cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atlantijas Pireneji
Atlantijas Pireneji (, eu) ir departaments Francijas dienvidrietumu daļā, viens no divpadsmit Jaunakvitānijas reģiona departamentiem. Tas ir viens no pirmajiem 83 departamentiem, kas tika izveidoti franču revolūcijas laikā 1790. gada 4. martā. Departamenta nosaukums ir cēlies no turpat esošā Atlantijas okeāna un Pireneju kalnu nosaukuma.
Jevgeņijs Najers
Jevgeņijs Najers (ru; dzimis Maskavā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (1999).
Biogrāfija
Šahu iemācījies spēlēt piecu gadu vecumā. Uzvarējis Krievijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. Divkārtējs Maskavas pilsētas šaha čempionātu uzvarētājs (1998, 2003). Daudzu starptautisko šaha turnīru laureāts, tajā skaitā uzvarējis vai dalījis pirmo vietu Pardubicē (1996, 1998), ASV atklātajā šaha čempionātā US Open (2002), Francijas šaha festivālā Capella-le-Grande, Jeruzalemes Maccabiah Tournament turnīrā (2005), Maskavas Moscow Open turnīrā (2007), Baku President's Cup (2008), Filadelfijas World Open (2008, 2009 - kopā ar Hikaru Nakamuru), Maskavas Aeroflot Open turnīrā (2016).
2015. gadā Jeruzalemē uzvarējis Eiropas individuālajā šaha čempionātā. Pēc šīs uzvaras kvalificējies Pasaules kausam šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 1. kārtā piekāpies Raufam Memmedovam.
2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 33. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā. 2022. gada septembrī Čeboksaros dalījis 7.-11. vietu Krievijas šaha čempionāta superfinālā.
Par panākumiem turnīros FIDE 1999. gadā Najeram piešķīrusi starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. 2016. gada septembrī kļuvis par FIDE vecāko treneri.
Kontiolahti
Kontiolahti (fi — ‘lāču līcis’) ir pilsēta un municipalitāte Somijas austrumos, Ziemeļkarēlijas reģionā. Izvietojusies Heitiainena ezera krastā 20 km uz ziemeļiem no Joensū. Municipalitātes lielākās apdzīvotās vietas ir Kontiolahti un Lehmo. Pilsētā atrodas slēpošanas komplekss, kurā regulāri notiek Pasaules kausa posmi biatlonā, kā arī vairākkārt rīkots pasaules čempionāts (1990, 1999, 2015).
Plūksnainais epipremns
Plūksnainais epipremns ir augu suga kallu dzimtā. Savvaļā tā ir sastopama Zālamana salās mitros tropu mežos, kā arī bieži tiek audzēts kā telpaugs.
Apraksts
Plūksnainais epipremns ir mūžzaļš, daudzgadīgs liānveida, kāpelējošs lakstaugs ar tumši zaļām lapām, kuras ir veselas, kad augs nav nobriedis, bet kļūst plūksnainas, augam nobriestot. Šī iemesla dēļ nobriedušus īpatņus var sajaukt ar kādu monsteras sugu. Augs sasniedz vairāku metru garumu. Starp lapu mezgliem attīstās gaisa saknes, kuras sasniedzot augsni vai, piemēram, koka stumbru, tajā iesakņojas. Sakne gara un spēcīga. Telpās reti zied.
Ginta Lapiņa
Ginta Lapiņa (dzimusi ) ir latviešu modele.
Modeles karjeru sākusi 2005. gadā, kad Gintu uz ielas, tā paša gada 19. martā pirmo reizi ieraudzīja un uzrunāja aģentūras DANDY vadītājs un galvenais skauts, Nils Raumanis un piedāvāja Gintai iesaistīties modes industrijā. 2008. gadā parakstījusi līgumu ar Women Management modeļu aģentūru. Piedalījusies vairāku ievērojamu dizaineru modes šovos. Fotogrāfijas iekļautas dažādos modes žurnālos. Tāpat piedalījusies dažādu uzņēmumu reklāmās.
Podhales iela (Ščecina)
Vēsturiskie nosaukumi
Iela izveidota 1864. gadā līdz ar pilsētas aizsargmūru nojaukšanu, tās sākotnējais nosaukums bija Egles iela (vācu: Fichtestraße). 1945. gadā tā tika pārsaukta par Podhales iela (polu: ulica Podhalańska).
Ielas raksturojums
Podhales iela ir 171,8 metrus gara asfaltēta iela Ščecinas centrā. Tā sākas krustojumā ar Mazūrijas ielu un iet ziemeļaustrumu virzienā. Podhales ielai ir savienojumi ar Šaura ielu.
Ulfs Andešons
Ulfs Andešons (sv; dzimis, Vesterosā) ir Zviedrijas starptautiskais lielmeistars šahā (1972) un ICCF lielmeistars (1995).
Biogrāfija
1969. gadā uzvarējis Zviedrijas šaha čempionātā. 1970. gadā kļuvis par FIDE starptautisko meistaru (IM), bet 1972. gadā - par otro Zviedrijas šahistu pēc Gideona Štālberga, kas ieguvis starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Sekmīgi piedalījies daudzos starptautiskos šaha turnīros. Uzvarējis Buenosairesā (1978), Hastingsā (1980/81) un Londonā (1982, dalīta pirmā vieta kopā ar toreizējo Pasaules čempionu šahā Anatoliju Karpovu). 1984. gadā bijis pārējās pasaules līderis mačā pret PSRS un minimāli zaudējis Karpovam ar 1½:2½ (+0; =3; -1).
Aktīvi piedalījies arī Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas ciklos. Četras reizes piedalījies starpzonu turnīros: 1976. gadā Bīlē (Šveice) bijis 8. vietā, 1982. gadā Maskavā ieņēmis 4. vietu un vēlāk nospēlējis neizšķirti maču par rezerves vietu pretendentu turnīrā ar Mihailu Tālu - 3:3 (+1, =4, -1), 1985. gadā Bīlē palicis 9. vietā, bet 1987. gadā Širakā (Ungārija) ieņēmis 6. vietu. Divas reizes piedalījies Pasaules šaha čempiona nosaukuma izcīņas turnīros pēc izslēgšanas sistēmas, bet gan 1997. gadā Groningenā, gan 1999. gadā Lasvegasā izstājies pēc 2. kārtas.
Zviedrijas izlases sastāvā piedalījies šaha komandu sacensībās:
Sākot no 1990. gadu vidus piedalījies dažādos korespondencšaha turnīros. 1995. gadā kļuvis par vienu no nedaudzajiem šahistiem, kam piešķirts lielmeistara nosaukums gan klasiskajā šahā, gan arī korespondencšahā. 2007. gadā Starptautiskā Korespondencšaha federācijas reitingu sarakstos bijis pirmajā trijniekā, vēlāk gan pārtraucis savas aktīvās korespondencšahista gaitas.
1996. gadā uzstādījis pasaules rekordu simultānspēlē, vienlaicīgi spēlējot ar 310 pretiniekiem un sasniedzot 92.9% rezultātu (+268, =40, -2). Šis rekords noturējās līdz 2004. gadam.
Ir pazīstams ar savu ieguldījumu šaha atklātņu teorijā, sevišķi jaunindiešu un sicīliešu aizsardzības variantu attīstībā.
Pālansu ezers
Pālansu ezers (arī Lestenes ezers, Palansu ezers, Pālamsu ezers, Pālandes ezers) ir ezers Tukuma novada Lestenes pagasta rietumos. Gar ezera rietumu krastu tek Abava.
Entonijs Deandželo
Entonijs "Tonijs" Deandželo (en, dzimis ) ir ASV hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā. Pašlaik (2021) Deandželo pārstāv NHL klubu Karolīnas "Hurricanes".
