cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Džefs Beizoss
2016. gada jūnijā Beizosa īpašumi tika vērtēti 63,3 miljardu ASV dolāru apjomā. Nesenā Amazon akciju cenu pieauguma rezultātā viņš Forbes miljardieru sarakstā pakāpās uz ceturto vietu.
2018. gada novembrī tika novērtēts, ka Beizosa bagātība pārsniedza 100 miljardus ASV dolāru, kā rezultātā Beizoss nonāca Forbes miljardieru saraksta pirmajā vietā. Pēc Forbes datiem uz 2019. gada 6. jūliju viņa bagātība bija 159,5 miljardu ASV dolāru apjomā.
Biznesa karjera
Pēc Prinstonas Universitātes pabeigšanas 1986. gadā Beizoss strādāja Volstrītā ar datorzinātni saistītā darbā. Pēc tam strādāja pie starptautiskās tirdzniecības tīkla izveides uzņēmumam Fitel. Nākamā darba vieta bija Bankers Trust. Pēc tam arī saistībā ar internetā vērstām uzņēmējdarbības iespējām D. E. Shaw & Co.
Amazon.com
1993. gadā Beizoss izlēma veidot interneta veikalu. Tā biznesa plānu Beizoss sastādīja braucienā pāri valstij no Ņujorkas uz Sietlu. 1994. gadā Beizoss nodibināja uzņēmumu Amazon.com. Uzņēmums sākotnēji darbojās viņa garāžā. Viņš bija pametis labi apmaksāto darbu Ņujorkas hedžfondā pēc tam, kad iepazinās ar ātro interneta izaugsmi. Tas sakrita arī ar laiku, kad ASV Augstākā tiesa pieņēma lēmumu, ka pasta pasūtījuma katalogiem nav jāmaksā nodokļi štatos, kur tie neatrodas fiziski.
Blue Origin
2000. gada septembrī Beizoss dibināja jaunuzņēmumu Blue Origin, ar mērķi nodrošināt komerciālus privātpersonu kosmosa lidojumus.
Zorgenfreijas muiža
Zorgenfreijas muiža (no de — 'bezrūpība') atradās Ķīšezera dienvidu krastā, pie tagadējās Pakalniešu ielas Rīgas Vidzemes priekšpilsētas Juglas apkaimē. Līdz mūsdienām daļēji saglabājies muižas parks.
Džefs Beizoss
Blue Origin
2021. gada jūnijā savā Instagram kontā Beizoss paziņoja, ka kopā ar savu brāli Marku būs pasažieri pirmajā New Shepard lidojumā ar apkalpi. 2021. gada 20. jūlijā šis suborbitālais lidojums tika realizēts. Lidojums ilga vairāk nekā 10 minūtes, sasniedzot maksimālo augstumu 107,0 km. Lidojuma rezultātā Beizoss kvalificējās kā ASV Federālās aviācijas administrācijas komerciālais astronauts.
Zorgenfreijas muiža
Vēsture
19. gadsimta sākumā muižiņa piederēja Rīgas birģermeistaram Frīdriham Vilhelmam Timmam, 1820. gadā Zorgenfreijas muižā piedzima viņa dēls, nākamais gleznotājs Georgs Vilhelms Timms. Vēlāk Timmu zemes īpašumu sadalīja un Šmerļupītes labajā krastā ierīkoja Ozolkalna muižu, kuru 1842. gadā nopirka tirgotājs Ivans Komarovs un uzdāvināja Rīgas pareizticīgo bīskapam Irinarham.
20. gadsimta sākumā Zorgenfreijas muižiņas ēkas piederēja Kremerta (Kremmert) kokzāģētavai, vēlāk Ostvaldu ģimenei. Pēc Otrā pasaules kara uz bijušās muižiņas zemes ierīkoja mazdārziņus, kungu ēka ilgstoši bija pamesta un tika nojaukta 21. gadsimta sākumā.
Kristians Noboa
Kristians Fernando Noboa Teljo (es, dzimis ) ir Ekvadoras futbolists, spēlē pussarga pozīcijā, Ekvadoras futbola izlases dalībnieks. Kopš 2019. gada Noboa pārstāv Krievijas Premjerlīgas komandu Sochi.
Savu karjeru sācis Ekvadorā, bet jau 2007. gadā pievienojies Krievijas Premjerlīgas komandai Rubin, kur kļuvis par nozīmīgu pamatsastāva spēlētāju. 2008. gadā palīdzējis komandai izcīnīt pirmo Krievijas Premjerlīgas čempionu titulu vēsturē. 2010. gadā kļuvis par Rubin komandas kapteini. 2012. gadā pievienojies Dynamo Moscow, kur pavadījis trīs gadus. Vēlāk neilgu laiku spēlējis arī Grieķijas komandā PAOK un Krievijas komandās Rostov, Zenit Saint Petersburg un Rubin. 2019. gadā pievienojies Sochi.
Ekvadoras futbola izlases sastāvā debitējis 2009. gadā. Piedalījies 2014. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
Rubin
Zenit
Bišu dzimta
Bišu dzimta jeb medusbišu dzimta (Apidae) ir plēvspārņu (Hymenoptera) dzimta, kas pieder bišveidīgo kukaiņu grupai (Apiformes). Bišu dzimta ir ļoti plaša, apvienojot parastās medusbites, bezdzeloņu medusbites, namdarbites, orhidejbites, dzegužbites, kamenes, pūkbites un daudzas citas mazāk pazīstamas bišu grupas. Bišu dzimta tiek dalīta 3 apakšdzimtās: dzegužbitēs (Nomadinae), medusbitēs (Apinae) un namdarbitēs (Xylocopinae).
Īpašības
Šajā grupā ir gan sabiedriskas bišu sugas, piemēram, medusbites un kamenes, gan bites vientuļnieces, piemēram, namdarbites un parazītbites jeb dzegužbites. Saskaņā ar jaunāko sistemātiku bišu dzimtai pieder visas garmēles bišu sugas, izņemot tās sugas, kas pieder griezējbišu dzimtai (Megachilida). Sugām, kas veido ligzdas, mātītes vāc ziedputekšņus, kas pamatā saķeras uz pakaļējo kāju matiņiem. Salīdzinoši griezējbites ziedputekšņus pamatā savāc uz vēdera matiņiem. Ligzdas atkarībā no sugas tiek būvētas augsnē zem zemes, trūdošā kokā vai arī tiek būvētas brīvstāvošas ligzdas aizsargātā vietā. Piemēram, kamenes ligzdu var iekārtot zem sausām lapām, sūnām, vecas, sausas zāles, iekārtoties pamestās peļu alās, koku dobumos un citās pasargātās vietās. Toties namdarbites ligzdu iekārto trūdošā kokā. Bišu dzimtas sugas ir vienas no svarīgākajiem un nozīmīgākajiem kukaiņiem augu apputeksnēšanā.
Gustavs Klaustiņš
Gustavs Klaustiņš ( — ) bija Latvijas inženieris un sabiedrisks darbinieks. Bijis Latvijas darba ministrs no 1923. gada jūnija līdz 1924. gada janvārim. Bijis Tautas padomes loceklis kā LSDSP biedrs, vēlāk pievienojies Mazinieku partijai.
Biogrāfija
Gustavs Klaustiņš piedzima Dobeles apriņķa Mežmuižas pagastā. Mācījies Mežmuižas draudzes skolā, pēc tam 1901. gadā beidzis Jelgavas reālskolu. 1908. gadā ar izcilību absolvējis Rīgas Politehnisko institūtu, ieguvis inženiera tehnologa grādu.
