cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konkordija Valdemārija
Valdemārija tika dibināta 1927. gada 11. februārī, Jura Alunāna ielā 7, Jauno vīriešu kristīgās apvienības telpās. Tās statūti 1927. gada 14. decembrī tika apstiprināti Latvijas Universitātes Padomē. Valdemārijas kā organizācijas mērķis ir apvienot latviešu studentus, audzināt viņus, un sagatavot sabiedriskajam darbam. Audzināšanas nolūkos padziļināt biedros tēvzemes mīlestību un atdzimušās Latvijas ideju izpratni, nostiprināt ticību latviešu tautas sūtībai un varenībai, attīstīt biedros garīgo un fizisko stāju un atbalstīt viņus studiju darbā.
Strādājot savu mērķu piepildīšanā, organizācija par savu paraugu un garīgo patronu ņem Krišjāņa Valdemāra personību un viņa darbu latviešu tautas labā. Tieši tāpēc arī organizācija savā nosaukumā nes Valdemāra vārdu.
Valdemārijas konventa dzīvoklis atrodas Rīgā, Artilērijas ielā 34/2, pie Ziedoņdārza.
Simboli
Valdemārijas simboli jeb regālijas ir karogs, vapenis, karoga uzgalis, krāsnešu un filistru vairogi, cirķeļi, biedru deķeļi un lentes.
Krāsas
Valdemārijas krāsas ir zils, oranžs, zaļš un zelts. Ārējām nozīmēm izvēlētais četru krāsu princips atspoguļo 4 Latvijas novadus — Vidzemi, Latgali, Zemgali un Kurzemi, taču krāsu simboliskā piederība kādam konkrētam novadam nav noteikta. Šāds krāsu un novadu lietojuma idejiskais uzstādījums ir kopīgs visām konkordijām.
Devīzes
Valdemārijā ir vairākas devīzes:
Vapenis
Vapenis sevī ietver pārējās Valdemārijas regālijas un devīzes. Tas izveidots trimdā, ASV, 20. gadsimta 70. gados. Vapeņa autors mākslinieks, fil! Jēkabs Gailītis.
Dibināšana un pirmsākumi
Valdemārijas kā akadēmiskās organizācijas pirmsākumi ir meklējami jau 20. gadsimta 20. gadu sākumā, kad 1924. gada rudenī studenti Alfrēds Kalnājs, Kārlis Kalniņš, Vilis Bērziņš, Teodors Ābeltiņš, Kārlis Elksnis u. c. nodibināja studentu organizāciju "Cursica". Savukārt pēc šīs Latvijas Universitātes studentu organizācijas likvidācijas protokola formālās parakstīšanas 1926. gada pavasarī, tā paša gada rudens semestrī tika uzsākts idejisks darbs pie korporācijas "Turaida" veidošanas, kuras pamatā bija iecerēta jauna, nacionāla gara piesātināta konstitūcija.
Valdemārijas dibinātāji:
Par Valdemārijas pagaidu mītnes vietu tika izvēlēts Reinholda Raga — Radziņa privātdzīvoklis Lienes ielā 11, Rīgā, kurā jau 20. februārī uz pirmo darba konventu pulcējās biedri. Valdemārijas statūti Rīgas apgabaltiesā tika apstiprināti 1927. gada 16. februārī. Pēc tam organizācijas statūti iesniegti Latvijas Universitātes Padomē, kur tie ar tā laika prorektora prof. Voldemāra Maldoņa labvēlību tika apstiprināti tā paša gada aprīlī. 1927. gada 18. novembrī par Valdemārijas pirmo goda filistru tika uzņemts, ārsts un literāts, Dr. med. Augusts Zandbergs, tuvs Krišjāņa Valdemāra draugs un līdzgaitnieks.
1929. gada pavasarī par goda filistru tiek uzņemts mākslinieks Jūlijs Madernieks, kurš deva lielu pienesumu latviskuma ideju veicināšanai ne tikai Valdemārijā, bet arī visā konkordiju saimē kopumā. Sākot ar savas darbības pirmsākumiem un līdz pat 20. gadsimta 30. gadu vidum, konkordija "Valdemārija" līdzās konkordijai "Latviensis" darbojas pie Konkordiju Seniorāta izveides, kā arī konkordiju "Imantija", "Zelmenis", "Veronija" un "Zinteniece" statūtu atzīšanas Latvijas Universitātes Padomē, kur tā sastapās ar vērā ņemamu pretspēku, kam par pamatu bija korporāciju nevēlēšanās pieļaut jaunu, latviskos uzskatos un tradīcijās balstītu akadēmisko organizāciju iesaistīšanos studentu dzīves un sadzīves veidošanā. Valdemārijas biedri aktīvi darbojās Konkordiju Senioriāta izdotajā laikrakstā "Studenta Dzīve", kura galvenais uzdevums bija veicināt latviskumu tolaik izteikti vāciskajā akadēmiskajā vidē universitātes iekšienē.
20. gadsimta 30. gados vidū šis nesaskaņas norima, un Valdemārija piedzīvoja uzplaukumu un attīstību. 1929. gadā Valdemārija pārcēlās uz konventa dzīvokli Cēsu ielā 43 Rīgā. Tur tika nodibināta Valdemārijas filistru biedrība, par kuras pirmo valdes vadītājs kļūst arhitekts prof. Kārlis Bikše. Aktīvu darbību uzsāka arī Valdemārijas Dāmu komiteja. Dāmu komitejas pirmā vadītāja bija Elza Siliņa, bet valdes locekles Amanda Liberte-Riebāne, Ida Lazdiņa, Marija Cīrule un Marija Elksne. Vēlākos gados Dāmu komiteju ir vadījušas Anna Zāle (tēlnieka, g!fil! Kārļa Zāles dzīvesbiedre) un Benita Bikše.
Par Valdemārija akadēmiskās bibliotēkas aizsākumu uzskatāms goda filistra Anša Gulbja dāsnais grāmatu dāvinājums, kura pamatā bija Latvijas grāmatniecības lepnums — Latviešu konversācijas vārdnīcas.
1934. gadā Valdemārijas konventa dzīvoklis pārcēlās uz Krišjāņa Valdemāra ielu 33, kur tā darbojās līdz savas darbības pārtraukšanai Latvijā 1940. gadā.
Darbības Latvijā pārtraukšana un okupācijas laiki
Sākoties Baigajam gadam (1940. g.) grūtus laikus piedzīvoja visa tā brīža Latvijas akadēmiskā saime. Padomju okupācijas represijām vēršoties plašumā, ar Iekšlietu Tautas komisariāta lēmumu Nr. 3261 tiek izdots rīkojums par periodisko izdevumu un organizāciju likvidāciju.
Tāpat kā citām organizācijām, arī Valdemārijai no varas puses tika iecelta likvidācijas komisija, kura gan savu darbību neuzsāka visai strauji. Šādi apstākļi Valdemārijas biedriem deva iespēju veikt "pašlikvidāciju". Tā laika prezidija locekļi Ēriks Vesers un Aleksandrs Cimdiņš ar dažu citu valdemāriešu atbalstu, uzņemoties augstu personīgo risku, izveidoja sarakstu ar organizācijai nozīmīgākajām vērtslietām, kas glābjamas no Padomju varas nacionalizācijas. Sarakstā tiek iekļauts un vēlāk noslēptais g!fil! prof. Ludolfa Liberta gleznotais Krišjāņa Valdemāra portrets, kurš tika aizvietots ar vienkāršotu Krišjāņa Valdemāra attēlu. Bibliotēkai tika izveidots jauns grāmatu saraksts, neiekļaujot tajā vērtīgākās grāmatas, izņemti protokoli un kases grāmatas, kas atklātu iztrūkumu. Nozīmīgāka "pašlikvidācijas" operācijas daļa sevī ietvēra Valdemārijas karoga un karoga kāta uzgaļa glābšanu. Karoga kāta uzgalis tika aizstāts ar krāmu tirgū iegādātu uzgali, savukārt, karoga kātam piestiprināts pie ēkas fasādes izkaramais Valdemārijas karoga atveids. Šīs regālijas tiek nodotas muzejā, pretī saņemot kvīti, kas vēlāk tiek iesniegta likvidācijas komisijai, tādējādi paglābjot Valdemārijas parādes karogu.
