cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Režģogs
Režģogs ir pāļu vai kolonnu pamatu augšdaļa, kas sadala slodzi no ēkas (būves) apakšējiem nesošajiem elementiem. Parasti tas ir dzelzsbetona rāmis zem ēkas nesošajām sienām un stāv uz grunts blīvajā darba slānī ieraktām (iedzītām, ieskrūvētām) kolonnām, kas no sāniem atgādina galdu. Režģogu izgatavo siju vai plātņu veidā, kas apvieno pīlāru (pāļu) galvas un kalpo kā atbalsta konstrukcija būvēm.
Režģoga režģis ir arī baļķu vai siju klājs uz šķembu, smilšu vai grants pamatnes, un kalpo par pamatiem vieglām būvēm kopā ar pāļiem.
Režģogu sauc par:
Režģogu mūsdienās galvenokārt izgatavo no betona un dzelzsbetona saliekamām vai monolītām konstrukcijām, ļoti reti tas ir koks un metāls.
Daudzstāvu ēkās (debesskrāpjos) par režģogu sauc telpiskas konstrukcijas ēkas augšdaļā un / vai dažos starpstāvos, kas kalpo ēkas telpiskās stingrības palielināšanai un slodzes vienmērīgākai sadalei starp vertikālajām atbalsta konstrukcijām (kolonnām, sienām utt.). Režģogus izmanto arī kā speciālas konsoles terašu izveidošanai.
Mazvirbu muiža
Mazvirbu muiža bija Kurzemes muiža, kas atradās mūsdienu Talsu novada Mazvirbu ciemā.
Virve (filma)
"Virve" (en) ir 1948. gada ASV psiholoģiskais trilleris, kura režisors ir Alfreds Hičkoks. Filma ir balstīta uz 1929. gada Patrika Hamiltona tāda paša nosaukuma lugas. Filmā galvenās lomas atveido Džeimss Stjuarts, Džons Dols, Fērlijs Grendžers, Džoana Čendlera, Sedriks Hārdviks, Konstanse Koljera, Daglass Diks un Edita Evansone.
Mazvirbu muiža
Muiža bija cieši saistīta ar Lielvirbu muižu. Dažakārt tajā dzīvoja Lielvirbu muižas īpašnieka māte (atraitne).
Virve (filma)
Divi jauni vīrieši savā Manhatanas dzīvoklī nožņaudz savu bijušo klases biedru. Vēloties pierādīt, ka viņi ir paveikuši "ideālu slepkavību", abi paslēpj līķi lielā lādē un sarīko savā dzīvoklī viesības.
Alksnene
Alksnene jeb Parastā alksnene (Lactarius rufus) ir Latvijā ļoti bieža pienaiņu ģints vidēja lieluma sēne, kuras augļķermeņi pēc apstrādes ir ēdami.
Taksonomija
Sugu pirmais aprakstīja Austrijas impērijas mediķis un botānikas amatieris Džovanni Skopoli 1772. gadā kā Agaricus rufus, vēlāk sugu pienaiņu ģintī kā Lactarius rufus iekļāva Eliass Frīss. Atšķirībā no gandrīz visām citām sēņu sugām, alksneņu klasifikācija radījusi maz strīdu, lai gan daži sinonīmi ir parādījušies, to skaitā:
Nosaukuma epitets rufus veidots no latīņu valodas vārda "ruds", vadoties no sēnes krāsas.
Izplatība
Suga plaši izplatīta Ziemeļu puslodes mērenajos un vēsajos reģionos, retāk Arktikā (Špicbergenā) un subtropos, ievesta arī Jaunzēlandē. Veido mikorizu ar priedēm, kopā ar tām aug vietās ar ļoti dažādu mitrumu. Bieži 10—15 gadus vecu priežu jaunaudzēs. Ārzemju avoti piemin augšanu arī zem eglēm un retos gadījumos zem bērziem. Parasti skābās augsnēs, gaišos mežos. Latvijā parastais augšanas periods — no jūlija līdz novembrim. Parasti izkliedētās grupās.
Līdzīgas sugas
Visas sarkanbrūnās pienaines ir diezgan līdzīgas alksnenēm. To skaitā sarkandzeltaine, kuras cepurīte ir gaišāka un bez sarkanīgās nokrāsas, piensulas gandrīz nav un raksturīga spēcīga kumarīna smarža, un saldenā pienaine, kura ir mazāka un aug zem Latvijā retajiem dižskābaržiem. Aknu pienainei ar aknu krāsas cepurīti piensula žūstot dzeltē, kampara pienaine atšķiras ar sakrokotu cepurītes malu, tumšākām lapiņām un jūtamu kampara smaržu. Vācot vidējā lieluma pienaiņu sugas sālīšanai, sēņotāji bieži pat necenšas tās savā starpā atšķirt, jo to garša un barības vērtība pēc sālīšanas ir apmēram līdzīga. Reizēm citām pienainēm neatšķiršanas dēļ tiek lietoti tādi apzīmējumi kā "violetās alksnenes", "gaišās alksnenes" utt. Pamanāmākās alksnenes atšķirības ir parasti, bet ne vienmēr esošais smailais pauguriņš centrā, un sīvā piensula.
Lietošana pārtikā
Sīvās garšas dēļ novārāma. Iesaka lietot sālīšanai un marinēšanai. Lielākos daudzumos savāktas alksnenes pēc vismaz 25 minūšu novārīšanas bieži vēl divas dienas mērcē sālsūdenī, daži avoti uzskata šos procesus pirms sālīšanas par savstarpēji aizvietojamiem.
PSRS laikos alksnenes tika iepirktas valsts sēņu savākšanas punktos pārtikas ražošanai, lai gan vidējā iepirkuma cena (1970. gadu sākumā 0,45 rubļi kilogramā) bija divreiz zemāka nekā augstvērtīgākajām un retākajām pienainēm — krimildēm un rudmiesēm. Pateicoties savākšanas salīdzinošajam vieglumam, kā arī jauna un vidēja vecuma alksneņu izturībai pret fizisku iedarbību grozā, pret kāpuru bojājumiem un spējai lēni bojāties pēc nogriešanas, kas ļauj tās atstāt ledusskapī uz nākamo dienu, alksnenes tiek plaši lietotas.
Piensulas sīvuma dēļ daudzās Rietumvalstīs, kurās nav pieņemta šāda sēņu ilgstoša sagatavošana, alksnenes un daudzas citas pienaines ar sīvu sulu tiek uzskatītas par indīgām, neēdamām vai mazvērtīgām, gan parasti norādot, ka sagatavošana, kāda pieņemta Ziemeļvalstīs un Austrumeiropā, padara sēni par ne tikai ēdamu, bet arī populāru. Bez tam, ir iespējams, ka angļvalodīgā mikoloģiskā literatūra, kura bāzējas uz ASV sastopamajām sugām un varietātēm, nepareizi identificē šo sugu un Ziemeļamerikas īpatņi patiesībā pārstāv citu sugu. Reizēm to Rietumos žāvētu lieto pulverveidā par garšas sēni. ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija ieskaita šo sugu ēdamajās sēnēs.
Pēdējā indulgence
"Pēdējā indulgence" ir 1985. gada latviešu padomju spēlfilma. Filmas režisore ir Ada Neretniece un tā uzņemta Rīgas Kinostudijā pēc Miermīļa Steigas stāsta ar tādu pašu nosaukumu motīviem.
Sižets
Veikala direktore Erna Zāle pēc norunas ar apavu fabrikas pārstāvi sāk tirgot "kreiso preci" - sporta apavus. To viņa uzdod sava veikala jaunajai pārdevējai Olgai. Pēc revīzijas Olgai kļūst skaidrs, ka viņa iesaistīta mahinācijās. Baidoties, ka Olga paziņos milicijai, viņu nolemj novākt.
