cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peskāra
Ģeogrāfija
Pirms pilsētas izplešanās tās mūsdienu teritorijā bija purvains priežu mežs, kurš saglabāts tikai vienā vietā, ap ezeru parkā Pineta Dannunziana pilsētas dienvidos. Parks ir nožogots un tiek uzskatīts par nozīmīgu apskates objektu.
Lielākā daļa pilsētas izvietojusies līdzenumā gar Adrijas jūras piekrasti un upes ieleju, un tās reljefs centrālajā daļā ir līdzens. Savukārt pilsētas nomalēs reljefs ir paugurains, dažviet sastopami klinšaini atsegumi, piemēram, 140 metrus augstais Telegrāfa pakalns (Colle del Telegrafo).
Nosaukuma izcelsme
Pilsētas nosaukums cēlies no Peskāras upes lejteces alternatīvā nosaukuma latīņu valodā Piscaria, kas nozīmē "saistīta ar zivīm".
Senie laiki: Peskāra Romas impērijas sastāvā
Pastāv liecības par Peskāras upes grīvas izmantošanu kā ostu jau no 5. gadsimta p. m. ē., tomēr senāko zināmo pastāvīgo apmetni mūsdienu Peskāras teritorijā ap upesgrīvu dibinājuši vestīņi 1. gadsimtā p .m. ē. Pēc Otrā sannītu kara teritorija pārgāja Romas republikas pārvaldībā. Romiešu laikā to sauca Vicus Aterni, vēlāk – Aternum, jeb Aterno, kura kā Ostia Aterni atzīmēta 3. gadsimtā p. m. ē zīmētajā Peitingera kartē. Par Peskāras teritoriju pēc Romas impērijas krišanas 476. gadā liecību un avotu ir ļoti maz, visticamāk, pilsēta tikusi barbaru izpostīta. Starp 2. un 5. gadsimtu Peskārā, vietā, kur mūsdienās slejas Svētā Ceteja katedrāle, tika uzbūvēta apļveida baznīca, pazīstama kā Svētās Jeruzalemes baznīca (Chiesa di Santa Gerusalemme).
6. gadsimtā, Gotu kara laikā, bizantieši pēc Peskāras iekarošanas to apjoza ar aizsargmūri, aprīkotu ar torņiem un dažviet līdz 3 metriem biezu, kura neliels fragments saglabājies iemūrēts kazarmu ēkas sienā.
Viduslaiki: cietokšņa būvniecība
Līdz 9. gadsimtam Peskāra atradās langobardu Benevento hercogistē, pēc tam – Spoleto hercogistē. Ap 10. gadsimtu nosaukumu Aternum nomainīja nosaukums Piscaria, (no latīņu piscis = zivis) saistībā ar zivju resursu bagātību Peskāras upē. 11. gadsimtā, normāņu iekarojumu laikā kļuva par Frīdriha II domīniju. No 13. līdz 19. gadsimtam tā, kopā ar visu Abruco reģionu, ietilpa Neapoles karalistes sastāvā. Saglabājies dokuments no 1530. gada, kurš apraksta Peskāru kā sen pamestu ciematu, kurā darbīga saglabājusies tikai osta. Kārļa V valdīšanas laikā veco mūri aizvietoja 1566. gadā pabeigtais cietoksnis abos upes krastos, ar septiņiem bastioniem un biezām, ravelīnu aizsargātām kurtīnēm. Nocietinājumu efektivitāte pierādījās 1566. gadā, kad tika atvairīts Osmaņu admirāļa Pijalepašā uzbrukums Peskārai. Šajā laikā ap Septiņu Sāpju Dievmātes katedrāli, kas atrodas uz rietumiem pakalnā, attīstījās neliels ciemats, Kastelamare, kura vēsturiskā centra apbūve daļēji saglabājusies vēl mūsdienās un ietilpst Peskāras administratīvajās robežās.
Jaunie laiki un starpkaru periods: pilsētas strauja attīstība un apvienošanās
Pirmais Itālijas karalis Viktors Emanuels II savas vizītes laikā 1860. gadā Peskārā publiski aicināja pilsētniekus nojaukt cietoksni, lai ļautu pilsētai attīstīties. Sekojošajos divdesmit gados cietoksnis tika gandrīz pilnībā nojaukts, lai atbrīvotu vietu pilsētas izaugsmei. Mūsdienās no cietokšņa palikuši tikai neliela daļa ap vārtiem dienvidu pusē, kurā ierīkots muzejs. 19. un 20. gadsimtu mijā cietokšņa vaļņu vietā tika uzbūvēts daudz jūgendstila ēku, pārsvarā četru stāvu augstumā, savukārt tālāk uz dienvidiem ap kūrmāju (Kursaal) attīstījās Antonino Liberi projektēts greznu jūgendstila vasarnīcu kūrortciemats vai dārzu pilsēta Pineta, kā arī tika nojaukta daļēji sabrukusī aptuveni 1500 gadus vecā Svētās Jeruzalemes baznīca, lai izbrīvētu ceļu tiltam pāri upei.
Pirmā pasaules kara ietvaros pilsēta cieta no austroungāru spēku uzlidojuma - tika sagrautas divas ēkas un gāja bojā trīs cilvēki. Aprīkojot pilsētu aizsardzībai pret turpmākiem līdzīgiem uzbrukumiem, pilsētas dienvidos upes ielejā tika izbūvēta lidosta, kas mūsdienās tiek izmantota civilajai aviācijai. Līdz 1927. gadam Peskāras upe bija robeža starp divām atsevišķām pilsētām – Kastelamari kreisajā un pašu Peskāru – labajā krastā. Kastelamares centrs vēsturiski atradās pakalnos uz rietumiem no pilsētas, taču pateicoties tūrisma attīstībai, 20. gadsimtā, tas pārvietojās uz līdzeno piekrastes zonu un Kastelamare saauga kopā ar Peskāru, ietverot sevī arī pie upesgrīvas esošo ciematu Borgomarīno, kura apbūve daļēji saglabājusies vēl mūsdienās, teorētiski veidojot ceturto vecpilsētu Peskārā un nostiprinot mūsdienu Peskāras policentrisko dabu. Peskārai piederošā puse, savukārt, sakarā ar augšminētā cietokšņa demontāžas darbiem un purvaino piekrasti, kura ilgus gadus netika meliorēta, attīstījās daudz lēnāk un tika apbūvēta tikai pēckara gados. Tāpēc arī pilsētas dienvidu daļā mūsdienās sastopama praktiski tikai brutālisma un postmodernisma stila apbūve, un tāpēc pilsētas primārais centrs drīzāk ir bijusī Kastelamare, nevis kādreizējā cietokšņa ieskautā apkaime. 1927. gadā, pēc rakstnieka Gabriela d'Anuncio iniciatīvas, abas pilsētas tika apvienotas vienā administratīvā vienībā, izveidojot arī Peskāras provinci, un kā simbols abu pilsētu vienībai 1935. gadā pie abu pilsētu bijušās robežvietas tika uzcelts racionālisma stilā ieturēts administratīvo ēku komplekss Palazzo di Città ar monumentālu pulksteņtorni, kā arī citas monumentālas ēkas, piemēram, Telegrāfa un Pasta pils (Palazzo delle Poste e dei Telegrafi) un Tirdzniecības kameras nams (Palazzo della Camera del Commercio). 1939. gadā izcēlās Otrais pasaules karš, taču līdz pat 1943. gadam tas Peskāru neskāra.
