cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lešno
Vēsture
No Lešno cēlusies Polijas vēsturē ietekmīgā Leščiņsku dzimta (Staņislavs Leščiņskis bija pēdējais Polijas karalis). Pazīstama arī kā poļu protestantisma, kultūras un izglītības centrs. Pilsētu 16. gs. nodibināja čehu brāļi, kuri pēc Leščiņsku uzaicinājuma izceļoja no Bohēmijas. Pilsētu stiprināja arī protestantu ieceļotāji no Silēzijas. Tajā pašā gadsimtā Lešno kļuva par ietekmīgu grāmatizdevniecības centru. No 1628. līdz 1656. gadam ar pārtraukumiem par vietējās ģimnāzijas vadītāju strādāja Jans Komenskis. No 1638. gada līdz savai nāvei šeit darbojās vācu dzejnieks Jahans Hērmans (Johann Heermann, 1585—1647). No 1625. līdz 1628. gadam šeit darbojās ārsts un zinātnieks Jans Jonstons (Jan Jonston, 1603—1675). Pēc nopostīšanas Otrajā Ziemeļu karā 1656. gadā Lešno pamazām zaudēja savu ietekmi. Kad Staņislavs Leščiņškis otro reizi zaudēja troni, viņš pilsētu pārdeva. Polijas Otrajā dalīšanā 1793. gadā pilsēta nokļuva Prūsijā, bet pēc Versaļas līguma nosacījumiem tā atkal iekļāvās Polijas teritorijā.
Ebreju kopiena
Lešno ir ebreju rabīnu un jūdaisma teorētiķu Cvi Hirša Kališera (Zvi Hirsch Kalischer, 1795—1874) un Leo Bēka (Leo Baeck, 1873—1956) dzimtā pilsēta.
Škoda
1918-1988
1923. gadā tika piereģistrēta visiem zināmā firmas emblēma - spārnotā bulta aplī. Eiropas politiskajam stāvoklim pasliktinoties 30. gadu vidū, palielinājās ieroču ražošana. Otrais pasaules karš un kompānijas piespiedu integrācija vāciešu ieroču ražošanas programmā nesa nopietnus zaudējumus pašai fabrikai (70% ēku bija sagrautas bombardēšanas laikā 1945. gadā), kā arī tika zaudēti daži eksporta tirgi.
1945. gadā kompānija tika nacionalizēta. Škoda pakāpeniski tika sadalīta dažādos apakšuzņēmumos. Kompānijas pamatvirziens bija smagās mašīnbūves iekārtu ražošana, lielās konstrukcijas industriālajam sektoram, sabiedriskais transports un elektrostacijas. Lielākā daļa eksportējās uz austrumu bloku.
1989-mūsdienas
Politiskajam stāvoklim mainoties 1989. gadā sākās pakāpenisks Škoda privatizācijas process,kuram sekoja produkcijas ražošanas programmas maiņa, meklējot jaunus kontaktus un tirgus iespējas. 1992. gadā kompānija tika privatizēta pēc tā sauktās čehu metodes. Tā sāka paplašināt savu uzņēmējdarbību (nopērkot autorūpnīcas TATRA un LIAZ un uzbūvējot dzērienu alumīnija skārdeņu rūpnīcu). Paplašināšanās noveda pie kompānijas finansiālās nestabilitātes. Šis stāvoklis beidzās 1999. gadā, kad tika noslēgts līgums ar kreditoru bankām par kompānijas uzņēmējdarbības iesaldēšanu, un sākas pilnīga Škoda grupas restrukturizācija. Rezultātā tika panākta kompānijas juridiskā un finansiālā stabilitāte. 2000. gada aprīlī tika nodibināta Škoda Holding a.s., kura kontrolē, pirmkārt, 90 meitas uzņēmumus un lielāko daļu ražojamās produkcijas.
Rāvalpindi miera līgums
Rāvalpindi miera līgums (parakstīts, Rāvalpindi un papildināts ) bija līgums, ko noslēdza Britu impērija un Afganistāna Trešā angļu-afgāņu kara laikā. Tajā Lielbritānija atzina Afganistānas neatkarību, piekrita, ka Britu Indijas teritorija nekad nesniegsies pāri Haiberas pārejai, un apturēja Lielbritānijas subsīdijas Afganistānai. Rāvalpindi miera līgums tiek atzīmēts kā Afganistānas neatkarības diena 19. augustā. Daļa no Lielās spēles starp Krieviju (vēlāk PSRS) un Lielbritāniju, kas padarīja Afganistānu par buferzonu starp šīm impērijām.
Kolas superdziļais urbums
Kolas superdziļais urbums jeb SG-3 (Кольская сверхглубокая скважина, СГ-3) ir pasaulē dziļākais urbums, kas sniedzas 12 262 metru dziļumā. Tas atrodas Kolas pussalā Krievijā, Murmanskas apgabalā, 10 km uz rietumiem no Zapoļarnijas. Atšķirībā no citiem superdziļajiem urbumiem, kuri tiek veikti naftas ieguves vai ģeoloģiskās meklēšanas vajadzībām, SG-3 tika urbts vienīgi litosfēras izpētei vietā, kur Mohorovičiča robeža pienāk tuvu Zemes virsmai.
Kolas superdziļais urbums sāka darbu 1970. gadā. 12 262 m dziļumu urbis sasniedza 1990. gadā (vēl PSRS laikā). Pašlaik objekts ir pamests, iekārtas demontētas.
Kizilordas apgabals
Kizilordas apgabals (kk) ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Kizilorda ar 157 400 iedzīvotajiem. Pašā apgabalā ir 590 000 iedzīvotāju. Citas ievērojamas apdzīvotas vietas ir Arala, Eitekebija un Krievijas administrētā Baikonira, kurā atrodas Baikonuras kosmodroms. Apgabals robežojas ar Uzbekistānu un trim citiem Kazahstānas apgabaliem — Aktebes, Karaghandi un Dienvidkazahstānas apgabalu. Kizilordas apgabalu šķērso no Tiaņšaņa plūstošā Sirdarja. Kopēja apgabala platība ir 226 000 kvadrātkilometri.
Jēkabpils lidlauks
Jēkabpils lidlauks (ICAO: EVKA) ir pamests militārais lidlauks Krustpils pagastā netālu no Jēkabpils pilsētas ziemeļaustrumu robežas. Lidlaukā ir saglabājušies apmēram 2000 metri no kādreiz 2500 m garā un 40 m platā skrejceļa.
Vēsture
Līdz Latvijas okupācijai lidlauks funkcionēja kā Latvijas Aviācijas pulka Krustpils lidlauks. Ap 1935. gadu uzcēla jaunu dzelzsbetona angāru un divstāvu kazarmas, pirms 1939. gada tika plānots atklāt Valsts gaisa satiksmes līniju Rīga - Krustpils - Daugavpils, kas tomēr netika realizēts. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā te no Rumbulas lidlauka pārdislocēja Latvijas aviācijas pulka "Gladiator" kaujas lidmašīnas. Otrā pasaules kara laikā Jēkabpils lidlaukā bāzējās Luftwaffes 1. flotes (Luftflotte 1) bumbvedēji.
