cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zinātniskā fantastika
Zinātniskā fantastika ir literatūras (pamatā prozas) un kino tematisks paveids, kam raksturīga lielākā vai mazākā mērā fantastiska darbības norises vide vai laiks, vai procesi un tehnoloģijas, vai varoņi un būtnes (citas planētas, pasaule pēc kodolkara, starpzvaigžņu ceļojumi, teleportācija, citplanētieši, ceļošana laikā u.tml.), bet atšķirībā no, piemēram, fantāzijas literatūras zinātniskajā fantastikā neparastais nav pārdabiska rakstura un darba ietvaros tiek pamatots zinātniski vai vismaz tiek uzskatīts par zinātniski pamatojamu. Jāatzīmē gan, ka gandrīz vienmēr šis zinātniskais pamatojums ir vairāk vai mazāk hipotētisks, spekulatīvs un ne vienmēr ir tiešām zinātniski precīzs.
Vaļveidīgie
Vaļveidīgo infrakārta sadalās divās sīkkārtās: plātņvaļos (Mysticeti) un zobvaļos (Odontoceti), kas apvieno delfīnus, kašalotus un cūkdelfīnus. Zobvaļiem mutē ir zobi, bet plātņvaļiem zobu vietā ir keratīna plāksnes, caur kurām valis filtrē ūdeni, barībai paliekot iesprostotai mutes dobumā. Cetus gan latīņu, gan sengrieķu valodās nozīmē "liels jūras dzīvnieks jeb briesmonis".
Ģenētiskie pētījumi
Saskaņā ar ģenētiskajiem pētījumiem klasifikācijā ik pa laikam tiek ieviestas izmaiņas. Pirms dažiem gadiem vaļveidīgos klasificēja kā atsevišķu kārtu, bet saskaņā ar jaunākajiem pētījumiem vaļveidīgie dzīvnieki pēc būtības pieder pārnadžu kārtai, un to tuvākie radinieki ir nīlzirgi, ar kuriem pirms 60 miljoniem gadu tiem bija kopīgs priekštecis. Bet pirms 54 miljoniem gadu šī dzīvnieku grupa sadalījās divās daļās: protovaļveidīgajos un nīlzirgos. Zinātnieki uzskata, ka vaļveidīgie dzīvnieki kļuva par jūras dzīvniekiem pirms 52 miljoniem gadu. Vaļveidīgo kārtai piederošās dzimtas jaunajā sistemātikā tiek pārvietotas ģenētikai atbilstošā vietā, tām kļūstot par vaļu un nīlzirgu apakškārtas (Whippomorpha) dzimtām, kas ir viena no pārnadžu kārtas (Artiodactyla) apakškārtām. Jaunā sistemātika saskaņā ar ģenētiskajiem pētījumiem tika izveidota 2009. gadā.
Zinātniskā fantastika
Lielākajai daļai zinātniskās fantastikas darbu galvenā ir izklaides funkcija, tāpēc bieži vien zinātniskās fantastikas literatūra tiek uzskatīta par masu literatūru, filmas — par maznozīmīgām un mazvērtīgām, taču ir arī daudzi zinātniskās fantastikas darbi, kas atzīstami par mākslinieciski augstvērtīgiem, piemēram, Oldesa Hakslija romāns "Brīnišķīgā jaunā pasaule", režisora Stenlija Kubrika filma "2001: Kosmosa odiseja" un citi.
Daudzi zinātniskās fantastikas darbi ir savā ziņā pētnieciska vai pat brīdinoša rakstura. Tā, piemēram, tajos var tikt aplūkota zinātnes un tehnoloģiju attīstības ietekme uz cilvēci vai indivīdu, sekas saskarsmei ar ārpuszemes civilizācijām, pārapdzīvotības problēma, totalitāru režīmu izveidošanās nākotnē (skat. arī rakstu Antiutopija) u.tml.
Vaļveidīgie
Izskats un īpašības
Vaļveidīgo infrakārtas dzīvnieki ir zīdītāji, kas ir vislabāk piemērojušies dzīvei ūdenī. To ķermeņiem ir vārpstas forma, priekškājas ir pārveidojušās par peldspurām. Nelielās un smalkās pakaļkājas ir rudimentāras; tās nav piestiprinātas pie mugurkaula un slēpjas ķermenī. Aste ir izveidojusies līdzīga zivs astei, tikai astes peldspura atrodas horizontālā plaknē atšķirībā no zivīm, kurām astes ir vertikālā plaknē. Vaļi asti kustina uz augšu un leju, bet zivis uz sāniem; pa labi un kreisi. Vaļu mugurkauls lokās līdzīgi cilvēka mugurkaulam. Kā visi zīdītāji vaļi ir siltasiņu dzīvnieki, tie elpo gaisu ar plaušām, mazuļi nāk pasaulē piedzimstot un pirmajos mēnešos zīž mātes pienu. Vaļi ir gandrīz bez apspalvojuma, un ķermeņa siltums tiek saglabāts, pateicoties biezajam zemādas tauku slānim. Visiem vaļu kārtas dzīvniekiem ir raksturīga augsta inteliģence.
Vaļiem ir ļoti dažādi auguma izmēri. Mazākais ir maoru delfīns (Cephalorhynchus hectori maui), kas ir mazāks par cilvēku, bet lielākais ir zilais valis (Balaenoptera musculus), kas ir vislielākais dzīvnieks šobrīd pasaulē.
Zinātniskā fantastika
Pasaulē 20. gadsimtā dominē angļu valodā rakstītā zinātniskā fantastika, lai gan tā visai spēcīgi attīstīta arī ārpus ASV un Lielbritānijas, piemēram, Polijā, Japānā, Krievijā un citur. Starptautisku atpazīstamību ieguvuši visai maz rakstnieku, kas neraksta angļu valodā; var minēt tādus autorus kā poliski rakstošo Staņislavu Lemu, krieviski rakstošos Arkādiju un Borisu Strugackus, francūzi Fransisu Karsaku (viņa darbi gan nav tulkoti angļu valodā), vācieti Herbertu V. Franki.
Precīzā zinātniskā fantastika un vieglā zinātniskā fantastika
Zinātniskās fantastikas attīstības gaitā izveidojušies apzīmējumi "precīzā zinātniskā fantastika" (angļu hard science fiction) un "vieglā zinātniskā fantastika" (soft science fiction). Precīzā zinātniskā fantastika īpašu uzmanību pievērš tieši zinātniskajai precizitātei, zinātniskajiem atklājumiem, to pavērtajām iespējām u.tml. Savukārt vieglajā zinātniskajā fantastikā lielāka vērība tiek pievērsta teksta literārajām īpašībām — sižetam, stilam, tēliem utt. Saprotams gan, ka novilkt precīzu robežu starp precīzo un vieglo zinātnisko fantastiku nav iespējams, un daudzi autori raksta gan precīzās, gan vieglās zinātniskās fantastikas darbus.
Vaļveidīgie
Elpošana
Kā jau visi zīdītāji arī vaļi elpo gaisu. Tādēļ vaļi ik pa laikam iznirst no ūdens, lai izpūstu ogļskābo gāzi un ielpotu svaigu gaisu, kas bagātināts ar skābekli. Niršanas laikā elpošanas atveres ir cieši noslēgtas. Tās atveras tikai tad, kad valis ir virs ūdens virsmas.
Elpošanas atveres vaļiem atrodas galvas augšpusē, tādējādi pabāžot laukā no ūdens tikai pakausi, jau ir iespējams elpot. Gaiss, ko valis izpūš no plaušām, ir ķermeņa sasildīts, tādēļ saskaroties ar auksto atmosfēras gaisu, tas kondensējas, veidojot ūdens strūklu. Katrai vaļa sugai ir atšķirīgas formas, izmēra un dažādu leņķu strūklas, tādēļ, pazīstot dažādu vaļu strūklu raksturu, tos var atpazīt neredzot vali kopumā, kā arī no liela attāluma.
