cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Livonijas Konfederācija
Tautsaimniecība
Livonijas lauksaimniecības pamats bija zemnieku saimniecības. Tajās parasti nodarbināja dažus puišus un meitas, sējumus apstrādāja ar zirgiem vai vēršiem. Saimniecības lielums bija atkarīgs no zemes kvalitātes un novietojuma. Daļu lauksaimniecības ražojumu zemniekiem nodevu veidā bija jāatdod zemes īpašniekiem — bīskapiem un ordenim vai viņu vasaļiem, kas apsaimniekoja saņemtos lēņus. Vēl 15. gadsimta beigās viņiem kungu saimniecībā bija jānostrādā tikai pārdesmit dienas gadā. Audzēja galvenokārt labību — rudzus, miežus, auzas, 16. gadsimtā vairāk sāka audzēt arī linus un kaņepājus. Papildu ienākumus zemnieki guva no dravniecības, pelnu un darvas ieguves.
Kad Eiropā 15.-16. gadsimtā pieauga pieprasījums pēc lauksaimniecības produktiem un strauji cēlās to cenas, Livonijai kļuva izdevīgi vairāk eksportēt labību, linus, kaņepājus un citus lauksaimniecības ražojumus. Taču līdzšinējā saimniekošanas sistēma neļāva panākt krasu eksporta pieaugumu, tādēļ tika paplašināti muižas tīrumi un sākas pāreja uz muižu saimniecībām. Vienlaikus vasaļi centās nostiprināt savas valdījuma tiesības uz muižu. Tā viņi pamazām kļuva par muižniekiem. Livonijas landtāgs pieņēma lēmumu par izbēgušo zemnieku izdošanu, kas iezīmēja dzimtbūšanas ieviešanas sākumu.
16. gadsimtā vidēji lielā muižā bija 20 līdz 40 zemnieku saimniecību. Muižnieku saimniecisko darbību sekmēja iespēja ātri gūt lielu peļņu.
Muižu tīrumi tika paplašināti uz zemnieku zemju rēķina. To apstrādāšanai tika izmantots zemnieku klaušu darbs. Lai neko nezaudētu no peļņas, muižnieki mēģināja aizliegt zemniekiem viņu labības pārpalikumus pārdot pilsētā. Tos viņi paši uzpirka, lai realizētu tālāk.
Pēc aptuveniem aprēķiniem, pirms Livonijas kara Latvijas teritorijā bija ap 400 000 iedzīvotāju, galvenokārt latviešu un līvu zemnieku. Tikai aptuveni 5% no iedzīvotāju kopskaita bija vācieši — muižnieki, garīdznieki, pilsētu augšslānis un vidusslānis — tirgotāji un amatnieki.
Konfederācijas monetārā sistēma
Pirmā Livonijas bīskapijas nauda kalta jau bīskapa Alberta laikā 1211. gadā, kad tās svars un raudze pielīdzināta Gotlandes naudai. Kā pamata naudas vienība kalpoja Rīgas marka (marca Rigensis).
Arhibīskapa Johana VI Ambundi valdīšanas laikā (1418—1424) atkal sāka kalt Rīgas naudu — ārtigus (ārtavus). Mazākās monētas sauca par zēstlingiem (seestling) un feniņiem (pfennig). Pēc 1422. gada monetārās reformas visās Livonijas naudas kaltuvēs tika ieviests vienots standarts un ieviesta vienota Livonijas monetārā sistēma. 1 ārtigs tika pielīdzināts 12 Lībekas vecajiem šiliņiem un kopš 1426. gada 18. janvāra Livonijas landtāga lēmuma tika dēvēts šiliņu (schilling), bet mazākās monētas tika sauktas par šerfiem (scherf). Vienā šiliņā bija 8 šerfi.
.gd
.gd ir augšējā līmeņa domēns (ccTLD), kura paredzētais pielietojums ir saistībā ar Grenādu. Tas tika izveidots 1992. gadā. Domēna sponsors ir The National Telecommunications Regulatory Commission (NTRC), bet domēnu reģistrēšanu nodrošina uzņēmums AdamsNames.
Livonijas Konfederācija
Pastāvēšanas beigas un sadalīšana
Laikā no 1557. līdz 1566. gadam Livonijas Konfederācijas laicīgie un garīgie valdnieki noslēdza vairākus līgumus, ar kuriem viņu zemes pārgāja Dānijas, Zviedrijas un Lietuvas pakļautībā. Uz šī dalījuma pamata izveidojas igauņu un latviešu zemju iedalījums, ko vēlāk pārņem arī Krievijas Impērija (izveidojot Igaunijas, Livonijas un Kurzemes guberņas, ar Latgali, kā atsevišķu teritoriju). Izveidojoties Kurzemes un Zemgales hercogistei, Livonijas nosaukumu turpmāk attiecina uz tagadējās Latgales, Vidzemes un Igaunijas zemēm.
Sabrukušās Livonijas teritoriju sadalīja kaimiņvalstis. Šeit izveidojās:
.gd
Ārējās saites
Toppdomän
Livonijas Konfederācija
Dānijas īpašumi
1559. gada 26 septembrī bīskaps Johans IV fon Minhauzens par 30 000 dālderiem pārdeva Sāmsalas, un vēlāk arī Kurzemes bīskapiju Dānijas karalim Frederikam II, kas tās nodeva savam 19 gadus vecajam brālim Magnusam. No 1561. līdz 1567. gadam Magnuss dzīvoja Piltenē, un nosargāja Piltenes apgabala neatkarību no topošās Kurzemes un Zemgales hercogistes. No 1570. līdz 1578. gadam ar Ivans IV atbalstu viņš sevi dēvēja par Livonijas karali. Sāmsala līdz 1645. gadam piederēja Dānijai. Vēlāk Piltenes apgabals atradās neskaidrā situācijā, tas nebija nedz Kurzemes un Zemgales hercogistes daļa, nedz Pārdaugavas Livonijas hercogistes daļa. 1617. gadā to nodeva tiešā Polijas-Lietuvas karaļa pārvaldē.
Zviedrijas īpašumi
Ziemeļu Septiņgadu kara laikā (1563.-1570.) Dānija zaudēja agrākās Dāņu Igaunijas zemes Zviedrijai, bet saglabāja Sāmsalas un Kurzemes bīskapijas zemes. Zviedru Igaunijas robežas nostabilizēja Jamas Zapoļskas miera līgums (1582.) un Krievijas-Zviedrijas miera līgumi (1583., 1595.). Pēc dāņu-zviedru 1643.-1645. gada kara, Zviedrija ieguva arī Sāmsalu.
Lietuvas un Polijas īpašumi
Sigismunds II iejaucās protestantu un katoļu konfliktā Livonijā, 1557. gadā noslēdzot Pasvales līgumu, ar kuru Livonijas Konfederācijā tiek atjaunot miers, un izveidota militāra alianse, ar kuru Livonijas Konfederācija nonāk Polijas-Lietuvas aizsardzībā. Reaģējot uz to, Ivans IV sāk Livonijas karu. Līdz ar Krievijas uzbrukumu Livonijai, sekojot Pasvales līguma noteikumiem, karā bija jāiesaistās arī Sigismundam II.
