cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jānis Daumanis
Dzīvesgājums
Dzimis 1884. gada 18. martā Dreiliņu pagasta zemnieka Ernesta Daumaņa deviņu bērnu ģimenē. Mācījās Biķera draudzes skolā, 1900. gadā iestājās Mangaļu jūrskolā, tomēr pēc vecākā brāļa jūrnieka nāves 1901. gadā iestājās Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā. Tur piedalījās nelegālā semināristu pulciņā un izplatīja žurnālu "Auseklis" un citus Amerikas latviešu sociāldemokrātu izdevumus, par ko 1902. gadā tika izslēgts no semināra. Tajā pašā gadā uzņemts Latvijas Sociāldemokrātiskajā Strādnieku partijā (LSDSP), bija Rīgas partijas organizācijas sekretārs. 1903. gadā pēc skolotāja eksāmenu nokārtošanas ieguva darbu Cesvaines pagasta skolā, ko 1904. gadā nācās pamest revolucionārās darbības dēļ. 1905. gada revolūcijas laikā organizēja Juglas, Čiekurkalna un Strazdumuižas fabriku strādnieku streikus. 1905. gada jūlijā—oktobrī atradās apcietinājumā par proklamāciju iespiešanu. Pēc atbrīvošanas LSDSP viņam izsniedza dokumentus uz tautskolu inspektora Jura Gavena vārda, ar šo segvārdu viņš devās uz Cēsu apriņķa austrumu daļu, kur vadīja Malienas sociāldemokrātu organizāciju, kas veica uzbrukumus Cesvaines un Dzelzavas muižām. Pēc karastāvokļa ieviešanas un soda ekspedīcijas ierašanās Daumanis izveidoja mežabrāļu grupu, bija Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālkomitejas loceklis (1906—1908). Piedalījās LSDSP 3. kongresā (1906), Latvijas Sociāldemokrātijas 1. un 2. kongresā, kā arī 1907. gadā Krievijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku partijas 5. Londonas kongresā, kur tika pieņemts lēmums pārtraukt kaujinieku darbību.
1908. gada 6. februārī Daumani arestēja un līdz Pirmā pasaules kara sākumam 1914. gada jūlijā viņš atradās ieslodzījumā Rīgas un Vologdas cietumos, pēc tam izsūtījumā Minusinskā Jeņisejas guberņā. Pēc Februāra revolūcijas organizēja Minusinskas padomi. 1917. gada septembrī boļševiku partijas uzdevumā devās uz Sevastopoli, kur sarīkoja Melnās jūras kara flotes revolucionāru sanāksmi. Novembra beigās viņu ievēlēja par boļševiku partijas Taurijas guberņas komitejas locekli un Sevastopoles Revolucionārās kara komitejas priekšsēdētāju.
No 1918. gada marta Taurijas Padomju republikas Tautas komisāru padomes loceklis, kara flotes komisārs. Pēc vācu karaspēka intervences aprīļa beigās ar krievu karakuģi aizbēga uz Novorosijsku, kur pēc Ļeņina pavēles daļu no kuģiem nogremdēja, lai tie nenonāktu pretinieku varā. 1918. gada jūlijā J. Gavenu izsauca uz Maskavu, kur viņam bija jāsniedz paskaidrojumi par sakāves iemesliem.
Pēc Sarkanās armijas ielaušanās Krimā 1919. gada aprīlī viņu iecēla par vietējās boļševiku partijas organizācijas vadītāju, bet jau jūnijā Deņikina armija ieņēma Krimu.
Pēc tam, kad sarkanarmieši atguva varu Krimā, 1921. gada novembrī Gavenu iecēla par Krimas APSR Centrālās izpildkomitejas priekšsēdi, kur bija aktīvs sarkanā terora organizētājs. No 1924. gada dzīvoja Maskavā un darbojās PSRS Valsts plāna (Госплан СССР) prezidijā, vēlāk bija padomju naftas kompānijas ДЕРОП direktors Nirnbergā (1931—1933). 1933. gadā pensionējās, bet Lielā terora laikā 1936. gada 6. aprīlī tika apcietināts sakarā ar apvainojumiem opozīcijas grupas veidošanā un sakaru uzturēšanā ar Trocki. 1936. gada 3. oktobrī PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija par "kontrrevolucionāru teroristisku darbību" viņam piesprieda nāvessodu.
Nošauts 1936. gada 4. oktobrī, līķis sadedzināts Maskavas Donas kapsētas krematorijā (Донской крематорий). 1958. gadā reablilitēts.
Umberto Nobile
Umberto Nobile (it, izrunā: ; dzimis, miris ) bija itāļu aviators, aviācijas inženieris un Arktikas pētnieks, kas pasaules ievērību guvis kā pirmais, kas ar lidaparātu pārlidoja Ziemeļpolam.
Agrīnā karjera
Dzimis Lauro pilsētiņā Avellīno provincē kalpotāja ģimenē. Absolvējis Neapoles Universitāti, kur apguvis elektrotehniku un rūpniecisko inženierzinātni. 1906. gadā sācis strādāt Itālijas dzelzceļā, kur nodarbojies ar dzelzceļa tīkla elektrifikāciju. 1911. gadā pievērsies aviācijai un iestājies Itālijas armijas piedāvātajos kursos. Sākoties Pirmajam pasaules karam, Nobile trīs reizes mēģinājis stāties dienestā, bet atzīts par fiziski nepiemērotu.
Iesaukts Itālijas Gaisa spēkos, Nobile kara laikā pārraudzīja gaisa kuģu būvi un veidoja jaunas konstrukcijas, no kurām neviena nelidoja līdz kara beigām. 1918. gadā Nobile sadarbībā ar citiem inženieriem izveidoja aviobūves uzņēmumu Stabilimento Costruzioni Aeronautiche. Uzņēmuma pirmais projekts bija Atlantijas okeāna šķērsošanai paredzēts 125 m garš puscietas konstrukcijas dirižablis T-34. Dirižablis 1920. gadā tika pārdots ASV, pārdēvēts par Roma un gāja bojā 1922. gadā, ietriecoties augstsprieguma elektrolīnijā.
Tajā pašā gadā sakarā ar politisko nestabilitāti un draudiem viņa uzņēmuma nacionalizācijai, Nobile pārcēlās uz ASV un strādāja par konsultantu uzņēmumā Goodyear. Atgriezās Itālijā 1923. gadā un uzsāka darbu pie gaisa kuģa N-1 būves.
Norge ekspedīcija
1925. gada rudenī norvēģu polārpētnieks Roalds Amundsens piedāvāja Nobilem sadarboties lidojumam uz līdz tam aviatoriem nesasniegto Ziemeļpolu. Amundsens 1925. gadā kopā ar amerikāņu miljonāru Linkolnu Elsvērtu un pilotu Jalmaru Rīseru Larsenu ar diviem hidroplāniem Dornier Wal bija tikuši līdz 88° ziemeļu platumam, bet bija spiesti piezemēties un 26 dienas pavadīja uz peldošā ledus.
Nobiles būvētais gaisa kuģis N-1 nonāca ekspedīcijas rīcībā 1926. gada martā un tika pārdēvēts par Norge — ‘Norvēģija’. 14. aprīlī Norge pameta Itāliju un maija sākumā sasniedza Nīolesunnu Svalbārā, kas bija ekspedīcijas atbalsta punkts.
29. aprīlī Nīolesunnā ieradās Ričarda Bērda un Floida Beneta (Floyd Bennett) ekspedīcija ar lidmašīnām Fokker F-VII, kas arī plānoja sasniegt Ziemeļpolu. 9. maijā Bērda ekspedīcija devās ceļā un pēc 16 stundām atgriezās, apgalvojot, ka sasnieguši Ziemeļpolu. Vēlāk atklājās, ka lidojuma rezultāti bijuši viltoti.
