cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lagranža punkti
L4, L5 punkti
Trijstūra punktos (L4 un L5) ir stabils līdzsvars pie nosacījuma, ka M1/M2 attiecība ir lielāka par 24.96. Tas attiecas uz Saules – Zemes sistēmu, Saules – Jupitera sistēmu un, mazākā mērā, uz Zemes – Mēness sistēmu. Ja ķermeņa kustība šajos punktos tiek traucēta, tas izkustas no punkta, bet faktors, kas ir pretējs tam, kurš ir palielināts vai samazināts ar perturbāciju (vai nu gravitācijas vai leņķiskā impulsa izraisīts ātrums), arī palielinās vai samazinās, izliecot objekta ceļu stabilā, pupas formas orbītā ap punktu.
Atšķirībā no L4 un L5, kur pastāv stabils līdzsvars, punkti L1, L2 un L3 ir nestabila līdzsvara pozīcijas.
Limbažu novada pašvaldības vadītāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Limbažu novada pašvaldības vadītāji. Limbažu novads tika izveidots 2009. gada 1. jūlijā, apvienojot Katvaru, Limbažu, Pāles, Skultes, Umurgas, Vidrižu, Viļķenes pagastus un Limbažu pilsētu. 2021. gada 1. jūlijā Limbažu novadu apvienoja ar Alojas un Salacgrīvas novadiem.
Uzskaitījums
{{legend| #647A28| Zaļo un Zemnieku savienība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| #99CC33| Vienotība |border=1px solid #AAAAAA}} {{legend| blue| Latvijas Reģionu apvienība |border=1px solid #AAAAAA}}
Pāvilostas novada ciemu uzskaitījums
Šajā uzskatījumā apkopoti Pāvilostas novada ciemi pēc Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūras datubāzes. Pāvilostas novads sastāv no Sakas, Vērgales pagastiem un Pāvilostas pilsētas. Pēc LĢIA datiem Pāvilostas novada teritorijā atrodas 17 ciemi.
Uzskatījumā attēloti tikai tie ciemi, kas pašlaik pastāv vai ir daļēji izzuduši.
Sakas pagasts
Sakas pagasta centrs atrodas Sakā. Sakas pagastā atrodas 11 ciemi, no tiem 2 vidējciemi, 2 mazciemi, 6 skrajciemi un 1 vasarnīcu ciems.
Vērgales pagasts
Vērgales pagasta centrs atrodas Vērgalē. Vērgales pagastā atrodas 6 ciemi, no tiem 4 vidējciemi, 1 mazciems un 1 skrajciems.
Ogres Centrālā bibliotēka
Ogres Centrālā bibliotēka ir Ogres novada pašvaldības kultūras, izglītības un informācijas patstāvīga iestāde, kuras darbības mērķis ir iedzīvotāju bibliotekārā, bibliogrāfiskā un informacionālā apkalpošana. Bibliotēka ir pašvaldības budžeta iestāde. Tās saimnieciskā un finansiālā darbība pakļauta Ogres novada domei.
Vēsture
Ogres centrālā bibliotēka dibināta 1928. gadā, kad Ogre ieguva pilsētas statusu. Bibliotēkas dibinātājs ir skolotājs Teodors Spuriņš. Pirmā Ogres bibliotēkas adrese bija Rīgas ielā 13. Sakumā bibliotēkas krājumu veidoja 1500 sējumi. Interesants fakts, ka bibliotēku no 1948. gada 21. decembra līdz 1949. gada 31. martam vadīja Gunārs Cilinskis. 1949. gada 31. maijā apvienoja Ogres pilsētas un apriņķa bibliotēkas — Ogres apriņķa bibliotēkā. 1950. gadā sakarā ar teritoriālo reformu, likvidējot apriņķus bibliotēku pārdēvēja par Ogres rajona bibliotēku. 1979. gadā bibliotēka pārdēvēta par Ogres rajona centrālo bibliotēku. Rajonā pakļautība Ogres RCB darbojās līdz 1992. gada maijam, tad to pārņēma Ogres pilsēta. Kopš 1992. gada bibliotēkas nosaukums ir Ogres Centrālā bibliotēka. 1995. gadā bibliotēka savā īpašumā ieguva mobilo bibliotēku — bibliobusu.
Bibliobuss
1995. gadā Ogres Centrālā bibliotēka savu bibliobusu ieguva Kultūras ministrijas izsludinātajā konkursā. Tolaik tā bija pirmā mobilā bibliotēka Latvijā. Bibliobuss apkalpo Ogres novada iedzīvotājus 4 maršrutos. Ogres pilsētas iedzīvotājus — 2 maršrutos. Katru mēnesi bibliobuss nobrauc aptuveni 700 km.
1995. gada Karaļa Fahda kauss
1995. gada Karaļa Fahda kauss bija otrais un pēdējais nacionālo futbola izlašu turnīrs ar šādu nosaukumu. Vēlāk tā organizēšanu pārņēma FIFA, un tas tika pārdēvēts par FIFA Konfederāciju kausu. Turnīrs notika Saūda Arābijā 1995. gada janvārī. Tajā piedalījās sešas komandas — turnīra rīkotāji Saūda Arābija un piecu konfederāciju čempionvienības. Par turnīra uzvarētājiem kļuva Dānija, kas finālā ar 2:0 pieveica Argentīnu.
Stadions
Visas spēles tika aizvadītas Rijādā, Karaļa Fahda II stadionā, kura ietilpība ir 67 000 vietu.
Tukuma iela (Jūrmala)
Tukuma iela ir iela Jūrmalā, Ķemeru apkaimē. Tukuma iela sākas krustojumā ar Ventspils šoseju un beidzas krustojumā ar Tūristu un Emīla Dārziņa ielu. Līdz pirmajam krustojumam ar E. Dārziņa ielu tai ir maģistrālās ielas loma — pa to apkaimē iebrauc lielākā daļa autotransporta no Rīgas un Ventspils virziena.
Kopējais ielas garums ir 2050 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. Tukuma ielā satiksmes kustība norit divās joslās, no krustojuma ar Katedrāles ielu tā kļūst par gājēju celiņu. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve, kā arī atrodas sabiedriskas ēkas — Ķemeru pamatskola un pirmskolas izglītības iestāde "Austras koks". Arī Ķemeru parkā esošā Ķemeru sanatorija pēc adreses piekrīt Tukuma ielai.
Ielu savienojumi
Tukuma iela ir savienota ar šādām ielām:
Satiksme
Iela šķērso dzelzceļa līniju Rīga — Tukums. Pa Tukuma ielu kursē 5. un 6. autobuss.
FIFO
Datu struktūra
Tipiska FIFO datu struktūra C++ sintaksē:
Bieži FIFO rinda tiek implementēta arī bez rādītājiem kā riņķveida buferis.
Vairumā Unix sistēmu ir pieejama definīcijas datne sys/queue.h, kas nodrošina standartizētu FIFO rindu izveidi.
Sākumu vai beigas vispirms
Strīdīga ir jēdzienu sākums un beigas lietošana saistībā ar FIFO rindām. Liela daļa lietotāju saskata analoģiju ar cilvēku rindu, piem., veikalā, kur jauni cilvēki pievienojas rindas beigās, bet apkalpots tiek tas, kurš atrodas rindas sākumā. Citi uzskata, ka rinda ir līdzīga čūskai, kur jauni elementi tiek apēsti sākumā un apstrādāti beigās. Vairumā GNU/Linux operētājsistēmās rindas ir implementētas pēc čūskas analoģijas.
Programmkanāli
Datorsistēmās, kas atbalsta programmkanālus komunikācijām starp procesiem, FIFO tiek lietots arī kā sinonīms nosauktajam programmkanālam.
