cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keilebs Dresels
Divas reizes piedalījies olimpiskajās spēlēs. 2016. gadā Riodežaneiro izcīnījis zelta medaļu 4x100 m kompleksajā un 4x100 m brīvā stila stafetē. 2020. gada olimpiskajās spēlēs Tokijā kļuva par pieckārtēju olimpisko čempionu — atkārtoja uzvaru stafetēs un uzvarēja 50 m un 100 m brīvā stila, 100 tauriņstila peldējumos. Bija olimpiskajām zelta medaļām bagātākais sportists Tokijas olimpiskajās spēlēs, piektais amerikānis, kas pēdējo 50 gadu laikā izcīna tik daudz olimpisko spēļu zelta medaļas.
Pasaules čempionātā garajā baseinā 13 reizes kļuvis par čempionu, vēl izcīnītas divas sudraba medaļas. 2019. gada pasaules čempionātā ar astoņām izcīnītām medaļām uzstādīja sacensību rekordu.
Dreselam pieder vairāki pasaules rekordi.
Jumpravas dolomīta atsegums
Jumpravas dolomīta atsegums ir aizsargājams ģeoloģisks un ģeomorfoloģisks dabas piemineklis Bauskas novada Mežotnes pagasta Jumpravā, dabas parka Bauska teritorijā.
Atsegums ir Lielupes labajā krastā. Atseguma garums ir 700 metri, ar augstumu līdz 5 metriem. To sadala grava, kurā ir sezonāls, apmēram 1,5 metrus augsts ūdenskritums. Viens no retajiem dolomīta atsegumiem Zemgalē.
Latvijas—PSRS robeža
Latvijas—PSRS robeža bija 351 km gara valsts robeža, kas atdalīja Latviju un PSRS (1922-1940). Tā balstījās uz 1920. gada 11. augustā parakstītā Latvijas-Krievijas miera līgumā trešajā punktā noteikto Latvijas-Krievijas PFSR robežlīniju.
Vēsture
Latvijas brīvības cīņu laikā 1920. gada 30. janvāra Latvijas-Krievijas pamiera līgumā noteica demarkācijas līniju uz 1. februāri, kas sakrita ar latviešu apdzīvotā Ludzas apriņķa austrumu robežu. 1920. gada martā Latvijas armijas Kurzemes divīzija nomainīja poļu daļas frontes iecirknī arī Drisas apriņķī no Proškiem līdz Osvejas ezeram un tālāk līdz Daugavas labajam krastam. Pēc 11. augustā Rīgā noslēgtā miera starp Latviju un Padomju Krieviju Latvijas armija atkāpās no Drisas, vienīgi Piedrujas un Pustiņas (Robežnieku) pagastus iekļāva Latvijas teritorijā.
1921. gada janvārī izveidoja robežkomisiju, kuras sastādīto robežas aprakstu parakstīja 1923. gada 7. aprīlī Rīgā. Saskaņā ar to robežas kopgarums bija 351 km un tā sīkāk dalījās 106 robežpunktos, no kuriem pirmais atradās ziemeļos, Latvijas, Igaunijas un PSRS robežas saskares punktā pie Kūdupes, bet pēdējais – nr. 106 – dienvidos, Daugavā iepretim Rosicas ietekai, kur tā saskārās ar Latvijas-Polijas robežu.
Otrā pasaules kara laikā Padomju Savienība 1940. gadā okupēja Latvijas Republiku un 1944. gadā 23. augustā prettiesiski iekļāva Krievijas PFSR sastāvā 1075,31 km² tās teritorijas - Abrenes pilsētu un sešus apriņķa pagastus (Purvmalas, Linavas, Kacēnu, Upmales, Gauru un Augšpils pagastus).
Robežsardze
Pavisam uz Latvijas – PSRS robežas bija izvietoti trīs Latvijas Robežsargu brigādes bataljoni:
1940. gada 15. jūnija rītausmā uz Latvijas-PSRS robežas notika Masļenku robežincidents - PSRS uzbrukums Robežsargu brigādes 3. Abrenes bataljona 1. rotas 2. un 3. sardzei Augšpils pagasta Masļenkos un Šmaiļos. Uzbrukums Latvijas robežsargiem bija Latvijas un PSRS līguma par neuzbrukšanu pārkāpums, kas ievadīja pilnīgu Latvijas okupāciju.
Noķer Vilni (albums)
Noķer Vilni ir latviešu hiphopa grupas New Wavy debijas studijas albums. Albumu 2017. gada 15. decembrī izdeva New Wavy Records. Albums ir 25 minūtes garš, un tā piedalās visi tā laika grupas dalībnieki — Steps, Teacha, PRUSAX, Janz, MC Apšaude, Puce un Svēte.
Kārlis Šlehters
Kārlis Šlehters (de; dzimis, Vīnē, miris , Budapeštā) bija Austrijas šahists, kas 1910. gadā nospēlēja neizšķirti maču par Pasaules šaha čempiona nosaukumu.
Šahista karjera
Kopš 1893. gada piedalījies spēcīgos šaha turnīros, taču sākumā palicis ārpus godalgotajām vietām. Pirmais panākums turnīros bijis 1900. gadā Minhenē, kur Šlehters dalīja pirmo vietu ar Hariju Pillsberiju. Pēc tam uzvarējis vairākos nozīmīgos šaha turnīros: 1906. gadā Ostendē, 1908. gadā Vīnē (kopā ar Gēzu Maroci), 1910. gadā Hamburgā.
Pēc šiem panākumiem izvirzījies par vienu no Pasaules šaha čempiona nosaukuma pretendentiem. 1910. gada ziemā Vīnē un Berlīnē notika Šlehtera mačs ar toreizējo Pasaules čempionu Emanuelu Laskeru. Pēc mača noteikumiem Šlehteram, lai iegūtu Pasaules čempiona nosaukumu, bija jāuzvar ar 2 punktu starpību 10 partiju mačs. Pēc uzvaras 5. partijā Šlehters bija vadībā pirms pēdējās partijas ar 5:4, taču rezultāts 5½:4½ viņa labā ļautu Laskeram nosargāt Pasaules čempiona nosaukumu. Tajā pat laikā minimāls zaudējums Šlehteram šaha pasaulei ļautu apšaubīt Laskera tiesības uz Pasaules čempiona nosaukumu. Tāpēc pēdējā, 10. partija noritēja ļoti nervozā cīņā, kurā stiprāki nervi izrādījās Laskeram, kas guva laimīgu uzvaru 71. gājienā un noslēdza maču neizšķirti - 5:5 (+1-1=8).
1911. gadā Šlehters dalīja ar Akibu Rubinšteinu 2. vietu lielā Karlsbādes šaha turnīrā. Tajā pat gadā Ķelnē viņš nospēlēja neizšķirti maču ar citu Pasaules čempiona nosaukuma pretendentu Zīgbertu Tarrašu - 8:8 (+3-3=10).
Arī Pirmā pasaules kara gados Šlehters turpināja piedalīties turnīros Austroungārijā un Vācijā, tomēr savus labākos rezultātus viņam neizdevās atkārtot.
Šaha kompozīcija
Šlehters bijis arī labs šaha problēmists. Viņš sastādījis ap 100 divvilču un apmēram tikpat daudz trīsvilču, kā arī četrvilčus, pašmatus un šaha etīdes.
Literārā darbība
Kopš 1894. gada vadījis žurnāla "Wiener Allgemeine Sportzeitung" šaha nodaļu. Sākot ar 1894. gadu, kopā ar meistaru J. Bergeru vadīja žurnālu "Deutsche Schachzeitung", bet sākot ar 1917. gadu līdz savai nāvei viņš bija vienīgais tā redaktors.
58. autobusu maršruts (Rīga)
58. autobusu maršruts ir Rīgas sabiedriskā transporta autobusu maršruts, kursē no Brīvības garves līdz Vecmīlgrāvim.