11. maijā Norge devās ceļā. Ekspedīcijas sastāvā bija 16 cilvēku: ekspedīcijas vadītājs Roalds Amundsens, gaisa kuģa pilots Umberto Nobile, ekspedīcijas sponsors Linkolns Elsvērts, polārpētnieks Oskars Vistings, navigators Jalmars Rīsers-Larsens un citi. Ceļā uz Ziemeļpolu dirižablis pavadīja 15,5 stundas, kur nometa Norvēģijas, ASV un Itālijas karogus. 14. maijā dirižablis sasniedza Telleras inuitu ciemu Aļaskā. Nolaižoties dirižablis tika bojāts, vēlāk to izjauca un nogādāja atpakaļ Itālijā.
Italia ekspedīcija
Pēc pirmās veiksmīgās ekspedīcijas Nobile sāka plānot nākamo, šoreiz Itālijas kontrolētu ekspedīciju uz Arktiku. Ekspedīcijas vajadzībām tika uzbūvēts dirižablis Italia, kas bija gandrīz identisks Norge. Tā kā Nobilem bija saspringtas attiecības ar Itālijas fašistu valdību, ekspedīcijas lielāko daļu finansēja Milānas pilsēta, bet valdība piešķīra dirižabli un vecu tvaikoni Città di Milano, kas nogādāja aprīkojumu Svalbārā.
Nobile bija plānojis trīs ekspedīcijas lidojumus, katrā pētot citu Arktikas apgabalu, pēc katra lidojuma atgriežoties Nīolesunnā.
Pirmais lidojums sākās 11. maijā, bet pēc 8 stundām dirižablis bija spiests atgriezties, jo uz tā pārvalka veidojās bieza ledus kārta.
Trešais lidojums startēja 23. maija rītā. Lidojot spēcīgā pavējā gar Grenlandes austrumu piekrasti, ekspedīcija pēc 19 stundām sasniedza Ziemeļpolu. Lai arī bija paredzēta nolaišanās uz ledus, stiprā vēja dēļ tas nebija iespējams un dirižablis riņķoja ap polu, veicot dažādus mērījumus. Īsā ceremonijā uz ledus tika nomesti Itālijas un Milānas karogi, kā arī pāvesta Pija XI dāvātais koka krusts.
Atceļā dirižablim ievērojami traucēja spēcīgais pretvējš. Gaisa kuģis sāka apledot un miglas dēļ zaudēja orientāciju. 25. maijā, pēc vairākām avārijas situācijām, dirižablis sasvērās uz pakaļgalu, zaudēja augstumu un atsitās pret ledu. Sadursmes rezultātā atdalījās gondola ar lielāko daļu ekipāžas. Seši komandas dalībnieki palika iesprostoti kuģa apvalkā, kas, zaudējis gondolas svaru, pacēlās gaisā un aizlidoja nezināmā virzienā un nekad netika atrasti.
No uz ledus palikušajiem viens bija gājis bojā, bet no pārējiem deviņiem daļa bija ievainoti. Pašam Nobilem bija vairāki lūzumi un galvas trauma. Avārija notika 120 km uz ziemeļaustrumiem no Ziemeļaustrumu Zemes krasta. Dreifējošais ledus ekspedīcijā izdzīvojušos nesa Brohas un Fjonas salu virzienā.
Izdzīvojušo rīcībā bija palicis radioraidītājs un tie noraidīja SOS signālu. Tika organizēta starptautiska glābšanas operācija, kurā iesaistījās lielākā daļa zināmāko polārpētnieku un arktisko lidotāju. 18. jūnijā lidojumā uz Svalbāru pazuda Roalda Amundsena un piecu tā ekipāžas dalībnieku lidmašīna. 20. un 22. jūnijā cietušajiem ar lidmašīnām tika piegādāta pirmā provīzija. 23. jūnijā zviedru pilots Einars Lundborgs evakuēja Nobili, bet avarēja, kad atgriezās pēc pārējiem palikušajiem. 6. jūlijā Lundborgu evakuēja cits zviedru pilots, bet laikapstākļu maiņas dēļ pārējos glābt neizdevās. 12. jūlijā padomju ledlauzis Krasin izglāba Mariano un Dzapi, kas ar kājām bija devušies uz cietzemi. Vēlāk tajā pašā dienā ledlauzis uzņēma pārējos izdzīvojušos ekspedīcijas dalībniekus.
Kopā gāja bojā 17 cilvēki, 8 — Italia ekspedīcijas dalībnieki, bet 9 — glābšanas ekspedīciju dalībnieki. Glābšanas pasākumos piedalījās astoņu valstu vairāk nekā 20 kuģu, lidaparātu un kamanu komandu. Izdzīvojuši ekspedīcijas dalībnieki uz ledus pavadīja 47 dienas.
Vēlākā karjera
1931. gadā Nobile devās uz PSRS, kur iesaistījās padomju puscieto dirižabļu programmā. 1936. gadā viņš atgriezās Itālijā pasniedzēja darbā, bet 1939. gadā devās uz ASV, kur pasniedza aeronautiku Lūisa Universitātē Ilinoisā. 1942. gadā atgriezās itālijā, bet drīz pārcēlās uz Spāniju, kur sagaidīja Itālijas kapitulāciju Sabiedroto spēkiem 1943. gadā. Vēlākajos gados ievēlēts Itālijas Konstitucionālajā asamblejā kā neatkarīgais kandidāts no Itālijas Komunistiskās partijas. Strādājis kā pasniedzējs Neapoles Universitātē. Miris 1978. gadā 93 gadu vecumā.
Umberto Nobiles vārdā nosaukts krāteris uz Mēness un ledājs Antarktīdā.
Renārs Roze
Renārs Roze (dzimis Rīgā) ir latviešu vieglatlēts un orientierists. Sasniedzis augstus rezultātus orientēšanās sportā, pēc tam pievērsies garo distanču skriešanai: pusmaratonam un maratonam. 2014. gada martā Barselonas maratonā uzlabojis savu personisko rekordu līdz 2.19:02.
R. Roze dzīvo Ogrē, 1995. gadā tur sācis trenēties orientēšanās sportā. Mācījies Ogres vidusskolā un Rīgas Valsts 1. ģimnāzijā. Ieguvis divus maģistra grādus: Banku augstskolā un SBS Swiss Business School. Strādā par finansistu.
R. Roze ir spēcīgs orientierists, uzvarējis Latvijas arī Latvijas čempionātā (pēdējo reizi par čempionu kļuva 2013. gadā sprintā, kur ieņēma otro vietu, zaudējot tikai ārpus čempionāta ieskaites skrienošam Lietuvas sportistam). Vienlaikus pievērsies garo distanču skriešanai. 2013. gadā uzstādījis personisko rekordu pusmaratonā (1.08:10 Kuldīgā), 2014. gadā — maratonā (2.19:02 Barselonā). Uzvarējis vairākos pusmaratonos Latvijā, kā arī bijis labāko desmitniekā vairākos starptautiskos maratonos. Pēdējos dažus gadus ir otrais spēcīgākais Latvijas maratonskrējējs pēc Valērija Žolneroviča.
Lielvārdes lidlauks
Lielvārdes lidlauks (ICAO: EVGA) ir Latvijas Nacionālo bruņoto spēku aviācijas bāze Ogres novada Rembates pagastā, 7 km uz ziemeļiem no Lielvārdes.
Vēsture
Aukstā kara laikā 1970. gados PSRS bruņotie spēki Rembates ciema tuvumā sāka būvēt militāro lidlauku un Lielvārdes ziemeļu daļā uzcēla daudzdzīvokļu māju kvartālu padomju kara lidotāju ģimenēm un lidlauka personālam.
