cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jui Susaki
Biogrāfija
2020. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Tokijā viņa cīnījās svara kategorijā 50 kilogrami; par čempiona titulu sacentās 16 cīkstones. Finālā pieveicot ķīniešu cīkstoni Suņu Janaņu, Susaki izcīnīja zelta medaļu.
2023. gada Tour de France
2023. gada Tour de France bija 110. Tour de France velobrauciens, kas norisinājās no 2023. gada 1. līdz 23. jūlijam. Sacensību starts (Grand Départ) bija Bilbao, Spānijā. Sacensības tradicionāli noslēdzās ar posmu Elizejas laukos Parīzē.
Sacensību kopvērtējumā otro reizi pēc kārtas uzvarēja Dānijas riteņbraucējs Jonass Vingegords ().
Komandas
Tā kā Tour de France ir UCI Pasaules tūres sacensības, visas 18 UCI WorldTeam komandas tika ielūgtas, un dalība tām bija obligāta. Vēl divas komandas, ' un ', saņēma automātisku ielūgumu kā iepriekšējās sezonas labākās UCI Profesionālās kontinentālās tūres komandas. Tūres organizatori, Amaury Sport Organisation (ASO), papildus uzaicināja divas UCI Profesionālās kontinentālās komandas, ' un ', kas tika nosauktas 2023. gada 4. janvārī.
Distance un posmi
2022. gada janvārī Amaury Sport Organisation paziņoja, ka Grand Départ notiks Basku Zemē ar pirmo posmu Bilbao. Tā bija otrā reize, kad starts bijis Basku Zemē, iepriekš tas notika 1992. gadā. 2022. gada oktobrī tika paziņots pilns maršruts. Pirmo reizi kopš 1988. gada maršrutā tika iekļauts kāpums Pijdedomā. Tikai viens no posmiem bija individuālais brauciens ar atsevišķu startu 22,4 km garumā, kas bija īsākā distance kopš 2015. gada.
Miho Manja
Miho Manja (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Progress M-UM
Progress M-UM (Прогресс М-УМ) bija Krievijas specializēts kravas kosmosa kuģis moduļa Pričal nogādāšanai uz Starptautisko kosmisko staciju (SKS). Tas orbītā tika palaists 2021. gada 24. novembrī.
Konstrukcija
Pričal moduļa nogādāšanai uz staciju tika izmantots Progress-M kravas kuģis, kravas nodalījuma vietā ierīkojot pārejas ieliktni, pie kura piestiprināts Pričal modulis. Līdzīga shēma bija Progress DC-1, kas 2001. gadā palaida Pirs moduli un Progress M-MIM2, kas stacijā nogādāja Poisk moduli.
Pričal lielā diametra dēļ nesējraķetei tika izmantots 4,1 m Sojuz-ST veida derīgās kravas plūsmvirzis.
Lidojuma gaita
Progress M-UM ar Pričal moduli tika palaists 13:06:35 UTC ar nesējraķeti Sojuz-2.1b no Baikonuras kosmodroma.
Saslēgšanās ar staciju automātiskā režīmā notika 26. novembrī 15:19 UTC pie Nauka moduļa, kas SKS bija ieradies jūlijā. 25. novembrī no Nauka moduļa bija atvienojies kravas kuģis Progress MS-17, kas paņēma līdzi īpašu saslēgšanās mezgla adapteru, tādējādi atbrīvojot vietu Pričal modulim. Tas tika veikts, kad Progress M-UM ar Pričal bija veiksmīgi nokļuvis orbītā.
22. decembrī 23:03 UTC tika atvienots Progress M-UM iekārtu agregātu nodalījums, kas devās autonomā lidojumā. Pričal modulis palika pievienots pie Nauka moduļa. 23. decembrī 03:45:36 UTC tika ieslēgts kravas kuģa dzinējs bremzēšanas manevram. Pēc tam Progress M-UM iegāja atmosfēras blīvajos slāņos un 04:30:54 UTC sadega virs Klusā okeāna dienviddaļas.
Sarkanie vīna dārzi
Sarkanie vīna dārzi ir nīderlandiešu gleznotāja Vinsenta van Goga eļļas krāsas glezna, ko viņš gleznojis 1888. gada novembra sākumā. Tā gleznota uz privāti gruntētas Toile de 30 standarta izmēra audekla pamatnes. Tiek uzskatīts, ka glezna ir vienīgā, kas pārdota viņa dzīves laikā, un tā bieži iekļauta viņa nozīmīgāko darbu sarakstā.
Tapšana
1888. gada novembrī viņš rakstīja savam brālim Teo: "Ak, kāpēc nebiji kopā ar mums svētdien! Mēs redzējām pavisam sarkanu vīna dārzu — sarkanu kā sarkanvīnu. Pa gabalu tas izskatījās dzeltens, virs tā — zaļas debesis, apkārt — purpura krāsas zeme pēc lietus, vietām — dzeltena atblāzma no saulrieta." Drīz vien tapa glezna "Sarkanie vīna dārzi", attēlojot ražas novākšanu netālu no Monmažūras abatijas.
Tāpat kā gleznu "Nakts kafejnīca" to iegādājās krievu kolekcionārs Sergejs Ščukins, kura kolekciju boļševiki nacionalizēja un glezna vēlāk nonāca Puškina Tēlotājmākslas muzejā Maskavā.
Bukšupīte
Bukšupīte ir Vizlas kreisā krasta pieteka Smiltenes novadā.
Iztece uz austrumiem no Variņiem. Tek ziemeļaustrumu virzienā. Ietek Vizlā pie Lindēm. Bukšupīti nešķērso valsts autoceļi.
Artjoms Boroviks
Biogrāfija
Dzimis 1960. gada 9. septembrī Maskavā. Tēvs bija politiskais komentētājs, rakstnieks un dramaturgs Henriks Boroviks (dz. 1929), māte — vēstures skolotāja, vēlāk televīzijas kultūras nodaļas redaktore Gaļina Borovika (dz. Finogenova, 1932—2013). Artjoms no 1966. līdz 1972. gadam dzīvoja Ņujorkā, kur tēvs strādāja par preses aģentūras Новости un laikraksta Литературной газеты korespondentu. Mācījies Maskavas 45. vidusskolā. Pabeidzis Maskavas Valsts starptautisko attiecību institūta Starptautiskās žurnālistikas fakultāti.
1980. gadu beigās Boroviks sāka piedalīties televīzijas raidījumā "Skatiens" (ru) Krievijas Pirmajā TV kanālā. Viņš bija viens no raidījuma vadītājiem, kopā ar Vladislavu Ļistjevu, Aleksandru Ļubimovu, Aleksandru Poļitkovski un citiem. Raidījums radās Gorbačova Glasnostj politikas rezultātā, tas deva nozīmīgu ieguldījumu atklātības procesu veicināšanā. Tiek vērtēts, ka šo iknedēļas raidījumu PSRS regulāri skatījās ar 100 miljonu iedzīvotāju. Raidījuma vadītāji runāja par iepriekš aizliegtām tēmām, kļuva par tautas varoņiem.
Glasnostj sākumā Boroviks bija viens no pirmajiem pētnieciskās žurnālistikas pārstāvjiem Padomju Savienībā. 1990. gados viņš gatavoja materiālus ASV TV kanāla CBS ziņu raidījumam 60 Minutes. Viņš sāka izdot pētnieciskās žurnālistikas mēneša laikrakstu "Pilnīgi slepeni" (ru). Laikraksts vēlāk pārauga mediju holdinga kompānijā, kas nodarbojās arī ar grāmatu izdošanu un televīzijas producēšanu. 1999. gadā Boroviks uzsāka pētnieciskās žurnālistikas programmu Versia sadarbībā ar ASV mediju kompāniju U.S. News & World Report. Viņa TV raidījumos tika pētīti korupcijas gadījumi, kuros iesaistīti Krievijas varas pārstāvji. Raidījumos tika pausti kritisks vērtējums par Vladimiru Putinu, par Pirmo un Otro Čečenijas karu. Pēdējā viņa veiktā izmeklēšana bija par dzīvojamo namu uzspridzināšanu Krievijā 1999. gada septembrī, ko viņš uzskatīja par saistītu ar Krievijas Federālo drošības dienestu.