Krustpils, no 1962. gada Jēkabpils lidlauku Aukstā kara laikā izmantoja kā vienu no militārajiem lidlaukiem pie PSRS ziemeļrietumu robežas. Līdz 1992. gadam Jēkabpils lidlaukā bāzējās padomju gaisa spēku 886. Speciālais Izlūklidmašīnu Aviācijas Pulks (886-й Сталинградский Краснознаменный отдельный разведывательный авиационный полк, 886-й ОРАП) ar divām aviācijas eskadriļām, kas izmantoja IL-28R (ИЛ-28Р), Jak-27R (Як-27Р), Mig-15 ( МиГ-15), tad Jak-28PP (Як-28ПП), beidzot Su-17M4R (Су-17М4Р) un Su-24MR (Су-24МР) kaujas lidmašīnas.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas un Krievijas armijas izvešanas Jēkabpils lidlauks 547,8 hektāru platībā nokļuva Latvijas Republikas Aizsardzības ministrijas pārraudzībā, kas to bez jebkādām saistībām nodeva Jēkabpils rajona padomes īpašumā. 1993.-1999. gadā darbojās AS "Jēkabpils lidosta". 2000. gadā lidostas zemi iekļāva valsts brīvo zemju fondā. Ēkas un komunikācijas, tajā skaitā munīcijas noliktavas, komandpunktu, tehniskās un saimnieciskās būves privatizēja SIA Reka, izņemot 500 skrejceļa plāksnes, ko sadalīja rajona pašvaldībām. 2004. gadā vienā no lidlauka angāriem policija atklāja lielu nelegālo tabakas izstrādājumu noliktavu ar aptuveni 1 250 000 cigarešu paciņām.
Pēc MyAirfields datiem, aktīvisti ir sākuši lidlauka atjaunošanas darbus - uzlabots segums rietumu galā, uzkrāsoti navigācijas ceļa krāsojumi, izvietotas vēja zeķes utt.
Aknas
Aknas (la, el, hēpar) ir mugurkaulnieku un dažu citu dzīvnieku orgāns, kas piedalās vielmaiņas procesos. Tas ir dzīvnieku lielākais dziedzeris organismā. Aknu uzdevums ir attīrīt organismu no indīgām vielām, kas radušās organismā vai uzņemtas ar pārtiku; noārdīt hormonus un medikamentus; no glikozes sintezēt un uzkrāt rezerves ogļhidrātu — glikogēnu; pārvērst olbaltumvielu sadalīšanās procesā izveidotos amonija jonus par urīnvielu; kā arī izstrādāt žulti.
Medicīniskais termins, kas tiek izmantots saistībā ar aknām, ir "hepato-", kas ir radies no grieķu aknu apzīmējuma vārda (hēpar).
Īslaicīgas aknu funkciju izzušanas gadījumā var pielietot aknu dialīzi, taču pašlaik nav zināmas metodes, kas aknu funkcijas varētu aizvietot ilgākā laika periodā. Aknu transplantācija ir vienīgais variants aknu mazspējas gadījumā.
Aknu uzbūve
Veselīgas aknas ir stingras, bet ar elastīgu struktūru, un sarkanīgi brūnu krāsu. Tomēr audi ir salīdzinoši nestabili, jo pie triecieniem vai sitieniem tās var pārplīst un sākties iekšējā asiņošana. Audus veido liels skaits dziedzeršūnu, bet to virsma ir klāta ar šķiedrainiem saistaudiem, kas tās saista ar citiem iekšējiem orgāniem un vēderplēvi.
Cilvēka aknas
Cilvēkiem aknas ir lielākais orgāns vēdera dobumā. Pieauguša cilvēka aknas sver gandrīz 1,5 kg. Kopā ar tajās esošajām asinīm, to svars var palielināties pat divas reizes. Sievietēm tās ir mazākas nekā vīriešiem. Aptuveni 10% no aknu masas veido tauku rezerves. Aknas atrodas vēdera dobuma labajā pusē zem diafragmas kupola un aizpilda labo paribi un nelielu daļu no kreisās paribes.
Aknām izšķir šķirtnes jeb diafragmas virsmu (facies diaphragmatica), kas ir kopīga ar plaušām, un iekšējo orgānu virsmu (facies visceralis). Aknas ir sadalītas vairākās daivās. Lielākās no tām ir labā un kreisā daiva (labā daiva ir vislielākā). Aknu aizmugurē apakšējā daļā atrodas kvadrātveida daiva, bet virs tās — astainā daiva. Aknu augšpusi klāj diafragmas virsma. Labās daivas apakšā atrodas žultspūslis. Starp kvadrātveida un astaino daivu aknās ieiet aknu vēna, artērija un nervi, un iznāk aknu žultsvads un limfvadi. Vēl sīkāk tā dalās aptuveni 500 000 daiviņās (lobuli hepati), kas katra ir 1—1,5 mm lielas.
Aknu slimības
Visbiežāk sastopamās aknu slimības ir dažādi hepatīti, akmeņi žultspūslī, ciroze, porfīrija, hemohromatoze, holangīts, sarkoidoze, aknu encefalopātija, taukainu aknu slimības (steatoze, alkohola un nealkohola steatohepatīti) un Vilsona slimība.
Diagnostika
Aknu funkcionālo stāvokli nosaka ar asins seruma bioķīmiskajiem izmeklējumiem, piemēram, nosakot olbaltumvielu daudzumu, atlieku slāpekļa līmeni, protrombīna indeksu. Aknu šūnu (hepatocītu) bojājuma smagumu nosaka ar citolītisko fermentu aktivitātes rādītājiem — ALAT un ASAT. Hiperbilirubinēmija, holesterīna līmeņa celšanās, sārmainās fosfotāzes un žultsskābju rādītāju paaugstināšanās ir bioķīmiskais sindroms, kas norāda uz žults plūsmas traucējumiem uz zarnu traktu. Ja ir aizdomas par vīrushepatītu, asins serumā tiek meklēti vīrushepatītu B un C marķieri — HbsAg un HCVAg.
Aknas kultūrā
Sengrieķu mitoloģijā titāns Prometejs nolaupīja uguni, kuru nonesa uz zemes un dāvāja cilvēkiem. Zevs par sodu viņu iekala ķēdēs Kaukāza kalnos, kur katru dienu atlidoja ērglis (citos avotos grifs) un plosīja viņa aknas, bet pa nakti tās atkal atauga. Savukārt Senajā Romā priesteri pēc aknām pareģoja nākotni.
Cilvēki dažādu zīdītāju, putnu vai zivju aknas lieto uzturā. No tām bieži taisa aknu pastēti. Īpaša delikatese ir mencu aknas.
Cēsu apriņķis
Cēsu apriņķis (de, ru) bija administratīva vienība Pārdaugavas hercogistes (1566—1582), Zviedru Vidzemes (1629—1721), Vidzemes guberņas (1721—1918), Baltijas hercogistes (1918), Latvijas SPR (1919), Latvijas Republikas (1918—1940), Latvijas ģenerālapgabala (1941—1944) un Latvijas PSR (1940/1944—1949) sastāvā.
Pārdaugavas hercogistes sastāvā
Cēsu apriņķi (distriktu) izveidoja 1566. gadā Pārdaugavas hercogistes teritorijā. Pēc Livonijas kara 1582. gadā apriņķa vietā tika izveidots Cēsu prezidiāts, kuru 1598. gadā pārdēvēja par Cēsu vaivadiju. Tajā ietilpa arī Rīgas pilsēta.
Zviedru Vidzemes sastāvā
Apriņķi atjaunoja pēc Altmarkas pamiera (1629) Zviedru Vidzemes sastāvā, taču tā pārvaldes centrs bija Kokneses pils.
Rīgas guberņas un vietniecības sastāvā
1783. gada reformas rezultātā Cēsu apriņķa ziemeļdaļā tika izveidots Valkas apriņķis, bet dienviddaļu pievienoja Rīgas apriņķim.
Vidzemes guberņas sastāvā
Cēsu apriņķī ietilpa apriņķa pilsēta Cēsis (Wenden) un 16 draudzes novadi: Āraiši (Arrasch), Bērzaune (Bersohn), Kalsnava-Vietalva (Kalzenau), Ērgļi-Ogresmuiža (Erla-Ogershof), Lazdona (Lasdohn), Ļaudona (Laudohn), Liepa-Vestiena (Linden-Festen), Liezere (Löser), Lubāna (Luban), Vecpiebalga (Alt-Pebalg, Pebalg-Orrishof), Jaunpiebalga (Neuhof, Pebalg-Neuhof), Rauna (Ronneburg), Skujene (Schujen), Dzērbene-Drusti (Serben-Drostenhof), Cesvaine (Seswegen), Cēsis (Wenden)
Latvijas Republikas sastāvā
Brīvvalsts pirmajos gados no jauna izveidoti Briņģu pagasts, Katrīnas pagasts, Oļu-Apeltienes pagasts un Lauteres-Viesienas pagasts.