Sākotnēji Lielvārdes lidlauks kalpoja kā no Rumbulas lidostas pārdislocētā 899. Oršas iznīcinātāju bumbvedēju aviācijas pulka bāze Latvijas centrālajā daļā, kurā bija stacionēti padomju iznīcinātāji Su-24, bet vēlāk MiG-23.
1993. gada 1. jūlijā Krievijas bruņoto spēku izvešanas laikā 899. Oršas aviācijas pulku pārdislocēja uz Buturļinovkas gaisa kara bāzi Voroņežas apgabalā Krievijā.
Lidlauku nodeva Latvijas Nacionālo Bruņoto spēku rīcībā, kas šeit ierīkoja NBS Gaisa spēku helikopteru bāzi. Helikopterus Mi-2 un Mi-17 izmantoja ne tikai militāriem mērķiem, bet arī meklēšanas un glābšanas darbiem, ievainoto un smagi slimo pacientu transportēšanai.
Gaisa spēku aviācijas bāzes izveide
Pēc Latvijas iestāšanās NATO 2005. gadā Latvijas valdība pieņēma lēmumu par Lielvārdes lidlauka attīstību. No 2007. līdz 2013. gadam notika lidlauka skrejceļa un lidostas modernizēšanas darbi, izbūvēja manevrēšanas ceļus, gaisa kuģu stāvvietas un dažādu funkciju lidaparātu laukumus. 2009. gadā atvēra jaunu pārvaldes ēku. 2013. gadā pabeidza apbruņojuma noliktavas, lidaparātu apkopes angāra ar remontdarbnīcām un smērvielu noliktavas izbūvi. Līdz 2013. gadam lidlauka projekta attīstībā bija ieguldīti apmēram 27 miljoni eiro NATO līdzekļu un apmēram 55,4 miljoni eiro nacionālā finansējuma.
2014. gada Krimas krīzes laikā Lielvārdes lidlauku apmeklēja Latvijas aizsardzības ministrs Raimonds Vējonis, kas kopā ar Nacionālo bruņoto spēku komandieri un gaisa spēku štāba priekšnieku pārrunāja gaisa spēku aviācijas bāzes uzdevumus, turpmākās attīstības plānus, Baltijas gaisa telpas novērošanas tīkla BALTNET iespējas, kā arī Krievijas gaisa spēku paaugstināto aktivitāti pierobežā un NATO patrulēšanu gaisa telpā virs Baltijas valstīm. 2014. gada septembrī Lielvārdes lidlaukā notika starptautiskas mācības Steadfast Javelin II, kur nakts laikā vizuālās nosēšanās režīmā nolaidās stratēģiskās transporta lidmašīnas, kas atveda uz Latviju bruņumašīnas.
2022. gada jūnijā Lielvārdes lidlaukā izvietoja Spānijas piegādāto zeme-gaiss zenītraķešu NASAMS bateriju. Kopš 2023. gada februāra Lielvārdes lidlaukā stacionēti militārie helikopteri Black Hawk.
Gustavs Hercs
Gustavs Ludvigs Hercs (de, dzimis, miris ) bija vācu fiziķis. 1925. gadā kopā ar Džeimsu Franku saņēma Nobela prēmiju fizikā par elektronu un atomu sadursmju likumu atklāšanu. Viņu Franka-Herca eksperiments pierādīja Nīlsa Bora atoma modeļa pareizību.
Gustavs Hercs bija vācu fiziķa Heinriha Rudolfa Herca brāļa dēls.
Biogrāfija
Hercs piedzima 1887. gadā Hamburgā, Vācijas impērijā, advokāta Gustava Teodora Herca (1858–1904) ģimenē. Viņa tēvs bija fiziķa Heinriha Rudolfa Herca brālis.
Gustavs Hercs mācījās Getingenes Universitātē (1906–1907) un Minhenes Universitātē (1907–1908). Pēc tam viņš studēja Humbolta Berlīnes Universitātē un 1911. gadā pabeidza doktora studijas pie Heinriha Rubensa.
No 1911. līdz 1914. gadam Hercs strādāja par Rubensa asistentu Berlīnes Universitātē. Šajā laikā viņš kopā ar Džeimsu Franku veica eksperimentus, pētot neelastīgas elektronu sadursmes ar atomiem gāzēs. Tieši par šiem pētījumiem viņi abi 1925. gadā saņēma Nobela prēmiju fizikā.
Pirmā pasaules kara laikā Hercs dienēja armijā. 1915. gadā viņš guva nopietnu ievainojumu. Pēc kara 1917. gadā atsāka strādāt Berlīnes Universitātē kā privātdocents, bet vēlāk kā fiziķis zinātnieks strādāja Philips kvēlspuldžu rūpnīcā Eindhovenā (1920-1925).
1925. gadā Hercs kļuva par profesoru un Fizikas institūta direktoru Halles Universitātē, bet 1928. gadā ieņēma līdzīgus posteņus Berlīnes tehniskajā universitātē.
Vācijā nākot pie varas NSDAP, tika pieņemts "Likums par profesionālā civildienesta atjaunošanu" (1933). Saskaņā ar to Hercs tika klasificēts kā otrās pakāpes daļēji ebrejs, jo viņa vectēvs no tēva puses Dāvids Gustavs Hercs (1827–1914) bērnībā bija ebrejs, kura ģimene 1834. gadā kristījās luterismā. Tādēļ Hercs 1934. gadā bija spiests atstāt darbu universitātē un 1935. gadā sāka strādāt kompānijā Siemens par pētnieciskās laboratorijas direktoru. Tur viņš veica pētījumus atomfizikas un ultraskaņas jomās līdz pat 1945. gadam.
Darbs PSRS
Tuvojoties Otrā pasaules kara beigām, vairāki vācu zinātnieki, tai skaitā Hercs, drošības nolūkos vēlējās izbraukt no Vācijas. Viņiem rūpēja savu zinātnisko institūtu liktenis. Lai pasargātu tos no izlaupīšanas, viņi vienojās vērsties pie PSRS varas pārstāvjiem. Sarunu rezultātā vācu fiziķi izbrauca uz PSRS. Hercs saņēma uzdevumu izstrādāt izotopu seperācijas metodi, izmantojot difūziju inerto gāzu plūsmā. Hercu nozīmēja par vadītāju institūtam "G", kas atradās 10 km no Suhumi. Institūtā strādāja ap 300 vāciešu.
1949. gadā 6 vācu zinātnieki (tai skaitā Hercs) bija konsultanti urāna bagātināšanas rūpnīcā slēgtajā pilsētā Sverdlovska-44. 1950. gadā Hercs pārcēlās uz Maskavu. Par piedalīšanos padomju kodolprojektā Hercam 1951. gadā tika piešķirta Staļina prēmija (otrās klases).
Atgriešanās VDR
1954. gadā Hercs pārcēlās uz Vācijas Demokrātisko Republiku, kur piedalījās kodolindustrijas izveidošanas procesā. Viņš strādāja par profesoru un Fizikas institūta direktoru Leipcigas Universitātē. 1961. gadā ieguva emeritus statusu un pensionējās. Viņš bija VDR Fizikas biedrības priekšsēdētājs (1955-1967), pēc tam goda priekšsēdētājs (1967-1975).
Personīgā dzīve
Hercs 1919. gadā apprecējās ar Elenu Dihlmani (mirusi 1941. gadā). Viņiem bija divi dēli Karls Helmuts Hercs and Johaness Heinrihs Hercs, kas abi kļuva par fiziķiem. Karls Helmuts Hercs kļuva pazīstams kā medicīniskās ultrasonogrāfijas izgudrotājs. 1943. gadā Hercs apprecējās ar Šarloti Jollasi. Hercs nomira 1975. gadā 88 gadu vecumā.
