cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bērzaunes pils
Vēsture
Pēc Letijas sadalīšanas 1229. gadā Rīgas arhibīskaps iekaroto Jersikas (Letijas) kēniņvalsts Bērzaunes pilsnovadu izlēņoja savam vasalim Tīzenhauzenam. Pils ir uzcelta pirms 1382. gada senā letgaļu pilskalnā, kas atradās pie senā ceļa no Kokneses uz Cesvaines pili un tālāk uz Tālavas zemēm. Pirmais tās īpašnieks bija Rīgas arhibīskapa vasalis Bertolomejs no Tīzenhauzas. 1469. gadā aprakstītas pils ēkas, vārti, tilts pils priekšā, nocietinājumu valnis un dzirnavu ezers. Bērzaunes novada kungiem piederēja arī Tirzas, Kalsnavas, Vējavas un Adulienas muižas.
Pils apraksts
Pils uzcelta Bērzaunes upes kreisā stāvkrasta līkumā, kas to aizsargāja no rietumiem. Austrumu un ziemeļu pusi aizsargāja ap 20 m plats zemes valnis, bet dienvidu pusē bija dīķis. Tās mūra sienas veidoja 44x51 m lielu četrstūri, kura iekšienē uzturējās pils īpašnieki un viņu karadraudze. Pils sienu apakšdaļa bija 1,3-1,5 m bieza un mūrēta no neskaldītiem laukakmeņiem. Pagalmā pie apkārtmūra bijušas atsevišķas celtnes, bet rietumu sienas vidū celts nedaudz izvirzīts četrstūrains tornis. 1522. gada pils dalāmajā grāmatā minēts, ka vienā pils pusē bijis remteris ar virtuvi, telpas ar pagrabiem, kapela, klētis, bez tam minēts jaunais tornis, slēgta telpa ieroču un munīcijas glabāšanai, kā arī paceļamais tilts un tilts starp abiem vārtiem.
Poļu—zviedru kara laikā, kad 1601. gadā un 1621. gadā par pili cīnījās zviedru un poļu-lietuviešu karaspēki, pils dienvidaustrumu stūri sargāja apaļais tornis 7 m diametrā, kas iekšpusē bija tikai 2-2,5 m plats. Torņa sienas pils iekšpusē bija 1,9 m un ārpusē 2,5 m biezas un pēc Kārļa Levisa of Menāra apraksta tam bijušas astoņas šaujamlūkas.
Mūsdienās
No četrstūrainā torņa ir samanāmi ar zemi klāti pamati. Savukārt no laukakmeņiem celtā dienvidaustrumu torņa vietā var atrast izplūdušu gruvešu kaudzi. Aptuveni 10 m uz ziemeļiem ir saglabājusies 2,5–3 m augsta laukakmeņu siena, kura ir iemūrēta baltu ķieģeļu saimniecības ēkā.
Kārlis Gustavs fon Zīverss
Dzīvesgājums
Dzimis 1772. gada 8. novembrī Vecates muižā Kārļa Eberharda fon Zīversa (1745–1821) un Martas Juliānas, dzimušas fon Mengdenas (1748-1837) ģimenē. Mācījās Krievijas impērijas II artilērijas kadetu korpusā (1785-1789), no 1792. gada dienēja Rostovas karabinieru pulkā, piedalījās poļu-krievu karā un Koscjuško sacelšanās apspiešanā. 1799. gada viņu paaugstināja par pulkvedi. No 1800. gada dienēja kavalērijā, no 1802. gada bija Starodubskas dragūnu pulka komandieris, no 1803. gada ģenerālmajors un dragūnu pulka komandieris. Dienvidkrievijā viņš apprecējās ar Helēnu Duņinu, 1806. gadā piedalījās krievu-turku karā un karos pret Napoleonu (1806-1809). Piedalījās Krakovas ieņemšanā un gandrīz visās Krievijas militārajās akcijās Prūsijā un Austrijā.
1812. gada kara laikā bija IV kavalērijas rezerves korpusa komandieris, piedalījās kaujās pret uzbrūkošo Napoleona armiju pie Nemunas, Mogiļevas, Saltanovkas, Smoļenskas un Borodinas. Krievu armijai atkāpjoties uz Maskavu, komandēja arjergarda kavalēriju sadursmēs pie Možaiskas, Tatarkas, Krasnajas Pahras un Čirikovas. Krievijas impērijas armijas pretuzbrukuma laikā 1813. gadā vadīja Pilavas cietokšņa ieņemšanu Austrumprūsijā, paaugstināts par ģenerālleitnantu un 2. dragūnu divīzijas komandieri. Kēnigsbergas kara komandants (1813-1815). Pēc kara ģenerālis fon Zīverss apmetās pie sievasmātes Vodolagi. 1821. gadā pēc tēva nāves Kārlis Gustavs fon Zīverss saņēma mantojumā Cēsu pils muižu, 1823. gadā viņš iegādājās Dukuru muižu. Ap 1825. gadu viņš sāka veidot Cēsu pils parku.
Miris 1856. gada 18. martā Maskavā.
Hidrovizlas
Hidrovizlas ir silikātu klases minerālu grupa, kas no vizlas atšķiras ar lielāku saistīta ūdens daudzumu, kas viegli zūd, to uzsildot, un ar mazāku katjonu saturu, kas veido saites starp slāņiem.
Hidrovizlas veidojas hidrotermālo procesu zemas temperatūras stadijās, vulkānisko iežu un pegmatītu dēdēšanas procesā no tur klātesošajām vizlām un laukšpatiem. Dažas hidrovizlas veidojas salikto kālija alumosilikātu gelu u.c. sārmaino elementu absorbēšanas gaitā no jūras ūdens. Hidrovizlu saglabāšanās pamatnoteikums ir ar ūdeni bagāta vide.
Hidrovizlu grupas pārstāvji ir illīts, vermikulīts un glaukonīts.
Tās plaši tiek izmantotas rūpniecībā un lauksaimniecībā: keramogranīta (illīta), skaņas un siltumizolācijas materiālu, atomenerģētikas izolējošo materiālu (vermikulīts) un kālija minerālmēslu (glaukonīts) ražošanā. Latvijā hidrovizlas ir visvairāk izplatītie māla minerāli (80—100%) kembrija, devona un kvartāra nogulumos. Tie ir visu rūpniecībā izmantojamo mālu galvenā sastāvdaļa.
Policijas vardarbība
Policijas vardarbība ir pārmērīga un nepamatota fiziska vai psiholoģiska vardarbības pielietošana, ko veic policijas darbinieki pret personu vai grupu. Tas ir ārkārtējs policijas pārkāpuma veids un ir civiltiesību pārkāpums. Policijas brutalitāte ietver, bet neaprobežojas ar piekaušanu, šaušanu, nepamatotu sagūstīšanu un nepamatotu elektrošoku izmantošanu.
Vēsture
Mūsdienu policijas pirmsākumi meklējami 18. gadsimta Francijā. Līdz 19. gadsimtam un 20. gadsimta sākumam daudzas valstis bija izveidojušas modernas policijas nodaļas. Sākotnējie ieraksti liecina, ka darba streiki bija pirmie liela mēroga policijas brutalitātes incidenti Amerikas Savienotajās Valstīs, tostarp tādi notikumi kā 1877. gada Lielais dzelzceļa streiks, 1894. gada Pulmana streiks, 1912. gada Lorensa streiks tekstilrūpniecībā, 1914. gada Ludlovas slaktiņš, Lielais tērauda streiks 1919. gadā un Hanapepes slaktiņš 1924. gadā.
Latvijā
2021. gada 29. decembrī, A. Čaka ielā, Rīgā, notika konflikts, kur no kādas Škoda automašīnas tika izmesti atkritumi ielas malā. Garamgājēja to redzot, aizrādīja par vides piesārņošanu, uz ko reaģējot, automašīnas vadītājs, vīrietis, izkāpis no automašīnas un uzbrucis sievietei, nodarot miesas bojājumus. Izmeklēšanas gaitā atklājies, ka uzbrucējs ir Latvijas Valsts policijas amatpersona.
