cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Apenīnu brūnais lācis
Ieradumi
Apenīnu brūnais lācis ir nakts dzīvnieks. Tas vairojas ļoti lēni, un tam patīk plašas teritorijas. Parasti piedzimst 1—2 lācēni, ļoti reti 3 vai 4 mazuļi. Piedzimstot tie sver 400—500 g. Mazuļi dzimst decembrī vai janvārī ziemas miega laikā. Mazuļi paliek kopā ar māti 2—3 gadus. Šajā laikā mātītes nepārojas. Ziemas miegs nav dziļš, un lāči mēdz ziemas laikā saulainās dienās uz dažām stundām alu pamest, lai meklētu kaut ko ēdamu.
Apenīnu brūnais lācis ir visēdājs un 60—70% barības ir veģetāra. Lāči ēd dažādus augus, augļus, sēnes, saknes un gumus, kā arī medu, olas, kukaiņus un reizēm nomedī kādu lielo zālēdāju. Ļoti reti lāči uzbrūk aitām vai citiem mājlopiem. Tas neatsakās no maitas un pie izdevības atņem medījumu mazākiem plēsējiem, piemēram, vilkiem. Nebrīvē Apenīnu brūnais lācis dzīvo apmēram 30 gadus.
Izrāde spogulī
"Izrāde spogulī" ir latviešu grupas "Jauns Mēness" otrais albums, kas kasetes formātā tika izdots 1993. gadā. Tajā ir iekļautas 9 dziesmas, no kurām divas ir latviešu, bet septiņas - angļu valodā. 2001. gadā "Izrāde spogulī" tika pārizdota CD formātā "Jauns Mēness" "Kopoto ierakstu" antoloģijā kā trešais disks.
Po (upe)
Po (it) ir Itālijas garākā upe. Tās garums ir 652 km. Tā iztek no Alpiem, bet ietek Adrijas jūrā. Tā tek caur lielām Itālijas pilsētām - Turīnu un Milānu.
Šī upe pavasara plūdu laikā mēdz pamatīgi pārplūst. Šai upei pie iztekas ir šaura delta. platākā upes vieta ir 503 m.
Paulinija
Paulinija (pt) ir pilsēta Sanpaulu štatā, Brazīlijā. Tā atrodas aptuveni 119 km uz ziemeļiem no štata administratīvā centra Sanpaulu. Paulinijas kopējā platība ir 139,332 km², bet iedzīvotāju skaits pēc Ģeogrāfijas un statistikas institūta datiem 2010. gadā bija 82 150 cilvēki.
Līdz 1964. gadam Paulinija bija daļa no Kampinasas pilsētas. Pilsēta ir nosaukta pazīstama Kampinasas reģiona zemnieka vārdā (José Paulino Nogueira). Sākotnēji tas bija dzelzceļa stacijas nosaukums, bet tikai vēlāk kļuva par visas apdzīvotās vietas nosaukumu. Paulinijā atrodas viena no lielākajām naftas pārstrādes rūpnīcām (Refinaria de Paulínia) Latīņamerikā.
Krustpils Svētā Nikolaja pareizticīgo baznīca
Krustpils Svētā Nikolaja pareizticīgo baznīca ir pareizticīgo dievnams Jēkabpilī, Zīlānu ielā 57. Celta bizantiešu stilā un iesvētīta 1910. gadā Svētā Nikolaja godam.
Pirmā pasaules kara laikā no baznīcas pāri palikušas bija tikai sienas, bet no garīdznieku mājas — pamati, savukārt, no aptuveni 1000 draudzes locekļiem bija tikai palikusi puse. 1920. gadā no Krievijas atgriezās Marijas patvēruma un aizlūguma baznīcas pārzinis Jēkabpilī tēvs Vladimirs Borozdinskis, kurš uzsāka baznīcas atjaunošanu. Jau no 1922. gada atsākās pastāvīgi dievkalpojumi garīdznieka Nikolaja Vasiļjeva vadībā. 1928. gadā ar tēva Jēkaba Karpa gādību baznīcas iekšpuse tika izrotāta ar jaunu svētbilžu sienu, draudzes locekles uzgleznoja astoņas ikonas. Daudzas svētbildes ziedoja arī paši draudzes locekļi. Pēc Otrā pasaules kara baznīcu atkal bija jāatjauno un 1963. gadā to pārņēma garīdznieks Anatolija Kudrjavcevs, kurš šajā baznīcā kalpoja līdz pat 1993. gadam. No 1965. gada līdz 1990. gadam šajā baznīcā bieži dievkalpojumus arī vadīja pašreizējais pareizticīgās baznīcas Rīgas un visas Latvijas metropolīts Aleksandrs Kudrjašovs.
Deniss Deņisovs
Deniss Deņisovs (dzimis ) ir krievu hokejists, aizsargs, Krievijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2018) Deņisovs spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Magņitogorskas "Metallurg" sastāvā.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Deņisovs sāka 1996.—97. gada sezonā Krievijas Superlīgas kluba Maskavas CSKA sastāvā. No 1998. līdz pat 2001. gadam Deņisovs CSKA rindās spēlēja Krievijas Augstākajā līgā, taču tad atgriezās Superlīgā Maskavas "Krylia Sovetov" rindās.
2002.—03. gada sezonu Deņisovs aizvadīja Ufas "Salavat Julajev" vienībā, taču no 2003. līdz 2006. gadam spēlēja Kazaņas "Ak Bars" sastāvā. 2005.—06. gada sezonā kopā ar "Ak Bars" kļuva par Krievijas čempionu. 2006.—07. un 2007.—08. gada sezonas Deņisovs aizvadīja Omskas "Avangard" rindās, tad divas sezonas spēlēja Maskavas "Dinamo", savukārt no 2010. līdz 2012. gadam pārstāvēja Sanktpēterburgas SKA. 2012. gadā Deņisovs atgriezās Maskavas CSKA. No 2014. līdz 2017. gadam pildīja arī CSKA kapteiņa funkcijas. 2017. gadā pievienojās Magņitogorskas "Metallurg".
Dzīvnieku labturība
Dzīvnieku labturība ir pieeja dzīvnieku aizstāvības ētikā. Tās pamatā ir uzskats, ka dzīvnieku izmantošana pārtikai, eksperimentiem, apģērbam un izklaidei, ir morāli attaisnojama, ja vien tiek novērstas nevajadzīgas ciešanas. Šī nostāja tiek pretstatīta dzīvnieku tiesību pieejai, kuras pārstāvji uzskata, ka dzīvniekus nevajadzētu izmantot un uztvert kā cilvēku īpašumu.
Dzīvnieku labturības vēsture
Tiek uzskatīts, ka sistemātiska uzmanības pievēršana dzīvnieku labklājībai pirmoreiz parādījusies Senās Indijas kultūrā kā reliģisks uzskats par to, ka priekšteči atgriežas zemes dzīvē dzīvnieku veidolā (sk. - reinkarnācija), tāpēc pret dzīvniekiem pienākas izturēties tikpat cienīgi kā pret cilvēkiem. Šāds uzskats pastāv arī džainisma reliģiskajā kustībā un dažādās citās Indijas reliģijās. Citos reģionos - īpaši tajos, kur bijušas izplatītas Ābramiskās reliģijas, pret dzīvniekiem izturas kā pret cilvēka īpašumu un tiek izstrādāti dzīvnieku turēšanas un nogalināšanas noteikumi, lai samazinātu sāpes, ciešanas un bailes, ko tie pārdzīvo, atrodoties cilvēku pakļautībā.
Labturības īstenošana
1822. gadā Lielbritānijas parlamentā tika iesniegts likumprojekts par to, lai teļi, zirgi un aitas tiktu aizsargāti pret nežēlību. Labturības pieejas uzmanības centrā bija ideja par morāli un humānu izturēšanos.