Elektronika
Disku kontrolieri ienākošos lasīšanas/rakstīšanas pieprasījumus apstrādā pēc FIFO metodes. Tīklošanas ierīces (maršrutētājs, tīkla komutators, utt.) buferē un pārsūta ienākošās datu paketes pēc FIFO metodes. Metode tiek arī izmantota lai buferētu un regulētu datu plūsmu saskarnē starp elektroniskajām ierīcēm un programmnodrošinājumu. Aparatūras līmenī FIFO tiek implementēts kā lasīšanas/rakstīšanas rādītāji, datu glabāšanas atmiņa un loģikas kontrole. Elektronikā izšķir sinhrono un asinhrono FIFO implementāciju. Sinhronajā implementācijā gan lasīšanas, gan rakstīšanas operācijām tiek izmantots viens takts devējs. Asinhronā implementācijā tiek izmantoti dažādi takts devēji, un ir jāņem vērā no tā sekojošā sistēmas nestabilitāte.
Kārlis Vilks
Kārlis Vilks (dzimis Lubānas pagasta "Aizpurvos", miris  Strenčos) bija latviešu ārsts un ornitologs. Viņš tiek uzskatīts par vienu no pimajiem latviešu ornitologiem.
Biogrāfija
Dzimis Lubānas pagasta "Aizpurvos". Mācījies Lubānā un Rēzeknē, 1924. gadā iestājies Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē, ko absolvēja 1928. gadā ar ārsta diplomu. Lai arī visu mūžu strādājis par ārstu, tomēr K. Vilka galvenais aicinājums bija ornitoloģija, kam aktīvi pievērsās vismaz no 1925. gada, kad sāka darboties Nikolaja fon Tranzē izveidotajā Latvijas Ornitoloģijas centrālē. Pēc augstskolas beigām strādājis Ancē, Mežamuižā (Meirānu pagastā), Lejasciemā, Nauļānos. Galvenās ornitoloģisko pētījumu tēmas starpkaru periodā: putnu gredzenošana, faunistika, purva putni, plēsīgie putni. 1930. gados pirmo reizi pierādījis lietuvaiņa ligzdošanu Latvijā.
1940. gadā pārcēlies uz Jelgavu, kur strādāja par psihiatru Ģintermuižas psihoneiroloģiskajā slimnīcā, vienlaikus arī lasījis lekcijas Lauksaimniecības akadēmijā. Pēc kara pārcēlies uz Rīgu, bet 1946. gadā uz Strenčiem, kur strādāja psihoneiroloģiskajā slimnīcā un nodzīvoja līdz mūža beigām. Tā kā liela daļa Latvijas ornitologu īsi pirms kara vai kara gados bija atstājuši Latviju, K. Vilks kopā ar Egonu Tauriņu kļuva par pēckara gadu vadošajiem ornitologiem. Viņš izveidoja Rīgas (vēlāk Latvijas) Ornitoloģisko staciju, aktīvi turpināja putnu gredzenošanu, kā arī pievērsās etoloģijai, veica pētījumus putnu būrīšu parauglaukumos. Ar referātiem uzstājies ornitoloģiskajās konferencēs, arī ārpus Latvijas. 1985. gadā K. Vilku ievēlēja par Latvijas Ornitoloģijas biedrības Goda biedru, bet 1986. gadā par PSRS Ornitoloģijas biedrības Goda biedru. 1986. gadā izdota viņa grāmata “Atmiņas par putniem”.
Miris 93 gadu vecumā Strenčos, apglabāts Strenču kapsētā. K. Vilka meita Ieva Vilks un mazmeita Ilze Vilks arī ir ornitoloģes.
Biomīmikrija
Biomīmikrija ir zinātņu nozare, kas pēta dabas realizētos procesus un struktūras un imitē tās, lai rastu ilgtspējīgus risinājumus cilvēku problēmām. Biomīmikrijai ir daudz kopīga ar citām biozinātnēm, kuras smeļas iedvesmu dabā, piemēram, bioniku, biomimētiku, bioinženieriju.
Termins biomīmikrija parādījās 1982. gadā. Biomīmikriju popularizēja zinātniece un autore Dženīna Benjasa savā 1997. gadā izdotajā grāmatā Biomīmikrija: dabas iedvesmotas inovācijas. Grāmatā biomīmikrija definēta kā jauna zinātne, kas pēta dabas modeļus, lai tos imitētu un atrisinātu cilvēku problēmas.
Nano-biomīmikrija
Par nano-biomīmikriju sauc nano un makro mēroga struktūru un procesu bioloģisko imitāciju. Daba sniedz lielu nano izmēra materiālu izvēli, kas noder par potenciālām veidnēm jaunu materiālu, kā baktēriju, vīrusu, diatomu un biomolekulu veidošanai. Pateicoties nano-biomīmikrijas pētījumiem, tādas nanoierīču galvenās sastāvdaļas kā nanocaurules, nanovadi un kvantu punkti tiek ražoti ar vienkāršākiem paņēmieniem, salīdzinot ar daudz ierastāko litogrāfijas tehniku.
Biomīmikrija arhitektūrā
Pašreiz visur pasaulē sastopamas celtnes, kuru autori iedvesmojušies no dabas. Piemēram, Eastgate celtnei (ofisu komplekss Hararē, Zimbabvē) ir gaisa kondicionēšanas sistēma, kas modelēta, balstoties uz Macrotermes michaelseni termītu pūžņiem, kuri pašatdzesējas un spēj uzturēt temperatūru ligzdas iekšpusē viena grāda amplitūdā dienu un nakti, kamēr temperatūra ārpusē svārstās no 3 °C līdz 42 °C.
Zinātnes un mākslas muzejā Singapūrā pielietota Lotosa formas tehnoloģija. Tāda forma vismaz daļēji nodrošina ēku ar ūdeni un apgaismojumu. Milzīgās desmit ziedlapas apkopo lietus ūdeni, no kura veidojas 35 metru cilindrisks ūdenskritums, apgādā ar ūdeni baseinu, ēkas tualetes. Pēc tam ūdens pārstrādājas Green Mark programmas ietvaros. Turklāt stikla šķiedras ziedlapas konstruētas tādā veidā, ka izstāžu zāle tiek apgaismota ar dabīgo gaismu.
Biomīmikrija transportlīdzekļos
Autoražotājs «Mercedez Benz» izstrādājis konceptauto dizainu, kas ļautu samazināt degvielas patēriņu, kā arī kaitīgo izmešu daudzumu. Izstrādātāji iedvesmojošies no koferzivs, jo, par spīti kastei līdzīgajai ķermeņa formai, tā ir teicamas aerodinamikas paraugs. Koferzivs spēj pārvietoties sešu sava ķermeņa garumu attālumā sekundes laikā.
West Japan Railway Company Shinkansen Bullet ātrvilciena inženieris, veidojot vilciena priekšgalu, iedvesmojās no zivju dzenīša knābja formas. Tas palīdzēja ne tikai padarīt vilcienu klusāku, bet arī ietaupīt 15% elektrības. Vilciens ir arī par 10% ātrāks.
Biomīmikrija celtniecībā
Mičiganas Universitātē izstrādāja betonu, kurš pats spēj atjaunoties bojājumu vietās. Izgudrojumam iedvesmoja spēja cilvēka ādai atjaunoties, kad asinis piegādā traumētajai vietai visu nepieciešamo. Jaunajā betonā tiek iestrādātas mikrošķiedras, kas neļauj rasties lielām plaisām. Ja plaisas tomēr veidojas, tad šķiedras uzsūc mitrumu un aizaudzē plaisu, bet kalcijs, kas ir betona sastāvā, reaģē ar ogļskābo gāzi no atmosfēras un padara betonu izturīgāku. Izstrādātāji paredz, ka lielu interesi par šo betonu var izrādīt augstceltņu būvētāji seismiski aktīvajos rajonos, lidlauku būvē un automaģistrāļu ātrumposmos.
