cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svara kategorijas boksā
Jaunpienācēju svara kategorijas
Jaunpienācēju jeb „Tweener” svara kategorijas, pārsvarā atpazīstamas ar „super”, „light” (latviski attiecīgi 2. un 1.) vai „junior” (junioru) pirms to nosaukuma, ir boksa svara kategorijas, kuras tika atzītas pēc ilgu gadu pūliņiem.
1105. gads
1105. gads bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās svētdienā.
Svara kategorijas boksā
Profesionālais bokss
Zemāk redzamā tabula norāda svara limitus ko atzinušas četras plaši pazīstamas organizācijas Pasaules boksa asociācija (WBA), Pasaules boksa padome (WBC), Starptautiskā Boksa federācija (IBF) un Pasaules Boksa organizācija (WBO)
Bridgerweight ir svara kategorija kuru kopš 2020. gada novembra ir atzinusi WBC, bet neviena cita organizācija to šobrīd neatzīst.
Amatieru bokss
Kad 1946. gadā, lai pārraudzītu amatieru boksu, tika notibināta Amatieru Sarptautiskā Boksa asociācija (AIBA), tā pārvērta svara kategorijas uz metrisko sistēmu, noapaļojot tās līdz veselam kilogramam, līdz ar to radās nesakritības starp svara kategorijām profesionālajā un amatieru boksā.
Amatieru boksa svara kategorijas arī norāda minimālo svaru, kas ir tāds pats kā iepriekšējās klases maksimālais svars. Drošības apsvērumu dēļ cīnītāji nedrīkst piedalīties cīņās, kas ir virs viņu svara kategorijas. Tas nozīmē, ka arī pašai smagākajai svara kategorijai ir limits, t.i. minimālais limits.
Šo svara kategoriju izmanto Olimpiskajās spēlēs. Ir sekojošas amatieru boksa svara kategorijas:
Staļinisma arhitektūra
Staļinisma arhitektūra, arī Staļina ampīrs vai Staļina baroks ir termini, ar kuriem apzīmē padomju monumentālā neoklasicisma arhitektūras stilu, kurš no 1933. līdz 1955. gadam dominēja PSRS un pēc kara arī citās komunistu kontrolētajās valstīs. Terminu pārsvarā attiecina uz sabiedriski nozīmīgām celtnēm un varas elites dzīvojamajiem kompleksiem PSRS lielpilsētās. Ievērojamākā šī stila celtne Latvijā ir Latvijas Zinātņu akadēmijas augstceltne Rīgā. Sērijveida dzīvojamās ēkas, kas arī sekoja stila kanonam, parasti dēvē par staļinkām.
Pēters Gustavs Ležēns Dirihlē
Johans Pēters Gustavs Ležēns Dirihlē (de, dzimis, miris ) bija vācu matemātiķis. Devis būtisku ieguldījumu skaitļu teorijā un Furjē rindu analīzē.
Staļinisma arhitektūra
Stila raksturojums
Staļinisma arhitektūra sevī apvienoja vairākus stilus, kuru kopējais mērķis bija bagātīgi pompoza padomju režīma varenības paušana. Dažādu stilu apvienojums neļauj viegli klasificēt ēku piederību konkrētajam stilam, taču ir izdalāmas galvenās tendences.
Art deko
Daudzas lielākās perioda celtnes – Padomju pils, Ļeņina bibliotēka, Vissavienības Lauksaimniecības izstāde, Maskavas metropolitēns - lielā mērā pārstāv šo arhitektūras stilu, kas vistīrākajā veidā izpaudies Ļeņingradas arhitektu darbos. Pilsētā uzcelts Frunzes universālveikals, Kirova kultūras pils, kinoteātri Maskava un Gigants. Maskavā art deko stilā celtas metro stacijas Kropotkinskaja, Sokol, Aeroport un Majakovskaja, kā arī daudzi pēckara pilsētbūvniecības ansambļi – Maskavas Staļina augstceltnes, Minskas un Kijivas centri, Ļeņingradas metro pirmā celtniecības kārta.
Neoklasicisms
Ieņēma redzamāko lomu daudzu ēku celtniecībā. Balstījās antīkās arhitektūras un pirmsrevolūcijas Krievijas neoklasicismā. Stilam raksturīgā lielu ēku ansambļu veidošana izpaužas 1935. gada Maskavas ģenerālplānā. Pirmā ievērojamā neoklasicisma ēka uzcelta Mohovajas ielā. Laikā no 1932. līdz 1955. gadam neoklasicisma stilā Maskavā tika apbūvēti Gorkija, Ļeņina, Ļeņingradas un Kutuzova prospekti, Dārza loks u.c. Pēc kara stils izmantots daudzu atjaunojamo pilsētu apbūvē – Kaļiņinā, Minskā, Staļingradā u.c.
Neoklasisisms izmantots daudzu provinces pilsētu sabiedrisko ēku dizainos, kā arī sērijveida „staļinku” celtniecībā. Pēckara gados stils pāriet Staļina ampīrā.
Staļina ampīrs
Pēckara triumfālisma stils, kas turpina 19. gadsimta sākumā dzimušā ampīra stila tradīcijas. Apvieno sevī klasisko arhitektūru ar grezniem un simboliskiem ārējo dekorāciju elementiem. Līdzīgi kā neoklasicisms, ēku fasādēs bieži izmanto portikus ar kolonādēm, kā arī padomju varas simboliem.
Pēters Gustavs Ležēns Dirihlē
Dzīvesstāsts
1825. gadā ar Aleksandra fon Humbolta atbalstu pārcēlās uz Prūsiju. Šeit Direhlē pasniedza Breslavas Universitātē, kā arī saņēma goda doktora grādu Bonnas Universitātē. No 1826. līdz 1855. gadam Dirihlē dzīvoja Berlīnē, kur pasniedza Berlīnes Universitātē. Belīnē Humbolts iepazīstināja Dirihlē ar baņķiera Abrahama Mendelsona Bartoldi salonu, kur pulcējās tā laika vadošie Berlīnes intelektuāļi. 1832. gadā Dirihlē apprecējās ar Abrahama Mendelsona jaunāko meitu Rebeku Mandelsoni. Rebekas brālis bija Fēlikss Mendelsons, bet vecākā māsa - Fanija Mendelsone.
Staļinisma arhitektūra
Eklektika un etniskie motīvi
PSRS nacionālajās republikās brīvi tika izmantotas vietējās arhitektūras ietekmes, kas visredzamāk izpaužas Aizkaukāza un Vidusāziju republikās, kā arī Vissavienības Lauksaimniecības izstādes paviljonos, kas attēloja katra valsts reģiona sasniegumus. Ievērojamākās celtnes ir Taškentas operas un baleta teātris, Augstākās Padomes ēka Tbilisi, Erevānas un Baku centra apbūve.
Saknes, 1900–1931
Pirms 1917. gada Krievijas Impērijā dominēja Art Noveau virziens Russkij Modern ar centru St.Pēterburgā un atkal populārais neoklasicisms ar centru Maskavā. Tieši neoklasicisma ievērojamākie arhitekti un viņu audzēkņi lielā mērā noteica staļinisma arhitektūras izveidošanos.
Pēters Gustavs Ležēns Dirihlē
Dzīvesstāsts
1855. gadā Dirihlē kļuva par Getingenes Universitātes pasniedzēju, ieņemdams mirušā Gausa vietu. Miris 1859. gadā Getingenē, dažus mēnešus pēc sievas nāves.
Staļinisma arhitektūra
Saknes, 1900–1931
Pēc boļševiku revolūcijas jaunie arhitekti radīja konstruktīvismu, mākslas un arhitektūras stilu, kas ietekmējās no itāļu futūrisma un atgādināja Bauhausa stilu.