Vēsture
Sākot ar 2017. gada vasaru maršruts uz 3 mēnešiem tika pagarināts no Vecmīlgrāvja līdz Vecāķiem. 2020. 2022. un 2023. gada vasarā, sakarā ar vīrusa COVID-19 izplatību, sezonālā maršruta pagarināšana nenotika.
No 2021. gada 2. augusta sakarā ar Austrumu maģistrāles būvniecību transportlīdzekļu kustība G. Zemgala gatvē tika slēgta un maršrutu saīsināja līdz Brīvības gatvei, kur pie VEF kultūras pils izveidoja pagaidu galapunktu.
Maršruts
Virzienā Brīvības gatve — Vecmīlgrāvis autobusi kursē pa: Gustava Zemgala gatvi, Viestura prospektu, Mīlgrāvja ielu, Jaunciema gatvi, Emmas ielu, A. Dombrovska ielu, Baltāsbaznīcas ielu un Atlantijas ielu.
Virzienā Vecmīlgrāvis — Brīvības gatve autobusi kursē pa Atlantijas ielu, Meldru ielu, Kreimeņu ielu, A.Dombrovska ielu, Emmas ielu, Jaunciema gatvi, Mīlgrāvja ielu, Viestura prospektu, Gustava Zemgala gatvi.
Pieturvietas
58. autobusu maršrutā pavisam kopā ir 31 pieturas. Virzienā Brīvības gatve—Vecmīlgrāvis ir 17 pieturas, Virzienā Vecmīlgrāvis—Brīvības gatve ir 14 pieturas.
Mūsu tēvu karogi
"Mūsu tēvu karogi" (en) ir 2006. gada ASV kara drāmas filma, kuras režisors, mūzikas autors un viens no producentiem ir Klints Īstvuds. Tā ir diloģijas daļa, kas stāsta par kaujām par Ivodzimas salu Otrā pasaules kara laikā. Filma "Mūsu tēvu karogi" parāda notikumus ar amerikāņu karavīru acīm, bet filma "Vēstules no Ivodzimas" — japāņu skatījumā.
Ivodzimas kaujas bija asiņainākās no visām sauszemes kaujām Klusā okeāna salās. Mazajā salā, kas ir mazāka par 9 km garumā un nepilnus 5 km platumā, iebruka amerikāņu karavīru un virsnieku, kurus atbalstīja  jūrnieku. Salas japāņu garnizons sastāvēja no 20 tūkstošiem cilvēku. Neskatoties uz nopietno pārākumu, amerikāņi spēja pārņemt kontroli pār salu tikai mēnesi pēc desanta izcelšanas. Uzbrukums Ivodzimai bija viena no pēdējām amfībiju operācijām Otrā pasaules kara laikā.
Sižets
Ivodzimas kaujas laikā seši amerikāņu jūras kājnieki pacēla karogu salas augstākajā punktā Suribači kalnā. Fotogrāfija, kurā iemūžināts karoga pacelšanas brīdis, parastus puišus padarīja par varoņiem. Viņus atsauc uz Ameriku, kur politiķi cenšas iegūt papildu līdzekļus karam no Amerikas iedzīvotājiem, uz puišu popularitātes viļņa. Filmā mijas divas galvenās sižeta līnijas. Pirmā atspoguļo atmiņas par reālajiem šausmīgajiem notikumiem salas ieņemšanas laikā. Otrā ir trokšņains brauciens pa valsti, ko veic jauni karavīri, kuri kļuvuši par varoņu mīta dzīvu sastāvdaļu un aģitē par ieguldījumiem kara finansēšanā.
Vienu sliežu dzelzceļa vēsture
Ar terminu "monorail" vai "industrial monorail" apzīmē vairākas transporta sistēmas, kurās krēsls vai transportieris ir piekārts vai brauc pa sliežu konstrukciju. Atšķirībā no labi zināmās divsliežu sistēmas ir daudz transporta veidu, kas tiek dēvēti par monoraiļiem, tāpēc, izsekojot vēsturei, rodas problēma, ko tajā iekļaut un ko neiekļaut.
Vispārpieņemtā izpratnē viensliežu dzelzceļu definē kā jebkuru ar sliedēm vadāmu transporta līdzekli, kurā virziena stabilitātes nodrošināšanai neizmanto parasto saķeres dzelzceļu konusveida darbību. Tas izslēgtu zobveida dzelzceļus un trošuceļus. Vēl viens vispārpieņemts noteikums ir tāds, ka sliežu ceļam vai sliežu ceļam jābūt šaurākam par vagonu/transportlīdzekli. Paaugstinātas, balstītas, ar trosi darbināmas sistēmas, piemēram, Cable Liner un MiniMetro, parasti netiek uzskatītas par vienceļa sliedēm.
Ņemot vērā parasto dzelzceļu attīstības modeli, dažādos laikos bija svarīgi dažādi kritēriji un efektivitātes mērījumi, un tika piedāvāti alternatīvi konstrukcijas risinājumi. Tādējādi 19. gadsimta sākuma vienceļa sliedes ir maz līdzīgas pašreizējām konstrukcijām, un tās tika optimizētas dažādiem efektivitātes mērķiem, ievērojot atšķirīgus tehnoloģiskos ierobežojumus.
Agrīnā attīstība
Agrākais patents par transportlīdzekli, kas paredzēts braukšanai pa vienu sliedi, datēts ar Apvienotās Karalistes 1821. gada 22. novembra patentu Nr. 4618. Izgudrotājs bija Henrijs Robinsons Palmers (Henry Robinson Palmer), kurš to aprakstīja kā "vienu sliežu līniju, kas balstīta tādā augstumā no zemes, lai vagonu smaguma centrs būtu zem sliežu augšējās virsmas". Transportlīdzekļi atradās uz sliedēm, līdzīgi kā pāris grozi uz mūļa. Vilcienu piedziņu nodrošināja zirgs. Līnija tika uzbūvēta 1824. gadā Deptfordas kuģu būvētavā Londonā, un 1825. gadā vēl viena līnija tika uzbūvēta Čšuntā, Hertfordšīrā. Šī dzelzceļa līnija, kas tika nodēvēta par Cheshunt Railway, iegāja vēsturē, jo tā bija pasaulē pirmā pasažieru pārvadāšanas vienceļa līnija un pirmā dzelzceļa līnija, kas tika atklāta Hertfordšīrā. 1826. gadā tika izveidota kompānija, lai būvētu līniju starp Barmenu un Elberfeldi Vācijā, taču būvniecība tā arī netika uzsākta.
19. gadsimtā Palmera konstrukcija tika uzlabota, pievienojot stabilizējošus riteņus un papildu sliedes (tādējādi radot nepareizu nosaukumu "monorail"). Maksvels Diks (Maxwell Dick) 1829. gadā ieviesa "drošības sliedes" zem sliedēm, lai samazinātu izkrišanas iespējamību. Viņš arī formulēja galveno šīs klases transportlīdzekļu priekšrocību: "balstiem vai balstiem jābūt dažādos augstumos atkarībā no apstākļiem valstī". Citiem vārdiem sakot, šī sistēma bija labāk piemērota, lai šķērsotu nelīdzenu apvidu.
Viljams Thorolds (William Thorold M.I.C.E.) 1868. gadā nāca klajā ar darbu, kurā ierosināja vienceļa sliežu sistēmu, ko varētu būvēt zemes līmenī uz ceļiem vai gar tiem. Pēc viņa aprakstītā principa Indijā tika uzbūvēti Patjalas štata vienlaidus dzelzceļš un Kundalas ielejas dzelzceļš.
J. Haddons 1869. gadā Sīrijā uzbūvēja monorailiju, lai aizstātu militāri izmantoto mūļu vilcienu. Tajā bija iestrādātas sānu sliedes, bet pamatā tas bija pannier tipa vilcējs, ko vilka lokomotīve ar dubultiem vertikāliem tvaika katliem.