Vācijas kompānija Arnold Glass kopā ar Maksa Planka ornitoloģijas institūtu 2006. gadā izstrādāja stiklu, kurā iestrādāts cilvēka acij neredzams zīmējuma ornaments. Putni šo ultravioleto gaismu atstarojošo tīklojumu redz un aplido ēku. Tagad šos stiklus izmanto visā pasaulē. Piemēram, Vācijā putnu bojāeja no ietriekšanās ēku logos ir samazinājusies par 76%.
Nestriktā loģika un neironu tīkli
Nestriktā loģika
Nestriktā loģika koncentrējas uz fiksētu un aptuvenu spriešanu pretstatā fiksētai un precīzai spriešanai. Nestriktās loģikas mainīgais var iegūt patiesības vērtību diapazonu no 0 līdz 1, pretstatā patieso vai nepatieso uztveršanai tradicionālajās binārajās kopās. Tā kā patiesības vērtība ir diapazons, tā var rīkoties ar daļēju patiesību. Nestriktās loģikas sākums tika atzīmēts 1956. gadā, kad Lotfi A. Zadeh ieviesa izplūdušās kopas teoriju. Izplūdušā loģika nodrošina metodi noteiktu lēmumu pieņemšanai, pamatojoties uz neprecīziem un neviennozīmīgiem ievades datiem. Nestrikto loģiku plaši izmanto lietojumprogrammās vadības sistēmās, jo tā ļoti līdzinās tam, kā cilvēks pieņem lēmumu, bet ātrāk. Izmanto procesu kontrolē, inženierzinātnēs, finanšu operācijās, kredītreitingos, medicīniskajā diagnostikā. Vienkāršu noteikumu piemēri: "Ja klientiem tika piešķirts pieticīgs aizdevuma termiņš, tad pārdošana būs tā saukta." "Ja klientiem tiek piedāvāta pienācīga atlaide, tad pārdošanas apjomi būs labi." Pēc uzdevuma noteikšanas noteikumiem skaidras nosacījumu vērtības (aizdevuma termiņš dienās un procentuālā atlaide) tiek pārveidotas izplūdušajā formā (liels, mazs utt.). Tad tos apstrādā, izmantojot loģiskas operācijas un apgrieztu pārveidi par skaitliskajiem mainīgajiem (paredzamais pārdošanas līmenis ražošanas vienībās).
Nestriktā loģika un neironu tīkli
Nestriktā loģika ļauj pieņemt konkrētus lēmumus, pamatojoties uz neprecīziem vai neskaidriem datiem, turpretim mākslīgais neironu tīkls risina cilvēka domāšanas procesa problēmas. Mākslīgo neironu tīkla tehnoloģija tiek izmantota kā domāšanas procesu cilvēka smadzenēs, lai atrisinātu problēmas un ietver mācību procesu, algoritmus un apmācības datus. Apvienojot šīs metodes var izveidot hibrīdtīklu.
Hibrīdtīkls
Izmantojot šīs divas metodes, tiek izveidots izplūdušo (nestrikto) neironu tīkls. Izplūdušo neironu tīkla vai neiro-fuzzy sistēma ir mācīšanās mašīna, kas atrod parametrus izplūdušas sistēmas (ti, izplūdušo komplekti, izplūdušo noteikumi), izmantojot tuvināšanas metodes, no neironu tīkliem. Gan neironu tīkliem, gan Nestriktajām sistēmām ir dažas kopīgas lietas. Tos var izmantot problēmas risināšanai (piemēram, modeļa atpazīšana, regresija vai blīvuma novērtēšana), ja dotās problēmas matemātiskā modeļa nav.
Neironu tīkli var darboties tikai tad, ja ir dati, no kā mācīties. Novērojumi tiek izmantoti, lai apmācītu neirona tīklu. Savukārt izplūdušajai sistēmai nepieciešami valodu noteikumi, nevis jāapgūst piemēri kā iepriekšējas zināšanas. Turklāt ieejas un izejas mainīgie jāapraksta lingvistiski. Ja zināšanas ir nepilnīgas, nepareizas vai pretrunīgas, tad izplūdušā sistēma ir jāsaskaņo. Tā kā tai nav oficiālas pieejas, noskaņošana tiek veikta heiristiskā veidā. Tas parasti prasa daudz laika un rada kļūdas.
Bumbas-Bekas nacionālais parks
Bumbas-Bekas nacionālais parks ir 2005. gadā izveidots nacionālais parks Kamerūnas galējos dienvidaustrumos, pie robežas ar Kongo Republiku.
Caur parka teritoriju tek Bumbas un Bekas upes, no kā tas ieguvis savu nosaukumu. Kā uzskata Pasaules Dabas Fonds, nacionālais parks nekad nav ticis izcirsts. Tas sasniedzams tikai ar laivu pa upi vai pa mednieku takām. Parka teritoriju klāj tropiskie meži. Šeit dzīvo šimpanzes, Nīlas krokodili, vītņragantilopes un Āfrikas meža ziloņi (Loxodonta cyclotis). Parka dzīvniekus apdraud malu medniecība.
Nestriktā loģika un neironu tīkli
Hibrīdtīkls
Termins "atkārtots neironu tīkls" tiek lietots, lai apzīmētu divas plašas tīklu klases ar līdzīgu vispārējo struktūru, kur viena ir ierobežots impulss, bet otra ir bezgalīgs impulss. Abas tīkla klases uzrāda dinamisku dinamiku laikā. Ierobežots impulsu atkārtots tīkls ir novirzīts aciklisks grafs, kuru var atritināt un aizstāt ar stingri paātrinātu neironu tīklu, savukārt bezgalīgs impulsa atkārtots tīkls ir virzīts ciklisks grafs, kuru nevar atritināt.
Gan ierobežotajiem impulsiem, gan bezgalīgajiem impulsu atkārtotajiem tīkliem var būt papildu stāvoklis, un glabāšanu var tieši kontrolēt neironu tīkls. Krātuvi var aizstāt arī ar citu tīklu vai diagrammu, ja tajā ir iekļauti atgriezeniskās saites cilpas. Šādus kontrolētus stāvokļus dēvē par slēgtu stāvokli vai ar ierobežotu atmiņu, un tie ir daļa no ilgtermiņa īstermiņa atmiņas tīkliem (LSTM) un atkārtotām vienībām. Ātrās mācīšanās algoritmi un uzkrāto zināšanu interpretācija — šie faktori ir padarījuši izplūdušos neironu tīklus par vienu no daudzsološākajiem un efektīvākajiem nestriktās skaitļošanas rīkiem mūsdienās.
Anrī Koens
Anrī Koens (fr) bija beļģu ūdenspolo spēlētājs, 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs izcīnīja sudraba medaļu ūdenspolo turnīrā. Viņš bija Briseles peldēšanas un ūdenspolo kluba biedrs. Turnīra fināla mačā viņi piekāpās Lielbritānijas ūdenspolo komandai — Osbornas peldēšanas klubam.
Kazimirovka (Rožupes pagasts)
Kazimirovka ir ciems Rožupes pagastā, Līvānu novadā. Atrodas 187 km attālumā no Rīgas.
Lajošs Bīro
Lajošs Bīro (hu, dzimis, miris ) bija ungāru rakstnieks, lugu autors un kinoscenārists, kas sarakstīja daudzus scenārijus filmām laika posmā no 1920. līdz 1940. gadiem.
Biro piedzima Naģvāradā, Austroungārijā (mūsdienās Oradja, Rumānija). Pārcēlies uz Apvienoto Karalisti, viņš strādāja par galveno scenāristu Aleksandra Korda vadītajā studijā London Film Productions. Lajošs Bīro nomira Londonā no sirdslēkmes. Apbedīts Hamstedas kapos.
1929. gadā viņš tika izvirzīts 1. Kinoakadēmijas balvai nominācijā "Labākais literatūras oriģinālavots" par darbu filmā The Last Command, tomēr balvu ieguva otrs šajā nominācijā izvirzītais — Bens Hekts — par darbu filmā Underworld.
