cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kašalots
Spermaceta orgāns
Caur galvu iet divi elpošanas gaisa kanāli. Kreisais kanāls atrodas blakus spermaceta orgānam un ir savienots ar elpošanas caurumu, bet labais kanāls atrodas zem spermaceta orgāna un ir savienots ar distālo deguna dobumu, kas atrodas pašā degungalā. Savukārt distālais dobums ir savienots ar elpošanas caurumu un kreiso kanālu. Gaiss labajā kanālā uz distālo dobumu plūst caur sašaurinājumu, kuru sauc par fonikas lūpām. Ienirstot valis elpošanas caurumu noslēdz, tādējādi gaiss, kas izplūst cauri fonikas lūpām, pa kreiso kanālu ceļo atpakaļ uz plaušām.
Spermaceta orgāna pašā aizmugurē ir frontālais dobums — ādains maiss, kas atrodas starp spermaceta orgānu un galvaskausa ieliekto priekšējo sienu. Frontālā dobuma aizmugurējās sienas virsmu sedz ar šķidrumu pildīti mezgliņi, kas diametrā ir 4—13 mm lieli un viens no otra nodalīti ar nelielām, šaurām rievām, bet priekšējā siena ir gluda. Mezgliņu virsmas atstaro skaņu viļņus, kas tos sasniedz caur spermaceta orgānu, bet spermaceta orgānā skaņu viļņi ienāk caur fonika lūpām.
Atšķirības no citiem zobvaļiem
Kašalota galvas uzbūve ir ļoti atšķirīga no citiem zobvaļiem. Piemēram, kašalotam ir tikai viens fonikas lūpu pāris, bet citiem zobvaļiem ir divi pāri. Turklāt kašalotam fonikas lūpas novietotas pašā degungalā, bet citiem zobvaļiem — aiz melones.
Eholokācija un vokalizācija
Eholokācijai kašalots izmanto klikšķu sēriju, kuras izplatīšanos ūdenī varētu salīdzināt ar fokusētu gaismas staru. Klikšķis rodas brīdī, kad caur fonikas lūpām izplūst gaiss. Radītā skaņa ceļo uz galvas iekšpusi caur spermaceta orgānu un atstarojas pret frontālā dobuma aizmugurējās sienas mezgliņiem. Atstarotā skaņa ceļo caur meloni un tās kamerās kā lēcās iegūst fokusēta stara raksturu. Daļa skaņas atkal atgriežas spermaceta orgānā, atkal tiek atstarota un atkal atgriežas spermacetā. Šāda skaņas vairākkārtēja ceļošana turp un atpakaļ rada klikšķu sēriju. Biologi, analizējot un mērot klikšķu ilgumu, spēj noteikt spermceta orgāna lielumu un attiecīgi noteikt aptuvenu kašalota lielumu.
Tā kā klikšķu ilgums ir atkarīgs no spermaceta orgāna lieluma, tad katram kašalotam ir izteikti individuāls klikšķu raksturs, lai gan valim pieaugot pieaug spermaceta orgāns un mainās skaņas tonalitāte. Atstarotās skaņas — atbalss — galvenais uztvērējs ir apakšžoklis. Īpašs ar taukvielām pildīts kanāls atbalsi novada uz iekšējo ausi. Salīdzinot abus gaisa kanālus, labā kanāla funkcija ir pūst gaisu caur fonikas lūpām, bet kreisā kanāla funkcija ir elpošanas nodrošināšana.
Uzvedība
Pieaudzis, dzimumbriedumu sasniedzis kašalota tēviņš ārpus vairošanās sezonas ir vientuļnieks, toties mātītes kopā ar mazuļiem un jaunajiem kašalotiem veido kopīgus barus. Galvenais iemesls, kādēļ pieaugušie tēviņi pamet baru, ir konkurence par barības resursiem. Tēviņi dzimto baru var pamest dažādos vecumos (starp 4 un 21 gadu). Reizēm tēviņi veido vecpuišu barus, kuros parasti apvienojas līdzīga izmēra un vecuma tēviņi, tomēr, kļūstot vecākiem, tie kļūst par vientuļniekiem. Reizēm pieaugušie tēviņi sapulcējas kopā. Šai uzvedības īpašībai biologiem nav skaidrojuma. Mātītes pamatā nekad nemaina baru, tikai retos gadījumos ir notikušas bara maiņas.
Kašalota baru lielums var būt ļoti dažāds. Visbiežāk barā ir 6—9 indivīdi, bet barā var būt arī 20 kašalotu. Barā nav novērojamas radniecības ciešās saites, kādas ir novērojamas, piemēram, zobenvaļiem. Dienas lielākā nomoda daļa baram paiet barojoties (apmēram ⅔), bet atlikusī daļa paiet, savstarpēji komunicējot. Kad kašaloti savstarpēji komunicē, tie izdod sarežģītas klikšķu kombinācijas, kuras mēdz saukt par kodiem. Viens no komunikācijas veidiem ir arī savstarpēja rīvēšanās vienam gar otru.
Attiecības ar citām sugām
Kašaloti kopumā neveido draudzīgas attiecības ar citu sugu vaļiem vai delfīniem, lai gan ir datēts gadījums, ka kašalotu barā ir pieņemts un aizsargāts sakropļots pudeļdeguna delfīns.
Gulēšana
Ilgu laiku valdīja uzskats, ka kašaloti guļ ļoti īsu laiku, ieņemot vertikālu pozīciju ar galvu laukā no ūdens. Tomēr pēdējo gadu pētījumos noskaidrojies, ka kašaloti spēj ieslīgt arī dziļajā miegā, aizmiegot ar abām smadzeņu puslodēm. Dziļais miegs aizņem apmēram 7% no kopējā miega daudzuma, un tas visbiežāk notiek vakara stundās pirms pusnakts.
Barība
Kašalots parasti barojas 300—800 metru dziļumā, bet reizēm tas ienirst 1—2 km dziļumā. Zem ūdens kašalots spēj uzturēties ilgāk kā 1 stundu. Kašalotu galvenā barība ir maza un vidēja lieluma kalmāri (12—650 grami ), bet tie barojas arī ar milzu kalmāriem un Antarktīdas kalmāriem, astoņkājiem un dažādām zivīm, kas dzīvo tuvu jūras dibenam. Dažreiz kašalots uzķer nejaušu medījumu, kamēr medī kaut ko lielāku. Vislielāko informāciju par dziļumā dzīvojošām kalmāru sugām zinātnieki ieguvuši, analizējot kašalota kuņģa saturu un izkārnījumus. Biologi dabā nekad nav novērojuši kašalota cīņu ar Antarktīdas kalmāru, kas svērtu ap 500 kg, bet uz kašalotu ķermeņiem var novērot rētas, kuras varētu būt iegūtas šādās cīņās. Vienīgais novērojums dabā, vērojot kašalotu uzvedību, kas varētu liecināt par šādiem lieliem medījumiem, ir 2010. gada novērojums, kurā kašalotu mātītes, savstarpēji sadarbojoties, medīja Humbolta kalmāru (Dosidicus gigas).
Novērojumos noskaidrojies, ka dziļumā kašaloti medī, apgriezušies otrādāk, ar muguru uz leju. Zinātnieki uzskata, ka tādā veidā kašaloti var saskatīt kalmāru siluetus pret apgaismoto ūdens virsmu. Reizēm kašaloti no āķu jedām zog zivis, piemēram, melnās mencas (Anoplopoma fimbria) un ilkņzivis (Dissostichus), tomēr tas ir ļoti neliels daudzums, salīdzinot ar to, cik kašalots dienā apēd. Valda uzskats, ka kašaloti medī arī lielmutes haizivis (Megachasma pelagios), kas mājo okeāna dziļumā. Dienā kašalots apēd barības daudzumu, kas sastāda 3% no indivīda ķermeņa svara. Gadā planētas kašalotu populācija apēd apmēram 91 000 000 tonnas barības (salīdzinājumam — cilvēce patērē ap 115 000 000 tonnu jūras produktu gadā).