1921. gadā no Valmieras apriņķa pievienots Raiskuma pagasts.
Ar to pašu likumu Cēsu apriņķim pievienoti Druvienas un Lizuma pagasti no Valkas apriņķa, un Lielstraupes, Mazstraupes, Rozbeķu, Stalbes un Unguru pagasti no Valmieras apriņķa
1925. gadā tika pārdēvēti vairāki apriņķa pagasti: Brantu pagasts par Launkalnes, Briņģu par Pāvītes, Nēķenu par Taurenes, Rozbeķu par Rozulas, Unguru par Kūduma, Veismaņu par Vaives un Veselauskas par Veselavas pagastu.
Sākotnēji Cēsu apriņķis bija 5637,5 km2 liels, bet pēc tam, kad līdz 1925. gadam tā dienvidu daļā tika izveidots Madonas apriņķis, apriņķa platība samazinājās līdz 3239,8 km2. Tas robežojās ar Rīgas, Madonas, Valmieras un Valkas apriņķiem. Apriņķī 1925. gadā bija 7170 apdzīvotu vietu, no tām lielākās: Cēsis, Rauna, Vecpiebalga.
Teritoriālais iedalījums 1928. gadā
Ar 1933. gada rīkojumu Katriņas pagasts tika pievienots Ērgļu pagastam un Pāvītes pagasts — Vecpiebalgas pagastam.
1935. gadā likvidēts Līvu pagasts, sadalot tā teritoriju starp Cēsu un Kārļu pagastiem
1936. gadā Cirstu pagasts pievienots Jumurdas pagastam.
Teritoriālais iedalījums 1940. gadā
1940. gada sākumā Cēsu apriņķī bija 1 pilsēta un 36 pagasti:
1941. gada deportācija
1941. gada jūnija deportācijas laikā Cēsu apriņķī arestēja 524 cilvēkus un izsūtīja uz Krievijas PFSR Gulaga nometnēm vai nometinājuma vietām Sibīrijā. 59 ieslodzītos nošāva, 95 gāja bojā nometnēs citu iemeslu dēļ, savukārt nometinājuma vietās nomira 91 cilvēks. 254 cilvēki sagaidīja atbrīvošanu, par 25 cilvēku likteni nav precīzu ziņu. Zināms, ka 103 arestētos vīriešus ieslodzīja Sevurallagā, 54 bijušos 24. teritoriālā strēlnieku korpusa virsniekus ieslodzīja Noriļlagā, 16 Usoļlagā, septiņus Vjatlagā, vienu Vosturallagā, bet četrus ieslodzīja dažādos cietumos. Izsūtīto ģimenes nometināja Krasnojarskas novada Abanas, Ačinskas, Biriļusu, Boļšojulujas, Ilimpejas, Kanskas, Kazačinskas, Kozuļkas, Suhobuzinskas, Tjuhtetas, Turuhanskas rajonos, bet atsevišķus cilvēkus arī Novosibirskas apgabala Bačkaras, Kolpaševas, Parabeļas, Pudinas un Zirjanskas rajonos.
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Cēsu apriņķi likvidēja un sadalīja Cēsu, Ērgļu, Gaujienas un Smiltenes lauku rajonos.
Bernards Montgomerijs
Bernards Lovs Montgomerijs, Pirmais Alameinas vikonts Montgomerijs (en, dzimis, miris ) bija Apvienotās Karalistes armijas feldmaršals, viens no pazīstamākajiem britu komandieriem Otrā pasaules kara laikā. Komandēja britu spēkus Otrās Alameinas kaujas laikā 1942. gada oktobrī — novembrī, ko var uzskatīt par pagrieziena punktu Otrā pasaules kara Vidusjūras kara teātrī.
Dzīvesgājums
Dzimis Londonā anglikāņu priestera ģimenē. Tēvs 1889. gadā tika nozīmēts par bīskapu Tasmanijā, bet māte gandrīz nenodarbojās ar Bernarda audzināšanu. Studēja Sandhērstas militārajā akadēmijā.
Pirmā pasaules kara laikā Montgomerija daļa cīnījās Francijā. 1914. gada oktobrī Montgomerijs tika nopietni ievainots, tika pat izrakts viņa kaps gadījumam, ja viņš neizdzīvotu. Tomēr 1915. gadā viņš atgriezās armijas rindās, bet 1916. gadā kā štāba virsnieks piedalījās Sommas, Arrasas, Pašendeilas, Lisas un Trešajā Enes kaujās. Karu beidza kā britu ģenerālštāba virsnieks.
Stalbes pagasts
Stalbes pagasts ir viena no Cēsu novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļos. Robežojas ar sava novada Raiskuma un Straupes pagastiem, Limbažu novada Limbažu un Umurgas pagastiem, kā arī Valmieras novada Dikļu, Kocēnu un Vaidavas pagastiem.
Upes
Brasla, Briede, Dimza, Divupe, Grūžupīte, Lenčupe, Līčupīte, Nabe.
Bernards Montgomerijs
Dzīvesgājums
Otro pasaules karā Montgomerijs iesaistījās kā britu 3. kājnieku divīzijas komandieris Britu ekspedīcijas spēku sastāvā Beļģijā un piedalījās Dinkerkas evakuācijas operācijā. 1942. gadā Mantgomerijs tika iecelts par Ziemelāfrikā dislocētās 8. armijas komandieri. Ātri paceldams karavīru morāli un kaujasspējas 1942. gada augustā — septembrī Montgomerijs atsita vācu feldmaršala Ervina Rommela uzbrukumu Alemaelhalfas kaujā. 1942. gada 23. oktobrī sākās Otrā Alameinas kauja, kurā divpadsmit dienu laikā tika izcīnīta pirmā lielā britu uzvara Otrajā pasaules karā. Montgomers tika paaugstināts par ģenerāli. Kopā ar Haroldu Aleksanderu vadīja britu spēkus Sabiedroto iebrukumā Sicīlijā 1943. gada jūlijā — augustā un Sabiedroto iebrukumā Itālijā 1943. gada septembrī.
Stalbes pagasts
Ūdenstilpes
Daibes dīķis, Milmēnu dīķis, Ozolkalna dīķis, Ruckas ezers, Svilumu dīķis, Ungurs, Vaičaku dīķis.
Bernards Montgomerijs
Dzīvesgājums
Normandijas operācijas sākuma posmā Montgomerijs komandēja britu un kanādiešu daļas (21. armijas grupu), kā arī visu Sabiedroto sauszemes spēku darbību, vadību pār kopējiem spēkiem uzņemoties amerikāņu ģenerālim Dvaitam Eizenhaueram. 1944. gada septembrī Montgomerijs iecerēja un vadīja operāciju "Market Garden" Nīderlandes ieņemšanai, kura izvērtās par lielāko gaisa desanta operāciju vēsturē un Sabiedroto neveiksmi. 1944. gada 16. decembrī vācu armija sāka Ardēnu ofensīvu, tomēr lielā mērā pateicoties Montgomerijam, Sabiedrotajiem izdevās stāvokli normalizēt un doties pretuzbrukumā. Kara beigās britu karaspēka daļas ieņēma Hamburgu un Rostoku. 1945. gada 4. maijā Lineburgas tīrelī Montgomerijs pieņēma vācu daļu Ziemeļvācijā, Nīderlandē un Dānijā kapitulāciju.
Stalbes pagasts
Vēsture
1935. gadā Cēsu apriņķa Stalbes pagasta platība bija 45,9 km² un tajā dzīvoja 636 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Stalbes ciema padomi, ko gan 1947. gadā likvidēja, bet atjaunoja 1949. gadā līdz ar pagasta likvidāciju. Cēsu rajona Stalbes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Rozulas ciemu. Ciemu likvidēja 1958. gadā, teritoriju pievienoja Kūduma un Mazstraupes ciemiem. Stalbes ciemu atjaunoja 1973. gadā iepriekšējā teritorijā. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Stalbes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Pārgaujas novadā. 2021. gadā Pārgaujas novadu iekļāva Cēsu novadā.
