cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lielie ezeri
Kuģniecība
Lielie ezeri kalpoja arī par nozīmīgu Amerikas imigrantu pārvietošanās ceļu. Vēl mūsdienās ezeru krastos dzīvo kompaktas holandiešu, vācu, somu, poļu un citu tautību kopienas. Lielo ezeru kuģošanas ēra ir radījusi bagātīgu ar kuģošanu saistītu žargonu un tradīcijas.
Mūsdienās Lielie ezeri joprojām tiek izmantoti pasažieru transportam, izpriecu braucieniem.
Vides problēmas
Pirms eiropiešu atnākšanas Lielie ezeri bijā ārkārtīgi bagāti ar zivīm. Eiropiešus pārsteidza lielā zivju sugu daudzveidība un lomu bagātība. Laikaposmā starp 1889. gadu un 1899. gadu ezeros tika nozvejotas 67 000 tonnas zivju. Ar zivīm īpaši bagāts ir seklais Ēri ezers. Pārzvejošanas sekas Lielajos ezeros eiropieši sāka izjust jau XIX gadsimta sākumā. Jau 1860. gadu beigās no ezeru sistēmas praktiski izzuda laši. Jau XIX gadsimta beigās ezeru zivju bagātība bija ievērojami mazinājusies.
Lielais iedzīvotāju skaits ap Lielajiem ezeriem un bezrūpīgā attieksme pret vidi Lielos ezerus 1960. gados noveda līdz ekoloģiskajai katastrofai tuvam stāvoklim. Tā kā Lielie ezeri apgādā ar dzeramo ūdeni desmitiem miljonu cilvēku un tie kalpo par atpūtas vietu, Lielo ezeru ekoloģiskā krīze bija viens no galvenajiem Ziemeļamerikas sabiedrības vides apziņas veidotājiem.
Mūsdienās, pateicoties apvienotām ASV un Kanādas pūlēm ezeru ekoloģiskais stāvoklis ir ievērojami uzlabojies. Mūsdienās viena no lielākajām ezeru problēmām ir invazīvās sugas, tai skaitā jūras nēģis (Petromyzon marinus) kas 1950. gadu vidū Mičiganā un Hūronā par 99% iznīcināja foreļu populāciju.
Vecākā atskaņu hronika
Vecākā atskaņu hronika, saukta arī par Rīmju hroniku (de) ir otra senākā Livonijas hronika (sacerēta 1290—1296, vissenākā ir Indriķa hronika) par Krusta kariem Latvijā. Savu nosaukumu hronika dabūjusi no sastādījuma veida — tā sarakstīta dzejā, ar atskaņām (rīmēm) rindu galos. Jaunākā atskaņu hronika tika uzrakstīta kā šīs hronikas turpinājums un to sacerēja Livonijas ordeņa kapelāns Bartolomejs Hēneke pēc 1340. gada.
Pēc Livonijas ordeņa likvidēšanas līdz 18. gadsimta beigām hroniku uzskatīja par pazudušu. Tikai 1817. gadā luterāņu mācītājs un Apgaismības laikmeta sabiedriskais darbinieks Liborijs fon Bergmanis iespieda pirmo Atskaņu hronikas izdevumu (Codex Bergmanni) ar skaidrojumiem, bet 1893. gadā Matīss Siliņš to izdeva latviešu tulkojumā. 1998. gadā Atskaņu hronika latviski atkārtoti izdota Valda Bisenieka atdzejojumā.
Tapšana
Hronika ir sarakstīta starp 1290. un 1296. gadu un apraksta notikumus kopš Meinarda misijas sākuma līdz Zemgales iekarošanas noslēgumam pēc 1290. gada. Šīs hronikas autors ir nezināms, bet tiek uzskatīts, ka tas ir kāds Livonijas ordeņa bruņinieks. Vienā no atrastajiem hronikas rokrakstiem atzīmēts Dītleba Alnpekes vārds, tādēļ senāk to dēvēja arī par Dītleba Alnpekes hroniku, tomēr tikpat labi tas varētu norādīt arī uz hronikas norakstītāju vai īpašnieku. Šai pašā rokrakstā uzrādīts, ka tas rakstīts Rēveles pilī 1296. gadā. Sīkie kauju apraksti liek secināt, ka hronikas sastādītājs bijis bruņinieks, kas pats piedalījies apdzejotajās kaujās. Hronika sarakstīta vidusvācu izloksnē. Spriežot pēc Hronikā aprakstītajām epizodēm, stāstītājs uzturējies vairākās Prūsijas pilīs. Tā kā visbiežāk minēta Klaipēdas pils un tās apkārtne, domājams, ka tieši no turienes viņš ieradies Livonijā (Mackensen, 1939). Vēl var secināt, ka viņš bijis Kuldīgas, Mītavas, Heiligenbergas pilīs un Rīgā, kā arī Sāmsalas un Veisenšteinas (Paides) pilīs Igaunijā.
No 15. gadsimta Vācu ordeņa īpašumā esošais Atskaņu hronikas noraksts glabājās Heidelbergas universitātes bibliotēkā. Vairāki noraksti glabājās arī pie Livonijas ordeņa bruņiniekiem. Atzīmes uz rokraksta malām liecina, ka ap 1539. gadu viena eksemplāra īpašnieks bija Rīgas arhibīskapijas vasalis Reinholds Tīzenhauzens Bērzaunē. Pēc viņa nāves 1541. gadā un Livonijas nonākšanas Polijas—Lietuvas ūnijas pakļautībā šo rokrakstu aizveda uz Polijas karaļa arhīvu. Tikai pēc Polijas dalīšanas 1797. gadā tas atgriezās Latvijā ar kāda Ļvivas grāmatu tirgotāja starpniecību un to vairāk kā 100 eksemplāros savā grāmatspiestuvē iespieda Liborijs fon Bergmanis.
Saturs
Atskaņu hronikā ietilpst 12 017 rindu, kas vēsta par apmēram simt gadu garu vēstures periodu — no 12. gadsimta beigām līdz 13. gadsimta beigām. Autors izmantojis neprecīzus vēstures avotus, jo viņš pats Livonijas notikumos piedalījies tikai kopš 1278./1279. gada (Angermann, 1986). Nezināmais hronists savā darbā izmantojis daudzus avotus, kuru ticamība un kvalitāte nav vienāda, bieži vien viņš atsaucas uz mutvārdu liecībām. Konstatēts, ka daudzi Atskaņu hronikā minētie senākie fakti saskan ar Indriķa hroniku, kaut gan hronistam šis darbs nav bijis pazīstams. Viņa rīcībā bijuši ordeņmestru saraksti, kaujās kritušo bruņinieku saraksti jeb tā sauktā obituria, dokumenti par zemju dalīšanu, lēņu grāmatas u.c. (Wachtsmuth, 1878). Tiek uzskatīts, ka autora rokās bijusi vēl kāda hronika par laiku no 1143. gada līdz 1243./1244. gadam, kuru izmantojis arī Vartberges Hermanis 14. gadsimtā (Arbuzovs, 1938/1939; Zeids, 1992).
Par laikposmu no 1245. gada līdz 1260. gadam ziņas gūtas Vācu ordeņa annālēs, bet no Durbes kaujas 1260. gada līdz 1279. gadam — tagad pazudušajās Tērbatas bīskapijas annālēs (Annales Dorpatenses), kurām ar Atskaņu hronikas starpniecību bijusi nozīme vairāku Krievzemes vēstures problēmu risināšanā (Пашуто, 1963).
Hronikas valoda
Atskaņu hronika ir sarakstīta tajā laikā Rīgā runātajā vācu dialektā (vidusaugšvācu). Atšķirībā no Livonijas Indriķa hronikas, kur notikumi ir datēti kā vēsturiskā materiālā, tad Atskaņu hronika ir bruņinieku galda dziesma. Tai ir atskaņas, dzejā iepīti mītiski notikumi un varoņdarbi un tā domāta izklaidei un jautrībai. Hronikai izmantots t.s. Knittelvers vārsmu stils, ko parasti saista ar Hansu Zaksu un citiem Nirnbergas meistardziedoņiem. Knittelvers pantmērs ir diezgan brīvs, un tā galvenā pazīme ir četras uzsvērtas zilbes rindā un obligāts atskaņu pāris, parasti ar blakusatskaņām. Neuzsvērto zilbju skaits starp uzsvērtajām, tāpat rindas sākumā variē no nulles līdz divām.
