cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maja Alma
Pirmās nozīmīgās starptautiskās medaļas izcīnīja 2007. gada Pasaules junioru čempionātā sprintā (bronzas) un 2008. gada čempionātā stafetē kopā ar Idu Bobahu un Signi Klintingu (sudraba). Dānijas pieaugušo izlasē debitēja 2007. gadā, kad kopā ar Dānijas stafetes komandu ieņēma 8. vietu. Viņa piedalījās arī 2008. gada Eiropas čempionātā Ventspilī.
2015. gada Pasaules čempionātā Skotijā M. Alma kļuva par titulētāko sportisti ar izcīnītām trīs zelta medaļām. Tāpat divas zelta medaļas ieguva 2016. gada Pasaules čempionātā. Uzvarot sprinta distancē Vecrīgā 2018. gada Pasaules čempionātā, Maja Alma kļuva par pirmo sportisti, kas šajā distancē Pasaules čempionātos uzvarējusi četras reizes pēc kārtas. Kopā izcīnījusi septiņas zelta medaļas, kā arī tikpat cita kaluma medaļu.
Pasaulas kausa kopvērtējumā augstāko — trešo — vietu ieguvusi divreiz: 2010. un 2014. gadā. 2009. gadā kluba Ulricehamns OK sastāvā uzvarēja prestižākajās stafešu sacensībās Venla.
Ilze Rijniece
Ilze Rijniece ir latviešu mūziķe, komponiste, dziesmu autore un vokālā pedagoģe.
Dzimusi Madonā, pašlaik dzīvo Rīgā.
Studējusi Jāzepa Vītola Latvijas mūzikas akadēmijā.
Piedalījusies daudzos dažādos koncertos gan kā solo māksliniece, gan uzstājoties ar grupu.
2021. gadā Aronas pilskalnā pirmatskaņojusi muzikāli vizuālu uzvedumu "Uzkāpt savā kalnā".
Ilze Rijniece ir vairāku dziesmu autore, piemēram, "Mans vārds"; "Dedziet gaišu uguntiņu"; "Kundze dārziņā"; "Horizonts"; "Dvēselīte"; "Sirds no jauna iedegsies".
Malmes "Redhawks"
Malmes "Redhawks" ir hokeja komanda, kas bāzēta Malmē, Zviedrijā, un spēlē Zviedrijas hokeja līgā. Klubs dibināts 1972. gadā. 1992. un 1994. gadā komanda izcīnīja Zviedrijas čempiones titulu. Komanda savas mājas spēles aizvada Malmes arēnā.
No 1990. līdz 2005. gadam, kā arī 2006.—07. gada sezonā, komanda spēlēja Zviedrijas Elitsērijā, tad izkrita uz Allsvenskan, bet 2015. gadā atgriezās Zviedrijas augstākajā līgā.
2005.—06. gada sezonā komandā spēlēja Aleksandrs Semjonovs.
Vladimirs Gevorkjans
Vladimirs Gevorkjans (Վլադիմիր Գևւորգյան; dzimis, miris ) bija armēņu inženieris. Bijis PSRS kosmonautu grupā, bet nav lidojis kosmosā.
Vladimirs Gevorkjans dzimis Aštarakā, Armēnijas PSR. 1969. gadā viņš pabeidza vidusskolu Zagorskā, Maskavas apgabalā. 1975. gadā Gevorkjans absolvēja Baumana Maskavas valsts tehniskā universitāti Aparātbūves fakultāti žiroskopu ierīču specialitātē. Pēc tam līdz 1979. gada oktobrim strādāja par inženieri CKBM Fiļu filiāles konstruktoru birojā KB Saljut. Gevorkjans piedalījās orbitālās stacijas Almaz transportkuģa TKS izstrādē.
1987. gadā Vladimirs Gevorkjans iecelts par NPO Mašinostroenija sektora priekšnieku. 1988. gadā viņš sāka strādāt konstruktoru birojā Saljut par imitācijas stenda priekšnieku; izstrādāja stendu, kas imitētu kosmisko vidi. 1989. gadā Gevorkjans kļuva par PSRS Zinātņu akadēmijas zinātniskā ražošanas kompleksa MELAR galveno konstruktoru. 1991. gadā viņš sāka strādāt firmā Tera par ģenerāldirektoru; uzņēmums izstrādāja īpaši precīzas ierīces informācijas reģistrācijai.
Vladimirs Gevorkjans miris no galvas smadzeņu vēža.
James (grupa)
James ir angļu rokmūzikas grupa.
James hiti "Sit Down", "She's a Star" un "Sound" iekļuva britu singlu topa desmitniekā, savukārt albumu topa otrajās vietās spēja ierindoties veseli četri albumi. 1998. gadā izdotā pirmā James izlase "The Best Of" sasniedza pirmo pozīciju britu albumu topā, bet 2013. gadā ieguva BPI divkāršā platīna statusu.
Mūziķi trīs reizes ir uzstājušies arī Latvijā.
Neatkarības diena
Neatkarības diena ir ikgadējas svinības, kurā godina valstiskās neatkarības pasludināšanas gadadienu. Parasti tas notiek pēc saistību zušanas ar kādu citu valsti vai valsts daļu, retāk pēc militāras okupācijas beigām. Lielākajā daļā valstu neatkarības diena ir valsts svētki.
Latvijā neatkarības diena tiek svinēta 18. novembrī, kad tika proklamēta Latvijas Republika, bet 4. maijā tiek svinēta Latvijas neatkarības atjaunošanas diena, kad tika deklarēta Latvijas Republikas neatkarības atjaunošana.
Zoja
Zoja Štrauba (dzimusi Vīnē), plašāk zināma kā Zoja, ir Austrijas aktrise, dziedātāja un komponiste. Viņa pārstāvēja Austriju 2016. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā ar dziesmu "Loin d'ici".
Vīnes E tramvaju sērija
E tramvaju sērija sastāv no vairākām Vīnes tramvaja modeļu sērijām.
E tramvaju sērija sastāv no 3 tramvaju tipiem - E (1959-1962), E1 (1966-1976) un E2 (1978-1990), kuru no 1959. gada līdz 1990. gadam izgatavoja Simmering-Graz-Pauker (SGP) un Lohner. Šīs sērijas tramvaji tika būvēti saskaņā ar Duewag licenci posmainajiem tramvajiem un tiek izmantoti vēl mūsdienās.
E tips (1959-2007)
Tipa vēsture
E tipa vagoni bija pirmie Duewag modeļi Vīnē, to ražošanai nepieciešamo licenci ieguva Lohnera rūpnīca Floridsdorfā.
Pirmajiem diviem prototipiem ar elektroiekārtām no ELIN/Kiepe (E 4401) un Siemens (E 4402) Lohner rūpnīcas darbinieki piešķīra iesaukas "Emil" un "Edi", tāpēc iesauka Emīls kļuva par ierastu E tipa tramvajiem Vīnē.
E 4401 prototips tika piegādāts 1959. gada 6. jūlijā un prezentēts sabiedrībai 6. oktobrī pēc plašiem un veiksmīgiem testa braucieniem, kamēr prototipam E 4402 bija dažādas problēmas ar elektroiekārtām un tā kalpošanas laikā tas bieži piedzīvoja dažādas uzticamības problēmas. Lai iegūtu trīsdurvju ieeju aizmugurē, kas bija nepieciešama sagaidāmajai pasažieru plūsmai, to nācās ievērojami pārveidot no oriģinālā dizaina - šāda konfigurācija ieguva iesauku "vīniešu aizmugure".
No 1959. līdz 1962. gadam sērijveidā tika saražoti 30 SGP un 59 Lohner E sērijas sastāvi, taču to dzinēja jauda bija pārāk zema piekarināmā vagona izmantošanai, tāpēc vēlāk tika nolemts veidot atjauninātu E1 tipu ar lielāku motora jaudu.
E tipa sastāvu izmantošana beidzās 2007. gada 25. oktobrī 62. līnijā. Abi transportlīdzekļu prototipi tagad atrodas Vīnes Tramvaju muzeja kolekcijā.