Lielbritānijā 1824. gadā tika dibināta pirmā dzīvnieku labturības organizācija. Šī biedrība izmantoja biedru ziedojumus, lai algotu aizvien lielāku inspektoru skaitu, kuru uzdevums bija konstatēt vardarbības gadījumus, vākt pierādījumus un ziņot par tiem kārtības iestādēm. Līdzīgas organizācijas tika izveidotas arī citur Eiropā un pēc tam Ziemeļamerikā.
Mūsdienās vairākas reliģiskās konfesijas ir pievienojušas dzīvnieku labturību savu interešu sarakstam. Aizvien izplatītākas kļūst dzīvnieku aizstāvības ētikas mācību studijas kā arī aizlūgumi par dzīvniekiem.
Dzīvnieku labturība nacistiskajā Vācijā
Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija pasludināja dzīvnieku labturības neesamību par vienu no būtiskākajām problēmām. Ādolfa Hitlera kā dzīvnieku mīļotāja prezentēšana bija nozīmīgs nacistu propagandas aspekts un viņa ciešās attiecības ar vācu aitu suni Blondī kļuva plaši zināmas. 19. gadsimtā Vācijā pastāvēja vairākas "Tierschutz" jeb dzīvnieku aizsardzības organizācijas, kuras atbalstīja arī dažādi populāri cilvēki, piemēram, Rihards Vāgners, kurš esot teicis, ka negribētu dzīvot tādā pasaulē, kurā "neviens suns vairs negribētu dzīvot."
Galvenie iemesli dzīvnieku aizsardzības kustībai kopš 19. gadsimtā bija Kašruts un vivisekcija - tos nacisti aizliedza, tikko bija tikuši pie varas 1933. gadā. Tas tika darīts uzbrukuma ebrejiem ietvaros ar domu, ka vivisekcija ir daļa no "ebreju zinātnes".
1933. gada beigās tika izdots dzīvnieku aizsardzības likums - pirmais no vairāku likumu sērijas, kas padarīja Vāciju par valsti ar visplašāko dzīvnieku aizsardzības politiku tā laika Eiropā. Hermanis Gērings pat esot piedraudējis visus, kas pārkāpšot vivisekcijas noteikumus, nosūtīt uz koncentrācijas nometnēm.
Šie likumi tika saglabāti arī pēc kara gan Austrumvācijā, gan Rietumvācijā, kaut arī ebreju un musulmaņu kopienām pašlaik ir atļauts veikt rituālo nogalināšanu. Tā kā mūsdienu likumdošanā joprojām saglabājušies lielākā daļa dzīvnieku aizsardzības principu, tad var secināt, ka nacistiskajai Vācijai šai sakarā ir bijusi liela ietekme
Dzīvnieku labturība salīdzinājumā ar dzīvnieku tiesībām
Vairums dzīvnieku labturības pieejas atbalstītāju neaizstāv vajadzību pārtraukt dzīvnieku izmantošanu kā tādu un uzskata, ka dzīvnieku tiesību pieeja prasa pārāk daudz. labturības atbalstītāji mēdz uzskatīt, ka cilvēki ir morāli atbildīgi par to, lai ar dzīvniekiem neapietos nežēlīgi (nevajadzīgas ciešanas). Dzīvnieku tiesību pieejas pārstāvji, piemēram, Gerijs Frensione un Toms Rīgens uzskata, ka dzīvnieku labturības pieeja (kas pieprasa uzlabot dzīvnieku turēšanas apstākļus nevis to likvidēt) ir loģiski pretrunīga un ētiski nepieņemama. Tomēr pastāv tādas dzīvnieku aizstāvju organizācijas kā PETA ("Cilvēki par ētisku izturēšanos pret dzīvniekiem"), kas īstermiņā atbalsta dzīvnieku labturības metodes, lai atvieglotu dzīvnieku ciešanas pirms to izmantošana vēl nav pārtraukta.
Dzīvnieku labturības kritika
Dzīvnieku labturība tiek kritizēta saistībā ar tās īstenošanu praksē - pastāv uzskats, ka labturības atbalstītāji velta neproporcionālu uzmanību dažādām dzīvnieku sugām, nepiedāvājot racionālu vai zinātnisku pamatojumu tādai dzīvnieku iedalīšanai. Šāda rīcība tiek saukta par sudzismu. Piemēram, tas notiek gadījumos, kad kritiķi norāda, ka labturības kustība augstāk vērtē mīļdzīvniekus nekā produktīvos mājdzīvniekus, savvaļas dzīvniekus augstāk par pieradinātajiem, vai zīdītājus augstāk par zivīm, rāpuļiem vai putniem. Teiksim, labturības kustība parasti ir pret kaķu nagu izoperēšanu (pat, ja to veic veterinārārsti, izmantojot anestēziju), bet reti iebilst pret to, ka lopkopībā putniem mēdz apgriezt kāju pirkstu galus - turklāt to dara parasti strādnieki, kas neizmanto anestēziju. Kritika tiek saņemta par to, ka liela daļa dzīvnieku labturības praksē pauž praktiski tādu pašu aizspriedumainību kā antropocentriskais antilabturības skatījums.
Šī kustība tiek kritizēta arī par koncentrēšanos uz virspusējām problēmām nevis labturību kā tādu. Piemēram, knābju galu nokniebšana vistām nav pievilcīga rīcība (un pret to mēdz iebilst labturības atbalstītāji), taču tā ļauj novērst kanibālismu. Labturības atbalstītāji gan nereti norāda, ka starp vistām nekāda kanibālisma nebūtu, ja vien tās netiktu turētas tik saspīlētā vidē.
Vilhelms Vīns
Vilhelms Kārlis Verners Oto Fricis Francis Vīns (de, dzimis, miris ) bija vācu fiziķis. 1911. gada Nobela prēmijas fizikā laureāts. Visplašāk pazīstams ar teorētiskiem pētījumiem par absolūti melna ķermeņa siltuma starojumu.
Krietnais Vils Hantings
"Krietnais Vils Hauntings" (en) ir 1997. gada ASV drāmas filma, kuras režisors ir Gass Van Sants.
Vilhelms Vīns
Dzimis zemes īpašnieka ģimenē, Austrumprūsijā (tagad Kaļiņingradas apgabals Krievijā). Bērnību pavadīja Rastenburgā. Ģimnāziju apmeklēja Heidelbergā. Studēja Getingenes Universitātē un Frīdriha Vilhelma Universitātē (tagad Berlīnes Humboltu universitāte). No 1883. līdz 1885. gadam strādāja Hermaņa fon Helmholca laboratorijā. 1886. gadā ieguva doktora grādu. No 1896. līdz 1899. gadam bija lektors Āhenes Tehniskajā universitātē. 1900. gadā ieņēma Vilhelma Rentgena vietu Vircburgas Universitātē.
Krietnais Vils Hantings
Filma ir stāsts par 20 gadus veco bostonieti, neatzītu matemātikas ģēniju Vilu Hantingu, kas apmeklē psihoterapeitu un studē matemātiku pie ievērojama profesora. Tajā galvenās lomas attēlo Mets Deimons, Robins Viljamss, Bens Afleks, Minija Draivere un Stellans Skašgords.
"Krietnais Vils Hauntings" guva gan komerciālus panākumus, gan kritiķu atzinību. Filmu nominēja 70. Kinoakadēmijas balvai deviņās kategorijās, tai skaitā "Labākā filma", balvu ieguva divās kategorijās: "Labākais aktieris otrā plāna lomā " (Viljamss) un "Labākais oriģinālscenārijs" (Afleks un Deimons).
