cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Barbarosa (plāns)
Preventīvais karš
Šīs koncepcijas piekritējiem patīk atsaukties uz vienu konkrētu Staļina runu, kas tika nolasīta neilgi pirms Vācijas iebrukuma Padomju Savienībā. Proti, 1941. gada 5. maijā Sarkanās armijas militāro akadēmiju absolventu priekšā Staļins uzstājās ar runu, kas ilga teju četrdesmit minūtes. Taču kopš 1935. gada tā bija tikai otrā reize, kad padomju diktators izvēlējās ko tādu darīt. Tomēr šoreiz runa bija daudz nopietnāka, tādēļ padomju valdība to noturēja lielā slepenībā. Līdz ar to daudzi mūsdienu vēsturnieki izvēlas pieturēties pie apgalvojuma, ka tieši šī slepenā runa vēstīja par gaidāmo karu ar nacistisko Vāciju, kurā Staļins lika skaidri saprast, ka tagad vai nekad ir iespēja likvidēt kapitālismu, kur visticamākais pretinieks ir Vācijas armija. Suvorovs atzīmē, ka tikai ap 1978. gadu padomju avotos parādījās atsauces uz šo slepeno runu. Tādējādi viņš uzdod būtiskus jautājumus, proti, kāpēc tā bija jātur slepenībā, kādēļ neviens Staļina dzīves laikā runu neatcerējās un nepublicēja, jo pēc loģikas, kad Vācija veica savu iebrukumu Padomju Savienībā, Staļinam vajadzēja uzstāties tautas priekšā un teikt: "brāļi un māsas, es taču tādu pavērsienu biju paredzējis un savus virsniekus slepus brīdinājis jau 5. maijā." Taču — nē, Staļins neatcerējās savu runu un klausītājus par lieciniekiem nepiesauca. Pēc Suvorova domām, tam varētu būt tikai viens iemesls: 1941. gada 5. maijā Staļins runāja par neizbēgamu karu ar Vāciju, bet par Vācijas uzbrukuma iespēju vispār nebija ne runas. Staļins bija iedomājies karu ar Vāciju bez vācu uzbrukuma PSRS, bet ar kaut kādu citu kara scenāriju. Turklāt līdzīgās domās ir arī krievu vēsturnieks Konstantīns Pļešakovs, kurš norāda, ka maijā un jūnijā neuzkrītoši tika iesaukti teju 800 000 rezervisti, kur līdz jūlija mēnesim pie Padomju Savienības rietumu robežas bija plānots sakoncentrēt vismaz septiņas jaunas armijas. Arī visām karaskolām tika dota pavēle šajā gadā mācības beigt agrāk, lai jaunos leitnantus varētu nosūtīt uz rietumiem.
No šāda viedokļa, Hitlers acīmredzot neapzinājās, ka viņam bija paveicies, uzsākot preventīvu karu pret Padomju Savienību 1941. gada 22. jūnijā, jo, ja operācija "Barbarosa" tiktu pārcelta vēl vismaz par vienu mēnesi, tad, iespējams, Trešais reihs sabruktu krietni ātrāk. Suvorovs atzīmē, ka šo faktu pamazām apstiprina mūsdienās iznākušie padomju militārpersonu memuāri un arhīvu dokumenti, kas lielākoties norāda uz 1941. gada 6. jūliju kā Padomju Savienības uzbrukuma datumu Vācijas okupētajai Eiropai. No šāda pieņēmuma Suvorovs secina, ka komunistiskā Padomju Savienība bija gatava karam un, ka, pateicoties nelielam veiksmes faktoram, Vācijai to izdevās apsteigt tikai par nieka 14 dienām. Līdz ar to, ja Hitlers atkārtoti būtu atlicis iebrukumu Padomju Savienībā, tad visticamāk, ka jau jūlijā sākumā sekotu padomju invāzija Viduseiropā, pēc kuras Sarkanajai armijai vajadzētu izskatīties kā Eiropas "atbrīvotājai". Interesants ir arī fakts, ka viens no padomju armijas ģenerāļiem Semjons Ivanovs vēlāk atzīmēja, ka "vācu karaspēkam izdevās mūs apsteigt burtiski par divām nedēļām". Lai gan pie šāda paša viedokļa pieturas arī jau pieminētais Nikolajs Pļešakovs, viņš šajā jautājumā ir piesardzīgāks, norādot, ka arhīvos vēl nevienam nav izdevies atrast neapstrīdamus pierādījumus, kas plānoto padomju uzbrukumu ļautu identificēt ar kādu konkrētu datumu, ko būtu parakstījis pats Staļins. Tomēr, pēc autora domām, jaunās liecības rāda, ka padomju tautas vadonis tā plānošanu uzsāka jau 1940. gada vasarā un cerēja sākt uzbrukumu divus gadus vēlāk. Šādu izteikumu Pļešakovs pamato ar faktu, ka Staļins nešaubījās, ka kādu dienu Hitlers savu plēsonīgo skatienu pavērsīs arī pret Padomju Savienību, taču, pēc Staļina domām, tam nevajadzēja notikt līdz 1942. gada pavasarim, iekams Lielbritānija nebija nospiesta uz ceļiem. Vārdu sakot, viņš ticēja, ka Vācijas ģenerālštābs nepieļaus savai valstij karot divās frontēs, kā tas savulaik bija noticis Pirmajā pasaules karā.
Zibenskarš
Zibenskara taktika paredzēja ar spēcīgām tanku un kaujas lidmašīnu formācijām veikt koncentrētu uzbrukumu dziļi ienaidnieka teritorijā, līdz ar to šī taktika bija ideāls līdzeklis tam, lai veiktu stratēģiskus pārrāvumus atsevišķos ienaidnieka frontes līnijas punktos un ielenktu tās atkāpjošās karaspēka daļas vairākos “katlos” (vācu: Kessel). Vitāli svarīga loma zibenskara realizācijā (frontes līnijas pārraušanā un pretinieka karaspēka ielenkšanā) bija atvēlēta motorizētajām vienībām, kas operācijas “Barbarosa” brīdī bija iedalītas četrās spēcīgās tanku grupās (vācu: Panzergruppe). Tieši Vācija starpkaru periodā bija praktiski vienīga valsts, kas padziļinātākā veidā savu militāro doktrīnu attīstīja caur mehanizēto manevrēšanas karamākslu, kas ļāva vācu militāristiem apvienot sauszemes motorizēto vienību un gaisa spēku operatīvo darbību vienotā triecienā. Šī militārā koncepcija, no kuras arī izauga termins “zibenskarš”, jau kopš 1935. gada ietvēra sevī arī neatkarīgu tanku grupu izveidi paralēli jau esošajām sauszemes armijām. Šī iemesla dēļ tanku vienības pārstāja būt vienīgi kājnieku atbalsta līdzekļi un kļuva par neatkarīgām formācijām vērmahta sastāvā, kuru sekmīgo rezultātu bija iespējams redzēt iepriekšējos karadarbības gados.