Nāve
Boroviks gāja bojā 2000. gada 9. martā aviokatastrofā Šeremetjevas starptautiskajā lidostā. Boroviks bija plānojis izlidot uz Kijivu ar rīta reisu, bet tas tika atlikts. Tad Čečenijas naftas rūpnīcas izpilddirektors Zija Bažajevs viņam piedāvāja vietu savā čarterreisā ar lidmašīnu Yakovlev Yak-40.
Vēlāk Starpvalstu aviācijas komitejas oficiālā izmeklēšanā tika noskaidrots, ka, lai gan no lidmašīnas bija notīrīts sniegs, tomēr pretapledošanas šķidrums netika lietots. Pacelšanās manervs tika veikts pārāk lielā leņķī. Lidmašīna sasniedza 165 km/h ātrumu, bīstami sasvērās un notika katastrofa. Gāja bojā visi lidmašīnā esošie — četri pasažieri un pieci apkalpes locekļi. Par katastrofu radās arī sazvērestības teorija — kāds organizējis avāriju, lai nogalinātu Bažajevu vai Boroviku (abi laiku pa laikam saņēma nāves draudus). Tomēr oficiālā izmeklēšana šādu iespēju izslēdza.
Boroviks apglabāts Maskavas Novodevičjes kapsētā.
Godinot Artjoma Borovika piemiņu, tika nodibināta pētnieciskās žurnālistikas balva. To saņēmusi arī žurnāliste Anna Poļitkovska. Balvu piešķīra Artjoma Borovika vārdā nosauktais labdarības fonds (fonda prezidents Henriks Boroviks).
Artjoma Borovika vārdā nosaukta ģimnāzija un parks Maskavā. Par viņu uzņemtas vairākas dokumentālās filmas.
Kolnumeži
Kolnumeži ir ciems Baltinavas novadā. Atrodas novada dienvidu daļā 7 km no novada centra Baltinavas un 211 km no Rīgas.
Apdzīvotā vieta atrodas netālu no autoceļa V461.
Žoržs Varenhorsts
Žoržs Kamils Varenhorsts (fr; dzimis, miršanas datums nav zināms) bija franču burātājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Varenhorsts 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Open klases sacensībās viņš nefinišēja, bet 1 līdz 2 tonnu laivu klases pirmajā braucienā ieguva 6. vietu, bet otrajā braucienā 5. vietu.
Utila
Utila (es) ir Hondurasas sala Karību jūrā, apmēram 50 kilometrus no Hondurasas krasta. Tā ir pēc platības mazākā no trijām Bajas salām un ir Vidusamerikas barjerrifa dienvidu gals. Eiropiešiem tā zināma kopš Kristofora Kolumba ceturtā ceļojuma. Mūsdienās sala iegūst popularītāti kā laba daivinga vieta.
Kopš 2005. gada sala ir iekļauts Rāmsaras konvencijas aizsargājamo vietu sarakstā. Šeit uzturas vairākas apdraudēto jūras bruņurupuču sugas.
Craven Cottage
Craven Cottage ir futbola stadions Londonā, Anglijā. Stadionā ir 25 700 skatītāju vietas. Šeit savas mājas spēles aizvada Anglijas Premjerlīgas klubs Fulham FC. Stadions tika atklāts 1896. gadā.
Vanemas pauguraine
Vanemas pauguraine vai Talsu—Tukuma pauguraine ir dabas apgabals Ziemeļkursas augstienes dienvidaustrumos Kurzemes ziemeļdaļā Talsu un Tukuma novados. Stiepjas 56 km garumā ziemeļrietumu—dienvidaustrumu virzienā. Ziemeļaustrumos un austrumos robežojas ar Piejūras zemienes Engures līdzenumu, dienvidos Abavas senleja to nodala no Austrumkursas augstienes, rietumos piekļaujas Kursas zemienes Ugāles līdzenums. Ziemeļrietumu robeža ar Dundagas pacēlumu stiepjas pa aktīvā ledus kontaktnogāzes un frontālo vaļņu pakāji gar Arkliņiem, Valdgali, Laidzi, Laucieni un Dursupi. Augstākais virsmas punkts ir Kamparkalns (174 m vjl) pie Talsiem.
Ģeoloģija
Pauguraine atrodas Austrumkurzemes pamatiežu pacēluma ziemeļu malā. Pamatiežu virsu veido augšdevona nogulumieži, galvenokārt dolomīti un dolomītmerģeļi. Virsai ir vairāki lokāli pacēlumi. Pauguraines dienvidu daļā dziļākajās upju ielejās ir pamatiežu atsegumi. Pamatiežu virsas absolūtais augstums mainās no 20—40 m vjl pacēlumu nogāzēs un lokālajos pazeminājumos līdz 60—80 m vjl lokālajos pacēlumos. Talsu ielejveida iegrauzumā pamatiežu virsa atrodas 140 m zem jūras līmeņa.
Kvartāra noguluma segas biezums pauguraines austrumu daļā ir 20—70 m, ziemeļrietumu daļā Talsu un Lībagu apkaimē — 80—100 m un vairāk. Izplatīti sakrokoti ledāja kušanas ūdeņu nogulumi. Smilšaini grantaino slāņkopu biezums ir vairāki desmiti metru; ir ierīkoti vairāki lieli grants karjeri. Pauguraines ziemeļrietumos pie Lejaslabiņiem atrodas Latvijā dziļākais — «Kurzemes» grants karjers, kurā smilts—grants slāņkopas biezums sasniedz 80 m. Starppauguru ieplakās un erozijas pazeminājumos bieži sastopamas saldūdens kaļķiežu iegulas.
Reljefs
Vanemas pauguraine ir viena no visvairāk saposmotajām teritorijām Rietumlatvijā. Pauguraines ziemeļrietumos 18 km garumā līdz Oksles ielejai stiepjas Talsu (Aklāciema) paugurmasīvs ar pauguraines augstākajām virsotnēm (Kamparkalns 174 m vjl). Paugurmasīva relatīvais augstums ir līdz 70 m. Tā ziemeļrietumu nogāzi saposmo ledāja un ledus kušanas ūdeņu veidoti pazeminājumi un sengravas. Augstākajai daļai ir viļņota virsa, ko veido ziemeļrietumu—dienvidaustrumu virzienā orientēti līdz 40 m augsti pauguri.
Pauguraines vidusdaļā un austrumdaļā reljefs ir vēl vairāk saposmots. Tur galvenās reljefa formas ir ziemeļrietumu—dienvidaustrumu virzienā orientētas, izlocītas paugurgrēdas un pauguru joslas. Augstākie pauguri ir Pūneiķu kalns (126 m vjl) un Milzukalns (113,8 m vjl).
Pauguraines ziemeļu malu veido 2—4 km platā Plieņu pauguru josla, kas ir krasa, labi redzama robeža ar Engures līdzenumu. Pauguru relatīvais augstums 10—25 m, absolūtais — 45—65 m, retāk līdz 80 m vjl.
Klimats
Paugurainē klimats mēreni vēss un vidēji mitrs. Gada vidējā temperatūra ap 6 °C, janvāra — –4 līdz –5 °C, jūlija — 16,5 °C. Bezsala periods rietumu daļā 120—130 dienas, austrumu — 130—140 dienas, nokrišņu daudzums — 600—700 mm gadā. Sniega sega veidojas decembra otrajā pusē, nokūst marta beigās; tās biezums līdz ap 20 cm.