Livonijas ordeņa un Rīgas arhibīskapijas vadītāji šajā laikā cenšas sekot Vācu ordeņa Prūsijas atzaram, kur Ordeņa pēdējam mestram izdodas veikt protestantu reformāciju, sekularizēt savu varu un kļūt par Polijai pakļautas Prūsijas hercogistes valdnieku. Lietuvas augstmaņi vēlējās Livonijas pievienošanu Lietuvas lielkņazistei, jo tas tiem nodrošinātu tirdzniecību caur Rīgas ostu. Polijas augstmaņi nevēlējās iesaistīties Livonijas konfliktā, kas nozīmēja karu ar Krieviju. Polijas muižniecība pieprasīja Livonijas jautājuma izlemšanai sasaukt Sejmu. Pēc ilgstošām sarunām, daļēju risinājumu deva Viļņas ūnija, ar kuru Livonija pakļaujas personīgi Sigismundam II. Livonijas kontroles jautājums arī ietekmēja Polijas un Lietuvas sarunas, kas beidzās ar 1569. gada Ļubļinas ūnijas noslēgšanu. Gothardam Ketleram, kā pirmajam Livonijas vietvaldim neizdevās atjaunot savu varu visā Livonijā un atrisināt konfliktus ar Rīgu. 1566. gadā par Livonijas vietvaldi ieceļ Janu Hodkeviču, kam ar Grodņas ūnijas noslēgšanu izdodas panākt Livonijas un Lietuvas reālūnijas izveidošanu. Tiek likvidētas iepriekš pastāvējušās robežas starp Rīgas arhibīskapijas un Livonijas ordeņa zemēm. Pārdaugavas Livonijas hercogisti administratīvi sadala četros apgabalos ar centriem Rīgā, Turaidā, Cēsīs un Daugavpilī.
Livonijas karš, Ļubļinas ūnijas sarunas, Livonijas karalistes izveidošanas mēģinājums, karaļa vēlēšanas Polijas-Lietuvas ūnijā nozīmēja nestabilitātes turpināšanos bijušās Livonijas Konfederācijas zemēs. Jaunais Polijas Lietuvas ūnijas karalis Stefans Batorijs savienībā ar Zviedrijas Juhanu III, no 1579. līdz 1582. gadam padzen Krieviju no Livonijas zemēm. Stefanam Batorijam nācās piekrist Zviedru Igaunijas palikšanai sava zviedru sabiedrotā pakļautībā. Pēc Livonijas kara beigām, Livonijas stāvoklis bija neskaidrs. Stefans Batorijs plānoja nojaukt lielāko daļu Ordeņa celto cietokšņu, lai nedotu iespēju Krievijai tos atkal ieņemt un nostiprināties. 25 kara gadu laikā iznīcināto iedzīvotāju vietā plānoja iesūtīt kolonistus no citām Polijas-Lietuvas provincēm. 1583. gadā Livonijas landtāgs apstiprina Livonijas konstitūciju (Constitutiones Livoniae), kas Pārdaugavas hercogistes teritoriju sadala Cēsu, Pērnavas un Tērbatas apgabalos.
1587. gadā par Polijas-Lietuvas valdnieku ievēlēja Juhana III dēlu Sigismundu III, kurš savas ievēlēšanas nodrošināšanai bija apsolījies panākt Zviedru Igaunijas pievienošanu Polijai-Lietuvai. Sigismunds III 1589. gada ūnijas Sejmam Varšavā ierosināja Livoniju pārvaldīt kopīgi. Ordinatio Livonica noteica, ka ierēdņu vietas un iegūtos nodokļus Polija un Lietuva tagad dala uz pusēm, visiem lēmumiem bija jāsaņem Polijas un Lietuvas apstiprinājums.
Pēc Juhana III nāves katoliskais Sigismunds III kļuva arī par Zviedrijas karali, kam pretojās viņa tēvocis Kārlis IX. Lai pretotos zviedru ambīcijām, un nodrošinātu Livonijas lojalitāti, 1598. Sigismunds pieņem jaunus Ordinatio Livonica II, apgabalu pārvaldniekus paaugstinot līdz vojevodas līmenim un piešķirot tiem vietas ūnijas Sejmā. Administrācijas amati tagad bija atvērti arī Livonijas augstmaņiem. 1600. gadā sākās Poļu—zviedru karš, kurā Sigismunds III sākotnēji gūst panākumus. 1607. gadā viņš izdod jaunus noteikumus, ar kuriem Livonijas augstmaņi jau ir pielīdzināti Polijas un Lietuvas augstmaņiem, viņi var brīvi ieņemt amatus visā Polijas-Lietuvas ūnijas teritorijā. Ar Zviedriju 1611. gadā bija noslēgts pamiers uz 5 gadiem. Jaunais zviedru karalis Gustavs II Ādolfs atsāk karu, 1617. gadā iebrūkot Livonijā. Tā kā Sigismundam II vienlaikus bija jākaro pret Osmaņu impēriju dienvidos, 1629. gadā tiek noslēgts pamiers ar Zviedriju, kas ieguva Rīgas pilsētu un Pārdaugavas hercogistes lielāko daļu, izveidojot Zviedru Livoniju. Polijas-Lietuvas pakļautībā palika Kurzemes un Zemgales hercogiste, kā arī Inflantijas vaivadija, kurā veidojās atsevišķa Latgales identitāte.
Dzirnavsalas apmetne
Dzirnavsalas apmetne bija akmens laikmeta iedzīvotāju apdzīvota vieta Lubāna līdzenumā tagadējā Balvu novada teritorijā. Atrodas Rugāju pagasta Mieriņos ap 1,5 km no Sietnieku mājām Pededzes upes kreisajā krastā.
Arheoloģiskie izrakumi
1964. un 1967. gadā arheoloģiskie izrakumi šeit veikti Ilzes Lozes vadībā. Atrastas dažādas senlietas gan upes gultnē, gan arī pretējā krastā. Tagad tā ir Pededzes vecupe, jo jaunizraktais Pededzes kanāls atvirzīts daudz tālāk. Pededzes labajā krastā atrastas trauku lauskas, kauli, ogles un šie atradumi pēc Ilzes Lozes domām attiecināmi uz jaunākiem laikiem, bet atrasta arī ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras un porainās masas keramikas paliekas.
Arheoloģijas piemineklis
Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis.
Esteres grāmata
Esteres grāmata, viena no ebreju un kristiešu Bībeles grāmatām kurā aprakstīta neizdevusies intriga, kuras plāns bija iznīcināt visus Ahamneīdu impērijā (ikdienā Persijas impērija) dzīvojošos ebrejus. Ebreju Purima svētki joprojām tiek svinēti tā, kā tie noteikti Esteres grāmatā. Grāmata izceļas ar to, ka tajā nav pieminēts Dievs.
Saturs
Ahasvers rīko dzīres un liek ķēniņienei Vašti parādīt savu skaistumu dzīru dalībniekiem. Vašti atsakās un zaudē ķēniņienes titulu. Pēc kāda laika tiek sarīkots skaistumkonkurss, lai valsts skaistākā meitene kļūtu par jauno ķēniņieni. Viens no Babilonas trimdā dzīvojošajiem ebrejiem Mordehajs audzina bāreni Hadasu, sava tēvoča meitu. Lai arī Persijas valdnieks Kīrs bija ļāvis izsūtītajiem ebrejiem atgriezties dzimtenē, daļa izvēlējās palikt.
Hadasa uzvar skaistumkonkursā un Ahasvera septītajā valdīšanas gadā kļūst par ķēniņieni Esteri (cēlies no persiešu vārda "Satarah" zvaigzne), taču no valdnieka un visiem citiem slēpj faktu, ka ir ebrejiete. Neilgi pēc tam Mordehajs uzzin un informē par galminieku sazvērestību pret Ahasveru. Dumpinieki tiek sodīti ar nāvi, bet par galveno ministru tiek iecelts agagietis Hamans. Pēc protokola visiem iedzīvotājiem jākrīt ceļos Hamana priekšā, bet ebrejiem ir noliegts zemoties agagiešu priekšā. Mordehaja nepaklausība tā sadusmo Hamanu, ka viņš izlemj iznīcināt visus Persijā dzīvojošos ebrejus.
Mordehajs un citi ebreji uzzin par šo nodomu un sāk gavēt un sērot. Mordehajs lūdz Esterei runāt ar ķēniņu un atcelt šo pavēli. Estere atbild, ka jau trīsdesmit dienas nav izsaukta pie ķēniņa, un bez speciāla uzaicinājuma ierasties ķēniņa telpās nozīmē drošu nāvi. Mordehajs atbild, ka, iespējams, par ķēniņieni viņa kļuvusi tieši tāpēc, lai glābtu savus tautiešus.