Lai gan pēc diez gan vieglajām uzvarām Polijā, Francijā un Balkānos vācu karavīru optimisms bija samērā milzīgs, atsevišķu autoru skatījumā pastāv viedoklis, ka zibenskarš kā tāds nebija piemērots karadarbībai ar Padomju Savienību — proti, zibenskara taktika bija labi piemērota karadarbībai ar valstīm, kas bija relatīvi mazākas un vājākas par Vāciju, taču attiecībā pret Padomju Savienību, kas ne būt nebija maza un vāja, zibenskarš lielā mērā bija nolemts neveiksmei, jo PSRS neizsmeļamie plašumi deva iespēju Sarkanajai armijai atkāpties dziļi tās teritorijā un samazināt vācu uzbrukuma taktikas efektu. Ne velti slavenais 19. gadsimta prūšu kara teorētiķis Karls fon Klauzevics savā darbā "Par karu" (vācu: Vom Kriege) uzsvēra, ka, jo ilgāk uzbrukums tiek vērsts kādā konkrētā virzienā, tā spēka apjoms neizbēgami ir spiests samazināties, līdz karadarbībā tiek sasniegts kritiskais punkts, kurā uzbrucēja kopējais spēks kļūst mazāks par aizsargājamo spēku, kuru piekopj tās pretinieks. Līdz ar to karadarbībā iestājas pagrieziena punkts, kurā sākotnējais uzbrucējs ir spiests aizsargāties un pamazām atkāpties. Tieši nesekmīgās operācijas "Barbarosa" rezultātā šis scenārijs arī piepildījās, kurā atlikušos karadarbības gadus Vācija bija spiesta karot ar Padomju Savienību nogurdinošā karā uz izturību, kur galveno lomu spēlēja resursu pieejamība. Šī iemesla dēļ, lai Vācija vispār varētu pretendēt uz sekmīgu iznākumu karā, ar zibenskara taktiku bija paredzēts iznīcināt visu padomju karaspēku vienā lielā kampaņā PSRS rietumos, pirms Padomju Savienībai būtu iespēja atvilkt savu karapsēku vai sagatavot papildus rezerves vienības. Tomēr vairāki autori atzīst, ka par spīti Vācijas paļāvībai uz zibenskara taktiku, vērmahts Otrā pasaules kara laikā tā arī nekad pa īstam nesasniedza to pakāpi, kurā zibenskaru būtu iespējams realizēt uz visiem simts procentiem. Proti, Vācijas ierobežotie resursi nebija spējīgi apgādāt visu armiju ar motorizētām vienībām (transportlīdzekļiem u.tml.), tādējādi lielākā daļa vācu armijas pārvietojās ar kājām, kamēr vairāk kā 600 000 zirgu bija spiesti vilkt lielgabalus, sanitāros pajūgus un pārtikas krājumu kulbas. Šī iemesla dēļ simtprocentīgs zibenskarš nebija iespējams, jo tā kā vairums divīziju bija kājnieki, vidējais virzības ātrums nevarēja būt daudz lielāks kā Napoleona "Lielās armijas" (franču: Grande Armée) zaldātiem 1812. gadā.
Uzbrukuma stratēģija
Pēc veiksmīgās Francijas kampaņas Rietumeiropā Hitlers saviem ģenerāļiem bija norādījis, ka uzvara pār Rietumu sabiedrotajiem bija beidzot atbrīvojusi viņam rokas ilgi gaidītajai sadursmei ar boļševismu. Līdz ar to tūlīt pat pēc Francijas iekarošanas 1940. gada jūlijā Hitlers deva rīkojumu vērmahta vadībai izstrādāt teorētiskus uzbrukuma plānus Padomju Savienībai, kur viens no pirmajiem, kas nāca klajā ar teorētisku plānojumu un vēlākās operācijas "Barbarosa" izstrādes pamatprincipiem, bija Astoņpadsmitās armijas štāba priekšnieks ģenerālmajors Ērihs Marks (Erich Marcks). Šajā gadījumā par labu nāca fakts, ka jau tā paša gada jūlija sākumā toreizējais ģenerālštāba priekšnieks ģenerālis Francs Halders bija mudinājis Marku uz līdzīgu iniciatīvu, līdz ar to pirmais uzmetums Vācijas stratēģiskajam uzbrukuma plānam jau bija gatavs 1940. gada 5. augustā. Lai gan oficiālais nosaukums sākotnējam uzbrukuma plānam bija "Operāciju izklāsts Austrumiem" (vācu: Operationsentwurf Ost), tas vairāk kļuva pazīstams kā "Marka plāns".
Izstrādājot pirmos teorētiskos uzmetumus Vācijas stratēģiskajam uzbrukumam Padomju Savienībai, vācu virspavēlniecībai bija jāņem vērā arī vairāki blakus apstākļi, kā, piemēram, iespēju, ka Sarkanā armija vismaz teorētiski varētu atkārtot 1812. gada stratēģiju, kuru toreizējā Krievijas Impērijas armija piekopa pret Napoleonu — proti, izteiktu atkāpšanos austrumu virzienā. Tomēr Marks savā teorētiskajā plānojumā nonāca pie atzinuma, ka modernā karā, kāds bija gaidāms starp Vāciju un Padomju Savienību, Sarkanajai armijai nebija izdevīgi pamest PSRS rietumu teritorijas un ļaut vāciešiem tik vienkārši pārņemt savā rīcībā vienus no bagātākajiem lauksaimniecības un rūpniecības reģioniem. Līdz ar to viņa skatījumā vērmahtam nebija jāuztraucas par potenciālu padomju karaspēka atkāpšanos dziļi PSRS iekšienē, kas tādējādi vāciešiem deva lielisku iespēju realizēt zibenskaru pret Sarkano armiju jau pierobežas teritorijā, kas tiktu balstīts uz pārsteiguma efektu un lielu ātrumu, ielencot padomju vienības un nostiprinot pārejas pār dabiskajiem šķeršļiem.
Tomēr vēl viena būtiska problēma, ar kuru vāciešiem nācās saskarties, plānojot savu uzbrukumu, bija tāda, ka atšķirībā no Rietumeiropas, kur ceļu sistēma (gan automašīnām, gan dzelzceļam) bija izbūvēta pietiekoši lielā līmenī, lai zibenskara taktiku varētu izmantot pēc iespējas efektīvāk, Padomju Savienības teritorijā ceļu sistēma sastādīja vienīgi 40 000 jūdžu lielu tīklu, kamēr dzelzceļam sliedes bija izbūvētas vien 51 000 jūdžu apmērā. Šī iemesla dēļ Marks apzinājās faktu, ka, uzbrūkot Padomju Savienībai, vērmahta lielākā vājība varētu būt loģisktika jeb armijas apgāde ar visiem nepieciešamajiem papildkrājumiem. Tomēr, plānojot savu teorētisko uzmetumu, Marks paļāvās arī uz to, ka samērā vāji izbūvētā ceļu sistēma varētu kļūt par klupšanas akmeni pašai Sarkanajai armijai, tādējādi ļaujot vāciešiem ielenkt padomju karaspēka formācijas pirms tās būtu spējīgas atkāpties. Turklāt nevienam nebija noslēpums, ka Krievijas lielie teritoriālie plašumi un bargais klimats (it īpaši ziemā) kalpoja par Padomju Savienības vienu no lielākajiem sabiedrotajiem, līdz ar to Marks savu teorētisko plānojumu sagatavoja tā, lai vācu bruņotie spēki būtu spējīgi pabeigt PSRS iekarošanu no deviņu līdz septiņpadsmit nedēļu laikā.
Marka sākotnējais uzbrukuma plāns paredzēja stratēģisku ofensīvu divos virzienos — armiju grupa "Ziemeļi" uzbruktu uz ziemeļiem no masīvajiem Pripetes purviem, kamēr armiju grupa "Dienvidi" uzbruktu uz dienvidiem no Pripetes purviem, kur spēcīgākais no šiem abiem militārajiem formējumiem būtu armiju grupa "Ziemeļi". Šajā gadījumā ziemeļos esošais armiju grupējums sastāvētu no 50 kājnieku divīzijām, 2 motorizētajām divīzijām un 15 tanku divīzijām, iekams dienvidos izvietotais armiju grupējums saturētu vien 24 kājnieku divīzijas, 6 motorizētās divīzijas un 5 tanku divīzijas — rezervē abām armiju grupām būtu atvēlētas vēl vismaz 44 divīzijas, no kurām 36 būtu kājnieku divīzijas. Pēc šādiem aprēķiniem Marks secināja, ka būtu pilnīgi pietiekami, lai īstenotu PSRS rietumu teritoriju iekarošanu, kur armiju grupas "Ziemeļi" galvenais uzdevums būtu Maskavas un Ļeņingradas ieņemšana, kamēr armiju grupai "Dienvidi" būtu jānovērš potenciāls padomju uzbrukums Vācijas naftas resursiem Rumānijā, iebrūkot Ukrainas teritorijā un ieņemot Kijivu, kā arī Dņepras reģiona vidusdaļu. Tādējādi sekmīga uzbrukuma rezultātā vāciešiem pavērtos iespēja izvērsties arvien dziļāk Padomju Savienības teritorijā un sasniegt stratēģisko galamērķi, kas, pēc Marka iniciatīvas, sākotnēji tika nosprausts no Rostovas dienvidos, tālāk gar Volgas upi augšup, un līdz pat Arhangeļskai ziemeļos. Šī improvizētā gala līnija vēlākajā "Barbarosas" direktīvā arī kļuva par slaveno Arhangeļskas—Astrahaņas līniju, kas paredzēja tālāko vācu sauszemes spēku virzību Austrumos.