No 1908. līdz 1918. gadam strādāja Krievijas dzelzceļu dienestā. Sākotnēji bija mašīnista palīgs Maskavas—Kazaņas dzelzceļā. Klaustiņš bija Maskavas latviešu tautas izglītības biedrības valdes loceklis un kora vadītājs. 1911. gadā aizsūtīts uz Minsku par Maskavas—Brestas dzelzceļa mašīnu iecirkņa priekšnieka palīgu, tad 1913. gadā uz Omsku par Tjumeņas—Omskas vagonu darbnīcu vadītāja palīgu. Pirmā pasaules kara laikā Klaustiņš atgriezās Minskā un bija Aleksandra dzelzceļa Vagonu darbnīcu vadītājs, no 1916. gada — Minskas Mašīnu iecirkņa priekšnieks, 1917. gadā kļuva par Minskas dzelzceļa galveno darbnīcu priekšnieku.
Pēc Latvijas Republikas proklamēšanas 1918. gadā atgriezies dzimtenē, sācis strādāt Satiksmes ministrijā. Latvijas Pagaidu valdība Klaustiņam uzticēja dzelzceļu sistēmas organizēšanu. Viņš bija Liepājas dzelzceļa darbnīcu un 5. ekspluatācijas iecirkņa priekšnieks. Gustavs Klaustiņš tika iecelts par Latvijas dzelzceļu galveno direktoru, uzsāka Virsvaldes darba vadīšanu un dzelzceļa satiksmes atjaunošanu Latvijā. 1921. gadā lielākajās līnijās kustība bija pilnībā atjaunota, noritēja regulāra satiksme, remontdarbi.
1920. gadā kļuva par Latvijas Universitātes Inženierzinātņu fakultātes Ceļu katedras docentu. Bijis viens no Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pārstāvjiem Tautas padomē. 1923. gada jūnijā kļuvis par Latvijas darba ministru, amatā bija līdz 1924. gada janvārim.
Gustavs Klaustiņš dibināja un vadīja vairākus korus, bija Usmas baznīcas ērģelnieks. VI Vispārējo latviešu Dziesmu svētku rīcības komitejas priekšsēdētāja biedrs un tehniskais rīkotājs. Viņa pēdējais darbs bija Latvijas Tuberkulozes apkarošanas biedrības un Latvijas Vēža apkarošanas biedrības koncerta sagatavošana Latvijas Universitātes aulā. kora ģenerālmēģinājumā viņam bija insults. Klaustiņš nomira. apglabāts Rīgas Meža kapos.
Dzeņi (Liezēres pagasts)
Dzeņi ir ciems Madonas novada Liezēres pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.
Vietējās nozīmes aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Dzeņu senkapi (Kapukalns).
Kuldīgas slimnīca
Kuldīgas slimnīca ir daudzprofilu III līmeņa slimnīca Kuldīgā, kura sniedz diennakts neatliekamo palīdzību piecās pamatspecialitātēs (internā medicīna, pediatrija, ķirurģija — traumatoloģija, dzemdniecība — ginekoloģija, anestezioloģija — reanimatoloģija).
Slimnīcas stacionārā ir uzņemšanas, iekšķīgo slimību, ķirurģijas un traumatoloģijas, ginekoloģijas, dzemdību, pediatrijas (bērnu), hemodialīzes, anestezioloģijas un reanimatoloģijas, rehabilitācijas, radioloģijas, ilgstošas sociālās aprūpes nodaļa (pansionāts) un laboratorija. Slimnīcā pieejams dienas stacionārs, un medicīniskā aprūpe mājās. Kuldīgas slimnīcas filiālē Aizputē atrodas aprūpes nodaļa, kurā ārstē hroniskus slimniekus, kam nepieciešama medicīniska aprūpe mediķu uzraudzībā.
Vēsture
1827. gadā Kuldīgā nodibināja kara hospitāli. 1836. gadā dibināja Kuldīgas pilsētas slimnīcu. 1910. gadā ēku tagadējā O. Kalpaka ielā pārbūvēja par Kuldīgas pilsētas slimnīcas ēku. 1930. gadu sākumā Kuldīgas pilsētas slimnīca atradās Bērzu ielā. No 1957. līdz 1962. gadam tās nosaukums bija Kuldīgas rajona slimnīca, tad Kuldīgas rajona centrālā slimnīca. 1994. gadā Kuldīgas rajona centrālo slimnīcu pārveidoja par Kuldīgas rajona pašvaldības, vēlāk Kuldīgas pilsētas pašvaldības bezpeļņas uzņēmumu.
2003. gada 5. decembrī nodibināja SIA “Kuldīgas slimnīca”, kas tā paša gada 21. decembrī pārcēlās uz ēku Aizputes ielā 22. 2007. gadā tai pievienoja pašvaldības SIA “Aizputes slimnīca” un izveidoja Aizputes filiāli Pils ielā 3 Aizputē.
Ganas administratīvais iedalījums
Ganas administratīvo iedalījumu veido 10 reģioni, kas sīkāk iedalās 138 distriktos.
Siliņš
Siliņš (sieviešu dzimtē Siliņa) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Kotdivuāras futbola izlase 2014. gada Pasaules kausa finālturnīrā
Treneris: 🇫🇷 Sabrī Lamušī
Mesīnas metropole
Mesīnas metropole (it) ir Itālijas provinces līmeņa administratīvā iedalījuma vienība valsts dienvidrietumos, Sicīlijas autonomajā reģionā. Ziemeļos to apskalo Tirēnu jūra, tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Mesīna. Metropole sīkāk iedalās 108 komūnās. Izveidota 2015. gada 4. augustā, par metropoli reorganizējot Mesīnas provinci.
Arendoles baznīca
Arendoles Dievmātes Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Preiļu novada Rožkalnu pagasta apdzīvotā vietā Arendolē.
Vēsture
Sākotnēji Arendolē bija astoņstūraina koka kapliča,kurā dievkalojumus noturēja Līksnas prāvesti četras reizes gadā. Vēlāk to apkalpoja Kalupes prāvesti. Pirmā pasaules kara laikā, 1916. gadā karavīri kapliču izjauca un sadedzināja malkā. Arendoles draudzi nodibināja pēc Pirmā pasaules kara. 1926. gadā Kalupes prāvests Vitālijs Treibšo draudzes vajadzībām iegādājās nopostītu mūra ēku — bijušo muižas ēku, kas iepriekš bija kalpojusi kā galdnieku darbnīca un pielāgoja to baznīcas vajadzībām, samūrējot sienas, ieliekot grīdu un griestus, kā arī uzbūvējot tornīti. Dievnamam tika iegādāts koka altāris ar Dievmātes un Jēzus Sirds gleznu. Baznīcu iesvētīja 1936. gada oktobrī Aglonas dekāns A. Broks Dievmātes godam. Padomju varas gados, 1966. gadā baznīca draudzei tika atņemta un izmantota laicīgām vajadzībām. Draudzes darbība tika atjaunota 1989. gadā, kad tā atguva baznīcu. 2004. gada vasarā prāvesta Aleksandra Madelāna vadībā baznīcai tika atjaunots tornis ar krustu.
Karaliskā uguņošanas mūzika
"Karaliskā uguņošanas mūzika" ir svīta, kuru sacerējis Georgs Frīdrihs Hendelis. Svīta pirmo reizi tika atskaņota 1749. gada 27. aprīlī Londonā, kad notika svētki par godu Austrijas un Anglijas miera līgumam un kara par Austrijas mantojumu beigām. Rakstot "Uguņošanas mūziku", komponistam bija jārēķinās ar troksni, ko radīs pirotehnika, tāpēc sākotnēji svītas izpildīšanas orķestra sastāvā tika iekļautas 24 obojas, baroka orķestrim raksturīgo trīs vietā. Kopā šajā orķestrī bija 24 obojas, 12 fagoti, 9 trompetes, 9 mežragi, 3 pāri timpānu, kontrafagots un vēl viens sitaminstruments. Svītas pirmās atskaņošanas laikā uz skatuves nokrita dažas petardes, kas izraisīja ugunsgrēku. Par spīti ugunij, Hendelis turpināja diriģēt orķestri. Vēlāk skaņdarbs tika pārrakstīts tradicionālam baroka orķestra sastāvam, lai uzstātos Faundlingas slimnīcā. Šajā orķestrī vijoles spēlēja oboju daļas, čelli fagotu daļas, kā arī notika citas izmaiņas orķestra sastāvā.