2022. gada 20. maijā, Āgenskalnā, Rīgā, notika konflikts, kur vīrietis izlēca no savas automašīnas un piekāva 18 gadus vecu skolnieku, kurš turēja Ukrainas karogu. Izmeklēšanas gaitā atklājies, ka tajā brīdī mašīnā blakus vadītājam sēdējusi Valsts policijas inspektore, kura esot aculieciniece noziedzīgam nodarījumam, tā konflikta risināšanā neisaistījās, to ignorējot. Vēlāk sieviete tika atstādināta no amata pildīšanas par "policijas darbinieka vispārīgo pienākumu nepildīšanu un VP ētikas normu pārkāpumiem".
Fransisko Havjers Rodrigess
Savas karjeras sākumā sešas sezonas spēlējis Meksikas komandā Guadalajara. 2008. gadā pievienojies Eredivisie komandai PSV Eindhoven, kur viņš spēlēja trīs sezonas, līdz 2011. gadā pievienojās Vācijas Bundeslīgas komandai VfB Stuttgart. Pēc divām nepilnām sezonām Vācijā, Rodrigess atgriezās Meksikā.
Meksikas futbola izlases sastāvā debitējis 2004. gadā. Piedalījies 2006., 2010. un 2014. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī 2004. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Ar izlasi uzvarējis 2015. gada CONCACAF Zelta kausā.
Sasniegumi
Guadalajara
PSV
América
Meksika
ASV 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
ASV 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs bija viena no 14 pārstāvošajām valstīm. ASV pirmajās vasaras olimpiskajās spēlēs bija pārstāvēta ar 14 sportistiem, 3 olimpiskajos sporta veidos.
Šajās spēlēs ASV sportisti izcīnīja 20 olimpiskās medaļas, 11 zelta, 7 sudraba un 2 bronzas medaļas. ASV šajās spēlēs bija ar zelta medaļām bagātākā valsts. No visām 20 medaļām 17 medaļas tika iegūtas vieglatlētikā un 3 medaļas šaušanā. No visiem 14 sportistiem medaļas ieguva 12 sportisti, bez tām palika tikai Čārlzs Valdšteins un Gardners Viljamss. Visvairāk medaļu 4 medaļas, 2 zelta un 2 sudraba, izcīnīja Roberts Garets, kurš startēja vieglatlētikā. ASV sportists Džeimss Konolijs ir pirmais mūsdienu olimpisko spēļu čempions, viņš startēja trīssoļlēkšanā. ASV sportisti izcīnīja visa kaluma olimpiskās medaļas tāllēkšanā.
Peldēšana 25px
ASV peldēšanā bija pārstāvēta ar 1 sportistu — Gardneru Viljamsu. Viņš startēja divās peldēšanas disciplīnās, bet viņa iegūtais rezultāts nav zināms.
Šaušana 25px
Šaušanā ASV bija pārstāvēta ar trim sportistiem. No viņiem divi izcīnīja trīs olimpiskās medaļas. Samners Peins ieguva zelta medaļu 30 metru šaušanā ar pistoli un sudraba medaļu 25 metri šaušanā ar militāro pistoli. Viņa brālis Džons Peins ieguva zelta medaļu 25 metri šaušanā ar militāro pistoli.
Vieglatlētika 25px
Lielākā daļa no ASV komandas startēja vieglatlētikā. Tajā bija pārstāvēti 10 sportisti, 11 olimpiskajās disciplīnās. ASV bija veiksmīgākā valsts vieglatlētikā un izcīnīja 17 olimpiskās medaļas 10 vieglatlētikas disciplīnās. Olimpiskās medaļas vieglatlētikā izcīnīja pilnīgi visi ASV sportisti, kas tajās startēja. Visvairāk medaļu no vieglatlētikas pārstāvjiem izcīnīja Roberts Garets. Viņš izcīnīja 2 zelta un 2 sudraba medaļas. Arī Tomass Bērks un Ellerijs Klārks katrs izcīnīja pa divām zelta medaļām. Džeimss Konolijs izcīnīja trīs olimpiskās medaļas dažādās lēkšanas disciplīnās. Vairāki ASV sportisti vieglatlētikā uzstādīja tā laika olimpiskos rekordus dažādās vieglatlētikas disciplīnās.
Režgaļi
Režgaļi ir ciems Balvu novada Bērzkalnes pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 9 km no pagasta centra Bērzkalnes, 10 km no novada centra Balviem un 230 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta daļēji izzudusi.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļu no autoceļa P35, Vārnienes upes krastā uz rietumiem no Klēģera purva.
Skubijs Dū
"Skubijs Dū" (en) ir 1969. gada ASV bērnu detektīvseriāls, komēdijseriāls un animācijas seriālu un filmu sērija, ko sākotnēji pārraidīja televīzijas kanāls CBS, bet vēlāk ABC un Cartoon Network. To veidojuši Džo Rubijs un Kens Spīrss. Seriālu un filmu sērija sākotnēji bija par četru jauniešu un viņu suņa komandu, kas izmeklē vairākas, šķietami pārdabiskas parādības — aculiecinieku stāstus par spokiem, briesmoņiem, vampīriem un citām pārdabiskām būtnēm. Katras seriāla sērijas beigās gandrīz vienmēr atklājas, ka šī pārdabiskā radība bija kāds noziedznieks, kurš izlikās par pārdabisku būtni, lai noslēptu savu noziegumu pēdas.
Nikolajs Reinics
Nikolajs Reinics (1900—1941) bija ārsts, Otrā pasaules kara padomju represiju upuris.
Dzīvesgājums
Pēc Latvijas okupācijas un PSRS—Vācijas kara sākuma 1941. gada 23. jūnijā apcietināts un pēc Latvijas PSR Valsts Drošības Tautas komisāra Simona Šustina 1941. gada 26. jūnija rīkojuma 27. jūnijā nošauts Rīgas Centrālcietuma pagalmā.
1941. gada 6. jūlijā pārapbedīts Rīgas Lielajos kapos.
Zirnekļcilvēks: Ceļojums Zirnekļpasaulē
"Zirnekļcilvēks: Ceļojums Zirnekļpasaulē" (en) ir 2018. gada ASV supervaroņu animācijas filma, kuras režisori ir Bobs Persičeti, Pīters Ramzijs un Rodnijs Rotmens. Filma ir balstīta uz Marvel Comics tēlu Mailsu Moralesu. Galvenās lomas ierunājuši Džeiks Džonsons, Heilija Steinfelda, Maheršala Ali, Braiens Tairī Henrijs, Lilija Tomlina, Luna Lorēna Veleza, Džons Mulanijs, Nikolass Keidžs un Līvs Šreibers. Filmas pirmizrāde notika Losandželosā. Kompānija Acme Film 2018. gada 14. decembrī izdeva filmu oriģinālvalodā ar latviešu un krievu subtitriem, kā arī dublējumu latviešu un krievu valodās. Filma pieejama gan 2D, gan 3D formātā.
Filma saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu nominācijā "Labākā animācijas filma".
Sižets
Mailss Moraless ir melnādains pusaudzis, Zirnekļcilvēka fans, no Bruklinas, kas iestājas labākajā vidusskolā Ņujorkā, bet alkst atgriezties savā vecajā skolā. Eksāmenos Mailss pat speciāli atbild nepareizi uz uzdotajiem jautājumiem, cerībā, ka tiks izmests no skolas. Kopā ar savu tēvoci Mailss nonāk pamestā metro stacijā, kuru viņi apzīmē ar grafiti. To darot, Mailsam iekož radioaktīvs zirneklis, kā rezultātā Mailsam rodas superspējas — briesmu priekšnojauta, spēja rāpties pa sienām, neredzamība un elektrošoks.