Dzīvokļu krīze valstī, nepieciešamība pēc jaunām ēkām un Staļina industrializācijas programmas sākums radīja situāciju, kurā valsts bija gatava sākt masu celtniecību. 1930. gadā tika nodibināts Gosproektstroj, arhitektūras un celtniecības plānošanas iestāde ar 3000 arhitektiem.
Padomju varas mērķis bija modernizēt un racionalizēt PSRS pilsētas, pēc vajadzības nojaucot visu veco un būvējot jaunas ēkas. Tika plānotas lielas celtnes, kam raksturīga kompleksa pieeja ēkas celtniecībai, apkārtējai atpūtas zonai, transporta infrastruktūrai, veikaliem un sadzīves pakalpojumu iestādēm, kas var atrasties pašā ēkā vai tās tiešā tuvumā. Šajos gados joprojām populāra komunistu ideja par komunālo dzīvošanu. Visi ēkas bērni iet vienā bērnudārzā, kopīgai ēšanai paredzēta kopēja ēdnīca, izklaidei ir savs kinoteātris. Redzamākā šīs filozofijas radītā ēka Maskavā ir milzīgā valdības Krastmalas māja.
Sākums, 1931-1933
Staļins nebija arhitekts, taču līdzīgi kā citi diktatori, viņš saprata nepieciešamību pēc grandiozas arhitektūras, kas izpaustu jaunā režīma spēku un ideoloģiju. 1930. gadu sākumā tika rīkots Padomju pils arhitektūras konkurss, kurā uzvarējušie meti lielā mērā veicināja staļinisma arhitektūras izveidošanos.
1931. gadā tika izsludināts Padomju pils arhitektūras konkurss. Partijas plēnumā tika pieņemts lēmums par trim megaprojektiem: Maskavas rekonstrukciju, Maskavas kanāla un Maskavas metro celtniecību.
1932. gadā tika izvēlēti trīs Padomju pils dizaina otrās kārtas uzvarētāji, neviens no kuriem nebija konstruktīvists.
1933. gadā tika izvēlēts Borisa Iofana piedāvātais Padomju pils dizains. Visi Maskavas arhitekti bija spiesti strādāt valsts arhitektūras birojos, kurus vadīja gan neoklasicisma, gan konstruktīvisma piekritēji.
Staļinam nebija svarīga arhitekta iepriekšējā darbība, ja vien tas varēja radīt jaunus projektus, kas bija vareni, impozanti un bagātīgi. Šī iemesla dēļ arī grūti runāt par vienu konkrētu Staļina arhitektūras stilu.
Laikā no 1932. līdz 1938. gadam pastāvēja arī postkonstruktīvisms, agrīnās staļinisma arhitektūras virziens, kas apvienoja konstruktīvismam raksturīgās klucīša formas un lielos logus ar neoklasicisma dekorētajiem balkoniem, kolonnām un portikiem, konstruktīvisma arhitektiem cenšoties piemēroties jaunajām prasībām. No 1928. līdz 1931. gadam uzcelto krastmalas namu Maskavā var pieskaitīt šim stilam.
Pirmskara arhitektūra, 1933-1941
1934. gadā izveidoja PSRS Arhitektūras akadēmiju un PSRS Arhitektu savienību, kas apvienoja arhitektus valdības mērķu pildīšanai. Sākās kultūras piļu, sporta kompleksu, industriālo objektu, sanatoriju un pionieru nometņu celtniecības programma.
Pirmajos gados tika celtas atsevišķas ēkas vai lielākais, veikti viena kvartāla pārveidošanas projekti. Trīs svarīgākās 1931.-1935. perioda ēkas celtas vienā Maskavas laukumā, taču tās neveido kopēju ansambli un ir arhitekturāli atšķirīgas.
Maskavas ģenerālplāns, 1935
Pēc Krievijas Impērijas galvaspilsētas Sanktpēterburgas pamešanas boļševiki 20. gadu beigās sāka apsvērt vecās un provinciālās Maskavas pārveidošanu. Maskavai bija jākļūst par pasaulē pirmās sociālisma valsts paraugpilsētu. Brutālās pārbūves rezultātā lielā mērā tika iznīcināta vēsturiskā Maskavas apbūve un ielu tīkls. Visvairāk cieta baznīcas, daudzas no kurām tika nojauktas.
1935. gada jūlijā tika pieņemts jaunais Maskavas pārbūves ģenerālplāns, kas paredzēja, ka turpmāk tiek būvētas nevis atsevišķas ēkas, bet ansambļi/kompleksi; pilsētas kvartāla lielums jāmaina no vecajiem 1,5-2 ha uz 9-15 ha; 1 ha jādzīvo 400 cilvēkiem; ēkām jābūt vismaz 6-stāvīgām, bet uz galvenajām ielām 7, 10 un 14-stāvīgām; Maskavas upes krastmalas ir paredzētas tikai pirmās šķiras dzīvojamām ēkām un birojiem.
Ģenerālplāna rezultātā visa enerģija un līdzekļi tika koncentrēti uz prestiža objektu celtniecību centrā, parasto dzīvojamo ēku sektoru izstumjot no centra un atstājot novārtā.
Maskavas kanāls, 1932-1938
128 kilometrus garais kanāls savieno Maskavas upi ar Volgu, lielāko reģiona upi. Celtniecības darbus veica gulaga cietumnieki. Kanāla slūžas bagātīgi rotātas ar skulptūrām.
Maskavas avēnijas, 1938-1941
30. gadu otrajā pusē sākās vairāku kvartālu vienlaicīga pārbūve uz galvenajām Maskavas ielām. Trīs galvenie projekti bija:
Vissavienības Lauksaimniecības izstāde, 1939
Paviljoni tika celti eklektiskā stilā, iedvesmojoties no tradicionālajiem padomju republiku un reģionu etnogrāfiskajiem un dizaina motīviem. Daļa no paviljoniem ir saglabājušies līdz mūsdienām.
Pēckara periods, 1944-1950
Jau kara laikā arhitekti sāk plānot nopostīto pilsētu atjaunošanu un padomju militāro panākumu slavināšanas objektus – triumfa arkas un memoriālus.
Lai arī šī perioda arhitektūra bieži tiek uzskatīta par vienveidīgu, tajā turpināja pastāvēt arhitekturālas atšķirības, un celtniecībai bija vairāki pamatvirzieni:
Dzīvojamo ēku celtniecībā bija skaidri redzams sadalījums pa padomju elites šķirām un to greznums netika slēpts. Augstākajiem valsts vadītājiem tika celtas villas. 1945. gadā uzcelts Lauvu nams, kurā dzīvoja padomju armijas maršali. 1947. netālu tika uzcelts vēl viens dzīvojamais nams armijas maršaliem.
Staļina augstceltnes, 1947-1955
1946. gadā Staļins pieņēma lēmumu par vairāku debesskrāpju celtniecību Maskavā, kas oficiāli tika paziņots 1947. gada 13. janvārī. Sākotnēji bija plānots līdz 1952. gadam uzcelt astoņas (uzceltas septiņas) ārēji līdzīgas ēkas – no mazāku ēku grupas „izaug” centrālais korpusa tornis, kas vainagojas ar šauru tornīti un piecstaru zvaigzni. Ēkām ir tērauda karkass un tās lielā mērā atgādina 20. gadsimta sākuma ASV celtos debesskrāpjus. Celtniecības laukumu sagatavošana un pamatu rakšana sākās jau 1947. gada septembrī, pirms galīgo dizainu apstiprināšanas.
