cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Velta Toma
Biogrāfija
Dzimusi 1912. gada 31. janvārī Neretas pagasta «Šausmānu» mājās. Mācījās Neretas Pētera-Pāvila pamatskolā, tad Jēkabpils ģimnāzijā un Zeltmata dramaturģijas kursos. 1944. gada 9. jūlijā pameta Latviju un devās trimdā, no sākuma uz Vāciju, vēlāk 1950. gados uz Kanādu.
Dzejniece pirms nāves uzrakstījusi lūgsnu Latvijai. Mirusi 1999. gada 26. aprīlī Kanādas pilsētā Toronto. 1999. gada 30. oktobrī apbedīta dzimtenē, Neretā, Ķesteru kapos.
Privātā dzīve
1938. gada 13. augustā saderinājās un apprecējās ar ārstu Nikolaju Skuju. Dzejniecei tuvs kā personība ir Edvards Virza.
Literārā darbība
Pirmais publicētais dzejolis "Jūlija vakaros" 1936. gadā laikrakstā "Jaunākās ziņas" parādās ar pseidonīmu Velta Pavasara. Kopumā dzejniece ir izdevusi deviņus dzejas krājumus. Dzejniece savos darbos pievērš nozīmīgu lomu sievietei, kura raksturojas kā dziļi iekšēji jūtīga, tā arī lepni cildena ar savas kā sievietes misijas apziņu.
Mājas Viesis
„Mājas Viesis”  (1856 — 1910, vecajā ortogrāfijā: Mahjas Weesis) bija populārs latviešu laikraksts, kas iepretī jau agrāk izdotajām "Latviešu Avīzēm" pauda pārliecību, ka tikai latvieši paši, nevis vācbaltiešu mācītāji, spēj veidot pilnvērtīgu savas tautas kultūru. „Mājas Viesa” darbība 1856.—1859. gadā deva impulsu tam, lai no maziem disidentu pulciņiem veidotos plaša tautas kustība, jo sākotnēji šis laikraksts publicēja nacionāli noskaņotus Tērbatas universitātes latviešu studentus "Literārajos vakaros" nolasītos rakstus.
Mūsdienās AS "Latvijas Avīze" izdod ilustrētu nedēļas žurnālu ar nosaukumu "Mājas Viesis".
Darbība
Rīgas grāmatizdevējs Ludvigs Hartungs, kura spiestuve atradās Mārstaļu un Kungu ielas stūrī Vecrīgā, pilnvaroja Ernestu Plātesu organizēt jaunu preses izdevumu latviešu valodā. Izdošanas atļauju īsi pirms Krimas kara beigām 1856. gada 15. janvārī parakstīja Krievijas impērijas ķeizars Aleksandrs II. Pirmais laikraksta numurs iznāca 1856. gada 2. jūlijā Ernesta Plātesa dibinātajā firmā. 1856. gadā laikrakstā iespiesti 25 Jura Alunāna tautsaimniecībai veltītie raksti. Publicētie raksti radīja ietekmi uz izglītoto latviešu aprindām, kā rezultātā nacionālajai kustībai pievienojās Kaspars Biezbārdis un Bernhards Dīriķis, kas kļuva par aktīviem laikraksta līdzstrādniekiem.
Laikraksts nozīmīgs ar daudzām parādībām, kas latviešu presē bija vērojamas pirmo reizi: tas bija pirmais merkantilais izdevums latviešu periodikas vēsturē; tiek uzskatīts, ka tas aizsācis latviešu nacionālo avīžniecību; viens no pirmajiem izdevumiem, kas ieguva iznākšanas atļauju cenzūras reformu laikā; pirmais laikraksts arī tādā ziņā, ka tajā varas iestāžu apstiprinātajā programmā bija atļauta politisko ziņu publicēšana; Ansis Leitāns bija pirmais latvietis, kurš kļuva par latviešu laikraksta vadītāju; pirmais latviešu preses izdevums, kurā nepublicējās vācu mācītāji. Šī laikraksta darbība izsauca plašu valdošo aprindu neapmierinātību. 1860. un 1861. gadā notika pirmā atklātā uzskatu konfrontācija latviešu presē starp latviešu inteliģenci, kura publicējās „Mājas Viesī”, un daļu vācbaltiešu mācītāju, kuru uzskatus pauda „Latviešu Avīzes”. Iemesls tam bija „Mājas Viesī” publicētie jaunlatviešu B. Dīriķa, Jura Caunīša un Indriķa Alunāna raksti. Garīdznieku spiediena dēļ A. Leitāns mainīja laikraksta kursu, tādēļ Tērbatas studenti pārtrauca sakarus ar „Mājas Viesi” un publicējās "Pēterburgas Avīzēs". Redakcija atturējās risināt agrāro attiecību jautājumus, kas arī nebija iespējams cenzūras dēļ.
1900. gadā nedēļas laikraksta „Mājas Viesis” tirāža pieauga līdz 8000 eksemplāriem. Pētera Zālītes vadībā „Mājas Viesa” redakcija izdeva arī „Mājas Viesa Mēnešrakstu” (1895—1905).
Saturs
Tika publicēti raksti par tautas vēsturi, folkloru, kultūru, latviešu nacionālo literāro valodu, izveidojot latviešu literatūras kritikas tradīcijas. Latviešu lasītāji tika sistemātiski iepazīstināti ar citām zemēm un tautām. Tomēr galvenais „Mājas Viesa” nolūks bija celt latviešu pašapziņu. Tajā publicējās K. Valdemārs, J. Alunāns, K. Barons, V. Plūdonis, A. Deglavs, J. Poruks, J. Zeibolts, V. Eglītis u.c. Laikraksta veidošanā iesaistījās J. Caunīša Rīgas latviešu vakaru dalībnieki, arī Kurzemes un Vidzemes tautskolotāji.
Vēlāk laikraksts publicēja daudzus hrestomātiskus latviešu daiļliteratūras darbus — Raiņa "Uguns un nakts", Rūdolfa Blaumaņa noveles, Annas Brigaderes stāsti, Aspazijas, Jāņa Poruka, Viļa Plūdoņa u.c. oriģināldarbi.
Redakcija
Pirmais redaktors — līdz pat savai nāvei (1874) bija Ansis Leitāns, vēlāk I. Laube no 1874. līdz 1889. gadam, lai gan formāli redaktors bija izdevējs E. Plātess. No 1893. līdz 1903. gadam laikrakstu vadīja filosofs P. Zālīte. Redakcijā bija iesaistījušies pazīstami literāti — Aspazija, Blaumanis, Zeiferts. No 1907. līdz 1908. gadam laikraksta „Mājas Viesis” redaktors bija Antons Benjamiņš.
Komikss
Komikss (en, no comic strips — 'komiskās sloksnes') jeb attēlstāsts ir vairāku secīgu, viens aiz otra izvietotu zīmējumu kopums, kurā attēlots kāds bieži vien komisks sižets. Zīmējumos varoņu teiktais ir parādīts runas burbulī, bet paskaidrojošais teksts — atsevišķā rāmītī zīmējuma stūrī. Komikss var būt gan atsevišķs izdevums, piemēram, komiksu žurnāls, vai arī kā sleja kāda laikrakstā. Japāņu komiksi tiek saukti par mangu.
Komiksu formāti
Vēl viens izplatīts formāts ir komiksu slejas, kas visbiežāk ir sastopams laikrakstos. Tie parasti ataino kādu īsu, sadzīvisku un smieklīgu epizodi. 20. gadsimtā parasti bija pieņemts darbdienās šos zīmējumus laikrakstos publicēt melnbaltus, bet svētdienās izdeva krāsainus.
Tā saucamie grafiskie romāni sevī ietver romānu, kas izdots grafiskā variantā, un kur galvenais ir zīmējums nevis teksts. Nav zināma precīza šī termina izcelsme. Mūsdienās šo terminu izmanto komiksu autori, lai norobežotu savus darbus no komiksu pamatmasas, kas paredzēti bērnu auditorijai.