Vēl viena būtiska atšķirība no Livonijas Indriķa hronikas ir tā, kā šajā hronikā Rīgas dibināšanas datums ir minēts 1198. gads, taču Livonijas Indriķa hronikā 1202. gads. Lielāka ticamība gan ir Indriķa hronikai, jo tā sarakstīta Baznīcas uzdevumā.
Sēlijas bīskapija
Sēlijas bīskapija (la) (1218—1226) bija īslaicīgi pastāvoša bīskapija Livonijā ar mērķi pakļaut katoļu ticībai Daugavas kreisā krasta iedzīvotājus. Aptvēra Sēliju un daļu no Upmales zemes ar Mežotnes pili Austrumzemgalē un Babītes pili (castrum Babat) Lielupes lejtecē.
Tā kā Sēlijas bīskapijas svarīgākā daļa bija Mežotne, tad Sēlijas bīskapu dēvēja arī par Zemgales bīskapu (episcopus Semigallie vai Semigallorum), lai gan kūrijas oficiāli lietotais tituls bija Sēlijas bīskaps (episcopus Seloniensis). Likvidēta pēc tam, kad 1225. gadā zemgaļu ķēniņš Viestards piekrita katoļu ticības sludināšanai visā Zemgalē.
Teritorija
Droši zināms, ka diacēze skāra Lielupi pie Babītes ezera; austrumos robeža sniedzās aptuveni līdz Eglaines kreisajam krastam; ziemeļos par robežu kalpoja Daugava; par diacēzes dienvidu robežu ziņu nav.
Bagio
Bagio (en), oficiāli — Bagio Pilsēta (en, fil, ibl, pag, ilo) ir pilsēta Filipīnās, Kordiljeras administratīvā reģiona centrs. Izvietojusies Lusonas salas ziemeļdaļā Centrālajā Kordiljerā 1500 m augstumā. Atrodas Bengetas provinces teritorijā, bet administratīvi ir patstāvīga augsti urbanizēta pilsēta. Ziemeļlusonas darījumu un izglītības centrs.
Vēsture
Bagio 1900. gadā dibināja amerikāņi kā kalnu kūrortu ibaloju Kafagvajas ciema vietā; tās nosaukums ibaloju valodā nozīmē ‘sūnas’. 1903. gadā salīdzinoši vēsākā klimata dēļ tika izvēlēta par Filipīnu «vasaras galvaspilsētu», uz kurieni līdz 1913. gadam vasaras periodā no Manilas tika pārceltas administrācijas iestādes. 1909. gadā piešķirtas pilsētas tiesības. 1990. gada 16. jūlijā pilsēta stipri cieta zemestrīcē.
Sports
Bagio 1978. gadā notika mačs par pasaules čempiona nosaukumu šahā starp Anatoliju Karpovu un Viktoru Korčnoju.
Imperatorpingvīns
Imperatorpingvīns (Aptenodytes forsteri) ir liela auguma pingvīnu dzimtas (Spheniscidae) jūrasputns, kas pieder pie karalisko pingvīnu ģints (Aptenodytes). Ģeogrāfisko variāciju nav. Tas ir vislielākais un smagākais pingvīns visā pingvīnu dzimtā.
Imperatorpingvīni mājo tikai Antarktīdā un ir sastopami gandrīz tikai starp 66° un 77° dienvidu paralēli. Imperatorpingvīns ligzdo galvenokārt uz stabila pakledus kā pie paša krasta, tā arī līdz pat 18 km tālu no krasta. Jaunās paaudzes audzināšanai pingvīni izvēlas ar ledus klintīm un aisbergiem no valdošajiem vējiem piesegtas vietas. Kopējā imperatorpingvīnu populācija ir 400 000—450 000 pingvīnu, kas sadalās apmēram 40 mazākās neatkarīgās kolonijās. Apmēram 80 000 pāru perē Rosa jūras sektorā. Lielākās kolonijas atrodas Vašingtona ragā, kur perē apmēram 20 000—25 000 pāru, Koulmena salā Viktorijas zemē (22 000 pāru), Kotsu Zemē (14 300—31 400 pāru) un Karalienes Modas Zemē (16 000 pāru).
Dažreiz imperatorpingvīni tiek jaukti ar tiem līdzīgajiem karaliskajiem pingvīniem vai nosaukuma dēļ ar karaliskajiem cekulpingvīniem.
Izskats un īpašības
Imperatorpingvīns ir lielākais pingvīns visā pingvīnu dzimtā un piektais smagākais putns pasaulē. Tie var izaugt pat 1,3 metrus gari, un to masa svārstās no 22 līdz 45 kilogramiem. Masas svārstības ir atkarīgas no sezonas. Perēšanas un mazuļa auklēšanas laikā abi vecāki ievērojami zaudē svaru. Tēviņam, perējot olu, bez ēšanas jāpavada 2 mēneši aukstās ziemas laikā, kad tas zaudē apmēram 12 kg masas. Uzsākot perēšanu, tēviņi vidēji sver 38 kg, bet mātītes — 29,5 kg. Beidzoties mazuļu auklēšanas laikam, abu dzimumu īpatņi sver apmēram vienādi — 23 kg.
Lai arī mātītes ir nedaudz mazākas augumā, abi dzimumi izskatās vienādi. Muguras daļa, galva, zods, rīkle, spārnu virspuse un aste ir koši melna, savukārt vēders un spārnu apakša — baltas. Melnās un baltās krāsas robeža ir asa un kontrastaina. Imperatorpingvīniem ir blāvi dzeltenas krūtis, bet ap ausīm — spilgti oranždzelteni plankumi. Knābis samērā garš — 8 cm. Augšējā daļa ir melna, bet apakšējā — oranža vai sārta. Jauniem pingvīniem knābis ir melns, bet ausu laukumi un krūtis — baltas. Laikā no novembra līdz februārim imperatorpingvīna melnās spalvas kļūst tumši brūnas, līdz spalvas nomainās pret jaunām. Spalvas tiek mainītas janvārī vai februārī, kas ir vasarā. Salīdzinājumā ar citiem putniem spalvu maiņa notiek ātri, apmēram 34 dienu laikā.
Imperatorpingvīna mazulim apspalvojuma vietā ir bieza dūnu kārta sudrabaini pelēkā tonī. Tas nodrošina to, ka mazulis saglabā praktiski visu sevis emitēto siltumu, kas ir vitāli svarīgi dzīves pirmsākumos. Mazuļa galva ir melna ar baltu seju. Zinātnieki 2001. gadā fiksēja pilnīgi baltu pingvīnu mazuli, tomēr tas nebija albīns, jo tā acis nebija sarkanas. Tikko izšķīlušies mazie pingvīnēni sver 315 gramus. Apspalvojums tiem izaug, kad tie sasniedz 50% no pieaugušā pingvīna masas.
Vokalizācija
Tā kā imperatorpingvīniem nav ligzdas, tiem nav konkrētas, nemainīgas piesaistes vietas. Pāris viens otru un savu mazuli atrod ar balss palīdzību. Pingvīna sauciens ir komplekss skaņu salikums, individuāls un atšķirīgs katram pingvīnam. Sauciens sastāv vienlaicīgi no divu nedaudz atšķirīgu frekvenču skaņām, ko bieži sauc par divbalsu signālu. Mātītes frekvence ir ievērojami augstāka nekā tēviņam, tomēr cilvēka ausij tās nav izšķiramas.