Hidrogrāfija
Ezeri nelieli, izvietojušies pazeminājumos. Visvairāk to ir saposmotajā Talsu paugurmasīva rietumu un ziemeļrietumu nogāzē. Nelieli ezeri ir arī Brizules un Tukuma apkaimē. Lielākie pauguraines ezeri ir Sēmes ezers (48,6 ha), Seklis (34,2 ha) un Dzirciema ezers (27,1 ha). Upēs daudzviet ierīkoti dzirnavezeri.
Dabas aizsardzība
Vanemas pauguraine ietilpst Rietumlatvijas ģeobotāniskajā rajonā. Pauguraines augstākajā ziemeļrietumu daļā ierīkots Talsu pauguraines dabas parks, daļa pauguraines dienvidu nogāzes ietilpst Abavas senlejas dabas parka teritorijā. Milzukalna apkārtnē ierīkots Milzukalna dabas parks, bet pie Vecmokām — Tumes mežu dabas liegums.
Pakledus
Pakledus ir peldošs jūras ledus, kas veidojies, sasalstot jūras ūdenim, pastāvējis ne mazāk kā divu gadu ciklus un sasniedzis vismaz 3 m biezumu. Sastopams galvenokārt Arktikā (Ziemeļu Ledus okeānā un Atlantijas okeāna ziemeļdaļā) un Antarktikā (Dienvidu okeānā). Arktikā pakledus aizņem 10 līdz 13 miljonus kvadrātkilometru, Dienvidu okeānā, atkarībā no gadalaika — 4 līdz 20 miljonus kvadrātkilometru.
Dažkārt par pakledu sauc arī brīvi peldošus ledus masīvus un sasalušu ledus sablīvējumus, kas veidojušies no aisbergiem un ledus gabaliem, kas noslīdējuši no kontinentālā ledus vairoga, kā arī no malasledus atrautiem ledus gabaliem.
Lielais mēris Latvijā
Lielais mēris (en, de, et) ir apzīmējums mēra epidēmijai, kas Lielā Ziemeļu kara laikā 1700. - 1711. gadā uzliesmoja teritorijās ap Baltijas jūru un Centrāleiropā, smagi skarot arī Latviju. Tā bija pēdējā lielā mēra epidēmija Eiropā. Kopējo mirušo skaitu lēš uz 230 000.
Norise
Uzskata, ka sākotnēji mēris 1707. gadā sākās Osmaņu impērijas Eiropas daļā, 1709. gadā mēra epidēmija uzliesmoja kara pārņemtajā Polijā un Prūsijā.
Tomēr jau 1699. gada draudžu vizitācijas protokolā par Lizuma un Gulbenes baznīcām teikts, ka dziedinot sērgā saslimušos, šajās draudzēs tika lietoti vārdi: "Lai Ceļa māte aizved Guļas māti uz Krievzemi"...
1710. gada sākumā pirmie saslimšanas gadījumi tika konstatēti arī Liepājā, Jelgavā un Kuldīgā. Kurzemes un Zemgales hercogs Frīdrihs Vilhelms Ketlers izdeva aizliegumu apbedīt mirušos baznīcu iekšienē. Tika apturēta satiksme uz lielākajiem ceļiem, tomēr mēris sasniedza Rīgu un pārņēma krievu karaspēka ieņemto Vidzemi. Pēc Rīgas virsmācītāja Bartolomeja Depkina apraksta tas esot bijis buboņu mēris. Rīgā nomira apmēram puse namnieku, no sešiem Rīgas rātes sekretāriem izdzīvoja tikai viens, nomira gandrīz visi muitas ierēdņi un Lielās un Mazās ģildes eltermaņi. Īpaši smagi cieta Vidzemes rietumu daļa - Rīgas, Salaspils, Ikšķiles, Ādažu u.c. draudzes novados iedzīvotāju skaits saruka par 85 - 94 %, bet daudzos Kurzemes draudzes novados – Ēdolē, Alsungā, Embūtē, Dignājā, Skrundā un Saldū vairs nebija neviena iedzīvotāja.
Lai apturētu mēra izplatību, aizliedza cilvēku pulcēšanos un dievkalpojumi tika noturēti nevis baznīcā, bet gan klajā laukā. Slimniekus izolēja un viņu mājas apzīmēja ar baltu krustu, karavīriem izsniedza degvīnu un kamparu. Mirušie tika apbedīti kopējos kapos (t.s. mēra kapos) ārpus pilsētas mūriem.
Sekas
Pēc Lielā mēra Vidzemē izzuda līvu valoda, bet Kurzemē neliels skaits līvu saglabājās vienīgi piejūras ciemos. No mēra epidēmijas pie Mazirbes baznīcas saglabājušies trīs t.s. mērakmeņi, kas ir kulta akmeņi ar latīņu valodā iekaltiem vēstījumiem.
Levočas apriņķis
Levočas apriņķis ir Slovākijas Prešovas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Prešovas apgabala Popradas, Kežmarokas, Sabinovas un Prešovas apriņķiem, kā arī Košices apgabala Spišska Nova Vesas apriņķi.
Lielais mēris Latvijā
Tautas ticējumi par mēri
"Stāsta, ka mēra laikos tādi mānekļi esot staigājuši, citi kā lopi, citi kā putni. Citi esot redzējuši, ka mazs smuks sunītis ar zvārguli pie kakla pa mājām lēcis riedams; un kad kādā mājā gājuši gulēt, tad tur putns ieskrējis pakaļā; citā mājā kaķis trīs dienas griezies uz kukņas čores, bet neviens viņu neaizskāris nedz uz viņu savas acis metis." (Nr.20377-20378: K. Šilings Tirzā, 1832.)
Levočas apriņķis
Levočas apriņķa Spišski Štvrtokas ciemā dzimis politiķis Mikulāšs Dzurinda (Mikuláš Dzurinda, 1955).
Lielais mēris Latvijā
Tautas ticējumi par mēri
"Kad mēris plosījies, tad viņš visa - visādi izmeties; gan par dzīparu kamoltiņu, gan par valdziņu, gan par citu kādu lietiņu. Kurš šādu lietu paņēmis, tam bijis mēris klāt, bet kurš izsargājies un neņēmis, tas palicis vesels." (Nr.20382: J. Rubenis Ērgļos)
"Kad mēris tuvumā, tad stipri jākvēpē istabā uz pannas vecas ādas, saku silksnis utt. un tad jāskaita: "Mēra Indriķi! Nanāc manā mājā, man ir divi melni suņi, divi melni kaķi, tie tevi ēdīs, tie tevi plēsīs, tie tavus kauliņus skrubinās." (Nr.20386: J. Vītoliņš Rīgā)
"Vecos laikos, kad vēl mēris plosījies, tad to varējuši vienīgi izārstēt ar žurku kauliem. Žurkas kauli bīši jāizkaltē un jāsaberž gluži smalki un jādzer iekšā, tad cilvēks palicis no mēra vesels." (Nr.20388: H.Skujiņš Rauzā)
Bangpūtis
Bangpūtis (lt; jaunprūšu: *Bangāpūtis) ir rietumlietuviešu un prūšu jūras vēja dievs. Vācu etnogrāfs Matejs Pretorijs 17. gadsimta beigās Bangpūti nosauca par vētras un ūdens dievu, kam esot upurēts, pretnostatot to ugunij, Jēkabs Brodovskis 18. gadsimta sākumā — par jūras dievu, bet Filips Ruiģis 18. gadsimtā Bangpūti nodēvēja par jūras dievu un pielīdzināja to seno romiešu dievam Neptūnam.
Severnaja Zemļa
Severnaja Zemļa (ru) ir neapdzīvots arhipelāgs Ziemeļu Ledus okeānā, Krievijas Federācijas galējos ziemeļos. Administratīvi ietilpst Krasnojarskas novada Taimiras Dolganu—Ņencu rajonā. Rietumos arhipelāga krastus apskalo Karas jūra, austrumos — Laptevu jūra. Dienvidos Viļkicka šaurums to atdala no Taimiras pussalas. Atklāts ekspedīcijā 1913. gadā, 1930.—1932. gadā tā tika izpētīta plašāk. Severnaja Zemļa ir vienīgais 20. gadsimtā atklātais ievērojamais Zemes airhipelāgs.