No Otrā pasaules kara līdz mūsdienām: pilsētas atdzimšana no drupām
Otrajā pasaules karā Peskāra vācu armijas atkāpšanās laikā cieta lielus materiālos un cilvēciskos zaudējumus. 80% pilsētas apbūves tika sabombardēta un kopumā tika pilnībā iznīcinātas aptuveni 2600 ēkas, kā arī izraisīta ap 3000 cilvēku nāve, no kuriem liela daļa civiliedzīvotāju. Pilsēta cieta no gaisa uzlidojumiem no Sabiedroto puses, un no rekvizīcijas un mīnēšanas no vācu puses. Sabiedroto mērķis bija sabojāt transporta un pārvaldes objektus, lai vācu armija tos nevarētu izmantot. Augstais posta līmenis saistāms ar to, ka Peskārā nebija bumbu patversmju, un esošās pretgaisa aizsardzības sistēmas, izvietotas uz ēku jumtiem, nenostrādāja. Karš pamatīgi iedragāja pilsētas 100 gadus ilgušo attīstību, taču kopš tā laika pilsēta ir atguvusies un kļuvusi par Abruco kulturālo, ekonomisko un politisko reģiona centru. Sekojošajos gados Itālija, tai skaitā Peskāra, piedzīvoja strauju ekonomisko izaugsmi, kas sekmēja arī būvniecību - ne tikai tika aizpildītas tukšās vietas, kuras radījis karš, bet arī, augot pieprasījumam pēc mājokļiem, daudzas karā necietušas vēsturiskas ēkas tika nojauktas ar mērķi atbrīvot vietu ietilpīgākai daudzstāvu apbūvei, pilnībā kompromitējot Peskāras vizuālo un strukturālo koptēlu. Lielākoties tika restaurētas tikai nozīmīgas ēkas, piemēram, Telegrāfa un Pasta pils, Svētās Sirds baznīca (Chiesa del Sacro Cuore), bijusī domes ēka (Circolo Aternino), kā arī jūgendstila apbūve ap Florences ielu (Via Firenze). 40. gadu beigās bijušās Kastelamares centrā vietā, kuru kara postījumi skāra vissmagāk, kā simbols pilsētas atdzimšanai no drupām, tika izveidots Atdzimšanas laukums (Piazza della Rinascita), kam visapkārt slejas racionālisma stilā ieturētas ēkas, izņemot 30. gados celto Muci namu (Palazzo Muzii). 70. gados tika izbūvētas vairākas automaģistrāles, un dzelzceļa trase un valsts līmeņa maģistrāle tika pārvietotas tālāk no jūras krasta, dodot pilsētai iespēju attīstīties virzienā prom no jūras. 2018. gadā tika parakstīta vienošanās par to, ka 2023. gadā Peskāra tiks administratīvi apvienota ar blakusesošajām Montesilvāno un Spoltori, kuras kopā ar Peskāru faktiski jau veido vienotu urbāno vidi.
Pilsētvide
Strauja attīstība Peskārā, atšķirībā no citām līdzīga izmēra Itālijas pilsētām, sākās tikai 19. un 20. gadsimtu mijā, kad valdošais strāvojums arhitektūrā bija jūgendstils. Starpkaru periodā pilsētā tika uzbūvēti vairāki objekti monumentālisma un racionālisma stilā, savukārt pēc Otrā pasaules kara pilsēta ievērojami izpletās, tiekot uzbūvētiem daudzdzīvokļu namu kvartāliem funkcionālisma un postmodernisma stilā. Lielākajā daļā Peskāras dominē atvērtā perimetrālā apbūve, un ēkām lielākoties ir balkoni, neskatoties uz arhitektonisko stilu.
Senākās celtnes
Senākās celtnes Peskārā ir būvētas 18. gadsimtā. Peskārā ir maz ēku, kuras celtas agrāk nekā 19. gadsimta otrajā pusē. Vislielākajā koncentrācijā tādas atrodas Peskāras vēsturiskajā, kādreiz cietokšņa ieskautajā centrā, pārsvarā divu stāvu augstumā un būvētas no mūra. Līdzīga apbūve sastopama arī bijušās Kastelamares vēsturiskajā centrā pilsētas rietumos, kā arī bijušā zvejnieku ciemata Borgomarīno teritorijā upesgrīvas kreisajā pusē. Daudzviet starp daudzstāvu apbūvi izkaisītā veidā sastopamas arī 18. gadsimta ēkas, kuras savulaik, pirms pilsētas izplešanās tām visapkārt, bijušas atsevišķas lauku saimniecības.
Nozīmīgākās šī laikposma celtnes ir 1757. gadā vēlīnā baroka stilā celtā Septiņu Sāpju Dievmātes bazilika, kā arī cietokšņa kazarmu ēka jeb tā sauktā Borboņu vanna (Bagno Borbonico), kas ir pēdējā saglabājusies daļa no bijušā cietokšņa un stiepjas teju 300 metru garumā.
Peskārā ne šajā laikā, ne arī vēlāk tikpat kā netiek būvētas koka ēkas, jo koks Apenīnu pussalā kopš seniem laikiem ir dārgs materiāls.
19. un 20. gadsimtu mija arhitektūrā: jūgendstils
19. gadsimta beigās, nojaucot cietokšņa vaļņus, atbrīvojās daudz brīvas vietas pilsētas attīstībai, un esošais ielu tīkls tika integrēts jaunveidojamajā pilsētas plānojumā. Tika uzbūvēts daudz jūgendstila ēku, piemēram, kūrmāja Palazzo Pomilio ar iespaidīgu, kolonādēm dekorētu divstāvu portiku. Ēka vēlāk tika pārbūvēta par liķiera rūpnīcu, pievienojot tai racionālisma stilā ieturētu pakavveida ziemeļu spārnu. Arī Kastelamares daļā tolaik tika būvētas līdzīgas ēkas, kuras, izvietojušās gar Florences ielu (Via Firenze) veido elegantu ansambli, kas mūsdienās iekārtots kā gājēju iela. Viens no Peskāras simboliem ir 1926. gadā celtais Palazzo Imperato ar platu frīzi un greznu erkeru vidū, celts ar mērķi iezīmēt monumentālu ieeju Peskāras ziemeļu centra galvenajā ielā, kas ved no tolaik nozīmīgās dzelzceļa stacijas uz pludmali. Plānā bija paredzēta arī identiska ēka otrā ielas pusē, kas gan nekad netika uzbūvēta.
Fašisma laika arhitektūra: monumentālisms
Fašisma periods Itālijā, tostarp Peskārā, iezīmējās ar monumentālu celtņu būvniecību, kuras atradās asu krustpunktos, bulvāru galos vai citos simboliskos novietojumos, bieži vien paralēli praktiskumam nesot politisku zemtekstu. Spilgts piemērs šādai arhitektūrai ir 1935. gadā celtais trīs administratīvo celtņu komplekss ap astoņstūrveida laukumu Piazza Italia, kam izvēlēta atrašanās vieta pa vidu starp abu 1927. gadā apvienoto pilsētu kodoliem. Divas no šīm celtnēm veidotas vienotā stilā - šo ēku fasādēs mijas sarkanu ķieģeļu un balta travertīna elementi. Poētisku raksturu dienvidu ēkai piešķir sešas nišas, kurās stāv statujas, kas attēlo dažādus amatniekus, savukārt augstais pulksteņtornis tās kontūrās iezīmē varenību. Trešā ēka ir Peskāras provinces pārvaldes ēka, kas salīdzinājumā ar abiem augšminētajiem namiem ir daudz varenāka savās aprisēs, un ir viscaur būvēta no travertīna. Racionālismā būvētajam korpusam neoklasisku akcentu piešķir rizalīts ar četrām dubultām kolonnām, kuras balsta četrus Peskāras materiālos resursus simbolizējošas statujas (izrakteņi, lauksaimniecība, upe un jūra). Citviet Eiropā šajā laikā parādījās modernisms, bet Peskārā šajā laikposmā netika būvētas ēkas šajā stilā, izņemot nelielo 1934. gadā celto šaursliežu dzelzceļa staciju blakus pilsētas centrālajai stacijai, kuras forma būvēta plūdlīnijas stilā (Streamline).
