cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viktorijas stadions
Viktorijas stadions (en) ir daudzfunkcionāls stadions Gibraltārā, tiešā Gibraltāra starptautiskās lidostas tuvumā. Celts 1926. gadā kā britu militārpersonu sporta laukums. Ietilpība 2000 skatītāju. Stadionā bāzējas Gibraltāra futbola izlase. Bez futbola spēlēm šeit notiek mūzikas festivāli, kriketa un regbija sacensības. Stadions nosaukts Gibraltāra mecenāta Džona Makintoša sievas vārdā.
Silagals (Murmastienes pagasts)
Silagals (arī Silagols, latgaliski: Sylagols) ir ciems Varakļānu novada Murmastienes pagastā. Atrodas pagasta rietumos 5,8 km no pagasta centra Murmastienes, 22,5 km no novada centra Varakļāniem un 213,5 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem, Grāna grāvja krastā.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Futbols 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Futbols 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro norisinājās no 3. līdz 20. augustam. Turnīrs kopumā tika aizvadīts 7 dažādos stadionos, 6 Brazīlijas pilsētās. Fināla mači tika aizvadīti Riodežaneiro Marakanas stadionā. Olimpiskā futbola turnīra spēles tika aizvadītas bez Riodežaneiro notika arī Braziljā, Sanpaulu, Beluorizonti, Salvadorā un Manausā. Turnīrā piedalījās 16 vīrieši un 12 sieviešu valsts vienības.
Bija noteikts, ka vīriešu komandās ne vairāk kā trīs spēlētāji drīkst būt jaunāki par 23 gadiem (dzimuši 1993. gada 1. janvārī un vēlāk), savukārt sieviešu komandām šāds vecuma ierobežojums nepastāvēja. Kopumā futbola turnīrā tika izmantotas aptuveni 400 futbola bumbas.
Vīriešu turnīrā futbolā par olimpiskajiem čempioniem kļuva, mājinieki Brazīlijas futbola izlase, kuriem šis bija pirmais čempionu tituls olimpiskajās spēlēs futbolā. Savukārt otro vietu ieņēma Vācijas futbola izlase un trešo — Nigērijas futbola izlase. Sieviešu turnīrā par čempioniem kļuba Vācijas sieviešu futbola izlase, otro vietu izcīnīja Zviedrijas sieviešu futbola izlase un trešo — Kanādas sieviešu futbola izlase.
Vīriešu turnīrs
Vīriešu futbola turnīrā kopā startēja 16 komandas (ieskaitot rīkotājvalsti Brazīliju) no sešām kontinentālajām konfederācijām. Pārējās 15 komandas tika noskaidrotas dažādos čempionātos un kvalifikācijas turnīros. Komandu sadalījumu FIFA apstiprināja 2014. gada martā Izpildu komitejas sanāksmē.
Sieviešu turnīrs
Sieviešu futbola turnīrā bez Brazīlijas vēl startēja 11 sieviešu futbola komandas no sešām kontinentālajām konfederācijām. Lielākoties kvalifikācijai tika rīkoti speciālo kontinentālie olimpiskie kvalifikācijas turnīri.
Turnīru norises vietas
Lielāka daļa stadioni, kuros notika olimpiskie futbola turnīra mači bija tie paši stadioni, kuros norisinājās 2014. gada FIFA Pasaules kauss. Bez Riodežaneiro futbola mači tika aizvadīti arī piecās citās Brazīlijas pilsētās: Braziljā, Sanpaulu, Beluorizonti, Salvadorā un Manausā. Galīgās norises vietas FIFA paziņoja 2015. gada 16. martā. Gan sieviešu, gan vīriešu futbola turnīra fināli norisinājās Riodežaneiro Marakanas stadionā.
Sacensību grafiks
Olimpiskā futbola turnīra sacensību grafiks tika izziņots 2015. gada 10. novembrī.
Vīriešu turnīrs
Olimpiskais turnīrs sastāvēja no diviem posmiem: grupu turnīra un izslēgšanas spēlēm.
Sieviešu turnīrs
Olimpiskais turnīrs sastāvēja no diviem posmiem: grupu turnīra un izslēgšanas spēlēm.
Bursaspor
Bursaspor ir Turcijas futbola klubs no Bursas pilsētas, kas spēlē Turcijas Pirmajā līgā.
Futbols 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Pārstāvētās komandas
2016. gada vasaras olimpisko spēļu futbola turnīrā piedalījās 22 valstu komandas; no tām 5 komandas bija pārstāvētas gan vīriešu, gan sieviešu turnīrā; 10 komandas startēja tikai vīriešu turnīrā un 7 komandas tikai sieviešu turnīrā. Fidži vīriešu futbola izlasei un Zimbabves sieviešu futbola izlasei šī bija pirmā debija olimpiskajā turnīrā.
Iekavās norādīts sportistu skaits no komandās.
Komandu sastāvi
Lielākajā daļā vīriešu un sieviešu futbola komandu bija 18 spēlētāji, taču dažās komandās bija vairāk (maksimāli līdz 2 spēlētājiem). Kopā olimpiskajā basketbola turnīrā startēja 515 futbolisti, 297 vīrieši un 218 sievietes.
Sacensību tiesnieši
Olimpiskajam futbola turnīram bija izvēlēti šādi tiesneši:
LightSail-A
LightSail-A ir bezpeļņas organizācijas The Planetary Society saules buras demonstrators. Tas orbītā palaists 2015. gada maijā. Kosmiskais aparāts paredzēts saules buras risinājumu un pavadoņa sistēmu pārbaudei pirms lielāka eksemplāra LightSail-1 palaišanai 2016. gadā.
The Planetary Society par projektu LightSail pirmoreiz paziņoja 2009. gada novembrī. Tas bija ambiciozāks par NanoSail-D un sākotnēji paredzēja divus startus: pirmo zemā orbītā, pārbaudītu saules buras izvēršanas mehāniku, un otru augstākā orbītā, kurā to vairs neietekmē Zemes atmosfēras berze un var realizēt Saules gaismas spiedienu uz buru.
Pavadoni izgatavoja uzņēmums Stellar Exploration Inc. Tas veidots CubeSat 3U formā ar izmēriem 34 × 10 × 10 cm un masu aptuveni 5 kg.
LightSail-A tika palaists 15:05 UTC ar nesējraķeti Atlas V/501 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta kompleksa SLC-41 kā sekundārā krava bezpilota kosmoplānam USA-261. Kopā ar to palaisti nanopavadoņi ULTRASat, USS Langley, BRICSat-P, ParkinsonSat, GEARRS-2, AeroCube-8A, AeroCube-8B, OptiCube 1, OptiCube 2, OptiCube 3.
Desmit dienu laikā vajadzēja izvērst saules buru. Divas dienas pēc starta programmatūras kļūmes dēļ pavadonis kļuva nekontrolējams. 31. maijā ar to izdevās nodibināt sakarus un augšupielādēt programmas ielāpu. 3. jūnijā izvērsti saules bateriju paneļi. 4. jūnijā atkal tika zaudēts kontakts ar LightSail-A, bet 6. jūnijā to izdevās atjaunot. 7. jūnijā izvērsta saules bura. To apstiprināja vēlāk saņemtie attēli.
14. jūnijā LightSail-A iegāja atmosfēras blīvajos slāņos un sadega.
Ziedu iela (Rīga)
Ziedu iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajona, Vecāķos. Ziedu iela sākas krustojumā ar Vecāķu prospektu un nekrustojoties ar citām ielām beidzas krustojumā ar Cirsmas ielu. Apbūvi veido individuālā dzīvojamā apbūve. Iela ir klāta ar asfalta segumu.