Ahasvers pieņem Esteri un tie dzīro kopā ar Hamanu, kam šķiet, ka viņš tiešām ir karaļāra favorīts. Taču mājupceļā viņš atkal ierauga Mordehaju un niknumā liek uzcelt karātavas, no kurām plāno viņu pakārt(oriģinālajā tekstā gan tiek minētas nevis karātavas bet miets uz kura domāts uzdurt nāvei nolemto ). Tajā naktī Ahasvers mokās ar bezmiegu un liek lasīt valsts notikumu pierakstu,no kura uzzin ka Mordehajs reiz atklājis galminieku sazvērestību, taču par to neko nav saņēmis. Tieši tad pilī ierodas arī Hamans, kuram par nepatīkamu pārsteigumu, ķēniņš liek Mordehaju publiski godināt.
Nākamajā vakarā pie Esteres atkal notiek dzīres kuru laikā viņa Ahasveram atklāj ka ir ebrejiete un izstāsta par Hamana nolūku iznīcināt visus ebrejus. Ķēniņš sadusmojas un liek Hamanu pakārt tajās pašās karātavās, kas tika celtas Mordehajam. Mordehajs tiek iecelts augstā amatā un ķēniņš tam ļauj atriebties tiem, kas bija plānojuši ebrejus iznīcināt. Tieši tajā pašā dienā, kad Hamans bija plānojis iznīcināt ebrejus, viņi visā valstī atriebās saviem ienaidniekiem, nogalinot 75 000 cilvēkus. Nākamajā dienā pēc slaktiņa viņi atpūtās un nolēma šo savu izglābšanās un uzvaras dienu atzīmēt arī turpmāk, radot Purima svētkus.
Harkivas apgabals
Harkivas apgabals (uk) ir viens no Ukrainas apgabaliem. Tas robežojas ar Sumu apgabalu ziemeļrietumos, Poltavas apgabalu rietumos, Dņipropetrovskas apgabalu dienvidrietumos, Doneckas apgabalu dienvidaustrumos un Luhanskas apgabalu austrumos, kā arī ar Krievijas Belgorodas apgabalu ziemeļos.
Vēsture
Tagadējā Harkivas apgabala teritoriju līdz 13. gadsimtam apdzīvoja neatkarīgas stepju tautas (avāri, pečeņegi, bulgāri, maģāri, polovcieši), kas 9. gadsimtā atradās Hazāru kaganāta pakļautībā. Vēlāk šeit atradās polovciešu (kumānu) hana Šarukana (Шарукань) galvaspilsēta, kurai 1116. gadā uzbruka Kijivas lielkņazs Vladimirs Vsevolodovičs (Monomahs). 1185. gadā polovciešu hans Končaks šeit sakāva Novgorodas-Severskas kņaza Igora Svjatoslaviča vadīto senkrievu kņazu karaspēku, par ko vēlāk sacerēta "Teika par Igora karagaitu".
1223. gadā Kaujā pie Kalkas upes Mongoļu impērijas karaspēks sakāva apvienoto polovciešu un Kijivas Krievzemes karaspēku un pēc 1240. gada šīs apgabals nokļuva Zelta Ordas pārvaldībā. Zelta Ordas sabrukuma periodā ap 1449. gadu šeit dzīvojošās stepju klejotāju ciltis atzina Krimas hanu virsvadību. Vēlāk šajā apgabalā no Maskavijas, Lietuvas dižkunigaitijas, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts ieceļoja kazaki, kas izveidoja robežzonu ar Krimas hana kontrolētajām zemēm.
Bohdana Hmeļnicka vadītās sacelšanās laikā šajā apgabalā ieradās Polijai-Lietuvai nepakļāvīgie kazaki, kas 1654. gadā nodibināja Harkivas slobodu. 17.-18. gadsimtā te pastāvēja kazaku autonomija, ko dēvēja par Slobodas Ukrainu (uk, ru), ko 1765. gadā pievienoja Krievijas Impērijai kā Slobodas Ukrainas guberņu (Слободско-Украинская губерния), ko 1835. gadā pārdēvēja par Harkivas guberņu.
Pirmā pasaules kara laikā 1918. gada aprīlī Harkivas guberņu okupēja Vācijas Impērijas karaspēks, pēc Vācijas 1918. gada Novembra revolūcijas vācu karaspēks to atstāja, varu pārņēma Ukrainas Tautas Republikas valdība, tad 1919. gada janvārī boļševiki pasludināja Ukrainas PSR izveidošanu ar Harkivu kā tās galvaspilsētu. Krievijas pilsoņu kara laikā 1919. gada jūnijā guberņu ieņēma Dienvidkrievijas bruņotie spēki, bet decembrī Sarkanās armija. 1934. gadā UPSR galvaspilsētu pārcēla uz Kijivu. 1932. gadā izveidoja Harkivas apgabalu, no tā 1937. gadā atdalīja Poltavas apgabala, 1939. gadā Sumu apgabala zemes.
Otrā pasaules kara laikā Harkivas apgabalā norisinājās vairākas lielas kaujas, kurās Vērmahts sakāva Sarkano armiju. Īpaši smaga bija Otrā Harkivas kauja 1942. gada maijā un Trešā Harkivas kauja 1943. gada februārī, kurās gāja bojā vai nokļuva gūstā vairāki simti tūkstošu Sarkanās armijas karavīru.
1991. gadā apgabalu iekļāva Ukrainas Republikas sastāvā. Krievijas 2022. gada iebrukuma laikā Krievijas karaspēks okupēja apgabala ziemeļu un austrumu daļas, bet nespēja iekarot Harkivas pilsētu, bet septembra pretuzbrukumā Ukrainas armija atbrīvoja gandrīz visu Harkivas apgabalu.
Administratīvais iedalījums
Kopš 2020. gada 17. jūlija apgabalā iepriekšējo 25 rajonu un 7 apgabala pakļautības pilsētu vietā ir izveidoti septiņi rajoni: Bohoduhivas rajons, Izjumas rajons, Krasnohradas rajons, Kupjanskas rajons, Lozovas rajons, Harkivas rajons un Čuhujivas rajons; bijušās apgabala nozīmes pilsētas iekļautas rajonu sastāvā.
Belije Berega
Belije Berega (, burtiski — "Baltie Krasti") ir pilsētciemats Brjanskas apgabalā. Tas atrodas Sņežetas upes kreisajā krastā, Brjanskas meža vidū, 15 km uz austrumiem no Brjanskas pilsētas robežas. Tajā dzīvo ap 10 tūkstoši iedzīvotāju. Ciemats ir pakļauts Brjanskas pilsētai.
Iesnas
Akūtās iesnas
Akūto iesnu cēlonis ir galvenokārt vīrusi, no kuriem populārākie ir rinovīruss, koronavīruss un gripa; tie lielākoties izplatās gaisa pilienu veidā.
Belije Berega
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta 1868. gadā kā stacija Orlas-Vicebskas dzelzceļā. Nosaukums cēlies no Sņežetas balto smilšu pludmales. 1927.—1931. gados šeit tika izbūvēta Brjanskas rajona elektrostacija ar savu dzīvojamu rajonu. 1932. gadā Belije Berega kļuva par pilsētciematu. No 1951. gada tas ir Brjanskas pakļautībā.
Iesnas
Akūtās iesnas
Slimības sākumstadijai raksturīga sausuma, karstuma, spiediena sajūta degunā, galvassāpes, šķaudīšana, asarošana, apgrūtināta elpošana caur degunu, ožas traucējumi, balss tembra maiņa. Vēlāk no deguna izdalās ļoti daudz ūdeņaina vai ūdeņaini gļotaina šķidruma, bet pašsajūta uzlabojas. Slimības beigu posmā izdalījumu daudzums samazinās un tie kļūst strutaini. Akūtās iesnas parasti ilgst 7—10 dienas. Tās ir sevišķi bīstamas zīdaiņiem, jo traucē zīšanu, kā arī var izraisīt vidusauss iekaisumu; infekcija var izplatīties arī uz balseni, bronhiem, plaušām.