Pēckara gadu arhitektūra
Augot pieprasījumam pēc mājokļiem, sākot jau no 40. gadu beigām, pilsētā attīstījās daudzi jauni kvartāli, kā arī tika apbūvētas kara izpostītās vietas pa vidu jau esošajai apbūvei. Jaunbūves bija galvenokārt dzīvojamās ēkas piecu līdz astoņu stāvu augstumā, modernisma vai brutālisma stilā. Tipveida apbūve Peskārā nav sastopama. Tieši blakus vēsturiskajam centram atrodas viļņveida formas astoņstāvu biroju nams Palazzo Monti, kas ir viens no retajiem šī laikposma namiem, kuru dizainā izmantotas netradicionālas formas. Pie Atdzimšanas laukuma atrodas tā dēvētais Palazzo Arlecchino, jeb Arlekīna nams, kas tā nosaukts, pateicoties balkonu krāsojumam dažādās krāsās.
Gaisa transports
Pilsētu kopš 1917. gada apkalpo Abruco Starptautiskā lidosta (IATA: PSR, ICAO: LIBP), kura 2019. gadā pārvadāja vairāk nekā 700 000 pasažierus un 276 tonnas kravas. Lidostai ir viens, abos virzienos izmantojams 2419 m garš un 45 m plats skrejceļš. 2021. gadā no Peskāras lidostas lidsabiedrība "Ryanair" piedāvā tiešos lidojumus uz 15 Eiropas lidostām.
Dzelzceļš
Peskārā krustojas divas dzelzceļa līnijas: Adrijas līnija, kas savieno Leči ar Ankonu, un Transapenīnu līnija, kas savieno Peskāru ar Romu. Peskārā ir četras dzelzceļa stacijas:
Pescara Centrale
Peskāras centrālās stacijas Pescara Centrale ēka ir būvēta 1988. gadā, radikāli izmainot pilsētas centra infrastruktūru un izskatu. Tā aizvietoja iepriekšējo, 1881. gadā būvēto staciju, kuras ēka saglabājusies vēl mūsdienās. Kopā ar jaunās stacijas izbūvi dzelzceļa līnija tika novirzīta tālāk no dzīvojamās apbūves, kā arī, veidojot dzelzceļa uzbērumu, pilsēta tika atbrīvota no satiksmi kavējošajiem ielu vienlīmeņa krustojumiem ar dzelzceļu. Stacijā ir 12 peroni. Stacija ir stratēģiski izdevīgā vietā izvietots multimodāls transporta mezgls – stacijas priekšā atrodas starppilsētu autobusu galapunkts, liela autostāvvieta, kā arī bulvāris, kas ved līdz pludmalei.
Pescara Porta Nuova
Pescara Porta Nuova atrodas pilsētas dienvidu daļā. Tā ir pēc nozīmes otrā lielākā dzelzceļa stacija pilsētā – izveidota 1883. gadā kā Peskāras galvenā stacija: mūsdienu centrālā stacija tolaik neietilpa Peskāras robežās. Netālu no stacijas atrodas galvenais kravas izkraušanas punkts. 2009. gadā tā tika pārbūvēta katalāņu arhitekta Oriola Boigasa vadībā, integrējot vecās stacijas ēkas fasādi jaunās stacijas ēkas betona fasādē.
Pescara Tribunale
Jaunākā dzelzceļa stacija pilsētā – izveidota 2007. gadā, nosaukta saistībā ar netālu esošo tiesas ēku (Tribunale). Apkalpo tikai vietējos reisus.
Pescara San Marco
Atrodas uz Transapenīnu dzelzceļa līnijas. Izveidota 2005. gadā. Apkalpo tikai vietējos reisus.
Ielu tīkls
Peskāras ziemeļaustrumu daļā izteikti dominē režģveida plānojums ar vairākām maģistrālām ielām, kuras iet paralēli jūras krastam, no kurām nozīmīgākā ir Corso Vittorio Emanuele II. Kādreizējā dzelzceļa trase pilsētas ziemeļos mūsdienās pārbūvēta par 6 km garu gājēju un riteņbraucēju ielu Via Castellammare Adriatico. Gar pludmali visā pilsētas garumā iet promenāde ar veloceļu un plašām ietvēm, gar kurām izvietojušās viesnīcas un izklaides vietas. Perpendikulāri minētajām ielām pilsētas centru šķērso 4 joslu gaisa pārvads Asse Attrezzato, kurš ved no ostas uz Kjeti un tālāk uz Romu, un ir savienots ar diviem apvedceļiem, uz kuriem novirzīta tranzīta satiksme - Eiropas mēroga autoceļu E55 un valsts mēroga autoceļu SS714. Pilsētas dienvidu un rietumu daļās, savukārt, ielu tīkla forma, kuru nosaka nelīdzenais reljefs, ir haotiska. Upi pilsētas teritorijā šķērso 10 tilti, no tiem 3 paredzēti gājējiem.
Ūdens transports
Peskāras upesgrīva jau no Romas impērijas laikmeta tikusi izmantota kā osta, galvenokārt preču eksportam uz Dalmāciju. Senās ostas aprises tika nopostītas Otrajā pasaules karā, atkāpjoties vācu armijai. Mūsdienu osta tika pabeigta 1989. gadā kā viena no lielākajām ūdenstūrisma bāzēm Itālijā ar 1250 laivu stāvvietām. Kopš 20. gadsimta 80. gadiem ostā nav regulāras kuģu satiksmes.
Akmiņupe
Akmiņupe var būt:
Drū Gudens
Endrū Melvins Gudens III (en; dzimis Oklendā, Kalifornijas štatā) ir bijušais amerikāņu basketbolists, spēlēja spēka uzbrucēja pozīcijā. Savas karjeras laikā pārstāvējis 10 Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubus. Pēc karjeras beigām D. Gudens ir sava pēdējā kluba Vašingtonas "Wizards" spēļu komentētājs.
D. Gudens ir dzimis jauktā ģimenē, jo viņa māte Ulle ir somiete, vecāki iepazinušies laikā, kad spēlētāja tēvs Endrū Gudens tur dzīvoja un profesionāli spēlēja basketbolu. Pēc vecāku šķiršanās dzīvojis kopā ar tēvu. 2014. gadā viņš mēģināja iegūt Somijas pilsonību, lai pārstāvētu tās basketbola izlasi 2014. gada FIBA kausā, tomēr plāns nerealizējās.
Karjera
2008. gada februārī "Cavaliers" aizmainīja D. Gudenu uz Čikāgas "Bulls" plašā trīs komandu maiņas darījumā, kas iekļāva kopā 11 spēlētājus. 2009. gada februārī aizmainīts uz Sakramento "Kings" maiņas darījumā, kurā bija iesaistīti 6 spēlētāji. D. Gudens izpirka līgumu no "Kings" un līdz sezonas beigām pievienojās Sanantonio "Spurs". 2009. gada vasarā noslēdza līgumu ar Dalasas "Mavericks", bet jau februārī tika aizmainīts uz Vašingtonas "Wizards" lielā maiņas darījumā, kurš iekļāva 7 spēlētājus un, nenospēlējot nevienu spēli "Wizards" sastāvā, pēc dažām dienām nokļuva Losandželosas "Clippers" cita liela darījuma, kas ietvēra 6 spēlētājus un trīs komandas ietvaros (ievērojamākais spēlētājs šajā maiņā bija Žīdrūns Ilgausks).