Vidzeme
Vidzeme (liv) ir viena no latviešu vēsturiskajām zemēm. No Latgales to atdala Pededzes un Aiviekstes upes, no Sēlijas un Zemgales — Daugava, bet ziemeļos tā robežojas ar Igaunijas Republiku. Mūsdienu Vidzemes teritoriālā identitāte izsekojama kopš Rīgas bīskapijas dibināšanas 1201. gadā. 1917. gadā igauņu apdzīvotos Vidzemes guberņas apriņķus pievienoja Igaunijas guberņai.
Nosaukuma izcelsme
Vidzemes vārds kā latviešu valodā lietots apzīmējums savai zemei radies jau pirms Livonijas Konfederācijas sabrukuma 16. gadsimtā. Pirmo reizi rakstītajos avotos Vidzemes vārds sastopams 17. gadsimtā, kad latviešu, līvu un igauņu apdzīvotās Pārdaugavas hercogistes teritoriju sadalīja Zviedrija un Polijas—Lietuvas kopvalsts. Pauls Einhorns 1649. gadā savā darbā Historia Lettica lietojis nosaukumu Weddu-Semm, pēc viņa arī Georgs Elgers savukārt 1683. gadā izdotajā poļu-latīņu-latviešu vārdnīcā nosaukumu Wyddu Zemme lietojis kā sinonīmu vārdam "latwaeszu zemme". Nīcas un Bārtas mācītājs Jānis Langijs latviešu-vācu vārdnīcā 1685. gadā to nosaucis par Widda-semme. Visi minētie autori ir dzīvojuši Kurzemē vai Sēlijā, tādēļ nosaukums "Vidus zeme" liecina, ka to lietojuši latviski runājoši kaimiņu zemju iedzīvotāji. Viņi šo zemi uzskatījuši par vietu, kas atradusies lielāka reģiona (t.i. Livonijas Konfederācijas) centrā vai arī par vietu, no kuras ir izceļojuši viņu priekšteči. Iespējams arī, ka nosaukums "Vidus zeme" kā latgaļu apdzīvotā teritorija ir sākotnēji lietots kā pretstats "Malas zemei" pie jūras, proti, līvu apdzīvotajai teritorijai Līvzemei.
Pirms krusta kariem
Tagadējās Vidzemes teritoriju pirms Ziemeļu krusta kariem apdzīvoja lībieši (gar Baltijas jūras piekrasti, Gaujas un Daugavas lejtecē), latgaļi (starp Daugavu (dienvidos), lībiešu (rietumos), igauņu (ziemeļos) un kriviču (austrumos) apdzīvotajām zemēm), kā arī vendi (Cēsu apkārtnē). 1. g.t. pirmajā pusē Daugavas labo krastu Austrumvidzemē apdzīvojuši arī sēļi, bet sākot ar 6.—7. gadsimtu viņus pakāpeniski atspieduši un asimilējuši latgaļi. Agrāk Daugavas un Gaujas lejtecē dzīvojuši arī zemgaļi, kurus no to dzīvesvietām izspieduši lībieši ar to sabiedrotajiem vikingiem.
Gar vēlāko Vidzemes robežu gāja vikingu Daugavas "ceļš no varjagiem uz grieķiem", kas veda no "Rīgas vietas" (la) cauri Zemgales ostai (portus Semigalliae) uz Koknesi, Jersiku un Krāslavu. Gaujas ūdensceļš caur Turaidu, Vendeni un Valmieru veda uz Pleskavu un Novgorodu. 13. gadsimta sākumā Vidzemē bija šādas lībiešu zemes: un šādas latgaļu zemes:
Vidzemes pakļaušana un kristīšana
Vidzeme bija pirmais no Latvijas kultūrvēsturiskajiem novadiem, kuru pakļāva krusta karu laikā. Vispirms tika izveidota Livonijas bīskapija zemēs, kurās dzīvoja Daugavas līvi. Livonijas bīskaps Alberts 1201. gadā nodibināja Rīgu, kas kļuva par krusta karu galveno bāzi Baltijas zemēs. Tajā laikā Bartolomejs Anglis enciklopēdijā De proprietatibus rerum (lib. XV) ap 1240. gadu sniedza šādu Livonijas aprakstu: "Livonija ir Skītijas province, ko okeāna jūra šķir no Vācijas; līvi pielūdz vairākus dievus un ziedo viņiem, lai ar zīmēm izlūgtos viņu lēmumu; savus miroņus viņi sadedzina uz sārta kopā ar vergiem, kalponēm, lopiem un citām lietām, ticēdami ka jaunā laimīgākā tēvzemē tās noderēs viņu nelaiķa kungam; tagad šī zeme līdz ar citiem tai pakļautiem vai pievienotiem novadiem ar Dieva žēlastību un vācu varu ir atbrīvota no šīs māņticības".
1209. gadā bīskapa Alberta vadībā krustnešu karaspēks devās karagājienā uz Jersiku, ieņēma Jersikas pili un saņēma gūstā ķēniņa Visvalža sievu. Visvaldis kļuva par bīskapa vasali un saņēma daļu no savas valsts atpakaļ kā lēni, bet daļu ieguva bīskaps. 1224. gadā starp zobenbrāļiem un Rīgas bīskapu tika sadalītas karos ar igauņiem novājinātā Tālavas valsts.
Teritorija
Kopš 1924. gada Vidzemes vēlēšanu apgabalā ietilpa Rīga (galvaspilsēta), Rīgas apriņķis, Valmieras apriņķis, Cēsu apriņķis, Valkas apriņķis un Madonas apriņķis. Pēc 1947. gada Latvijas PSR administratīvi teritoriālās reformas pēc PSRS parauga to sadalīja lauku rajonos, izmainot Vidzemes vēsturiskās robežas.
Pēc 2008. gada reformas
Pēc Latvijas Republikas Saeimā 2008. gada 18. decembrī pieņemtā „LR Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likuma” Vidzemē atradās 52 novadi un 3 republikas pilsētas:
Pēc 2021. gada reformas
Pēc 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas un Latviešu vēsturisko zemju likuma pieņemšanas otrajā lasījumā Vidzemei kā latviešu vēsturiskajai zemei pieder:
Daba
Vidzemi raksturo izteiksmīgi dabas objekti: Gauja — garākā Latvijas upe (460 km), Gaiziņš — Latvijas augstākais kalns (311,6m virs j.līm.), Gūtmaņala — Latvijas lielākā ala (500 m³, 10 m augsta, 12 m plata, 18,8 m dziļa). Vidzemē Baltijas jūras piekrastes ainavu bagātina smilšakmens klintis Mantiņos, akmeņaini līcīši Vitrupē un smilšainās Jūrmalas un Saulkrastu pludmales.
Lielu daļu Vidzemes aizņem Vidzemes augstiene, kas ir Latvijas augstākā augstiene.
Ievērojams dabas tūrisma objekts ir Gaujas nacionālais parks, kas bija pirmais nacionālais parks Latvijā. Parka teritorijā atrodas Gaujas senleja ar senlatviešu pilskalniem, viduslaiku pilīm, smilšakmens klintīm un alām. Ērgļu (Ērģeļu) klintis ir varenākās klintis Gaujas krastā. Viens no augstākajiem smilšakmens atsegumiem Latvijā ir Zvārtes iezis Amatas krastā.
Astana Qazaqstan Team
Astana Qazaqstan Team (UCI komandas kods: AST) ir profesionāla šosejas riteņbraukšanas komanda, ko sponsorē Astanas uzņēmumu grupa, ko veido Kazahstānas valsts uzņēmumu apvienība. Komanda nosaukta Kazahstānas galvaspilsētas Astanas vārdā. Jau pirmajā savā sezonā Astana ieguva UCI ProTeam statusu.