Vinsents (riteņbraucējs)
Vinsents (nl) bija beļģu riteņbraucējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Viņš 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē startēja treka riteņbraukšanas sprinta braucienā. Priekšsacīkšu kārtas braucienā viņš ieguva otro vietu, kvalificējoties nākamajai kārtai. Ceturtdaļfinālā viņš palika otrajā vietā un turpmāko cīņu neturpināja.
Gustavs Hilbigs
Gustavs Ferdinands Aleksandrs Hilbigs (de, 1822—1887) bija vācu arhitekts un arhitektūras profesors. Rīgas Politehniskās augstskolas profesors, arhitektūras fakultātes dekāns.
Dzīves gājums
Dzimis 1822. gada 24. oktobrī Silēzijas pilsētā Breslavā. Mācījās Breslavas karaliskajā mākslas un būvniecības skolā (Kgl. Kunst- und Bauhandwerksschule) un Berlīnes celtniecības akadēmijā (Bauakadademie), kur strādāja pie Jaunā muzeja būves (1846-1852). No 1851. gada bija Krēfeldes provinces muzeja (1851—1855), pēc tam Krēfeldes provinces arodskolas (Provinzial-Gewerbeschule) mācībspēks (1855—1863). 1863. gadā pārcēlās uz dzīvi Rīgā, bija Rīgas Politehniskās augstskolas profesors, no 1869. gada arhitektūras fakultātes dekāns.
Miris 1887. gada 8. februārī Rīgā, apglabāts Lielajos kapos.
G. Hilbiga darbu turpināja viņa dēls Hermanis Hilbigs (1860—1939).
Animācijas spēlfilma
Animācijas spēlfilma ir filma, kas apvieno dzīvo darbību (aktierspēli) ar animāciju.
Filmās, kurās ir apvienota spēlfilma un datoranimācijā veidoti tēli vai figūras, kuras atveido aktieri, izmantojot kustības tveršanu, un pēc tam animatori veic animēšanas un modelēšanas procesus. Ierasti spēlfilmas mēdz papildināt ar tradicionālo jeb ar roku zīmēto animāciju, datorizētiem attēliem (CGI) vai leļļu animāciju.
Spēlfilmas un animācijas apvienošanas pirmsākumi
Mēmā kino laikmetā 20. gadsimta 20. un 30. gados populārajās Maksa Fleišera animācijas filmās tika iekļauta sērija, kurā viņa animācijas varonis Klauns Koko mijiedarbojās ar reālo pasauli; piemēram, boksa mačs ar dzīvu kaķēnu. No Fleišera iedvesmojoties, Volts Disnejs vairākus gadus pirms laimīgā truša Osvalda radīšanas 1927. gadā un Mikipeles radīšanas 1928. gadā, veidoja animācijas sērijas Alice Comedies, kurās jauna meitene vārdā Alise mijiedarbojās ar animācijas varoņiem.
Daudzās filmās apvienoja spēlfilmu ar leļļu animāciju, izmantojot aizmugures projekciju, piemēram, Vilisa O'Braiena un Reja Harihauzena filmās Amerikas Savienotajās Valstīs un Aleksandra Ptuško, Karela Zemana un Jana Švankmajera filmās Austrumeiropā. Pirmā pilnmetrāžas filma, kurā apvienotas šīs formas, bija The Lost World (1925). Padomju filmā "Jaunais Gulivers" (1935) vienīgais varonis, kurš nebija animēts, bija pats Gulivers.
1940. gada Warner Bros. animācijas filmā You Oought to Be in Pictures, kuras režisors ir Frizs Frīlins, Warner Bros. varoņi mijiedarbojas ar īstiem cilvēkiem. 1945. gada filmā Anchors Aweigh, kurā Džīns Kelijs dejo ar animētu peli Džeriju, ir viena no aktiera slavenākajām dejas ainām.
Disneja spēlfilmu/animācijas filmu izstrāde
Gadu desmitiem Walt Disney Animation Studios eksperimentēja ar jauktiem spēlfilmas un animācijas segmentiem vairākās ievērojamās filmās, kuras galvenokārt tiek uzskatītas par spēlfilmām. Latīņamerikas filmu pārī Saludos Amigos (1943) un The Three Caballeros (1945) Donalds Daks vāvuļo ar vairākiem Latīņamerikas dejotājiem, kā arī Auroru Mirandu (Karmenas Mirandas māsa), kura viņam iedod skūpstu. Filmā Song of the South (1946) tēvocis Remuss dzied Zip-a-Dee-Doo-Dah animētā laukā un stāsta truša Brera stāstus izmantojot animāciju. Līdzīgs anomācijas izmantojums ir arī filmā So Dear to My Heart (1949).
1964. gada filma "Mērija Popinsa" ieguva labas atsauksmes par spēlfilmas un animācijas sajaukumu. 1971. gada filmā "Durvju rokturi un slotaskāti" Andžela Lensberija un Deivids Tomlinsons dodas dejot uz zemūdens naktsklubu, kam seko Tomlinsona futbola spēle pret animētiem antropomorfiem dzīvniekiem.
Iedvesmojoties no zviedru filmas Dunderklumpen! (1974), Volts Disnejs 1977. gadā izveidoja filmu "Pīts un pūķis", lai eksperimentētu ar līdzīgām metodēm, animācijas pūķi Elliotu ievietojot spēlfilmā.
Žanrs atdzima 1988. gadā ar filmu "Kurš iegāza trusīti Rodžeru?", kuras veidošanai Disney sadarbojās ar Amblin Entertainment, kas radīja uzlabotus specefektus un fotoreālistisku mijiedarbību starp animācijas varoņiem un aktieriem. Kā īpašus sasniegumus var minēt klavieru dueli starp Donaldu Daku un viņa sāncensi no Looney Tunes Dafiju Daku, Džesikas uzstāšanos, Blīkšķu Bannija un Mikipeles pāri vienā ainā un Bobu Hoskinsu, kas saslēgts rokudzelžos ar titulvaroni.
Paņēmieni
Pirms digitalizācijas spēlfilmu un tradicionālās animācijas apvienošanai, divi negatīvi tika izdrukāti uz vienas un tās pašas izdrukas. Kopš tā laika sarežģītākajos paņēmienos izmantoja optiskos printerus vai aerofoto kameras, kas ļāva precīzāk noteikt pozicionēšanu un reālistiskāku aktieru un izdomātu animācijas varoņu mijiedarbību. Bieži katrs spēlfilmas kadrs tika rotoskopēts, lai animators varētu pievienot savu zīmējumu precīzā vietā. Līdz ar datoranimācijas izplatīšanos, spēlfilmu un animācijas apvienošana kļuva daudz vieglāka.
1994. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieku uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti 1994. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieki. Šīs bija XVII ziemas olimpiskās spēles, kas notika Norvēģijas pilsētā Lillehammerē no 1994. gada 12. februāra līdz 27. februārim. 1994. gada ziemas olimpiskās spēles bija pirmās, kas nenotika vienā gadā ar vasaras olimpiskajām spēlēm, tāpat šī bija vienīgā reize ziemas olimpisko spēļu vēsturē, kad starp divām olimpiskajām spēlēm bija 2 gadu atstatums. Lillehammeres olimpiskajās spēlēs piedalījās 67 valstis, kuras pārstāvēja 1737 sportisti. Kopumā tika sadalīts 61 medaļu komplekts 12 sporta veidos.
