cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skeletons 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs — vīrieši
Rezultāti
Sportistiem bija jāveic četri braucieni. Ceturtajā braucienā startēja tikai 20 labākie kamaniņu braucēji. Finiša laiks sportistiem tika aprēķināts, saskaitot visu četru braucienu laikus kopā.
— trases rekords.
Pārstāvētās valstis un sportisti
Sacensībās startēja 25 sportisti no 15 valstīm.
Iekavās norādīts sportistu skaits no attiecīgās valsts.
Mazā ežgalvīte
Mazā ežgalvīte ir vilkvālīšu dzimtas augu suga (pēc APG III sistēmas). Suga ir sastopama aukstā un mērenā klimata apvidos Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Tā ir diezgan bieži sastopama visā Latvijas teritorijā, tā ir vismazākā no Latvijas ežgalvītēm.
Parasti dažāda lieluma blīvas grupas ir sastopamas pārmitrās vietās vai neizsīkstošos seklūdeņos: dīķos, grāvjos, purvu lāmās, reljefa pazeminājumos pļavās un mežos.
Apraksts
Mazā ežgalvīte ir daudzgadīgs, 10-30 cm garš lakstaugs. Tam ir stāvs stublājs stāvs un veselas, lineāras, 5-15 cm garas un 0,3-0,5 cm platas, plānas, plakani izliektas vai plakani trīsšķautņainas lapas, kurām, atšķirībā no citām Latvijā sastopamajām ežgalvītēm, apakšpusē nav asas šķautnes. Lapas īsākas nekā stublājs, ūdenī peldošas. Augs ziedkopā nezaro. Stublāja galotnē ir viena (reti 2) vīrišķo ziedu galviņa ar garām putekšņlapām, zem tās 2-4 atstatu stāvošas sievišķo ziedu galviņas. Apakšējā seglapa gara, tomēr ziedkopu parasti nepārsniedz. Auglis iegarens, 0,3-0,5 cm garš, gandrīz sēdošs, irbuļa palieka īsa, ap 0,5-1 mm gara. Zied jūlijā un augustā.
Pļaviņu iela (Jūrmala)
Pļaviņu iela ir iela Jūrmalā, Slokas apkaimē. Pļaviņu iela sākas krustojumā ar Ventspils šoseju un beidzas krustojumā ar Artilērijas ielu. Kopējais ielas garums ir 1200 metri, tā klāta ar asfalta segumu. Pļaviņu ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā pārsvarā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Pļaviņu iela ir savienota ar šādām ielām:
Ārne Snellmans
Ārne Snellmans (Aarne Snellman, dzimis, miris ) bija Somijas virsnieks. Cēlies no Somijas zviedru ģimenes, viņa vectēvs bija Helsinku Universitātes filozofijas profesors Johans Vilhelms Snellmans (1806—1881).
Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā kopā ar citiem somu brīvprātīgajiem nelegāli ieradās Vācijā, kur pēc militārās apmācības 1916. gadā somu jēgeru bataljona 2. rotas sastāvā piedalījās kaujās pie Misas upes un Lielupes. 1917. gadā viņš mācījās Liepājas karaskolā. 1918. gada Somijas pilsoņu kara laikā kapteinis Snellmans bija jēgeru artilērijas brigādes 3. baterijas komandieris. 1919. gadā paaugstināts majora pakāpē, somu brīvprātīgo pulka Ziemeļu zēni sastāvā piedalījās Igaunijas un Latvijas brīvības cīņās. Pēc kara beigām dienēja Somijas gaisa spēkos (1921—1923), pēc konflikta ar gaisa spēku komandieri pārcelts uz artilērijas daļām, 1927. gadā paaugstināts par pulkvedi-leitnantu. Vēlāk darbojās Somijas galvenā štābā (1931—1933), bija Gaisa spēku štāba priekšnieks (1932—1934), Somijas militārais padomnieks Vācijā (1934—1938), 1937. gadā paaugstināts par pulkvedi. Piedalījās Ziemas karā. Otrā pasaules kara laikā 1942. gadā viņam piešķīra ģenerālmajora pakāpi. 1942. gada 12. aprīļa kaujā pie Sviras upes Ļeņingradas apgabalā smagi ievainots, miris 28. aprīlī Helsinkos un apbedīts Hietaniemi karavīru kapsētā.
Apbalvojumi
Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni un Igaunijas Brīvības krustu.
Intelsat 29e
Intelsat 29e (IS-29e) bija Luksemburgā bāzēta uzņēmuma Intelsat sakaru pavadonis, pirmais no nākamās paaudzes pavadoņu tehnoloģiju Intelsat EpicNG sērijas. Tas paredzēts sakaru nodrošināšanai Atlantijas reģionā. Ģeostacionārā orbītā palaists 2016. gada janvārī. 2019. gada aprīlī tas sabojājās.
Intelsat 29e tika palaists 23:20 UTC no Gviānas kosmiskā centra ar nesējraķeti Ariane 5ECA (lidojums VA228). Atšķirībā no citām reizēm, kad pavadoņi palaisti pāriem, šoreiz raķetei netika atrasta piemērota otra derīgā krava.
Intelsat 29e 24. martā tika izvietots ģeostacionārajā orbītā punktā 50° rietumu (310° austrumu) garuma. Tur tas nomainīja resursus iztērējušo Intelsat 1R.
2019. gada 7. aprīlī pavadonim tika konstatēta sūce degvielas tvertnē. Pakalpojumi klientiem tika pārtraukti. 8. aprīlī ar ExoAnalytic Solutions teleskopiem uz zemes tika novērotas atlūzas ap pavadoni. Mēģinot atjaunot Intelsat 29e darbību, 9. aprīlī notika otra anomālija, un sakari ar kosmisko aparātu tika zaudēti. Intelsat 29e ģeostacionārajā orbītā kūleņo un dreifē uz austrumiem. 18. aprīlī Intelsat atzina pavadoni par zaudētu.
2019. gada 30. jūlijā tika publicēts avārijas izmeklēšanas secinājums, ka kļūmi varēja izraisīt vai nu elektrostatiskā izlāde, kas saistīta ar Saules aktivitāti vai arī mikrometeorīda trieciens.
Pandiveres augstiene
Pandiveres augstiene ir viena no četrām plašākajām augstienēm Igaunijas centrālajā un ziemeļu daļā. Nosaukums radies no Pandiveres ciema, kas atrodas Igaunijas ziemeļaustrumos, Veike-Mārjas pagastā. Augstums virs jūras līmeņa tās nomalēs 80 m, augstākie punkti ir Emumegi (166 m), Kallavere (156 m) un Ebavere (146 m).
Augstiene plešas starp Rakveri un Paidi, dienvidos tā sniedzas līdz Vertsjerva ezeram. Pamatieži sastāv galvenokārt no ordovika sistēmas kaļķakmeņiem, tos pārsedz kvartāra ieži. Ģeoloģiski tās tuvākais analogs ir Ižoras augstiene Krievijas Ļeņingradas apgabalā.
Plānā augsnes kārta izraisa tūlītēju nokrišņu ieplūšanu (iespiešanos) dziļākos slāņos, tāpēc upju un purvu aizņemtā platība ir tikai 2% no augstienes teritorijas, kaut gan vidēji Igaunijā šis rādītājs sasniedz 22%. Zemes dzīlēs ieplūstošais ūdens izplūst no tām daudzu avotu formā. Pandiveres augstienē tādēļ savu tecējumu sāk daudzas upes, tai skaitā arī Igaunijas lielākās upes. Rietumu nogāzē sākas Jegala, uz kuras atrodas viens no lielākajiem un skaistākajiem ūdenskritumiem Igaunijā. Simūnā no Katkuallikas avota iztek Pedja, ceturtā lielākā Igaunijas upe, kuras krastos atrodas Jegevas pilsēta, kā arī Pedjas pieteka Peltsamā. Augstienes austrumu nogāzē sākas Kunda.