E1 tips (1966-2022)
Tipa vēsture
No 1966. līdz 1976. gadam SGP un Lohner, Rotax-Bombardier saražoja 448 E1 sastāvus un 1967. gada 30. janvārī tie pirmo reizi tika izmantoti 38. maršrutā. Atšķirībā no E, E1 bija divi dzinēji (katrs ar 150 kW), kas atļāva E1 motorvagoniem vilkt piekarināmos vagonus. No 1971. gada, pēc konduktoru likvidēšanas Vīnes transportlīdzekļos, E1 tramvajus ražoja bez vietas konduktoram un vecākiem modeļiem šīs vietas tika pakāpeniski izņemtas. Tāpat kā E tipa gadījumā, GEAMATIC vēlāk tika uzstādīts arī visos E1 transportlīdzekļos.
2009. gadā pēc vairākiem incidentiem ar durvīs iesprostotiem cilvēkiem vagoni ieguva atpakaļskata spoguļus un elektroniskos durvju sensorus.
E2 konfigurācija un izmantošana
E1 motorvagonos ir 40 sēdvietas un 65 stāvvietas. Tie tika izmantoti atsevišķi vai ar piekarināmajiem vagoniem c3 un c4.
1966. gadā, ražošanas sākumā, tika plānots, ka E1 paliks ekspluatācijā līdz 2000. gadiem, bet ULF un Flexity piegādes kavēšanās dēļ pakāpeniska darbības pārtraukšana tika atlikta par 13 līdz 22 gadiem. 2013. gadā bija plānots, ka E1 tips tiks lietots līdz 2017. gadam.
E2 tips (1978.–pašlaik)
Tipa vēsture
Šrūsberi
Šrūsberi (en) ir pilsēta Apvienotajā Karalistē, Rietummidlendas reģionā. Šropšīras grāfistes administratīvais centrs. 2011. gadā pilsētā dzīvoja 71 715 iedzīvotāji. Pilsētā bāzējas futbola klubs Shrewsbury Town F.C..
Ādams Veide
Ādams Veide (de, ru, 1667—1720) bija vācu cilmes Krievijas caristes armijas virsnieks un diplomāts, Pētera I līdzgaitnieks.
Šrūsberi
Cilvēki
Šrūsberī dzimuši:
Vīnes E tramvaju sērija
E2 tips (1978.–pašlaik)
Īsi pēc E1 ražošanas beigām uzsākās E2 sērijas ražošana - 98 sastāvus izgatavoja SGP, 24 - Bombardier un 1978. gada augustā uz Vīnes sliedēm jau nonāca pirmais E2 sastāvs.
Ādams Veide
Dzīvesgājums
Dzimis 1667. gadā Maskavas Vācu sētā (slobodā) virsnieka ģimenē. Dienēja Preobraženskas pulkā, pēc tam, kad 1689. gada 27. augustā Pēteris I veica galma apvērsumu un kļuva par Krievijas valdnieku, viņš kļuva par vienu no cara tuvākajiem līdzgaitniekiem. Krievu—turku kara (1686—1700) laikā Veide piedalījās abās Azovas kampaņās (1695—1696). 1697. gadā viņš devās uz Rīgu, Liepāju, Kēnigsbergu un tālāk uz Holandi, Angliju un Austriju, lai sagatavotu Krievijas Lielās sūtniecības ierašanos. 1698. gada augustā ieradās Ravas-Ruskas pilsētiņā Ukrainā, kur Pēteris I un Saksijas kūrfirsts Augusts II pārrunāja turpmākās sadarbības plānus par Baltijas jūras austrumu krasta zemju atņemšanu Zviedrijai un savstarpēju sadalīšanu.
Vīnes E tramvaju sērija
E2 tips (1978.–pašlaik)
No 2009. gada visi motorvagoni tika aprīkoti ar atpakaļskata spoguļiem, lai novērstu turpmākus negadījumus.
Ādams Veide
Dzīvesgājums
Pēc Franča Leforta nāves 1699. gada martā viņu paaugstināja brigādes ģenerāļa pakāpē un pēc Lielā Ziemeļu kara sākuma 1700. gadā ģenerālis Veide pārņēma Leforta pulka vadību un kopā ar dragūnu pulku un astoņiem kājnieku pulkiem izveidoja divīziju. Vadot savu divīziju Narvas kaujā, viņš krita zviedru gūstā un bija Stokholmā līdz 1710. gadam, kad viņu iemainīja pret krievu gūstā kritušo Zviedru Vidzemes ģenerālgubernatoru Nilsu Strembergu. 1711. gadā viņš komandēja divīziju Prutas kampaņā, komandēja Krievijas flotiles avangardu Hanko pussalas kaujā (Sjöslaget vid Hangö udd, Гангу́тское сраже́ние) 1714. gada 27. jūlijā.
Vīnes E tramvaju sērija
E2 tips (1978.–pašlaik)
No 2006. gada decembra E2 motorvagoni un C5 piekarināmie (bezmotora) pakāpeniski ieguva LED displejus galamērķu un līnijas numuru attēlošanai.
E2 konfigurācija un izmantošana
E6 sērijas saistība ar E2
Darbībai Vīnes Stadtbahn līnijā jaunās E6 sērijas vilcieni tika plānoti balstoties uz E 2 un c 5 tipiem. Atšķirībā no E, E 1 un E 2 tipa sastāviem E 6 un c 6 ir divvirzienu vagoni, un c 6 ir arī sešasu šarnīrsavienojumi, tāpat kā motorvagoniem.
E6 vilcieni no 1989. gada oktobra arī tika izmantoti jaunajā U6 metro līnijā, kad Stadtbahn tīkls kļuva par daļu no Vīnes metro.
Pēc zemās grīdas T tipa motorvagonu piegādes E6 un c 6 tika izmantoti kopā ar piegādātajiem vagoniem līdz 2008. gada decembrim, kad U6 līnija pārgāja uz darbību ar T un T1 veida sastāviem.
Darbības vārda laiks
Laiks ir darbības vārda gramatiskā kategorija ar trim dalījumiem: tagadne, pagātne un nākotne. Ar to tiek izteikta darbības attieksme pret runas brīdi vai arī kādas citas darbības laiku.
Latviešu valodā ir triju laiku (tagadne, pagātne, nākotne) sistēma. Katrā laikā ir vienkāršā un saliktā laika forma, tādējādi latviešu valodā ir seši laiki: vienkāršā tagadne, vienkāršā nākotne, vienkāršā pagātne, saliktā tagadne, saliktā nākotne un saliktā pagātne. Seši laiki pastāv gan darāmajā, gan ciešamajā kārtā.
Ar darbības vārdu tagadnē tiek apzīmēta darbība, kas notiek runas momentā, pašlaik. Ar darbības vārdu pagātnē tiek apzīmēta darbība, kas ir notikusi pirms runas momenta. Ar darbības vārdu nākotnē tiek apzīmēta darbība, kas notiks pēc runas momenta.
Eduards Laursons
Daudz rakstīja par kooperācijas un saimnieciskiem jautājumiem "Dzimtenes Vēstnesī", "Kooperatorā", "Līdumā", "Brīvajā Zemē", "Savienībā", "Kopdarbībā", "Latvijas Lauksaimniekā", "Ekonomistā", "Balsī", "Kooperatīvā Kredītā" un citos izdevumos.
Dzīvesgājums
Dzimis 1876. gada 24. (11. pēc VS) februārī Jaunvāles pagasta Mailēs zemnieku ģimenē. Mācījās Jaunvāles pagasta skolā, Trikātas draudzes skolā un Pleskavas skolotāju seminārā, bija Turaidas un Bīriņu pagasta skolotājs (1897—1909). Kā eksterns nolika Maskavas Praktiskās akadēmijas gala eksāmenu, studēja Maskavas komercinstitūtā (1909—1913) un ieguva I. šķiras komercinženiera grādu, aizstāvot diplomdarbu "Kooperācija Latvijā".
Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā Maskavā organizēja Centrālo savienību "Konzums", bija par tirdzniecības instruktoru un revidentu. Organizēja arī Latvijas Lauksaimnieku Centralbiedrības Maskavas nodaļas un birojus, kuri palīdzēja paglābt Latvijas kooperatīvo centrālo organizāciju mantas, lopus un iestādes. Karam ieilgstot, 1916. gadā Laursons pārcēlās atpakaļ uz Latviju, kur Valkā 1917. gadā kļuva par "Konzuma" valdes un padomes priekšsēdētāja biedru, bez tam ņēma dzīvu dalību bēgļu apgādāšanas organizācijās.
Kopīgi ar M. Valteru un K. Ulmani 1917. gadā nodibināja Latviešu zemnieku savienību un ņēma dzīvu dalību pie pirmās Vidzemes zemes sapulces organizēšanas Valmierā 1917. gada martā, kurā tika ievēlēts par pirmās Vidzemes Zemes padomes locekli, novembrī Valkā ievēlēts par pirmās Latviešu Nacionālās Padomes un tās valdes locekli. Iskolata laikā darbojās Vidzemes guberņas pārtikas komitejā un vēlāk Rīgas apgādāšanas komitejā. 1918. gadā vācu okupācijas laikā rediģēja žurnālu "Savienība", kuru izdeva C. S. "Konzums".
Arī Latvijas SPR laikā 1919. gada ziemā un pavasarī mēģināja glābt, kas vēl bija glābjams kooperācijas laukā, atmeta piedalīšanos politiskā dzīvē, jo nevarēja ciest un saprast politisko "andeli", piegriezās vienīgi iemīļotam kooperācijas darbam. Centās Latvijas sabiedrisko un saimniecisko dzīvi iekārtot pēc godīguma un kopdarbības principiem.
1949. gada marta deportācijas laikā 25. martā apcietināts un deportēts uz Amūras apgabalu, kur 1950. gada 1. jūlijā Javitinskas rajonā kopā ar sievu izdarījis pašnāvību.
European Hit Radio Top 40 Nr. 1 (2019)
European Hit Radio Top 40 ir Latvijas nacionālās apraides radiostacijas European Hit Radio iknedēļas populārāko dziesmu saraksts, kas tiek veidots, apkopojot klausītāju balsojuma rezultātus EHR mājas lapā internetā vai e-pastā. Šajā rakstā ir apkopots to dziesmu saraksts, kas 2019. gadā Latvijas radiostacijas European Hit Radio iknedēļas populārāko 40 dziesmu sarakstā Top 40 ieguva 1. vietu.
Top 40 sastādīšanas princips
European Hit Radio Top 40 tiek sastādīts, pamatojoties uz klausītāju balsojuma rezultātiem, kas ik nedēļu tiek apkopoti raidījumā "European Hit Radio Top 40". Topa veidošanas procesā piedalās visas dziesmas, par kurām balsots European Hit Radio mājas lapā — sadaļās Top 9 un Top 40, Padomdevēju aptaujā un ar e-pasta starpniecību. Neatkarīgi no tā, kādā veidā par dziesmām ir balsots, visas balsis pēc noteikta algoritma tiek summētas, veidojot European Hit Radio klausītāju 40 populārāko dziesmu sarakstu, kas ēterā skan katru piektdienu plkst. 15.00, ar atkārtojumu svētdienā plkst. 16.00.
Balsošanas iespējas
Balsot par dziesmām var vairākos veidos:
European Hit Radio mājas lapā, sadaļās Top 9 un Top 40, ir iespējams nobalsot par trim dziesmām, savukārt, reģistrējoties kā European Hit Radio Padomdevējam, katru nedēļu uz lietotāja norādīto e-pasta adresi tiek nosūtīts 40 dziesmu saraksts, kurā katra no dziesmām ir jānovērtē ar atzīmi no 1 līdz 7 (1 ir zemākais vērtējums, kas nozīmē, ka dziesma pavisam nepatīk, 7 — augstākais vērtējums, kas nozīmē, ka dziesma ļoti patīk). Jāatzīmē, vai dziesma ir pazīstama vai nē, kā arī jāatzīmē, vai dziesma jau ir apnikusi vai nē. Papildus šīm izvēlnēm, katrai dziesmai ir iespējams noklausies tās fragmentu, uzklikšķinot uz saites. Pēc dziesmu vērtēšanas papildus ir jāatbild uz 2 aptaujas jautājumiem par dažādām tēmām. Lai gan Padomdevēju aptaujas ir angļu valodā, tomēr atbildēt uz jautājumiem var arī latviešu valodā.
Balsojot European Hit Radio mājas lapā, sadaļā Top 9, balsojuma rezultāts tiek apkopots raidījumā Top 9, kas skan no svētdienas līdz ceturtdienai plkst. 21.00.
Balkanika
Balkanika ir serbu mūzikas grupa, kas savu darbību aizsāka 1998. gadā. Grupa pārstāvēja Serbiju 2018. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Lisabonā, Portugālē ar dziesmu Нова деца. Grupa savā pusfinālā ieguva 9. vietu, kas viņiem ļāva kvalificēties finālam. Finālā viņi ieguva 19. vietu.
Svetlana Alilujeva
Svetlana Alilujeva (en, ru, ka, dzimusi Svetlana Staļina, vēlāk pazīstama arī kā Lana Pītersa; dzimusi, mirusi ) bija Padomju Savienības vadoņa Josifa Staļina jaunākā meita.
1967. gadā, kad pēc Staļina nāves pie varas Padomju Savienībā bija Leonīds Brežņevs, viņai tika dota iespēja pamest valsti un aizbēgt uz ASV. 1978. gadā Svetlana Alilujeva kļuva par ASV pilsoni, bet vēlāk 1980. gados vairākkārt apmeklēja Padomju Savienību.
Emigrācijā lietojusi mātes, Staļina otrās sievas Nadeždas Alilujevas uzvārdu. Bijusi precējusies četras reizes (ar Grigoriju Morozovu (1944—1947), ar viena no Padomju Savienības līderiem Andreja Ždanova dēlu Juriju Ždanovu (1949—1952), ar attālu radinieku Ivanu Svanidzi (1962—1963) un ar Viljamu Vesliju Pītersu (1970—1973). Mirusi 2011. gadā, kā pēdējā no Staļina bērniem.
Haime I
Haime I Iekarotājs (es, ca, an; dzimis, miris ) bija Aragonas karalis, Barselonas grāfs un Monpeljē senjors no 1213. gada, Maļorkas karalis no 1231. gada un Valensijas karalis no 1238. gada.
Haime I izveidoja Aragonas karalisti par vienu no ietekmīgākajām valstīm Vidusjūras rietumdaļā. Rekonkistas ietvaros 1231. gadā pabeidza Baleāru salu atkarošanu no musulmaņiem, izveidojot Maļorkas karalisti. 1238. gadā, atkarojot no musulmaņiem Valensiju, nodibināja Valensijas karalisti. Haime I ietekmējis kataloniešu valodas attīstību. Izdevis daļēji autobigrāfisku hroniku Llibre dels fets.
Senā Korinta
Senā Korinta (el) bija pilsētvalsts (polisa) blakus Korintas zemesšaurumam, kas Peloponēsu savieno ar kontinentālo Grieķiju, apmēram pusceļā starp Atēnām un Spartu. Mūsdienu Korintas pilsēta atrodas apmēram 5 km uz ziemeļaustrumiem no senās Korintas. No 1896. gada sistemātiskos Amerikāņu klasisko pētījumu skolas Atēnās arheoloģiskajos izrakumos tika atsegtas lielas senās pilsētas platības, bet nesenie Grieķijas Kultūras ministrijas rīkotie izrakumi atklāja jaunus nozīmīgus atradumus šajā pilsētā. Pašlaik šajā vietā ir izveidots arheoloģiskais parks ar muzeju. Kristiešiem senā Korinta ir pazīstama ar divām apustuļa Pāvila vēstulēm korintiešiem, kā arī Apustuļu darbos tiek aprakstīta Pāvila misijas darbība šajā pilsētā. Bez tam Pausanija “Grieķijas apraksta” otrā grāmata ir veltīta Korintai.