2010. gada jūlijā D. Gudens kā brīvais aģents noslēdza 5 gadu līgumu ar Milvoki "Bucks", kas paredzēja 32 miljonu dolāru lielu atalgojumu. 2013. gada vasarā komanda spēlētāju atbrīvoja no līguma saistībām. 2014. gada februārī viņš pievienojās Vašingtonas "Wizards", kur nospēlēja savas karjeras divas pēdējās sezonas, izbeidzot karjeru 2016. gadā pēc tam, kad "Wizards" spēlētājam nepiedāvāja jaunu līgumu.
2023. gadā D. Gudens ir Vašingtonas "Wizards" spēļu komentētājs, strādā NBC Sports Washington.
Jaunviļāni
Jaunviļāni ir ciems Rēzeknes novada Viļānu pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā uz ziemeļiem no Viļānu pilsētas, 2,4 km no pagasta centra Viļāniem un 215,4 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies autoceļu A12 (Jēkabpils—Rēzekne—Ludza—Krievijas robeža (Terehova)), P58 (Viļāni—Preiļi—Špoģi), V561 (Gaigalava—Viļāni) un V596 (Viļāni—Pilskalns—Nagļi) krustojumā, Maltas upes krastā.
Pirms 2009. gadā noslēgtās administratīvi teritoriālās reformas atradās Rēzeknes rajonā.
Loka šaušana
Loka šaušana ir māksla un sporta veids, kā ar loka palīdzību izšaut bultu. Vēsturiski loka šaušana tikusi izmantota medībās un cīņās, taču mūsdienās tā pārsvarā ir aktīvā atpūta. Loka šaušana kopš. gada ir arī iekļauta Olimpiskajās spēlēs (uz laiku tikusi arī izņemta no spēļu programmas). Vissekmīgāk šīs sacensības aizvadījuši Dienvidkorejas pārstāvji (16 zelta medaļas). Šo sporta veidu starptautiski pārvalda Starptautiskā loka šaušanas federācija (International Archery Federation, FITA).
Līdera iela
Līdera iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Bieriņu apkaimē, kas, izbūvējot Kārļa Ulmaņa gatvi, sadalīta divās savstarpēji nesavienotās daļās. Posms uz dienvidiem no K. Ulmaņa gatves ir savienots ar Līdaku ielu un Spirgus ielu, bet otra daļa — ar Cīruļu ielu, nolaižoties Mārupītes upes ielejā. Savienojumi ar K. Ulmaņa gatvi pieejami tikai gājējiem. Ielas kopējais garums ir 135 metri, tā klāta ar grants segumu. Līdera ielā ir tikai savrupmāju apbūve.
Iela nosaukta Līdera — ezera Madonas novadā — vārdā.
Ielu savienojumi
Līdera iela ir savienota ar šādām ielām:
Mihails Mihutkins
Mihails Mihutkins (dzimis, miris ) bija krievu izcelsmes Sarkanās armijas vecākais seržants — frontes izlūks.
Armijas dienestā no 1941. gada. 1944. gada 19. septembrī piedalījās kaujās pie Baldones, kur atvairīja vācu tanku uzbrukumu. 1945. gada 24. martā Mihutkinam tika piešķirts Padomju Savienības varoņa nosaukums. Miris pēc kara Taškentā.
Susējas iela (Rīga)
Susējas iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Teikā un Juglā. Tā sākas pie krustojuma ar Rīvas ielu un beidzas krustojumā ar Murjāņu ielu. Ielas garums ir 344 metri.
Ielu savienojumi
Susējas iela krustojas ar:
Padomju Savienība 1960. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Padomju Savienība (PSRS) 1960. gada ziemas olimpiskajās spēlēs piedalījās ar 62 sportistiem. Tās notika ASV pilsētā Skvoveli 1960. gadā no 18. līdz 28. februārim. Kopumā Padomju Savienība izcīnīja 21 olimpiskās medaļas (pirmā vieta medaļu kopvērtējumā).
Andrija Fuderers
Andrija Fuderers (hr;, Subotica — , Palamosa) bija horvātu izcelsmes Dienvidslāvijas un Beļģijas starptautiskais lielmeistars šahā (1990). Pēc profesijas - ķīmiķis.
Biogrāfija
Piedzimis horvātu ģimenē Vojvodinā. Pēc Otrā Pasaules kara kļuvis par vienu no Dienvidslāvijas spēcīgākajiem šahistiem. 1947. gadā kopā ar Borislavu Ivkovu dalījis pirmo vietu Dienvidslāvijas junioru šaha čempionātā. No 1951. gada līdz 1953. gadam bijis Dienvidslāvijas šaha čempionāta godalgoto vietu ieguvējs. 1954. gadā ieņēmis 3. vietu Hastingsas tradicionālajā šaha festivālā (aiz Vasilija Smislova un Paula Keresa).
Dienvidslāvijas izlases sastāvā sekmīgi piedalījies šaha komandu sacensībās:
1955. gadā piedalījies Pasaules šaha čempiona izcīņas cikla starpzonu turnīrā Gēteborgā, kur līdz turnīra vidum bijis līderu skaitā, taču ļoti neveiksmīgais finišs atstājis viņu tikai 15. vietā. Pēc šīs neveiksmes Fuderers sācis retāk piedalīties šaha turnīros un nopietni pievērsies ķīmijai.
Beidzis Zagrebas universitātes ķīmijas fakultāti, kļuvis par ķīmijas zinātņu doktoru un daudzu patentētu izgudrojumu autoru. 1968. gadā no Dienvidslāvijas pārcēlies uz dzīvi Beļģijā, vēlāk ieguvis šīs valsts pilsonību. Mūža nogalē dzīvojis Spānijā.
1952. gadā FIDE Fudereram piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 1990. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) goda nosaukumu par bijušajiem sasniegumiem šahā.
Rozes vārds (filma)
"Rozes vārds" (en) ir 1986. gada Itālijas, Rietumvācijas un Francijas vēsturiska mistērijas filma, kuras režisors ir Žans Žaks Ano. Filmā galvenās lomas atveido Šons Konerijs, F. Marijs Ābrahams, Fjodors Šaļapins jaunākais, Viljams Hikijs, Maikls Lonsdeils, Rons Pērlmans, Kristians Sleiters un Valentina Vargasa. Filma ir balstīta uz Umberto Eko 1980. gada romāna ar tādu pašu nosaukumu.
"Rozes vārds" pirmizrāde notika. Filmu atšķirīgi vērtēja kritiķi, toties tā saņēma vairākas balvas. Konerijs saņēma BAFTA kino balvu kategorijā labākais aktieris un Cēzara balvu par labāko ārzemju filmu.
Limana
Limana var būt:
Sieviešu tiesības
Sieviešu tiesības ir tiesības, kas tiek pieprasītas sievietēm un meitenēm visā pasaulē. Tas ir pamats sieviešu tiesību kustībai, kas radās 19. gadsimtā, un feminisma kustībām, kas radās 20. gadsimtā. Dažās valstīs sieviešu tiesības ir noteiktas ar likumu, tradīcijām un uzvedību, savukārt citās tās tiek apspiestas un ignorētas.
Sieviešu tiesības parasti ir saistītas ar jautājumiem par tiesībām būt brīvām no seksuālās vardarbības, balsot vēlēšanās, ieņemt amatus valsts iestādēs un institūcijās, slēgt juridiskus līgumus, saņemt taisnīgu atalgojumu par darbu, uz īpašumtiesībām un uz izglītību.
Vladislavs Artemjevs
Vladislavs Artemjevs (ru; dzimis Omskā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (2014).
Biogrāfija
Vairākkārtējais Krievijas jauniešu un junioru šaha čempionātu laureāts, tajā skaitā 2013. gadā uzvarējis Krievijas junioru šaha čempionātā U21 vecuma grupā. Regulāri pārstāvējis Krieviju Pasaules un Eiropas jauniešu šaha čempionātos, kuros labāko panākumu guvis 2011. gadā, kad Eiropas jauniešu šaha čempionātā U14 vecuma grupā izcīnījis bronzas medaļu.