Vēsture
Pirms 2022. gada sezonas komanda mainīja nosaukumu uz Astana Qazaqstan.
Latvijas sportisti
2016. gada sezonā komandu pārstāvēja Latvijas riteņbraucējs Gatis Smukulis.
Tomāšs Gariks Masariks
Tomāšs Gariks Masariks (dzimis, miris ) bija čehu filozofs un  sociologs, kā arī Austroungārijas un Čehoslovākijas politiķis. Līdz Pirmajam pasaules karam aizstāvēja ideju par Austroungārijas federālo uzbūvi. Kara laikā atbalstīja Čehoslovākijas valsts izveidošanas ideju, kļūdams par tās dibinātāju un pirmo prezidentu.
Dzimis vienkāršu strādnieku ģimenē. Tēvs - slovāks, māte - vāciski audzināta morāviete. Gājis skolā Brno un Vīnē. No 1872. līdz 1879. gadam studēja Vīnes un Leipcigas universitātēs, kur viņa pasniedzēji bija Francis Brentāno un Vilhelms Vunts. Masarika diplomdarba tēma bija Der Selbststmord als sociale Massenerscheinung der modernen Civilisation ("Pašnāvība kā modernās civilizācijas masu sociāla parādība").
1882. gadā Masariks kļuva par Prāgas Universitātes filozofijas profesoru. 1883. gadā dibinājis čehu kultūras un zinātnes žurnālu Athenaeum, listy pro literaturu a kritiku vědeckou. No 1891. līdz 1893. gadam un no 1907. līdz 1914. gadam Masariks bija Austroungārijas Reihsrātes deputāts.
Sākoties Pirmajam pasaules kara devās trimdā, lai organizētu atbalstu Čehoslovākijas valsts dibināšanai. Uzturējās Romā, Ženēvā, Londonā. Pēc Februāra revolūcijas ieradās Krievijā, kur bija viens no Čehoslovāku leģiona dibinātājiem. 1918. gadā caur Vladivosdtoku un Tokiju ieradās ASV, kur spēja pārliecināt Vudro Vilsonu par Čehoslovākijas valsts nepieciešamību.
Pēc Austroungārijas sabrukuma Sabiedrotie atzina Masariku par Čehoslovākijas pagaidu valdības vadītāju, un 1918. gada 14. novembrī Nacionālā sapulce Prāgā ievēlēja Masariku par valsts pirmo prezidentu. Amatā iemantoja atzinību un tika pārvēlēts 1920., 1927., un 1934. gadā. 1935. gada 14. decembrī veselības stāvokļa dēļ demisionēja.
Miris 1937. gadā, nepiedzīvodams valsts sabrukumu Minhenes vienošanās rezultātā. Bija precējies ar amerikānieti Šarloti Gariku, kuras uzvārdu pieņēma par savu vidējo vārdu. Masarika dēls Jans Masariks pēc Otrā pasaules kara kļuva par Čehoslovākijas ārlietu ministru.
Bergmaņa lācis
Bergmaņa lācis (Ursus arctos piscator) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām. Bergmaņa lācis, iespējams, ir izmirusi pasuga un tas dzīvoja Kamčatkas pussalā. Šo pasugu identificēja zviedru zoologs Stens Bergmans 1920. gadā.
Bergmaņa lācis tika klasificēts kā atsevišķa pasuga, jo to kažoka krāsa bija atšķirīga no pārējiem Kamčatkas brūnajiem lāčiem, kažoks tiem bija absolūti melns, kā arī pēdu nospiedumi zemē bija milzīgi, 36 x 25 cm. Bergmaņa lāča pēdu nospiedumi bija izteikti lielāki nekā pārējiem lāčiem. Kopš 1936. gada šie lāči vairs netika novēroti. Daudzi entuziasti uzskata, ka aukstā kara laikā, laikā, kad Padomju vara šo teritoriju bija slēgusi jebkādām aktivitātēm, lācis ir varējis atjaunot savu populāciju.
Interese par Bergmaņa lāci atjaunojās. Vietējais mednieks Rodions Sivolobovs ziņoja, ka reizēm var sastapt neparasti lielus lāčus. Vietējie tos sauc par "dieva lāčiem", jo tie ir ļoti lieli. Balstoties uz Sivolobova apraksta, biologs N.K. Vereščagins izteica minējumu, ka dieva lāči varētu būt izmirušie milzu īssejas lāči (Arctodus simus). Pārējie zinātnieki nepieņēma krievu biologa versiju, jo milzu īssejas lāča fosilijas nekad nav atrastas ārpus Amerikas, lai gan cilvēkiem patīk ieklausīties krievu biologa teiktajā.
Pandēmija
Pandēmija (no el (pan) — 'visi' un δῆμος (demos) — 'tauta') ir epidēmija plašā reģionā vai pat visā pasaulē. Pasaules veselības organizācija noteikusi, ka, lai slimību varētu uzskatīt par pandēmiju, tai jābūt smagai infekcijas slimībai, kas viegli izplatās un pirms tam nav bijusi inficētajai populācijai pazīstama. Tomēr daļa avotu atzīst par pandēmiju arī globāli izplatītās infekcijas slimības, kuras ir sen pazīstamas.
Novecojis gripas pandēmiju fāzu dalījums
Pasaules veselības organizācija kopš 2009. gada iedalīja gripas pandēmiju fāzēs, sestā no tām nozīmēja pandēmijas līmeņa sasniegšanu:
Kopš 2020. gada PVO ir atteikusies no šī dalījuma.
Panzerkampf.org
Panzerkampf.org ir militārās vēstures interneta forums latviešu valodā, kurš darbojas kopš 2005. gada.
Par forumu
Šobrīd forumā ir reģistrējušies vairāk kā 750 lietotāju. Aktīvi diskutē vairāki desmiti lietotāju. Foruma mērķis ir ne tikai būt par vietu, kur var diskutēt un apmainīties ar informāciju, bet būt arī par informācijas avotu, uzkrājot vērtīgu informāciju.
Panzerkampf.org apvieno visdažādāko profesiju un vecuma cilvēkus. Forumā darbojās vēsturnieki, NBS karavīri, zemessargi, jaunsargi, bijušie karavīri, kara veterāni utt.
Forums ir rīkojis un rīko braucienus uz kauju vietām, muzejiem, militārajām bāzēm, vēsturiskiem objektiem u.c. vietām gan Latvijā, gan arī ārzemēs (Somija, Polija, Vācija, Krievija u.c.).
Tapšana
Foruma sākotne meklējama 2004. gadā, kad izveidojās noturīga militārās vēstures entuziastu grupa, kas dažādās vietnēs diskutēja par vēsturi, bruņotajiem konfliktiem, militāro tehniku u.c. līdzīgiem jautājumiem. Kodols laika gaitā pieauga no diviem cilvēkiem līdz septiņiem.
Tajā pašā gadā notika brauciens uz Kubinkas bruņutehnikas muzeju Maskavā. Brauciena laikā diskusiju rezultātā radās doma, ka ir nepieciešams interneta forums, kur varētu vienuviet diskutēt par militārās vēstures tematikas jautājumiem latviešu valodā, jo tobrīd šādas iespējas nebija.
Tā 2005. gada maija sākumā militārās vēstures forums Panzerkampf.org uzsāka savu darbību. Foruma izveidotājs ir lietotājs ar segvārdu Alis, kurš ir arī foruma administrators.
Kapteinis Cubasa
"Kapteinis Cubasa" (ja) ir japāņu mangas sērija, kuru sarakstījis un ilustrējis Joiči Takahaši. Sērija galvenokārt ir par un ap futbolu, koncentrējoties uz Cubasu Ozoru un viņa attiecībām ar draugiem, sāncensībām ar pretiniekiem, treniņiem, sacensībām un katru futbola spēli un tās rezultātu. Vairākās "Kapteinis Cubasa" sērijās stāsts ir par Cubasas un viņa draugu izaugsmi, sastopoties ar jauniem sāncenšiem.