Otrais pasaules karš
Otrā pasaules kara laika posmā, kad Padomju okupāciju Latvijā nomainīja vācu karaspēka okupācija, Valdemārijas biedriem paverās iespēja atkal satikties. Vairāki valdemārieši pret pirmo Padomju okupāciju bija cīnījušies, iesaistoties partizānu kustībā, citi bija iesaukti vācu armijā, bet vēl citi iesaistīti policijas vienībās. Vairāki no tiem tikuši ievainoti, krituši vai pazuduši bez vēsts.
Okupācijas un Otrā pasaules kara laikā par Tēvzemes brīvību kritušie valdemārieši:
Kaut arī oficiālu organizācijas darbības atsākšanu vācu okupācijas vara nepieļāva, šajā laikā Valdemārija savām rindām piepulcē piecus jaunus biedrus. Kaut arī Valdemārijas 15 gadu pastāvēšana netika oficiāli atzīmēta, 1943. gada 11. februārī ar svinīgu sarīkojumu atzīmē Valdemārijas 16. gadadienu.
Trimda
Noslēdzoties Otrajam pasaules karam, vairums Valdemārijas biedru devas bēgļu gaitās. Izejot bēgļu nometnes Rietumvācijā, vairums no biedriem pārcelās uz ASV, citi uz Lielbritāniju, bet daži devās arī uz Austrāliju. ASV laika gaitā nodibinās un attīstās 3 Valdemārijas trimdas kopas — Mičiganā, Garezerā un Kalifornijā.
Konkordijas Valdemārija darbība mūsdienās
Kopš savas darbības atjaunošanas Latvijā, Valdemārija plaši iesaistās akadēmiskajā un sabiedriskajā dzīvē. Aktīvi tiek rīkoti literārie un tematiskie viesu vakari, ņemta dalība nozīmīgos valsts svētku un atceres pasākumos, tiek strādāts pie biedru personīgās izaugsmes veicināšanas.
Kā viens no nozīmīgākajiem Valdemārijas veikumiem šajā vēstures periodā ir jāmin fil! Jēkaba Gailīša un citu ASV kopas valdemāriešu iniciatīva, ieguldītais darbs un līdzekļi Latvijas valsts ģerboņa Brāļu kapu ieejas vārtos atjaunošanā, ko, klāt esot augstākajām valsts amatpersonām, svinīgā ceremonijā atklāja 1996. gada 11. novembrī. Kopš darbības atjaunošanas 1990. gadā, Valdemārija savu darbību ir veikusi dažādās telpās Rīgā, Jūrmalā un Jelgavā, līdz 2005. gadā tā pārcēlās uz savu šī brīža konventa dzīvokli Artilērijas ielā 34/2, Rīgā, ko tā ieguva kā dāvinājumu no trimdā dzīvojošā rakstnieka, Valdemārijas biedra fil! Gunāra Janovska.
Šobrīd Valdemārijas biedru vidū ir visdažādāko studiju virzienu un profesiju pārstāvji — juristi, ekonomisti, mediķi, inženieri, ģeogrāfi, aktieri un režisori, tulki, teologi, valodnieki un žurnālisti un citi. Laikā kopš darbības Latvijā atjaunošanas šobrīd aktīvo Valdemārijas biedru skaits ir pārsniedzis biedru skaitu 30. gados.
Krišjāņa Valdemāra iela (Rīga)
Krišjāņa Valdemāra iela ir maģistrālā Rīgas iela, kas atrodas Daugavas abos krastos, Āgenskalna, Ķīpsalas, Vecrīgas, Centra un Brasas apkaimēs. Krišjāņa Valdemāra iela sākas krustojumā ar Slokas un Kalnciema ielām un beidzas krustojumā ar Skanstes un Upes ielām. Ielas kopējais garums ir 5315 metri un tā sastāv no 2—6 braukšanas joslām. Krišjāņa Valdemāra iela pāri Daugavai iet pa Vanšu tiltu.
Vēsture
Ielas nosaukums 18. gadsimtā bija Lazaretes iela (Lazarethstrasse), kas ārpus Rīgas nocietinājumiem veda uz pilsētai piederošo lazareti. Ap 1790. gadu Lazaretes ielā brīvmūrnieku Rīgas loža "Mazā pasaule" uzcēla savu ārpilsētas sanāksmju namu, bet pēc 1797. gada namā izveidoja literāru dziedāšanas biedrību „Euphonie”, kas tur darbojās visu 19. gadsimtu. Tādēļ ielu sāka dēvēt par Eifonijas ielu. Pēc Rīgas nocietinājumu nojaukšanas un priekšpilsētu labiekārtošanas 1858. gadā Eifonijas ielu par godu Krievijas Impērijas ķeizaram Nikolajam I pārdēvēja par Nikolaja bulvāri (Nikolaiboulevard) jeb Nikolaja ielu (Николаевская улица).
1923. gadā ielu pārdēvēja Krišjāņa Valdemāra vārdā par Valdemāra ielu. 1933. gadā tās posmam no Franču liceja līdz Karlīnes ielai piešķīra Aristida Briāna ielas vārdu. Vācu okupācijas laikā ielas nosaukums bija Hermaņa Gēringa iela (Herman Göring Straße). Latvijas PSR laikā 1944. gadā to atkal pārdēvēja par Valdemāra ielu, bet 1953. gadā par Gorkija ielu (улица Горького). 1990. gadā iela atguva Krišjāņa Valdemāra ielas vārdu.
Ielas raksturojums
Krišjāņa Valdemāra iela ir 3170 metrus gara asfaltēta iela Daugavas abos krastos, Āgenskalna, Ķīpsalas, Vecrīgas, Centra un Brasas apkaimēs. Tā sākas krustojumā ar Slokas un Kalnciema ielām un iet austrumu—ziemeļaustrumu virzienā kā četru joslu iela (braukšanas joslas savā starpā atdalītas). Iela tās sākumā savienojas ar Daugavgrīvas ielas pievadu. Ielai virzoties tālāk tā šķērso Āzeni, nonākot Ķīpsalas apkaimē. Ķīpsalā ielai ir nobrauktuves uz Ķīpsalu, kā arī ielas malā atrodas iepirkšanās centrs "Olimpia", Preses nams un Saules akmens — Swedbank centrālā ēka. Aiz Ķīpsalas Krišjāņa Valdemāra iela iet pāri Daugavai pa Vanšu tiltu (arī kā četrjoslu iela ar atdalītām braukšanas joslām).
Aiz Vanšu tilta Krišjāņa Valdemāra iela turpinās kā četrjoslu iela, bet braukšanas joslas vairs nav atdalītas. Aiz Vanšu tilta, pie Pils laukuma, ielai ir savienojums ar Citadeles ielu. Tālāk iela virzās gar Latvijas Bankas ēku, kā arī pie Jēkaba laukuma veido savienojumu ar Noliktavas ielu. Latvijas Nacionālā teātra tuvumā iela savienojas ar Jēkaba ielu no vienas puses un ar Kronvalda bulvāri no otras puses, ka arī ar Zigfrīda Annas Meierovica bulvāri. Tad iela šķērso pilsētas kanālu, virzās gar Rīgas Valsts 2. ģimnāziju un pamatskolu "Rīdze", kā arī savienojas ar Vingrotāju ielu. Pie Raiņa bulvāra ielas nepārnumuru pusē atrodas Latvijas Republikas Ārlietu ministrija, savukārt, iepretīm Raiņa bulvārim — Kongresu nams.