Dažās vietās lietus ūdens iekļūšana kaļķakmens slāņos izraisījusi karsta struktūru rašanos.
Daba
Pateicoties relatīvi augstiem pacēlumiem, augstienē kopumā ir vēsāks klimats. Šeit veidojas biezāka un noturīgāka sniega sega.
Sakarā ar pietiekamu kalcija daudzumu morēnu zonās, augsne salīdzinājumā ar citām Igaunijas zemēm ir relatīvi auglīgāka. Tomēr šajā ziņā ainava ir neviendabīga: dienvidu pacēluma rajoniem, atšķirībā no ziemeļu, ir raksturīga mazāk auglīga smilšmāla augsne. Tā ir mazāk caurlaidīga, un tādēļ šeit sastopami arī purvi — piemēram, Emumegi paugura pakājē.
Pandiveres augstienes veģetācija ir tipiska kaļķainām augsnēm. Izplatīta koku suga ir ozols, no zālaugiem — gundegas. Lielākā daļa ozolu audžu pirms vairākiem gadsimtiem tika izcirstas, un to vietā radās lauki, bet atmiņas par to saglabājušās toponīmijā: Tammiku, Tamme, Tammevelja, Tamsalu (no et — ozols). Šodien Pandiveres augstienē sastopamas nelielas dabiskas ozolu audzes, vietām ozoli vai to grupas aug arī skujkoku mežu vai jauktu mežu teritorijās.
Čīro Ferrāra
Čīro Ferrāra (it, dzimis ) ir Itālijas futbola treneris un bijušais futbolists, spēlēja aizsarga pozīcijā, bijis Itālijas futbola izlases dalībnieks.
Savas karjeras laikā pārstāvējis Napoli un Juventus komandās. Izcīnījis septiņus Itālijas A sērijas titulus (2 ar Napoli, 5 ar Juventus), UEFA kausu (ar Napoli), UEFA Čempionu līgu, UEFA Superkausu, UEFA Intertoto kausu un Starpkontinentālo kausu (ar Juventus).
Itālijas futbola izlases sastāvā spēlējis 1990. gada FIFA Pasaules kausā, kā arī 1988. un 2000. gada Eiropas čempionātā.
Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuvis par Itālijas izlases trenera asistentu Marčello Lipi. Uzvarējis 2006. gada FIFA Pasaules kausā. Vēlāk bijis Juventus, Itālijas U21 izlases, Sampdoria un Wuhan Zall galvenais treneris.
Petijs Milss
Patriks Semijs Milss (en; dzimis Kanberā) ir Austrālijas basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā, Austrālijas izlases dalībnieks. 2023. gadā pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Bruklinas "Nets". Viņš ir 2014. gada NBA čempions Sanantonio "Spurs" sastāvā, kurā aizvadījis lielāko daļu savas profesionāļa karjeras. Ar Austrālijas izlasi ieguvis bronzas medaļu 2020. gada olimpiskajās spelēs Tokijā.
Čīro Ferrāra
Spēlētāja karjera
Napoli
Petijs Milss
P. Milss dzimis Austrālijas galvaspilsētā Kanberā. Viņa tēvs cēlies no Torresa šauruma salu pirmiedzīvotājiem, bet mātei ir Austrālijas aborigēnu izcelsme (viņa pieder pie "nozagtās paaudzes"). Skolas laikā līdztekus basketbolam P. Milss augstā līmenī spēlēja arī Austrālijas futbolu.
Karjera
No 2007. līdz 2009. gadam pārstāvēja NCAA koledžu Saint Mary's Kalifornijā. 2009. gada NBA draftā viņu Portlendas "Trail Blazers" izraudzījās ar kopējo 55. kārtas numuru otrajā kārtā. "Trail Blazers" sastāvā debitēja NBA, taču NBA lokauta laikā spēlēja Austrālijā, pārstāvot Melburnas "Tigers". Pēc tam spēlēja Ķīnā, Siņdzjanas "Flying Tigers".
2021. gada augustā P. Millss kā brīvas aģents noslēdza līgumu ar vienu no NBA Austrumu konferences labākajām komandām Bruklinas "Nets". 25. decembrī viņš atkārtoja karjeras rezultativitātes rekordu, iemetot 34 punktus uzvarā pār Losandželosas "Lakers" (122—115).
Nacionālā izlase
Austrālijas basketbola izlases sastāvā trīs reizes uzvarējis Okeānijas čempionātā (2007, 2013, 2015). Piedalījies četrās olimpiskajās spēlēs. 2012. gada Londonas olimpiskajās spēlēs P. Milss bija visa turnīra rezultatīvākais spēlētājs ar 21,2 punktiem vidēji spēlē (apsteidzot Kevinu Durantu no ASV izlases), bet Austrālijas izlase turnīru pabeidza 4. vietā. Šo pašu vietu kopā ar Austrālijas izlasi izcīnīja arī 2016. gada olimpiskajās spēlēs. Komandas līderis viņš bija arī 2020. gada olimpiādē, kas notika 2021. gada augustā Tokijā, kurā Austrālijas izlase pirmo reizi vēsturē izcīnīja olimpiskās medaļas, spēlē par bronzas medaļām pārspējot Slovēniju. P. Millss bija ne vien komandas kapteinis, bet arī komandas labākais spēlētājs. Izšķirošajā spēlē par bronzas medaļu viņš guva 42 punktus.
2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs P. Milss bija viens no Austrālijas delegācijas karognesējiem olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.
Jāzeps Baško
Jāzeps (Jezups) Baško ( — ) bija latgaliešu izcelsmes lidotājs, Latvijas bruņoto spēku ģenerālis (1940).
Dzīvesgājums
Dzimis 1889. gadā Jasmuižas pagasta (tagad Rušonas pagasta) Kastīres ciemā zemnieka Staņislava Baško ģimenē. Mācījās Jasmuižas un Preiļu tautskolās, Belostokas reālskolā, vēlāk Pēterburgas Vladimira kara skolā, tad Nikolaja inženieru skolā, Gaiskuģniecības virsnieku skolā (Офицерская воздухоплавательная школа, 1911—1912) un Gatčinas kara Aviācijas skolā (Гатчинская военно-авиационная школа). 1914. gadā 7. jūlijā Baško paaugstināja par kapteini.
Pēc Pirmais pasaules kara sākuma 1914. gada oktobrī J. Baško sāka dienēt bumbvedēju "Iļja Muromietis" (Илья Муромец) eskadriļā. Baško darbojās dažādos frontes iecirkņos, vispirms Varšavas apkārtnē, pēc 1915. gada Siguldas aerodromā. 1917. gada janvārī bumvedēja komandieris J. Baško sasniedza pasaules rekordu, paceļoties 5200 metru augstumā, tā paša gada martā viņu paaugstināja par pulkvedi. Pēc Oktobra revolūcijas pievienojās Sarkanajai armijai, bija bumbvedēja "Kijivas Iļja Muromietis" (Илья Муромец-Киевский) komandieris. Poļu—padomju kara sākumā 1918. gadā nokļuvis poļu gūstā, taču spējis aizbēgt. 1918. gada 8. jūlijā iecelts par lidmašīnu eskadras komandieri.
Pēc Latvijas—Krievijas miera līguma noslēgšanas 1921. gadā dienēja Latvijas Bruņotajos spēkos, bija tehniskās nozares vadītājs (1922), diviziona komandieris (1923), aviācijas pulka komandieris (1926-1929), tehniskās divīzijas štāba priekšnieks un aviācijas inspektors, beidzot armijas aviācijas priekšnieks (1938—1940). Pēc Latvijas okupācijas Baško atgriezās dzimtajā pusē, mēģinot nodarboties ar lauksaimniecību. Miris 1946. gada 31. maijā, apbedīts Kastīres ciema Eikšas kapos.