"Kapteinis Cubasa" mangas sēriju sākotnēji publicēja Shueisha izdotajā shōnen mangas žurnālā Weekly Shōnen Jump no 1981. līdz 1988. gadam, un visus izdevumus kopumā apkopoja 37 tankobon sējumos. Tam sekoja dažādi manga turpinājumi. Sākotnējo mangas sēriju pielāgoja anime televīzijas seriālam, ko veidoja Tsuchida Production un ko pārraidīja TV Tokyo no 1983. līdz 1986. gadam. Vēlāk izdotas vairākas saistītas filmas un televīzijas seriāli; jaunāko sēriju translēja no 2018. līdz 2019. gadam.
2018. gadā kopumā manga bija pārdota vairāk nekā 80 miljonos eksemplāru visā pasaulē, padarot to par vienu no vislabāk pārdotajām mangu sērijām. "Kapteinis Cubasa" kļuva par vienu no populārākajām manga un anime sērijām visā pasaulē, jo īpaši Japānā, jo tas popularizēja futbolu. Vairāki profesionālā futbola spēlētāji esot iedvesmojušies kļūt par futbolistiem pēc seriāla noskatīšanās. Aptaujā, ko 2005. gadā veica TV Asahi, anime seriāls "Kapteinis Cubasa" ieņēma 41. vietu 100 labāko anime seriālu sarakstā.
Izdotas arī datorspēles.
Donava
Donava (de, sk, hu, hr, sr, ro, bg, uk) ir otra garākā (aiz Volgas) upe Eiropā, tek caur desmit Eiropas valstīm un caur četru valstu galvaspilsētām. Sākas Švarcvaldē (Vācijā) un ietek Melnajā jūrā. Pie ietekas jūrā veido lielu deltu.
Vēsture
Senajos laikos Donava kopā ar Reinas upi mūsdienu Vācijas teritorijā galvenokārt kalpoja par Romas impērijas ziemeļu robežu, gar kuru bija izvietoti vairāki nocietinājumi un romiešu karaspēka vienības.
Galvenās pietekas
Trekninātas ir pietekas, kuru garums pārsniedz 500 km.
Ampēra institūts
Ampēra institūts jeb Ampēra iniciatīva (l'initiative Ampère) ir Latvijas un Francijas zinātnieku projekts par kopīga magnetohidrodinamikas pētījumu centra izveidi Salaspilī.
Vēsture
Latviešu zinātnieka Agra Gailīša vadībā 1999. gadā tika veikts pirmais magnetohidrodinamikas dinamo eksperiments pasaulē, kurā tika ģenerēts magnētiskais lauks, rotējot lielam elektrību vadošam šķidrā nātrija daudzumam, kas praktiski ir Zemes magnētiskā lauka modelis. 2005. gadā Latvijas Universitātes Fizikas institūts saņema finasējumu projekta "Ampēra institūta zinātniskās infrastruktūras izveidošana uz Latvijas Universitātes Fizikas institūta bāzes" īstenošanai.
Šī projekta pieteicēji bija LU Fizikas institūts, Didro un Kirī universitātes no Parīzes. Bija plānots, ka šī institūta pētījumu spektrs būs no kodolsintēzes reaktoru būves tehnoloģijām līdz nanodaļiņu izmantošanai medicīnā. Projekta pamatā bija latviešu un franču zinātnieku ilgstošā sadarbība un sasniegumi šķidro metālu pētījumos un tehnoloģijās.
Elektrovilcienu maršruts Tallina—Paldiski—Tallina
Tallina--Paldiski--Tallina (et) ir piepilsētas elektrovilcienu maršruts Igaunijā, kas apkalpo Harju apriņka rietumu pagastus, kā arī Tallinas, Saues, Keilas un Paldisku pilsētas. No Tallinas centrālās stacijas līdz Keilai vilcieni kursē dzelzceļa līnijā Tallina—Keila, tālāk turpina ceļu rietumu virzienā līdz Paldiski stacijai dzelzceļa līnijā Keila—Paldiski. Maršruta kopgarums — 47,8 km.
Pieturas
Tallinas--Paldiski maršrutā ir 21 pietura. Maršrutā kursē 9 vilcienu pāri darbdienās un 8 vilcienu pāri brīvdienās.
9. autobusu maršruts (Rīga)
9. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kas kursē no Abrenes ielas līdz Mežaparkam.
Darbdienās pa 9. autobusu maršrutu kursē 3 autobusi, kuri pavisam veic 54 reisus, bet brīvdienās — 2 autobusi, kuri pavisam veic 46 reisus (01.2023)
9. autobusu maršrutu apkalpo RP SIA "Rīgas Satiksme" 7. autobusu parks.
Maršruts
Virzienā Abrenes iela — Mežaparks autobusi kursē pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Cēsu iela, Mēness iela, Miera iela, Klusā iela, Brasas tilts, Gaujas iela, Čiekurkalna 1. līnija, Viskaļu iela, Ezermalas iela un Meža prospekts.
Virzienā Mežaparks — Abrenes iela autobusi kursē pa šādām ielām: Meža prospekts, Ezermalas iela, Viskaļu iela, Čiekurkalna 2. līnija, Gaujas iela, Ungura iela, Kadagas iela, Ķīšezera iela, Gaujas iela, Brasas tilts, Miera iela, Tallinas iela, Cēsu iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, Marijas iela, Satekles iela, Dzirnavu iela un Abrenes iela.
Pieturvietas
9. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 48 pieturas. Virzienā Abrenes iela — Mežaparks ir 23 pieturas, bet virzienā Mežaparks — Abrenes iela ir 26 pieturas.
Vēsture
2010. gada 1. jūnijā 9. autobusa maršruts tika pagarināts no Saules dārza līdz Mežaparkam, kā arī virzienā uz Abrenes ielu posmā starp pieturvietām "Stacijas laukums" un "Abrenes iela" tika mainīts maršruts.
2008. gadā pieturvieta "Sudrabu Edžus iela" kļūdas pēc tika nosaukta par "Sudraba Edzus iela", bet vēlāk pārdēvēta pareizajā vārdā.
Līdz 2010. gada 1. jūnijam 9. autobusu maršruta kopējais garums bija 24,521 km. Virziena Abrenes iela — Saules dārzs kopējais garums bija 12,084 km, bet virziena Saules dārzs — Abrenes iela kopējais garums bija 12,437 km.
No 2022. gada 6. jūnija līdz 20. jūnijam Rail Baltic būvdarbu dēļ maršruts tika novirzīts pa Gogoļa ielu.
No 2022. gada 13. jūlija sakarā ar Brasas tilta būvdarbiem maršruts Brasā tika novirzīts pa Kluso ielu un Brasas dzelzceļa pārbrauktuvi. Slēgtas tika pieturvietas "Kazarmu iela" un "Brasas stacija", taču Klusajā ielā atvērta pieturvieta "Klijānu iela". Virzienā uz Abrenes ielu veiktas izmaiņas arī pieturvietas "Aizsaules iela" novietojumā, tā pārvietota no rotācijas apļa uz Gaujas ielas pamatbrauktuvi.
No 2023. gada 16. janvāra līdz 10. februārim tika veiktas izmaiņas maršruta kustībā virzienā uz Centru, novirzot to Čiekurkalnā pa Ungura, Kadagas un Ķīšezera ielu.