Ģeogrāfija
Arhipelāgs izstiepts ziemeļrietumu—dienvidaustrumu virzienā 500 km garumā. To veido 4 galvenās salas (Oktobra Revolūcijas sala, Komsomoļeca, Boļševika, Pioņera), kā arī vairākas nelielas salas un salu grupas (Šmita sala, Malijtaimira, Sedova arhipelāgs, Samoiloviča sala, Sarkanās Flotes salas, Starokadomska sala u.c.).
Vēsture
Arhipelāgu 1913. gada 3. septembrī atklāja Krievijas hidrogrāfiskā ekspedīcija Borisa Viļkicka vadībā. Ekspedīcija atklāja tagadējas Malijtaimiras, Boļševikas, Oktobra Revolūcijas, Komsomoļecas un Starokadomska salas. Nākamajā gadā pēc atklāšanas ar 1914. gada 23. janvāra Jūras ministra pavēli salas nosauca par Nikolaja II Zemi (Земля Императора Николая II) un Cesareviča Alekseja salu (Остров Цесаревича Алексея).
Pēc Oktobra revolūcijas Krievijas PFSR Centrālās Izpildkomitejas prezidijs ar 1926. gada 11. janvāra rīkojumu "Nikolaja II Zemi" pārdēvēja par "Ziemeļu Zemi" (Северная Земля), "Cesareviča Alekseja salu" par Mazo Taimiru, bet visu arhipelāgu par Taimiras arhipelāgu. No 1931. līdz 1933. gadam padomju polārpētnieki Nikolajs Urvancevs un Georgijs Ušakovs atklāja visas arhipelāgu veidojošās salas, kuras nosauca par Pioniera (Пионер), Komjaunieša (Комсомолец), Boļševika (Большевик), Oktobra revolūcijas (Октябрьской Революции) un Šmita (Шмидта) salām.
2006. gadā Taimiras (Dolganu-Ņencu) autonomā apvidus Dome pieņēma lēmumu atgriezt arhipelāgam 1919. gadā nogalinātās Krievijas cara ģimenes vārdus, proti, Ziemeļu Zemei atgriezt Nikolaja II zemes nosaukumu, Mazajai Taimiras salai Carēviča Alekseja salas nosaukumu, bet Oktobra revolūcijas salu pārdēvēt par Svētās Aleksandras salu, Boļševika salu par Svētās Olgas salu, Komjaunieša salu par Svētās Marijas salu, Pioniera salu par Svētās Tatjanas salu, bet Domašnija salu par Svētās Anastasijas salu. Tomēr pēc Taimiras autonomā apvidus pievienošanas Krasnojarskas novadam 2007. gadā tā vadība šo ierosmi neatbalstīja.
Nacionālais liberālisms
Nacionālais liberālisms ir labējā liberālisma paveids ar nacionālistisku nostāju migrācijas, pilsonības, starptautisko attiecību un tirdzniecības jautājumos.
Galvenie nacionālā liberālisma principi izveidojās 19. gadsimtā, kad Eiropas politiskajā dzīvē konservatīvie liberāļi izspieda monarhistus. Nacionālo liberālismu var uzskatīt par pilsoniskā nacionālisma un nacionālās demokrātijas paveidu, kurā parasti labējais liberālisms apvienojas ar pret konservatīvajiem vērstu mērenu nacionālismu.
Stadio Ennio Tardini
Stadio Ennio Tardini ir futbola stadions Parmā, Itālijā. Stadionā ir 27 906 skatītāju vietas. Šeit savas mājas spēles aizvada A sērijas klubs Parma Calcio 1913. Stadions tika atklāts 1922. gadā.
Pakistānas administratīvais iedalījums
Pakistānas administratīvo iedalījumu veido 4 provinces, 1 federālā teritorija, galvaspilsētas teritorija un 2 Pakistānas pārvaldībā esošās teritorijas Kašmīrā.
Pločupīte
Pločupīte (arī Akmeņu valks, Pločvalks) ir Iernestiņvalka labā krasta pieteka Kuldīgas novadā.
Tek dienvidrietumu virzienā. Ietek Iernestiņvalkā pie tā ieteces Ventā. Pločupīti nešķērso valsts autoceļi.
Taksometrs
Taksometrs (no fr — 'cenas skaitītājs') jeb sarunvalodā vienkārši taksis ir sabiedriskais transportlīdzeklis, ierasti automobilis, kas tiek izmantots pasažieru un kravu pārvadāšanai, apmaksājot braucienu pēc skaitītāja — taksometra — rādījuma.
Mūsdienās lielākoties par taksometru automobiļiem izmanto sedanus vai minivenus, sastopami arī limuzīni. Īpašā taksometra pazīme ir uz dzeltena vai balta taisnstūra formas izvietoti melni kvadrāti dambretes dēļa rakstā, kas piestiprināta pie automobiļa jumta.
Pastāv arī maršrutu taksometri, kas veic pasažieru pārvadājumus konkrētos maršrutos. No autobusiem tie atšķiras ar nelielo pasažieru skaitu.
Dziedot lietū
"Dziedot lietū", arī "Dziesmiņa lietū" (en), ir 1952. gada amerikāņu muzikālā komēdija, kuras režisori ir Džīns Kelijs un Stenlijs Donens. Filma ir par Holivudas aktieriem 1920. gadu beigās, kad notika pāreja no mēmā kino uz skaņas kino.
Filmā galvenās lomas attēlo Džīns Kelijs, Donalds O'Konors, Debija Reinoldsa, Džīna Heigena un Milards Mičels. Filma sākotnēji neguva lielus panākumus, tomēr vēlāk tā iekļuva dažādos labāko filmu sarakstos. Amerikas Kinoinstitūts to ir atzinis par visu laiku labāko muzikālo filmu, atjauninātajā 100 izcilāko filmu sarakstā to ierindoja 5. vietā (oriģinālajā sarakstā — 10. vieta), Singin' in the Rain dziesma 100 izcilāko dziesmu sarakstā tika ierindota 3. vietā (sarakstā vēl iekļuva Make 'em Laugh un Good Morning).
1989. gadā "Dziedot lietū" bija starp pirmajām 25 filmām, kas iekļautas ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma".
Nana Ičise
Nana Ičise (ja; dzimusi ) ir japāņu futboliste, bijusi Japānas sieviešu futbola izlases dalībniece.
Jevgēņijs Kosuškins
Jevgēņijs Kosuškins (dzimis Rīgā) ir bijušais Latvijas basketbolists, spēlēja uzbrucēja pozīcijā. Pēc karjeras beigām kļuvis par treneri. 2023. gadā ir Latvijas Basketbola līgas (LBL) vadošā kluba VEF Rīga galvenā trenera Jāņa Gailīša asistents. Kā spēlētājs — pieckārtējs Latvijas čempions BK Ventspils sastāvā.
Karjera
Sākotnēji trenējies futbolā, taču ātri pievērsies basketbolam.
1997. gadā J. Kosuškins pārstāvēja VEF komandu un bija Latvijas basketbola izlases kandidāts.
1999. gadā J. Kosuškins nokļuva Armanda Krauliņa trenētās BK Ventspils sastāvā, tieši tajā sezonā, kad komanda izcīnīja savu pirmo LBL čempiontitulu. Pēc tam J. Kosuškins ar Ventspils komandu izcīnīja vēl četras Latvijas čempionāta zelta medaļas. Pēc Ventspils spēlējis arī BK Valmiera, "Barons/LMT Rīga", "Liepājas lauvas" (bija komandas kapteinis gan "Barons", gan Liepājas komandā) un "Jūrmala/Fēnikss" sastāvā. 2012. gada aprīlī beidzis profesionālā basketbola karjeru.