Senā Korinta 400. gadā pr. Kr. ar 90 000 iedzīvotāju bija viena no lielākajām un svarīgākajām Grieķijas pilsētām. 146. gadā pr. Kr. romieši iznīcināja Korintu un tajā vietā 44. gadā pr. Kr. uzcēla jaunu pilsētu un padarīja to par Grieķijas provinces galvaspilsētu.
Aizvēsture un radīšanas mīti
Saskaņā ar sengrieķu mītiem pilsētu dibinājis Korints, Saules dieva Hēlija pēctecis. Taču citi mīti stāsta, ka to dibinājusi dieviete Etra, titāna Okeāna meita, tādējādi pilsētas senais nosaukums bija Etras.
Daži senie vietvārdi nāk no pirmsgrieķu “pelasgu” valodas, arī vārds “Korinta”. Pilnīgi iespējams, ka Korintā, līdzīgi kā Mikēnās, Tirintā vai Pilā, bija bronzas laikmeta mikēniešu pils. Pēc leģendas Sīzifs bijis Korintas seno valdnieku dinastijas dibinātājs. Tāpat argonautu vadonis Jāsons Korintā pameta savu sievu Mēdeju. Iliādā aprakstītajā Trojas karā korintieši atradās Agamemnona vadītajos karapulkos.
Pausanijs 2. gadsimtā stāstīja mītu, kā Briarejs, viens no Hekatonheiriem, bija tiesnesis Poseidona strīdā ar Hēliju. Viņa lēmums bija tāds, ka Korintas zemesšaurums pienācās Poseidonam, bet Akrokorinta Hēlija valdīšanā. Tādā veidā klasiskā perioda grieķi svinēja Saules dieva arhaisko kultu pašā augstākajā apvidus vietā.
Bakhiādu valdīšana
Bakhiādi (Βακχιάδαι) bija saliedēts doriešu klans un arhaiskās Korintas valdošo radinieku grupa. 779. gadā pr.Kr. radinieki nogalināja ķēniņu Telestu, bet 747. gadā pr.Kr. notika aristokrātiskā revolūcija, kad Bakhiādi atcēla ķēniņu varu un dibināja pritānu valdīšanas iekārtu, kad vēlēts pritāns valdīja vienu gadu, pēc kura notika jaunas vēlēšanas. Bakhiādu valdīšanas laikā no 747. līdz 650. gadam pr.Kr. Korinta kļuva par vienotu valsti. Šajā laikā tika uzceltas lielas sabiedriskās celtnes un pieminekļi. 733. gadā pr.Kr. Korinta dibināja kolonijas Sirakūzās un Kerkīrā. Ap 730 gadu pr.Kr. Korinta kļuva par augsti attīstītu grieķu pilsētu ar 5000 iedzīvotājiem. 657. gadā pr.Kr. polemarhs Kipsels saņēma pravietojumu no Delfu orākula, kuru interpretēja tā, ka viņam ir jāpārvalda pilsēta. Viņš sagrāba varu un izsūtīja Bakhiādus no pilsētas.
Pēc tirānijas gāšanas
Šajā laikā Korintā attīstās bronzas un keramikas izstrādājumu ražošana un tirdzniecība, saglabājot labas attiecības ar Spartu un Atēnām. Tā turpina palikt kā lielākais keramikas trauku eksportētājs līdz 570-550. g.pr.Kr. Šajā laikā sākas pirmās Istmijas spēles. Starp 550. un 525. gadu pr.Kr. pieaugošais antagonisms starp Argosu un Korintu pamudina pēdējo satuvināties ar Spartu un iekļauties Peloponēsas līgā. Ap 519. gadu pr.Kr. Korinta uzņemas starpnieka lomu starp Atēnām un Tēbām. 6. gadsimtā pr.Kr. pilsētā domājams militārā jūras arhitekta Ameinokla vadībā uz pentekontora bāzes tika uzbūvēta pirmā triēra. Tas ir jauns kuģu tips, kas kļūs plaši izplatīts Vidusjūras flotēs līdz pat Romas impērijas beigām. Korinta kļūst par kuģubūves centru un vienu no pirmajām senās Grieķijas jūras lielvarām.
Tad radās teiciens: "οὐ παντὸς πλεῖν ἐς Κόρινθον" (ou pantos plein es Korinthon), kas burtiski tiek tulkots ka "ne katram peldēt uz Korintu", jo dzīve pilsētā bija ļoti dārga. Pilsēta bija slavena ar mīlas dievietei Afrodītei veltīto templi. Tempļa priesterienes apkalpoja bagātos tirgotājus un ietekmīgas valsts personas pilsētā vai arī ceļojot kopā aiz tās robežām.
Pilsētai piederēja divas ostas. Viena bija Lehaja pie Korintas līča, bet otra Kenhreja Saronika krastā. Tās bija atvērtas tirdzniecībai attiecīgi Vidusjūras rietumu un austrumu daļā. Caur Lehaju tika uzturēti sakari ar rietumu kolonijām un Lielo Grieķiju, bet uz Kenhreju nāca kuģi no Atēnām, Jonijas, Kipras un Levantas apgabaliem. Abās ostās bija doki pilsētvalsts lielās flotes uzturēšanai.
Klasiskais periods
Grieķu klasikas laikā Korinta sacentās bagātībā ar Atēnām un Tēbām. Līdz 6. gadsimta pr.Kr. vidum Korinta bija nozīmīgs melnās keramikas eksportētājs senās Grieķijas pilsētvalstīs. Vēlāk šo tirgu pazaudēja par labu Atēnu amatniekiem.
Šajā laikā, blakus doriskajam un joniskajam orderim, tika izveidots korintiskais orderis. Tas bija pats sarežģītākais no trim, demonstrējot pilsētas bagātību un grezno dzīvesveidu, kur doriskais orderis prezentēja spartiešu askētismu, bet joniskais - harmonisku līdzsvaru starp šiem abiem, sekojot joniešu kosmopolītiskajai filozofijai.
491. gadā pr.Kr. Korinta uzņēmās starpnieka lomu starp Sirakūzām un Dželu Sicīlijā. 481-480 gadā pr.Kr. sanāksmē Korintā un turpmākajās sanāksmēs Spartā tika izveidota Grieķu līga, kas apvienojās spartiešu vadībā cīņai ar Persiju. Pilsēta bija nozīmīgs dalībnieks grieķu—persiešu karos, kā rezultātā 400 karavīri aizstāvēja Termopīlas un nodotie 40 karakuģi piedalījās Salaminas kaujā, bet 5000 hoplīti ar tiem raksturīgajām korintiskajām bruņucepurēm cīnījās kaujā pie Platējām. Kapitulējušie Tēbu kolaboracionisti tika atvesti uz Korintu un sodīti ar nāvi. Hērodots, kurš it kā necieta korintiešus, minēja, ka tie skaitījās otrie labākie karavīri aiz atēniešiem. 458. gadā pr.Kr. kaujā pie Megāras Atēnas uzvarēja Korintu.
