cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Somijas karogs
Somijas Republikas karogs ir Somijas Republikas karogs, kurš tika pieņemts 1918.gada martā - četrus mēnešus pēc valsts izveidošanas. Karoga atveidojuma pamatā ir skandināvu krusts. Zilais krusts karogā simbolizē Somijas ezerus un debesis, bet baltā krāsa - sniegu un Somijas vasaru gaišās naktis.
1917.gadā, kad Somija atguva neatkarību no Krievijas, par valsts karogu kļuva no valsts ģerboņa atvasināts karogs, bet pēc četriem menēšiem no tā atteicās.
Valdības karogam krusta vidū ir pievienots arī valsts ģerbonis.
Diferenciālvienādojums
Diferenciālvienādojums ir vienādojums, kas satur nezināmas funkcijas atvasinājumus un diferenciāļus. Tos parasti izveido, risinot dažādas matemātikas, fizikas un tehnoloģijas problēmas un uzdevumus. Ja diferenciālvienādojums satur viena argumenta funkciju, tad to sauc par parasto diferenciālvienādojumu, bet, ja satur vairāku argumentu funkciju, — par parciālo diferenciālvienādojumu.
Programmatūra
Dažas CAS (computer algebra system) programmas var atrisināt diferenciālvienādojumus. Šīs CAS programmatūras un to komandas ir vērts pieminēt:
Šo
Šo (Ϸ, ϸ) - no aprites izgājis grieķu alfabēta burts, kurš tika ieviests pēc Aleksandra Lielā Baktrijas iekarošanas. Ar burtu "šo" tika pierakstīta skaņa "š", kas bija baktriešu valodā.
Borščivas rajons
Borščivas rajons (uk) ir Ukrainas Ternopiļas apgabala administratīvā iedalījuma vienība. Robežojas ar Ternopiļas apgabala Zaļiščiku un Čortkivas rajoniem, Čerņivcu apgabala Hotinas un Zastavnas rajoniem, kā arī Hmeļnickas apgabala Čemerivcu un Kamjanecas-Podiļskas rajoniem.
Borščivas rajona Okopu ciema dzimis hasīdisma pamatlicējs Baalšemtovs (1698—1760), bet Koroļivkas ciemā — Šabtaja Cvi piekritējs Jakobs Franks (Jakob Joseph Frank, 1726—1791).
Rajona teritorijā atrodas ģipša alu kompleksi — pie Koroļivkas ciema atrodas Optimistična ala (izpētītais alas garums — 232 kilometri), bet pie Strilkivcu ciema — Ozerna ala (izpētītais alas garums — 120 kilometri).
Jana Hermane
Jana Hermane (dzimusi ), pseidonīms Jana Hermann, ir latviešu elektroniskās mūzikas izpildītāja, ierakstu producente, dziedātāja, dziesmu un tekstu autore, neatkarīgās ierakstu izdevniecības Elektrikana Rekordz (One Man And A Drum Machine) līdzdibinātāja. Izdevusi piecus albumus — Disco Discovert, Trilingual EP, Metal Rooster EP, The Playlist EP, Machine In Motion EP un sešus albumus — Totally Unnecessary, II, Pop Life EP, Pacifik EP, Low Diskow Longplay, The 8-Track EP grupas Elektrik Elderz sastāvā. Piecas reizes nominēta Latvijas Mūzikas ierakstu gada balvai. Tai skaitā dziesmas Glamour Cool Antishock 2007. gadā un Revolution 2008. gadā kategorijā labākais mūzikas video klips. Revolution arī trīs nedēļas pavadīja Latvijas Mūzikas kanāla topa pirmajā vietā. Dziesmas Saules grieži videoklips kļuva par The Artists Forum (Ņujorka) magazine 2010. gada novembra mēneša video. Savukārt The Artists Forum ikgadējā starptautiskajā dziesmu konkursā Saules grieži iekļuva pirmajā desmitniekā. Tā bija vienīgā godalgotā dziesma, kas nebija angļu valodā. 2011. gada janvārī Saules grieži nokļuva Rietumu Radio topa pirmajā vietā un pavadīja tur divas nedēļas, kopumā kļūstot par RR janvāra dziesmu Nr.1.
