cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
10. tramvaju maršruts (Rīga)
Vēsture
1910. gadā pa Bauskas ielu no Telts ielas līdz tagadējam ielas namam nr. 143, atklāja tramvaja satiksmi. Līniju slēdza Pirmā pasaules kara laikā, kad demontēja sliedes. 1926. gadā atjaunoja tramvaja līniju un pagarināja to līdz Bišumuižai, tagadējam tramvaja galapunktam. No Armitsteda bērnu slimnīcas līdz Bišumuižai kursēja 7. maršruta tramvajs, kas mūsdienās ir daļa no 10. tramvaja maršruta. Pēdējos gados šajā maršrutā nav bijušas lielas pārmaiņas. 10. tramvaju kādreiz apkalpoja 4. tramvaju depo, bet, kad 2010. gada novembrī 4. tramvaju depo likvidēja, 10. tramvaju sāka apkalpot 3. tramvaju depo. Sākot ar 2014. gada 1. jūniju, 10.tramvaju maršrutu sāka apkalpot arī 5. tramvaju depo. No 2014. gada 1. jūnija 10. tramvaja maršrutā kādu laiku kursēja tikai viena vagona tramvaji. No 2017. gada 5. jūnija 10. tramvaju vairs neapkalpo 5. tramvaju depo. No 2019. gada 16. februāra līdz 19. februārim, sakarā ar kanalizācijas tīklu remontdarbiem, 10. tramvaja maršruts tika slēgts. Lai varētu nodrošināt pasažieru pārvietošanos, minētais tramvajs tika aizstāts ar 10T. maršruta autobusu.
No 2022. gada 6. jūnija līdz 20. jūnijam sakarā ar Prāgas ielas pārvada slēgšanu Rail Baltic būvdarbu dēļ maršruts tika novirzīts pa 13. janvāra ielu līdz galapunktam "Stacijas laukums" Radio ielā. Otrreiz šādas izmaiņas notika no 2022. gada 11. jūlija līdz 29. jūlijam, bet trešoreiz — no 2023. gada 6. marta, kad maršrutu virzienā uz Stacijas laukumu abos virzienos novirzīja pa Centrāltirgus ielu, kopš 6. jūnija kursē pa 13. janvāra ielu, sakarā ar sliežu remontu.
Maršruts
Virzienā Centrāltirgus — Bišumuiža tramvaji brauc pa šādām ielām: Centrāltirgus iela, Maskavas iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, O. Vācieša iela, F. Brīvzemnieka iela, Vienības gatve, Telts iela, Neretas iela un Bauskas iela.
Virzienā Bišumuiža — Centrāltirgus tramvaji brauc pa šādām ielām: Bauskas iela, Neretas iela, Telts iela, Āpšu iela, Tipogrāfijas iela, Vienības gatve, F. Brīvzemnieka iela, O. Vācieša iela, Uzvaras bulvāris, Akmens tilts, 11. novembra krastmala, 13. janvāra iela, Prāgas iela un Centrāltirgus iela.
Pieturvietas
10. tramvaju maršrutā pavisam kopā ir 34 pieturas. Virzienā Centrāltirgus — Bišumuiža ir 17 pieturas, tāpat arī virzienā Bišumuiža — Centrāltirgus ir 17 pieturas.
Maršruts ar mainītu virzienu
Virzienā '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Bišumuiža''' tramvaji brauc pa šādām ielām: Maskavas iela, Īsā iela, Mazā Krasta iela, Maskavas iela, 11. novembra krastmala, Akmens tilts, Uzvaras bulvāris, O. Vācieša iela, F. Brīvzemnieka iela, Vienības gatve, Telts iela, Neretas iela un Bauskas iela.
Virzienā '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Centrāltirgus''' tramvaji brauc pa šādām ielām: Maskavas iela, Īsā iela, Mazā Krasta iela, Maskavas iela, 13. janvāra iela, Prāgas iela un Centrāltirgus iela.
Virzienā Centrāltirgus — '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā)''' tramvaji brauc pa šādām ielām: Centrāltirgus iela, Maskavas iela, Mazā Krasta iela, Īsā iela un Maskavas iela.
Maršruta ar mainītu virzienu pieturvietas
Virzienā '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Bišumuiža''' ir 24 pieturas.
Virzienā '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā) — Centrāltirgus''' ir 10 pieturas.
Virzienā Centrāltirgus — '''3. tramvaju depo (Fridriķa ielā)''' ir 9 pieturas.
Agrākie pieturvietu nosaukumi:
Valguma iela (pārdēvēta par Nacionālā bibliotēka )
Filipīnas
Filipīnu Republika (Repúbliká ng̃ Pilipinas) ir salu valsts Āzijas austrumos, Klusajā okeānā, starp Indonēziju un Taivānu. No Taivānas Filipīnas atdala Lusonas šaurums, bet rietumos pāri Dienvidķīnas jūrai ir Vjetnama. Arhipelāgs sastāv no vairāk kā 7640 salām, kas kopā aizņem gandrīz 300 000 km2 lielu teritoriju. Ar vairāk kā 107 miljoniem iedzīvotāju Filipīnas ir septītā visvairāk apdzīvotā valsts Āzijā un trīspadsmitā visvairāk apdzīvotā valsts pasaulē. Filipīnu galvaspilsēta ir Manila. Valsts neatkarību ieguva 1946. gadā no Amerikas Savienotajām valstīm.
Pirmskoloniālais periods (pirms 1565)
Filipīnu vēsture iespējams ir sākusies pirms vismaz 30 000 gadiem, kad pa sauszemes tiltiem Filipīnās ieradās pirmie cilvēki. Pirmā oficiāli reģistrētā eiropiešu ierašanās Filipīnās ir fiksēta, kad Homonhonas salā, Samaras salas dienvidaustrumos, piestāja Fernāns Magelāns.
Koloniālais periods (1565 - 1946)
Spāņu kolonizācija sākās 1565. gadā, kad Miguela Lopesa de Legazpi (Miguel López de Legazpi) ekspedīcija ieradās un ierīkoja pastāvīgu apmetni Sebu salā. 1571. gadā Manilas līcī, Lusonas salā, spāņi dibināja vēl vairākas apmetnes. Tieši Manilā spāņi dibināja jaunu pilsētu, kura bija centrs spāņu kundzībai nākamos trīs gadsimtus. Pēc spāņu-amerikāņu kara 1898. gadā Spānija Filipīnas atdeva Amerikas Savienotajām Valstīm. Amerikāņi ieviesa progresīvo koloniālo pārvaldi un 1935. gadā atzina Filipīnu pašnoteikšanos. Otrā pasaules kara laikā līdz Japānas kapitulācijai 1945. gadā salās bija japāņu okupācijas vara.
Ģeogrāfija
Filipīnas atrodas Klusā okeāna rietumu daļā, un to veido apmēram 7640 salas, no kurām tikai neliela daļa ir apdzīvotas. No Taivānas ziemeļos uz Borneo dienvidos salas stiepjas gandrīz 1850 km garumā. Lusona ziemeļos un Mindanao dienvidos ir lielākās no salām un aizņem divas trešdaļas valsts kopējās teritorijas. Nākamajām deviņām salām platība pārsniedz 2500 km2. Tikai divām piektdaļām salu ir nosaukumi, un tikai 350 salas ir lielākas par 1,6 km2. Tās ir vulkāniskas izcelsmes un ir daļēji applūdušu kalnu grēdu virsotnes. Salu virsma ir nelīdzena, un augstākā virsotne ir Apo kalns, kas paceļas 2954 m augstumā un atrodas Mindanao salā.