Žanis Spure
Žanis Spure ( —, segvārds — Lapa) bija PSRS slepeno dienestu darbinieks. 1939. gadā nelegāli iesūtīts Latvijā, pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā bija Latvijas Komunistiskās partijas Centrālkomitejas sekretārs, bija Tautas Saeimas un vēlāk Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāts un tās prezidija loceklis (1940—1941).
Biogrāfija
Dzimis 1901. gada 23. (10.) septembrī Rīgā. Strādājis Jelgavas policijā, 1920. gadā iestājies nelegālajā Latvijas Komunistiskajā partijā, bijis LKP Zemgales apgabala komitejas loceklis. 1922. gadā apcietināts par komunistisko darbību un 1923. gadā apmainīts pret latviešu gūstekņiem PSRS.
No 1923. gada dzīvoja Maskavā un darbojās Profinternes — komunistisko arodbiedrību starptautiskā organizācija — nodaļā par sekretāru, kas gatavoja slepenos aģentus nosūtīšanai uz ārzemēm (1925—1932). 1929. gada janvārī Maskavā uz ielas nošāvis kādu Krupenkovu, par ko maigi sodīts tikai ar gadu spaidu darbu, jo jau 1930. gadā Spurem tika atjaunots partijas biedra statuss. 1935. gadā pirmo reizi uz īsu laiku nelegāli iesūtīts Latvijā, pēc atgriešanās Maskavā 1936. gadā absolvējis Rietumtautu Komunistisko universitāti.
Otrā pasaules kara laikā Sarkanās armijas politdarbinieks (bataljona komisārs), frontes laikraksta "Par Padomju Latviju" redaktors. Sakarā ar IeTK izmeklēšanu pret viņu izdarījis pašnāvību, oficiāli paziņots, ka kritis kaujās Valdaja augstienē 1943. gada 23. maijā.
Salamankas province
Salamankas province ir viena no 50 Spānijas provincēm valsts rietumos, Kastīlijas un Leonas autonomajā apgabalā. Tā robežojas ar Samoras provinci ziemeļos, ar Valjadolidas provinci ziemeļaustrumos, ar Avilas provinci austrumos, ar Kaseresas provinci dienvidos un ar Portugāli rietumos.Tās lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Salamanka. Provinces kopējā platība ir 12 350 km2, 2011. gada beigās provincē dzīvoja 352 986 iedzīvotāji. Tā ir sešpadsmitā lielākā province Spānijā un tā ir sīkāk sadalīta 362 municipalitātēs.
Genādijs Burbulis
Genādijs Burbulis (Геннадий Эдуардович Бурбулис; dzimis 1945. gadā, miris 2022. gadā) bija lietuviešu izcelsmes Krievijas politiķis, Borisa Jeļcina līdzgaitnieks. Bija Krievijas Federācijas Valsts sekretārs (1991–1992), viens no Belovežas vienošanās teksta autoriem parakstītājiem.
Krimas Republika
Krimas Republika ir Krievijas—Ukrainas kara laikā anektēta Ukrainas daļa Krimas pussalā. To 2014. gada 17. martā pēc starptautiski neatzīta referenduma pasludināja okupētās Krimas Autonomās Republikas teritorijā un neilgi pēc tam pievienoja Krievijas Federācijai. Pēc 2014. gada 18. un 21. martā Maskavā parakstītajiem līgumiem, tā bija daļa no Krimas federālā apgabala, kas atrodas Krimas pussalā Melnās jūras krastā. 2016. gada 28. jūlijā ar prezidenta Putina lēmumu Krimas federālo apgabalu likvidēja un pievienoja Dienvidu federālajam apgabalam. Latvija, tāpat kā gandrīz visas pasaules valstis, ieskaitot visas Eiropas Savienības valstis, Krimas republikas teritoriju atzīst par likumīgu Ukrainas sastāvdaļu.
Ziemeļos Krimas Republika robežojas ar Ukrainas Hersonas apgabalu un dienvidrietumos ar Sevastopoli. Ziemeļrietumu krastu apskalo Azovas jūra un Kerčas šaurums, rietumu un dienvidu piekrasti — Melnā jūra.
Vēsture
Pēc Eiromaidana sacelšanās, Ukrainas prezidenta Viktora Janukoviča bēgšanas uz Krieviju un Ukrainas pagaidu valdības izveidošanas 2014. gada 26. februārī pret jauno Kijivas valdību noskaņotas bruņotas "pašaizsardzības" grupas ieņēma Krimas parlamenta ēku Simferopolē un virs tās uzvilka Krievijas karogu, bet 27. februārī Krimas Augstākā padome ārkārtas sēdē atcēla premjerministru Anatoliju Mogiļovu un ievēlēja šajā amatā partijas "Krievu vienotība" (Русское единство) līderi Sergeju Aksjonovu, kurš tūlīt vērsās pie Krievijas valdības ar lūgumu nodrošināt Krimā mieru un kārtību. 2014. gada 28. februārī karavīri bez pazīšanās zīmēm (faktiski - Krievijas bruņoto spēku kareivji) ieņēma valdības ēkas un lidostas visā Krimas republikā, kas iezīmēja Krimas krīzes sākumu. Starptautisko situāciju saasināja Krievijas prezidenta Vladimira Putina vēršanās pie Krievijas Valsts domes 1. martā ar lūgumu atļaut izmantot Krievijas karaspēku Krimas un Ukrainas teritorijā. Reaģējot uz Krievijas rīcību, Ukrainas armijā tika izsludināta pilna kaujas gatavība. 6. martā Krimas Augstākā padome pieņēma lēmumu par Krimas Autonomās Republikas pievienošanu Krievijai un referenduma organizēšanu.
17. martā Krimas parlaments un Sevastopoles pilsētas dome kopīgā sēdē pasludināja Krimas Republikas neatkarību no Ukrainas un vērsās pie Krievijas ar lūgumu to uzņemt to Krievijas Federācijas sastāvā, kuras prezidents V. Putins parakstīja dekrētu, kurā atzina Krimas Republiku par suverēnu un neatkarīgu valsti, bet jau 18. martā parakstīja līgumu ar Krimas valdības pārstāvjiem par Krimas iekļaušanu Krievijas Federācijas sastāvā, kuru Krievijas Valsts dome ratificēja 21. martā.
Ukrainas valdība referendumu un Krimas aneksiju pasludināja par neleģitīmu, bet Krimu un Sevastopoli par okupētu teritoriju.
Segovijas province
Segovijas province ir viena no 50 Spānijas provincēm valsts centrālajā daļā, Kastīlijas un Leonas autonomajā apgabalā. Tā robežojas ar Burgosas provinci un ar Valjadolidas provinci ziemeļos, ar Avilas provinci rietumos, ar Sorijas provinci austrumos, ar Madridi dienvidos un ar Gvadalaharas provinci ziemeļaustrumos. Tās lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Segovija. Provinces kopējā platība ir 6920,65 km2, 2012. gada beigās provincē dzīvoja 163 701 iedzīvotāji. Tā ir sīkāk sadalīta 209 municipalitātē.
Santakrusas de Tenerifes province
Santakrusas de Tenerifes province ir viena no 50 Spānijas provincēm. Izvietojusies Spānijai piederošajās Kanāriju salās Atlantijas okeānā, Kanāriju Salu autonomajā apgabalā. Tās lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Santakrusa de Tenerife. Provinces platība ir 3381 km2, 2010. gada beigās provincē dzīvoja 1 027 914 iedzīvotāji. Santakrusas de Tenerifes province ir ceturtā mazākā Spānijas province un tā ir sīkāk sadalīta 53 municipalitātēs.