Bernards Montgomerijs
Dzīvesgājums
Pēc kara kādu laiku bija britu ģenerālstāba priekšnieks, vēlāk NATO Eiropas virspavēlnieka vietnieks. 1958. gadā demobilizējās. 1958. gadā publicēja memuārus, kurus daudzi cīņasbiedri atzina par netaktiskiem un netaisniem. Arī Montgomerija publiskie izteikumi (par atbalstu aparteīda un Mao Dzedunam, pret homoseksuālisma legalizēšanu) tika vērtēti pretrunīgi. Miris 1976. gadā 88 gadu vecumā.
Stalbes pagasts
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Stalbe (pagasta centrs), Daibe, Rozula.
Ernests Brastiņš
Ernests Brastiņš (dzimis, miris ) bija gleznotājs, mākslas teorētiķis, publicists, pilskalnu pētnieks, Dievturu draudzes izveidotājs un dižvadonis; tēlnieka Arvīda Brastiņa brālis. Pievērsās tēlotājai un lietišķajai mākslai, latviešu vēstures izpētei, tautastērpu un rotu ornamentikai, kultūrpolitikai. Pēc Latvijas okupācijas apcietināts, deportēts un noslepkavots Krievijā.
Dzīvesgājums
Dzimis 1892. gada 19. martā Lielstraupes pagasta "Lapaiņu" mājās kalēja Augusta Brastiņa ģimenē. Absolvēja Štiglica mākslas skolu Pēterburgā, pēc tam Pavlovskas karaskolu un kā apakšvirsnieks piedalījās Pirmajā pasaules karā un arī Latvijas brīvības cīņās.
1921. gadā sāka strādāt par Kara muzeja vadītāju Rīgā. Viņš bija pirmais, kurš sākot ar 1922. gadu, ik vasaru apmeklēja un pētīja Latvijas pilskalnus, apmeklēdams visus tobrīd zināmos 282 pilskalnus un izdodams četras grāmatas par Latvijas pilskalniem ar mērījumiem, kartēm, aprakstiem, fotogrāfijām, kam joprojām ir fundamentāla nozīme mūsdienu Latvijas pilskalnu pētniecībā.
Sāka strādāt jaundibinātajā Latviešu folkloras krātuvē (LFK), kuras pirmais sagatavotais zinātniskais darbs bija "Latvju Dainu" (LD) mitoloģisko jēdzienu rādītājs, ko 1926. gada otrajā pusē izveidoja Ernests Brastiņš.
1935. gadā draudze bija aizliegta.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 6. jūlijā E. Brastiņu apcietināja un izsūtīja uz PSRS. Viņš tika apsūdzēts kā "sociāli bīstams elements, būdams dievturu organizācijas vadītājs, veica kontrrevolucionāru darbību, uzturēja sakarus ar organizāciju "Pērkonkrusts". Izsūtījumā 1941. gada 27. decembrī piespriests nāvessods, nošauts 1942. gada 28. janvārī.
Piemiņa
2006. gada 28. oktobrī Rīgā, Kronvalda parkā līdzās Kongresu namam pie pilsētas kanāla, atklāja pieminekli Ernestam Brastiņam. Ir uzstādīta arī piemiņas zīme Straupes pagastā pie "Lapaiņu" mājām, kur dzimis Ernests Brastiņš. Darbojas arī Ernesta Brastiņa fonds "Savieši".
Mērsrags
Mērsrags ir ciems Rīgas līča rietumu piekrastē, Talsu novada Mērsraga pagasta centrs. Atrodas 46 km no novada centra Talsiem un 99 km no Rīgas. Ciemu šķērso autoceļš P131 (Tukums—Kolka), šeit atrodas Mērsraga osta, kas specializējusies kokmateriālu eksportā.
Nosaukumu ciems ieguvis no Mērsraga zemesraga, kas atrodas ciema ziemeļu daļā un ir izteiktākais rags Rīgas līča piekrastē.
Mērsraga tuvumā atrodas viens no lielākajiem Latvijas ezeriem — Engures ezers, cauri ciemam tek Mērsraga kanāls. Ciems atrodas Engures ezera dabas parkā, tā teritorijā ir vairākas izcilas putnu vērošanas vietas — pārsvarā ar niedrēm aizaugušās piekrastes pļavas (Jomiņš), kur uzbūvēta putnu vērošanas platforma, Pekrags un Mērsraga rags, kā arī šobrīd slēgtā teritorijā esošās lagūnas uz dienvidiem no ostas.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Ribņika
Ribņika ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz dienvidiem no Augšsilēzijas aglomerācijas netālu no Čehijas robežas. Viduslaikos zivjaudzēšanas centrs. No 1437. līdz 1532. gadam Ribņika bija atsevišķas hercogistes galvaspilsēta.
Mūsdienās Ribņikas ogļu rajona (Rybnicki Okręg Węglowy, ROW) centrs. Akmeņogļu ieguve. Metalurģija. Liela termoelektrostacija. ASV mašīnbūves uzņēmuma Tenneco rūpnīca. Dzelzceļa operatora DB Schenker Rail Rybnik galvenā biroja vieta. PCC Rail Tabor vilcienu remonta rūpnīca.
Ribņika ir futbolista Ježija Dudeka (1973) dzimtā pilsēta.
Vladimirs Petrovs (diplomāts)
Vladimirs Petrovs (dzimis, miris ) bija Padomju Savienības slepenā dienesta virsnieks, kurš ievērību guva 1954.gadā Austrālijas varas iestādēm pieprasot politisko patvērumu.
Biogrāfija
Dzimis kā Afanasijs Šorohovs, zemnieka ģimenē Centrālajā Sibīrijā.
1923. gadā iestājās komjaunatnē. Piederība Komunistu partijas aprindām, palīdzēja viņa turpmākai izglītībai un karjeras izaugsmei. Iestājoties PSRS karaflotē, viņš tika atlasīts šifrētāju kursiem. Pēc divu gadu apmācības, viņu norīkoja par šifrētāju uz karakuģa Baltijas jūrā.
Pievienošanās Valsts Politpārvaldei
Dienesta laikā 1933. gada maijā viņš nolēma pievienoties padomju izlūkdienestam. Petrovu pieņēma dienestā "šifrēšanas nodaļā", kas darbojās politpārvaldes ārvalstu departamenta paspārnē. Viņa amats ļāva iepazīties ar ārkārtīgi slepeniem izlūkdienesta dokumentiem.
Neskatoties uz to, ka daudzi Petrova dienesta biedri, draugi un priekšnieki tika arestēti, tiesāti un sodīti, viņam izdevās izvairīties no Staļina represijām.
Austrālija un politiskais patvērums
No šifrētāja kļūstot par pilntiesīgu aģentu, Petrovs tika nosūtīts uz PSRS vēstniecību Stokholmā, kur pavadīja Otro pasaules karu. 1951. gadā viņu iecēla par trešo sekretāru PSRS vēstniecībā Kanberā. Būdams samērā zemā diplomātiskajā rangā, tomēr 1954. gadā tika paaugstināts VDK pulkveža pakāpē (viņa sieva Jevdokija bija PSRS Iekšlietu ministrijas kapteine). Viņa pienākumos ietilpa spiegu rekrutēšana un padomju pilsoņu uzraudzīšana, lai neviens nepārbēgtu pretējā pusē. Ironiski, bet pats Petrovs pieprasīja politisko patvērumu.
Vladimirs Petrovs politisko patvērumu pieprasīja 1954. gada 3. aprīlī, pretī sniedzot informāciju par vēstniecības organizēto un uzturēto padomju spiegu tīklu Austrālijā. Par informācijas sniegšanu, viņš saņēma politisko patvērumu un 5000 sterliņu mārciņas. Šis bija ārkārtīgi nepatīkams gadījums PSRS ārlietu un izlūkdienestiem. Pēc spiegošanas skandāla parādīšanās atklātībā, PSRS pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Austrāliju, un izraidīja Austrālijas diplomātus no PSRS. Diplomātiskās attiecības tika atjaunotas pēc 1959. gada.