Beļauski
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa V489 (Tilža - Bērzpils) Paukles upes krastos.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Somijas pilsoņu karš
Somijas pilsoņu karš (fi) bija pilsoņu karš Somijā 1918. gadā starp Tautas pilnvaroto padomes spēkiem ar sociāldemokrātiskās partijas kreiso spārnu priekšgalā, sauktiem par "sarkanajiem", un ne sociālistu, konservatīvo vadītā Senāta spēkiem, sauktiem par "baltajiem". Karš sākās 1918. gada 27. janvārī ar sarkano vadītu apvērsumu un beidzās 15. maijā ar balto uzvaru.
Sarkanos, pārsvarā rūpnīcu un lauku strādniekus, atbalstīja Padomju Krievija. Baltie, pārsvarā zemnieki, vidusšķira un augstākā sabiedrība, saņēma militāro palīdzību no Vācijas Impērijas. Sarkanie bāzējās Somijas dienvidos rūpnieciskajos centros, kamēr Baltie kontrolēja mazāk apdzīvoto centrālo daļu un ziemeļus.
Bojā gāja aptuveni 37 000 cilvēku, no kuriem lielākā daļa bija sarkano piekritēji.
Priekšvēsture
Pirmā pasaules kara laikā Vācija Krieviju uzskatīja par vietu, kur varētu iegūt vitāli svarīgus produktus militārajām un valsts vajadzībām. Tā kā Vācijai bija jākaro divās frontēs, tā centās salauzt Krieviju, finansējot revolucionārus (piemēram, boļševikus) un separātistu grupas (piemēram, somu aktīvistus). Ja Vācijai izdotos kontrolēt Somijas teritoriju, tās armija varētu ieiet Petrogradā un iespiesties ziemeļaustrumos līdz pat Kolas pussalai, kura ir bagāta ar minerāliem. 1915. gada janvārī tika izveidota 200 vīru vienība no somu brīvprātīgajiem, kuri uzskatīja Vāciju par vienīgo cerību iegūt Somijai neatkarību no Krievijas. Karavīru apmācība sākās 25. februārī, un līdz 1915. gada rudenim somu jēgeru (fi) skaits sasniedza gandrīz 2000.
1916. gada parlamenta vēlēšanās sociāldemokrāti ieguva vairākumu. Pēc Krievijas Februāra revolūcijas 1917. gada martā sociāldemokrāta Oskari Tokoi vadībā tika izveidots jauns Senāts (ministru kabinets), kurā iekļāva gan sociālistu, gan citu partiju pārstāvjus. Praktiski Senāts nespēja kontrolēt situāciju Somijā, jo impērijas kārtības institūcijas nedarbojās, un reāli politiskais spēks pārvietojās uz ielām, strādniekiem un karavīriem rīkojot masu mītiņus. Revolūcija bija izraisījusi bezdarbu un augstu inflāciju. Krievijas sociāldemokrātiskā (boļševiku) partija veicināja padomju izveidošanos arī Somijā.
18. jūlijā Somijas parlaments apstiprināja sociāldemokrātu projektu par varas pārņemšanu un pasludināja Somijas lielhercogistes neatkarību no Krievijas iekšējās lietās un ierobežoja Krievijas Pagaidu valdības kompetenci tikai ar militāro un ārējo politiku. Krievijas Pagaidu valdība šo likumu noraidīja un atlaida parlamentu; parlamenta ēku ieņēma Krievijas karaspēks.
1917. gada rudenī varas vakuuma apstākļos sāka veidoties vietējā zemessardze (civilā gvarde), kuru veidoja konservatīvie akadēmiķi, rūpnieki, zemju īpašnieki un aktīvisti. Pirmie somu jēgeri Somijā ieradās jau 31. oktobrī, atvedot līdzi lielu daudzumu ieroču. Arī strādnieki sāka apbruņoties, veidojot Strādnieku gvardes (Sarkanās gvardes) vienības. Armijas, flotes un strādnieku izpildkomitejas priekšsēdētājs Somijā no 1917. gada vidus bija latviešu boļševiks Ivars Smilga. 1. novembrī sociāldemokrāti izvirzīja bezkompromisa programmu "Mēs pieprasām", kurā tika prasīts anulēt parlamenta vēlēšanu rezultātus un izformēt civilo gvardi. Oktobra revolūcijas rezultātā 1917. gada 7. novembrī Krievijā pie varas nāca kreisi noskaņotie boļševiki. Kad programma "Mēs pieprasām" netika uzklausīta, sociālisti 14. — 19. novembrī sāka vispārējo streiku. Savukārt Somijas jaunievēlētais parlaments pirmoreiz sanāca 15. novembrī. Sociāldemokrāti sasauca ārkārtas sapulci 25. — 27. novembrī, kurā parlamentārās cīņas metodes piekritēji guva virsroku pār revolūcijas piekritējiem. Sociāldemokrāti turpināja piedalīties parlamenta darbā, bet mazākuma kreisais spārns vēlāk atdalījās un gatavojās bruņotai cīņai savu mērķu sasniegšanai (pēc kara 1918. gada augustā Padomju Krievijā uz tā pamata tika dibināta Somijas komunistiskā partija). 27. novembrī izveidots Senāts ar konservatīvi noskaņoto Pēru Ēvindu Svīnhūvudu vadībā.
1917. gada 6. decembrī Somijas parlaments pasludināja valsts neatkarību. Pa to laiku vācu armija, izmantojot boļševiku paziņojumus par nevēlēšanos karot, bija sākusi uzbrukumu Austrumu frontē, vēloties ieņemt pēc iespējas vairāk teritorijas Krievijā. Uzbrukumu Petrogradai padomju spēkiem izdevās apturēt, un sākās miera sarunas. Bažījoties par to, ka vācu uzbrukums varētu atsākties, Ļeņins nolēma dot pašnoteikšanās tiesības perifērijas tautām, lai koncentrētu spēkus uz padomju republikas izdzīvošanu. Somijas neatkarību Krievijas boļševiku valdība atzina 1918. gada 4. janvārī. Drīz pēc tam arī citas valstis to atzina par neatkarīgu valsti. Par pirmo Padomju Krievijas pilnvaroto pārstāvi Somijā tika iecelts Ivars Smilga, kas vēlāk aktīvi iesaistījās pilsoņu kara organizēšanā.
Saspīlējums starp sarkanajiem un baltajiem pieauga. Lielākās lokālas sadursmes notika 9. — 21. janvārī Somijas dienvidos un dienvidaustrumos. 12. janvārī parlaments pilnvaroja Svīnhūvuda Senātu ieviest valstī kārtību. 15. janvārī bijušais Krievijas Impērijas ģenerālis Karls Gustavs Mannerheims tika iecelts par Balto gvardu virspavēlnieku, un 25. janvārī Baltie gvardi tika pārdēvēti par Somijas balto armiju. Armijas štābs tika izveidots Vāsā. Āltonena vadītie Sarkanie gvardi kontrolēja Somijas dienvidu rajonus.
Karadarbības sākums
Lai iegūtu ieročus un neitralizētu lielākās krievu armijas bāzes, baltie Somijas rietumos un austrumos 21. — 23. janvārī atbruņoja Krievijas garnizonus, kuri neizrādīja pretestību. Lai arī Padomju Krievija oficiāli atzina Somijas neatkarību, tā slepeni mudināja Somijas sarkanos sākt sacelšanos. Padomju Krievija nevarēja atklāti iesaistīt krievu militāros spēkus, jo tas varētu provocēt uzbrukumam Vāciju Austrumu frontē laikā, kad notika miera sarunas. Ļeņins 13. janvārī Āltonenam apsolīja militāru atbalstu, un 23. janvārī uz Somiju tika nosūtīti ar ieročiem piekrauti vilcieni, kurus pavadīja Sarkanie gvardi. Baltie gvardi 27. janvārī mēģināja pārtvert vilcienus pie Viborgas. Bojā gāja 20—30 karotāji.