Arendoles baznīca
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Pašlaik draudzi apkalpo prāvests Aleksandrs Madelāns.
Aigunas līgums
Aigunas līgums (ru, zh — Aìhún Tiáoyuē) bija starptautisks līgums, ko 1858. gada 28. (16.) maijā Aigunas pilsētā noslēdza starp Krievijas impēriju un Cjinu dinastijas pārvaldīto Ķīnas impēriju.
Līgumā Ķīnas impērija zaudēja Amūras kreisā krasta zemes, kas tai pienācās pēc Ņerčinskas līguma. 1860. gadā Krievija piespieda Ķīnu parakstīt Pekinas līgumu, kurā tā atteicās arī no Usūrijas (tagadējā Piejūras novada).
Teksts
1. Amūras upes kreisais krasts no Arguņas upes līdz Amūras upes grīvai būs Krievijas valsts īpašums, bet labais krasts līdz Usuri upes ietekai būs Ciņu dinastijas valsts īpašums; no Usuri upes tālāk līdz jūrai līdz robežas noteikšanai starp abām valstīm Amūras kreisā krasta zemes būs Ķīnas un Krievijas valstu kopīpašumā. Pa Amūras, Sungari un Usuri upēm drīkst kuģot vienīgi Ķīnas un Krievijas valstu kuģi. Amūras upes kreisajā krastā dzīvojošie mandžūri uz visiem laikiem paliek Mandžūru valdības pakļautībā, lai krievu iedzīvotāji viņus nesāpina un neapspiež.
2. Abu valstu savstarpējai draudzībai ir atļauta savstarpēja tirdzniecība abu valstu pilsoņiem, kas dzīvo pie Usuri, Amūras un Sungari upēm, un priekšniekiem ir savstarpēji jāaizsargā abu valstu tirgoņi abos krastos.
3. Krievijas valsts pilnvarotais ģenerālgubernators Muravjovs līguma tekstu krievu un mandžūru valodās nodeva Ķīnas valsts pilnvarotajam Amūras virspavēlniekam I-Šanam, bet virspavēlnieks I-Šans tekstu mandžūru un mongoļu valodās nodeva ģenerālgubernatoram Muravjovam. Viss, kas šeit rakstīts, ir jādara zināms abu valstu pierobežas iedzīvotājiem.
Košķele
Košķele (padomju laikā arī Austrumi) ir ciems Valmieras novada Vecates pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V169.
Košķele izveidojusies ap Košķeles muižu (Osthof, Ostrominsky)
Karolīna Tjapko
Karolīna Tjapko (dzimusi Daugavpilī) ir Latvijas brīvā stila cīkstone, divkārtējā Eiropas kadetu čempionātu sudraba medaļas ieguvēja.
Pasta iela (Liepāja)
Pasta iela ir iela Liepājā, kas atrodas Vecliepājas apkaimē. Pasta iela sākas krustojumā ar Lielo ielu un beidzas krustojumā ar Vītolu ielu un ar Graudu ielu. Aptuvenais ielas garums ir 450 metri. No krustojuma ar Radio ielu līdz krustojumam ar Friča Brīvzemnieka ielu to sedz asfaltbetons, bet pārējās ielas daļas sedz akmens bruģis. Ielas posmā no Vītolu ielas un Graudu ielas krustojuma līdz krustojumam ar Radio ielu kustība norit pa divām joslām, bet no krustojuma ar Radio ielu līdz krustojumam ar Lielo ielu, tā ir gājēju iela.
Ielā ir atrodamas liels skaits pirmskara mūra ēkas, no kurām vairākas ir iekļautas pilsētas aizsargājamo ēku sarakstā.
Krišjānis Feldmans
Biogrāfija
Dzimis Rīgā, bet 1988. gadā pārcēlies dzīvot uz Valdemārpili. Piecu gadu vecumā sācis mācības Valdemārpils mūzikas skolā, sešu gadu vecumā — Valdemārpils vidusskolā. Pēc pārcelšanās uz Rīgu 1994. gadā iestājies Rīgas Katoļu ģimnāzijā, ko absolvējis 2003. gadā. Uzreiz iestājās Banku augstskolā, kur 2005. gadā ieguvis pirmā līmeņa augstāko izglītību uzņēmējdarbībā, specializējoties banku darbībā, 2007. gadā — bakalaura grādu uzņēmējdarbības vadībā, bet 2009. gadā absolvējot Banku augstskolu ieguvis maģistra grādu ekonomikā.
Kopš 2011. gada nodarbojās ar starptautisko tirdzniecību. 2012. gadā kļuvis par tieslietu ministra Jāņa Bordāna ārštata padomnieku ekonomikas, informācijas tehnoloģiju un drošības jautājumos.
Politiskā darbība
Studiju gados iestājies politiskajā partijā "Jaunais laiks", no kuras izstājās neilgi pirms partija pievienojās "Vienotībai". 2011. gada rudenī iestājās tobrīd Saeimā pārstāvētajā biedrībā "Demokrātiskie patrioti", neilgi pēc tam kļūstot par biedrības Tautsaimniecības domnīcas vadītāju un revidentu. Piemēram, notika biedrības kopsapulce, kurā K. Feldmans biedrības revidenta amatā tika vienbalsīgi ievēlēts jau trešo reizi pēc kārtas. Bijis tieslietu ministra Jāņa Bordāna ārštata padomnieks ekonomikas, informācijas tehnoloģiju un drošības jautājumos. kļuva par vienu no 221 Jaunās konservatīvās partijas dibinātāju.
K. Feldmans ir bijis Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras biedrs no kuras izstājies 2017. gada oktobrī, protestējot pret LTRK darbības virzienu. Kā ekonomists plašāku atpazīstamību guva ar saviem rakstiem saistībā ar Liepājas Metalurga valsts galvojuma skandālu un nodokļu politikas izmaiņām Latvijā.
12. Saeimas vēlēšanās, kas notika 2014. gada 4. oktobrī, kandidēja uz Saeimas deputāta amatu no Jaunās konservatīvās partijas Kurzemes vēlēšanu apgabala saraksta kā saraksta līderis, bet, ņemot vērā partijas tolaik nelielo atpazīstamību, partija kopumā nepārvarēja 5% barjeru.
Kopš 2017. gada 18. marta ieņem Jaunās konservatīvās partijas valdes locekļa amatu, pirms tam bijis partijas Uzraudzības komisijas vadītājs. 2019. gada 2. martā Jaunās konservatīvās partijas valdē tika ievēlēts trešo reizi, neilgi pēc tam kļūstot par valdes priekšsēdētāja vietnieku. 2021. gada 13. martā notikušajā Jaunās konservatīvās partijas Padomes sēdē K. Feldmans piekto reizi pēc kārtas tika ievēlēts partijas valdē, turpinot saglabāt arī partijas valdes priekšsēdētāja vietnieka amatu.
Pašvaldību vēlēšanās, kas notika 2017. gada 3. jūnijā, tika ievēlēts Rīgas domē ar 34 540 balsīm no Jaunās konservatīvās partijas saraksta. Rīgas domes deputāta pienākumus sāka pildīt 2017. gada 22. jūnijā, kad notika jaunā sasaukuma pirmā Rīgas domes sēde. Darbojas Rīgas domes Finanšu un administrācijas lietu, Mājokļu un vides, Pilsētas attīstības komitejās. 2017. gada 4. jūlijā ievēlēts Rīgas domes Personu dzīvesvietas reģistrācijas komisijā un Rīgas domes Pašvaldības maksas autostāvvietu lietošanas atļauju izsniegšanas komisijā.