Arī iekšpolitiski, šis notikums satricināja Austrālijas sabiedrību, jo atklājās, ka Austrālijas Darba partijas līderis H.V.Evatts (bijušais Austrālijas Augstākās tiesas tiesnesis un trešais Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas prezidents) un viņa vietnieks, ir PSRS vēstniecības izveidotā spiegu tīkla locekļi. Austrālijas parlamentārā izmeklēšanas komisija Petrova sniegtās ziņas atzina par ticamām. Šis atgadījums pielika punktu Evatta politiskai karjerai, Austrālijas Darba partija zaudēja parlamenta vēlēšanās (kurās tiem bija paredzēta uzvara un Evattam premjerministra postenis). Vēlāk Evatta haotiskā rīcība sašķēla Darba partiju.
Savos memuāros Petrovs norāda, ka bēgt no PSRS viņu mudinājuša nevis bailes, bet vilšanās padomju iekārtā, redzot padomju cilvēku ciešanas, ko tiem radījusi pašu valdība. Viņš bijis liecinieks piespiedu kolektivizācijai - sava dzimtā ciema iznīcināšanai, un tam sekojošajam badam. Dienot šifrēšanas nodaļā, saņemtajā informācijā viņam bijis iespējams redzēt īstos Staļina terora apmērus.
Dzīve pēc patvēruma saņemšanas
1956. gadā Petrovs ar sievu Jevdokiju (arī pārbēdzēju), kļuva par Austrālijas pilsoņiem. Tie nomainīja identitāti un kļuva par Svenu un Annu Elisoniem. Viņi dzīvoja klusā Melburnas priekšpilsētā. Vladimirs Petrovs nomira 1991. gadā, bet viņa sieva 11 gadus vēlāk.
Petrovu dzīvesvieta vēl 1982. gadā bija neatklājams noslēpums.
Zīmju valoda
Zīmju valoda (agrāk saukta arī par žestu valodu) ir valoda, kas skaņu vietā izmanto žestus, ķermeņa valodu un lūpu formas. Runātāja doma tiek izteikta, vienlaikus kombinējot delnu, roku un ķermeņa kustības un sejas izteiksmi jeb mīmiku. Zīmju valodas parasti attīstās nedzirdīgo kopienās, kurās bez pašiem nedzirdīgajiem un vājdzirdīgajiem parasti iekļaujas arī tulki, pedagogi un nedzirdīgo draugi un ģimenes locekļi.
Tāpat kā ar mutvārdu valodām, zīmju valodas dažādos pasaules reģionos atšķiras. Arī Latvijā ir sava latviešu zīmju valoda. Zīmju valodas var atšķirties neatkarīgi no attiecīgās kopienas runas valodas, piemēram, ASV lietotā amerikāņu zīmju valoda ir pilnībā atšķirīga no britu vai austrāliešu zīmju valodas, kaut gan visās šajās zemēs pamatvaloda ir angļu. Neskatoties uz to, valodās ir daudz kopējo pamatprincipu un saziņa starp dažādu tautu nedzirdīgajiem ir ievērojami vienkāršāka, nekā starp dažādās valodās runājošajiem.
Ir daudz dažādu zīmju valodu, kuru lietotāji savstarpēji nevar viegli sazināties. Lai atvieglotu saziņu starp dažādu tautību nedzirdīgajiem un citiem zīmju valodas lietotājiem, laika gaitā izveidojusies starptautiskā zīmju valoda jeb starptautiskās zīmes, kuras plaši tiek izmantotas tādos forumos kā Pasaules nedzirdīgo federācijas kongresi vai Nedzirdīgo olimpiskās spēles.
<!-- == Pieci izplatītākie žesti, ko gadās novērot ikdienā ==
Cilvēki reti domā par to, kādu iespaidu uz citiem atstāj viņu radītie neverbālie signāli. Pieci izplatītākie žesti, ko novērojam ikdienā - galvas mājiens, galvas purināšana, noliekta galva, kovboja stāja, ieplestas kājas.<ref_name=Pizs>Pīzs, A., Pīze, B. (2006). Ķermeņa valoda. Rīga: Jumava
Galvas mājiens
Visbiežāk galvas mājiens tiek pielietots, lai izrādītu piekrišanu vai pateiktu "jā". Galvas mājiens ir "pusceļā palicis" žests, kas simboliski nozīmē klanīšanos, kas savukārt ir padevības žests. Šāda iemesla dēļ galvas mājiens liecina, ka mēs piekrītam otra cilvēka viedoklim.
Galvas purināšana
Galvas purināšana visbiežāk nozīmē "nē", kā arī tas var būt iedzimts žests. Biologi uzskata to par pirmo žestu, ko iemācās bērns. Tieši zīdaiņu mēģinājumos atgrūst mātes krūti ir meklējami galvas purināšanas pirmsākumi. Reizēs, kad kāds cilvēks apgalvo, ka ir vienasprātis ar jums pavērojiet vai viņš negroza galvu.
Noliekta galva
Noliektas galvas žests vēsta par agresīvu, negatīvu vai kritisku attieksmi. Jums būs grūti saprasties ar savu partneri, ja komunicējot nespēsiet panākt, ka jūsu klausītājs paceļ vai piešķiebj galvu. Lai auditorija pievērstu uzmanību runātājām nepieciešams izdarīt kaut ko tādu, kas piesaistītu uzmanību, tādējādi liktu viņiem pacelt galvu un pievērsties runātājam.
Kovboja stāja
Šo žestu galvenokārt lieto vīrieši, kad aiz jostas vai kabatu augšmalas tiek aizbāsti īkšķi, tādējādi izceļot dzimumorgānu apvidu. Visbiežāk vīrieši šo žestu izmanto savas teritorijas iezīmēšanai vai arī, lai parādītu saņcenšiem savu drosmi. Šo pozu ieņem arī mērkaķi, lai gan viņiem nav ne bikšu, ne jostas. Žesta vēstījums: "Es esmu vīrietis - es varu valdīt pār Tevi."
Ieplestas kājas
Ieplestas kājas ir tipisks vīriešu žests. Šis žests parasti ir neapzināts, tomēr atstāj spēcīgu iespaidu. Ja vīrietis iepleš kājas tiek novērots, ka citi viņu atdarinās, lai saglabātu ietekmi, taču, ja kājas tiek ieplestas sieviešu klātbūtnē, sevišķi lietišķā vidē, tam var būt negatīvas sekas, jo sievietes to nevar atdarināt. -->
1041. gads
1041. bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās trešdienā.
Hantimansijskas "Jugra"
Vēsture
Klubs tika dibināts 2006. gadā sadarbībā ar Hantimansijskas pašvaldību. 2008.-09. un 2009.-10. gada sezonās klubs izcīnīja Bratinas kausu, uzvarot Krievijas Augstākajā līgā. Ja 2008.-09. gada sezonā finālā tika pārspēta Maskavas "Krylia Sovetov", pēc gada komandai pretī stājās Ņeftekamskas "Toros" vienība.
No 2010. līdz 2018. gadam komanda spēlēja Kontinentālajā hokeja līgā, tikai pirmajās divās sezonās spējot kvalificēties Gagarina kausa izcīņai. Gan 2011., gan 2012. gadā komandai neizdevās pārvarēt Gagarina kausa izcīņas pirmo kārtu sērijās līdz četrām uzvarām piekāpjoties attiecīgi Magņitogorskas "Metallurg" un Čeļabinskas "Traktor". 2018. gadā "Jugra" tika izslēgta no KHL.