Piemiņa
Latvijas Nacionālais teātris 2017. gadā iestudēja Ingas Ābeles romāna "Klūgu mūks" dramatizējumu Indras Rogas režijā par lidotāju Jezupu Baško un teologu Franci Trasūnu.
Mežaks
Mežaks var būt:
Platene
Platene ir ciems Ventspils novada Tārgales pagastā. Izvietojies pagasta centrālajā daļā 13,4 km no pagasta centra Tārgales, 9,3 km no novada centra Ventspils un 180,8 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta izvietojusies pie autoceļa A10, Platenes upes krastos.
Aleksandrs Bode
Aleksandrs Jūlijs Bode (dzimis, miris ) bija Latvijas telegrāfa un telefona sakaru speciālists.
Dzīvesgājums
1894. gadā uzsāka darbu Rīgas telegrāfa kantorī. No 1920. līdz 1941. gadam vadīja Rīgas telefona tīklu. Bodes vadībā Rīgas telefonu tīkls tika paplašināts un modernizēts. Otrā pasaules kara laikā viņš vadīja Tālsakaru telefona centrāli.
Kopā ar dēlu Nikolaju dzīvojis Stendera ielā 13 Mežaparkā.
Neiespējamā misija (filmu sērija)
"Neiespējamā misija" (en) ir ASV asa sižeta filmu sērija, kura ir veidota pēc 1966. gada seriāla ar tādu pašu nosaukumu motīviem. Pašlaik sērijā ir iekļautas septiņas filmas.
2017. gada EuroEyes Cyclassics
Sacensībās sprinta finišā uzvarēja Elia Vivjāni.
Komandas
Tā kā EuroEyes Cyclassics bija UCI World Tour sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas un dalība tām bija obligāta. Papildus tika uzaicinātas trīs UCI profesionālās kontinentālās komandas (', ' un ), veidojot 21 komandas pelotonu.
Pjasina
Pjasina (ru) ir Sibīrijas upe Krievijas Federācijas ziemeļos, plūst pa Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonu. Nosaukums cēlies no ņencu valodas un nozīmē ‘bezmeža līdzenums’ (tundra) vai ‘melnā koka upe’.
Upe sākas no Pjasinas ezera ziemeļiem Putoranas plato. Plūst dienvidu—ziemeļu virzienā, līdz Dudiptas pietekai plūst pa šauru ieleju, zemāk — pa Ziemeļsibīrijas zemieni. Lejpus Puras pietekas izlaužas caur Birrangas kalniem pa šauru ieleju un tālāk atkal plūst kā līdzenumu upe. Upes garums ir 818 km. Pie ietekas Karas jūras Pjasinas līcī veido plašu estuāru. Lielākās pietekas ir Dudipta, Jangoda, Tareja (labās) un Agapa, Pura (kreisās). Aizsalst septembra beigās, ledus iziet jūnijā. Kuģojama līdz bijušajam Krestu ciemam, mazākiem kuģiem — visā garumā.
Upes lejteci pomori zinājuši jau 1605. gadā, bet vēlāk informācija zudusi. No jauna atklāja 1740. gadā Dmitrijs Sterļegovs un aprakstīja 1741. gadā Semjons Čeļuskins.
Upmalas madara
Upmalas madara (Galium rivale) ir augu suga rubiju dzimtas madaru ģintī. Savvaļā tā sastopama Eiropas austrumos, tostarp nereti sastopama Latvijā, un Rietumāzijā. Šī madara aug upju un ezeru mitros krastos un palienes krūmājos.
Morfoloģija
Upmalas madara ir daudzgadīgs, 50—100 cm garš lakstaugs ar pacilu, četršķautņainu un izteikti zarojošu stublāju.
Pjasina
Krasti mazapdzīvoti, pastāvīgu apdzīvoto vietu nav. Ustjtarejas, Krestu un citi ciemi apdzīvoti tikai sezonāli. Lejtecē slēgtā Pjasinas polārstacija. Upi regulāri piesārņo Noriļskas metalurģiskā kombināta notekūdeņi.
Upmalas madara
Morfoloģija
Lapas ir izvietotas neīstos mieturos pa 8, tās ir šauri lancetiskas vai lineāras, aptuveni 1,5—3,5 cm garas un 0,2—0,4 cm platas. Lapas plātnes virspuse ir spīdīga, tās mala ir ar asiem dzelonīšiem un lapas gals ir dzeloņsmails.
Ziedi ir skarveidīgā ziedkopā. Zieda vainags ir dzeltenbalts un dalīts 4 daļās. Vainaga stobriņš ir īsāks nekā apmale. Auglis ir kails, aptuveni 0,12—0,15 cm liels divu skaldeņu (riekstiņu) kopauglis. Zied no jūnija līdz septembrim.
Malnais Diužgols
Malnais Diužgols (arī Melnais Dukstigals) ir ciems Čornajas pagastā, Rēzeknes novadā. Atrodas 265 km attālumā no Rīgas.
Ciema apkārtnē atrodas Rāznas ezers
Brīvība uz barikādēm
Brīvība uz barikādēm (fr) ir franču gleznotāja Ežēna Delakruā glezna, kas tapusi par godu 1830. gada Jūlija revolūcijai, kurā tika gāzts karalis Šarls X. Tajā attēlota sieviete, kas simbolizē brīvības konceptu un dievieti, kura ir cilvēku pūļa priekšgalā, kuri dodas pār barikādēm un kritušo ķermeņiem, turot Franču revolūcijas karogu — trikoloru, kas joprojām ir Francijas nacionālais karogs — vienā rokā un musketi ar durkli otrā. Brīvības tēls tiek uzskatīts arī par Francijas republikas simbolu un tiek saukts par Mariannu.
Vēsture
Laikā, kad Delakruā radīja gleznu, viņš jau bija atzīts par franču romantisma glezniecības skolas līderi. Delakruā, kurš bija dzimis Apgaismības laikmetā, bija atvērts idejām un romantisma stilam un noraidīja uzsvarus uz precizitāti, kas raksturoja tajā laikā valdošo akadēmisko mākslu, tā vietā izceļot brīvi trieptas krāsas.
Delakruā šo darbu radīja 1830. gada rudenī. Vēstulē brālim, datētā ar 21. oktobri, viņš rakstīja: "Mans sliktais garastāvoklis ir pazudis, pateicoties smagam darbam. Esmu uzsācis modernu tematu — barikādes. Un ja es neesmu cīnījies par savu valsti, tad vismaz es tai gleznošu." Glezna pirmoreiz tika izstādīta 1831. gada Parīzes Salona oficiālajā izstādē.
Simbolisms
Cīnītāji nāk no dažādām sabiedrības kārtām, sākot no buržuāzijas, ko attēlo jaunais vīrietis cilindrā, studenta no prestižās École polytechnique, kurš valkā tradicionālo bikorni, līdz revolucionārajam pilsētas strādniekam, ko pārstāv puisis, kurš tur pistoles. Viņiem visiem kopīgs ir acīs esošais niknums un apņēmība. Bez Brīvības turētā karoga, tālumā var redzēt otru karogu, nelielu trikoloru, kurš plīvo no Parīzes Dievmātes katedrāles torņiem.
Iespējams, ka vairākus tēlus Delakruā aizņēmies no populārā mākslinieka Nikolā Šarlē, kas ir ražīgs ilustrators, grafikas. Delakruā uzskatīja, ka viņam kā nevienam izdodas uztvert parīziešu īpašo enerģiju.