13. Saeimas vēlēšanās, kas notika 2018. gada 6. oktobrī, kandidēja uz Saeimas deputāta amatu no Jaunās konservatīvās partijas Zemgales vēlēšanu apgabalā kā saraksta līderis. Partijai Zemgalē iegūstot 14,07%, bet visā Latvijā kopumā — 13,59%, un K.Feldmanam saņemot 19 298 balsis, viņš tika ievēlēts 13. Saeimā. Kopš pirmās 13. Saeimas sasaukuma dienas K. Feldmans ieņēma Jauno konservatīvo frakcijas priekšsēdētāja biedra amatu, kopš 2018. gada 20. novembra — Tautsaimniecības, agrārās, vides un reģionālās politikas komisijas priekšsēdētāja biedra amatu, kļūstot par komisijas priekšsēdētāju 2021. gada 4. jūnijā. K. Feldmans kopš 2019. gada 4. septembra bija Publisko izdevumu un revīzijas komisijas priekšsēdētāja biedrs. Savukārt, kopš 2021. gada 16. jūnija K. Feldmans bija NATO Parlamentārās asamblejas Latvijas delegācijas pastāvīgais pārstāvis.
2022. gadā K. Feldmans kandidēja 14. Saeimas vēlēšanās, taču partijas "Konservatīvie" saraksts nepārvarēja 5% barjeru.
Kurmi (Liezēres pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V854.
Vietējās nozīmes aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Piekalneskurmu viduslaiku kapsēta.
15. ieroču SS zenītartilērijas divizions
15. ieroču SS zenītartilērijas divizions bija Latviešu leģiona pretgaisa aizsardzības vienība 15. ieroču SS grenadieru divīzijas sastāvā. Kaujas gaitas beidza 1944. gada vasarā, kad ar 19. zenītartilērijas divizionu tika apvienots VI armiju korpusam pakļautajā 506. zenītartilērijas divizionā.
Jānis Krēsliņš (mākslinieks)
Biogrāfija
Jānis Krēsliņš piedzima 1865. gada 20. oktobrī Vidzemes guberņas Alsviķu pagasta Alsviķu muižas „Kušku” mājās. Viņš bija vecākais dēls Kārļa (1840—1887) un Karlīnas (1842—1925) Krēsliņu septiņu vai vairāku bērnu ģimenē. Jānim bija vismaz 3 māsas un 3 brāļi. „Kušku” mājās piedzima arī divas māsas (Marija un Emīlija), bet brāļi piedzima Alsviķu pagasta Vizikoku mājās. Krēsliņu ģimeni 1874. gadā no „Kušku” mājām izlika barons Aleksandrs fon Volfs par nenomaksātajiem parādiem. Ģimene pārcēlās uz Karlīnas Krēsliņas dzimtas mājām.
Jānis Krēsliņš mācījies tikai Vidzemes bērniem noteiktās obligātās trīs ziemas Alsviķu pagasta Ķemera skolā (kopš 1920. gadiem to sauc par Strautiņu skolu). Viņa vēlākā mākslinieciskā, sabiedriskā un zinātnei vajadzīgo materiālu vācēja darbība liek domāt, ka mācībām Ķemera skolā bija nopietns turpinājums. 1881. gadā Jānis Krēsliņš iestājās Rīgas Mazās ģildes Krāsotāju cunftē par zelli pie meistara Jūliusa Celēviča. Zīmīgi, ka 1881. gadā pie meistara Celēviča mācības uzsāka arī Janis Rozentāls. Daiļkrāsotāja amata apguve pie daiļkrāsotāja meistara bija gan amatnieciska, gan mākslinieciska izglītošanās. Rīgas daiļkrāsotāju amata noteikumos amata zeļļu tiesību iegūšanai 19. gadsimta sākumā rakstīts: jāveido zīmējums pēc vara grebuma vai litogrāfijas. Daiļkrāsotāji gleznoja dažāda stila ornamentus, rotājumus, zīmēja trafaretus, izkārtnes un reklāmas. Zeļļa diplomu Jānis Krēsliņš saņēma 1885. gadā. Pēc ģimenes nostāstiem (nav dokumentāli pierādīts) Jānis Krēsliņš iestājās Rīgas Vācu amatnieku biedrības amatniecības skolā, kuras vakara kursos varēja mācīties zīmēt un gleznot. Tas varēja notikt vai nu 1885—1886. gadā kopā ar Jani Rozentālu, vai 1888—1890. gadā.
15. ieroču SS zenītartilērijas divizions
Izveidošana
Diviziona komandieris - virsleitnants Rolands Bergs
Jānis Krēsliņš (mākslinieks)
Biogrāfija
1886. gada 29. novembrī Jāni Krēsliņu iesauca karadienestā. Tā kā 1887. gada 15. augustā nomira ģimenes vienīgais apgādnieks — tēvs Kārlis Krēsliņš, pēc lūgumraksta iesniegšanas vecākais dēls Jānis 1887. gadā tika atbrīvots no karadienesta.
15. ieroču SS zenītartilērijas divizions
Izveidošana
Diviziona apmācības notika zenītartilērijas skolā Vācijā un 42. zenītartilērijas skolā Lilastē. Pirms izbraukšanas uz fronti diviziona rindās bija 17 virsnieki, 76 instruktori un 713 kareivji.
Jānis Krēsliņš (mākslinieks)
Rīgas periods
Rīgas periodā atklājās Krēsliņa daudzpusīgās intereses un talanti: zīmēšana, gleznošana, rakstniecība, etnogrāfisko vērtību krāšana. Viņš aktīvi iesaistījās latviešu sabiedriskajā dzīvē; dibināja un vadīja literāro-zinātnisko studentu pulciņu „Daugavieši”, „Dienas Lapā” publicēja rakstus par folkloru, sarakstīja oriģinālstāstus („Nora” un „Broņislava” — stāsti iz Inflantijas latviešu dzīves). Francis Kemps uzskatīja, ka tieši Jānis Krēsliņš latviešu valodā ieviesa Latgales politisko nosaukumu Inflantija. Viņš bija Rīgas Latviešu biedrības izdevuma „Pūrs” pirmo divu laidienu redaktors. Šajā izdevumā tika ievietoti arī Tērbatā studējošo jauniešu raksti.
15. ieroču SS zenītartilērijas divizions
Kaujas darbība
Uz fronti kā pirmā 15. diviziona vienība devās 1. baterija, 1944. gada 15. janvārī izbraucot uz fronti Novosokoļņiku rajonā, kur jau atradās pārējās divīzijas vienības. Smagās kaujās 1. baterija piedalījās jau 21. un 22. janvārī, tajās tika ievainots arī baterijas komandieris virsleitnants Spāde. Pārējās diviziona vienības uz fronti devās februāra sākumā, sasniedzot Belebelkas staciju un tika novietotas Redjas upes krastos Novgorodas rajonā. Kaujas darbībā divīzijas novietojumā Ostrovas un vēlāk Opočkā divizions bija iesaistīts līdz atiešanai uz Latvijas robežām 1944. gada jūnija beigās.
Pūļa finansējums
Pūļa finansēšana (en) ir vairāku nelielu kapitālu apvienošana, ko kopfinansē pūlis jeb liela daļa cilvēku ar mērķi, lai finansētu kādu biznesa projektu vai darījumu. Pūļa finansējums ir projekta finansēšanas veids, kad naudas līdzekļi tiek savākti no liela skaita cilvēku, visbiežāk to darot interneta vidē. Pūļa finansējums ir alternatīvo finanšu veids, kas radies ārpus tradicionālās finanšu sistēmas.
15. ieroču SS zenītartilērijas divizions
Kaujas darbība
Lai arī, pēc 1944. gada jūlija sākuma, kad tika pilnībā iznīcināts 15. divīzijas 32. pulks pulkvežleitnanta Aperāta vadībā, divīzijas kājnieku vienības nosūtīja pārformēt uz Vāciju, 15. zenītartilērijas divizionu tika izlemts paturēt Latvijas teritorijā. Jau 1944. gada 28. jūnijā to nodeva VI SS armiju korpusa rīcībā un augusta sākumā tas tika apvienots ar 19. zenītartilērijas divizionu, izveidojot 506. zenītartilērijas divizionu leitnanta Harija Guseva vadībā.