Prizma (optika)
Prizma (grc, prísma — ‘sazāģētais’) optikā ir caurspīdīgs ķermenis, kuru veido viendabīga vide un izmanto dažādos optiskos instrumentos. Bieži prizma ir izgatavota no stikla, bet tikpat labi var izmantot arī citus caurspīdīgus materiālus. Pēc ārējā izskata tā līdzinās ģeometriskajai figūrai prizmai. No tā arī ir radies šī priekšmeta nosaukums. Ir arī tādas prizmas, kas pēc ārējā izskata neizskatās tādas pašas kā ģeometriskās figūras prizmas. Galvenais, lai prizmai ir divas plakanas šķeļošās virsmas, jo, gaismas staram nonākot uz šīs virsmas, gaisma tiek lauzta un dispersijas rezultātā izkliedēta, veidojot spektru.
Aleksandrs Kristovskis
Dzīvesgājums
Dzimis 1893. gada 12. februārī Ventspilī Andreja Kristovska ģimenē. Pirmā pasaules kara laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju, kur 1917. gadā pabeidza kara skolu. Piedalījās Latvijas brīvības cīņās 1919. gadā Cēsu rotas, vēlāk 1. latviešu atsevišķā bataljona sastāvā. Pēc kara beigām Latvijas armijā uzdienējās līdz Galvenā štāba administratīvās pārvaldes nodaļas priekšnieka amatam.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada septembrī viņu atlaida no darba armijā un viņš atrada darbu ziepju fabrikā "Dzintars". 1941. gada 11. jūnijā pulkvedi leitnantu Kristovski apcietināja. 1941. gada 29. jūlijā PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija (ВКВС СССР) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Bijušais Latvijas Republikas aizsardzības ministrs Ģirts Valdis Kristovskis savā īpašumā nejauši atrada virsnieka zobenu, kas, iespējams, piederējis viņa vectēva brālim, pulkvedim leitnantam Aleksandram Kristovskim.
Dmitrijs Merežkovskis
Dmitrijs Merežkovskis (dzimis, miris ) bija krievu rakstnieks, dzejnieks, literatūrkritiķis, tulkotājs, reliģijas filozofs un domātājs, viens no krievu simbolisma pamatlicējiem. Dzejnieces Zinaīdas Gipiusas vīrs.
Dzimis Sanktpēterburgā, ierēdņa ģimenē. 1888. gadā beidza Sanktpēterburgas universitātes vēstures un filozofijas fakultāti. 1888. gada pavasarī tika izdots Merežkovska pirmais dzejoļu krājums. Tūlīt par Oktobra revolūcijas kopā ar sievu devās trimdā uz Eiropu. Iesākumā apmetās Varšavā, vēlāk devās uz Parīzi. Arī emigrācijā aktīvi piedalījās intelektuālajā dzīvē, publicēja darbus, aktīvi uzstājās pret boļševiku varu.
Ķīmisko ieroču aizlieguma organizācija
Ķīmisko ieroču aizlieguma organizācija (OPCW) ir starptautiska organizācija, kas realizē Ķīmisko ieroču aizlieguma konvenciju. Tā pārbauda un veicina konvencijas ievērošanu, kas nosaka, ka ķīmiskos ieročus izmantot ir aizliegts, un pieprasa to iznīcināšanu.
Organizācijas galvenā mītne atrodas Nīderlandes pilsētā Hāgā.
Ķīmisko ieroču aizlieguma organizācija dibināta 1997. gadā, tās pašreizējais vadītājs ir turku diplomāts Ahmets Izimdži. Organizācijai ir 190 dalībvalstis. Organizācija politiski un praktiski sadarbojas ar ANO, lai arī formāli nav tās aģentūra. 2000. gada 7. septembrī abas organizācijas parakstījušas sadarbības līgumu.
2013. gadā Ķīmisko ieroču aizlieguma organizācija saņēma Nobela miera prēmiju par "centieniem izskaust ķīmiskos ieročus".
Augusts fon Bulmerinks
Augusts fon Bulmerinks (de, dzimis, miris ) bija Rīgā dzimis vācbaltiešu izcelsmes jurists, starptautisko tiesību speciālists.
Dzimis Rīgā, tirgotāja ģimenē. No 1841. līdz 1845. gadam studēja tiesības Tartu universitātē, vēlāk vairāk nekā 20 gadus šeit pasniedza starptautiskās un valsts tiesības. 1863. gada rediģēja Baltische Wochenschrift für Landwirthschaft, Gewerbfleiss und Handel Liv.-Est.- und Curlands. Piedalījās Starptautisko tiesību institūta Ģentē (Institut de Droit International) darbā.
Soču autodroms
Soču autodroms (krievu: Сочи Автодром), pazīstama arī kā Soču olimpiskā parka trase, ir viena no jaunākajām un modernākajām Pirmās Formulas trasēm, kurā kopš 2014. gada norisinās Krievijas Grand Prix izcīņa. Trase atrodas Sočos — vienā no Krievijas lielākajām kūrortpilsētām Melnās jūras krastos — un ir 5,848 km gara. Trase ir izvietota starp olimpiskajām būvēm, kurās 2014. gada februārī norisinājās 2014. gada olimpiskās spēles. Trases izveidei no valsts līdzekļiem tika atvēlēti 5,8 miljardi rubļu.
Komandora salas
Komandora salas (ru) ir salu grupa Klusā okeāna ziemeļos, Krievijai piederošs Aleutu salu virknes turpinājums, kas norobežo Beringa jūru no okeāna. Salu grupā ietilpst divas galvenās salas — Beringa sala un neapdzīvotā Mednija, kā arī vairākas sīkas saliņas un klintis, lielākās no kurām ir Toporkova un Arijkameņa. Salas ietilpst Kamčatkas novadā un veido atsevišķu Aleutu rajonu. Salu iedzīvotāji galvenokārt ir aleuti un aleutu-krievu kreoli. Salu grupas lielākā daļa ietilpst Komandora salu rezervāta teritorijā.
Tiek uzskatīts, ka pirmie eiropieši, kas atklāja salas, bija Krievijas 2. Kamčatkas ekspedīcija komandora Vitusa Beringa vadībā, kas avarēja pie Beringa salas krastiem. Salas nosauktas bojāgājušā un Beringa salā apglabātā ekspedīcijas vadītāja Beringa vārdā. Salas bija neapdzīvotas līdz 1825. gadam, kad Krievijas-Amerikas kompānija tajās nomitināja aleutus no Atkas un Atu salām.
Teicejnieki
Teicejnieki (arī Teicejnīki, Teicējnieki) ir ciems Varakļānu novada Murmastienes pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā 9,6 km no pagasta centra Murmastienes, 17,1 km no novada centra Varakļāniem un 208,1 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Beti Alvere
Elizabete Alvere, literārais pseidonīms Beti Alvere (dzimusi Jegevā, mirusi  Tartu), bija viena no ievērojamākajām Igaunijas dzejniecēm. Viņa bija no pirmās paaudzes, kas tika izglītota neatkarīgās Igaunijas skolās. 1924. gadā beigusi Tartu ģimnāziju, no 1924. līdz 1927. gadam Tartu Universitātē studējusi igauņu valodu un literatūru.
No 1937. gada Elizabete Talvika, no 1956. gada Elizabete Lepika.
Beti Alveres 100. dzimšanas dienā Jegevā tika atvērts viņas muzejs. 2013. gadā viņas vārdā nosaukts krāteris (Alver) uz Merkura.