Provincē atrodas Spānijas augstākais kalns Teide (3718 m vjl), kas ir trešais augstākais vulkāns pasaulē, mērot no pamatnes okeāna dibenā. Kopš 2007. gada tas ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma objektu sarakstā.
Smiltenes novada ciemu uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopoti Smiltenes novada ciemi pēc Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūras datubāzes. Smiltenes novads sastāv no Apes, Bilskas, Blomes, Brantu, Drustu, Gaujienas, Grundzāles, Launkalnes, Palsmanes, Raunas, Smiltenes, Variņu un Virešu pagastiem, kā arī Apes un Smiltenes pilsētām. Pēc LĢIA datiem Smiltenes novada teritorijā atrodas 127 ciemi.
Uzskatījumā attēloti tikai tie ciemi, kas pašlaik pastāv vai ir daļēji izzuduši.
Apes pagasts
Apes pagasta centrs atrodas Apes pilsētā. Apes pagastā atrodas 12 ciemi, no tiem 4 mazciemi un 8 skrajciemi.
Bilskas pagasts
Bilskas pagasta centrs atrodas Bilskā. Bilskas pagastā atrodas 7 ciemi, no tiem 3 vidējciemi un 4 mazciemi.
Blomes pagasts
Blomes pagasta centrs atrodas Blomē. Blomes pagastā atrodas 7 ciemi, no tiem 1 vidējciems, 3 mazciemi un 3 skrajciemi.
Brantu pagasts
Brantu pagasta centrs atrodas Vidzemē. Brantu pagastā atrodas 4 ciemi, no tiem 1 vidējciems un 3 mazciemi.
Drustu pagasts
Drustu pagasta centrs atrodas Drustos. Drustu pagastā atrodas 11 ciemi, no tiem 1 vidējciems, 8 mazciemi un 2 skrajciemi.
Grundzāles pagasts
Grundzāles pagasta centrs atrodas Grundzālē. Grundzāles pagastā atrodas 12 ciemi, no tiem 1 vidējciems, 7 mazciemi un 4 skrajciemi.
Launkalnes pagasts
Launkalnes pagasta centrs atrodas Launkalnē. Launkalnes pagastā atrodas 12 ciemi, no tiem 2 vidējciemi, 6 mazciemi, 3 skrajciemi un 1 vasarnīcu ciems.
Palsmanes pagasts
Palsmanes pagasta centrs atrodas Palsmanē. Palsmanes pagastā atrodas 8 ciemi, no tiem 1 lielciems, 4 mazciemi un 3 skrajciemi.
Raunas pagasts
Raunas pagasta centrs atrodas Raunā. Raunas pagastā atrodas 13 ciemi, no tiem 1 lielciems, 1 vidējciems un 11 mazciemi.
Smiltenes pagasts
Smiltenes pagasta centrs atrodas Kalnamuižā. Smiltenes pagastā atrodas 10 ciemi, no tiem 2 vidējciemi, 5 mazciemi, 1 skrajciems un 2 vasarnīcu ciemi.
Variņu pagasts
Variņu pagasta centrs atrodas Variņos. Variņu pagastā atrodas 11 ciemi, no tiem 1 lielciems, 3 mazciemi un 7 skrajciemi.
Virešu pagasts
Virešu pagasta centrs atrodas Virešos. Virešu pagastā atrodas 9 ciemi, no tiem 2 vidējciemi, 2 mazciemi un 5 skrajciemi.
Saldus novada ciemu uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopoti Saldus novada ciemi pēc Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūras datubāzes. Saldus novads sastāv no Blīdenes, Cieceres, Ezeres, Gaiķu, Jaunauces, Jaunlutriņu, Kursīšu, Lutriņu, Nīgrandes, Novadnieku, Pampāļu, Remtes, Rubas, Saldus, Šķēdes, Vadakstes, Zaņas, Zirņu, Zvārdes pagastiem, kā arī Brocēnu un Saldus pilsētas. Pēc LĢIA datiem novada teritorijā atrodas 110 ciemi.
Uzskatījumā ir iekļauti tikai tie ciemi, kas pašlaik pastāv vai ir daļēji izzuduši.
Blīdenes pagasts
Blīdenes pagasta centrs atrodas Blīdenē. Blīdenes pagastā atrodas 5 ciemi, no tiem 1 lielciems, 2 vidējciemi, 1 mazciems un 1 skrajciems.
Cieceres pagasts
Cieceres pagastā atrodas 4 ciemi, no tiem 2 vidējciemi un 2 mazciemi.
Ezeres pagasts
Ezeres pagasta centrs atrodas Ezerē. Ezeres pagastā atrodas 9 ciemi, no tiem 1 lielciems, 1 vidējciems, 5 mazciemi un 2 skrajciemi.
Jaunauces pagasts
Jaunauces pagasta centrs atrodas Jaunaucē. Jaunauces pagastā atrodas 5 ciemi, no tiem 1 vidējciems un 4 mazciemi.
Gaiķu pagasts
Gaiķu pagasta centrs atrodas Satiķos. Gaiķu pagastā atrodas 5 ciemi, no tiem 3 vidējciemi, 1 mazciems un 1 skrajciems.
Kursīšu pagasts
Kursīšu pagasta centrs atrodas Kursīšos. Kursīšu pagastā atrodas 9 ciemi, no tiem 2 vidējciemi, 4 mazciemi un 3 skrajciemi.
Lutriņu pagasts
Lutriņu pagasta centrs atrodas Lutriņos. Lutriņu pagastā atrodas 3 ciemi, no tiem 1 lielciems un 2 vidējciemi.
Nīgrandes pagasts
Nīgrandas pagasta centrs atrodas Nīgrandē. Nīgrandes pagastā atrodas 7 ciemi, no tiem 2 lielciemi, 1 vidējciems un 4 mazciemi.
Novadnieku pagasts
Novadnieku pagasta centrs atrodas Mežvidos. Novadnieku pagastā atrodas 8 ciemi, no tiem 1 lielciems, 3 vidējciemi un 3 mazciemi.
Pampāļu pagasts
Pampāļu pagasta centrs atrodas Pampāļos. Pampāļu pagastā atrodas 6 ciemi, no tiem 1 lielciems un 5 mazciemi.
Remtes pagasts
Remtes pagasta centrs atrodas Remtē. Remtes pagastā atrodas 4 ciemi, no tiem 1 vidējciems, 2 mazciemi un 1 skrajciems.
Saldus pagasts
Saldus pagasta centrs atrodas Druvā. Saldus pagastā atrodas 6 ciemi, no tiem 1 lielciems, 4 mazciemi un 1 vasarnīcu ciems.
Šķēdes pagasts
Šķedes pagasta centrs atrodas Šķēdē. Šķēdes pagastā atrodas 7 ciemi, no tiem 1 lielciems, 5 mazciemi un 1 skrajciems.
Vadakstes pagasts
Vadakstes pagasta centrs atrodas Vadakstē. Vadakstes pagastā atrodas 4 ciemi, no tiem 2 vidējciemi, 1 mazciems un 1 skrajciems.
Zirņu pagasts
Zirņu pagasta centrs atrodas Zirņos. Zirņu pagastā atrodas 11 ciemi, no tiem 4 vidējciemi, 4 mazciemi, 2 skrajciemi un 1 vasarnīcu ciems.
Zvārdes pagasts
Zvārdes pagasta centrs atrodas Striķos. Zvārdes pagastā atrodas 3 ciemi, no tiem 1 vidējciems, 1 mazciems un 1 skrajciems.
Vjačeslavs Kebičs
Vjačeslavs Kebičs (dzimis, miris ) bija baltkrievu inženieris un politiķis. Viņš bija Baltkrievijas premjerministrs no 1990. līdz 1994. gadam, viens no Belovežas vienošanās teksta autoriem parakstītājiem. Kebičs kandidēja 1994. gada Baltkrievijas prezidenta vēlēšanās, kurās uzvarēja otrs kandidāts Aleksandrs Lukašenko.