Aptuveni 45% valsts teritorijas aizņem lauksaimniecības zemes, trešdaļu teritorijas klāj meži, lai gan notiek nelegāla un plaša mežizstrāde, un koki tiek izcirsti un dedzināti, lai iegūtu zemi kultūraugu stādījumiem. Vairumā salu dominē mitrs tropu mežs, bet arhipelāga rietumos, kur nokrišņu ir mazāk (1000 mm gadā) — savannas. Salās konstatētas vairāk nekā 10 000 koku, krūmu un paparžu sugas. Visbiežāk mežos aug dažādas palmas un bambusi. Filipīnās mīt vairāk nekā 700 putnu sugu, kā arī daudzas abinieku un rāpuļu sugas. Salās endēmiska ir Filipīnu gimnūra, 2 tupaju sugas, Filipīnu tarsijs, kuplastvāveru un ciršļžurku ģintis, 4 pundurvāveru sugas, Filipīnu pundurbifelis, Filipīnu briedis, Filipīnu lorikuls, kā arī Filipīnu kakadu un 1 lori ģints (Bolbopsittacus).
Kā daļa no Klusā okeāna ugunsloka Filipīnas atrodas virs vienas no ģeoloģiski aktīvākajām Zemes garozas vietām, kā dēļ šeit regulāri notiek zemestrīces. Pēdējā lielā zemestrīce 1990. gadā satricināja Lusonas salas ziemeļdaļu. Tā atņēma dzīvību 1600 cilvēkiem un vairāk nekā 100 000 atstāja bez pajumtes. Salās ir 20 aktīvi vulkāni, tostarp Pinatubo vulkāns, kura izvirdums 1991. gadā bija otrais spēcīgākais vulkāna izvirdums 20. gadsimtā. Filipīnas piemeklē arī plūdi un zemes nogruvumi. Salas atrodas taifūnu joslā, un no jūnija līdz oktobrim ir vidēji 15-20 taifūni. 2002. gadā ANO Civilo un humanitāro lietu birojs publiskoja statistikas datus, kas liecina par to, ka Filipīnas ir dabas katastrofām visvairāk pakļautā valsts pasaulē.
Klimats
Filipīnās valda tropu un subtropu klimats, un visu gadu ir karsts un mitrs. Gada vidējā gaisa temperatūra ir +27 °C un vidējais nokrišņu daudzums - 2030 mm gadā. Tomēr gaisa temperatūra un nokrišņu daudzums stipri atšķiras no vietas ģeogrāfiskā novietojuma un augstuma virs jūras līmeņa.
Valsts pārvalde
Filipīnu valsts pārvalde teorētiski ir ļoti līdzīga Amerikas Savienoto Valstu sistēmai. Tai ir trīs atzari - izpildvara, likumdošanas vara un tiesu vara, kā ari politiskās atturēšanas un pretspara sistēma. Likumdošanas vara pieder divpalātu parlamentam. Senātā ir 24 vietas un senatorus vispārējās un tiešās vēlēšanās ievēl uz sešiem gadiem ar divu termiņu ierobežojumu. Pārstāvju palātā ir 253 deputāti, kas vispārējās un tiešās vēlēšanās tiek ievēlēti uz trim gadiem. Izpildvara pieder prezidentam, viceprezidentam un Kabinetam. Prezidents un viceprezidents tiek ievēlēts vispārējās un tiešās vēlēšanās uz vienu sešu gadu termiņu. Prezidents ir valsts un valdības galva. Kabinetu ieceļ prezidents ar Norīkojumu komisijas piekrišanu. Tas pārrauga valsts pārvaldes darbu. Visaugstākā tiesu vara ir Augstākās tiesas rokās. Tajā ir 15 tiesnešu, kas ieņem amatu līdz 70 gadu vecumam un ko ieceļ prezidents pēc Filipīnu Tiesu un advokatūras padomes ieteikuma. Tomēr Filipīnu tiesu joma ilgajos diktatūras gados bijusi skandālu centrā vai periodiski pat atlaista. To joprojām uzskata par dziļi korumpētu, un tajā saglabājies spēcīgs politiskais favorītisms.
Demogrāfija
Filipīnas ir 13. apdzīvotākā valsts pasaulē ar 107 190 081 cilvēku. 8% filipīniešu dzīvo ārzemēs, tur strādādami un sūtot atpakaļ naudu. Filipīnās dzīvo vairāk nekā 100 etnisko grupu pārstāvji, kas runā dažādās valodās un dialektos. Lielākās etniskās grupas ir visaji (41%), tagali (21%), moro (7%) un ķīnieši (1,5%). Kaut gan oficiālā valoda ir filipīniešu, komerciālā un valdības saziņā plaši lieto angļu valodu. Vairāk nekā 80% iedzīvotāju ir katoļi, savukārt aptuveni 15% musulmaņu dzīvo Mindanao salā.
Virtuve
Filipīnu virtuve ir spāņu, malajiešu un ķīniešu virtuves sajaukums, kurā nozīmīga loma ir rīsiem, augļiem un jūras produktiem. Tipiski filipīniešu ēdieni ir siniganga (buljons ar moluskiem, garnelēm un augļiem), tinola (cālīši), pankitmolo (cūkgaļas, vistas un sēņu sacepums ar vistas vai gaļas buljonu), rijetafel (cepta vista ar vārītiem dārzeņiem un karri mērci) un adobo (etiķī marinēti cūkgaļas gabaliņi ar ķiplokiem, garšvielām, rīsiem). Iecienīts svētku ēdiens – lečons (piena sivēns, pildīts ar tamarindas lapām, cepts oglēs). Lieto arī liellopu (vēršu) gaļu karabao. Populāri ir mango, tomāti, cepti kabači, kokosrieksti. Visu ēdienu pagatavošanai izmanto asos piparus, un cepšanai galvenokārt izmanto palmu eļļu.
Itālijas basketbola izlase
Itālijas basketbola izlase ir komanda, kas pārstāv Itāliju tādās starptautiskās basketbola sacensībās kā Olimpiskās spēles, Pasaules čempionāts un Eiropas čempionāts.
Izlases lielākais panākums ir sudraba medaļa 1980. un 2004. gada Olimpiskajās spēlēs.
Pašlaik (2011. gada jūnijs) Itālijas izlase FIBA Pasaules izlašu rangā ieņem 7. vietu.
Urumči
Urumči (ug, Ürümçi; zh, ) ir prefektūras līmeņa municipalitāte, Siņdzjanas Uiguru autonomā reģiona administratīvais centrs Ķīnas Tautas republikas ziemeļrietumos. Rietumos un austrumos robežojas ar Čandzji Hueju autonomo prefektūru, ziemeļos — ar Altaja prefektūru, dienvidos — ar Turpanu un Bajangolas Mongoļu autonomo prefektūru. Tanu dinastijas laikā bija viens no Zīda ceļa galvenajiem mezgla punktiem. Tiek uzskatīta par pasaulē no jūrām vistālāk izvietoto lielpilsētu.
Vēsture
Ķīniešu Haņu dinastijas laikā tagadējās Urumči vietā atradās Zīda ceļa apmetne. 13. gadsimtā to pakļāva Mongoļu impērija, 17. gadsimtā Džungārijas haniste, kuru 1755. gadā sagrāva mandžūru Cjinu dinastijas karaspēks. 1763. gadā ķīnieši šo pilsētu nosauca par Dihua, bet 1854. gadā uiguru valodas vārdā par Urumči (ئۈرۈمچی), kas tulkojumā no senās mongoļu valodas nozīmē "skaistas ganības". 1884. gadā tā kļuva par reģinālo administratīvo centru. 1953. gadā ĶTR Dihua īpašo reģionu pārdēvēja par Urumči īpašo reģionu, kuru likvidēja 1958. gadā.
Stūri
Stūri var būt:
Iveta Purne
Iveta Purne (dzimusi Rīgā) ir latviešu sociālā darbiniece un politiķe, pārstāv partiju "No sirds Latvijai". Bijusi Latvijas Republikas labklājības ministre, tobrīd Latvijas Zemnieku savienības biedre.
Biogrāfija
Laika posmā no 1985. līdz 1986. gadam bijusi kultūras inspektore Rīgas pilsētas Oktobra rajona tautas deputātu padomes izpildkomitejā, no 1991. līdz 1996. gadam - Rīgas Vagonu rūpnīcas kluba sektora vadītāja. 1997. gadā sākusi strādāt Rīgas sociālajā aprūpes centrā "Gaiļezers".