Aiz krustojuma ar Raiņa bulvāri, Krišjāņa Valdemāra iela krustojas ar Kalpaka bulvāri. Ielas posmā no Kalpaka bulvāra līdz Elizabetes ielai atrodas Latvijas Mākslas akadēmija, Latvijas Republikas Kultūras ministrija, kā arī Latvijas Nacionālais mākslas muzejs. Kultūras ministrijas tuvumā iela krustojas ar Andreja Pumpura ielu. Pie krustojuma ar Elizabetes ielu ielas vienā pusē atrodas Latvijas Republikas Aizsardzības ministrija, bet otrā pusē — biroju ēka "Valdemāra centrs". Aiz Elizabetes ielas Valdemāra iela kļūst par platu divu joslu ielu, kur automašīnas parasti brauc četrās rindās. Tālāk iela krustojas arī ar Dzirnavu, Lāčplēša, Emiļa Melngaiļa un Ģertrūdes ielām. Nedaudz tālāk tā savienojas ar Stabu ielu no vienas puses un Hanzas ielu no otras puses. Savukārt, Rīgas 49. vidusskolas tuvumā iela krustojas ar Bruņinieku ielu no vienas puses un Sporta ielu no otras puses. Rīgas Pilsētas 1. slimnīcas tuvumā ielai ir savienojumi ar Zaubes, Nītaures un Aristīda Briāna ielām.
Sabiedriskais transports
Krišjāņa Valdemāra ielā kursē vairāki autobusu un trolejbusu maršruti.
1937.—1938. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
Turnīra tabula
Sp = Aizvadītās spēles; U = Uzvaras; N = Neizšķirti; Z = Zaudējumi; + = Gūtie vārti; - = Zaudētie vārti; V = Vārtu starpība; Pkt = Punkti
Čempioni — Olimpija 1937—38
Harijs Lazdiņš, Rečinskis, Fricis Laumanis, Kārlis Tīls, Voldemārs Ziņģis, Voldemārs Jēgers, Voldemārs Dzērvēns, Alfrēds Ķikuts, Artūrs Ķikuts, Harijs Lēvenšteins, Voldemārs Apsēns, Eduards Freimanis, Ludvigs Dudaņecs, P.Krūmiņš, Mednis, Zeids, Roberts Heiblihs, Pēteris Jurčenko, Žanis Krišjānovs, Voldemārs Lagzdenbergs, E.Ziņģis
Romāns Vainšteins
Romāns Vainšteins (dzimis Talsos) ir bijušais latviešu riteņbraucējs. 2000. gadā viņš kļuva par Pasaules čempionu grupas braucienā. Savas profesionāla riteņbraucēja karjeras laikā R. Vainšteins pierādījis sevi kā izcilu sprinta meistaru, kas galvenos panākumus guvis sprinta finišos no lielās grupas.
Dzimis Talsos, sportiskā ģimenē; tēvs jaunībā nodarbojies ar boksu, māte ar basketbolu. Treniņus uzsācis Kuldīgas sporta skolā pie trenera Jāņa Baukša. Septītajā klasē pārgājis mācīties uz Murjāņu sporta ģimnāziju, kur trenējies pie Jāņa Veides.
1995. gadā Prāgā Eiropas čempionātā izcīnīja otro vietu. Pēc tam 1996. gadā aizvadot sacensības Beļģijā un Francijā, izcīnījis 12 uzvaras. Finansiālu apsvērumu dēļ pēc tam Romāns devās uz Beļģiju, pēc tam Itāliju, kur parakstīja līgumu ar profesionālo komandu Kross Selle Italia. Jau nākamajā gadā viņš pārcēlās uz spēcīgāku komandu Vini Caldirola, kur kļuva par vienu no līderiem. Esot šajā komandā, Romāns iepazinās arī ar komandas īpašnieka meitu Elizabeti Kaldirolu, kas vēlāk kļuva par viņa dzīvesbiedri.
Viņš trīs reizes (2000., 2001. un 2003. gadā) piedalījies Tour de France daudzdienu velobraucienā, 2000. gadā finišējot kopvērtējuma 82. vietā. Izcīnījis uzvaras tādos velobraucienos kā Grand Prix Larciano, Parīze-Brisele, Cecchi Gori, kā arī uzvaru 1999. gada Giro d'Italia 6. posmā un uzvaras vairākos Tirreno Adriatico posmos, bijis 3. Flandrijas tūrē un velobraucienā Parīze-Rubē. 2001. gada UCI Pasaules kausa kopvērtējumā bija 3. vietā. Braucis tādās komandās kā Vini Caldirola, Domo Farm Frites, Lampre. Viņš piedalījās arī 2004. gada Olimpiskajās spēlēs, izcīnot 28. vietu.
2000. gada Pasaules čempionāts
2000. gada Pasaules čempionāts notika Pluē, Francijā, mēnesi pēc Sidnejas olimpiskajām spēlēm. R. Vainšteins bija atteicies startēt olimpisko spēļu sacensībās, uzskatot, ka trase viņam nav piemērota, par to tika kritizēts. Čempionātā nestartēja daļa spēcīgāko braucēju, bet Latviju pārstāvēja Vainšteins, Raivis Belohvoščiks un Arvis Piziks. R. Vainšteinam ar Pizika, lietuvieša Raimonda Rumša un arī citu valstu sportistu palīdzību izdevās noturēties vadošajā grupā un sprinta finišā pārspēt Zbigņevu Spruhu un Oskaru Freiri.
Personīgā dzīve
2004. gadā 31 gada vecumā R. Vainšteins beidza profesionāla riteņbraucēja karjeru, nodarbojas ar uzņēmējdarbību Kuldīgā, Latvijā un Itālijā. Karjeras laikā apguvis valodas, pārvalda latviešu, krievu, angļu, flāmu un itāļu valodu. R. Vainšteins dzīvoja Itālijā, bet regulāri viesojas arī Latvijā. Viņam ir četri bērni.
2016. gada beigās atgriezies uz dzīvi Latvijā, 2017. gada janvārī apstiprināts par Latvijas izlases šosejas riteņbraukšanā galveno treneri. Šo amatu viņš pameta pēc nedaudz vairāk kā piecu mēnešu darba.
Sasniegumi
1995
1996
1999 - ' (Itālija)'''
Sasniegumi lielajās tūrēs
Piezīme: IZST — izstājās
Kondensēšanās
Kondensēšanās (la — 'sabiezinājums') ir vielas pāreja no gāzveida fāzes šķidrajā vai cietajā fāzē. Kondensēšanās notiek, gāzi izotermiski saspiežot vai atdzesējot zem kritiskās temperatūras. Kondensācijai pretēja norise ir iztvaikošana un viršana (ja gāzes temperatūra ir intervālā starp kritisko temperatūru un trīskāršo punktu) vai sublimēšanās (ja temperatūra ir zemāka par trīskāršā punkta temperatūru).
Kondensācijas procesā izdalās fāžu pārejas siltums, kas ir vienāds ar iztvaikošanas vai sublimēšanās siltumu.
Ūdens tvaika kondensācija atmosfērā ir sniega, lietus un rasas cēlonis.
Brēmenes Ādams
Brēmenes Ādams jeb Ādams no Brēmenes (latīņu: Adamus Bremensis, miris pēc 1081. gada 12. decembra) bija viens no ievērojamākajiem viduslaiku Vācijas hronistiem, Brēmenes baznīcas kanoniķis, Gesta Hammaburgensis Ecclesiae Pontificum (Hamburgas arhibīskapijas vēstures) autors.
Dzīvesgājums
Par Ādamu no Brēmenes maz biogrāfisko ziņu. Kā iespējams secināt no viņa sacerējumiem, Ādams cēlies no Dienvidvācijas. Brēmenē viņš ieradies 1066. gadā, drīz kļuvis par doma kanoniķi, kopš 1069. gada bijis Brēmenes domskolas skolotājs. Sākot ar 1074. gadu, rakstījis Hamburgas-Brēmenes arhibīskapijas vēsturi (Gesta Hammburgensis ecclesiae pontificum), kas pamatā pabeigta 1076. gadā, lai gan darbu pie tās Ādams turpināja līdz pat savai nāvei. Ādams miris pēc 1081. gada 12. oktobra.