Pielāgošanās aukstumam
Neviens cits putns pasaulē neperē tādā aukstumā, kā to dara imperatorpingvīns. Gaisa temperatūra var noslīdēt līdz −40 °C, vēja ātrums sasniegt 144 km/h, bet ūdens temperatūra noslīdēt līdz sasalšanas punktam. Starp pingvīna ķermeņa temperatūru, kas ir 39 °C, un apkārtējo vidi veidojas milzīga starpība. Imperatorpingvīniem ir vairākas adaptācijas, kas ļauj saglabāt ķermeņa siltumu un nenosalt, arī uzvedības barā adaptācijas. Apspalvojums nodrošina 80—90% termoizolācijas. Turklāt pingvīnam ir zemādas tauki, kas pirms perēšanas ir apmēram 3 cm biezi. Spalvas ir īsas, stīvas, un to forma līdzīga šķēpa uzgalim. Spalvas blīvi noklāj visu ķermeni — uz 1 cm² aug 15 spalvas. Tas ir visaugstākais spalvu augšanas blīvums starp visiem putniem pasaulē. Papildu izolācija tiek nodrošināta ar vairākām dūnu kārtām, kas aug starp spalvām un ādu. Ādas muskuļi spēj spalvas sacelt un sabozt, tādējādi apspalvojums piepildās ar gaisu, un gaiss kalpo kā papildu izolācijas slānis. Zem ūdens spalvas sakļaujas un kļūst par ūdensnecaurlaidīgām bruņām, kas pasargā dūnas un ādu no samirkšanas. Spalvu tīrīšana un eļļošana ir ļoti nozīmīga sevis sakopšanas un uzturēšanas daļa. Tikai ieeļļotas spalvas ir ūdensizturīgas.
Gaisa temperatūras svārstības no −10 °C līdz 20 °C imperatorpingvīna vielmaiņu īpaši neietekmē. Ja temperatūra noslīd zemāk, pingvīniem, lai uzturētu ķermeņa siltumu, vielmaiņa ievērojami paātrinās. Tomēr šie rādītāji var būt ļoti individuāli. Ir zināmi indivīdi, kas spēj bez ievērojamām vielmaiņas izmaiņām regulēt ķermeņa temperatūru pie gaisa svārstībām no 38 °C līdz −47 °C. Lai paātrinātu vielmaiņu, pingvīni izmanto trīs mehāniskos paņēmienus: tie peld, staigā un trīc. Vielmaiņu paātrina arī aizkuņģa dziedzera hormons — glikagons. Ja temperatūra paceļas virs 20 °C, pingvīns cenšas atdzesēties, paceļot uz augšu spārnus.
Pielāgošanās spiedienam un ierobežotam skābekļa daudzumam
Imperatorpingvīns ir ne tikai piemērojies lielam aukstumam, tas spēj arī ienirt lielā dziļumā, kur spiediens uz ķermeni palielinās 40 reizes. Citiem sauszemes dzīvniekiem šāda spiediena izmaiņa izraisītu barotraumu. Salīdzinot ar lidojošiem putniem, pingvīna kauli ir blīvi veidoti, nevis pildīti ar gaisu. Šāda kaulu struktūra izslēdz mehāniskas barotraumas iespēju. Nirstot imperatorpingvīna skābekļa patēriņš strauji krītas, jo tā sirds pukstu ritms kļūst ļoti lēns. Tie ir tikai 15—20 sitieni minūtē. Hemoglobīns un mioglobīns spēj piesaistīt un transportēt skābekli arī ar mazu asins daudzumu aortās. Tādējādi imperatorpingvīns spēj funkcionēt ar ļoti maziem skābekļa resursiem.
Uzvedība
Imperatorpingvīns ir sociāls dzīvnieks. Tas izpaužas gan perējot, gan barojoties. Imperatorpingvīni reizēm medī kopā, koordinēti ienirstot un izceļoties no ūdens. Imperatorpingvīni var būt aktīvi gan naktī, gan dienā, atkarībā no indivīda. Visu gadu imperatorpingvīni ceļo starp perēšanas areālu un barošanās areālu okeānā. Okeānā tie uzturas laikā no janvāra līdz martam.
Amerikāņu fiziologs Gerijs Kuimens (Gerry Kooyman) 1971. gadā veica pingvīnu niršanas dziļuma pētījumus, piestiprinot automātiskos dziļuma mērītājus. Tika atklāts, ka lielākā daļa imperatorpingvīnu nirst 265 metru dziļumā un uzturas zem ūdens apmēram 18 minūtes. Vēlākos gados tika fiksēts kādas neliela auguma mātītes niršanas rekords — 535 metri. Iespējams, ka imperatorpingvīni spēj ienirt vēl dziļāk, jo mērītāju rādījumi kropļojas lielā dziļumā. Analizējot viena indivīda niršanas ieradumus, tika secināts, ka visbiežāk niršanas dziļums ir 150 m vietās, kur kopējais ūdens dziļums ir apmēram 900 m. Sekla niršanas sērija (50 m vai mazāk), kas kombinējas ar dziļu ieniršanu (400 m un vairāk), raksturīga vietām, kur ūdens dziļums ir 450—500 m.
Mazuļu barošanas laikā gan mātītes, gan tēviņi barojas līdz pat 500 km attālumā no ligzdošanas kolonijas, vienā ceļojumā vienam pingvīnam veicot 80—1400 km. Pēc inkubācijas perioda, kad mātīte ir nomainījusi tēviņu pie mazuļa, tas dodas baroties un atgūt spēkus īpašos areālos — lāsmeņos, kuros ūdens sezonas laikā neaizsalst. Lāsmeņi parasti atrodas apmēram 100 km attālumā no kolonijas. Imperatorpingvīna vidējais peldēšanas ātrums ir 6–9 km/h. Uz sauszemes tas staigāšanu ar kājām kombinē ar gulšanos uz vēdera un stumšanos ar pleznu un spārnu palīdzību. Imperatorpingvīni tāpat kā visi citi pingvīni nespēj lidot.
Lai efektīgāk saglabātu ķermeņa siltumu, imperatorpingvīni aukstā laikā spiežas cieši viens pie otra. Šādā kompaktā barā var būt vairāki desmiti vai simti tūkstoši pingvīnu. Viss bars lēnām soļo un mainās. Katrs pingvīns barā uz maiņām atrodas ārmalā vai iekšmalā.
Detlavs Brantkalns
Detlavs Brantkalns (ru; dzimis, miris ) bija latviešu izcelsmes padomju virsnieks, ģenerālleitnants. Otrā pasaules kara laikā komandēja 130. latviešu strēlnieku korpusu.
Imperatorpingvīns
Barība
Imperatorpingvīns pamatā barojas ar zivīm, vēžveidīgajiem un kalmāriem, un šo ingredientu proporcija variē starp dažādām populācijām. Parasti galvenā barība ir zivis, no kurām iecienītākā ir Antarktikas zvīņene (Pleuragramma antarcticum). Imperatorpingvīni medī arī nototēnijas (Nototheniidae), ledus kalmārus (Psychroteuthis glacialis), āķveida kalmāru (Onychoteuthidae) sugu — Kondakovia longimana un Antarktikas krilus (Euphausia superba).
Detlavs Brantkalns
Dzīvesgājums
Dzimis 1898. gadā Tirzas pagastā. Jau agrā jaunībā iesaistījās kreisajā kustībā, 1916. gadā iestājies LSD, vēlāk pieslejoties Latvijas Komunistiskajai partijai. Latvijas brīvības cīņu laikā no 1918. gada decembra līdz 1919. gada jūnijam karoja Padomju Latvijas armijas sastāvā. Vēlāk piedalījās padomju-poļu karā un Krievijas pilsoņu karā.
Pēc pilsoņu kara beigām 1926. gadā beidza virsnieku kursus "Vistrel", līdz 1938. gadam ieņēma dažādus amatus Sarkanajā armijā. Lielā terora laikā 1938. gada maijā Brantkalnu arestēja un apsūdzēja kā "latviešu fašistiskās organizācijas" dalībnieku, tomēr pēc diviem cietumā pavadītiem gadiem viņu atbrīvoja. 1940. gadā nozīmēts par pasniedzēju kursos "Vistrel".