Pālansu ezers
Dibens — dūņains. Krasti — zemi. Ietek — 2 grāvji, iztek grāvis uz Abavu. Ezerā dzīvo plauži, pliči, sudrabkarūsas, līņi, karūsas, raudas, ruduļi, asari un līdakas. Ir novērota zivju slāpšana. No 1929. līdz 1931. gadam regulēta Abavas gultne, kas pazemināja ezera ūdens līmeni.
Frīdrihs Aleksandrs fon der Pālens
Grāfs Frīdrihs Aleksandrs fon der Pālens (de, ru; dzimis, miris ) bija Jelgavā dzimis vācbaltiešu izcelsmes krievu diplomāts un valsts darbinieks. Krievijas vēstnieks ASV (1809—1811), Brazīlijā (1811—1815) un Bavārijā (1815—1822), īstenais slepenpadomnieks (no 1834. gada), Valahijas un Moldāvijas ("Donavas kņazistu") administrāciju vadītājs Krievu—turku kara (1828—1829) laikā. Kādu brīdi pildīja Jaunkrievijas un Besarābijas gubernatora pienākumus.
Lieljāņu grāvis
Lieljāņu grāvis ir Lestenes upes labā krasta pieteka Tukuma novadā.
Tek austrumu virzienā. Ietek Lestenes upē pie Mizu mājām. Lieljāņu grāvi šķērso valsts autoceļš V1452 (Džūkste–Irlava–Jaunsāti), tā krastos nav lielu apdzīvoto vietu.
Ilga Apine
Ilga Apine (dzimusi Ilga Rutmane, mirusi ) bija latviešu vēsturniece, habilitētā vēstures doktore (1992), LU Vēstures un Filozofijas fakultātes profesore, LZA korespondētājlocekle. Latvijas Republikas Tautību konsultatīvās padomes locekle, Latvijas sabiedrības integrācijas koncepcijas līdzautore.
Viņas zinātniskās darbības jomas bija nacionālais jautājums Latvijas vēsturē, etnopolitika, latviešu un minoritāšu psiholoģiskās norises.
Meita — aktrise Maija Apine (1961—2017).
Dzīves gājums
Ilga Apine (Rutmane) dzimusi 1928. gada 13. martā Maskavā uz PSRS izceļojušo latviešu ģimenē. Studēja Latvijas Valsts universitātes (LVU) Filoloģijas fakultātē (1946—1950), līdztekus strādāja par krievu valodas un literatūras skolotāju latviešu skolās. Turpināja studijas PSKP vēstures katedras aspirantūrā V. Miškes vadībā (1950—1953), disertācijas tēma: "Latvijas boļševiku cīņa ar likvidatoriem jaunā revolucionārā pacēluma gados (1912—1914)". Pēc vēstures zinātņu kandidātes grāda iegūšanas strādāja par LVU docētāju (1953—1989), aizstāvēja vēstures zinātņu doktores grādu par darbu "Latvijas sociāldemokrātijas cīņa par strādnieku klases internacionālo vienotību (1893—1917)". Atmodas kustības laikā 1989. gadā bija iekļauta izolējamo inteliģences pārstāvju sarakstā.
Apine bija Latvijas Universitātes Filozofijas un socioloģijas institūta vadošā pētniece (1989). Lasīja lekciju kursu studentiem "Ievads etnopsiholoģijā". 1992. gadā viņas zinātniskais grāds tika pielīdzināts Latvijas ''Dr. hab. vēst.'' grādam. Darbojās LU Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centra projektā "Nacionālie procesi Latvijā", piedalījās Valsts programmu "Sabiedrības integrācija Latvijā" un "Lībieši Latvijā" (1999) izstrādē.
Darbi
225 publikāciju autore, t.sk. 15 mācību grāmatas un monogrāfijas. Dažas no publikācijām:
Prysmian Group Finland
Prysmian Finland Oy (agrākie nosaukumi Suomen Kaapelitehdas, Nokia Kaapeli, NK Cables, Draka NK Cables) ir Somijā reģistrēts uzņēmums, kas ražo un izplata elektrības un sakaru kabeļus. Galvenais birojs atrodas Helsinkos. Dibināts 1990. gadā, atdaloties no Nokia, bet tā vēsture sniedzas līdz 1912. gadam. 2012. gadā kopā ar citiem Itālijas kabeļu ražošanas grupas Prysmian Somijas uzņēmumiem apvienots uzņēmumā Prysmian Finland Oy.
Vēsture
Par uzņēmuma priekšteci var uzskatīt Suomen Punomatehdas Osakeyhtiö, kuru 1912. gadā dibināja Arvids Vikstrēmins (Arvid Wikströmin) un kas bija Somijā pirmais elektrības vadu ražotājs. To 1916. gadā nopirka elektroiekārtu ražotājs Ab Gottfr. Strömberg Oy. 1917. gadā Strömberg kā lielākais akcionārs kopā ar citiem dibināja uzņēmumu Suomen Kaapelitehdas Oy kabeļu ražošanai. Strömberg piedzīvoja finanšu grūtības, un 1922. gadā pārdeva savas Suomen Kaapelitehdas akcijas gumijas ražotājam Suomen Gummitehdas Oy, kuram jau bija kontrole arī pār papīra ražotāju Nokia Ab.
Kabeļu ražotne kopš 1920. gada atradās Helsinkos. Jauna rūpnīca no 1939. līdz 1944. gadam tika uzcelta Salmisāri; paplašināta 1954. gadā.
1937. gadā par Suomen Kaapelitehdas izpilddirektoru kļuva Verners Vekmanis (Verner Weckman), kurš šeit kopš 1921. gada strādāja par tehnisko direktoru.
Sākotnēji kabeļi tika ražoti ar gumijas izolāciju. 1941. gadā izlaisti kabeļi ar plastmasas izolāciju. Kara laikā tika meklēti jauni materiāli kabeļiem. No 1943. līdz 1944. gadam Petsamo apkārtnē arktiskos apstākļos Suomen Kaapelitehdas sāka iegūt svinu. Līdz 1944. gada septembrim no karjera tika izceltas aptuveni 200 t svinu saturošas rūdas. Tā kā Petsamo nācās atdot Padomju Savienībai, karjers, kurā bija ieguldīti aptuveni 15 miljoni marku, bija ātri jāevakuē, un aizvest izdevās tikai divas kravas mašīnas ar sagatavoto rūdu.
Pēc kara Somijai PSRS nācās maksāt reparācijas. No tām 5,7 % sastādīja kabeļu produkcija, un to piegādāja Suomen Kaapelitehdas. padomju Savienībai galvenokārt tika ražotas vara troses un spēka kabeļi. Pēc reparāciju izmaksām 1948. gadā Suomen Kaapelitehdas turpināja produkcijas eksportu uz PSRS. Šeit palīdzēja direktora Vekmaņa, kurš vairāk nekā desmit gadus bija strādājis Krievijā, krievu valodas un kultūras zināšanas, kā arī sabiedriskās attiecības.
1956. gadā par izpilddirektoru kļuva Bjerns Vesterlunds (Björn Westerlund), nomainot Verneru Vekmani. 1956. gadā uzņēmums sāka spēka kondensatoru un kabeļu iekārtu ražošanu (tagad zināms kā uzņēmums Alstom Grid Oy). 1959. gadā tika dibināts meitas uzņēmums Oy Tecalex Ab, kas atvēra filiāli Ēģiptē. 1960. gadā Oulu tika dibināts meitas uzņēmums Pohjolan Kaapeli Oy (tagad PKC Group). 1961. gadā Kirkonummi (Pikkala) tika atvērta jauna rūpnīca, uz kuru no Salmisāri tika pārcelta alumīnija vadu ražošana. 1962. gadā Suomen Kaapelitehdas iegādājās šaujamieroču un munīcijas ražotāju Sako. 1963. gadā Turcijā dibināts kopuzņēmums Türkkablo A.O.