Līdzīgi debesskrāpji uzcelti arī Varšavā, Rīgā, Kijivā (netiek pabeigts tornis), Bukarestē. Torņa motīvs tika kopēts daudzās citās reģionu pilsētās, kur 4-5 stāvu ēku kompleksi tika noslēgti ar 8-12 stāvus augstiem torņiem.
Minskas Neatkarības avēnija, 1944-1959
Staļiniskās pilsētbūvniecības piemērs, kurā harmoniski apvienojas ēku arhitektūra, ielu plānojums un zaļā zona. Avēnijas garums ir 2,9 km; ielu un ietvju kopējais platums ir 42-48 metri.
Centieni samazināt izmaksas, 1948-1955
Tā kā bagātīgā fasādes apdare ar statujām, kolonnām, keramikas flīzēm un biezu apmetuma kārtu padarīja celtniecību ilgāku un par kādiem 30% dārgāku, lai ievērojami samazinātu izmaksas, bija nepieciešama pāreja uz jaunām celtniecības metodēm.
No 1947. gada sākās eksperimenti ar paneļu celtniecību. Viens virziens cenaās saglabāt staļinisma ēku ārējo formu, kamēr otrs attīstīja maksimāli vienkāršās hruščovkas.
1951. gada janvārī Ņikitas Hruščova vadībā Maskavā notika celtniecības tēmai veltīta konference, kas nolēma aktīvi attīstīt paneļu ēku celtniecību. Sāka dibināt pirmās dzelzsbetona paneļu rūpnīcas.
Peščannaja laukums, 1951-1955
Izmaksu samazināšanai tika izmēģināta jauna celtniecības procesa vadības metode, kad notiek nevis vienas ēkas, bet visa kompleksa kontrolēta celtniecība. Meistaru brigādes seko viena otrai no vienas ēkas uz otru, un darbu progress secīgi „plūst” pa visu objektu. Apmetuma vietā ēkas tiek atstātas ar atklātu ķieģeļu fasādi (lai arī tiek izmantoti speciāli, augstas kvalitātes ķieģeļi). Šīs varētu uzskatīt par pēdējām Staļina arhitektūras celtnēm Maskavā.
Beigas, 1954-1955
1954. un 1955. gadā aizvien atklātāk un biežāk tika pārskatītas un kritizētas līdzšinējās celtniecības metodes. Augstākie partijas un valdības orgāni pieņēma vairākus lēmumus par pārēju uz masveida sērijveida ēku celtniecību. 1955. gada 4. novembrī tika pieņemts lēmums "Par pārmērību likvidēšanu celtniecībā", kas oficiāli izbeidza staļinisma arhitektūru.
Iesāktās celtnes tika pabeigtas vienkāršāk, bez dārgā apmetuma un rotājumiem. 1961. gadā Kijivā bez sākotnēji projektētā torņa pabeidza viesnīcu Ukraina. Tāpat 1961. gadā pabeidza par Kārļa Marksa aleju pārdēvēto Staļina aleju, kas tika pabeigta pieticīgākā prūšu neoklasicismā un turpināta ar jaunām internacionālā stila celtnēm.
Polija
Pēc Varšavas geto sacelšanās un Varšavas sacelšanās gandrīz pilnīgi nopostītajā Varšavā kā dāvana no padomju ļaudīm tika uzcelta Maskavas debesskrāpju stila Kultūras un Zinātnes pils, kas joprojām ir viena no augstākajām ēkām Eiropas Savienībā.
Pilsētas centrā arī tipiskā staļinisma stilā uzbūvēts Parāžu laukums un bulvāris ar neoklasicisma ēkām. Krakovas jaunbūvējamā industriālā priekšpilsēta Nova Huta plānota un celta tīrā staļinisma arhitektūras stilā.
Vācija
Jau uzreiz pēc kara Berlīnes Tīrgartenas parkā, rietumvalstu okupācija sektorā paspēts uzcelt padomju armijas memoriālu. Unter den Linden bulvārī uzcelta padomju vēstniecība. Lai arī Austrumberlīnes arhitekti bija modernisti, 1948. gadā sāktajā Staļina alejas apbūves projektā tie spiesti pieņemt staļinisma arhitektūru un veidoja monumentālu bulvāri.
Bulgārija
Sofijā uzcelta komunistu partijas galvenā ēka neoklasicisma stilā ar tipisko smailo tornīti.
Rumānija
Ievērojot Maskava augstceltņu stilu, Bukarestē uzcelts liels Brīvās preses nams. Čaušesku diktatūras beigās notika atgriešanās pie Staļinisma, 1984. gadā sākot celt milzīgo neoklasicisma stila Parlamenta pili.
Ungārija
Jaunceltā Stālinvārošas (Sztálinváros) pilsēta (mūsdienās Dunaūjvāroša) plānota atbilstoši staļinisma arhitektūras vadlīnijām. Arī daudzas dzīvojamās un valdības ēkas celtas šajā stilā.
Šarūns Sauka
Šarūns Sauka (lt; dzimis Viļņā) ir lietuviešu postmodernisma gleznotājs. 1989. gadā saņēmis Lietuvas kultūras un mākslas balvu. Viņa tēvs ir lietuviešu filologs Donāts Sauka.
Dzīve un darbs
Šarūns Sauka dzimis 1958. gadā Viļņā. No 1976. līdz 1983. gadam studējis Lietuvas Nacionālajā institūtā, Viļņas Mākslas akadēmijā. 1989. gadā ticis nominēts Lietuvas kultūras un mākslas balvai par diptihu "Žalgiras kauja" (lt). Lietuvas Prezidenta pilī atrodas viņa monumentālais darbs "Lietuvas tūkstošgade" (2008-2012). Sauka šobrīd dzīvo Dusetās, nelielā pilsētā Lietuvas ziemeļaustrumos.
Saukam ir divi bērni: gleznotāja Monika Saukaite un tēlnieks un rakstnieks Mikols Sauka.
Šarūna darbs gan kritiķu, gan nespeciālistu skatījumā tiek vērtēts kā "atšķirīgs"; šī atšķirība Saukas darbos ir pastāvīga. Darbos bieži parādās reliģisks simbolisms, asi krāsu kontrasti, tēli un objekti sadalīšanā stāvoklī. Bieži atrodamas asinis, iekšējie orgāni, atdalītas ķermeņa daļas un slaktiņu attēlojums. Daudzās gleznās viņš izmanto savu seju, reizēm savu radinieku sejas; upurim un agresoram bieži vien ir tā pati seja. Pilnai viņa darbu novērtēšanai nepieciešams izprast komunistiskā terora apjomu un nežēlību Lietuvā un citās Austrumeiropas valstīs un izpratne par dažām pamata metafiziskajām un arhetipiskajām idejām, kas ir viņa pasaules uzskatu un izjušanas pamatā.
Personība
Š. Sauka pazīstams ar savu izolēto dzīves veidu, nevēlēšanos runāt par savu darbu vai sniegt intervijas. Kā mākslinieks ļoti ražīgs, radījis vairākus simtus gleznu.
Balvu ielu uzskaitījums
Balvu pilsētas ielu uzskaitījumā iekļautas Balvu 60 ielas.
Hamfrijs Deivijs
Hamfrijs Deivijs (en; dzimis, miris ) bija angļu ķīmiķis un izgudrotājs.
Pazīstams kā vairāku sārmu un sārmzemju metālu atklājējs, kā arī ar devumu joda un hlora elementārdabas atklāšanā. 1815. gadā izgudroja Deivija lampu — eksplozijdrošu lampu ogļraču vajadzībām. 18. gadsimta beigās viņš eksperimentēja ar slāpekļa oksidulu un 1800. gadā publicēja atklājumu, ka šī viela reibina un novērš sāpes. Bijis Karaliskās biedrības loceklis, laikā no 1820. līdz 1827. gadam — tās prezidents.