Vaļi spēj ienirt zem ūdens visilgāk no visiem zīdītājiem. Ilgums dažādām sugām ir ļoti dažāds, bet, jo lielāki ir dzīvnieki, jo tie spēj ilgāk ienirt zem ūdens.
Zinātniskā fantastika
Zinātniskās fantastikas priekšteči un pirmsākumi
Satīriķis Lukiāns 165.g. uzrakstīja darbu Vera Historia, kurā viesulis aiznes kādu kuģi uz Mēnesi. Ceļinieki atklāj, ka Mēness karalis grasās karot ar Saules imperatoru par tiesībām kolonizēt Venēru. Vera Historia var tikt uzskatīts par pirmo zinātniskās fantastikas darbu.
Vaļveidīgie
Redze, dzirde un eholokācija
Vaļu acis ir mazas un novietotas galvas sānu plaknēs un iespējami tālu uz aizmuguri. Tas nozīmē, ka vaļiem ar gariem, smailiem deguniem kā, piemēram, delfīniem ir laba binokulārā redze, bet vaļi ar apaļiem purniem kā kašaloti redz tikai uz sāniem, tie neredz sev tieši priekšā vai aizmugurē. Asaru dziedzeri izdala eļļainas asaras, kas pasargā acis no sālsūdens. Vaļu acu linzas ir gandrīz sfēriskas, kas nodrošina to, ka vaļi dziļi zem ūdens spēj safokusēt redzi uz visniecīgāko gaismas avotu. Kopumā vaļiem redze ir vāja, izņemot delfīnus. Tāpat kā acis arī ausis vaļiem ir mazas. Vaļiem nav ārējās auss gliemežnīcas, kuras funkcija sauszemes dzīvniekiem ir uztvert skaņas viļņus un tos pastiprināt. Bet tā kā ūdens ir labāks skaņas vadītājs kā gaiss, vaļi ir laika gaitā zaudējuši auss gliemežnīcu. Ausis ir nelielas atveres galvā uzreiz aiz acīm. Iekšējās ausis vaļiem ir tik labi attīstītas, ka spēj uztvert skaņas ne tikai kilometriem tālu, bet arī noteikt no kuras vietas nāk skaņa.
Zinātniskā fantastika
Zinātniskās fantastikas priekšteči un pirmsākumi
Runājot par zinātniskās fantastikas veidošanos un attīstību, bieži vien min arī dažādu autoru utopijas, piemēram, Tomasa Mora "Utopiju" (1516), Frānsisa Bēkona "Jauno Atlantīdu" (1629), Tomazo Kampanellas "Saules pilsētu" (1623) u.c. Šie darbi, protams, ir atstājuši zināmu ietekmi uz zinātniskās fantastikas attīstību, taču par zinātniskās fantastikas darbiem uzskatāmi īsti nebūtu: tie nav daiļliteratūras darbi.
Tāpat arī Voltēra "Mikromegs" (1752) bieži tiek dēvēts par zinātniskās fantastikas darbu, taču, ņemot vērā, ka tā ir izteikti satīriska alegorija, šāds uzskats var tikt arī apstrīdēts.
Vaļveidīgie
Redze, dzirde un eholokācija
Lai komunicētu, vaļi lieto arī balsi. Tās var būt dažādas skaņas: vaidēšana, nopūta, svilpieni, klikšķi vai kompleksa "dziedāšana", kas ietver dažādas skaņas, piemēram, kuprvalim.
Barība
Katra no apakškārtām barojas atšķirīgi. Zobvaļiem parasti ir daudz zobu. Tie medī ar zobiem, saķerot zivis, kalmārus vai citus jūras dzīvniekus. Zobvaļi barību nesakošļā, bet norij to veselu. Izņēmums ir zobenvalis, kas medī arī roņus. Upurim tiek izrauti palieli miesas gabali, kas tiek norīti veseli.
Zinātniskā fantastika
Aizsākumi
Modernās zinātniskās fantastikas aizsākumi meklējami 19.gs., kad tapa tādi darbi kā, piemēram, Mērijas Šellijas gotiskais romāns "Frankenšteins jeb Modernais Prometejs" (Frankenstein, or the Modern Prometheus, 1818), postapokaliptiskais darbs "Pēdējais cilvēks" (The Last Man, 1826), Roberta Luisa Stīvensona "Savādais notikums ar doktoru Džekilu un misteru Haidu" (The Strange Case of Dr. Jekyll and Mr. Hyde, 1886).
Vaļveidīgie
Sistemātika
† Izmirušie dzīvnieki
Zinātniskā fantastika
Aizsākumi
Zinātniskās fantastikas iezīmes atrodams arī dažos Nataniela Hautorna, Fica Džeimsa O'Braiena, Edgara Alana Po un citu autoru darbos.
Žils Verns un Herberts Velss
19. gadsimta otrajā pusē sāka publicēties arī viens no diviem nozīmīgākajiem modernās fantastikas priekštečiem francūzis Žils Verns, kura lielā mērā romantisma tradīcijās balstītie darbi visai drīz ieguva ļoti lielu popularitāti. Kā pazīstamākie Verna zinātniskās fantastikas darbi jāmin romāni "Ceļojums uz Zemes centru" (Voyage au centre de la Terre, 1864), "No Zemes uz Mēnesi" (De la terre à la lune, 1865), "Begumas pieci simti miljonu" (Les Cinq cents millions de la Bégum, 1879). Verna darbi ietekmējuši daudzus 20. gadsimta autorus; daudzi viņa darbi vairākkārt ekranizēti.
Otrs modernās fantastikas priekštecis bija angļu rakstnieks Herberts Velss, kurš savu literāro darbību uzsāka 19. gadsimta 80. gadu beigās, izvērsa 90. gados un turpināja 20. gadsimtā. Ja Verna darbi lielā mērā ir izklaidējoši un romantiski (lai gan — tajā pašā laikā arī zinātni popularizējoši), tad Velsa darbos būtiska ir sabiedrības kritika un politiskas tēmas (Velss bija sociālists). Velsa pazīstamākie zinātniskās fantastikas darbi ir "Laika mašīna" (The Time Machine: An Invention, 1895), "Doktora Moro sala" (The Island of Doctor Moreau, 1896), "Neredzamais cilvēks" (The Invisible Man: A Grotesque Romance, 1897), "Pasauļu karš" (The War of the Worlds, 1898), "Pirmie cilvēki uz Mēness" (The First Men in the Moon, 1901) un daudzi citi.
20. gadsimta pirmā puse
20. gadsimta pirmajā pusē Lielbritānijā darbojās tādi pazīstami zinātniskās fantastikas rakstnieki kā Olafs Stepldons, romānu "Pēdējie un pirmie cilvēki" (Last and First Men 1930), "Savādais Džons" (Odd John, 1935), "Zvaigžņu radītājs" (Star Maker, 1937), "Sīriuss" (Sirius, 1940) autors, un Arturs Konans Doils, romānu "Zudusī pasaule" (The Lost World, 1912), "Indīgā josla" (The Poison Belt, 1913), "Marakota bezdibenis" (The Maracot Deep, 1929) autors.