26. janvārī Sarkanie nolēma sākt sacelšanos. Strādnieku gvardes vienības tika apvienotas Sarkanajā gvardē. 27. janvārī 23:00 Helsinku strādnieku nama, kurā bija izvietojies Sarkano štābs, tornī tika iedegta sarkana laterna, simbolizējot sacelšanās sākumu. Pirmajā vakarā Sarkanajiem izdevās ieņemt tikai dzelzceļa staciju. Pilsēta viņu kontrolē nonāca nākamajā dienā. Senatoriem izdevās aizbēgt. Arī citās lielākajās Dienvidsomijas pilsētās Sarkanie pārņēma varu. 28. janvārī ar Kullervo Manneru priekšgalā izveidota Tautas pilnvaroto padome, kas sevi pasludināja par valsts revolucionāro valdību.
28. janvāra rītā Baltie veica lielu operāciju Ostrobotnijā, atbruņojot Sarkano atbalsta bāzi. Senāts pārcēlās uz Vāsu, kuru nevarēja sasniegt Sarkano flote, un tā tika iesaukta par Vāsas Senātu. Pašam Svīnhūvudam Vāsā izdevās ierasties tikai martā.
Stabilizācija frontē
Februārī karš ieguva pozīciju raksturu. Vienlaidu frontes līnijas nebija, bet atsevišķas Sarkano un Balto vienības stāvēja viena otrai pretī pie apdzīvotām vietām un uz lielākajiem ceļiem. Nosacīta fronte izveidojās līnijā Pori — Ikālinena — Kuru — Vilpula — Lenkipohja — Padasjoki — Heinola — Mentiharju — Savitaipale — Lapēnranta — Antrea — Rautu. Tā gandrīz nemainījās līdz marta vidum. Abām pusēm aizmugurē palika pretošanās centri, kuri tika likvidēti līdz februāra beigām. Balto aizmugurē tādi bija Oulu, Tornio, Kemi, Rāhe, Kuopio un Varkausa. Sarkano aizmugurē: Ūsikaupunki, Siuntio — Kirkonummi un Porvo.
Karotāju skaits katrā pusē bija no 50 000 līdz 90 000. Ja Sarkanajiem gandrīz visi bija brīvprātīgie, tad Baltajiem brīvprātīgie bija tikai —, bet pārējie tika iesaukti Balto formējumos pēc tam, kad 18. februārī tika izsludināta vispārējā karaklausība. Pēc Brestļitovskas miera sarunu sākšanās somu jēgeri atvaļinājās no Vācijas Impērijas armijas un gatavojās doties mājup, lai turpinātu cīņas Somijā. 25. februārī Vāsas ostā no Liepājas atgriezās 950 jēgeru, kas gandrīz visi iestājās Somijas valdības armijā. Bijušais Somu jēgeru bataljona komandieris Eduards Ausfelds kļuva par Somijas armijas pulkvedi.
Karadarbība notika galvenokārt gar dzelzceļa līnijām, kas bija svarīgas karavīru un materiālu transportēšanai. Viens no svarīgākajiem mērķiem abām pusēm bija transporta mezgls Hāpameki, uz ziemeļiem no Tamperes, kuru Baltie ieņēma janvāra beigās. Karēlijas zemesšaurumā Baltie centās ieņemt dzelzceļu, kas Viborgu savienoja ar Petrogradu. Citi svarīgi dzelzceļa mezgli bija Kouvola, Rīhimeki, Tampere un Toijala.
Kauja par Tamperi
Februārī Mannerheims nolēma Balto galveno uzbrukumu vērst Tamperei. 16. martā sākās uzbrukums Lengelmeki, 65 km uz ziemeļaustrumiem no Tamperes. Tajā pašā laikā Baltie pievilka spēkus Tamperes ziemeļos un ziemeļrietumos. Kaujā par Tamperi piedalījās aptuveni 16 000 Balto un 14 000 Sarkano. Galvenais pilsētas aizsardzības organizators bija Hugo Salmela, kurš gāja bojā 28. martā. Lai arī daudzas Sarkano vienības neizturēja uzbrukumu un dažas panikā atkāpās, tomēr daļa vienību drosmīgi cīnījās, tādējādi Balto virzīšanās uz priekšu bija lēna.
24. martā ieņemta Kangasala un Lempēle (Tamperei no austrumiem un dienvidiem). 25. martā ieņemta Siuro (Nokias tuvumā) un Ilejervi (Tamperei no rietumiem), tādējādi pilnībā ielencot Tamperi.
28. martā sākās pilsētas ieņemšana. Cīņas bija nežēlīgas, un dažās Balto vienībās tika zaudēti 50 % karotāju. Uzbrukums bija sācies Zaļajā ceturtdienā, bet no 29. marta līdz 2. aprīlim cīņas pierima. Pēdējais kaujas posms sākās 3. aprīlī 02:30. Pēc artilērijas apšaudes sākās Balto uzbrukums. Līdz vakaram tika ieņemta pilsētas austrumdaļa līdz Tammerkoski upei. Sarkano mēģinājums pārraut aplenkumu no ārpuses gar Helsinku—Tamperes dzelzceļa līniju bija neveiksmīgs. Pilsētas rietumdaļas, kura bija nopietnāk aizsargāta, ieņemšana pabeigta starp 4. un 5. aprīli. Dažiem simtiem Sarkano izdevās izrauties no aplenkuma. Sarkangvardi padevās 6. aprīlī.
Baltie kaujā par Tamperi zaudēja 700—900 vīru, tai skaitā 50 jēgeru. Sarkanie zaudēja 1000—1500 karotāju. Tika sagūstīti aptuveni —  sarkangvardu. Ar Tamperes ieņemšanu Sarkanie bija morāli salauzti un lēnām atkāpās uz austrumiem.
Vācijas intervence
Somijas nacionālisti jau kopš 1917. gada rudens aicināja Vāciju palīdzēt atbrīvoties no Krievijas hegemonijas. Vācija kavējās ar bruņotu spēku nosūtīšanu uz Somiju, jo tā risināja pamiera sarunas ar Padomju Krieviju, lai koncentrētos uz Rietumu fronti. Kad 10. februārī boļševiki noraidīja Vācijas priekšlikumus, Vācija manīja savu nostāju. 14. februārī Somijas Senāta pārstāvji Berlīnē oficiāli lūdza Vācijai palīdzību, un Vācijas Impērijas militārā padome nolēma sūtīt karaspēku uz Somiju.
18. februārī Vācija sāka uzbrukumu Austrumu frontē. Krievijas karaspēks strauji atkāpās, un Padomju Krievija bija spiesta noslēgt Brestļitovskas miera līgumu. Saskaņā ar līgumu Ukraina, Polija, Baltija un Somija nokļuva Vācijas ietekmes sfērā. Iesaistīšanās Somijas pilsoņu karā Vācijai ļautu piekļūt Krievijas ziemeļrietumiem, tādēļ 8. martā Lielbritānija Murmanskā izsēdināja bruņotās vienības, lai to nepieļautu.
3. aprīlī Hanko pussalā, 127 km uz rietumiem no Helsinkiem, izcēlās 10 000 vīru liela Baltijas jūras divīzija (Ostsee-Division) Rīdigera fon der Golca vadībā. Tā devās uz ziemeļiem un Helsinkiem, pa ceļam iesaistoties nelielās sadursmēs ar Sarkanajiem gvardiem.