Lai gan pamatā tā sauktais "Marka plāns" kļuva par operācijas "Barbarosa" principiālo stūrakmeni, līdz galējai uzbrukuma plāna versijai tika veiktas pāris modifikācijas. Tā, piemēram, 1940. gada 31. jūlijā vācu armijas ģenerālštābs publicēja ziņojumu, kurā detalizēti tika izklāstīti labumi, kurus Vācija varēja iegūt ilgtermiņā, ja sekmīgi tiktu iekaroti PSRS nozīmīgākie industriālie un ģeogrāfiskie reģioni. Ziņojumā tika uzsvērts, ka Ukrainas, Maskavas un Ļeņingradas apgabalu okupācija būtu labvēlīga reiha nākotnei, kur tieši Ukrainas teritorija tika uzskatīta par industriāli un lauksaimnieciski attīstītāko reģionu visā Padomju Savienībā, kamēr Kaukāza reģions, it īpaši Baku apkaimē, bija atbildīgs par teju 73% no PSRS naftas apjoma. Turklāt, zinot, ka Napoleonam bija izdevies ieņemt Maskavu, bet nebija izdevies sakaut krievu karaspēku, Hitlers norādīja, ka sākotnēji svarīgāk bija koncentrēt vācu militāros spēkus uz, viņuprāt, ģeogrāfiski nozīmīgākiem reģioniem, iekams tiktu pievērsta uzmanība padomju galvaspilsētai — tas ir, sākumā nodrošināt "flangus" (ieņemt Baltijas telpu un Ļeņingradu, lai tādējādi varētu saglabāt būtiski svarīgo tirdzniecību ar Zviedriju, un ieņemt Ukrainas teritoriju, kas apgādātu reihu ar visu nepieciešamo lauksaimniecības produkciju). Šī iemesla dēļ pēc ģenerāļa Alfrēda Jodla rīkojuma pulkvežleitnants Bernhards fon Losbergs (Bernhard von Lossberg) 1940. gada 15. septembrī sagatavoja vācu teorētiskā uzbrukuma plāna papildinājumu ar nosaukumu "Operatīvais pētījums Austrumi" (vācu: Operationsstudie Ost), kas vairāk vai mazāk arī kļuva par galējās "Barbarosas" direktīvas uzbrukuma scenāriju.
Losberga papildinātais uzbrukuma plāns daudz ko pārņēma no iepriekšējā "Marka plāna", tomēr nedaudz izmainīja stratēģisko spēku izvietojumu un nospraustos galamērķus. Divu iepriekšējo armiju grupu vietā tagad bija trīs, kur armiju grupa "Ziemeļi" (vācu: Heeresgruppe Nord) un jaunizveidotā armiju grupa "Centrs" (vācu: Hereesgruppe Mitte) tiktu izvietotas uz ziemeļiem jau no pieminētajiem Pripetes purviem un kopā sastāvētu no 6 sauszemes armijām un 3 tanku armijām, turpretī armiju grupa "Dienvidi" (vācu: Heeresgruppe Süd) (gluži kā "Marka plānā") atrastos uz dienvidiem no Pripetes purviem un sastāvētu no 3 vācu sauszemes armijām un 1 tanku armijas. Lai gan arī šajā gadījumā vācu militārās ofensīvas lielākais spēks atradās ziemeļos no Pripetes purviem, galamērķi katrai armiju grupai tagad bija izvirzīti trīs galvenajos virzienos — Ļeņingradas, Maskavas un Kijivas virzienā. Līdz ar to katram no šiem stratēģiskajiem mērķiem tika nozīmēts atsevišķs armiju grupējums — 1) armiju grupai "Ziemeļi" feldmaršala Vilhelma fon Lēba (Wilhelm Ritter von Leeb) vadībā tika uzticēts izlauzties cauri Baltijas valstīm un ieņemt Ļeņingradu, lai tādējādi varētu apvienoties ar Somijas karaspēka vienībām Karēlijas teritorijā un traukties tālāk Arhangeļskas virzienā; 2) armiju grupai "Centrs" feldmaršala Fedora fon Boka (Fedor von Bock) vadībā bija paredzēts doties pa Napoleona pēdām, izlauzties cauri Baltkrievijas teritorijai un ieņemt Maskavu; 3) savukārt armiju grupai "Dienvidi" feldmaršala Gerda fon Rundšteta (Gerd von Rundstedt) vadībā vajadzēja traukties Kijivas virzienā, izlauzties cauri Ukrainas teritorijai un ieņemt ar naftas atradnēm bagāto Kaukāza reģionu, lai tādējādi nodrošinātu Vācijas kara potenciālu ar stratēģiskajām izejvielām. Visbeidzot visu operāciju kopumā uzņēmās vadīt feldmaršals Valters fon Brauhičs (Walther von Brauchitsch), kur lai iznīcinātu Sarkano armiju un iekarotu Padomju Savienību, vērmahts uz padomju—vācu robežas bija spiests sakoncentrēt vairāk kā 150 divīzijas (no kurām 19 bija tanku un 15 motorizētas). Līdz ar to 1940. gada 18. decembrī, uzliekot galējo parakstu "Barbarosas" direktīvai, Hitlers bija apstiprinājis visapjomīgāko un ambiciozāko militāro kampaņu cilvēces vēsturē ar starta datumu 1941. gada 15. maijā. Piecu nedēļu ilgo novēlošanos, kurā bieži vien tiek vainota vienīgi Hitlera kampaņa Balkānos, veicināja arī daudzi citi faktori, ieskaitot neparasti ilgās pavasara lietavas, vācu gaisa spēku nespēju laikus sagatvot lidlaukus priekšējās līnijās un autotransporta sadali divīzijām. Ne velti, zinot kādas likmes bija liktas uz Krievijas kampaņu, Hitlers atzīmēja, ka jūtas tā, it kā atvērtu durvis uz tumšu un līdz šim neredzētu telpu, nezinot to, kas sagaidīs aiz durvīm. Vēlāk arī savā testamentā Hitlers uzsvēra, ka tas ir bijis vissmagākais lēmums, kādu jebkad ir nācies pieņemt.
Vērmahts
Operācijas “Barbarosa” brīdī uz padomju—vācu robežas tika izvietoti vairāk kā 3 miljoni vācu karavīri, kas kopskaitā ar fašistiskās Ass valstu armijām sastādīja ap 3,8 miljoniem vīru lielu uzbrukuma kontingentu  — vērmahts tika sakoncentrēts vairāk kā 150 divīzijās (to skaitā no 19 tanku un 15 motorizētajām kājnieku divīzijām), ko paralēli papildināja 3350 tanki, 7200 artilērijas iekārtas un 2770 kaujas lidmašīnas. Bez tam papildus karavīriem tika iesaistīti arī mehāniskie transportlīdzekļi (no kuriem 70% bija aizgūti no sakautās Francijas) un vairāk kā 600 000 zirgu, kas vilka pārtikas krājumus, lielgabalus un sanitāros pajūgus.
Tā kā vācu zibenskara taktikas sekmīgais iznākums karā pret Padomju Savienību lielā mērā bija atkarīgs no vērmahta rīcībā esošajām tanku vienībām, Hitlers pavēlēja līdz operācijas "Barbarosa" sākumam palielināt Vācijas tanku ražošanas apjomu, kur vidēji iepretim 1940. gada otrās puses ikmēneša saražotajiem 182 tankiem, 1941. gada pirmajā pusē vidēji katru mēnesi tika saražoti jau 212 tanki. Šī iemesla dēļ uzbrukuma brīdī vērmahta sastāvā bija vairāki visa veida (galvenokārt vieglā un vidējā tipa) tanki, no kuriem procentuāli lielāko daļu (49%) veidoja tā sauktie "trešās markas" (angļu: Mark III) jeb Panzer III tanki (vācu: Panzerkampfwagen III), kuru sākotnējā ražošana bija attīstījusies jau kopš 1936. gadā.