The Vast of Night
The Vast of Night ir 2019. gada ASV zinātniskās fantastikas mistērijas filma, kuras režisors ir Endrū Patersons. Filmā galvenās lomas atveido Sjerra Makormika un Džeiks Horovics.
Kelams Čemberss
Kelams Čemberss (dzimis ) ir Anglijas futbolists, aizsargs, Anglijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) Čemberss pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Arsenal FC.
The Vast of Night
Filmas The Vast of Night pirmizrāde notika. Filma saņēma kritiķu atzinību par režiju, operatora darbu un vēsturisko autentiskumu, kā arī Makormikas un Horovica aktierspēli.
Kelams Čemberss
Sasnieugmi
Arsenal
Individuālie sasniegumi
Romualds Pipars
Romualds Pipars (dzimis Daugavpilī) ir latviešu kinooperators un režisors.
No 1971. līdz 1976. gadam mācījies Latvijas Valsts Universitātē, kur studējis ģeogrāfiju.
Bijis režisors, autors, operators un producents vairāk nekā 100 Latvijā veidotām filmām. Ir Eiropas Filmu Akadēmijas biedrs. 1986. gadā kļuvis par Latvijas Kinematogrāfistu savienības biedru. Dibinājis Latvijas Kinoproducentu asociāciju, kā arī filmu studiju "Ģilde"; pašlaik ir filmu studijas vadītājs. Ir Latvijas Kinooperatoru Ģildes biedrs.
1639. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1639. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš nebija pakļauts Kurzemes hercogistei. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Anti Rānta
Anti Rānta (dzimis 1989. gada 12. maijā) ir somu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2023) Rānta spēlē Nacionālās hokeja līgas vienībā Karolīnas "Hurricanes".
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Rānta sāka 2009.—10. gada sezonā, tajā aizvadot 15 spēles SM līgas kluba Raumas "Lukko" sastāvā. 2011.—12. gada sezonu hokejists aizvadīja jau Pori "Assat" rindās, tās sastāvā vēl pēc gada kļūstot par Somijas čempionu, kā arī noslēdzot sezonu kā līgas labākais vārtsargs.
2013. gada vasarā hokejists pievienojās Čikāgas "Blackhawks" rindām. Jau nākamajā sezonas viņš tās rindās aizvadīja 25 spēles, darbojoties kā komandas otrais vārtsargs aiz Korija Kroforda. 2014.—15. gada sezonā kopā ar komandu izcīnīja Stenlija kausu. Īsi pēc sezonas beigām Rānta tika aizmainīts uz Ņujorkas "Rangers". "Rangers" rindās Rānta kļuva par komandas otro vārtsargu aiz Henrika Lundkvista, nākamajās divās sezonās aizvadot attiecīgi 25 un 30 spēles. 2017. gada jūnijā tika aizmainīts uz Arizonas "Coyotes".
Krīvāni (Naujenes pagasts)
Krīvāni ir ciems Naujenes pagastā, Augšdaugavas novadā. Atrodas 235 km attālumā no Rīgas.
Gazprom kosmičeskie sistemy
OAO Gazprom kosmičeskie sistemy (, starptautiski pazīstams kā Gazprom Space Systems; līdz 2008. gadam — Gazkom) ir Krievijas uzņēmums, kas uztur sakaru pavadoņus Jamal un zemes infrastruktūru, nodrošinot telesakaru pakalpojumus Krievijas teritorijā un ārvalstīs. Galvenais birojs atrodas Koroļovā, Maskavas apgabalā.
Gazprom kosmičeskie sistemy ir atvērta akciju sabiedrība. Tās akcionāri ir enerģētikas uzņemumē Gazprom (79,80 %), kosmosa nozares uzņēmums PKK Ènergija (16,16 %) un banka Gazprombank.
Vēsture
Krievijas attālos ziemeļu rajonos, kur notika dabasgāzes ieguve un transportēšana, bija vajadzīgi sakari, un tos Gazprom nolēma nodrošināt ar sakaru pavadoņiem. 1992. gada 2. novembrī dibināts uzņēmums Gazkom. Dibinātāji bija Gazprom meitas uzņēmumi Jamburggazdobyča (Ямбурггаздобыча), Tjumenburgaz (Тюменбургаз), Urengojgazprom (Уренгойгазпром), Nadymgazprom (Надымгазпром), Tjumentransgaz (Тюментрансгаз), kā arī kosmosa nozares uzņēmums NPO Ènergija. Pirmais ģenerāldirektors bija Nikolajs Sevastjanovs. Sākotnēji tika nomāti pavadoņu Gorizont resursi. Izveidotas pirmās zemes stacijas.
Pirmais pašu pavadonis Jamal-102 palaists 1999. gadā. Nākamie divi orbītā nogādāti 2003. gadā. 2005. gadā par ģenerāldirektoru kļuva Dmitrijs Sevastjanovs.
2008. gada 1. decembrī OAO Gazkom pārdēvēts par OAO Gazprom kosmičeskie sistemy.
Zemes mākslīgie pavadoņi
Gazprom kosmičeskie sistemy pieder tiesības izmantot ģeostacionārās orbītas pozīcijas: 49° austrumu garuma, 55° A, 81,75° A, 90° A un 163,5° A.
Uzņēmumam ir aktīvi pavadoņi:
Izvalda
Izvalda ir dzelzceļa stacija Izvaltas pagastā, Krāslavas novadā līnijā Daugavpils—Indra. Pasažieru vilcieni stacijā nepietur.
Stacija pirmo reizi pieminēta 1869. gadā ar nosaukumu Maļinovka. 1920. gadā tās nosaukums bija Maļinova, bet 1921. gadā tā tika pārdēvētā par Uzvaldiem. Kopš 1925. gada staciju sauc par Izvaldu. Padomju laikā tika uzbūvēts atzars uz naftas bāzi (mūsdienās nojaukts). Līdz 2002. gadam šeit pieturēja maršruta Rīga—Daugavpils—Indra dīzeļvilcieni.
Veļikije Luku rajons
Veļikije Luku rajons ir Krievijas Pleskavas apgabala administratīvais rajons. Rajons robežojas ar Pleskavas apgabala Kuņjas, Usvjatu, Neveļas, Novosokoļņiku un Lokņas rajoniem, kā arī Tveras apgabala Toropecas rajonu.
Cilvēki
Rajona teritorijā dzimuši futbolists Dmitrijs Aļeņičevs (Дмитрий Анатольевич Аленичев, 1972), matemātiķis Ivans Vinogradovs (Иван Матвеевич Виноградов, 1891-1983) un polārpētnieks Dmitrijs Laptevs (Дмитрий Яковлевич Лаптев, 1701-1771). Rajona teritorijā bērnības gadus pavadīja matemātiķe Sofija Kovaļevska.
Jānis Cibuļskis
Jānis Cibuļskis (ltg; dzimis, miris ) bija latviešu dzejnieks un grāmatizdevējs.
Andriva Jūrdža mazdēls.
Biogrāfija
Dzimis zemnieku ģimenē. 1933. gadā absolvējis Aglonas ģimnāziju. 1932. gadā sāka publicēties. Kopā ar Vladislavu Loci Loča dzīvoklī Daugavpilī iekārtojuši Latgaļu izdevniecību.
No 1942. līdz 1944. gadam strādājis Nautrēnu sešgadīgajā pamatskolā, pēc tam līdz 1949. gadam — Raņķu septiņgadīgajā skolā. No 1949. gada augusta līdz 1955. gada septembrim atradies ieslodzījumā, strādājis Volgas—Donas kanāla būvdarbos. No 1955. gada dzīvojis Rīgā. Pēdējos desmit dzīves gados sastādījis latgaliešu skaidrojošo vārdnīcu. 1995. gadā apbalvots ar piektās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.