Liela nozīme zinātniskās fantastikas attīstībā un tās popularitātes veicināšanā bija ASV 20. gadsimta pirmajā pusē daudz lasītajiem lubu žurnāliem. 1926. gadā rakstnieks un izdevējs Hugo Gernsbeks izveidoja žurnālu Amazing Stories, kas pilnībā bija veltīts zinātniskajai fantastikai. Šādi žurnāli pirms tam bija izdoti jau Zviedrijā un Vācijā, taču angļu valodā publicētajam Amazing Stories bija iespējas iegūt daudz plašāku lasītāju loku. Žurnālā tika publicēti gan tiešām zinātniski ļoti precīzi darbi (viens no Gernsbeka mērķiem bija lasītāju izglītošana), gan arī tādi, kam ar zinātni bija visai netiešs sakars. Gernsbeks lielākoties pārpublicēja klasiķu — Verna, Velsa, Po — darbus.
Drīz vien parādījās arī citi zinātniskās fantastikas žurnāli, piemēram, Astounding Stories un Science Wonder Stories  (to 1929. g. izveidoja Hugo Gernbeks, kad bija zaudējis tiesības izdot Amazing Stories). Kopš 1923. gada pastāvēja arī žurnāls Weird Stories, kur gan pamatā tika publicēti fantāzijas un šausmu literatūras darbi.
Dažādi zinātniskās fantastikas elementi atrodami čehu rakstnieka Karela Čapeka darbos (no viņa lugas "R.U.R." pasaulē izplatījies jēdziens robots).
20. gadsimta pirmajā pusē zinātniskā fantastika sāka attīstīties arī Krievijā (dažas zinātniskās fantastikas iezīmes gan vērojamas arī vairāku 19. gadsimta autoru darbos). Viens no tās aizsācējiem Krievijā bija ģeologs Vladimirs Obručevs, darbu "Plutonija" (Плутония, sarakstīts 1915. g., publicēts 1924), "Saņņikova zeme" (Земля Санникова, sarakstīta 1924. g., publicēta 1926. g.) autors. Iespējams, spilgtākais šā laika krievu zinātniskās fantastikas autors ir Aleksandrs Beļajevs, kura zināmākie darbi ir "Profesora Dovela galva" (Голова профессора Доуэля, 1925), "Cilvēks amfībija" (Человек-амфибия, 1928), "Zvaigzne KEC" (Звезда КЭЦ, 1936). Vēl jāmin arī Aleksejs Tolstojs, viņa pazīstamākie darbi ir romāni "Aelita" (Аэлита, 1923), "Inženiera Garina hiperboloīds" (Гиперболоид инженера Гарина, 1927). Zinātnisko fantastiku rakstīja arī Aleksandrs Bogdanovs, šajā laikā debitēja Aleksandrs Kazancevs. Par zinātniskās fantastikas darbiem var uzskatīt arī Mihaila Bulgakova garos stāstus "Suņa sirds" (Собачье сердце, 1925) un "Liktenīgās olas" (Роковые яйца, 1924), kas gan abi lielā mērā ir alegoriska rakstura.
Šajā laikā uzrakstīts arī pirmais latviešu zinātniskās fantastikas romāns — Skuju Frīža (īstajā vārdā Gotfrīds Mīlbergs) "Sidrabota saule lec..." (pirmoreiz publicēts žurnālā "Aizsargs" 1923.-1924. g.).
Savukārt zinātniskās fantastikas kino stipri ietekmēja austriešu režisora Frica Langa iespaidīgā mēmā filma "Metropole" (1927). Tajā pirmo reizi kino vēsturē bija redzams robots. Filmas estētika lielā mērā noteica turpmāko zinātniskās fantastikas kino attīstību.
Zelta laikmets (ASV)
20. gadsimta 40. un 50. gadus ASV bieži vien uzskata par zinātniskās fantastikas zelta laikmetu. Liela nozīme bija Džona V. Kempbela kopš 1937. g. rediģētajam žurnālam Astounding Science-Fiction (kādreizējam Astounding Stories), kurā tika publicēti tādu zinātniskās fantastikas klasiķu kā Aizeka Azimova, Artura Klārka, Roberta Hainlaina darbi. Šajā laikā zinātniskā fantastika beidzot ieguva vairāk cienījamākas literatūras statusu un pacēlās virs lubu literatūras līmeņa: Kempbels no autoriem pieprasīja augstu darbu literāro kvalitāti, un viņa ietekme uz rakstniekiem, kas publicēja savus darbus viņa vadītajā žurnālā, bija ļoti liela.
Zinātniskās fantastikas zelta laikmetā savu literāro darbību uzsāka un attīstīja tādi slaveni autori kā, piemēram, Pols Andersons, Alfreds Besters, Rejs Bredberijs, Arturs Klārks, L. Spregs de Kamps, Filips Diks, Gordons Diksons, Frics Leibers, Frederiks Pols, Eriks Rasels, Roberts Silverbergs, Klifords Saimaks, Roberts Šeklijs, Alfreds Vanvogts, Džeks Venss un citi (skat. rakstu Zinātniskās fantastikas zelta laikmets).
Šajā periodā uzplauka arī zinātniskās fantastikas kino: literatūras attīstība deva jaunu vielu scenārijiem, daudz bija panākts speciālo efektu jomā, turklāt pastāvēja arī liels publikas pieprasījums pēc šāda kino. Šajā laikā tapa tādas zinātniskās fantastikas filmas kā, piemēram, Destination Moon (1950, pēc Hainlaina romāna, viņam pašam piedaloties scenārija veidošanā), Them! (1954), Invasion of the Body Snatchers (1956), Forbidden Planet (1956) un daudzas citas.
50. gadu nogalē daudzi autori, tiecoties pēc radošās brīvības, sāka aktīvi publicēties arī citos žurnālos, piemēram, The Magazine of Fantasy and Science Fiction, If, Amazing Stories, Galaxy. Zinātniskās fantastikas literatūra piedzīvoja lielas pārmaiņas, savā ziņā tā kļuva vairāk literāra un mazāk tieši zinātniska. Lielākā daļa zelta laikmeta autoru gan pielāgojās šīm pārmaiņām un vairāk vai mazāk veiksmīgi turpināja literāro darbību.
Jaunā viļņa zinātniskā fantastika
Viena no spilgtākajām jaunā viļņa personībām ir britu rakstnieks Maikls Mūrkoks, kurš 1963. g. kļuva par žurnāla New Worlds redaktoru un pulcēja ap sevi tādus britu un amerikāņu autorus kā, piemēram, Braiens Oldiss, Džeimss Balards, Hārlans Elisons, Filips Hosē Fārmers, Baringtons Beilijs, Normans Spinreds un citus. Nozīmīga autoritāte jaunā viļņa rakstniekiem bija arī Viljams Berouzs.
Jaunā viļņa autoriem raksturīga īpaša pievēršanās, piemēram, literārā stila un formas attīstīšanai, tradicionāli neskartām tēmām — īpaši seksualitātei, kas līdz šim zinātniskajā fantastikā praktiski bija ignorēta. Vairāki autori aplūkoja arī dažādus sociālus un politiskus jautājumus. Ursula Le Gvina savos darbos vairāk pievērsās antropoloģijai, nevis tehnoloģijām, Rodžers Zelaznijs mēģināja sapludināt zinātnisko fantastiku un mitoloģiju.
Savukārt kino jaunā viļņa zinātniskās fantastikas periodā liela ietekme bija Stenlija Kubrika filmām — "2001: Kosmosa odiseja" (1968), "Doktors Streindžlavs" (1964), arī "Mehāniskais apelsīns" (1971).
20. gadsimta otrā puse PSRS
Padomju Savienībā zinātniskā fantastika veiksmīgu attīstību aizsāka 20. gados (Aleksejs Tolstojs, Aleksandrs Beļajevs u.c. autori), taču līdz ar Josifa Staļina nākšanu pie varas zinātniskās fantastikas attīstība pamazām apstājās: literatūrai un mākslai Padomju Savienībā bija jābalstās sociālistiskā reālisma doktrīnā, un atkāpes no tās normām bija nepieļaujamas. Zinātniskās fantastikas darbu publicēšanas iespējas bija visai ierobežotas, lai gan šajā laikā visai aktīvi darbojās, piemēram, Aleksandrs Kazancevs.