J. Kosuškins ir pārstāvējis Latvijas U-22 izlasi un bijis Latvijas basketbola izlases kandidāts.
Trenera karjera
Pēc karjeras beigām uzreiz kļuvis par treneri, uzņemoties vadīt savu pēdējo komandu spēlētāja karjerā "Jūrmala/Fēnikss". Vairākkārt bijis galvenā trenera asistents Latvijas jaunatnes izlasēs. Kā Latvijas U-20 izlases galvenā trenera Artūra Štālberga asistents izcīnījis sudraba medaļu 2013. gada Eiropas čempionātā. Uzreiz pēc tam pievienojies VEF Rīga treneru komandai, kā galvenā trenera Ramūna Butauta asistents, kurā darbojas joprojām kā Jāņa Gailīša asistents. Kopā ar VEF izcīnījis vēl virkni Latvijas čempiontitulu kā treneris, un ar kopā izcīnītiem 12 tituliem viņš ir visvairāk reižu par LBL uzvarētāju kļuvušais.
No 2017. līdz 2019. gadam J. Kosuškins bija Latvijas basketbola izlases galvenā trenera Arņa Vecvagara asistents (kopā ar Artūru Visocki-Rubeni).
26. līnija (Jūrmala)
26. līnija ir iela Jūrmalā, Lielupes apkaimē. 26. līnija sākas krustojumā ar Bulduru prospektu un beidzas krustojumā ar Meža prospektu. Kopējais ielas garums ir 110 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. 26. līnijā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
26. līnija ir savienota ar šādām ielām:
Hūberts Van Inniss
Hūberts Van Inniss (Hubert Van Innis; dzimis, miris ) bija Beļģijas loka šāvējs, vairākkārtējs olimpiskais čempions, kopā izcīnot sešas zelta medaļas un četras sudraba medaļas, startējot 1900. gada un 1920. gada vasaras olimpiskajās spēlēs. Viņš ir visu laiku veiksmīgākais loka šāvējs olimpisko spēļu vēsturē un pirmais Beļģijas sportists, kurš izcīnīja zelta medaļas olimpiskajās spēlēs.
Van Inniss bērnībā bija spiests strādāt par piena piegādes zēnu ciematos ap Briseli. Savukārt brīvajā laikā viņš praktizējās loka šaušanā.
67 gadu vecumā un 13 gadus pēc pēdējām olimpiskajām spēlēm viņš uzvarēja 1933. gada pasaules čempionātā loka šaušanā.
Olimpiskās spēles
Pēc 20 gadiem, 1920. gadā, viņš otro reizi startēja olimpiskajās spēlēs, kas šoreiz norisinājās Antverpenē. Šajās olimpiskajās spēlēs viņš startēja 6 loka šaušanas disciplīnās, kurās visās izcīnīja olimpiskās medaļas. Zelta medaļas tika izcīnītas šaušanā pa kustīgu putnu 28 metru un 33 metru attālumā individuālajās sacensībās un šaušanā pa kustīgu putnu 33 metru un 50 metru attālumā komandu sacensībās. Savukārt sudraba medaļas tika izcīnītas individuālajā šaušanā pa kustīgu putnu 50 metru attālumā un komandu šaušanā pa kustīgu putnu 28 metru attālumā. Individuālajās sacensībās viņš piekāpās Francijas sportistam Žilam Brilē, bet komandu sacensībās viņš piekāpās Nīderlandes loka šāvēju komandai.
Tiagu Silva
Tiagu Emilianu da Silva (pt; dzimis ) ir brazīliešu futbolists, spēlē aizsarga pozīcijā, Brazīlijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv Anglijas Premjerlīgas klubu Chelsea F.C..
Profesionāļa karjeru sācis 2004. gadā Juventude klubā, lielu daļu karjeras aizvadījis Eiropas klubos (Francija, Itālija). Brazīlijas kluba Fluminense sastāvā 2007. gadā izcīnījis Brazīlijas kausu, Itālijas kluba Milan sastāvā kļuvis par Itālijas čempionu, tāpat izcīnījis Francijas čempiontitulu Parīzes "Saint-Germain" sastāvā.
Brazīlijas izlasi pārstāv kopš 2008. gada. Tās sastāvā uzvarējis 2013. gada FIFA Konfederāciju kausā, spēlējis 2010. gada Pasaules kausa izcīņā. Brazīlijas Olimpiskās izlases sastāvā izcīnījis sudrabu un bronzu.
Sasniegumi
Milan
Paris Saint-Germain
Brazīlija
Sentvinsentas un Grenadīnu futbola izlase
Sentvinsentas un Grenadīnu futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Sentvinsentu un Grenadīnas starptautiskās futbola sacensībās. Sentvinsentas un Grenadīnu futbola izlasi pārvalda Sentvinsentas un Grenadīnu Futbola federācija.
Dargu valodas
Dargu valodas (pašnosaukums — Дарган мез) ir nahu—dagestāniešu valodu atzars.
Mūsdienās daudzi zinātnieki uzskata dargu valodas par dažādu valodu grupu. Savukārt no oficiālā viedokļa tās tiek uzskatītas tikai par dialektiem, kas atbilst kādai etniskajai grupai. Šāda klasifikācija tika ieviesta agrīnajos padomju gados, kad vārdu "dargins" sāka lietot kā kopīgu etnonīmu. Rasula Mutalova 2021. gada klasifikācija atzīst sešas dažādas dargu valodas (divas no tām ziemeļdargu grupā un četras dienviddargu grupā), ar daudziem dialektiem.
Rakstība
Valodas rakstība tika izstrādāta 20. gadsimtā, sākotnēji izmantoja arābu alfabētu, no 1928. gada — latīņu alfabētu, bet kopš 1938. gada kirilicu uz krievu alfabēta pamata.
Ostrovpreobražeņija
Polārā hidrometeoroloģiskā stacija «Ostrovpreobražeņija» (ru), agrāk arī Ostrovvstrečnija (Остров Встречный), ir slēgta PSRS un Krievijas polārstacija Arktikā. Izvietojusies Laptevu jūras dienvidrietumos Preobražeņijes salas rietumu piekrastē. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Anabaras ulusā.
Vēsture
Stacija izveidota 1934. gada augustā no ledlauža Rusanov. Stacija veidojās no dzīvojamās ēkas un divām radioantenām. Regulāri novērojumi sākti kopš 1. septembra. Vēlākos gados stacija vairakkārt paplašināta. Slēgta 1996. gada 1. septembrī.
Edgars Krūmiņš (šahists)
Edgars Roberts Krūmiņš (dzimis, miršanas datums nezināms) bija latviešu šahists. 1934. gadā 5. Latvijas šaha kongresā ieguva trešo vietu un Latvijas Šaha meistara titulu.
Dzīves gājums
Dzimis Rīgā. 1926. gadā beidzis Rīgas pilsētas 2. ģimnāziju. No 1929. līdz 1935. gadam studējis Latvijas Universitātes Matemātikas fakultātē. 1936./37. mācību gadā bijis Cesvaines vidusskolas matemātikas skolotājs.
R2 (pavadonis)
R2 pamatā ir NanoAvionics izstrādātā pavadoņu platforma M6P, kas veidota CubeSat 6U formā.
Kosmiskajā aparātā uzstādītas divu uzņēmumu derīgās kravas:
Lidojuma gaita
R2 tika palaists 09:41 UTC ar Indijas nesējraķeti PSLV-XL (lidojums PSLC-C49) no Satīša Dhavana kosmosa centra. Tas kopā ar 9 mazajiem pavadoņiem bija sekundārā krava Indijas pavadonim EOS-01. R2 tika ievadīts zemā Zemes orbītā.
2020. gada decembrī pirmoreiz tika izmēģināta Exotrail Hola efekta dzinējsistēma. 2021. gada 12. janvārī ar ExoMG tika izmainīta pavadoņa orbīta par 700 metriem.