Kauja par Helsinkiem
11. aprīlī neveiksmīgi beidzās miera sarunas starp vācu spēkiem un Sarkano gvardi. 12. aprīļa rītā 2000—3000 vācu brigāde fon Čirska vadībā no ziemeļrietumiem sāka uzbrukumu Helsinkiem, virzoties gar Helsinku—Turku dzelzceļa līniju. Pilsētu jau bija pametusi Sarkano vadība un Krievijas jūras flotes kuģi, bet bija palikušas daudzas Sarkanās gvardes vienības (aptuveni 8000 — 9000 vīru). Vācu jūras eskadra Meurer bloķēja ostu, apšaudīja pilsētas dienvidu daļu un izsēdināja desantu Katajanokā. Vislielākā pretestība bija Strādnieku namā, dzelzceļa stacijā, Sarkano štābā Smolna, Senāta Universitātes rajonā un bijušajos Krievijas armijas garnizonos. Vietējie Helsinku Baltie gvardi, kuri kara laikā bija slēpušies, pievienojās kaujā par pilsētu. Līdz 12. aprīļa vakaram lielākā daļa pilsētas dienviddaļas un visa rietumu daļa bija vāciešu kontrolē. 13. aprīlī vācu spēki ieņēma tirgus laukumu, Smolna, Prezidenta pili un Senāta—Ritarihuone rajonu. Kaujā iesaistījās arī 2000—3000 lielā Volfa brigāde, kas no ziemeļiem devās uz Helsinku austrumdaļu. Vācu artilērija sagrāva Strādnieku namu, kas ar sarkano laternu bija kļuvis par somu revolūcijas simbolu. 13. aprīļa dienas vidū pilsētas austrumdaļa bija ieņemta. Neliela šaudīšanās notika līdz vakaram, bet Sarkano snaiperi turpināja aktivitāti vēl vairākas dienas. Kaujā krita 100—200 vācu karavīru, 300 sarkangvardu un 20 baltgvardu. Aptuveni 8000 Sarkano tika sagūstīti. Atzīmējot pilsētas atbrīvošanu, 14. aprīlī vācu spēki sarīkoja militāro parādi.
Vācu spēku tālākā darbība
7. aprīlī krastā, 87 km uz austrumiem no Helsinkiem, izcēlās 3000 vīru vienība Oto fon Brandenšteina vadībā un ieņēma Lovīsu. 18. aprīlī pēc smagām kaujām Brandenšteina brigāde ieņēma Lahti. Nākamajā dienā tā sastapās ar Balto somu Rietumu armiju, tādējādi pārraujot Sarkano gvardu teritoriju divās daļās. Brigāde tika pievienota Baltijas jūras divīzijai.
Savukārt Golca spēki 18. aprīlī sāka virzīties tālāk ziemeļu virzienā uz Rīhimeki. No 21. līdz 22. aprīlim tie ieņēma Hivinkē un Rīhimeki. Ciešot lielus zaudējumus, pirmoreiz sastopoties ar Sarkano frontes daļām, 26. aprīlī Golca spēki ieņēma Hemēnlinnu. Nākamajā dienā tie sastapās ar Balto somu Rietumu armiju.
Ielenkti no visām pusēm, Sarkanie centās izlauzties uz austrumiem. No ziemeļiem tos spieda Baltie gvardi, Golca divīzija nodrošināja rietumu un dienvidu pusi, bet Brandenšteina brigāde — austrumus. 2. maijā ielenktais Sarkano spēku rietumu grupējums padevās.
Bērzvalks (Raķupes pieteka)
Bērzvalks ir Raķupes kreisā krasta pieteka Talsu un Ventspils novados.
Izteka - Dundagas pagasta dienvidrietumos. Tek ziemeļu virzienā. Ietek Raķupē. .
Bērzvalku šķērso valsts autoceļs V1318 (Virpe–Pāce), tās krastos nav lielāku apdzīvoto vietu.
Čiatura
Čiatura (ka) ir pilsēta Gruzijā, municipalitātes centrs Imeretijas mharē. Izvietojusies Kvirili upes ielejā 220 km no valsts galvaspilsētas Tbilisi. Ievērojams mangāna rūpniecības centrs. Viena no Čiaturas sadraudzības pilsētām ir Sigulda.
Vēsture
Pilsēta dibināta 1879. gadā pie mangāna raktuvēm, ko ierīkoja uzņēmējs Akaki Cereteli. 1895. gadā ierīkota dzelzceļa līnija. Gadsimtu mijā raktuvēs strādāja ap 6000 cilvēku un to īpatsvars pasaules eksportā sasniedza ap 50%. 1921. gadā Čiaturai piešķirts pilsētas statuss. 1954. gadā Čiaturā starp pilsētas centru un Perevisas industriālo rajonu izbūvēja pirmo PSRS pasažieru piekaramo trošu ceļu. Mūsdienās to pilsētā ir vairāk kā divdesmit. Pilsētā darbojas Tbilisi Valsts universitātes un Gruzijas Tehniskās universitātes filiāles, kā arī Čiaturas kalnrūpniecības un metalurģijas skola.
Ikšķiles pilsētas priekšsēdētāju uzskaitījums
Šajā uzskaitījumā apkopoti Ikšķiles pilsētas priekšsēdētāji jeb Ikšķiles mēri kopš 1992. gada 17. decembra, kad Ikšķilei tika piešķirtas pilsētas tiesības. Pēc 2004. gada pašvaldības reformas Ikšķiles pilsētas priekšsēdētāja amatu pilda Ikšķiles novada priekšsēdētājs. Sākot no 2021. gada Ikšķiles pilsētas priekšsēdētāja pienākumus pilda Ikšķiles pilsētas un Tīnužu pagasta pārvaldes vadītājs.
Zane Kreicberga
Zane Kreicberga (dzimusi ) ir latviešu režisore, Latvijas Kultūras akadēmijas lektore un skatuves mākslas teorētiķe.
1997. gadā absolvējusi Latvijas Kultūras akadēmijas aktieru un režisoru kursu.
1998. gadā ieguvusi Spēlmaņu nakts balvu nominācijā "Labākā izrāde bērniem". 2010. gadā saņēmusi Lielo Mūzikas balvu par labāko mūzikas uzvedumu.
Avotenes
Avotenes (la) ir augu ģints graudzāļu dzimtā, savvaļā tā sastopama Eirāzijas mērenajā klimata joslā, Amerikā un dažās vietās Āfrikā.
Sugas
Ģintī senāk tika klasificētas vairākas sugas, kuras vairs nav plaši pieņemtas kā avotenes. Dažas no senāk atzītajām sugām tagad tiek uzskatītas par akceptēto sugu sinonīmi, bet dažas sugas ir pārklasificētas citās ģintīs: Arctagrostis, Antinoria, Colpodium, Deschampsia, Eragrostis, Glyceria, Hyalopoa, Periballia, Phippsia, Poa, Puccinellia.
Vladimirs Karasjovs
Vladimirs Karasjovs (ru; dzimis, Ļeņingrada, miris , Sanktpēterburga) bija Krievijas starptautiskais meistars šahā (1976).
Šahista karjera
1974. gadā kļuvis par Ļeņingradas čempionu šahā. 1965. un 1970. gadā tikai zaudējums papildmačā par čempiona titulu neļāva Karasjovam atkārtot šo panākumu. Trīs reizes piedalījies PSRS šaha čempionāta finālos: 1967., 1970., un 1971. gadā. 1973. gada Latvijas atklātajā šaha čempionātā Daugavpilī kopā ar Rašidu Nežmetdinovu dalījis 3.-4. vietu. 1974. gadā triumfējis Akibas Rubinšteina memoriālā Polaņicazdrojā.
Mūža pēdējos gados aktīvi piedalījies dažādās senioru sacensībās. Bijis Krievijas senioru čempions 2002. un 2004. gadā. 2001. gadā dalījis 4. vietu Pasaules senioru čempionātā,, šo pašu panākumu atkārtojis 2003. gadā, bet 2005. gadā dalījis 3. vietu.