Olimpisko spēļu programma, salīdzinot ar 1992. gada Albērvilas ziemas olimpiskajām spēlēm, tika papildināta ar jaunām disciplīnām jau esošajos sporta veidos.
Visvairāk medaļu ieguva Krievijas sportisti (23 medaļas), otrajā vietā medaļu kopvērtējumā bija Norvēģijas sportisti (26 medaļas, bet viņiem bija par vienu zeltu mazāk medaļu kopsummā) un trešajā — Vācija — 24 medaļas. Latvijas sportisti šajās olimpiskajās spēlēs medaļas neguva.
Valentīna Semerenko
Valentīna Semerenko (uk; dzimusi ) ir ukraiņu biatloniste, 2014. gada ziemas olimpisko spēļu čempione stafetē, 2015. gada pasaules čempione distancē ar kopēju startu, vairākkārtēja pasaules čempionātu medaļniece.
Viņas dvīņumāsa Vita Semerenko arī ir profesionāla biatloniste, arī viņa startēja vairākās olimpiskajās spēlēs un pasaules čempionātos.
Karjera
Pasaules kausa sacensībās debitēja ar 47. vietu sprintā. Iekļuva Ukrainas komandas sastāvā 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Turīnā, kur piedalījās tikai 15 km individuālajā distancē, ieņemot 46. vietu.
Pirmo reizi pasaules čempionātā piedalījās 2007. gadā Antholcā, startējot tikai stafetē un 15 km individuālajā distancē. 2008. gada Pasaules čempionātā Estešundā izcīnīja savu pirmo PČ medaļu, iegūstot sudrabu stafetē. 2009. gada janvārī Oberhofā pirmo reizi uzvarēja PK posmā stafetes komandas sastāvā.
Pirmo reizi individuāli vietu uz goda pjedestāla PK posmā izcīnīja Preskailā (ASV), ieņemot 3. vietu sprintā. 2013. gada Pasaules čempionātā ieguva divas medaļas — sudrabu stafetē un bronzu 15 km individuālajā distancē.
Ziemeļsaksijas apriņķis
Ziemeļsaksijas apriņķis ir apriņķis Vācijā, Saksijas federālajā zemē. Apriņķis robežojas ar Saksijas Meisenes, Vidussaksijas apriņķiem, Leipcigu un Leipcigas apriņķi, Brandenburgas Elbas-Elsteres apriņķi, kā arī Saksijas-Anhaltes Zāles, Anhaltes-Biterfeldes un Vitenbergas apriņķiem.
Valentīna Semerenko
Karjera
2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs labāko rezultātu (19. vieta) sasniedza distancē ar masu startu. 2019. gada Pasaules čempionātā Estešundā izcīnīja bronzas medaļu stafetē.
Ziemeļsaksijas apriņķis
Ziemeļsaksijas apriņķis iedalās 11 pilsētās un 19 kopienās. Pilsētas ir Bādībene, Belgerne-Šildava, Dālene, Dēliča, Dommiča, Eilenburga,  Mīgelne, Ošaca, Škeidica, Tauha, Torgava.
GSM-EFR
GSM-EFR jeb Enhanced Full Rate jeb GSM 06.60 ir runas kodēšanas standarts, kas izstrādāts, lai uzlabotu sliktas kvalitātes GSM Full Rate kodeku. Darbojoties ar ātrumu 12,2 kbit/s, tas nodrošina labu kvalitāti bez blakustrokšņiem un fona trokšņiem.
EFR iztveršanas ātrums ir 8000 nolases sekundē, kas nodrošina kodēto bitu straumi 12,2 kbit/s. Šī kodēšanas shēma nosaukta par Algebraic Code Excited Linear Prediction Coder (ACELP). EFR algoritma veiktie aprēķini ir sarežģīti, kas mobilajām ierīcēm var palielināt elektroenerģijas patēriņu par 5 %, salīdzinot ar "veco" FR.
Žozefs Mallē
Žozefs Mallē (fr) bija franču riteņbraucējs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Tomijs Smits (futbolists)
Tomass Džordžs Smits (en; dzimis ) ir Anglijas futbolists, aizsargs. Kopš 2019. gada spēlē Anglijas čempionāta kluba Stoke City sastāvā.
Ūteja. 22. jūlijs
"Ūteja. 22. jūlijs" (no) ir 2018. gada Norvēģijas drāmas filma, kuras režisors ir Ēriks Pope. Filmā galveno lomu atveido Andrea Berncena.
Filma stāsta par 2011. gada terorista uzbrukumu jauniešu vasaras nometnei.
Filmas "Ūteja. 22. jūlijs" pirmizrāde notika Berlīnes starptautiskajā kinofestivālā. Filmas mērķis ir veicināt izpratni par upuriem, parādot uzbrukumu no viņu skatupunkta. Filma veidota, sadarbojoties ar vairāk nekā 40 izdzīvojušajiem, lai darbība būtu pēc iespējas tuvāka realitātei. Filma uzņemta reālā laikā vienā kadrā un visā 72 minūšu garajā uzbrukumā seko līdzi meitenei Kajai.
Bādībene
Bādībene (de), līdz 1948. gadam — Dībene (de), ir kūrortpilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Ziemeļsaksijas apriņķī pie Muldes upes dienvidos no Dībenes tīreļa dabas parka (Naturpark Dübener Heide).
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 981. gadā. VDR laikā Bādībenē atradās militārās aviācijas skola (Militärtechnische Schule der Luftstreitkräfte/Luftverteidigung Harry Kuhn).
Valsts pārvalde
Bādībenē bāzējas viena no 29 Vācijas policijas vienībām, kas atbildīga par masu nekārtību novēršanu (Bereitschaftspolizei).
Brāļi Karamazovi
"Brāļi Karamazovi" (ru) ir krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska pēdējais romāns. Pabeigts pēc divu gadu ilgas rakstīšanas 1880. gada novembrī, publicēts Russkiy vestnik literarājā žurnālā.
Filozofiskā romāna darbība notiek 19. gadsimta Krievijā. Tajā tiek aplūkotas tādas tēmas kā Dievs, brīvība un morāle. Stāsta galvenie varoņi ir atšķirīgi brāļi. Tiek uzskatīts, ka viņi pārstāv trīs cilvēku daļas (ķermeni, prātu un garu). Ivans ir intelektuālais ateists, Dmitrijs — emocionālais sieviešu mīlētājs, Aļoša — kristietis un varonis un viltīgais ārlaulības dēls Pāvels Smerdjakovs, kas tiek uzskatīts par ģimenes kalpu.
"Brāļu Karamazovu" romāns tiek uzskatīts par Dostojevska izcilāko darbu, kā arī par viņa vissarežģītāko un dziļāko romānu. Kopš romāna publicēšanas tas tiek atzīts par vienu no augstākajiem sasniegumiem literatūrā.
Progress M-57
Progress M-57 (Прогресс М-57; SKS apzīmējums ISS-22P) bija Krievijas automātisks kravas kosmosa kuģis, kurš paredzēts kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Tas orbītā palaists 2006. gada jūnijā. Novadīts no orbītas 2007. gada janvārī.
Kravas kuģis uz staciju nogādāja degvielu, skābekli, gaisu, ūdeni, iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem, pārtikas preces, apģērbs, higiēnas, medicīnas preces.
Lidojuma gaita
Progress M-57 tika palaists 15:08:18 UTC ar nesējraķeti Sojuz-U no Baikonuras kosmodroma.
Saslēgšanās ar staciju automātiskā režīmā notika 16:24:36 UTC pie Pirs moduļa.