Ambras veidošanās
Kalmāru asie knābji, nonākot kašalota gremošanas sistēmā, izraisa ambras veidošanos. Šo procesu var salīdzināt ar pērles veidošanos gliemežnīcā. Kalmāru knābji kairina zarnu sienas un tā rezultātā izdalās īpašā substance, ko sauc par ambru. Tā ir ļoti vērtīga izejviela parfimērijas nozarē.
Reprodukcija
Kašalotu vairošanās ir cieši saistīta ar labvēlīgiem vides apstākļiem, un kopumā tiem ir zems dzimstības līmenis. Kašalotiem ir garš mūžs (70 gadi un vairāk), tie nobriest vēlu un māte ilgstoši rūpējas par saviem pēcnācējiem. Zinātnieki joprojām nav izpratuši, kādā veidā kašaloti veido pārus. Ir zināms, ka tēviņi savstarpēji cīnās, lai iegūtu mātītes labvēlību, tēviņi sapārojas ar vairākām mātītēm, bet tie nav kādas grupas vai harēma līderi, kā arī tēviņi nerūpējas par saviem mazuļiem.
Mātītes dzimumbriedumu sasniedz apmēram 9 gadu vecumā. Vecākā zināmā mātīte, kurai bijis mazulis, ir bijusi 41 gadu veca. Grūsnības periods ilgst 14—16 mēnešus. Piedzimst tikai viens mazulis. Kopumā vienai mātītei mazuļi dzimst reti. Tie var dzimt ik pa 4—20 gadiem. Dzemdības notiek bara vidū un, lai arī, kamēr mazulis nāk pasaulē, neaizsargāto māti no ienaidniekiem apsargā citi pieaugušie kašaloti, jaundzimušo pirmajās stundās var sakost arī bara locekļi. Māte mazuli zīda ar pienu 19—42 mēnešus, bet tā kā mazuli var pabarot jebkura cita mātīte, tad retos gadījumos tas zīž pienu pat līdz 13 gadiem. Kašalota piens, kā jau jūras zīdītājam, ir daudz treknāks un biezāks nekā sauszemes zīdītājiem. Salīdzinot ar govs pienu, kura vidējais tauku procents ir 4%, kašalota mātītes pienam ir 36% tauku, un tā konsistenci var salīdzināt ar biezpienu.
Tēviņi dzimumbriedumu sasniedz apmēram 18 gadu vecumā. Sasniedzot šo vecumu, tēviņi sāk baroties arvien aukstākos ūdeņos, kur barošanās ir daudz efektīvāka, bet mātītes ar mazuļiem uzturas siltākos ūdeņos. Kašalotu tēviņi kļūst pilnībā pieauguši, sasniedzot 50 gadu vecumu.
Kašalots un cilvēks
Kašalotus intensīvi medīja no 18. līdz 20. gadsimtam, lai iegūtu trānu (vaļa taukus), gaļu, ambru un galvā esošo spermacetu. Iegūtie tauki un spermacets tika izmantots sveču, ziepju, kosmētikas, farmācijas, mašīneļļu, lampu eļļu un citu smērvielu ražošanā, kā arī zīmuļu un krītiņu ražošanā. Ar smērvielām tika apstrādāti ādas izstrādājumi, lai tos padarītu noturīgus pret ūdeni. Viena no vērtīgākajām un dārgākajām vielām, ko ieguva no kašalota, ir ambra, kuru izmanto parfimērijā, lai nofiksētu smaržas. Ambra ir saturīga, vaskveidīga un degoša viela, kas izdalās no zarnu sienām, kalmāru asajiem knābjiem tās kairinot.
Ekosistēma un kašaloti
Kašalotiem ir milzīga loma kopīgajā planētas ekosistēmas līdzsvarā. Pateicoties tiem, organiskās sintēzes ceļā pieaug atmosfēras atbrīvošana no oglekļa dioksīda (ogļskābās gāzes). Lielo dzīvnieku ar dzelzi bagātie izkārnījumi veicina fitoplanktona augšanu, attiecīgi, pieaugot fitoplanktonam, no atmosfēras tiek paņemts lielāks oglekļa dioksīda daudzums. Kad fitoplanktons iet bojā, tas grimst lejup un paņem sev līdzi oglekļa dioksīdu. Strauji samazinoties kašalotu skaitam 20. gadsimtā, atmosfērā pieauga oglekļa dioksīda daudzums par apmēram 2 miljoniem tonnu. Īpaši šis process (oglekļa dioksīda nogrimšana dzelmē) ir kavēts ar dzelzi nabadzīgajā Dienvidu okeānā.
Lai arī mūsdienās kašalotu medības ir aizliegtas un mūsdienu populācija ir sasniegusi jau tādu lielumu, ka sugu vairs nevar uzskatīt par apdraudētu, tomēr kašalotu skaits atjaunojas ļoti lēni, īpaši Dienvidu okeānā, kurā mājo tikai pieaugušie tēviņi.
Aizsardzība
Nav precīzi zināms, cik liela ir kašalotu pasaules populācija, bet tiek pieņemts, ka tie ir vairāki simti tūkstoši. Kopumā kašalotu sugas pastāvēšana ir daudz drošākā situācijā nekā daudzas citas vaļu sugas. Lielie dzīvnieki mūsdienās ir aizsargāti visā pasaulē, un to rūpnieciskās medības ir gandrīz beigušās. Viena no retajām valstīm, kas joprojām turpina medīt kašalotus, ir Japāna. Katru gadu japāņu vaļu mednieki nomedī 10 kašalotus. Līdz 2006. gadam 10 kašalotus nomedīja arī Indonēzijas vaļu mednieki. Lielāks apdraudējums kašalotiem par mūsdienu vaļu medniekiem ir sapīšanās zvejnieku tīklos un saskriešanās ar kuģiem. Kašalotus ietekmē un apdraud okeāna piesārņojums ar dažādiem plastikas atkritumiem, kurus kašaloti mēdz norīt, kā arī ķīmiskais un trokšņu piesārņojums.
Virga (upe)
Virga (arī Priekules upe, augštecē - Elka) ir upe Latvijā, Dienvidkurzemes novadā, Vārtājas kreisā krasta pieteka. Uz Virgas upes izveidota Prūšu ūdenskrātuve Virgas pagastā. 2000. gadā šeit uzbūvēta neliela HES. Līdz 1980. gadiem uz Virgas upes bija vēl divas ūdenskrātuves: Daļģu dīķis un Priekules dzirnavu dīķis.
Pagasts (nozīmju atdalīšana)
Pagasts var būt:
Astafs fon Tranzē-Rozeneks
Aleksandrs Georgs Astafs fon Tranzē-Rozeneks (1865-1946) bija vācbaltiešu vēsturnieks un ģenealogs. Divsējumu apcerējumu "Latviešu revolūcija" (1906, 1908) un "Baltiešu bruņniecības ģenealoģiskā rokasgrāmata" (1929) autors, Kurzemes literatūras un mākslas biedrības korespondētājloceklis (1910).
Dzīvesgājums
Astafs fon Tranzē-Rozeneks dzimis 1865. gada 6. februārī Valkas apriņķa Augulienas muižā (Roseneck), tagadējā Gulbenes novada Beļavas pagastā, tās īpašnieka Georga fon Tranzē-Rozeneka (1809–1887) un viņa sievas Vilhelmīnes (dzimušas fon Lēvisas of Menāras) (1822–1868) ģimenē.