Straupes pagasts
Straupes pagasts ir viena no Cēsu novada administratīvajām teritorijām tā rietumos, Gaujas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Stalbes un Raiskuma pagastiem, pa Gauju ar Drabešu pagastu un Līgatnes pilsētu un Līgatnes pagastu, Siguldas novada Lēdurgas un Krimuldas pagastiem, kā arī Limbažu novada Limbažu pagastu.
Daba
Pagasts atrodas Idumejas augstienes Limbažu viļņotajā līdzenumā. Austrumu daļā iesniedzas Augstrozes paugurvalnis. Augstākais paugurs ir pie Cīruļiem — 101,7 m vjl.
Upes
Brasla, Gauja, Ķūķupīte, Nabe, Panūta, Pūrica, Silēnu upīte, Spelte, Strautene.
Ūdenstilpes
Pūricu ezers, Riebiņu ezers, Sāruma ezers.
Vēsture
Tagadējais Straupes pagasts izveidots līdz 1949. gadam pastāvējušo Lielstraupes un Mazstraupes pagastu teritorijā. Straupes ciemu pirmo reizi izveidoja 1945. gadā Lielstraupes pagastā, bet jau 1951. gadā to likvidēja un pievienoja Lielstraupes ciemam. 1973. gadā Cēsu rajonā Straupes ciemu izveidoja no jauna, tajā apvienojot likvidēto Lielstraupes ciemu un daļu Mazstraupes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Straupes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Pārgaujas novadā. 2021. gadā Pārgaujas novadu iekļāva Cēsu novadā.
Apdzīvotās vietas
Lielākās apdzīvotās vietas ir Straupe, Plācis (pagasta centrs), Lielstraupe, Brasla, Mazstraupe, Pušpūri, Strautiņi.
Belgrano III
Belgrano III (vai Henerala Belgrano III; es) bija vissezonas Argentīnas polārstacija Antarktīdā. Stacija bija izvietota Berknera salas ziemeļu galā Vedela jūras piekrastē. Staciju izveidoja 1980. gada 30. janvārī. Stacija bija paredzēta 9 cilvēku izmitināšanai polārajā ziemā, galvenās izpētes jomas bija meteoroloģija, optiskie fenomeni un apvidus topogrāfija. Stacija pamesta 1983./1984. gada vasarā.
Cervonskābe
Cervonskābe (cis,cis,cis,cis,cis,cis-4,7,10,13,16,19-dokozānheksaēnskābe, DHA, C21H31COOH) pieder pie nepiesātinātajām karbonskābēm ar sešām divkāršajām saitēm molekulā (omega-3 taukskābe).
Atrašanās dabā
Cervonskābe ietilpst nervu audu šūnu membrānu fosfolipīdu sastāvā. Acs tīklenes un smadzeņu neironu membrānās cervonskābe veido 40% no visām nepiesātinātajām taukskābēm. Cervonskābi satur zivju eļļa. Zivju un jūras dzīvnieku taukos cervonskābe nonāk galvenokārt pa barības ķēdi no Schizochytrium ģints mikroskopiskām aļģēm.
1040. gads
1040. bija garais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.
Latvijas Republikas Reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministrija
Latvijas Republikas Reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministrija bija vadošā valsts pārvaldes iestāde valsts attīstības un reģionālās attīstības plānošanas un koordinācijas jomā, pašvaldību attīstības, telpiskās plānošanas un zemes politikas jomā, kā arī elektroniskās pārvaldes, informācijas sabiedrības un informācijas tehnoloģiju jomā. Līdz ar 02.04.2011. Ministru kabineta "Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijas nolikumu" beigusi pastāvēt un tās funkcijas pilda Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija (VARAM).
Turkalne
Turkalne ir ciems Ogres novada Tīnūžu pagastā, kas izvietojies pie autoceļa V968, Ogre — Jugla. Apmēram 2 km no Turkalnes Ogres virzienā ceļu V968 šķērso autoceļš P80 jeb Rīga — Tīnūži — Koknese — Maskava. Turkalnē, kas atrodas 10,5 km no Tīnūžiem, atrodas Caunupītes ieteka Mazajā Juglā. Bieži Caunupīti sauc arī par Urdziņu. Turkalne atrodas 4,5 km no novada centra Ogres, 10 km no Juglas, 15 km no Ikšķiles un 44 km no Rīgas.
Vietas attīstības vēsture
Apdzīvotā vieta izveidojusies pie bijušās Turkalnes muižas (Turkaln) centra. Jau 16. gadsimtā te ir bijusi Viļķenes muiža. No 1945. līdz 1954. gadam Turkalnes ciema padomes centrs. Izaugusi pēckara gados kā kolhoza „Juglas zieds“ ciemats.
Malabo
Malabo (fr, es) ir Ekvatoriālās Gvinejas lielākā pilsēta un valsts galvaspilsēta. Pilsēta atrodas Bioko salas ziemeļu daļā, Atlantijas okeāna krastā.
Turkalne
Turkalnes skolas vēsture
Turkalnes skolas sākumi rodami 1870. gadā, tad tā atradusies Melderkroga pirtī. Mācības tajā notikušas tikai divas dienas nedēļā, skolotājas A.Lauvas vadībā. Nereti bērnus pārklaušināt uz skolu inspekcijas braucienos no Ikšķiles brauca mācītājs Grimms. Pēc nostāstiem, viņš bijis gara auguma un vienreiz, ieiedams pirtsskolā, stipri apdauzījis pieri. Pēc šī notikuma mācītājs pavēstījis, ka šurp nebrauks tikmēr, kamēr neuzbūvēs jaunu skolu. Un tā 1881. gadā tika uzbūvēta jauna vienstāvu koka skolas ēka, pirmā skolas ēka pēc tā brīža Turkalnes muižas īpašnieces iniciatīvas. 1898. gadā Turkalnes miestu pievienoja Ikšķiles pagastam. Mācības Turkalnes skolā notika līdz 1915. gadam, kad sakarā ar Pirmo pasaules karu skola tika slēgta, jo tās telpas pārņēma cariskās Krievijas bruņotie spēki. Vēlāk, mainoties spēkiem, skolā atradās vācu armijas štābs un zirgu stallis. Skola darbu atsāka tikai pēc 1919. gada novembra ar 80 skolēniem. Tobrīd Turkalnē dzīvoja daudzas kara bēgļu ģimenes. Vēlāk ģimenes aizbrauca un bērnu daudzums samazinājās. Laikam ejot, skola bija kļuvusi gan par vecu, gan par šauru, tāpēc 1928. gada decembrī tika uzsāktas mācības jaunā mūra celtnē, kuru uzcēla būvuzņēmējs Kārlis Grunte. 1931. gadā skola ieguva 6.klašu pamatskolas statusu. Laika posmā starp abiem pasaules kariem Turkalnes skola darbojās kā aktīvs visas apkaimes kultūras un sabiedriskās dzīves centrs. No 1995. gada skola tika pievienota Ogres pilsētai, darbojās internāts vietējiem, daudzbērnu un maznodrošināto ģimeņu skolēniem. 1997. gadā Turkalnes pamatskola beidza pastāvēt, tai tiekot pārceltai uz Ogri.
Otrais pasaules karš
1944. gada 6. oktobrī Turkalnē notika smagas kaujas, kurās piedalījās Sarkanās armijas 2. Baltijas frontes 5. tanku korpuss un sadrumstalotie 24. kājnieku divīzijas vācu spēki, kuri turpināja savu atkāpšanos uz Rīgu. Sarkanās armijas rindās šajā kaujā tika plaši pielietoti amerikāņu “M3 Lee” tanki. Galvenā vācu aizsardzības līnija gāja gar Turkalnes galveno ceļu.
Malabo
Pēc 2012. gada datiem pilsētā dzīvo 187 302 iedzīvotāji. Pēdējo desmit gadu laikā pilsētas iedzīvotāju skaits ir strauji pieaudzis. Tūristi visbiežāk šajā pilsēta apskata Malabo katedrāli un Malabo tiesas ēku. Pilsētā atrodas Malabo starptautiskā lidosta. Tai ir arī regulāra prāmju satiksme ar Batu un Kamerūnas pilsētu Dualu.