Sākotnēji minētajā darbā aprakstīti notikumi līdz 1071. gadam, bet pēc tam pievienots papildinājums par laika periodu līdz 1081. gadam. Domājams, ka autora nāves dēļ darbs palicis nepabeigts.
Kā avoti izmantotas iepriekš sarakstītās viduslaiku hronikas. Īpaši daudz aizguvumu no Rimberta Svētā Anskara dzīves (Vita sancti Anscarii). Izmantoti arī arhibīskapijas arhīva dokumenti, kas ļauj pieņemt, ka autors bijis arī bibliotekārs un arhivārs. Savā darbā Ādams no Brēmenes balstījies arī uz mutvārdu tradīciju un laikabiedru liecībām.
Darbā atrodamās ziņas par Austrumbaltijas tautām pamatā balstās tieši uz mutvārdu tradīciju, kas satur daudz teiksmainu un neticamu nostāstu. Aprakstot skandināvu cīņas ar kuršiem, autors pārrakstījis Rimberta sniegtās ziņas. Labākā Ādama no Brēmenes hronikas publikācija ir B.Šmeidlera 1917. gada izdevums. Fragments, kas stāsta par kuršiem un kāda dāņu tirgotāja uzceltu baznīcu Kursā, ir publicēts "Latvijas vēstures avoti. 2.sēj.: Senās Latvijas vēstures avoti. 1.burtnīca. Red. Švābe, A. Latvijas Vēstures institūta apgāds, Rīga, 1937. 12.lpp. Nr.16".
Hronikas fragments par Kursu
''Sunt et aliae interius, quae subiacent imperio Sueonum, quarum vel maxima est illa quae Churland dicitur; iter habet octo dierum; gens crudelissima propter nimium ydolatriae cultum fugitur ab omnibus; aurum ibi plurimum, equi optimi. Divinis, auguribus atque nigromanticis omnes domus plenae sunt, [qui etiam vestitu monachico induti sunt]. A toto orbe ibi responsa petuntur, maxime ab Hispanis et Graecis. Hanc insulam credimus in Vita sancti Ansgarii Chori nominatam, quam tunc Sueones tributo subiecerunt. Una ibi nunc facta est ecclesia cuiusdam studio negotiatoris, quem rex Danorum multis ad hoc illexit muneribus. Ipse rex gaudens in Domino recitavit mihi hanc cantilenam.'' "Starp Austrumbaltijas salām vēl tālāk ir citas salas, kas pakļautas zviedru virskundzībai. Vislielākā no tām saucas par Kurzemi, tā atrodas astoņu dienu ceļojuma attālumā. Tās iedzīvotāji ir ļoti nežēlīgi, un visas citas ciltis no tiem vairās, jo tie pārāk nodevušies elku dievībai. Tur ir ļoti daudz zelta un vislabākie zirgi. Visas viņu mājas pilnas ar viņu zīlniecības un burvības priekšmetiem. No visas pasaules dodas ļaudis prasīt viņu dievu pareģojumus, sevišķi no Spānijas un Grieķijas. Esam pārliecināti, ka tā sala, kas minēta “Sv.Ansgara dzīvē”, pieder kuršiem un maksā šai laikā meslus zviedriem. Tagad tur uzcelta baznīca ar kāda tirgotāja pūlēm, kuru uz to pamudināja dāņu ķēniņa daudzās dāvanas. Pats karalis, kas priekā un uzticībā paļaujas Dievam, visu to man pastāstīja."
Bukareste
Bukareste (ro, ) ir pilsēta Rumānijas dienvidos pie Dimbovicas upes. Rumānijas galvaspilsēta un galvenais politiskais, ekonomiskais un kultūras centrs. Viens no galvenajiem Austrumeiropas industriālajām un tranzīta centriem. Bukareste atrodas Rumānijas dienvidaustrumu daļā. Bukarestes administratīvajās robežās dzīvo vairāk nekā 1,88 miljoni iedzīvotāju, bet tās aglomerācijā dzīvo vairāk kā 2,27 miljoni iedzīvotāju. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir septītā lielākā Eiropas Savienības pilsēta.
Bukarestes arhitektūra sastāv no jaukta tipa arhitektūras stiliem, kā neoklasicisms, Bauhaus, Art Deco un komunisma laika arhitektūras. Starpkaru periodā Bukareste bieži tika dēvēta par Micul Paris jeb Mazo Parīzi. 1977. gadā pilsēta cieta no 7,4 ballu stipras zemestrīces, kurā gāja bojā vairāk kā 1500 cilvēku un stipri cieta vēsturiskās celtnes.
Vēsture
Pirmoreiz rakstiskos avotos minēta 1456. gadā Vlada III Drakula laikā, kad tā kļuvusi par Valahijas prinču vasaras rezidenci. 1476. gadā pilsētu izlaupīja Moldāvijas princis Stefans III Lielais, bet 1595. gadā — turki.
1698. gadā Valahijas princis Konstatīns Brenkovjanu izvēlējās to par Valahijas galvaspilsētu. No 18. līdz 19. gadsimtam Valahija bija Turcijas, Krievijas un Austrijas savstarpējo politisko un militāro cīņu arēna. Bukareste vairākkārtīgi tika okupēta. 1847. gada 23. martā izcēlās liels ugunsgrēks, kurā nodega trešdaļa pilsētas. No 1859. gada Bukareste kļuva par apvienotās Valahijas un Moldāvijas galvaspilsētu (to 1861. gadā pārdēvēja par Rumāniju).
Pirmā pasaules kara laikā 1916. gada 16. oktobrī pilsētu ieņēma vācu karaspēks, bet Rumānijas galvaspilsēta tika pārcelta uz Jasiem. 1918. gadā tā atkal kļuva par Rumānijas galvaspilsētu.
Otrā pasaules kara laikā pilsētu bombardēja Amerikas Savienoto Valstu un Apvienotās Karalistes aviācija.
1977. gadā pilsēta piedzīvoja 7,4 balles (pēc Rihtera skalas) stipru zemestrīci, kurā gāja bojā vairāk kā 1500 cilvēku un tika sagrautas daudzas vēsturiskās celtnes.
Nikolajes Čaušesku valdīšanas laikā daudzi vēsturiskie kvartāli tika nojaukti, to vietā uzbūvējot standarta dzīvojamās mājas un gigantisku Republikas pili centrā (tagad Parlamenta pils). 1989. gadā Timišoarā sākās masu protesti, kuri turpinājās Bukarestē un noveda pie Čaušesku režīma gāšanas.
1990. gadā sākās masu studentu kustība, saukta par Goleniādi, kuru vardarbīgi pārtrauca varas iestāžu organizētā ogļraču masu kustība (saukta par Minerādi).
Miroslavs Mitrofanovs
Miroslavs Mitrofanovs (, dzimis ) ir Latvijas krievu politiķis un žurnālists, bijis 7. un 9. Saeimas deputāts, šobrīd Rīgas domes deputāts. PCTVL, vēlāk Latvijas Krievu savienības līdzpriekšsēdētājs. No 2018. gada marta līdz 2019. gada jūlijam bija Eiropas Parlamenta deputāts.
Biogrāfija
Dzimis 1966. gada 18. decembrī Daugavpilī. 1984. gadā viņš absolvēja Daugavpils 9. vidusskolu un uzsāka studijas Latvijas Valsts Universitātes Bioloģijas fakultātē. Pēc dienesta Padomju armijā (1985—1987) atsāka studijas, 1988. gadā izslēgts no komjaunatnes. Strādāja Daugavpils gaļas kombinātā par ķīmijas laboratorijas laborantu (1989—1991), no 1990. gada publicējās presē. 1991. gadā beidza studijas Bioloģijas fakultātē.
No 1991. gada strādāja Daugavpils laikrakstā Krasnoje znamja, ko vēlāk pārdēvēja par Dinaburg, bija politikas nodaļas vadītājs, pēc tam – galvenā redaktora vietnieks (1991—1994), SIA "LAUMA-D" direktora vietnieks (1995—1998).