Imperatorpingvīns
Vairošanās
Riests sākas martā vai aprīlī, kad temperatūra noslīd līdz −40 °C. Tēviņš nekustīgi stāv, noliecis un atspiedis galvu pret savām krūtīm. Brīdi stāvējis, viņš ieelpo un izkliedz riesta saucienu, kas ilgst 1—2 sekundes. Tad tēviņš nomaina atrašanās vietu un atkārto saucienu. Kad mātīte ir pievērsusi tēviņam uzmanību, abi stāv viens pret otru ar noliektiem kakliem, saspieduši galvas kopā. Šādā pozā abi nostāv vairākas minūtes. No šī brīža pāris ir izveidojies, un turpmāk abi visur pārvietojas kopā, tēviņam parasti ejot pa priekšu. Pirms sapārošanās pingvīni dziļi viens otram paklanās, ar knābi gandrīz aizskarot zemi. Imperatorpingvīni veido sezonāli monogāmus pārus. Katru gadu pingvīniem ir tikai viens partneris, kuram tie paliek uzticīgi visas sezonas garumā. Tomēr tikai 15% pāru paliek kopā uz vairākiem gadiem. To skaidro ar ļoti īso laiku, kurā pingvīniem ir jāpaspēj sapāroties. Prioritāte ir pāra laicīga izveidošana, lai paspētu izaudzināt jauno paaudzi, nevis sagaidīt no okeāna iepriekšējā gada partneri.
Detlavs Brantkalns
Dzīvesgājums
Otrā pasaules kara laikā komandēja 43. gvardes latviešu strēlnieku divīziju (1943—1944) un 130. latviešu strēlnieku korpusu (1944—1945). Pēc kara Brantkalnu ievēlēja PSRS Augstākajā padomē un līdz atvaļināšanai 1954. gadā viņš ieņēma dažādus amatus Padomju armijā.
Imperatorpingvīns
Vairošanās
Maijā vai jūnija sākumā mātīte izdēj vienu gaiši zaļu, gandrīz baltu olu, kas ir apmēram 450 gramus smaga un 12×8 cm liela. Tās masa ir tikai 2,3% no mātītes svara. Imperatorpingvīnu ola proporcionāli ir vismazākā putnu ola pasaulē. No visas olas kopējā svara 15,7% sastāda čaumalas svars. Kā visām pingvīnu olām, čaumala ir relatīvi bieza. Pēc olas izdēšanas mātītes enerģijas resursi ir izsmelti, un tā ļoti uzmanīgi olu atdod tēviņam. Tad tā pamet savu partneri uz 2 mēnešiem, lai dotos okeānā baroties. Olas nodošana ir ļoti svarīgs un sarežģīts mirklis. Daudziem pāriem tas neizdodas, un ola nokrīt uz ledus. Ja tā nokrīt, aukstajā Antarktīdas ziemā pingvīnēns olā iet bojā dažu sekunžu laikā. Tēviņš viens pats perē olu divus mēnešus jeb 64 dienas. Olu tas tur uz savām pēdām, cieši apsegtu ar vēdera kroku. Imperatorpingvīni ir vienīgie pingvīni, kuriem tēviņš visu inkubācijas periodu perē viens pats. Pārējām sugām tēviņi un mātītes perē uz maiņām. Kad pingvīnēns šķiļas no olas, tēviņš pēdējo reizi ir ēdis apmēram pirms 115 dienām, kad izkāpa no okeāna, lai dotos uz koloniju. Lai izdzīvotu skarbajā Antarktīdas ziemā, tēviņi cieši saspiežas kopā un periodiski mainās no ārējā apļa uz iekšējo un otrādi. Spēcīgā vējā, kas Antarktīdā reizēm var sasniegt 200 km/h, visi pingvīni pagriežas ar muguru pret vēju. Perēšanas laikā tēviņš var zaudēt līdz 20 kg no savas masas. Vidēji tēviņš sver 38 kg, bet beidzoties perēšanai, tie vairs ir tikai 18 kg smagi.
Detlavs Brantkalns
Dzīvesgājums
Miris 1979. gada 8. augustā Rīgā. Apglabāts Raiņa kapos.
Īrijas parlamenta ēka
Plāni jaunajai ēkai
17. gadsimtā Īrijas parlaments tika iekārtots Čičestera ēkā (Chichester House). Šī savrupmāja Hodžengrīnā (Hoggen Green, vēlāk nosaukta par Koledžgrīnu) piederēja Mansteras prezidentam un Īrijas pirmajam mantzinim Seram Džordžam Karjū (George Carew) un tā tika būvēta vietā, kur pirms tam atradās sieviešu klosteris, kurš tika likvidēts pēc karaļa Henrija VIII pavēles. Karjū māja (vēlāk tika nosaukta par Čičestera māju cita mājas īpašnieka Sera Artūra Čičestera vārdā) īslaicīgi kļuva par Īrijas karaļvalsts tiesu. šajā ēka tika parakstīti dokumenti par Olsteras kolonizāciju.
Detlavs Brantkalns
Dzīvesgājums
Detlava Brantkalna vārdā bija nosaukta iela Rīgā. 2022. gada 14. decembrī Brantkalna ielas daļa tika pārdēvēta par Annas Brigaderes ielu, bet ielu sarkanajām līnijām, kuru adreses bija piesaistītas Annas Brigaderes ielai, piešķīra Zentas Mauriņas ielas nosaukums.
Imperatorpingvīns
Vairošanās
Pingvīnēni šķiļas 2—3 dienas, jo olas čaumala ir bieza. Tikko izšķīlušies, mazie pingvīnēni ir daļēji apspalvoti. Tos sedz plāna dūnu kārtiņa. Mazulis ir pilnībā atkarīgs no sava tēva, kas to turpina sildīt ar vēdera kroku. Ja pingvīnēns ir izšķīlies pirms mātes atgriešanās, tēvs turpina par to rūpēties, pingvīnēnu turklāt pabarojot ar biezpienam līdzīgu substanci, kas izdalās no dziedzera barības vadā. Šī substance satur 59% olbaltumvielu un 28% lipīdu. Mazulis visu laiku atrodas uz tēva pēdām zem siltās ādas krokas.
Īrijas parlamenta ēka
Plāni jaunajai ēkai
Laikam ritot ēka bija nonākusi pussagruvušā stāvoklī, tai piedēvēja spokošanos un tā nebija piemērota Īrijas parlamenta vajadzībām, tamdēļ 1727. gadā parlaments nobalsoja atvēlēt 6000 £ jaunas ēkas celtniecībai tajā pašā vietā. Tā kļuva par pirmo divpalātu parlamaneta ēku pasaulē. Toreiz senā Vestminsteras pils, Anglijas (pirms 1707. gada) un Britānijas parlamenta ēka, bija vienīgi pārveidota.
Imperatorpingvīns
Vairošanās
Mātīte atgriežas pirmo 10 dienu laikā pēc pingvīnēna izšķilšanās. Tas notiek laikā no jūlija vidus līdz augusta sākumam. Mātīte saucot atrod savu partneri starp simtiem un tūkstošiem citu pingvīnu. Satikušies, abi vecāki mainās. Māte paliek pie mazuļa, bet tēviņš dodas uz okeānu baroties. Mātīte pingvīnēnu pabaro, atrijot barību no kuņģa. Jūrā tēviņš pavada apmēram 24 dienas, tad atgriežas nomainīt mātīti, kas savukārt dodas uz jūru. Apmēram pēc 45—50 dienām mazuļi ir jau tik lieli, ka vairs nevar palīst zem vecāku vēdera krokas. Tie pulcējas kopā un veido pingvīnēnu baru, spiežoties viens pie otra, lai būtu siltāk. Abi vecāki pamet mazuli un dodas uz jūru, periodiski atgriežoties to pabarot. Pingvīnēnu barā var būt vairāki tūkstoši mazuļu, kas stāv cieši viens pie otra.