Plānots, ka 2020. gadā par jauno Ekvatoriālās Gvinejas galvaspilsētu kļūs Ojala nomainot Malabo.
Turkalne
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSP un OSP datiem.
Fizioģeogrāfiskais stāvoklis
Fizioģeogrāfiski Turkalnes ciems atrodas Viduslatvijas zemienes Ropažu līdzenuma DA malā, kas pakāpeniski pāriet Viduslatvijas jeb Madlienas nolaidenumā. Zemes virsmas vidējais augstums ciema apkaimē svārstās 40—45 m virs jūras līmeņa. Virsmas reljefā dominē lēzeni viļņots līdzenums. Ziemeļrietumu virzienā, apmēram 1,5 km no Zeltkalnu mājām (autobusa pieturas pie autoceļa V968) pa grantētu meža ceļu var nokļūt Kranciema dolomīta ieguves karjerā. Tur var nokļūt arī pa garāku apkārtceļu, braucot pa autoceļu P80 Rīga — Tīnūži — Koknese — Maskava un pēc tam nogriežoties pa noasfaltētu atzaru uz ieguves karjeru. No Kranciema atradnes dolomītiem A/S "Saulkalne" ražo būvkaļķi un dolomītmiltus augsnes ielabošanai, skābuma mazināšanai..
Ūdeņi, upes
Turkalne atrodas abos Mazās Juglas krastos, lai gan lielākā ciema daļa, apbūve ir vērojama upes kreisajam krastam pieguļošajās teritorijās un apkārtnē. Turkalnes ciemā Ogres virzienā no autobusu pieturas plūst nelielā Caunupīte (reizēm Urdziņa), kas beidz savu tecējumu kā Mazās Juglas kreisā krasta pieteka. Jāatzīmē, ka pavasaros, palu laikā, ceļoties ūdens līmenim Mazajā Juglā, arī Caunupītes lejtece var ļoti plaši pārplūst, apdraudot tai tuvu atrodošos māju īpašumus. Pati Caunupīte iztek no Žļaugu purva, savienojoties daudzu meliorācijas grāvju novadsistēmām. Aiz Raņķu pieturas, Turkalnes virzienā, šķērsojot vietējās nozīmes valsts autoceļu V968, Caunupīte saplūst ar sīko Urdziņu, kas sākas, savienojoties dārzkopības ciemata Glāznieki apkaimes purvaino mežu novadgrāvju melioratīvajām sistēmām.
Augājs
Turkalnes apkaimes meži pieder pie sila un mētrāja tipa mežiem, jo galvenās koku sugas tajos ir priedes un egles dažādos sajaukumos ar citiem kokiem un krūmiem. Šie mežu tipi parasti veidojas uz velēnu podzolētajām augsnēm. Daļa apkaimes mežu pieder ietilpst Ogres zaļajā zonā. Turkalnē pie atpūtas kompleksa "Turbas" aug tāda paša nosaukuma dižozols, kura apkārtmērs ir 7,2 m, augstums — 27 m, vainags 18x16 m. Dižozols ir ļoti labā stāvoklī. Zaļo viss vainags, ozola iespējamais vecums ap 800 gadiem. Pie Mazās Juglas, lejpus Turkalnes atrodas Relziķu ozols, tā apkārtmērs ir 5,3 metri. Tuvumā esošajā Kranciemā aug lielākais kadiķis jeb paeglis Ogres tuvumā, tā apkārtmērs ir 0,9 m. Jāatzīmē, ka šie skujeņi aug ļoti lēni un biežāk pieņem krūmveida formu. Turkalnes apkaimē, MRS meža 62. kvartālā aug īpatnējā "čūsku" egle ar ļoti savdabīgi izlocītiem zariem. Šai eglei ir ļoti maz sānzaru un tā aug galvenokārt ar zaru galotņu pumpuriem. Turkalnes apkaimes pļavās gar Mazo Juglu un citur sastopami tādi aizsargājami augi kā jumstiņu gladiola, parastā armērija, meža vizbulis, savvaļas orhideju sugas.
Teritoriālā attīstība
Ērtās satiksmes dēļ, Turkalni var uzskatīt par Ogres un A virzienā tālāko Pierīgas lauku dzīvojamo teritoriju. Vispārējās ekonomiskās aktivitātes laikā no 2000 — 2008 gadam Turkalnē un tās tuvumā gar Mazo Juglu tika uzcelti vairāki desmiti dzīvojamo māju. Tika uzcelti arī vairāki viesu nami. Lielākais no tiem ir atpūtas komplekss "Turbas", pie kura atrodas arī viesu māja "Brakas".
Tihi
Tihi ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē Augšsilēzijas aglomerācijas dienvidos. Dominē 20. gadsimta otrās puses apbūve. Autorūpniecība - FIAT autorūpnīca (2011. gadā komplektēja automašīnas Ford Ka, Fiat 500, Fiat Siena un Lancia Ypsilon), kā arī Opel dizeļdzinēju rūpnīca. Alus ražošana - Tyskie. Viena no trijām Polijas pilsētām, kurās ir trolejbuss (pārējās divas ir Ļubļina un Gdiņa).
Tihi ir vācu futbolista Lukasa Sinkeviča (Lukas Sinkiewicz, 1985 - ) dzimtā pilsēta.
EPC H158
EPC H158 jeb Étage Principal Cryogénique H158 (no franču - kriogēnā pirmā pakāpe) - nesējraķešu Ariane 5 pamata raķešpakāpe.
Pakāpe izmantota Ariane 5 versijās:
Balti
Balti (lt) ir indoeiropiešu cilšu un tautu grupa, kas senāk apdzīvoja plašu reģionu no Polijas līdz Viduskrievijai. Baltiem raksturīgajās indoeiropiešu valodu saimes baltu valodās mūsdienās runā tikai vidusbalti — latvieši un lietuvieši. Rietumbalti un austrumbalti gadsimtu gaitā vai nu gāja bojā vai tika pārtautoti.
Latvijas Saeima un Lietuvas Seims 2000. gada 18. maijā pieņēma lēmumu par Baltu vienības dienas gadskārtēju atzīmēšanu 22. septembrī, Saules kaujas gadadienā. Tās mērķis ir veicināt latviešu un lietuviešu — vienīgo baltu valodu runātāju, tuvināšanos un draudzību.
Nosaukums
Baltu nosaukums ir cēlies no Baltijas jūras vārda. Pirmo reizi termins izmantots 1845. gadā, vācu valodnieka Georga Heinriha Ferdinanda Neselmana (Nesselmann) grāmatā par senprūšu valodu. 19. gadsimta krievu vēsturnieki reģiona pamatiedzīvotājus sauca par latviešu ciltīm, vai letiem, kas dalījušies kuršos, prūšos un lietuviešos. Līdz 20. gadsimta sākumam par baltiešiem sevi sauca Krievijas Impērijas Baltijas provinču vācbaltieši. Latviski un igauniski runājošos pamatiedzīvotājus viņi sauca par nevāciešiem (de). Iedzīvotāju skaitīšanā toreiz izmantoja reliģiskās piederības, nevis tautības principu. Tikai pēc neatkarīgo Baltijas valstu nodibināšanas, terminu "baltieši" jeb "balti" sāka attiecināt uz latviešiem un lietuviešiem. Lai arī senie aisti visticamāk bija balti, šo nosaukumu izmanto tālāk ziemeļos dzīvojošo igauņu (et) apzīmēšanai.
Senvēsture
Zināšanas par baltu tautu senvēsturi primāri balstās arheoloģiskajos izrakumos, salīdzinošajā valodniecībā, un hidronīmu pētniecībā. Baltu aizvēstures pētniekiem traucē vietējo rakstīto avotu, akmens celtņu un pilnvērtīgu apbedījumu trūkums, jo daudzus gadsimtus balti savus mirušos sadedzināja.