Peloponēsas karš
435. gadā pr.Kr. Korinta ar tās koloniju Kerkīru devās karā pret Epidamnu. 433. gadā pr.Kr. Atēnas apvienojās ar Kerkīru pret Korintu. Korintas karš pret kerkīriešiem bija pati lielākā tā laika jūras kauja starp grieķu pilsētvalstīm. Viens no faktoriem, kas tuvināja Peloponēsas karu, bija Korintas strīds ar Atēnām par Kerkīru, kas radās tradicionālās tirdzniecības konkurences dēļ starp abām pilsētām. 431. gadā pr.Kr. Korinta saņem Megāras atbalstu, kurai Atēnas slēdza savu tirgu, un aicina Spartu pieteikt karu Atēnām. Sparta pievienojas prasībām, tādējādi iezīmējot Peloponēsas kara sākumu. Karadarbības laikā Atēnas iekaroja Korintas kolonijas Sollionu 431. g.pr.Kr. un Anakoriju 435. g.pr.Kr. Kolonija Ambrasija tika sagrauta 436. g.pr.Kr. Atēnieša Kleona un spartiešu brazīdu nāve, kas bija dedzīgi kara atbalstītāji, deva iespēju noslēgt mieru starp Spartu un Atēnām. Bet Korinta atteicās 421. gadā pr.Kr. parakstīt Nikijas miera līgumu, jo tas neļāva Korintai atgūt savas zaudētās kolonijas. Izveidojas trausls miers. Korinta ar to nav apmierināta un pārmet Spartai, ka tā nepienācīgi aizstāv pilsētas intereses. Tad Korinta izveido jaunu aliansi ar Argosu. Jauno konfederāciju atbalstīja Mantineja, Elīda un dažas Halkidikas pilsētas. Bet Sparta tai nepievienojas. Taču 418. gadā pr.Kr. Argosa, Elīda un Mantineja apvienojas ar Atēnām, tādējādi Atēnas ar šīs alianses palīdzību paplašina savu ietekmi Peloponēsā. Šī savienība izraisa spriedzi starp Atēnām un Spartu. Tad Sparta sūta savu karaspēku uz Mantineju. Korinta palīdz Spartai kaujā pie Mantinejas (418. g.pr.Kr.), uzvarot Atēnas. Šī uzvara atkal ļāva Spartai atgūt ietekmi Peloponēsā. 414. gadā pr.Kr. Atēnas vadīja Sicīlijas ekspedīciju. Tad Korinta piedalījās Sirakūzu, tās bijušās kolonijas, aizstāvēšanā. Korinta pārrāva blokādi un ieņēma Sirakūzu ostu, uzvarot Atēnu floti. Šī kampaņa bija katastrofāla priekš Atēnām. Gāja bojā 200 karakuģi un 50 000 karavīru. 413. gadā pr.Kr. Korinta deva nāvīgu triecienu Atēnu flotes rietumu pozīcijām pie Naupaktas. Neskatoties uz savām pūlēm atjaunot floti, Atēnas 405. gadā pr.Kr pie Egospomatas cieš sakāvi kaujā ar spartiešu floti. 404. gadā pr.Kr Korinta un Tēbas pieprasa iznīcināt Atēnas, taču Sparta, spītējot korintiešiem, atsakās ar tām karot.
Korintas karš
395. gadā pr.Kr. beidzoties Peloponēsas karam, Korinta un Tēbas, neapmierinātas ar iepriekšējo sabiedroto, spartiešu, hegemoniju, Korintas karā devās palīgā Atēnām cīņā pret Spartu. Koalīcijas spēki, kuru priekšgalā ir korintieši, Korintā izveidoja padomi, kurai drīzumā pievienojās eibejieši, akarnānieši, leukādieši un halkidieši. Neskatoties uz to, ka kaujā pie Knidas apvienotā Atēnu un Persijas flote sakāva Spartas jūras spēkus, sākotnēji karā virsroku guva spartieši gan Nemejas kaujā 394. gadā pr.Kr., gan Koronejas kaujā tajā pat gadā. Tomēr Sparta negija spējīga šķērsot Korintas zemesšaurumu, un konflikts Korintas reģionā pārauga partizānu karā. Ap 393. gadu pr.Kr. Korintā uzliesmoja pilsoņu karš starp demokrātiem un oligarhiem. Demokrāti, Argosas atbalstīti, uzbruka saviem pretiniekiem un izdzina oligarhus no pilsētas. Izdzītie atnāca pie spartiešiem, kas bāzējās Sikionā, lai lūgtu palīdzību. Tajā pat laikā atēnieši ar beotiešiem ieradās atbalstīt demokrātus. Nakts kaujā spartieši ar padzītajiem oligarhiem ieņēma Korintas ostu Lehaju, bet nākamajā dienā sakāva pret viņiem atsūtīto armiju. Demokrāti ar saviem sabiedrotajiem centās aplenkt ostu, bet spartieši uzbruka un viņus padzina. 391. gadā pr.Kr. Spartas ķēniņš Agesilajs veica militāru kampaņu Korintijā, ieņemot vairākus nocietinātus punktus un saņemot daudz gūstekņus. Kamēr Agesilajs atradās savā nometnē, tikmēr atēniešu karavadonis Ifikrats ar savu viegli bruņoto peltastu (šķēpmetēju) armiju guva izšķirošu uzvaru pār Lehajas spartiešu garnizonu. Neilgi pēc tam Agesilajs atgriezās atpakaļ, bet Ifikrats turpināja savu ofensīvu, atbrīvojot no spartiešiem daudzas pilsētas. Taču Lehajas ostu viņam ieņemt neizdevās. Tad Ifikrats devās karot uz Arkādijas apgabalu un Fliuntu. Pēc šīs uzvaras Argosas armija iegāja Korintā un ieņēma akropoli. Korinta tika pievienota Argosas valstij. 387, gadā tika noslēgts miera līgums, kas deva iespēju Spartai dominēt Peloponēsā un kontinentālajā Grieķijā.
Klasiskā perioda beigas
338. gadā pr.Kr. Korintas karaspēks bija daļa no koalīcijas armijas pie Atēnam, lai stātos pretī maķedonietim Filipam II, kura karaspēks bija ielauzies grieķu zemēs. Filipa uzvara Heronejas kaujā, aizsāk Maķedonijas hegemoniju visā Grieķijā. Kad Filips atbrauca uz Peloponēsu, Korinta noslēdza ar viņu miera līgumu. Maķedonijas ķēniņš uzaicināja uz Korintu visas grieķu pilsētas noslēgt vispārēju mieru. Visas pilsētas, izņemot Spartu, pieņem Filipa piedāvājumu un integrējas Korintas līgā Filipa vadībā. Līga centās stabilizēt situāciju Grieķijā, kā arī apvienot visus grieķus pret Persiju, kuru Filips vēlas iekarot. Pēc sacēlšanās apspiešanas Tēbās Korintai ir jāizvieto tajā maķedoniešu garnizonu. Korinta kļuva par vienu no Maķedonijas atbalsta bāzēm Grieķijā
Hellēniskais periods
Uz 332. gadu pr.Kr. Maķedonijas Aleksandrs jau kontrolēja visu Grieķiju. Hellēnisma laikā Korinta līdz ar citām Grieķijas pilsētām bija bez jebkādas autonomijas. Aleksandra pēcteči apstrīdēja cits cita teritorijas un Korinta reizēm kļuva par kaujas lauku Maķedonijā dzīvojošajiem antigonīdiem un citām konkurējošajām hellēnisma varām. 308. gadā pr.Kr. pilsētu no antigonīdiem atkaroja Ptolemajs I, kurš apgalvoja, ka viņš ir Grieķijas atbrīvotājs no antigonīdu varas. Tomēr jau 304. gadā pr.Kr. antigonīds Demetrijs I to atkaroja no ptolemaīdiem.
Korinta palika zem antigonīdu varas pusi gadsimta. Pēc 280. gada pr.Kr. pilsēta atradās Maķedonijai uzticamā vietvalža Kratera varā. Taču 253-252. gadā pr.Kr. viņa dēls Korintas Aleksandrs Ptolemaju subsīdiju pamudināts, izlēma mest izaicinājumu Maķedonijas varai un, kļūstot par tirānu, tiekties pēc neatkarības no tās. Bet domājams 247. gadā pr.Kr. viņš tika noindēts, un 245-244 gada pr.Kr. ziemā Maķedonijas ķēniņš Antigons II atguva Korintu atpakaļ.
Bet Maķedonijas valdīšana nebija gara. 243. gadā pr.Kr. Sikionas Arats, pēkšņa uzbrukuma rezultātā ieņēma Akrokorintas cietoksni un pārliecināja pilsētas pilsoņus pievienoties Ahajas līgai. Taču, vienojoties ar Aratu, maķedonieši 224. gadā atkal atjaunoja varu Korintā. Bet pēc romiešu intervences 197. gadā pr.Kr. pilsēta pastāvīgi tika iekļauta Ahajas līgā. Filopemena vadībā ahajieši paņema savā kontrolē visu Peloponēsu un pasludināja Korintu par savas konfederācijas galvaspilsētu.