Maršruts
Virzienā Abrenes iela — Saules dārzs autobusi kursēja pa šādām ielām: Abrenes iela, Dzirnavu iela, Satekles iela, Merķeļa iela, Brīvības bulvāris, Brīvības iela, Cēsu iela, Mēness iela, Miera iela, Klusā iela, Brasas tilts, Gaujas iela, Čiekurkalna 1. līnija, Viskaļu iela un Ezermalas iela.
Virzienā Saules dārzs — Abrenes iela autobusi kursēja pa šādām ielām: Meža prospekts, Ezermalas iela, Viskaļu iela, Čiekurkalna 2. līnija, Gustava Zemgala gatve, Gaujas iela, Brasas tilts, Miera iela, Tallinas iela, Cēsu iela, Brīvības iela, Brīvības bulvāris, Raiņa bulvāris, Marijas iela, Satekles iela, Lāčplēša iela un Rūsiņa iela.
Pieturvietas
9. autobusu maršrutā pavisam kopā bija 41 pietura. Virzienā Abrenes iela — Saules dārzs bija 20 pieturas, bet virzienā Saules dārzs — Abrenes iela bija 21 pietura.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Policijas akadēmija (pārdēvēta par Aizsardzības akadēmija )
Ezermalas iela (pārdēvēta par Krustabaznīcas iela )
Otrā līnija (pārdēvēta par 2.šķērslīnija )
Ceturtā līnija (pārdēvēta par 4.šķērslīnija )
Piektā līnija (pārdēvēta par 5.šķērslīnija )
Sestā līnija (pārdēvēta par 6.šķērslīnija )
Astotā līnija (pārdēvēta par 8.šķērslīnija )
Devītā līnija (pārdēvēta par 9.šķērslīnija )
4.šķērslīnija (pārdēvēta par Čiekurkalna 4.šķērslīnija )
5.šķērslīnija (pārdēvēta par Čiekurkalna 5.šķērslīnija )
6.šķērslīnija (pārdēvēta par Čiekurkalna 6.šķērslīnija )
8.šķērslīnija (pārdēvēta par Čiekurkalna 8.šķērslīnija )
Skola (pārdēvēta par Rusova iela / Valsts ieņēmumu dienests )
Aizsaules iela (pārdēvēta par Aizsaules iela / Brāļu kapi )
Elektronikas un Elektrotehnikas inženieru institūts
Elektronikas un Elektrotehnikas inženieru institūts - IEEE (Institute of Electrical and Electronics Engineers) - starptautiska nekomerciāla speciālistu asociācija, vadošā organizācija radioelektronikas un elektrotehnikas standartu izstrādē.
Eduards Totlēbens
Francis Eduards fon Totlēbens (Franz Eduard Graf von Tottleben (Todleben), ru;  — ) bija Latvijā dzimis vācbaltiešu izcelsmes Krievijas Impērijas armijas ģenerālinženieris, cietokšņu būves speciālists, militārais teorētiķis.
Elektronikas un Elektrotehnikas inženieru institūts
Organizācija izveidojusies 1963. gadā, apvienojoties AIEE (American Institute of Electrical Engineers, dibināts 1884) un IRE (Institute of Radio Engineers, dibināts 1912). IEEE ir vairāk nekā 370,000 biedru 160 valstīs, tai skaitā 80,000 studentu, 311 nodaļas, šobrīd aptuveni 900 aktīvi IEEE standarti un vairāk nekā 400 izstrādes stadijā. IEEE izdod trešo daļu pasaules literatūras par datoru, tīklu un elektronikas tēmām, tai skaitā 102 zinātniskus žurnālus un 36 nozaru žurnālus speciālistiem.
Eduards Totlēbens
Dzīvesgājums
Dzimis 1818. gada 8. maijā (pēc jaunā stila, 20. maijā) Jelgavā. Tēvs Johans Henrihs Totlēbens (1781.-1855.), vecas tīringiešu muižnieku dzimtas Kurzemes atzara pārstāvis (grāfa Gotloba Totlēbena radinieks), 2. ģildes tirgotājs. Māte Anna Sibilla, dzimusi Candere (Anna Sybilla Zander). Mācījās kadetu skolā Rīgā, pēc tam inženieru skolā Pēterburgā (1832.—1836.). Veselības problēmu dēļ skolu neabsolvēja, toties karjera armijas inženiertehniskajos spēkos bija spīdoša. 1878. gadā (25 gadu jubilejā kopš atskanējusi pirmā Sevastopoles aizstāvēšanas zalve Krimas karā) iecelts par grāfu. 1879. gadā Odesas ģenerālgubernators. 1880.—1884. Ziemeļrietumu apgabala (Viļņas) ģenerālgubernators. Slavens ir skaistais parks Totlēbena īpašumos pie Ķēdaiņu pilsētas, kur viņš uzcēla pili un minaretu. Miris 1884. gada 19. jūnijā (pēc jaunā stila 1. jūlijā) Bādzodenas kūrortā Vācijā. Apbedīts Ķedainu luterāņu baznīcas kapsētā, pēc tam pārapbedīts Brāļu kapos Sevastopolē. Viņa vārdā bija nosaukts Totlēbena bulvāris Rīgā.
Militārā karjera
Dienestu sāka Rīgas garnizona inženieru komandā, 1840. gadā viņu pārcēla uz sapieru mācību bataljonu, tad nosūtīja uz Kijevas sapieru skolu. Kā sapieru komandas komandieris piedalījās Kaukāza karā (1848—1850), iecelts par ģenerāļa K. Šildera adjutantu. 1851. gadā paaugstināts par gvardes inženieri un vadīja gvardes sapieru bataljona apmācību Pēterburgā.
Krimas kara laikā viņu 1854. gadā nosūtīja uz Donavas fronti, kur par kaujas nopelniem viņu paaugstināja par tranšejmajoru. Pēc tam Totlēbenu pārcēla uz Sevastopoles nocietinājumu izbūves organizēšanu. Tika paaugstināts par ģenerāladjutantu (dienesta statuss, ko piešķīra tikai ģenerāļiem un ģenerālleitnantiem, uzņemot tos imperatora svītā). 1856. gadā viņš atgriezās Pēterburgā vadīt Kronštates cietokšņa modernizēšanu. 1859. gadā iecelts par kara ministrijas inženierlietu departamenta vadītāju.
Elektronikas un Elektrotehnikas inženieru institūts
Standartu izstrāde
Standartu izstrādes process sastāv no 7 galvenajiem soļiem:
Eduards Totlēbens
Militārā karjera
1863. gadā Totlēbenu iecēla par armijas ģenerālinspektora vietnieku, viņš vadīja Krievijas Impērijas rietumu cietokšņu izbūvi un modernizāciju Nikolajevā, Dinaburgā, Viborgā, Sveaborgā, Daugavgrīvā un Ņevas grīvā. 1871.—1875. gados vadīja Krievijas Impērijas pierobežas nocietinājumu modernizēšanu. 1876. gadā viņu iecēla par Melnās jūras piekrastes aizsardzības organizatoru.
1877. gada 2. septembrī, kara ar Osmaņu impēriju laikā norīkots uz Pļevnu, glābt armiju no iestrēgšanas ieilgušā aplenkumā. Pēc Pļevnas ieņemšanas Totlēbenu iecēla par austrumu grupas komandieri, 1878. gada februārī par frontes virspavēlnieku, bet 1879. gadā par Odesas kara apgabala karaspēka virspavēlnieku.
Debara
Debara vai Dibra  ir pilsēta Ziemeļmaķedonijas rietumos, netālu no Albānijas robežas.
Ģeogrāfija
Debara atrodas Balkānu kalnos, 625 metrus vjl. Debara atrodas pie Debaras ezera. Cauri Debarai tek Melnās Drinas upe un tās pieteka Radika.