Vēsture
2009. gadā Jana Hermane kā projekta līdzautore un dalībniece kopā ar mūziķi un ierakstu producentu Eniju Maiku un vairākiem viesvokālistiem izdeva EP formāta studijas ierakstu Limited Delight, ko Japānā pārdeva ar nosaukumu Up With Northern Soul. Šo projektu prezentēja video singls Too Late.
2012. gada februārī publicēts video singls Errortica. Tas ir jau otrais Janas videoklips, kurš kļūst par The Artists Forum magazine mēneša video.
2014. gada 4. oktobra 12. Saeimas vēlēšanās Jana Hermane bija deputātu kandidāts no politiskās partijas "Latvijas Attīstībai" saraksta.
2017. gadā Jana Hermane un Enijs Maiks paralēli solo darbībai nolēma izdot ierakstus arī kopīgi ar nosaukumu Elektrik Elderz.
Studijas albumi
Elektrik Elderz sastāvā
EP ieraksti
Elektrik Elderz sastāvā
Aleksandrs I Romanovs
Dzīvesgājums
Bija Lielbritānijas karalienes Viktorijas krusttēvs. Aleksandra laukums Berlīnē, kā arī Aleksandra vārti Rīgas Viesturdārzā nosaukti par godu Aleksandram I. Mūža otrajā pusē Aleksandrs I kļuva reliģiozāks, izteicās par atteikšanos no troņa. Miris no vēdertīfa 1825. gada 19. novembrī Taganrogā. Pēc viņa nāves izplatījās baumas, ka ķeizara vietā esot apglabāts viņa dubultnieks, bet pats Aleksandrs kā svēts vientuļnieks Fjodors Kuzmičs (старец Федор Кузьмич) vai nu dzīvo Sibīrijā vai klejo pa Krieviju.
Iekšpolitika
1801. gada galma apvērsums iezīmēja pagriezienu Krievijas Impērijas politikā. Napoleons bija šokēts par sava jaunā sabiedrotā Pāvila I nogalināšanu, un uzskatīja, ka aiz sazvērestības stāv Lielbritānija. Nākot pie varas Aleksandrs I paziņoja, ka lietu kārtība būs tāda pati kā vecmāmiņas (Katrīnas II) laikā. Sākās Pāvila ieviesto aizliegumu atcelšana. Atbrīvoja politieslodzītos, atcēla kontrabandas (tirdzniecību ar britiem) aizliegumus, atjaunoja 1782. gada muitas un nodokļu likmes, atbrīvoja arestētos britu jūrniekus, atļāva darboties klubiem un biedrībām, atcēla apģērba un grāmatu ierobežojumus, atjaunoja neierobežotu cilvēku kustību pāri Krievijas robežām, likvidēja slepenpoliciju. 1802. gada 8. septembrī Aleksandrs izveido jaunas ministrijas (kara, flotes, ārlietu, tieslietu, iekšlietu, finanšu, tirdzniecības, izglītības, valsts kases). Lai mazinātu revolucionārās Eiropas universitāšu ietekmi uz Krievijas jauniešiem, 1802. gadā atjaunoja Tērbatas universitāti, bet 1803. gada izdeva likumu par izglītības iestādēm, pēc kura nodibināja universitātes Kazaņā (1804) un Harkivā (1805).
Nepārtrauktie kari prasīja milzīgus budžeta tēriņus, un izraisīja inflāciju. 1804. gadā Kara ministrija patērēja 40% no budžeta, bet 1808. gadā 93%, vēlāk nokrītot uz aptuveni 60%. Valdība pastiprināti drukāja papīra naudu, kas izraisīja inflāciju. Lai palielinātu ienākumus, Aleksandrs I ieviesa jaunus nodokļus, kas galvenokārt skāra zemniekus. 1810. gada budžets paredzēja 125 miljonus ienākumos, 230 miljonus izdevumos un 577 miljonus parādos. 1810. gada 2. februāra pavēle izbeidza jaunas papīra naudas drukāšanu.