Iegāde un izstādes
1831. gadā gleznu nopirka Francijas valdība par 3000 frankiem ar mērķi to izstādīt Luksemburgas pils troņa zālē kā atgādinājumu "pilsoņu karalim" Luijam Filipam par Jūlija revolūciju, kurā viņš nāca pie varas. Šis plāns neīstenojās un glezna vairākus mēnešus nostāvēja pils muzeja galerijā, līdz to novāca biedējošā politiskā vēstījuma dēļ. Pēc 1832. gada Jūnija sacelšanās to atdeva māksliniekam. Saskaņā ar vēsturnieku Albēru Buamē,
"Šamflerī 1848. gada augustā rakstīja, ka tā tikusi 'paslēpta bēniņos kā pārāk revolucionāru.' Lai arī Luija Filipa Iekšlietu ministrija to sākotnēji iegādājās kā labas gribas žestu pret kreisajiem, pēc sacelšanās Lamarka apbedīšanas laikā 1832. gada jūnijā to nekad publiski neizstādīja, baidoties no slikta piemēra." Delakruā tika atļauts gleznu nosūtīt drošākai glabāšanai savai tantei Felicitai. To īslaicīgi izstādīja 1848. gadā pēc Republikas atjaunošanas tā gada revolūcijā un pēc tam atkal 1855. gada Salonā. 1874. gadā glezna nonāca Luvras muzeja kolekcijā Parīzē.
1974.—1975. gadā gleznu izstādīja Francijas valdības organizētā izstādē Metropoles mākslas muzejā Ņujorkā un Detroitas mākslas institūtā kā ASV 200. gadu jubilejas dāvanu amerikāņu tautai. Izstāde ar nosaukumu "Francijas glezniecība 1774–1830: Revolūcijas laikmets" (en) bija rets izņēmums Delakruā gleznas un citu 148 darbu publiskā parādīšanā ārpus Francijas. Izstāde vispirms notika Parīzes Grand Palais no 1974. gada 16. novembra līdz 1975. gada 3. februārim. Tā pārcēlās uz Detroitu no 5. marta līdz 4. maijam, pēc tam uz Ņujorku no 12. jūnija līdz 7. septembrim.
1999. gadā to ar Airbus Beluga aptuveni 20 stundās nogādāja no Parīzes uz Tokiju caur Bahreinu un Kalkutu. Lielais audekls 260 × 325 centimetru izmērā bija pārāk liels, lai ietilptu Boeing 747. To transportēja vertikālā pozīcijā speciālā spiediena konteinerā ar izotermisku aizsardzību un pretvibrācijas aizsardzību.
2012. gadā to pārvietoja uz jauno Luvras-Lansas muzeju Lansā kā galveno darbu no pirmās uzstādāmo darbu kolekcijas. 2013. gada 7. februāri to kāda apmeklētāja vandalizēja. Kāda 28 gadus veca sieviete uz gleznas uzrakstīja ("AE911"). Sievieti nekavējoties aizturēja apsargs un kāds cits apmeklētājs. Neilgi pēc incidenta Luvras un tās Lansas filiāles vadība publicēja paziņojumu presei, ka "no pirmā acu uzmetiena uzraksts ir virspusējs, un to vajadzētu varēt viegli noņemt". Luvras pārstāvji nākamajā dienā paziņoja, ka restaurators mazāk kā divu stundu laikā noņēmis uzrakstu, nesabojājot oriģinālo krāsu un glezna tajā rītā atgriezusies ekspozīcijā.
Mantojums
Lai arī Delakruā nebija pirmais mākslinieks, kurš attēlojis Brīvību ar frīģiešu cepuri, viņa glezna varētu būt agrākais darbs, kurā attēlota Marianna, Francijas republikas simbols.
Glezna varētu būt ietekmējusi Viktora Igo romānu "Nožēlojamie". Tiek uzskatīts, ka Gavroša tēlu ietekmējis pār barikādēm skrienošais puisis ar pistolēm. Romānā aprakstīti Jūnija sacelšanās notikumi divus gadus pēc gleznas tapšanas, tā pati sacelšanās, pēc kuras glezna vairs netika publiski izrādīta.
Glezna ietekmējusi Frederika Ogista Bartoldi darbu "Brīvība apgaismo pasauli", ko pazīst kā Brīvības statuju Ņujorkā, ko pusgadsimtu pēc gleznas tapšanas ASV uzdāvināja Francija. Statuja, kura rokā tur lāpu, ieņem stabilāku, nekustīgāku stāju kā gleznā esošā sieviete. Gleznas daļas gravēta versija kopā ar Delakruā darbu no 1978. līdz 1995. gadam bija attēlota uz 100 franku banknotes.
Glezna ietekmējusi arī klasisko mūziku. Džordžs Enteils nosauca savu 6. simfoniju After Delacroix un uzsvēra, ka darbu ietekmējusi "Brīvība uz barikādēm". Attēls tika izmantots uz 1979. gada Īrijas pastmarkas par godu īru neatkarības kustībai un Patrika Pīrsa simtgadei (autors Roberts Ballags), kā arī grupas Coldplay albuma Viva la Vida or Death and All His Friends vāka noformējumam.
Kritika
"Brīvība uz barikādēm" tiek uzskatīta par republikāņu un antimonarhistu simbolu, tāpēc dažkārt tiek kritizēta, īpaši no rojālistu un monarhistu puses.
Margarita Stāraste
Margarita Stāraste-Bordevīka (dzimusi Margarita Barvika Vladimirā, Krievijā, mirusi ) bija latviešu grāmatu ilustratore un rakstniece. Viņas darbs pārsvarā bija saistīts ar bērnu daiļliteratūru. Sevi uzskatījusi par "Cēsu puses lībiešu pēcteci".
Uzvārdu Stāraste ieguvusi, apprecoties ar savu pirmo vīru Kārli Stārastu. Uzvārdu Bordevika ieguvusi, apprecoties ar nīderlandieti Gerritu Bordevīku.
Biogrāfija
No 1933. līdz 1941. gadam mācījusies Latvijas Mākslas akadēmijas Purvīša dabasskatu glezniecības meistardarbnīcā pie Konrāda Ubāna, Jāņa Kugas un Vilhelma Purvīša, 1952. gadā absolvējusi akadēmijas Grafikas nodaļu.
1937. gadā sākusi piedalīties izstādēs, ir bijušas divas personālizstādes: 1989. un 1994. gadā. 1942. gadā sākusi rakstīt un ilustrēt savas bērnu grāmatas, kopumā sarakstījusi 20 grāmatas, pirmā grāmata arī tikusi izdota 1942. gadā. Viņas populārākās grāmatas ir "Balti tīri sniega vīri" (1942), "Ziemassvētku pasakas" (1943), "Zīļuks" (1961), "Pasaku ābece" (1969) un "Lācīša Rūcīša raibā diena" (1977). Viņas grāmatas tikušas tulkotas vairākās citās valodās, tai skaitā poļu, lietuviešu, angļu, vācu, krievu un japāņu. Viņa ir līdzautore 1994. gadā iznākušajam lībiešu tautasdziesmu krājumam "Urū! Rurū!", kas tika izdots latviešu un lībiešu valodā. Pēc rakstnieces darbu motīviem tikušas uzņemtas vairākas animācijas filmas. Vēl ir veidojusi dekorācijas savu darbu iestudējumiem Latvijas Leļļu teātrī un Jaunatnes teātrī. Stāraste ir arī apmēram 40 citu autoru grāmatu ilustratore.
1964. gadā kļuvusi par Latvijas Mākslinieku savienības biedri, 1991. gadā — Latvijas Rakstnieku savienības biedri. 1982. gada saņēma Pastariņa prēmiju, 1994. gadā tika izdota Stārastei veltīta pastmarku sērija. 1999. gadā — III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. 2010. gadā tika sākta Margaritas Stārastes balvas pasniegšana.