Interneta vidē plaši izplatīti ir interneta komiksi, jo tiem nepastāv formāta, redakcionālie un citi ierobežojumi, kas raksturīgi papīra formāta komiksiem. Šādus komiksus var veidot praktiski jebkurš.
Komiksu zīmētāji
Starp pasaulē slavenākajiem komiksu zīmētājiem ir tādi cilvēki kā:
Savukārt Latvijā pazīstams vjetnamiešu izcelsmes mākslinieks Kao Vjets Ngujens, kurš zīmējis komiksus par Lāčplēsi ("Lāčplēša dzimšana" (2009) un "Lāčplēša hronika" (2012)) un Kurbadu ("Kurbads jodu kāvējs. I Ķēves dēls" (2015)).
Sēta, Daba, Pasaule
Sēta, Daba, Pasaule (Sehta, dabba un pasaule) bija literārs izdevums, ko sākotnēji izdeva Tērbatas Universitātes latviešu studenti, kas pulcējās ap Tērbatas latviešu studentu rakstniecības vakaru apmeklētāju kopu. Tā veidotājs bija Juris Alunāns. Iznāca Lākmaņa izdevniecībā Tērbatā. Izdevums ar tādu pašu nosaukumu, bet jau ar konservatīvāku raksturu iznāca Jelgavā no 1889. līdz 1893. gadam (5.—8. burtnīca).
Izdošana
1860. gadā iznāca trīs grāmatas. Pirmās grāmatas moto bija "Pats lielais spēks pie cilvēka ir prāts Un zināšanas; kas tos ienīst, tāds Jo drīzi bojā ies."
Visās trijās burtnīcās bija ievietoti Alunāna priekšvārdi, kuri bija vērsti pret vācu „kultūrrēģerības” politiku Latvijā. Pirmajā grāmatā publicēts atdzejots čehu rakstnieka Čelakovska „Nevis slinkojot un pūstot”. „Sētas, Dabas, Pasaules” ceturto grāmatu, atsaucoties uz J. Alunāna izdevumu, sastādīja Atis Kronvalds 1873. gadā.
Saturs
Pirmās grāmatas saturs rāda, ka tā domāta zemniekiem. Šeit publicēti rakstiņi, kuros doti padomi saimniecībā, raksti par ģeogrāfiju, vēsturi, citām tautām, dažādi populārzinātniski raksti.
Otrās grāmatas saturs lasītāju iepazīstina ar Krievijas Impēriju, tās ģeogrāfiju, iedzīvotājiem, ļaužu kārtām, nodarbošanos (īpaši ar lauksaimniecību), izglītību. Šis bija pirmais plašākais apcerējums, kas atspoguļoja jaunlatviešu orientāciju uz Krieviju.
Trešās grāmatas saturs veltīts folklorai un literatūrai. Šeit publicēts pirmais jaunlatviešu dziesmu vākums (ap 130 Vidzemes tautas dziesmas, kā arī dažas lietuviešu dziesmas). Publicēti arī J. Alunāna, J. Zvaigznītes, E. Dinsberga dzejoļi un arī tulkojumi.
Leģions
Leģions var būt:
Zinātne
Zinātne ir cilvēka darbības nozare, kuras mērķis ir iegūt zināšanas. Savukārt šīs zināšanas tiek iegūtas mērķtiecīgi, zinātniekiem apkopojot un analizējot datus, ko tie iegūst, veicot novērojumus, pētījumus un eksperimentus. Pēc tam iegūtās zināšanas ļauj teorētiski izskaidrot, kā notiek dažādas norises un parādības gan dabā, gan sabiedrībā. Par zinātni sauc arī zināšanu sistemātisku kopumu kādā noteiktā jomā.
Hipotēzes, kuras tiek izvirzītas, lai izskaidrotu kādu parādību, ir daļa no zinātnes. Hipotēžu pareizību reizēm var pārbaudīt ar eksperimentu palīdzību. Lai hipotēzi pierādītu, nepietiek veikt tikai vienu eksperimentu. Tie ir jāveic atkārtoti, lai izslēgtu kļūdas iespējamību, jo eksperimenta rezultāts var būt atkarīgs no tā veikšanas apstākļiem. Ne visas hipotēzes var pārbaudīt ar tiešiem eksperimentiem. Piemēram, hipotēzes par Saules sistēmas izcelšanos nevar pārbaudīt tieši, tomēr to var darīt, veicot apjomīgu datormodelēšanu, kā arī novērojot citu zvaigžņu sistēmu evolūciju.
Teorija ir apgalvojumu kopums. Teorijas patiesums var būt pierādīts, piemēram, relativitātes teorija, taču tas var arī nebūt līdz galam pierādīts, piemēram, superstīgu teorija. Nepareizas teorijas tiek atmestas, piemēram, flogistona teorija.
Zinātņu klasifikācija
Pastāv dažādi zinātņu klasifikācijas veidi. Viens no plašāk izmantotajiem veidiem ir šāds:
Protams, šāds modelis ir visai nosacīts. Piemēram, psiholoģija savās apakšnozarēs nereti robežojas ar bioloģiju vai medicīnu, savukārt vairāki valodniecības un literatūrzinātnes virzieni — ar socioloģiju u.tml.
Zinātnes vēsture
Zinātnes pirmsākumi ir meklējami turpat, kur radās pirmās civilizācijas — Senajā Divupē, Senajā Indijā, Senajā Ēģiptē, Persijā, Senajā Ķīnā un Maiju valstī. Vieni no pirmajiem, kuri strauji attīstīja zinātni, bija šumeri mūsdienu Irākas teritorijā. Aptuveni 3500 gadus pirms mūsu ēras šumeri nonāca ciešā kontaktā ar Indas ielejas civilizāciju. Savstarpējā mijiedarbībā tika izgudroti daudzi izgudrojumi.
Zinātne mūsdienu izpratnē uzplauka klasiskā perioda laikā Senajā Grieķijā. Viduslaikos Eiropā bija novērojams zinātnes pagrimums. Tikai renesanses periodā zinātne atkal uzplauka, ko dēvē arī par zinātnisko revolūciju.
Teika (Rīga)
Teikas apkaimes kopējā platība ir 4,682 km², kas ir nedaudz mazāk nekā vidējais apkaimes platības rādītājs Rīgā. Pa perimetru apkaimes robežas garums ir 10 437 m. Teikas galvenās ielas ir Lielvārdes iela, daļa no Brīvības gatves, Biķernieku, Tālivalža un Aizkraukles ielas.
"Savs stūrītis"
Pēc miera iestāšanās, Rīgas iedzīvotāji sāka domāt par jaunu dzīvokļu nepieciešamību, un sāka veidot dzīvokļu kooperatīvus, kas sāka iegādāties zemi ēku celtniecībai. 1925. gada 13. maijā reģistrē "Latvijas tehnikas darbinieku dzīvokļu kooperatīvu "Savs stūrītis"". 1927. gadā kooperatīva nosaukumu maina uz "Dzīvokļu kooperatīvs "Savs stūrītis"". Kooperatīva mērķis ir palīdzēt saviem biedriem tikt pie mājiņas. Tehnikas darbinieku biedrība atrodas Merķeļa ielā 13. Iestāšanās nauda ir 5 lati, vienas pajas cena 100 lati. Biedri, kas iemaksājuši 30 latus, iegūst balsstiesības. 1926. gadā kooperatīvā bija 100 biedri, un tas bija iegādājies 111 pūrvietas zemes un 10 gruntsgabalus Mežaparkā. Vēlākos gados kooperatīvs aktīvi darbojas arī Ogrē. Kooperatīva pastāvēšanas 10 gadu jubilejai par godu 300 eksemplāros iznāk grāmata "Savs stūrītis".