1960. gadā Suomen Kaapelitehdas izveidoja elektronikas nodaļu, kas ražoja telefonu iekārtas, rūpniecisko automātiku un militāro elektroniku. Pirmais pašu pilnībā izstrādātais produkts bija daudzkanālu pulsanalizators. Elektronikas nodaļa sākotnēji eksportēja datorus un uzturēja datorcentru. Jau rudenī tika palaists pirmais dators Elliott 803. 1963. gadā datoru nodaļa tika izdalīta kā atsevišķa vienība (vēlāk pazīstama kā Nokia Data). 1963. gadā tika sākta mobilo telefonu izstrāde. Datortehnika tika izgatavota rūpnīcā Kilo, Espo.
1967. gadā tika pabeigta Suomen Kaapelitehdas Ab apvienošanās ar Suomen Kumitehdas Oy un Nokia Ab, izveidojot Oy Nokia Ab (tagad zināma kā Nokia Oyj). Suomen Kaapelitehdas tika pārdēvēts par Nokia Kaapeli Oy. 1969. gadā Pohjolan Kaapeli sāka ražot elektroinstalāciju transportlīdzekļiem. 1979. gadā tika sākta optisko šķiedru kabeļu ražošana.
1981. gadā Nokia veica reorganizāciju. Pohjolan Kaapeli tika apvienots ar Nokia Kaapeli, un Nokia Kaapeli iekļauts Nokia kabeļu un metālapstrādes grupā. 1983. gadā tika nopirkts Vācijas speciālo kabeļu ražotājs Monette Kabel- und Elektrowerk GmbH. 1986. gadā Nokia īpašumā nonāca elektroaprīkojuma vairumtirdzniecības uzņēmums SLO; tā meitas uzņēmums kabeļu ražotājs SLO Kaapeli Oy (agrākais Suomen Kaapelitehdas Oy) nodots Nokia Kaapeli. 1988. gadā Krievijā tika dibināta rūpnīca Elkat vara stieņu ražošanai elektrokabeļiem.
1991. gadā ASV tika dibināts meitas uzņēmums Nokia Cables USA Inc. 1993. gadā Krievijā tika dibināts Neva Cables un Igaunijā — Keila Kaabel. 1994. gadā Ķīnā tika dibināts meitas uzņēmums Shanghai Nokia Optical Cables.
1995. gadā Nokia Kaapeli kapitāldaļas tika pārdotas Nīderlandes uzņēmumam NKF Holding N.V. 1996. gadā Nokia pārdeva tai atlikušās NKF Holding N.V. 55 % kapitāldaļas. Pēc šī darījuma Nokia atstāja sev tikai Turcijas kopuzņēmuma Türkkablo A.O. daļas. 1997. gadā Nokia Kaapeli tika pārdēvēts par NK Cables Oy. Atvērta pārstāvniecība Maskavā. Brazīlijā izveidots kopuzņēmums Algar NK Integração Optica SA. 1998. gadā tika izveidoti meitas uzņēmumi NK Communications un NK Energy.
1999. gadā Nīderlandes kabeļu ražotājs Draka Holding N.V. nopirka NKF Holding N.V., līdz ar to arī NK Cables pārgāja Draka īpašumā. 2000. gadā Draka pārdeva NK Energy spēka kabeļu biznesu Itālijas Pirelli Cables & Systems (tagad Prysmian). NK Communications un NK Energy tika apvienoti ar NK Cables. 2001. gadā visi NKF Holding telesakaru jomas uzņēmumi, tai skaitā NK Cables, ieviesa kopēju zīmolu Draka Comteq. 2003. gadā uzņēmums tika pārdēvēts par Draka NK Cables Oy. 2004. gadā Draka un Francijas Alcatel izveidoja kopuzņēmumu Draka Comteq sakaru kabeļu jomā. Somijā bija trīs Draka meitas uzņēmumi: Draka Comteq Finland Oy, Draka NK Cables Oy un Draka Fibre Finland Oy. 2005. gadā tika slēgta optisko kabeļu ražotne Draka Fibre Finland. 2006. gadā Draka Comteq Finland Oulu pārtrauca kabeļu ražošanu, atstājot tikai optisko kabeļu piederumu un optisko lauka kabeļu ražošanu.
2011. gadā Draka apvienojās ar Prysmian, izveidojot Prysmian Group.
2012. gada 1. oktobrī Prysmian visus savus Somijas meitas uzņēmumus (Draka NK Cables Oy, Prysmian Cables and Systems Oy un Draka Comteq Finland Oy) apvienoja vienā uzņēmumā Prysmian Finland Oy.
Draka NK Cables Latvijā
2007. gadā Rīgā atvērta Igaunijā reģistrētā uzņēmuma AS Draka Keila Cables pārstāvniecība. AS Draka Keila Cables (toreiz ar nosaukumu Keila Kaabel) 1992. gadā dibināja Draka NK Cables (66 % kapitāldaļu) kopā ar Igaunijas uzņēmumu Harju Elekter (34 %).
Griguļi (Rušonas pagasts)
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa P62.
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Sentkitsā un Nevisā
Sarakstā apkopotas tās vietas Sentkitsā un Nevisā, kas iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. UNESCO sarakstā ir iekļauta 1 vieta (kultūras objekts), savukārt 2 vietas ir iekļautas oficiālajā kandidātu sarakstā. Sentkitsa un Nevisa Pasaules mantojuma konvenciju ratificējusi 1986. gada 10. jūlijā.
Aleksandrs VIII
Pāvests Aleksandrs VIII (, dzimis, miris ), īstajā vārdā Pjetro Vito Otoboni (Pietro Vito Ottoboni), bija Romas pāvests no līdz savai nāvei. Viņš bija Marko Otoboni, Venēcijas Republikas dodža, dēls. Pjetro Otoboni studēja Padujas Universitātē. Pāvesta Klementa IX laikā kļuva par kardinālu.
Rucavas īvju audze
Rucavas īvju audze ir 1987. gadā dibināts dabas liegums Dienvidkurzemes novada Nīcas pagastā. Nodibināts, lai aizsargātu Latvijas apstākļos retu koku sugu — parasto īvi. Liegumā sastopams Eiropas Savienībā aizsargājams biotops — staignāju meži (9080).
Averona (departaments)
Averona (fr, ; oc; ) ir departaments Francijas dienvidos, Oksitānijas reģionā. Tas ir viens no pirmajiem 83 departamentiem, kas tika izveidoti Franču revolūcijas laikā 1790. gada 4. martā. Lielākās pilsētas ir Rodē (pārvaldes centrs) un Mijo. Departamenta nosaukums cēlies no cauri tam plūstošās Averonas upes nosaukuma.
Mēra ārsts
Mēra ārsts bija viduslaiku un renesanses Eiropas ārsta apzīmējums, kura uzdevums bija ārstēt ar buboņu mēri un "melno nāvi" slimus cilvēkus.
Sākot ar 17. gadsimtu, kad ārsti izvirzīja teoriju, ka slimība izplatās pa gaisu, par mēra ārstu īpatnību kļuva specifisks tērps ar masku, kas atgādināja knābi. Kā rakstīja tērpa autors, deguns ir 15 centimetrus garš, knābja formā, piepildīts ar smaržvielām. Zem mēteļa valkā zābakus no kazas ādas un blūzi ar īsām piedurknēm. Cepure un cimdi ir veidoti no tādas pašas ādas kā blūze. Uz acīm ir brilles. Galvā šie ārsti lika īpašu melnu cepuri, lai citi tos varētu identificēt kā mēra ārstus. Ārstiem bija gara koka nūja, ko tie izmantoja, lai komunicētu ar saviem pacientiem, izmeklētu tos un reizēm atgaiņātos no agresīvākajiem slimniekiem.