Zinātniskās fantastikas attīstība PSRS atsākās pēc Staļina nāves 50. gadu otrajā pusē (protams, zinātniskās fantastikas aktualitāti veicina arī kosmosa apgūšana — 1957. g. PSRS tika palaists pirmais mākslīgais Zemes pavadonis). Šajā laikā aktīvu darbību uzsāka tāds nozīmīgs autors kā Ivans Jefremovs, kurš gan publicējis zinātniskās fantastikas stāstus kopš 40. gadiem. Īpaši jāmin viņa romāns "Andromedas miglājs" (Туманность Андромеды, 1957). 1958. g. debitēja arī brāļi Arkādijs un Boriss Strugacki, kas laika gaitā kļuva par, iespējams, slavenākajiem un nozīmīgākajiem krievu zinātniskās fantastikas autoriem.
60. gados debitēja arī Kirs Buličevs, Olga Larionova, Vladimirs Mihailovs (kurš līdz 90. gadu sākumam dzīvoja un darbojās Latvijā), Genādijs Praškevičs un citi autori, kas būtiski ietekmēja turpmāko zinātniskās fantastikas attīstību PSRS. Šajā laikā un vēlāk aktīvi tika tulkota (tai skaitā latviski; piem., sērija Fantastikas pasaulē) arī rietumos tapusī zinātniskā fantastika (Rejs Bredberijs, Aizeks Azimovs, Klifords Saimaks, Roberts Šeklijs, Fransiss Karsaks un daudzi citi autori), savukārt rietumos, tiesa, daudz mazākos mērogos, tika izdoti padomju rakstnieku darbi (brāļi Strugacki, Ivans Jefremovs).
1981. g. tika ieviests pirmais un nozīmīgākais apbalvojums PSRS par darbību zinātniskajā fantastikā — balva "Aelita". Pirmie to saņēma brāļi Strugacki; tā tiek pasniegta arī mūsdienās Krievijā.
20. gadsimta astoņdesmitie un deviņdesmitie gadi, 21. gadsimta sākums
Astoņdesmitajos gados paralēli kiberpankam attīstījās vēl viens zinātniskās fantastikas virziens — t.s. jaunā kosmiskā opera. Kosmiskā opera (kam, protams, nav nekāda sakara ar pašu operu) bija zinātniskās fantastikas virziens, kas izveidojās pirms Otrā pasaules kara. Tam bija raksturīgs romantisks sižets, darbība lielos mērogos — grandiozas kosmisko kuģu kaujas, ceļojumi ne tikai uz citām planētām, bet arī citām galaktikām u.tml. Kosmiskās operas izveidotāji bija E.E. Smits, Edmonds Hamiltons, Džeks Viljamsons, Lī Breketa. Lai gan šādus darbus vēl 50., 60. un 70. gados turpināja rakstīt, piemēram, Pols Andersons, Gordons Diksons un Lerijs Nivens, šajā laikā tas pamatā tomēr bija margināls zinātniskās fantastikas virziens.
Astoņdesmitajos gados atdzimusī kosmiskā opera tāpat bija zīmīga ar liela mēroga darbību: tā risinājās vidēji vai ļoti tālā nākotnē, aplūkoja starpzvaigžņu mērogu civilizācijas, eksotiskas tehnoloģijas, lielus militāros konfliktus u.tml. Jaunā kosmiskā opera astoņdesmitajos popularitātes ziņā stipri pārspēja kiberpanku, turpināja attīstīties 90. gados un turpina arī 21. gadsimta sākumā. Kā zīmīgākie 80. gadu autori jāmin Deivids Brins, K.Dž. Čerija, Orsons Skots Kārds, Gregs Bīrs, Īens Benkss, Maikls Svenviks, arī klasiķi Arturs Klārks un Aizeks Azimovs. 90. gados tiem pievienojās Nīls Ešers, Stīvens Beksters, Pīters F. Hamiltons, Elisters Reinolds, Čārlzs Stross, Linda Nagata, Dens Simonss, Vernors Vindžs un citi. Šie autori veiksmīgi turpina literāro darbību arī 21. gadsimta sākumā.
20. gadsimta 90. gadu un 21. gadsimta sākuma kosmiskajai operai tāpat kā kiberpankam raksturīga aizraušanās ar augstajām tehnoloģijām — nanotehnoloģijām, mākslīgo intelektu, biotehnoloģijām, kvantu fiziku u.tml. Vairāku autoru uzmanības centrā ir t.s. tehnoloģiskā singularitāte — hipotētisks punkts sabiedrības attīstībā, pēc kura ar mākslīgā intelekta palīdzību sasniegtā tehnoloģiju attīstība kļūs tik strauja, ka nebūs vairs prognozējama.
20. gadsimta beigās un 21. gadsimta sākumā raksturīga parādība ir arī kiberpanka iekļaušanās komerciālajā kultūrā. Te liela loma bijusi Holivudas lielbudžeta filmām, īpaši The Matrix triloģijai.
Šajā laikā Holivudā vispār tapušas diezgan daudzas lielbudžeta zinātniskās fantastikas filmas, piemēram, Stīvena Spīlberga A.I. (2001), "Īpašais ziņojums" (2002, pēc Filipa Dika stāsta motīviem), War of the Worlds (2005, pēc Velsa romāna), Džordža Lūkasa "Zvaigžņu karu" epizodes I, II, III un daudzas citas filmas (skat. Zinātniskās fantastikas kino).
20. gadsimta 80. gadu nogalē, mainoties politiskajai situācijai PSRS, zināmā mērā sāka sairt robežas starp PSRS un rietumvalstu zinātnisko fantastiku; šīs robežas pilnībā izzuda līdz ar PSRS sabrukumu 1991. gadā, kad aizvien vairāk un aktīvāk bijušajās PSRS valstīs tika publicēti rietumu zinātniskās fantastikas darbi, un šo valstu zinātniskā fantastika tematikas un žanru ziņā pielīdzinājās rietumu tradīcijām. No bijušajām PSRS valstīm ļoti lielā tirgus, kā arī veiksmīgu tradīciju dēļ visspēcīgāk zinātniskā fantastika attīstījusies Krievijā. Kā zināmākie krievu mūsdienu zinātniskās fantastikas autori minami Aleksandrs Gromovs, Sergejs Lukjaņenko, Vasilijs Zvjagincevs, Niks Perumovs (kurš vairāk gan darbojas fantāzijas literatūrā) u.c.
Zinātniskā fantastika Latvijā
20. gadsimta sākumā latviski tika uzrakstīti vairāki fantastiska rakstura stāsti. Tikai uzmetumos ir saglabājušies hronoloģiski pirmie Jāņa Poruka darbi, 1910. gadā pirmoreiz tika publicēti latviešu autora fantastiskie stāsti (Eduards Cālītis: “Kinkinas plūdi”, “Milža gals”).
Par pirmo Latvijas zinātniskās fantastikas romānu autoru kļuva Skuju Frīdis ar savu “Sidrabota saule lec...” 1920. gados, kurā prognozēja Maskavijas iebrukumu Latvijā. Romāna mākslinieciskā un zinātniskā vērtība mūsdienās tiek kritizēta, tomēr šis romāns mūsdienās izdots atkārtoti. 1930. gadu sākumā sociāli utopiskajai tēmai pievērsās Ansis Gulbis ar romāniem “Jaunā valsts” (1932), “Druvā un karā” (1934). 1930. gadu otrajā pusē savos piedzīvojumu romānos fantastikas elementus ieviesa Miķelis Paulockis, Jānis Zaļkalns un Jānis Veselis, nopietnāk tēmai piegriezās Vilis Lācis savos romānos “Ceļojums uz Kalnu pilsētu” (1939) un “Cietumu valsts”.