1928. gadā kooperatīva apbūves plāns saņem apstiprinājumu. 1929. gada vasarā sāka smilšu uzbēršana jaunveidojamās ielās, pilsētas valde "Sava stūrīša" īpašumā veidotajām ielām piešķir Aizkraukles, Ausmas, Stūrīša, Remīnes, Bajāru, Pīkola, Lielvārdes, Ķeguma, Laimdotas, Burtnieku, Tālivalda, Zalkšu, Āraišu un Pudiķa ielas. 1930. gadā apstiprina Strupās ielas un Zemitāna laukuma izveidošanu. 1939. gadā apbūves gabalos sadala arī "Savs stūrītis" piederošo zemes gabalu starp Zemgaļu, Dzērbenes un Aizkraukles ielām. 1939. gada pavasarī pilsētas valde apstiprina kooperatīva lūgumu par ūdensvada ierīkošana Ķeguma, Raunas, Ieriķu un Stirnu ielās, kas izmaksās ap 20 000 latu un ūdensvadam pieslēgs 29 gruntsgabalus.
Zemitāni
Mūsdienu Teikas vēsture aizsākas 1929. gadā, kad Tālivalža, Laimdotas un Lielvārdes ielu krustojumā ar toreizējo Vidzemes šoseju izveidoja Zemitāna laukumu, kā arī Remīnes, Pudiķa un Pēkšēna ielas. Plašais klajums iepriekš izmantots armijas vajadzībām, šeit apmācīts artilērijas pulks. No Zemitāna laukuma izveidojas vēdekļveidīgs ielu tīkls (plānojis Pēteris Bērzkalns), ko veido Āraišu iela, Tālivalža iela, Burtnieku iela, Laimdotas iela, Lielvārdes iela. Sākas Zemitāna laukuma, Laimdotas ielas izbūve un labiekārtošana. 1933. gada 21. decembrī Rīgu sadala 40 rajonos, izveido arī Zemitānus, kura robežas ir Rīgas-Valkas dzelzceļa līnija, Šmerļa upīte, Mazais Šmerlis, Aizkraukles iela, Lielvārdes iela līdz Biķernieku ielai, Kastrānes iela, pilsētas grāvis, Rīgas-Valkas dzelzceļs. Tās drīz kļūst par Rīgas visātrāk augošo rajonu. 1935. gadā, pieminot Ziemeļlatvijas brigādes komandieri Zemitānu, brigādes veterāni un armijs komandieris Krišjānis Berķis kopā ar iedzīvotājiem iestāda ap 100 liepiņām.
Daudzas no divstāvu ēkām ir celtas no koka, tikai ar nesošajām ķieģeļu sienām, un ārējo apmetumu. Zemitāni bija viens no Rīgas rajoniem, kurā 1939. gadā aizliedza jaunu koka ēku celtniecību ugunsdrošības un celtniecības ērtības dēļ.
Bez gruntsgabala cenas, kas bija daži tūkstoši latu, mājas uzcelšana maksāja no 8000 līdz 15 000 latu. Finansēšanu nodrošināja Latvijas hipotēku banka, un ikmēneša kredītmaksājumus varēja salīdzināt ar dzīvokļa īri iekšpilsētā, tāpēc daudzi no jauno māju īpašniekiem nebūt nebija turīgākā vidusšķiras daļa.
Daudzu māju celtniecību vadīja Bajāru ielā 6 dzīvojošais būvuzņēmējs Žanis-Roberts Rudulis. 1934. gada rudenī viņš sodīts par to, ka savus strādniekus nav apdrošinājis un pieteicis slimo kasē.
Dzērbenes ielā 1-a šajā laikā vēl atradās leprozorija, kuru pārcēla uz Talsiem. Bija problēma ar kanalizāciju, elektrību un ūdens piegādes sistēmām. Jaunās ieliņas nebija bruģētas vai asfaltētas. Celtniecību apgrūtināja augstais gruntsūdens līmenis. 1939. gadā ir uzcelta jau 531 dzīvojamā ēka, no kurām 389 ir divstāvīgas. Pilsētas valde bija noteikuši ēku tipu un atļaujamo stāvu skaitu rajonā.
1938. gadā apstiprina Zemitānu pamatskolas projektu, kas ceļama pie Zemitāna laukuma, Laimdotas ielā. Paredzētas telpas 14 klasēm, aktu zāle, sporta zāle, darbmācības darbnīcas un ēdnīca.
Te pilsēta par lētu cenu pārdeva aptuveni 1000 m³ lielus zemes gabalus, ko pircējiem trīs gados vajadzēja apbūvēt ar vienai vai divām ģimenēm paredzētām brīvi stāvošām dzīvojamām ēkām. Pašvaldība te cēla nelielus dzīvokļu īres namus. Blīvāka trīsstāvu apbūve bija atļauta tikai gar Brīvības gatvi un Lielvārdes ielu. 10 gadu laikā tur tapa vairāk nekā 600 ēku — pārsvarā divstāvu mazģimeņu nami ar 4—6 dzīvokļiem. Teiku kā sava laika jauno rajonu bija iecienījusi "vidusšķira" — ārsti, skolotāji, amatnieki, ierēdņi, — jo jauna dzīvokļa īre maksāja 45 latus. Par rajona izskatu lielā mērā var pateikties arhitektam Teodoram Hermanovskim — tikai starp Brīvības gatvi un Lielvārdes un Biķernieku ielu vien pēc viņa projektiem uzceltas 58 mājas. Arhitektūras speciālisti kā īpaši spilgtus funkcionālisma stila paraugus izceļ namus Laimdotas ielā 30, Burtnieku ielā 21, Pēkšēna ielā 11 u.c.
Kinoteātra "Teika" zāle izmantota kā apkaimes pasākumu norises vieta. 1938. gadā Zemitānu iedzīvotāju skaitu lēš uz 13 000, un prognozē, ka tas drīz palielināsies līdz 15 000. Šeit dzīvo daudzi ierēdņi, kā arī VEF un Juglas tekstilrūpnīcu strādnieki. Pieaugošā iedzīvotāju skaita dēļ, 1939. gadā atklāj bērnudārzu, kas strādā no 7 līdz 18. Lai nodrošinātu iedzīvotājiem vasaras peldes iespējas, Linezerā aizliedz mazgāt veļu un zirgus. Satiksmi ar pilsētas centru nodrošina 21 un 21a autobusi, kā arī 12 tramvajs. 1939. gadā vietējā iedzīvotāja sūdzas, ka Zemitāna laukums joprojām ir neiekopts smilšu laukums, bet daudzas iestādītās apkārtnes liepiņas jau nokaltušas. Pilsēta ar melnzemi nober Lielvārdes, Laimdotas ielu malas, kā arī Zemitāna laukuma malu gar Brīvības gatvi un 21a autobusa galapunktu. Šajā laikā arī presē parādās sūdzības par apbūves haotisko raksturu un lielo ēkā ugunsmūriem, kas pavērsti pret kaimiņu logiem. Pilsēta norāda, ka pie tā vainojami mazie un šaurie zemes gabali.
Sākot ar 1934. gadu, tika apbūvēta teritorija aiz Lielvārdes ielas Juglas virzienā. Izveidojās Kuršu, Zemgaļu, Krīvu un citas ielas. Tomēr inženiertīklu trūkums (tos izbūvēja vēlāk) un lokālo būvnoteikumu neievērošana (parādījās celtnes ar brandmūriem tur, kur bija paredzēta vienīgi klajā apbūve) tā arī nenodrošināja vēlamo labiekārtojuma līmeni un arhitektoniski māksliniecisko kvalitāti. Diskusijās presē šī pilsētas vieta tika novērtēta kā "visraibākais ēku mistrs, kādu pilsētā iespējams iedomāties". Arhitekti uzstāja, ka nekavējoties jāpārtrauc "dezorganizētā" nomaļu pārveidošana, citādi nākotnē nekādi spēki neglabās Rīgu no "netīras un nehigiēniskas sādžas" likteņa.