2005. gadā I. Purne sākusi strādāt Labklājības ministrijā, iesākumā kā Sociālo pakalpojumu kvalitātes kontroles daļas vadītāja, bet vēlāk kā ministrijas parlamentārā sekretāre.
Politiskā darbība
2005. gada Rīgas domes vēlēšanās I. Purne kandidēja uz deputāta vietu domē no Zaļo un Zemnieku savienības saraksta, taču netika ievēlēta.
, kad no amata atkāpās Aigara Kalvīša Ministru kabineta labklājības ministre Dagnija Staķe, I. Purne ieņēma viņas vietu. Amatu saglabāja arī Ivara Godmaņa vadītajā valdībā. Ministres amatu zaudēja. Darbojās kā nākamā labklājības ministra Ulda Auguļa padomniece.
I. Purne kandidēja 2009. gada pašvaldību vēlēšanās, kur viņas pārstāvētais Zaļo un Zemnieku savienības saraksts neiekļuva Rīgas domē. No Zaļo un Zemnieku savienības kandidēja arī 10. un 11. Saeimas vēlēšanās, abas reizes netika ievēlēta.
2018. gadā pievienojās partijai "No sirds Latvijai", no kuras saraksta kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās, taču saraksts netika ievēlēts Saeimā.
Kantinflass
Mario Moreno Rejess (Mario Moreno Reyes; dzimis 1911. gada 12. augustā Mehiko, miris 1993. gada 20. aprīlī Mehiko), pazīstams kā Kantinflass (Cantinflas), bija meksikāņu komiķis, viens no Meksikas kino pionieriem.
Kantinflasa tēls parasti ir pilsētas nabadzīgais iedzīvotājs – pelado, kurš lielā mērā kļuvis par meksikāņu nacionālās identitātes sastāvdaļu.
Čārlijs Čaplins nosaucis Kantinflasu par "pasaules labāko komediantu", bet pats Kantinflass tiek saukts par "Meksikas Čaplinu".
Lielā mērā Kantinflasa dēļ Meksika izvirzījusies par Latīņamerikas kino centru.
Oļegs Konoņenko
Oļegs Konoņenko (dzimis ) ir Krievijas kosmonauts.
Konoņenko 1988. gadā absolvēja Harkivas Aviācijas institūtu lidmašīnu dzinēju inženiera specialitātē. 1996. gadā viņš tika ieskaitīts kosmonautu sagatavošanas grupā. 2001.—2002. gadā gatavojās kā SKS 3. viesekspedīcijas dublieris.
Konoņenko pirmais lidojums kosmosā notika 2008. gadā ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-12, esot SKS 17. ekspedīcijas lidojuma bortinženierim.
Otro reizi kosmosā Konoņenko devās 2011. gada decembrī ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-03M SKS-30/31 ekspedīcijā. Viņš bija 31. ekspedīcijas komandieris. Uz zemes atgriezās 2012. gada jūlijā.
Trešais kosmiskais lidojums sākās 2015. gada jūlijā, Konoņenko esot kosmosa kuģa Sojuz TMA-17M komandierim. Viņš bija SKS-44 un SKS-45 lidojuma inženieris. Uz zemes atgriezās 2015. gada decembrī.
2016. gada 10. novembrī Oļegs Konoņenko kļuva par kosmonautu vienības komandieri.
Konoņenko ceturtais kosmiskais lidojums sākās 2018. gada decembrī, esot kosmosa kuģa Sojuz MS-11 komandierim. Viņš bija SKS 57. ekspedīcijas lidojuma inženieris, 58. ekspedīcijas un 59. ekspedīcijas komandieris. Uz zemes atgriezās 2019. gada jūnijā.
Marks Ženē
Marks Ženē Gerero (es; dzimis, Sabadellā, Spānijā) ir Formula 1 ekspilots, pašreizējais Scuderia Ferrari testpilots. Viņa brālis Hordi arī ir autosportists.
1998. gadā Ženē kļuva par Open Fortuna by Nissan čempionu. . un. gadā braucis Minardi komandā, kopumā izcīnot 1 punktu. Vēlāk vairākus gadus bijis Williams komandas testu un rezerves pilots, tādēļ ir aizvietojis Ralfu Šūmaheru pēc vairākām viņa avārijām. Vēlāk pārcēlies uz Ferrari, kur viņš strādā par testpilotu vēl joprojām.
Ženē ir piedalījies Lemānas 24 stundu sacīkstēs, tomēr nav uzvarējis. 2008. gadā viņš piedzīvoja avāriju un lauza kājas īkšķi.
Brīnumainais burvis no Oza zemes
Brīnumainais burvis no Oza zemes (The Wonderful Wizard of Oz) ir Laimena Frenka Bauma sarakstīta bērnu grāmata. Šo grāmatu ilustrēja Viljams Voless Denslovs (William Wallace Denslow). To pirmo reizi publicēja Čikāgā Džordža M. Hila kompānija (George M. Hill Company) 1900. gadā. Kopš tās reizes grāmata ir vairākas reizes atkārtoti laista tirgū, dažreiz arī ar nosaukumu Ozas burvis vai Oza zemes burvis (The Wizard of Oz). Grāmatā ir stāstīts par meitenes, kuras vārds ir Dorotija, piedzīvojumiem Ozas zemē (Land of Oz). Šī grāmata ir kļuvusi par vienu no vislabāk zināmajiem stāstiem Amerikas popkultūrā un ir iztulkota daudzās valodās. Grāmata kļuva tik populāra, ka pat 1903. gadā Baums to pielāgoja Brodvejas mūziklam. Grāmatas popularitātes dēļ Baums sarakstīja vēl trīspadsmit grāmatas par Ozu.
Arvīds un Mūrsitēji
Arvīds un Mūrsitēji bija Anglijas latviešu rokgrupa. Tā bija pirmā latviešu mūzikas grupa, kas spēlēja pankroku, kā arī regeju. Grupa izveidojās no grupas Alva sastāva pēc tās izjukšanas un pastāvēja no 1979. līdz 1984. gadam.
Music (albums)
Music ir ASV mūziķes Madonnas astotais studijas albums, kuru ierakstu kompānija Maverick Records sadarbībā ar Warner Bros. izdeva 2000. gada 18. septembrī. RIAA (en) šim albumam piešķīra zelta, platīna un dubultā platīna statusu 2000. gada 25. oktobrī un trīskāršo platīnu 2005. gada 21. novembrī par pārdotiem 3 miljoniem albuma kopiju ASV. Ārpus ASV albums tika pārdots vēl 8 miljonos kopiju. Drowned World Tour reklāmas nolūkos 2001. gada jūnijā tika izdota albuma divu disku versija, kurā bez dziesmām no pamatalbuma bija arī vairāku dziesmu remiksi un "What It Feels Like For A Girl" video.
Talavija
Talavija ir viena no vecākajām un lielākajām Latvijas studentu korporācijām.
Krāsas
Talavijas krāsas ir balts — zaļš — zelts, kas simbolizē korporācijas principus — atturību (balts), izglītību (zaļš) un tautību (zelts). Atturības princips uzliek par pienākumu atturēties no visām pārmērībām, kas nav izglītota cilvēka cienīgas, bojā garu un miesu vai traucē kārtīgas dzīves norisi. Atturība nenozīmē pilnīgu atturēšanos no alkohola, bet gan: "jo mazāk dzer, jo teicamāki". Izglītības princips uzliek par pienākumu, blakus sekmīgai studēšanai, censties papildināt savu izglītību ar vispārējām zināšanām, sekojot zinātnes attīstībai un jaunākiem notikumiem literatūras un mākslas laukā. Lai to sekmētu, noturamas zinātniski — literāras sapulces un rīkojamas kopējas teātru izrāžu un citu mākslas sarīkojumu apmeklēšanas. Tautības princips nosaka, ka talavietim katrā vietā un laikā atklāti jāuzstājas kā savas tautas krietnam un cienīgam pārstāvim, nekad nenoliedzot savu tautību. Sarunā ar līdztautiešiem arvien ir jālieto latviešu valoda un tāpat satiksmē ar cittautiešiem, kas prot latviski.