Romas periods
146. gadā pr.Kr. Roma pieteica karu Ahajas līgai un pēc uzvaras pār ahajiešu spēkiem tajā pat gadā, romieši Lūcija Mummija vadībā aplenca un ieņēma Korintu. Kad viņš iegāja pilsētā, Mummijs lika nogalināt visus vīriešus un, pirms pilsētas nodedzināšanas, pārdeva verdzībā sievietes un bērnus. Kā Ahajas līgas uzvarētajam viņam deva iesauku (kognomenu) Ahajietis.
Apustuļa Pāvila misija Korintā
Kad apustulis Pāvils pirmo reizi atbrauca uz Korintu 51 vai 52 gadā, Ahajas prokonsuls bija Gallions, Lūcija Anneja Senekas brālis. Pāvils pavadīja pilsētā astoņpadsmit mēnešus. Šeit viņš iepazinās ar Akvilu un viņa sievu Priskillu. Īsi pēc viņa aizbraukšanas pilsētu apmeklēja Apolls no Efesas. Lai gan Pāvils plānoja apmeklēt Korintu otro reizi pirms braukšanas uz Maķedoniju, apstākļi izmainījās tā, ka viņš aizbrauca no Troādas uz Maķedoniju, bet pēc tam jau ieradās Korintā, lai korintiešu kristīgā kopiena atkal būtu svētīta, Pāvilam nodzīvojot tur trīs mēnešus. Domājams, šīs vizītes laikā 58. gada pavasarī Pāvils uzrakstīja savu vēstuli romiešiem.
Pāvils bija arī divu vēstuļu autors kristīgajai kopienai Korintā. Pirmajā vēstulē tiek stāstīts par kristiešu sabiedrības grūtībām šajā daudznacionālajā pilsētā.
Bizantijas periods
Kad Romas impērija 395. gadā tika sadalīta, Korinta tika iekļauta Austrumromas imperijā zem Bizantijas varas. Pilsēta būtiski cieta 365. un 375. gada zemestrīcēs. 396. gadā Korintu izlaupīja Alariha I karapulki, kad tie bija iebrukuši Grieķijā. Daudzi iedzīvotāji tika pārdoti verdzībā. Pēc visa šī posta pilsēta vēlreiz tika pārbūvēta, taču tā aizņēma jau daudz mazāku platību, nekā iepriekš. Četras baznīcas tika uzceltas pašā pilsētā, bet vēl viena Akrokorintas citadelē, kā arī monumentāla bazilika Lehajas ostā.
Imperatora Teodosija II valdīšanas laikā starp 408. un 450. gadu tika sākta lielas mūra sienas celtniecība no Korintas līča līdz Saronikam, lai aizsargātu pilsētu un Peloponēsu no ziemeļu barbaru iebrukumiem. Celtniecībai tika izmantots materiāls no Korintas celtņu drupām. Šī mūra siena tika nosaukta par Heksamilionu ("sešas jūdzes" = desmit kilometri). Justiniāna valdīšanas laikā siena tika nostiprināta ar papildus torņiem. 856. gada novembrī zemestrīcē bojā gāja 45 000 pilsētas iedzīvotāju. Tajā laikā Korintā atradās Hellādas tēmas (vēlāk Peloponēsas tēmas) administrācija. Neskatoties uz savu statusu pilsēta tikai 9. gadsimtā sāka atjaunoties, savu apogeju sasniedzot 11. un 12. gadsimtā Komninu dinastijas laikā, kad kļuva bagāta, tirgojot zīdu Rietumeiropai. Šī bagātība piesaistīja Sicīlijas Rodžeru, kurš izpostīja Korintu 1147. gadā, aizvedot gūstā daudzus pilsētas iedzīvotājus, īpaši zīda audējus. Pilsēta no šī normāņu iebrukuma līdz galam tā arī neatjaunojās.
Ahajas kņaziste
1204. gadā Žofrua I Villarduens pēc Konstantinopoles krišanas ieguva Ahajas kņaza titulu, un Korinta kļuva par viņa īpašumu. Laikā no 1205. līdz 1208. gadam, nostiprinoties Akrokorintas citadelē, Rietumeiropas bruņinieku varai pretojās Korintas iedzīvotaji grieķu karavadoņa Leona Sgurosa vadībā. Krustnešu vadonis bija francūzis Gijoms Šamplits. 1208. gadā Leons Sguross iztaisīja pašnāvību, ar zirgu metoties lejā no Akrokorintas mūra, taču korintieši turpināja cīņu līdz pat 1210. gadam. Pēc pretestības salaušanas Korinta tika iekļauta Ahajas kņazistes sastāvā, un Villardueni pārvaldīja to no savas galvaspilsētas Andravidas, Elidas apgabalā. Korinta bija tuvākā lielā pilsēta pie robežas ar vēl vienu krustnešu valsti - Atēnu kņazisti.
1395. gadā pilsētu ieņēma osmaņi, taču jau 1403. gadā to atkaroja bizantieši, bet 1415. gadā Teodors II Paleologs atjaunoja Heksamiliona mūri pāri Korintas zemesšaurumam.
Osmaņu periods
1458. gadā, pēc pieciem gadiem no Konstantinopoles krišanas, Osmaņu impērijas karaspēks iekaroja Korintu un Akrokorintas cietoksni. Otomaņi pārdēvēja to par Gordesu un pataisīja to par vietējo sandžaka administratīvo centru Rumēlijas ejaletā. 1687. gadā kara laikā Morānā pilsētu ieņēma venēcieši, un tā palika venēciešu kontrolē līdz 1715. gadam, kad to atkal atkaroja osmaņi. No 1715. līdz 1731. gadam Korinta bija Morejas ejaleta galvaspilsēta, bet tad atkal līdz 1821. gadam tā bija sandžaka administratīvais centrs. Grieķijas neatkarības kara laikā (1821—1830) pilsētu pilnībā nopostīja turku karaspēks. Bet 1832. gadā saskaņā ar Londonas vienošanos Korinta tika izslēgta no Osmaņu impērijas sastāva un kļuva par Grieķijas karalistes daļu. 1858. gadā vecpilsētu, kas atradās senās Korintas vietā, pilnībā iznīcināja zemestrīce, un Korinta tika pārcelta uz citu vietu tuvāk Korintas līcim.
Eiropas Elektronisko komunikāciju regulatoru iestāde
Eiropas Elektronisko komunikāciju regulatoru iestāde (EEKRE) (en (BEREC)) ir Eiropas Savienības telekomunikāciju tirgu regulējošā aģentūra. To izveidoja ar Telekomunikāciju paketi, kas tika apstiprināta 2009. gada septembrī. Aģentūra atrodas Rīgā, Latvijā, tā ir vienīgā Latvijā bāzētā ES aģentūra.
EEKRE valdē ietilpst nacionālās regulējošās iestādes un administratīvais personāls, tostarp Kopienas ierēdņi. Sākotnējais bija 5,5 miljoni eiro. EEKRE sniedz atzinumus par nacionālo aģentūru ierosinātajām tirgus definīcijām un tiesiskās aizsardzības līdzekļiem.
EEKRE locekļi pirmo reizi tikās 2010. gada janvārī Briselē, lai ievēlētu priekšsēdētāju un priekšsēdētāja vietniekus, kuri darbojas uz 12 mēnešu pilnvaru termiņu. Sākotnējās sfēras bija platjoslas interneta pieslēgumi, tīmekļa neitralitāte, universālo pakalpojumu pienākumi un nošķiršana, pēdējās jūdzes pieslēgumi un tīklu savstarpējie saslēgumi.