Pēc Latvijas okupācijas un iekļaušanas PSRS, 1941. gada janvārī Rīgu sadala sešos lielos rajonos, un Zemitānus iekļauj Proletāriešu rajonā. Ar 1941. gada 28. janvāra Rīgas pagaidu izpildkomitejas lēmumu Zemitāna laukumu, par godu LPSR izveidošanas dienai, nosauc par 21. jūlija laukumu. Vēl pirmajos pēckara gados padomju prese dažreiz raksta par Zemitāna laukumu, ap 1950. gadu rajonā notiek ielu pārdēvēšana par godu padomju varai svarīgiem cilvēkiem. Pēckara laikā arī visu apkārtni neformāli sāk saukt par Teiku.
Ģeogrāfija
Noteiktās Teikas apkaimes robežas dabā ir pietiekoši skaidri identificējamas, jo ziemeļu un rietumu daļā tās iet pa dzelzceļu, dienvidu daļā — pa maģistrālo Ieriķu ielu, bet austrumu daļā pa vairāk vai mazāk izteiktām meža kontūrām. Tādējādi no telpiskā viedokļa Teikas apkaimes robežu risinājums ir pietiekoši racionāls. Mazliet problemātiskāk ir ar funkcionālo savstarpējo saistību, jo apkaimes industriālā vai uz dažāda veida komercdarbību orientētā rietumu daļa (arī apkaimes austrumu gals) kontrastē ar apkaimes centrālās daļas salīdzinoši mierīgo mazstāvu un savrupmāju apbūves raksturu. Būtiskas atšķirības apbūves raksturā un iedzīvotāju skaitā ir arī starp apkaimes centrālo savrupmāju apbūves teritoriju un periferiāli novietotajām daudzstāvu dzīvojamās apbūves teritorijām. Šādas atšķirības neveicina apkaimes kā vienota veseluma uztveršanu, taču kontekstā ar kaimiņu apkaimju īpatnībām, piedāvātais Teikas apkaimes robežu variants ir saprotams. Tieši tāpēc Teikas apkaimei nav viena galvenā lokālā centra, bet tādi ir vairāki. Vēsturiskais Teikas apkaimes lokālais centrs ir ap Zemitāna laukumu apkaimes centrālajā daļā, taču mēroga ziņā nesalīdzināmi ievērojamāki ir divi citi centri (tos gan nevar uzskatīt tikai par lokālajiem Teikas apkaimes centriem) — Tirdzniecības centrs "Domina Shopping" apkaimes dienvidrietumu daļā pie robežas ar Purvciema apkaimi un Tirdzniecības parks "Alfa" apkaimes ziemeļaustrumu daļā. Par savdabīgu lokālo centru var uzskatīt arī apkaimes ziemeļrietumu daļā izvietoto VEF Kultūras pili, ap kuru pašreiz veidojas gan dzīvojamā, gan komerciāla rakstura apbūve.
Apbūve
Apbūvē vēl joprojām dominē pirms un tūlīt pēc Otrā pasaules kara tapusī apbūve. Arī mūsdienās Teikā pamatā būvē ģimeņu ēkas, jo lielākiem projektiem gandrīz neiespējami atrast brīvu pietiekami lielu zemes gabalu. Tāpēc Teika tiek uzskatīta par vienu no zaļākajiem un prestižākajiem Rīgas rajoniem, kas turklāt atrodas tuvu centram un kurā ir labi attīstīts sabiedriskais transports. Pilsēta būvēja arī "mazmetrāžas" dzīvokļu īres namus, kas no arhitektūras viedokļa bija ļoti augstvērtīgi. Teikas centrā uzbūvētā dzīvojamā ēka (kinoteātris "Teika", arh. T.Hermanovskis) tiek uzskatīta par funkcionālisma arhitektūras labāko paraugu un ir vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis. Savukārt terases rindu dzīvojamās ēkas, kas gar tramvaja sliedēm stiepjas Ropažu ielā 130/138, iekļautas moderno celtņu nacionālajā reģistrā kā pirmie soļi jauna tipa mājokļa meklējumos.
Daudzas mājas joprojām nav pieslēgtas pilsētas centrālajam kolektoram. Pagrabos krājas ūdens. Pat tur, kur ēkas padomju laikos tika pieslēgtas pilsētas kanalizācijas tīklam, daudzviet kanalizācija tik un tā aiziet gruntī. Taču tas netraucē Teikā attīstīties nekustamā īpašuma tirgum. 21. gadsimta pirmajā desmitgadē savrupmājām ļoti intensīvi mainījās īpašnieki, jo līdzšinējie to saimnieki vairs nespēja par saviem īpašumiem parūpēties.
Ievērojamākie objekti
Teikā atrodas Latvijas Akadēmiskās bibliotēkas augstceltne, Vidzemes priekšpilsētas izpilddirekcija, kā arī daudzi zinātniskie institūti — Latvijas Organiskās sintēzes institūts, LZA Fizikālās enerģētikas institūts, Elektronikas un datorzinātņu institūts, Polimēru mehānikas institūts, Latvijas Valsts koksnes ķīmijas institūts.
Teikas galvenais laukums ir Zemitāna laukums, kurā atrodas piemineklis pulkvedim Jorģim Zemitānam (atklāts ).
Zemitāna laukumā atrodas arī vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis — 1933. gadā celtā kinoteātra "Teika" ēka, kas 1937. gadā no Rīgas Būvvaldes saņēma 1.prēmiju par labāko jaunuzcelto namu.
Odžu dzimta
Morfoloģija
Vairumam odžu ir īss un drukns ķermenis ar īsu asti un platu, trijstūrveida galvu, kas vizuāli labi nodalās no kakla. Lielākā daļa odžu ir līdz 1 metra garumam, bet dažas tropu sugas var sasniegt 3 metru garumu. Zvīņas ir raupjas, ķīļveida. Lielākajai daļai sugu ir vertikāli novietotas stienīšveida vai elipsveida acu zīlītes. Zīlītes var atvērties ļoti plaši, nosedzot gandrīz visu aci, vai sašaurināties tā, ka gandrīz nav redzamas. Tādējādi odzes labi redz dažādos gaismas apstākļos.
Klaburčūsku apakšdzimtas sugām starp nāsīm un acīm atrodas divas nelielas bedrītes, kas ir termisko maņu orgānu atveres, ar šiem orgāniem tās uztver citu dzīvnieku siltuma starojumu. Izmantojot termiskās maņas orgānus, šīs apakšdzimtas čūskas spēj ne tikai sajust iespējamā laupījuma klātbūtni, bet arī noteikt tā atrašanās virzienu un attālumu līdz tam. Līdzīgs orgāns ir arī dažām odžu apakšdzimtas ģintīm. Tām ir īpaša virsnāss kamera ar sensoro funkciju un spēju uztvert barības objektu siltumu caur nāsīm.
Inde
Dažādām sugām indes sastāvs ir atšķirīgs, tomēr odžu sugu inde satur olbaltumvielas graujošus enzīmus un tai ir raksturīga hemorāģiskā darbība — tiek noārdīti eritrocīti, bojāti kapilāri, asinsvados veidojas trombi, bet pēc tam asinis zaudē spēju recēt, tāpēc rodas plaši asinsizplūdumi un tūska. Atšķirībā no kobru indes, kurai ir raksturīga neirotropā iedarbība (sākas paralīze, kas pārņem visus orgānus), odžu inde iedarbojas lēnām. Tāpēc odzes upurī ievada lielu indes daudzumu, tādējādi paralizējot upuri, turklāt inde darbojas arī kā barības fermentēšanas šķidrums. Upurim tas nozīmē lēnu nāvi. Ja cilvēkam iekož odze, tas sajūt spēcīgas lokālas sāpes un dedzināšanu, audi ap brūci piesarkst un uzpampst. Tūska, attīstīdamās no koduma vietas, pārņem visu ekstremitāti. Cietušais kļūst miegains, tam plūst auksti sviedri, sākas drudzis, vemšana, murgi. Zemādas punktveida asinsizplūdumu dēļ uz ķermeņa rodas violeti sarkani plankumi. Smagos gadījumos sākas audu atmiršana, veidojas augoņi. Var iestāties nāve. Ne visu odžu sugu kodieni ir nāvējoši, tomēr dažām sugām inde izraisa ātru cilvēka nāvi, strauji krītot asins spiedienam, jo inde paralizē muskuļus un cilvēkam apstājas asinsrite.