23:29:12 UTC Progress M-57 atvienojās no SKS. 02:29 UTC veikts manevrs, lai transportkuģis noietu no orbītas. Tas sadega Zemes atmosfērā, bet nesadegušās daļas iekrita Klusajā okeānā aptuveni 03:15:20 UTC.
Jans Veselijs
Jans Veselijs (cs; dzimis Ostravā, Čehoslovākijā) ir čehu basketbolists, spēlē vieglā uzbrucēja pozīcijā, Čehijas izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv Turcijas klubu Stambulas "Fenerbahçe". Vairākas sezonas aizvadījis NBA.
Karjeru uzsācis Slovēnijas klubā Geoplin Slovan. 2008. gadā pārgāja uz Belgradas "Partizan", kura sastāvā izcīnījis trīs Serbijas līgas čempiona titulus, trīs nacionālos kausus un trīs uzvaras Adrijas līgā. 2009.—2010. gada Eirolīgas sezonā kopā ar "Partizan" ieņēma 4. vietu. J. Veselijs tika atzīts par 2010. gada Eiropas gada labāko jauno basketbolistu.
2011. gada NBA draftā viņu Vašingtonas "Wizards" izraudzījās ar kopējo 6. kārtas numuru. Nepilnās trīs sezonās J. Veselijam neizdevās iekļūt starp "Wizards" līderiem un 2014. gada februārī plašā trīs komandu mainas darījumā viņš tika aizmainīts uz Denveras "Nuggets". Pēc šīs sezonas atgriezās Eiropā un noslēdza līgumu ar Stambulas "Fenerbahçe". Kopā aizvadījis 162 spēles NBA, no kurām 25 devies laukumā pirmajā pieciniekā, taču guvis vien vidēji 3,6 punktus spēlē, vidēji nospēlējot 15,2 minūtes.
Spēlējis Čehijas jaunatnes izlasēs, pēc tam kļuvis par Čehijas nacionālās izlases spēlētāju. Tās sastāvā piedalījies divos Eiropas čempionāta finālturnīros, kā arī 2020. gada olimpisko spēļu turnīrā Tokijā.
Kubeseles ala
Kubeseles ala jeb Runtiņala ir smilšakmens ala, kas atrodas Krimuldas pagastā, netālu no Kubeseles pilskalna, Runtiņupītes labajā krastā. Aizsargājams ģeoloģisks objekts. Ietilpst Kubeseles dabas takas kompleksā.
Dagdas muiža
Senākās ziņas par Dagdas muižu attiecināmas uz 17.gs. pirmo pusi.
Kubeseles ala
Nosaukums
Kubesele bija viens no Gaujas līvu ciemiem, kura izcelsme, iespējams, saistāma ar līvu valdnieka Kaupo vārdu. Otrs nosaukums saistīts ar nostāstu, ka šajā alā kādreiz dzīvojis līvu labietis Runtiņš.
Apraksts
Alas garums līdz 7,2 m, griestu augstums — 2,9 m. Izveidojusies smilšakmeņos ilgstošas pazemes ūdeņu darbības rezultātā — sufozijas ala, lai gan iespējams, ka ala ir mākslīgi apdarināta vai arī kādreiz cirsta klintī.
Smilšakmeņi sīkgraudaini, tās sienās un griestos horizontālais slāņojums. Pazemes ūdeņiem plūstot caur ūdens caurlaidīgiem sīkiem smilšakmens slānīšiem un plaisiņām, ir nogulsnējies dzelzs hidroksīds, veidojot rūsganu sīku slānīšu kārtojumu. Alas smilšakmens vājais cementējums rada tās iekšpusē labvēlīgus apstākļus smilšakmens sairšanai, sevišķi alas griestu daļā, kur vērojams arī paaugstināts mitrums.
Istabas biedre
Sižets
Istabas biedrene ir gatava uz visu, lai tikai kļūtu par meitenes labāko draudzeni un viņas ceļā neviens nenostāsies. Pēc Rebekas vecāku apciemošanas brīvdienās viņa no draudzenes mātes nejauši uzzina, ka meitenei ir pshiska rakstura problēmas. Sārai šķiet, ka viņa vairs nav drošībā un viņa pārceļas pie sava drauga, taču Rebekai tas nav šķērslis.
Muhameds Bešičs
Muhameds Bešičs (bs, dzimis ) ir bosniešu futbolists, spēlē pussarga pozīcijā. Pašlaik (2021) Bešičs pārstāv Anglijas Premjerlīgas komandu Everton un Bosnijas un Hercegovinas futbola izlasi.
Bosnijas un Hercegovinas futbola izlases sastāvā debitēja pret Slovākiju.
Štutgartes apgabals
Štutgartes apgabals (de) ir viens no četriem Vācijas federālās zemes Bādenes-Virtembergas apgabaliem. Štutgartes apgabals atrodas Bādenes-Virtembergas ziemeļos, ap Štutgarti, kas ir apgabala administratīvais centrs. Robežojas ar Bādenes-Virtembergas Karlsrūes, Tībingenes, Freiburgas apgabaliem un ar Bavāriju ziemeļos un austrumos. Apgabala pašreizējās robežas pastāv kopš 1973. gada.
Štutgartes apgabala administratīvais iedalījums
Apgabals iedalīts 11 apriņķos (vācu: Landkreise) un 2 brīvpilsētās (vācu: kreisfreie Städte).
Bēnlingene, Eslingene, Ludvigsburga, Rems-Muras, Gepingene un Štutgarte kopā veido pilsētkopu Štutgartes reģions ar tieši ievēlētu reģionālo asambleju (Regionalversammlung).
Kartes
Bādenes-Virtembergas karte Kreisajā pusē: Štutgartes reģions — labajā pusē: Adminstratīvais Štutgartes apgabals.
Tahimetrs
Tahimetrs (no grc grc, ģints. pakete. ταχέος — "ātrs") ir ģeodēziskais instruments attālumu, horizontālo un vertikālo leņķu mērīšanai. Tuvs neatkārtojuma teodolītu klasei, ko izmanto reljefa punktu koordinātu noteikšanai, topogrāfiskai reljefa augstuma uzmērīšanai, sadales (mietošanas) darbos, nosakot projektēšanas punktus, augstuma un koordinātas, trigonometriskai nivelēšanai u.t.t.
Ierīces ietilpst vienā nomenklatūras nodaļā līdzās goniometram.
Reģistrējošais tahimetrs automātiski reģistrē mērījumus.
Elektroniskais tahimetrs ir izgatavots vienā kopējā elektroniski optiskā blokā un tas ir paredzēts attālumu, horizontālo un vertikālo leņķu mērīšanai un to funkciju vērtību noteikšanai.
Veidi un darbības princips
Attālumu mērīšanas diapazons ar tahimetru atkarīgs arī no tā darbības režīma:
Mērījumu diapazons neatstarošanas režīmā tieši atkarīgs no mērāmās virsmas atstarojošajām īpašībām. Mērījumu diapazons uz gludas virsmas (apmetums, flīzes utt.) ir vairākas reizes lielāks nekā faktiskais attālums, kas būtu izmērīts uz tumšas virsmas. Maksimālais lineāro mērījumu diapazons režīmā: ar atstarotāju (prizma) ir līdz 5 km (ar vairākām prizmām — vēl tālāk); neatstarojoša režīmam — līdz 1 km; Neatstarojošie tahimetri spēj izmērīt attālumus līdz gandrīz jebkurai virsmai, tomēr jāuzmanās, ja mērījumus veic caur zariem, lapām un līdzīgiem šķēršļiem, jo tad nav precīzi zināms, kas ir samērīts.