Padomju laikā latviešu zinātniskā fantastika gandrīz neeksistēja, taču bija ražīgi Latvijas krievvalodīgie autori, īpaši Vladimirs Mihailovs (pazīstamākais darbs — diloģija par kapteini Uldemīru), vēlāk arī Nikolajs Gudaņecs. Vairāki latviešu autori pielietoja fantastikas elementus atsevišķās savās bērnu grāmatās: Annas Sakses stāsts “Lidojums uz Mēnesi” (1947), Friča Rokpeļņa luga “Zaļais stars” (1962), Alberta Jansona “Lielā Kristapa jaunais amats” (1975). Mākslīgā intelekta nākotnes problēmas apcerēja Anatols Imermanis romānā “Mortona piramīda” (1971).
Pēc īsa pārtraukuma, 2010. gadu sākumā strauji pieauga latviešu fantastikas daudzums. Iznāca Didža Sedlenieka stāstu krājums “Bohēmijas zaglis” un vairākas antiutopijas — Lauras Dreižes “Laimes monitorings”, Ilzes Eņģeles “75 dienas” un Ellenas R. Landaras “Digitālo neaizmirstulīšu lauks”. 2012. gadā latviski iznāca angliski rakstošā, trīs reizes Nebula balvai nominētā latvieša Toma Kreicberga (Tom Crosshill) galvenokārt ASV žurnālos publicēto stāstu izlase “Dubultnieki un citi stāsti”. Šai pašā laikā iznāca Baņutas Rubess fantastika jauniešiem “Labie draugi” un daži kopīgi fantastikas un fantāzijas stāstu krājumi.
Saistītie žanri
Daiļrades autori un filmu scenāristi izmanto daudzas dažādas idejas, kuras saistītas ar zinātnisko fantastiku, tādēļ ir grūti grāmatas un filmas atdalīt no zinātniskās fantastikas. Šos darbus, kuri saistīti ar zinātnisko fantastiku, var sadalīt divās daļās. Viena daļa ir tie darbi, kurus viennozīmīgi var pievienot pie zinātniskās fantastikas žanra, bet otra daļa ir tie darbi, kuros ir izmantota gan zinātniskā fantastika, gan arī cits žanrs.
Imangali Tasmagambetovs
Imangali Tasmagambetovs (, dzimis ) ir šībrīža Astanas mērs. No 2004. gada decembra līdz 2008. gada 4. aprīlim 2014. gada 22. oktobris darbojās kā Almati mērs. Pirms tam viņš bija Kazahstānas premjerministrs no 2002. gada 28. janvāra līdz 2003. gada 11. jūnijam.
Tasmagambetovs apgalvoja, ka ko amata aizgājis pēc tam, kad uzzinājis par uzticības balsojuma pozitīvo rezultātu falsifikāciju viņa administrācijā, kas notika. Viņa atkāpšanās izraisīja visu kabineta locekļu atlaišanu, kā tas paredzēts Kazahstānas konstitūcijā.
Kazahstānas prezidents Nursultans Nazarbajevs aizvietoja Tasmagambetovu ar Pavlodaras apgabala gubernatoru Danijalu Ahmetovu. Ahmetovs apņēmās turpināt Tasmagambetova politiku daudzās jomās.
Biogrāfija
Pēc tautības - kazahs. Interese par dabaszinātnēm, kas pamodās jau agrā jaunībā, ietekmēja nākotnes profesijas izvēli. Nāk no Bayula the Younger Zhuz ģints Zhappas apakšģints.
1979. gadā Imangali Tasmagambetovs beidzis M. Utemisova vārdā nosaukto Rietumkazahstānas Valsts universitātes Dabas ģeogrāfijas nodaļu. (WKSU) "(bijušais Urālu pedagoģiskais institūts nosaukts pēc A. S. Puškina)" ar grādu "ģeogrāfijas un bioloģijas skolotājs".
Savu karjeru viņš sāka 1973. gadā kā bērnu un jaunatnes sporta skolas treneris Gurjevas apgabala Makhambet ciematā. 1979. gadā viņš strādāja par Gurjevas apgabala Makhambet vidusskolas ģeogrāfijas un bioloģijas skolotāju.
Tā aktīvā pozīcija sociālajā un politiskajā dzīvē, viņš varēja parādīt, kas strādā atbildīgos amatos - pirmais sekretārs Centrālās komitejas Jaunatnes Kazahstānas (1989) un priekšsēdētājs Valsts Kazahstānas Republikas komitejas jaunatnes jomā (1991).
Septītais zīmogs
"Septītais zīmogs" ir 1957. gadā uzņemta Zviedrijas filma. Filmu režisējis Ingmars Bergmans. Filmas sižets risinās melnās nāves pandēmijas laikā un tajā attēlots viduslaiku bruņinieka (lomā Makss fon Sīdovs) ceļojums un viņa šaha spēle ar Nāves personifikāciju, kas ieradusies, lai atņemtu viņa dzīvību. Bergmans šo filmu veidoja pēc viņa sarakstītas lugas "Koka glezna" motīviem. Nosaukums attiecas uz teksta fragmentu no Atklāsmes grāmatas, kas minēts gan filmas sākumā, gan beigās un sākas ar vārdiem: "Un kad Jērs atdarīja septīto zīmogu, kādu pusstundu debesīs iestājās klusums." (Atklāsmes grāmata 8:1). Klusuma motīvs šajā fragmentā attiecas uz "Dieva klusumu" — galveno filmas tematu.
Filma tiek uzskatīta par vienu no nozīmīgākajām 20. gadsimta filmām.
Filmai Bergmanu iedvesmoja glezna "Nāve spēlē šahu" Tebī baznīcā netālu no Stokholmas.
112 (tālruņa numurs)
112 ir Eiropas vienotais ārkārtējo notikumu tālruņa numurs, uz kuru ir iespējams piezvanīt bez maksas no jebkura fiksētā vai mobilā telefona numura. Nav nepieciešams ievadīt valsts vai reģiona kodu, lai sazvanītu vietējos glābšanas dienestus (policiju, ātro palīdzību, ugunsdzēsības un glābšanas dienestu). Nepamatota numura lietošanas gadījumā var iestaties sodāmība gandrīz visās dalības valstīs, līdzīgi kā gadījumos, kad nepamatoti tiek zvanīts uz citiem glābšanas dienestu telefona numuriem.
Dalības valstis
112 darbojas visās 28 Eiropas Savienības dalībvalstīs, kā arī vairākās citās pasaules valstīs, kā piemēram, Islandē, Norvēģijā, Šveicē un Ukrainā. Pat ASV un Kanādā zvans uz 112 numuru automātiski tiek savienots ar policiju, ātro palīdzību vai ugunsdzēsības un glābšanas dienestu. Šis numurs ir zināms arī dažās Latīņamerikas valstīs, kā piemēram, Kostarikā. 112 tiek lietots arī Okeānijas reģionā, piemēram Vanuatu un Jaunzēlandē. Vairākās Eiropas Savienības valstīs darbojās vēl citi nacionālie ārkārtējo notikumu tālruņu numuri. Daudzās no minētajām valstīm 112 zvanu kontroles centri spēj pieņemt zvanus vairākās valodās.