Saudi Aramco
Saudi Aramco ir visvērtīgākais publiskais uzņēmums pasaulē. Tas ir viens no lielākajiem uzņēmumiem pasaulē pēc ieņēmumiem, un, saskaņā ar Bloomberg News datiem, tas ir visienesīgākais uzņēmums pasaulē. Tā rīcībā ir pasaulē otrās lielākās pārbaudītās jēlnaftas rezerves, vairāk nekā 270 miljardi barelu (3,2 × 1010 m3), un tas veic otru lielāko naftas ieguvi dienā. 2018. gadā Saudi Aramco neto ienākumi bija 111,1 miljardi ASV dolāru, savukārt 2017. gadā tie bija 75,9 miljardi.
Saudi Aramco lielākais īpašnieks ir Saūda Arābijas valsts, kam pieder 98,5 % kapitāldaļu. 1,5 % akciju tiek kotētas biržā Tadawul.
Vēsture
1932. gada maijā SoCal meitas uzņēmums Bahrain Petroleum Co. (BAPCO) Bahreinā atklāja naftas avotu. Šis notikums vairoja interesi par Arābijas pussalas naftas potenciālu. 1933. gada 29. maijā Saūda Arābijas valdība piešķīra SoCal koncesiju naftas meklēšanai, noraidot konkurenta Iraq Petroleum Co. piedāvājumu. Šo koncesiju SoCal nodeva tam pilnībā piederošajam meitas uzņēmumam California-Arabian Standard Oil Co. (CASOC). 1936. gadā, kad uzņēmumam nebija izdevies atrast naftu, koncesijas 50 % daļa tika pārdota Texas Oil Co. (Texaco). Pēc četru gadu neauglīgas izpētes pirmais panākums tika sasniegts 1938. gadā septītajā urbšanas vietā Ẓahrānā, ko dēvē par Dammam No. 7. Nekavējoties tika sākta šī urbuma ekspluatācija, un tas sāka ražot vairāk nekā 1500 barelu (240 m³) dienā, ļaujot uzņēmumam saglabāt uzticību.
1944. gada 31. janvārī uzņēmuma nosaukums tika mainīts no California-Arabian Standard Oil Co. uz Arabian American Oil Co. (Aramco). 1948. gadā Standard Oil of New Jersey (tagad Exxon) iegādājās 30 % Aramco kapitāldaļu un Socony Vacuum (tagad Mobil) ieguva 10 %; SoCal un Texaco saglabāja 30 % daļu katrs. Jaunpienācēji bija arī Iraq Petroleum Co. akcionāri, un tādēļ bija jāatceļ Sarkanās līnijas līguma ierobežojumi, lai varētu brīvi noslēgt šo vienošanos.
1949. gadā ARAMCO ar Saūda Arābijas karaļa Ibn Saūda ziņu naftas izpētes ekspedīcijā bija iegājis Abū Dabī emirātā (tagad tā ir AAE daļa), izraisot robežstrīdu starp Abū Dabī un Saūda Arābiju. 1950. gadā karalis Ibn Saūds draudēja nacionalizēt savas valsts naftas infrastruktūru, tādējādi piespiežot Aramco vienoties par peļņas dalīšanu (50 %). Līdzīgs process pirms dažiem gadiem bija noticis ar ASV naftas uzņēmumiem Venecuēlā. Amerikas valdība piešķīra Aramco ASV akciju turētājiem nodokļu atvieglojumus, kas pazīstams kā "zelta triks" (golden gimmick), kas bija līdzvērtīgs Ibn Saūdam dotajai peļņai. Pēc jaunās vienošanās uzņēmuma galvenā mītne tika pārvietota no Ņujorkas uz Zahrānu. 1951. gadā Aramco atklāja Safanijas (Safaniya) naftas lauku, pasaules lielāko piekrastes lauku. 1957. gadā, atklājot mazākus savienotus naftas laukus, tika apstiprināts, ka Gavāras (Ghawar) lauks ir pasaulē lielākais sauszemes lauks.
1973. gadā pēc ASV atbalsta Izraēlai Salīdzināšanas dienas kara laikā Saūda Arābijas valdība ieguva 25 % “līdzdalības procentus” Aramco aktīvos. 1974. gadā Saūda Arābija palielināja līdzdalību līdz 60 %, un 1976. gadā ieguva atlikušos 40 %. Līdz 1988. gadam Saūda Arābijas valdības vārdā Aramco turpināja darboties un pārvaldīt agrākos Aramco aktīvus, tostarp tās koncesijas intereses dažos Saūda Arābijas naftas laukos. 1988. gada novembrī ar karaļa dekrētu tika izveidots jauns Saūda Arābijas uzņēmums Saudi Arabian Oil Company, kas pārņēma kontroli pār agrākajiem Aramco aktīviem (Saudi Aramco) un pārņēma Saūda Arābijas naftas un gāzes atradņu vadību un operāciju kontroli no Aramco un tā partneriem. 1989. un 1990. gadā tika atklāta augstas kvalitātes nafta un gāze trīs rajonos Raghibas apgabalā aptuveni 124 km uz dienvidaustrumiem no Rijādas.
1990. gada septembrī, pēc Persijas līča kara sākuma, Aramco cerēja, ka aizpildīs lielu daļu naftas piegādes deficīta, ko globālajā tirgū radīja embargo pret Irāku un okupēto Kuveitu. Tika saražoti papildu 4,8 miljoni barelu dienā, lai saglabātu pasaules naftas tirgus stabilitāti. Turklāt Aramco bija nodrošināja pret Irāku vērstās koalīcijas aviācijas un dīzeļdegvielas vajadzības. Aramco atjaunoja naftas ieguvi no 146 Harmalijas, Huraisas un Gavaras urbumiem un gāzeļļas separācijas rūpnīcu darbu, kā arī sālsūdens attīrīšanas cauruļvadu, kas 1980. gadu naftas cenu sabrukuma laikā bija iekonservēti. Ražošanas apjoms palielinājās no 5,4 miljoniem barelu dienā jūlijā līdz 8,5 1990. gada decembrī.
Sākot ar 1990. gadu Aramco sāka paplašināt jēlnaftas tirdzniecību Āzijas tirgū. Tika noslēgti nolīgumi ar Koreju, Filipīnām un Ķīnu. Līdz 2016. gadam aptuveni 70 % Aramco jēlnaftas tika pārdoti Āzijā.
2001. gada maijā Saūda Arābija paziņoja par Gāzes iniciatīvu, ierosinot gāzes izpētei veidot trīs kopuzņēmumus ar astoņiem pasaules lielākajiem naftas uzņēmumiem. Core Venture 1 ietilpa dienvidos Gavara un ziemeļos Rubas Al-Hali, Core Venture 2 bija Sarkanās jūras reģions, savukārt Core Venture 3 iesaistīja Šajbu un Kidanu. 2003. gadā partnerībā Core Venture 3 tika iesaistīts Royal Dutch Shell un Total S.A.. 2004. gadā Core Venture 1 kļuva par trim atsevišķiem kopuzņēmumiem, kur Saudi Aramco piederēja 20 %: viens ar Lukoil, otrs ar Sinopec un trešais ar Repsol.
2004. gadā Aramco ražoja 8,6 miljonus barelu dienā (ar potenciālu 10). 2005. gadā Aramco uzsāka piecu gadu plānu, plānojot iztērēt 50 miljardus USD, lai palielinātu savu dienas jaudu līdz 12,5 miljoniem barelu dienā, palielinot ražošanas un pārstrādes jaudu un divkāršot urbumu skaitu. 2005. gadā Saudi Aramco bija pasaulē lielākais uzņēmums, tā tirgus vērtība tika lēsa 781 miljardu ASV dolāru apjomā.
2012. gadā Saudi Aramco aptuveni darbstaciju tika pakļautas Shamoon vīrusa uzbrukumam. Lai gan šie datori nebija tieši saistīti ar naftas ieguvi, to darbības atjaunošana prasīja vairākas nedēļas. Saūda Arābijas amatpersonas un ASV izlūkdienesta amatpersonas apgalvojušas, ka incidents ir Irānas darbs, savukārt Irāna vainoja Jemenas nemierniekus.