Kopumā jaunākie Panzer III tanku modeļi svēra teju 20 tonnas un tika aprīkoti ar 30 mm biezām priekšējām bruņām, kas bija divreiz vairāk nekā sākotnējo modeļu uzstādījumos. Tāpat, sākot ar 1939. gadu, lielākā daļa "trešās markas" modeļu lielgabala kalibrs tika palielināts no 37 mm uz 50 mm, kas tādējādi šīs markas tankus (vismaz 1941. gadā) padarīja par spēcīgākajiem vācu arsenālā. Papildus "trešās markas" tankiem zināmu ievērību ieguva arī citi vidējā tipa tanki, kā, piemēram, StuG III (vācu: Sturmgeschütz III) un "ceturtās markas" jeb Panzer IV tanki, kuru primārās funkcijas kaujas laukā ietvēra attiecīgi prettanku iznīcināšanas un kājnieku atbalsta lomu.
Lai gan operācijas "Barbarosa" brīdī vērmahts paļāvās arī uz saviem vieglā tipa tankiem kā Panzer I un Panzer II, kā arī uz atsevišķiem Čehoslovākijas ražotiem tankiem, kuru priekšējais bruņojums sastādīja tikai no 13 līdz 35 mm biezu kārtu, un kas tādējādi veidoja atlikušo 51% no vācu kopējā tanku karaspēka, praktiski neviens no vērmahta rīcībā esošajiem tankiem nebija spējīgs cauršaut jaunāko padomju — T-34 un KV (krievu: Климент Ворошилов Танк) tipa — tanku bruņas, kas viennozīmīgi pēc iebrukuma Padomju Savienībā izraisīja šoku vācu militārpersonu vidū. Kaut gan tehniski vācu Panzer III modelis bija spējīgs izsist no ierindas T-34 vidējā tipa tankus, lai to izdarītu, tam bija jāraida precīzs šāviņš kā minimums no 500 metru attālumā, iekams KV tipa tanki salīdzinoši mierīgi varēja izsist spēcīgākos vācu tankus jau no 2000 metru lielas distances. Šī iemesla dēļ atsevišķi vēsturnieki ir norādījuši, ka praktiski puse no operācijas "Barbarosa" rīcībā esošajiem vācu tankiem bija pilnībā nepiemēroti un nederīgi Austrumu kampaņai.
Tomēr daži autori uzsver, ka atšķirībā no padomju tankiem vācu tanki tika labāk uzturēti, kur, lai gan padomju konstruktori, kas izstrādāja šos tanku projektus, bija labāki nekā viņu vācu kolēģi, strādnieki, kas bija atbildīgi par šo padomju tanku ražošanu bieži vien bija nepietiekami kvalificēti — kā rezultātā, līdzīgi vērmahtam, arī Sarkanā armija bija pastāvīgi spiesta labot bojājumus. Turklāt iepriekšējie divi karadarbības gadi, kuros vērmahts bija aktīvi pielietojis zibenskara taktiku, bija devuši vācu tankistiem ievērojamu pieredzi, kas operācijas "Barbarosa" laikā bija izteikti jūtama — vācu tankisti pareizāk mācēja izmantot savā labā attiecīgo apvidu, labāk pārzināja apšaudes un manevrēšanas principus, kā arī labāk spēja koordinēt uzbrukumus ar Vācijas gaisa spēkiem. Līdz ar to par spīti tam, ka krieviem bija izteikti spēcīgāki tanki nekā vāciešiem, vērmahta spēja kontrolēt padomju gaisa telpu nodrošināja iespēju noslaucīt padomju tanku vienības no gaisa. Turklāt, kā vācieši drīz atklāja, arī viņu viens no atpazīstamākajiem zenītlielgabaliem 8.8 cm Flak jeb t.s. 88 mm zenītlielgabals, lieliski noderēja ne tikai pret padomju kaujas lidmašīnām, bet, notēmēts pret trāpījumiem zemes līmenī, tas bija teju vai nāvējošs pret jebkuru jaunāko un apbruņotāko padomju tanku.
Aviācijas ziņā vērmahtam klājās nedaudz labāk, kur 1941. gada vasarā, gatavojoties uzbrukumam Padomju Savienībai, Luftwaffe jeb Vācijas gaisa spēki bija spējīgi sagādāt ievērojami labākas kaujas lidmašīnas nekā Sarkanā armija. Problēmu radīja tikai fakts, ka 2770 kaujas lidmašīnas, kas operācijas "Barbarosa" brīdī tika transportētas uz Austrumu fronti, veidoja tikai 65% no kopējā vācu gaisa spēku potenciāla, kur atlikušie 35% jeb 1566 kaujas lidmašīnas pēc Hitlera iniciatīvas tika izkaisītas citos karadarbības teātros — Rietumeiropā, Vidusjūras reģionā, Ziemeļāfrikā un virs Vācijas — tādējādi liedzot iespēju Vācijas gaisa spēkiem koncentrēt visu savu aviācijas potenciālu stratēģiski svarīgākajā DISAMBIGSs līnijā. Kopumā Vācijas gaisa spēki operācijas "Barbarosa" brīdī tika iedalīti četrās daļās, kur katrs no trim stratēģiskajiem vācu armiju grupējumiem kā atbalstu saņēma pa vienai gaisa flotei, kamēr vēl viena atsevišķa gaisa flote tika norīkota galējos Eiropas ziemeļos, lai atbalstītu Somijas teritoriju un sargātu jau ieņemto Norvēģiju. Spēcīgākā no tām bija Otrā gaisa flote, kas tika piekomandēta armiju grupai "Centrs", tādējādi vēlreiz apliecinot šīs armiju grupas stratēģisko nozīmi uzbrukuma īstenošanā.
Vācu aviāciju operācijas "Barbarosa" brīdī varēja iedalīt trīs tipu lidmašīnās — iznīcinātājos, pikējošajos bumbvedējos un bumbvedējos, no kuriem tieši iznīcinātāji bija atbildīgi par gaisa pārsvara nodrošinājumu un bumbvedēju piesegšanu. Slavenākais vācu iznīcinātājs Austrumu frontē bija Messerschmitt Bf 109 jeb Me 109, kuram 1941. gadā no padomju aviācijas puses praktiski nebija nekādu konkurentu. Lai gan sava lielākā tāldarbības rādiusa dēļ no vācu iznīcinātājiem zināmu ievērību ieguva arī divmotoru būvētā Messerschmitt Bf 110 jeb Me 110 kaujas lidmašīna, gaisa kaujās tā nebija tik prasmīga kā tās līdziniece Me 109. Turpretim no vācu pikējošajiem bumbvedējiem visgraujošāko slavu, it īpaši karadarbības pirmajos divos gados, ieguva Junkers Ju 87 jeb t.s. Štuka (vācu: Sturzkampfflugzeug), kas operācijas "Barbarosa" brīdī bija lielākoties atbildīga par padomju sauszemes spēku — tanku un cita veida motorizēto vienību — iznīcināšanu, kā arī apgādes līniju apšaušanu, kamēr Junkers Ju 52, kas karā laikā tika apzīmēta arī kā Sanitäts—Ju, tika pārveidota par lidojošu hospitāli. Savukārt no bumbvedējiem pazīstamākie modeļi bija Junkers Ju 88, Dornier Do 17, Dornier Do 217 un Heinkel He 111, kas tāpat kā iznīcinātāju gadījumā bija pārāki par padomju bumbvedējiem.