112 priekšrocības izmantojot mobilo tālruni
Ārkārtējo notikumu zvanam ir priekšrocības, tāpēc, gadījumā, ja mobilo sakaru tīkls ir pārslogots, pirmā brīvā līnija tiks izmantota zvana veikšanai. Gadījumā, ja SIM karte neuztver mobilo sakaru tīklu un uz ekrāna redzams uzraksts "Tikai ārkārtas zvaniem", zvans tiks veikts caur citu mobilo sakaru tīklu. Ārkārtas zvans uz 112 no mobilā tālruņa var tik veikts arī gadījumos, ja priekšapmaksas kartes kredīta limits ir iztērēts. Lai veiktu ārkārtas zvanu Eiropas Savienības teritorijā, nav nepieciešams atbloķēt telefona ekrānu vai ievadīt PIN kodu. Lai izvairītos no ārkārtas telefona numura nepamatotas lietošanas, vairākās valstīs (piemēram, Beļģijā, Itālijā, Rumānijā, Šveicē, Lielbritānijā, Kiprā un Vācijā) ārkārtas zvanu nav iespējams veikt no telefona, kurā nav aktīva SIM karte.
Eiropas ārkārtējo notikumu tālruņa diena
2007. gadā Eiropas Parlaments nolēma, ka pārāk maz cilvēku ir informēti par ārkārtējo notikumu tālruņa numuru un gadījumiem, kad to var lietot. 2008. gadā tikai 22% no Eiropas iedzīvotajiem zināja par iespēju izmantot vienoto Eiropas ārkārtējo notikumu tālruņa numuru. Lai veicinātu šī tālruņa numura atpazīstamību sabiedrībā, Eiropas komisija, Eiropas Savienības parlaments un Eiropas Kopienas padome pieņēma trīspusēju vienošanos un pasludināja 2009. gada 11. februāri (11/2) par "Eiropas 112 dienu". Šī diena ir paredzēta tālruņa numura atpazīstamības veicināšanai un sabiedrības izglītošanai. 2013. gadā jau 27% no Eiropas Savienības pilsoņiem bija informēti par 112 tālruņa numura pielietojumu visa Eiropas teritorijā. Latvijā tie bija 28%.
Vēsture
Lēmumu par vienotu ārkārtējo notikumu tālruņa numuru pieņēma Eiropas Kopienas ministru padome 1991. gadā, pēc Eiropas Komisijas ierosinājuma. Kopš šī lēmuma pieņemšanas, 112 ir konsolidēts likumdošanas procesā.
112 kā Eiropas simbols
Eiropas ārkārtējo notikumu telefona zvans apvieno vairākas funkcijas. 112 unikālā veidā saista policijas spēkus, glābšanas dienestus un ugunsdzēsējus visā Eiropā. Dažās valstīs pastāv 112 ārkārtējo notikumu zvanu pieņemšanas centri. 112 tālruņa numurs vieno visus glābšanas dienestus Eiropā un simbolizē eiropiešu palīdzēšanas tradīcijas. Palielinoties 112 tālruņa numura nozīmībai kā visas Eiropas ārkārtējo notikumu tālrunim, tas kļūst arī par Eiropas Savienības simbolu.
Gotiskā literatūra
Gotiskā literatūra ir literatūras virziens, kas radās apmēram XVIII gs. vidū un īpašu uzplaukumu piedzīvoja XVIII un XIX gs. mijā. Šis virziens būtībā uzplauka līdz ar romantisma literatūru (tāpat kā romantismā, liela nozīme tajā ir individuālajam pārdzīvojumam un groteskai); tematiski gotiskās literatūras centrā ir šausmas (gan garīgas, gan fiziskas), noslēpumi, pārdabiskais, apsēsti nami (īpaši pilis), tumsa, nāve, iznīcība, dubultnieki, ārprāts (īpaši sieviešu tēlos), lāsti, dažādi rituāli u.tml. Par pirmo gotiskās literatūras darbu uzskata vai nu Tobiasa Smoleta "Grāfa Ferdinanda Fetoma piedzīvojumi" (The Adventures of Ferdinand Count Fathom, 1753), vai Horasa Volpola romānu "Otranto pils" (The Castle of Otranto, 1764). Gotiskās literatūras nosaukumu saista ar tolaik aktuālajiem priekšstatiem par viduslaikiem kā par mežonīgu, asiņainu un barbarisku periodu cilvēces vēsturē.
Īpaša nozīme gotiskajai literatūrai bija šausmu literatūras (it sevišķi spoku stāstu) attīstībā.
Gotiskās literatūras aizsākumi un attīstība
Jau viens no pirmajiem gotiskās literatūras darbiem — Horasa Volpola "Otranto pils" — ieguva ārkārtīgu popularitāti (tas ticis pārizdots vismaz 115 reizes). Romānā ir daudz kaislību, asinsizliešanas, pārdabisku parādību; tā darbība risinās gotiskā pilī (iespējams, arī tāpēc "gotiskā literatūra" nosaukta šādi). Neilgi pēc romāna publicēšanas paradījās vesela gūzma līdzīga rakstura darbu, no kuriem īpaši jāmin Klāras Rīvas "Vecais angļu barons" (The Old English Baron, 1778), Viljama Bekforda "Vateks" (Vathek, 1786), Annas Redklifas "Udolfo noslēpumi" (The Mysteries of Udolpho, 1794), Annas Jierslijas "Karaliskie gūstekņi" (The Royal Captives, 1795) un Mērijas Šellijas "Frankenšteins" (Frankenstein, 1818). Plaši izplatīta gotiskās literatūras forma bija īsais stāsts; šī perioda īsajiem stāstiem raksturīgs liels melodramatisms, kas parādās jau nosaukumos (piemēram skat. anonīmo autoru darbus "Šausmu mūks", "Melnais zirneklis", "Dzelzs līķauts", "Astrologa pareģojums" un "Nāves deja", Persija Bišija Šellija "Slepkavas", Bairona "Apbedīšanu", Džūlijas Annas Kērtisas "Nezināmais! jeb Asinssarkanās spalvas bruņinieks"). Anna Redklifa bija tā, kura literatūrā ieviesa gotiskā antivaroņa tēlu.
Gotiskā literatūra attīstījās arī citur Eiropā — kā roman noir ("melnais romāns") Francijā un Schauerroman ("drebuļu romāns") Vācijā.
XVIII gs. sākumā gotiskā literatūra attīstījās divos pretējos virzienos: publika prasīja arvien sensacionālākus, drūmākus un baismākus sižetus, un rakstnieki īpaši pievērsās nāves tēmai; reizē parādījās arī darbi, kuros tika parodēti gotiskās literatūras pārspīlējumi (piem., Tomasa Lava Pīkoka "Murgu abatija", 1818). Viena no slavenākajām gotiskā romāna parodijām ir Džeinas Ostinas darbs "Nortangeras abatija".
Paralēli gotiskā literatūra attīstījās arī Amerikā, kur uzplauka tieši XIX gs. sākumā ar Čārlza Brokdena Brauna un vēlāk arī Edgara Alana Po daiļradi.
Vēlākā attīstība
Vislielāko ietekmi uz vēlāko literatūru gotiskā literatūra atstāja pastarpināti — nevis ar tiem darbiem, kurus uzskata par "klasiskās" gotikas sastāvdaļu, bet gan ar XIX gs. darbiem, kuros skaidri redzama gotiskās literatūras ietekme. Gotisko literatūru rakstīja romantisma dzejnieki, piemēram, Kolridžs un Kītss. XIX gs. tika uzrakstīti arī daži no nozīmīgākajiem šausmu literatūras darbiem — Mērijas Šellijas "Frankenšteins" (1818) un Džona Viljama Polidori "Vampīrs" (1819), kuru tematika ir aktuāla līdz pat mūsdienām. Par vēlīnu tradicionālās gotiskās literatūras darbu uzskata Čārlza Roberta Metjūrina romānu "Melmots klejotājs" (1820), kurā parādās gan antikatolicisma tematika, gan baironiskais varonis.