Mēra ārstu pienākumi bija nevis ārstēt cilvēkus, bet gan bija uzskaitīt mēra upurus, veikt autopsijas vai uzklausīt mirēju pēdējo gribu. Šādus ārstus nolīga un finansēja pilsētas valdes. Lielākā daļa mēra ārstu pat ar visu tērpu mira ļoti agri, bet tie, kuri neinficējās, dzīvoja karantīnā. Sava ārējā izskata dēļ mēra ārsti radīja ietekmi uz Eiropas kultūru. Līdzīgi tēli parādījās delartiskajās komēdijās. Pazīstamā Venecijas maska atgādina mēra ārsta knābi.
Kaņeps
Kaņeps var būt:
Barencburga
Barencburga (no, ru) ir kalnraču ciemats Svalbārā, arhipelāga otra lielākā apdzīvotā vieta. Izvietojies arhipelāgā lielākās salas Špicbergenas rietumdaļā Nordenšelda Zemē, Grenfjorda austrumu krastā 55 km no Longjērbīenes. Ciematu saskaņā ar Svalbāras līgumu pārvalda Krievijas valsts uzņēmums Arktikugol. Barencburgā atrodas Krievijas ģenerālkonsulāts, ogļu spēkstacija, osta, heliports, slimnīca, skola, bērnudārzs, viesnīca, kultūras un sporta koplekss, pareizticīgo baznīca, kā arī Krievijas Zinātņu akadēmijas pētniecības centrs un Pomoru muzejs.
Vēsture
Barencburgu 1920. gadā dibināja Nīderlandes kompānija Nederlandsche Spitsbergen Companie akmeņogļu raktuvju ekspluatēšanai un nodēvēja to par godu arhipelāga pirmatklājējam Villemam Barencam. 1932. gadā ogļu ieguves koncesiju pārpirka PSRS trests Arktikugol. Mūsdienās raktuves iegūst ap 120 000 tonnu ogļu gadā, kas lielākoties tiek piegādātas patērētājiem Eiropā.
Kopš 2007. gada, kad samazinājās ogļu ieguves apjoms, Barencburgas darbība tiek diversificēta. Tiek attīstīts tūrisms un zinātniskā un pētnieciskā darbība. Pastāvīgi darbojas hidrometeoroloģiskā observatorija un Polārās ģeofizikas institūta observatorija. Kopš 2013. gada darbojas Krievijas zinātniskais centrs Špicbergenā.
Pricvalka
Pricvalka (de) ir pilsēta Vācijā, Brandenburgā, Prignicas apriņķī.
Vēsture
Pilsēta dibināta 1157. gada. 14. gadsimtā bija Hanzas pilsēta. Pēc Otrā pasaules kara līdz 1990. gadam ietilpa VDR.
Pakistānas kebabs
"Pakistānas kebabs" ir ātrās ēdināšanas ēstuvju tīkls Latvijā. Tā ēstuves atrodas Rīgā, Liepājā, Jelgavā, Siguldā un Ventspilī. Pirmā kebabnīca atklāta 2014. gadā.
2014. gada beigās tīkla īpašnieks Ali Sadiks Farmans sūdzējās par daudzkārtējiem pret uzņēmumu un viņu vērstiem vandalisma aktiem un policijas neieinteresētību lietu izmeklēšanā. "Pakistānas kebabs" kopā ar vēl 5 kebabu ēstuvēm iekļauts "Kebabblogeru" 2016. gadā veidotajā garšīgāko Rīgas kebabnīcu topā, kurā izcelta apkalpošana "Pakistānas kebaba" ēstuvēs, kā arī izdevīgās cenas un velosipēda novietošanas iespējas.
2016. gada aprīlī higiēnas prasību pārkāpumu dēļ uz laiku slēgta uzņēmuma filiāle Merķeļa ielā 17-19, bet aptuveni nedēļu vēlāk pēc pārkāpumu novēršanas un Pārtikas un veterinārā dienesta (PVD) atļaujas saņemšanas uzņēmums darbu atsāka. PVD reida laikā ēstuves īpašnieks Farmans uzbruka pavadošajam TV3 operatoram un salauza kameru, par ko ierosināta krimināllieta.
2019. gada augustā higiēnas prasību rupju pārkāpumu dēļ PVD apturēja divu citu ar "Pakistānas kebaba" zīmolu strādājošu uzņēmumu darbību Rīgā — Lienes ielā 14-2 un Aleksandra Čaka ielā 79A. Mēneša beigās ar PVD atļauju tie darbu atsāka. No 2016. līdz 2019. gadam PVD higiēnas prasību neievērošanas dēļ pavisam apturēja 10 ar "Pakistānas kebaba" zīmolu strādājošu uzņēmumu darbību.
Latvijas kandidāti Amerikas Kinoakadēmijas balvai "Labākā starptautiskā spēlfilma"
Šajā sarakstā uzskaitītas filmas, ko Latvija virzījusi Amerikas Kinoakadēmijas balvai nominācijā "Labākā starptautiskā spēlfilma". Pirmoreiz filmu no Latvijas virzīja uz 65. Kinoakadēmijas balvu pasniegšanu, tā bija Jāņa Streiča filma "Cilvēka bērns". Neviena no Latvijas pieteiktajām filmām nav iekļauta nobeiguma nomināciju sarakstā.
Viesturs Kairišs ir vienīgais režisors, kura filmas ir divas reizes izvirzītas šai nominācijai ("Melānijas hronika" un "Janvāris").
Veiko Spolītis
Veiko Spolītis (dzimis Rīgā) ir igauņu-latviešu izcelsmes Latvijas izglītības darbinieks un politiķis. Bijis 12. Saeimas deputāts, ievēlēts no partijas "Vienotība".
Biogrāfija
Spolītim ir divas dzimtās valodas: latviešu un igauņu valoda.
1989. gadā pabeidzis mācības Rīgas 25. vidusskolā. Augstāko izglītību ieguvis Tartu Universitātē, kur 1996. gadā Sociālo zinātņu fakultātē ieguvis bakalaura grādu politikas zinātnē. Maģistra grādu ieguvis 1997. gadā Budapeštas Centrāleiropas universitātes Starptautisko attiecību fakultātē un maģistra grādu vēsturē 2003. gadā Ženēvas universitātes Starptautisko attiecību institūtā. Studiju laikā kļuvis par igauņu studentu korporācijas Revelia biedru.
No 1998. līdz 2000. gadam bijis Civic Education Project Baltijas valstu biroja direktors, 1998. gadā kļuvis par lektoru Rīgas Stradiņa universitātes Eiropas studiju fakultātē (līdz 2010. gadam). 2000. gadā darbojies īpašu uzdevumu ministrijā sadarbībai ar ārvalstu finanšu institūcijām par ekspertu. No 2003. līdz 2005. gadam bijis izglītības speciālists Collège du Léman starptautiskajā skolā Šveicē.
2005. gadā kļuvis par Igaunijas Radio korespondentu Latvijā, 2010. gadā — Latvijas Ārpolitikas institūta pētnieku. 2012. gadā saņēmis Igaunijas Māras zemes IV šķiras apbalvojumu un 2013. gadā Somijas Lauvas Ordeņa bruņinieku ordeni.
Politiskā darbība
2001. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās V. Spolītis tika ievēlēts Salaspils domē no Latvijas Zemnieku savienības saraksta. 2005. gadā ievēlēts Salaspils domē jau no partijas "Jaunais laiks" saraksta.
No 2010. līdz 2014. gadam V. Spolītis ir bijis Aizsardzības ministrijas parlamentārais sekretārs.
2011. gadā kandidējis 11. Saeimas vēlēšanās no "Vienotības" saraksta, tomēr netika ievēlēts. 2014. gadā no "Vienotības" nesekmīgi kandidējis Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Tā paša gada rudenī kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās, tomēr netika ievēlēts. Par 12. Saeimas deputātu Spolītis kļuva uz laiku, kamēr no tā paša saraksta ievēlētais Edgars Rinkēvičs pilda ministra pienākumus.