Politiskā darbība
1993. gadā M. Mitrofanovs kandidēja 5. Saeimas vēlēšanās no "Kustības par sociālo progresu un līdztiesību" (vēlākās "Līdztiesības") saraksta. 1994. gadā kopā ar domubiedriem – Daugavpils krievu inteliģences pārstāvjiem – viņš izveidoja diskusiju klubu «Аз Есмь» ("Es Esmu"), bet pēc tam Daugavpils patriotisko partiju "Nadežda" ("Cerība"). 1994. gadā kandidēja Daugavpils domes vēlēšanās no Latvijas Sociālistiskās partijas saraksta, taču netika ievēlēts. Netika ievēlēts arī 6. Saeimas vēlēšanās 1995. gadā un 1997. gada Daugavpils domes vēlēšanās. 1997. gadā M. Mitrofanovs kļuva par vienu no partijas "Līdztiesība" dibinātājiem. Turpmāko 20 gadu laikā viņš bijis šīs partijas Daugavpils nodaļas vadītājs, valdes, biroja loceklis, pēc tam – arī partijas līdzpriekšsēdētājs.
1998. gadā M. Mitrofanovs tika ievēlēts 7. Saeimā no PCTVL saraksta. Šajā laikā bija arī partijas "Līdztiesība" priekšsēdētāja vietnieks (2000—2007). 2002. gadā notikušajās 8. Saeimas vēlēšanās vēlētāju atbalstu neguva un no 2002. līdz 2004. gadam bija PCTVL Saeimas frakcijas konsultants. Kandidēja 2004. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, kuru rezultātā Tatjana Ždanoka tika ievēlēta par Eiropas Parlamenta deputāti, bet M. Mitrofanovs kļuva par viņas pārstāvētās Zaļo/EBA frakcijas darbinieku.
2005. gada pavasarī ievēlēts par Daugavpils domes deputātu, taču pēc KNAB prasības bija spiests atstāt šo amatu, jo likums aizliedz apvienot amatus Eiropas Parlamentā un Latvijas pašvaldībā. Atteicies no deputāta mandāta, turpinot darbu Eiropas Parlamentā. Kopš jūnija bija Eiropas Krievu alianses priekšsēdētājs.
2006. gadā M. Mitrofanovs tika ievēlēts 9. Saeimā no PCTVL saraksta. Nesekmīgi kandidēja 2009. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās un arī 10. Saeimas vēlēšanās gadu vēlāk. Šajā laikā Eiropas Parlamentā darbojās kā T. Ždanokas palīgs un deputātes Rīgas biroja vadītājs.
No 2011. gada PCTVL līdzpriekšsēdētājs (ieņēma Jura Sokolovska vietu), taču tajā pašā gadā notikušajās 11. Saeimas vēlēšanās M. Mitrofanova pārstāvētais saraksts atkal nesaņēma vēlētāju atbalstu. Kad 2014. gadā PCTVL kļuva par Latvijas Krievu savienību (LKS) M. Mitrofanovs saglabāja partijas līdzpriekšsēdētāja amatu. Nesekmīgi kandidēja 2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās un arī 12. Saeimas vēlēšanās tajā pašā gadā.
2017. gada sākumā klajā nāca M. Mitrofanova ar Tatjanu Ždanoku kā līdzautori uzrakstītā grāmata "Latvijas krievi gadsimtu lūzumā. No PSRS norieta līdz ES krīzei". No 2018. gada M. Mitrofanovs bija Eiropas Parlamenta deputāts, ieņemot T. Ždanokas vietu (politiķe nolika mandātu, lai gatavotos nākamajām Saeimas vēlēšanām), darbojās EP Nodarbinātības un sociālo lietu komitejā un EP Lūgumrakstu komitejā, bija ievēlēts par delegācijas sakariem ar Centrālāzijas valstīm un Mongoliju priekšsēdētāja vietnieku.
M. Mitrofanovs kandidēja no LKS saraksta arī 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās, taču netika ievēlēts.
2020. gada Rīgas domes vēlēšanās kandidēja no Latvijas Krievu savienības kā saraksta Rīgas domes priekšsēdētāja amata kandidāts un tika ievēlēts pašvaldībā. Kandidēja arī 14. Saeimas vēlēšanās 2022. gadā, taču LKS saraksts nepārvarēja 5% barjeru.
Pingvīnu dzimta
Pingvīnu dzimtas (Spheniscidae) putni ir nelidojoši jūrasputni, kuru spārni ir ieguvuši airu formu. Tā ir vienīgā dzimta pingvīnveidīgo putnu kārtā (Sphenisciformes). Tā apvieno 18 mūsdienās dzīvojošas sugas, kas iedalītas 6 ģintīs. Visi tās pārstāvji labi peld un nirst.
Izskats un īpašības
Pingvīni ir vidēji lieli vai lieli putni, to ķermeņa garums ir no 40 cm līdz 122 cm. Tēviņi kopumā ir lielāki nekā mātītes. Vislielākais pingvīnu dzimtā ir Imperatorpingvīns (Aptenodytes forsteri), lielākie sugas tēviņi var sasniegt 122 cm garumu un 45,4 kg masu. Mazākais ir mazais zilais pingvīns (Eudyptula minor), kura ķermeņa garums mazākajām mātītēm ir 25 cm, masa apmēram 1 kg. Pingvīnu sugas, kuras dzīvo aukstākos klimatiskos apstākļos, ir lielākas nekā siltāko reģionu sugas. Dažas aizvēsturiskās pingvīnu sugas ir bijušas ļoti lielas, sasniedzot gandrīz cilvēka augumu.
Pingvīniem ir īpaša ķermeņa plūdlīnijas forma, kas ideāli noder, peldot zem ūdens. Priekšējās ekstremitātes — spārni ir kļuvuši par airkājām. Spārnu muskulatūra un kaulu uzbūve zem ūdens ļauj tiem darboties līdzīgi dzenskrūvei. Zem ūdens pingvīns attīsta ievērojamu ātrumu, ar spārniem koriģējot trajektoriju. Pingvīna vidējais ātrums zem ūdens ir 5–10 km/h, sprints — līdz 36 km/h. Pingvīni neprot lidot, toties lieliski peld un nirst. Tie spēj nirt līdz 200 m dziļumā un atrasties zem ūdens līdz 20 minūtēm. Pa zemi tie pārvietojas, neveikli gāzelēdamies, un atgādina cieši piebāztu maisu uz īsām kājām.
Pingvīni atšķiras no pārējiem putniem arī ar kaulu blīvumu. Lidojošiem putniem kauli ir cauruļveidīgi, kas padara to skeletu vieglāku un ir piemērotāki lidošanai. Pingvīniem kauli ir līdzīgi zīdītāja kauliem (delfīna un roņa), jo nesatur iekšējos dobumus. Zem ūdens tiem ir izcila dzirde un redze.
Visi pingvīni ir divkrāsaini: balta priekšpuse un tumša (pārsvarā melna) mugurpuse. Melnā un baltā krāsa palīdz maskēties no potenciāliem uzbrucējiem. Peldot ūdenī, no apakšas tie izskatās balti, saplūstot ar ledu un gaismu, kas redzama ūdens virspusē. Savukārt melnā mugura, skatoties no augšas, saplūst ar tumšo ūdeni.
Izabellas pingvīni
Apmēram viens no 50 000 pingvīniem piedzimst gaišs, tā mugura ir gaiši brūna, nevis melna. Šos pingvīnus sauc par Izabellas pingvīniem. Iespējams, šāds nosaukums cēlies no leģendas par Austrijas Izabellu, kura pavēlēja nemazgāt un nemainīt tās apakšveļu, līdz tās vīrs ieņēma Ostendi. Pilsētas aplenkums ilga 3 gadus. Izabellīnisms ir atšķirīgs no albīnisma. Kopumā Izabellas pingvīnu dzīves ilgums ir īsāks, jo to apspalvojums nav ar tik efektīgām kamuflāžas īpašībām, kā arī tiem ir grūtības atrast sev pāri.