Marija de Viljota
Viņas tēvs Emilio de Viljota bijis Formula 1 pilots, tāpat viņas brālis Emilio de Viljota jaunākais bijis autobraucējs.
Piedalījusies dažādos autocīkšu seriālos, tai skaitā ADAC Procar Series, World Touring Car Championship un Superleague Formula. 2012. gada martā pievienojusies Marussia F1 Team komandai kā testpilote. 2012. gada jūlijā Viljota smagi cieta testa braucienos, kā rezultātā zaudēja aci.
Mirusi.
Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komiteja
Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komiteja bija latviešu strēlnieku organizācijas komiteja Pirmā pasaules kara laikā, kas darbojās Latviešu izglītības biedrības telpās Tērbatas ielā 1/3 Rīgā.
Priekšvēsture
Vācijas impērijas armijas Kurzemes ofensīvas laikā 1915. gada jūnija sākumā pēc Krievijas valsts domnieka Jāņa Goldmaņa iniciatīvas Tērbatas ielā 1/3 Rīgā norisinājās latviešu sabiedrisko darbinieku un virsnieku sapulce, kurā tika skatīts jautājums par latviešu nacionālo vienību izveidi Krievijas impērijas armijas sastāvā. Sapulces dalībnieki vienojās par nepieciešamību izveidot speciālu organizācijas komiteju, kura organizētu brīvprātīgo pieņemšanu. Jau nedēļu pēc sapulces bija izstrādāti lūgumraksti Krievijas impērijas armijas augstākajai vadībai un frontes virspavēlniekam.
1915. gada 1. augustā Ziemeļrietumu frontes virspavēlnieks parakstīja pavēli par pirmo divu latviešu strēlnieku bataljonu formēšanu un Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komitejas izveidi. Pēc vairāku nedēļu ilgušām diskusijām un saskaņošanas tajā pašā dienā tika apstiprināti «Pagaidu noteikumi par latviešu strēlnieku bataljoniem», kuros tika formulēti organizācijas komitejas galvenie pienākumi un darbības virzieni, no kuriem nozīmīgākais bija brīvprātīgo pieņemšana latviešu strēlnieku bataljonos.
Darbība
Organizācijas komitejas kodolu veidoja 15 darbinieki, tās priekšsēdētājs bija Jānis Goldmanis, viņa vietnieks advokāts Gustavs Ķempelis. Komitejā darbojās Krievijas valsts domnieks Jānis Zālītis, agronoms Jānis Bisenieks, advokāti Arveds Bergs un Voldemārs Zāmuels, kredītiestāžu vadītāji Zigfrīds Meierovics un Jānis Brūmelis, Kārlis Straubergs, Mārtiņš Antons un citi. Nepilnu divu nedēļu laikā organizācijas komiteja uzsāka brīvprātīgo pieņemšanu latviešu strēlnieku bataljonos. Pirmā brīvprātīgo pieņemšanas komisija darbu uzsāka 12. augustā. Tās sastāvā bija komisijas priekšsēdētājs Gustavs Ķempelis, viņa vietnieks Voldemārs Zāmuels, kapteinis Kārlis Baltiņš un ārsts Ādams Butuls, kas veica brīvprātīgo medicīnisko pārbaudi. Jau divu dienu laikā brīvprātīgi strēlniekos pieteicās 472 jauni vīrieši vecumā no 17 līdz 35 gadiem. Uzņemšanas komisijas izveidoja vairākās pilsētās gan Latvijā, gan ārpus tās. Organizācijas komiteja pārslodzes dēļ bija spiesta algot papildu darbiniekus, jo nespēja tikt galā ar lielo brīvprātīgo skaitu. Organizācijas komitejas darbinieki apzināja dažādās Krievijas impērijas karaspēka vienībās dienošos latviešu virsniekus un centās panākt viņu pārcelšanu uz latviešu bataljoniem. Bataljonu virsnieku sastāvu komplektēja no praporščiku skolu absolventiem. 1916. gada janvārī vien uz latviešu strēlnieku bataljoniem pārnāca 950 karavīri. Organizācijas komitejas 1916. — 1917. gadu mijā sastādītais pārcelto karavīru saraksts liecina, ka uz latviešu strēlnieku bataljoniem kopumā pārcelti vairāki tūkstoši karavīru.
1915. gada septembrī organizācijas komiteja sāka darbu pie karogu un krūšu nozīmes izstrādes. Krūšu nozīmju izstrādē piedalījās komisija trīs cilvēku sastāvā (mākslinieks Ansis Cīrulis, G. Ķempelis un virsnieks Andrejs Peka). 1915. gada decembrī Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komiteja izsludināja strēlnieku bataljonu karogu skiču konkursu. Organizācijas komiteja izdeva arī pastkaršu sēriju ar patriotiskiem motīviem. Starp autoriem bija mākslinieki Jānis Roberts Tilbergs un Rihards Zariņš. 1915. gada 15. decembrī darbu uzsāka Latviešu strēlnieku bataljonu apvienotā lazarete, kuru svinīgi iesvētīja 1916. gada janvārī. To vadīja ķirurgs Jānis Jankovskis, viņa palīgs Kārlis Kasparsons un vecākā māsa Alīda Švēde.
Dāmu komiteja
Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komitejas ietvaros darbojās Dāmu komiteja, tās priekšniece bija Milda Ķempele. Dāmu komiteja organizēja teātra izrādes un citus pasākumus, sagatavoja strēlniekiem paredzētas dāvanas, kuras nosūtīja uz fronti. Organizācijas komitejas telpās 1915. gada oktobrī izveidoja šūšanas darbnīcu, kurā bez atlīdzības strādāja Dāmu komitejas sievietes un citas brīvprātīgās. Darbnīcu vadīja M. Ķempele, un tajā šuva strēlniekiem frontē vajadzīgās lietas (baltos maskēšanās tērpus, apakšveļu u.c.), kā arī apģērbu medicīnas personālam — ārstiem un feldšeriem.
Muzeja izveide
1916. gadā Latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komiteja saņēma atļauju dibināt latviešu strēlnieku muzeju, kurā bija gan dažādi priekšmeti no karalauka, gan arī strēlniekiem paredzēti dāvinājumi. Visi priekšmeti tika glabāti organizācijas komitejas telpās Tērbatas ielā, kur par tiem rūpējās muzeja pirmais pārzinis Kārlis Straubergs. Strēlniekiem veltītais muzejs kļuva par pamatu Latvijas Kara muzejam, kuru izveidoja 1919. gadā.
Pasta iela (Jūrmala)
Pasta iela ir iela Jūrmalā, Majoru apkaimē. Pasta iela sākas krustojumā ar Tirgoņu ielu un beidzas ar strupceļu. Kopējais ielas garums ir 30 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu.
Kokvaržu apakšdzimta
Kokvaržu apakšdzimta (Hylinae) ir kokvaržu dzimtas (Hylidae) apakšdzimta, kas apvieno gandrīz 700 sugas. Tās tiek iedalītas 41 ģintī un 4 ciltīs. Šīs apakšdzimtas sugas sastopamas Eiropā, Āzijā, Ziemeļāfrikā, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā. Līdz ar ģenētisko pētījumu rezultātiem apakšdzimtā ik pa laikam tiek veikta sistemātikas revīzija. Dažas sugas tiek izdalītas jaunās ģintīs.
Latvijā
Latvijā sastopama viena kokvaržu apakšdzimtas suga — Eiropas kokvarde (Hyla arborea), kura kādu laiku tika uzskatīta par zudušu Latvijas faunai. Tomēr 20. gadsimtā 90. gados tika uzsākta sekmīga kokvaržu aklimatizācija, tās mākslīgi inkubējot un pēc paaudzēšanas izlaižot piemērotos biotopos.