Dažas dienas pirms stāšanās Saeimas priekšstāvja amatā 29. oktobrī Veiko Spolītis tika aizturēts vadām automašīnu alkohola reibumā. Viņam tika konstatēts 1,4 promiļu alkohola reibums un atņemtas autovadītāja tiesības uz 2 gadiem. V. Spolītis apturēja darbu partijas "Vienotība" Ētikas komisijā, un paziņoja, ka uz laiku apturēs savu darbu partijā. 2015. gada janvārī deputāts paziņoja par izstāšanos no partijas, tomēr Saeimā turpināja darboties "Vienotības" frakcijā. 2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta, taču netika ievēlēts.
Edmilsons
Kopā ar Francijas komandu Lyon Edimilsons izcīnīja trīs Ligue 1 titulus. Vēlāk izcīnījis divus La Liga titulus ar FC Barcelona. 2006. gadā ieguvis UEFA Čempionu līgas trofeju.
Brazīlijas futbola izlases sastāvā uzvarējis 2002. gada FIFA Pasaules kausā.
Sasniegumi
São Paulo
Lyon
Barcelona
Averona
Averona (fr, oc) ir upe Francijā, Tarnas labā krasta pieteka. Tās garums ir 291 km.
Vorens Bītijs
Henrijs Vorens Bītijs (en; dzimis ) ir amerikāņu kinoaktieris un režisors.
14 reizes ticis nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai — četras kā labākais aktieris, četras par labāko filmu, divas kā labākajam režisoram, trīs par labāko oriģinālscenāriju un vienu par labāko adaptēto scenāriju. Saņēmis Akadēmijas balvu par filmas "Sarkanie" (Reds, 1981) režiju. Bītijs ir pirmais un vienīgais cilvēks, kas divas reizes nominēts gan par aktiera, gan režisora, gan producenta, gan scenārista lomu vienā filmā (Heaven Can Wait (1978) un "Sarkanie"). 1999. gadā saņēmis Īrvinga Tālberga memoriālo balvu. Vēl Bītijs 18 reizes nominēts Zelta globusa balvai, saņēmis sešas balvas.
Precējies ar aktrisi Aneti Beningu, ir četri bērni. Viņa māsa Šērlija Makleina arī ir aktrise.
Griņkova
Grinkova ir ciems Rundēnu pagastā, Ludzas novadā. Atrodas 291 km attālumā no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V566. Ciema apkārtnē atrodas ūdenstilpes Rudzišu ezers, Kazeņa.
Georgs Heims
Georgs Heims (de, dzimis, miris ) bija Silēzijā dzimis vācu dzejnieks, agrīns ekspresionists.
Bašķiņkalns
Bašķiņkalns ir pilskalns, kas atrodas Talsu novada Ārlavas pagasta centrālajā daļā, uz rietumiem no Laukmuižas.
Georgs Heims
Īsās dzīves laikā vairākkārt nonāca pretrunā ar sociālajām konvencijām. Dzejas parastie motīvi ir nāve, lielpilsēta un karš. Dzīves laikā izdevis tikai vienu dzejas krājumu. Miris slidošanas laikā noslīkstot Hāfeles upē. Nacistu laikā atzīts par deģeneratīvās mākslas pārstāvi.
Bašķiņkalns
Pilskalna plakums nelīdzens, ap 20 x 40 metrus liels, ar kritumu uz dienvidu pusi. Konstatēts apmēram 0,3 - 0,8 metrus biezs kultūrslānis. 1939. gadā Pēteris Stepiņš konstatēja, ka Bašķiņkalnam dienvidrietumos un austrumos ap 100 metru platā joslā bijusi apmetne, kas gandrīz iznīcināta meliorācijas un lauksaimnieciskās darbības rezultātā. 1984. gadā, ņemot granti ceļa būves vajadzībām, postīta pilskalna dienvidrietumu nogāze un konstatēts apmēram 60 cm biezs kultūrslānis.
Galvkrūtis
Galvkrūtis (la) ir dažu posmkāju ķermeņa daļa, kas izveidojusies saaugot galvas un krūšu segmentiem. Galvkrūtis ir augstākajiem vēžiem (desmitkājvēži) un helicerātiem (zirnekļveidīgie, zobenastes, izmirušie vēžskorpioni).
Helicerātu galvkrūtis
Helicerātiem galvkrūtis, sauktas par prosomu, veido 6 priekšējie ķermeņa segmenti ar ekstremitātēm, no kurām pirmais pāris — heliceras (chelicerae) atrodas preorāli un parasti sastāv no nedaudziem (2—3) posmiem. Tās pilda žokļu funkcijas (satver un nonāvē laupījumu). Otrais pāris — pedipalpas (pedipalpi) parasti atrodas postorāli un var pildīt dažādas funkcijas (taustes orgāns, barības satveršana un pat kopulācijas orgāns). Galvkrūšu četri pēdējie ekstremitāšu pāri ir kustību orgāni. Uz galvkrūšu virsmas daļas, ko neaizņem ekstremitāšu pamati, izvietoti divi vairogi. Muguras vairogs pārsedz galvkrūtis no augšas un sāniem, un tā priekšējā daļā izvietotas acis. No apakšas galvkrūtis sedz krūšu vairogs, kuram priekšpusē piekļaujas apakšlūpa, kas norobežo mutes spraugu no aizmugurējās daļas. Krūšu vairoga sānos ir četri pāri izgriezumu kāju pamata posmiem. Abi šie vairogi nav segmentēti, bet uz galvkrūšu posmojumu norāda vienīgi cits aiz cita esošie ekstremitāšu pāri. Galā helicerātu galvkrūtis ir savienotas ar vēdera daļu jeb opistosomu, kurai parasti ekstremitāšu nav.
Desmitkājvēžu galvkrūtis
Desmitkājvēžu galvkrūtis izveidojās saaugot kopā 6 galvas segmentiem un 8 krūšu segmentiem. Pie tam pakauša kroka ir pārsegusi visu krūšu nodalījumu. Muguras pusē šī kroka jeb galvkrūšu vairogs (karapakss) ir pieaugusi pie krūšu segmentiem, bet sānos tā paliek brīvi karājoties un pārsedz vēžu žaunu dobumu, kurā atrodas žaunas. Šo sānu kroku pāri sauc par žaunu vākiem jeb branhiostegītiem. Galvkrūšu priekšpusē atrodas kātainu kustīgu acu pāris, antenulu pāris ar trīsposmainām pamatnēm, kam galā ir vicveida zaru pāri, un antenu pāris ar divposmainām pamatnēm, kam galā ir gara vica un zvīņveida plātnīte, kas galā var nobeigties ar dzelksni. Galvkrūšu apakšējā daļā priekšpusē ir mute ar trim žokļu pāriem (mandibulas un maksillas) un trim žokļkāju pāriem, kas no apakšas nosedz žokļus. Ja žokļi pieder pie galvas nodalījuma, tad Žokļkājas jau pieder pie krūšu nodalījuma. Krūtis sastāv no 8 segmentiem, kur pirmie trīs ir apgādāti ar žokļkājām, bet pārējie pieci ar posmotām ejkājām. Pie tam ceturtā segmenta ekstremitāšu pāris var būt pārvērties par orgānu medījuma satveršanai un saplosīšanai, un ir apgādāts ar spēcīgām spīlēm.
Ventspils Augsto tehnoloģiju parks
Ventspils Augsto tehnoloģiju parks (VATP) ir Latvijā reģistrēts nodibinājums (fonds), kas darbojas Ventspils brīvostas rūpniecības zonā ar speciālās ekonomiskās zonas nosacījumiem. Tas paredzēts Ventspils pilsētas un reģiona augsto tehnoloģiju uzņēmuma atbalstam, nodrošinot tos ar infrastruktūru un atbalsta pakalpojumiem.