Īrijas parlamenta ēka
Jaunās ēkas projekts
Šīs radikāli jaunās Īrijas parlamenta ēkas projekts tika uzticēts jaunajam un talantīgajam arhitektam Edvards Lavetam Pīrsam (Edward Lovett Pearce), kurš pats bija arī Parlamenta loceklis un Apakšpalātas spīkera Viljama Konolija (William Connoly) protežē. Kamēr ēka tika celta, parlaments tika pārvietots uz Blue Coat slimnīcu Dublinas ziemeļos. Pirmais akmens jaunās ēkas pamatos tika guldīts.
Imperatorpingvīns
Vairošanās
Novembra sākumā jaunajiem pingvīniem dūnas sāk nomainīties pret jauna putna apspalvojumu. Apspalvojums izaug apmēram 2 mēnešu laikā. Bieži tas vēl nav pilnībā izveidojies, kad ir pienācis laiks pamest koloniju. Šajā laikā vecāki pārtrauc barot savu atvasi. Visi pingvīni decembrī vai janvārī dodas uz krastu un atlikušo vasaru pavada okeānā barojoties. Jaunie pingvīni var sākt peldēt un medīt, kad tiem ir beigusies spalvu maiņa.
Imperatorpingvīna vidējais dzīves ilgums ir 19,9 gadi. Katru gadu izdzīvo apmēram 95% pieaugušo pingvīnu populācijas. Pirmajā gadā izdzīvo 19% mazuļu, tādēļ barā 80% pingvīnu ir pieci vai vairāk gadi un 1% sasniedz 50 gadu vecumu.
Īrijas parlamenta ēka
Jaunās ēkas projekts
Pīrsa jaunās Īrijas parlamenta ēkas projekts bija revolucionārs. Ēku viņš būvēja pusapļa formā un tā aizņēma 6000 m² lielu platību. Viņš jauno ēku būvēja tuvāk Hodžengrīnas ielai, salīdzinot ar iepriekšējās parlamenta ēkas (Čičestera ēkas) atrašanās vietas, kur atradās tālāk no ielas. Pusapļa vidū atrodos trīs ieejas, kura tika veidotas "E" burta formā. Šo ieeju rotā joniešu kolonnas. Virs portika atrodas trīs statujas, kuras simbolizē Hiberniju (Īrijas latīniskais nosaukums), uzticību un sakarus. Tieši virs centrālās ieejas akmenī tika izkalts karaliskais ģerbonis.
Imperatorpingvīns
Ienaidnieki
Imperatorpingvīniem ir salīdzinoši maz ienaidnieku, līdz ar to tie var sasniegt ievērojamu vecumu. Pingvīnu mazuļu galvenais ienaidnieks ir dienvidu lielais vētrasputns (Macronectes giganteus), kas dažās kolonijās nogalina līdz 34% pingvīnēnu. Dienvidu polārā klijkaija (Stercorarius maccormicki) pamatā barojas ar mirušu pingvīnēnu gaļu, jo laikā, kad tā ierodas Antarktīdā, pingvīnu mazuļi ir jau paaugušies un kļuvuši par pārāk lielu medījumu.
Imažisms
Imažisms bija virziens angloamerikāņu dzejā 20. gadsimta sākumā, kura pārstāvji atbalstīja brīvo pantmēru un pārdzīvojuma atspoguļojumu skaidriem, precīziem vārdiem. Imažisti noraidīja sentimentu un diskursīvu, kas vairāk izpaudās tā laika romatisma un Viktorijas laikmeta dzejā. Tas arī bija kontrastā ar tā laikabiedru, georgiāņu dzejnieku, tradīcijām. Lielākā daļa no publicētajiem imažistu darbiem tika publicēti laika posmā no 1914. līdz 1917. gadam. Tos publicēja arī vairāki ievērojami modernisma dzejas pārstāvji.
Īrijas parlamenta ēka
Jaunās ēkas projekts
Pīrss nomira vēl būdams jauns, tamdēļ to turpināja celt cits arhitekts Džeimss Gendons (James Gandon). Viņš ēkai no 1785. līdz 1789. gadam izbūvēja vēl vienu ieeju Vestmūrlendas (Westmoreland) ielas, ēkas austrumu pusē. Viņš šo ieeju izrotāja ar sešām korintiešu kolonnām. Arī virs šīs ieejas tika uzstādītas trīs statujas, kuras savukārt simbolizē gara spēku, taisnīgumu un brīvību. Izliektās sienas, kura savieno Pīrsa un Gendona būvētās ieejas, mērķis bija apslēpt ēku, lai tā izskatītos mākslinieciskāka.
Imperatorpingvīns
Ienaidnieki
Jūrā pieaugušajiem pingvīniem uzbrūk divi plēsēji: jūras leopards un zobenvalis. Ja viens no vecākiem iet bojā, tad otrs ir spiests pamest olu vai mazuli un doties jūrā baroties.
Imažisms
Imažisti koncentrējās galvenokārt Londonā. Tie tur ieradās no visas Apvienotās Karalistes, Īrijas, kā arī no ASV. Tieši amerikāņi bija ievērojamākie imažisma rakstnieki. Daļēji neierasti tam laikam, dažas no imažistu galvenajām figūrām bija sievietes. Imažisms vēsturē ir iegājis arī kā pirmais modernisma virziens angļu valodā.
Īrijas parlamenta ēka
Jaunās ēkas projekts
Mūsdienās šī izliektā siena nav tāda pati, kada tā bija laikā, kad tajā strādāja parlaments. Toreiz šī siena bija veidota no granīta un tajā bija iebūvētas nišas. Rietumu pusē piebūvi 1787. gadā cēla cits arhitekts Roberts Pārks (Robert Parke). Viņš mēģināja izbūvēt šo pusi tāpat kā Gendons, kā arī savienot ar Pīrsa veidoto galveno ieeju. Pāreja no korintiešu kolonnām uz joniešu izskatījās ļoti nepievilcīgi. Kad Īrijas banka pārņēma ēku savā īpašumā, tā pārveidoja rietumu pusi, nomainot korintiešu kolonnas pret joniešu līdz pat Gendona ieejai austrumu pusē. Tāda šī ēka izskatās arī mūsdienās.
Imažisms
Imažisma dzejoļiem bija jābūt muzikāliem, taču ne ar stingrām atskaņām un pantmēru. Parasti tie bija īsi, uzbūra skaudri precīzu ainu, nevis lietoja simbolus (Ezra Paunds: "Pats priekšmets vienmēr ir vispiemērotākais simbols"). Tomēr imažisti uzskatīja, ka spilgta literāra attēla radīšanai nav obligāti nepieciešami sīki apraksti. Dzejā nelietoja abstrakcijas. Autori ietekmējās no Austrumu kultūras (piemēram, japāņu haiku), nelietojot simbolus vai metaforas, taču, līdzīgi haiku, radot dziļākas pārdomas caur uzburto attēlu.
Īrijas parlamenta ēka
Jaunās ēkas projekts
Parlamenta ēkas iekšpuses izveidē bija pieņemts neparasts un ļoti simbolisks lēmums. Tajā laikā arī citās parlamenta ēkās sāka apvienot abas palātas vienā ēkā. Abām palātām tika dota vienlīdzība vai arī ēkā speciāli tika izveidota simboliska vieta augšpalātai. Savukārt Īrijas parlamenta ēkā Apakšnamam bija dota vieta pašā ēkas centrā un izveidota astoņstūra formā. Pretstatā mazākā Lordu palāta bija izbūvēta blakus Apakšpalātai, ēkas atzarojumā. Tomēr vēlāk ar kupolu pārklāto Apakšpalātas kameru izpostīja ugunsgrēks. Apakšpalātas ēka, tikai šoreiz bez kupola, tika atjaunota 1796. gadā, četrus gadus pirms tika likvidēts Īrijas parlaments.