Jānis Krēsliņš (mākslinieks)
Rīgas periods
1893. gada sākumā Jānis Krēsliņš apprecējās ar Kristīni Zandersoni (1871—?) un tā paša gada 24. oktobrī piedzima viņu pirmais dēls Jānis Pāvils Mārtiņš, bet 1897. gadā otrais dēls Oļģerts Andrejs.
Kaukāza periods
Alsviķu pagasta pasu reģistrā ir ieraksts, kas liecina par 1898. gada 30. novembrī Jānim Krēsliņam izsniegtu pasi Vladikaukāzā. No 1898. gada līdz 1903. gadam Krēsliņu ģimene dzīvoja Vladikaukāzā, kur piedzima jaunākie dēli — Haralds Mihails un Ringolds Aleksandrs. Kaukāzu kā dzīvesvietu Krēsliņi izvēlējās tādēļ, lai kopā ar brāļiem Georgu un Reinholdu, kas arī ieradās Kaukāzā kopā ar ģimenēm, strādātu par daiļkrāsotājiem, jo ar krāsotāju amatu brāļi (visi brāļi Krēsliņi tāpat kā tēvs Kārlis bija daiļkrāsotāji) varēja labi nopelnīt. Brāļus Krēsliņus savā darbā „Kaukāza stāsti” (stāstos „Pie Devdoraka”, „Uz Galda kalnu”) piemin arī Ernests Birznieks-Upītis. No 1904. gada līdz 1905. gadam Jānis Krēsliņš ar ģimeni dzīvoja Terekas apgabalā Groznijā. Ir zināms, ka Jānis Krēsliņš atgriezās Latvijā un piedalījās 1905. gada notikumos, bet jau 1905. gadā Jānis atgriezās Kaukāzā pie ģimenes, jo oktobrī piedzima meita Marija Jevgenija. Spriežot pēc ierakstiem Alsviķu pagasta Nodokļu ienākumu aprēķinu grāmatā, Jānis Krēsliņš no 1900. gada līdz 1905. gadam katru gadu ieradies Alsviķu pagastā, lai samaksātu galvasnaudu, bet 1906.—1908. gados Krēsliņš Alsviķu pagastā nebija ieradies. Iespējams, viņš baidījās braukt, jo bija piedalījies 1905. gada notikumos. No 1905. gada līdz 1918. gadam Krēsliņa ģimene dzīvoja Esentukos, Terekas apgabalā. Spriežot pēc Alsviķu pagasta galvasnaudas ierakstiem 1909. gadā, viņš vienu gadu dzīvojis arī Armavirā Kubaņas apgabalā, strādājot Koļesņikova svētbilžu gleznošanas darbnīcā. Sākot ar 1917. gadu, Alsviķu pagasta nodokļu ienākumu aprēķinu grāmatās vairs nav ierakstu par Jāņa Krēsliņa un viņa dēlu dzīvesvietām. Ir tikai norādes, ka Jānis Pāvils Mārtiņš un Oļģerts Andrejs iesaukti karadienestā 1916. gada 15. maijā. Vecākais dēls Jānis Pāvils Mārtiņš krita Pirmā pasaules kara laikā, bet jaunākie dēli Ringolds un Haralds vēl pusaudžu gados tika nomocīti Kaukāza vietējo konfliktu laikā. Kaukāzā nomira (nav zināms kurā gadā) arī Jāņa Krēsliņa sieva Kristīne. Kā liecina 20. gadsimta 20. gados rakstītā Jāņa Krēsliņa vēstule māsai Marijai Puzulei, viņš 1918. gadā pārbrauca dzīvot uz Petrogradu, kur apprecējās otro reizi ar medmāsu Emmu. Viņiem bija divi dēli: Marģers un Edvīns. Pie Jāņa un Emmas dzīvoja arī pirmās laulības dēls Oļģerts Andrejs. Māsa atbildēja brāļa Jāņa vēstulei, bet vairāk vēstules no Jāņa Krēsliņa nesaņēma. Iespējams, ka Jānis Krēsliņš 1920. gados atgriezās Latvijā, bet ticamas ziņas nav saglabājušās.
Pūļa finansējums
Pūļa finansējuma modeli veido trīs darbojošās puses: projekta iniciators, kas piedāvā finansējamo ideju vai projektu; personas, kas atbalsta ideju; un starpnieku organizācija jeb platforma, kas saved kopā iesaistītās puses, lai realizētu ideju.
Jānis Krēsliņš (mākslinieks)
Jāņa Krēsliņa darbi
Jānis Krēsliņš bija aizrautīgs folkloras vācējs. Brīvajā laikā apceļojot Vidzemi un Inflantiju (Latgales nosaukums līdz 20. gs. sākumam), tapa vairāki apraksti, ko viņš publicēja laikrakstos „Dienas Lapa”, „Dienas Lapas Pielikums” un „Etnogrāfiskas ziņas par latviešiem”: „Latvju plostnieki” (1890) „Malienas māmuliņu atmiņas iz seniem laikiem” (1891), tautas tradīciju un ticējumu apraksti: „Bluķu svētki Inflantijā” (1889) un „Inflantijas latviešu ticējumi par dzīvību un nāvi” (1891), kā arī divi oriģinālstāsti „Broņislava” (1892) un „Nora” (1892).
Pūļa finansējums
Pūļa finansēšana jeb kolektīvā finansēšana ir naudas līdzekļu piesaistes veids, kas ļauj līdzekļu piesaistītājiem savākt naudu no liela cilvēku skaita, izmantojot tiešsaistes platformas. PF izmantojot tiešsaistes platformas ir salīdzinoši jauns veids kapitāla iegūšanai maziem, jauniem uzņēmumiem, kuriem ir grūti piesaistīt finansējumu ar klasiskajām metodēm, kā arī PF ir veids, kā samazināt finansējuma trūkumu jaunuzņēmumiem.
Jānis Krēsliņš (mākslinieks)
Latviešu teikas iz Malienas
1888., 1890. un 1891. gadā Pētera Bērziņa apgādā klajā nāca Jāņa Krēsliņa sastādītais teiku krājums trīs burtnīcās „Latviešu teikas iz Malienas”, divas pēdējās no tām Krēsliņš pats arī ilustrēja. Pirmajā burtnīcā tika publicētas teikas no Alsviķu pagasta, pieminot pagasta vietu, upju nosaukumus un saistot tos ar novadnieku ticējumiem. Arī otrajā un trešajā burtnīcā minētas Alsviķu un Zeltiņu pagasta vietas, bet tās papildina arī Lubānas ezera un ezera tuvākās apkārtnes teikas. Teiku ilustrācijas ievēroja un „Mākslas vēstures” otrajā sējumā pieminēja arī Vilhelms Purvītis: „Šis Krēsliņš 1890. g. spalvas tehnikā darinājis litogrāfijas paša sarakstītām „Latviešu teikām iz Malienas”, kurās turpina Anša Legzdiņa uzsāktos seno latviešu tērpu un tipu rekonstrukcijas…” Savukārt Aspazija, ejot gar Pētera Bērziņa (teiku izdevēja) grāmatu veikalu, skatlogā ieraudzīja „kāda mākslinieka Krēsliņa gleznu, kurā bija attēlota kāda iemūrēta sieviete ar ūdens krūzi blakām. Šo gleznu skatot, man iešāvās prātā drāmas „Vaidelotes” pirmideja.”
