Ragana
Raganu prāvas
Raganu prāvu sākums bija 13. gadsimts, inkvizīcijas tiesas sāka iedalīt divās daļās — raganu un ķeceru. Pret raganām izsludinātās liecības tika dēvētas par īpaši smagām. Cilvēki uzskatīja, ka parastie likumi pret raganām nedarbojas, tāpēc valstij tika uzdots rīkojums izdomāt jaunus likumus raganām. Raganu spīdzināšanas prāvās kļuva par populārāko un visiedarbīgāko metodi. Tās kļuva par vainas pierādīšanas metodi, jo, ja prāva sākās ar spīdzināšanu, tad tas nozīmēja, ka visi pierādījumi jau ir savākti. Liela nozīme bija denunciācijai, ko nevarēja atsaukt. Gadījumos, kad raganas bija atzinušās ļaunprātīgos noziegumos, tām pirms sadedzināšanas tika nocirstas galvas vai arī raganas tika nožņaugtas. Denunciācijas bija pilnvērtīgas liecinieku liecības. Raganu prāvu skaits pieauga, kad cilvēki uzzināja par raganu sabatiem. Uzskatīja, ka katra ragana piedalās sabatā un var nosaukt līdzdalībnieces. 17. gadsimtā raganu prāvas sasniedza savu kulmināciju, un neviens cilvēks nebija drošs par savu dzīvību. Daudzās tiesās savu liecību deva pat mazi bērni, kuru liecība tika uzskatīta par patiesu. Zviedrijas pilsētā Morā, balstoties uz četrus gadus veca bērna liecību, tika notiesātas ar nāvi 72 sievietes un 15 jaunavas. Tika izmantotas dažādas raganu pārbaudes metodes. No viduslaikiem tika aizgūta metode ar ūdeni, bet metode ar svēršanu un duršanu ar adatām tika izstrādāta speciāli šīm prāvām. Ūdens prāvās raganām sasēja rokas un kājas, trīs reizes meta ūdenī un vēroja, vai tās peld vai grimst. Šajā procedūrā valdīja uzskats, ka tās ir vieglākas par parastajiem cilvēkiem, jo raganu ķermeņos mājo viegls un vējains gars. Daudzi nevainīgi cilvēki gāja bojā šajās spīdzināšanās. Arī svēršanas metode balstījās uz pierādījumu, ka raganas ir vieglākas. Ja svēršanas laikā netika pierādīts, ka pastāv attiecība starp ķermeņa lielumu, svaru un formu, tad apsūdzētais tika uzskatīts par vainīgu. Vēl viena metode bija duršana ar adatām. Uz ādas atrada rētu, dzimumzīmi vai kārpu, kas norādīja uz raganu zīmi. Uzskatīja, ka šīs vietas neasiņo un ir nejūtīgas, tāpēc tajās dūra ar asiem priekšmetiem, ja asiņoja, tad nebija ragana, ja neasiņoja, tad bija ragana. Retāk izmantoja paņēmienu ar asarām. Ja apsūdzības laikā cilvēks nespēja sākt raudāt, tad tas tika uzskatīts, kā skaidrākais pierādīšanas veids. Apsūdzētajam vajadzēja izsmelt trauku ar vārošu ūdeni. Tie varēja arī savu nevainību pierādīt, izejot ar bišu vasku piesūcinātā kreklā caur uguni, ja vasks nenopilēja, tad cilvēks tika atzīts par nevainīgu. Prāvās tiesa spēja sagatavot arī savus pierādījumus, tāpēc vainas atzīšana zaudēja savu nozīmi. Spīdzināšanas metodes bija nežēlīgas. Ieslodzītos ieveda spīdzināšanas telpā, sasēja, noskuva matus un procedūru veica piecās pakāpēs, bet bija jābūt ļoti uzmanīgam, jo spīdzināšanas laikā apsūdzētais nedrīkstēja nomirt. 1400. gadā Anglijā notika 38, Francijā 95, Vācijā 80 prāvas pret raganām. 15. gadsimta laikā ar nāvi tika sodīti vairāki miljoni cilvēku. Laika gaitā radās vienlīdzība starp raganu un sievieti. Teoloģija mācīja, ka sieviete jau kopš Ievas grēkā krišanas ir mazāk spējīga pretoties velnam. Prāvu sākumā, kad tika izšķirtas ķeceru un raganu tiesas, šajās tiesās nogalināja arī vīriešus, bet tas nebija ilglaicīgi. Vēlākos laikos bija 85% sieviešu, kas tika notiesātas. Liela daļa bija vecas sievietes, jo raganu medniekiem bija mazāka pretestība. Šīs sievietes, kuras notiesāja, bieži vien bija vientuļas un nabadzīgas, un tik tikko varēja sev nodrošināt iztiku. 1630. gadā raganu prāvas sasniedza kulmināciju. Gadu gaitās prāvās piedalījās arī jaunavas. Vircburgā 1629. gadā katrs ceturtais upuris bija meitene, kurai bija tikai 14 gadu. Apdraudētas bija arī vecmātes. Vecmāšu sodīšana beidzās ar to, ka Ķelnē vairs nebija nevienas vecmātes. Valdīja uzskats, ka vecmātes sadarbojas ar sātanu, jo tās visvieglāk var sagādāt raganu ziedes, kas iegūtas no jaundzimušiem un nekristītiem bērniem. Inkvizitoriem bija jānodrošina, lai sārti neatdzistu. Bija dažas vietas, kur nebija nevienas sievietes, jo visas bija jau sadedzinātas.