Sarkanā armija
Ass valstu uzbrukuma brīdī no kopējiem 5,5 miljoniem Sarkanās armijas karavīru teju 2,7 miljoni bija izvietoti uz padomju—vācu robežas, līdz ar to, par spīti vērmahta skaitliskajam pārākumam, padomju karaspēka vienības, kas atradās PSRS rietumu teritorijā, tik un tā veidoja pietiekoši lielu barjeru uzbrūkošajām vācu armijām. Tomēr dzīvā karaspēka trūkumu sākotnēji kompensēja fakts, ka Padomju Savienībai bija daudz vairāk tanku nekā vāciešiem — 23 767 padomju tanku pret 3350 vācu tankiem. Kaut gan šajā gadījumā atsevišķi vēsturnieki uzsver, ka skaitliskajam pārsvaram tanku ziņā nebija tik liela nozīme, kā sākotnēji varētu likties, jo no 23 767 tankiem, kas 1941. gada vasarā atradās Sarkanās armijas rīcībā, teju 15 000 bija novecojušie T-26 un BT-7 tanki, slikti konstruēti un par lētu naudu uzbūvēti. Jaunā ražojuma vidējais tanks T-34 un smagais tanks KV bija lieliski, taču no kopējā tanku skaita padomju karaspēkam tādu bija relatīvi nedaudz — 1861 modelis, no kuriem tikai kādi 1475 atradās PSRS rietumos. Turklāt padomju speciālistiem, kas iepriekšējos gados, bija apmeklējuši Vācijas rūpnīcas, vācu tanki nešķita sevišķi iespaidīgi, kur paralēli vēl sliktāk par tiem bija izteikušies Spānijas pilsoņu kara padomju veterāni. Tie lielākoties ziņoja, ka pat novecojušais T-26 bija labāks nekā vācu vieglie tanki — Panzer I un Panzer II. Veterāni norādīja, ka vācu tankiem ne tikai bija vājāki lielgabali, bet arī stipri plānākas bruņas. Līdz ar to, lai gan tādi jaunākie vācu modeļi kā Panzer III un Panzer IV dižojās ar biezākām bruņām un labākiem lielgabaliem, tiem joprojām nebija izredžu un ne tuvu nestāvēja klāt modernajiem padomju T-34 un smagajiem KV tipa tankiem — T-34 bruņas bija 45 mm biezas, kamēr KV tipa tankiem tās bija līdz pat 90 mm biezas (iepretim vācu 20 līdz 30 mm), kur šajā gadījumā pat lielākajai daļai vācu artilērijas nebija pa spēkam cauršaut šādu padomju tanku bruņojumu.
Pazīstamais vācu autors Pauls Karells (Paul Carell) uzsver, ka galvenais iemesls, kādēļ sākotnēji Vācijas tanku bruņojums tik ļoti atpalika no padomju ražojumiem, bija vācu slepenā dienesta pasīvās rīcības dēļ. Karells norāda, ka pirms operācijas "Barbarosa" sākuma vācu slepenais dienests Padomju Savienības teritorijā bija kopumā visai vājš — tas par padomju militārajiem jautājumiem nav zinājis gandrīz neko, kamēr krievi par vāciešiem ir zinājuši praktiski visu. Krievi pazina vācu ieročus, vācu garnizonus, vācu apmācību laukumus un vācu bruņošanās rūpniecību. Krievi sīki pārzināja vācu tanku produkciju, kā arī tiem bija skaidri priekšstati par uzbrūkošo vācu divīziju skaitu. Turpretim vācieši kara sākumā lēsa padomju pieejamo divīziju skaitu uz 200, kur jau pirmo sešu nedēļu laikā nācās konstatēt, ka to bija vismaz 360. Bez tam vāciešiem nebija nekādas jausmas par jaunākajiem padomju tankiem — T-34 un KV, kā arī raķešu zalvēm, t.s. "katjušām", ko vācieši vēlāk iesauca par "Staļina ērģelēm". Karells atzīmē, ka, iespējams, liktenīgu lomu šajā padomju spēku nepietiekamajā novērtējumā spēlēja Ziemas karš, kurā mazākā un relatīvi vājākā Somija spēja pietiekoši ilgi pretoties Padomju Savienības pārspēkam. Tāpat Karells uzsver, ka vēl šodien atrodas pietiekami daudz ļaužu, kas apgalvo, ka Staļins karā pret somiem tīši lietojis vecus ieročus un iesaistījis vienīgi vājus spēkus, lai tādējādi maldinātu pasauli. Katrā ziņā padomju virspavēlniecība karā pret Somiju nelietoja T-34 un smagos KV tipa tankus, kaut tie tika ražoti netālu no Somijas robežas. Ne velti šajā sakarā somu maršals Karls Gustavs Mannerheims savos memuāros vēlāk pieminēja, ka Hitlers 1942. gadā viņam esot atzinies, cik liels ir bijis viņa pārsteigums par krievu bruņošanās potenciālu. Hitlers esot atzinis, ka, ja viņam kāds kara sākumā būtu sacījis, ka krievi var iesaistīt kaujās 35 000 kaujas mašīnu, viņš tam būtu pilnīgi neticējis, taču, sākoties karam ar Padomju Savienību, krievi patiesi ražoja tankus un cita veida bruņmašīnas neiedomājamos apjomos.
Tomēr skaitliski lielajam un apbruņotajam padomju tanku potenciālam bija arī savas vājās vietas — T-34 vidējā tipa tankiem bieži vien trūka tēmēšanas precizitātes, kur 1941. gada vasarā tikai nedaudziem krievu komandieriem bija pieklājīgi binokļi, ar kuriem precīzāk varēja noteikt trāpījumus tālākā distancē. Turklāt viens no izteiktākajiem mīnusiem bija radiosakaru ierīču trūkums padomju tankos, kas neļāva pēc iespējas efektīvāk koordinēt uzbrukumus kaujas laukā. Taču pats lielākais trūkums, kā to vēlāk konstatēja arī padomju virspavēlniecība, bija vājā taktika. Ne velti viens no slavenākajiem vācu tanku komandieriem un motorizēto vienību taktikas izveidotājiem Otrajā pasaules karā — ģenerālis Heincs Guderians — savulaik atzīmēja, ka padomju tankisti bija nepietiekami apmācīti, kur uzbrukuma laikā viņiem trūka izpratnes par taktiku un iniciatīvām. Padomju tanku vienības vai nu cīnījās līdz beidzamam, neizkustoties no vietas, vai arī pēdējā mirklī vienkārši metās bēgt — "krievu tanki gluži kā bruņurupuči izrāpoja no savām pozīcijām un, metot līkločus, mēģināja bēgt", rakstīja kāds novērotājs vācu—padomju kara laikā.
Visbeidzot aviācijas ziņā (vismaz 1941. gadā) spēku samērs lielākoties bija par labu Vācijas pusē, kur, lai gan padomju gaisa spēki ar savām teju 20 000 kaujas lidmašīnām skaitījās lielākā aviācija pasaulē, teju 80% no tās lidmašīnām aizvien vēl bija novecojušas, kurām pietrūka vissvarīgākais no visām vērtībām — ātruma. Iemesls šāda veida tehnoloģiskajai paritātei bija Staļina trīsdesmito gadu tīrīšanas, kuras bija skārušas ne tikai vadošās militārpersonas, bet arī daudzus vadošos padomju aviorūpniecības inženierus, kas tādējādi bija iedragājusi PSRS vadošo lomu aeronautikā. Būtībā 1941. gada vasarā no padomju lidmašīnām tikai divu veidu iznīcinātājus — Jak—1 un LaGG—3 — varēja uzskatīt par moderniem, tomēr vācu Me 110 bija krietni pārākas. Tādi jaunākie padomju iznīcinātāju modeļi kā MiG—3 (krievu: Микоян и Гуревич МиГ-3) un Il-2 jeb Ilyushin Il-2 (krievu: Илью́шин Ил-2), kas atsevišķos parametros bija pat pārākas nekā vācu līdzgaitnieces, vēl tikai atradās savas attīstības pašā sākumposmā, tādējādi nodrošinot vācu gaisa spēkiem teju vai neierobežotu pārsvaru padomju gaisa telpā. Turklāt, sākoties vācu iebrukumam, vairākiem padomju pilotiem bija tikai pāris stundu liela lidošanas pieredze, kur paralēli vēl tam tikai 15% no visiem pilotiem bija apmācīti lidojumiem nakts apstākļos.