Nākamajā dienā pēc kodiena, atgriežoties metro stacijā, Mailss satiek Zirnekļcilvēku (Pīteru Pārkeru), kurš tobrīd cīnās ar Kingpinu, Zaļo Goblinu un Klaidoni. Cīņas laikā Pīters zaudē un Kingpins viņu nogalina. Pirms Kingpins viņu nogalina, Pīters iedod Mailsam zibatmiņu, kurā ierakstīts datorvīruss, kas ir spējīgs iznīcināt starpdimensiju portālu, kuru Kingpins mēģina uzbūvēt.
Mailss apmeklē veikalu, kur no Stena (Stens Lī) nopērk Zirnekļcilvēka fanu kostīmu, un nolemj kļūt par jauno Zirnekļcilvēku, turpinot Pītera iesākto darbu. Izmēģinot savas jaunās spējas, Mailss nejauši salauž Pītera zibamiņu. Mailss nožēlo izdarīto un ierodas Pītera kapavietā, lai lūgtu piedošanu par salauzto zibatmiņu. Kapos Mailss satiek Pīteru B. Pārkeru — zirnekļcilvēku no citas pasaules, kurš nejauši nonācis šajā pasaulē. Lai gan sākotnēji Pīters B. Pārkers nevēlas palīdzēt Mailsam kļūt par jauno Zirnekļcilvēku, pēc cīņas ar Doktoru Astoņkāji sievietes formā, B. Pārkers apvieno spēkus ar Mailsu, lai iznīcinātu portālu un nonāktu savā pasaulē.
Zirnekļcilvēku komandai pievienojas arī citi dalībnieki, katrs no savas pasaules — Gvena Steisija, Film noir Zirnekļcilvēks, Penija Pārkere un Zirnekļcūka (Pīters Cūkers). Komandas biedri uzzina, ka ilgi viņi nespēs atrasties Mailsa pasaulē un viņu ķermeņi pamazām sadalīsies, līdz ar to viņiem ir nepieciešams pēc iespējas ātrāk atgriezties savās pasaulēs. Pēc draudzīga cīņas izmēģinājuma, kurā Mailss zaudē citiem zirnekļcilvēkiem, kā arī pēc tam, kad, izsekojot Mailsu, ļaundari atraduši zirnekļcilvēku mājvietu, komanda nolemj cīnīties ar Kingpinu bez Mailsa viņa pieredzes trūkuma dēļ.
Pie Mailsa ierodas tēvs un atvainojas par to, cik pārlieku bargs viņš ir bijis. Tomēr Mailss nolemj pievienoties zirnekļcilvēku komandas cīņai ar Kingpinu par spīti tam, ka komanda atteicās no viņa palīdzības. Mailss uzvelk jaunu kostīmu un dodas palīgā pārējiem. Cīņas laikā pārējie zirnekļcilvēki redz Mailsa spējas un nolemj atgriezties savās pasaulēs, ļaujot Mailsam iznīcināt portālu un pieveikt Kingpinu paša spēkiem.
Bādene
Bādene ir vēsturiska teritorija mūsdienu Vācijas dienvidos, Reinas upes piekrastē.
Vēsture
Bādenes markgrāfi nāca no Cēringeru dinastijas. Bādenes Hermanis II 1112. gadā bija pirmais, kas izmantoja Bādenes markgrāfa titulu. Teritorijas nosaukums cēlies no markgrāfa Hohenbādenes pils nosaukuma Bādenbādenē. Bādenes markgrāfisti 1535. gadā sadalīja Bādenes-Durlahas un Bādenbādenes markgrāfistēs. Pēc 1689. gada postošā ugunsgrēka Bādenbādenē, galvaspilsētu pārcēla uz Karlsrūi. 1771. gadā markgrāfs Kārlis Frīdrihs abas markgrāfistes apvienoja. 1803. gadā Bādenes markgrāfs kļuva par kūrfirstu. 1806. gadā, ar papildus pievienotām zemēm, Bādenes kūrfirstiste kļuva par Bādenes lielhercogisti, kas pastāvēja līdz 1918. gada Novembra revolūcijai, kad tika izveidota Bādenes republika. No 1945. līdz 1952. gadam Bādenes zemes atradās franču un amerikāņu okupācijas spēku pārvaldē. 1952. gadā VFR sastāvā izveidoja Bādenes-Virtembergas federālo zemi.
Mandarīns
Mandarīns (Citrus reticulata) ir neliels, mūžzaļš citrusaugu ģints koks vai krūms, no kuriem iegūst augļus, kas arī tiek saukti par mandarīniem. Mandarīnus dažreiz sauc arī par tanžerīniem vai klementīniem, lai gan korektāk būtu, ja par tanžerīniem sauktu tikai sarkanīgi oranžus mandarīnus, kurus iegūst no Citrus tangerina citrusaugiem, bet par klementīniem vienas konkrētas mandarīnu šķirnes augļus.
Par mandarīnu izcelsmes vietu uzskata Ķīnas dienvidus un Vjetnamas dienvidus. Savvaļā tie nav sastopami. Tos tikai kultivē. Eiropā mandarīni audzēšanai tika ievesti tikai 19. gadsimta sākumā.
Pēc Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas (FAO) datiem 2011. gadā vislielākā mandarīnu raža pārliecinoši tika ievākta Ķīnā (gandrīz puse no visas kopējās pasaules ražas). Nākamā lielākā mandarīnu audzētāju valsts ir Spānija (aptuveni 8% no pasaules ražas).
Daudzās valstīs mandarīnu ēšana un to smarža ir kļuvusi par neatņemamu Ziemassvētku daļu.
Kodži Sasaki
Kodži Sasaki (ja; dzimis ) ir bijušais japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||14||1
Rudaci
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļa V247 (Mēri–Grundzāle–Vizla).
Pupaļurga
Pupaļurga ir Ķīšupes labā krasta pieteka Saulkrastu novadā.
Tek dienvidu virzienā, gar autoceļa A1 (Rīga (Baltezers)—Igaunijas robeža (Ainaži)) austrumu malu, lejtecē šķērsojot A1 un dzelzceļa līniju Zemitāni—Skulte. Ietek Ķīšupē Saulkrastu pilsētas Neibādes rajonā. Vidustecē upes krastos atrodas Liepaine.
Buinovskas kanjons
Buinovskas kanjons (bg) ir ap 16 km garš kanjons Bulgārijas dienvidos, pa kuru tek Buinovskas upe. Administratīvi atrodas Smoļanas apgabala Borinas pašvaldībā. Viens no Bulgārijas Tautas Republikas laikā noteiktajiem valsts 100 tūrisma objektiem.
Apraksts
Viss kanjona garums ir aptuveni 16 km, un tā vidējais absolūtais augstums virs jūras līmeņa ir aptuveni 1090 metru. Tas sākas uz ziemeļiem no Buinovas ciemata 1307 m vjl., un virzās uz ziemeļiem. Pirmie 7—8 km ir salīdzinoši plati, bet pēc Jagodinas ciema un pagrieziena uz to, sienas veidojošais proterozoja marmors sabīdās tuvu un vienu no ielejas vietām sauc par "Vilka lēcienu" — vietējie iedzīvotāji apgalvo, ka tur vilki lēkuši pāri, lai uzbruktu ganāmpulkiem. Tas beidzas ar Tešelas aizsprostu 876 m virs jūras līmeņa.
Netālu no Jagodinas ciema upes labajā krastā atrodas Jagodinas un Imamovadupkas alas, kas arī ir tūrisma objekti. Jagodinas alas garums pārsniedz 8 kilometrus, no kuriem 1,5 km ir pieejami tūristiem.