Krakovas "Wisła"
Krakovas "Wisla" (, izrunā: ) ir profesionāls futbola klubs no Krakovas Polijā. Wisła piedalās Ekstraklasa turnīrā, kurš ir augstākais līmenis Polijas profesionālajās futbola līgās. Mājas spēles komanda aizvada Miejski stadionā, kur ir 33 130 skatītju vietas. Tas ir viens no vecākajiem un panākumiem bagātākajiem futbola klubiem Polijā. Pēc nacionālajiem čempiona tituliem tas ar 13 uzvarām Polijas čempionātos ieņem trešo vietu aiz Zabžes "Gornik" un Hožuvas "Ruch" (14) un ir otrajā vietā pēc uzvaru skaita nacionālajā līgā. Wisła dibināts 1906. gadā, kad apvienojās divas amatieru komandas zem nosaukuma TS Wisła, padarot to par otru vecāko klubu Polijā. 1949. gadā klubs tika pārdēvēts par Gwardia-Wisła Kraków, bet 1955. gadā tas atguva savu sākotnējo nosaukumu.
Kluba ģerbonī attēlota balta zvaigzne uz sarkana fona, ko šķērso zila svītra. Tas simbolizē divu komandu apvienošanos, no kurām vienai bija sarkanas, bet otrai zilas krāsas. Kluba krāsas atbilst arī pilsētas ģerboņa krāsām.
Wisła Kraków ir bijis viens no pēdējo gadu veiksmīgākajiem Polijas klubiem, kopš 1999. gada astoņas reizes uzvarot nacionālajā čempionātā. Līdz ar uzvarām līgā, Wisła četras reizes ieguvusi arī Polijas kausu. Wisła labi spēlējusi arī Eiropas klubu turnīros 1970. gados, kad tā 1979. gadā iekļuva Eiropas Čempionvienību kausa ceturtdaļfinālā un uzvarēja Intertoto kausā 1969., 1970. un 1973. gadā.
Sasniegumi
1951. gadā Wisla uzvarēja Polijas līgā, bet pēc tās sezonas nolikuma čempionu tituls tika piešķirts kausa ieguvējiem Hožuvas "Ruch".
Noridža
Noridža (en) ir pilsēta Anglijā, Apvienotajā Karalistē. Noridža ir Norfolkas grāfistes administratīvais centrs un lielākā pilsēta.
11. gadsimtā Noridža bija Anglijas otra lielākā pilsēta pēc Londonas. 2011. gadā pilsētā dzīvoja apmēram 213 tūkstoši cilvēku. Otrā pasaules kara laikā pilsēta piedzīvoja Luftwaffe uzbrukumu. 2012. gada maijā Noridža kā pirmā Anglijas pilsēta tika nosaukta kā UNESCO "Literatūras pilsēta". Pilsētas futbola klubs Norwich City F.C. pašlaik spēlē Anglijas futbola Premjerlīgā.
Rīgas Avotu pamatskola
Rīgas Avotu pamatskola bija Rīgas pamatskola Avotu ielā 44, Avotu apkaimē. Tajā mācības notika no 1. līdz 9. klasei divās izglītības programmās.
Izglītības programmas
Pamatizglītības programma (kods 21011111), Speciālās pamatizglītības programma izglītojamajiem ar mācīšanās traucējumiem (21015611).
Konstantīns Tumilis
Konstantīns Tumilis jeb Konstantīns Tumilis-Tumilovičs (dzimis 1904. gada 21. maijā Rīgā, miris 1959. gadā Melburnā, Austrālijā ) bija latviešu filmu režisors un scenārists.
Rīgas Avotu pamatskola
Vēsture
1977. gadā izveidoja '''Rīgas 77. vidusskolu''', kurai 1990. gadā piešķīra aktiera Kārļa Videnieka vārdu. 2013. gadā to pārveidoja par Rīgas Avotu pamatskolu. 2021. gada 18. februārī Rīgas domes Izglītības, kultūras un sporta departaments atbalstīja Avotu pamatskolas pievienošanu Rīgas Raiņa vidusskolai.
Ēka
Nams Avotu ielā 44 celts kā Rivoša īres nams 1904. gadā pēc arhitekta Konstantīna Pēkšēna projekta. 1920. gadu sākumā ēka pārbūvēta skolas vajadzībām, līdztekus darbojās arī žurnāla "Muzikas Nedēļa" kantoris (1923—1929), Latvijas Vēstures pētīšanas biedrība un muzejs. Sociāldemokrātu ierosmē dibināto biedrību slēdza pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā un tās telpās plānoja ierīkot Rakstniecības un teātra muzeju. Vācu okupācijas laikā ēkā bija izvietota arī lazarete.
Konstantīns Tumilis
Jau 1920. gados viņš rakstīja scenārijus, dažus izdevās pārdot ārzemju studijām. Bija viens no filmu "Cēsis" (1939) un "Aizsprosts" (1940) scenārija autoriem, filmas "Mūsu zeme" (1931) scenārists un režisors.
Latvijas okupācijas laikā Tumilis strādāja studijā "Rīgas filma", viņa galvenais darbs bija 1942. gada pilnmetrāžas dokumentālā filma "Sarkanā migla".
Kaziņči
Kaziņči ir ciems Skaistas pagastā, Krāslavas novadā. Atrodas 293 km attālumā no Rīgas.
Ivans Juričs
Futbolista karjera
Spēlētāja karjeru sāka Splitas "Hajduk". 1997. gadā pievienojās Spānijas klubam Sevilla FC. 2000. gadā tika izīrēts Albacete. 2001. gadā uz neilgu laiku atgriezās Horvātijā, uzspēlējot HNK Šibenik. No 2001. gada līdz pat karjeras beigām spēlēja Itālijā, pārstāvot klubus Crotone un Genoa.
Spēlējis dažādu vecumu Horvātijas jauniešu izlasēs. 2009. gadā nospēlēja piecas spēles Horvātijas nacionālajā izlasē. Debija izlases rindās notika draudzības spēlē pret Rumāniju. Vēlāk aizvadīja četras spēles 2010. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas turnīrā.
Trenera karjera
Pēc spēlētāja karjeras beigām sāka strādāt par treneri. 2010.—2011. gada sezonā trenēja Genoa jauniešu komandu. 2011. gadā kļuva par Džana Pjēro Gasperīni asistentu Milānas "Internazionale". Vēlāk bija Gasperīni asistents arī klubā Palermo. 2014.—2015. gada sezonā guva pirmo pieredzi galvenā trenera amatā, vadot Lega Pro klubu Mantova. 2015.—2016. gada sezonā vadīja B sērijas klubu Crotone, iegūstot 2. vietu un izcīnot komandai ceļazīmi uz A sēriju. Juričs tika atzīts par sezonas labāko B sērijas treneri, iegūstot Panchina d'Argento balvu.
2016. gada jūnijā kļuva par Genoa galveno treneri. 2017. gada februārī tika atbrīvots no amata, bet tā paša gada aprīlī atkal tika tajā atjaunots un nostrādāja līdz tā paša gada novembrim. 2018. gada oktobrī Juričs stājās Genoa galvenā trenera amatā trešo reizi, taču nostrādāja vien nepilnus divus mēnešus un, neizcīnot nevienu uzvaru, 6. decembrī tika vēlreiz atlaists. 2019. gada jūnijā kļuva par Hellas Verona galveno treneri. 2021. gada maijā tika apstiprināts par Torino galveno treneri.
Maksims Vašjērs-Lagravs
Maksims Vašjērs-Lagravs (fr; dzimis Valdemarnā) ir Francijas starptautiskais lielmeistars šahā (2005).