Miris 1997. gadā. Apbedīts Ulbrokas Svētā Rafaela kapos, kur nākamajā gadā uzstādīts tēlnieka B. Buļa veidots kapa piemineklis.
Klods Šabrols
Klods Šabrols (dzimis, miris ) bija franču kinorežisors, viens no ievērojamākajiem franču jaunā viļņa filmu veidotājiem. Šabrols savu karjeru iesāka ar filmu Smukulītis Seržs, kas kļuva par vienu no pirmajām franču jaunā viļņa stilā uzņemtajām filmām un ieguva lielu kritiķu atzinību. Savā karjerā Šabrols uzņēma vairāk kā 70 filmas, kas galvenokārt bija krimināldrāmas, trilleri, arī komēdijas. Šablors un viņa darbi ir ieguvuši vairākus nozīmīgus apbalvojumus Berlīnes un Kannu kinofestivālos.
Anastasija Daugule
Anastasija Daugule (ukraiņu: Анастасія Даугуле; dzimusi 1986. gada 18. novembrī Rīgā) ir latviešu izcelsmes Ukrainas televīzijas raidījumu vadītāja un žurnāliste. Nopelniem bagātā Ukrainas žurnāliste (2011).
Biogrāfija
Dzimusi 1986. gada 18. novembrī Rīgā.
Pēc vidusskolas beigšanas viņa iestājās Harkivas Nacionālajā universitātē, Vēstures fakultātē. Studējusi senlietu katedrā, specializējusies Senās Romas vēsturē, paralēli studējusi arī politoloģiju.
Karjera
Televīzijā viņa nokļuva studentu gados, iegūstot praktikantes darbu informācijas apraides grupā vienā no pirmajiem Harkivas neatkarīgajiem kanāliem A/TVK.
Viņa strādājusi par reportieri, redaktori, autoru un vadošo projektu vadītāju.
Kopš 2007. gada televīzijas kanāla Inter speciālā korespondente.
Kopš 2014. gada 1. septembra viņa ir raidījuma Ранок з Інтером un muzikāli izklaidējošā projekta Місце зустрічі vadītāja.
Peldēšanas karjera
2019. gadā A. Daugule piedalījās Dardaneļu peldēšanas sacīkstēs, kas notiek Turcijā un kuru dēļ reizi gadā tiek bloķēts stratēģiski nozīmīgais Dardaneļu šaurums. Žurnāliste bija vienīgā Ukrainas pārstāve un kļuva par starpkontinentālās peldēšanas oficiālo finišētāju. Turklāt tā gada vasarā viņa piedalījās vairākos no lielākajiem atklātā ūdens peldējumiem. To vidū ir Le Défi de Monte-Cristo Francijā, OCEANMAN turnīrs Benidormā Itālijā un starptautiskais peldējums pāri Dņeprai Ukrainā (tā platākajā daļā gar Čerkasu dambi).
2021. gadā Anastasija Daugule piedalījās Bosfora peldējumā, kas 22. augustā notika Stambulā Turcijas Nacionālās Olimpiskās komitejas paspārnē, un trešo reizi pārvarēja jūras šaurumu, kas savieno Marmora un Melno jūru.
Kārlis Egle
Kārlis Egle (dzimis, miris ) bija latviešu bibliogrāfs, literatūrvēsturnieks un tulkotājs.
Biogrāfija
Dzimis lauku saimnieka ģimenē. No 1897. gada mācījies pie mātesbrāļa, skolotāja Jāņa Zībiņa, tad Vietalvas Odzienas, Ziemera Kaktiņu pagastskolās un Šļukuma Neibeizera ministrijas skolā. Vēlējies iestāties Viļņas karaskolā, tomēr vēlāk šo ideju atmetis un kļuvis par skolotāju.
1914. gadā tika iesaukts Krievijas armijā, dienējis Galīcijā, kur tika ievainots, ārstējies Kijivā. Pēc atgriešanās Latvijā strādājis par skolotāju, 1918. gadā strādājis Krievijas Zinātņu akadēmijas bibliotēkā par bibliotekāru. No 1919. līdz 1922. gadam dienējis Latvijas armijā.
1925. gadā kļuva par Misiņa bibliotēkas vadītāju (amatā līdz 1952. gadam), pēc tam līdz 1966. gadam bija tās galvenais bibliogrāfs.
No 1957. gada bija Latvijas Rakstnieku savienības biedrs. 1945. gadā saņēmis Latvijas PSR Nopelniem bagātā kultūras darbinieka goda nosaukumu.
Viņa vārdā nosaukta iela Rīgā un Berģos.
Henrijs Deivids Toro
Vislabāk pazīstams ar savu grāmatu "Voldena jeb Dzīve mežā" (Walden), kas tika izdota 1854. gadā. Tajā ir apkopotas viņa pārdomas pēc vienkāršas dzīves dzīvās dabas vidē, darbu sarakstījis, uz diviem gadiem, diviem mēnešiem un divām dienām labprātīgi pārceļoties uz dzīvi mežā. Tāpat pazīstams ar 1849. gadā publicēto eseju Civil Disobedience. Ilgstoši rakstījis par dabas vēsturi un filozofiju, kopumā viņa darbu apjoms pārsniedz 20 sējumus.
1641. gads Latvijā
Šajā lapā ir apkopoti '''1641. gada notikumi Latvijā''', kuras Kurzemes, Zemgales un Sēlijas vēsturiskās zemes atradās Kurzemes un Zemgales hercogistes sastāvā. Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, kurš nebija pakļauts Kurzemes hercogistei. Vidzemes vēsturiskā zeme bija Zviedru Vidzemes sastāvā, bet Latgales vēsturiskā zeme Poļu Vidzemes jeb Inflantijas sastāvā.
Pēters de Hemmers-Gudme
Pēters de Hemmers-Gudme (da, — ) bija dāņu žurnālists un virsnieks, Dāņu brīvprātīgo korpusa sastāvā piedalījās Igaunijas un Latvijas brīvības cīņās. Ivera de Hemmera-Gudmes brālis.
Apbalvots ar Igaunijas Brīvības krustu un Lāčplēša Kara ordeni.
Ludmila Belaveņeca
Ludmila Belaveņeca (ru; dzimusi Maskavā, mirusi ) bija Krievijas šahiste. Pasaules čempionāta korespondencšahā (1984—1992) uzvarētāja. ICCF lielmeistare (1991). FIDE starptautiskā meistare (WIM, 1975).
Biogrāfija
Piedzimusi Krievijas šaha meistara Sergeja Belaveņeca (1910—1942) ģimenē. Tēvs kritis Otrajā pasaules karā. 1960.—1970. gados bijusi viena no spēcīgākajām PSRS šahistēm. 1962. gadā uzvarējusi Maskavas šaha čempionātā sievietēm un Maskavas izlases sastāvā izcīnījusi 3. vietu PSRS komandu čempionātā. 1975. gadā uzvarējusi PSRS šaha čempionātā sievietēm. 1976. gadā piedalījusies Pasaules čempiones nosaukuma ciklā (1976—1978), taču starpzonu turnīrā ierindojusies tikai 7. vietā.
Vēlākajos gados sekmīgi spēlējusi korespondencšaha turnīros. 4. Pasaules korespondencšaha čempionātā sievietēm (1984–1992) dalījusi 1.—2. vietu un labāka papildus koeficienta dēļ atzīta par turnīra uzvarētāju. PSRS sieviešu korespondencšaha izlases sastāvā uzvarējusi 1. un 2. Pasaules sieviešu korespondencšaha olimpiādēs (1974—1979, 1980—1986).