Ekoloģija
Odzes mīt dažādos klimatiskos apgabalos un ir labi pielāgojušās dzīvei gan aukstumā. gan tropu siltumā. Odzes dzīvo vietās, kas atrodas kalnos augstu virs jūras līmeņa vai tuksnešu apgabalos. Viena suga (parastā odze) sastopama pat uz ziemeļiem no polārā loka. Odzes dzīvo uz zemes vai kokos. Dažas sugas par pagaidu mītni izmanto grauzēju alas.
Barošanās
Odzes pamatā ir aktīvas nakts laikā un medī tumsas aizsegā. Tās barojas ar dažādiem nelieliem mugurkaulniekiem. Odžu dzimtas sugas ir pasīvas mednieces un medībās paļaujas uz spēju maskēties, jo ķermeņa krāsa ir pieskaņota apkārtējai videi un sarežģītais zīmējums traucē saskatīt čūskas ķermeņa kontūru. Pirms uzbrukuma odzes atver muti un virza uz priekšu indeszobus, kas parasti ir piekļauti mutes augšdaļai. Plati atvērtie žokļi ļauj pavērst indeszobus upura virzienā. Vairums odžu uzbrūk upurim no slēpņa, dažas izmanto savu košo astes galu, lai pievilinātu laupījumu. Kad dzīvnieks ir pietuvojies, odzes ar atvērtu muti veic strauju izklupienu un iedur upurī garos indeszobus tā, lai tie sasniegtu dzīvībai svarīgus orgānus.
Vairošanās
Dažas odzes dēj olas, tomēr vairums odžu ir oldzīvdzemdētājas. Tā kā olas atrodas mātītes ķermenī, dienā tās ir nodrošinātas ar siltumu, kas veicina embrija attīstību. Daudzas sugas vairojas ik pēc 2 vai pat 3 gadiem. Gados, kad odzes nevairojas, viņas intensīvi barojas, lai atgūtu ķermeņa masu.
Maitri
Maitri (en, hi) ir Indijas vissezonas polārstacija Antarktīdā. Izvietota Širmahera oāzē Princeses Astridas krastā ap 85 km no Lazareva jūras piekrastes. Tuvākā stacija ir 3,5 km uz austrumiem izvietotā Krievijas polārstacija Novolazarevska. Stacija izbūvēta 1988.-1989. gadu polārajā vasarā, lai aizvietotu pirmo Indijas polārstaciju Dakšingangotri, kas atradās uz Nivlisena šelfa ledāja un darbības laikā tika dziļi ieputināta sniegā. Nosaukta par godu budistu mīlestības un labvēlības bodisatvam Maitrejam.
Stacija izbūvēta antarktiskajā oāzē no ledus brīvā apvidū. Galvenā ēka izbūvēta uz tērauda balstiem un ir piepacelta virs grunts. Pētniecības programmas iekļauj bioloģiju, glacioloģiju, meteoroloģiju, cilvēka fizioloģiu un medicīnu, ģeoloģiju, ģeomorfoloģiju u.c. Maitri tiek izmantota kā bāzes stacija pētniecības ekspedīcijām plašā apvidū Karalienes Modas Zemē.
Filadelfijas "Flyers"
Filadelfijas "Flyers" (en) ir profesionāls ASV hokeja klubs, kas ir bāzēts Filadelfijā, Pensilvānijas štatā, ASV. Klubs spēlē Nacionālās hokeja līgas Austrumu konferences Metropolitēna divīzijā. Tas dibināts 1967. gadā, paplašinot NHL, un kopš dibināšanas brīža spēlē NHL.
Savas pastāvēšanas vēsturē "Flyers" ir 2 reizes uzvarējis NHL, 8 reizes ir kļuvis par konferences uzvarētāju un 15 reizes — divīzijas čempionu. Mājas spēles komanda aizvada Wells Fargo Center hallē.
"Flyers" Slavas zāle
1988. gadā Filadelfijas "Flyers" izveidoja komandas Slavas zāli.
I Kissed a Girl
"I Kissed a Girl" ir amerikāņu dziedātājas Keitijas Perijas singls no viņas otrā studijas albuma One of the Boys. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Capitol Records. K. Perija par pašu dziesmu saka, ka tā ir par maģisko sivietes burvību.
"I Kissed a Girl" tika izdots kā galvenais albuma One of the Boys singls. Dziesma bija Billboard Hot 100 topa pirmajā pozīcijā septiņas nedēļas pēc kārtas. Dziesma kļuva par vispasaules mēroga hītu, iekļūstot vairāk nekā 30 valstu topu virsotnēs. Dziesma tika nominēta 51. Grammy balvai. Dziesma tika sertificēta ASV pēc RIAA kritērijiem ar trīskāršo platīna disku par pārdotām 3 900 000 kopijām.
Marija Terēzija
Marija Terēzija, arī Marija Terēze (de; dzimusi, mirusi ), bija Austrijas ķeizariene, kā arī Ungārijas karaliene, Bohēmijas karaliene un Svētās Romas impērijas imperatore kā imperatora Franča I sieva (vēlāk atraitne). Austrijā valdījusi 40 gadus un 40 dienas.
Valdīšanas laika raksturojums
Marijas Terēzijas laiku uzskata par aktīvu reformu laiku, kad Austrijas Impērija nostiprinājās gan iekšpolitiski, gan ārpolitiski. Par vienu no ietekmes paplašināšanas metodēm Marija Terēzija uzskatīja savu daudzo bērnu aprēķina laulības ar citu Eiropas valstu monarhiem.
Viņai bija 16 bērni, no kuriem divi ir bijuši imperatori, Jozefs II un Leopolds II, bet viena no meitām — Francijas karaliene Marija Antuanete. Jau Marijas Terēzijas dzīves laikā Jozefs II un Leopolds II oficiāli tika iecelti par līdzvaldniekiem Austrijā un Bohēmijā.
Erhards Milhs
Erhards Milhs (Erhard Milch,, Vilhelmshāfene - , Vupertāle) - iespējams, ebreju izcelsmes Trešā reiha gaisa kara spēku (Luftwaffe) ģenerālfeldmaršals, Geringa vietnieks.
Izcelsmes jautājums
Viennozīmīgi nav skaidrs, vai Milhs ir bijis ebrejs, vai nav. Angļu vikipēdijā rakstīts: Milch was born in Wilhelmshaven to a Jewish father and a Christian mother, savukārt "Энциклопедия Третьего рейха" u.c. minēts, ka pēc Geringa pavēles tikuši pārrakstīti Milha dokumenti: uzrakstīts, ka viņš bijis tēva ārlaulības bērns pirms tēvs aprecējies ar ebrejieti.
Anže Kopitars
Anže Kopitars (sl; dzimis Jesenicē, Slovēnijā) ir profesionāls slovēņu hokejists, spēlē centra uzbrucēja un kreisās malas uzbrucēja pozīcijās, Slovēnijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2023) pārstāv NHL klubu Losandželosas "Kings", kur pilda kapteiņa funkcijas.
Spēlētāja karjera
Losandželosas klubs Kopitaru izraudzījās 2005. gada NHL draftā ar kopējo 11. kārtas numuru. Pirms spēlēšanas "Kings" sastāvā viņš pārstāvēja Zviedrijas Elites sērijas klubu Sēderteljes SK. "Kings" sastāvā slovēnis spēlē kopš 2006.—2007. gada sezonas un ir kļuvis par vienu no komandas labākajiem uzbrucējiem. A. Kopitars ir pirmais slovēņu hokejists, kurš spēlējis NHL.
Nacionālajā hokeja līgā debitēja 2006. gada 6. oktobrī pret Anahaimas "Ducks", šajā spēlē viņš guva 2 vārtus, taču "Kings" zaudēja ar 3—4. Piedalījās 2008. gada NHL Visu zvaigžņu spēlē. 2011.—12. un 2013.—14. gada sezonās "Kings" sastāvā izcīnījis Stenlija kausu. 2016. gadā kļuva par "Kings" kapteini.