Caur ieleju ved vienjoslas ceļš, kas ir vienīgā Buinovas un Kožaras ciemu saikne ar pārējo valsts daļu. Daļēji Buinovskas upe atrodas izveidotas ekotakas maršrutā.
Dabas aizsardzība
Kanjonā sastopamas retas un aizsargājamas augu un dzīvnieku sugas. 1971. gadā šeit tika izveidota aizsargājamā dabas teritorija 759 hektāru platībā.
Alberto de Agostini nacionālais parks
Alberto de Agostini nacionālais parks (es) ir 1965. gadā izveidots nacionālais parks Čīles galējos dienvidos, Magaljanesas reģionā. Nacionālajā parkā ietilpst salas, kas atrodas uz dienvidiem no Magelāna šauruma un uz rietumiem no Navarino salas, kā arī daļa no Ugunszemes Lielās salas, tai skaitā Darvina Kordiljera. Pēc teritorijas lielākais nacionālais parks valstī. 2005. gadā parks, kopā ar blakus esošo Hornas raga nacionālo parku kļuva par UNESCO Biosfēras rezervātu. Parks nosaukts itāļu misionāra Alberto de Agostini (1883—1960) vārdā, kurš pētīja šo reģionu.
Marta Alberinga
Marta Alberinga (1909–2005) bija latviešu dejotāja, spāņu tautas deju izpildītāja.
Dzīvesgājums
Dzimusi 1909. gada 27. jūlijā Valmierā Jāņa un Kristīnes Kazlavu ģimenē. Mācījās Valmieras pamatskolā, vēlāk Rīgā pie baletdejotājas A. Fjodorovas, tad Beatrises Vīgneres studijā pievērsās spāņu dejai. 1933. gadā apprecējās ar čellistu Valfrīdu Alberingu, politiķa Artura Alberinga krustdēlu.
Spānijas pilsoņu karš viņai traucēja pilnveidot spāņu deju prasmi Spānijā, tādēļ 1937. gadā M. Alberinga devās uz Parīzi. Pēc Otrā pasaules kara sākuma atgriezās Latvijā, bija Rīgas operteātra soliste (1942-1944) un baletskolas pedagoģe. Uzstājās Latviešu leģiona karavīriem frontē un spāņu Zilās divīzijas karavīriem.
Pēc kara beigām bija Liepājas Muzikāli dramatiskā teātra baleta soliste un horeogrāfe (1945-1947), tad Latvijas Valsts Filharmonijas soliste (1947-1954), koncertēja Padomju Savienības republikās, arī kopā ar Mahmudu Esambajevu. 1960. gadu sākumā mātes slimības dēļ pārtrauca dejot.
Mežlauks
Mežlauks (sieviešu dzimtē Mežlauka) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Marta Alberinga
Dzīvesgājums
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1995. gadā Rīgas vēstures un kuģniecības muzejs rīkoja Alberingai veltītu izstādi, 1996. gadā pēc Spānijas valdības ielūguma apmeklēja Spāniju. 1999. gadā Alberinga savu un vīra sakrāto mākslas darbu kolekciju uzdāvināja Rīgas vēstures un kuģniecības muzejam un Valmieras muzejam.
Mirusi 96 gadu vecumā 2005. gada 6. decembrī Valmieras pansionātā, apglabāta Centra jeb pilsētas kapos.
Hibiscus fragilis
Hibiscus fragilis ir ļoti reti sastopams hibisku krūms, kas endēms Maurīcijai. Maurīcieši šo augu dēvē arī par mandrinette. Latīņu vārds fragilis nozīmē ‘trauslais’.
Izplatība
Savvaļā aug sausā vidē Corps de Garde kalnā Maurīcijas centrālajā daļā, kur zināmi tikai desmit augi un Lemornes Brabantas pussalā salas dienvidrietumos, kur nesen atklāti 26 augi. Tiek audzēts arī dārzos, tostarp ārpus Maurīcijas.
Deli sultanāts
Deli sultanāts (fa, saltanat dehli) bija musulmaņu impērija no 1206. līdz 1526. gadam Indostānas pussalas ziemeļos un centrālajā daļā, mūsdienu Indijas, Pakistānas un Bangladešas teritorijās. Deli sultanātā valdīja piecas dinastijas — Mamluku dinastija (1206–1290), Haldžu dinastija (1290–1320), Tuglaku dinastija (1320–1414), Sajīdu dinastija (1414–1451) un Lodi dinastija (1451–1526). Deli sultanāts bija pirmā lielā valsts mūsdienu Indijas teritorijā, kuru dibināja iekarotāji, nevis teritorijas pamatiedzīvotāji. Sultanātu 1206. gadā dibināja iekarotāji no Gurīdu dinastijas. Oficiālā valoda Deli sultanātā bija persiešu valoda. Deli sultanāts beidza pastāvēt, kad to 1526. gadā iekaroja Mogulu impērija.
Kuršinskis
Kuršinskis (pl; sieviešu dzimtē Kuršinska (Kurszyńska)) ir poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Jandžou
Jandžou (zh, ) ir prefektūras līmeņa municipalitāte Dzjansu provincē Ķīnas austrumos. Izvietojusies provinces vidusdaļā Jandzi upes kreisajā krastā pie Lielā Ķīnas kanāla. Robežojas ziemeļos ar Huaiaņu, austrumos — ar Jaņčenu un Taidžou, dienvidos — ar Džeņdzjanu, dienvidrietumos — ar provinces galvaspilsētu Naņdzjinu, bet rietumos — ar Aņhui provinci.
Vēsture
Pirmā apdzīvotā vieta Jandžou apvidū — Guanlina (廣陵, Guǎnglíng) dibināta Pavasara un Rudens periodā. Pēc Jue valsts sakāves 485. gadā p.m.ē. Jandzi kreisajā krastā tika uzbūvēta nocietināta garnizona pilsēta Haņčena. Haņu dinastijas laikā Haņčena bija Guanlinas komandērijas centrs. 590. gadā pilsēta kļuva par Janas prefektūras centru un turpmāk saukta tagadējā vārdā.
Kopš Tanu dinastijas laika Jandžou kļuva par nozīmīgu ārējās tirdzniecības ostu Jandzi lejtecē. No 1282. līdz 1287. gadam Jandžou par Juaņu dinastijas ierēdni strādāja Marko Polo. Minu dinastijas laikā pilsēta bija ievērojams sāls tirdzniecības centrs.
Ekonomika
Galvenās rūpniecības nozares ir kuģu būve un tekstilrūpniecība. Attīstīta amatnieciba, pārtikas rūpniecība un lauksaimniecības instrumentu ražošana.
Āzija (province)
Āzija (la, grc) bija romiešu province Mazāzijas rietumu daļā (mūsdienu Turcijā). Provinces galvaspilsēta sākumā bija Pergama (la), bet pēc tam tika pārcelta uz Efesu (la). Province sākotnēji iekļāva sevī Mīzijas, Troādas, Eolīdas, Līdijas, Jonijas, Karijas vēsturiskos apgabalus, kā arī Egejas jūras salas (izņemot Krētu). Romas impērijas laikā Āzijas province ziemeļos robežojās ar Bitīniju, dienvidos ar Līkiju, bet austrumos ar Galatiju.
Aneksija
Tā kā Pergamas valdniekam Attalam III nebija likumīga mantinieka un viņš bija tuvs Romas sabiedrotais, Attals nolēma savu valsti novēlēt Romai. Pēc viņa nāves 133. gadā pr.Kr. pašpasludinātais Eimens III organizēja sacelšanos. 131. gadā pr.Kr. viņš uzvarēja vienu no konsuliem, Krasu Mucianu. Nākamajā gadā konsuls Markuss Perperna izbeidza karu, uzvarot Eimenu jau pirmajā kaujā. Viņš turpināja savu uzvaru, aplencot Stratonikeju, uz kurieni bija aizbēdzis Eimens. Pilsēta bija spiesta padoties bada dēļ, un Eimens nokļuva konsula rokās. Manijs Akvillijs oficiāli pasludināja šo apgabalu par Āzijas provinci. Attalidu valsts novēlējumam Romai bija nopietnas sekas priekš kaimiņu teritorijām. Tieši šajā laikā Pontas valsts ķēniņa Mitridata IV vadībā paplašināja savu ietekmi. Un viņš kļūs par nopietnu apdraudējumu Romas panākumiem Āzijā un aiz tās robežām.