VATP Biedrību un nodibinājumu reģistrā reģistrēts 2005. gada 2. septembrī, bet darbību uzsāka 2005. gada februārī. Tā lielākie dibinātāji: Ventspils Brīvostas pārvalde, Ventspils Augstskola, SIA "Industriālās investīcijas", SIA Siemens, Latvijas Elektrotehnikas un elektronikas rūpniecības asociācija, Mašīnbūves un metālapstrādes rūpniecības uzņēmēju asociācija un Zernike Group B.V.
VATP struktūrvienības:
Ventspils Augsto tehnoloģiju parks piedalījies Latvijas pirmā Zemes mākslīgā pavadoņa Venta-1 izveidē.
Tehnoloģiju parks
Tehnoloģiju parks ir speciālā ekonomiskā zona ar 30 ha zemi un telpām platībā. Tajā atrodas specializētas laboratorijas: Programmatūras testēšanas laboratorija Squalio, tīrā telpa un Elektronikas testēšanas laboratorija.
Tehnoloģiju parka uzņēmumi: Accenture Latvijas filiāle, SIA Amaranti, SIA Aspired, SIA Baltic Wind Energy Centre, SIA BALTIC&SCAN-TECH, SIA BALTOVENTS, SIA CRYOGENIC AND VACUUM SYSTEMS, SIA EuroLCDs, SIA HansaMatrix Ventspils, SIA ORAM Mobile, SIA "Programmatūras testēšanas laboratorija" (Squalio), AS Wasserkabel Baltic, SIA Wasserkabel Montage Baltic
Hjū Blendfords
Hjū Blendfords (en; dzimis, miris ) bija britu šaha problēmists.
Pēc profesijas bijis metalurgs.
Šaha kompozīcija
Šahu iemācījies spēlēt skolas gados un ap 1930. gadu sācis sastādīt arī etīdes. Kopš tā laika publicējis apmēram 200 etīdes. Viņš ir Gaja — Blendforda — Rojkrofta koda, ko izmanto etīžu klasifikācijai, līdzautors.
Piemērs
Uzdevuma risinājums:
Kaspars Dāvids Frīdrihs
Studēja Kopenhāgenā, vēlāk apmetās Drēzdenē. Sākotnēji gleznoja ar akvareļiem, sēpiju un topogrāfiskos zīmējumus, vēlāk pievērsās eļļas krāsām. K. D. Frīdriha gleznotās ainavas bija melanholiskas.
Bazardizi
Bazardizi (az, ru) ir 4466 metrus augsta Lielā Kaukāza virsotne uz Azerbaidžānas un Krievijas Dagestānas republikas robežas. Tā ir Azerbaidžānas un Dagestānas augstākā virsotne. Apmēram 7 kilometrus uz dienvidrietumiem no virsotnes atrodas vistālāk uz dienvidiem esošais Krievijas teritorijas punkts. Pirmā oficiālā uzkāpšana kalnā notika 1890. gadā.
Niks Šmalcs
Nikolass Šmalcs (en, dzimis ) ir ASV hokejists, spēle centra uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2021) Šmalcs pārstāv NHL klubu Arizonas "Coyotes".
Karjera
2014. gada NHL draftā Šmalcu ar kopējo 20. numuru izvēlējās Čikāgas "Blackhawks". NHL Šmalcs debitēja 2016. gada oktobrī. 2018. gada novembrī Šmalcs tika aizmainīts uz Arizonas "Coyotes". 2019. gada martā Šmalcs ar Arizonas komandu noslēdza septiņu gadu līgumu.
ASV hokeja izlases sastāvā Šmalcs ir spēlējis 2017. gada Pasaules čempionātā.
Korejas Universitāte
Korejas Universitāte (ko) ir 1905. gadā dibināta privāta pētniecības universitāte Dienvidkorejā, kuras galvenā pilsētiņa atrodas valsts galvaspilsētā Seulā.
Universitāte dibināta kā Bosunas koledža (Bosung College), 1922. gadā tā kļuva par Bosunas profesionālo koledžu, bet 1945. gadā ieguva mūsdienu nosaukumu. Korejas Universitāte vēsturiski ir pirmā, kas ieviesa valstī apmācību vairākās disciplīnās, piemēram, tieslietās, ekonomikā un žurnālistikā. Konkurss uz iestāšanos universitātē ir visai augsts, piemēram, 2010. gadā tajā spēja iestāties 6% no gribētājiem.
Universitātes bijušo un esošo studentu un pasniedzēju vidū ir aktrise Čona Dejina (Jeon Do-yeon, 1973), politiķis Čons Segins (Chung Sye-kyun, 1950), politiķis Ho Džons (Heo Jeong, 1896—1988), futbolists Hons Mjonbo (1969), politiķis I Mjonbaks (1945), daiļslidotāja Kima Jona (1990), mūziķis un aktieris Oks Tekjons (Ok Taec-yeon, 1988).
Ilīrieši
Ilīrieši (gr, la, sal. albāņu: Liria — brīvie) ir kopējs nosaukums plašai radniecīgu indoeiropiešu tautu grupai, kas senatnē apdzīvoja Balkānu pussalas ziemeļrietumu daļu un daļēji Apenīnu pussalas dienvidaustrumus.
Sengrieķu avoti
Ilīriešus pirmo reizi ir minējuši sengrieķu autori Milētas Hekatejs (6. gadsimts pr.Kr.) un Hērodots (5. gadsimts pr.Kr.). Pēc grieķu autoru ziņām ilīriešus sastādīja albāņi, ardieji, dalmāti, dardani, dezitiāti, dicioni, pannonieši, pirusti, plereji, mesapi, tavlantiji, enheliji, japigi, japodi u.c. Paliek neskaidrs, vai pie ilīriešiem var pieskaitīt tādas tautas, kā istrus un liburnus, jo viņu toponīmika pēc vairākām morfoloģiskām pazīmēm drīzāk ir tuvāka venetiem.
Vēsture
Pēc mūsdienu priekšstatiem ilīriešu senči bija klejojošas indoeiropiešu ciltis, kas migrēja uz Ilīrijas teritoriju no ziemeļiem (vara laikmeta vučedolas kultūra, no kuras cēlās bronzas laikmeta vinkovackas kultūra) un pēc sajaukšanās ar vietējām ciltīm izveidoja ilīriešu tautības.
Agrajā dzelzs laikmetā ķeltu migrācijas rezultātā, sajaucoties daļai ķeltu ar ilīriešiem, izveidojās Galštates arheoloģiskā kultūra (uz tās ziedu laikiem 700. — 400. gadi pr.Kr. attiecas kulta skriemeļi, keramikas un bronzas trauki, dekorēti ar figūrām un reljefām frīzēm).
7. — 3. gadsimtā pr.Kr. iīriešu apdzīvotajās teritorijās grieķi dibināja virkni tirdzniecības un lauksaimniecisku apmetņu — koloniju.
3. gadsimtā pr.Kr. Galštates kultūra sašķēlās un izveidojās ķeltu—trāķiešu latenas kultūra, kas bija naidīgi noskaņota pret ilīriešiem. Ķelti sāka izstumt ilīriešus no ziemeļu teritorijām, bet grieķi no austrumiem. Ķelti daļēji izstūma ilīriešus, daļēji pakļāva pārķeltizācijai (izveidojās ilīriešu—ķeltu ciltis).
Pakļaujot kaimiņu ciltis, ardieji izveidoja plašu valsti ar galvaspilsētu Skodrā (mūsdienās Škodra). Tā saucamo Ilīrijas karu rezultātā (229—228, 219, 168—167 gadi pr.Kr.) starp ardiejiem un romiešiem, ardieju valsti iekaroja romieši (167. gadā pr.Kr.), un tā 148. gadā pr.Kr. tika iekļauta romiešu provinces, Maķedonijas, sastāvā. Piekrastes ziemeļu apgabalus, kurus apdzīvoja liburni, dalmāti un japodi, romieši iekaroja 2. — 1. gadsimtā pr.Kr. Galīgi tos romieši pakļāva 35. — 33. gada pr.Kr. Ilīriešu karā. Tajā laikā arī tika iekarotas pannoniešu ciltis Savas vidustecē. 13. — 9. gadā pr.Kr. romieši iekaroja ciltis uz ziemeļiem no Savas līdz pat Donavas vidustecei. Iekšējās Dalmācijas ciltis (dezitiātus, pirustus u.c.) romieši pakļāva Pannonas-Dalmācijas sacelšanās gaitā 6. — 9. gadā. Ilīrieši tika pakļauti ātrai un spēcīgai romanizācijai (īpaši piekrastē un pilsētās).