Ģenerālis Leroijs Stouns 1876. gadā demonstrēja savu Simtgades vienlaidus dzelzceļu pasažieru pārvadāšanai, taču šo koncepciju neizdevās izmantot arī Bredfordas un Fostera strauta vienlaidus dzelzceļā, un 1879. gadā tas tika slēgts jau pēc viena gada, jo notika nāvējošs katla sprādziens. Ap 1879. gadu Džozefs Stingfelovs (Joseph Stringfellow) izstrādāja līdzīgu "vienas sliedes" sistēmu, ko varētu izmantot kā "lēto dzelzceļu" Austrālijā.
Līdz 19. gadsimta beigām galvenie vienceļu sistēmas atbalstītāji bija Čārlzs Lartigs un F. B. Bērs. Lartigs uzbūvēja Palmera vienceļa sliedes Alžīrijā, lai pārvadātu esparto zāli un aizstātu mūļus un kamieļus, lai gan kustības spēks ir reģistrēts kā "dzīvnieku". Savas idejas viņš demonstrēja arī Parīzē (1884), Vestminsterā (1886), Tūrā (1889), Sanktpēterburgā (1894), Longailendā (1894) un Briselē (1897). Bērs ierosināja būvēt ātrgaitas vienlaidus dzelzceļu starp Liverpūli un Mančestru, taču būvniecība tā arī netika uzsākta finansiāla atbalsta trūkuma dēļ.
Pēdējais Lartigue projekts tika uzbūvēts 1924. gadā starp magnija raktuvi Crystal Hills, apmēram 100 jūdzes uz ziemeļiem no Losandželosas, un dzelzceļa staciju Tronā, Kalifornijā. Tajā izmantoja ar benzīnu darbināmas lokomotīves, un sliežu ceļš bija uzmontēts uz koka A veida rāmju komplekta.
Piekaramie un velosipēdu dzelzceļi
1886. gadā Enos Electric Company uz Daft Electric Light Company zemes Grinvilas rajonā Džersijas pilsētā, Ņūdžersijas štatā, demonstrēja piekaramo vienceļa dzelzceļu, kas pēc sava izskata bija tuvāks mūsdienīgajiem vienceļa sliežu ceļiem, bet slavenākais šī laikmeta piekaramais vienceļa dzelzceļš bija Eugena Langena Vupertāles "Schwebebahn" jeb peldošais dzelzceļš, kas sāka darboties 1901. gadā un joprojām tiek izmantots ikdienā.
Vupertāles vienlaidus dzelzceļš vijas pa Vupperes ieleju, kur parasts dzelzceļš nav praktiski izmantojams. Piekaramais vienliežu dzelzceļš, tāpat kā Palmera vienliežu dzelzceļš, šķiet potenciāli labāks risinājums nelīdzenā un kalnainā apvidū, bet, tā kā lielākā daļa sliežu ceļu atrodas labvēlīgākā teritorijā, tas tikai retos gadījumos piedāvā kopumā labāku risinājumu. Īsi posmi kalnainos apvidos, piemēram, sistēma, ko Siemens uzbūvēja Ria Copper Co. Pirenejos, šķiet, ir šā tipa vienceļa sliežu ceļu niša. Šajā konkrētajā piemērā izmantoja reģeneratīvo bremzēšanu, lai elektrība, ko saražoja pilnie nolaižamie kravas automobiļi, būtu pietiekama tukšo kravas automobiļu atpakaļgaitā atpakaļ kalnā.
1890. gadā Longailendā tika uzbūvēts Bointona velosipēdu dzelzceļš. Šo dzelzceļu projektēja Hosē Ramons Villalons, kurš vēlāk kļuva par vienu no ievērojamākajiem Kubas valstsvīriem, un tas atradās uz vienas sliedes zemes līmenī, bet ar augšējo stabilizējošo sliedi, ko darbināja horizontāli pretstatītu riteņu pāris. Dzelzceļš darbojās tikai divus gadus, bet tā konstrukcija tika pārņemta citur.
Elfric Wells Chalmers Kearney (1881-1960) 1908. gadā izstrādāja vienceļa sliežu ceļa konstrukciju, kurai bija augšējā stabilizējošā sliede ar atsperotiem vertikāliem stabilizējošiem riteņiem, bet, lai gan tika uzbūvēts vagons, tas nekad netika ekspluatēts.
No 1910. līdz 1914. gadam Pelham Park and City Island Railroad dzelzceļā Bronksā, Ņujorkā, tika izmantota Hovarda H. Tunisa projektētā vienceļa sliežu sistēma. Pirmajā vienceļa sliežu ceļa braucienā transportlīdzeklis ar izgudrotāju pie vadības pults noslīdēja no atbalsta apakšējās sliedes. Lai gan daži Ņujorkas laikraksti kļūdaini ziņoja, ka negadījums bija liela katastrofa, tas tā nebija, un tikai viens vagona pasažieris guva vieglus ievainojumus. Vagoniņš tika ātri salabots, un vienlaidu dzelzceļš droši un regulāri darbojās no 1911. gada līdz 1917. gadam, kad Pirmā pasaules kara sākumā karaspēks to demontēja, jo termināls pie City Island tika rekvizēts. Ar propelleri darbināmu piekarināmu vienlaidu vilcienu, kas atbilda lidmašīnu ātrumam un dzelzceļa drošībai un uzticamībai, 1926. gadā projektēja Džordžs Benijs (George Bennie), un to nosauca par "Bennie Railplane" (Bennija dzelzceļa lidmašīna). Demonstrators tika uzbūvēts 1929. gadā netālu no Glāzgovas, taču sistēma tālāk netika attīstīta Apvienotajā Karalistē.
Krievijas valdības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Krievijas valdības vadītāji kopš 1905. gada, kad tika izveidota Ministru padome.
Vienu sliežu dzelzceļa vēsture
Piekaramie un velosipēdu dzelzceļi
Krievija 1930. gados strādāja pie Bennija Railplane līdzīgas sistēmas un pat plānoja 332 jūdžu garu līniju cauri Turkestānai ar maksimālo ātrumu 180 mph. Viņu sistēma bija unikāla ar to, ka tai bija divi blakus stāvoši vagoni, kas bija piekārti uz vienas sliedes, un tā faktiski varēja no tās nokāpt, lai šķērsotu upes kā amfībija un pēc tam otrā pusē atkal uzkāptu uz sliedes. Lai gan šīs sistēmas elementi tika testēti Maskavā, Krievijas valdība tā vietā izveidoja parasto dzelzceļa sistēmu.
Krievijas valdības vadītāju uzskaitījums
30px Krievijas Impērija (1721 — 1917) 30px
{{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Vienu sliežu dzelzceļa vēsture
Vienlaidu žirodzelzceļš
Iespējams, ka vienīgā īstā viensliežu dzelzceļu sliežu sistēma bija žiro viena sliedes, ko neatkarīgi izstrādāja Luiss Brennans, Augusts Šerls un Pjotrs Šilovskis. Tas bija īsts vienceļu vilciens, kas izmantoja uz žiroskopu balstītu balansēšanas sistēmu, lai noturētos vertikālā stāvoklī. Visus šos vilcienus demonstrēja ar pilna izmēra prototipiem, bet to izstrādi faktiski apturēja Pirmais pasaules karš. Brennana projekts tika nopietni apsvērts Indijas ziemeļrietumu robežai, un 1921. gadā PSRS valdība ierosināja Šilovska vienlaidus dzelzceļu starp Ļeņingradu un Carskoje Selo. Līdzekļi beidzās neilgi pēc būvniecības uzsākšanas.