Serhijs Rebrovs
Serhijs Rebrovs (uk, dzimis Horlivkā, Doneckas apgabalā) ir Ukrainas futbola treneris un bijušais profesionālais futbolists, kurš spēlēja uzbrucēja un vēlāk pussarga pozīcijā. Pašlaik viņš ir Ukrainas futbola izlases galvenais treneris.
Kopš savas debijas 1992. gadā viņš valsts izlasē aizvadīja 75 spēles, gūstot 15 vārtus, piedaloties arī 2006. gada Pasaules kausā, kas bija Ukrainas pirmais Pasaules kausa finālturnīrs.
Trenera karjeru sāka Kijivas "Dinamo", strādājot ar kluba U-21 un dublieru komandām. Vēlāk bija trenera asistents galvenajā kluba komandā. No 2010. līdz 2011. gadam bija arī Ukrainas izlases galvenā trenera asistents. tika iecelts par Kijivas "Dinamo" galvenā trenera vietas izpildītāju, tā paša gada 19. maijā pēc uzvaras Ukrainas kausā apstiprināts par galveno treneri. Pildīja šo amatu līdz 2017. gadam. 2017.—2018. gada sezonā vadīja Saūda Arābijas profesionālās līgas komandu Al Ahli.
No 2018. līdz 2021. gadam bija Ungārijas kluba Ferencváros galvenais treneris. Trīs reizes aizveda komandu līdz Ungārijas čempiontitulam, 2020.—2021. gada sezonā iekļuva UEFA Čempionu līgas grupu turnīrā. No 2021. līdz 2023. gadam strādāja Apvienotajos Arābu Emirātos ar klubu Al-Ain. apstiprināts par Ukrainas izlases galveno treneri.
Spēlētāja karjera
Dynamo Kyiv
Fenerbahçe
Rubin Kazan
Individuālie sasniegumi
Trenera karjera
Dynamo Kyiv
Ferencvárosi TC
Al Ain
Jans Kovāržs
Jans Kovāržs (dzimis ) ir čehu hokejists, malējais uzbrucējs. Pašlaik (2018) spēlē Čehijas Ekstralīgas vienībā HK Pilzene.
Spēlētāja karjera
Profesionāļa karjeru Kovāržs sāka 2008.—09. gada sezonā, kurā debitēja Čehijas Ekstralīgas kluba HK Pilzene sastāvā. 2010.—11. gada sezonu uzbrucējs noslēdza jau kā trešais rezultatīvākais komandas spēlētājs, taču turpmākajās sezonās viņa rezultativitāte auga. 2012.—13. gada sezonā kopā ar klubu izcīnīja Čehijas čempiona titulu, iegūstot arī gan visas sezonas, gan izslēgšanas kārtas vērtīgākā spēlētāja balvu.
2013.—14. gada sezonā pievienojās KHL klubam Magņitogorskas "Metallurg", ar 68 punktiem 54 spēlēs sezonu noslēdzot kā otrs visas līgas rezultatīvākais spēlētājs aiz komandas biedra un maiņas partnera Sergeja Mozjakina. Sezonas izskaņā kopā ar "Metallurg" izcīnīja Gagarina kausu, finālsērijā ar 4—3 pārspējot Prāgas "Lev". 2014.—15. gada sezonā bija rezultatīvākais KHL leģionārs. 2015.—16. gada sezonā vēlreiz kopā ar "Metallurg" kļuva par Gagarina kausa čempionu, kā arī tika iekļauts līgas simboliskajā izlasē. "Metallurg" sastāvā spēlēja līdz 2018. gadam.
Čehijas hokeja izlases rindās spēlējis 2013. gada Pasaules čempionātā.
Maglia nera
Maglia Nera bija melns krekliņš, kuru piešķīra kā simbolisku apbalvojumu Giro d'Italia sacensību pēdējam finišējušajam dalībniekam. To piešķīra no 1946. līdz 1951. gadam.
Pastāvēja konkurence par šā krekliņa iegūšanu. Īpaši var izcelt cīņas starp Santi Karollo un Luidži Malabroču, kur varēja vērot, kurš varēja izšķiest vairāk laika. Abi mēģināja zaudēt vairāk laika kā otrs, slēpjoties bāros, šķūņos, aiz žogiem un pat pārdurot savas riepas. 1948. gadā balvu piešķīra toskānietim Aldo Bini, kurš, pēc dažu žurnālistu un tā laika līdzjutēju teiktā, spītīgi turpināja sacensības līdz galam, par spīti masveida kritienā lauztajai labajai rokai un ciešanām, īpaši kalnu posmos, kur viņš nokāpa no velosipēda un stūma velosipēdu kalnā. Šīs kategorijas braucēji centās finišu sasniegt tieši līdz atvēlētā laika beigām.
Deivids Sarkanis
Deivids Sarkanis (dzimis Rīgā) ir latviešu hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Pašlaik (2021) spēlē Latvijas čempionāta vienībā HK Mogo.
Spēlētāja karjera
Karjeru Sarkanis sāka 2009.—10. gada sezonā Latvijas U—18 līgas kluba SK Rīga 18 sastāvā. 2011.—12. gada sezonā uzbrucējs debitēja Krievijas Jaunatnes hokeja līgas kluba HK Rīga sastāvā, tās rindās gan nostiprinoties vien gadu vēlāk.
2013.—14. gada KHL sezonā vairākkārt tika izsaukts uz Rīgas "Dinamo" komandu. Tās sastāvā Sarkanis debitēja 2013. gada 30. oktobra spēlē pret Jaroslavļas "Lokomotiv", kurā atzīmējās arī ar rezultatīvu piespēli. Sezonas gaitā "Dinamo" rindās aizvadīja trīs spēles, kā arī komandas rindās devās laukumā vienā no Gagarina kausa izcīņas pirmās kārtas spēlēm pret Doneckas "Donbass". 2014.—15. gada sezonā "Dinamo" sastāvā aizvadīja divas spēles, savukārt HK Rīga sastāvā ar 40 punktiem 55 spēlēs bija komandas trešais rezultatīvākais spēlētājs aiz Nikolaja Jeļisejeva un Rūdolfa Maslovska.
2015. gada jūnija otrajā pusē kopā ar Valteru Freiju un Edgaru Homjakovu noslēdza viena gada līgumu ar Francijas hokeja līgas komandu Morzine-Avoriaz-Les Gets. Nākamās sezonas pirmajā pusē spēlēja Alpu hokeja līgas vienībā Kitzbüheler EC, taču sezonu noslēdza jau Lielbritānijas hokeja līgā. 2018. gadā kopā ar HK Kurbads izcīnīja Latvijas čempiona titulu. Nākamās sezonas vidū pārgāja uz HK MOGO, kopā ar komandu kļūstot par Latvijas čempionu otro sezonu pēc kārtas.
2019. gada vasarā Sarkanis uz pārbaudes laiku pievienojās Rīgas "Dinamo". 6. septembrī klubs paziņoja, ka noslēdzis ar spēlētāju pilnvērtīgu līgumu. "Dinamo" sastāvā aizvadījis vien divas spēles, janvāra nogalē Sarkanis pēc abpusējas vienošanās līgumu ar komandu lauza un atgriezās HK MOGO sastāvā.
2019. gada novembrī debitēja Latvijas hokeja izlasē.