Norise
<blockquote class="toccolours" style="text-align:left; width:30%; float:right; padding: 10px 15px 10px 15px; display:table;">"Kad sāksies [operācija] "Barbarosa", [visa] pasaule aizturēs elpu!"
- Ādolfs Hitlers
Savā testamentā Hitlers vairākkārt bija uzsvēris, ka, gaidot vācu nosprausto uzbrukumu Padomju Savienībai, viņu personīgi visvairāk biedēja iespējamība, ka Staļins varētu pēkšņi un negaidīti uzsākt uzbrukumu pirmais. Galu galā, pēc Hitlera domām, karš starp Vāciju un Padomju Savienību bija neizbēgams, līdz ar to nacistu skatījumā alianse ar Padomju Savienību bija izdevīga tikai līdz noteiktam laika posmam, kā rezultātā bija svarīgi uzsākt uzbrukumu pirmajiem, lai tādējādi iegūtu stratēģisko iniciatīvu un izvērstu karadarbību ienaidnieka teritorijā.
Lai gan Staļins bija aizliedzis savam karaspēkam uz padomju—vācu robežas veikt provokatīvas darbības, lai tādējādi neizprovocētu Hitleru uz priekšlaicīgu kara pieteikumu, lielākā problēma, ar ko 1941. gada 22. jūnija rītausmā nācās saskarties Sarkanās armijas karavīriem bija tas, kā atšķirt negaidītu vācu "provokāciju" no reālas karadarbības. Iepriekšējo astoņu mēnešu laikā Kremlis bija saņēmis vairāk kā astoņdesmit brīdinājumus par to, ka Vācija gatavojās uzbrukt Padomju Savienībai. Taču Staļins līdz pat vācu invāzijas brīdim atteicās atzīt uzbrukuma iespējamību, uzskatot, ka Hitlers nekad neuzsāktu karu divās frontēs, iekams Lielbritānija netiktu sakauta. Šī iemesla dēļ ikreiz, kad Staļins saņēma kārtējo brīdinājumu par gaidāmo vācu uzbrukumu, tā tika klasificēta kā dezinformācija. Britu autors Antonijs Bīvors norāda, ka Staļins jutās pārliecināts, ka vairums saņemto brīdinājumu bija nekas vairāk kā "anglijskaja provakacija", kas ietilpa Padomju Savienības niknā ienaidnieka Vinstona Čērčila plānā izraisīt karu starp Krieviju un Vāciju. Līdz ar to par spīti tam, ka virknē padomju robežapsardzes ziņojumu tika minēts tas, ka mežos turpat aiz robežas tiek iesildīti vācu tanku motori, ka vācu sapieri būvē tiltus pār upēm un novāc dzeloņstiepļu aizsprostus, Staļins joprojām nespēja pieņemt domu, ka notikumi vairs nepakļāvās viņa kontrolei. Ne velti toreizējais Vācijas propagandas ministrs Jozefs Gebelss visai pamatoti padomju diktatoru salīdzināja ar trusīti, kuru bija nohipnotizējusi čūska.
Zirga gaitas
Dažādos veidus, kā zirgs pārvietojas, sauc par zirga gaitām. Tās var būt gan dabiskas, gan cilvēku trenētas un attīstītas.
Barbarosa (plāns)
Norise
Tikmēr simtiem tūkstošu Ass valstu karavīru, kas slēpās Austrumprūsijas un okupētās Polijas klusajās birzīs, bija saņēmuši pavēli nelietot radiosakarus. Artilērijas pulki, aizbildinoties ar manevriem, ieradušies austrumu pierobežā jau vairākas nedēļas iepriekš bija labi sagatavojušies savam uzdevumam. Austrumprūsijā artilēristi, ģērbušies vecās, no vietējiem iedzīvotājiem aizlienētās drēbēs, ar pajūgiem bija aizveduši šāviņu rezerves uz iepriekš izraudzītām uguns pozīcijām un tur tās labi nomaskējuši. Tomēr, satumstot naktij, tika dota pavēle, un vācu armijai vairs nepalika nekādu šaubu. No lielgabaliem tika novākta kamuflāža, vai arī tie tika izvilkti no paslēptuvēm šķūņos. Pēc tam tie tika nogādāti uz pozīcijām, izmantojot zirgus, riteņkāpurķēžu mašīnas vai artilērijas vilcējus ar aptumšotiem starmešiem. Artilērijas virsnieki kopā ar kājniekiem devās uz priekšu, kur līdz padomju robežsargu priekšposteņiem atlika vien pārsimt metru. Lai gan daudzi vācu karavīri baidījās doties pār robežu uz nezināmo zemi, par kuru bija dzirdējuši tikai šausmu stāstus, vairums no viņiem paļāvās uz virsnieku sacīto, ka par ziemas mītnēm nebūs jāuztraucas, jo karš ar Krieviju turpināsies tikai četras nedēļas.
Visbeidzot 22. jūnija rītausmā — pulksten 3.15 pēc Vācijas laika — uz padomju—vācu robežas sākās pirmās artilērijas apšaudes, kur atsevišķos frontes sektoros vācu artilērijas radītā kanonāde turpinājās veselas trīs stundas no vietas. Vairāk kā 3 miljoni vācu karavīru kopā ar fašistiskās ass valstu armijām, kopskaitā ap 4 miljoniem vīru — iedalīti trijās armiju grupās — no Somijas līdz Melnajai jūrai uzsāka ilgi gaidīto uzbrukumu Padomju Savienībai. Tilti pār upēm tika sagrābti pirms NKVD robežsargi paguva reaģēt. Robežsargu ģimenes, kas dzīvoja pie robežposteņiem, gāja bojā kopā ar viņiem. Dažos gadījumos jau iepriekš bija veikti slepeni reidi, lai aizvāktu mīnas. Turklāt, sākoties uzbrukumam, vācu diversantu grupas jau darbojās krievu robežas aizmugurē, atvienojot telefona līnijas. Kad vācu kājnieku vienības tajā 22. jūnija rītausmā ieraudzīja austrumos svīstam gaismu, to priekšpulki jau kāpa laivās, lai forsētu ūdens šķēršļus. Daudzi kājnieku pulki, mērodami pēdējos pārsimt metrus līdz savai starta līnijai, dzirdēja, kā no aizmugures jau tuvojas Luftwaffe bumbvedēju un iznīcinātāju vienības, lai dotu pirmo gaisa triecienu ienaidnieka pozīcijām. Līdz ar to vairāk par visu Hitlers varēja būt apmierināts, ka ir uzsācis visambiciozāko un pārdrošāko militāro kampaņu cilvēces vēsturē, kuru labprātāk pats mēdza dēvēt par savu ilgi gaidīto Eiropas krusta karu pret boļševismu.
Zirga gaitas
Klasifikācija
Zirga gaitas var iedalīt dažādos veidos. Visas iedzimtās zirga gaitas dalās divās lielās grupās: "dabiskajās" gaitās un "vieglajās" gaitās. Dabiskās gaitas ir visiem zirgiem kopš piedzimšanas, tās nav jātrenē un jāmāca. Arī vieglās gaitas ir iedzimtas, bet tās nav visiem zirgiem. Vieglās gaitas ir tikai dažām šķirnēm, un ļoti bieži, lai zirgs kopā ar jātnieku ietu vieglajā gaitā, tā viņam ir jāattīsta. Jo ir vieglās gaitas, kas, lai saglabātu līdzsvaru, ir fiziski grūtas ar jātnieku uz muguras. Zirgam nevar iemācīt vieglo gaitu, ja tā viņam nav iedzimta.