1872.-1878. gadā viņš mācījās Leokādijas fon Freitāgas-Loringhofenas Skultes muižas (Adiamünde) proģimnāzijā, tad Vīlandes ģimnāzijā (1879-1884). Bija Valgas apriņķa Helmetas pilsmuižas īpašnieks (1877-1892). Studēja tieslietas Tērbatas universitātē un tautsaimniecību Minhenes (1886) un Strasbūras (1887-1890) universitātēs, kur 1892. gadā viņš aizstāvēja doktora (dr. rer. pol.) disertāciju "Vidzemes zemnieku stāvokļu reforma 1765.–1804. gadā". Pēc atgriešanās dzimtenē viņš 1892. gadā apprecējās ar Leoniju fon Kampenhauzenu un strādāja kā notārs Vidzemes bruņniecības pārvaldē, kur nodarbojās ar Livonijas vēstures un vācbaltiešu dižciltīgo dzimtu ģenealoģijas pētījumiem.
Miris 1946. gada 2. jūlijā Freidenholmā (Freudenholm) uz ziemeļiem no Lībekas Šlēzvigā-Holšteinā.
Priština
Priština (sr, sq vai Prishtinë) ir Kosovas galvaspilsēta.
Kaut arī starptautiski tiek atzīta par Serbijas pilsētu, pēc 1999. gada Kosovas kara tāpat kā visa Kosova atradās ANO administratīvā (t.s. UNMIK) un NATO militārā (t.s. KFOR) pārziņā. Kopš tā ir jaunizveidotās Kosovas valsts galvaspilsēta. Mūsdienās pilsētu apdzīvo galvenokārt albāņi. Ir neliels skaits serbu, bosniešu un čigānu. Pilsētā ieplūduši daudzi albāņu bēgļi no apkārtējiem apgabaliem, tāpēc tiek lēsts, ka faktiskais iedzīvotāju skaits pilsētā ir ap 500 000.
Vēsture
Senās Romas laikos Prištinas apkārtnē bija pilsēta Ulpiāna (Ulpiana). Bizantijas imperators Justiniāns I to nopostīja, bet pēc tam atjaunoja. Pēc slāvu ierašanās Balkānos Priština kļuva par ievērojamu serbu pilsētu. Karalis Stefans Milutins izvēlējās Prištinu par Serbijas galvaspilsētu. Tā bija Nemaniču un Brankoviču dinastijas karaļu galvaspilsēta līdz liktenīgajai Kosovas kaujai 1389.gadā, kad Osmaņu impērija sakāva apvienotos serbu un bosniešu spēkus.
1459. gadā Osmaņu impērija iekļāva Serbiju impērijas sastāvā. Osmaņu impērijas sastāvā pilsēta ieguva musulmaņu pilsētas iezīmes, jo daudzi iedzīvotāji pievērsās islāmam. 1912. gadā Priština līdz ar Kosovu īsu brīdi iekļāvās Albānijas sastāvā, tomēr 1918. gadā tā tika iekļauta Serbu, horvātu un slovēņu karalistē. Otrā pasaules kara laikā Kosova līdz ar Prištinu tika iekļauta Lielalbānijas sastāvā, tomēr kara beigās tā atkal nokļuva Dienvidslāvijā kā Kosovas sociālistiskā autonomā apgabals galvaspilsēta.
1970. gadā, pēc studentu nemieriem, tika nodibināta neatkarīga Prištinas universitāte, kura kļuva par albāņu kultūras centru. Pēc Otrā pasaules kara pilsētas etniskais sastāvs būtiski mainījās, jo albāņiem bija lielāks dzimstības līmenis, kā arī tie intensīvi migrēja uz pilsētu no apkārtējiem apgabaliem. Rezultātā 1980. gados pilsētas iedzīvotāju vairākums bija albāņi. 1990. gadā Slobodana Miloševiča vadītās Dienvidslāvijas varas iestādes likvidēja Kosovas autonomiju. No universitātes tika atlaisti daudzi pasniedzēji un studenti. Kad Kosovas Atbrīvošanas armija sāka cīņu pret serbu varasiestādēm, Prištinā bija diezgan mierīgi, jo tā bija galvenā Kosovas pilsēta, kuru kontrolēja serbu varas iestādes. , kad NATO sāka uzlidojumus Serbijai, Prištinā izcēlās ielu cīņas. Serbu armija veica etniskās tīrīšanas akcijas. Tomēr pēc kara beigām etniskās tīrīšanas akcijas savukārt veica albāņu puse, un no pilsētas tika padzīti apmēram 40 000 serbu iedzīvotāju. Pašlaik Prištinā serbu iedzīvotāju ir mazāk par 2000.
Kastīlija un Leona
Kastīlija un Leona (spāņu: Castilla y León) ir viens no Spānijas septiņpadsmit autonomajiem apgabaliem un vēsturisks novads, kas atrodas valsts ziemeļu daļā. Apgabals robežojas ar Galisiju ziemeļrietumos, ar Astūriju un ar Kantabriju ziemeļos, ar Basku Zemi un ar Larjohu ziemeļaustrumos, ar Aragonu austrumos, ar Kastīliju-Lamanču un Madridi dienvidaustrumos, ar Estremaduru dienvidos, kā arī ar Portugāli rietumos. Kastīlijas un Leonas administratīvais centrs ir Valjadolida.
Apgabala kopējā platība ir 94 222 km², pēc 2015. gada datiem apgabalā dzīvo 2 558 463 iedzīvotāji. Pēc platības tas ir vislielākais Spānijas apgabals. Pēc iedzīvotāju skaita tas ir sestais lielākais Spānijas apgabals.
Administratīvi Kastīlijas un Leonas apgabals ir sīkāk sadalīts deviņās provincēs: Avilas province, Burgosas province, Leonas province, Palensijas province, Salamankas province, Segovijas province, Sorijas province, Valjadolidas province un Samoras province.
Jānis Ozols (bobslejists)
Jānis Ozols (dzimis Jūrmalā) ir bijušais latviešu bobslejists, pašlaik Latvijas bobsleja izlases fiziskās sagatavotības treneris. Bijis Sanda Prūša un Jāņa Miņina stūmējs.
Izglītību ieguvis Tukuma 1. vidusskolā un Latvijas Universitātē, kur Ekonomikas fakultātē ieguvis bakalaura grādu.
Piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs. 1998. gadā Nagano četrinieku sacensībās izcīnīja 6. vietu, 2002. gadā Soltleiksitijā izcīnījis 7. vietu četriniekos kopā ar Sandi Prūsi, savukārt 2006. gadā Turīnā — 10. vietu četriniekos kopā ar Jāni Miņinu.
Jānis Ozols sportista karjeru beidza 2006. gadā, neilgi pēc Turīnas olimpiskajām spēlēm, un uzreiz pievērsās bobsleja trenera darbam. Paralēli darbam ar Latvijas sportistiem vasarās strādājis arī kā fiziskās sagatavotības treneris Kazahstānas hokeja komandā Atirau "Beibarys".
Upenieki (nozīmju atdalīšana)
Upenieki var būt:
Vaļi un atgremotāji
Vaļi un atgremotāji (Cetruminantia) ir pārnadžu kārtas (Artiodactyla) klada, kas apvieno divas apakškārtas: vaļu un nīlzirgu apakškārtu (Whippomorpha) un atgremotāju apakškārtu (Ruminantiamorpha). Tā kā ģenētiskos pētījumos atklājās, ka vaļi ir pārnadžu kārtas dzīvnieki, 2009. gadā tika izveidota jauna sistemātika.
Angilja
Pirmie Lielbritānijas kolonisti Angiljā ieradās 1650. gadā, mūsdienās salas iedzīvotāji ir galvenokārt afrikāņu un eiropiešu pēcteči. Sala lielākos ienākumus gūst no omāru zvejas, sāls ieguves un tūrisma. Sauss un saulains klimats.
Liliāna Ronketi
Liliāna Ronketi (it; dzimusi Komo, Itālijā, mirusi  Itālijā) bija itāļu basketboliste. Itālijas basketbola izlasē aizvadīja 83 spēles, piedaloties 1952., 1954., 1956., 1958., 1960. un 1962. gada Eiropas čempionātos. Pēc viņas pēkšņās nāves FIBA nosauca Ronketi kausu viņas vārdā. 2007. gadā viņa tika uzņemta FIBA Slavas zālē.