Devīzes un simboli
Talavijas devīzes ir "Roku rokā" un "Darbs ceļ vīru", kā tās simboli kalpo korporācijas karogs, vapenis, vairogs un cirķelis.
Talavijas karogā ir trīs horizontālas svītras. Augšējā trešdaļa ir balta, vidējā zaļa un apakšējā — zelta krāsā. Talavieša cepurīte ir tajās pašās krāsās ar baltu virsu un tajā iešūtu zelta septiņstūrainu lietuvēna krustu.
Dibināšana un pirmais darbības posms (1900-1918)
Talavija ir dibināta 1900. gada 14. decembrī Rīgas Latviešu biedrības namā. Tās dibinātāji bija 25 Rīgas Politehniskā institūta studenti, kuri atsaucās Tirdzniecības nodaļā studējošā Viļa Olava aicinājumam nodibināt Rīgas Politehniskajā Institūtā jaunu latviešu studentu korporāciju (līdztekus Selonijai un neatzītajai Zemgalijai). Vilis Olavs agrāk bija studējis Tērbatas universitātē un bija Lettonias filistrs. Par Talavijas mērķiem viņš izvirzīja latviešu tautības studentu apvienošanu, goda prāta un tautiskās apziņas izkopšanu, kā arī izglītošanos. Par Talavijas principiem tika atzīti tautība, izglītība un atturība. Sevišķi grūts bija korporācijas sākumposms, jo biedru skaits aug lēnām. Vācbaltiešu korporācijas aktīvi uzstājās pret latviešu korporācijām. Sākas Pirmais pasaules karš un 1915. gadā Rīgas Politehnisko institūtu pārcēla uz Maskavu, kas cirta lielu robu korporācijas rindās, jo ne visi varēja turpināt studijas Maskavā, bet citus iesauca armijā. Talavijas 15. gada svētkos Maskavā no 244 talaviešiem piedalījās tikai 56.
Otrais darbības posms (1918-1940)
1918. gadā Talavijas karogs atgriezās Latvijā. Talavieši rūpējās par kārtības uzturēšanu Latvijas Republikas proklamēšanas svinīgajā sēdē 18. novembrī. Pēc Latvijas brīvības cīņu sākuma 1918. gada decembrī Talavija un Selonija nolēma atbalstīt Latvijas neatkarību, visiem aktīvajiem, Latvijā esošajiem biedriem iestājoties tās topošajā karaspēkā. 20. decembrī Latvijas Republikas aizsardzības ministrs nodibināja Atsevišķo studentu rotu, kurā iestājās 47 seloņi, 43 talavieši un citu korporāciju pārstāvji (letoņi, letgaļi un frāteri). Talavieši bija uzticīgi Latvijas neatkarības idejai jau no tās sākotnes. Vienojoties Lettonia, Selonijai, Lettgalliai, Talavijai un Fr. Letticai 1919. gada septembrī tika izveidots Prezidija Konvents, kuram vēlāk pievienojās arī citas korporācijas. Talavijā šajā periodā uzņēma 592 studentus, un 1939. gada decembrī korporācijā bija 463 locekļi (no tiem Filistru biedrībā 301). Talavieši bija plaši pārstāvēti Latvijas partijās, sabiedriskās organizācijās, aktīvi darbojās Latvijas valsts celtniecībā, trīs no viņiem bija Latvijas Republikas ministru prezidenti — Zigfrīds Anna Meierovics, Hugo Celmiņš un Ādolfs Bļodnieks.
Trešais darbības posms (1940-1989)
Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā korporācijas tika aizliegtas un to pārstāvji tika represēti. Tika izsūtīti septiņdesmit septiņi talavieši ar ģimenēm, tikai pieciem no viņiem izdevās atgriezties no izsūtījama. Pēc okupācijas Talavijas kopas darbojās trimdas apstākļos vispirms Vācijā, vēlāk piecos kontinentos.
Ceturtais darbības posms (no 1989)
1989. gada 23. maijā dzimtenē dzīvi palikušie korporācijas filistri atjaunoja Talavijas darbība Latvijā. Drīz vien Talavija kā viena no pirmajām studentu korporācijām atguva savu vēsturisko namu Lāčplēša ielā 28, Rīgā. Tajā ar ārzemju talaviešu finansiālo palīdzību tika veikti vērienīgi atjaunošanas darbi un atsākta pilnvērtīga korporācijas sabiedriskā dzīve. Šobrīd Talavija apvieno vairāk kā 400 cilvēku visā pasaulē, kurus apvieno devīzes "Roku rokā" un "Darbs ceļ vīru". 2015. gada rudenī Talavija paziņoja par savu izstāšanos no Prezidiju Konventa un 2016. gada rudenī kopā ar studentu korporāciju Lettonia atjaunoja Šaržēto konventu.
Paula Saksa balva
1995. gadā studentu korporācija Talavija nodibināja profesora Paula Saksa Atzinības balvu, lai atbalstītu jaunos latviešu opermūzikas talantus.
Korporācijas Talavija Atzinības balvas saņēmuši:
Jūrmala (nozīmju atdalīšana)
Jūrmala var būt:
Zvoleņa
Zvoleņa - pilsēta Polijā, Mazovijas vojevodistē uz austrumiem no Radomas. Zvoleņas apkaimē dzimis dzejnieks Jans Kohanovskis (Jan Kochanowski, 1530 - 1584).
Bohotņica
Bohotņica (pl, ) ir ciems Polijas dienvidaustrumos, Ļubļinas vojevodistes rietumos, Pulavu apriņķī. 2011. gadā šajā ciematā dzīvoja 1069 iedzīvotāju. Ciems atrodas vēsturiskajā Mazpolijas reģionā, aptuveni 3 km uz ziemeļaustrumiem no Kazimeždolni, 10 km uz dienvidiem no Pulavi un 42 km uz rietumiem no Ļubļinas. Cauri ciemam plūst Bistras upe, kas aptuveni kilometru tālāk ietek Vislā. Ciems agrāk ir saukts arī par Mazo Bohotņicu (Bochotnica Mała), jo 22 km uz austrumiem atrodas cits ciems ar nosaukumu Bohotņica-Kolonija.
Bohotņica ir viena no vecākajām apdzīvotajām vietām Mazpolijā. No 6. līdz 10. gadsimta tur esot bijusi apmetne. Rakstiskajos avotos Bohotņica pirmo reizi pieminēta 1317. gadā. Netālu no ciema atrodas 14. gadsimta pils drupas. Saskaņā ar leģendu pili uzcēla Kazimirs III Lielais savai mīļākajai Esterei Malahai, kurpnieka meitai. Ar slepenu tuneli pils esot bijusi savienota ar Kazimira pili. Blakus pilsdrupām atrodas 18. gadsimtā celts tornis, kas mūsdienās kalpo kā tūristu skatutornis.
Mākslīga šūna
Mākslīga šūna ir no mākslīgām sastāvdaļām izveidota šūna. Pirmās mākslīgās šūnas tika izgatavotas, izmantojot dezoksiribonukleīnskābes (DNS) pamatsastāvā esošos ķīmiskos savienojumus.
Amerikāņu zinātnieki ir radījuši mākslīgu šūnu, kura spēj atšifrēt gēnu kodu un sintezēt olbaltumvielas. Mākslīgo šūnu veido divkārša tauku membrāna, zem tās atrodas šķīdums ar visām ķīmiskajām vielām, kas parasti šūnai nepieciešamas olbaltumvielu ražošanai, kā arī gēns, kas ietver zaļi fluorescējošā proteīna izgatavošanas recepti.
Tikko mākslīgā šūna bija izveidota, tā sāka sintezēt zaļi fluorescējošo proteīnu, kas lika tai spīdēt zaļā krāsā. Process apstājās tikai tad, kad šūnā beidzās sintēzei vajadzīgās izejvielas. Zinātnieki mainīja šūnas sastāvu, lai nepieciešamās vielas varētu piegādāt no ārējās vides, un tas proteīna ražotnei ļāva sekmīgi darboties veselas piecas diennaktis. Spēja uzturēt vielmaiņu ir viens no kritērijiem, lai organismu varētu saukt par dzīvu.