Daudzu starptautisko šaha turnīru uzvarētājs, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Tjumeņā (2011, 2012), Kirišos (2012, 2013), Maskavas šaha festivāla Moscow Open F turnīrā (2014), Taškentā (2015).
2019. gada martā Skopjē uzvarējis Eiropas individuālajā šaha čempionātā. 2019. gada augustā Iževskā dalījis 5.-8. vietu Krievijas vīriešu šaha čempionāta superfinālā. 2020. gada decembrī Maskavā dalījis 5.-6. vietu Krievijas vīriešu šaha čempionāta superfinālā.
Pārstāvējis Krievijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2012. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2014. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.
Meža Ruskuļova
Meža Ruskuļova (arī Meža Ruskuļeva) ir ciems Svariņu pagastā, Dagdas novadā. Atrodas 300 km attālumā no Rīgas.
341. mikroautobusu maršruts (Rīga)
341. mikroautobusu maršruts bija Rīgas sabiedriskā transporta maršruts, kas kursēja no Esplanādes līdz Rīgas lidostas.
2020. gada 1. janvārī bijušais 241. mikroautobusu maršruts tika pārdevēts par 341. ekspresbusa maršrutu, kurā nedarbojas Rīgas domes piešķirtās atlaides. COVID-19 pandēmijas izraisītās zemās pasažieru plūsmas dēļ no 2021. gada 15. novembra maršruts "īslaicīgi" tika slēgts. RMS maksātnespējas procesa uzsākšana 2022. gada septembrī slēdza maršrutu pavisām.
Maršruts
Esplanāde — Rīgas lidosta Brīvības bulvāris, Kalpaka bulvāris, K. Valdemāra iela, Vanšu tilts, K. Valdemāra iela, Slokas iela, Jūrmalas gatve un Kurzemes prospekts, Kleistu iela, Anniņmuižas bulvāris, Zentenes iela, Kurzemes prospekts, Rostokas iela, Anniņmuižas iela, Apuzes iela, Lielirbes iela, Kārļa Ulmaņa gatve, P133, Ziemeļu iela (Mārupes novads) un P133.
Rīgas lidosta — Esplanāde kursē pa šādām ielām: P133 (Mārupes novads un Rīga), Kārļa Ulmaņa gatve, Lielirbes iela, Upesgrīvas iela, Apuzes iela, Anniņmuižas iela, Rostokas iela, Kurzemes prospekts, Zentenes iela, Anniņmuižas bulvāris, Kleistu iela, Kurzemes prospekts, Jūrmalas gatve, Slokas iela, K. Valdemāra iela, Vanšu tilts, K. Valdemāra iela, Elizabetes iela un Brīvības bulvāris.
Pieturvietas
341. mikroautobusu maršrutā pavisam kopā bija 60 pieturas. Maršrutā Esplanāde — Rīgas lidosta bija 29 pieturas, bet maršrutā Rīgas lidosta — Esplanāde bija 31 pietura.
Taliabu
Taliabu (id) ir sala Indonēzijā, Moluku arhipelāgam piederošajā Sulas salu grupā, tās lielākā sala. Administratīvi ietilpst Ziemeļmoluku provincē, kopā ar apkārtējām saliņām veido atsevišķu Taliabu apriņķi. Lielākā apdzīvotā vieta ir apriņķa centrs Bobona.
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Indonēzijas austrumdaļā uz austrumiem no Sulavesi. Ziemeļos to apskalo Moluku jūra, dienvidos — Bandas jūra. Sala ir vulkāniskas izcelsmes, reljefā pauguraini līdzenumi un kalni; augstākā virsotne ir Lida Godo (1380 m vjl). Piekrastē vairākas mazākas saliņas. Salas vidienē izveidots Taliabu dabas rezervāts.
Salā valda tropiskais klimats. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži.
Kristceļi
Kristceļi var būt:
Comedy Central
Comedy Central ir televīzijas kanāls, kas pieder uzņēmumam Viacom. Kanāla mērķauditorijas vecums ir no 18 līdz 49 gadiem. Comedy Central pārraida tādus multiplikācijas seriālus kā Dienvidparks Briklberija un Futurāma, humora raidījumus kā The Ben Show un citas televīzijas pārraides. Kanālu Comedy Central pārraida Lielbritānijā, Īrijā, Itālijā, Vācijā, Zviedrijā, Polijā, ASV un citās valstīs.
Vēsture
1989. gada 15. novembrī kompānija Time Warner izveidoja kanālu ar nosaukumu The Comedy Channel. 1990. gada 1. aprīlī kompānija Viacom izveidoja kanālu ar nosaukumu Ha!. 1991. gada 1. aprīlī kanāli The Comedy Channel un Ha! apvienojās vienā kanālā ar nosaukumu CTV:The Comedy Network. 1991. gada 1.jūnijā kanāls mainīja nosaukumu uz Comedy Central, lai novērstu problēmas ar Kanādas televīzijas kanālu CTV.
1991—1999
Comedy Central programma savos pirmajos gados sastāvēja no komēdiju filmām, situāciju komēdiju atkārtojumiem un īpašajiem raidījumiem. Kanāla skatītāju skaits bija ļoti neliels. Pamanāms agrais sasniegums bija raidījums Politically Incorrect ar Bilu Māru. Vēl viens izdevies sasniegums bija The Daily Show ar tā pirmo vadītāju Kreigu Kilbornu, bet šovam vajadzēja vairākus gadus, lai sasniegtu lielu popularitāti ar šova jauno vadītāju Džonu Stīvārtu. Dr. Katz, Professional Therapist arī bija pamanāms oriģinālraidījums, populārs bija arī spēļu šovs Win Ben Stein's Money. Veiksmīgie šovi kanālā, ko neveidoja Comedy Central, bija Kanādas komiķu grupa The Kids in the Hall, britu pārraides un komēdijseriāls Absolutely Fabulos. Comedy Central kanāls ieguva strauju popularitāti, kad sākās multiplikācijas seriāla Dienvidparks demonstrēšana, televīzijas operatoriem izteica daudz pieprasījumu, lai šis kanāls tiktu iekļauts operatora piedāvāto kanālu sarakstā.
2000—2006
2000. gadā Comedy Central paziņoja par kanāla logo maiņu. 2002. gadā tika izveidots Comedy Central Records, izlaižot albumus ar komiķiem, kas parādījušies viņu kanālā. 2003. gadā bija pirmizrāde Comedy Central multiplikācijas filmai South Park: Bigger, Longer & Uncut. kurā bija Dienvidparka sērijas, kur netika cenzēti lamuvārdi un tika parādīti kadri, kas tika izgriezti no sērijām. 2004. gadā tika paziņots, ka Comedy Central populārākās pārraides ir Dienvidparks, Chappelle's Show, The Daily Show un ''Reno 911!. The Daily Show'' turpināja kļūt populārāks. 2005. gada oktobrī, pēc tam, kad Comedy Central iegādājās vēl trīs multiplikācijas seriāla Dienvidparks sezonas un pēc The Colbert Report pirmizrādes (raidījums līdzīgs The Daily Show raidījumam) tika paziņots, ka Dienvidparks un The Daily Show ir visaugstāk vērtētās pārraides Comedy Central kanālā.
Rudžēro Leonkavallo
Rudžēro Leonkavallo (it, dzimis, miris ) bija itāliešu komponists un libretists. Mūsdienās pazīstamākais darbs ir 1892. gadā pirmizrādi piedzīvojušā opera "Pajaci".