2010. gada Beļģijas Grand Prix
2010. gada Beļģijas Grand Prix bija Formula 1 Grand Prix izcīņa, kura norisinājās no līdz  Spā-Frankošampas sacīkšu trasē Beļģijā. Tā bija sezonas trīspadsmitā sacīkste. Tā noritēja lietus apstākļos, un par tās uzvarētāju kļuva Luiss Hamiltons. Pēc sacīkstes Hamiltons kļuva arī par čempionāta kopvērtējuma līderi, atņemot šo titulu Markam Veberam.
Piektdienas un sestdienas testi
Otrā testu sesijas sākumā joprojām lija neliels lietus, tomēr tas ātri mitējās un līdz sesijas beigām trase jau bija daļēji nožuvusi. Piloti savus ātrākos apļus uzrādīja sesijas beigās. Trīs minūtes pirms sesijas beigām testi uz desmit minūtēm tika apturēti skatītāju dēļ, kuri bija sakāpuši uz trases nožogojuma. Visātrākais otrajā testu sesijā joprojām bija Fernando Alonso, otrais palika Adrians Sutils, bet trešu vietu ieņēma Luiss Hamiltons. Ceturtais palika Roberts Kubica, bet piecinieku noslēdza Felipe Masa.
Trešās testu sesijas sākumā asfalta segums bija vēl mitrs. Asfalts sesijas gaitā gandrīz pilnībā nožuva līdz brīdim, kad 15 minūtes pirms sesijas beigām atkal sākās spēcīgs lietus. Ātrāko laiku trešajā testu sesijā uzrādīja Red Bull pilots Marks Vebers, aiz viņa otrais palika Luiss Hamiltons. Trešo labāko apļa laiku uzrādīja Vebera komandas biedrs Sebastians Fetels, kura formulai sesijas otrajā daļā radās tehniskas problēmas. Ceturto labāko apļa laiku uzstādīja otrs McLaren pilots Džensons Batons, bet piektais labākais palika Roberts Kubica. Testu sesijas laikā nokrišņu dēļ no trases izslīdēja vairāki piloti: Luiss Hamiltons, Jarno Trulli, Mihaels Šūmahers un arī pirmo divu testa sesiju labākā laika uzrādītājs Fernando Alonso.
Kvalifikācija
Pirmās kvalifikācijas kārtas sākumā trasē devās visi piloti, lai uzstādītu labākus apļu laikus pirms lietus sākšanās. Renault komandas pilots Vitālijs Petrovs divas minūtes pēc kvalifikācijas sākuma no trases izslīdēja un palika trases malā. Lai novāktu viņa formulu, kvalifikācija uz laiku tika apturēta. Gandrīz uzreiz pēc kvalifikācijas atsākšanas sākās īslaicīgs lietus. Daudzi piloti trasē saslīdēja vai izslīdēja no trases. Abiem Sauber komandas pilotiem Kamui Kobajaši un Pedro de la Rosam izslīdēšana beidzās ar izstāšanos. Otrajai kārtai abi piloti nekvalificējās tāpat kā Jarno Trulli, Bruno Senna, Sakons Jamamoto, Lukašs di Grasi un Vitālijs Petrovs. Pirmās kvalifikācijas kārtas labāko laiku uzrādīja Niko Rosbergs, aiz sevis atstājot Niko Hilkenbergu un Rubenšu Barikello. Lotus un Virgin komanda ar saviem pilotiem Heiki Kovalainenu un Timo Gloku pirmoreiz vēsturē iekļuva kvalifikācijas otrajā kārtā.
Otrajā kvalifikācijas kārtā lietus nelija. Joprojām trase bija slapja. Slapjās trases dēļ nozīmīgu saslīdēšanu piedzīvoja gan Džensons Batons, gan Vitantonio Liuci, gan Felipe Masa. Visātrākos laikus otrajā kvalifikācijas kārtā izdevās uzrādīt abiem McLaren komandas pilotiem: Džensonam Batonam un Luisam Hamiltonam. Otrajā kvalifikācijas kārtā neiekļuva abi Mercedes, kuriem turklāt bija pirms kvalifikācijas piespriests starta vietu sods: Mihaelam Šūmaheram par bīstamu braukšanu iepriekšējā sacīkstē cīņā ar Rubenšu Barikello un Niko Rosbergam par ātrumkārbas maiņu. Trešajai kvalifikācijas kārtai nekvalificējās gan viņi, gan Haime Algersuari, Vitantonio Liuci, Sebastians Buemi, Heiki Kovalainens un Timo Gloks.
Trešā kvalifikācijas kārta uzsākās bez lietus, tomēr neliels lietus sāka smidzināt kvalifikācijas kārtas pēdējās trijās minūtēs, kas ietekmēja vēlākos apļu laikus. Par kvalifikācijas uzvarētāju kļuva Marks Vebers, kas savu ātrāko apļa laiku uzrādīja trešās kvalifikācijas pirmajā pusē, bet otro labāko apļa laiku trešās kvalifikācijas kārtas noslēgumā sasniedza Luiss Hamiltons. Trešais bija Roberts Kubica, ceturtais — Sebastians Fetels, tālāk — Džensons Batons, Felipe Masa, Rubenšs Barikello, Adrians Sutils, Niko Hilkenbergs un Fernando Alonso.
Rezultāti
Piezīmes:
Starta kārtība:
Sacīkste
Jau pašā sacīkstes sākumā pirmās starta pozīcijas īpašnieks Marks Vebers sajūga problēmu dēļ atkrita uz septīto vietu. Tikmēr vadību pārņēma Luiss Hamiltons, kurš to saglabāja visu atlikušo sacīksti. Jau pirmajā aplī sāka smidzināt neliels lietus, kā rezultātā pirmā apļa beigās Bus Stop līkumā no trases izbrauca liela daļa pilotu un notika sadursme starp Rubenšu Barikello un Fernando Alonso, kā rezultātā Rubenšs Barikello, kuram šī bija 300. sacīkste karjerā, ar nolauztu priekšējo riteni izstājās. Pēc tam trasē uz vienu apli līdz lietus mitējās izbrauca drošības mašīna. Kad drošības mašīna devās atpakaļ boksos, Luisa Hamiltona pārsvars pār turpmākajiem sekotājiem vairāku apļu laikā pieauga līdz pat 12 sekundēm. 17. aplī notika sadursme starp tobrīd otrās un trešās vietas īpašniekiem Džensonu Batonu un Sebastianu Fetelu. Džensonam Batonam nācās izstāsties, bet Sebastianam Fetelam nedaudz vēlāk par sadursmes izraisīšanu tika piespriests sods — izbraukšana cauri boksiem.
34. aplī lietus atsākās un šoreiz tas bija stiprāks nekā sacīkstes sākumā. Visi piloti devās boksos nomainīt riepas uz slapjam laikam paredzētām riepām. Aplī pirms iebraukšanas boksos Luiss Hamiltons gandrīz izstājās no sacīkstes, saslīdot kādā no līkumiem un bīstami tuvu nobraucot gar trases apmali. Boksu laikā Roberts Kubica nokļūdījās bremzējot pie Renault garāžas un Markam Veberam Kubicas kļūdas dēļ izdevās pakāpties uz otro vietu. Sešus apļus pirms beigām pēc Alonso avarēšanas trasē otrreiz devās drošības mašīna, tomēr sacīkstes līderu secību tā nespēja ietekmēt. Pirmajā vietā finišēja Luiss Hamiltons, otrajā — Marks Vebers, trešajā — Roberts Kubica. Tālāk finišēja Felipe Masa, Adrians Sutils, Niko Rosbergs, Mihaels Šūmahers, Kamui Kobajaši, Vitālijs Petrovs un Haime Algersuari. Haimem Algersuari pēc sacīkstes tika piespriests 20 sekunžu sods par Bus Stop līkuma nogriešanu, kā rezultātā pie desmitās vietas un pēdējā punkta tika Vitantonio Liuci.