Ivars Tontegode
Ivars Tontegode (dzimis Rīgā) ir latviešu teātra un kinorežisors. Ivars Tontegode ir uzņēmis īsfilmu "Apsēstība", par kuru saņēmis Lielo Kristapu.
Biogrāfija
Ivars Tontegode dzimis 1983. gada 1. jūlijā Rīgā kā senas kuršu ķoniņu Tontegodu dzimtas pārstāvis. Īsu brīdi studējis LU Vēstures un filozofijas fakultātē, bet studijas turpinājis Latvijas Mākslas akadēmijas Grafikas nodaļā, kuru absolvējis 2007. gadā. Vēlāk uzsācis studijas Latvijas Kultūras akadēmijā, kur absolvējis režijas katedru.
2008. gadā uzņēmis īsfilmu Kastings, kas ir ironisks skatījums uz cilvēka vājību — būt pamanītam par jebkuru cenu. 2009. gadā uzņēmis īsfilmu — provocējošu ironisku komēdiju "Apsēstība", par kuru tajā pašā gadā saņēmis arī Lielo Kristapu. 2010. gadā sācis darbu pie pilnmetrāžas filmas "Sēņotāji", kuras pirmizrāde notika 2013. gada 8. martā. Tā ir ironiska melnā komēdija par vīriešu un sieviešu attiecībām mūsdienu sabiedrībā. Paralēli kino darbam debitējis arī dramaturģijā un 2011. gadā kopā ar Normundu Zālamanu Rīgas Tabakas fabrikā uzvedis izrādi Mesija, kas ir abu autoru kopīga oriģināldrāma. Lugas pamatā tiek risināts jautājums — cik tālu latvietis ir latvietis? 2014. gadā uzsācis darbu pie dokumentālas filmas par Knutu Skujenieku.
Dzīvība un trīs nāves
Dzīvība un trīs nāves ir rakstnieka Kārļa Zariņa pirmais romāns, izdots 1921. gadā. Tajā izpaužas modernisma paradigmas.
Darbība noris drīz pēc 1905. gada revolūcijas, Latvijā valda terors, soda ekspedīcijas, notiek aresti, tiek izpildīti nāvessodi. Romānā darbojas trīs personas: Maksis, Kazimirs un Valdis. Ar Valdi saistīta kāda sižetiska sānlīnija, kas labi raksturo Zariņa personības koncepciju: Valdis izplāno vecas un bagātas aktrises slepkavību, lai atņemtu viņai naudu; tomēr aktrise mirst dabiskā nāvē, un Valdis apjēdz, ka viņa iecere bijusi galīgi murgaina un nejēdzīga. Citiem vārdiem, cilvēka rīcība ne vienmēr ir loģiski pamatojama — pārlieku bieži to nosaka viņa apziņas iracionālā daļa. Līdz ar to cilvēks vienmēr spiests staigāt „maskā”, un šīs „maskas” ir vairāk vai mazāk svešas viņa cilvēciskajai būtībai. Tā ir savdabīga nejaušības un fatālisma kombinācijas, kas raksturīga Zariņa romāniem: Maksis, Kazimirs un Valdis visi tiek sodīti ar nāvi. Tikai nāves priekšā zūd visas „maskas”. Uz jautājumus, kas šajās nāvēs vainīgs, Zariņš atbild: „Tādos brīžos neviens nemeklēja vainīgos: vainīgs bija kaut kas augstāks par tiesu un bendēm, par mazo cilvēku kņadu.”
Gogoļa iela
Gogoļa iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Maskavas forštates apkaimē. Nelielais ielas posms pie dzelzceļa stacijas ir robeža starp Maskavas forštati un Centru. Gogoļa iela sākas Stacijas laukumā, savienojumā ar 13. janvāra un Marijas ielu un beidzas krustojumā ar Lāčplēša un Firsa Sadovņikova ielu. Ielas kopējais garums ir 1045 metri un tā sastāv no 3—5 braukšanas joslām.
Vēsture
Tagadējā Gogoļa iela ietver kādreizējo Lāču ielu un Stacijas ielu. Lāču iela atradās tagadējās Gogoļa ielas posmā no Turgeņeva ielas līdz Dzirnavu ielai, bet Stacijas iela savienoja 1860. gados izveidoto Stacijas laukumu ar Lāču ielu. 1885. gadā Stacijas ielai pievienoja Lāču ielu. Savukārt 1902. gadā, sakarā ar ukraiņu rakstnieka Nikolaja Gogoļa nāves 50. gadadienu, ielu pārdēvēja par Gogoļa ielu. 1930. gados ielu pagarināja no Dzirnavu ielas līdz Lāčplēša ielai. Vācu okupācijas laikā to pārdēvēja par Salaspils ielu (de).
1928. gads
1928. gads bija garais gads, kas pēc Gregora kalendāra sākās svētdienā.
Gogoļa iela
Ielas raksturojums
Gogoļa iela aizsākas Centra apkaimes dienvidu daļā, Stacijas laukumā, savienojumā ar 13. janvāra un Marijas ielu, iepretīm Raiņa bulvārim un virzās dienvidu virzienā. Iela caur tuneli, ieejot Maskavas forštates apkaimē, šķērso dzelzceļa uzbērumu un, virzoties garām Rīgas Centrāltirgum, nogriežas dienvidaustrumu virzienā. Līdz tunelim tai ir bruģakmens segums, pārējā garumā to klāj asfaltbetons. Krustojas ar Gaiziņa ielu, kurai iepretīm atrodas Latvijas Republikas Satiksmes ministrija, un Turgeņeva ielu. Posmā starp Turgeņeva un Puškina ielām tā virzās garām Zinātņu akadēmijas augstceltnei. Aiz Puškina ielas krustojuma tā krustojas ar Jēzusbaznīcas un Dzirnavu ielām, nogriežas austrumu virzienā un tālāk iet kā četru joslu iela ar atdalītām brauktuvēm. Krustojas ar Strūgu ielu, aiz tās beidzas krustojumā ar Lāčplēša ielu, kur turpinās kā Jēkabpils iela (tālāk Firsa Sadovņikova iela).
Ielu savienojumi
Gogoļa iela ir savienota ar šādām ielām:
Ostapenko
Ostapenko (uk, no personvārda Ostaps (Оста́п)) ir ukraiņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Vācijas hokeja izlase
Vācijas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Vāciju starptautiskajās hokeja spēlēs. Vācijas izlase 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs izcīnīja sudraba medaļas, 1932. un 1976. gada olimpiskajās spēlēs — bronzas medaļas. Izlasei vairākas reizes ir izdevies izcīnīt medaļas Eiropas čempionātos, kuri notika līdz 1932. gadam. Labākais sasniegums Pasaules čempionātos ir izcīnītās sudraba medaļas 1930., 1953. un 2023. gadā.
2022. gadā tā atrodas 9. vietā Starptautiskās hokeja federācijas vīriešu hokeja izlašu rangā un spēlē 2023. gada Pasaules čempionāta elites divīzijā.
Skandināvu mitoloģija
Skandināvu mitoloģija ir Skandināvijas tautu ticība, ticējumi, mīti un leģendas pirms kristietības izplatīšanās. Tā ir vislabāk saglabājusies liecība par seno ģermāņu tautu mitoloģiju, un tās izcelšanos no senākās indoeiropiešu mitoloģijas.
Skandināvijā un Islandē šie ticējumi ir saglabājušies visilgāk, un nomaļākos rajonos dažas tradīcijas ir uzturētas līdz pat mūsdienām.
Skandināvu mitoloģija ir atstājusi manāmu iespaidu uz mūsdienu populāro kultūru, tās elementi bieži tiek lietoti literatūrā un filmās.