Sistemātika
Kokvaržu apakšdzimta (Hylinae)
Kanādas papele
Kanādas papele ir vītolu dzimtas hibrīda lapu koks. Hibrīds veidojas, sakrustojoties piramidālajai papelei (Populus nigra) un kokvilnas kokam (Populus deltoides).
Miglāni (Krāslavas pagasts)
Miglāni ir ciems Krāslavas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 275 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Bolts.
Rīgas Jaunciema pamatskola
Rīgas Jaunciema pamatskola, agrāk '''Rīgas 7. pamatskola''', ir Rīgas pamatskola Jaunciema 4. šķērslīnijā 4, Jaunciema apkaimē, kurā mācības notiek no 1. līdz 9. klasei.
Izglītības programmas
Pamatizglītības programma (kods 21011111), Speciālās pamatizglītības programma izglītojamajiem ar somatiskām saslimšanām (21015411).
Vēsture
Skolas pirmsākumi meklējami 1912. gadā, kad atvēra skolu Ādažu pagasta Jaunciema evanģēliski luteriskajā baznīcā, bet 1913. gadā Jaunciema “Vinteru” mājās darbu uzsāka divklasīgā ministrijas skola. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām 1920. gadā Jaunciema evanģēliski luteriskās baznīcas telpās skola atsāka darbību ar 4 klasēm, kurās strādāja skolotāji Anna Vintere un Voldemārs Brenners. 1926. gadā skolas direktors Voldemārs Brenners atklāja jauno Ādažu Jaunciema 6-gadīgās pamatskolas ēku, kas bija paredzēta 160 skolēniem. Skolā darbojās pašdarbības teātris un koris, telpas izmantoja arī Jaunciema kultūras biedrība. 1935. gadā skolas kalnā iestādīja bērzu birztalu un liepu aleju. Pēc Jaunciema iekļaušanas Rīgas pilsētā to pārdēvēja par '''44. Rīgas pilsētas pamatskolu''', bet 1937. gadā par Rīgas pilsētas Jaunciema pamatskolu.
Pēc Otrā pasaules kara mācības skolā notika latviešu un krievu valodā. 1962. gadā uzcēla skolas piebūvi, bet 1968. gadā otro piebūvi. Kopš 2003. gada mācības skolā notiek latviešu valodā. Skola sāka integrēt bērnus ar astmu un astmatisko bronhītu.
Pazudušie zēni
"Pazudušie zēni" (en) ir 1987. gada ASV šausmu kinokomēdija, kuras režisors ir Džoels Šūmahers. Filmā galvenās lomas atveido Džeisons Patriks, Kīfers Saterlends, Korijs Heims, Džeimija Gerca, Korijs Feldmens, Edvards Hermans, Barnards Hjūzs un Daiena Vīsta.
Filma stāsta par diviem brāļiem, kuri pārceļas uz jaunu pilsētu, kur atklāj, ka tajā dzīvo jauniešu vampīru grupa.
Mazačo
Mazačo (it; dzimis, miris 1428. gada rudenī), īstajā vārdā Tommazo di Sers Džovanni di Simone (Tommaso di Ser Giovanni di Simone), bija itāļu gleznotājs. Aizsācis agrās renesanses glezniecību. Džordžo Vazāri viņu nosaucis par savas paaudzes labāko gleznotāju. Viens no sava laikmeta revolucionārākajiem gleznotājiem.
Džeks Laleins
Fransuā Anrī Laleins (en, dzimis, miris ), plašāk zināms kā Džeks Laleins (Jack LaLanne), bija amerikāņu fitnesa slavenība un aktieris. Viņš piedalījās dažādās ar svara zaudēšanu saistītās programmās. Vieni no slavenākajiem ir viņa The Jack LaLanne Show aerobikas videomateriāli.
Mazačo
1422. gadā iestājies Florences Ārstu un aptiekāru ģildē, 1424. gadā — Lūkas ģildē. Parasti gleznojis altārgleznas, freskas. Strādājis Florencē, Romā, Pizā. Bieži strādājis kopā ar Panikāles Mazolīno. Savos darbos pirmoreiz renesanses monumentālajā glezniecībā Mazačo izmantoja reālās telpas optiski iluzorisku paplašināšanu. Vairāki darbi pēc nāves palikuši nepabeigti. Viņa darbi ietekmējuši turpmākās renesanses attīstību.
Ievērojamākie darbi: "Krustā sišana" (1425\1426), "Sv. Trīsvienība" (ap 1426), "Izdzīšana no Paradīzes" (ap 1425), "Naudas nodeva" (ap 1427/1428), "Teofila dēla atdzīvināšana un Pēteris bīskapa krēslā" (ap 1425).
Hieronims Radzejovskis
Hieronims Radzejovskis (pl; dzimis, miris ) bija Žečpospolitas valsts darbinieks un diplomāts, Inflantijas vaivads 1667. gadā. Citu amatu vidū no 1650. līdz 1652. gadam bija Kroņa vicekanclers (Podkanclerzy koronny), bet 1645. gadā - Sejma maršals (Marszałek Sejmu).
Patriks Bartošāks
Patriks Bartošāks (cz, dzimis ) ir Čehijas hokejists, spēlē vārtsarga pozīcijā. Kopš 2021. gada Bartošāks pārstāv KHL komandu Habarovskas "Amur". 2013. gada NHL draftā Bartošāku ar kopējo 146. numuru piektajā kārtā izvēlējās Losandželosas "Kings".
Hieronims Radzejovskis
Dzimis Lenčicas vaivada Staņislava Radzejovska ģimenē. Precējies trīs reizes. Trešās sievas Elžbetas dēls Mihals Stefans Radzejovskis bija Polijas primass no 1688. līdz 1705. gadam.
Patriks Bartošāks
Savu profesionālo karjeru 2014. gadā iesācis AHL komandā Mančestras "Monarchs", ar ko viņš 2015. gadā ieguva Kaldera kausu. 2016. gadā atgriezies dzimtenē uz pievienojies Čehijas Ekstralīgas komandai HC Vítkovice Steel. Vēlāk spēlējis arī HC Oceláři Třinec, Zviedrijas hokeja līgas komandā Modo Hockey un Somijas hokeja līgas komandā Lahti "Pelicans". 2021. gadā pievienojies KHL komandai Habarovskas "Amur".
Čehijas hokeja izlases sastāvā piedalījies 2019. gada Pasaules čempionātā, kā arī 2018. un 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Hieronims Radzejovskis
Uzzinājis, ka sieva Elžbeta kļuvusi par Polijas karaļa Jana II Kazimira mīļāko, pieslējās karaļa pretiniekiem. 1652. gadā Sejma tribunāls piesprieda nāvessodu, ko nomainīja ar izsūtījumu. Hieronims Radzejovskis devās uz Zviedriju, kur deva lielu ieguldījumu pārliecinot Zviedrijas karali iebrukt Polijā. 1655. gadā pavadīja Polijā iebrukušos zviedru spēkus. Beidzoties karam, 1662. gadā Sejms Redzejovskim piedeva. Miris 1667. gadā diplomātiskās misijas gaitā.
Radzejovskis ir viens no negatīvajiem tēliem Henrika Senkeviča vēsturiskajos darbos "Ar uguni un zobenu" un "Plūdi".
Avīzes Nosaukums
Mēnešraksts "Avīzes Nosaukums" ir avangarda literatūras, mākslas un lopkopības izdevums, kas regulāri iznāk kopš 2022. gada marta.