Nodevu ievākšana
Roma parasti diezgan negribīgi iejaucās austrumu reģionu iekšējās lietās. Parasti tā paļāvās uz sabiedrotajiem, kā starpniekiem konfliktu risināšanā. Roma ļoti reti sūtīja delegācijas uz austrumiem, nemaz nerunājot par spēcīgu valdības klātbūtni. Šī apātija maz mainījās pat pēc Attala dāvinājuma 133. gadā pr.Kr. Faktiski Pergamas valsts daļa tika labprātīgi nodota dažādām tautām. Piemēram, Lielā Frīģija tika atdota Pontas valdniekam Mitridatam V.
Tajā laikā Senāts neuzdrošinājās iejaukties Āzijas darīšanās, taču citiem nebija tādas nevēlēšanās. Likums, kuru 123. gadā pr.Kr. pieņēma Gajs Grakhs, deva tiesības ievākt Āzijā nodevas ekvitiem (militārā patriciešu kavalērija). Un šo privilēģiju tie visdrīzāk arī izmantoja.
Gadījumos, kad kopiena nebija spējīga maksāt nodevas, tie aizņēmās no romiešu kreditoriem, taču ar nepanesamiem procentiem. Tas visdrīzāk noveda līdz bankrotam un, attiecīgi, deva iespēju kreditoriem konfiscēt aizņēmēju zemi, kas bija viņu pēdējais nozīmīgais aktīvs. Tādā veidā, kā arī ar nepastarpinātu kukuļošanu romieši izplatījās pa visu Āzijas provinci.
Mitridats un Sulla
Līdz 88. gadam pr.Kr. Mitridats IV bija iekarojis gandrīz visu Āziju. Pateicoties iedzīvotāju naidam pret romiešu korumpētību, Mitridats izprovocēja masu sacelšanos pret Romas varu, pavēlot nogalināt provincē visus romiešus un itāļus. Mūsdienu zaudējumu aplēses svārstās no 80 000 līdz 150 000 cilvēku.
Pēc trim gadiem Lūcijs Kornēlijs Sulla uzvarēja Mitridatu Pirmajā Mitridata karā 85. gadā pr.Kr., reorganizēja provinci vienpadsmit apgabalos, un katrs no tiem bija centrālais vairākām pakļautām nelielām pilsētām. Šie centri, kas tika pārveidoti par romiešu diecēzēm iekļāva sevī Efesu, Pergamu (Attalīdu seno galvaspilsētu), Smirnu, Adramitiju, Kiziku, Sinnadu, Apameju, Milētu un Halikarnāsu. Pirmos trīs gadus Efesa, Pergama un Smirna sacentās savā starpā par dominanci Āzijas provincē. Šī pastāvīgā sāncensība starp pilsētām turpināja bremzēt jebkādu provinces vienotību.
Otaviāns Augusts
Pēc Oktaviāna nākšanas pie varas viņš Āzijas provincei piešķīra prokonsulātu, kas aptvēra Mīzijas, Līdijas, Karijas un Frīģijas apgabalus. Uz austrumiem no tā tika izveidota Galatijas province. Prokonsuls savu gada termiņu pavadīja ceļojot pa provinci, uzklausot lietas un nodarbojās ar citiem tiesvedības darbiem katrā no piesēdētāju centriem. Romas pāreja no Republikas uz agrīno Impēriju radīja nozīmīgas izmaiņas esošajās provinciālajās pilsētās, pārejot no autonomām pilsētvalstīm uz impērijas administratīvajiem centriem.
Augusta principāta sākumu vēl iezīmēja jaunu pilsētu dibināšanās Mīzijā, Līdijā un Frīģijā. Province pārtapa sarežģītā pašpārvaldes pilsētu sistēmā, kur katra bija atbildīga par savu ekonomiku, nodokļiem un likumiem kontrolējamajā teritorijā. Oktaviāna valdīšana vēl iesāka Āzijas provinces urbanizāciju, jo sabiedriskās celtnes kļuva par pilsētu raksturojošo īpašību.
Imperatora kults
Imperatora kults Romas impērijas laikā bija plaši izplatīts provinces kopienās. Drīz vien pēc Oktaviāna nākšanas pie varas visā Āzijas provincē vairojās tempļi, kas tika dibināti viņa godam. Imperatora pielūgsmes centru izveidošana provincē vēl vairāk stimulēja vietējos kultus. Šīs vietas kļuva par atdarināšanas paraugu citām impērijas provincēm.
Imperatora kults palīdzēja Āzijas provinces pavalstniekiem samierināties ar imperatora pārvaldi savu kopienu ietvaros. Reliģiskie rituāli bija ļoti sabiedriska lieta un iesaistīja vienkāršos pilsoņus visos to aspektos, ieskaitot lūgšanas, upurēšanu un gājienos. Rituāli, kas tika veikti par godu konkrētam imperatoram, bieži vien skaitliski pārspēja rituālus, veltītus citiem dieviem. Neviens cits kults nevarēja līdzināties imperatora kultam, izplatības un masveidības ziņā.
Noriets
3. gadsimts aizsāka nopietnu pagrimumu Āzijas provincē, ko daļēji var skaidrot ar slimību epidēmijām, sākot ar Antoniāna laika mēri, vietējo karavīru nedisciplinētību, kā arī ar pilsoņu brīvprātīgās ziedošanas samazināšanos. Gotu iebrukumi 250. un 260. gados arī ir daļa no trešā gadsimta krīzes, kas mazināja iedzīvotāju drošības sajūtu. Pie tam, šajā laikā Āzijas province zaudēja savu politisko un stratēģisko nozīmi.
4. gadsimtā Diokletiāns sadalīja Āzijas provinci septiņās mazākās provincēs. 5. gadsimta laikā un līdz 6. gadsimta vidum Rietumu Anatolijas provinces piedzīvoja ekonomisko renesansi. Taču pēc lielā mēra 543. gadā daudzas pilsētas provinces iekšējos rajonos pagrima tādā mērā, ka līdz persiešu un arābu iebrukumam 7. gadsimtā tās nebija atšķiramas no parastiem ciemiem. No otras puses, agrīnās impērijas dominējošās pilsētas, t.s. Efesa, Sardi, un Afrodīzija, saglabāja lielu daļu no sava iepriekšējā spožuma un kļuva par provinču jaunajām galvaspilsētām. Āzija gadsimtiem ilgi palika par dominējošo hellēniskās kultūras centru austrumos. Teritorija palika par daļu no Bizantijas impērijas līdz 14. gadsimta beigām, kad to iekaroja Osmaņu impērija.
Opa Muurikka
No 2000. līdz 2020. gadam zīmolus pārvaldīja uzņēmums Opa Muurikka Oy, līdz tas tika integrēts Pisla struktūrā. Uzņēmumā strādāja aptuveni 30 darbinieki un apgrozījums gadā bija aptuveni 7,5 miljoni EUR.
Vēsture
2006. gadā tika pievienots virtuves piederumu ražotājs Opa, kas dibināts 1926. gadā. 2006. gada 8. septembrī Muurikka Team Oy tika pārdēvēts par Opa Muurikka Oy.
2015. gadā par Opa Muurikka Oy īpašnieku kļuva Somijas uzņēmumu grupa Pisla. 2020. gadā Opa Muurikka Oy aktīvi tika apvienoti ar Pisla Oy, un 2. jūnijā Opa Muurikka Oy tika dzēsts no Somijas uzņēmumu reģistra.