Britānija
Britānija var būt:
SKS 14. Krievijas viesekspedīcija
'''SKS 14. Krievijas viesekspedīcija' ( jeb ЭП-14'') ir Krievijas un Dienvidkorejas rīkota īslaicīga kosmonauta ekspedīcija uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS).
Viesekspedīcija startēja ar kosmosa kuģi Sojuz TMA-12, un tās apkalpe ir Korejas pirmā kosmonaute Ī Sojona. Kopā ar viņu ar Sojuz TMA-12 uz staciju tika nogādāti arī SKS 17. ekspedīcijas apkalpes locekļi Sergejs Volkovs un Oļegs Konoņenko.
Uz zemi kosmonaute atgriezās kosmosa kuģa Sojuz TMA-11 nolaižamajā aparātā kopā ar SKS 16. ekspedīcijas apkalpes locekļiem Juriju Maļenčenko un Pegiju Vitsoni.
Ivars Eglītis
Ivars Eglītis (dzimis ) ir ārsts, bijušais Latvijas Republikas Veselības ministrs, pārstāvot valdībā Tautas partiju. Dzimis Kuldīgā.
1984. gadā absolvējis Rīgas Medicīnas institūtu ārsts-terapeita specialitātē. Pēc augstskolas beigšanas no 1984. līdz 1989. gadam strādājis Kuldīgas rajona centrālajā slimnīcā. No 1992. līdz 1994. gadam bijis Kuldīgas rajona galvenais ārsts. Tad nepilnu pusgadu strādājis Labklājības minstrijā Veselības departamenta direktora amatā, no 1995. līdz 2007. gadam SIA "Kuldīgas slimnīca" valdes priekšsēdētājs.
Vecrīga
Vecrīga, (apkaimes nosaukums Vecpilsēta) arī Iekšrīga, ir Rīgas pilsētas vissenākā daļa, kā arī apkaime, kuras robežas veido K. Valdemāra viela, Z. A. Meierovica bulvāris, Aspazijas bulvāris, 13. janvāra iela un 11. novembra krastmala. Kopš 1967. gada Vecrīga ir valsts aizsargājamā zona, kopš 1983. gada pilsētbūvniecības piemineklis, 1997. gadā Rīgas vēsturisko centru un tostarp Vecrīgu UNESCO iekļāva Pasaules mantojuma sarakstā, bet 2007. gadā, pateicoties Vecrīgas panorāmai un siluetam, Rīga ieguva Eiropas mantojuma zīmi.
Vēsture
Rīgas pilsētu 1201. gadā dibināja bīskaps Alberts, pilsētas tiesības tā ieguva 1225. gadā. Pirms tam vismaz no 11. gadsimta pie Rīgas (Rīdziņas, Rīdzenes) upes ietekas Daugavā bija lībiešu un kuršu apmetne (tagadējā Alberta laukuma, Ūdensvada ielas, Doma laukuma apkārtnē). Vecrīgā, kā nocietinātā viduslaiku pilsētā saplūda un pārveidojās vairāki apbūves kompleksi — vietējo iedzīvotāju ciemats, vācu ieceļotāju apmetne, Rīgas bīskapa (vēlāk arhibīskapa), Zobenbrāļu (vēlāk Livonijas) bruņinieku ordeņa, kā arī klosteru īpašumi. Visvecākā daļa ir tagadējās Rīgas Svētā Pētera baznīcas, Rīgas Svētā Jāņa evaņģēliski luteriskā baznīcas un Rīgas Svētā Jura baznīcas, nedaudz vēlāk arī Doma laukuma un Sv. Gara konventa apvidū, šeit atradās bīskapa sēdeklis (Pēterbaznīca, vēlāk Doms), Zobenbrāļu ordeņa pils un baznīca (tagadējās Jāņa baznīcas vietā, Jura baznīca), apmetnes 5,5 hektāru lielo teritoriju iekļāva pusloka nocietinājumi, kas bija tipiski tā laika militārajā arhitektūrā, liecinot par krustnešu ieceru nemiermīlīgo iedabu. Tolaik Daugavas krasts atradās kādus 70 metrus tuvāk pilsētai.
1282. gadā Rīga kļuva par Hanzas savienības locekli, nostiprinot savas pozīcijas tirgotāju un amatnieku vidū. Tālāk pilsētas attīstību ietekmēja sociālie aspekti — radušās nesaskaņas Bīskapa un Zobenbrāļu ordeņa pēcnācēja — Livonijas ordeņa — starpā papildināja pieaugošais turīgo tirgotāju un pilsētnieku slānis, kas vēlējās lielākas noteikšanas tiesības pilsētas pārvaldē. Livonijas pilsoņu kara laikā nopostīja senāko ordeņa pili un tās vietā ierādīja zemi ārpus pilsētas mūriem, kur tapa tagadējā Rīgas pils.
Pilsēta ir attīstījusies kā tirdzniecības un tranzīta (vēlāk arī rūpniecības) centrs, saduroties pieaugošajam iedzīvotāju skaitam un nepieciešamībai aizsargāt pilsētu ar nocietinājumu palīdzību, ko papildina Latvijā valdošo vācu, poļu, zviedru, krievu  lietotie nocietinājumu sistēmu plānošanas principi un pilsētu būvnoteikumi. Vecrīgas ielu tīkls pamatā radies 13. gadsimtā. Tajā ir iespējams saskatīt senu sauszemes ceļu trases, bijušās Rīgas upes krastu, kā arī vēlāk likvidēto apbūves kompleksu, klosteru un piļu, kontūras. Vecrīgas teritoriālajā plānojumā ir skaidri redzami pilsētas attīstības posmi, ko iezīmē dažādās nocietinājuma līnijas, proti, viduslaiku Rīga ar aizsardzības mūriem, torņiem un aizarggrāvjiem (Mārstaļu ielā, Pulvertornis un Trokšņu ielā) un 17. gadsimta Zviedru Vidzemes cietoksnis, kad inženieris Johans Rodenburgs Rīgas nocietinājumus pārbūvēja ar ģeometriskiem bastioniem un ravelīniem (Pankūku bastions, vēlākais Triangula bastions u. c.). Industriālās revolūcijas laikā, 19. gadsimta vidū nocietināta pilsēta drīzāk bija mīnuss, tāpēc izmaiņas Rīgas pilsētā saistāmas ar mūru nojaukšanu ap Vecrīgu, bulvāru loku, industriālo un dzīvojamo zonu izveidi kādreizējā iekšpilsētā, priekšpilsētā un neapbūvētajos laukos. Līdz 19. gadsimta vidum zemes nocietinājumu sistēma, galīgo apveidu Vecrīga ieguva pēc zemes nocietinājumu sistēmas nojaukšanas un ielu un bulvāru izveides no 1857. līdz 1863. gadam. Kopš 1863. gada Vecrīga nav piedzīvojusi kardinālas teritoriālas izmaiņas.
Neizsmeļams kultūrvēstures informācijas avots ir arī Vecrīgas ēkas, to arhitektūra, interjers un sadzīves priekšmeti, arī publiskās telpas labiekārtošanas realizētie un nerealizētie projekti. Vecrīgas teritorija vēsturiski tiek dalīta trijās grupās — pilsētā (iekšpus mūriem), priekšpilsētā (teritorijā ārpus mūriem) un laukos. Pirmajās divās darbojās atšķirīgi saimnieciskās dzīves un apbūves noteikumi, kas noteica to arhitektonisko raksturu un saglabātību līdz mūsdienām. Piemēram, mūra ēkas bija ļauts būvēt tikai pilsētā, attiecīgi, lai arī līdz pat 18. gadsimta beigām pārsvarā dominēja koka apbūve, tomēr lielākais vairums viduslaiku, renesanses un baroka stila arhitektūras šedevru, ko mēs varam skatīt arī šodien, atrodas Vecrīgas centrālajā daļā. Iekšpilsētā un priekšpilsētā pieļaujama bija tikai koka apbūve, kas militāru konfliktu laikā tika likvidēta. Mūra ēkas Vecrīgā, savukārt, liecina par to laiku, varu, kultūru, sociālo slāņu, stilu un funkcionālo mērķu daudzveidību, kas ir bijusi un ir aktuāla šajā teritorijā — sākot no romānikas un gotikas, renesanses, baroka, klasicisma, līdz pat neostiliem, eklektismam, jūgendstilam un 20. un 21. gadsimta mijas arhitektūras.