Iedzīvotāji
2002. gadā pilsētā bija 19'452 iedzīvotāji. Nacionālais sastāvs 11'348 (58.52%) albāņi, 3'911 (20.11%) maķedonieši, 2'684 (13.80%) turki, 1'080 (5.55%) čigāni, 519 (2.67%) citas tautības.
Vecpilsētas laukums (Jēkabpils)
Vecpilsētas laukums ir viens no Jēkabpils pilsētas laukumiem, kas atrodas Daugavas kreisajā krastā, pilsētas centrālajā daļā, netālu no Daugavas. Tas no divām pretējām pusēm ir norobežots ar Brīvības un Pasta ielām.
Vēsture
Pilsētas dibināšanas laikā 17. gadsimtā laukums ir bijis valsts, tas ir, hercoga īpašumā un tā izmantošana bija saistīta ar ostas darbību, jo tai bez laivu piestātnēm bija nepieciešamas arī saimniecības un dzīvojamās ēkas, kā arī noliktavas. Tā tika atdāvināta 1715. gadā baziliāņu klosterim, kurš nodega 1773. gadā un tā vietā 1783. gadā tika uzcelts mūra klosteris ar mūra baznīcu. Dominējošā loma bija kvartāla Rietumu malā izvietotajai uniātu baznīcai, kas tagad ir Vissvētās Dievmātes patvēruma pareizticīgo baznīca, kas pacēlās pāri kvartāla apbūvei. 18. gadsimtā ap vecpilsētas laukumu koncentrējās galvenās sabiedriskās celtnes. 20. gadsimta sākums ir laiks, kurā izveidojās pašreizējais Vecpilsētas laukums kā pilsētas laukums, kurš tika izmantots kā tirgus laukums līdz pat 20. gadsimta sešdesmito gadu sākumam, kad daļu laukuma sāka izmantot arī autoostas vajadzībām, bet daļu kā autostāvvietu. 1936. gadā blakus laukumam tika uzbūvēts Aizsargu nams (tagad Tautas nams). 1920. gadu beigās laukuma dienvidrietumu stūrī tika uzbūvēta pirmā firmas "Shell" benzīna uzpildes stacija (pašlaik saldumu veikals). No 2005. gada pēc jaunas autoostas uzbūvēšanas Vecpilsētas laukums tika izmantots kā pilsētas galvenā autostāvvieta.
Pārbūve
2009. gadā noritēja Vecpilsētas laukuma pārbūve, kas 2010. gada vasarā tika pabeigta. Pašlaik Vecpilsētas laukums ir Jēkabpils pilsētas sirds, pie kura atrodas Tautas nams, Jēkabpils tūrisma informācijas centrs, kafejnīcas un veikali. Uz laukuma ir izvietots pulkstenis, kā arī vides mākslas objekti- "Svari", "Aka", "Pilsētas stāsts" un lūša bronzas skulptūra. Pašlaik laukums kalpo kā autostāvvieta un masu pasākumu vieta.
Butirāti
Butirāti, saukti arī par butanoātiem, ir sviestskābes atvasinājumi — sāļi vai esteri. Butirāta jona ķīmiskā formula ir C4H7O2−. Līdzīgi kā sviestskābei, butirātiem piemīt asa, specifiska smarža.
Bioķīmijā par butirātu sauc sviestskābes saistīto bāzi.
Loma cilvēka organismā
Butirāts ir būtisks metabolīts zarnu traktā. Tas piedalās gan cilvēka zarnu epitēlija, gan zarnās mītošo mikroorganismu vielmaiņā.
Uzņemšana
Butirātu var tieši uzņemt ar pārtiku, kuras sastāvā ir sviestskābe vai tās sāļi, piemēram, raudzētiem piena produktiem. Butirātu zarnu lūmenā sintezē arī baktērijas no nesagremotajiem ogļhidrātiem, kā arī daļēji no eksogēnām un endogēnām olbaltumvielām. Svarīgākais butirāta avots ir šķiedrvielas, kuras tiek fermentētas resnās zarnas lūmenā.
Bioaktīvās īpašības
Butirāts ir svarīgs substrāts oksidatīvajam metabolismam cilvēka resnās zarnas epitēlijā, īpaši distālajā daļā. Situācijās, kad ir nepietiekams enerģijas daudzums substrāta trūkuma dēļ, butirāts sekmē zarnas epitēlija proliferāciju. Hiperproliferācijas gadījumā butirāta darbība ir pretēja — proliferācija tiek nomākta. Tā ir svarīga īpašība resnās zarnas audzēju gadījumā. Tiek pētīta arī butirāta izmantošana zarnu iekaisuma slimību gadījumos, jo tam piemīt pretiekaisuma iedarbība. Butirāts ir aktīvi iesaistīts ūdens un elektrolītu absorbcijā resnajā zarnā, līdz ar to regulējot izkārnījumu konsistenci un zarnas motoriku.
Dzīvnieku barības piedeva
Butirāti tiek izmantoti arī kā piedeva dzīvnieku barībai, lai veicinātu to augšanu un samazinātu saslimstību risku.
Sabiedriskais transports Stambulā
Stambulas sabiedriskais transports sastāv no autobusu maršrutu sistēmas, dzelzceļa un metro tīkla, funikulieriem un ūdens transportlīdzekļiem, kas apkalpo vairāk kā 11 miljonus pilsētas iedzīvotājus visā pilsētas 5712 km² platībā.
Vēsture
Vienlaicīgi ar zirgu tramvaja darbības uzsākšanu, 1871. gada 30. jūlijā tika uzsākta Tünel (metro paveids - pazemes funikulieris) celtniecība starp Peru (tag. Kadikēja) un Galatu (tag. Bejolu). Pazemes funikulieris tika atklāts 1874. gada 5. decembrī un tagad tas ir otrs vecākais metro pasaulē pēc Londonas metro. Sākotnēji pazemes funikulieris pārvadāja tikai mājdzīvniekus un mantas, bet kad bija pabeigta funikuliera izmēģināšana, 1875. gada 17. janvārī ar to sāka pārvadāt arī pasažierus. Šis funikulieris darbojas arī mūsdienās.
Ar 1926. gadu aizsākās Stambulas autobusu satiksmes vēsture, kad starp Bejazitu un Karakēju sāka kursēt pirmie četri "Renault-Scania" autobusi. Vēlāk tiem pievienoja vēl dažus autobusus un jau 1960. gadā autobusu parks izauga līdz 525 autobusiem un kļuva par ātri augošās pilsētas transporta sistēmas galveno sastāvdaļu.
Līdz 1939. gada 16. jūnijam Stambulā transporta pakalpojumus sniedza dažādas Lielbritānijas un Francijas kompānijas, bet jaunizveidotā IETT (valsts uzņēmums "Stambulas elektriskie tramvaji un funikulieri", turku: "İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel") pārņēma savā pārziņā visu Stambulas publisko transportu.
1961. gada 27. maijā starp Topkapi un Eminēnī pēc tramvaju līnijas likvidēšanas tika izveidota trolejbusu līnija, bet to likvidēja, jo tie kavēja arvien pieaugošo satiksmi šaurajās Stambulas vecpilsētas ielās.
1872. gadā tika izveidota piepilsētas vilciena līnija no Sirkedži uz Hadimkēju un vēlāk piepilsētas vilcienu izveidoja arī Anatolijas pusē starp Hajdarpašā dzelzceļa staciju un Izmitu.