Pannas
Muurikka ražo dažāda veida metāla pannas: auksti velmētas tērauda pannas, karsti velmētas pannas un čuguna pannas. Pieejamie pannu veidi: paeljas (paella), vok- (WOK), grila, burgera/pankūku un Muurikka oriģinālā panna.
Elektriskā kūpinātava
Elektriskās kūpinātavas 1999. gadā sāka ražot Opa. Pēc uzņēmumu apvienošanās tika izlaistas modernizētas elektriskās kūpinātavas.
Mājas bumbiere
Mājas bumbiere (la) ir rožu dzimtas koks, kas plaši tiek kultivēts mērenajā joslā, lai iegūtu tā ēdamos augļus — bumbierus.
Koks zied pavasarī baltiem ziediem, kuriem ir piecas vainaglapas un purpursarkanas putekšnīcas. Augļi nogatavojas vasaras beigās un rudenī. Koks mēdz būt līdz 15 metriem augsts, lapas virspuse ir spīdīgas un tumšzaļas, auglis ir līdz 15 centimetriem garš.
Vestgotu karaliste
Vestgotu karaliste bija ģermāņu vestgotu 418. gadā Gallijas dienvidrietumos nodibināta karaliste, ar pirmo centru Tulūzā.
5. gadsimta otrajā pusē Vestgotu karalistē bija iekļauta Pireneju pussalas lielākā daļa, kas kļuva par tās galveno teritoriju. 6. gadsimta sākumā Gallijas teritoriju iekaroja franki un vestgotu pārvaldībā palika tikai Pireneju pussala ar centru Toledo. Šis periods pazīstams kā "Toledo karaliste".
6.—7. gadsimtu laikā vestgotu pārvaldītā teritorija piedzīvoja uzplaukumu un ilgstošu miera periodu. Vestgoti spēja pakāpeniski samazināt kultūras atšķirības starp sevi un vietējiem iedzīvotājiem, tādējādi panākot iekšpolitisku stabilitāti. 589. gadā vestgotu karalis Rekareds no ariānisma pārgāja katoļticībā, tādējādi apvienojot valsts iedzīvotājus arī reliģiski.
Silakrogs (Bērzkalnes pagasts)
Silakrogs (ltg) ir ciems Balvu novada Bērzkalnes pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 7 km no pagasta centra Bērzkalnes, 9 km no novada centra Balviem un 229 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P35. Pie Silakroga atrodas vietējas nozīmes arheoloģijas piemineklis — Silakroga viduslaiku kapsēta.
Karloss Salsido
Karloss Arnoldo Salsido Floress (es, dzimis ) ir bijušais Meksikas futbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā, bijis Meksikas futbola izlases dalībnieks.
Savas karjeras sākumā pārstāvējis Meksikas komandu Guadalajara. 2006. gadā pievienojies Nīderlandes komandai PSV Eindhoven, ar kuru viņš izcīnīja divus Eredivisie čempionu titulus. Salsido spēlēja arī Anglijas komandā Fulham, pirms atgriešanas Meksikā, kur spēlējis Tigres UANL, Guadalajara un Veracruz.
Meksikas futbola izlases sastāvā debitējis 2004. gadā. Piedalījies 2006., 2010. un 2014. gada FIFA Pasaules kausā. Ieguvis zelta medaļu 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Sasniegumi
PSV
Tigres UANL
Guadalajara
Zanda Gūtmane
Zanda Gūtmane (dzimusi 1969. gada 22. aprīlī Aizputē) ir latviešu literatūrzinātniece.
Biogrāfija
Liepājas Pedagoģijas akadēmijā ieguvusi bakalaura (1992) un maģistra grādu (1999). Studējusi Latvijas Universitātes doktorantūrā, 2003. gadā ieguvusi filoloģijas doktora grādu par promocijas darbu “Varas tēmas interpretācija Raiņa nepabeigtajā traģēdijā “Kajs Grakhs" un Mārtiņa Zīverta nepabeigtajā lugā “lfigenija”. Kopš 1992. gada Liepājas Universitātes mācībspēks, asociētā profesore (2007), kopš 2010. gada Humanitāro un mākslas zinātņu fakultātes dekāne. Izstrādājusi vairākas akadēmiskās bakalaura un maģistra studiju programmas.
No 2005. līdz 2009. gadam LU Literatūras, folkloras un mākslas institūta pētniece.
Pētījumi Baltijas rakstniecības vēsturē un mūsdienu literatūrā, salīdzinošajā literatūrzinātnē, traumas un atmiņas studijās. Publicē recenzijas par jaunākajām grāmatām. Ikgadējā rakstu krājuma "Aktuālas problēmas literatūras un kultūras pētniecībā” un žurnāla "Scriptus Manet" redakcijas kolēģijas locekle.
Pēters Prūss
Pēters Prūss (et; dzimis ) ir Igaunijas riteņbraucējs, pārstāvējis Latvijas komandu .
Ančku strauts
Ančku strauts (arī Anīku strauts) ir Vaidavas labā krasta pieteka Smiltenes novadā. Iztece uz ziemeļaustrumiem no Rušķiem. Tek rietumu virzienā. Ietek Vaidavā lejpus Ančku mājām.
Pēters Prūss
Ar panākumiem startējis šosejas un kalnu riteņbraukšanas sacensībās. 2015. gadā uzvarējis Tour of Borneo kopvērtējumā.
2016. gada 5. jūnijā uzvarēja Siguldā notikušajā Eiropas čempionātā kalnu riteņbraukšanā maratona disciplīnā.
2013. gadā uzvarējis SEB MTB maratona kopvērtējumā, 2015. gadā bijis trešais.
Privātā dzīve
Prūsa māte ir latviete un Pēters pārvalda latviešu valodu.
Novorosijskas jūras osta
Novorosijskas jūras osta (krievu: Новороссийский морской порт) ir viena no lielākajām Melnās jūras ostām un lielākā osta Krievijā. Piestātņu kopējais garums ir 8,3 km.
Novorosijskas jūras osta atrodas starptautisko transporta koridoru krustpunktā, kas savieno Krieviju ar Vidusjūras reģiona valstīm, Tuvajiem Austrumiem, Āfriku, Dienvid- un Dienvidaustrumāziju, kā arī Ziemeļameriku un Dienvidameriku.
Krišjāņa Barona iela (Liepāja)
Krišjāņa Barona iela ir iela Liepājā, kas atrodas Vecliepājas apkaimē. Krišjāņa Barona iela sākas krustojumā ar Toma ielu, bet beidzas krustojumā ar Liepu ielu. Aptuvenais ielas garums ir ap 300 metriem un to sedz gan akmens bruģis, gan asfaltbetons. No krustojuma ar Toma ielu līdz krustojumam ar Uliha ielu to sedz akmens bruģis, bet pārējo ielas posmu sedz asfaltbetons. Krišjāņa Barona ielā kustība norit divos virzienos. Ielas apbūve sastāv no pirmskara mūra un koka mājām.
Ielas nosaukums ir veltīts latviešu rakstniekam un folkloristam Krišjānim Baronam.
Ielu savienojumi
Krišjāņa Barona iela ir savienota ar šādām ielām:
Japānas standarta laiks
Japānas standarta laiks (JST) ir viens no UTC+9 laika zonas nosaukumiem. Tas ir 9 stundas priekšā UTC laikam un to galvenokārt izmanto Japānā. Otrā pasaules kara laikā to bieži sauca arī par Tokijas standarta laiku. Japānas standarta laiks ir tāds pats kā Korejas standarta laiks, Indonēzijas standarta laiks un Irkutskas laiks.
Torņakalna iela
Torņakalna iela ir Rīgas iela Torņakalna apkaimē Pārdaugavā. Kopējais ielas garums ir 600 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām. Torņakalna iela sākas krustojumā ar Vienības gatvi un beidzas krustojumā ar Ojāra Vācieša ielu.