Krievijas valdības vadītāju uzskaitījums
30px Krievijas Republika (1917) 30px
{{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #FF0000 | Sociālistu revolucionāru partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Vienu sliežu dzelzceļa vēsture
Vienlaidu žirodzelzceļš
Pagājušā gadsimta 30. gadu sākumā Ņujorkas pilsēta apsvēra iespēju ierīkot monoraiļu sistēmu, kas būtu bijusi pirmā ASV.
Krievijas valdības vadītāju uzskaitījums
Padomju Krievija (1917 — 1922)
{{legend| #D40000 | Krievijas komunistiskā (boļševiku) partija |border=1px solid #AAAAAA}}
Vienu sliežu dzelzceļa vēsture
Vienlaidu žirodzelzceļš
2018. gadā Vācijas Mobilitātes balvas konkursā pirmo vietu ieguva žiroskopiskā dzelzceļa vagona projekts. 2020. gadā izstrādātāji ieguva valdības finansējumu 3,6 miljonu eiro apmērā prototipa izstrādei, un paredzams, ka testēšana varētu sākties 2022. gadā. Transportlīdzekļi būs paredzēti braukšanai pa esošām, bet pamestām dzelzceļa līnijām, apbraucot viens otru pa esošajām sliedēm.
Krievijas valdības vadītāju uzskaitījums
Krievijas valdība (1918 — 1920)
{{legend| #FF0000 | Sociālistu revolucionāru partija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Bez partijas / Neatkarīgais |border=1px solid #AAAAAA}}
Vienu sliežu dzelzceļa vēsture
Vienlaidu žirodzelzceļš
Riteņa uz tērauda vienceļa sliežu attīstība Iepriekš minētie ritekļi (izņemot Vupertāles monorailu, kas joprojām darbojas pilnā režīmā) tagad ir tikai vēsturiski kuriozi. Vienceļa sliežu priekšrocība pārvarēt nelīdzenu kalnainu reljefu bija aktuāla laikā, kad dzelzceļa tīkls paplašinājās pāri neskartām teritorijām, un vairumā gadījumu parastais dzelzceļš izrādījās piemērotāks risinājums, izņemot dažas nišas. Vienceļa sliežu ceļi reti kad bija garāki par 60 jūdzēm, un parasti tie bija ievērojami īsāki. Autotransporta līdzekļi galu galā izspieda vienceļa sliežu ceļus no to nedaudzajām nišām.
Ritenis uz tērauda bija raksturīgs šī agrīnā laikmeta vienceļa sliežu dzelzceļiem, tāpat kā parastajiem dzelzceļiem, lai gan daži velonovilcieni varēja reaģēt pret stabilizējošo sliedi, lai palielinātu saķeri, uzlabojot paātrinājumu, bremzēšanu un kāpšanu kalnā.
Mūsdienu laikmets: stiepļu sijas
Automobiļu tehnoloģiju attīstība ir radījusi jaunu vienceļa sliežu klasi, kas ir maz saistīta ar Palmera un Lartigue darbu. Šie transportlīdzekļi ir piekārti pie betona sijām vai uz tām balstās, un tajos izmanto pneimatiskās riepas, lai uzlabotu saķeri un samazinātu troksni salīdzinājumā ar riteņiem uz tērauda. Tiem ir vairāk kopīga ar vadāmiem autobusiem nekā ar parastajiem dzelzceļiem. Sijas ir mazāk uzbāzīgas nekā virszemes autoceļu vai dzelzceļu, un modernās konstrukcijas var būt noderīgas, lai risinātu ceļa tiesību problēmas pārslogotos pilsētu centros, turklāt izmaksas ir zemākas nekā tuneļu būvēšanas gadījumā.
Krievijas valdības vadītāju uzskaitījums
30px Krievijas Federācija (1991 — mūsdienas) 30px
{{legend| #7851A9 | Mūsu Mājas - Krievija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| skyblue | Tēvzeme - Visu Krievijai |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #0087DC | Vienotība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #0C2C84 | Vienotā Krievija |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #DDDDDD | Neatkarīgais / Bez partijas |border=1px solid #AAAAAA}}
1323. gads
1323. gads bija parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās sestdienā.
OMON (Baltkrievija)
OMON (ru – 'Milicijas īpašo mērķu vienība') jeb AMAP (be) ir Baltkrievijas tiesībaizsardzības iestāde Baltkrievijas Iekšlietu ministrijas pakļautībā.
OMON ir daļa no Iekšlietu ministrijas patruļdienesta un tiek uzskatīts par Baltkrievijas masu nekārtību policiju. Mūsdienu Baltkrievijā OMON bieži tiek izmantota kā represiju instruments. OMON locekļi valkā balaklavas, lai saglabātu savu identitāti slepenībā un izvairītos no atpazīšanas.
2020. gada novembrī Svjatlana Cihanouska paziņoja par OMON starptautiskās atzīšanas par teroristisku organizāciju procesa uzsākšanu saistībā ar noziegumiem, ko tā pastrādājusi, apspiežot protestus pret Lukašenkas režīma veikto vēlēšanu viltošanu un vardarbību.
Vēsture
1988. gada 3. oktobrī ar PSRS Iekšlietu ministrijas rīkojumu Padomju Savienības teritorijā tika izveidotas pirmās 19 speciālās milicijas vienības. Tā paša gada 22. novembrī Minskas pilsētas izpildkomiteja deva rīkojumu izveidot pirmo Minskas OMON.
Pēc PSRS sabrukuma, OMON palika Baltkrievijas IeM pakļautībā un Galvenā iekšlietu direktorāta pakļautībā. Par vienības pirmo komandieri iecēla pulkvedi Uladzimiru Arcjomavu. Pēc tam līdzīgas apakšvienības tika izveidotas visos Baltkrievijas apgabalu centros.
Jaunjelgavas vēsture
Livonijas konfederācijas laiks
Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka līdz Livonijas krusta kariem apmēram 5 km no mūsdienu Jaunjelgavas Sērenes pilskalnā atradās sena sēļu pils. Ap 1450. gadu izveidojās Vecsērenes muiža (apmēram 3 km no Jaunjelgavas). Rīgas tirdzniecībā pa Daugavas ūdensceļu šeit veidojās viena no preču pārkraušanas vietām, jo tālāk uz augšu sākās krāces un liela daļa no precēm tika pārvadāta pa zemesceļu līdz ordeņa pilij Sēlpilī.
Kurzemes un Zemgales hercogistes laiks
1567. gadā Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards Ketlers ostu pie Daugavas nosauca par Neištati (de, Jauno pilsētu), kurai 1590. gadā Kurzemes hercogs Frīdrihs Ketlers piešķīra miesta tiesības. 1596. gadā miestā dzīvoja apmēram 60 ģimenes. 1621. gadā Polijas-Zviedrijas kara laikā pilsētiņu nopostīja. 1646. gadā atjaunoto miestu hercoga Frīdriha atraitne Elizabete Magdalēna nosauca par Frīdrihštati, dāvināja tam 2830 desetīnas zemes (ap 40 km2) un 1647. gada 14. jūlijā Polijas-Lietuvas valdnieks Vladislavs IV apstiprināja pilsētas privilēģijas un ģerboni. Savukārt par hercoga Jēkaba līdzekļiem apmēram 1652. gadā uzcēla Mārtiņa (Balto) luterāņu baznīcu, kas nodega 1947. gadā. Jaunās pilsētas uzplaukumu pēc 1656. gada veicināja Otrā Ziemeļu kara laikā notikušā Rīgas karagājiena apgāde pa Daugavu ar strūgām, laivām un plostiem. Zviedru Vidzemes aizstāvji pie Krustpils, Sēlpils un Kokneses nogremdēja ar akmeņiem pildītas liellaivas, tādēļ no Jēkabpils līdz Jaunjelgavai kara materiālus un pārtiku nācās vest ar pajūgiem. Tāpat pilsētas turību vairoja pēc kara izpostītās Vidzemes apgāde ar pārtiku.