Barbarosa (plāns)
Pirmās gaisa kaujas
Pateicoties vācu zibenīgajam uzbrukumam, arī turpmākajās dienās Luftwaffe turpināja gūt vērāņemamus panākumus Padomju Savienības gaisa telpā, kur laika posmā starp 23. un 26. jūniju viens no vācu gaisa spēku ģenerālfeldmaršaliem, Erhards Milhs (Erhard Milch), atzīmēja, ka papildus jau pirmajā dienā iznīcinātajām 1200 lidmašīnām vācu pilotiem bija izdevies notriekt vēl teju 2000 pretinieka lidmašīnu, kā rezultātā jau praktiski pirmajās karadarbības dienās vāciešiem bija izdevies izveidot un nostiprināt absolūtu gaisa pārsvaru Padomju Savienības teritorijā. Ne velti toreizējais vācu ģenerālštāba priekšnieks Francs Halders (Franz Halder) lakoniski savā dienasgrāmatā atzīmēja, ka militārie panākumi, kas tika īstenoti jau karadarbības pirmajā dienā, lika secināt, ka "visā frontes līnijas garumā pretiniekam acīmredzami ir sagādāts taktiskais pārsteigums".
Zirga gaitas
Klasifikācija
Cits veids, kā mēdz klasificēt gaitas, ir sadalījums grupās pēc to stila: soļu gaitas (ieskaitot vieglo soļu gaitu), skrienošās jeb rikšu gaitas un lēkšu gaitas. Šādi zirgu gaitas ir iedalījusi Britu Zirgu Asociācija, un dresāžas noteikumos tiek izšķirtas 4 soļu gaitas, 6 rikšu gaitas, 5 lēkšu gaitas, apstāšanās un atkāpšanās.
Barbarosa (plāns)
Sekas
Neveiksmīgais "Barbarosas" noslēgums noveda pie tā, ka Vācija tika ierauta ilgstošā un nogurdinošā karadarbībā pret resursiem bagātāko Padomju Savienību, kurai viennozīmīgi šāds kara scenārijs bija daudz izdevīgāks nekā ar resursiem ierobežotajai Vācijai. Līdz ar to karadarbība starp abām totalitārajām lielvalstīm turpinājās līdz pat 1945. gada maijam, kuras laikā tika piedzīvotas vienas no lielākajām un asiņainākajām kaujām cilvēces vēsturē. Bez tam pieaugošās brutalitātes dēļ konflikts ieguva arī iznīcības kara raksturu.
Zirga gaitas
Soļi
Soļi ir četru piesitienu gaita ar vidējo ātrumu apmēram 6,4 km/st. Kad zirgs soļo, tā kājas pieskaras zemei sekojoši: kreisā pakaļkāja, kreisā priekškāja, labā pakaļkāja, labā priekškāja. Piesitieni ir regulāri un ritmiski; 1-2-3-4. Soļojot zirgam vienmēr viena kāja ir pacelta gaisā, un pārējās trīs ir uz zemes. Tā ir ļoti stabila un droša gaita. Zirga galva un kakls soļojot viegli kustas uz augšu un leju, kas palīdz saglabāt līdzsvaru.
Ideāla soļu gaita ir tad, ja pakaļkāja tiek nolikta uz zemes nedaudz tālāk uz priekšu nekā pirms tam uz zemes stāvēja tās pašas puses priekškāja. Jo pakaļkāja pārliekas tālāk uz priekšu, jo soļu gaita ir mīkstāka un patīkamāka jātniekam. Dažādas šķirnes un zirgi kā indivīdi variē soļu "mīkstumā" un komfortā, lai gan jātnieks vienmēr jutīs nelielu zirga ķermeņa kustību no vieniem sāniem uz otriem, mainoties tā pakaļkājām.
Ātrākā soļu gaita ir "skrienošā soļošana", kā to sauc, ja runā par Tenesijas soļojošo zirgu jeb "tolts", ja runā par Islandes zirgu. Šī gaita rakstā ir aprakstīta nedaudz zemāk.
Spāņu solis ir viena no soļu gaitām, kuru zirgam ir attīstījis cilvēks, balstoties uz dabiskajiem, iedzimtajiem elementiem, savirknējot tos gaitā. Dabā zirgi tā nesoļo, bet, piemēram, ērzelis šādā veidā izrādās ķēvei, izpildot šo soli vienu-divas reizes. Ir cilvēki, kas uzskata, ka ķēvēm nevajadzētu piedalīties dresāžas sportā.
Rikši
Rikši ir divu piesitienu gaita, kas var variēt ar dažādu ātrumu, no lēna līdz ātram. Vidējais rikšu ātrums ir 13 km/st, varētu teikt, ka zirgs rikšo tikpat ātri, kā skrien vesels, pieaudzis cilvēks. Ir šķirnes, kas var rikšot ļoti ātri, piemēram, Amerikas rikšotājs var rikšot ātrāk, nekā auļo parasts zirgs (zirgs, kas nav sacīkšu zirgs).
Rikšu gaitā diagonālais kāju pāris kustas un pieskaras zemei vienlaicīgi. Ātros rikšos ir brīdis, kad zirgs it kā lido, visas četras kājas tam ir gaisā. Tā ir ļoti stabila, līdzsvarota gaita, un zirgam, lai sevi līdzsvarotu, nav vajadzīgs papildus kustināt kaklu un galvu augšup, lejup. Rikši ir zirga darba gaita, zirgs var rikšot ļoti ilgi, atšķirībā no lēkšiem un auļiem. Veselīgs zirgs var rikšot stundām ilgi, un tā ir galvenā gaita, kādā zirgs savvaļā pārvietojas no vienas vietas uz otru.
Atkarībā no zirga un tā ātruma, rikši var būt diezgan grūta gaita jātniekam. Jātnieks tiek it kā izsviests no sedliem katru reizi, kad diagonālais kāju pāris atsitas pret zemi, tādēļ jātniekam ir jamācās sēdēt sedlos, sevi ritmiski šūpojot augšup un lejup. Ja jātnieks nemāk sevi ritmiski saskaņot ar zirga kustībām, tad jātnieks ar savu svaru dauza zirga muguru, katru reizi pret to atsitoties. Lai iemācītos sēdēt zirgā rikšu gaitā un pēc tam varētu ilgstoši rikšot, jātniekam ir jābūt attīstītiem muguras un vēdera muskuļiem. Kad jātnieks ir apguvis turēt sevi līdzsvarā rikšos, tad arī viņam šī gaita vairs nav grūta, citādāk tas ir ar ātrajiem rikšiem. Pat pieredzējušiem un trenētiem jātniekiem ir grūti ilgstoši nosēdēt ātros rikšos. Ir neiespējami nosēdēt uz sacīkšu rikšotāja, kad tas rikšo brīviem, nesavāktiem rikšiem, maksimālā ātrumā.
Dresāžas zirgiem māca rikšu variācijas: piaffe un pasāžu. Piaffe ir rikšu gaita, kas gandrīz notiek uz vietas, ar nelielu kustību uz priekšu. Pasāža ir paplašināta, bet ļoti lēna, it kā pauzēta rikšu gaita. Abās gaitās zirgam ir jābūt ļoti labi trenētam un sakopotam, ar labi attīstītu muskulatūru. Dabā ērzeļi izpilda gan piaffe, gan pasāžu, izrādoties ķēvei.
Lēkši
Lēkši ir savākta, kontrolēta trīs piesitienu gaita, kas parsti ir nedaudz ātrāka nekā vidēji ātri rikši. Ja klausās kāju piesitienu troksnī, tad var dzirdēt ritmu: 1-2-3 pauze 1-2-3 pauze. Jo zirgs skrien ātrāk, jo garāka ir pauze.
Lēkšos viena no pakaļkājām ir atspēriena pakaļkāja, piemēram, labā pakaļkāja atsperas un stumj zirgu uz priekšu. Laikā, kad atspēriena kāja atsitas pret zemi, pārējās trīs kājas lido uz priekšu. Nākamās kājas, kas atsitas pret zemi, ir kreisā pakaļkāja un labā priekškāja vienlaicīgi, labajai pakaļkājai uz īsu brīdi joprojām atrodoties uz zemes. Trešais piesitiens pie zemes ir ar kreiso priekškāju, bet uz zemes uz īsu brīdi joprojām ir diagonālais pāris.