Samoras province
Samoras province ir viena no 50 Spānijas provincēm valsts ziemeļrietumos, Kastīlijas un Leonas autonomajā apgabalā. Tā robežojas ar Ourenses provinci rietumos, ar Leonas provinci ziemeļos, ar Valjadolidas provinci austrumos, ar Salamankas provinci dienvidos un ar Portugāli dienvidrietumos. Tās lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Samora. Provinces kopējā platība ir 10 561 km2, 2013. gada beigās provincē dzīvoja 188 270 iedzīvotāji. Tā ir sīkāk sadalīta 248 municipalitātēs.
Sorijas province
Sorijas province ir viena no 50 Spānijas provincēm valsts ziemeļos, Kastīlijas un Leonas autonomajā apgabalā. Tā robežojas ar Larjohu ziemeļos, ar Saragosas provinci austrumos, ar Gvadalaharas provinci un ar Segovijas provinci dienvidos un ar Burgosas provinci rietumos. Sorijas provinces lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Sorija. Provinces kopējā platība ir 10 306,42 km2, 2013. gada beigās provincē dzīvoja 93 291 iedzīvotāji, padarot to par mazāko Spānijas provinci pēc iedzīvotāju skaita. Tā ir sīkāk sadalīta 183 municipalitātē.
Saragosas province
Saragosas province ir viena no 50 Spānijas provincēm valsts ziemeļaustrumos, Aragonas autonomajā apgabalā. Tā robežojas ar Ļeidas provinci un ar Tarragonas provinci dienvidaustrumos, ar Tervelas provinci un ar Gvadalaharas provinci dienvidos, ar Sorijas provinci, ar Larjohu un ar Navarru rietumos un ar Veskas provinci austrumos. Saeagosas provinces lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Saragosa. Provinces platība ir 17 274 km2, 2011. gada beigās tajā dzīvoja 973 325 iedzīvotāji. Tā ir ceturtā lielākā province Spānijā un tā ir sīkāk sadalīta 293 municipalitātēs.
Simts vientulības gadu
"Simts vientulības gadu" ir Kolumbijas rakstnieka Nobela prēmijas literatūrā laureāta Gabriela Garsijas Markesa romāns. Pirmo reizi izdots 1967. gadā spāņu valodā. Vēlāk romāns tulkots 37 valodās, pārdoti vairāk nekā 30 miljoni eksemplāru.
Romāns ieņem nozīmīgu vietu Latīņamerikas literatūrā, kā arī guvis starptautisku atzinību. 1999. gadā franču laikraksts Le Monde ierindoja romānu 33. vietā 100 labāko 20. gadsimta grāmatu sarakstā (balsošanā piedalījās 17 000 lasītāju).
Buendiju ģimenes septiņas paaudzes
Ģimenes patriarhs ir Hosē Arkādio Buendija. Viņa sieva Ursula ir viņa māsīca. Viņi pametuši savu iepriekšējo dzīves vietu Rioaču Kolumbijā, jo Buendija divkaujā nogalinājis kādu kaimiņu. Viņiem līdzi devušies arī daudzi viņu paziņas un atbalstītāji. Pēc tam, kad savos klejojumos Buendija sapnī redz noslēpumainu pilsētu ar mājām, kuru sienas ir no spoguļstikla, viņš nolemj apstāties un dibināt ciematu, ko nosauc par Makondo. Pamazām ciemats izaug par pilsētu. Buendijam un Ursulai ir trīs bērni - dēli Hosē Arkādio un Aureljāno, un meita Amaranta. Vēlāk ģimenē tiek uzņemta radinieku meita Rebeka, kuras vecāki miruši. Abiem Buendiju dēliem ir attiecības ar vienu un to pašu sievieti - Pilāru Ternēru, kas dzemdē katram no viņiem pa dēlam (Arkādio un Aureljāno Hosē), kuri tiek pieņemti audzināšanā Buendiju ģimenē. Vēlāk Hosē Arkādio sāk dzīvot kopā ar Rebeku, un viņi atstāj ģimenes māju (Hosē Arkādio mirst, nošauts neskaidros apstākļos). Aureljāno apprec ļoti jaunu meiteni Remēdiosu, pilsētas priekšnieka Moskotes meitu, bet drīz viņa nomirst no grūtniecības sarežģījumiem. Aureljāno iesaistās nemiernieku kustībā, piedalās 32 pilsoņu kara kampaņās, kļūst par pulkvedi un apkārtnē slavenu cilvēku. Viņam ir 17 dēli no 17 dažādām sievietēm, kuriem visiem dots viņa vārds Aureljāno (visi vēlāk tiek nogalināti; tādējādi valdība atriebjas pulkvedim). Arkādio apprecas ar Santu Sofiju de la Pjedalu. Viņiem piedzimst meita Remēdiosa Daiļā un dvīņi Hosē Arkādio Otrais un Aureljāno Otrais. Dvīņi piedzimst jau pēc tam, kad Arkādio tiek sodīts ar nāvi par piedalīšanos Makondo aizstāvēšanā, karojot liberāļu partijas pusē. Remēdiosa Daiļā izaug par brīnumaini skaistu meiteni, kuras dēļ daudzi gatavi mirt. Viņa ir pārāk skaista apkārtējai pasaulei, un kādu dienu viņa vienkārši pacēļas debesīs un izgaist. Dvīņu raksturi ir dažādi, bet viņi abi nomirst vienā dienā un vienā stundā. Apglabājot, viņus sajauc un apglabā nepareizos kapos. Viens no dvīņiem, Aureljāno Otrais bija precējies ar Fernandu del Karpio, meiteni no attālas pilsētas, no izputējušas aristokrātu ģimenes. Viņiem piedzima divas meitas, Renāte un Amaranta Ursula, un dēls Hosē Arkādio. Renāte, iemīlas Maurisio Babilonijā, bet māte neatļauj viņiem būt kopā. Maurisio tiek gandrīz nogalināts, kļūst par invalīdu. Renāte tiek ievietota klosterī, bet viņai piedzimušais bērns Aureljāno Babilonija (II) tiek atsūtīts grozā pie Buendiju ģimenes. Renātes dēls Aureljāno (II) izaug Buendiju ģimenē, nezinot savu izcelšanos. Viņa mātes māsa Amaranta Ursula aizbrauc uz Eiropu mācīties un tur apprecas. Pēc vairākiem gadiem viņa kopā ar vīru Gastonu atgriežas Makondo. Pēc kāda laika Gastons aizbrauc prom. Aureljāno (II) un Amaranta Ursula iemīlas viens otrā. Viņiem piedzimst dēls Aureljāno (III), bet Amaranta Ursula dzemdībās mirst. Jaundzimušajam ir sivēna aste vecāku tuvās radniecības dēļ. Aureljāno (II) ir tik satriekts par Amarantas Ursulas nāvi, ka aizmirst par jaundzimušo un klīst apkārt. Atgriežoties atpakaļ mājās, viņš atrod, ka jaundzimušo apēdušas skudras.
Romāna noslēgums
Līdz ar to bija piepildījusies pergamentos ierakstītā ģimenes vēsture. To daudzus gadus šifrētā rakstā bija rakstījis čigāns Melkiadess. Viņš agrākos laikos, kad vēl Makonda bija nesen dibināta, regulāri reizi gadā ieradās pilsētā kopā ar savu čigānu kopienu, un katru reizi atveda kādu neredzētu jaunumu, kādu izgudrojumu. Viņš draudzējās ar ģimenes patriarhu Hosē Arkādio Buendiju, kurš interesējās par jaunajiem izgudrojumiem, aizrāvās ar alķīmiju un astronomiju. Pēc daudziem gadiem Melkiadess sāka dzīvot Buendijas mājā un rakstīt ģimenes vēsturi. Bet Melkiadess nomira un šifrētie raksti nebija ģimenei saprotami. Aureljāno Babilonija pavadīja daudz laika, lai tos atšifrētu. Un pašās beigās, kad jau viņa jaundzimušais dēls bija gājis bojā, rakstu zīmes kļuva viņam saprotamas. Atklājās visa ģimenes simts gadus ilgā vēsture un Makondo beigu pareģojums.