Marsels Muazāns
Marsels Muazāns (fr; dzimšanas un miršanas datums nav zināms) bija franču burātājs. Startējis 1900. gada vasaras olimpiskajās spēlēs.
Jarila
Jarila (ukraiņu un ru, Ярила, no krievu яровой — 'pavasarī sēts', ярка — 'pavasarī dzimis jērs' un ukraiņu ярнiй — 'pavasarīgs, jauns, spēkpilns'; pl; hr; sr; be) slāvu mitoloģijā ir pavasara auglības dievība. Baltkrievu pavasara sagaidīšanas rituālā Jarilu attēloja uz zirga jājoša baltās drēbēs tērpa un vainagota jaunava ar rudzu vārpām vienā rokā un cilvēka galvu otrā, bet dienvidslāvu un krievu tradīcijās Jarila ir lelle, ko rituālā sadedzināja vai izplūkāja un salmus izkaisīja uz lauka. Vēlāk Jarilas tēls slāvu mitoloģijā saplūda ar Svēto Juri.
Marsels Muazāns
Muazāns 1900. gada Parīzes olimpiskajās spēlēs startēja burāšanas sacensībās. Open klases sacensībās viņš nefinišēja, bet 1 līdz 2 tonnu laivu klases pirmajā braucienā ieguva 5. vietu, bet otrajā braucienā — 7. vietu.
25. līnija (Jūrmala)
25. līnija ir iela Jūrmalā, Lielupes apkaimē. 25. līnija sākas pie Ragakāpas dabas parka un beidzas krustojumā ar Bulduru prospektu. Kopējais ielas garums ir 190 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu. 25. līnijā satiksmes kustība norit vienā joslā. Ielā ir savrupmāju un vasarnīcu apbūve.
Ielu savienojumi
25. līnija ir savienota ar šādām ielām:
Pļeseckas kosmodroms
Pļeseckas kosmodroms (ru), oficiālais nosaukums '''1. Valsts izmēģinājumu kosmodroms' (1-й Государственный испытательный космодром''), ir Krievijas kosmodroms. Tas atrodas Arhangeļskas apgabalā, blakus Mirnijas pilsētai, 180 km no Arhangeļskas. Kosmodroms ietilpst Mirnijas municipālajā veidojumā, kuram ir slēgta tipa statuss.
Kosmodroma celtniecība sākta 1957. gadā, un tas sākotnēji bija paredzēts SKBR R-7 izvietošanai. Pirmais kosmiskais starts veikts 1966. gadā.
Vēsture
Aukstais karš bija iegājis jaunā saspīlējumā, kad 1957. gadā PSRS raķetes ar atomieročiem bija spējīgas sasniegt ASV teritoriju. Tjuratamā notika SKBR R-7 izmēģinājumi, un tika meklētas vietas, kur izvietot jaunos ieročus. Īsākā trajektorija uz Ziemeļameriku bija pāri Ziemeļu Ledus okeānam, tāpēc starta vietai bija jāatrodas Krievijas ziemeļos. Raķešu transportēšanai bija nepieciešams dzelzceļš. Piemērotākā vieta tika atrasta Arhangeļskas apgabalā, blakus Pļeseckas dzelzceļa stacijai.
1957. gada 11. janvārī pieņemts PSKP CK un PSRS Ministru Padomes lēmums izveidot militāru objektu ar slepeno nosaukumu Angara. Pirmās celtnieku brigādes Pļeseckas stacijā ieradās 1957. gada februārī. Objekts tika būvēts lielā slepenībā. Objektu veidoja kā karaspēka raķešu daļu, apbruņotu ar SKBR R-7 un R-7A. Par kosmodroma dibināšanu tiek uzskatīts 1957. gada 15. jūlijs, kad izveidota karaspēka daļa 13991 ar komandieri pulkvedi Mihailu Grigorjevu. 1959. gada februārī objekts Angara nodēvēts par 3. Mācību artilērijas poligonu. 1959. gada decembrī pabeigts pirmais raķešu komplekss R-7. 1961. gada 15. jūlijā ekspluatācijā nodoti vēl divi R-7 starta laukumi; sākta kaujas dežūra. 1960. gada augustā sākta raķešu R-16 virszemes starta laukumu būve.
1963. gadā pieņemts lēmums par starta kompleksu izmantošanu kosmisko aparātu palaišanai. 1963. gada septembrī PSRS MP pieņēma lēmumu 3. Mācību artilērijas poligonu un blakus esošo Raķešu un kosmiskā bruņojuma zinātniski pētniecisko poligonu pārdēvēt par PSRS Aizsardzības ministrijas 53. zinātniski pētniecisko poligonu.
1980. gados sākta starta kompleksa būve Zenit nesējraķetēm, bet projekts pārtraukts, sabrūkot Padomju Savienībai. 2000. gados uz viena Zenit nepabeigtā starta laukuma bāzes sāka būvēt laukumu raķetēm Angara. Finansiālu problēmu dēļ celtniecības ievilkās. Pirmais Angara starts veikts 2014. gada 9. jūlijā.
1993. gadā Kosmisko līdzekļu izmēģinājumu un pielietojuma centrs pārdēvēts par Kosmisko līdzekļu izmēģinājumu un pielietojuma galveno centru. 1994. gadā tas pārdēvēts par 1. Valsts izmēģinājumu kosmodromu.
Elvis Merzļikins
Spēlētāja karjera
Jau kopš 2009. gada Merzļikins spēlē Šveices kluba HC Lugano jauniešu sistēmā. 2012.—13. gada sezonā Merzļikins vairākkārt tika pieteikts Šveices hokeja līgas kluba HC Lugano mačiem kā komandas otrais vārtsargs, laukumā gan nevienā no tiem tā arī neizejot. 2013. gada 28. septembra mačā pret Lausanne HCs vienību Merzļikins visbeidzot debitēja Lugāno kluba vārtos. 2014. gada NHL draftā viņu ar kopējo 76. numuru izvēlējās Kolumbusas "Blue Jackets" vienība, taču hokejists turpināja pārstāvēt Lugāno komandu.
2014.—15. gada sezonā, līdzīgi kā 2013.—14. gada sezonā, vietu Lugāno vārtos Merzļikins dalīja ar šveicieti Danielu Mancato. 2015.—16. gada sezonā Merzļikins kļuva par HC Lugano pamatvārtsargu. Kopā ar komandu viņam izdevās sasniegt čempionāta finālsēriju, kurā gan sērijā ar 1—4 piekāpās SC Bern vienībai. Neilgi pēc sezonas beigām viņš pagarināja līgumu ar Lugāno uz vēl vienu sezonu. 2017.—18. gada sezonā atkārtoti sasniedza Šveices līgas finālsēriju, tajā ar 3—4 piekāpjoties Cīrihes "Lions".
2019. gada 5. oktobrī debitēja NHL, tomēr karjeras sākums līgā bija nesekmīgs un pirmā uzvara tikai izcīnīta tikai desmitajā spēlē vecgada vakarā. aizvadīja savu pirmo sauso spēli NHL. Janvārī un februārī Merzļikinam izdevās aizvadīt astoņu uzvaru sēriju, kas kļuva par garāko starp visiem Latvijas vārtsargiem līgas vēsturē. Piecas no spēlēm Merzļikins aizvadīja sausā, un 10. februārī tika atzīts par iepriekšējās nedēļas NHL pirmo zvaigzni. NHL debijas sezonā kopumā laukumā devās 33 spēlēs, tajās atvairot vidēji 92,3% pretinieku metienu. Merzļikins kļuva par pirmo Latvijas hokejistu, kas iekļauts līgas debitantu simboliskajā izlasē. Kaldera balvas balsojumā Merzļikins ierindojās piektajā vietā.