Belije Berega
Šodiena
Papildus elektrostacijai, šodien Belije Beregā darbojas papīra fabrika (dibināta 1964. g.), kartona fabrika, mēbeļu fabrika un citi rūpniecības uzņēmumi; dzelzceļa stacija starp Brjansku un Orlu.
Iesnas
Akūtās iesnas
Akūto iesnu ārstēšanai sākumā lieto sviedrēšanās vai temperatūras pazeminātājus līdzekļus, kā arī karstas kāju peldes, sinepju plāksterus uz pēdām, degunā pilina asinsvadu sašaurinātājus līdzekļus. Komplikāciju gadījumā lieto antibiotikas. Profilaksē galvenais ir norūdīšanās.
Belije Berega
Šodiena
Ir divas skolas, bērnudārzi, kultūras pils, mākslas skola, stadions u.c.
Pie Sņežetas upes izveidots lielākais mākslīgais ezers Brjanskas apgabalā.
Iesnas
Hroniskās iesnas
Hroniskās iesnas iedala vienkāršajās jeb katarālajās, hipertrofiskajās jeb hiperplastiskajās (raksturīga deguna gļotādas sabiezēšana) un atrofiskajās (deguna gļotāda kļūst plāna). Cēloņi — neizārstētas akūtās iesnas, pastāvīgi mehāniski, ķīmiski vai termiski kairinātāji, deguna un deguna blakusdobumu slimības (piem., deguna starpsienas izliekums), adenoīdi, alkohola lietošana, smēķēšana, dažādas iekšējo orgānu (plaušu, nieru u.c.), kā arī sirds un asinsvadu slimības. Hroniskajām iesnām raksturīgi pastāvīgi izdalījumi no deguna, apgrūtināta elpošana caur degunu, ožas un dzirdes traucējumi. Organisma vispārējais stāvoklis apmierinošs.
Hronisko iesnu diagnozi un ārstēšanu var noteikt tikai ārsts otorinolaringologs. Ārstēšana atkarīga no hronisko iesnu formas un ir dažāda — medikamentoza, pusķirurģiska (piem., gļotādas piededzināšana) vai ķirurģiska.
Alerģiskās iesnas
Alerģiskās iesnas jeb alerģiskais rinīts ir deguna un tā blakusdobumu gļotādas iekaisums, ko ierosina alergēni (putekļi, medikamenti u.c.). Parasti tās rodas cilvēkiem, kuriem ir nosliece uz alerģiskām reakcijām. Alerģiskās iesnas ir lēkmjveidīgas, ar ūdeņainiem izdalījumiem, šķaudīšanu, apgrūtinātu elpošanu caur degunu.
Šī slimība ir imūnsistēmas darbības izmaiņu rezultātā radusies pārāk aktīva Th2 limfocītu atbildes reakcija, kas savukārt ierosina pastiprinātu alergēnspecifisko imūnglobulīnu E veidošanos - iekaisuma šūnas vairs neatpazīst kādu konkrētu antigēnu (alergēnu), bet uztver to kā organismam svešu, tāpēc ierosina iekaisuma reakciju ar mērķi no tā atbrīvoties.
Biežākie alergēni
Visbiežāk slimību ierosina bioalergēni, tostarp, mājas putekļu ērcītes, ziedputekšņi (pavasarī alksnis, bērzs, lazda, pienenes, ozols u. c.), vasarā graudzāles (timotiņš, kamolzāle, skarene u. c.), vasaras beigās vībotnes un vērmeles), mājdzīvnieku olbaltumi (epitēlijs (blaugznas), spalvas, izkārnījumi, sviedri, urīns, siekalas u. c.), pelējuma sēnītes, prusaki, grauzēji.
Ārstēšana
Ja ir zināms alergēns, var tikt veikta alergēnspecifiskā imūnterapija. Ar šīs terapijas palīdzību iespējams ietekmēt imūnsistēmas darbību un ierosināt imūntoleranci pret slimību ierosinošajiem alergēniem. Ja alergēns nav zināms, organisma pārmērīgo jutību novērš ar dažādiem medikamentiem.
Neirogēnās iesnas
Vazomotoriskās jeb neirogēnās iesnas biežāk mēdz būt cilvēkiem ar nestabilu nervu sistēmu. Slimības pamatā ir organisma pastiprināta neadekvāta reakcija uz temperatūras vai laikapstākļu maiņu, pat garastāvokļa maiņu. Tās izpaužas lēkmjveidīgi. Lēkmes laikā deguna gļotāda zilgana, tūskaina. Ārstē, nostiprinot nervu sistēmu.
Fricis Alberts Lipmanis
Fricis Alberts Lipmanis (de, dzimis, miris ) bija vācu/amerikāņu bioķīmiķis. 1953. gada Nobela prēmijas fizioloģijā vai medicīnā laureāts (kopā ar Hansu Ādolfu Krebsu) par koenzīma A atklāšanu 1945. gadā.
Dzimis Kēnigsbergā, ebreju ģimenē. Studējis Kēnigsbergā, Berlīnē un Minhenē. Strādāja Ķeizara Vilhelma institūtā. Kopš 1939. gada — ASV. Strādājis Hārvarda Medicīnas skolā un Rokfellera Universitātē.
1941. gadā pierādīja, ka adenozīntrifosfāts ir galvenais enerģijas pārnesējs šūnā.
Heinrihs Himlers
Heinrihs Luitpolds Himlers (de; dzimis Minhenē, miris  Lineburgā) bija Trešā reiha reihsfīrers, SS struktūru vadītājs.
Biogrāfija
1923. gada novembrī piedalījās Hitlera Alus pučā kā "partijas karognesējs". No 1924. gada bija Gregora Štrasera sekretārs. 1925. gada augustā iestājās NSDAP un kļuva par Bavārijas gauleiteru. 1929. gada 6. janvārī kļuva par SS reihsfīreru. 1933. gadā tika iecelts par Minhenes policijas vadītāju. 1934. gada 20. aprīlī tika iecelts par Prūsijas gestapo vadītāju. 1936. gada 17. jūnijā iecelts par visu policijas dienestu virsvadītāju. 1943. gadā iecelts par trešā reiha iekšlietu ministru. 1944. gada augustā iecelts par Rezerves armijas virspavēlnieku.
Kā SS reihsfīrers vadīja SS un Gestapo darbību. Viens no koncentrācijas un nāves nometņu tīkla un holokausta galvenajiem organizētājiem.
1945. gada pavasarī, vairs neticēdams Vācijas uzvarai karā, Himlers devās uz Lībeku, kur ar zviedru diplomāta Folkes Bernadota starpniecību sāka separātas sarunas par padošanos un ASV un britu kopīgu cīņu pret PSRS. To uzzinājis, Hitlers dienu pirms savas pašnāvības Himleru kā nodevēju atcēla no visiem amatiem. Tomēr sarunas izgāzās.
1945. gada 22. maijā Brēmenē britu armijas patruļa Himleru arestēja, kaut viņš bija apgādājies ar viltotiem personas dokumentiem. Izdarīja pašnāvību apcietinājumā, norīdams kapsulu ar ciānkāliju. Apglabāts nezināmā vietā Lineburgas tuvumā. Par Himlera nāvi eksistē vairākas sazvērestības teorijas.
Merostomāti
Merostomāti (Merostomata) ir posmkāju tipa dzīvnieku klase.