Rīgas Latviešu biedrības ekspedīcijas
Latvijas Nacionālā Vēstures muzeja kolekcijā glabājas 76 Jāņa Krēsliņa akvareļu un eļļas zīmējumi un 278 fotogrāfijas (diemžēl līdz mūsdienām nav saglabājusies neviena pašu mākslinieku attēlojoša fotogrāfija), kurās redzami dažādu Latvijas novadu iedzīvotāji tradicionālajos apģērbos, dzīvojamās ēkas, to plāni, sadzīves priekšmeti un darbarīki. Kolekcijā glabājas tikai 1894. un 1895. gada darbi, kas tapa, piedaloties Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas rīkotajās ekspedīcijās dažādos Latvijas novados. Darbi tika izstādīti Rīgā Pirmajā Latviešu etnogrāfiskajā izstādē, kas tika organizēta 1896. gada 10. Viskrievijas arheoloģiskā kongresa laikā. Tā bija pirmā reize, kad latviešiem radās iespēja pašiem parādīt sevi, savu zemi, kultūru un tradīcijas. Jānis Krēsliņš piedalījās četrās Rīgas Latviešu biedrības rīkotajās ekspedīcijās, no kurām trijās viņš brauca vienatnē. Pirmā 1894. gada ekspedīcija, kurā piedalījās ne tikai zīmētājs Jānis Krēsliņš, bet arī inženierzinātņu students Krišjānis Zīvarts, skolotājs un literāts Pēteris Ābols, tika organizēta gar Rīgas līča austrumu piekrasti līdz igauņu robežām, ceļojot caur Siguldu, Turaidu, Krimuldu, Lēdurgu, Skulti, Liepupi, Svētciemu, Vecsalacu, Ainažiem, Aloju, Matīšiem, Burtniekiem, Mazsalacu, Rūjienu, Valku, Valmieru un Cēsīm. Otrā 1894. gada ekspedīcija notika Ziemassvētku laikā un tajā piedalījās tikai Jānis Krēsliņš, apmeklējot Nīcu, Bārtu un Palangu, kas tolaik ietilpa Rucavas pagastā. Trešā ekspedīcija notika 1895. gada Lieldienās, apmeklējot Alsungas, Turlavas, Rumbas un Snēpeles pagastu kuršu ķoniņu ciemus. 1895. gada vasarā un rudenī Jānis Krēsliņš apceļoja Latgali un Vidzemes austrumus un vidusdaļu. Ekspedīcijas maršrutā ietilpa Koknese, Līvāni, Preiļi, Jasmuiža, Aglona, Dagda, Bērzgale, Strūžāni, Bērzpils, Viļaka, Alūksne, Gulbene, Cesvaine, Liezēre, Piebalga, Dzērbene, Drusti, Nītaure, Mālpils un Ropaži. Muzeja krājumos esošās fotogrāfijas liecina, ka viņš bijis arī pie Pleskavas guberņā dzīvojošiem latviešiem.
Pūļa finansējums
2013. gadā pūļa finansējums visā pasaulē tika savākts 5,1 miljarda USD apjomā.
Pūļa finansēšana platformas kādas sabiedrība izmanto uz doto brīdi ir ļoti progresīvs un inovācijām piesātināts fenomens — platformas tika izveidotas tādā formā kādā mēs tās redzam tikai pēc 2007. gada ekonomiskās krīzes. Pēc globālās ekonomiskās krīzes jaunuzņēmumiem samazinājās iespēja izmantot tradicionālo finanšu tirgu, attiecīgi pieejamie finansēšanas kredīti vairs netika izsniegti pietiekamā daudzumā. Papildus sākuma kapitāla pieprasījums uzņēmumiem bija liels un sekojot vajadzībai pēc kapitāla izveidojās jauns tirgus — koncepts Blue Ocean Strategy. W.Chan Kim un Renee Mauborge no The Boston Consulting group un the INSEAD definē Blue Ocean kā neaizskartu tirgu, kurš izveido jaunu pieprasījumu un ienesīgu izaugsmi.
Šis jaunais tirgus tiek izveidots ārpus jau piesātinātā tirgus, kur iepriekš bija grūti sacensties, jaunuzņēmumu gadījumā tās bija sacensības pēc finansējuma. Ar PF platformām tika izveidots jauns tirgus, no kura jaunuzņēmumi spēja smelties finanses un sacensties pēc jauniem likumiem. Šāda tipa tirgus izmaiņas arī tiek saistītas ar Creative destruction (radošā iznīcināšana), kuru definēja Josefs Šumpēters ierosinot ideju, ka kapitālistiskie procesi nekad nestāv uz vietas. Fundamentālie kapitālistiskie impulsi dod inerci visam ekonomiskajam aparātam, tie notiek caur jauniem produktiem, izgudrojumiem, procesiem, tirgiem un organizācijām. Jauna attīstība vai izgudrojums, kā bioloģisks process spēj pārņemt veco un aizstāt to ar jauno kā telegrammas tika iznīcinātas ar telefonu ienākšanu, tā PF platformas lēnām aizstāj jaunuzņēmumu atkarību no bāzētām klasiskajām finanšu iestādēm — bankām. Šis jauni veidotais tirgus arī ienesa, jaunu procesu, kurā klients izbauda produktu. Investors, kurš ir arī produkta pircējs no sākuma piedāvā savu finansējumu un produkts tiek piedāvāts tikai pēc noteikta laika, kas ir nav standarta komerciālā apmaiņa, ar kuru pircēji ir pazīstami jau gadiem. Ar investoru tiek izveidota atgriezeniskā komunikācijas saite, viņš ir iesaistīts produkta veidošanā un redz tā turpmāko attīstību.
Latvijā vienīgā oficiālā pūļa finansējuma platforma ir https://projektubanka.lv/
Pūļa finansējuma tipi galvenokārt ir izveidoti pēc tā, kādu labumu iegūst persona atbalstot ideju:
Lai izvērtētu vai pūļa finansējums konkrētajam projektam ir piemērotākais, ir izveidota pašvērtējuma tabula "Desmit baušļi pūļa finansējumam", kas ļauj saprast,vai pūļa finansējums ir piemērotākais priekš uzņēmuma kapitāla iegūšanas un mārketinga.
Milānas metropole
Milānas metropole (it) ir Itālijas provinces līmeņa administratīvā iedalījuma vienība valsts ziemeļos, Lombardijas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Milāna. Metropole sīkāk iedalās 133 komūnās. Izveidota 2015. gada 1. janvārī, par metropoli reorganizējot Milānas provinci.
Teides nacionālais parks
Parkam nacionālā parka statuss tika piešķirts 1954. gada 22. janvārī, kas to padara par trešo vecāko nacionālo parku Spānijā. Teides nacionālo parku 2007. gada 28. jūnijā pasludināja par UNESCO Pasaules mantojuma objektu. 2007. gada 31. decembrī nacionālais parks atzīts par vienu no Divpadsmit Spānijas dārgumiem.
Gunārs Siliņš
Gunārs Siliņš (dzimis, miris ) bija latviešu basketbolists, spēlēja uzbrucēja pozīcijā.
Karjera
Spēlēt sācis 1939. gadā. Laikā no 1944. līdz 1949. gadam spēlēja Rīgas "Dinamo", vēlāk pārstāvēja Maskavas KGS (1949—1953), no 1953. līdz 1954. gadam bija Maskavas PACN spēlētājs, savukārt Rīgas ASK noslēdza karjeru (1955—1959). Ar panākumiem startējis PSRS čempionātā: piecas reizes izcīnījis zelta (1952, 1955—1958), trīs reizes sudraba (1951, 1953, 1954) un vienu reizi bronzas medaļu (1950). G. Siliņš kļuva par pirmo latvieti, kas izcīnījis PSRS čempiontitulu. ASK sastāvā izcīnīja pirmos divus Eiropas čempionvienību kausus 1958. un 1958.—1959. gada sezonā. Aizvadīja 31 spēli Latvijas PSR izlasē, 1956. gadā uzvarēja PSRS Tautu spartakiādē. PSRS izlases sastāvā izcīnīja uzvaru 1953. gada un 3. vietu 1955. gada Eiropas čempionātā. 1954. gadā PSRS izlases sastāvā tika gūta uzvara arī Universiādē.