Uzvedība
Lielākoties pingvīni dzīvo aukstā klimata zonās, peldot ūdenī, kura temperatūra tuvu nullei. Biezais zemādas tauku slānis un blīvās, ūdensnecaurlaidīgās spalvas, kas satur tauku sekrētu, pasargā pingvīnu no atdzišanas un sasalšanas ūdenī. Pingvīni pārtiek no sīkām zivīm, kalmāriem, vēžiem un planktona.
Pingvīni un cilvēks
Pingvīni īpaši nebaidās no cilvēka un gan paši tuvojas cilvēkam, gan atļauj sev tuvoties. To skaidro ar faktu, ka Antarktīdā un tuvējās salās nav sauszemes plēsēju. Pingvīnu ienaidnieki dzīvo jūrā. Tie ir jūras leopards un zobenvalis. Parasti pingvīni nenāk tuvāk par 3 metriem. Ja distance kļūst mazāka, tie kļūst nervozi. Arī Antarktīdas tūristiem instrukcijās tiek norādīts, ka pingvīniem nedrīkst iet tuvāk par 3 metriem. Tomēr, ja pingvīns pats nāk tuvāk, cilvēkam nav jābaidās un speciāli jāatkāpjas.
Ligzdošana
Pingvīni ligzdo milzīgās kolonijās, kurās var būt pat miljoniem putnu. Putnu pāri dzīvo kopā visu mūžu. Ligzdošanas ieradumi atkarībā no sugas var būt ļoti dažādi. Ligzdas var būt uz akmeņiem, oļiem, tieši uz ledus, zem koku saknēm vai alās. Kolonijās ir arī daudz jauno īpatņu, kuriem pārošanās laiks vēl nav pienācis. Kad mazuļi paaugas un kļūst pastāvīgi, kolonijas izjūk, un pingvīni dodas okeānu plašumos. No ligzdošanas vietas viņi nereti aizpeld tūkstošiem kilometru tālu. Reizi gadā pingvīni maina spalvu. Jaunās spalvas aug zem vecajām un izstumj vecās laukā. Metot spalvu, pingvīns zaudē spēju peldēt ūdenī, līdz ar to arī iegūt barību. Pingvīni atsāk baroties tikai pēc tam, kad ataug spalvas. Šajā periodā pingvīns zaudē trešo daļu savas masas.
Pingvīnu ģintis un sugas
Pingvīnveidīgo kārta (Sphenisciformes)
Ķengarags
Ķengarags ir Rīgas pilsētas apkaime Latgales priekšpilsētā. Ķengaraga apkaime atrodas Rīgas pilsētas DA daļā starp Ogres virziena dzelzceļu un Daugavu. Tā robežojas ar Maskavas forštates, Šķirotavas un Rumbulas apkaimēm, bet pa Dienvidu tiltu arī ar Katlakalna apkaimi. Iepretim Ķengaraga apkaimes centrālajai un DR daļai Daugavas pretējā pusē atrodas Ķekavas novads. Ķengaraga apkaimes robežas ir Daugava, paralēla iela Kvadrāta ielai, Maskavas iela, Višķu iela, dzelzceļš (Lokomotīves iela, Salaspils iela) Slāvu iela, Dienvidu tilts, Daugava.
Pašlaik Ķengaragā dzīvo 44 084 cilvēki (2023), no kuriem 19 531 (44,3 %) ir krievi, 16 023 (36,35 %) — latvieši un 8 530 (19,35 %) pārējie.
Ģeogrāfija
Ķengaraga apkaimes kopējā platība ir 5,190 km², kas aptuveni atbilst vidējam apkaimes platības rādītājam Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 10 722 metri. Noteiktās apkaimes robežas dabā ir skaidri nolasāmas, kas attiecīgi atvieglo šīs teritorijas uztveramību kā telpiski vienotai un funkcionāli savstarpēji saistītai telpai jeb apkaimei. Tomēr, ņemot vērā Ķengaraga apkaimes salīdzinoši lielo platību, apdzīvojuma raksturu un izteikti lineāro formu, šajā apkaimē komercdarbība galvenokārt notiek gar šīs apkaimes galveno maģistrāli — Maskavas ielu (mazākā intensitātē arī gar Prūšu ielu). Attiecīgi Ķengaragā nav arī viena konkrēta vietējā centra, lai gan kā galvenos centra funkciju koncentrējošos punktus uz Maskavas ielas var identificēt Ķengaraga tirgu (apkaimes ZR daļā) un tirdzniecības centru "Dole" (apkaimes DR daļā). Atsevišķi mazāki lokālie centri iezīmējas ap Prūšu un Rušonu ielas krustojumu apkaimes centrālajā daļā, kā arī ap Prūšu un Ikšķiles ielas krustojumu apkaimes DA daļā.
Vēsture
Ķengaraga teritorija bija viena no pirmajām Rīgas daļām, kas izveidojās kā sala, Baltijas ledu ezeram atkāpjoties un mainoties klimatam. Baltijas ledus ezers izveidojās pēdējā ledus laikmeta beigās no Ziemeļeiropas ledāja kušanas ūdeņiem un pastāvēja pirms aptuveni 13 000–10 300 gadiem. Nav drošu ziņu par senāko apdzīvotību šajā teritorijā, bet tiek pieņemts, ka sīkām upītēm un mazām saliņām bagātā Daugavas delta varēja būt piemērota zvejnieku un migrējošo ziemeļbriežu mednieku apmetnēm.
1208. gadā Ķengaraga teritorijā Zobenbrāļu ordenis uzcēla Brāļa Bertolda dzirnavas, un vienlaicīgi nocietinātu cietoksni, kas bija atbilstoši tā laika prasībām. Bertolda dzirnavas bija nozīmīgs ordeņa atbalsta punkts cīņās ar Rīgas pilsētu, kas atradās Kuzņecova porcelāna fabrikas rajonā. Dzirnavas celtas uz Dreiliņu (Jāņavārtu) upītes, kura līdz 20. gadsimta vidum tecēja no Dreiliņu muižas pļavām caur Kuzņecova fabrikas teritoriju, šķērsoja Maskavas ielu un ietecēja Daugavā pie Vīberta salas. Pēckara gados upīte ievadīta kanalizācijas kolektorā. Šajā stratēģiski svarīgajā punktā no šīm celtnēm kontrolēja ieeju pilsētā no austrumiem (Krievzemes). Šeit ne vienreiz vien tika izcīnītas smagas kaujas, ordenim karojot gan ar pilsētu, gan ar ārējiem ienaidniekiem. Rīgas pilsētas un Zobenbrāļu cīņu laikā dzirnavas regulāri mainīja savu īpašnieku. 15. gadsimtā tās tika izlēņotas cisterciešu sieviešu klosterim. 16. gadsimta otrajā pusē tās savā kontrolē pārņēma jezuīti. 17. gadsimtā tās pārgāja Rīgas pilsētas īpašumā. 16. gadsimtā tur mala labību un apstrādāja varu, tad 17. un 18. gadsimtā tur vēla vadmalu un filcu. Ķengarags kā apdzīvota vieta dokumentos minēta 16. gadsimta otrajā pusē kā Kengeragge. Ir vairāki šī nosaukuma skaidrojumi. Vietas nosaukums varēja celties no kāda zemnieku māju vārda Ķengas un krasta līnijas maiņas –raga salikuma, kurš dzīvoja vietā, kur Daugava met līkumu, veidojot zemesragu, vai kur Daugavā atsedzās radze (dolomīts). Cita versija ir, ka nosaukumam ir lībiska izcelsme ar nozīmi "Kurpju rags".
18. gadsimtā Ķengaraga zemnieku lauki un saimniecības vairākkārt tika izpostītas Daugavas pavasara palos, bet visvairāk 1744. gadā. Apkaime stipri cieta arī Lielā mēra epidēmijas laikā. Ķengarags, kā liels zemesrags Daugavas labajā krastā pastāvēja līdz 18. gadsimta beigām, kad Daugavas gultni raga lejasdaļā norobežoja ar dambjiem. Vēsturiski par Ķengaragu saukta teritorija, kas atradusies tagadējā Krasta masīva teritorijā. Ar laiku Ķengaraga vārdu attiecinājuši uz teritorijām, kas stiepjas tālāk no Rīgas centra.