Rezultāti
Piezīme:
Mursijas reģions
Mursijas reģions (es) ir viens no Spānijas septiņpadsmit autonomajiem apgabaliem. Tas atrodas Spānijas dienvidaustrumos pie Vidusjūras, starp Andalūziju un Valensiju. Reģiona galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Mursija, bet parlaments atrodas Kartahenā.
Šlīfena plāns
Šlīfena plāns bija 20. gadsimta sākumā Vācijas impērijas ģenerālštāba priekšnieka Alfrēda fon Šlīfena izstrādāts stratēģiskais plāns kara gadījumam, kurš tika izmantots Pirmā pasaules kara sākumposmā.
Īsi raksturojot, Šlīfena plāns paredzēja karu divās frontēs, kur sākumā lielākā daļa vācu karaspēka tiktu koncentrēta Rietumu frontē, lai vispirms sakautu Franciju, bet pēc tam pārsviežot spēkus uz austrumiem, sakautu Krievijas Impēriju pirms tā pilnībā spētu sagatavoties karadarbībai un mobilizēt nepieciešamo karavīru skaitu. Pēc Šlīfena aiziešanas no amata jaunais ģenerālštāba priekšnieks Helmuts fon Moltke veica vairākas korektīvas plānā. Pats plāns nedeva cerēto rezultātu, jo pēc Marnas kaujas fronte kļuva nekustīga un Vācijas impērija bija spiesta karot pozīciju karā, kas nozīmēja pilnīgu Šlīfena plāna izgāšanos.
Plāns
Pēc Francijas-Prūsijas kara 1871. gadā Francijai piederošā Elzasa-Lotringa nonāca Vācijas impērijas rokās. Šajā reģionā dzīvoja gan franči, gan vācieši. Revanšisti Francijā vēlējās atgūt zaudēto teritoriju, kuru viņi pirms apmēram tikai 200 gadiem paši bija ieguvuši savā īpašumā. Pēc Francijas-Prūsijas kara Bismarka realizētās politikas dēļ Francija atradās izolācijā, bet līdz ar Vilhelma II nākšanu pie varas 1888. gadā un sekojošās atsvešināšanās no Krievijas Impērijas un Lielbritānijas, Vācijā pieauga bailes par iespējamu karu divās frontēs, ja šīs valstis vienotos par sadarbību.
Francija, kura jau iepriekšminētajā Francijas-Prūsijas karā tika sakauta neilgā laika sprīdi, netika uzskatīta par ļoti bīstamu pretiniece, atšķirībā no Krievijas Impērijas, kuru uzskatīja par grūti sakaujamu, jo pilnībā mobilizējot savus armiju, tā varēja iegūt lielu pārsvaru dzīvē spēka ziņā. Pēc savienības līguma noslēgšanas 1904. gadā starp Franciju un Lielbritāniju ķeizars Vilhelms II uzdeva savas valsts ģenerālštāba priekšniekam Šlīfenam izstrādāt plānu gadījumā, ja Vācijai nāksies karot pret šīm valstīm, kā arī pret Krievijas Impēriju.
Plānā bija jāparedz iespēja karot divās frontēs. Vispirms 39 dienās būtu jāieņem Parīze un 42 dienās jāsakauj visa Francija pirms Krievijas Impērija paspētu mobilizēt visu savu armiju, lai varētu izvērsties pie frontes līnijas un uzsākt aktīvu kara darbību pret Vācijas impēriju Austrumprūsijā. Svarīgi bija arī veikt strauju mobilizāciju, lai varētu apsteigt pretiniekus un neļautu viņiem reaģēt pietiekoši ātri.
Šlīfens lika uzsvaru uz frontes labo spārnu, kur bija jābūt koncentrētai lielākajai daļai karaspēka. Ar šo lielo karaspēku būtu jāiziet caur Nīderlandei, Luksemburgas un Beļģijai, lai varētu pietuvoties Francijas un Beļģijas robežai. Vācijas kreisajā spārnā būtu jāatstāj tikai tik daudz vienības, lai tās varētu traucēt un palēnināt franču uzbrukumu virzienā uz Elzasu-Lotringu. Šlīfens kreisajā spārnā paredzēja, ka frančiem tiks ļauts iebrukt Vācijas teritorijā, lai viņi attālinātos no Parīzes un nespētu pārmest savus galvenos spēkus uz virzienu, kur būtu vērsts vāciešu iebrukums.
Plānā nebija paredzēta cīņa par lielām pilsētām vai rūpnieciski svarīgu teritoriju ieņemšana ar nolūku graut Francijas rūpniecību, bet gan liels trieciens tieši Francijas sirdī, Parīzē, kas faktiski nozīmētu visas Francijas sakāvi. Politiskā ziņā Šlīfena plānā bija paredzēts iziet caur neitrālajām kaimiņvalstīm cerot, ka tās to ļaus vai arī neviena no lielvalstīm nevēlēsies iesaistīties karā pamatojoties uz šo valstu neitralitātes aizskaršanu. Beļģijas atteikšanās izlaist vācu karaspēku caur tās teritoriju un kara pieteikums no vācu puses pēc tam ļāva Lielbritānijai pieteikt karu Vācijas impērijai vēl pirms paša iebrukuma Francijas teritorijā.
Vācijā tika uzskatīts, ka vāji attīstītā dzelzceļa tīkla dēļ krieviem neizdosies pietiekoši ātri pārsviest vajadzīgos spēkus uz fronti pret vāciešiem Austrumprūsijā. Tādējādi plānā bija paredzēts, ka vācieši apsteigs krievu ar uzvaru pār Franciju. Rietumus frontē Šlīfens bija paredzējis novietot 91% karaspēka, bet austrumos attiecīgi 9%.
Apstākļi, kas noveda pie Šlīfena plāna neizdošanās
Pastāvēja vairāki faktori, kas jau sākotnē vai arī turpmākajā Pirmā pasaules kara gaitā, noveda pie plāna neizdošanās.
Pirmkārt, Beļģija, kurai bija desmit reizes mazāks karaspēks, tomēr savas valsts teritorijā spēja aizturēt vācu spēku virzīšanos uz priekšu apmēram par mēnesi. Pats uzbrukums Beļģijai, kas tobrīd bija neitrāla valsts, lika citām neitralitāti ievērojošām valstīm mainīt savu nostāju turpmākajā militārā konflikta gaitā.
Otrkārt, Lielbritānijas ekspedīcijas korpusa esamība franču kreisajā spārnā, jo tie, lai arī skaitā nelieli (ap 75 000 karavīru), tomēr spēja aizturēt vāciešu spēkus ilgāku laiku. Franču spēku virspavēlnieks novietoja britu spēkus savā kreisajā spārnā, jo lielākā daļa franču karaspēka atradās labajā franču spārnā. Tieši beļģu un britu cīņas sākumā Beļģijā un pēc tam Francijā ļāva paspēt lielāko daļu franču karaspēka pārsviest pret vāciešiem. 1914. gada augustā britu spēki saistīja vācu 1. armiju. Tas noveda pie tā, ka vācu komandieris savu armiju sagrieza pa dienvidrietumiem. Tas radīja spraugu starp 1. armiju un blakus esošajām vācu karaspēka vienībām, kurā Marnas kaujas laikā tika ietriekts ķīlis, kas izbeidza veiksmīgo vāciešu ofensīvu.
Piektkārt, Šlīfena plānā nebija sīki izstrādāti loģistikas jautājumi, jo kara laikā apgādes līnijas izstiepās vairākus simtu kilometru attālumā. Apgādes jautājumi bija sīkāk jāiztirzā un jāizplāno jau pirms kara, bet ne Šlīfens, ne arī vēlāk Moltke šos jautājumus neatrisināja, kas noveda gan pie pavājinātas apgādes, gan arī pie mobilitātes zuduma.