Mēnešraksta emblēma ir Preiļu konceptuālās dzejas skolas korifeja Eināra Pelša zīmēta govs.
Vēsture
Ar Avīzes Nosaukuma ideju trijpusēji nāca klajā Valters Dakša, Māra Ulme un Betija Zvejniece pēc Krievijas—Ukrainas kara eskalācijas 2022. gadā.
2022. gada 5. septembrī tika oficiāli nodibināta Avīzes Nosaukuma patstāvīgā redakcija ar telpām Brīvības ielā 112.
Koncepts
Izdevumā bieži tiek izmantoti pseidonīmi, piem. Pliāna Stanga, Henrijs Emanuels Zentners, Žans Pols Sārts, Pupa, Rožu dzimtes koks vai krūms, xxfaylosexx [the_big_ba$tards_clan], Klitija Kunilanža, Papildspēle Džokers, Teo, Šeihs Oligarhs, Kormaks, Raibīs, Anna Kā, Anna Bezmiegs u.c.
Iekārtojums
Mēnešrakstam ir atsevišķas regulārās slejas – sapņu sleja, ''Dr. habil. lud.'' Miervalža Baha "Viltus pētniecības", kā arī anekdošu sleja.
Viljota
Viljota var būt:
Piramidālā papele
Piramidālā papele ir vītolu dzimtas sugas lapu koks.
Voldemārs Skaistlauks
Voldemārs Skaistlauks, līdz 1940. gadam Voldemārs Šēnfelds (1892—1972), bija Latvijas Bruņoto spēku Vidzemes artilērijas pulka komandieris un Latviešu leģiona virsnieks.
Bērnība un jaunība
Dzimis Kalnciema pagastā, beidzis Jelgavas reālskolu. 1910. gadā viņš uzsāka tirdzniecības studijas Rīgas Politehniskajā institūtā, taču jau 1912. gada 3. oktobrī tās pameta un iestājās Krievijas Impērijas armijas 43. kājnieku divīzijas 43. artilērijas brigādē Olitā, pēc gada dienesta ieskaitīts rezervē. 1914. gada maijā rezerves leitnanta pakāpē vispārējās mobilizācijas ietvaros tika iesaukts apmācībās.
Pirmajā pasaules karā
1914. gada augustā, sākoties Pirmajam pasaules karam, leitnantu Šēnfeldu iesauca aktīvajā dienestā. Līdz 1917. gada novembri dienēja 7. artilērijas rezerves divizionā Vitebskā, šajā laikā viņu apbalvoja ar III šķiras Staņislava ordeni, pēc tam nosūtīja uz Kaukāza fronti, Kaukāza grenadieru artilērijas brigādes 2. divizionu, tur pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada aprīlī tika demobilizēts.
Latvijas Brīvības cīņās
1919. gada 18. februārī Šēnfelds Tērbatā brīvprātīgi iestājās jaunveidotās Ziemeļlatvijas brigādes rindās, viņam uzticēja tās artilērijas organizēšanu. 1919. gada sākumā piedalījās kaujās pret LSPR karaspēku Tumšupes krastos un pie Apes, vēlāk arī cīņā pret landesvēru pie Cēsīm un Lodes 1919. gada 22. jūnijā. Pēc šīm kaujām tika paaugstināts par kapteini un iecelts par 3. Rūjienas baterijas komandieri 2. Vidzemes kājnieku divīzijas artilērijas pulkā. 1919. gada. 11. oktobrī ar savu 3. Rūjienas bateriju Ikšķiles tuvumā iznīcina artilērijas bermontiešu bateriju, 1920. gada janvārī Šēnfelds tika iecelts par diviziona komandieri Zemgales artilērijas pulkā un paaugstināts par pulkvedi-leitnantu.
Starpkaru periodā
No 1920. līdz 1922. gadam pulkvedis-leitnants Šēnfelds komandēja Atsevišķo artilērijas instruktoru bateriju Rīgā, pēc tam no 1922. līdz 1925. gadam viņš bija Artilērijas inspektora štāba priekšnieks, 1925. gadā arī tika paaugstināts par pulkvedi. No 1922. līdz 1932. gadam viņš rediģēja zinātniski militāro mēnešrakstu "Artilērijas apraksts", no 1932. gada žurnāla "Militārais apskats" artilērijas nodaļu. Pazīstams arī kā publicists un dzejnieks citos preses izdevumos, publicējas ar pseidonīmu "Skaistlauks". 1926. gadā beidza Virsnieku akadēmiskos kursus. No 1928. līdz 1932. gadam bija Vidzemes artilērijas pulka komandieris, starp 1932. un 1935. gadu atkal Artilērijas inspektora štāba priekšnieks, bet 1935. gadā atgriezās Vidzemes artilērijas pulka vadībā. 1940. gada janvārī oficiāli nomainīja uzvārdu, kļūdams par Voldemāru Skaistlauku.
Pēc Latvijas okupācijas Skaistlauku 1940. gada augusta sākumā paaugstināja par ģenerāli un iecēla par 1. Kurzemes kājnieku divīzijas pārvaldes komandiera palīgu. Kad 1940. gada septembrī Kurzemes divīziju iekļāva 24. teritoriālajā korpusa 181. strēlnieku divīzijā, Skaistlauku iecēla par tās artilērijas štāba priekšnieku.
Otrajā pasaules karā
Pēc Vērmahta ienākšanas Rīgā Skaistlauks ar citiem latviešu virsniekiem sāka kalt plānus par Pagaidu nacionālās armijas štāba formēšanu — taču jau 1. jūlijā Rīgas komandants pulkvedis Ulleršpergers paziņoja, ka netiks pieļauta latviešu karaspēka vienību izveide. Skaistlauku iecēla par Rīgas palīgpolicijas priekšnieku un Rīgas pagaidu vecāko. Palīgpolicijas pazīšanās zīme — sarkanbaltsarkanas rokas apsējs. 2. jūlijā Skaistlauks publicēja aicinājumu visām pirmspadomju pašvaldībām atsākt darbu, bet 3. jūlijā, sakarā ar marodierismu, izsludināja pārvietošanās aizliegumu Vecrīgā. Ar 2. jūliju Rīgā sākās padomju aktīvistu un ebreju aresti, sākot ar 4. un 5. jūliju tajos aktīvu dalību ņēma arī pulkveža Skaistlauka komandētā palīgpolicija, Skaistlauks bija tās priekšnieks arī laikā, kad Arāja komandas vīri nodedzināja Rīgas Horālā sinagogu. 1941. gada 7. jūlijā vācu komandantūra Skaistlauku atcēla no palīgpolicijas priekšnieka amata, viņš tika uzskatīts par neuzticamu vācu varai, vietā iecēla par provācisku atzīto Voldemāru Veisu. 1942. gada jūnija beigās Skaistlauku iecēla par Rīgas hipodroma vadītāju.