Dzimis Neapolē tiesneša ģimenē. Jaunību pavadīja Montalto Ufugo, Kalabrijā. Studēja Neapoles konservatorijā un literatūru Boloņas Universitātē. No 1879. līdz 1882. gadam strādāja par klavierskolotāju Ēģiptē hedīva galmā, vēlāk pārceļoties uz Parīzi, kur darbojās kā pianists un komponists. 1886. gadā pārcēlās uz Milānu, kur strādāja kā operu komponists un libretists. 1892. gadā Milānā tika atskaņota opera "Pajaci", kas uzreiz guva panākumus. Lai arī vēlākajos gados Leonkavallo radīja vēl vairākas operas un operetes, neviena no tām nespēja atkārtot "Pajaci" panākumus, un mūsdienās tās tiek atskaņotas reti. Kā libretists Leonkavallo pazīstams arī kā Džakomo Pučīni operas "Manona Lesko" libreta autors.
Sekens Seifullins
Sekens Seifullins (kz, dzimis, miris ) bija mūsdienu kazahu literatūras pamatlicējs, dzejnieks, rakstnieks un valsts darbinieks. Bija Kazahstānas Rakstnieku savienības dibinātājs. Savos darbos aicināja panākt lielāku kazahu neatkarību no padomju un krievu varas. Nogalināts represijās 1938. gadā. Reabilitēts destaļinizācijas periodā.
Biogrāfija
Dzimis kā Seduakass Seifullins (Сәдуақас Сейфуллин) nomadu apmetnē mūsdienu Karaghandi apgabalā.
Izglītība
No 1905. līdz 1908. gadam Seifullins mācījās krievu-kazahu skolā pie Spasskas misiņa rūpnīcas. Pēc tam mācījās Akmolas draudzes pamatskolā, turklāt 1912. gadā pasniedza krievu valodu musulmaņu medreses audzēkņiem. 1913. gada 21. augustā iestājās Omskas mācību seminārā. Novembrī publicēja savu pirmo rakstu žurnālā Айқап, pēc kā nonāca Omskas ohrankas redzeslokā. 1914. gadā Seifullins kļuva par vienu no pirmās kazahu jaunatnes biedrības Бірлік ("Vienotība") vadītājiem Omskā. Tajā pašā gadā tiek izdots viņa dzejoļu krājums Өткен күндер ("Pagātnes dienas").
1916. gadā strādāja Akmolas apriņķa 12 pagastu īpašuma uzskaites komisijā. Tajā pašā gadā sarakstīja poēmu Толқулар ("Uztraukums"), kuru veltīja 1916. gada nemieriem Centrālāzijā. No 1916. gada 1. septembra strādāja par skolotāju Bugulas skolā. Bija šis skolas līdzdibinātājs.
1917. gada 9. martā pārcēlās uz Akmolu, kur sarakstīja Februāra revolūcijai veltītu dzejoli. Tā paša gada aprīlī Seifullins izveidoja sociālpolitisko un kultūras sabiedrību Жас қазақ ("Jaunais kazahs"). Jūlijā piedalījās laikraksta Тіршілік ("Dzīve") izdevniecībā. No septembra pasniedza trīs mēnešus ilgus pedagoģiskos kursus jaunajā Akmoļinskas krievu-kazahu skolā.
Uzreiz pēc Oktobra revolūcijas sarakstīja poēmu А ну-ка, джигиты!, kura tiek uzskatīta par pirmo padomju kazahu literatūras darbu. 1917. gada 27. decembrī Akmoļinskā tika nodibināta padomju vara. Seifullinu ievēlēja par Akmolas padomes prezidija locekli un iecēla par izglītības tautas komisāru. 1918. gada 1. maijā notika viņa lugas Бақыт жолына ("Ceļā uz laimi") iestudējuma pirmizrāde.
Pilsoņu karš
Kad 1918. gada 4. jūnijā Baltā gvarde ieņēma Akmoļinsku, Seifullins tika arestēts un izsūtīts uz Petropavlovskas cietumu. Viņu ievietoja atamana Borisa Aņņenkova "nāves vagonā", kur viņš aizvadīja 47 dienas no janvāra līdz martam. Aprīlī viņam izdevās aizbēgt no Kolčaka cietuma un jūnijā tikt līdz savam dzimtajam ciematam. Pēc diviem mēnešiem bija spiests bēgt uz Aulieatu.
Darbība pēc kara
1920. gadā atgriezās Sarkanās armijas ieņemtajā Akmoļinskā, kur tika iecelts par Revolūcijas komitejas administrācijas nodaļas vadītāja palīgu. Tā paša gada oktobrī viņu ievēlēja par Kirgīzu Autonomās Sociālistiskās Padomju Republikas Centrālās izpildkomitejas prezidija locekli. No 1922. gada strādāja laikrakstā Еңбекші қаза» ("Čaklais kazahs"). Tajā pašā gadā iznāca viņa dzejoļu krājums Асау тұлпар ("Nevaldāmais zirgs") un drāma Қызыл сұңқарлар ("Sarkanie piekūni"). Pēc tam strādāja vairākās augstskolās.
Arestēts 1937. gada septembrī. Nošauts kā "tautas ienaidnieks" vienā no NKVD cietumiem Almati pilsētā. Reabilitēts 1957. gadā.
Karina Cifka
Biogrāfija
2021. gada novembrī Rīgā ierindojusies 42. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā sievietēm.
Sekmīgi pārstāvējusi Polijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2006. gadā Cifkai piešķīra starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu, bet 2010. gadā - starptautiskās lielmeistares (WGM) nosaukumu. 2016. gadā izpildījusi starptautiskā vīriešu meistara (IM) nosaukuma normu.
Ērihs Prībke
Ērihs Prībke (de; dzimis, miris ) bija SS hauptšturfīrers (kapteinis) Trešā reiha Drošības policijas (Sicherheitspolizei) dienestā.
1944. gada 23. martā itāļu partizāni Romā no slēpņa nogalināja 33 SS militārās policijas karavīrus. Ādolfs Hitlers esot pieprasījis 10 itāļu nogalināšanu par katru nogalināto karavīru. Par šo cilvēku sarakstu sastādīšanu bija atbildīgs Drošības policijas komandieris Romā Herberts Kaplers. Sarakstā tika iekļauti 335 civiliedzīvotāji, kas bija ieslodzīti Romas cietumos. Daļa no viņiem bija pretošanās kustības dalībnieki, 75 — ebreji. 1944. gada 24. martā Ēriha Prībkes un Karla Hasa vadībā viņi tika pārvesti uz Ardeatīnu alām Romas pievārtē un nošauti.
Pēc kara ar katoļu bīskapa Aloīza Hūdala palīdzību Prībkem izdevās emigrēt uz Argentīnu, kur viņš nodzīvoja turpmākos 50 gadus. 1994. gadā American Broadcasting Company žurnālisti sadzina Prībkes pēdas. Prībke tika izdots Itālijai, kur notika vairākas tiesas prāvas, līdz Prībke tika notiesāts uz mūžu, vecuma un veselības stāvokļa dēļ arestu pavadot mājās. Pēc nāves Prībke tika apglabāts slepenā vietā, jo ieplānoto bēru ceremoniju traucēja protestētāji.
Donāts Zavacks
Karjeru sācis 1996. gadā Klaipēdas "Neptūnas", kurā spēlēja līdz 1998. gadam, kad aizbruaca uz ASV studēt Pitsburgas universitātē. Pēc studiju pabeigšanas viņš atgriezās Eiropā. Spēlējis dažādu valstu klubos: Polijas, Lietuvas, Francijas, Itālijas, Ukrainas, Beļģijas, Vācijas un Latvijas. Kopš 2012. gada pārstāv LBL klubu Rīgas VEF. 2009. gadā Viļņas "Lietuvos Rytas" sastāvā izcīnīja ULEB Eirokausu. Tāpat viņš ir divkārtējs Lietuvas (2009, 2010) un vienkārtējs Latvijas (2012) čempions.