Ģeogrāfija
Vecpilsētas (Vecrīgas) apkaimes kopējā platība ir 0,944 km², kas tādējādi to ierindo starp vismazākajām Rīgas pilsētas apkaimēm (turklāt šeit netiek ņemts vērā fakts, ka 1/3 no apkaimes teritorijas aizņem Daugava). Pa perimetru šīs apkaimes robežas garums ir tikai 3 784 metri. Dabā Vecpilsētas apkaimes robežas ir skaidri identificējamas — tā ir teritorija, kuru tradicionāli dēvē arī par Vecrīgu. Šai apkaimei tāpat kā Centra apkaimei nav skaidri identificējama vietēja centra, jo tās platība ir ļoti maza un pēc būtības visai apkaimei ir centra teritoriju izteikti daudzfunkcionālais un telpiski blīvais raksturs. Šīs apkaimes plānojuma struktūrā ļoti būtisku lomu ieņem publiskā ārtelpa un jo īpaši lielākie laukumi (Doma laukums, Rātslaukums, Līvu laukums u.c.), kas iezīmē apkaimes daudzo aktivitāšu galvenos mezgla punktus.
Visa Vecpilsētas apkaimes teritorija atrodas vienā (Daugavas ielejas) ģeomorfoloģiskajā mikrorajonā, taču dēļ atropogēnās iedarbības, kas ilgusi daudzus gadsimtus, zemes virskārtā vairāku metru biezumā raksturīgi tehnogēnas izcelsmes nevis aluviālie nogulumi. Zem Kvartāra nogulumu segas Vecpilsētas apkaimē augšējo pamatiežu slāni veido Pļaviņu svītas pelēkie dolomīti ar dolomītmerģeļu un mālu starpslāņiem, kā arī Salaspils svītas pelēkie, ģipšainie dolomīti un dolomītmerģeļi ar māla un ģipšakmens starpslāņiem.
No inženierģeoloģisko apstākļu viedokļa Vecpilsētas apkaimē raksturīgi sarežģīti celtniecības apstākļi. Gruntsūdeņu dziļums ir atbilstošs būvniecības darbu veikšanai — 1,5—3 metri, taču kvartāra nogulumu sastāvs (sajaukumā ar tehnogēnajiem nogulumiem) situāciju nedaudz sarežģī. Vecpilsētas apkaimē tehnogēnie nogulumi veido 5—10 metrus biezu zemes virskārtu. Zem tiem ieguļ irdenas ar vidēji blīvām starpkārtām smalkas vai vidēji rupjas smiltis, kuru pamatnē no 10—15 metru dziļuma ieguļ karbonātiskie ieži (Vecpilsētas gadījumā tas ir merģelis).
Pateicoties pietiekamajam zemes virsmas augstumam virs jūras līmeņa un Daugavas krastmalas nostiprinājumiem, reāli applūšanas draudi Vecpilsētas apkaimei nepastāv. Saskaņā ar 2006. gada Rīgas teritoriālo plānu nevienai no šīs apkaimes teritorijām obligāti nav jāveic teritorijas inženiertehniskā sagatavošana pirms būvniecības uzsākšanas.
Teritorijas iedalījums
Saskaņā ar 2006. gada Rīgas teritoriālo plānu Vecpilsētas apkaimē 32,2% jeb 30,4 hektāri aizņem ūdens teritorijas. Pēc būtības tas ir tikai 1 ūdens objekts — Daugava, kas aizņem visu apkaimes R daļu. Daugavas platums no Vecrīgas līdz AB dambim pretējā krastā ir aptuveni 450 metri.
No apbūves teritorijām Vecpilsētas apkaimē lielāko daļu aizņem centra apbūves teritorijas — 25,6% jeb 24,2 hektāri no apkaimes kopējās platības, tādējādi uzsverot šīs apkaimes blīvo un izteikti daudzfunkcionālo apbūves raksturu atbilstoši faktiskajai un arī vēlamajai situācijai nākotnē. Šādā rakstura teritorijas izvietotas visā apkaimē, izņemot tās ZR daļu, kur savukārt dominē publiskās apbūves teritoriju statuss. Publiskās apbūves teritorijas Vecpilsētas apkaimē kopumā aizņem 9,3% jeb 8,8 hektārus. Tās fragmentāri caurauž visu apkaimes apbūves struktūru, papildinot to ar sabiedriska rakstura būvēm (baznīcas, skolas un dažādas pārvaldes institūcijas). Interesanti, ka lielāko daļu no Vecpilsētas apkaimes sauszemes teritorijas aizņem nevis dabas vai kāds no apbūves teritoriju izmantošanas veidiem, bet gan ceļu un ielu trases (31,9% jeb 30,2 hektāri no apkaimes kopējās platības). Taču to var racionāli izskaidrot ar vēsturiski samezgloto apkaimes ielu struktūru, kur ielu sarkanās līnijas pārsvarā sakrīt ar apbūves līniju, plašo 11. novembra krastmalas sarkano līniju koridoru, kā arī daudzajiem laukumiem (Latviešu strēlnieku laukums, Rātslaukums, Doma laukums, Līvu laukums, Alberta laukums) un citām līdzīga rakstura publiskās ārtelpas daļām, kas ietilpst ceļu un ielu trašu zonējuma atļautajā izmantošanā.
Apbūve
Vecrīgas apbūve ir daudzveidīga, dažādos laikmetos uz zemes gabaliem būvētās ierindas ēkas ir kā fons dominējošajām viduslaiku kulta celtnēm, kas arī nosaka Vecrīgas siluetu. No vairāk kā 500 Vecrīgas ēkām, pārliecinoši lielākajai daļai ir piešķirts kultūras pieminekļa statuss. Šīs ēkas pārstāv visus ēku tipus un stilistiskos novirzienus: nedaudz romānikas un gotikas paraugu (Doma baznīca, Sv. Pētera baznīca, Sv. Jēkaba katedrāle, Trīs brāļi), manierisma objekti (Jāņa baznīcas altāra daļa, daži pārbūvēti dzīvojamie nami), baroka laikmetā celtās greznās ēkas (Reiterna nams, Dannenšterna nams), kā arī vienkāršākas dzīvojamās ēkas, noliktavas, Reformātu baznīca un Sv. Pētera baznīcas tornis, kurš tika uzbūvēts no jauna un būvniecība tika pabeigta 1973. gadā. Sastopamas arī tādi klasicisma laikmeta ēku paraugi (Arsenāls), kā arī eklektikas un modernisma ēku paraugi. Pēdējos gados ir sastopami arī veiksmīgu un neveiksmīgi modernās arhitektūras paraugi, kuru celtniecība bieži izraisa aktīvas sabiedrības diskusijas. Vecrīgas ēkas bieži tika pārbūvētas, kur tika saglabāti senu konstrukciju un dekoratīvu elementu fragmenti.
Džiudžitss
Džiudžitss (ja, jūjutsu;, ) ir japāņu cīņas sporta veids. Burtiski ‘džiudžitss’ var tulkot kā ‘elastīgā māksla’. Džiudžitss ir cīņas māksla, kurā uzsvars tiek likts uz savas elastības attīstīšanu un pretinieka uzbrukuma enerģijas izmantošanu savai aizsardzībai. Džiudžitss aptver teju vai visus cīņas paņēmienu veidus — metienus, sitienus, spērienus, satvērienus, žņaugšanas tehniku un sāpju paņēmienus, tāpēc tas bieži tiek uzskatīts par vienu no visefektīvākajiem pašaizsardzības veidiem.