Bijusi precējusies ar koktēlnieku Kārli Stārastu laikā no 1941. līdz 1969. gadam, lai gan vīrs no ģimenes aizgājis jau 1950. gadā. 1993. gadā apprecējusies ar nīderlandieti, jaunības dienu mīlu Gerritu Bordevīku, ar kuru bijusi precējusies līdz viņa nāvei 2000. gadā. Nīderlandē dzīvojusi no 1992. līdz 2000. gadam.
Mirusi.
2017. gada 22. novembrī nāca klajā precizētā Margaritas Stārastes biogrāfija “Margarita Stāraste. Post Scriptum”, “Latvijas Grāmata” (autore Margaritas Stārastes meita Lilita Maija Klinkerte)
Igaunijas okupācija (1940)
Igaunijas okupācija (1940) bija PSRS 1940. gada 17. jūnijā veikta neatkarīgās Igaunijas Republikas okupācija, aizbildinoties ar to, ka Igaunija pārkāpj 1939. gadā noslēgto Savstarpējās palīdzības paktu un kas beidzās 1940. gada 6. augustā ar Igaunijas PSR iekļaušanu PSRS uz 50 gadiem.
Padomju militārā sagatavošanās
1940. gada 9. jūnijā Tautas aizsardzības komisārs Semjons Timošenko nosūtīja slepenu direktīvu Nr. 02622 Sarkankarogotās Baltijas flotes komandierim, ar kuru tas tika pakļauts Ļeņingradas kara apgabala komandierim Mereckovam. Flotei tika uzdots līdz 12. jūnijam būt gatavai Igaunijas un pārējo Baltijas valstu jūras blokādei. Tāpat tika pavēlēts nodrošināt gaisa telpas kontroli un būt gataviem desanta izsēdināšanai Tallinā un Paldiskos.
Ultimāts un okupācija
16. jūnija 15.20 PSRS iesniedza ultimātu Igaunijai, atbildei tika dotas 8 stundas. Ultimāts apvainoja Igauniju slepenas pretpadomju alianses veidošanā, Savstarpējās palīdzības pakta neievērošanā un pieprasīja valsti izveidot PSRS draudzīgu valdību, kā arī atļaut neierobežota padomju karaspēka ievešanu valstī. Igaunijas valdība pieņēma lēmumu nepretoties un pieņemt padomju prasības. Papildus jau valstī esošajam garnizonam, 17. jūnijā valstī iegāja 6 padomju kājnieku divīzijas, tanku brigāde, kā arī flotes un aviācijas vienības, kopumā Igaunijā iegāja vēl vismaz 100 000 padomju armijas karavīru.
Armijas ieiešana Igaunijā sākās 17. jūnijā 6.00, vēl pirms oficiālās vienošanās noslēgšanas. 17. jūnija rītā Johans Laidoners satikās ar Ļeņingradas kara apgabala pavēlnieku Mereckovu Narvā, lai parakstītu vienošanos par armijas ieiešanu Igaunijā, taču lielākā daļa kontingenta jau bija iegājusi dziļi Igaunijas teritorijā un armijas vienības no padomju bāzēm bija gandrīz sasniegušas Tallinu. Pēc padomju pieprasījuma Laidoners arī aizliedza publiskas demonstrācijas, aizliedza ieroču pārdošanu un visiem ieroču īpašniekiem uzdeva tos nodot tuvākajās armijas kazarmās vai policijas iecirknī līdz 19. jūnija 15.00, tāpat tika aizliegts veikt fotografēšanu publiskās vietās.
1940. gada 17. jūnijā Tallinā iegāja padomju karaspēks, ostā ienāca Baltijas flotes kuģi un izsēdināja desantu. Tajā pašā dienā sākās apjomīga ēku ekspropriācija Sarkanās Armijas vajadzībām.
18. jūnijā Padomju Savienības vēstniecības tirdzniecības padomnieks Bočkarjovs jau nosauca pirmos marionešu valdības ministru kandidātus. Pēc padomju pavēles no 18. jūnija igauņu policija sāka aizturēt poļu viesstrādniekus, lai atklātu viņu vidū esošos virsniekus.
Nepretošanās
Līdzīgi kā 1939. gada oktobrī, Prezidents Petss izlēma militāri nepretoties padomju karaspēkam, lai pasargātu igauņu tautu no nevajadzīgas asinsizliešanas. 18. jūnija vakarā premjers Uluots uzstājās ar radio runu, kurā teica, ka valdība ir pieņēmusi PSRS prasības, valstī tiek izvietots padomju karaspēks. Lai arī valdība ir iesniegusi demisiju tā turpina strādāt līdz jaunas izveidošanai. Premjerministrs uzsvēra, ka Igaunijā turpina pastāvēt esošā konstitucionālā iekārta un iedzīvotājiem ir jāsaglabā miers.
Aprēķināts, ka gandrīz 25 000 igauņu krita Otrajā pasaules karā vācu vai padomju armijās. Laikā no 1940. līdz 1945. gadam Igaunija zaudēja 21% iedzīvotāju, vēl vairāki desmiti tūkstoši tika nogalināti un izsūtīti pēckara represijās. Šajā kontekstā dažas dienas vai pat stundas ilga pretošanās Padomju Savienībai nebūtu nemaz tik pašiznīcinoša. Taču jāpatur prātā, ka 1940. gada jūnijā nevienam nebija zināma vēstures turpmākā gaita.
Bandžo
Bandžo (en) ir strinkšķināmais stīgu instruments. Ģitārai radniecīgais instruments ASV no Rietumāfrikas ievests ap 17. gadsimtu. Sākotnēji tam bija tamburīnam līdzīgs rezonatora korpuss un no ādas darināts virsvāks, kas piešķīra instrumenta skaņai īpatnēju tembru. Instrumentam bija garš grifs bez iedalījumiem, kas noslēdzās ar galviņu 4—9 stīgas, viena no tām melodijai, pārējās — pavadījuma spēlei. Bandžo skaņa ir asa, tā ātri noklust.
Amerikāņu izpildītāji izmantoja bandžo dziesmu pavadījumiem, bet spēlēja arī solo. 19. gadsimta 30. gados bandžo grifā izveidoja ladas. Sastopami vairāki bandžo paveidi: bandžokulele, bandžomandolīna, bandžoģitāra.
Tamijs Eibrahams
Tamijs Eibrahams (en, dzimis ) ir angļu futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2023) Eibrahams pārstāv Itālijas A sērijas komandu AS Roma un Anglijas futbola izlasi.
Sasniegumi
Chelsea
Aston Villa
AS Roma
Individuālie sasniegumi
Pļavu iela (Jūrmala)
Pļavu iela ir iela Jūrmalā, Dzintaru apkaimē. Pļavu iela sākas krustojumā ar Pētera ielu un beidzas krustojumā ar Turaidas ielu. Kopējais ielas garums ir 440 metri, tā klāta ar asfalta segumu. Pļavu ielā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
Pļavu iela ir savienota ar šādām ielām:
Frīdrihs Straube-Strauss
Dzīvesgājums
Dzimis 1929. gadā Jelgavas pilsētas valdes aptīrīšanas nozares darbu uzrauga Roberta Straubes-Štrausa, baronu Hānu dzimtas ārlaulības līnijas pēcteča ģimenē. Līdz Otrā pasaules kara beigām dzīvoja ar audžuvecākiem.