Meža Suveizdi
Meža Suveizdi ir ciems Izvaltas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 266 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V638.
Akmeņupe
Akmeņupe var būt:
Tebras iela (Rīga)
Tebras iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Teikā un Juglā. Tā sākas pie krustojuma ar Kvēles ielu un beidzas krustojumā ar Veldres ielu. Ielas garums ir 401 metrs.
Ielu savienojumi
Tebras iela krustojas ar:
Gabrjela de Kastilja
Gabrjela de Kastilja (es) ir Spānijas vasaras polārstacija Antarktikā. Izvietojusies Dienvidšetlendas salās, Disepšenas salas krastā pie tās iekšējā līča Fostera ostas 1 km no Argentīnas stacijas Desepsjonas.
Stacija izveidota 1990. gadā un nosaukta par godu spāņu kuģotājam Gabrjelam de Kastiljam, kas, iespējams, 1603. gadā šķērsojis Dreika šaurumu un sasniedzis 64. dienvidu paralēli. Stacija atrodas Spānijas armijas pārziņā, bet zinātniskos pētījumus koordinē Spānijas Polārā komiteja. Galvenās izpētes jomas ir jūras bioloģija, medicīna, seismoloģija un meteoroloģija.
Leins Steilijs
Leins Tomass Steilijs (angļu: Layne Thomas Staley; dzimis kā Leins Ruterfords Steilijs 1967. gada 22. augustā — miris 2002. gada 5. aprīli) bija amerikāņu mūziķis, dziesmu autors un sākotnējais vokālists rokgrupā Alice in Chains, kas ieguva starptautisku slavu deviņdesmito gadu sākumā kā daļa no Sietlas grandžmūzikas kustības. Steilijs bija pazīstams ar savu spēcīgo vokālu, savdabīgo dziedāšanas stilu un tenora balsi.
"Man in the Box", otrais singls no Alice in Chains debijas albuma "Facelift" (1990), izpelnījās kritisku atzinību par Steilija vokālo stilu. Alice in Chains EP "Jar of Flies" (1994) debitēja Billboard 200 pirmajā vietā, padarot to par grupas pirmo ierakstu — un pirmo EP — ierindojoties topa pirmajā vietā.
Alice in Chains radošās pauzes laikā ziņas par Steilija narkotiku atkarību sāka plaši izplatīties fanu un plašsaziņas līdzekļu kopienās — par to liecināja sliktais fiziskais stāvoklis, ko bija izraisījusi ilgstoša heroīna lietošana. 1996. gada 10. aprīlī grupa atgriezās ar uzstāšanos kanālā MTV "Unplugged" koncertā Ņujorkā — tas bija grupas pirmais koncerts divarpus gadu laikā. 1996. gada vidū Steilijs pazuda no aprites un koncertus vairs nesniedza.
Steilijs lielāko daļu sava mūža cīnījās ar depresiju un atkarībām, un vēlāk nomira no "Antverpenes kokteiļa" (heroīna un kokaīna sajaukuma) pārdozēšanas 2002. gada 5. aprīlī 34 gadu vecumā. Steilijs 2006. gadā ierindojās 27. vietā Hit Parader sarakstā "100 visu laiku labākie smagā metāla vokālisti" un 42. vietā "Complex" žurnāla sarakstā "Visu laiku 50 labākie dziedātāji" 2012. gadā. Sietla 2019. gada 22. augustu oficiāli pasludināja par “Leina Steilija dienu”. Steilijs ieguva sešas Grammy balvas nominācijas kā Alice in Chains dalībnieks.
Akmiņupe (upe)
Akmiņupe (arī Akmeņupe, Akmeņupīte) ir Dvietes labā krasta pieteka Augšdaugavas novada Bebrenes pagastā.
Iztece pie Bružuku kalna. Tek ziemeļu virzienā. Lielākā pieteka - Žogeru upīte. Ietek Dvietē uz ziemeļaustrumiem no Bebrenes, dabas parka Dvietes paliene teritorijā. Lejtecē upi šķērso valsts autoceļš P72 (Ilūkste (Virsaiši)—Bebrene—Birži). Ierīkota Akmiņupes dabas taka.
Mērkaķa pašbildes
Mērkaķa pašbildes ir fotogrāfiju sērija, ko, izmantojot dabas fotogrāfa Deivida Sleitera uzstādīto ekipējumu, uzņēma Celebesas makaku mātīte. Šo attēlu ievietošana Vikikrātuvē 2014. gada vidū izraisīja strīdu par autortiesībām un to, vai tās var attiekties uz darbiem, kurus nav veidojuši cilvēki. Sleitera autortiesību pieteikumu apstrīdēja vairākas personas un organizācijas, pamatojot to ar izpratni, ka autortiesības pieder darba autoram un ja tas nav cilvēks, tad tam nevar piederēt autortiesības. 2014. gada decembrī ASV Autortiesību birojs paziņoja, ka uz darbiem, kurus nav veidojis cilvēks, neattiecas ASV autortiesību likums.
Manole
Manole (id) ir sala Indonēzijā, Moluku arhipelāgam piederošajā Sulas salu grupā, tās otra lielākā sala. Administratīvi ietilpst Ziemeļmoluku provincē, kopā ar Sananas salu veido Sulas salu apriņķi.
Niki Terpstra
Niki Terpstra (nl; dzimis ) ir bijušais Nīderlandes šosejas riteņbraucējs.
Manole
Ģeogrāfija
Sala izvietojusies Indonēzijas austrumdaļā uz austrumiem no Sulavesi. Ziemeļos to apskalo Moluku jūra, dienvidos — Bandas jūra, austrumos — Seramas jūra. Sala ir vulkāniskas izcelsmes, reljefā pauguraini līdzenumi un kalni; augstākā virsotne ir 1147 m vjl. Piekrastē vairākas mazākas saliņas.
Niki Terpstra
Pēc tam Terpstra pievērsās šosejas riteņbraukšanai un 2008. gadā, uzrādot ceturto vietu Driedaagse van De Panne un 14. vietu Flandrijas tūrē, lika par sevi runāt kā par ievērojamu talantu. 2009. gadā Terpstra uzvarēja Critérium du Dauphiné Libéré trešajā posmā, uz dienu iegūstot dzelteno velobrauciena līdera krekliņu. 2012. gadā viņš uzvarēja Dwars door Vlaanderen, finišu šķērsojot vienatnē pēc būšanas atrāvienā visu sacīkšu garumā. 2014. gadā Niki Terpstra uzvarēja savās pirmajās daudzdienās — Tour of Qatar sacensībās. Aprīlī viņš atkārtoja panākumu Dwars door Vlaanderen, atkal uzvarot vienatnē.
Manole
Ģeogrāfija
Salā valda tropiskais klimats. Ainavā dominē tropiskie lietusmeži.
Niki Terpstra
2014. gada 13. aprīlī viņš guva savu līdz tam lielāko karjeras panākumu, uzvarot Parīze—Rubē sacensībās.
2015. gadā viņš atkārtoja uzvaru Tour of Qatar daudzdienu sacensībās.
2016. gadā uzvarējis Eneco Tour sacensību kopvērtējumā.
2018. gada pavasarī uzvarēja E3 Harelbeke un Flandrijas tūres sacensībās.
Pēc 2022. gada sezonas noslēdza profesionāļa karjeru.
Varnaviču baznīca
Varnaviču Vissvētākās Jaunavas Marijas Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Jelgavas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Krāslavas novada Kaplavas pagasta Varnaviču ciemā.