Dienesta gaitas Skaistlauks atsāka 1943. gada aprīlī, kad tika mobilizēts dienestam jaunveidotājā 15. divīzijā un iecelts par 15. artilērijas pulka komandieri. Pulku saformēja 1943. gada jūnijā Jelgavā un nosūtīja uz Ostrovas pozīcijām Austrumu frontē. 1944. gada jūnija-jūlija mijā, atkāpjoties no Veļikajas pozīcijām tika pilnībā iznīcināts divīzijas 32. pulks pulkvežleitnanta Aperāta vadībā, tādēļ 17. jūlijā divīziju nācās pārformēt — 15. artilērijas pulku trīs vieglo un viena smagā diviziona sastāvā pievienoja 19. latviešu divīzijai. Skaistlauks vadīja pulku arī atkāpšanās kaujās Latvijas teritorijā, tika apbalvots ar I un II šķiras Dzelzs krustu. 1944. gada oktobrī līdz ar visu 19. divīziju nonāca Kurzemes cietoksnī, tur 1944. gada oktobra beigās izveidoja Skaistlauka Kaujas grupu (Kampfgruppe Skaistlauks) līdz frontes stabilizēšanai. 1944. gada novembra beigās tika paaugstināts par virspulkvedi. 1944. gada septembrī Skaistlauks esot plānojis piedalīties Latvijas Centrālā padomes darbā, uzņemoties iekšlietu un policijas organizēšanu, taču slimības dēļ bija spiests no šiem plāniem atteikties un doties ārstēties uz Prāgu. 1945. gada 20. februārī dibinātajā Latvijas Nacionālajā komitejā (LNK) Skaistlauks piekrita darboties kā Izglītības un Kultūras lietu ģenerālsekretārs, tomēr LNK darbā aktīvi neiesaistījās.
Pēckara dzīve
Pēc Vācijas kapitulācijas 1945. gadā Skaistlauks nonāca Rietumu sabiedroto okupācijas zonā, sākotnēji karagūstekņu nometnē, bet vēlāk politisko gūstekņu nometnē Darmštatē. Atbrīvots 1946. gadā. Kad 1946. gada pavasarī Sabiedroto okupācijas karaspēka sastāvā izveidoja baltiešu militārā palīgdienesta rotas, kuras piedalījās Nirnbergas procesa apsardzē, kapteinis Skaistlauks kļuva par Virsaiša Viestura sardžu rotas (8920.Rt.LS) pirmo komandieri līdz 1947. gada 19. janvārim, kad viņu amatā nomainīja kapteinis Ervins Caune.
Pēc tam aktīvs Vācijas trimdas latviešu kopienas loceklis, darbojās Lāčplēša Kara ordeņa kavalieru biedrībā, izdeva atmiņas par savām gaitām Latvijas brīvības cīņās. Miris 1972. gada 9. oktobrī Ludvigsburgā.
Mihailovka
Mihailovka ir ciems Kaunatas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 282 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Pārtovas ezers, Ababļevas ezers.
Jans Kolāržs
Jans Kolāržs (cz, dzimis ) ir Čehijas hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Kopš 2019. gada Kolāržs pārstāv Čehijas Ekstralīgas komandu Pardubices "Dinamo".
Iepriekš spēlējis KHL komandās HK Donbass, Vladivostokas "Admiral" un Habarovskas "Amur".
Čehijas hokeja izlases sastāvā piedalījies četros Pasaules čempionātos, kā arī 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs.
Viķerava
Viķerava ir apdzīvota vieta Alūksnes novada Liepnas pagastā. Atrodas pagasta rietumu daļā 6 km no pagasta centra Liepnas, 29 km no novada centra Alūksnes un 231 km no Rīgas. Apdzīvotā vieta daļēji izzudusi.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P41.
Aleksandrs Mazjēcis
Dzīvesgājums
Dzimis Tukumā, strādnieka Jāņa Mazjēča ģimenē. No 1923. līdz 1928. gadam mācījies Tukuma pilsētas skolā. Pēc tam strādājis virvju vīšanas darbnīcā, uz dzelzceļa, dažādos gadījuma darbos daudzos Tukuma uzņēmumos. Sākot ar 1930. gadu aktivi piedalījies pagrīdes revolucionāro grupu darbā, iestājies Komunistiskas jaunatnes savienībā. Trīs reizes arestēts un trīs reizes izcietis ieslodzījumu cietumā. 1933. gadā Aleksandrs Mazjēcis tika uzņemts Latvijas Komunistiskās partijas biedru rindās, bet 1934. gada pavasarī viņš uzņēmies nelegālās partijas organizācijas vadību.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 25. jūnijā kluvis par Tukuma apriņķa komunistiskās partijas komitejas 1. sekretāru, ievēlēts par Tautas Saeimas deputātu no Zemgales vēlēšanu apgabala.
Otrā pasaules kara laikā atradies evakuācijā Krievijā — strādājis kolhozā Saratovas apgabalā, pēc tam nosūtīts uz padomju un partijas darbinieku kursiem Kirovā, pēc kuru beigšanas strādājis par Kaļiņinas apgabala partijas komitejas instruktoru. 1944. gadā viņš tika iedalīts Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās komitejas operatīvajā grupā, kura virzījās aiz uzbrūkošās Sarkanās armijas daļām, organizējot padomju varu Latvijā.
Pēc 1945. gada atsāk darbu kā Tukuma apriņķa komunistiskās partijas komitejas 1. sekretārs. 1947. gadā ievēlēts par Latvijas PSR Augstākās Padomes priekšsēdētāju (līdz 1948. gadam). 1949. gadā beidzis Republikānisko partijas skolu un strādājis gan Latvijas Komunistiskās partijas Centrālajā komitejā, gan Kandavas un Talsu rajonos partijas un padomju darbā. 1963. gada sākumā A. Mazjēcis atgriezās dzimtajā pusē un atsāka strādāt par Tukuma rajona izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieku, bet kopš 1968. gada bija personālais pensionārs un Tukuma pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājs. Latvijas Komunistiskās partijas Tukuma rajona komitejas loceklis.
Apbalvots ar diviem PSRS Darba Sarkanā Karoga ordeņiem un vairākām medaļām.
Miris 1972. gada 29. februārī Tukumā. Apglabāts Tukuma Meža kapos.
Trabzonspor
Trabzonspor ir Turcijas futbola klubs no Trabzonas. Dibināts 1967. gadā, pašlaik spēlē Turcijas Superlīgā. Mājas spēles aizvada Šenola Gineša stadionā (sponsorēšanas nolūkā pašlaik saukts arī par Medical Park). Trabzonspor futbolisti sešas reizes ir izcīnījuši Turcijas čempiontitulu un deviņas reizes ieguvuši Turcijas kausu.
Berlīnes olimpiskais stadions
Berlīnes olimpiskais stadions ir olimpiskais stadions, kas atrodas Vācijas galvaspilsētā Berlīnē. To 1934. gada sāka celt 1936. gada vasaras olimpisko spēļu vajadzībām. Pārbūvēts 1974. gada FIFA Pasaules kausa vajadzībām un otrreiz renovēts 2006. gada FIFA Pasaules kausam. Kopš 1963. gada šajā stadionā mājas spēles aizvada futbola klubs Hertha BSC.
Surinamas prezidentu uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Surinamas prezidenti, kopš 1975. gada, kad tā ieguva neatkarību no Nīderlandes. Prezidents ir Surinamas valsts un valdības vadītājs.
30px Surinamas Republika (1975 — mūsdienas) 30px
{{legend| orange | Nacionālistu Republikāņu partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| crimson | Progresīvā Reformu partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| SkyBlue | Surinamas Nacionālā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| Purple | Nacionāldemokrātiskā partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #C3B091 | Militārais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Andris Purviņš
Andris Purviņš (1940-2010) bija latviešu arhitekts, daudzu sabiedrisku un privātu ēku autors. Projektējis tādas zināmas celtnes Rīgā kā Rīgas Austrumu klīnisko universitātes slimnīcu (Gaiļezera slimnīcu) Hipokrāta ielā 2, Latvijas Televīzijas ēku Zaķusalā un Lido atpūtas centru Krasta ielā 76.