1953. gadā kļuva par PSRS Nopelniem bagāto sporta meistaru.
Kontras
Kontras (, no vārda contra-revolucionario jeb kontrrevolucionārs) bija kopējs nosaukums labējām ASV finansētām un sagatavotām pretošanās grupām, kas bija aktīvas Nikaragvā no 1979. gada līdz pat 1990. gadu pirmajai pusei un cīnījās pret Nacionālās atjaunošanas valdības huntu (1979.—1984.) un vēlāk arī pret demokrātiski ievēlēto valdību (1984.—1990.). Pretošonās grupu vidū pēc skaita un ietekmes īpaši izcēlās Nikaragvas demokrātiskie spēki (NDS). 1987. gadā visu kontru darbība tika apvienota zem vienas jumta organizācijas — "Nikaragvas pretošanās". Finansiālu un organizatorisku atbalstu kontrām sniedza Amerikas Savienotās Valstis.
Kontras radās, kad Nikaragvā notika revolūcija, tika gāzta Anastasio Somosas Devajles diktatūra un pie varas nāca kreisā antiamerikāniski noskaņotā Sandīnistu nacionālās atbrīvošanas fronte (FSLN) jeb sandīnisti, kas izveidoja Nacionālās atbrīvošanas valdības huntu. Amerikas Savienotās Valstis nevēlējās, lai Centrālamerikā būtu vēl kāda Kubai un Padomju Savienībai draudzīga valsts. Arī dabas resursu aizsargāšana un pārņemšana valsts īpašumā, ko īstenoja sandīnisti, traucētu ASV investoriem. 1979. gadā ASV uzsāka apmācīt kontras. Tās tika radītas, lai partizānu karā cīnītos pret sandīnistu valdību. Kontras galvenokārt bija bijušie Nikaragvas Nacionālās gvardes karavīri. Tās arī nebija mazāk brutālas un tika nosodītas par civiliedzīvotāju slepkavošanu, spīdzināšanu un izvarošanu. ASV prezidents Ronalds Reigans kontras nosaucis par "morāliem ASV tēvu-dibinātāju līdziniekiem". 1985. gadā Reigans noteica tirdzniecības embargo Nikaragvai kā sodu par sandīnistu "agresīvajām darbībām Centrālamerikā".
1984. gadā notika demokrātiskas vēlēšanas, kurās, iegūstot 67% balsu, uzvarēja FSLN, kura tagad bija kļuvusi par politisko partiju, un Danjels Ortega kļuva par prezidentu. Starptautiskie novērotāji atzina, ka vēlēšanas notikušas godīgi. Kontru karš turpinājās pret nu jau demokrātiski ievēlēto valdību līdz Irānas-kontru skandāls lika Reiganam pārtraukt to finansēšanu. 1989. gadā Hondurasā notika sarunas un tika nolemts, ka kontras tiks demobilizētas. 1990. gada vēlēšanās FSLN zaudēja ASV finansētajai Nacionālajai Opozīcijas Savienībai, atpaliekot par 14,4%. Par prezidenti kļuva Violeta Čamorro un kontru darbība izbeidzās pilnībā.
Nē, manis nav
"Nē, manis nav" ir viena no Jāņa Lūsēna dziesmām ar Māras Zālītes vārdiem, kuru viņš 2001. gadā komponēja rokoperai „Sfinksa”.
Rokopera ir gaišreģa Finka muzikālā biogrāfija. Tās pirmizrāde notika 2001. gada 11. oktobrī un uz Latvijas Nacionālā teātra skatuves to spēlēja desmit gadu. Izrādes režisors inscenētājs bija Edmunds Freibergs, režisors Regnārs Vaivars. Dziesma „Nē, manis nav” skan rokoperas finālā, to izpildīja aktieris Ivars Stonins, vēlāk Ainārs Ančevskis.
Vilks (mitoloģija)
Vilks latviešu mitoloģijā tiek saukts par Dieva suni, Dieva izredzēto karotāju pret ļaunumu, dēvēts arī par pelēci, pelēksvārci, brāli, meža vīru, ceļa vīru vai ciemiņu.
Vēsture
Daudzām Eiropas un Ziemeļamerikas tautām raksturīgs priekšstats par vilku kā cilts mītisko senci. Pazīstams ir mīts par vilceni, kas uzaudzinājusi dvīņus Romulu un Remu, Romas dibinātājus, tāpat zināms mīts, ka vilcene uzaudzinājusi Persijas valdnieku Kīru. Šādi mīti ir saistīti ar uzskatu, ka vilcene devusi saviem audzināmajiem īpašas spējas un tās viņus padarījušas par virsaišiem un varoņiem, kam piemītot arī spēja uz laiku iemiesoties vilkā. Cilvēku ar šādām spējām sauc par vilkati.
Latviešu teikās aprakstīts, ka velns, gribēdams, līdzīgi kā Dievs, arī sev radīt suni, izveido vilka ķermeni, tomēr nespēj tam iedvest dzīvību. Tikai atkārtojot Dieva priekšā pateikto formulu: "Vilks, celies un saplēs velnu!" - vilks iegūst dzīvotspēju un tūdaļ uzbrūk savam radītājam velnam. Kopš tā brīža velns vairās no vilka, kas to nemitīgi vajā. Latviešu tautas folklorā raksturīgs arī uzskats, ka vilku spēj savaldīt cilvēka acu skatiens. Ja cilvēks pirmais ierauga vilku, tad no vilka nav ko baidīties. Nereti vilkam piedēvēts lielāks saprāts nekā citiem meža dzīvniekiem. Tautas paruna apgalvo: "Vilkam ir deviņu vīru prāts, lācim deviņu vīru spēks." Tā, piemēram, vilks neaiztiekot jaundzimušu bērnu, godprātīgi pildot doto vārdu, tāpēc vilks pasakās arvien zaudē iepretim viltīgākajiem dzīvniekiem: lapsai, zirgam, aunam, vērsim. Vilks minēts arī latviešu tautas ticējumos: "Ja pār ceļu pārskrien vilks, tad būs laime."; "Ja ziemā vilki gaudo mājas tuvumā, tad būs sals jeb tuvosies karš."
Daudzām tautām, tai skaitā baltu tautām, veidojušies uzskati par vilku kopienu kā karavīru vienības ideālo modeli, kas saistīts ar tādām īpašībām kā paredzēšanas spēja, drosme, un uzticība. Taču vilki tika uztverti arī kā drauds zemkopju un lopkopju sabiedrībai, tādēļ ziemā nereti tika rīkotas vilku medības. Latviešu tautas folklorā decembri sauc par Vilku mēnesi, iespējams tas saistīts ar vilku medībām šajā laikā.
Vilka apzīmējums, Dieva suns, figurē vairākās latviešu tautasdziesmās.
30166-0 Pieguļnieki bāleliņi, Vaj ir visi kumeliņi? Es redzeju Dieva suni Kumeļ' kāju valkajot.
29441-0 Svētdien, gani, nedzeniet Tāļajās ganibās: Svētdien Dievis baznicā, Dieva suņi medibās.
Mūsdienas
Vilka simbolismu savā ģerbonī izmanto Latvijas Nacionālo bruņoto spēku speciālo uzdevumu vienība, kurā uz latviešu rakstu mītā krusta zīmes attēlots karavīrs, tērpies vilka ādā.
Latvijas Futbola federācijas Latvijas nacionālās vīriešu futbola izlases simbols un talismans kopš 2018. gada 18. jūlija ir vilks, bet zīmols un tēmturis #11vilki. Vilka un vilku bara simbolisms mudina futbola sabiedrību un līdzjutējus kļūt par saliedētu baru, kam ir gan cīņas gars, gan vienotība un lepnums par paveikto.
Vīru kopa "Vilki" savā daiļradē izmanto karavīra un vilka tēlu saspēli. Kopas simbols ir dūdas spēlējošs mūziķis tērpies vilka ādā.