Pasaules uzbūve
Seno skandināvu uztverē telpa sastāvēja no deviņām pasaulēm — āsu Asgardas, vānu, albu jeb elfu, uguns Mūspelas, cilvēku Midgardas, milžu, mirušo, rūķu un salnas milžu pasaules vistālāk uz ziemeļiem. Tās visas vienoja gigantisks osis, pasaules koks Igdrasils. Tā zari pacēlās pār visu zemi un iesniedzās debesīs. Pašā galotnē sēdēja gudrais ērglis, bet starp ērgļa acīm — vanags Vedrfjelnirs. Pa tā zariem kā „starpniece” starp visām pasaulēm skraidīja vāvere Ratatoska. Igdrasils vienmēr bija Nidhoga, ļaunās čūskas, apsardzībā. Mimira avots, apslēptās gudrības avots, iztecēja no koka saknēm.
Mitgarda pasaule un eksistēšana (vismaz līdz zināmam laikam) atradās nedalāmā saistībā ar Asgardu un citām pasaulēm. Sakari ar dievu pasauli tika nodrošināti ar reliģiskajiem rituāliem, ar cilvēku pienākumu sekot sociālajām un etniskajām normām, ko noformulēja āsi, kas ļāva zināmā mērā identificēt cilvēkus ar āsiem un izplatīt uz Mitgardu tās rīcības efektivitāti, ar kādu tika sargāta Asgarda no ļaunajiem spēkiem. Tādā veidā tika realizēts „labums”, kura avots bija dievos.
Dievu pasaule
Sākotnēji dievi nāca no divām dažādām, savstarpēji ne pārāk draudzīgām grupām — āsiem un vāniem, kas bija auglības dievu grupa, kam piemīt arī burvju un pareģu spējas. Starp viņiem arī izcēlās pirmais karš pasaulē. Pēc kara vānu dievi apmetās Asgardā, lai arī tur vāni tika uzskatīti par zemākas šķiras dieviem.
Asgarda bija sadalīta 12 vai vairāk daļās, kur katrā no tām katram no dieviem bija sava grezna zelta vai sudraba māja. Visnozīmīgākā bija Valhalla, Odina māja. Valhallā kaujās kritušie kareivji (einherjēri) pavadīja savas dienas karojot, naktis dzīrojot un gaidot pienākam Ragnaroku, pēdējās pasaules kaujas dienu, kurā senie dievi ietu bojā un tiktu nodibināta jauna miera un saticības ēra. Mājai bija 540 durvis, un caur katru no tām līdzās stāvot varēja ienākt 800 vīri; tās jumts bija taisīts no vairogiem. Kritušo karavīru dvēseles uz turieni aizveda valkīras — kareivīgas jaunavas, kas piedalījās uzvaru un nāves sadalē kaujas laukā. Citādāk, piemēram, no slimībām vai vecuma, mirušos cilvēkus pēc nāves dieviete Hēla nogādāja drūmajā pazemes valstībā.
Pielūgsme, rituāli un maģija
Skandināvu dievus apkalpoja priesteri, ko sauca par godar. Pielūgšana parasti notika brīvā dabā, zem kokiem, blakus svētavotiem vai no akmeņiem izveidotā svētvietā. Vēlāk tika lietoti koka tempļi ar altāriem un izgrebtiem dievu attēliem. Visnozīmīgākais bija templis Senajā Upsālā, Zviedrijā, kur tika upurēti dzīvnieki un arī cilvēki.
Regulāras, lielas upurēšanas tika rīkotas rudenī un pavasarī (ziemas sākumā un vasaras sākumā, jo gadu dalīja divās daļās), kā arī ziemas vidū (jūl). Upurēšana tika organizēta apgabalu centros. Plašu apskatu sniedz „Sāga par Hakonu Labo” — „kad tika rīkotas upurēšanas dzīres, visiem bondiem bija jāpulcējas pie svētvietas, atnesot arī lietas, kuras bija vajadzīgas dzīru laikā. Dzīrēm tiek nokauti lopi, arī zirgi. Visas asinis sauca par upurasinīm, tāpat arī visas lietas — kausus, slotas u.c.. Ar asinīm tika apslacītas visas upurvietas sienas ārā un iekšā, arī cilvēki. Gaļu vārīja un ēda dzīrēs. Dzīru telpas vidū liesmoja ugunskuri. Pilnie kausi tika doti caur ugunskuriem, un namatēvam bija jāsvēta pilnos kausus un upurmielastu”.
No burvjiem baidījās, un nodarbošanās ar buršanos netika saukta par goda lietu. Tomēr sāgās nevar atrast ziņas par galveno varoni — burvi. Ja arī viņam piemita zināmas spējas (piemēram, maģisku rūnu zināšana), tad tas tika skaidrots ar viņa gudrību un to, ka viņš daudz ko prot.
Vēl viena iespēja — ar pārdabiskām lietām ietekmēt citu cilvēku (nolādēšana vai apburšana ar rūnām). Rūnas bija izplatītas Skandināvijā, tomēr to maģiskās formulas nezināja daudzi. Piemēram, nepareizi izgrieztas mīlestības rūnas gandrīz nogalināja meiteni sāgā par Egīlu. Savukārt, kad Egīls izlabojis rūnas, un viņa izveseļojusies.
Mežonīgie rotājumi uz dažādiem priekšmetiem kalpoja, lai palīdzētu cilvēkiem dzīves cīņā, atbaidītu ļaunos garus un pieaicinātu veiksmi. Zvēru un briesmoņu attēliem un figūriņām bija simbolisks raksturs un to izmantošanai — maģiski mērķi. Plaši pielietoja arī visādus aizsargamuletus: Tora piekaramie, aproces, gredzeni, arī zobeni, apmetnes tika uzskatīti par apveltītiem ar burvju spējām.
Maģija ir atgriezeniskas pasaules sastāvdaļa, kas apvieno dabisko un pārdabisko nesaraujamā vienotā. Ar rituāla palīdzību cilvēks uzturēja kārtību, kāda bija dibināta tālā pagātnē. rituāla darbība deva impulsu dzīves kustībai no jauna. Ar rituālu cilvēki skaidroja savus priekšstatus, kā arī motivēja savu darbību, kura atradās absolūtā mijiedarbībā ar dabas likumiem. Ar rituāla palīdzību cilvēki mēģināja iegūt sev labvēlīgus priekšnosacījumus ikdienas darbos, kā arī daļēji, protams, izmantoja savtīgos nolūkos.
Pasaules gals
Tomēr skandināvu mitoloģijā un reliģijā ir skaidrs, ka viss ir iepriekš izlemts — cilvēkam piedzimstot, ir noteikts viņa dzīves pavediena garums un arī dievu liktenis un pasaules gala norise ir iepriekš izlemta. Dievi ir dzirdējuši pareģojumu, kā tieši pasaules beigas — Ragnaroks noritēs, kurš kuru nogalinās, un nav spējīgi to ietekmēt; tomēr viņi drosmīgi un pašaizliedzīgi skatās pretī savam drūmajam liktenim.
Pasaules gala (Ragnaroka) tuvošanos iezīmēs vispārēja nesaticība cilvēku starpā un dažādas citas nelaimes - aptumšosies saule, kam sekos nemīlīgas vasaras, negaisi, vētras, zemestrīces (drebēs un kauks pat Igdrasils), no debesīm kritīs zvaigznes, zeme grims jūrā. Fenrirs tiks brīvībā, un radīs pēcnācējus, kas aprīs sauli, un sekos trīs ziemas bez vasarām. Drīz pēc tam visus Heimdala taures skaņas aicinās uz cīņu. Āsus vadīs Odins, milžus un citus ļaunos spēkus — Lokijs. Uguns zemes Mūspelas valdnieks milzis Sutrs kaujas laikā sadedzinās pasauli, kā rezultātā ies bojā visi cilvēki, arī dievi un milži. Tomēr pēc pasaules bojāejas notiks tās atdzimšana — Asgardā apmetīsies Odina dēli Baldrs, kas atgriezīsies no Hēlas valstības un samierināsies ar Hēdu , Vidars un Vali, Tora dēli Magni un Modi, kas no tēva mantos arī Mjelniru. Izdzīvos arī Liva un Livtrasirs, cilvēku pāris, kas aizsāks jaunu cilvēku dzimumu. Kritušie dievi un taisnie cilvēki sapulcēsies Gimlā, kas atrodas debesu dienvidu daļā, lai baudītu mūžīgu svētlaimi.