Andris Purviņš dzimis 1940. gadā Cēsu rajona "Gančauskās". 1969. gadā uzņemts Latvijas Arhitektu savienībā. Vadījis arhitektu biroju "Jonika". 2000. gadā Purviņa projektētais Lido atpūtas komplekss saņēma Latvijas Būvnieku asociācijas diplomu par 1. vietu kā labākā 1999. gada būve nominācijā "Jaunbūve". 2008. gadā ieguvis Jāņa Frīdriha Baumaņa prēmiju arhitektūrā par mūža ieguldījumu. Miris 2010. gadā.
Mērnieku bērzu aleja
Mērnieku bērzu aleja ir Latvijas dabas piemineklis - bērzu aleja 458 metru kopgarumā, kas izveidota gar autoceļu P15 (Ainaži — Matīši) pie Mērniekiem, Limbažu novada Ainažu pagastā. Visticamāk, bērzi stādīti pēc Otrā pasaules kara. Aleju veido četras bērzu rindas, pa divām katrā ceļa pusē, kopā 312 koki.
Atems Ben Arfa
Atems Ben Arfa (fr; dzimis ) ir franču futbolists, kurš spēlē uzbrūkošā pussarga un labās malas pussarga pozīcijā, Francijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2022. gada Ben Arfa pārstāv Ligue 1 klubu Lille OSC.
Jaunieša karjera
Atems Ben Arfa sāka spēlēt 7 gadu vecumā klubā ASV Châtenay-Malabry, tur spēlēja 2 gadus, un tad pārcēlās uz Montrouge CF 92 klubu, kurā arī spēlēja 2 gadus, bet tad pārcēlās uz AC Boulogne-Billancourt kur spēlēja tikai 1 gadu, bet tad pārcēlās uz FC Versailles kur arī spēlēja 1 gadu, tad pārcēlās uz INF Clairefontaine kur spēlēja 2 gadus, pēc tam pārcēlās uz vienu no lielākajiem Francijas klubiem Lyon, kur arī beidza savu jaunieša karjeru.
Profesionālā karjera
Atems sāka savu profesionālo karjeru 17 gados, Francijas klubā Lyon kurā nospēlēja 4 gadus, no 2004 līdz 2008 gadam, spēlēja 64 spēlēs, un guva 7 vārtus, tad pārcēlās uz Francijas klubu Olympique de Marseille kurā nospēlēja 3 gadus, no 2008 līdz 2011 gadam bet 2010-2011 gada sezonā tika izīrēts uz Anglijas klubu Newcastle United. Marseļā Atems nospēlēja 63 spēles un guva 9 vārtus, bet Newcastle United spēlēja 4 spēles un guva tikai 1 vārtu. Kad Atems tika izīrēts Newcastle United bija ieinteresēta Atemā un nopirka viņu. Ben Arfa spēlēja Newcastle United 4 gadus, no 2011 līdz 2015 gadam, šajā laikā Atems nospēlēja 72 spēles un guva 12 vārtus, bet 2014-15 gada sezonā Atems tika izīrēts uz Hull City kur spēlēja 8 spēles bet neiesita nevienus vārtus. 2015 gadā Atems Ben Arfa pārcēlās uz Franču klubu OGC Nice, kurā spēlēja tikai 1 sezonu kurā nospēlēja 34 spēles un guva 17 vārtus. 2016.gadā Atems pievienojās Franču klubam Paris Saint-Germain par brīvu tajā pašlaik (17.decembris 2016) spēlējis 12 spēles un nav guvis nevienus vārtus.
Jaunieša karjera
Atems Ben Arfa ir spēlējis visās Francijas izlasēs. Atems Ben Arfa pirmo reizi spēlēja Francijas izlases kreklā 2003.gadā pret Turcijas u-16 izlasi, bet pirmos vārtus guva 12.Janvāri 2003.gadā pret Beļģiju kad Francijas izlase uzvarēja 3—2. Pēc dažiem mēnešiem Atems pārcēlās uz Francijas u-17 izlasi, kad bija spēlējis 10 spēles un guvis 7 vārtus u-16 izlasē. Atems u-17 izlasē spēlēja no 2003 līdz 2004 gadam, spēlējot 17 spēles, un guvot 11 vārtus, Francijas u-17 arī uzvarēja UEFA u-17 europas čempionātu, uzvarot Spānijas izlasi 2-1. 2005.gadā Atems pievienojās Francijas u-18 izlasei, kurā spēlēja 4 spēles, negūstot nevienus vārtus. Bet jau tajā pašā 2005.gadā viņš sāka spēlēt u-19 izlasē, kurā spēlēja no 2005 līdz 2006.gadam, u-19 izlasē Atems spēlēja 6 spēles un guva tikai 1 vārtu. 2007.gadā Atems sāka spēlēt Francijas u-21 izlasē, kurā spēlēja 4 spēles un neguva nevienus vārtus.
Profesionālā karjera nacionālajā izlasē
Atems Ben Arfa Francijas futbola izlasē sāka spēlēt 2007.gadā. Līdz šim (2016) viņš ir spēlējis 15 spēles un guvis 2 vārtus. Bet 2016 Eiropas čempionātā Ben Arfa netika izvēlēts komandas sastāvam kurā Francija guva 2 vietu.
Sasniegumi
Lyon
Marseille
Paris Saint-Germain
Rennes
Islandes vēsture
Islandes vēsture ir Eiropas vēstures daļa, kas vēstī par notikumiem mūsdienu Islandes teritorijā.
Kolonizēšana un valsts izveidošana (874—1262)
Tiek uzskatīts, ka pirmie cilvēki, kas ieradās Islandē, bija īru mūki 8. gadsimtā. Arheoloģiskie izrakumi liecina par labu šai teorijai. Domājams, ka mūki devās prom, kad uz salas sāka apmesties norvēģi, kas uzsāka sistemātisku salas kolonizēšanu laika posmā no aptuveni 870. līdz 930. gadam m. ē. Pirmais zināmais norvēģu ieceļotājs bija Ingolfurs Arnarsons, kurš uzcēla savas mājas Reikjavīkā 874. gadā. Ingolfuram sekoja daudzi citi emigranti, pārsvarā norvēģi un viņu īru vergi.
Līdz 930. gadam praktiski visa lauksaimniecībā izmantojamā zeme bija sadalīta un iedzīvotāji izveidoja Altingu — kopsapulci jeb asambleju ar likumdevēju un tiesu sistēmas funkcijām, kas bija Islandes valsts politiskais centrs. Islandes altings tiek uzskatīts par visvecāko parlamentu pasaulē. Ap 1000. gadu tika pārņemta kristietība. Valsts pastāvēja līdz 1262. gadam, kad, pieaugot atsevišķu Islandes vadoņu spēkam, sākotnējā kolonizētāju politiskā sistēma izrādījās darboties nespējīga.
Viduslaiki un agrā modernā ēra
Ap 16. gadsimta vidu Dānijas karalis Kristiāns III sāka ieviest luterismu visās pakļautajās teritorijās. Pēdējam Islandes katoļu bīskapam galva tika nocirsta 1550. gadā un līdz ar to valsts pilnībā pārgāja uz luterismu. Līdz pat šodienai luterisms ir saglabājies kā dominējošā reliģija valstī. 17. un 18. gadsimtā Dānija ieviesa Islandē striktus tirdzniecības ierobežojumus, kas būtiski kavēja Islandes ekonomikas attīstību. Piekrastes iedzīvotāji cieta arī no pirātu uzbrukumiem. Baku epidēmija 18. gadsimtā nogalināja ap trešdaļu iedzīvotāju. 1783. gadā notika Laki vulkāna izvirdums, kam bija postošas sekas, jo pēc izvirduma izmira apmēram puse mājdzīvnieku, kas izraisīja badu iedzīvotāju vidū, samazinot iedzīvotāju skaitu par ceturtdaļu.