XIX gs. beigās tika radīti vairāki darbi, kuros redzama spēcīga gotiskās literatūras ietekmē — Roberta Luisa Stīvensona "Doktors Džekils un misters Haids" (1886), Oskara Vailda "Doriana Greja ģīmetne" (1891), Henrija Džeimsa "Skrūves pagrieziens" (1898), Brema Stokera "Drakula" (1897). Pēc Brema Stokera darba izdošanas par klasisku gotiskās literatūras darbības vietu kļuva arī Austrumeiropa, īpaši Transilvānija.
Prāta vētras metode
Prāta vētras metode - problēmas risināšanas metode, kurā piedalās vairāki dalībnieki, kuri pēc iespējas vairāk izsaka savas idejas, no kurām vēlāk tiek izvēlētas tikai dažas kā iespējamie problēmas risinājumi. Ideju ģenerēšanas procesā ir būtiski nevis orientēties uz ideju novērtējumu, bet gan uz ideju ģenerēšanu. Ideju radīšanas posmā aizliegta jebkāda kritika, tostarp pozitīvi vērtējumi.
Dalībnieki
Prāta vētras dalībniekus var iedalīt vadītājā, kas uzrauga un vada procesu, un dzinējos, kas ģenerē idejas. Tādējādi iedalot dalībniekus, ir iespējams izvairīties no haosa, kāda viedokļa uzspiešanas un ideju novērtēšanas ģenerēšanas procesa laikā, ko regulē grupas vadītājs.
Par prāta vētras metodes radītāju tiek uzskatīts reklāmas aģentūras BBD&O darbinieks Alekss Osborns (Alex Osborn)
Grodņa
Grodņa (ru) jeb Hrodna (be) ir pilsēta Baltkrievijas rietumos pie Nemunas, apgabala centrs. Atrodas netālu no robežas ar Poliju un Lietuvu. Rūpniecības un transporta centrs.
Vēsture
Grodņa radās kā Senās Krievzemes neliels cietoksnis pie jātvingu apdzīvotajām teritorijām.
Ap 1250. gadu Grodņu ieņēma lietuvieši un iekļāva Lietuvas lielkņazistē. 1389. gadā lielkņazs atļāva pilsētā izveidot ebreju kopienu, bet 1441. gadā tā ieguva Magdeburgas tiesības. 1569. gadā Grodņa iekļāvās apvienotajā Žečpospolitā.
Persona (filma)
"Persona" ir zviedru režisora Ingmara Bergmana 1966. gadā uzņemta filma ar Bibiju Andersoni un Līvu Ulmani galvenajās lomās. Bermans šo filmu uzskata par vienu no svarīgākajām filmām savā karjerā.
Grodņa
Vēsture
Pirmā pasaules kara laikā Grodņu ieņēma vācu karaspēks, bet pēc Brestļitovskas miera to paturēja vācieši. Īsu laiku Grodņa bija Baltkrievijas Tautas republikas valdības rezidence.
Persona (filma)
Filma stāsta par divu sieviešu sastapšanos: Elizabetu Voglere ir teātra aktrise, kura kādu dienu kļūst mēma, bet Māsa Alma ir medmāsa, kas rūpējas par viņu nelielā mājā jūras krastā. Abu sieviešu dzīves ir savā veidā saistītas: Alma ir uztaisījusi abortu un nožēlo to, bet Elizabete ir mēģinājusi nesekmīgi veikt abortu un tagad nožēlo savu pieķeršanos dēlam; Alma ir saderinājusies ar vīrieti, kas viņu vienmēr nosoda, bet Elizabete ir precējusies ar vīrieti, kas ir ārkārtīgi uzticīgs un viņu dievina. Abu tēlu vārdi tulkojas kā Dvēsele un Putnēns, simbolizējot filmas motīvus: jaunā un naivā Alma sastopas ar skarbo un auksto Elizabeti.
Bergmans sarakstīja "Persona" deviņās nedēļās — laikā, kad atlaba no plaušu karsoņa. Filmēšanas procesa laikā Bergmans šo filmu vēlējās nosaukt Mazliet no kinematogrāfijas. Pēc Bergmana producenta ierosinājuma nosaukums vēlāk tika mainīts. Persona ir minimālistiska filma: tikai pieci aktieri parādās uz ekrāna un tikai Andersone un Ulmane parādās vairāk par vienu minūti. Lai arī Elizabete Voglere uz ekrāna parādās visvairāk, viņa izrunā tikai 14 vārdus visas filmas gaitā. Filmā netiek izmantotas liekas butaforijas, ir redzamas tikai tās lietas, ko tēli izmanto filmas gaitā. Vizuālajā attēlojumā dominē ļoti lieli kontrasti: tumšie mājas skati tiek piesātināti ar spēcīgu saules gaismu, kas izpludina attēlu, aktieri ir tērpušies melnā apģērbā, ar vienkāršām frizūrām un bez grima.
Grodņa
Vēsture
Poļu-boļševiku kara laikā pilsētas apkārtnē notika Nemunas kauja, bet pēc Rīgas miera līguma, tā tika iekļauta Polijā.
Polijas sastāvā Grodņa bija liels Polijas armijas militārais centrs, bet 42% no iedzīvotājiem bija ebreji. Tika slēgtas visas baltkrievu skolas.
Otrā pasaules kara laikā 1939. gadā Grodņa bija viena no nedaudzajām vietām, kur Polijas armija pretojās iebrūkošajam PSRS karaspēkam Grodņas kaujā.
Kopš 1945. gada Grodņa bija Baltkrievijas PSR apgabala centrs, bet kopš 1991. gada — neatkarīgās Baltkrievijas sastāvā.
Mūsdienās Grodņa ir Baltkrievijas katoļu un valsts poļu minoritātes centrs.
Iedzīvotāji
Iedzīvotāju etniskais sastāvs — baltkrievi (62,57%), poļi (19,74%), krievi (12,2%). Iedzīvotāji pēc dzimtās valodas — krievu valoda (59,5%), baltkrievu valoda (34,2%), tomēr 87,7% iedzīvotāju ģimenē runā krieviski, bet tikai 7% — baltkrieviski.
Grodņā dzimuši:
Grodņas pievārtē dzimusi poļu rakstniece Elīza Ožeškova (Eliza Orzeszkowa, 1841-1910).
20. gadsimta sākumā par Grodņas gubernatoru tika iecelts Pjotrs Stolipins. 1918. gadā Grodņā vācu ieslodzījumā atradās Konstantīns Petss.
Zigfrīds Anna Meierovics
Izcelsme
Meierovica tēvs Haims Meierovics (1855—1913) bija cēlies no stingras, reliģiozas Kuldīgas ebreju ģimenes. Mācoties Kuldīgas ģimnāzijā, Haimam izveidojās draudzīgas attiecības ar latviešu filozofu Jēkabu Osi. Pēc Tērbatas Universitātes Medicīnas fakultātes absolvēšanas viņš praktizēja Durbē. Te Haims iepazinās ar latvieti, Kabiles skolotāja meitu Annu Fīlholdi (1860—1887), kas bija absolvējusi Kuldīgas augstāko meiteņu skolu un tobrīd strādāja par mājskolotāju pie baroniem fon Bordeliusiem. 1885. gadā Haims Meierovics kristījās un pieņēma kristīto vārdu Hermanis. Tā paša gada Ziemassvētkos viņš apprecējās ar Annu. Viņa vecāki nepieņēma dēla izvēli, un attiecības ar viņiem pārtrūka.