Motobraucēju brālības "Dieva suņi" simbols ir vīrs tērpies vilka ādā un ar latviešu rakstu ugunskrustu uz krūtīm. Brālības principi balstās latviskajā dzīvesziņā, atbilstoši kurai Dievs mīt dabā, ir brīvs un neatkarīgs.
Kurmi (Dzērbenes pagasts)
Kurmi (ari Kurmji) ir ciems Cēsu novada Dzērbenes pagastā. Atrodas pagasta dienvidaustrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V325, Gaujas upes krastā.
Kislovodska
Kislovodska (ru, ) ir pilsēta Krievijā, Stavropoles novada dienvidos. 2020. gadā pilsētā dzīvoja 130 tūkstoši iedzīvotāju. Tā ir kūrortpilsēta, kurā attīstīta terapija ar ārstnieciskajiem minerālūdeņiem un dūņām (balneoloģija). Kislovodska atrodas Lielā Kaukāza ziemeļu priekškalnēs, aptuveni 815 metru augstumā virs jūras līmeņa.
Karrs
Karrs var būt:
Vedeja
Vedeja (ro) ir 224 kilometrus gara Donavas kreisā krasta pieteka Rumānijā.
Izteka - Dienvidkarpatos uz rietumiem no Pitešti. Tek dienvidu-dienvidaustrumu virzienā. Ietek Donavā augšpus Ruses. Lielākās pietekas - Burdeja, Piriulkīneluja un Teleormana. Vedejas krastos atrodas Rošiorija de Vede un Aleksandrija.
Tropidophora carinata
Tropidophora carinata ir Tropidophora ģints gliemezis.
Suga bija sastopama Maurīcijā un Reinjonā. Sarkanajā grāmatā Tropidophora carinata gliemezim ir izmirušas sugas statuss.
Apraksts
Maurīcijas pārstāvju diametrs 21—37 mm, augstums 18—35 mm. Reinjonas salā mitušo īpatņi bija nedaudz mazāki, to diametrs 21—23,5 mm, augstums 18—23,5 mm.
Maurīcijā sausajā reģionā dzīvojošie īpatņi bija mazāki ar sarežģītāk veidotu spirālveida čaulu, savukārt gliemeži no mitrākiem apgabaliem — lielāki ar vienkāršāku čaulas uzbūvi.
Izplatība
Sugas pārstāvju fosilijas aptver lielāko Maurīcijas daļu, no kalnu mežiem līdz piekrastei. Salas dienvidu un austrumu smilšainajā piekrastē gliemežu čaulas joprojām bieži atrod ļoti labā stāvoklī.
Sugu atklāja 1598. gadā, savukārt tā izmira 19. gadsimta otrajā pusē. Pēdējo reizi atzīmēts ap 1880. gadu, kad tika atrasta čaula ar nesen mirušu gliemezi tās iekšpusē.
Izmiršana
Galvenais izmiršanas cēlonis bija mežu izciršana. Procesu ietekmēja arī invazīvās sugas kā žurkas, mazais Āzijas cirslis, parastais Āfrikas krupis, mežacūka, mazais Āzijas mangusts, pele un vairākas svešzemju gliemežu sugas, kas Maurīcijas gliemežus lietoja uzturā.
Izraēla olimpiskajās spēlēs
Izraēla olimpiskajās spēlēs startē kopš 1952. gada, kad vasaras olimpiskās spēles notika Somijas galvaspilsētā Helsinkos. Savukārt Izraēla ziemas olimpiskajās spēlēs startē kopā 1994. gada, kad tās notika Norvēģijas pilsētā Lillehammerē. Vienīgās olimpiskās spēles, kuras līdz šim Izraēla ir boikotējusi, ir 1980. gada Maskavas vasaras olimpiskās spēles, kad tā atbalstīja ASV organizēto olimpisko spēļu boikotu. Kopš 1994. gada Izraēlas Olimpiskā komiteja ir Eiropas Olimpiskās komitejas (EOC) locekle.
1933. gadā oficiāli tika izveidota Palestīnas Nacionālā Olimpiskā komiteja, kuru 1934. gada maijā atzina Starptautiskā Olimpiskā komiteja, lai arī tā nekad nestartēja olimpiskajās spēlēs. Lai arī Palestīnas Nacionālā komiteja pārstāvēja musulmaņus, ebrejus un kristiešus, kas dzīvo Palestīnā, tās noteikumi noteica, ka viņi "pārstāv Ebreju nacionālās mājas".
1972. gada Minhenes olimpiskajās spēlēs pret Izraēlas sportistiem tika veikts terora akts. 5. septembrī 8 palestīniešu teroristu grupa iebruka olimpiskajā ciematā un sagrāba kā ķīlniekus 11 Izraēlas sportistus, trenerus un oficiālās personas. Vēlāk visi 11 sportisti un 1 policijas darbinieks mira.
Izraēla olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 13 olimpiskās medaļas (3 zelta, 1 sudraba un 9 sudraba medaļas). Visas medaļas ir izcīnītas vasaras olimpiskajās spēlēs. Izraēla olimpiskās medaļas ir izcīnījusi trīs vasaras olimpiskajos sporta veidos — burāšanā (3 medaļas), džudo (5 medaļas) un smaiļošanā un kanoe airēšanā (1 medaļa). Savu pirmo olimpisko medaļu, sudraba medaļu, Izraēla izcīnīja 1992. gada Barselonas spēlēs, to paveica džudiste Jaela Arada. Savukārt dažas dienas vēlāk džudists Orens Smadža Izraēlai izcīnīja olimpisko bronzas medaļu. 2004. gada Atēnu spēlēs Izraēla pirmo reizi izcīnīja zelta medaļu olimpiskajās spēlēs. To paveica burātājs Gals Fridmens. Šī viņam bija otrā olimpiskā medaļa.
Medaļām bagātākie sportisti
Šajā tabulā apkopoti tikai tie sportisti, kas pēc Starptautiskās olimpiskās komitejas datiem pārstāvot Izraēlu ir ieguvuši divas un vai vairāk olimpiskās medaļas.
Karognesēji
Izraēlas sportisti, kas nesuši valsts karogu olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.
Galaktions Iļjins
Galaktions Iļjins (ru; 1898—1978) bija Latvijas krievu politiķis. Bijis nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas prezidija loceklis.
Biogrāfija
Dzimis Kaunatas pagastā. Nelegālās Latvijas Komunistiskās partijas biedrs no 1925. gada, LKP Latgales apgabala organizācijas Kaunatas rajona sekretārs (1928—1931), no 1931. gada LKP Latgales apgabala komitejas loceklis. Bijis Latgales Sociāldemokrātu partijas priekšsēdētājs, 1932. gadā arestēts un notiesāts spaidu darbos, viņam piedāvāts doties uz Igauniju vai PSRS, taču viņš atteicās.
Miris 1978. gada 29. jūnijā Rēzeknē.
2020. gada Eiropas čempionāts cīņas sportā
Komandu vērtējums
Katrā svara kategorijā cīkstonis par izcīnīto 1. vietu komandai deva 25 punktus, 2. vietu — 20 punktus, 3.—4. vietu — 15 punktus, 5.—6. vietu — 10 punktus, 7. vietu — 8 punktus, 8. vietu — 6 punktus, 9. vietu — 4 punktus, 10. vietu — 2 punktus.
Latvijas cīkstoņi
Eiropas čempionātā no Latvijas piedalījās četri cīkstoņi:
Miķelēni (Liezēres pagasts)
Miķelēni ir ciems Madonas novada Liezēres pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V840.
Valsts nozīmes aizsargājamie kultūras pieminekļi ciema apkārtnē: Lejasstukuļu senkapi.
Tīrumskanuļi
Tīrumskanuļi ir ciems Madonas novada Liezēres pagastā. Atrodas pagasta austrumu daļā.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V840.
Māris Bērziņš
Māris Bērziņš (dzimis 1962. gadā) ir latviešu rakstnieks.