No 1949. gada augusta līdz 1952. gada aprīlim bija PSRS Iekšlietu ministrijas (MVD) Rīgas virsnieku skolas operatīvās nodaļas kursants, pēc tam LPSR Iekšlietu ministrijas Labošanas darbu koloniju daļas Labošanas darbu kolonijas Nr. 1 vada komandiera vietnieks politiskajā darbā Jelgavā no 1952. gada maija līdz 1953. gada februārim. LPSR Iem apsardzes vada 5. nodaļas komandieris Rīgā no 1953. gada februāra līdz aprīlim, 7. daļas 2. nodaļas vecākais izlūks no 1953. aprīļa līdz 1954. gada aprīlim. 1955. gadā iestājies PSKP. Latvijas PSR VDK operatīvo pilnvarota aparāta Madonas rajona operatīvais pilnvarotais no 1954. gada līdz 1955. gadam, turpat vecākais operatīvais pilnvarotais no 1955. gada līdz 1958. gadam, pilnvarotais Tukuma rajonā no 1958. gada aprīļa līdz decembrim, vecākais operatīvais pilnvarotais Tukuma rajonā no 1958. gada decembra līdz 1959. gada oktobrim, operatīvais pilnvarotais Smiltenes rajonā no 1959. gada oktobra līdz novembrim, operatīvais pilnvarotais Valmieras rajonā no 1959. gada novembra līdz 1966. gada jūnijam. Viņa vadītāji bija Alfons Noviks, Jānis Vēveris, Longins Avdjukēvičs un Boriss Pugo.
No 1966. gada jūnija līdz 1970. gada septembrim VDK izlūks ārpus PSRS, tajā skaitā Vācijā. Sadarbojies ar Latvijas komiteju kultūras sakariem ar tautiešiem ārzemēs, LPSR VDK laikrakstu «Dzimtenes Balss», bijis tur VDK virsnieku Gunāra Lapiņa un Andra Trautmaņa priekštecis. Šajā amatā kā kultūras sakarnieks mēģināja organizēt sadarbību ar Minsteres latviešu ģimnāziju, rosinot studēt Pētera Stučkas Latvijas Valsts universitātē latviešu valodu, vēsturi gan šīs skolas skolēniem, gan skolotājiem — «pastāv praktiskas iespējas uzņemt svešatnes latviešu jauniešus Latvijas augstskolās, pie kam — uz pilnīga valsts rēķina», par ko trimdas sabiedrība retoriski vaicāja, vai tad neviens LPSR jaunietis nevarētu atbraukt mācīties Latvijas Ministeres latviešu ģimnāzijā. Trimdas periodikā atzīts, ka Straubem-Strausam visvairāk no visiem komitejas virsniekiem Vācijā izdevās radīt trimdas sabiedrības savstarpējo neuzticēšanos. Pirms 1968. gada Vispasaules latviešu jaunatnes kongresa aizliegšanas ar Rietumu sabiedroto varas pavēli Rietumberlīnē, ko panāca Maskavas sūtnis Abrasīmovs, Straube-Strauss, kurš īpaši rūpējās, lai viņu trimdas jaunatnē nedēvētu par čekistu, un LPSR VDK virsnieks, bijušais apmaiņas students Bonnā, Rietumvācijā Tālivaldis Putriņš centās kopš 1967. gada 12. aprīļa ar Berlīnes Brīvās universitātes Studentu komitejas vācbaltiešu palīdzību kompromitēt Eiropas Latviešu Jaunatnes apvienību, epistulāri nodibinot oficiālus sakarus.
No 1970. gada septembra līdz 1972. gada septembrim Straube-Strauss bija LPSR VDK Ventspils pilsētas un ostas daļas priekšnieka vietnieks, no 1972. gada septembra līdz 1985. gadam LPSR VDK 5. daļas (cīņa ar ideoloģisko diversiju) priekšnieks. Daļas priekšnieka amatā veica daudzu okupētās Latvijas Republikas pilsoņu vajāšanas, piemēram, veidojis Jurģa Skulmes politisko krimināllietu, brāļu Olafa un Pāvila Brūveru politisko krimināllietu, kuras beidzās ar reāliem cietumsodiem, piedalījies arī lietā, kur tika notiesāts Gunārs Astra. Apakšpulkvedis
1970. gadā LKP Ventspils rajona komitejā Straubes-Strausa biedri bija Alfrēds Čepānis, L. Ernstsone, E. Haberkorns, B. Indriksone, E. Jāne, H. Knēts, E. Rode, A. Štefenbergs, pirms tam 1963. gadā LKP Valmieras rajona komitejā viņa kolēģi bija P. Lūcis, P. Jērāns, L. Misāns. Kā lektors ideoloģiski audzinājis LKP Rīgas pilsētas Proletāriešu rajona komitejas ideoloģisko aktīvu, piemēram, ar savu pētījumu «Imperiālisma ideoloģiskās diversijas un politiskās modrības ieaudzināšana».
1985. gadā pensionēts no valsts drošības dienesta. Mūža nogali pavadīja Nīcgales ielā Purvciemā, rakstot atmiņas. Latvijas Universitātes Latvijas vēstures institūta direktors Indulis Ronis dēvēja Straubi-Strausu par «vienu no melnākajiem sarkano teroristu pulkvežiem» pēc tam, kad Straube-Strauss centies Roni pārliecināt, ka Gunārs Astra esot piekritis kļūt par čekas aģentu un it kā esot gatavojies grēku nožēlai LKP Centrālās komitejas laikrakstā «Cīņa».
Miris 2005. gada 28. septembrī.
Ģimene
Dzīvesbiedre ir zobārstniecības māsa Gundega Straube-Strause. Dēls ir īslaicīgi Latvijas Universitātes rektora pienākumus pildījušais vēsturnieks Gvido Straube.
Viktors Emanuels III
Viktors Emanuels III (dzimis, miris ) bija Itālijas karalis no 1900. gada, kad viņa tēvs Umberto I tika nogalināts anarhista organizētā atentātā Moncā, līdz 1946. gadam, kad atteicās no troņa dēla Umberto II labā. Tā kā šīs valstis kādu laiku atradās Itālijas okupācijā, Viktors Emanuels III pretendēja arī uz Etiopijas negusa un Albānijas karaļa titulu.
Valdīja 46 gadus. Piedzīvoja Itālijas piedalīšanos abos pasaules karos, kā arī Itālijas fašisma dzimšanu, uzplaukumu un beigas. Netieši atbalstīja Benito Musolīni nākšanu pie varas marša uz Romu laikā 1922. gadā, atteikdamies ieviest karastāvokli. 1943. gada 24. jūlijā, kad Sabiedroto rokās jau atradās Sicīlija, Lielā fašisma padome Musolīni faktiski izteica neuzticību. Viktors Emanuels III aktīvi darbojās, lai atceltu Musolīni no amata, un ar karaļa rīkojumu viņš tika arestēts. 1943. gada 8. septembrī karalis paziņoja par pamiera noslēgšanu ar Sabiedrotajiem, pirms tam neziņodams par to armijai. 12. septembrī Vācijas diversanti Oto Skorceni vadībā atbrīvoja Musolīni, un Itālijas ziemeļos nodibinājās t.s. Salo republika.
Spoku kariete
"Spoku kariete" (sv) ir 1921. gada Zviedrijas mēmā fantāzijas filma, kuras režisors, scenārija autors un galvenās lomas atveidotājs ir Viktors Šēstrems. Filma balstīta uz tāda paša nosaukuma Selmas Lāgerlēvas 1912. gada romānu.
Filma stāsta par alkoholiķi, kuru Vecgada vakarā spokains karietes vadītājs piespiež pārdomāt savu savtīgo un izniekoto dzīvi.
Filmas "Spoku kariete" pirmizrāde notika. ASV filmu demonstrēja ar nosaukumu The Stroke of Midnight, bet Apvienotajā Karalistē ar nosaukumu Thy Soul Shall Bear Witness!. Filma pazīstama ar saviem specefektiem un inovatīvo stāstījuma struktūru. Filmai ir liela ietekme uz Ingmara Bergmana darbiem. Filmu pieskaita vairākiem žanriem, tādiem kā moralitē, melodrāmai, fantāzijai un šausmu filmai. Filmu bieži uzskata par vienu no pirmajām šausmu filmām, dēļ tās atmosfēras un ietekmes uz žanra tālāko attīstību.
