksti par latviešu mūzikas instrumentiem ir publicēti “The Grove Dictionary of Musical Instruments” (2014).