Vēsture
Torņakalna iela pirmo reizi Rīgas adrešu grāmatās minēta 1861. gadā ar nosaukumu Kapsētas iela. 1937. gadā tā ieguva nosaukumu Kāpu iela. 1942. gadā tika pārsaukta par Kapu ielu. Savu tagadējo nosaukumu tā ieguva 1961. gadā.
Ielu savienojumi
Torņakalna iela ir savienota ar šādām ielām:
Alerse Andino nacionālais parks
Alerse Andino nacionālais parks (es) ir 1982. gadā izveidots nacionālais parks Čīles dienvidu daļā, Loslagosas reģionā. 393 km2 lielais parks atrodas pie Relonkavi līča uz austrumiem no Puertomontas. Parka teritorijā aug apdraudētā Patagonijas ciprese (Fitzroya cupressoides), bet no apdraudētajiem dzīvniekiem šeit mīt pasaulē mazākais briedis Dienvidpudubriedis (Pudu puda) un somainis, mikrobiotērijs Dromiciops gliroides.
Sergejs Moņa
Sergejs Moņa (ru; dzimis, Saratovā) ir krievu basketbolists, spēlē vieglā uzbrucēja un uzbrūkošā aizsarga pozīcijā, Krievijas izlases dalībnieks. Pašlaik (2013) pārstāv Krievijas Superlīgas klubu Maskavas apgabala "Himki".
Karjera
2004. gada NBA draftā viņu Portlendas "Trail Blazers" izraudzījās ar kopējo 23. kārtas numuru. NBA S. Moņa aizvadīja tikai vienu sezonu: 2005.—2006. gadā, spēlējot Portlendas "Trail Blazers" un pēc maiņas 2006. gadā 3 spēles arī Sakramento "Kings".
Nākamajā sezonā basketbolists atgriezās Krievijā, kur no 2006. līdz 2010. gadam pārstāvēja Maskavas "Dinamo". 2010. gadā viņš pārcēlās uz Maskavas apgabala "Himki", ar ko sezonas noslēgumā uzvarēja VTB līgā, bet nākamajā sezonā Eiropas kausā.
Kopā ar Krievijas izlasi uzvarēja 2007. gada Eiropas čempionātā, kā arī ieguva bronzas medaļas 2011. gada Eiropas čempionātā un. 2009. un 2010. gadā bija Krievijas izlases kapteinis.
Līs lietutiņš maigs
"Līs lietutiņš maigs" (en) ir Reja Bredberija postapokaliptiskā žanrā sarakstīts stāsts no cikla "Marsiešu hronikas". Tas pirmoreiz tika publicēts žurnālā Collier 1950. gada 6. maijā. Vēlāk tajā pašā gadā stāsts tika iekļauts Bredberija grāmatā “Marsiešu hronikas”. Tiek uzskatīts par vienu no slavenākajiem zinātniskās fantastikas stāstiem. Stāsta darbība norisinās Alendeilā Kalifornijā no 1985. gada 4. līdz 5. augustam (vēlākā izdevumā tika norādīts 2026. gads). Stāsta nosaukums nāk no Sāras Tīsdeilas (Sara Teasdale, 1884-1933) tāda paša nosaukuma dzejoļa, kas citēts šajā stāstā.
Sižets
Ir notikusi katastrofa — pilsētu iznīcinājis kodolsprādziens, visi tās iedzīvotāji gājuši bojā. Taču vienīgajā mājā, kas brīnumainā kārtā saglabājusies, turpinās vienmērīga un pastāvīga dienas kārtība — mājas automātiskās sistēmas gatavo brokastis, uzkopj māju, uzklāj gultas, mazgā traukus, uzrunā cilvēkus, nezinādamas, ka mājas saimnieku vairs nav, vienīgais atgādinājums par viņiem ir baltas ēnas uz vienas no mājas sienām, kas nomelnējusi no spēcīga uzliesmojuma. Saimnieku vairs nav, bet māja vienalga cenšas saglabāt viņu mieru, aizverot logu slēģus, lai aizbiedētu pie loga pielidojušu nejauši izdzīvojušu putnu bariņu. Divpadsmitos dienā pie mājas ar pēdējiem spēkiem pievelkas suns. Dzīvnieks tiek atpazīts kā ģimenes mīlulis un ielaists, bet drīz pēc tam nobeidzas. Māja automātiski atbrīvojas no ķermeņa. Suns ir vienīgais stāsta personāžs, kurš kādu laiku vēl ir dzīvs. Vakarā automāts, nesaņēmis saimnieces atbildi, kādu dzejoli viņa vēlētos noklausīties, deklamē tās iemīļoto Sāras Tīsdeilas "Līs lietutiņš maigs".
Pulksten desmitos vakarā vēja brāzma virtuves logā ietriec koka zaru, uz plīts izlīst tīrīšanas šķidrums, izraisot ugunsgrēka izcelšanos. Māja brīdina iemītniekus iziet no ēkas un mēģina aizvērt durvis, lai ierobežotu liesmu izplatību. Māja mēģina cīnīties ar uguni, taču tās ūdens rezervuāri ir iztukšoti pēc vairākām ēdienu gatavošanas un tīrīšanas dienām bez papildināšanas. Uguns izplatās pa visu māju, iznīcinot visu, kas palicis no vecās dzīves. Nākamās dienas radioaktīvajā rītausmā ir atlikusi tikai viena siena — tā pati siena, uz kuras palikušas ģimenes ēnas. No tās skan balss, kas bez gala atkārto "Šodien ir 2026. gada 5 augusts, šodien ir 2026. gada 5 augusts ..."
Hiroši Ninomija
Nacionālā izlase
!Kopā||12||9
Ašupīte
Ašupīte ir Blīgznes labā krasta pieteka Smiltenes novadā.
Tek dienvidu - dienvidrietumu virzienā, mežainā, mazapdzīvotā apvidū. Novada Ašu purva ūdeņus uz Blīgzni. Ietek Blīgznē mazapdzīvotā apvidū uz Apes un Trapenes pagastu robežas.
Bastia
Bastia var būt:
Vizla (nozīmju atdalīšana)
Vizla var būt:
Itālija 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Itālija (Itālijas Karaliste) 1896. gada vasaras olimpiskajās spēlēs bija viena no 14 pārstāvošajām valstīm. Itālija šajās olimpiskajās spēlēs bija pārstāvēta ar vienu sportistu — Džuzepi Rivabellu —, kurš startēja šaušanā. Bija plānots, ka olimpiskajās spēlēs startēs arī Karlo Airoldi, taču viņš iepriekš startējot sporta sacensībās bija saņēmis naudas balvas un līdz ar to tika diskvalificēts, jo nebija uzskatāms par amatieri.
Šajās olimpiskajās spēlēs Itālijas sportisti medaļas neizcīnīja.
Vanagu iela (Rīga)
Vanagu iela ir Rīgas iela Torņakalna apkaimē Pārdaugavā. Kopējais ielas garums ir 120 metri. Vanagu iela sākas krustojumā ar Vienības gatvi un beidzas krustojumā ar Jelgavas ielu.
Ielu savienojumi
Vanagu iela ir savienota ar šādām ielām:
Bastiā
Bastiā (co, ) jeb Bastja (fr, ) ir pilsēta Francijā, Korsikā. Tā atrodas Korsikas ziemeļaustrumos, 90 km attālumā no Itālijas kontinentālās daļas. Bastiā ir Augškorsikas departamenta administratīvais centrs. 2013. gadā Bastiā dzīvoja 42,3 tūkstoši iedzīvotāju. Tā ir otra lielākā Korsikas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita (lielākā pilsēta ir Ažaksjo).
Bastiā bāzējās Francijas futbola 1. līgas futbola klubs SC Bastia.