Strādāja par šaha treneri Maskavā.
Devolūcija
Devolūcija ir valsts centrālā pārvaldes līmeņa pilnvaru nodošana kādai zemākai vienībai valsts iekšienē, parasti - reģionālajai valdībai. Devolūcija atšķiras no federālisma ar to, ka pilnvaras var tikt uz laiku vai patstāvīgi atkal nodotas centrālajai valdībai, tāpēc juridiski valsts uzskatāma par unitāru.
Krīviņi (Ozolmuižas pagasts)
Krīveņi (arī Krīviņi) ir ciems Ozolmuižas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 246 km attālumā no Rīgas.
Serbu Republikas premjerministru uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Serbu Republikas premjerministri, kopš tās izveidošanas 1992. gadā. Serbu Republika ir valstisks veidojums Bosnijas un Hercegovinas teritorijā, kas izveidojās pēc Deitonas miera līguma parakstīšanas.
30px Serbu Republika (1992 — mūsdienas) 30px
{{legend| #38659C | Serbu Demokrātiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C50200 | Neatkarīgo Sociāldemokrātu apvienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #432E8B | Demokrātiskā Progresa partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Braunsvila
Braunsvila ir pilsēta ASV Teksasas štata dienvidaustrumos, osta Riograndes upes krastā. Nozīmīgs rūpniecības centrs un transporta mezgls pie Meksikas robežas. Braunsvilas—Matamorosas aglomerācijā ir ap 1,137 miljoni iedzīvotāju, kas ir ceturtā lielākā ASV—Meksikas pārrobežu aglomerācija.
Vēsture
Apdzīvotā vieta dibināta kā Forteksasas (Fort Texas) cietoksnis 1845. gadā. 1846. gadā pārdēvēts kaujā kritušā cietokšņa komandiera Džeikoba Brauna vārdā par Fortbraunu (Fort Brown). Pilsēta pie cietokšņa dibināta 1848. gadā kā jaundibinātā Kemerona apgabala centrs. Pilsētas tiesības sākotnēji piešķirtas 1850. gadā, bet juridisku strīdu dēļ to nācās atkārtot 1853. gadā. Amerikas pilsoņu kara laikā Braunsvila bija konfederātu kontrabandas tirdzniecības centrs. Pilsēta strauji attīstījās 20. gadsimta pirmajā desmitgadē sakarā ar tērauda rūpniecības bumu, kad tā ražošana trīskāršojās.
Ievērojamas personības
Braunsvilā dzimuši vai dzīvojuši:
Silava (stacija)
Silava ir dzelzceļa stacija Izvaltas pagastā, Krāslavas novadā līnijā Daugavpils—Indra. Pasažieru vilcieni stacijā nepietur.
Silava kā pieturas punkts tika atvērta 1930. gadā, laika gaitā kļūstot par staciju. Līdz 2002. gadam šeit pieturēja maršruta Rīga—Daugavpils—Indra dīzeļvilcieni. Mūsdienās gan pasažieru perons, gan pasažieru stacijas ēka ir nojaukta.
Hoenštaufenu dinastija
Hoenštaufenu dinastija, zināma arī kā Štauferu dinastija un Švābu dinastija, viduslaiku vācu valdnieku dinastija, kuras pārstāvji laikā no 1079. līdz 1268. gadam valdīja Švābijas hercogistē, Svētajā Romas impērijā, Itālijas karalistē un Sicīlijas karalistē.
Nosaukums un izcelšanās
Dinastijas nosaukums cēlies no Štaufenas pils Švābijas kalnos, ko uzcēla viens no dinastijas aizsācējiem. Lai to nejauktu ar ielejā esošo Štaufenas ciematu, pili un dinastiju sāka saukt par Hoenštaufeniem (augšas štaufeniem). No 20. gadsimta otrās puses vācu vēsturnieki dinastiju parasti sauc par Štauferiem, bet itāļu avotos dinastija savas izcelsmes dēļ tiek dēvēta par Švābu dinastiju. Dinastijas vēsture aizsākās 10. gadsimta beigās Švābijā. 1075. mira grāfs Frīdrihs, kura dēls Frīdrihs (1020-1053) apprecēja pāvesta Leona IX radinieci Hildegardi. Viņu dēlu Frīdrihu I 1079. gadā Saliešu dinastijas imperators Heinrihs IV iecēla par Švābijas hercogu. Frīdrihs I bija lojāls imperatora atbalstītājs un apprecēja viņa pusaudzes vecuma meitu Agnesi. 1082. gadā Frīdriha I brālis Oto tika iecelts par Strasbūras bīskapu. Pēc Frīdriha I nāves 1105. gadā par Švābijas hercogu kļuva viņa dēls Frīdrihs II. Viņš saglabāja lojalitāti imperatoram, kurš, dodoties uz Itāliju, iecēla Frīdrihu II un viņa jaunāko brāli Konrādu par atbildīgajiem Vācijā.
Varas laiks
1125. gadā mira pēdējais Saliešu dinastijas imperators Heinrihs V. Frīdrihs II, kā tuvs imperatora radinieks, iesaistījās cīņā par valdnieka kroni, taču zaudēja Saksijas hercogam Lotāram III Zuplinburgam. Frīdrihs II sāka bruņotu dumpi, kuru beidza tikai 1134. gadā, atzīstot Lotāra III varu. 1137. gadā Lotārs III nomira un par jauno Romiešu karali ievēlēja Frīdriha II jaunāko brāli Konrādu III.
1147. gadā Fridrihs II nomira un par Švābijas hercogu kļuva viņa dēls Frīdrihs III, kurš pēc Konrāda III nāves 1152. gadā tika ievēlēts par jauno valdnieku un turpmāk zināms kā Frīdrihs I. Savas valdīšanas laikā viņš centās atjaunot un nostiprināt imperatora varu, kas bija novājinājusies investitūras strīda laikā. Pieaugošā vācu hercogu un Romas baznīcas neatkarība nozīmēja, ka imperatora kasē nonāca mazāk naudas, tāpēc Frīdrihs I devās uz Itālijas karalisti, kur tika kronēts par Svētās Romas impērijas imperatoru. Imperatora plāni nostiprināt savu varu Itālijā izraisīja pāvesta un Ziemeļitālijas pilsētu bruņotu pretestību, sākās gvelfu un gibelīnu kari, kas vēl vairāk iedragāja imperatora varu. Frīdriha I ilgstošie kari Itālijā vairoja vācu hercogu autonomiju, kas aizvien aktīvāk sāka iekarot jaunas zemes austrumos, uz kurām pārceļoja vācu kolonisti. Tika izveidota Pomerānijas hercogiste. Kā alternatīvu reliģiskajiem centriem imperators atbalstīja jaunu tirdzniecības pilsētu veidošanos.
Pēc Frīdriha I nāves krusta kara laikā 1190. gadā troni mantoja viņa dēls Heinrihs VI. Viņš drīz devās uz Romu kronēties par imperatoru. Jau 1186. gadā Heinrihs IV bija apprecējis Sicīlijas karalistes troņmantinieci Konstanci. Pēc kara ar Konstances radinieku Tankredu 1194. gadā Heinrihs VI un Konstance tika kronēti par Sicīlijas karalistes valdniekiem. Lai arī impērija sasniedza savas lielākās robežas, iekšēji tā kļuva aizvien nestabilāka.