1764. gadā Krievijas valdības uzdevumā artilērijas kapteinis, Krievijas Impērijas armijas inženieris Gustavs Emanuēls fon Veismanis sastādīja pirmo Daugavas regulēšanas vispārējo plānu, paredzot uzcelt dambjus un aizsprostus no Ķengaraga līdz ietekai jūrā, lai novērstu plūdus. Rezultāti nebija nozīmīgi, jo dambji neizturēja Daugavas ūdens spiedienu. Tie bija vairākkārt jālabo, jāceļ no jauna, upe bija pamatīgi jābagarē, lai varētu uzturēt kārtībā ostu un kuģu ceļu (fārvateru). No dambjiem, kurus cēla Veismanis, jāmin Krīdenera dambis un Katrīnas dambis. Ar jaunajiem dambjiem Daugavas straumi savaldīt izdevās tikai 19. gadsimta otrajā pusē.
1776. gada 25. oktobrī Katrīnas II pavēle noteica, ka Daugavas tīrīšanai nepieciešamie līdzekļi jāievāc nodevu veidā no transporta līdzekļiem Daugavā un, ka tīrīšana jāsāk 1777. gadā. Darbus nolēma sākt ceļa posmā no Mārtiņsalas līdz Rumbulai. Par darbu vadītāju tika iecelts Vjazmas tirgotājs Benedikts Fatovs. Nodevas bija jāsāk vākt kopš 1777. gada. Rīgas rātes ķemerejas tiesa, kas pārzināja enkurnieku amatu, norīkoja Ķengaragā enkurnieku uzraudzības posteni navigācijas laikā. Tiklīdz Ķengaragam tuvojās strūgas vai plosti, enkurnieku vecākajam ar palīgiem bija jāsēžas laivā un jābrauc iekasēt minētās nodevas. Nemaksāšanas gadījumā enkurnieku vecākais aicināja palīgā štāba oficieri, turklāt bija pat atļauts arestēt dažus braucamā līdzekļa strādniekus. 1789. gadā pie Ķengaraga tika ievākti 6114 rubļi, 1790. gadā — 5914 rubļi un 1791. gadā — 7365 rubļi, turklāt lielākā summas daļa tika ievākta ik gadus aprīļa un maija mēnešos, kad lejup brauca visvairāk satiksmes līdzekļu. Kopš 1792. gada tika pārtraukta nodevu vākšana no satiksmes līdzekļiem Daugavā, jo bija savākta no valsts kases aizņemtā summa — 21 tūkstoši rubļu.
1797. gadā Ķengaragā darbojās kokzāģētava un ražoja dēļus eksportam uz ārzemēm. 18. gadsimta beigās darbojās divas lielas kokzāģētavas: Benkena-Šrēdera un Kummerfeldhofas holandiešu tipa vējdzirnavas, kas ķēra Daugavas vējus un darbināja gaterus. Vienu no tām uzbūvēja pirmais latviešu rūpnieks Jēkabs Dombrovskis. Gaterus darbināja 19. gadsimtā upes krasti, sākot no Doles salas, garām Ķengaragam un līdz Sarkanajiem spīķeriem, bija piedzīti ar plostiem. Tos pludināja no Daugavas augšteces pa 10–15 tūkstošiem katru gadu. Līdz rudenim baļķus vajadzēja sašķirot, apstrādāt gateros un pēc tam ar kuģiem nogādāt Eiropas ostās. 19. gadsimta pirmajā pusē Ķengaragā izveidojās vairāki rūpniecības uzņēmumi: niedru cukura pārstrādāšanas manufaktūra, trīs podiņu un ķieģeļu rūpnīcas, "Kuzņecova porcelāna un fajansa fabrika", "Mihaila Račkina fajansa manufaktūra", pie Daugavas tika nodibināta AS "Baltijas linu manufaktūras kompānija".
1803. gadā sākās Napoleona kari un 1812. gadā Rīgai pietuvojās Napoleona armijas Jorka prūšu pulki, kuru nonākšana tik tuvu pilsētai radīja lielu satraukumu. Gatavojoties iespējamajam ienaidnieka iebrukumam pilsētā, gatavībā tika turētas piķa lāpas priekšpilsētu nodedzināšanai. Kļūmes dēļ Rīgas priekšpilsētas, arī Maskavas forštate, tika pārvērstas pelnos. Pēc ugunsgrēka saglabājās Prūšu krogs, kas deva nosaukumu tagadējai Prūšu ielai. Prūšu kavalērijas pulki nonāca līdz Prūšu krogam, kur dzirdīja zirgus, un pie enkurnieku stacijas Daugavā izveidoja nometni. 1817. gadā šeit atklāja elementārskolu. Ielu tīkls Ķengaragā sāka veidoties 19. gadsimta vidū pēc Kuzņecova fabrikas nodibināšanas. 1861. gadā pēc dzelzceļa līnijas Rīga-Daugavpils atklāšanas, rūpnīcu saražotās preces atrada noieta tirgus Polijā, Baltkrievijā un Iekšzemes guberņās. 1870. gadā Ķengaragā nodibināja alus darītavu "Livonija", kur ražoja alu.
1901. gadā Ķengaragā blakus Daugavas labajam krastam tika izveidota Daugavas promenāde. Ar laukakmeņiem, koka pāļiem, žagariem un smilti tika nostiprināta Daugavas plūdu aizsardzības valnis, t. s. Daugavas regulēšanas "P" dambis, lai aizkavētu Mazjumpravas muižas un apkārtējo zemnieku zemes izskalošanu pavasara plūdos. 1908. gada decembrī līdz Kuzņecova fabrikai tika atklāta elektriskā dzelzceļa līnija, bet jau kopš 19. gadsimta beigām no Rātslaukuma līdz Ķengaragam varēja nokļūt izmantojot zirgu omnibusu satiksmi. Senāk pa Daugavu gāja arī kuģītis ar piestātni Ķengaragā.
Latvijas Republikas laikā Ķengaraga teritorija Maskavas ielas abās pusēs atradās saimniecības, sakņu dārzi, lauki un pļavas. 1923. gadā Blieķu muižiņas teritorijā tika nodibināts gumijas rūpniecības uzņēmums "Kvadrāts", kas 30. gados kļuva par lielāko gumijas izstrādājumu fabriku Latvijā. 1924. gadā Ķengaragu iekļāva Rīgas pilsētas administratīvajās robežās, kad Latvijā norisinājās zemes reforma. Rīga pievienoja zemes, kas sākās aiz Krasta masīva līdz Šķirotavas stacijai. No 1933. gada Ķengarags kļuva par vienu no pilsētas statistiskajiem rajoniem. 1934. gadā par vienu no pilsētas administratīvajiem rajoniem.