Tahimetrs leņķus mēra ar precizitāti līdz 0,5 loka sekundei (0 ° 00 '00 .5 "), pielaide līdz -0,5/+1 mm uz km.
Lielākā daļa mūsdienu tahimetru aprīkoti ar skaitļošanas un glabāšanas ierīcēm, kas ļauj uzglabāt izmērītos vai projektētos datus, aprēķināt punktu koordinātas, kas nav pieejamas tiešiem mērījumiem, pamatojoties uz netiešiem novērojumiem utt. Daži mūsdienu modeļi papildus aprīkoti ar GPS sistēmu.
Progress M-56
Progress M-56 (Прогресс М-56; SKS apzīmējums ISS-21P) bija Krievijas automātisks kravas kosmosa kuģis, kurš paredzēts kravu nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Tas orbītā palaists 2006. gada aprīlī. Novadīts no orbītas 2006. gada septembrī.
Kravas kuģis uz staciju nogādāja degvielu, skābekli, gaisu, ūdeni, iekārtas stacijas apkalpošanai un zinātniskajiem pētījumiem, pārtikas preces, apģērbs, higiēnas, medicīnas preces.
Lidojuma gaita
00:28:17 UTC Progress M-57 atvienojās no SKS. 03:28 UTC veikts manevrs, lai transportkuģis noietu no orbītas. Tas sadega Zemes atmosfērā, bet nesadegušās daļas iekrita Klusajā okeānā aptuveni 04:14:40 UTC.
Riepnieku iela
Riepnieku iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Maskavas foršates apkaimē. Riepnieku iela sākas krustojumā ar Turgeņeva ielu un beidzas krustojumā ar Dzirnavu ielu. Riepnieku ielas kopējais garums ir 202 metri un tā sastāv no 2 braukšanas joslām.
Vēsture
Pirmo reizi rakstītajos avotos tika minēta 1754. gadā ar nosaukumu Mazā Riepnieku iela. 1885. gadā tā tika pārdevēta par Riepnieka ielu (ru), jo Lielā Riepnieku iela 1885. gadā tika pievienota Dzirnavu ielai. Abām ielām nosaukums sākotnēji bija cēlies no latviešu valodas vārda riepes, kas nozīmēja tauvas no kaņepēm vai tērauda stieples. Tauvu vīšana notika uz īpašas iekārtas, kas bija uzstādīta gar Lielo Riepnieku ielu. Tauvu vīšana ir viena no vecākajām Rīgas ražošanas nozarēm.
Ielu savienojumi
Riepnieku iela krustojas ar šādām ielām:
Segliņu ezers
Segliņu ezers (arī Dambes ezers, Dambezers, Segliņa ezers, Segliņezers) ir subglaciālas izcelsmes ezers Kuldīgas novada Rendas pagastā. Izvietojies pagasta vidusdaļā Mordangas ezeru grupā pie autoceļa V1284. 1960. gados, regulējot iztekošo upi, ezers nolaists. 1968. gadā, rekonstruējot 1880. gadā būvēto Rendas—Spāres ceļu, ezers atjaunots. Krasti stāvi, ziemeļu un dienvidu galā — lēzeni un zemi, dibens — smilšains, dūņains. Ietek vairāki grāvji, iztek Dzelzāmurupe uz Abavu. Ezerā viena 3,8 ha liela sala. Mīt līnis, karūsa, karpa, asaris, līdaka. Ezera austrumu krastā Segliņu mājas.
Kopršivnice
Kopršivnice (cz) ir pilsēta Čehijā, Morāvijas-Silēzijas apgabala Novi Jičīnas apriņķī. Pilsētā atrodas autobūves uzņēmums "Tatra". Tehnikas muzejs.
Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1621. gadā. Ilgus gadsimtus pilsēta atradās Hābsburgu impērijas sastāvā, tās vāciskais nosaukums bija Neseldorfa (de). 1853. gadā Ignācs Šustala šeit nodibināja pajūgu ražošanas uzņēmumu, kas mūsdienās pazīstams kā "Tatra". No 1918. gada — Čehoslovākijas sastāvā. No 1938. līdz 1945. gadam kā Sudetu apgabala daļa atradās Vācijā. Pēc Otrā pasaules kara — atkal Čehoslovākijā. Pamatojoties uz Beneša dekrētiem, pilsētas vācu iedzīvotāji tika padzīti. Kopš 1993. gada — Čehijas sastāvā.
Cilvēki
Kopšivnica ir mākslinieka Zdeneka Buriana (Zdeněk Burian, 1905—1981), hokejista Tomāša Fleišmana (Tomáš Fleischmann, 1984) un skrējēja Emila Zātopeka (Emil Zátopek, 1922—2000) dzimtā pilsēta.
Saku (stacija)
Saku (et) ir dzelzceļa pieturas punkts Igaunijā, Harju apriņķa, Saku pagastā, dzelzceļa iecirknī Tallina—Lelle. Saku atrodas 17 km attālumā no Tallinas Baltijas stacijas, 54 km attālumā no Lelles dzelzceļa mezgla stacijas un tajā pietur visi Tallinas, Raplas, Lelles, Pērnavas, Tiri un Vīlandes virzienā kursējošie starppilsētu pasažieru dīzeļvilcieni.
Saku stacijas ēka ir vienkārša divu apjomu divstāva koka ēka ar divslīpju jumtu.
S-300
S-300 jeb S-300 "Favorīts" ir no 1969. līdz 1978. gadam PSRS izstrādāts zenītraķešu palaišanas komplekss. Šāda veida un modificētas raķešu sistēmas izmanto Krievijas Federācijas Bruņotie spēki, Ukrainas Bruņotie spēki (С-300В1 un С-300ПТ/ПС) un citu valstu karaspēki. Mūsdienās to ražo Krievijas militārais koncerns Алмаз-Антей, jaunākie raķešu komplekti spēj raidīt 72 raķetes uz līdz pat 36 lidojošiem mērķiem.
Krievijas 2022. gada iebrukuma laikā Ukrainā Krievijas karaspēka radioelektroniskās pretdarbības radari spēja pārtvert un pārvirzīt vairākas Ukrainas S-300 raķetes. Ukrainas infrastruktūras apšaudēm izmantoja arī modificētas zeme-zeme raķešu sistēmas C-300В1 un С-300ВМ, kas spēj sasniegt mērķi 75 līdz 200 km attālumā.
S-300 līdzinieks ASV Bruņoto spēku arsenālā ir MIM-104 Patriot (en) zenītraķešu palaišanas komplekss, kas izstrādāts no 1976. līdz 1984. gadam.
Ukrainas bruņotie spēki
2022. gadā UBS bija ap 250 С-300ПС/ПТ raķešu palaišanas iekārtu. Vienu С-300 piegādāja Slovākija.
S-400
Līdz 2013. gadam KF BS izmēģināja jaunu S-300 modifikāciju, kas nodēvēta par S-400 «Триумф».
Frantic
Frantic ir 1988. gada ASV un Francijas neo-noir trillera filma, kuras režisors ir Romans Polaņskis. Filmā galvenās lomas atveido Harisons Fords, Betija Baklija, Džons Mahonijs un Emanuela Senjē.
Filma ir par ķirurgu Ričardu Vokeru (Fords), kurš ar savu sievu Sondru (Baklija) ierodas Parīzē, lai apmeklētu medicīnas konferenci. Kad Ričards viesnīcas numurā iznāk no dušas, viņš konstatē, ka viņa sieva ir pazudusi.
Frantic pirmizrāde notika. Filma neguva finansiālos panākumus, tās kopējiem ienākumiem sasniedzot 17,6 miljonus ASV dolārus pie 20 miljonu budžeta. Neskatoties un to, filma bija kritiski veiksmīga. Vairāku kritiķu vērtējumā Frantic ir viena Polaņska labākajām filmām.