2016. gada janvārī Saūda Arābijas kroņprincis Mohammads bin Salmans paziņoja, ka tiek apsvērta iespēja kotēt biržā valstij piederošās Saudi Aramco akcijas, pārdodot aptuveni 5 % no tām, lai veidotu lielu valsts fondu. 2018. gadā Saudi Aramco beztermiņa tiesības iegūt naftu un gāzi Saūda Arābijā tika ierobežotas līdz 40 gadiem.
Take Over Control
"Take Over Control" ir nīderlandiešu dīdžeja un ierakstu producenta Afrojack singls, kurā piedalās nīderlandiešu dziedātāja Eva Simonsa. Tā Nīderlandē tika izlaista. Tas iekļuva 14 pasaules valstu topos.
Saudi Aramco
Vēsture
Naktī uz 2019. gada 14. septembri notika bezpilota lidaparātu uzbrukumi diviem Saudi Aramco objektiem: Huraisas naftas laukam un Abkaikas naftas pārstrādes rūpnīcai. Atbildību par uzbrukumu uzņēmās hutiešu nemiernieki.
2019. gada 3. novembrī Aramco paziņoja par plānu veikt sākotnējo publisko piedāvājumu (SPP) Saūda Arābijas biržā Tadawul, kas būtu pasaulē lielākais SPP. 9. novembrī Saudi Aramco publiskoja 600 lappušu garu prospektu, kurā bija sniegta informācija par gaidāmo SPP. Saskaņā ar to individuāliem privātiem ieguldītājiem tiktu pārdoti līdz 0,5 procenti uzņēmuma akciju, bet nebija minēts, cik liela daļa tiktu atvēlēta lielajiem institucionālajiem investoriem. 4. decembrī Saudi Aramco noteica piedāvājuma cenu 32 riāli (aptuveni 8,53 ASV dolāri) par akciju, precizējot, ka SPP tiks izlikti 3 miljardi akciju (1,5 % no pamatkapitāla). Ar SPP Aramco izdevās piesaistīt līdzekļus 25,6 miljardu ASV dolāru vērtībā, kas ir vairāk nekā līdzšinējais 2014. gada Alibaba rekords. Aramco akciju tirdzniecība Tadawul biržā sākās 11. decembrī. Jau pirmajā dienā akcijas cena pieauga par 10 %, uzņēmuma vērtībai sasniedzot 1,88 triljonus dolāru, tādējādi kļūstot par vērtīgāko publisko uzņēmumu pasaulē.
2020. gada 17. jūnijā Aramco iegādājās Saūda Arābijas ķīmisko vielu ražošanas uzņēmuma SABIC 70 % kapitāldaļu. 2022. gada 1. augustā tika paziņots, ka Aramco par 2,65 miljardiem ASV dolāru pirks ASV uzņēmuma Valvoline Global Products nodaļu, kas ražo smērvielas un ķīmiskās vielas transportlīdzekļiem.
Orleānas hercogs Gastons
Orleānas hercogs Gastons (fr; dzimis, miris ) bija Francijas karaļa Anrī IV un karalienes Marijas Mediči trešais dēls. Kā Luija XIII brālis tika godāts par Monsinjoru (Monsieur).
Kā karaļa vecākais dzīvais brālis no 1611. līdz 1638. gadam, kad brālim piedzima dēls, bija troņmantnieks. Divreiz bija spiests pamest valsti, jo vērpa intrigas pret kardinālu Rišeljē. Frondas laikā vairākkārt mainīja puses, kurām pieslējās. Mazarīni izsūtīts uz Bluā, kur 1660. gadā miris.
Mikijs Rurks
1980. gados Rurks spēlēja galveno lomu komēdijdrāmā Diner (1982), drāmā "Izaicinājums" (Rumble Fish, 1983), melnajā kriminālkomēdijā The Pope of Greenwich Village (1984), erotiskajā drāmā "9½ nedēļas" (9½ Weeks, 1986) un saņēma kritiķu atzinību par tēlojumu biogrāfiskā filmā "Dzērājs" (Barfly, 1987) pēc Čārlza Bukovska scenārija un šausmu mistērijā "Eņģeļa sirds" (1987).
1991. gadā Rurks, kurš jaunībā bija trenējies boksā, pameta aktiera darbu un uz laiku kļuva par profesionālu bokseri. Pēc boksera karjeras beigām 1994. gadā Rurks atsāka aktiera nodarbi un filmējās otrā plāna lomās vairākās filmās, ieskaitot drāmas "Lietusvīrs" (The Rainmaker, 1997), komēdijdrāmā Buffalo '66 (1998), trillerī "Noķert Kārteru" (Get Carter, 2000), mistērijā "Solījums" (The Pledge, 2001), komēdijdrāmā "Deva" (Spun, 2002), asa sižeta filmā "Reiz Meksikā" (Once Upon a Time in Mexico, 2003) un asa sižeta spriedzes filmā "Rūdīts ugunī" (2004), spēlējot korumpēta advokāta lomu.
2005. gadā Rurks atgriezās Holivudas aprindās vienā no galvenajām lomām asa sižeta neo-noir spriedzes filmā "Grēku pilsēta", saņemot Čikāgas kinokritiķu asociācijas, Īrijas kino un televīzijas un Tiešsaistes filmu kritiķu biedrības balvu. 2008. gada filmā "Cīkstonis" Rurks tēloja cīkstoni, kura labākie gadi jau sen aiz muguras, par ko saņēma 2009. gada Zelta globusa balvu, BAFTA kino balvu un nomināciju Amerikas Kinoakadēmijas balvai. Pēc tam Rurks piedalījies vairākās komerciāli veiksmīgās filmās, ieskaitot 2010. gada filmas "Dzelzs vīrs 2" un "Neiznīcināmie" un 2011. gada filmā "Nemirstīgie".
Volboža
Volboža (pl) - pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lodzas vojevodistē. Senatnē ietekmīgs administratīvais centrs un bīskapa rezidence. 1240. gadā pilsētu nopostīja mongoļi. 1410. gada jūnijā šeit bija pulcēšanās vieta Mazpolijas karaspēkam ceļā uz Grīnvaldes kauju.
Karena Sapata
Lidija Karena Sapata Kamposa (es; dzimusi Ferenjafē) ir Peru starptautiskā meistare šahā (1999).
Biogrāfija
1999. gadā Santjago uzvarējusi Panamerikas šaha čempionātā junioriem U20 meiteņu vecuma grupā, bet 2000. gadā uzvarējusi Panamerikas šaha čempionātā junioriem U18 meiteņu vecuma grupā. 2002. gadā Lapasā bijusi otrā Panamerikas šaha kausa izcīņā junioriem U20 meiteņu vecuma grupā. 2005. gada augustā bijusi otrā Amerikas kontinenta šaha čempionātā sievietēm, tikai papildu pārspēlē piekāpjoties Argentīnas šahistei Klaudijai Amurai. Četras reizes uzvarējusi Peru sieviešu šaha čempionātos (2000, 2002, 2003, 2004). 2005. gada oktobrī uzvarējusi Dienvidamerikas zonas turnīrā un kvalificējusies Pasaules čempionātam šahā sievietēm. Piedalījusies 2006. gada Pasaules šaha čempionātā sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Jekaterinburgā, kurā 1. kārtā uzvarējusi Katerinu Lagno, bet 2. kārtā zaudējusi Svetlanai Matvejevai. 2007. gadā pēc atkārtotas uzvaras Dienvidamerikas zonas turnīrā, kurā viņai izdevās apsteigt savu tautieti Dejsi Kori, kvalificējusies 2008. gada Pasaules šaha čempionātam sievietēm pēc izslēgšanas sistēmas Naļčikā, taču pēdējā brīdī atteikusies no piedalīšanās un viņas 1. kārtas pretiniece Antoaneta Stefanova bez cīņas tikusi 2. kārtā.
Pārstāvējusi Peru Pasaules šaha olimpiādēs, kurās piedalījusies 3 reizes (2002—2006).
Par panākumiem turnīros FIDE 1999. gadā viņai piešķīrusi starptautiskās meistares (WIM) nosaukumu.