Vēsture
Varnaviču pirmais dievnams ir bijusi koka ēka, ko cēla Lenkovskis kā Elernes baznīcas filiāli 1822. gadā Jaunavas Marijas godam. Dievnams bijis mazs, ar vienu torni un atradies Daugavas krastā, pretī Indricai. Attālums līdz Elernei bijis salīdzinoši liels, tāpēc bija doma veidot patstāvīgu Varnaviču draudzi. 1891. gadā Varnavičos kalpoja priesteris Rufs Bogovillo, no 1905. līdz 1912. gadam Francis Guģis, bet no 1913. līdz 1918. gadam Pēteris Milkevičs. 1912. gadā priesteris Francis Guģis uzsāka priekšdarbus jaunas baznīcas celšanai, iemūrējot pamatus un iegādājoties daudz liturģisko priekšmetu. Pirmā pasaules kara laikā darbi apstājās. Pēc kara nodibinājās patstāvīga draudze. Vecajam dievnamam nogāzies tornis.
Pašreizējo mūra baznīcu uzcēla prāvesta kanoniķa J. Borodziča vadībā 1929. gadā. Tā atrodas 3 km attālumā no vecā koka dievnama atrašanās vietas, Varnaviču ciemā pie lielceļa, netālu no kapsētas. Dievnamu J. Borodzičs cēla pēc sava plāna, kopumā kanoniķis dzīves laikā uzcēlis 11 baznīcas, no kurām vienu Itālijā.
Eksterjers
Baznīca ir betona celtne, būvēta uz tēstu akmeņu pamata, tā ir 27 metrus gara, 15 metrus plata un 8 metrus augsta ēka ar vienu torni un kārniņu jumtu. Presbitērija pusē sānos ir izbūvētas divas 6 metrus garas un 4 metrus platas sakristejas, kas ir padotas uz āru. No ārpuses krāsota. Ieejas durvis no gala, sāniem un sakristejas. Dievnamu ieskauj dārzs, ko noslēdz dzelzs žogs betona stabos. Dievnama priekšā ir augsts akmens — betona laukums jeb pacēlums. Aiz baznīcas atrodas kapsēta.
Interjers
Tā ir trīs navu telpa ar koka grīdu un betona griestiem, kas veidoti velvē un balstās uz četriem pīlāru pāriem. Virs ieejas ir kora telpas, tās ir arī veidotas no betona un balstās uz līdzīgiem betona pīlāriem. Kora telpās atrodas harmonijs. Pie ieejas durvīm atrodas sens, kokā griezts krucifikss ar akmens svētītā ūdens trauku, kas tika pārnests no vecās koka baznīcas. Plaša, 8 metrus gara un 7 metrus plata presbitērija telpa, kurai abās pusēs atrodas sakristejas. Labās puses sakristejā atrodas no vecā dievnama pārnestā mensa — altāra galds. Presbitēriju no lūgšanu zāles atdala koka dievgalds.
Dievnamā ir trīs altāri. Galvenais jeb centrālais altāris atrodas centrā pie presbitērija gala sienas. Virs tā betona mensas ir Jēzus Sirds glezna. Labās puses altārī ir Svētā Jura un Svētā Kazimira gleznas, bet kreisajā — Jaunavas Marijas gleznas un Svētās Agates tēls. Aplūkojama ir kancele, kā arī feretroni, krucifiksi un lustra, kas pārnesti no vecās koka baznīcas. Krustaceļa bildēs redzami senu litogrāfiju attēli.
Draudze
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Jelgavas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Janušs Bulašs. Draudze pēc pievienošanās Rīgas bīskapijai 1920. gadā kļuvusi par patstāvīgu draudzi. Draudzei piederīgi ir katoļi, kas dzīvo Varnavičos un to apkārtnē. Dievkalpojumi notiek divas reizes mēnesī un svētkos, tie tiek noturēti poļu valodā. Draudzei ir viena Varnaviču kapsēta.
Draudzes lielākie svētki un atlaidas
Draudzes lielākie svētki ir Svētā Kazimira diena, Svētā Jura diena, Vasarsvētki — 40 stundas, Skapulāru svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas dzimšanas svētki, Rožukroņa svētki un Svētās Agates atlaidas.
Šeihs N'Doje
Šeihs N'Doje (Cheikh N'Doye; dzimis ) ir Senegālas futbolists, pussargs, Senegālas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2020. gada spēlē Francijas kluba Red Star sastāvā.
Fosforescence
Fosforescence ir viens no fotoluminiscences veidiem, līdzīgs fluorescencei. Kad fosforescents materiāls tiek apspīdināts ar gaismu, tas sāk spīdēt, jo absorbējot īsākus gaismas viļņus, tas emitē garākus viļņa garumus. Atšķirībā no fluorescences, fosforescentais materiāls emitē starojumu kādu laiku pēc starojuma avota noņemšanas. Fluorescējošie materiāli pārtrauc izstarot gaismu nanosekunžu laikā (sekundes miljardā daļa) pēc starojuma avota noņemšanas, bet fosforescējošie materiāli var turpināt spīdēt no dažām mikrosekundēm līdz daudzām stundām pēc starojuma avota noņemšanas. Pazīstamā baltā fosfora spīdēšana tumsā nav fosforescence, bet gan hemiluminiscence, kas pavada fosfora oksidēšanos gaisā.
Ir divi atsevišķi mehānismi, kas var radīt fosforescenci. Vienu sauc par tripleta fosforescenci (vai vienkārši fosforescenci), bet otru — par pastāvīgo fosforescenci (vai pastāvīgo luminiscenci).
Tripleta fosforescence
Lielākā daļa fotoluminescences reakciju, kurās ķīmiskā viela absorbē un pēc tam emitē gaismas fotonu, notiek 10 nanosekunžu laikā. Gaisma tiek absorbēta un izstarota šādos laika posmos tajos gadījumos, kad iesaistīto fotonu enerģija atbilst pieejamajiem enerģijas stāvokļiem un atļautajām pārejām vielā. Fosforescences īpašā gadījumā elektrons, kas absorbēja fotonu, var šķērsot starpsistēmas, nonākot enerģijas stāvoklī ar citu (parasti augstāku) spina multiplicitāti, parasti tripleta stāvoklī. Rezultātā ierosinātais elektrons ir iesprostots tripleta stāvoklī, tas var atgriezties zemākās enerģijas singleta stāvoklī tikai ar "aizliegtajām" pārejām. Šīs pārejas, kaut arī "aizliegtas", kvantu mehānikā tomēr var notikt, taču tās ir kinētiski nelabvēlīgas un tādējādi notiek ievērojami lēnāk. Lielākā daļa fosforescences savienojumu joprojām ir salīdzinoši ātri emitējoši, ar tripleta dzišanas laiku milisekundēs.
Kur S ir singlets un T ir triplets, indekss apzīmē stāvokļus (0 ir pamatstāvoklis un 1 ir ierosinātais stāvoklis). Pārejas var notikt arī uz augstākiem enerģijas līmeņiem.
Pastāvīgā fosforescence
Cietvielām parasti ir divi galvenie veidi: kristāliskās vielas un amorfās vielas. Jebkurā gadījumā veidojas režģis vai atomu un molekulu tīkls. Kristālos režģis ir ļoti sakārtots un homogēns. Tomēr gandrīz visiem kristāliem ir defekti. Viens no defektu veidiem — vakances defekts, kur atoms neatrodas savā vietā, atstājot tur tukšumu. Dažreiz atomi var pārvietoties režģī no vienas vietas uz otru, radot Šotkija defektus vai Frenkeļa defektus. Citi defekti var rasties no režģa piemaisījumiem. Piemēram, kad oriģinālo atomu aizstāj ar citu, daudz lielāka vai mazāka izmēra atomu, vai arī kad daudz mazāks atoms iesprūst "starpsienās" vai telpā starp atomiem. Turpretī amorfajiem materiāliem nav "tālā sakārtotība" (tālāk par dažu atomu izmēriem jebkurā virzienā), tāpēc pēc definīcijas tie ir piepildīti ar defektiem.