Raksturojums
Merostomāti ir jūras helicerāti, kas elpo ar žaunām. Merostomātu ķermenis sastāv no diviem nodalījumiem - no priekšējā, kam ir seši pāri cilindrisku ekstremitāšu, un pakaļējā, kam ir plātņveida ekstremitātes un parasti dzelknis galā. Priekšējais nodalījums vienmēr ir vesels, neposmots. Tā pirmā pāra ekstremitātes — heliceras mazas, ar spīlēm un atrodas preorāli. Pārējie pieci ekstremitāšu pāri atrodas gareniskās spraugveida atveres malās; tie ir ejkājas; kāju pamata posmam, tāpat kā trilobītiem, ir izaugums, kam ir žokļu funkcijas. Pakaļējais nodalījums ir segmentēts vai saplūdis, tam ir plātņveida ekstremitātes; uz pakaļējās, pret ķermeni vērstās plātņveida ekstremitātes virsmas atrodas lapveida žaunas. Aiz pirmā plātņveida kāju pāra pamata atrodas pāra skaita dzimumatveres. Merostomāti ir vienīgā helicerātu klase, kuriem tāpat kā kukaiņiem vai trilobītiem ir saliktās acis.
Pie šīs klases pieder paši lielākie posmkāji, kas dzīvojuši jau paleozojā.
Sistemātika
Pie merostomātiem pieder apakšklases, kurā ir tikai fosilas formas, un , kurā apvienotas gan fosilas formas, kas sastopamas, sākot jau no silūra, gan tagad dzīvojošas formas. Mūsdienās ir zināmas 4 zobenastu sugas. Ir arī viedoklis, ka merostomāti ir parafilētiska organismu grupa.
Klase (†) - izmirušu organismu grupa.
Atlanta
Atlanta ir pilsēta ASV, Džordžijas štata ziemeļrietumos, štata lielākā pilsēta un štata administratīvais centrs. Viena no ASV dienvidu galvenajām metropolēm un viena no visstraujāk augošajām pilsētām ASV. Pilsētas iedzīvotāju vairums (61,39%) ir afroamerikāņi un kopš 1973. gada tradicionāli pilsētas mērs ir afroamerikānis.
Pilsēta radās līdz ar Rietumu un Atlantijas dzelzceļa (Western and Atlantic Railroad) izbūvi 1836. gadā. Šeit atradās dzelzceļa galapunkts, saukts vienkārši Terminus. Pamazām līnijas galapunkts izveidojās par pilsētu. Kādu laiku to sauca par Martasvilu, tālaika gubernatora meitas vārdā, tomēr 1845. gadā to pārsauca par Atlantu. Pilsoņu kara laikā Atlanta bija svarīgs konfederātu atbalsta punkts. ziemeļnieki ģenerāļa Viljama Šērmena vadībā Atlantu pilnīgi nodedzināja. Atlantas krišana tiek uzskatīta par pagrieziena punktu Pilsoņu kara gaitā. 1960. gados Atlanta bija galvenais Amerikāņu cilvēktiesību kustības centrs ar Mārtinu Luteru Kingu priekšgalā. 1996. gadā šeit notika vasaras olimpiskās spēles.
Pazīstamākās kompānijas, kuru galvenās mītnes ir Atlantā, ir bezalkoholisko dzērienu ražotājs The Coca-Cola Company un ziņu kanāls CNN. Plaši pazīstamas ir arī aviosabiedrība Delta Air Lines, telekomunikāciju kompānijas BellSouth un Wireless From AT&T, papīrražošanas kompānija Georgia-Pacific, ātrās apkalpošanas restorānu kompānijas Arby's, Chick-fil-A un Waffle House.
Atlantā atrodas viena no lielākajām pasaules lidostām Hārtsfīlda-Džeksona Atlantas starptautiskā lidosta.
No augstākās izglītības iestādēm var atzīmēt Džordžijas Tehnoloģijas institūtu (Georgia Institute of Technology).
Atlantā ir bāzēts hokeja klubs Atlantas "Thrashers", amerikāņu futbola klubs Atlantas "Falcons", basketbola klubs Atlantas "Hawks" un beisbola klubs Atlantas "Braves".
Cilvēki
Atlantā dzimuši:
Zorn
Zorn var būt:
Džons Zorns
Džons Zorns (, dzimis Ņujorkā, 1953. gada 2. septembrī) ir amerikāņu avangarda komponists, orķestra koordinators, ierakstu producents, saksofonists un multiinstrumentālists. Zorns savas karjeras laikā ir piedalījies kopā vairāku simtu albumu ierakstīšanā. Viņš ir sacerējis ļoti dažādu žanru mūziku, dažkārt pat viena skaņdarba ietvaros, bet vislabāk Zorns ir pazīstams pēc savas darbošanās avangarda džezā, improvizētajā un laikmetīgajā mūzikā. Zorns ir vadījis pankdžeza grupu Naked City un džeza kvartetu Masada, rakstījis koncertmūziku klasiskās mūzikas ansambļiem, tāpat producējis mūziku dokumentālajām un mākslas filmām.
SA
SA var būt:
Bushmaster ACR
Bushmaster ACR jeb "Adaptive Combat Rifle" (no en "Pielāgojoša kaujas šautene") ir ASV, vairāku kalibru, maināmo stobru konfigurācijas, vairāku uguns režīmu triecienšautene, ko izstrādājusi Magpul Industries ar nosaukumu Magpul Masada, bet tagad ražo Bushmaster un Remington.
Šautenei nomainot dažas stobra kārbas daļas un stobru, var lietot 5,56x45 mm NATO, 6,5x39 mm Grendel un 6,8x43 mm Remington SPC patronas. Stobra nomainīšana ilgst 2 minūtes un notiek bez jebkāda palīginstrumenta. ACR var šaut apstākļos, kur M4 karabīne un M16 sabojātos.
Zviedru karagājiens uz Ridalu un kauja pie Lihulas (1220)
Zviedru karagājiens uz Ridalu un kauja pie Lihulas (1220) notika 1220. gada vasarā jaunā zviedru ķēniņa Jūhana Sverkersona vadībā. Tajā piedalījās arī 1195. gada krusta karagājiena vadītāja Birgera Brūsas jaunākais brālis Austrumgotlandes jarls Kārlis, jarla Kārļa brāļadēls, karaļa kanclers un Linšēpingas bīskaps Kārlis un citi zviedru bīskapi. Karagājiena mērķis bija kristīt Rietumigaunijas novadus un iegūt virskundzību pār tām par spīti Livonijas bīskapa Alberta centieniem pakļaut šīs zemes sava brāļa Hermaņa vadītajai Igaunijas bīskapijai. Viņš apmetās Lihulas pilskalnā un pārraudzīja Ridalas novada kristīšanu, baznīcu celšanu un vadīja sarunas ar Rēveles dāņiem un Rīgas vāciešiem.
Pēc zviedru karaļa aizbraukšanas 1220. gada 8. augusta rītā Lihulas pilskalnam uzbruka sāmsaliešu karaspēks, kas aplenca un nodedzināja pili, nonāvējot ap 500 zviedru, ieskaitot jarlu Kārli un Linšēpingas bīskapu Kārli.
Piestiņas apmetne
Piestiņas apmetne bija akmens laikmeta apdzīvota vieta Lubāna līdzenumā tagadējā Balvu novada (Lazdukalna pagasts) teritorijā. Atrodas Piestiņas vecupes kreisajā krastā, 2,5 km lejpus Osas ciema. Valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis.
Arheoloģiskie izrakumi
20. gadsimta 60. gados, padziļinot un iztaisnojot Piestiņas upi, tika atklāta apmetne netālu no upes ietekas Aiviekstē. 1963. un 1964. gadā veikti arheoloģiskie izrakumi, kas nodrošināja arheologus ar vidējā neolīta laikmeta atradumiem. Pie šiem darbiem strādāja arheologs Francis Zagorskis un šajā sakarībā publicēja divus zinātniskus rakstus Latvijas Zinātņu akadēmijas Vēstīs un uz šī materiāla bāzes izstrādāja un aizstāvēja vēstures zinātņu kandidāta disertāciju.