Lāčsūnas
Lāčsūnas jeb dzegužlini (Polytrichum) ir zaļsūnu apakšklases dzegužlinu dzimtas (Polytrichaceae) ģints, kas agrāk bija iekļauta samtīšu dzimtā (Bryaceae). Ģints latīniskais nosaukums veidots no diviem vārdiem polys — "daudz", un thrix — "mati", sakarā ar sporofītu pārklājumu ar sīkām matveidīgām šķiedrām.
Lāčsūnas aug purvainās pļavās un mežos ar palielinātu mitruma daudzumu. Visbiežāk izplatītākā ir parastā lāčsūna.
Uzbūve
Lapu virspusi sedz asimilatori, jeb ar hlorofilu bagāti plātņveida izaugumi, kas sastāv no vienas šūnu rindas un stipri palielina lapas asimilācijas virsmu.
Anžū Kārlis Martels
Kārlis Martels (it, hu; dzimis, miris ) bija titulārs Ungārijas karalis no 1290. gada līdz savai nāvei 1295. gadā un Horvātijas karalis no 1290. līdz 1295. gadam.
Neapoles karaļa Kārļa II dēls. Tā kā māte bija Ungārijas karaļa Ištvāna V meita, pēc karaļa Lāslo IV nāves pretendēja uz Ungārijas karaļa troni, tomēr reāli Ungārijā valdīja Andrāšs III. Mira epidēmijā Neapolē. Bija Dantes draugs, pieminēts "Dievišķajā komēdijā". Kārļa Martela dēlam Kārlim izdevās iegūt Ungārijas troni 1312. gadā.
Dagdas Sloboda
Dagdas Sloboda ir ciems Andrupenes pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 263 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Tīvgols.
Juris Jansons (jurists)
Juris Jansons (dzimis 1973. gada 19. jūnijā) ir latviešu jurists, kopš 2011. gada — Latvijas Republikas tiesībsargs.
Dzīvesgājums
No 1994. gada 12. jūnija līdz 2006. gada 1. janvārim J. Jansons strādāja Latvijas Bankā, tostarp, no 2000. gada līdz 2005. gadam kā Analītiskās daļas vadītājs. 2001. gadā viņš ieguva jurista kvalifikāciju (Mg. iur.) Latvijas Universitātē, savukārt 2004. gadā — sociālo zinātņu maģistra grādu ekonomikā (Mg.oec.) turpat Latvijas Universitātē.
No 2006. gada līdz 2009. gadam J. Jansons studēja socioloģiju doktorantūrā Rīgas Stradiņa universitātē, kur tobrīd bija Juridiskās fakultātes Tiesību zinātnes bakalauru studiju programmas lekciju pasniedzējs mācību kursā "Tiesību filozofija", kā arī maģistra darbu recenzents. Paralēli studijām no 2006. gada 1. janvārim līdz 2008. gada 1. oktobrim J. Jansons strādāja Tieslietu ministrijā kā Juridiskās palīdzības administrācijas direktors. 2007. gadā par ieguldījumu iestādes izveidošanā un attīstībā viņam tika piešķirts Tieslietu ministrijas apbalvojums "Zelta spalva".
No 2008. gada 1. oktobra līdz 2009. gada 1. jūnijam J. Jansons vadīja Īpašu uzdevumu ministra elektroniskās pārvaldes lietās sekretariātu. No 2009. gada 1. jūnija līdz 2009. gada 28. decembrim viņš strādāja kā Reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministrijas valsts sekretāra vietnieks informācijas sabiedrības un elektroniskās pārvaldes jautājumos.
Pēc darba valsts pārvaldē 2009. gada 28. decembrī J. Jansons uzsāka darbu likvidējamās AS "RSK apdrošināšana" valdes priekšsēdētāja amatā. 2010. gada 5. martā viņš kļuva par likvidatoru un šajā amatā nostrādāja līdz 2011. gada 14. martam.
Jau būdams tiesībsarga amatā J. Jansons kandidēja 2019. gada Latvijas prezidenta vēlēšanās, taču netika ievēlēts.
Latvijas Republikas tiesībsargs
Ar Valsts prezidenta un Ordeņu kapitula 2021. gada 20. aprīļa lēmumu J. Jansonam par sevišķiem nopelniem Latvijas valsts labā piešķirts Triju Zvaigžņu ordenis.
Grāvendāles muiža
Vēsture
Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā muiža piederēja fon Ganckavu (Gantzkauw) dzimtai. Ulrihs fon Ganckavs (1754—1815) 18. gadsimta otrajā pusē uzcēla muižas kungu māju, kas bija koka ēka uz trīs velvētiem mūra pamatiem. 1812. gada kara laikā Grāvendāles muižā izvietojās Napoleona karaspēka maršala Makdonalda štābs, bet netālajā Rundālē iekārtojās artilērijas parks. Netālu no Grāvendāles notika Mežotnes kaujas cīņas, kurās prūšu karaspēks piecu stundu ilgā kaujā piespieda krievu karaspēku ģenerāļa Belgarda vadībā atkāpties pāri Lielupei uz Garozu.
Kad Grāvendāles muižu 1859. gadā iegādājās Frīdrihs fon Klopmanis (1825—1883), tā tika novērtēta „kā veca, bet apdzīvojama”. Koka ārsienas vēlāk apmestas un dekorētas ar pilastriem bez bāzes, bet ar vienkāršu toskāņu kapiteli. Mājas zelmiņi veidoti pilnrežģu konstrukcijā. Jumts bija veidots mansarda formā, segts ar kārniņiem, to nosedza divi skursteņi.
Ēka nodega Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā un līdz mūsdienām nav saglabājušies pat ēkas pamati. Pēc 1920. gada zemes reformas Klopmaņiem atsavināja arī muižas zemi.
Blukas (stacija)
Blukas bija dzelzceļa stacija līnijā Rīga—Jelgava starp Olaines un Dalbes stacijām. Tā atradās Olaines novada Olaines pagastā.
Bluku pieturas punkts tika atklāts 1928. gadā. Pēc Otrā pasaules kara vilcieni te nepietur.
Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma finansēšanas novēršanas iekšējās kontroles sistēma
Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma finansēšanas novēršanas iekšējās kontroles sistēma jeb AML iekšējās kontroles sistēma ir pasākumu un dokumentu kopums, kurā komersants vai saimnieciskās darbības veicējs ir noteicis tos pasākumus un metodes, kuras viņš pielieto, paredzot tam atbilstošus resursus un veicot darbinieku apmācību, lai viņa vadītais uzņēmums netiktu iesaistīts noziedzīgos nodarījumos, kas saistīti ar noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju, terorisma un proliferācijas finansēšanu vai nodokļu krāpšanu.
AML
Latvijā AML iekšējās kontroles sistēmu nosaka un regulē Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likums (turpmāk tekstā NILLTPFN likums).
Subjekti, kuriem jāveic iekšējās kontroles sistēmas izveide
a) nekustamā īpašuma, komercsabiedrības kapitāla daļu pirkšanu vai pārdošanu, b) klienta naudas, finanšu instrumentu un citu līdzekļu pārvaldīšanu, c) visu veidu kontu atvēršanu vai pārvaldīšanu kredītiestādēs vai finanšu iestādēs, d) juridisko personu vai juridisku veidojumu dibināšanu, vadību vai darbības nodrošināšanu, kā arī attiecībā uz juridiskās personas vai juridiska veidojuma dibināšanai, vadīšanai vai pārvaldīšanai nepieciešamo ieguldījumu veikšanu; a) kreditēšanu, tai skaitā finanšu līzingu, ja pakalpojumu sniegšanai nav nepieciešama licencēšana, b) galvojumu un citu tādu saistību aktu izsniegšanu, ar kuriem uzlikts pienākums, c) konsultēšanu finansiāla rakstura jautājumos.