Glūdas ielā 1 zemnieks un virsnieks Mārtiņš Gulbis 1927. gadā ierīkoja "Pirmo Baltijas siltumnīcu fabriku", 1934. gadā pēc arhitektes Lidijas Hofmanes projekta uzcēla kūti ar staļļiem zirgiem, govīm un cūkām, bet 1939. gadā pēc arhitekta Sergeja Antonova projekta uzcēla savrupmāju Daugavas krastā. 1940. gada septembrī Ķengaragā iekārtoja nēģu ceptuvi, kur žāvēja zušus, lašus, vimbas un sīgas. Ceptuves jauda bija ap 2000 kg zivju dienā. 1945. gadā Ķengaragā tika nodibināta "Rīgas mūzikas instrumentu fabrika", kas bija viena no lielākajām Ķengaraga ražotnēm un, kas gatavoja mūzikas instrumentus. Tajā laikā tika dibināta arī Skaitļošanas tehnikas remonta un izmēģinājumu rūpnīca "Impulss". Ķengaragu intensīvi sāka apbūvēt 20. gadsimta 50. gados, kad cēla divstāvu tipveida dzīvojamās mājas Šķirotavas stacijas dzelzceļa strādnieku vajadzībām, attīstījās arī individuālā apbūve pēc arhitekta A. Baikova parcelācijas projekta. Daudzstāvu apbūve sākās 1962. gadā. Tika uzbūvētas skolas, poliklīnikas, universālveikali, kinoteātri, restorāni "Ruse" un "Ščecina", kas nosaukti par godu Rīgas sadraudzības pilsētām. Dzīvojamais masīvs sastāvēja no 5 mikrorajoniem un to centriem, rajona sabiedriskā un tirdzniecības centra Bultu ielā. Pie apbūves projekta strādājuši arhitekti L. Nagliņš, A. Ozoliņa, N. Eglīte, M. Brodskis un citi. Ķengaraga dienvidu gals starp Šķirotavas staciju un Daugavu Rīgai tika pievienots tikai 60. gados, kad sākās intensīva šīs teritorijas apbūve. Rajons līdz Ikšķiles ielai Rīgas teritorijā tika iekļauts 1960. gadā, bet Višķu ielas teritorija, kas ir mūsdienu Ķengaraga robeža, klāt nāca 1968. gadā, kad Rīgai klāt pievienoja plašu apgabalu gar Daugavas malu līdz Dārziņiem.
1970. gadā Prūšu ielā 2 tika atklāts kinoteātris "Maskava", kas bija celts pēc tipveida projekta. Skatītāju zālē bija 420 vietas. Pēc neatkarības atgūšanas kinoteātris tika pārdēvēts par "Maska". 1974. gadā ugunsdzēsēji saņēma jaunu depo Ķengaraga ielā 3, kur izvietojās Mācību vienība, viss nepieciešamais mācību procesam un garāža desmit automobiļiem. 1975. gada 25. februārī durvis vēra pārtikas preču veikals Rušonu ielā 27, kurā pircēji varēja iegādāties visu nepieciešamo — maizi, piena produktus, svaigu gaļu, saknes un dzērienus. Neilgi pēc tam, otrajā stāvā tika atvērta arī kafejnīca. 1990. gadā Ķengaragā tika uzsākti Rīgas 14. poliklīnikas celtniecības darbi, bet Padomju Savienībai sabrūkot, būvlaukums tika pamests un apstājās būvniecības darbi. 1991. gadā Ķengaraga ielā 6a darbojās "Lido" konstruktoru birojs. 1995. gadā Ķengaraga ielā 3 "Lido" dibināja gaļas pārstrādes uzņēmumu un 1999. gadā Ķengaraga ielā 6a zivju pārstrādes cehu.
2001. gadā ēdināšanas uzņēmums "Lido" Ķengaraga ielā 3 atklāja bistro "Krievu sēta". No 2002. gada 1. aprīļa ugunsdzēsēju depo atrodas Ugunsdrošības un civilās aizsardzības koledža, VUGD pakļautībā esoša izglītības iestāde, kur tiek iegūta augstākā izglītība. 2007. gadā no Ķengaraga ielas gar Daugavas krastu līdz Rumbulai Ķengaraga promenādē uzsāka gājēju/veloceliņa izbūvi. 2008. gadā bijušās "Rīgas mūzikas instrumentu fabrikas" teritorijā tika nojauktas fabrikas ēkas un uzbūvēts daudzdzīvokļu dzīvojamais komplekss "Ķengaraga zieds". 2009. gadā pie Krustamuižas Rīgas Austrumu izpilddirekcija ierīkoja putnu vērošanas un skatu torņa laukumu pēc arhitektu Ulda Liepas un Artūra Catūrova projekta. 2010. gadā Ķengaraga dīķa apkārtne pie Daugavas tika rekonstruēta un labiekārtota Ķengaraga promenāde. Tika uzcelts tiltiņš pāri dīķa attekai, ierīkots vingrošanas laukums un uzstādīta galda spēļu stacionārā iekārta, promenādei un veloceliņam par godu uzstādīts dekoratīvais divritenis pēc akmeņkaļa kalēja Gunta Pandara un tēlnieka Āra Smildzera projekta. 2011. gada 19. augustā Blieķu muižas teritorijā uzcelts gājēju tiltiņš pāri Purvu upītei. Tiltiņu atklāja pilsētas pašvaldības pārstāvji: Rīgas domes priekšsēdētājs Nils Ušakovs, Rīgas domes priekšsēdētāja vietnieks Andris Ameriks un Austrumu izpilddirekcijas direktors Dmitrijs Pavlovs. Celts pēc arhitektu Ulda Liepas un Artūra Catūrova projekta. Par godu tiltiņa atklāšanai tika iestādītas trīs karaliskās sarkanās kļavas. 2012. gadā slēgtā kinoteātra "Maska" ēka tika nojaukta un tās vietā tika uzcelts lielveikals "IKI" (tagad veikals "Mego").
No 2013. līdz 2014. gadam bijušās AS "Rīgas porcelāns" fabrikas ēkas, izņemot skursteņus, tika pilnībā nojauktas, lai tā vietā uzbūvētu daudzfunkcionālo tirdzniecības centru  "Akropole", kuru plānots pabeigt 2019. gada pavasarī. 2015. gada martā Prūšu ielā 1a tika atsākti nepabeigtās poliklīnikas būvniecības darbi, kur plānots būvēt poliklīniku ar iebūvētajiem dzīvokļiem, kas ekspluatācijā tiks nodots 2022. gada otrajā pusē. 13. jūnijā Maskavas ielā 309a atklāja Rīgas Svētā Antona Romas katoļu baznīcu, to iesvētot arhibīskapam Zbigņevam Stankevičam. 2016. gada 1. jūlijā tika atklāts jauns autobusa maršruts — Nr. 60, kas brauc pa Dienvidu tiltu, savienojot Ziepniekkalnu ar Ķengaragu. 19. decembrī atklāja renovēto sociālo dzīvojamo māju Aglonas ielā 35/1 un pasniedza atslēgas pirmajiem dzīvokļu īrniekiem. Renovējot ēku, tika izveidoti 215 dzīvokļi. Māja tika uzcelta 1967. gadā, tā tika izmantota kā kopmītne vai dienesta viesnīca celtniekiem un ar dzelzceļu saistītu organizāciju darbiniekiem, bet pēdējo gadu laikā ēka tika izdemolēta un kļuva nelietojama. 2017. gada 20. maijā Mazjumpravas muižas teritorijā tika atklāta kultūrtelpa "Strops". Kultūrtelpā bija savākta, apkopota un apskatāma informācija par Ķengaraga apkaimi un par Mazjumpravas muižas vēsturi. Tajā notika arī kultūras, mākslas, izklaides, aktīvā dzīvesveida un sporta pasākumi, lekcijas un dzejas vakari. Mobīlā kultūrtelpa strādāja vasaras mēnešos. 2018. gada 12. decembrī Rīgas Centrālās bibliotēkas Ķengaraga filiālbibliotēkā (Maskavas ielā 271a) notika kultūrtelpas "Strops" Ķengaragā sezonas pēdējais noslēguma pasākums, kurš muižas teritorijā nostrādāja divus gadus.
2019. gada 4. aprīlī Ķengaragā tika atklāts iepirkšanās un izklaides centrs "AKROPOLE Rīga", kas atrodas Maskavas ielā 257 bijušās Kuzņecova porcelāna un fajansa fabrikas teritorijā. Centrā atrodas plašākais un modernākais "Maxima XXX" veikals Latvijā un Baltijā. Atrodas lielākais un modernākais kinoteātris Baltijā — "Apollo Kino", kas ir pirmais kinoteātris Latvijā ar pašapkalpošanās iespēju un IMAX augstākā līmeņa kinozālēm.
2023. gada 2. februārī Prūšu ielā 1 tika atklāts starptautiskā mazumtirdzniecības uzņēmuma “Lidl” veikals Ķengaragā, kas ar 1700 kvadrātmetru lielu platību ir lielākais Latvijā. Veikals tika uzcelts pirms tam nojauktā mēbeļu salona "Gauja" vietā.