Neatkarības kustība un pasaules kari (1814—1945)
1814. gadā ar Ķīles miera līgumu Dānija un Norvēģija kļuva par atsevišķām karalistēm, taču Islande palika Dānijas pakļautībā. 19. gadsimta laikā salas klimats aizvien pasliktinājās, tāpēc iedzīvotāji masveidā izceļoja uz Jauno pasauli, lielākoties uz Manitobu Kanādā. Ap 15 000 no 70 000 iedzīvotāju pameta Islandi.
Taču 19. gadsimtā, iespaidojoties no romantisma un nacionālisma idejām kontinentālajā Eiropā, sāka mosties arī islandiešu nacionālā pašapziņa. Par neatkarības kustības vadītāju kļuva Jons Sigurdsons. 1874. gadā Dānija atļāva Islandei pieņemt savu konstitūciju un uzņemties pašpārvaldi, kuras tiesības tika paplašinātas 1904. gadā. Islande daļēju neatkarību ieguva 1918. gadā, kad tika parakstīta vienošanās ar Dāniju, kurā Islande tika atzīta par neatkarīgu valsti Dānijas karaļnama sastāvā. Dānija turpināja uzraudzīt Islandes ārpolitiku un ārlietas.
1943. gada 31. decembrī beidzās termiņš Islandes ūnijas līgumam ar Dāniju, kas 1918. gadā tika noslēgts uz nākamajiem 25 gadiem. 1944. gada maijā notika referendums kurā islandieši balsoja par vienošanās ar Dāniju izbeigšanu un republikas izveidošanu. Formāli Islande kļuva par neatkarīgu republiku 1944. gada 17. jūnijā un Svens Bjērnsons kļuva par pirmo Islandes prezidentu.
Jaunāko laiku vēsture (pēc 1946. gada)
1946. gadā Sabiedroto okupācijas spēki atstāja Islandi, kas formāli kļuva par NATO locekli 1949. gada 30. martā. 1951. gada 5. martā tika parakstīts aizsardzības līgums ar ASV. Amerikāņu militārie spēki atgriezās Islandē un palika tur visu Aukstā kara laiku, atstājot Islandi tikai 2006. gada rudenī. Islande ir vienīgā NATO valsts, kurai nav sava valsts karaspēka.
Pēc Otrā pasaules kara Islandē sākās ekonomiskās izaugsmes periods, ko veicināja zvejniecības industrializācija un Maršala plāna palīdzība. 1970. gados zīmīgi bija Mencu kari — vairāki konflikti ar Lielbritāniju par Islandes zvejas robežu paplašināšanu. Islandes ekonomika tika būtiski diversificēta un liberalizēta, kad Islande 1994. gadā pievienojās Eiropas Ekonomiskajai Zonai. Laikā no 2003. līdz 2007. gadam Islande no valsts, kas bija slavena ar zvejniecību, pārtapa par globālu finanšu centru, taču tāpēc tā arī sevišķi smagi cieta 2008. gada globālajā finanšu krīzē.
2008. gadā globālās finanšu krīzes iespaidā Islandē sabruka banku sistēma, kas izraisīja smagas ekonomiskas sekas un recesiju. Krīzes dēļ sākās politiski nemieri, kuru dēļ notika pirmslaika parlamentārās vēlēšanas, pēc kurām Johanna Sigurdardotira kļuva par valsts premjerministri. Viņa ir mūsdienu pirmā atklāti homoseksuālā valdības vadītāja pasaulē.
Iestāšanās sarunas ar ES
2010. gadā Islande kļuva par Eiropas Savienības kandidātvalsti, pievienošanās sarunas tā uzsāka 2011. gada jūnijā, bija plānots rīkot referendumu par iestāšanos 2014. gadā, tomēr pēc 2013. gada parlamenta velēšanām jaunā Islandes valdība 2013. gada jūnijā pieņēma lēmumu par iestāšanās sarunu apturēšanu.
Kaplavas kapela
Kaplavas Svētā Antona Romas katoļu kapela ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Jelgavas diecēzes draudzes kapela. Tā atrodas Krāslavas novada Kaplavas pagasta centrā Kaplavā.
Vēsture
Sākotnēji Kaplavas katoļi apmeklēja tuvāk esošās baznīcas, dodoties uz Jaunbornes baznīcu vai Krāslavas baznīcu. Sākoties Trešajai atmodai, izveidojās Kaplavas katoļu draudze, kas oficiāli tika reģistrēta 1997. gadā. Dievkalpojumi notikuši dažādās vietās, līdz pagasta pašvaldība draudzei piešķīra telpas bijušā bērnudārza ēkā, kur draudze ierīkoja kapelu, kas tika veltīta Svētā Antona godam.
Nils Melngailis
Nils Melngailis (dzimis ) ir ASV dzimis latviešu uzņēmējs. Viņš ir Luminor Group Padomes priekšsēdētājs. Bijis Lattelecom izpilddirektors un valdes priekšsēdētājs (2004—2008), Parex banka valdes priekšsēdētājs (2008—2010).
Biogrāfija
Nils Melngailis ir dzimis ASV. 1973. gadā viņš pirmoreiz ieradās Latvijas teritorijā. 1986. gadā Vīnē apguvis Centrāleiropas studiju programmu, bet 1987. gadā absolvējis Bostonas koledžu ar bakalaura grādu politiskajās zinātnēs. 1986. gadā piedalījies Čatokvas konferencē Jūrmalā.
Mācījies Flečera tieslietu diplomātijas skolā Tafta universitātē ASV, 1992. gadā skolu beidzis kā doktora kandidāts. 1988. gadā viņš kļuva par firmas Hori Productions menedžeri Tokijā. 1992. gadā Nils Melngailis bija eksporta menedžeris firmā China Business Associates (Sanfrancisko) un izpilddirektors Baltic Ventures Inc., tāpat kļuva par konsultantu auditoru firmā Coopers & Lybrand, kas auditēja "Banku Baltiju". 1993. gadā kļuva par uzņēmuma Latvijas nodaļas direktoru. 1996. gadā Nils Melngailis tika iecelts par Coopers & Lybrand Austrumeiropas nodaļas valdes locekli un Baltijas valstu atbildīgo partneri. 1998. gadā kļuva par PriceWaterhouseCoopers Baltijas biroja vadītāju.
2004. gada martā kļuva par "Lattelekom" (vēlāk — Lattelecom) izpilddirektoru. Pēc tam iecelts uzņēmuma valdē un paralēli kļuvis par valdes priekšsēdētāju. 2007. gada nogalē uzņēmuma akcionāri nolēma nepagarināt Melngaiļa pilnvaras, viņa pilnvaras beidzās. viņš dibināja uzņēmumu "J Enterprises", bet septembrī pieņēma uzņēmuma Blackstone piedāvājumu pārstāvēt investorus darījumos Baltijas reģionā.
Nils Melngailis kļuva par nacionalizētās "Parex bankas" valdes priekšsēdētāju. Viņš banku vadīja līdz, kad no tās atdalīja "Banku Citadele". Par jauno bankas vadītāju kļuva Kristofers Gviljams.
2017. gadā Melngailis kļuva par banku grupas Luminor Group Padomes priekšsēdētāju. 2021. gada jūlijā viņš kļuva par Draugiem Group uzņēmuma Printful Inc. neatkarīgo valdes locekli.