Lielās tautu pārceļošanas laikā ilīrieši tika pilnībā asimilēti. Tad arī izzuda ilīriešu valoda.
Materiālā kultūra
Ilīrieši bija pazīstami ka kareivīgas ciltis. Tie nodarbojās ar pirātismu un sirošanu. Šai kultūrai, īpaši piekrastē, bija raksturīgas spēcīgi nostiprinātas apmetnes, daudzas no kurām var attiecināt pat uz bronzas laikmeta beigām. Tās bija apjoztas ar akmens sienām bez saistvielas. Sienu augstums bija ap 3 metriem, bet reizēm sasniedza 8 metrus. Beidzamajā laikā daudz tādu cietokšņu ir izpētīts Albānijā. Sākotnēji ilīrieši cēla cietokšņus no neapstrādāta akmens, bet vēlāk, grieķu ietekmēti, sāka likt sienas no tēstiem kvadriem un dekorēt svētnīcas ar skulptūrām. Goitanē netālu no Škodras siena 2 metri platumā (līdz mūsdienām saglabājusies 1 metru augstumā) ir salikta no divām lielu kvadru akmeņu rindām kuru starpa aizbērta ar šķembām.
Ilīrijas apgabala ziemeļrietumos no bronzas laikmeta beigām tika praktizēti divi apbedīšanas rituāli: apbedīšana kurgānos (skaitās tipiski ilīriska), kā arī kremācija urnās (tikai daļēji saistāma ar ilīriešiem). Daži zinātnieki uzskata, ka galštates kultūras laikā tika "ilirizētas" tautas bijušās Dienvidslāvijas teritorijā un bijušās romiešu Pannonijas daļā, kuras raksturo apbedījuma urnu lauki. Visādā ziņā kapenēs reizēm ir novērojama pakāpeniska rituālu maiņa. Kā piemēru var minēt Kompoljes nekropoli Horvātijā. Ir uzskats, ka tā radās ilīriešu japodu cilšu teritorijā, kuri dzīvoja Bosnijas ziemeļrietumos, kā arī daļēji Horvātijā. Apbedījuma senākais horizonts satur gan apglabātus līķus, gan arī kremācijas urnas, kas attiecināms uz dzels laikmeta agrīno periodu, un tipoloģiski ir saistīts ar Viduseiropas apbedījuma urnu lauku kultūru. Jaunākais horizonts satur tikai apglabātus līķus un attiecināms uz vēlo galštates laiku. Apbedījumos ir atrodamas tipiskas diskveidīgas briļļu saktas, loka saktas ar dzintara un stikla acīm, čertozas saktas un daudzveidīgas rotaslietas dažādu formu piekariņu veidā, kas ir raksturīgi japodu lietišķajai mākslai.
Mantojums
Daži zinātnieki par seno ilīriešu pēctečiem uzskata mūsdienu albāņus. Ilīriešu kultūras pieminekļi ir saglabājušies Austrijā, Itālijā, Albānijā un bijušās Dienvidslāvijas valstīs. Par "ilīriešiem" 17. un 18. gadsimtā sevi sauca Ungārijas pareizticīgie slāvi, galvenokārt horvāti, kas neatzina ūniju.
Ģenētika
Tā kā Anatolijas izcelsmes neolīta cilvēkiem bija G2a un E1b-V13 haplogrupas, tad arī ilīrieši visdrīzāk attiecās vispirms pie šīm grupām. Turpinās diskusijas par J2, R1b un I2 haplogrupu piederību ilīriešiem, kuras visdrīzāk ir ienākušas vēlāk.
Drivinalds
Drivinalds jeb Drunvalds (citos Indriķa hronikas norakstos: Drunwaldus, Drunalde) bija Tālavas valdnieka Tālivalža dēls, kas no 1214./1215. gada kā bīskapa Alberta vasalis valdīja tēva zemēs, kas 1224. gadā tika sadalītas starp Livonijas bīskapu un Zobenbrāļu ordeni.
Vārda cilme
Personvārda sākotnējā rakstība nav skaidra. Ja par tā celmu pieņem vārdu drivi- (uzticīgs), tad tas latviski būtu rakstāms kā Drivivaldis. Turpretī, ja vārda celms ir druva, tad letu valdnieka vārds varētu būt Druvvaldis un šī vārda atskaņas varētu meklēt Druvienas nosaukumā.
Dzīves gājums
1214. gadā Tālivalža dēls Rameka kopā ar saviem brāļiem (Drivinaldu un citiem) Frēdelandes pilī Turaidā noslēdza līgumu ar bīskapa Alberta vietnieku Raceburgas bīskapu Filipu par pāriešanu katoļticībā un labprātīgi kļuva par Livonijas bīskapa vasaļiem.
1215. gadā sakalieši un ugauņi Trikātas pilī sagūstīja veco Tālavas valdnieku Tālivaldi un nežēlīgi dedzināja viņu dzīvu uz uguns, lai viņš uzrādītu visu savu naudu. Un viņš tiem sacīja: “Kaut arī es jums parādītu visu savu un arī savu dēlu naudu, jūs tomēr mani nededzinātu mazāk.” Tāpēc viņi to atkal pielika pie uguns un cepināja kā zivi, kamēr tas izlaida garu un nomira. Tālivalža dēli Rameka un Drivinalds, atriebjoties kopā ar krustnešiem izsiroja igauņu zemes, kā rezultātā igauņi piekrita kristīties katoļu ticībā. 1216. gadā Pleskavas krievi sadusmojās uz ugauņiem un tālaviešiem par to, ka tie, nonievādami viņu kristību, bija pieņēmuši Romas katoļu kristību, piedraudēja tiem ar karu un pieprasīja nodevas un meslus. Krievi atnāca arī uz Tālavas latgaļu zemi, lai ievāktu nodevas, un, tās ievākuši, nodedzināja Beverīnas pili.
Iespējams, ka Drivinalds ir miris 1216. gadā, jo vēlāk viņa vārds hronikās vairs nav pieminēts. Indriķa hronikā minēti arī Drivinalda brāļi Rameka un Varibuls, bet vienreiz minēts kāds vārdā nenosaukts Druvvalža brālis (XXIII, 9), kas krita kaujā pret sāmsaliešiem 1220. gadā. 1224. gada Tālavas dalīšanas līgumā pieminēts vienīgi viņa vecāka brāļa Ramekas vārds, kura zemes atradās Tālavas ziemeļu daļā pie Gaujas upes.
Tālavas zemju izlēņošana Tālivalža dēliem
Atbilstoši viduslaiku politiskajām tradīcijām katrai Senlatvijas zemei bija savs faktiskais valdnieks, kas atradās vasaļattiecībās ar savu feodālo senioru. Pakļaujoties savam senioram, vasalis ieguva savu zemi, vai daļu no tās atpakaļ kā lēni. 1211.-1213. gadā un 1214. gadā Tālavā apmetās no Pleskavas padzītais kņazs Vladimirs Mstislavičs, kas bija Tālavas feodālais seniors un pats pārņēma valsts virsvadību. Pēc viņa atkārtotās padzīšanas no Tālavas virsvadību ieguva Tālivalža dēli Rameka, Drivinalds un Varibuls, kas 1214. gadā kļuva par Livonijas bīskapa Alberta vasaļiem, pretī saņemot savus pilsnovadus kā lēni.