Kad 18. gadsimtā sākās kolonizētās Indijas sanskrita pētīšana un salīdzināšana ar Eiropas valodām, atklājās, ka lietuviešu valoda ir visarhaiskākā no dzīvajām indoeiropiešu valodām. 19. gadsimta vidū sākās mēģinājumi noteikt indoeiropiešu pirmvalodas saknes un indoeiropiešu pirmdzimteni, balstoties uz valodu kopīgajām saknēm. Tolaik Baltijas provincēs atraktās aizvēstures liecības uzskatīja par vikingu kultūrai piederošām, uzskatīja, ka skandināvu pirmdzimtene meklējama Baltijas austrumu krasta zemēs. 19. gadsimta beigās šos atradumus sāka piedēvēt Baltijas somu kultūrām.
Balstoties uz baltu izcelsmes upju un vietvārdu nosaukumiem, valodnieki Kazimirs Būga un Jānis Endzelīns izvirzīja teoriju, ka baltu pirmdzimtene meklējama Dņepras baseinā, no kurienes tie pakāpeniski virzījušies uz Baltijas jūras piekrasti. Vietvārdu pētnieki aizstāv teoriju par to, ka balti senatnē apdzīvojuši plašu teritoriju mūsdienu Latvijā, Lietuvā, Baltkrievijā, Ukrainas ziemeļos, Krievijā līdz Pleskavai, Smoļenskai, Kalugai, Tulai, Brjanskai un Kurskai. Rietumu virzienā šī teritorija gar jūras krastu un Vislas deltu stiepjas līdz mūsdienu Vācijas robežai. Kopumā tie būtu gandrīz 860 000 km2, kuros varēja dzīvot ap 500 000 cilvēku. Tas gan nenozīmē, ka balti to apdzīvojuši vienlaikus, un iedzīvotāju blīvums šajās zemēs ilgi bija ļoti zems. Visticamāk, tas norāda uz baltu ietekmi šeit ap 2.—1. gadu tūkstoti pirms mūsu ēras. Atbilstoši šai teorijai, "visbaltiskākais" būtu Berezinas upes baseins mūsdienu Baltkrievijā, no kura viņi vēlāk ienāca Baltijas piekrastes zemēs. Ilmeņa ezera apkārtne ir pilna ar baltu hidronīmiem.
Indoeiropiešu ienākšana
Mezolīta laikmetā (9000—5000 gadā p.m.ē) Baltijas reģionā izveidojās Svidras kultūrai līdzīgā Kundas kultūra, kuras pārstāvji nav tiešie baltu priekšteči, taču viņi noteikti sajaucās ar vēlākajiem indoeiropiešu ienācējiem. Neolīta (5000—1800 p.m.ē) laikā te sākas māla trauku veidošana un zemkopības attīstība. Lopkopji audzēja govis, kazas, aitas un cūkas. Šajā laikā Baltijas reģionā ienāca divas atšķirīgas kultūras. Ķemmes-bedrīšu keramikas kultūru agrāk saistīja ar somugru valodās runājošo tautu priekštečiem, bet Auklas keramikas kultūru ar indoeiropiešu valodās runājošo tautu priekštečiem. Līdz pat Dzelzs laikmeta beigām Daugava iezīmēja robežu starp šīm divām kultūrām. Lai arī vēsturiski šo divu kultūru pārstāvjus uzskatīja par etniski atšķirīgiem, to saskarsmes reģionos notika daļēja saplūšana, tādējādi mūsdienu lietuvieši, latvieši un igauņi ģenētiski ir līdzīgi.
2300.—2200. gadā p.m.ē. Mazāzijā, Balkānos, Centrāleiropā un Baltijā sāka ienākt indoeiropieši no Kazahstānas un Volgas reģiona stepēm. Šiem cilvēkiem bija raksturīga kapu kurgānu celšana. Viņi bija lopkopji, pārvietojās ratos, iekopa nelielus laukus. Nelielajās ģimenes kopienās valdīja patriarhāts, vīriešiem daloties karotājos un strādājošajos, uz ko norāda atšķirīgie priekšmeti kas mirušajiem doti līdzi aizsaulē. Šī mobilā un agresīvā kultūra pakļāva reģionā esošo neolīta kultūru, ko veidoja lielas grupas, kurās valdīja matriarhāts. Jaunienācēji mācēja iegūt un apstrādāt bronzu, Centrāleiropā uzsākot kapara ieguvi.
Ja sākotnēji protoindoeiropiešu valodā runājošo cilšu starpā neapšaubāmi valdīja cieša kultūras un valodas kopība, tad izplešoties pa jaunām teritorijām, pakāpeniski sāka attīstīties vietējās atšķirības. Baltu atšķirīgo veidošanos un valodas arhaiskumu ietekmēja mežiem bagātie un nomaļie reģioni, kuros tie dzīvoja. Baltu kultūra veidojas reģionā no Vislas lejteces līdz Volgas, Okas, Dņepras augštecēm, no Daugavas līdz Pripetei.
Baltu priekšteči, nākot no Dņepras baseina, Baltijas jūras piekrasti, Baltkrieviju un centrālo Krieviju sasniedza divās atšķirīgās grupās. Viena grupa cauri mūsdienu Polijai sasniedza Baltijas austrumu piekrasti un izpletās uz ziemeļiem, kur sadūrās ar Ķemmes-bedrīšu keramikas kultūras pirmiedzīvotājiem. Otra grupa, virzoties gar Dņepru, sasniedza Dņepras, Volgas un Okas upju augšteces rajonu. Viņu klātbūtni apliecina daudzie Auklas keramikas kultūras atradumi — māla podi ar auklas nospiedumu un akmens kaujas cirvji (laivas cirvji). Līdz ar indoeiropiešu valodās runājošo cilšu ienākšanu Austumeiropā, Baltijas piekrastē izveidojas Žucevas (Rzucewo) kultūra, ko var uzskatīt par tiešiem baltu senčiem. Tai cieši radniecīga ir Dņepras kultūra Dņepras augštecē, un Fatjanovas kultūra Volgas augštecē, Viduskrievijā.
Indoeiropiešu valodās runājošie ienācēji savas apmetnes būvēja upju stāvkrastos, kamēr iepriekšējās neolīta kultūras pārstāvji turpināja dzīvot līdzenumos pie upēm un ezeriem, kur nodarbojās ar zvejniecību. Aptuvenā ienācēju ziemeļu robeža nostiprinājās līnijā no Daugavas līdz Volgas iztecei. Viņu apdzīvotais areāls sakrita ar ozolu un ābeļu izplatības areālu. Baltu valodām ir kopīgi vārdi ozolam, ābelei, bērzam, liepai, osim, kļavai, gobai. Tas, ka baltiem nav kopīgu vārdu dižskābardim, īvei un efejai, kas izplatīti vairāk uz dienvidiem, un kuriem slāvu valodās ir kopīgi nosaukumi, norāda, ka slāvi senāk dzīvoja vairāk uz dienvidiem no baltiem.
Ģenētiskie dati
Seno baltu dzīves areālu un mijiedarbību ar kaimiņu tautām senatnē pierāda arī pētījumi par tikai baltiem raksturīgā 'LWb' gēna izplatību. Visaugstākā tā sastopamība ir konstatēta latviešiem un lietuviešiem (6%), zemāka tā ir igauņiem (4,0%), somiem (2,9%), Vologdas krieviem (2,2%), poļiem (2,0%), zviedriem Gotlandes salā (1,0%) un Dienvidzviedrijā (0,3%). Pārējās Rietumeiropas valstīs tā izplatība ir daudz zemāka (0—0,1%). Ungāriem tas sasniedz (0,4%), un tā ir vienīgā Centrāleiropas tauta, izņemot poļus, kurai ir konstatēta 'LWb' tā norādot uz somugru migrācijas ceļu, kas gāja cauri baltu apdzīvotajām zemēm. Baltiem raksturīga īpaša Y hromosomas haplogrupa, kas norāda uz baltu atšķirīgo izcelsmi citu indoeiropiešu (arī slāvu) vidū.