Cikloheksāns
Cikloheksāns (C6H12) ir bezkrāsains, ūdenī nešķīstošs šķidrums ar vāju, īpatnēju smaržu. Neierobežoti jaucas ar etanolu un ēteri. Cikloheksāns pieder pie cikloalkāniem.
Vēsture
Cikloheksānu pirmais ieguva franču ķīmiķis Marselēns Bertlo (Marcellin Berthelot) 1867. gadā, reducējot benzolu ar jodūdeņražskābi paaugstinātā temperatūrā. Tomēr viņš iegūto vielu uzskatīja par n-heksānu. 1870. gadā Ādolfs fon Beiers (Adolf von Baeyer) atkārtoja reakciju un nosauca tās produktu par heksahidrobenzolu. 1890. gadā krievu ķīmiķis Vladimirs Markovņikovs ieguva šo pašu vielu, pārdestilējot naftu.
Molekulas uzbūve
Cikloheksāna molekulai ir sešstūra forma, taču visi cikloheksāna oglekļa atomi nav izvietoti vienā plaknē. Cikloheksāna gredzens vienmēr ir izliekts, lai nodrošinātu sp3 hibridizēto oglekļa atomu "tetraedriskos" leņķus starp saitēm (planāra sešstūra leņķi ir 120°, atšķirībā no tetraedra leņķiem 109°28'). Cikloheksāna gredzens var izliekties vairākos veidos, ko sauc par konformācijām. Enerģētiski visizdevīgākā ir konformācija, kurā četri oglekļa atomi atrodas vienā plaknē, bet abi pārējie (pretimstāvošie) atrodas katrs savā plaknes pusē (to dēvē par "krēsla" konformāciju). Ja abi oglekļa atomi atrodas vienā plaknes pusē (molekulas "sešstūrim" abas puses uzlocītas uz augšu), to sauc par "vannas" konformāciju un tā ir daudz nestabilāka, jo "uzlocītie" atomi savā starpā atgrūžas. Nedaudz stabilāka ir tā saucamā "sašķiebtās vannas" jeb tvist-konformācija, kur gredzena sešstūris ir it kā savērpts. Pavisam nestabila ir "puskrēsla" konformācija, kur ārpus četru atomu plaknes izvirzīti divi blakus esoši oglekļa atomi.
Ja "krēsla" konformācijā kāds no ūdeņraža atomiem ir aizvietots, tas var novietoties divos veidos — tuvu molekulas pamatplaknei un perpendikulāri tai. Šos veidus sauc attiecīgi par ekvatoriālajiem un aksiālajiem konformēriem (konformācijas izomēriem). No 12 iespējamajiem cikloheksāna aizvietotājiem 6 var atrasties ekvatoriālajā (ekv-) stāvoklī, bet 6 — aksiālajā (aks-) stāvoklī. Aksiālie un ekvatoriālie konformēri viegli pāriet viens otrā (to sauc par cikla inversiju). Ja ir divi aizvietotāji pie dažādiem oglekļa atomiem, tad šādai molekulai iespējami cis un trans izomēri.
Iegūšana
Cikloheksānu rūpnieciski iegūst, pārstrādājot naftas produktus vai benzola katalītiskajā hidrogenēšanā niķeļa klātienē (Sabatjē—Sanderāna metode). Ledus etiķskābē izšķīdināts benzols sīkdispersa platīna klātienē reducējas ar ūdeņradi līdz cikloheksānam jau istabas temperatūrā (tomēr benzolam jābūt pilnīgi tīram, sevišķi nevēlams ir tiofēna piemaisījums). Agrāk cikloheksānu ieguva arī, reducējot cikloheksanonu vai cikloheksāndionu ar jodūdeņražskābi, kā arī cikloheksānkarbonskābes termiskās sadalīšanās reakcijā.
Atrašanās dabā
Cikloheksāns lielos daudzumos atrodams dažos naftas veidos (piemēram, Kaukāza un Galicijas reģionos atrodamajā naftā). Naftā atrodas arī tādi svarīgi cikloheksāna atvasinājumi kā metilcikloheksāns un 1,3-dimetilcikloheksāns (tam iespējami cis un trans izomēri).
1-Metil-4-izopropilcikloheksāna jeb p-mentāna struktūra ir daudzu ciklisko terpēnu pamatā. p-Mentāns ir šķidrums ar diļļu un petrolejas sajaukumam līdzīgu smaržu. Dažu terpēnu struktūra balstās uz m-mentānu (1-metil-3-izopropilcikloheksānu).
Ķīmiskās īpašības
Cikloheksāna ķīmiskās īpašības būtiski neatšķiras no parasto piesātināto alkānu īpašībām. Tas piedalās hlorēšanas, nitrēšanas, nitrozēšanas un sulfurēšanas reakcijās. Katalizatoru klātienē reaģē ar ūdeņradi, veidojot benzolu. Gaismas klātienē broms aizvieto ūdeņradi cikloheksāna gredzenā. Karsējot kopā ar kālija permanganātu, cikloheksāna gredzens atveras un rodas adipīnskābe.
Izmantošana
Cikloheksāns ir labs šķīdinātājs, to izmanto arī par vērtīgu organiskās sintēzes izejvielu. No tā iegūst nitrozocikloheksānu, adipīnskābi, cikloheksanonu — svarīgus poliamīdu sintēzes monomērus.
Almoravidu dinastija
Almoravidu dinastija jeb Murābitūnu dinastija (ar, Al-Murābiṭūn) bija berberu dinastija, kura no 1040. līdz 1147. gadam Ziemeļāfrikā un Pireneju pussalā bija izveidojusi impēriju. Almoravidu dinastiju izveidojās vairāku berberu cilšu (lamtunu, gudālu, masufu) apvienībā mūsdienu Mauritānijas un Rietumsahāras teritorijā. Viņi pakļāva Magribas rietumus (mūsdienu Maroku) un Andalusu (Spānijas dienvidus). 1062. gadā dibināja Marrākešu, kas kļuva par valsts galvaspilsētu. 1147. gadā Amoravidu dinastiju pakļāva Almohadu kalifāts un tā beidza pastāvēt.
О
О (о) ir kirilicas burts. Vispārīgi šis burts apzīmē noapaļotu augsti vidēja mēles pacēluma pakaļējās rindas patskani /o/. Burts ir radies no grieķu alfabēta burta omikrona (Ο, ο). Krievu alfabētā burts о ir 16. burts pēc kārtas, baltkrievu — 16. burts, bulgāru alfabētā — 15. burts, ukraiņu — 19. burts, maķedoniešu alfabētā — 19. burts.
Bērzupurva grāvis
Bērzupurva grāvis (arī Bārzupūra grāvis, Bārzupūra grāvs, Bērzpurva grāvis, Bērzu purva grāvis) ir ūdenstece Smiltenes novadā uz rietumiem no Uskaniem. Tek ziemeļrietumu virzienā līdz valsts robežai ar Igauniju.
Hiroši Saeki
Hiroši Saeki (ja; dzimis, miris 2010. gadā) bija japāņu futbolists, bijis Japānas futbola izlases dalībnieks.
Nacionālā izlase
!Kopā||4||0
Veronika Veremjuka
Veronika Veremjuka (uk; dzimusi 2007. gadā) ir Ukrainas šahiste.
Biogrāfija
Kijivas šaha skolas audzēkne. 2013. gadā uzvarējusi Kijivas pilsētas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U12 vecuma grupā. 2014. gadā uzvarējusi Kijivas pilsētas jauniešu šaha čempionātā U8 vecuma grupā. 2017. gadā uzvarējusi Ukrainas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U10 vecuma grupā.
Pārstāvējusi Ukrainu Eiropas un pasaules jauniešu šaha čempionātos, kuros lielāko panākumu guvusi 2015. gadā, kad uzvarējusi Eiropas jauniešu šaha čempionātā meitenēm U8 vecuma grupā.