Seviljas province
Seviljas province ir viena no 50 Spānijas provincēm valsts dienvidos, Andalūzijas autonomajā apgabalā. Tā robežojas ar Malagas provinci un ar Kadisas provinci dienvidos, ar Velvas provinci rietumos, ar Badahosas provinci ziemeļos un ar Kordovas provinci austrumos. Seviljas provinces lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Sevilja. Tās kopējā platība ir 14 042 km2, 2013. gada beigās provincē dzīvoja 1 942 155 iedzīvotāji. Tā ir vienpadsmitā lielākā province Spānijā un ir sīkāk sadalīta 105 municipalitātēs.
Deivs Kings
Deivs Kings (en: dzimis ) ir kanādiešu hokeja treneris. Pašlaik (2014) ir KHL kluba Jaroslavļas "Lokomotiv" galvenais treneris.
Trenera karjera
1992.—93. gada sezonā sāka darbu kā NHL kluba Kalgari "Flames" galvenais treneris. Kopā ar "Flames" trīs reizes sasniedza Stenlija kausa izcīņas pirmo kārtu. 1997.—98. un 1998.—99. gada sezonās bija Monreālas "Canadiens" galvenā trenera palīgs, taču no 2000.—01. līdz 2002.—03. gada sezonai vadīja Kolumbusas "Blue Jackets".
2003.—04. gada sezonā Kings sāka strādāt Eiropā, nākamajos sešos gadus trenējot gan Vācijas hokeja līgas klubus Hamburgas "Freezers" un Manheimas "Adler", gan arī Krievijas Superlīgas vienību Magņitogorskas "Metallurg". Kings kļuva par pirmo Ziemeļamerikas treneri, kas strādājis kādā no Krievijas Superlīgas klubiem.
2009.—10. un 2010.—11. gada sezonās bija NHL vienības Fīniksas "Coyotes" trenera palīgs.
2013.—14. gada sezonas vidū nomainīja Pjotru Vorobjovu kā Jaroslavļas "Lokomotiv" galvenais treneris. Kopā ar komandu sasniedza Rietumu konferences finālsēriju, kurā ar 1—4 piekāpās Prāgas "Lev". Pēc sezonas beigām savu sadarbību ar klubu Kings pārtrauca. Vasarā par "Lokomotiv" treneri kļuva Šons Simpsons, taču jau septembra nogalē viņš tika atlaists, amatā atgriežoties Kingam.
Imants Ramiņš
Imants Kārlis Ramiņš (dzimis 1943) ir Kanādas latviešu komponists.
Deivs Kings
Trenera karjera
Trenera karjeru sāka 1970. gados. 1981.—82. gada sezonā kļuva par Kanādas U-20 hokeja izlases treneri, tāpat bija trenera palīgs Kanādas hokeja izlases startā 1982. gada Pasaules čempionātā.
Fridriks Oulafsons
Sabiedriskais darbinieks
1970. gadu otrajā pusē kļuvis pazīstams ne tikai kā šahists, bet arī kā jurists un sabiedriskais darbinieks. No 1974. gada ilgu laiku strādājis Islandes tieslietu ministrijā, bet 1982. gadā bijis Altinga (Islandes parlaments) sekretārs. No 1978. līdz 1982. gadam bijis FIDE prezidents. Savas darbības laikā Starptautiskajā šaha federācijā nonācis saspīlētās attiecībās ar Padomju Savienības šaha federāciju, kad 1981. gadā uz neilgu laiku atlicis Karpova - Korčnoja maču par Pasaules šaha čempiona titulu, tādējādi mēģinot panākt Korčnoja dēla atbrīvošanu no ieslodzījuma PSRS. Vēlāk šis incidents bija par iemeslu Oulafsona nepārvēlēšanai FIDE prezidenta amatā. Bijis vienīgais FIDE prezidents, kurš savas prezidentūras laikā aktīvi piedalījies šaha turnīros. Oulafsons ir precējies un ir divu meitu tēvs.
Fridriks Oulafsons (is; dzimis Reikjavīkā) ir Islandes starptautiskais lielmeistars šahā (1958), kurš bija starptautiskās šaha federācijas (FIDE) prezidents no 1978. līdz 1982. gadam.
Šahista karjera
Bijis pirmais Islandes šahists, kurš kļuvis par starptautisko lielmeistaru šahā. Sešas reizes uzvarējis Islandes šaha čempionātos (1952, 1953, 1957, 1961, 1962, 1969). No 1952. līdz 1980. gadam astoņas reizes pārstāvējis Islandi Pasaules šaha olimpiādēs un ieguvis individuālās zelta (1962) un bronzas (1956) medaļas.
Imants Ramiņš
Dzīvesgājums
Kārļa Gopera fonda laureāts (2005).
Staņislavs Šuškevičs
Dzīvesgājums
Pārbūves laikā profesoru Šuškeviču 1989. gadā ievēlēja par PSRS Tautas deputātu, viņš darbojās Starpreģionālajā grupā. No 1991. līdz 1994. gadam Balkrievijas Republikas Augstākās padomes priekšsēdētājs. 1991. gada 7.—8. decembrī kopā ar Krievijas Federācijas prezidentu Borisu Jeļcinu un Ukrainas prezidentu Leonīdu Kravčuku parakstīja Belovežas gāršas līgumu, kas likvidēja PSRS.
Miris 2022. gada 3. maija naktī COVID-19 izraisītu komplikāciju dēļ.
1994. gada 26. janvārī viņu slēptā balsojumā atcēla no amata, jo Baltkrievijas parlamenta pretkorupcijas komisijas vadītājs Aļaksandrs Lukašenka apvainoja Šuškeviču naglu kastes zādzībā no valsts savas vasarnīcas celtniecībai. 1994. gadā piedalījās valsts prezidenta vēlēšanās, kurās pēc oficiāli publicētajiem datiem saņēma tikai 10% balsu un palika ceturtajā vietā. 2012. gadā Lukašenka apsūdzēja savu priekšteci par “piektās kolonnas” vadīšanu un aizliedza viņam izbraukt no valsts.
2014. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
Labākie vārtu guvēji
Iekavās norādīts vārtu skaits, kas gūti no 11 metru soda sitieniem
'''Latvijas futbola Virslīgas 2014. gada sezona''' bija 40. Virslīgas sezona. Tā sākās 21. martā. Turnīrā piedalījās 10 komandas.
Komandu izmaiņas
No Virslīgas automātiski izkrita 2013. gada Virslīgas sezonas pēdējās vietas ieguvējs Ilūkstes NSS, kura vietu ieņēma 1. līgas uzvarētājs BFC Daugava no Daugavpils, kurš nomainīja nosaukumu uz BFC Daugavpils, lai netiktu jaukti ar citu Daugavpils komandu FC Daugava. Pārspēlēs par otru vietu Virslīgā, 9. vietas ieguvēji FS METTA/Latvijas Universitāte pārspēja 1. līgas 2. vietas ieguvējus FB Gulbene un saglabāja vietu Virslīgā.
Staņislavs Šuškevičs
Staņislavs Šuškevičs (be, ru; dzimis, miris ) bija Baltkrievijas zinātnieks un politiķis. Baltkrievijas Augstākās Padomes priekšsēdētājs (1991—1994), viens no Belovežas vienošanās, kas izbeidza PSRS eksistenci, parakstītājiem, tā kļūdams par mūsdienu Baltkrievijas pirmo valsts vadītāju.
2014. gada Latvijas futbola Virslīgas sezona
Čempionātu organizēja biedrība "Latvijas futbola Virslīga".