Heinriha VI nāve Mesīnā 1197. gada 28. septembrī varu atstāja trīsgadīgā Frīdriha II rokās. Viņš jau bija ievēlēts par karali un bija ceļā uz kronēšanu Āhenē, kad viņu izlēma sūtīt atpakaļ uz galmu Sicīlijā. Iesākās Hoenštaufenu un Velfu pārstāvju cīņa par varu. Hoenštaufeniem bija atbalsts impērijas aristokrātos, kamēr Velfus atbalstīja ekonomiski attīstītā Reinzeme, kurā dominēja Ķelne, kurai bija svarīgas tirdzniecības attiecības ar Angliju. Ķelnes arhibīskaps Ādolfs, sens Heinriha VI pretinieks, drīz pēc imperatora nāves sāka meklēt jaunu troņa kandidātu. Ar Anglijas karaļa Ričarda I atbalstu arhibīskaps izvēlējās Oto IV, hercoga Heinriha Lauvas dēlu, kurš bija uzaudzis pie sava vectēva Anglijā. Ādolfs ievēlēja un kronēja Oto IV par karali 1198. gada vasarā. Hoenštaufeni tikmēr panāca Švābijas Filipa ievēlēšanu par karali. Abu troņa pretendentu starpā izvērsās cīņa par varu. Hoenštaufenu ievēlētais Heinriha VI brālis Švābijas Filips tika nogalināts 1208. gadā. Oto IV 1208. gadā kļuva par Itālijas un Burgundijas karali, bet 1209. gadā arī par Svētās Romas impērijas imperatoru.
Heinriha VI dēls Frīdrihs II bērnību pavadīja Sicīlijas karalistē. Oto IV sabojāja attiecības ar pāvestu, kurš 1210. gada 18. novembrī viņu izslēdza no baznīcas. Francijas karalis Filips II Augusts pāvestam ieteica atbalstīt Frīdrihu II, kuru atbalstīja arī ietekmīgi vācu augstmaņi un garīdznieki. 1211. gada 31. martā pāvests atbrīvoja Oto IV vasaļus no uzticības zvēresta imperatoram, tam sekoja slepena Frīdriha II ievēlēšana par karali. Gan Oto IV, gan Frīdrihs II šajā laikā atradās Itālijā, kur karoja viens pret otru. Abi karaļi steidzās uz vācu zemēm, pie saviem atbalstītājiem. Frīdrihs II ar pāvesta un franču atbalstu cīņā uzvarēja, un līdz 1215. gadam Oto IV pretestība bija pilnībā sagrauta. Frīdrihs II atzina Oto IV brāļa Frīdriha tiesības uz Velfu zemēm un pats palika vācu zemēs līdz 1220. gadam, kad atgriezās Itālijā un pievērsās Krusta kariem. Lai nodrošinātu Hoenštaufenu dinastijas varu, Frīdrihs II savu mazgadīgo dēlu Heinrihu VII kronēja par Sicīlijas karali, kā arī par Švābijas un Burgundijas valdnieku. 1220. gadā Frankfurtē Heinrihu ievēlēja arī par karali. Impērijas un Sicīlijas kroņu apvienošana personālūnijā iesāka konfliktu ar pāvestu Honoriju III, kas gan netraucēja Frīdriha kronēšanai par imperatoru 1220. gada 22. novembrī. Tā kā 1220. gadā Heinriham VII bija tikai deviņi gadi, pirms atgriešanās Sicīlijā, Frīdrihs II izveidoja reģentu padomi Ķelnes arhibīskapa vadībā, kas nodarbojās ar ikdienas valsts pārvades jautājumiem vācu zemēs. Daļa reģentu vēlējās Heinrihu VII apprecināt ar Anglijas princesi, kamēr citi atbalstīja Otokāra I meitas kandidatūru. Frīdrihs II izlēma par labu Austrijas hercoga Leopolda VI meitai. Pēc Ķelnes arhibīskapa nogalināšanas 1225. gadā, par nākamo reģentu iecēla Bavārijas hercogu Ludvigu I Vitelsbahu. Frīdrihs II lielāko daļu dzīves pavadīja Itālijas dienvidos, varu Vācijā deleģējot vietējiem augstmaņiem un baznīcas bīskapiem. 1232. gadā viņš oficiāli nostiprināja augstmaņu autonomijas privilēģijas, tādējādi vēl vairāk novājinot centrālo varu. Turpinājās imperatora konflikts ar Romas imperatoriem, kas 1227. un 1239. gadā noveda pie Frīdriha II izslēgšanas no baznīcas.
Heinriham VII pieaugot, viņš vācu zemēs valdīja aizvien neatkarīgāk no tēva, kas neizbēgami noveda pie konfliktiem. Frīdrihs II par troņmantinieku sāka uzskatīt savu dēlu Konrādu. 1234. gadā imperators paziņoja, ka pēc 15 gadu prombūtnes atgriezīsies Vācijā. Heinrihs VII meklēja sabiedrotos Milānā un Lombardijas līgā, cerot, ka Ziemeļitālijas pilsētas bloķēs imperatora ceļu uz Vāciju. Taču 1235. gada pavasarī Heinrihs II kopā ar Konrādu ieradās Vācijā. Viņš ieradās bez armijas, un vācu augstmaņi ātri apliecināja viņam savu lojalitāti. Jūlijā Heinrihs VII krita pie tēva kājām, cerot uz piedošanu. Taču imperators dēlu notiesāja, atņēma karaļa titulu, un ieslodzīja sākumā Vācijā, vēlāk Dienviditālijā, kur 1242. gadā Heinrihs VII mira. 1235. gadā Frīdrihs II izbeidza konfliktu ar Velfiem, piešķirot tiem jaunus titulus. Viņš arī atzina vācu ziemeļrietumu zemju un Velfu ciešās saites ar Angliju, apprecot Anglijas karaļa Henrija III meitu Izabellu.
1237. gada februārī imperators Frīdrihs II panāca deviņus gadus vecā Konrāda IV ievēlēšanu par karali, tā nodrošinot viņam troņa mantošanu. Tika izveidota reģentu padome, šoreiz Maincas arhibīskapa vadībā. Austrijas, Bavārijas un Bohēmijas valdnieki izmantoja nepārtrauktos imperatora un pāvesta konfliktus, kuru laikā Frīdrihu II 1239. gadā atkal izslēdza no baznīcas, lai nostiprinātu savu varu, un plānotu antikaraļa ievēlēšanu. Taču mongoļu iebrukuma draudi lika viņiem samierināties ar imperatoru. Pēc pāvesta Inocenta IV ievēlēšanas 1243. gadā, Frīdrihs II sāka zaudēt kontroli Vācijā, daļai garīdznieku un augstmaņu pārejot pāvesta pusē. Konrāda IV reģents Tīringenes landgrāfs Heinrihs Raspe 1244. gadā pārgāja pāvesta pusē un 1246. gadā viņu ievēlēja par karali. Tikmēr Bavārijas hercogs Oto II saglabāja lojalitāti un izprecināja savu meitu Konrādam IV. Heinrihs Raspe pēc pāris uzvarām pār Konrāda IV spēkiem mira 1247. gada februārī. Pusgadu vēlāk Reinzemes arhibīskapi, sadarbībā ar Brabantes hercogu Heinrihu II par karali ievēlēja Holandes un Zēlandes grāfu Vilhelmu II. Tikai ar bruņotu spēku viņam izdevās ielauzties Āhenē, un kronēties. Arī citas Reinzemes pilsētas viņam bija jāiekaro vairāku gadu laikā. 1250. gada 13. decembrī mira imperators Frīdrihs II. 1251. gada oktobrī Konrāds IV devās uz Sicīliju, par reģentu vācu zemēs atstājot savu sievastēvu, Bavārijas hercogu Oto II. Hoenštaufenus līdz šim atbalstījušie valdnieki un pilsētas sāka novērsties no Konrāda IV. Oto II un viņa dēlam Ludvigam II, kurš 1253. gadā mantoja varu Bavārijā un bija Konrāda IV dēla Konrādina aizgādnis, nespēja nosargāt Hoenštaufenu varu. Vilhelms II tikmēr apprecēja Braunšveigas hercoga meitu, un ieguva Saksijas un Brandenburgas valdnieku atbalstu. Ar elektoru vairākuma atbalstu viņu atkārtoti ievēlēja par karali. Pēc Konrāda IV nāves 1254. gadā lielākā daļa Hoenštaufenus atbalstījušo zemju un pilsētu atzina Vilhelma II varu, taču tā bija nestabila un 1256. gadā viņš krita Frīzijas karagājiena laikā. Pēc Konrāda IV nāves 1254. gadā aizsākās bezvaras periods, kad impērijā nav viena atzīta valdnieka un tā vairs nekad neatgūst sākotnējo varenību.