Vēsture
Džiudžitss ir radies feodālajā Japānā, kā neapbruņota samuraja pašaizsardzības māksla, iespējams arī pret smagi apbruņotu pretinieku vai arī pret vairākiem uzbrucējiem. Pirmās džiudžitsa skolas parādījās 16. gadsimtā. 17. gadsimtā Japānā pēc vairākiem pilsoņu kariem iestājās ilgi gaidīts miers. Sākās džiudžitsa attīstība un vairāku tā virzienu un skolu (ryu) veidošana.
Vecrīga
Apbūve
Vecrīga stipri cieta Otrā pasaules kara gados, 1941. un 1944. gados, kad tika nopostīta trešdaļa no visām Vecrīgas ēkām, turklāt pēckara gados daži uzceltie lielie objekti nav novērsuši pilsētbūvniecības ansambļa deformāciju. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, daudzas ēkas tika rekonstruētas vai tika celtas no jauna, atjaunojot vēsturisko apbūvi (Melngalvju nams, Rātsnams).
Džiudžitss
Vēsture
19. gadsimta beigās Imperators Meidži sāka valsts reformu, kas bija vērsta uz valsts modernizāciju. Oficiāli tika likvidēta samuraju kasta, tika aizliegts ikdienā nēsāt zobenu. Kopā ar armijas un ieroču modernizāciju džiudžitsa skolas zaudēja savu aktualitāti.
Daži meistari sāka džiudžitsa pielāgošanu jaunajiem nosacījumiem. Minētajā periodā no džiudžitsa ir attīstījušies tādi pasaulē populāri austrumu cīņu veidi kā džudo (pamatlicējs Dzigaro Kano; 1882. gadā) un aikido (pamatlicējs Morihejs Uešiba; 1920. gadā).
Vecrīga
Ievērojamākie objekti
{{columns |width=300px
Budžets
Budžets (no sennormāņu: bougette — 'maks', 'soma', 'naudas maiss') vispārīgā nozīmē ir ieņēmumu un izdevumu plāns kādam noteiktam laika posmam, darbam, pasākumam vai funkcijai. Budžetus plaši pielieto ģimenes (mājsaimniecības), uzņēmumi, valstis, pašvaldības utt. Budžeti tiek izstrādāti arī īstenojot dažādus projektus.
Vecrīga
Muzeji
}}
Džiudžitss
Vēsture
Tiem, kas turpināja senās tradīcijas, bija grūti izdzīvot radušajos apstākļos. Daudzas skolas pārtrauca darbību un džiudžitsa meistari pameta valsti, tādējādi aizsākot džiudžitsa izplatību visā pasaulē.
Tehnika
Tradicionālā japāņu džiudžitsa bāzes tehnika ietver sevī šādus elementus — atbrīvošanos no satvērieniem (aiz rokas, kimono atloka, matiem, elkoņa, pleca un tā tālāk), metienus (pāri gurniem, pleciem un tā tālāk), sitienu tehniku (ar rokām, kājām, elkoņiem, ceļgaliem), sāpju un žņaugšanas paņēmienus, partera elementus (cīņa uz zemes), aizsardzību pret uzbrukumiem ar nazi, nūju, pistoli, kā arī aizsardzību pret žņaugšanu. Obligāti tiek apgūta pareiza kritienu tehnika.
Budžets
Budžeta gatavošanas mērķi ir:
Džiudžitss
Pakāpes
Džiudžitsa skola savus audzēkņus iedala divās kategorijās: mācekļa pakāpēs (KYU) un meistara pakāpēs (DAN). Tradicionāli mācekļiem tiek piešķirtas KYU pakāpes no piektā līdz pirmajam KYU. Piektais KYU (dzeltenā josta) ir zemākā mācekļa pakāpe. Tai seko 4 KYU (oranžā), 3 KYU (zaļā), 2 KYU (zilā), 1 KYU (brūnā). Iegūstot pirmās pakāpes melno jostu (1.DAN) melno jostu, skolnieks no mācekļa kļūst par meistaru. Pavisam pastāv 10 pakāpju melnās jostas (1.-10.DAN).
Mūsdienu džiudžitss
Var teikt, ka līdz mūsdienām džiudžitss ir attīstījies trijos virzienos — klasiskajā, sportiskā un praktiskajā. Tradicionālas jeb klasiskās džiudžitsa skolas aptver novirzienus, kuros šo cīņas māku apgūst saskaņā ar konkrētās skolas tradīcijām un kanoniem. Sportiskā virzienā praktizē galvenokārt sitienu un cīņu tehnikas, kas ir atļautas pēc sacensību noteikumiem. Praktiskajā virzienā uzsvars ir uz pašaizsardzību un bieži tiek izmantotas ne tikai tradicionālas džiudžitsa tehnikas, bet arī tehnikas no džudo, sambo, boksa, muai tai, karatē un citām cīņām. Šajā virzienā, atšķirībā no sporta, parasti izmanto visu džiudžitsa tehnikas arsenālu — no sitieniem un metieniem līdz sāpju paņēmieniem un ieročiem.
Budžets
Budžets rāda saimnieciskās darbības virzienus un to sasniegšanai nepieciešamos resursus, lai uzņēmums gūtu sev vēlamo peļņu, kā arī, lai varētu salīdzināt sasniegtos ar vēlamajiem rezultātiem.
Budžeta izstrādāšanas procesu var uzskatīt par resursu sadales procesu izvirzīto mērķu sasniegšanai. Budžeta izstrādāšana liek uzņēmējam, uzņēmuma administrācijai domāt par: Citiem vārdiem, rūpīgi sagatavots budžets ir standarts par vēlamiem nākamās darbības rezultātiem, uz kuriem turpmāk ir jāorientējas.
Budžeta nozīme
Lai labāk ilustrētu, cik liela nozīme budžetam ir katra uzņēmuma darbībā, jāapskata, kādiem mērķiem budžets tiek sastādīts:
Budžetu veidi un to īpatnības
Pirmais lēmums, kas jāpieņem, sākot izstrādāt budžetu nākamajam periodam, ir lēmums par budžeta veida izvēli, uz kura tiks balstīts budžeta izstrādāšanas process. Pēc sagatavošanas veida, izdala:
Uzņēmuma budžetu struktūra
Vispārīgi uzņēmuma budžeti iedalās trīs grupās:
Zvoleņas apriņķis
Zvoleņas apriņķis ir apriņķis Polijā, Mazovijas vojevodistes dienvidaustrumos. Robežojas ar Mazovijas vojevodistes Lipsko, Radomas un Kozeņices apriņķiem, kā arī Ļubļinas vojevodistes Pulavu un Opoles apriņķiem.
Stūri (Baldones pagasts)
Stūri ir skrajciems Ķekavas novada Baldones pagasta dienvidaustrumos 9 km no pagasta centra Baldones, 24 km no novada centra Ķekavas un 40 km no Rīgas. Izvietojies pie Baldones - Iecavas ceļa (V9) Misas upes krastos. Apdzīvotā vieta izveidojusies pie Misas ūdensdzirnavām (celtas 1880. gadā) kādreizējās Ibenetes pusmuižas teritorijā.
Mihaila Čehova Rīgas Krievu teātris
Mihaila Čehova Rīgas Krievu teātris (ru) ir viens no vecākajiem Rīgas teātriem, kas dibināts 1883. gadā, kopš 2006. gada nosaukts Mihaila Čehova vārdā. Teātra repertuārā ir gan klasiskās izrādes, kā arī jauno dramaturgu darbi. Lielajā un Mazajā zālē spēlē visu žanru izrādes, ieskaitot bērnu un muzikālos uzvedumus. Teātris bieži dodas viesizrādēs un piedalās teātru festivālos.