Hot n Cold
"Hot n Cold" ir amerikāņu dziedātājas Keitijas Perijas singls no viņas otrā studijas albuma One of the Boys. Singls tika izdots sadarbībā ar ierakstu kompāniju Capitol Records. Dziesmas piedziedājumā esošie pretstati (piemēram, auksts/karsts, jā/nē, iekšā/ārā, augšā/lejā, melns/balts) uzsver attiecību subjektu nestabilo raksturu. Dziesma iekļuva Billboard Hot 100 topa pirmajā trijniekā. Tāpat dziesma ir iekļuva vairāk nekā 15 valstu topos. Dziesma tika sertificēta ASV pēc RIAA kritērijiem ar četrkāršo platīna disku.
Marija Tjudora
Mērija Tjudora (Queen Mary I Tudor of England, 1516.-1558.), Īrijas un Anglijas karaliene (1553.-1558.), Neapoles karaliene konsorte (1554.-1558.), Aragonas, Maļorkas, Valensijas, Sicīlijas un Nīderlandes savienoto provinču konsorte (1556.-1558.), Barselonas hercogiene (1556.-1558.).
Dinara Safina
Dinara Safina (dzimusi ) ir bijusī tatāru izcelsmes Krievijas Federācijas tenisiste. Viņa ir bijusi WTA Pasaules pirmā rakete 2009. gadā.
D. Safina kopumā oficiālajos tenisa turnīros uzvarēja 360, bet zaudēja 173 spēles. Karjeras laikā izcīnīja 12 WTA un 4 ITF titulus vienspēlēs un 9 WTA un 3 ITF titulus dubultspēlēs. Viņa palika otrā trīs Grand Slam (divreiz Francijas atklātajā čempionātā, vienreiz Austrālijas atklātajā čempionātā) vienspēļu turnīros un uzvarējusi 2007. gada ASV Atklātajā čempionātā dubultspēļu turnīrā kopā ar Natāliju Dekiju. Tāpat arī viņa ieguva olimpisko sudraba medaļu sieviešu vienspēlēs 2008. gada Pekinas Olimpiskajās spēlēs. Viņa ir jaunākā māsa bijušajam ATP reitinga līderim - Maratam Safinam.
2011. gadā D. Safina paziņoja, ka pārtrauc profesionālas tenisistes karjeru. Spēlējot tenisu, nopelnījusi 10,5 miljonus ASV dolāru.
Nike
Nike, Inc. ir ASV uzņēmums, kas nodarbojas ar apavu, apģērbu un sporta preču dizainēšanu un pārdošanu visā pasaulē. Tas ir viens no populārākajiem sporta preču ražotājiem pasaulē. Nike Inc. galvenā štāba mītne atrodas Bivertonā, Oregonā, ASV. Uzņēmums nodarbina vairāk kā 44 000 tūkstošus cilvēku visā pasaulē. Ražotāja sauklis ir Just Do It.
Kompānija ir dibināta 1964. gada 25. janvārī kā Blue Ribbon Sports un tā savu oficiālo nosaukumu Nike, Inc. ieguva 1971. gada 30. maijā. Tās dibinātāji ir Filips Naits un Viljams Bouermans.
Vides organizācija Climate Counts ir nosaukusi Nike kā vienu no videi draudzīgākajām organizācijām. Jau 15 gadu Nike nodarbojas ar sporta apavu otrreizējo pārstrādi, no nolietotajiem apaviem ražojot sporta un rotaļu laukumu segumus.
Zebiekste
Lai pievērstu lielāku uzmanību sugas izpētei, Latvijas Nacionālais dabas muzejs ir nosaucis zebieksti par Gada dzīvnieku 2022.
Izplatība
Zebiekste dzīvo Eiropā, ietverot Azoru un Vidusjūras salas (bet nav sastopama Īrijā, Islandē un Grenlandē), tā dzīvo arī Ziemeļāfrikā, Tuvajos Austrumos, izņemot Arābijas pussalu, Krievijas Āzijas daļā, Afganistānā, Irānā, Irākā, Mongolijā, Ķīnas ziemeļos, Japānā, Korejas pussalā un Ziemeļamerikas ziemeļos. Kalnos sastopama līdz 3000 m augstumam virs jūras līmeņa.
Dažādos reģionos šīs sugas dzīvniekiem ievērojami atšķiras gan fizioloģija, gan etoloģija, taču ārēji atšķiras tikai ķermeņa izmērs un masa. Šādu ārējo pazīmju izmantošana nav precīza metode pasugas noteikšanai, līdz ar to sistemātiķi nespēj vienoties par zebiekstes pasugu skaitu un to izplatības robežām. Latvijā mājo nominālforma — Ziemeļu zebiekste (Mustela nivalis nivalis Linnaeus), kas sastopama arī Skandināvijā, Krievijas rietumu daļā un Ziemeļamerikā.
Izskats
Zebiekste ir slaida, gara un veikla. Tai ir īsas kājas, garš kakls un saplacināta galvas forma. Ausis nelielas, platas un noapaļotas, acis salīdzinoši lielas un apaļas, purniņš strups un aste īsa. Siltajās zemēs un kalnos dzīvojošās zebiekstes ir mazākas par ziemeļu reģionu un līdzenumu populāciju pārstāvjiem. Tēviņi ir lielāki par mātītēm. Tēviņu ķermeņa garums kopā ar asti ir 13—26 cm, astes garums 2,5—4 cm, svars 40—55 g, mātītes ķermeņa garums kopā ar asti ir 11—22,5 cm, astes garums 2,2—3 cm, svars 30—50 g.
Vasarā zebiekstes kažoks ir brūns ar baltu pavēderi, pakakli un pazodi. Rudenī ziemeļu reģionu zebiekstes kažoks kļūst balts līdz pašam astes galam. Dienvidu reģionos, kur sniegs nekad neuzsnieg, zebiekste paliek brūna visu gadu. Pie mums Latvijā zebieksti mēdz sajaukt ar sermuli. Lai arī sermulis ir lielāks, masīvāks un smagāks par zebieksti, visvieglāk abus atšķirt pēc astes. Zebiekstes aste, salīdzinot ar sermuļa asti, ir īsa, turklāt vasarā tā ir viscaur brūna kā pārējais kažoks, bet ziemā pilnīgi balta. Toties sermulim astes gals ir melns gan vasarā, gan ziemā.
Uzvedība
Zebiekste ir aktīva visu gadu un mēdz medīt gan naktī, gan dienā. Sākumā tā savu upuri novēro, tad dzen medījumu līkloču lēcieniem un izdevīgā brīdī uzbrūk, iekožoties kaklā pie galvaskausa pamatnes. Ja zebiekste nogalina lielāku medījumu nekā spēj apēst, tā pārpalikumu noglabā slēptuvē vēlākam laikam.
Zebiekste ir daļējs pēdminis, pēdas ir relatīvi lielas, salīdzinot ar ķermeņa izmēru un svaru, tāpēc tā neiegrimst pat irdenā, dziļā sniegā. Dzīvnieks pārvietojas lunkaniem lēcieniem, kas parasti ir 25—35 cm gari. Virszemē zebiekste uzturas salīdzinoši maz, tā galvenokārt pārvietojas pa savu upuru — grauzēju un arī kurmju alām. Ziemā labprāt nirst sniegā, pārvietojas zem sniega un pēc 0,5—1 metriem atkal iznirst. Novērojot pēdas sniegā, var redzēt zigzagotas lēcienu virtenes, kas nomainās ar ieniruma un pēc tam izniruma caurumiem kupenā.
Zebiekstes ir izteiktas vientuļnieces, pat pārošanās laikā tās mēdz sakauties. Katra zebiekste aizsargā savu teritoriju, kuras lielums mainās atkarībā no pieejamās barības.