Sestkārt, plānā nebija sīkāk analizētas diplomātiskās un ārpolitiskās problēmas. Tika uzskatīts, ka Beļģijai ir svarīga tās deklarētā neitralitāte, tādēļ tā nevēlēsies iesaistīties karadarbībā pret daudzkārt lielāko vācu karaspēku. Karš pierādīja, ka tas bija aplami.
Atsevišķi tiek izdalītas arī Moltkes veiktās korektīvas Šlīfena plānā, kuras min arī kā vienu no Šlīfena plāna izgāšanās iemesliem. Jau iepriekš tika minēts, ka aizsardzības nodrošināšanai tika noņemti no uzbrukuma virziena kopā 180 000 karavīri. Moltke atteicās no Nīderlandes okupācijas, kas bija paredzēta sākotnējā plānā. Tādējādi tika zaudētas iespējas piekļūt šīs valsts ostām un dzelzceļa tīklam, kas arī atstāja iespaidu uz turpmāko karadarbību. Moltkes lēmums neļaut frančiem ieiet Vācijas teritorijā, lai tos aizvilinātu no Parīzes noveda pie tā, ka vācieši izvirzījās uz priekšu un kreisās spārns dažviet aizsteidzās labajam spārnam priekšā, kas traucēja plāna realizācijai. Jau kara laikā uz austrumu fronti tika pārsviesti 80 000 karavīri, kas beigās nonāca 2 dienas pēc tam, kad krievi tika sakauti. Moltke saņēma plānu mantojumā no Šlīfena bez īpaši izstrādātas taktiskās daļas, respektīvi, nebija sīki plānotas kauju norises, vienību izvietojums un citas taktiskā līmeņa lietas. Moltke šajā ziņā neveica nekādas sevišķas izmaiņas, kas atstāja pašu plānu stratēģiskā līmenī.
Haims Veicmans
Haims Azriels Veicmans (dzimis, miris ) bija cionists, Pasaules Cionistu organizācijas prezidents (1921–1931, 1935–1946), pēc Izraēlas nodibināšanas - tās pirmais prezidents (no 1949. gada līdz savai nāvei).
Ievērojams ķīmiķis, izstrādāja ABE-procesu acetona iegūšanai. 1934. gadā Rehovotā nodibināja Veicmana Zinātnes Institūtu - vienu no redzamākajām Izraēlas zinātnes iestādēm.
Piedzima Motaļas pilsētiņā netālu no Pinskas (tagad Baltkrievijā) kā trešais no piecpadsmit bērniem. Apmeklēja skolu Pinskā. Studēja ķīmiju Darmštatē un Fribūrā. No 1901. gada - pasniedzējs Ženēvas Universitātē, no 1904. gada - Mančestras Universitātē.
Aktīvi piedalījās cionisma kustībā. Darbodamies Lielbritānijā, bija viens no cilvēkiem, kuri kontaktējās ar Artūru Balfūru, pārliecinot par ebreju mītnes zemes Palestīnā dibināšanas nepieciešamību. 1919. gada 3. janvārī parakstīja t.s. Faisala-Veicmana vienošanos. Pēc 1921. gada - Pasaules Cionistu organizācijas prezidents, pēc Izraēlas nodibināšanās - valsts prezidents.
Sinepes
Sinepes (Sinapis) ir viengadīgi 50 cm līdz 1 metram augsti krustziežu dzimtas lakstaugi. Stublājs zarains, lapas ar kātu. Zied dzelteni, sakopoti ķekaros. Auglis — pākstenis, sēklas sīkas, apaļas, brūnas, gaiši dzeltenas vai melnas. Zied no jūnija līdz augustam.
Sinepju audzēšana
Sinepes ir ātraudzīga, mitrumu mīloša un aukstumizturīga kultūra, ko var izaudzēt arī piemājas dārziņā. Sinepes ir piemērotas audzēšanai gandrīz visās augsnēs, vienīgi tām nepatīk skāba augsne. Sinepes var sēt no aprīļa pēdējās vai maija pirmās dekādes, bet siltumnīcās un lecektīs pat agrāk. Vislabākā temperatūra sinepju augšanai ir +20°C, bet sēklas jau sāk dīgt no +2—3°C temperatūrā. Vieglas salnas līdz -5°C lielākajai daļai sinepju šķirņu nav bīstamas, ja dzinumu piesedz ar neaustu materiālu. Zemē sēklas iestrādā aptuveni 1,5 centimetri dziļi. Sadīgušajām sinepēm rindstarpas irdina, retina, ravē un sausā laikā laista.
Arī lapu sinepes ir aukstumizturīgas. Selekcionāri ir izveidojuši daudz lapu sinepju šķirņu, pat šķirnes ar sarkanām lapām. Par visvērtīgākajām uzskata lapu sinepes ar gludām lapām. Vislabākās lapu kvalitātes var iegūt, ja augu sēj agri pavasarī vai vēlu vasarā. Vasaras vidū, sētās, sinepju lapas kļūst raupjas un ātri veidojas ziedneši. Pavasarī augsnē ir vislielākais mitrums, kas ļoti nepieciešams, lai sinepes labi augtu. Sinepes karstās dienās ir jālaista bieži un daudz, tad lapas ir sulīgas un maigas.
Sinepju lapas novāc pirms ziednešu parādīšanās, kad tās ir sasniegušas 10 centimetru garumu. Kad augs pāraug, tam nobriest pāksteņi, no kurām iegūst sēklas. Tā, pat kā pārējām auga daļām arī sēklām ir liela dziednieciskā īpašība.
Lapu sinepes sekmīgi var audzēt ziemā mājas apstākļos, iesējot sēklās kastītēs vieglā augsnes maisījumā. Sinepes ir lieliski piemērotas arī audzēšanai uz balkona, iesējot puķupodos. Lapas lietojamas 10—12 dienu laikā pēc dzinuma parādīšanās. Ja augsne ir pietiekami mitra, sinepes istabas apstākļos pacieš arī sabiezinātu sēju un to lapas ilgu laiku ir maigas un trauslas.
Lapu sinepju lapās ir daudz vitamīnu, mikroelementu, minerālsāļu. Tās satur karotīnu, rutīnu, B1, B2, PP vitamīnu, īpaši daudz C vitamīna. Daudz arī kalcija, fosfora un dzelzs sāļu. Uzturā izmanto galvenokārt svaigā veidā. Jauc salātos, kā arī iesāla un konservē. Garšas ziņā lapu sinepes ir līdzīgas pārējām sinepēm.
Īpaši ieteicams sinepes iesēt starp zemeņu ceriem — tās ievērojami paaugstinās zemeņu ražu. Dārzā labi priekšaugi sinepēm ir gurķi, tomāti, sīpoli, agrie kartupeļi, bet ne kāposti.
Ziemā sinepju sēklas diedzē (tās sadīgst 2—3 dienu laikā) un izmanto dažādos salātos.
Sinepju sēklas
Sinepju sēklas novāc, kad ir nogatavojušies apakšējie un vidējie pāksteņi, un pati sēkla ir vaska gatavībā. Kad augs sāk dzeltēt un lapas krist, apakšējie un vidējie pāksteņi kļūst brūngani un sēklas iegūst šķirnei raksturīgo krāsu. Sinepes pļauj un žāvē, pēc žāvēšanas kombains tos izkuļ. Sēklas attīra no piemaisījumiem un žāvē līdz mitrums tajās nepārsniedz 10 %. Tās uzglabā sausās, vēdināmās telpās.
Ražība ir 1,2—1,5 tonnas uz hektāru.