1979. gada Eiropas čempionāts basketbolā
1979. gada Eiropas čempionāts basketbolā (EuroBasket 1979) bija 21. kontinenta čempionāts, kas norisinājās Itālijā laika posmā no līdz. Eiropas čempionātā piedalījās 12 Eiropas vīriešu basketbola valstsvienības. Uzvaru tajā izcīnīja PSRS izlase.
La Flèche Wallonne
La Flèche Wallonne ir viendienas šosejas riteņbraukšanas sacensības, kuras katru gadu aprīlī notiek Beļģijā.
Pirmā no Beļģijas Ardēnu klasikām, La Flèche Wallonne ("valoņu bulta") mūsdienās notiek nedēļas vidū starp Amstel Gold Race un Ljēža–Bastoņa–Ljēža sacensībām. Vienubrīd La Flèche Wallonne un Ljēža–Bastoņa–Ljēža notika divas dienas pēc kārtas kā "Ardēnu nedēļas nogale" (abas sacensības organizēja Amaury Sport Organisation). Tikai septiņi braucēji ir sasnieguši "Ardēnu dubli", uzvarot abās sacensībās viena gada laikā: Ferdijs Kublers divreiz (1951. un 1952. gadā), Stans Okerss (1955. gadā), Edijs Merkss (1972. gadā), Moreno Ardžentins (1991. gadā) Davide Rebellins (2004. gadā), Alehandro Valverde (2006. un 2017. gadā) un Filips Žilbērs (2011. gadā).
Barova rags
Barova rags (en) vai Nuvuks (ik) ir zemesrags ASV piederošajā Aļaskas pavalstī, Amerikas Savienoto Valstu galējais ziemeļu punkts. Izvietojies Ziemeļu Ledus okeāna krastā, atdala Čukču jūru rietumos no Boforta jūras austrumos. Zemesragu veido smilšu strēle, kas no okeāna atdala Elsona lagūnu. Dienvidaustrumos no zemesraga atrodas inuitu ciems Utkiarvika un Barova observatorija.
Nosaukts par godu britu politiķim un Admiralitātes ģeogrāfam Džonam Barovam (John Barrow); nosaukumu 1826. gadā devis angļu Arktikas pētnieks Frederiks Bīčijs. Barova rags bijis sākuma punkts vairākām Arktikas ekspedīcijām. 1882.—1883. gadā zemesragā darbojās Pirmā Starptautiskā polārā gada Pointbarovas polārstacija.
Frīdrihs Akels
Frīdrihs Kārlis Akels (1871—1941) bija igauņu valstsvīrs, Igaunijas ārlietu ministrs, Igaunijas Valsts vecākais (1924), diplomāts un Igaunijas pārstāvis Starptautiskajā Olimpiskajā komitejā (1927–1932).
Dzīvesgājums
Dzimis 1871. gada 5. septembrī (24. augustā pēc VS) Vīlandes apriņķa Kaubi muižas (Neu-Bornhusen) īpašnieka Juhana Akela ģimenē. Mācījās Vīlandes elementārskolā 1881–1883, Vīlandes apriņķa skolā (1883–1887), Tērbatas ģimnāzijā (1889–1892), studēja Tērbatas Universitātes Medicīnas fakultātē (1892–1897), uzņemts igauņu studentu korporācijā Fraternitas Estica. Strādāja par asistentu Tērbatas Universitātes klīnikā (1898–1899), tad Reimersas acu klīnikā Rīgā (1901–1902) un papildinājās Varšavas, Prāgas un Leipcigas klīnikās. No 1902. gada strādāja par acu ārstu Tallinā, piedalījās Krievu-japāņu karā (1904–1905). 1912. gadā nodibināja savu acu klīniku Tallinā, bija vairāku biedrību priekšnieks.
1922. gadā viņu iecēla par Igaunijas sūtni Somijā, vēlāk viņš bija Rīgikogu deputāts (1923–1929), Igaunijas ārlietu ministrs (1923-1924). No 1924. gada marta līdz decembrim viņš bija Igaunijas Valsts vecākais, Tallinas puča laikā Akela dzīvoklī iebuka nemiernieki, tomēr viņam izdevās izglābties no nogalināšanas.
No 1926. gada 23. jūlija līdz 1927. gada novembrim viņš otro reizi Igaunijas ārlietu ministrs. Darbojās SOK, bija Igaunijas vēstnieks Zviedrijā un Vācijā. Konstantīna Petsa autoritārās vadīšanas laikā 1936. gadā atkārtoti kļuva par Igaunijas ārlietu ministru (1936–1938) un parlamenta apakšpalātas (Riiginõukogu) deputātu (1938–1940).
Trakā Ziemassvētku ballīte birojā
Filiāles vadītājs pēc māsas draudiem aizvērt filiāli sarīko lielu Ziemassvētku ballīti, lai iegūtu lielu klientu un izvairītos no filiāles slēgšanas, tomēr ballīte vienā brīdī iziet ārpus rāmjiem.
Maurīcijas scinki
Maurīcijas scinki (Gongylomorphus) ir scinku ģints, kas endēma Maurīcijai un vairākām nelielām blakus esošajām saliņām. Sākotnēji tika iekļauta nelielā Āfrikas scinku ģintī Scelotes.
Izplatība
Apdraudētie Gongylomorphus scinki pirms kolonizācijas bija plaši izplatīti Maurīcijā. Dabiskās vides izpostīšana un invazīvo sugu ievešana samazināja un saskaldīja scinku areālu līdz dažām izolētām populācijām atsevišķās piekrastes saliņās un vietējos Maurīcijas mežos, kuri saglabājušies Melnās upes aizas nacionālā parka apkārtnē.
Veine Vuori
Veine Aleksandrs Vuori (Väinö Aleksanteri Vuori, — ) bija somu virsnieks, Somijas Gaisa spēku komandieris (1926–1932).
Maurīcijas scinki
Sistemātika
Pirmie trīs ģints pārstāvji parasti tiek klasificēti kā Gongylomorpus bojerii pasugas, savukārt oranžastes scinka vieta ģints sistemātikā pagaidām nav noteikta:
Veine Vuori
Studēja Helsinku Universitātes teoloģijas fakultātē (1914—1915), Pirmā pasaules kara sākumā 1915. gadā kopā ar citiem somu brīvprātīgajiem nelegāli ieradās Vācijā, kur pēc militārās apmācības 1916. gadā somu jēgeru bataljona 3. rotas sastāvā piedalījās kaujās pie Misas upes un Lielupes. 1917. gadā mācījās Liepājas karaskolā. 1918. gada Somijas pilsoņu kara laikā leitnants Vouri bija 2. jēgeru bataljona 2. rotas komandieris. 1919. gadā paaugstināts majora pakāpē, somu brīvprātīgo pulka Ziemeļu zēni sastāvā piedalījās Igaunijas un Latvijas brīvības cīņās. Pēc kara beigām dienēja Somijas gaisa spēkos, 1926. gada 2. februārī viņš tika iecelts par Somijas Gaisa spēku komandieri pulkveža pakāpē. 1932. gadā bija spiests atkāpties no amata, 1933. gadā atvaļināts no Somijas armijas. Darbojās kokrūpniecībā.
Apbalvojumi
Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni un Igaunijas Ērgļa krustu.
Pan Am reiss 103
Pan Am reiss 103 bija ASV lidsabiedrības Pan American World Airways starptautisks pasažieru lidmašīnas reiss no Frankfurtes lidostas Vācijā uz Detroitas lidostu ASV, caur Londonas Hītrovas lidostu Lielbritānijā un Ņujorkas Kenedija lidostu ASV, kas tika iznīcināts teroristu bumbas sprādzienā, nogalinot visus 243 pasažierus un 16 apkalpes locekļus. Lidmašīnas atlūzas nogāzās Lokerbijā, Skotijā, nogalinot vēl 11 cilvēkus uz zemes.