1710. gadā pilsētā plosījās Lielais mēris. Pilsēta bija apbūvēta ar koka mājām, kas atradās ļoti tuvu viena otrai. Jumti bija no salmiem vai koka lubām, tāpēc, kad pilsētā izcēlās ugunsgrēki, uguns ātri pārņēma lielu tās daļu. Bieži notika arī plūdi, īpaši spēcīgi plūdi bija 1740., 1743., 1771. un 1778. gadā, kad gāja bojā vairāk kā 100 māju. Polijas dalīšanas laikā 1795. gadā Kurzemes un Zemgales hercogistei piederošo Jaunjelgavu inkorporēja Krievijas impērijā.
19. gadsimtā
1812. gada kara laikā pilsētas apkārtnē notika sadursmes ar Napoleona armiju, 1831. un 1848. gados Jaunjelgavā bija holēras epidēmija. Pēc Kurzemes guberņas izveides 1795.—1924. gados Jaunjelgava bija apriņķa pilsēta. 19. gadsimta pirmajā pusē no Jēkabpils uz Jaunjelgavu gada laikā pārvesti aptuveni 8000 pajūgi ar precēm, pilsētnieki piedalījās preču pārvadāšanā ar saviem pajūgiem un viņiem piederēja noliktavas un krogi plostniekiem, 1820. gadā pilsētā bija 24 traktieri.
1861. gadā pēc Rīgas—Daugavpils dzelzceļa līnijas atklāšanas Daugavas ūdensceļa piestātne zaudēja savu nozīmi, tomēr vēl 1891. gadā pilsētā bija apmēram 10 dažādu banku un apdrošināšanas kompāniju, 23 rūpnieciski un amatnieciski uzņēmumi, 60 tirdzniecības uzņēmumi, slimnīca ar trīs ārstiem. Darbojās 12 ceptuves un konditorejas, seši gaļas veikali, tipogrāfija, divas juvelieru, četras pulksteņu darbnīcas, fotogrāfa ateljē un mūzikas instrumentu remontdarbnīca.
20. gadsimtā
1909. gadā nodibināja telefona sakarus ar Rīgu, Jelgavu un Bausku, 1911. gadā tika ieviests elektriskais apgaismojums.
Jaunjelgavas ebreji
Jaunjelgavai ir nozīmīga vieta ebreju vēsturē Latvijā. Jaunjelgavā dzimušais publicists Hermanis Rozentāls uzskatīja, ka Frīdrihštates ebreju kopiena radās 18. gadsimta beigās no Lietuvas un Baltkrievijas izceļotājiem. Ernesta Johana Bīrona valdīšanas laikā hercogistes ebrejiem piešķīra dažādas tiesības un pārvietošanās brīvību. 19. gadsimta sākumā Jaunjelgavas ebreji bija starpnieki Krievijas preču (graudu, linu, baļķu, kažokādu, ādu) eksportēšanā uz Angliju un Vāciju. Tajā laikā no importētajām izejvielām Jaunjelgavā ražoja cigārus, ziepes, adatas un šokolādi. 1858. gadā tika atklāta pirmā valsts ebreju skola. Pēc dzelzceļa līnijas Rīga-Daugavpils atklāšanas un Daugavas ūdensceļa tirdzniecības nozīmes zuduma daudzi ebreji pārcēlās uz dzīvi Rīgā vai arī caur Liepājas ostu emigrēja uz ārzemēm, galvenokārt, ASV. 1881. gadā no pilsētas 5820 iedzīvotājiem 71% (4128) bija ebreji. 1891. gadā no pilsētas domes 28 deputātiem 11 bija ebreji, pārvaldē strādāja 6 cilvēki, no tiem 2 bija ebreji. Pilsētas rabīns 1891. gadā bija Levins Kāns, pilsētā darbojās Lielā sinagoga, "vecais siltais" lūgšanu nams, "stingri ticīgo" sinagoga, Heimaņa sinagoga. Saimnieciskās depresijas dēļ 1897. gadā ebreju īpatsvars Jaunjelgavā jau bija samazinājies līdz 63% (3256).
1912. gadā no 19 pilsētas domes deputātiem vairums bija vācieši un latvieši, un vairs tikai viens ebrejs. Pirmā Pasaules kara sākumā 1915. gadā visiem Jaunjelgavas ebrejiem Krievijas valdība pavēlēja atstāt pilsētu, daudz bēgļu pārcēlās uz Rīgu. Pēc kara 1926.-1927. gados ar emigrējušo ASV dzīvojošo ebreju finansiālu palīdzību Jaunjelgavā uzcēla jaunu ebreju reliģisko skolu.
1935. gadā Jaunjelgavā pārsvarā dzīvoja latvieši, bet ebreju bija 25% (530). 1941. gada jūnija deportāciju laikā tika izsūtītas četras ebreju ģimenes, bet sekojošā holokausta laikā gandrīz visi pilsētas ebreji tika nogalināti 1941. gada 2. augustā. Pēc Otrā pasaules kara beigām viņu mirstīgās atliekas tika pārapbedītas ebreju kapsētā un pārapbedījumu vieta iezīmēta ar pieminekli upuriem.
Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Jaunjelgavas pašvaldība kopā ar ebreju reliģisko biedrību Šamir veica ebreju kapsētas teritorijas uzkopšanu. 2000.-2008. gados par jaunu tika uzlikti apmēram 90 nokritušu, sašķiebušos, vai zemē iegrimušu pieminekļu.
Gernika (glezna)
"Gernika" (es) ir spāņu gleznotāja Pablo Pikaso 1937. gada jūnijā viņa mājās Parīzē radīta liela izmēra eļļas krāsas glezna. Gleznā izmantoti dažādi pelēkās, melnās un baltās krāsas toņi un daudzi mākslas kritiķi to uzskata par vienu no spēcīgākajām pretkara tēmas gleznām vēsturē. Gleznā attēlotas cilvēku ciešanas, ko izraisa vardarbība un haoss. Kompozīcijā nozīmīga vieta ir zirgam, vērsim un liesmām.
Glezna tapa kā reakcija uz Trešā reiha un Fašistiskās Itālijas pēc spāņu nacionālistu pieprasījuma veikto Basku Zemes pilsētas Gernikas bombardēšanu Spānijas ziemeļos. Pēc pabeigšanas glezna tika izstādīta Spānijas paviljonā Pasaules izstādē Parīzē 1937. gadā un pēc tam arī citās izstādēs visā pasaulē. Ceļojošo izstādi izmantoja, lai vāktu līdzekļus karā cietušo atbalstam. Glezna kļuva plaši pazīstama un augstu novērtēta un palīdzēja pievērst pasaules uzmanību Spānijas pilsoņu karam.
Pasūtījums
1937. gada janvārī Spānijas Republikas valdība pasūtīja Pikaso lielu sienas gleznojumu Pasaules izstādei Parīzē 1937. gadā. Tobrīd Pikaso dzīvoja Parīzē, kur viņš bija izvirzīts par Prado muzeja goda direktoru trimdā. Spāniju viņš pēdējoreiz apmeklēja 1934. gadā un vairs tur neatgriezās. Viņa sākotnējās skices šim projektam, pie kura viņš strādāja bez lielas iedvesmas no janvāra līdz aprīļa beigām, attēloja viņa daudzgadīgo mākslinieka studijas tēmu. Izdzirdot par 26. aprīļa Gernikas bombardēšanu, dzejnieks Huans Larrea nekavējoties uzmeklēja Pikaso un mudināja viņu par tēmu izvēlēties bombardēšanu. Tomēr tikai 1. maijā, izlasot aculiecinieka Džordža Stīra bombardēšanas liecību (pirmoreiz publicēta 28. aprīlī gan The Times, gan The New York Times), viņš pameta iesākot projektu un sāka skicēt "Gernikas" uzmetumus.