Biogrāfija
Divas reizes izcīnījis Pasaules junioru šaha vicečempiona nosaukumu - 2003. gadā U14 vecuma grupā, bet 2005. gadā U16 vecuma grupā. 2004. gadā dalījis pirmo vietu Parīzes pilsētas šaha čempionātā. 2005. gadā bijis otrais Francijas šaha čempionātā. 2007. gadā dalījis 2. vietu Veikanzē (Nīderlande) šaha festivāla B turnīrā (uzvarējis Pavlo Eļjanovs), kopā ar Lorānu Fresinē un Pāvelu Tregubovu dalījis 1. vietu Parīzes pilsētas šaha čempionātā, kā arī kļuvis par Francijas čempionu šahā, papildu mačā uzvarot Vladislavu Tkačovu. 2008. gadā Plovdivā dalījis 4.-5. vietu Eiropas individuālajā šaha čempionātā un kopā ar Alberto Davidu uzvarējis Parīzes pilsētas šaha čempionātā. 2008. gada Francijas šaha čempionātā palicis otrais, zaudējot papildu mačā par 1. vietu Etjēnam Bakro. 2009. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Bīlē un kļuvis par Pasaules junioru šaha čempionu U20 vecuma grupā. 2010. gadā Varšavā uzvarējis Eiropas čempionātā šaha ātrspēlē. 2012. gadā uzvarējis Sentluisas starptautiskajā šaha turnīrā SPICE Cup un otro reizi kļuvis par Eiropas čempionu šaha ātrspēlē. 2013. gadā dalījis pirmo vietu Gibraltāra šaha festivālā. 2014. gadā atkārtoti uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Bīlē. 2015. gadā dalījis otro vietu Veikanzē starptautiskajā šaha turnīrā Tata Steel (uzvarējis Magnuss Karlsens). 2017. gadā Tbilisi iekļuvis Pasaules kausa šahā pusfinālā, kurā piekāpies nākamajam turnīra uzvarētājam Levonam Aronjanam. 2019. gada oktobrī Hantimansijskā FIDE Pasaules kausa izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas ieņēmis 3. vietu. 2021. gada janvārī palicis 13. vietā Veikanzē (Nīderlande) vadošo lielmeistaru šaha turnīrā. 2021. gada aprīlī Jekaterinburgā izcīnījis 2. vietu Pasaules šaha čempionāta pretendentu turnīrā. 2021. gada jūnijā Bukarestē dalījis 9.-10. vietu Grand Chess Tour 1. posma turnīrā. 2021. gada novembrī Rīgā izcīnījis 6. vietu 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.
2021. gada decembrī Varšavā uzvarējis Pasaules šaha ātrspēles čempionātā, papildu mačā par 1. vietu pārspējot Polijas lielmeistaru Janu Kšištofu Dudu.
Pārstāvējis Francijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
Par panākumiem turnīros FIDE 2004. gadā Vašjēram-Lagravam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2005. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Četrpadsmit gadu un četru mēnešu vecumā bijis viens no jaunākajiem lielmeistariem mūsdienu šaha vēsturē.
Sliežu ceļš
Sliežu ceļš ir inženierbūvju komplekss vilcienu kustības nodrošināšanai ar noteiktu ātrumu. No tā stāvokļa atkarīga vilcienu kustības nepārtrauktība. Sliežu ceļu veido virsbūve un apakšbūve.
Pie virsbūves attiecina sliedes, garsliede s, dažādus sliežu stiprinājumus (sliežu paliktņus, starplikas, kabas, kokskrūves, spiedskavas, bultskrūves, ieliktņus, uzliktņus, dažādas pretaizdzīšanas ierīces, gulšņus, brusas, dzelzsbetona plātnes un rāmjus vai citu zemsliežu pamatni, balasta kārtu, smilts spilvenu un pārmiju pārvedu un sliežu ceļu krustojumu komplektus, izlīdzinošās iekārtas jeb sliežu garuma kompensatorus (tiltu temperatūras laidumu garumizmaiņu kompensācijai), pārbrauktuvju, gājēju pāreju un lopu pārdzīšanas vietu klāja konstrukciju, šķirošanas uzkalnu lēninātāju ierīces, bremžu kurpju nosviedējus, lokomotīvju griezuļus u.c.
Pie apakšbūves attiecina zemes klātni ar visām tās ierīcībām (ūdens novades teknes, drenas, ģeotekstila izstrādājumus u.c.).
Mākslīgās inženierbūves ir: tilti, regulējošās būves, tuneļi, estakādes, ceļu pārvadi, viadukti, caurtekas, atbalstsienas, zemtekas, galerijas, grumšļu pārvadi u.c.
Sliežu ceļš uzņem vilcienu slodzes. Tāpat to ietekmē tādas dabas parādības, kā vētras, ūdens, mitrums, sniegs un gaisa temperatūras svārstības. Sliežu ceļā notiek tādas dabiskas parādības, kā koka gulšņu un brusu pūšana; dzelzsbetona gulšņu un citu izstrādājumu plaisāšana sasalšanas un atkušanas daudzkārtēju ciklu rezultātā, ūdenim iekļūstot virsmas porās un spraudziņās un periodiski sasalstot un izplešoties; dzelzs izstrādājumu rūsēšana; garsliežu temperatūras spriegumu izraisīts sliežu metāla nogurums daudzkārtējas uzkaršanas un atdzišanas ciklu rezultātā.
Sliežu ceļa remontam un uzturēšanai publiskās infrastruktūras pārvaldītājs nodrošina darbu kompleksu, kurā ietilpst iekšējo struktūrvienību un apakšstruktūrvienību ražošanas komplekss, kā arī salīgtu ārpakalpojumu uzņēmumu komplekss ar nepieciešamajām mašīnām, mehānismiem, instrumentiem un ierīcēm šo darbu nodrošināšanai. Privātas infrastruktūras īpašnieki ar nelielu ceļu izvērsi sliežu ceļa remontu parasti uztic ārpakalpojumā, jo šo darbu veikšanai personālam ir nepieciešama speciāla izglītība vai arī viņus ir speciāli jāapmāca darbam attiecīgā profesijā tiesību aktos noteiktā kārtībā, izsniedzot viņiem kvalifikāciju apliecinošus dokumentus — dzelzceļa speciālista apliecības.
Atari (ciems)
Atari ir ciems Ādažu novada Ādažu pagastā, izvietojies pagasta dienvidrietumu daļā, 7 km no novada un pagasta centra Ādažiem un 24 km no Rīgas.
Pie ciema atrodas Ataru ezers, kura krastā Latvijas PSR laikos atradies komunista Augusta Vosa atpūtas komplekss, plašāk pazīstams ar nosaukumu "Vosa pirts".
2014. gadā nodibināta Ataru iedzīvotāju biedrība.
Iedzīvotāju skaita izmaiņas
Esošajās robežās, pēc CSB datiem.
Kuba 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs
Kuba bija pārstāvēta 1900. vasaras olimpiskajās spēlēs, kas norisinājās Francijas galvaspilsētā Parīzē no 1900. gada 14. maija līdz 28. oktobrim. Šīs bija pirmās vasaras olimpiskās spēles, kurās tā startēja.
Kuba olimpiskajās spēlēs bija pārstāvēta ar vienu sportistu — Ramonu Fonstu, kurš startēja paukošanā. Viņš šajās olimpiskajās spēlēs Kubai izcīnīja divas olimpiskās medaļas — 1 zelta un 1 sudraba medaļu. Medaļu kopvērtējumā Kuba šajās spēlēs bija 12. vietā.
Kazmirova
Kazmirova ir ciems Feimaņu pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 232 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Feimaņu ezers.
Bēržezers
Bēržezers (arī Bērzezers, Bērzu ezers) ir beznoteces ezers Ventspils novada Ances pagasta ziemeļos.
Atrodas starpkāpu ieplakā. Ūdens krāsa - brūnūdens. Nokrastes slīkšņā aug parastā purvmirte. Ezerā sastopama vienkāršās ežgalvītes forma ar peldošām lapām Sparganium emersum f. fluitans.