Izmeklēšana
Pēc vairāku gadu izmeklēšanas par vainīgiem atzina vairākus Lībijas pilsoņus. Uzskata, ka terorakts notika ar Lībijas diktatora Muammara Kadāfi ziņu.
Par šī terora akta sarīkošanu 2001. gadā mūža ieslodzījumu piesprieda Lībijas drošības dienesta darbiniekam Abdelbasetam al-Megrahi, kuru atbrīvoja 2009. gadā sakarā ar terminātu prostatas vēzi, no kura komplikācijām viņš nomira 2012. gadā. 2020. gada decembrī ASV tiesa izvirzīja apsūdzības pret Lībijas pilsoni Abu Agilu Mohammadu Masudu ASV, apgalvojot, ka viņam bijusi nozīmīga loma uzbrukuma rīkošanā. Lībijas pilsoņu kara laikā 2022. gada novembrī Masudu Lībijā nolaupījis kāds kaujinieku grupējums un nodeva viņu amerikāņu varas iestādēm. Amerikāņu izmeklētāji apgalvoja, ka aizturētais bija atbildīgs par spridzekļa izgatavošanu lidmašīnas iznīcināšanai.
Gorodki
Gorodki (ru) ir sena krievu tautas spēle, kuras dalībnieki, metot no zināma attāluma nūjas, cenšas izsist koka klucīšu figūras. Spēle bijusi plaši izplatīta Karēlijā, Somijā, Zviedrijā, Ingrijā, Lietuvā un Igaunijā. Spēles koncepcija ir līdzīga boulingam, galvenais mērķis ir, metot nūju, apgāzt dažādās formās sakārtotus klucīšus. Mazos klucīšus sauc gorodki (burtiski tulkojot pilsētiņas), un kvadrātu, kurā tie izvietoti, sauc par 'gorod' (pilsēta). Skandināvu un baltu valodās spēlei ir dažādi nosaukumi, kā kurnimäng, kriuhka, köllöi, keili un miestučiai. Somu valodā kyykkä jeb somu ķegļi.
Spēle ir minēta senkrievu hronikās, tā ir saglabājusi formu, kādā tā ir pazīstama arī mūsdienās, jau kopš 17. gs. Ir zināms, ka viens no slavenākajiem gorodki spēlētājiem bijis Pēteris I jaunībā.
Spēles noteikumi
Spēlē no iepriekš noteikta attāluma tiek mesta koka nūja uz koka klucīšiem gorodki, kas sakārtoti vienā no 15 figūrām: lielgabals (пушка, pushka), dakša (вилка, vilka), zvaigzne (звезда, zvezda), bulta (стрела, strela), aka (колодец, kolodets), kloķvārpsta (коленчатый вал, kolenchatyy val), artilērija (артиллерия, artilleriya), rakete (ракетка, raketka), ložmetēja ligzda (пулемётное гнездо, pulemyotnoe gnezdo), vēzis (рак, rak), sardze (часовые, chasovye), sirpis (серп, serp), šautuve (тир, tir), lidmašīna (самолёт, samolet) un vēstule (письмо, pis'mo). Metot ar lielo nūju jāizsit no "pilsētas" kvadrāta noteikts figūru skaits. Uzvar tas, kurš 15 figūru izsišanai izmanto vismazāko metienu skaitu.
Spēles laukuma Gorod ("pilsētas") lielums ir 2x2 m; attālums līdz metiena vietai — tālākais 13 m, tuvākais 6,5 m; gorodku izmērs — garums 20 cm, diamters 4,5 — 5 cm; metamās nūjas garums — ne vairāk par 1 m. Pirmais metiens ir no tālākā punkta, bet, ja no figūras ir izsists vismaz viens gorodoks, tad nākamos metienus var veikt no tuvākās metiena atzīmes. Gorodoks skaitās izsists, ja tas ir ārpus spēles kvadrāta.
Vēsture
Tradicionāli Gorodki ir tautas spēle, bet zināms, ka to savā laikā spēlējušas tādas vēsturiski nozīmīgas personas kā Pēteris I, Aleksandrs Suvorovs, Vladimirs Ļeņins un Josifs Staļins, kā arī kultūras pārstāvji Ivans Pavlovs, Ļevs Tolstojs, Maksims Gorkijs un citi. Rakstīti noteikumi spēlei PSRS tika definēti 1923. gadā, un 1928. gadā organizētajā pirmajā vissavienības olimpiādē gorodki tika iekļauta kā spēļu disciplīna.
Kārlis Lejiņš
Kārlis Lejiņš (1891—1941) bija Latvijas Bruņoto spēku virsnieks, Latvijas brīvības cīņu dalībnieks. Militārais atašejs Latvijas sūtniecībā Maskavā (1934-1937). Pēc Latvijas okupācijas un aneksijas apcietināts un nošauts.
Dzīvesgājums
Pēc brīvības cīņu beigām 1920. gada 18. novembrī viņu paaugstināja par kapteini. 1923. gadā Lejiņš beidza virsnieku kursus, bet 1928. gadā kara akadēmiskos kursus. 1930. gada jūnijā viņu paaugstināja par pulkvedi-leitnantu un iecēla par grupas vadītāju virsnieku kursos. No 1934. gada februāra līdz 1937. gada maijam pulkvežleitnants Lejiņš bija kara atašejs PSRS, vēlāk karaskolas lektors (1937-1939). Pēc Otrā pasaules kara sākuma 1939. gada 1. novevembrī viņu iecēla par 3. Latgales divīzijas štāba priekšnieku.
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 3. septembrī viņu iecēla par Sarkanās armijas Latvijas 24. teritoriālā korpusa 183. strēlnieku divīzijas štāba priekšnieku. 1941. gada 14. jūnijā pulkvedi Lejiņu nosūtīja it kā uz kursiem Maskavā, kur viņu 19. jūnijā apcietināja. 1941. gada 29. jūlijā PSRS Augstākās tiesas kara kolēģija (ВКВС СССР) viņam piesprieda nāves sodu, ko izpildīja 1941. gada 16. oktobrī Komunarkas masu kapos Maskavas tuvumā.
Juras laikmeta pasaule: Valdīšana
"Juras laikmeta pasaule: Valdīšana" (en) ir 2022. gada ASV zinātniskās fantastikas piedzīvojumu filma, kuras režisors un scenārija līdzautors ir Kolins Trevārovs. Šis ir filmas "Juras laikmeta pasaule: Kritusī karaliste" (2018) turpinājums, kā arī sestā un noslēdzošā filma "Juras laikmeta parka" filmu sērijā un pēdējā filma "Juras laikmeta pasaules" triloģijā. Filmas producenti tāpat kā iepriekšējām sērijas daļām ir Frenks Māršals un Patriks Kroulijs. Filmas "Juras laikmeta parks" (1993) režisors Stīvens Spīlbergs ir filmas izpildproducents.
Galveno lomu aktieri no sērijas iepriekšējām filmām Kriss Prats, Braisa Dalasa Hauarda, Lora Derna, Džefs Goldblūms, Sems Nīls, BD Vongs, Omārs Sī, Izabela Sērmona, Džastiss Smits un Daniela Pineda atveidos jau zināmās lomas. Aktieru sastāvam pievienojušies Devanda Vaisa, Māmadū Atī, Kempbels Skots, Skots Heizs un Dičena Lakmena. Derna, Goldblūms un Nīls atveidos lomas no "Juras laikmeta parka" triloģijas, parādoties visi kopā vienā filmā pirmo reizi kopš 1993. gada filmas. Filmas darbība norisinās četrus gadus pēc "Kritušās karalistes" notikumiem, un tagad dinozauri kopā ar cilvēkiem dzīvo visā pasaulē.