Risku novērtējums
Lai izpildītu Starptautisko un Latvijas Republikas nacionālo sankciju likuma (turpmāk tekstā Sankciju likums) nosacījumus, NILLTPFN likuma subjektiem ir pienākums veikt arī starptautisko un nacionālo sankciju riska novērtējumu, lai noskaidrotu, novērtētu, izprastu un pārvaldītu savai darbībai vai klientiem piemītošo starptautisko un nacionālo sankciju riskus.
Risku novērtējums sastāv no:
Apmācības
NILLTPFN likums paredz, ka šā likuma subjektiem ir pienākums veikt regulāras savu darbinieku apmācības par šīs jomas aktualitātēm. Izņemot kredītiestādes un citus finanšu pakalpojumu sniedzējus, kuriem stingras prasības par regulāru darbinieku zināšanu papildināšanu AML jomā nosaka ne tikai NILLTPFN likums, bet arī FKTK noteikumi un starptautiskie standarti. Citiem NILLTPFN likuma subjektiem netiek noteikts kādā veidā ir jāveic atbildīgās personas un citu darbinieku apmācība AML jautājumos.
Uzņēmuma vadītājs vai cits atbilstoši apmācīts darbinieks – parasti atbildīgā persona – var izglītot pārējos darbiniekus AML jautājumos bez papildus semināru apmeklēšanas.
VID E-apmācības
Elektroniskā deklarēšanās sistēmā ir izveidota sadaļa “E-apmācības”, kurā ir publicēts kurss “Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likuma un Starptautisko un Latvijas Republikas nacionālo sankciju likuma izpildes prasības”.
Kurss piedāvā mācību materiālu un noslēguma pārbaudījumu, pēc kura sekmīgas nokārtošanas, NILLTPFN likuma subjektam būs iespēja lejupielādēt apliecinājumu par kursa apguvi.
Uzraudzības un kontroles iestādes
NILLTPFN likuma izpildes kontroli veic dažādas iestādes, atkarībā no komersanta vai saimnieciskās darbības veicēja darbības sfēras:
Par NILLTPFN likuma prasību nepildīšanu
Par NILLTPFN likuma prasību nepildīšanu likuma subjektiem var tikt piemērota atbildība saskaņā ar NILLTPFN likuma 78.panta 1.daļu, kas nosaka: „Par normatīvo aktu pārkāpumu noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma finansēšanas novēršanas jomā, tai skaitā attiecībā uz klienta izpēti, darījuma attiecību un darījumu uzraudzību, ziņošanu par neparastiem un aizdomīgiem darījumiem, informācijas sniegšanu uzraudzības un kontroles institūcijai vai Kontroles dienestam, atturēšanos no darījuma veikšanas, līdzekļu iesaldēšanu, iekšējās kontroles sistēmu, informācijas glabāšanu un iznīcināšanu, kā arī par Regulas Nr. 2015/847 pārkāpumu likuma subjektam var piemērot šādas sankcijas:
Par Sankciju likuma prasību pārkāpumiem
Ja NILLTPFN likuma subjekts atbilstoši Sankciju likumā noteiktajam: par katru no šādiem pārkāpumiem var tikt piemērotas sankcijas saskaņā ar Sankciju likuma 13.2 panta otro daļu:
Baikāla-Amūras maģistrāle
Baikāla-Amūras maģistrāle (BAM) ir 1520 mm platuma dzelzceļš Krievijas Federācijas Sibīrijas un Tālo Austrumu daļā.
Tā kopējās būvniecības izmaksas pārsniegušas 14 miljardus ASV dolāru, celtniecībā izmantoja arī Latvijas PSR darbaspēku un finansējumu (galvenokārt Taksimo stacijas būvē). Kopējais garums no Taišetas līdz Klusā okeāna piekrastei ir 4324 km, elektrificēts ir vienīgi iecirknis Taišeta-Taksimo (1469 km).
Vēsture
BAM tika plānots kā Transsibīrijas dzelzceļa alternatīvais dzelzceļš militāro konfliktu ar Japānu un Ķīnu gadījumā. Tā būve uzsākta jau 1930. gados, izmantojot Gulaga soda nometnē (Bamlagā) ieslodzīto darbu, taču pabeigts tikai līdz Bratskas stacijai. Otrā pasaules kara laikā ieslodzītie uzbūvēja 486 km garu dzelzceļa līniju no Komsomoļskas līdz Sovetskaja Gavaņas ostai, taču maģistrāle netika pabeigta.
1974. gadā PSKP CK ģenerālsekretārs Leonīds Brežņevs paziņoja par Baikāla-Amūras maģistrāles celtniecības turpināšanu un tā tika pasludināta par komjaunatnes triencienceltni. 1984. gadā BAM rietumu daļa tika svinīgi savienota ar austrumu daļu, taču vilcienu kustība pa dzelzceļu netika atklāta daudzo nepabeigto tiltu un tuneļu dēļ. BAM pabeigšana atkārtoti tika pasludināta arī 1991. un 2003. gadā, kad tika nodots ekspluatācijā Severomuiskas tunelis.
Ehidnu dzimta
Ehidnu dzimta (Tachyglossidae) ir viena no divām kloākaiņu kārtas (Monotremata) dzimtām un tā ir vienīgā dzimta ehidnu apakškārtā (Tachyglossa). Šajā dzimtā ir 4 mūsdienās dzīvojošas sugas, kas tiek iedalītas 2 ģintīs (ehidnas un proehidnas jeb īspurna un garpurna ehidnas ). Ehidnu sugas mājo Austrālijā un Jaungvinejā.
Ehidnu dzimta izveidojās pirms 20—50 miljoniem gadu, attīstoties no pīļknābjiem līdzīgiem kloākaiņiem. Aizvēsturiskie priekšteči dzīvoja ūdenī, bet ehidnas ir piemērojušās dzīvei uz sauszemes.
Etimoloģija
Nosaukums ehidna ir atvasināts no sengrieķu mitoloģiskā tēla, monstru dievības — Ehidnas, kas bija pussieviete, pusčūska, tādējādi atspoguļojot dzīvnieka abējādās īpašības — gan zīdītāja, gan rāpuļa.
Izskats un īpašības
Ehidnu dzimtas dzīvnieki ir nelieli dējējzīdītāji, ar rupju matojumu un adatām. Tie nedaudz atgādina Dienvidamerikā dzīvojošos skudrlāčus un citus adatainos dzīvniekus — ežus un dzeloņcūkas. Ehidnai ir kompakts ķermenis ar salīdzinoši nelielu galvu. Šāds iespaids par galvu veidojas tādēļ, ka dzīvniekam tikpat kā nav kakla. Abām ehidnu grupām (gan īspurna, gan garpurna) ir slaidi, pagarināti purni — snuķīši, kuru galā ir mute un deguns. Līdzīgi kā pīļknābjiem arī ehidnu purniņu galos ir elektrosensori. Vienīgi pīļknābim uz knābja ir 4000 elektrosensoru, garpurna ehidnai 2000 receptoru, bet īspurna ehidnai, kas dzīvo sausākos reģionos, tikai 400. Ehidnu dzimtas sugām ir īsas, spēcīgas kājas, platas pēdas un lieli nagi, tādējādi ehidnas ir jaudīgi racēji. Šīm sugām ir ļoti neliela mutīte un nav zobu. Tās līdzīgi citiem dzīvniekiem — skudru ēdājiem, barojas, izmantojot garo, šauro, lipīgo mēli. Ehidnas parasti ir vai nu melnas, vai brūnas. Reizēm ir novērotas arī albīnas ehidnas. To acis ir sārtas un adatas baltas.