Konrāda IV mazgadīgais dēls Konrādins mantoja Švābijas hercoga titulu, bet mēģinājums 1261. gadā viņu ievēlēt par karali izgāzās. Romas pāvesti izmantoja bezvaras laiku, lai atbrīvotos no Hoenštaufeniem, un Sicīlijas troni piedāvāja Francijas karaļa brālim Šarlam I, kurš 1266. gada 26. februārī Benevento kaujā sakāva Konrāda IV brāli, Sicīlijas karali Manfrēdu, kurš krita kaujas laikā. Konrādina mēģinājums atgūt karalisti 1268. gadā beidzās ar sakāvi un nāvessodu. Tādējādi izbeidzās Hoenštaufenu dinastijas tiešā vīriešu līnija.
1922. gada Latvijas čempionāts futbolā
1922. gada Latvijas čempionāts futbolā bija 1. Latvijas čempionāta futbolā sezona (iepriekšējā sezona netika pabeigta pārāk agri atnākušās ziemas dēļ). Pirmajā sezonā piedalījās 6 komandas, kas izspēlēja divu riņķu turnīru. Par pirmajiem Latvijas čempioniem kļuva FK Ķeizarmežs futbolisti.
Valašske Klobouki
Valašske Klobouki (cz) ir pilsēta Čehijā, Zlīnas apgabala Zlīnas apriņķī.
Jānis Alfrēds Kukurs
Jānis Alfrēds Kukurs (dzimis, miris ) bija latviešu grāmatizdevējs, literāts un sabiedriskais darbinieks. Latviešu demokrātu savienības Pēterpils nodaļas priekšnieks (1917), Latviešu pagaidu nacionālās padomes organizācijas komitejas vadītājs (1917).
Dzīvesgājums
Dzimis 1879. gadā Limbažos amatnieka Jāņa Kukura ģimenē. Mācījās Skultes Aleksandra skolā, beidza pilsētas skolu. 1892. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā, strādājis par redaktoru vairākos žurnālos. 1904. gadā atvēra grāmatveikalu Vecmīlgrāvī.
1905. gada revolūcijas laikā 1906. gadā viņš sāka izdot pirmo latviešu humoristisko nedēļas žurnālu "Vārdotājs". 1907. gadā bija spiests emigrēt uz Vāciju, kur studēja Brīvajā augstskolā un Humbolta akadēmijā. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā atvēra grāmatu veikalu un spiestuvi Pēterpilī. Pēc Februāra revolūcijas bija Latviešu demokrātu savienības Pēterpils nodaļas priekšnieks. Vadīja Latviešu pagaidu nacionālās padomes organizācijas komiteju.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada pavasarī atgriezās dzimtenē un 1921. gadā nodibināja un vadīja uzņēmumu "J. A. Kukurs". Bija Latvijas Tirgotāju savienības dibinātājs un žurnāla "Latvijas Tirgotājs" galvenais redaktors. 1939. gadā publicēja autobiogrāfisko romānu "Laimīgais".
1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā viņu apcietināja, iesodzīja PSRS NKVD Juhnovas nometnē, 9. jūlijā izsūtīja uz Vjatlaga nometni, kur miris Jagodnija ciematā pirms sprieduma pasludināšanas 1942. gada 11. aprīlī (personālā lieta arhīvā – Nr. 41505).
Izsvēpēt dūzi
"Izsvēpēt dūzi" (en) ir 2007. gada ASV un Apvienotās Karalistes trilleris, kura režisors un scenārija autors ir Džo Karnahans. Galvenās lomas filmā atveido Bens Afleks, Kriss Pains, Džeisons Beitmens, Endijs Garsija, Ališija Kīsa un Raiens Renoldss. Filmas pirmizrāde notika Apvienotajā Karalistē.
Bobijs Izraēls, Lasvegasas mākslinieks, kurš kļuvis par ziņu pienesēju, nolemj liecināt pret mafiju. Atrodas cilvēki, kurus šis Izraēla lēmums neapmierina un kuri vēlas pārliecināties, ka Bobijs drīz vairs neelpos.
Vāveres iela (Rīga)
Vāveres iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Teikā. Tā sākas pie krustojuma ar Džutas ielu un beidzas krustojumā ar Caunes ielu un Mazo Caunes ielu. Ielas garums ir 174 metri.
Ielu savienojumi
Vāveres iela krustojas ar:
SES-1
SES-1 ir Nīderlandē bāzētās kompānijas SES World Skies sakaru pavadonis. Kosmisko aparātu palaida ar nesējraķeti Proton-M/Briz-M. SES-2 sniedz sakaru pakalpojumus ASV teritorijā un Karību reģionā. To izgatavojusi kompānija Orbital Sciences Corporation.
SES-1 tika palaists 11:19:00 UTC ar nesējraķeti Proton-M/Briz-M no Baikonuras kosmodroma. Dzinējbloks Briz-M pavadoni tieši ievadīja ģeostacionārajā orbītā.
Sākotnēji bija paredzēts, ka SES-1 atradīsies ģeostacionārajā orbītā punktā 101° rietumu garuma, kur nomainīs nokalpojušos pavadoņus AMC-2 un AMC-4. Maijā SES-1 tika pārvietots uz 131° R pozīciju, lai uz laiku būtu rezerve pavadonim AMC-11 gadījumam, ja nekontrolējamais Galaxy 15 izraisītu interferences traucējumus. Bažas nepiepildījās, AMC-11 darbība netika traucēta. Pēc tam SES-1 tika pārvietots uz 101° R punktu.
Pavadonis izgatavots uz platformas Star-2.4 bāzes. Tā izmēri ir 1,75 m × 1,7 m × 1.8m. SES-1 ir 24 C joslas un 24 Ku joslas raidītāji ar diviem 2,3 m diametra reflektoriem. Elektroenerģiju nodrošina divi saules bateriju paneļi.
Leonīds Jeršovs
Leonīds Jeršovs ( — 1938. gads) bija Latvijas krievu izcelsmes politiķis. Bijis 3. un 4. Saeimas deputāts, Latvijas Komunistiskās partijas biedrs.
Biogrāfija
Leonīds Jeršovs piedzima (pēc vecā stila — ) Daugavpilī. Strādājis par galdnieku. Bijis Daugavpils domes deputāts.
1928. gadā ievēlēts 3. Saeimā no Strādnieku un zemnieku partijas (Latvijas Komunistiskās partijas) saraksta. 1931. gadā ievēlēts 4. Saeimā. Abos šajos sasaukumos bijis jaunākais no deputātiem. 4. Saeimas pirmajā sēdē ticis virzīts Saeimas priekšsēdētāja amatam, saņēma 8 balsis. Viņa oponents — Pauls Kalniņš — saņēma 87.
1938. gadā gājis bojā.