Karjera izlasē
Latvijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2016., 2017., 2018. un 2019. gada Pasaules čempionātos. Pieaugušo izlases rindās debitējis 2013. gada 8. novembrī. Junioru vecumā spēlējis 2012., 2013. un 2014. gada Pasaules čempionātos junioriem.
Bābels
Bābels var būt:
Kristaps Jaudzems
Kristaps Jaudzems (dzimis Saldū) ir latviešu ķīmiķis. Latvijas Universitātes profesors, LU Organiskās sintēzes institūta pētnieks, dr. chem. Augstā līmenī nodarbojies ar orientēšanās sportu, bijis Latvijas izlases dalībnieks.
Dzīvesgājums
Dzimis 1984. gadā Saldū. Studēja ķīmiju Rīgas Tehniskajā Universitātē, kur 2011. gadā ieguvis ķīmijas zinātņu doktora grādu.
K. Jaudzems ir viens no ievērojamākajiem jaunajiem zinātniekiem Latvijā. Latvijas Organiskās sintēzes institūta Fizikāli organiskās ķīmijas laboratorijas vadītājs. 2017. gadā ievēlēts par Latvijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli, bet jau 2019. gadā par īsteno locekli.
Kopš 2018. gada Latvijas Universitātes Ķīmijas fakultātes profesors. 2021. gada septembrī K. Jaudzems tika ievēlēts par LU Senāta priekšsēdētāju.
Orientēšanās sporta karjera
Orientēšanās sporta karjerā Latvijā pārstāvēja klubu OK Saldus, bet starptautiskajās sacensībās — Somijas klubu Turun Metsänkävijät. Pasaules čempionātos augstāko vietu izcīnījis stafetē, kopā ar Latvijas izlasi esot 8. vietā 2004. gada Pasaules čempionātā Zviedrijā (sastāvā bija arī Jānis Krūmiņš un Mārtiņš Sirmais). Savukārt individuāli augstākais sasniegums ir 34. vieta sprintā 2005. gada Pasaules čempionātā, kas notika Japānā. Ievērojamākais karjeras saniegums ir 4. vieta stafetē Pasaules čempionātā junioriem 2004. gadā Gdiņā, Polijā, kur viņa komandas biedri bija Edgars Bertuks un Artis Jansons.
Pīrss (krāteris)
Pīrsa krāteris izveidojies pirms apmēram 3,2 līdz 2,1 miljardiem gadu, tā valnis daļēji erodējis. Vaļņa iekšpuse gluda, ar augstāku albedo, pakājē vērojami nobrukumi. Kopumā valnis virs krātera dibena paceļas apmēram 750 m augstumā. Krātera dibens nelīdzens, DA daļā atrodas neliels krāteris.
Uz ziemeļiem no krātera atrodas Svifts (Ø 10 km), uz ZR Tisserāns (Ø 35 km), uz DR Prokls (Ø 27 km), uz dienvidiem Jerkss (Ø 35 km) un Pikārs (Ø 22 km).
Toruņas viduslaiku pilsēta
Toruņas viduslaiku pilsēta (pl) ir vecākais Toruņas pilsētas vēsturiskais rajons. Tā ir viena no pasaules mantojuma vietām Polijā (pievienota 1997. gadā). Saskaņā ar UNESCO viedokli tās vērtības būtība ir "neliela vēsturiska tirdzniecības pilsēta, kas lielā mērā saglabājusi savu sākotnējo ielu tīklu un iezīmīgas senās ēkas, un kas sniedz neparasti pilnīgu priekšstatu par viduslaiku dzīvesveidu". Viduslaiku pilsēta aizņem 60 ha platību. Tā sastāv no Toruņas vecpilsētas, Toruņas jaunpilsētas un Toruņas pils. Vēl 300 ha aizņem buferzona. 2016. gadā Toruņas viduslaiku pilsētas administratīvajā rajonā bija 5914 pastāvīgo iedzīvotāju.
Vēsture
Viduslaiku pilsēta tika nodibināta bijušās slāvu tirdzniecības pilsētiņas vietā, kas tur bija pastāvējusi aptuveni 500 gadus, un tiek datēta ar 13. gadsimtu, kad Toruņai (Thorn) Vācu ordenis piešķīra pilsētas tiesības, ko parakstīja ordeņa lielmestrs Hermanis no Zalcas un viņa palīgs slāvu un prūšu lietās Hermanis Balks 1233. gadā. Sākotnēji pilsēta galvenokārt sastāvēja no rajona, kas tagad pazīstams kā Toruņas vecpilsēta ar Toruņas pili un attīstījās kā svarīgs tirdzniecības centrs. Tā kļuva par vienu no galvenajiem Hanzas savienības locekļiem. Tā kā pilsēta strauji auga, uz austrumiem no vecpilsētas un uz ziemeļiem no pils no 1264. gada attīstījās Toruņas jaunpilsēta.
Ģeogrāfija un pieminekļi
Toruņas viduslaiku pilsēta sastāv no trim daļām: Vecpilsētas rietumos, Jaunpilsētas austrumos un Toruņas pils dienvidaustrumos.
Vecpilsēta ir izvietota ap Vecpilsētas tirgus laukumu. Galvenās ēkas un pieminekļi tajā ir Vecpilsētas rātsnams, Sv. Jāņa Kristītāja un sv. Jāņa Evaņģēlista katedrāle, Svētās Jaunavas Marijas Debesbraukšanas baznīca un vecpilsētas aizsargsienas paliekas.
Jaunpilsētā atrodas Sv. Jēkaba baznīca un Sv. Nikolaja baznīcas drupas.
Toruņas pils drupas atrodas starp vecajām un jaunajām pilsētām to robežas dienvidu iecirknī.
Galvenais arhitektūras stils viduslaiku Toruņā ir gotika, kuras redzamākie pieminekļi ir Sv. Jāņa katedrāle, Sv. Marijas un Jēkaba baznīcas. Tās dzīvojamo ēku masīvs ir lielākā labi saglabātu ēku grupa Eiropas ziemeļu daļā.
Daugavpils 17. vidusskola
Vēsture
Skola dibināta 1992. gadā no Daugavpils 12. vidusskolas krievu mācību valodas klasēm, kurām iedalīja telpas Daugavpils poļu pamatskolas ēkā Varšavas ielā 2. 1993./1994. mācību gadā Daugavpils 17. vidusskolai piešķīra ēkas Varšavas ielā 45 (vidusskolai) un Liepājas ielā 4 (sākumskolai).
1997. gadā skolai pievienoja Daugavpils 1. vakarskolu, mainot skolas nosaukumu uz Daugavpils 17. vidusskola ar vakara (maiņu) klasēm. 2000. gadā sākumskolas klases pārcēla uz Varšavas ielu 45 un 2002. gadā tai pievienoja Daugavpils 14. pamatskolu
No 2011. gada 1. septembra skola atrodas Valmieras ielā 5.
Hoānas
Hoānas (grc — "piltuves, piltuvveida atveres") ir iekšējās deguna atveres mugurkaulniekiem, cilvēku ieskaitot. Izveidojās mugurkaulnieku evolūcijas gaitā sakarā ar nepieciešamību periodiski vai pastāvīgi elpot atmosfēras gaisu.
Apraksts
Elpojot atmosfēras gaisu, divējādelpojošajām zivīm gaisa plūsma pa šiem kanāliem nonāk plaušās. Sauszemes mugurkaulniekiem dīgļa stadijā arī izveidojas deguna-mutes kanāls, kas savieno ārējās deguna atveres (nāsis) ar mutes dobumu, kur tas atveras caur primārajām hoānām.
Abiniekiem šāds stāvoklis saglabājas veselu mēnesi. Dažiem rāpuļiem un putniem, kā arī zīdītājiem, ieskaitot cilvēku, saistībā ar aukslēju attīstību mutes dobuma augšējā daļā, kur atveras primārās hoānas, tās tiek nodalītas no mutes dobuma apakšējās daļas, izveidojot deguna-rīkles eju, kas savienojas ar rīkles dobumu caur sekundārajām hoānām.