Sinepju sēklas satur ēteriskās eļļas, taukus, celulozi un pektīnus. Melnās un Sareptas sinepes svarīga sastāvdaļa ir glikozīds sinigrīns, bet baltās sinepes — sinalbīns. Ja sinepes apstrādā ar siltu ūdeni, glikozīds sinigrīns fermenta mirozīna ietekmē sašķeļas, veidojot glikozi, kālija hidrogēnsulfātu un sinepju eļļu, kas piešķir sinepēm asu garšu un smaržu. Sinepēm olbaltumvielu ir apmēram 25 grami 100 gramos, kā arī fosfors, kālijs, magnijs, dzelzs, cinks, sērs un kalcijs. No vitamīniem visvairāk ir B1, B2, PP, C, K, A un D vitamīna.
Sinepju ārstnieciskās īpašības
Augu izmanto gan uzturā kā garšvielu, gan kosmetoloģijā un ārstniecībā. Ārstnieciskajos nolūkos izmanto visas sinepju sugas, bet galvenokārt Sareptas un melno sinepi. Vislielākā nozīme ir sinepju eļļai un sinepju pulverim, kuru iegūst no raušiem pēc sinepju sēklu karstās spied apstrādes, kā arī no pašām sinepju sēklām.
Eļļa, kuru iegūst no sinepju sēklām, ir ļoti vērtīga. Tas ir labs antiseptiķis, kas satur ļoti daudz vitamīnu — A, B6, D, E, K, P, kuri uzlabo cilvēka imūnsistēmu, spēcina sirdi un pasargā no aterosklerozes. Sinepju eļļa satur arī magniju, sēru, dzelzi, nātriju, kāliju un kalciju, kuri ievērojami uzlabo aknu, žultspūšļa darbību un vielmaiņu. No lapu sinepju sēklām iegūto eļļu izmanto medicīnā kā pretsāpju līdzekli virspusēju traumu un apdegumu gadījumos.
Sinepju dīgstus var izmantot klepus, ekzēmas ārstēšanai, zarnu trakta attīrīšanai un hronisku slimību profilaksei. Sinepju dīgsti uzlabo vielmaiņu, nostiprina imunitāti, tādējādi nodrošina izsargāšanos no dažādām slimībām, kā, piemēram, saaukstēšanās un gripa, mazina nogurumu, stresu, nostiprina nervu sistēmu, uzlabo atmiņu, redzi un aizkavē novecošanās procesus.
Ārīgai lietošanai izmanto sinepju pulveri — plāksteros un vannās. Sinepju spirtu — kompresēs un ierīvēšanā. Kāju vannošanā sinepju pulveris palīdz pret saaukstēšanos un pārmērīgas atdzišanas. Ārējai lietošanai sinepju pulveri nedrīkst apliet ar verdošu ūdeni, jo tādā gadījumā ferments mirozīns tiks noārdīts un sinepju eļļa, kura dod galveno terapeitisko efektu, neveidosies. Ūdens temperatūrai jābūt ne augstākai par 55—60°C.
Ir sešas sinepju sugas:
Mbombela
Pilsētas pirmsākumi meklējami 1892. gadā, kad tika izbūvēta dzelzceļa līnija no Johannesburgas uz Maputu. Par pilsētas dibināšanas gadu tiek uzskatīts 1905., kad trīs Nelu ģimenes brāļi ierīkojuši ziemošanas apmetni lopu ganīšanai. Šodien pilsēta ir ievērojams Dienvidāfrikas ziemeļaustrumu rūpniecības un lauksaimniecības centrs ar attīstītu apstrādes rūpniecību. Pilsēta ir svarīgs transporta mezgls ar divām lidostām.
1473. gads
1473. gads (MCDLXXIII) ir parastais gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās piektdienā.
Y-12 Nacionālais Drošības komplekss
Y-12 Nacionālais Drošības komplekss ir Amerikas Savienoto Valstu Enerģijas departamenta objekts, kas atrodas Oukridžā Tenesī. Tas atrodas Nacionālās Kodoldrošības aģentūras pārziņā.
Y-12 pirmsākumi meklējami Manhetenas projektā. Tā būve uzsākta 1943. gada februārī un savu darbību tas uzsācis 1943. gada novembrī. kompleksā tika veikta urāna-235 atdalīšana no dabiskā urāna. Y-12 ir saražots daļa no atombumbās Mazais zēns (Little boy) urāna-235.
Mūsdienās Y-12 veic kodolieroču komponentu ražošanu un tā ir lielākā ASV, kur tiek glabāts bagātinātais urāns.
The Rasmus
2022. gadā ar dziesmu Jezebel uzvarēja Somijas nacionālajā atlasē Eirovīzijas dziesmu konkursam, kļūstot par Somijas pārstāvjiem 2022. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā Turīnā, Itālijā. Dziesma kvalificējās konkursa finālam un ar 38 punktiem ieņēma 21. vietu.
Alsunga (nozīmju atdalīšana)
Alsunga var būt:
Rīva
Rīva var būt:
Ledus laikmets 4: Kontinentu dreifs
"Ledus laikmets 4: Kontinentu dreifs" (en) ir 2012. gada ASV datoranimācijas filma. Filma pieejama gan 2D, gan 3D formātā. Filmas izplatītājs ir studija 20th Century Fox. Animācijas filma ir turpinājums iepriekšējām "Ledus laikmeta" filmām: "Ledus laikmets", "Ledus laikmets 2: Atkusnis" un "Ledus laikmets 3: Dinozauru ēra". Pirmo reizi filmu sērijā filmu režisējis cits režisors — Stīvs Martīno. Pirmizrāde ASV norisinājās 2012. gada 13. jūlijā, bet Latvijā — 6. jūlijā. Filmas skaņu celiņu ieskaņojusi grupa The Wanted.
Latvijas Krājbanka
AS Latvijas Krājbanka (NASDAQ OMX: LKB1R,NASDAQ OMX: LKB2R) bija Latvijas komercbanka, kura atradās vērtspapīru biržā OMX Riga. Banka dibināta 1924. gadā kā Pasta krājkase. Bankas operācijas turpinājās dažādās formās arī padomju laikos, un turpinājās pēc neatkarības atjaunošanas un pēc bankas privatizācijas. Bankā strādāja 941 darbinieku un tai bija 155 klientu apkalpošanas centru Latvijā. Latvijas Krājbankā atradās 70% no visiem Latvijā atvērtajiem vērtspapīru kontiem.
2011. gada 21. novembra vakarā tika paziņots, ka banka aptur savu darbību sakarā ar konstatēto naudas iztrūkumu tajā.
Dibināšana un darbības pirmsākumi
1919. gada 1. aprīlī Latvijas Pagaidu valdība izdeva noteikumus par Latvijas Valsts krājkases dibināšanu. Tā ir tieša Latvijas Valsts bankas priekštece. To var uzskatīta arī par vēlākās Pasta krājkases priekšteci, jo tai bija aģentūras pie pasta un telegrāfa iestādēm un tā veica funkcijas, kas vēlāk bija raksturīgas Pasta krājkasei. 1924. gadā aģentūras pie pasta un telegrāfa iestādēm tika likvidētas, bet 1924. gada 2. janvārī sāka darboties Pasta tekošo rēķinu daļa. 1927. gada 10. martā tur sāka veikt noguldījumu operācijas, vēlāk vērtspapīru operācijas. Kad pasta tekošo rēķinu daļu apvienoja ar krājkasu centrāli, izveidojās Pasta krājkase. Par noguldījumiem Pasta krājkasē atbildēja valsts. Brīvos līdzekļus tā glabāja Latvijas Bankā. Krājkase bija atbrīvota no valsts un pašvaldību nodokļiem un nodevām.