Vennaskond
Vennaskond (1984) ir igauņu pankroka grupa, un viena no visnozīmīgākajām visā Igaunijas populārās mūzikas vēsturē. Tās līderis un vienīgais nemainīgais dalībnieks ir Tenu Trubeckis (Tõnu Trubetsky). Grupa izdevusi ap 20 albumu, neskaitot izlases. Vennaskond populārākā dziesma ir "Insener Garini hüperboloid" no 1993. gada albuma "Usk. Lootus. Armastus", tā iekļauta Igaunijas Nacionālā muzeja pastāvīgajā ekspozīcijā. Trubeckim ir īpašas attiecības ar Rīgu, kurai ir veltīta viena no viņa skaistākajām dziesmām "Riia mu arm / Riga my love" (mūzikas autors Allan Vainola, teksta - Tõnu Trubetsky). Ar Vennaskond un citām savām grupām Trubeckis regulāri cenšas apmeklēt Rīgu. Pagaidām viņa pēdējais koncerts Latvijas galvaspilsētā bija 2020. gada 4. septembrī klubā 'Depo' (ar grupu The Wild Cats).
Mehāniskais līdzsvars
Līdzsvars fizikā ir situācija, kad kādam ķermenim visu pielikto spēku summa ir vienāda ar nulli. Ar vārdu "līdzsvars" var saprast arī stāvokļa nemainību. Stāvokļa nemainība pastāv, kamēr ķermenis vai ķermeņu kopa atrodas miera stāvoklī vai vienmērīgi kustas inerces dēļ.
Šturms
Šturms (de — 'vētra'; sieviešu dzimtē Šturma) ir vācu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Mehāniskais līdzsvars
Līdzsvaru veidi
Izšķir trīs veidu līdzsvarus - stabilu, labilu un indiferentu. Apskatīsim tos sīkāk.
Ja, nedaudz izvirzot ķermeni no līdzsvara stāvokļa, rodas spēki, kas to atvirza atpakaļ līdzsvarā, tad līdzsvars ir stabils.
Ja, nedaudz izvirzot ķermeni no līdzsvara, tas tajā vairs neatgriežas, bet turpina attālināties, tad līdzsvars ir nestabils jeb labils. To, vai līdzsvars ir stabils vai nestabils, var pateikt, tikai izvirzot ķermeni no līdzsvara stāvokļa.
Ja līdzsvars neatjaunojas, tas ir nestabils. Ja, izvirzot ķermeni no esošā līdzsvara, tas tūdaļ nokļūst jaunā līdzsvarā, to sauc par nenoteikto jeb indiferento līdzsvaru. Raksturīga nenoteikta līdzsvara situācija veidojas, piemēram, lodei uz horizontāla galda vai mašīnai uz līdzena ceļa.
Līdzsvars ar balsta laukumu
Īpašs līdzsvara gadījums ir, ja ķermenim ir balsta laukums. Šajā gadījumā balsta elastības spēks nav pielikts kādā vienā punktā, bet sadalīts pa visu ķermeņa pamatu. Ķermenis atrodas līdzsvarā, ja vertikāle, kas novilkta caur smaguma centru, šķērso ķermeņa balsta laukumu. Ja šī līnija nešķērso balsta laukumu, tad ķermenis krīt.
Interesants līdzsvara gadījums ir Pizas tornis Itālijā, kuru ir izmantojis Galilejs, pētot ķermeņu brīvo krišanu. Tornis ir 55 m augsts cilindrs, kura rādiuss ir 7 m. Torņa virsotne nosvērusies par 4,5 metriem.
Gerhards Armauers Hansens
Gerhards Henriks Armauers Hansens (Gerhard Henrick Armauer Hansen, dzimis 1841.gada 29. jūlijā Bergenā, miris 1912. gada 12. februārī Florē, Norvēģijas ziemeļos) bija norvēģu ārsts. Pazīstams kā lepras izraisītājas baktērijas Mycobacterium leprae atklājējs.
Dzimis Bergenā, studēja medicīnu Oslo. 1873. gadā nāca klajā ar paziņojumu par lepru izraisošās baktērijas atklāšanu.
Lielā baltā haizivs
Lielā baltā haizivs jeb baltā haizivs (Carcharodon carcharias) ir vienīgā lielo balto haizivju ģints (Carcharodon) mūsdienās dzīvojoša suga. Tā ir ļoti liela un plēsīga makreļhaizivs, kas sastopama gandrīz visu okeānu piekrastes ūdeņos, izņemot Ziemeļu Ledus okeānu. Lielā baltā haizivs ir viens no agresīvākajiem plēsējiem okeānā. Tā medī dažādus jūras zīdītājus, zivis un jūras putnus, un tiek uzskatīta par visbīstamāko cilvēkiem bīstamo haizivju sarakstā. Lielā baltā haizivs uzbrūk cilvēkiem gandrīz trīs reizes biežāk nekā nākamā sarakstā nosauktā — tīģerhaizivs (Galeocerdo cuvier). Lai arī šo haizivi mēdz saukt par cilvēkēdāju, tomēr cilvēks nav iecienītākais šīs plēsoņas medījums.
Vēsture
Kārlis Linnejs 1758. gadā lielo balto haizivi nosauca par Squalus carcharias. Sers Endrū Smits 1833. gadā lielo balto haizivi izdalīja atsevišķā ģintī Carcharodon, bet 1873. gadā ģints jauno nosaukumu apvienoja ar Linneja sugas nosaukumu, iegūstot lielās baltās haizivs zinātnisko sugas nosaukumu — Carcharodon carcharias. Vārds Carcharodon sastāv no diviem grieķu vārdiem — karcharos nozīmē ass vai robots un odous nozīmē zobi.
Izplatība
Lielā baltā haizivs dzīvo gandrīz ikvienā piekrastes joslā, kur ūdens temperatūra ir starp 12 un 24 °C. Lielākās populācijas mājo ASV krastos (Atlantijas okeāna un Klusā okeāna Kalifornijas krastos), Dienvidāfrikas krastos, Japānas, Austrālijas (īpaši Jaundienvidvelsas un Dienvidaustrālijas krastos), Jaunzēlandes, Čīles un Vidusjūras piekrastēs. Viena no vislielākajām balto haizivju populācijām dzīvo Deindžera raga piekrastēs Dienvidāfrikā. Tās dzīves vietai izvēlas bagātīga medījuma reģionus, vietas, kur lielā skaitā mājo kotiki, jūras lauvas, vaļveidīgie, citas haizivis un liela auguma kaulzivis. Zinātnieki 2010. gadā atklāja lielo balto haizivi atklātā jūrā 1220 metru dziļumā. Šis un citi līdzīgi atklājumi zinātniekiem liek pārvērtēt uzskatu, ka lielā baltā haizivs ir tikai piekrastes iemītniece.
Novērojot lielo balto haizivju migrāciju pie Kalifornijas krastiem, ir atklāts, ka katru gadu tās dodas uz areālu, kas atrodas starp Lejaskaliforniju un Havaju salām, un pavada tur vismaz 100 dienas. Šī vieta ir iesaukta par lielo balto haizivju kafejnīcu. Uzsākot migrāciju, haizivis peld lēnām un nesteidzīgi, nirstot dziļumā līdz 900 metriem. Ierodoties "kafejnīcā", to ieradumi mainās, haizivis nirst vairs tikai līdz 300 metriem un ne ilgāk par 10 minūtēm. Otrs migrācijas ceļš, ko zinātnieki ir atklājuši, ir Dienvidāfrikas balto haizivju migrācija uz Austrālijas dienvidkrastu un atpakaļ. Šo ceļu turp un atpakaļ lielās baltās haizivis paveic gada laikā. Joprojām nav noskaidrots, kāpēc lielās baltās haizivis migrē un ko tās dara, nonākot gala punktos. Iespējamās hipotēzes ir vairākas — specifiski barošanās vai pārošanās areāli. Līdzīgs garais migrācijas ceļš ved no Dienvidāfrikas uz Austrālijas ziemeļrietumu krastu. Šo ceļu turp un atpakaļ 20 000 km garumā haizivis paveic apmēram 9 mēnešu laikā.