Dzīves sākums un izglītība
Zigfrīds Anna Meierovics ir dzimis (pēc vecā stila — ) Kurzemes guberņas Durbē. Viņa māte nomira (pēc vecā stila — )  un tika apglabāta Durbes kapos  (pēc vecā stila — ). Tēvs pie kristīšanas dēlam lūdza dot arī mātes vārdu Anna. Drīz pēc sievas nāves Hermanis Meierovics 1891. gadā tika ievietots psihiatriskajā slimnīcā ar nervu sabrukumu. Sākotnēji viņš uzturējās Tērbatā, bet tad viņu pārveda uz Tabora slimnīcu Jelgavā, kur viņš mira.
Zigfrīds uzauga mātes brāļa, latviešu skolotāja Roberta Fīlholda ģimenē. Bērnību viņš pavadīja Pūrē un Kabilē, 1900. gadā pabeidza Kabiles pagastskolu. No 1900. līdz 1905. gadam mācījās Tukuma pilsētas skolā. Tukumā dzīvoja skolotāja F. Jansona ģimenes pansijā. Neskatoties uz cara valdības pārkrievošanas politiku, Zigfrīds kopā ar citiem skolēniem izkopa latviešu kultūru, piedaloties kora izveidē, iestudējot ludziņas, lasot referātus par skolā neapspriestām tēmām un rokrakstā veidojot skolas žurnālu "Pirmie Stari".
No 1905. līdz 1907. gadam Zigfrīds turpināja mācības N. Mironova komercskolā Rīgā. 1906./1907. mācību gadā viņu ievēlēja par skolas Izrīkojumu komisijas priekšsēdētāju. 1906. gada septembrī pārcēlās uz dzīvokli Oskara ielā 1, kur kopā ar skolasbiedru Ādolfu Zandmani un diviem topošajiem Mironova skolas skolēniem īrēja istabu. Stāvu zem viņa dzīvoja viņa mātes radinieks Fīlholds. Šeit Meierovics iepazinās ar savu vēlāko sievu, Fīlholda vecāko meitu Annu.
No 1907. līdz 1911. gadam Meierovics studēja Rīgas Politehniskā institūta Tirdzniecības nodaļā. Rakstīja diplomdarbu par naudas reformu Krievijas Impērijā un Austroungārijā. Studiju laikā iestājās studentu korporācijā "Talavija". Paralēli studijām no 1909. līdz 1915. gadam strādāja par skolotāju Viļa Olava vadītajā Rīgas komercskolā un stipri ietekmējās no Olava politiskajiem uzskatiem. Meierovics šeit pasniedza komercģeogrāfiju un tirdzniecības zinības.
(pēc vecā stila — ) Meierovics līgavas vecāku dzīvoklī apprecēja Annu Fīlholdi. Pēc kāzām Meierovici apmetās Rīgā, Stabu ielā 99.
Darba pieredze, karš un revolūcija
Studiju gados īsu laiku bija ugunsapdrošināšanas biedrības "Jakorj" (Якорь — ‘Enkurs’) inspektors. 1911. gada janvārī sāka strādāt Rīgas Lauksaimniecības centrālbiedrības savstarpējā kredītbiedrībā par grāmatvedi. Vēlāk kļuva par kredītbiedrības darbvedi, tad — par direktoru. Darbojās Rīgas Latviešu biedrībā un Latviešu izglītības biedrībā.
Pirmā pasaules kara laikā 1915. gada vasarā Meierovics, kā daudzi Latvijas iedzīvotāji, evakuējās uz Maskavu, kur augustā sāka strādāt Tautas bankā. Meierovics iesaistījās Latviešu bēgļu centrālkomitejas darbībā. 1916. gada sākumā Maskavā nodibināja Viskrievijas pilsētu savienības kooperatīvu nodaļu, ar mērķi apgādāt frontes apvidus ar pārtiku. Meierovics darbojās tās valdē. Rēzekni izvēlēja par savienības pārtikas nodaļas centru. Meierovics darbojās arī latviešu strēlnieku bataljonu organizācijas komitejā.
Pēc Februāra revolūcijas Krievijā, 1917. gadā Meierovics vispirms pārcēlās uz Petrogradu, tad uz Rīgu. Latviešu bēgļu centrālkomitejas uzdevumā 12. un 13. martā viņš apmeklēja Valmieras Latviešu pagastu un organizāciju priekšstāvju kongresu, kas nodibināja Vidzemes Zemes padomi. Meierovics kopā ar Miķeli Valteru panāca lielinieciskās Vidzemes Bezzemnieku padomes pievienošanos Vidzemes Zemes padomei. Meierovics un Valters arī sadarbojās, lai latgaliešu organizācijās Rēzeknē un Pēterburgā veicinātu ideju par Latgales piederību Latvijai. 1917. gada aprīlī Meierovics bija viens no Latviešu zemnieku savienības dibinātājiem. Vasaras beigās, vāciešu uzbrukuma dēļ, atgriezās Pēterburgā.
Padomes pirmsākumi un darbība
latviešu delegācija devās uz Krievijas Republikas mazo tautu kongresu Kijivā. Delegācija, kuras sastāvā ietilpa Jānis Goldmanis, A. Kārkliņš, Oto Kārkliņš, Ādolfs Klīve, Meierovics, Jānis Zālītis un Voldemārs Zāmuēls, devās pie Krievijas Pagaidu valdības vadītāja Aleksandra Kerenska lūgt novērst kara postījumus Vidzemē.
1917. gada 1. un 2. oktobrī Pētrogradā Meierovics kā Zemnieku savienības pārstāvis piedalījās Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas telpās rīkotajā apspriedē, kurā nolēma dibināt Latviešu Pagaidu Nacionālo padomi (LPNP). Meierovicu ievēlēja septiņu personu veidotajā Rīcības komitejā, kas veica sagatavošanās darbus Nacionālās padomes izveidei. Latviešu Pagaidu Nacionālā padome uz savu pirmo sesiju sanāca Valkā (pēc vecā stila — ). Meierovicu ievēlēja sesijas prezidijā. Kopā ar Jāni Čaksti un Jāni Kreicbergu viņu ievēlēja delegācijā, kas devās uz ārzemēm, lai panāktu Latvijas de facto atzīšanu.
LPNP otro sesiju slepus no boļševikiem sarīkoja Latgaliešu biedrības telpās Petrogradā no 1918. gada 15. līdz 18. janvārim. Meierovicu atkal ievēlēja prezidijā. LPNP pieņēma lēmumu sagatavot protestu pret Brestļitovskas miera sarunās apspriesto Latvijas teritorijas piešķiršanu Vācijai. 1918. gada pirmo pusi Meierovics pavadīja Petrogradā, gatavojoties doties uz ārzemēm.
Brauciens uz Londonu
1918. gada jūlija sākumā viņš devās uz Stokholmu, lai pēc tam kā LPNP pārstāvis dotos uz Londonu. Viņš līdzi paņēma 500 sterliņu mārciņu un LPNP izsniegto pilnvaru:
"Latviešu nacionālā padome, kura pagaidām ir topošās Latvijas augstākā valsts iestāde un apvieno sevī visas latviešu nacionālās partijas un centrālās sabiedriskās iestādes, sūta uz Angliju kā savu pilnvaroto pārstāvi šā raksta uzrādītāju Latviešu nacionālās padomes locekli cand. rer. merc. Zigfrīdu Meierovicu. Meierovica kungam ir tiesības Latviešu nacionālās padomes vārdā stāties sakarā ar Anglijas valdību un valstsvīriem, piedalīties un runāt Latviešu nacionālās padomes vārdā konferencēs un apspriedēs. Pie tam Meierovica kungs strādās tādā garā, ka visur aprādīs suverēnas un nedalītas Latvijas vajadzību ar viņas patstāvības internacionālu garantiju."