Imažisms
Par imažisma pamatlicēju uzskatāms Ezru Paundu, vēl ievērojami šī literatūras novirziena pārstāvji ir Eimija Louela, D.H. Lorenss, H. D. (Hilda Dūlitla) un Ričards Oldingtons. Lai arī Tomass Stērnss Eliots savā agrīnajā dzejā izmanto imažismam līdzīgus paņēmienus, viņš nekad šajā grupējumā nav iekļāvies. Imažisms radās kā pretkustība atkalplaukstošajam romantismam.
No imažistu manifesta:
Īrijas parlamenta ēka
ASV Kapitolijs un Britu muzejs – Pīrsa projekta kopijas
Pīrsa revolucionārā projekta idejas tika pētītas un pielietotas gan pašā Īrijā, gan arī ārpus tās robežām. Piemēram, Dublinas pils Vicekaraļa apartamentos ar nelielām izmaiņām tika izveidoti tādi paši gaiteņi kā Parlamenta ēkā. Savukārt Londonā vienam no slavenākajiem muzejiem pasaulē, Britu muzejam, fasāde tika veidota tāda paša kā Apakšpalātas ieeja. Arī otrpus okeānam ASV Kapitolijs tika būvēts, ņemot par pamatu Pīrsa projektu, kopējot Īrijas parlamenta ēkas apakšpalātās astoņstūrainās ēkās projektu. Lai gan palātas forma ir neatkārtojama ar saviem dekoratīvajiem elementiem, arī griestu struktūra Kapitolija Vecajā Senāta palātā un Pārstāvju palātā (mūsdienās Skulptūru zālē) ir pārsteidzoši līdzīgi Pīrsa projektētajiem griestiem Īrijas parlamenta ēkas apakšpalātā. Ironiski, ka Kapitolijs tika veidots pēc Īrijas parlamenta ēkas projekta, savukārt Baltā nama pirmais un otrais stāvs pēc pašreizējās Īrijas parlamenta, Oireachtas Éireann, ēkas, Leinstera mājas.
Imažisms
Izpostītā zeme (fragments) <blockquote style="float:none; padding: 3px 15px 3px 15px; border:thin solid #e0e0e0;"> Tas līķis, ko pērn ierušināji dārzā —
Īrijas parlamenta ēka
ASV Kapitolijs un Britu muzejs – Pīrsa projekta kopijas
Ēkas unikālums, tās apdares kvalitāte un atrašanās pašā Dublinas centrā Koledžgrīnā, iepretim Trinitijas koledžai, padara to par vienu no pilsētas visvairāk aplūkotajām ēkām. To tūristi dodas aplūkot daudz vairāk nekā citas bijušās un esošās parlamenta ēkas.
Valsts ceremonijas Īrijas parlamenta ēkā
Lielākā daļa no valsts ceremonijām Īrijas parlamenta ēkā norisinājās tāpat kā Britu parlamenta ēkā. Sesijas oficiāli atklāja ar Troņa runu. Viņas Majestātes pārstāvis, kas sēdēja tronī, bija uzvilcis tumšsarkanas krāsas velveta apmetni. Lordu palāta atradās apkārt Lordam kancleram (augstākajam tiesnesim), kurš sēdēja uz vilnas maisa. Vilnas maiss tika piepildīts ar vilnu, kas bija ekonomiskās attīstības un bagātības simbols un tā tika iegūta no visām trim karalistēm: Skotijas, Anglijas un Īrijas.
Īrijas parlamenta atcelšana
Pēdējie trīsdesmit Īrijas parlamenta pastāvēšanas gadi bija krīžu un reformu gadi, kas nozīmīgi mainīja tā lomu. 1800. gadā augustā Īrijas parlaments novadīja savu pēdējo sesiju Īrijas parlamenta ēkā. Īrija Karaliste beidza eksistēt un tā tika iekļauta Lielbritānijas un Īrijas Apvienotajā karalistē.
Pēc 1800. gada: no parlamenta par banku
Pēc Īrijas parlamenta likvidēšanas ēku izmantoja dažādiem mērķiem. Tā bija gan militāra garnizona apmešanās vieta, gan mākslas garerija. Taču 1803. gadā par 40 000 £ no Anglijas valdības to nopirka tikko dibinātā Īrijas banka. Īrijas parlamenta ēka sākuma bija bankas galvenā mītne. Vienīgais noteikums, ar kādu Anglijas valdība pārdeva ēku bija tāds, ka to nekad vairs nedrīkst izmantot kā parlamenta ēku. Apakšpalāta tika pielāgota bankas vajadzībām, vienīgi Lordu palāta ir palikusi nemainīga arī līdz mūsdienām. 1970. gadā Īrijas banka galveno mītni pārcēla uz šī ēka palika kā bankas filiāle. Vēl to mūsdienās izmanto, kā mākslas izstāžu un dažādu muzikālu priekšnesumu izrādīšanas vietu.
Vecās parlamenta ēkas palikušā simbolika
1830. gados Daniels O'Konels (Daniel O'Connell), kampaņas līderis par jauna Īrijas parlamenta radīšanu, centās pārliecināt, ka Ūnijas akts ir bijusi liela kļūda. Kamēr O'Konels strādāja pie kampaņas par Akta atcelšanu, tikmēr citi līderi, kā Īzaks Bats (Isaac Butt) un Čārlzs Stjuarts Pārnels (Charles Steward Parnell) meklēja daudz pieticīgāku veidu, kā iegūt Īrijas autonomiju no Apvienotās Karalistes. Viņi neticēja, ka Īrija var iegūt pilnīgu neatkarību. Pat tad, ja priekšlikums gūtu atbalstu Britu apakšpalātā (pirmie divi mēģinājumi 1886. un 1893. gadā bija neveiksmīgi), Britu lordu palāta, kurā bija daudzi Īrijas patstāvības idejas pretinieki, varētu uzlikt tam veto. Taču 1911. gadā Parlamenta akta pieņemšana, kuru ierobežoja Lordu palāta, deva cerību, ka kādreiz Īrijas autonomijas likumprojekts varētu iziet cauri abām palātām, saņemt karaļa piekrišanu un kļūt par likumu.
Šajā svarīgājā dienā Īrijas parlaments vēlreiz noturēja sanākšanu vecajā parlamenta ēkā. Tur ar savām runām uzstājās gan O'Konels, gan Pārnels, gan arī Džons Redmonds (John Redmond), kas pievienojās kustībai par autonomiju mazliet vēlāk.
Imažisms
''vai sācis dzīt asnus? Vai šovasar ziedēs?''
Varbūt pēkšņā salna iztraucējusi tā dusu?
Ai, nelaid klāt suni, šo cilvēka draugu,
lai asajiem nagiem tas viņu neizkaš!
--- Tomass Sterns Eliots
Žečpospolita
Žečpospolita (pl — 'kopvalsts, republika') ir tradicionāli lietots saīsinājums apzīmējums kopēji pārvaldītajai Polijas valstij dažādos tās attīstības posmos.
Etimoloģija
Saliktenī Žečpospolita ietverti divi poļu valodas vārdi: rzecz (lieta) un pospolita (kopējs), proti, "kopēja lieta", "kopvalsts". Līdzīga nozīme ir latīņu vārdam res publica (res — 'lieta', publica — 'kopējs').
Ar to var apzīmēt:
Kazimirs
Kazimirs ir valdnieku vārds:
Lietuvā:
Skatīt arī:
Rodžers Banisters
Rodžers Gilberts Banisters (en; dzimis, miris ) bija angļu vieglatlēts, neirologs un akadēmiķis. Pirmais vieglatlēts, kas vienas jūdzes skrējienu veicis ātrāk par 4 minūtēm.
Studējot Oksfordas Universitātē un Svētās Marijas slimnīcas medicīnas skolā (St. Mary’s Hospital Medical School) Londonā, vairākas reizes uzvarējis Lielbritānijas čempionātā vieglatlētikā vienas jūdzes skrējienā, 1954. gadā uzvarējis šajā distancē Britu impērijas un Nāciju Sadraudzības spēlēs. 1954. gadā guvis uzvaru Eiropas čempionātā 1500 m distancē. Piedalījies arī, kur uzstādīja Apvienotās Karalistes rekordu 1500 m distancē.