Teātra pirmsākumi
Teātris atklāts 1883. gada 2. oktobrī ar I. Špažinska lugas "Majoriene" pirmizrādi. Trupā, par kuras māksliniecisko vadītāju kļuva režisors un aktieris Jefims Sokolovs (skatuves pseidonīms Lavrovs), sākotnēji tika pieņemti 16 aktieri. Pirmajā teātra sezonā skatītājiem piedāvāja sešdesmit lugas, starp kurām bija desmit A.Ostrovska lugu, N. Gogoļa "Revidents", "Precības" un "Mirušās dvēseles", Gribojedova "Gudra cilvēka nelaime", kā arī Šekspīra un F.Šillera traģēdijas.
1902. gadā par teātra māksliniecisko vadītāju kļuva režisors un aktieris K. Ņezlobins, kurš izveidoja pastāvīgu teātra trupu ar agrākajiem Maskavas Dailes teātra aktieriem M. Roksanovu, A. Harlamovu, Ņ. Ļitovcevu, Ņ. Mihailovsku, A. Zagarovu. Iestudējot tādas lugas kā A.Ostrovska "Sniegbaltīti", A.Čehova "Trīs māsas" un "Tēvoci Vaņu", F.Dostojevska "Idiotu", Ļ.Tolstoja "Tumsības varu", I.Turgeņeva "Mēnesi uz laukiem", Ņezlobins centās pietuvināties maksimālajai skatuves patiesībai.
1904. gadā Krievu teātrī sāka strādāt Konstantīns Mardžanovs, kurš A. Ostrovska lugas "Vojevoda" iestudējumā nodarbināja 40 aktieru, kas bija tam laikam nedzirdēts skaits. Par teātra radošās izaugsmes virsotni kļuva Mardžanova izrādes "Ivanovs" (A. Čehovs), "Tartifs" (Moljērs), "Katjuša Maslova" (pēc Ļ. Tolstoja), "Vilhelms Tells" (F. Šillers). Rīgas Krievu teātris kļuva par vienu no labākajiem Krievijas Impērijas teātriem.
1909. gadā Ņezlobina darbu turpināja N. Mihailovskis, kurš veicināja teātra repertuāra daudzveidību. Pateicoties Mihailovskim, tapa pirmais latviešu lugas iestudējums krievu valodā — R. Blaumaņa "Indrāni", kurā Indrānu tēva lomu atveidoja aktieris Ilarions Pevcovs.
Neatkarīgās Latvijas laiks
Krievu aktieris un režisors Mihails Čehovs ieradās Latvijā 1931. gada aprīlī ar viesizrādēm Rīgā, Daugavpilī un Jelgavā. Tālāk aktieris devās uz Parīzi, kur bija paredzējis kopā ar tajā pašā gadā dibināto "Čehova teātra draugu biedrību" uzvest vairākas lugas. Finansiālu ierobežojumu dēļ viņš bija spiests pārtraukt sadarbību ar Parīzes teātri un uzsāka pārrunas ar Rīgas krievu drāmas direkciju par turpmāko iespēju strādāt tur. 1932. gada februārī viņš atgriezās Latvijā, kur Krievu teātrī iestudēja Gogoļa "Revidentu", pats nospēlēdams Hļestakova lomu, kā arī pirmo reizi īstenoja Dostojevska romāna "Stepančikova ciems" inscenējumu, nospēlējot Fomas Opiskina lomu, pierādīdams savu izcilo aktiermeistarību Frēzera (Johans H.Bergers "Plūdi") un Malvolio (Šekspīrs "Divpadsmitā nakts") lomās. Pavisam jauns raksturs, Rīgas periodā radīts, bija viņa Vīrs izrādē pēc A.Čehova stāsta "Burve". Paralēli savam aktiera un režisora darbam Čehovs organizēja seminārus latviešu aktieriem par Staņislavska sistēmu. Teātra skatuves dekorators bija arhitekts Sergejs Antonovs.
Latvijas PSR gadi
No 1963. gada līdz 1988. gadam teātra mākslinieciskais vadītājs bija režisors Arkādijs Kacs. Šo 25 gadu laikā teātris iemantoja slavu, vispārēju atzinību un ievērojamus radošos sasniegumus. Daudzu gadu garumā kolektīva radošie meklējumi virzījās pa diviem ceļiem. Pirmkārt, tika iestudētas dziļi sociālas, psiholoģiskas lugas. Otrkārt, paplašinājās dramatiskā žanra amplitūda — spilgtas muzikālās izrādes ieņēma stabilu vietu teātra repertuārā. Spilgtas lappuses teātra scenogrāfijas mākslā iezīmēja mākslinieki Tatjana Šveca un Andris Freibergs.
A.Kaca nozīmīgākās izrādes bija: "Vestsaidas stāsts", "Cilvēks no Lamanšas", "Kaukāza krīta aplis", "Pēc simts gadiem bērzu birzī", "Sastrēguma stunda", "Televīzijas traucējumi", "Kāda zirga stāsts", "Skroderdienas Silmačos", "Revidents", "Kaija", "Pie jūras", "Noriets", "Hamlets". Teātra vadošie aktieri bija R. Praudiņa, A. Hižņakovs, Ņ. Ņeznamova, M. Ļebedevs, J. Ivaničevs, A. Kričevskis, A. Bojarskis, V. Sigovs, V. Petrovs, R. Gordijenko, V. Tihovs, V. Bogoļubovs, B. Ahanovs, A. Umanska. 70. gadu beigās un 80. gadu sākumā aktieru sastāvu papildināja A. Iļjins, T. Poppe, G. Borisova, Ņ. Starovoitenko, V. Petrovs, G. Baženova.
1988. gadā par teātra vadītāju kļuva Leonīds Beļavskis. Nozīmīgākās izrādes: "Čonkins", "Kamera Obskura", "Līgavainis no Jeruzalemes", "Mēnesis uz laukiem", "Trīnes grēki", "Lāsts abām jūsu dzimtām!", "Kailais karalis", "Krodziniece".
Pēc neatkarības atjaunošanas
1997. gadā teātrī ienāca jauna aktieru paaudze: Veronika Plotņikova, Jūlija Žlukto un Igors Kuļikovs — visi Semjona Loseva skolnieki un KDT aktieru studijas, kas tika izveidota, pateicoties Latvijas Sorosa fondam, beidzēji. KDT direktors Eduards Cehovals uz teātri aicināja pašus spilgtākos un drosmīgākos Krievijas režisorus — Romānu Kozaku (viņa "Nāves deja" ir saucama par teātra vēsturisko izrādi), Mihailu Bičkovu ("Kaštanka"), Jeļenu Ņevežinu ("Mākslinieki", "Ar mīlestību nejoko", "Noslēpumainās variācijas"), Aleksandru Gaļibinu ("Dienas acis"), Romānu Vikjuku ("Edīte Piafa", "Marija Stjuarte") un Allu Sigalovu ("Kabīrijas naktis").
2000. gadā aizsākās nopietna radošā sadarbība ar komponistu Raimondu Paulu. Pēc viņa mūzikla "Kerija" ar paša maestro līdzdalību izrādē sekoja muzikālās izrādes "Kabīrijas naktis" (mūzikas autors) un "Solo aktrisei ar orķestri" (mūzikas autors un izrādes dalībnieks). 2000.-2001. gadā teātra mākslinieciskos grožus savās rokās pārņēma Genadijs Trostjaņeckis (Sanktpēterburga). Nozīmīgākie iestudējumi: Raimonda Paula mūzikls "Kerija" (izrāde izpelnījās lielu atzinību ne tikai Rīgā, bet arī Maskavā un Izraēlā), Moljēra "Skapēna blēdības" (daudzu starptautisko teātra festivālu dalībniece), Šekspīra "Veltas pūles mīlā".
Teātris regulāri piedalījās starptautiskos teātra festivālos Krievijā, Baltkrievijā un Polijā. 2002. gadā (KDT, Maskavas mērijas un Parex bankas sadarbības rezultātā) teātra trupu no jauna papildināja aktieru jaunā audze — skolas-studijas "MHAT" absolventi, Oļega Tabakova kursa audzēkņi. 2003. gada novembrī teātris atzīmēja savu 120.dzimšanas dienu ar A.Čehova lugas "Kaija" pirmizrādi izcilā vācu režisora Petera Šteina iestudējumā.