Izskats un īpašības
Lai arī lielā baltā haizivs nav lielākā no visām haizivju sugām, tā ir lielākā plēsīgā zivs pasaulē. Šīs sugas zivis vidēji ir 4—4,8 metrus garas un sver 680—1100 kilogramus. Lielākie īpatņi sasniedz 6 metru garumu un 1900 kg svaru. Ziņas par lielākām baltajām haizivīm zinātnieki apšauba un uzskata, ka ir, vai nu sajauktas sugas, vai nepareizi nomērītas.
Lielajai baltajai haizivij ir masīvs, konusveidīgs purns. Tai ir daudzas zobu rindas, kas nepieciešamības gadījumā aizstāj izkritušos zobus. Iekožoties upurī, haizivs purina galvu no viena sānu uz otru, tādējādi pastiprinot zobu zāģveida kustību kodienā. Astes spuras augšējā un apakšējā daļa ir gandrīz vienādas. Tās vēders ir balts, bet mugura pelēka (reizēm zilganā vai brūnganā tonī). Baltās haizivs tumšā mugura no augšas saplūst ar tumšo ūdens virsmu, bet baltais vēders minimalizē tās silueta izcelšanos pret saules gaismu.
Uzvedība
Lielo balto haizivju uzvedība un savstarpējās attiecības joprojām nav līdz galam izprastas. Ir novērots, ka balto haizivju barā pastāv stingra hierarhija un kārtība. Baru, kas visbiežāk ir līdz 6 haizivīm, vada dominantā haizivs, bet pārējās pakļaujas. Dominance ir atkarīga no īpatņa izmēra, dzimuma un dzīves vietas. Lielākās haizivis dominē pār mazākajām, mātītes dominē pār tēviņiem un vietējās haizivis dominē pār jaunpienācējām. Savā starpā tās saplēšas ļoti reti, konfliktus tās atrisina, izrādot vai pieņemot dominanci. Tomēr retos gadījumos var novērot īpatņus ar kodumu rētām.
Lielā baltā haizivs ir vienīgā zināmā haizivju suga, kas regulāri no ūdens izbāž galvu, lai pārlūkotu ūdens virsmu un noskatītu medījumu. Pastāv hipotēze, ka tādējādi haizivs var labāk saost upuri, jo smarža pa gaisu ceļo vieglāk un ātrāk kā ūdenī. Kopumā lielās baltās haizivis ir ziņkārīgas, rotaļīgas un apķērīgas, kas nepieciešamības gadījumā savstarpēji kooperējas.
Barošanās
Lielā baltā haizivs ir gaļēdāja. Tās galvenais medījums ir zivis, piemēram, tunči, rajas un citas haizivis. Tās medī arī vaļveidīgos (delfīnus, jūras cūkas un vaļus), airkājus (roņus, kotikus un jūras lauvas), jūras bruņurupučus, kalānus un jūras putnus. Ir novērots, ka baltās haizivis mēdz norīt arī nesagremojamus un neēdamus objektus. Sasniedzot 4 metru garumu, tās pamatā sāk medīt lielos jūras zīdītājus.
Reprodukcija
Lielajām baltajām haizivīm olas attītās mātītes olvadā, piedzimstot dzīviem mazuļiem. Ir zināms, ka no olām izšķīlušies mazuļi barojas ar neapaugļotajām olām olvadā. Mazākā novērotā baltā haizivs ir bijusi 1,1 metru gara, kas svērusi 16 kg. Lielās baltās haizivs grūsnības periods precīzi nav zināms. Tas ir apmēram 12—18 mēneši. Pēc mazuļu dzimšanas paiet vēl viens gads līdz mātīte atkal sāk iznēsāt olas. Vienā metienā ir 2—10 haizivis, lai gan reizēm metienā var būt arī vairāk mazuļu, līdz pat 17.
Tēviņi dzimumbriedumu sasniedz, kad tie ir 3,5—4,1 metru gari, apmēram 9—10 gadu vecumā. Mātītes nobriest lēnāk, dzimumbriedumu sasniedzot 14—16 gadu vecumā, kad tās ir 4—5 metrus garas. Lielās baltās haizivis dzīvo ilgāk kā 30 gadus.
Ienaidnieki
Lai arī lielā baltā haizivs ir spēcīgs plēsējs un tai gandrīz nav ienaidnieku, tomēr retos gadījumos tai uzbrūk zobenvalis, kas augumā ir vēl lielāks nekā baltā haizivs. Iespējams zobenvalis uzbrūk tādēļ, ka baltās haizivis ir konkurenti uz medījumu. Pie Faraljona salām 1997. gadā tika novērots starpgadījums, kurā apmēram 5 metrus gara zobenvaļa mātīte uzbruka 4 metrus garai baltajai haizivij. Tā turēja haizivi ar vēderu uz augšu apmēram 15 minūtes, izraisot upurim akinēzi. Kad haizivs bija nosmakusi, zobenvalis izēda tās aknas un pameta mirušo upuri. Līdzīgs uzbrukums tika novērots 2000. gadā. Pēc abiem uzbrukumiem vietējā lielo balto haizivju populācija strauji samazinājās par apmēram 100 īpatņiem. 2000. gadā ar satelītiem sekojot zobenvaļa uzbrukumam, tika novērots, ka bars haizivju nekavējoties ienira 500 metru dziļumā un pameta uzbrukuma apkārtni, pārceļoties uz Havaju salu apkārtni.
Sīnāja un Palestīnas operācija
Pirmais uzbrukums Suecas kanālam
Osmaņu impērijas spēki Suecā ieradās 1915. gada 2. februārī, bet uzbrukums neizdevās, jo briti un ēģiptieši jau zināja par osmaņu armijas tuvošanos. Divu dienu ilgajās cīņās tika sagrauta osmaņu armija, kas zaudēja apmēram 2.000 vīru. Savukārt sabiedroto spēkiem bija tikai maznozīmīgi zaudējumi.
Sakarā ar to, ka sabiedrotajiem Suecas kanāls bija vitāli svarīgs, britiem pēc uzbrukuma nācās kanāla aizsardzībai norīkot daudz vairāk spēkus, nekā sākotnēji bija paredzēts. Līdz ar to Galipoli kaujai briti varēja dot daudz mazākus spēkus, nekā tur bija nepieciešams. Ēģiptes aizsardzībai briti panāca Ēģiptes sauszemes spēku un jūras spēku paplašināšanu, tomēr vairums ēģiptiešu bija slikti sagatavoti un vāji apbruņoti.
Britu iebrukums Sīnājā
Pēc otrā osmaņu uzbrukuma briti nolēma savus aizsardzības spēkus no kanāla virzīt tālāk Sīnāja pussalā un šos plānus sāka īstenot oktobrī britu ģenerālleitnants sers Čārlzs Dobells. Briti viņa vadībā tuvojās Palestīnas robežām, bet iecerētos iebrukuma plānus kavēja dzelzceļa būvniecības un ūdensapgādes ierīkošanas tempi. Pēc komunikāciju būvniecības vairāku mēnešu gaitā, briti bija gatavi uzbrukumam. Pirmā kauja bija par Magdabu 1916. gada 23. decembrī, kurā briti uzvarēja un ieguva cietoksni.
1917. gada 8. janvārī ANZAC bruņotā divīzija uzbruka Rafas cietoksnim un pilsētai. Arī šis uzbrukums bija veiksmīgs un izdevās sagūstīt lielāko daļu no osmaņu garnizona. Britu karaspēks līdz ar to bija sasniedzis sev uzdoto mērķi - Suecas kanāla aizsardzības nodrošināšana, bet Deivida Loida Džordža valdība vēlējās arvien vairāk.