Oksfordā pārspējis pasaules rekordu 1 jūdzes skrējienā, distanci veicot 3:59,4 minūtēs un kļūstot par pirmo, kas distanci veicis ātrāk par 4 minūtēm. Tika lauzts tobrīd pastāvošais vispārējais uzskats, ka nav iespējams ātrāk nekā 4 minūtēs noskriet jūdzi.
1954. gadā absolvēja Svētās Marijas slimnīcas medicīnas skolu, 1963. gadā ieguva medicīnas grādu Oksfordā un kļuva par neirologu. Strādājis arī Pembroke College, Oxford.
2014. gadā atklājis, ka viņam ir diagnosticēta Pārkinsona slimība.
Tīrinta
Tīrinta (grc, el) ir aizvēsturiska pilsēta Argolīdā, Grieķijā.
Izrakumi liecina, ka teritorija tikusi apdzīvota jau neolīta laikmetā. Ar laiku Tīrinta kļuva par Mikēnu kultūras centru. 1300. gadā p.m.ē. iedzīvotāju skaits 20—25 hektārus lielajā teritorijā sasniedza apmēram 10 tūkstošus, 1150. gadā p.m.ē. — 15 tūkstošus. Mikēnu perioda beigās sākās panīkums, līdz vieta tika pilnībā pamesta laikā, kad to apmeklēja Pausānijs mūsu ēras 2. gadsimtā.
1884.—1885. gadā Heinrihs Šlīmanis te veica izrakumus, tika atsegts pilsētas mūris, pils pamatmūris. 1999. gadā kopā ar Mikēnām Tīrinta tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
Ziemas pasakas
Ziemas pasakas ir Kārļa Skalbes pasaku krājums, izdots 1913. gadā, kurā apkopotas vairākas populāras viņa literārās pasakas. Krājums iekļauts Latvijas kultūras kanonā.
Saturs
K. Skalbes pasaku krājumā iekļautas deviņas pasakas, lielu daļu no tām viņš saraksta apcietinājumā, kuru izcieš par piedalīšanos 1905. gada revolūcijā:
Krājums saņem atzinīgus vērtējumus. Andrejs Upīts raksta: "Skalbe ir pilnīgi iedzīvojies latvisku pasaku psiholoģijā un vispārim piesavinājies arī tautas pasaku stāstīšanas veidu. Bet satura dziļumā un izteiksmes krāšņumā viņa pasakas paceļas tālu pāri tautas dzejai. Arvienu vairāk un noteiktāk Skalbe izveidojas par panesības un pacietības dzejnieku."
Nozīme
Šis krājums iekļauts 2007.-2008. gadā ekspertu grupas izveidotajā Latvijas kultūras kanonā kā izcils latviešu literatūras paraugs. Raimonds Briedis par pasakām raksta: "Skalbes pasaku poētiskā pasaule atklājas lēnam un uzmanīgam lasītājam, kas ļaujas autora pasaules vērojumam un valodai, tās ritmam un plūdumam. Reti kurš no latviešu rakstniekiem spējis izjust latviešu valodas garšu un iespējas. Bērniem bieži vien Kārļa Skalbes pasakas šķiet pārāk skumjas, taču pasakas nav rakstītas bērniem. Tās mēģina palīdzēt pieaugušajiem saglabāt bērna pasaules uztveri un spēju just līdzi."
2014. gadā TV šovā "Lielā lasīšana" pasaka "Kaķīša dzirnavas" atzīta par latviešu lasītāju iemīļotāko grāmatu.
Meroe
Meroe (meroiešu: Medewi, Bedewi; ar,Meruwah, un, Meruwi; grc, Meróē) ir sena pilsēta Nīlas austrumu krastā (starp 5. un 6. krāci). Atrodas apmēram 6,4 km uz ziemeļiem no Kabūšījas Sudānā.
No 6. gadsimta otrās puses p.m.ē. līdz mūsu ēras 4. gadsimtam šī bija Meroes valsts (Kušas teritorijā) galvaspilsēta. 590. gadā kļuva par visas Kušas galvaspilsētu pēc Ēģiptes faraona Psamtika II veiktās Napatas (galvaspilsēta līdz tam) laupīšanas. Meroe pārtapa par plašu un pārtikušu zonu. Pārdzīvoja romiešu iebrukumu, tomēr tās statuss pazeminājās. Izrakumi Meroē tika uzsākti 1902. gadā, tajos atklājās lielās un apdzīvotās pilsētas ielas un ēkas. Tika atklāts Amona piemineklis, krastmalas piestātne, pilis.
Bezprims
Bezprims (Bezprym; 986/987-1032) - Boļeslava I pirmais dēls no ungāru sievas. Tika izslēgts no troņa mantošanas par labu Meško II. 1031. gadā savienībā ar Svētā Romas impērijas imperatoru Konrādu II un Kijivas Krievzemes lielkņazu Jaroslavu Gudro Bezprims ieguva Polijas troni. Meško II aizbēga uz Bohēmiju, bet Bezprims aizsūtīja Polijas karaliskās regālijas uz Vāciju. Viņa valdīšana turpinājās īsu laiku, jo 1032. gadā Bezprimu nogalināja, un par Polijas valdnieku atkal kļuva Meško II.
Boļeslavs I Drosmīgais
Boļeslavs I saukts Drosmīgais (pl; dzimis 966. vai 967. gadā, miris ) bija pirmais Polijas karalis. Pjastu dinastijas pārstāvis. Pirmā kristītā poļānu kņaza Meško I un čehu princeses Dobravas dēls. No 992. līdz 1025. gadam valdīja kā kņazs, bet no 1025. gada - kā pirmais Polijas karalis.
Dzīvesgājums
984. gadā Boļeslavs I apprecēja Meisenes markgrāfa meitu Hunildu, pēc tam Ungārijas lielkņaza meitu Judīti, Lužicas princesi Enmildu, un beidzot Meisenes markgrāfa meitu Odu. No Enmildas Boļeslavam piedzima dēls - nākamais Polijas karalis. Boļeslava I meita bija precējusies ar Kijivas lielkņazu Svjatopolku I. Pēc tēva Meško I nāves Boļeslavam I izdevās padzīt no valsts tēva otro sievu Odu un tās dēlus un apvienot valsti.
Boļeslavs iesaistījas arī Kijivas Krievzemes iekšējās lietās. Viņš palīdzēja iegūt varu savam znotam Svjatopolkam I, kurš kopā ar poļu karaspēku kādu laiku valdīja Kijivā, līdz tika padzīts. Šajā pat laikā Boļeslavs ieguva Polijas īpašumā Sarkano Krievzemi (Austrumgalīciju). Boļeslavs karoja arī pret Lužicas slāvu zemēm, pēc 1018. Baucenas līguma Boļeslavs I ieguva savā īpašumā Meiseni un Lužicu.
Boļeslavs I sūtīja karaspēku sava sabiedrotā Dānijas karaļa Knuta Lielā atbalstam Anglijas iekarošanā.
Pēc Svētās Romas impērijas ķeizara Heinriha II nāves Boļeslavs I 1025. gadā pats kronēja sevi par Polijas karali.
Starp zvaigznēm
"Starp zvaigznēm" (en) ir 2014. gada ASV un Apvienotās Karalistes zinātniskās fantastikas filma, kuras režisors, scenārists un producents ir Kristofers Nolans.
Filmas "Starp zvaigznēm" pirmizrāde notika Losandželosā, ASV. Latvijā filmu demonstrēja no. Filmas mūzikas autors ir Hanss Cimmers.
Ruandas futbola izlase
Ruandas futbola izlase ir futbola komanda, kas pārstāv Ruandu starptautiskās sacensībās. Tā ne reizi nav kvalificējusies FIFA Pasaules kausam, bet vienu reizi ir kvalificējusies Āfrikas Nāciju kausam, kur gan apstājās jau pirmajā kārtā.