Gleznas tapšana
Fotogrāfe Dora Māra, kura ar Pikaso bija strādājusi kopš 1936. gada vidus, fotografējot viņa studiju un mācot viņam fotogrammas tehniku, dokumentēja "Gernikas" tapšanas posmus līdz pat tās pabeigšanai. Māras fotogrāfijām bija dokumentāla vērtība, kā arī tās "palīdzēja Pikaso izvairīties no krāsas un dot darbam melnbaltās fotogrāfijas steidzamības sajūtu", minējis Džons Ričardsons. Darbs tapa ar matētu krāsu, kas pēc Pikaso pieprasījuma bija radīta, lai iegūtu mazāko iespējamo atspīdumu. Lielā izmēra audeklu sagatavot palīdzēja amerikāņu mākslinieks Džons Ferens. Iepriekš Pikaso reti bija ļāvis svešiniekiem vērot viņu strādājam studijā, bet šoreiz ļāva ietekmīgiem apmeklētājiem novērot gleznas progresu, uzskatot, ka iegūtā publicitāte palīdzēs cīņai ar fašismu.
Kompozīcija
Gleznā attēlota aina telpā, kur kreisajā pusē virs sievietes, kas rokās tur mirušu bērnu un sēro par to, stāv vērsis plati atvērtām acīm. Gleznas centrā zirgs, kurš krīt agonijā, it kā būtu tikko caurdurts par šķēpu. Gleznas galvenā uzmanība ir lielam ievainojumam zirga sānā. Zem zirga atrodas miris, acīmredzot gabalos sarauts karavīrs; viņa nošķeltas rokas plaukta joprojām saķērusi sadragātu zobenu, no kura aug zieds. Atvērtajā mirušā karavīra plaukstā ir stigma, simbols, kas aizgūts no Kristus. Gaismas spuldze ļaunas acs formā iedegas pār zirga galvu.
No zirga pa labi uz augšu ir pārbijusies sieviete, kas šķietami ir novērojusi šos notikumus un telpā iepeldējusi caur logu. Viņas roka, arī peldoša, tur lukturi ar liesmu. Lukturis atrodas ļoti tuvu spuldzei un ir cerības simbols, konfliktējot ar spuldzi. No labās puses baiļu pārņemta sieviete streipuļo uz centru zem peldošās sievietes tēla. Viņa tukši skatās augšup degošās spuldzes virzienā. Naži, kas norāda uz kliedzieniem, aizstāj vērša, sērojošās sievietes un zirga mēli. Uz sienas aiz vērša uzzīmēts balodis. Daļu no tā ķermeņa veido plaisa sienā, caur kuru var redzēt spilgtu gaismu (cerību vai ārpasauli). Labajā pusē sieviete ar bailēs paceltām rokām ir nonākusi starp uguni no augšas un apakšas; viņas labā roka atgādina lidmašīnas formu. Tumšā siena ar atvērtām durvīm veido gleznas labo pusi.
"Gernikā" ir "apslēpti" divi attēli:
Vērša aste veido liesmas attēlu, no kura ceļas dūmi, kas šķietami parādās logā, ko veido tie ietverošs gaišāks pelēkais tonis.
Nozīme un mantojums
"Gernika" kļuvusi par vispārēju un spēcīgu simbolu, kas brīdina cilvēci par kara ciešanām un postažu. Tas, ka gleznā nav acīmredzamas atsauces uz konkrētu uzbrukumu, ļāvis tās vēstījumu padarīt par universālu un laikmetīgu.
ASV olimpisko medaļnieku uzskaitījums (H — Ķ)
Šajā uzskaitījumā apkopoti ASV olimpiskie medaļnieki.
Sportisti ir sagrupēti pēc uzvārda:
TTT
TTT var būt:
Dziļo vēnu tromboze
Dziļo vēnu tromboze (DVT) ir asins recekļa (tromba) veidošanās dziļajā vēnā, visbiežāk kājās vai iegurnī. Mazākums DVT, aptuveni 4—10%, rodas rokās. Simptomi var būt sāpes, pietūkums, apsārtums un palielinātas vēnas skartajā zonā, bet dažas DVT ir bez simptomiem. Visbiežāk dzīvībai bīstamā problēma saistībā ar DVT ir trombu embolizācijas iespēja (atdalīšanās no vēnām), pārvietošanās kā embolija caur sirds labo pusi un nonākšana plaušu artērijā, kas piegādā asinis plaušām. To sauc par plaušu emboliju (PE). DVT un PE ietver vēnu trombembolijas (VTE) sirds un asinsvadu slimības. Apmēram divas trešdaļas VTE izpaužas tikai kā DVT, un viena trešdaļa izpaužas kā PE ar DVT vai bez tās. Visbiežāk sastopamā ilgstošā DVT komplikācija ir posttrombotiskais sindroms, kas var izraisīt sāpes, pietūkumu, smaguma sajūtu, niezi un smagos gadījumos čūlas. Atkārtota VTE rodas aptuveni 30% pacientu desmit gadu laikā pēc sākotnējās VTE.
Cilvēkus, kuriem ir aizdomas par DVT, var novērtēt, izmantojot prognozēšanas noteikumu, piemēram, Wells rezultātu. D-dimēra testu var izmantot arī, lai palīdzētu izslēgt diagnozi vai norādītu uz nepieciešamību veikt papildu pārbaudes. Diagnozi visbiežāk apstiprina ultraskaņas diagnostika kas veikta uz aizdomīgajām vēnām. VTE ar vecumu kļūst daudz biežāka. Bērniem šis stāvoklis ir reti sastopams, bet katru gadu tas rodas gandrīz 1% pacientu vecumā no 85 gadiem. Āzijas, Āzijas-Amerikas, Latīņamerikas iedzīvotājiem, kā arī indiāņiem ir zemāks VTE risks kā baltajai vai melnajai rasei. Āzijas iedzīvotājiem VTE ir 15—20% no Rietumu valstīs novērotā.
Asins šķidrinātaju lietošana (antikoagulācija) ir standarta ārstēšana, un tipiskas zāles ir rivaroksabāns, apiksabāns un varfarīns. Lai sāktu ārstēšanu ar varfarīnu, nepieciešams papildu antikoagulants, kas nav perorāls, bieži vien heparīna injekcijas. VTE profilakse plašai sabiedrībai ietver izvairīšanos no aptaukošanās un regulāra aktīva dzīvesveida uzturēšanu. Profilaktiski pasākumi pēc zema riska operācijas ietver agrīnu un biežu staigāšanu. Riskantākas operācijas parasti novērš VTE ar asins šķidrinātāju vai aspirīnu kombinācijā ar intermitējošu pneimatisko kompresiju.
Pazīmes un simptomi
Klasiski simptomi ietekmē kāju un parasti attīstās stundu vai dienu laikā lai gan tie var attīstīties pēkšņi vai dažu nedēļu laikā. Galvenokārt tiek skartas kājas, 4—10% DVT rodas rokās. Neskatoties uz to, ka pazīmes un simptomi ir ļoti dažādi, tipiski simptomi ir sāpes, pietūkums un apsārtums. Tomēr šie simptomi var neizpausties tiem, kas nevar staigāt. Tiem, kas spēj staigāt, DVT var samazināt spēju to darīt. Sāpes var raksturot kā pulsējošas, un tās var pasliktināties, nesot svaru, liekot paciest lielāku svaru ar neskarto kāju. Papildu pazīmes un simptomi ir sāpīgums, iedobuma tūska (skat. Attēlu), virsmas vēnu paplašināšanās, siltums, krāsas maiņa, "vilkšanas sajūta" un pat cianoze (zila vai purpursarkana krāsa) ar drudzi. DVT var arī pastāvēt, neradot nekādus simptomus. Pazīmes un simptomi palīdz noteikt DVT iespējamību, bet tos neizmanto atsevišķi diagnozei.