Stambulā vecākais sabiedriskā transporta veids ir prāmju satiksme, jo pilsēta ir sadalīta divās daļās ar Bosfora šaurumu un tās vecpilsēta Eiropas pusē atrodas uz pussalas. Satiksmi Bosforā sāka 1837. gadā Lielbritānijas un Krievijas uzņēmumi. 1851. gadā ar Osmaņu impērijas sultāna rīkojumu tika izveidota Stambulas jūrniecības kompānija. Prāmju satiksme tika atklāta 1853. gadā un tās flote sastāvēja no sešiem ratu tvaikoņiem, kurus piegādāja Roberta Vaita kuģubūvētava no Anglijas. 1859. gadā tika palielināts līniju garums līdz Zelta raga līča iekšpusei. 1903. gadā ratu tvaikoņus nomainīja dzenskrūves tvaikoņi un līdz 1929. gadam, kamēr nebija uzbūvēta kuģubūves rūpnīca Zelta raga līcī, visus prāmjus iepirka no ārvalstīm. Flote izauga līdz 40 kuģiem.
1867. gadā Bosforā tika sākta regulāra prāmju satiksme starp Kabatašu un Īskīdaru ar diviem tvaikoņiem, līdz ar to šī līnija ir vecākā regulāru reisu prāmju līnija pasaulē.
Autobusu sistēma
Stambulas sabiedriskais autobusu parks sastāv no 448 "MAN", 1291 "Ikarus", 988 "Mercedes-Benz", 39 "DAF/Optare" un 6 "Berkhof" autobusiem. Pilsētā visi autobusi kopā nobrauc vienā dienā aptuveni 448 tūkstošus km apmēram 468 maršrutos ar 7889 pieturvietām. 2003. gadā autobusi bija pārvadājuši 435 miljonus cilvēku, kas sastāda 14,2% no visos sabiedriskajos transportos pārvadāto cilvēku kopskaita.
İETT pārraudzībā kopš 1985. gada sabiedriskā transporta pakalpojumus atļauts sniegt arī privātiem uzņēmumiem un pilsētā ir pavisam 1366 privātie autobusi, tai skaitā 89 divstāvīgie autobusi.
Funikulieri
Vecākā līnija, Tünel, ir vecākā kontinentālajā Eiropā un otra vecākā pasaulē pēc Londonas metro. Tünel līnija ir 573 m gara un tā ved 60 m augstumā. Starp gala stacijām nav pieturu un šis dzelzceļš bez pārtraukuma darbojas kopš 1875. gada. Līnija pārvadā katru dienu apmēram 15 tūkstošus pasažieru.
Otrs ir modernais Kabatašas-Taksimas funikulieris, kuru atklāja 2006. gada jūnijā un tas kursē starp Kabatašu un Taksimu. Tas savieno Kabatašas tramvaja pieturu ar Taksimas metro pieturu un maršruta garums ir 600 m un tas ved 60 m augstumā.
Metro
Pagarinājums no "Leventa 4" uz "Ajazāa" tiks pabeigts 2008. gadā. Tiek būvēts metro posms no Taksimas līdz Jenikapi pār Zelta ragu un zem vecpilsētas un paredzams, ka tā izbūve tiks pabeigta arī 2008. gadā. Šis posms būs 5,4 km garš un tam būs četras pieturas. Jenikapi pieturā šis posms savienosies ar vieglo metro un piepilsētas vilcienu.
Turpinās arī līnijas izbūve Āzijas pusē starp Kadikēju un Kartalu.
Metrobuss
Abos metrobusa maršruta galos plānots pagarinājums. Pirmajā projekta kārtā tiks pagarināts austrumu puses posms līdz Esentepe, kur tas savienos ar metro. Otrajā kārtā paredzēts pagarināt metrobusa maršrutu pāri Bosfora tiltam līdz Gēztepe, Stambulas Āzijas pusē.
Ašafenburga
Ašafenburga ir pilsēta Bavārijā, Vācijā. Izvietojusies Mainas krastos pašos Bavārijas ziemeļrietumos 41 km uz dienvidrietumiem no Frankfurtes pie Mainas. Nosaukums cēlies no nelielās Ašafas upītes, kas ietek Mainā pilsētas teritorijā.
100 + 1 vēlēšanās
"100 + 1 vēlēšanās" ir grupas "Jauns Mēness" 1995. gadā izdotais 3. studijas albums. Tajā ir iekļautas 12 dziesmas. Atšķirībā no iepriekšējiem albumiem "Aizlaid šaubas negaisam līdz" un "Izrāde spogulī", šajā albumā lielākā daļa dziesmu ir latviešu valodā, angļu valodā ir tikai 2 dziesmas. Sākot ar šo albumu iezīmējās pārmaiņas grupas "Jauns Mēness" muzikālajā stilā, pamazām no episkām rokbalādēm pārejot uz latviešu tautas mūziku. Populārākās albuma dziesmas ir "Tavs superveikals" un "Divatā". Dziesmai "Divatā" tika uzņemts arī video klips, kas tika atzīts par 1995. gada Latvijas Mūzikas ierakstu labāko mūzikas video klipu. Visu dziesmu autori ir Ainars Mielavs un Gints Sola. Albums pārizdots 2001. gadā, kā "Kopoto ierakstu" antoloģijas ceturtais disks.
Sabiedriskais transports Stambulā
T1 līnija
1992. gadā Stambulā nodeva ekspluatācijā parastā izmēra platuma sliežu zemās grīdas tramvaja līniju (turku: Hızlı Tramway) starp Sirkedži un Topkapi, kurā kursēja jauni un mūsdienīgi tramvaju sastāvi. 1994. gadā līniju pagarināja no Topkapi uz Zejtinburnu un 1996. gadā no Sirkedži līdz Eminēnī. 2005. gada 30. janvārī līniju pagarināja tālāk no Eminēnī līdz Findikli un, līdz ar to, tramvaja līnija atkal, pēc 44 gadu pārtraukuma, šķērsoja Zelta raga līci pa Galatas tiltu. Pēdējais pagarinājums pabeigts 2006. gada jūnijā līdz Kabatašai. Tramvaja līnijai ir 24 pieturas un tā stiepjas 14 km garumā. Sākotnēji līnijā kursēja 22 "ABB" vieglā dzelzceļa sastāvi, bet tie tagad kalpo citās līnijās. Katrai pieturai tika izbūvētas paaugstinātas platformas. Kopš 2003. gada šajā līnijā kursē 55 zemās grīdas "Bombardier Transportation" ražotie "Flexity Swift" tramvaja sastāvi. Brauciens visas līnijas garumā ilgst aptuveni 42 minūtes un dienā to izmanto vidēji 155 tūkstoši pasažieru. Ieguldītās investīcijas šajā līnijā sasniegušas pavisam 110 miljonus ASV dolāru.
Ašafenburga
Vēsture
Pilsētas teritorija bijusi apdzīvota jau no akmens laikmeta. Sākotnējie Ašafenburgas iedzīvotāji bijuši alemaņi. 5. gadsimtā uz bijušā Romas leģiona cietokšņa drupām franki uzbūvēja pili. Viduslaikos pilsēta bija zināma kā Ascaffaburc, Ascapha vai Ascaphaburg. 8. gadsimtā Svētais Bonifācijs nodibināja šeit benediktiešu klosteri. Vairākus gadsimtus Ašafenburga bija arhibīskapa rezidence, Bavārijas sastāvā tā nonāca tikai 1814. gadā. 2. pasaules kara laikā stipri cietusi sabiedroto uzlidojumos.
Sabiedriskais transports Stambulā
T1 līnija
Hızlı Tramway pieturas: Zejtinburnu, Mithatpašā, Akšemsettina, Sejitnizama, Merkezefendi, Dževizlibā, Topkapi, Pazartekke, Čapa, Findikzade, Haseki, Jusufpašā, Aksaraja, Laleli (Universitāte), Bejazita (Kapaličarši), Čemberlitaša, Sultanahmeta, Gīlhane, Sirkedži, Eminēnī (prāmju pieturas), Karakēja, Tophane, Findikli, Kabataša.