Čīvetels Edžiofors
Čivetelu Umaedi "Čīvetels" Edžiofors (Chiwetelu Umeadi "Chiwetel" Ejiofor, ; dzimis ) ir britu aktieris.
Filmējies tādās filmās kā "Netīrā jaukā dzīve" (Dirty Pretty Things, 2002), ""Serenity": Kauja par nākotni" (Serenity, 2005), Kinky Boots (2005), "Cilvēces bērns" (2006) un "12 gadi verdzībā" (2013). Vislielāko ievērību guvis ar Solomona Nortupa lomu filmā "12 gadi verdzībā", par ko ticis nominēts vairākām balvām kā labākais aktieris. 2008. gadā saņēmis Lorensa Olivjē balvu par lomu teātra izrādē "Otello". Edžiofors tiek uzskatīts par vienu no savas paaudzes labākajiem aktieriem, tāpat viņa tēlojums Otello ticis atzīts par viņa paaudzes labāko.
Aleksandrs
Aleksandrs (Alexander) var būt:
Lietuvas okupācija (1940)
1940. gada Lietuvas okupācija notika Otrā pasaules kara laikā 1940. gada jūnijā. Tā noveda pie Lietuvas iekļaušanas PSRS (1940—1941, 1944—1990) un Trešā reiha Ostlandes reihskomisariāta (1941—1944) sastāvā.
Politiskā situācija
1939. gada 10. oktobrī Lietuva un PSRS parakstīja savstarpējās palīdzības līgumu, kas paredzēja ne tikai padomju bāzu izvietošanu valstī, bet arī aptuveni 25% no strīdīgā Viļņas apgabala nodošanu Lietuvai. 1939. gada 28. oktobrī Viļņas apgabalā tika ieviesta Lietuvas likumdošana, anulējot iepriekšējos Polijas likumus. Lietuvas Valsts aizsardzības padome (prezidents, ārlietu, iekšlietu, aizsardzības, finanšu, transporta ministri, kā arī štāba priekšnieks un armijas komandieris) šajā laikā vairākas reizes apsprieda iespējamās padomju karaspēka darbības, taču diskusijas koncentrējās nevis uz valsts aizsardzību, bet uz veidu, kā nodrošināt valdības bēgšanu un ārzemēm.
1940. gada 10. maijā Vācija uzsāka uzbrukumu Beļģijai, Nīderlandei un Luksemburgai, kas jau divas nedēļas vēlāk noveda pie Denkerkas evakuācijas. Rietumu iespējas palīdzēt Baltijai sabruka pilnībā. Austrumeiropas liktenis palika Vācijas un PSRS rokās.
Attiecību saasināšanās
Padomju Savienība starptautiski uzturēja miermīlīgas, antifašistiskas valsts tēlu, tāpēc tā nevarēja neprovocēti uzbrukt Baltijas valstīm. Šis tēls sabruka līdz ar Ziemas karu. Taču, vismaz Lietuvas gadījumā, joprojām tika radīts mākslīgs konflikts ar kareivju nolaupīšanu, lai saglabātu legālu iemeslu ultimātam un okupācijai.
1940. gada 4. jūnijā Vjačeslavs Molotovs pieprasīja Lietuvas premjerministra Merķa ierašanos Maskavā. Lai uzlabotu attiecības ar PSRS, Lietuvas valdība piekrita šai vizītei. Maskavā Merķis tika apvainots par Lietuvas nedraudzīgo uzvedību pret PSRS un savstarpējās palīdzības pakta neievērošanu - tiekot nolaupīti padomju karavīri (pārsvarā paši dezertēja), esot apvainots bāzē strādājošs krāsotājs, tiekot publicētas pretpadomju karikatūras, Lietuva neizrādot pateicību par Viļņas atdošanu un Ziemas karā esot jutusi līdzi Somijai. Otrā Merķa vizīte Maskavā notika 9. jūnijā. Merķis uz Molotova apvainojumiem atbildēja, ka lūgs Lietuvas Prezidentam iecelt jaunu valdību, kurā nebūtu esošais iekšlietu ministrs ģenerālis Skučas. Molotovs sāka apvainot Merķi personīgi par to, ka viņš rakstījis pretpadomju rakstu žurnālam Revue Baltique.
Trešajā vizītē 11. jūnijā Merķim pievienojās Ārlietu ministrs Jozs Urbšis. Uz visiem Lietuvas piekāpīgajiem piedāvājumiem Molotovs atbildēja, ka tie ir nepietiekami abu valstu attiecību uzlabošanai. 12. jūnija pēcpusdienā Merķis atgriezās Kauņā, atbrīvoja Iekšlietu ministru ģenerāli Skučas un viņa pienākumus uzņēmās pats. Pēcpusdienā tika sasaukta valdības sēde, kurā Merķis informēja par Maskavas sarunu gaitu. Lai arī Molotovs bija apvainojis Lietuvu un premjerministru personīgi, nekādas konkrētas prasības joprojām nebija izvirzītas. Pilsētā sākās baumas par tūlītēju padomju iebrukumu. 13. un 14. jūnijā Merķis esot atpūties mājās, kas nepārsteidz, jo sarunas Maskavā notika naktīs.
PSRS ultimāts
14. jūnijā 23.30 Maskavā palikušais Urbšis un Lietuvas vēstnieks tika izsaukts uz Kremli un tiem nolasīts ultimāts. Lietuva tika apvainota savstarpējās palīdzības līguma pārkāpumos: 1) Sliktā attieksmē pret padomju kareivjiem; 2) Par plāniem uzbrukt padomju bāzēm; 3) Par slepenu militāro aliansi ar Latviju un Igauniju.
Tāpēc PSRS pieprasīja:
Valdībai Kauņā tika dots laiks līdz 15. jūnija 9.00 no rīta prasību izpildei.
PSRS ultimāts Lietuvai ignorēja un pārkāpa visus starpvalstu attiecību noteikumus, ka bija iekļauti Lietuvas-Padomju Krievijas 1920. gada miera līgumā, 1926. gada Neuzbrukšanas līgumā un 1939. gada Savstarpējās palīdzības līgumā.
Iekšpolitiskā situācija
Lietuvā 1939. gadā Klaipēdas un padomju bāžu krīžu dēļ divreiz mainījās valdības, tajās tika iekļauti daži ministri no Antana Smetonas režīma aizliegtajām Kristīgo Demokrātu un Zemnieku Tautas partijām, kas izmantoja iespēju aktīvākai darbībai. 1939. gada beigās Smetonas Nacionālistu partija atkal sāka koncentrēt varu savās rokās.
Lietuvas Valsts Aizsardzības padome 1940. gada februārī apsprieda pieaugošo padomju draudu. Maija sākumā padome nolēma, ka PSRS uzbrukuma gadījumā armija izrādīs bruņotu pretestību. Prezidentam un valdībai iebrukuma gadījumā bija jāatkāpjas uz Kudirkas Naumiesti un sliktākajā gadījumā jābēg uz Vāciju. Praksē netika darīts nekas armijas mobilizācijai. Prezidents Smetona 13. jūnijā ieteica savai sievai sākt gatavoties pamest Lietuvu.
12. jūnijā notika Kristīgo Demokrātu un Zemnieku Nacionālistu tikšanās Kauņā, kurā piedalījās divi no Merķa valdības ministriem – Bizauskas un Audenas. Tika nolemts, ka viņiem jādemisionē no valdības, kas esot tikai Nacionālistu partijas diktatūra. Šīs demisijas novestu pie valdības krīzes, kas padomju draudu atmosfērā novestu pie jaunas valdības izveidošanas un Smetonas krišanas. Tādējādi Lietuvā bija izveidojusies situācija, kurā opozīcija, daļa valdības un armijas bija gatavi pieņemt PSRS prasības, lai likvidētu Smetonas režīmu.