Akūtas komplikācijas
Plaušu embolija (PE) rodas, ja trombs no dziļajām vēnām (DVT) atdalās no vēnas (embolizējas), pārvietojas pa sirds labo pusi un kļūst par emboliju plaušu artērijā, kas piegādā deoksigenētas asinis uz plaušām skābekļa piegādei. Tiek uzskatīts, ka līdz pat ceturtajai daļai PE gadījumu ir pēkšņa nāve. Ja tas nav nāvējošs, PE var izraisīt tādus simptomus kā pēkšņs elpas trūkums vai sāpes krūtīs, asins klepus (hemoptīze) un ģībonis. Sāpes krūtīs var būt pleirītiskas (pastiprinās ar dziļu elpu) un var atšķirties atkarībā no tā, kur embolija atrodas plaušās. Aptuveni 30—50% no tiem, kuriem ir PE, ar kompresijas ultraskaņu var noteikt DVT.
Reta un masīva DVT, kas izraisa būtiskus šķēršļus un krāsas izmaiņas (ieskaitot cianozi), ir phlegmasia cerulea dolens. Tas ir dzīvībai un ekstremitātēm bīstams un rada venozās gangrēnas risku. Phlegmasia cerulea dolens var rasties rokā, bet biežāk skar kāju. Ja tiek konstatēts akūta nodalījuma sindroma gadījumā, ekstremitātes aizsardzībai ir nepieciešama steidzama fasciotomija. Augstākās dobās vēnas sindroms ir reta roku DVT komplikācija.
Tiek uzskatīts, ka DVT var izraisīt insultu, sirds defekta klātbūtnē. To sauc par paradoksālu emboliju, jo receklis neparasti pārvietojas no plaušu ķēdes uz sistēmisko ķēdi, atrodoties sirdī. Tiek uzskatīts, ka patent foramen ovale ļauj recekļiem ceļot caur starpātriju defekta starpsienu no labā ātrija uz kreiso ātriju.
Lakombs
Lakombs (fr) bija franču vingrotājs, startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē viņš startēja vingrošanas individuālajā daudzcīņā. Šajā disciplīnā viņš ieguva 195 punktus, izcīnot dalīto 109. vietu.
Komposts
Komposts (no la — ‘saliktais’) ir organisks augsnes ielabošanas līdzeklis, kuru pievieno augsnei, lai saglabātu un uzlabotu tās fizikālās un ķīmiskās īpašības un bioloģisko aktivitāti. Kompostu iegūst, kompostējot bioloģiski sadalāmos atkritumus. Komposts tiek izmantots kā augsnes auglības uzlabotājs dārzkopībā, apkārtnes labiekārtošanā, pilsētu apzaļumošanā un organiskajā lauksaimniecībā, samazinot atkarību no komerciāliem, ķīmiskiem mēslojumiem. Kompostēšana ir nozīmīga atkritumu pārvaldības sastāvdaļa, jo 20% atkritumu ir kompostējami materiāli. Kompostēšana labāka par izmešanu atkritumu poligonos, jo tiek samazināta metāna izdalīšanās.
Kompostēšana
Kompostēšana ir aerobiska cietu, organisku izmešu sadalīšanās. Tādējādi organiski materiāli tiek izmantoti atkārtoti. Sadalīšanās rezultātā veidojas humusam līdzīgs materiāls jeb komposts, kas ir labs augu mēslojums.
Organismiem, kas veic kompostēšanu, ir nepieciešamas šādas vielas:
Ja gaisa un mitruma attiecība ir optimāla, tad temperatūra kompostā sasniedz 54–71°C, līdz lielākā daļa masas ir sadalījusies.
Organismi
Organismi sadala biomasu un pārvērš to par kompostu, ja ir pietiekami un nav par daudz ūdens, skābekļa, oglekļa un slāpekļa. Organismi tiek iedalīti tādos, kas sadala ķīmiskā ceļā, un tādos, kas sadala fiziski — sasmalcinot, graužot un sagremojot.
Ķīmiskie sadalītāji
Baktērijas. Tās ir lielākā mikroorganismu daļa, kas ir sastopami kompostā. Baktērijas pārstrādā oglekli un slāpekli par augiem derīgām barības vielām: slāpekli, fosforu un magniju. Atkarībā ko kompostēšanas fāzes kompostā ir vairāk vai nu mezofilo, vai termofilo baktēriju. Mezofilas baktērijas paaugstina temperatūru kompostā, oksidējot organisko materiālu.
Termofilas baktērijas aug un vairojas temperatūrā, kas nav zemāka par 25°C un vislabāk jūtas, ja temperatūra ir 40–60°C. Augstākā temperatūrā, kāda var būt milzīgās komposta kaudzēs, šīs baktērijas iet bojā. Šīs baktērijas ir visur.
Aktinobaktērijas sadala lielas organiskās molekulas, piemēram, lignīnu un celulozi, no kā sastāv koka miza un papīrs. Tās piešķir kompostam trūdzemes smaržu.
Sēnītes, piemēram, pelējuma un rauga sēnītes, sadala to, ko nespēj baktērijas — lignīnu un celulozi.
Vienšūņi piedalās sadalīšanās procesā, apēdot neaktīvas baktērijas, sēnītes un mikroorganismu izdalījumus.
Fiziskie sadalītāji
Mušas pārtiek no gandrīz jebkāda organiska materiāla. Tās atnes uz komposta kaudzi baktērijas. Termofilā temperatūra komposta kaudzē neļauj tām vairoties.
Kompostēšanas fāzes
Ideālos apstākļos kompostēšana norit trīs fāzēs:
1. Mezofilā fāze. Biomasas sadalīšana notiek vidējā temperatūrā, un to dara mezofili mikroorganismi.
2. Termofilā fāze. Temperatūra paaugstinās līdz 50–60°C, un pie sadalīšanas ķeras termofilas baktērijas.
3. Nobriešanas fāze. Enerģijas avots izsīkst, temperatūra samazinās, un mezofilās baktērijas pabeidz komposta veidošanu.
Kompostēšanas ilguma atkarība no temperatūras
Kompostēšanas laiks ir atkarīgs no materiāla daudzuma, daļiņu lieluma (šķelda sadalās ātrāk par zariem) un aerācijas. Lielas kaudzes uzkarst vairāk un paliek termofilā fāzē dienām un nedēļām.
Tā saucamā aukstā kompostēšana ilgst gadu. Tā notiek mazās kaudzēs, kādas ir piemājas saimniecībās, kur met virtuves un dārza atkritumus. Ja kaudze ir mazāka par kubikmetru, tad tajā neveidojas augsta temperatūra. Aukstā kompostēšanā nav nepieciešama maisīšana.
Patogēnu iznīcināšana
Tā kā komposta kaudzē temperatūra sasniedz 50°C, tad tiek iznīcināti daudzi patogēni un nezāļu sēklas. Stabilizēts komposts (biomasa, kurā mikroorganismi ir pabeiguši darbu un kura ir bijusi sasilusi līdz 50–70°C) nerada risku, jo tik augsta temperatūra neitralizē patogēnus un pat to cistas.
Slimības, kuras var iegūt no nenobrieduša komposta
Ja strādā ar kompostu, kas nav bijis karstajā jeb termofilajā fāzē (temperatūra nav sasniegusi 50°C), tad ir jālieto sejas maska un cimdi, lai pasargātos no slimībām.
Vides aizsardzība
Kompostēšana mājās samazina zaļo atkritumu daudzumu poligonos, tātad mašīnām ir mazāk jābrauc, tādējādi samazinās kaitīgo izmešu daudzums.