Sēlija
Sēlija, agrāk saukta arī par Augšzemi, ir viena no latviešu vēsturiskajām zemēm, kas ietver teritoriju no Aizkraukles novada pie Zemgales robežas līdz pat Krāslavas novadam Baltkrievijas pierobežā.
Livonijas ordeņa valsts pastāvēšanas laikā to kopā ar 14. gadsimtā uz laiku iekarotajām Aukštaitijas zemēm sāka dēvēt par "augšgalu" (lt, de — 'Augšzeme'). Kurzemes hercogistes un Kurzemes guberņas laikā Sēliju mēdza dēvēt par Augškurzemi.
Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas Sēliju pieskaitīja Zemgalei un to veidoja Ilūkstes un Jēkabpils apriņķi.
2021. gada 1. jūlijā stājās spēkā Valsts prezidenta rosinātais un Saeimas apstiprinātais “Latviešu vēsturisko zemju likums” ar mērķi aizsargāt un stiprināt Latvijas kultūras un valodas savdabību un daudzveidību. Šis bija pirmais normatīvais akts Latvijas Republikā, kurā oficiāli tika pieminēta Sēlija un precīzi definēta tās kultūrvēsturiskā teritorija.
Vēsture
Sēlijas teritorija līdz pat tās galīgajai sadalīšanai starp Livonijas ordeni un Lietuvas dižkunigaitiju 14. un 15. gadsimta mijā iestiepās tālu uz dienvidiem mūsdienu Lietuvas Republikas teritorijā. Senās sēļu senās apdzīvotā teritorija ir apjaušama pēc sēļiem raksturīgās kāpjošās intonācijas. Ar sēļu izcelsmes problēmu nodarbojās netālu no Zarasiem dzimušais lietuviešu valodnieks Kazimirs Būga (1879—1924).
Sēļiem raksturīgie arheoloģiskie atradumi atrasti mūsdienu Utenas apriņķa Salakā (Salakas Zarasu rajonā), Tauragnes pilskalnā (Tauragnų piliakalnis Utenas rajonā), Utenā, Svēdašos un Subāčos (Svėdasai un Subačiai Anīkšču rajonā) un Panevēžas apriņķa Palēvenē (Palėvenė Kupišķu rajonā), Pasvalī un Saločos (Pasvalys un Saločiai Pasvales rajonā).
Līdz 13. gadsimtam Sēlijas teritoriju veidoja sēļu apdzīvoto pilsnovadu apvienība, 1218. gadā tās ziemeļu novados nodibināja Sēlijas bīskapiju, kuras zemes 1256. gadā pēc Sēlijas dalīšanas ieguva Livonijas ordenis.
Līdz Livonijas Konfederācijas sabrukumam Sēlijā atradās Livonijas ordeņa valsts Sēlpils fogteja, Aizkraukles komtureja un Daugavpils komturejas dienviddaļa. Kurzemes un Zemgales hercogistes laikā šajā teritorijā 1617. gadā izveidojās Sēlpils virspilskunga iecirknis.
Pēc 1819. gada reformas
Kurzemes guberņas 1819. gada teritoriāli administratīvās reformas rezultātā izveidoja Jaunjelgavas (Sēlpils, Neretas un Aizkraukles draudzes novadi) un Ilūkstes apriņķi (Daugavpils (Subates) un Aizlauces draudzes novadi).
1924. gadā Jaunjelgavas apriņķi pārdēvēja par Jēkabpils apriņķi. 1947. gada 16. oktobrī no Ilūkstes apriņķa atdalīja Kaplavas pagastu, to iekļaujot jaunizveidotajā Krāslavas apriņķī.
Pēc 1949. gada reformas
Ilūkstes un Jēkabpils apriņķus likvidēja 1949. gada 31. decembrī un sadalīja sešos lauku rajonos (Aknīstes, Grīvas, Ilūkstes, Jaunjelgavas, Jēkabpils un Neretas).
No 1952. gada 7. aprīļa līdz 1953. gada 21. aprīlim Sēlijas lauku rajonu lielākā daļa bija Daugavpils apgabalā, izņemot Jaunjelgavas rajonu, ko iekļāva Rīgas apgabalā.
1953. gadā Grīvas pilsētu pievienoja Daugavpilij, Grīvas rajonu pievienoja Ilūkstes lauku rajonam, bet 1956. gadā Daugavpils rajonam.
1956. gadā likvidēja Aknīstes, Jaunjelgavas un Neretas lauku rajonus, to teritorijas iekļaujot Baldones, Bauskas un Jēkabpils rajonos.
1962. gada 17. aprīlī likvidēja Ilūkstes rajonu, to pievienojot Daugavpils rajonam.
1967. gada 10. janvārī Sēlijā izveidoja Stučkas rajona daļu no Bauskas rajonam, Jēkabpils rajonam un Ogres rajonam pievienotajām 1956.—1959. gadā likvidēto Jaunjelgavas, Neretas un Pļaviņu rajonu daļām.
Pēc 2008. gada reformas
Pēc Latvijas Republikas Saeimā 2008. gada 18. decembrī pieņemtā „LR Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likuma” Zemgales vēlēšanu apgabala Sēlijas daļā atradās 10 novadi un 2 republikas pilsētas:
Pēc 2021. gada reformas
Atbilstoši Latviešu vēsturisko zemju likuma projektam Sēlijā atrodas šādu 2021. gadā veidojamu novadu daļas:
Iedzīvotāji
Rakstiska informācija par Sēlijas iedzīvotājiem ir kopš 13. gadsimta sākuma Livonijas krusta kariem, kad Indriķa hronika piemin Sēļu pils aplenkumu 1208. gada sākumā un Kokneses nodedzināšanas sakarā piemin, ka Kokneses zemes blakus letgaļiem apdzīvoja sēļi. Uz vēl vecākiem avotiem balstītais Atskaņu hronikas sākuma daļas teksts piemin, ka sēļu zeme atrodas starp līvu un rutēņu (krievu, baltkrievu) zemēm.
Nosaukums radies no līvu vārda sälli, kas nozīmē augšējie (ļaudis), ar kādu nosaukumu sēļi bija pazīstami līviem un vācu ieceļotājiem. Iespējams, ka Sēlijas iedzīvotāji sevi sauca par "augštiešiem" (no kā Sēlijas otrs nosaukums "Augšzeme"), kas etimoloģiski sasaucas ar viņu dienvidu kaimiņu aukštaiču pašnosaukumu "aukštaičiai". Sēļu valoda pastāvēja apmēram līdz 14. vai 15. gadsimtam.
Mūsdienās ir izveidota Sēlijas biedrība un ir oficiāls Sēlijas karogs, kurā ietverta zaļā un sarkanā krāsa.
Picca TV
Picca TV bija TV kanāls, kurš izveidots 1994. gada aprīlī, bet 1996. gada augustā, apvienojoties ar NTV-5, pārtapa par LNT (Latvijas Neatkarīgo Televīziju). Kanālu raidīja Rīgā, Maskavas ielā 40/42. Tā īpašnieks bija Andrejs Ēķis. Picca TV bija informatīvi izklaidējoša rakstura televīzija. Kanālā varēja redzēt interesantas, krāsainas un neierastas lietas, piemēram, raibas reklāmas, animācijas filmas u.c. Vispopulārākais raidījums bija "Lampu drudzis" ar Viesturu Dūli. Tā bija prāta spēle, kur trīs dalībnieki atbildēja uz izvēlētajiem jautājumiem un kas bija atklāti uz tablo. Vēl šīs televīzijas ietvaros tika radīts humora seriāls "Pelikāns".
Dervicas planieris
Dervicas planieris (nosaukums radies no šī planiera izmēģinājuma lidojumu vietas Dervicā pie Brandenburgas) ir vācieša Oto Lilientāla izgatavotais planieris. Tas bija pirmais par gaisu smagākais lidaparāts, kurš spēja pacelt cilvēku. Pirmais lidojums notika 1891. gadā, un vēlāk tika sasniegts līdz pat 25 metrus tāls lidojums.