Lielākā suga ehidnu dzimtā ir austrumu garpurna skudrezis (Zaglossus bartoni), kuras ķermeņa garums lielākiem īpatņiem sasniedz 100 cm, svars 10 kg. Mazākā ir Austrālijas ehidna (Tachyglossus aculeatus), turklāt kontinentā dzīvojošās ehidnas ir mazākas par tām, kas dzīvo Tasmanijas salā. Tās ķermeņa garums mazākajiem īpatņiem var būt 30 cm, svars 2 kg.
Ieradumi
Ehidnu dzimtas sugas mājo mežos, krūmājos, zāļainos klajumos un lauksaimniecības tīrumos. Atpūšoties dzīvnieki saritinās kamolā un slēpjas zem nokritušām lapām, koku saknēm, sakritušiem koku zariem un citām meža kritalām, vai ielien alās un akmeņu krāvumos. Reizēm ehidnas slēpjas citu dzīvnieku alās, piemēram, trušu un vombatu alās. Ehidnām ir grūti piemēroties ekstrēmiem laika apstākļiem. Tādējādi tās ir aktīvas agri no rīta un vakaros, bet karstākos un sausākos reģionos naktī. Pārējā laikā tās meklē patvērumu. Vējainā un lietainā laikā dzīvnieki ierokas augsnē vai palien zem bieziem krūmiem. Ehidnas ir vienpatņi un katrai ir liela teritorija, kas savstarpēji pārsedzas. Tās ir lieliskas peldētājas un mēdz apmeklēt ūdenskrātuves, lai nomazgātos un izpeldētos. Peldot no ūdens laukā rēgojas tikai purniņš un dažas adatas.
Briesmu gadījumā ehidnas ierokas zemē vai savelkas kamoliņā, izplešot adatas, turklāt abas metodes tiek izmantotas arī vienlaicīgi. To lielākie ienaidnieki ir savvaļas kaķi, lapsas, suņi un varāni. Ehidnu mazuļu lielākie ienaidnieki ir čūskas, kas spēj ielīst mazuļa alā. Tā kā adatas joprojām ir vāji attīstītas, tās spēj to apēst.
Barība
Ehidnu sugas barojas ar skudrām, termītiem, tārpiem un kāpuriem. Īspurna ehidna jeb Austrālijas ehidna galvenokārt barojas ar skudrām un termītiem, bet garpurnu ehidnas pamatā barojas ar tārpiem un kukaiņu kāpuriem. Lai atrastu barību, to galvenā maņa ir oža un jutīgie elektrosensori, kas uztver kukaiņu izdalītos elektromagnētiskos impulsus. Kad kukainis ir atrasts, tas tiek uzķerts ar garo, lipīgo mēli.
Reprodukcija
Pārošanās sezonas laikā, kas notiek no jūnija beigām līdz septembra beigām, tēviņi meklē mātītes un tām seko. Aiz mātītes izveidojas tēviņu rinda, kurā var būt līdz 10 īpatņiem. Paši pēdējie rindā iet jaunie tēviņi. Reizēm tēviņi nomaina rindas. Mātīte 22 dienas pēc sapārošanās izdēj vienu olu, kurai ir mīksts, ādains apvalks. Tās garums ir apmēram 1,4 cm. Ola tiek noglabāta somā uz vēdera. Pēc 10 dienām izšķiļas mazs, nevarīgs mazulis, kurš somā pavada vēl 45—55 dienas, zīžot pienu no īpaši paplatinātām ādas porām (kloākaiņiem nav zīdekļu). Šajā vecumā mazulim sāk attīstīties adatas un tas pamet somu. Māte augsnē izrok mazulim alu, kurā tas tiek noslēpts. Katru piekto dienu viņa atgriežas, lai to pazīdītu. Kopumā māte mazuli zīda apmēram 7 mēnešus, bet mātes izraktajā alā tas mājo līdz gada vecumam.
Viens no pirmajiem zinātniskiem ehidnu aprakstiem latviski iznāca 1921. gadā, kur tas nosaukts par skudru ezi: "SKUDRU EZIS pēc ārējā izskata līdzigs parastam ezim: mugura un sāni apklāti ar asām adatām. Knābis tievs un gaŗš kā slokām. Pirksti apbruņoti stipriem nagiem, kuŗi piemēroti zemes rakšanai. Skudru ezis dzīvo dienvidus Austrālijas, Tasmanijas un Jaun-Gvinejas mežos; alas rok zemē. Uz medībām iziet krēslā; pārtiek no kukaiņiem, galvenā kārtā no skudrām, kuŗas saķer ar gaŗo lipigo mēli. Briesmu brīdī skudru ezis saritinajas kamolā, līdzigi ezim, vai tāpat kā kurmis, ātri ierokas zemē. Mātītei virs piena dziedzeriem atrodas neliela ādas kroka, kuŗa izveido mazu somiņu. Šinī somiņā mātīte ieliek izdēto olu (dēj tikai vienu olu), bet pēc tam nēsā viņā arī izšķīlušos bērniņu."
Francis Zagorskis
Francis Zagorskis (1929—1986) bija latviešu vēsturnieks un arheologs. Vēstures zinātņu kandidāts (1967), viens no ievērojamākajiem Akmens laikmeta pētniekiem Latvijā.
Ehidnu dzimta
Sistemātika
Ehidnu apakškārta (Tachyglossa)
Francis Zagorskis
Dzīvesgājums
Dzimis 1929. gada 18. septembrī Silajāņu pagasta Reinieku mājās zemnieka Antona Zagorska un viņa sievas Leonoras daudzbērnu ģimenē. Mācījās Riebiņu pamatskolā, Varakļānu vidusskolā, tad Preiļu vidusskolā. Studēja LVU Vēstures fakultātē (1948—1953).
2020. gada FIA Pasaules rallijkrosa čempionāts
2020. gada FIA Pasaules rallijkrosa čempionāts bija FIA Pasaules rallijkrosa čempionāta septītā sezona, ko rīkoja Monster Energy. Šo autosporta čempionātu atzīst Starptautiskā Automobiļu federācija (FIA) un tās ir starptautiskā rallijkrosa augstākā līmeņa sacensības.
Ehidnu dzimta
Sistemātika
(†) — Izmirušu organismu grupa.
Francis Zagorskis
Dzīvesgājums
Pēc studiju beigšanas sāka strādāt Latvijas PSR ZA Vēstures institūtā par zinātnisko līdzstrādnieku. Piedalījās arheoloģiskos izrakumos Asotes, Tērvetes, Ķentes un Kokneses pilskalnos, uz neilgu laiku pārņemot Tērvetes pilskalna izrakumu vadību (1959-1960), arī Lūcijas Vankinas vadītajos izrakumos Sārnates neolīta apmetnē.
2020. gada FIA Pasaules rallijkrosa čempionāts
Kalendārs
2020. gada čempionāta sezona norisinājās astoņos posmos Eiropā un Tuvajos Austrumos. Sākotnēji bija paredzēts, ka sezona sāksies aprīlī, bet pēc vairākkārtējas atlikšanas saistībā ar COVID-19 pandēmiju 2020. gada maijā tika izdots pārstrādāts sezonas kalendārs, kurā čempionāta sākums bija paredzēts augustā.