Materiāli, kurus var kompostēt
Organiskos atkritumus iedala divās daļās: brūnajos un zaļajos. Zaļos uzskata par slāpekļa avotu. Tie ir pārtikas produktu atliekas, pļauta zāle un svaigas lapas. Kompostēt var arī nobeigušos vai nobrauktus dzīvniekus, kā arī gaļas atlikumus, un tie tiek uzskatīti par slāpekļa avotu.
Brūnie atkritumi ir oglekļa avots. tipiski piemēri ir žāvēti augi un koksnes materiāli: kritušas lapas, salmi, šķelda, zari, koku stumbri, skujas, skaidas, koka pelni (nevis akmeņogļu pelni), papīrs, kartons u.c.
Daudzās saimniecībās kompostējamā pamatmasa ir kūtsmēsli. Pakaiši — salmi vai skaidas — ir oglekļa avots, mēsli — slāpekļa avots. Tie ir labs kompostējamais materiāls, ja mēsli un pakaiši jeb kāds papildu oglekļa avots ir sajaukti optimālā oglekļa un slāpekļa proporcijā. Cilvēku ekskrementi var tikt izmantoti kompostēšanai kā labs, organisks slāpekļa avots. To var ņemt gan no sausajām tualetēm, gan no septiķiem. Abos gadījumos ir jāņem vērā slimību iegūšanas riski. Nepietiekama šī organiskā materiāla apstrāde var radīt problēmas, kad komposts tiek iestrādāts zemē. Urīnu var liet komposta kaudzē kā koncentrētu slāpekļa avotu. Tā var palielināt komposta kaudzes temperatūru un spēju iznīcināt patogēnus un nezāļu sēklas. Urīns nepievilina slimību pārnēsātājus (mušas) un nesatur tādus patogēnus kā parazītu oliņas.
Nulles kilometra akmens (Budapešta)
Nulles kilometra akmens ir 3 m augsta kaļķakmens skulptūra Budapeštā, Ungārijā. Skulptūru veido divas daļas — no akmens veidota nulle un pjedestāls, uz kura ir rakstīts "KM", norādot, ka akmens ir atskaites punkts, no kura mēra visu ceļu garumus līdz Budapeštai. Sākotnēji atskaites punkts atradies pie Budas pils, bet 1849. gadā tas tika pārvietots uz pašreizējo vietu netālu no Sēčeņi ķēžu tilta. Akmens atrodas Ādama Klārka, tuvējā ķēžu tilta būvniecības vadītāja, laukumā. Skulptūras autors ir Miklošs Boršošs, un tā tika uzstādīta 1975. gadā. Pirmais oficiālais piemineklis šajā vietā tika izvietots 1932. gadā, bet to nopostīja Otrā Pasaules kara laikā. Sākotnējā piemineklī bija attēlota Jaunava Marija. No 1953. gada līdz pašreizējās skulptūras uzstādīšanai par atskaites punktu kalpoja skulptūra, kurā bija attēlots strādnieks.
Petroloģija
Petroloģija (grc, pétros — ‘akmens’; — ‘mācība’) ir ģeoloģijas nozare, kas pētī magmatiskos iežus un metamorfos iežus. Vispārīgi petroloģija pēta arī nogulumiežus, tas ir, pēta visus iežus. Lielāka uzmanība nogulumiežu veidošanās procesam tiek pievērsta sedimentoloģijā un stratigrāfijā. Iežu sastāvu, uzbūvi un izcelsmi pēta petrogrāfija. Jēdziens ‘petrogrāfija’ tiek lietots arī kā sinonīms vārdam ‘petroloģija’.
Valeriāns Zubovs
Valeriāns Zubovs (ru, 1771—1804) bija Krievijas impērijas armijas ģenerālleitnants, grāfs, Rundāles pils īpašnieks (1795—1804).
Rundāles pili iemantojis 1795. gadā pēc ķeizarienes Katrīnas II rīkojuma, kuras pēdējais favorīts bija viņa vecākais brālis Platons Zubovs:
Koscjuško sacelšanās apspiešanas laikā Zubovs bija zaudējis kāju. 1796. gadā ķeizariene viņu bagātīgi apdāvināja un iecēla par Krievijas armijas virspavēlnieku karā pret Persiju. Karagājiens tika pēkšņi pārtraukts pēc Katrīnas II nāves. Viņš pārcēlās uz Rundāli, kur nodzīvoja līdz 1804. gadam, rīkoja lielas svinības un mira 32 gadu vecumā.
Plaza Hotel
Plaza Hotel (en) ir pieczvaigžņu viesnīca un daudzdzīvokļu nams, kas atrodas Ņujorkā, Ņujorkas štatā, ASV. Ēka atrodas Manhatanas centrālajā daļā, blakus Centrālparkam un Piektai avēnijai. Tās kopējais augstums ir 76 metri un sastāv no 20 stāviem. Ēkā atrodas 282 viesnīcas istabas un 182 apartamenti.
Ēka būvniecība tika sākta 1905. gadā un atvērta apmeklētajiem 1907. gada 1. oktobrī. Ēkas būvniecība tajā laikā izmaksāja ap 12,5 miljoniem ASV dolāru, kas mūsdienu naudas izteiksmē būtu ap 303,8 miljoniem ASV dolāru. Pēdējā lielā ēkas restaurācija norisinājās 2008. gadā, kuras kopējās izmaksas bija ap 450 miljoniem ASV dolāru.
Plaza Hotel ir viens no Ņujorkas simboliem, kas ir redzama daudzās filmās un seriālos, kā, piemēram, Viens pats mājās 2. 1969. gadā ēka ieguva Ņujorkas pieminekļa aizsardzības statusu, bet 1986. gadā tā ieguva Nacionālas nozīmes pieminekļa statusu. No 1988. gada līdz 1995. gadam ēka piederēja vēlākajam ASV prezidentam Donaldam Trampam.
Aivars Millers
Aivars Millers ir latviešu uzņēmējs, bijušais Latvijas Republikas Rūpniecības un enerģētikas ministrs (1991—1993).
Kopš 2000. gada Aivars Millers ir Liepājas Speciālās ekonomiskās zonas SIA „DG termināls” valdes loceklis, 2013. gadā kļuva par SIA „DG termināls” direktoru un vienīgo īpašnieku. Kopš 1997. gada Aivars Millers finansiāli palīdzējis Andreja Upīša Skrīveru vidusskolai, sociālās aprūpes centram „Ziedugravas”, Skrīveru kultūras centram un vietējam teātrim, par ko 2014. gada nogalē saņēma „Latvijas lepnuma” balvu nominācijā „Mecenāts”.
Čičeva
Čičeva jeb čiņandža (Chilankhulo cha Chichewa) ir bantu valoda. Šajā valodā lietvārdiem pievieno priedēkli či- (chi-), tāpēc tā tiek saukta arī par čevu valodu vai ņandžu valodu. Čičevai Malāvijā un Zimbabvē ir valsts valodas statuss, savukārt Zambijā un Mozambikā tai ir mazākumtautības valodas statuss. Čičevu prot ap 9,3 miljoniem cilvēku. Viena no čičevai vistuvākajām valodām ir tumbuku valoda.
Ūdens krustaine
Ūdens krustaine (la) ir kurvjziežu dzimtas suga. Savvaļā tā ir sastopama Eiropas centrālajā, rietumu un dienvidu daļā un Ziemeļāfrikas piekrastē. Ziemeļeiropā, tostarp Latvijā šis ir ļoti rets adventīvs (ievazāts) augs, kurš reizēm sastopams nezālienēs.
Apraksts
Ūdens krustaine ir daudzgadīgs, 20—60 cm garš lakstaugs ar stāvu, kailu stublāju, kurš ir vienkāršs vai zarojošs. Auga apakšējām lapām ir kāts, bet augšējās ir sēdošas. Lapas ir plūksnaini šķeltas vai dalītas, aptuveni 3—10 cm garas un 1—3 cm platas. Vismaz apakšējo lapu gala plūksna ir ļoti liela, gandrīz vesela.