Karadarbība Palestīnā
Lielbritānijas spēki Ēģiptē saņēma pavēli uzbrukt Osmaņu impērijai Palestīnā. Daļēji šis uzbrukums bija saistībā ar Arābu sacelšanos (1916), kā arī ar nepieciešamību pēc jebkādiem sasniegumiem, jo ilglaicīgu bezjēdzīgu cīņu rezultātā Rietumu frontē nebija gūti ievērojami panākumi. Britu Ēģiptes spēku komandieris sers Arčibalds Marejs pieprasīja papildus sauszemes vienības un kuģus, bet viņa lūgumu noraidīja.
Gazā, no Vidusjūras krastiem līdz Bēršebas pilsētai Osmaņu impērijai bija diezgan spēcīga aizsardzības līnija, jo Bēršebā atradās osmaņu dzelzceļa termināls, caur kuru dzelzceļa satiksme turpinājās līdz Damaskai. Britu komandieris Dobels nolēma uzbrukt Gazai 1917. gada 26. martā.
Pirmais uzbrukums Gazai
Britu uzbrukums jau sākotnēji bija neveiksmīgs. Sliktu savstarpējo sakaru dēļ atsevišķas vienības atkāpās tad, kad tām bija jāpaliek pozīcijās un tādēļ neizdevās ieņemt cietoksni.
Londonas valdība noticēja ziņojumam, ka tikusi izcīnīta izšķiroša uzvara un izdeva rīkojumu ģenerālim Marejam turpināt virzību un iekarot Jeruzalemi. Toties patiesībā briti bija tādās pozīcijās, ka par virzību uz Jeruzalemi nevarēja pat cerēt, jo viņiem vispirms būtu jāpārvar Osmaņu impērijas aizsardzības līnija. Osmaņi savu aizsardzību bija pēdējā laikā paspējuši pastiprināt un to vēl uzlaboja arī papildus ģenerālštāba komandieris Brīvkungs Frīdrihs Kress fon Kressenšteins.
Otrais uzbrukums Gazai
Pēc tam, kad Alenbijs bija novērtējis Osmaņu impērijas aizsardzības pozīcijas, viņš pieprasīja papildus spēkus: trīs kājnieku divīzijas, lidmašīnu un artilēriju. Šo lūgumu apmierināja un 1917. gada oktobrī Alenbijs saņēma prasīto un briti bija gatavi uzbrukumam.
Šajā laikā osmaņi bija aizņemti vēl trijās frontēs: Mezopotāmijā, Arābijā un Gazā. Turklāt osmaņiem liela armija bija izvietota ap Konstantinopoli un Kaukāzā (tur karadarbība jau bija pieklususi). Osmaņu armija, kurai bija jāaizstāvas visos minētajos virzienos, bija tikai 35.000 vīru liela un tās komandieris bija Kustafa. Viņu spēki bija koncentrēti galvenajās aizsardzības līnijās: Gazā, Teleššerijā un Bēršebā. Alenbija armija tagad jau bija daudz lielāka, ar 88.000 vīriem un tie bija ļoti labi apgādāti. Vairums spēku bija no ANZAC, t.i. no Austrālijas un Jaunzēlandes spēkiem.
Bēršebas kauja
Britu uzbrukumam pamatā bija tas, ka osmaņi un viņu sabiedrotie - vācieši bija pārliecināti, ka briti atkal uzbruks Gazai. Tādēļ šādu viltus operāciju bija kārtīgi jāizplāno un jāizpilda nekļūdīgi. Briti rezultātā uzbruka Bēršebai un šoreiz izdevās osmaņus pārsteigt. Uzbrukumam deva iesauku: "Vēsturē pēdējais veiksmīgais kavalērijas trieciens". Tomēr 1917. gada 31. oktobra uzvara vēl nebija izšķiroša, jo osmaņi veica savu spēku pārformēšanu un visumā spēja noturēt savas aizsardzības pozīcijas.
6. novembrī briti sāka uzbrukumu Taleššerijai un piespieda osmaņus atkāpties no viņu pozīcijām.
Trešais uzbrukums Gazai
1917. gada 7. novembrī briti trešo reizi uzbruka Osmaņu impērijas spēkiem Gazā un, baidoties tikt atgriezti no pārējiem, turku spēki atkāpās un britiem izdevās ieņemt Gazu.
Osmaņu aizsardzība tagad bija pārrauta un osmaņu armija centās iespējami ātrāk atkāpties. Viņiem steigšus pa pēdām sekoja Alenbija armija. Osmaņi pie Savienojuma stacijas (Wadi Sarar) mēģināja izveidot jaunu aizsardzības līniju, bet Alenbija spēkiem izdevās 1917. gada 13. novembrī to izjaukt. Tad ģenerālis Erihs fon Falkenhains mēģināja izveidot aizsardzības līniju Betlēme - Jeruzaleme - Džafa. Pirmais britu uzbrukums Jeruzalemei neizdevās, bet pēc papildus kājnieku spēku pievienošanās, 1917. gada 9. decembrī Alenbijam izdevās to ieņemt. Šis notikums bija politiski svarīgs Deivida Loida Džordža valdībai, jo tagad, pēc trīs gadu neveiksmīgas karadarbības, bija izcīnīta viena no retajām uzvarām karā.
Vadživaruds
Vadživaruds, saukts arī Rama VI, valdīšanas tituls Phra Mongkuts Klao Čaojuhua (th, Phra Mongkut Klao Chaoyuhua, dzimis, miris ) bija Siāmas (tagad Taizeme) karalis no 1910. gada līdz savai nāvei 1925. gadā. Lika pamatus Siāmas nacionālismam. Valdīšanas laiku raksturo valsts tālākas demokratizācijas tendences. Vadživaruda valdīšanas laikā Siāma formāli piedalījās Pirmajā pasaules karā Antantes pusē.
Sīnāja un Palestīnas operācija
Trešais uzbrukums Gazai
Savukārt Osmaņu impērijas pusē līdz ar šo zaudējumu Džemals pašā atgriezās Konstantinopolē un vēlāk tika arī izslēgts no valdības. 1918. gada martā tika nomainīts arī ģenerālis Falkenhains.
Vadživaruds
Kopš vienpadsmit gadu vecuma mācījās Lielbritānijā, iesākumā Sandhērstā, bet vēlāk vēsturi un tiesības Oksfordas Universitātē. Neilgu laiku dienēja britu armijā.
Sīnāja un Palestīnas operācija
Pēdējais gads Palestīnā un Sīrijā
Lielbritānijas valdība cerēja, ka Osmaņu impērijas spēkus Palestīnā un Mezopotāmijā izdosies sakaut jau nākamā gada sākumā ar sekmīgām operācijām, bet Vācijas Impērijas pavasara ofensīva rietumu frontē kavēja īstenot plānus uz deviņiem mēnešiem. Ģenerāļa Alenbija armijas lielāko daļu nācās pārvietot uz Franciju un viņa rīcībā nodeva jaunas vienības, kas bija atvestas no Indijas. Jauno vienību mācības ilga visu 1918. gada pavasari un vasaru.
Tā kā briti bija pārņēmuši pilnīgā savā kontrolē visu gaisa telpu ar savām jaunajām kara lidmašīnām, osmaņiem un vācu komandierim ģenerālim Oto Limanam fon Sandersam nebija nekādu ziņu par iespējamo nākamo uzbrukumu virzienu. Sakarā ar šo problemātisko situāciju, osmaņu labākās vienības tika atsauktas, lai veidotu jauno Osmaņu islāma armiju kara ministra Envera pašā vadībā. Tādēļ aizsardzības līnija tika atstāta mazāk sagatavotu karavīru rokās. Šajā laikā ļoti labi palīgi britiem bija arābi T. E. Lourensa vadībā, kas regulāri ar ātriem un īslaicīgiem uzbrukumiem kavēja osmaņu apgādi vairākiem tūkstošiem osmaņu karavīru Palestīnā, Jordānijā un Sīrijā.