Pasta krājkasei bija divas galvenās funkcijas – norēķinu kārtošana starp saimnieciskajām iestādēm un noguldījumu piesaistīšana. Vispirms tā orientējās uz mazturīgo aprindu noguldījumiem. 1940. gada sākumā 73,77% noguldījumu nepārsniedza 100 latu, bet krājkases sniegto pakalpojumu spektrs bija plašāks. Krājkase veica arī periodisko maksājumu operācijas, ko ieviesa 1930. gadā Tautas labklājības ministrijas pensiju izmaksām, vēlāk šo pakalpojumu izmantoja arī citas iestādes, piemēram, Izglītības ministrija skolotāju algu izmaksām. Pasta krājkase pārdeva iedzīvotājiem arī vērtspapīrus, bet 1937. gadā uzņēmās Valsts apdrošināšanas uzņēmuma dzīvības apdrošināšanas aģentūras pienākumus.
Latvijas okupācijas laikā
Uzreiz pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā Pasta krājkase tika reorganizēta. Valsts un uzņēmumu tekošie rēķini Pasta krājkasē tika slēgti, tos pārcēla uz Valsts banku. Savukārt privātpersonu noguldījumi un tekošie rēķini tika pārcelti uz Valsts darba krājkasi. Līdz kara sākumam 1941. gada 22. jūnijā kredītiestāžu reorganizācija pilnībā nebija pabeigta, taču tā krājbanku sistēma, kas Latvijā veidojās vairāk nekā 100 gadu garumā, tika iznīcināta.
Pēc Otrā pasaules kara Latvijā pastāvošās krājbankas un krājaizdevu sabiedrības tika reorganizētas atbilstoši padomju sistēmai. Šī laika raksturīgākā iezīme - notika vispārēja, brīvprātīga parakstīšanās uz valsts iekšējiem aizņēmumiem, kas faktiski bija obligāta, jo ikvienam vajadzēja parakstīties vismaz 3-4 nedēļu algas apjomā. Obligācijas bija jāiegādājas arī studentiem, tehnikumu audzēkņiem un pensionāriem. Krājkases šajā kampaņā fiksēja parakstīšanās summas un sekoja darbaspēka kustībai, lai neviens neizvairītos no parakstīšanās, mainot darbavietu. 1958. gadā parakstīšanos pārtrauca, taču arī obligāciju dzēšana tika iesaldēta līdz 1974. gadam.
1954. gadā paplašinājās krājkašu sniegto pakalpojumu klāsts. Ar 1963. gada 1. janvāri krājkases sāka pieņemt komunālos maksājumus, kas ilgu laiku kopā ar noguldījumu piesaistīšanu bija viens no svarīgākajiem pakalpojumiem, ko tā sniedza. Krājkases pieņēma noguldījumus uz pieprasījumu, termiņnoguldījumus (ne mazāk kā uz 6 mēnešiem), nosacījuma noguldījumus, laimestu noguldījumus un tekošo rēķinu noguldījumus. Par termiņnoguldījumiem maksāja 3% gadā, par pārējiem - 2%.
1964. gadā krājkasēs atradās arodbiedrību vietējo komiteju, pašpalīdzības kasu, partijas un komjaunatnes pirmorganizāciju, kā arī lauku vietējo padomju līdzekļi. Krājkases veica arī bezskaidras naudas operācijas, izdeva akreditīvus un čekus ilgstošas lietošanas preču iegādei. Laikā no 1950. gada līdz 1990. krājkašu skaits Latvijā pieckāršojās no 274 līdz 1026.
1987. gadā tika veikta krājkašu sistēmas reorganizācija, kā rezultātā krājkase kļuva par Krājbanku un tās darbība mainījās: tika ieviesti jauni noguldījumu veidi, piemēram, naudas un mantu laimestu noguldījumi. Banka uzsāka arī iedzīvotāju kreditēšanu. Ilgtermiņa bezprocentu aizdevumus māju celtniecībai, remontam, pirkšanai izsniedza pat uz 50 gadiem. Deviņdesmitie gadi ienesa būtiskas pārmaiņas Latvijas dzīvē. Tika atgūta valstiskā neatkarība, kas ietekmēja visu valsts saimniecisko darbību un arī Krājbanku.
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas 1991. gada augustā LPSR Krājbanka kļuva par Latvijas Republikas Valsts Krājbanku. Pārveidojoties par komercbanku, Krājbankai nācās strādāt spēcīgas konkurences apstākļos, ko radīja no jauna izveidotās bankas un noguldījumu pieņēmējas firmas. Krājbankai bija visplašākais nodaļu tīkls visā valstī un tā joprojām bija galvenā iedzīvotāju noguldījumu piesaistītāja. Latvijas iedzīvotāju noguldījumi, kas atradās PSRS Valsts Krājbankā, netika atdoti atpakaļ Latvijas Krājbankai pēc tam, kad Latvija atguva valstisko neatkarību. Tādēļ Latvijas Republikas Finanšu ministrija uzņēmās aizstāt zaudētos līdzekļus ar valsts iekšējā aizņēmuma parādzīmēm.
1993. gadā, Saeimai pieņemot likumu par privatizācijas sertifikātiem, Latvijas Krājbanka bija viena no bankām, kam tika uzticēta privatizācijas procesa apkalpošana. Bankā bija atvērts 91% no visiem iedzīvotāju sertifikātu kontiem Latvijā. 1994. gadā banka tiek pārveidota par valsts akciju sabiedrību Latvijas Krājbanka.
1995. gadā Latviju satricināja spēcīga banku krīze, kuras rezultātā iedzīvotāju noguldījumi no banku sektora atplūda un radās zināma neuzticība finansu sektoram kā tādam. Latvijas Krājbanka no šo krīzi pārvarēja salīdzinoši veiksmīgi un palielināja savu tirgus daļu, pateicoties tam, ka bija valsts īpašumā un tika uzskatīta par drošu.
Ar Ministru kabineta 1996. gada 18. janvāra rīkojumu VAS Latvijas Krājbanka tika iekļauta privatizējamo objektu sarakstā. Līdz ar to bankas akcijas tika nodotas Latvijas Privatizācijas aģentūras pārvaldījumā.
1997. gadā Latvijas Krājbankas privatizācijas pirmā posma ietvaros bankas kapitāls tika palielināts par trešdaļu, jo tā tika apvienota ar Rīgas apvienoto Baltijas banku. Tam sekojošā publiskajā piedāvājumā par privatizācijas sertifikātiem tika piesaistīti 8 180 jauni bankas akcionāri. Līdz ar bankas vadības maiņu Krājbanka iegāja jaunā attīstības stadijā, ko raksturo augsta rentabilitāte un plašs reorganizācijas process. Vēl šajā gadā Latvijas Krājbanka uzsāka vērtspapīru kontu atvēršanu un apkalpošanu un 1998. gadā kļuva par absolūto tirgus līderi vērtspapīru kontu skaita ziņā.
21. gadsimtā
Viens no nozīmīgākajiem notikumiem Latvijas Krājbankai 2000. gadā bija bankas identitātes maiņa, padarot Krājbankas vizuālo tēlu respektablāku un pievilcīgāku un vienlaikus parādot klientiem, ka banka ir piemērojusies jaunā gadsimta prasībām, kļūstot modernāka un tehnoloģiski attīstītāka.
2001. gadā Latvijas Krājbanka izstrādāja un sāka piedāvāt virkni jaunu un mūsdienīgu produktu - Telefonbanku, pilnveidotu internetbankas versiju - Online banka, elektronisko norēķinu sistēmu Biroja banka. Tāpat pārskata gadā Latvijas Krājbankas POS terminālā tika veikta pirmā transakcija ar viedkarti, kas apliecina, ka Latvijas Krājbanka jau šobrīd bija veikusi visus priekšdarbus, lai sagatavotos šim jaunās paaudzes norēķinu karšu veidam un varētu sniegt pakalpojumus ikvienam klientam, kas rīkosies ar viedkarti. Pagājušajā gadā banka būtiski palielināja uzstādīto bankas automātu skaitu, tai skaitā 2001. gadā Rīgā uzstādīja pirmo runājošo bankas automātu Latvijā un visā Baltijā.