Zīdītājiem attīstības gaitā, pakāpeniski pagarinoties aukslējām, sekundārās hoānas arī atbīdās tālu atpakaļ līdz rīklei. Deguna-rīkles ejas izveidošanās, nodaloties no mutes dobuma apakšējās daļas, un hoānu atbīdīšanās tuvāk pie rīkles ļauj dzīvniekiem un cilvēkiem brīvi elpot laikā, kad mutes dobumā atrodas barība.
Kasparsons
Kasparsons (sv — 'Kaspara dēls', no personvārda Kaspars (Caspar); sieviešu dzimtē Kasparsone) ir zviedru cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Nikolajs Ostrovskis
Nikolajs Ostrovskis (dzimis, miris ) bija Ukrainā dzimis padomju rakstnieks, romāna "Kā rūdījās tērauds" autors.
Dzīvesstāsts
Dzimis krievu apakšvirsnieka ģimenē. Beidzis draudzes skolu. 1913. gadā ģimene pārcēlās uz Šepetivku. No 1916. gada Nikolajs Ostrovskis strādāja dažādus vienkāršus darbus, vienlaicīgi mācoties skolā. 1919. gadā iestājās komjaunatnē. 1919. gada augustā brīvprātīgi devās uz fronti, kur Sarkanās armijas 1. kavalērijas armijas sastāvā piedalījās Krievijas pilsoņu karā. 1920. gadā pēc ievainojuma pie Ļvivas demobilizēts. Piedalījās cīņās pret nemierniekiem Īpašo vienību (Части особого назначения) sastāvā. Strādāja par komjaunatnes funkcionāru. 1924. gadā iestājās VK(b)P.
No 1927. gada līdz savai nāvei bija piekalts pie gultas, jo sirga ar progresējošu ankilozējošo spondilartrītu. Slimības laikā sarakstīja un 1932. gadā publicēja autobiogrāfisku romānu "Kā rūdījās tērauds", kas kļuva par vienu no redzamākajiem sociālistiskā reālisma darbiem.
Žuans Miro
Žuans Miro i Ferra (ca, dzimis, miris ) bija katalāņu gleznotājs, kurš galvenokārt pārstāvēja reālismu, ekspresionismu, kubismu un vēlāk arī sirreālismu.
Bržetislavs I
Bržetislavs I (cs; dzimis 1005?. gadā, miris ) bija Bohēmijas kņazs no 1034. gada līdz nāvei 1054. gadā. Bržetislava valdīšanas laikā 1029. gadā Morāvija kā atsevišķs novads tika pievienota Bohēmijai.
Žuans Miro
Biogrāfija
1912. gadā Miro iestājās avangarda mākslas skolā. Pēc trim gadiem viņš sāka meklēt savu personisko māksliniecisko manieri — no reālisma līdz ekspresionismam un kubismam. Sākot ar 1920. gadu, Miro ziemas dzīvoja Parīzē, bet vasarās uzturējās Montroigā. Ciemats un tā apkārtne bija galvenie mākslinieka tēlu ierosinātāji: fermā salasītie zāļu paraugi un zariņi kļuva par viņa gleznu "prototipiem". Sava slavenā novadnieka Pablo Pikaso ietekmē Žuans uzgleznoja dažas klusās dabas, ainavas un plikņus kubistiskā manierē, bet jau to gadu darbos ir jūtamas sirreālisma iezīmes. 1921. gada aprīlī un maijā notika pirmā Miro personālā izstāde Parīzē, ko atbalstīja arī Pikaso, nopirkdams gleznu "Spāņu dejotāja" (1921).
No 1926. gada mākslinieks gleznoja savā stilā, kas skatītāju ieved pusfantastiskā sirreālā pasaulē. 1925. gadā Miro savus darbus eksponēja sirreālistu pirmajā izstādē.
1929. gadā Žuans Miro apprecēja savu māsīcu Pilaru un 1931. gada jūnijā kļuva par mazās Doloresas tēvu.
Miro drosmīgi eksperimentēja ar dažādiem materiāliem, radīdams "gleznas-objektus", kurās līdzās krāsām tika izmantots papīrs, auklas, metāls un koks. No 1932. līdz 1938. gadam Miro darbu izstādes notika Parīzē, Ņujorkā, Kopenhāgenā, Londonā, Tokijā un citās pasaules pilsētās.
Leuvardena
Leuvardena (,, , izrunā: ) ir pilsēta Nīderlandē, Frīzlandes provinces administratīvais centrs. 2010. gada decembrī pilsētā dzīvoja 95,3 tūkstoši iedzīvotāju. Pilsētas tiesības tika iedotas 1435. gadā. Leuvardenā ir dzimuši tādi slaveni cilvēki, kā Mata Hari un Moriss Kornēlijs Ešers. Leuvardena 2018. gadā ir viena no divām Eiropas kultūras galvaspilsētām.
Pilsētā ir bāzēts futbola klubs SC Cambuur. Klubs spēlē Nīderlandes Eredivisie, kas ir spēcīgākā Nīderlandes futbola līga.
Dibaba
Dibaba var būt:
Dejo ar zvaigzni! 5
'  Dejo ar zvaigzni! 5  ' ir televīzijas šova Dejo ar zvaigzni piektā sezona. Šis šovs tika pārraidīts televīzijas kanālā TV3 no 2022. gada 18. septembra. Šo šovu vadīja raidījumu vadītājs Mārtiņš Spuris un TV raidījumu un pasākumu vadītājs Arvis Zēmanis.
Dejoja: rolands če - Reperis, dziesmu autors un mūzikas producents & Vita Laicāne - Sporta deju kolektīva “Ziemeļblāzma” vadītāja, sporta un fiziskās sagatavotības trenere, skolotāja.
Maksims Busels - Kino un teātra aktieris & Jelizaveta Manija - Deju trenere, četrkārtēja Latvijas čempione, daudzu starptautisko sacensību uzvarētāja un fināliste.
Matīss Karro - Profesionāls motobraucējs ar augstiem sasniegumiem Latvijā, Baltijā un pasaulē & Zane Prokofjeva - Profesionāla sporta deju dejotāja ar 15 gadu stāžu, vairāku Latvijas un starptautisko sacensību fināliste.
Agnese Ozoliņa - RAKUS Anestezioloģijas klīnikas vadītāja un Rīgas Stradiņa Universitātes asociētā profesore & Rihards Dūša - Divkārtējs Latvijas čempions 10 dejās, Bronzas medaļas ieguvējs Eiropas kausā un vairāku starptautisko sacensību finālists.
Kristīne Balode - Psiholoģe ar specializāciju seksoloģijā un partnerattiecību terapijā. Podkāsta “Seksuāli inteliģents” veidotāja un seksuālās izglītības aktīviste & Marts Smolko: Pieckārtējs Pasaules vicečempions WDSF Profesionālajā divīzijā Latīņamerikas dejās.
Anda Ozoliņa - Latvijā pazīstamu restorānu interjerdizainere, kas rada estētisku vidi kopā ar sajūtām & Jānis Valters Frickauss - Latvijas čempions U21 grupā un Pasaules čempionāta finālists.
Mārcis Auziņš - Cilvēks – orķestris! Virtuozais ģitārists, kurš uz skatuves kāpj viens pats un ar saviem solo koncertiem priecē klausītājus tuvumā un tālumā & Estere Beatrise Klapere - Ziemeļeiropas čempione Latīņamerikas dejās, trīskārtēja Latvijas vicečempione, daudzu starptautisku turnīru uzvarētāja un fināliste, pārstāvējusi Latviju Eiropas un pasaules čempionātos.
Elīna Bojarkina - Leļļu teātra aktrise, seriālu “Nemīlētie” un “Ketijas jaunā dzīve” varone & Marts Puniņš - Pieckārtējs Latvijas čempions 10 dejās un divkārtējs Pasaules čempionātu finālists.