Lēkšos viena no priekškājām un tās pašas puses pakaļkājām ir novietotas nedaudz priekšā otrām divām kājām. To sauc par vadošo kāju. Izņēmums ir "pretējie" lēkši, lēkšojot aplī, zirgam ir ērti un vēlams gaitu vadīt ar iekšējo kāju. Tātad, ja zirgs uzsāk lēkšot ar labo pakaļkāju, kā paskaidrots piemērā iepriekš, tad viņam ir kreisā vadošā kāja.
Kad zirgam mugurā sēž jātnieks, tad jautājums par vadošo kāju kļūst ļoti aktuāls. Jājot ar zirgu ierobežotā laukumā, pareiza vadošā kāja kļūst ļoti svarīga zirga līdzsvaram. Pārejot no lēnākas gaitas lēkšos, jātnieks parasti dod zirgam zīmi, kuru kāju izvēlēties par vadošo. Piedevām, kad konkūrā zirgs ir pārlēcis šķērsli, jātnieks dod zīmi, kāda būs nākamā vadošā kāja, lai varētu pārlēkt nākamo šķērsli vai izņemt pagriezienu. Jātnieks dresāžā vai polo sacīkstēs var zirgam pieprasīt arī nepareizo vadošo kāju - "pretējos" lēkšus. Tas viss no zirga prasa lielu sagatavotību un sakopojumu. Lēkšojot taisni, zirgam var prasīt nomainīt vadošo kāju, to sauc par "lidojošo" vadošās kājas maiņu.
Auļi
Auļi ir ļoti līdzīga gaita lēkšiem; izņemot to, ka tā ir ļoti ātra gaita, zirgam ir lidojums gaisā, un trīs piesitienu gaita izvēršas par četru piesitienu gaitu. Tā ir zirga ātrākā gaita, vidējais ātrums ir 40-50 km/st. Savvaļā zirgi auļo, lai aizbēgtu no ienaidniekiem. Zirgs no vietas ātri var noauļot apmēram 3 km, tad tam vajag atpūsties un palēnināt gaitu.
Auļi ir zirgu ātruma sacīkšu gaita. Pasaulē reģstrētais ātruma rekords ir Amerikas ceturtdaļjūdzes zirgam (angliski -Quarter horse) - 88 km/st. Ceturtdaļjūdzes zirgi ir šķirne, kas izveidota, lai sacenstos auļos distancē, kas ir vienas ceturtdaļjūdzes garumā.
Tāpat kā lēkšos, zirgam auļos viena pakaļkāja ir atspēriena kāja un otras puses priekškāja ir vadošā kāja, bet diagonālās kājas, kas lēkšos atsitas pret zemi vienlaicīgi, auļos pieskaras zemei ar apmēram 1 sekundes atšķirību, tad abas gaitas - gan lēkši, gan auļi noslēdzas ar vadošās kājas atsitienu pret zemi.
Pēc atspēriena pret zemi seko lidojums gaisā, bet atšķirībā no lēciena pāri šķērslim, kad pirmās pie zemes pieskaras priekškājas, auļos pirmā kāja pēc lidojuma pie zemes piesitas otra pakaļkāja (pretējā atspēriena pakaļkājai)
Aida
Aida gaita ir divu piesitienu gaita, kad vienlaicīgi uz priekšu kustas vienas un tās pašas puses priekškāja un pakaļkāja, tieši pretēji rikšiem, kad uz priekšu kustas diagonālo kāju pāris. Abās šajās gaitās vienmēr vismaz divas kājas ir gaisā. Skaistai aida gaitai ir lidojums starp piesitieniem, tādēļ to mēdz saukt arī par "lidojošo aidu". Ja aida gaitai nav lidojuma fāzes, tā ir lēna un ļoti neērta gaita jātniekam, tad to sauc par "cūkas aidu", un, piemēram, Islandes zirgus ar tādu aidu parasti izbrāķē. Ir šķirnes, kurām aida gaita ir kaut kur pa vidu starp skrienošo soļošanu un lidojošo aidu: sobrendando zirgs un peruāņu paso. Ir zirgi, kas rikšus aizvieto ar aidu, bet visbiežāk zirgi var gan rikšot, gan skriet aidā.
Kopumā aida gaita ir ātrāka gaita nekā rikši, un tā ātrums ir salīdzināms ar auļiem. Aida gaitai tiek rīkotas speciālas sprinta sacīkstes, distances garums, piemēram, Islandē ir 250 m. Distance ir tik īsa tādēļ, ka tā prasa no zirga ļoti daudz enerģijas.
Vieglās gaitas
Atšķirībā no šķirnēm, ir vairākas vieglās gaitas, bet tās visas ir četru piesitienu gaitas. Tās atšķiras gan ar soļu rakstu, gan ātrumu. Visas vieglās gaitas ir ātrākas kā soļošana, bet parasti ir lēnākas nekā lēkši. No gaitām, kas ir ātrākas par soļiem, tās ir visērtākās gaitas jātniekam. Jātniekam ir diezgan viegli un ērti šādā gaitā nojāt garu ceļa distanci, tādēļ vieglo gaitu zirgu šķirnes ir populāras starp cilvēkiem, kuriem sedlos dienā joprojām ir jāpavada ilgs laiks. Ir šķirnes, kurām vieglā gaita neprasa nekādu papildus apmācību, bet ir šķirnes, kurām ar minimālu apmācību zirgi spēj izpildīt vieglo gaitu.
Vieglās gaitas kopumā dalās divās grupās: laterālās gaitas, kad vienas puses priekškāja un pakaļkāja kustas viena aiz otras, un diagonālās gaitas, kad pretējās puses priekškājas un pakaļkājas seko viena otrai.
Galvenās vieglās gaitas: Fokstrota gaita galvenokārt asociējas ar Amerikas Misuri fokstrota zirgu šķirni, bet ir arī citas šķirnes, kas iet šajā gaitā. Fokstrota gaita ir četru piesitienu gaita, kurā diagonālā pāra priekškāja tiek nolikta uz zemes pirms pakaļkājas.
Paso gaita ir laterāla četru piesitienu gaita, kas raksturīga peruāņu paso zirgiem un paso fino zirgiem. Paso fino zirgu paso gaitas variējas no lēnas līdz ātrai: paso fino, paso korto un paso largo. Peruāņu paso zirgiem ir vēl gaita, ko sauc par paso llano, kurai ir raksturīgs paplašināts laterālais solis priekškājai.
Raks ir laterāla gaita, kas raksturīga piecu gaitu Amerikas jājamzirgam. Raka gaitā zirgs var sasniegt gandrīz aida ātrumu, bet tā joprojām ir četru piesitienu gaita, ar ritmisku un līdzenu 1-2-3-4 piesitienu pie zemes.
Skrienošā soļošana ir četru piesitienu laterāla gaita, kur kājas tiek liktas tāpat kā ejot, bet ātrums ir lielāks un gaita ir mīkstāka nekā soļi. Tā ir Tenesijas soļojošā zirga iedzimtā gaita, kas tam nav jātrenē.
Jablonskis
Jablonskis (pl, no jabłoń — 'ābele'; sieviešu dzimtē Jablonska (Jabłońska)) ir poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
Ziedoņa iela (Rīga)
Ziedoņa iela ir iela Rīgā, Kurzemes rajonā, Imantas apkaimē. Ielas kopējais garums ir 690 metri, tā ir daļēji asfaltēta un sastāv no 1—2 braukšanas joslām.
Ielas raksturojums
Ziedoņa iela sākas "T" veida savienojumā ar Mazo Zolitūdes ielu un virzās ziemeļaustrumu virzienā. Krustojas ar Airītes ielu un nedaudz tālāk ar Beberbeķu ielu. Tālāk iela pagriežas austrumu virzienā un beidzas "T" veida savienojumā ar Kurzemes prospektu iepretīm Kurzemes prospekta un Zentenes ielas krustojumam.