Aleksandrs I apsvēra iespēju atcelt dzimtbūšanu, pieņemt konstitūciju un izveidot vēlētu parlamentu. Lai nostiprinātu centrālo valdību, Pētera I izveidoto 12 kolēģiju vietā 1802. gadā Aleksandrs I izveido astoņas ministrijas: kara, flotes, ārlietu, iekšlietu, komercijas, finanšu, izglītības un tieslietu, taču arī tajās turpinājās neefektīvais birokrātijas darba stils. Reformu īstenošanai traucēja imperatora aizņemtība ar karu Eiropā. 1809. gadā Valsts sekretārs Speranskis sagatavoja jaunu politiskās sistēmas modeli, ko veidotu likumdevējs, izpildvara un tiesas, kuru vadītāji apvienotos Valsts Padomē, kuras locekļus ieceltu imperators. Tiktu izveidota vēlēta Valsts dome, kas izvērtētu likumus un kontrolētu ministru darbu. Likumi būtu jāapstiprina Valsts padomei un Valsts domei, gala apstiprinājumu atstājot imperatoram. Domes vēlēšanas tiesības balstītos īpašuma un finanšu cenzā, zemniekiem un strādniekiem tās neparedzot. Plānu sāka īstenot 1810. gadā, kad izveidoja Valsts padomi. Tālāku progresu apturēja muižnieku pretestība, kas nebija gatavi dod dzimtcilvēkiem lielākas tiesības. Tuvojoties karam ar Napoleonu, Aleksandrs I neriskēja atklāti sanaidoties ar muižniekiem, tāpēc 1812. gada martā Speranski arestēja un izsūtīja uz Ņižņijnovgorodu. Pēc Napoleona sakāves, Aleksandrs I atgriezās pie reformu idejām. Polijas karalistei tiek piešķirta viena no liberālākajām konstitūcijām Eiropā un imperators pavēl sākt darbu pie Krievijas konstitūcijas veidošanas. Balstoties Speranska projektā un Polijas konstitūcijā, impērijas konstitūcijas projekts 1821. gadā tika pabeigts. Valsts tiktu sadalīta 12 reģionos, katrā no kuriem būtu savs parlaments. Impērijas parlamentam būtu pārstāvju palāta un Senāts. Pārstāvju palātas deputātus ievēlētu reģionu parlamenti, bet Senāta locekļus ieceltu imperators. Taču Aleksandra I interese bija apsīkusi un konstitūcijas projekts tālāk netika attīstīts. Daļā augstākās aristokrātijas un virsniecības bija atbalsts konstitucionālas monarhijas idejām, kas izpaudās 1825. gada decembristu dumpī.
Ārpolitika
Aleksandrs I uzreiz pēc varas iegūšanas vienojās par militārā konflikta izbeigšanu ar Lielbritāniju. Krievijā aizturētie britu kuģi un pilsoņi tika atbrīvoti. Viņš nosūtīja personīgu vēstuli karalim Džordžam III, norādot uz vēlmi atjaunot labas attiecības. Tika atcelts Krievijas graudu eksporta aizliegums uz Lielbritāniju. Abas valstis 1801. gada 17. jūnijā noslēdz vienošanos par kuģu pārmeklēšanas tiesībām, tā izbeidzot Napoleonam izdevīgo Krievijas, Dānijas, Zviedrijas un Prūsijas flotes aliansi Baltijas jūrā.
Tā kā Napoleona karagājieni izmainīja Svētās Romas impērijas zemju robežas, Aleksandrs uzsākas sarunas ar frančiem par kompensācijām. Šis jautājums ietekmēja viņa mātes un tēva dinastisko radu īpašumus. Šo sarunu dēļ Aleksandrs iepazīstas ar Prūsijas karali Frīdrihu Vilhelmu III, un abi kļūst par draugiem. 1802. gadā Aleksandrs apceļo nesen anektētās baltkrievu, lietuviešu un poļu zemes. Pa ceļam uz Mēmeli, kur notiek pirmā tikšanās ar Prūsijas karali, Aleksandrs apmeklē Rīgu. 1804. gadā Krievija ar Prūsiju paraksta vienošanos par dezertieru un noziedznieku izdošanu.
Pēc Tilzītes miera līguma noslēgšanas 1807.-1812. gadā Krievijas Impērijai uzlabojās attiecības ar Francijas impēriju, bet pasliktinājās attiecības ar Lielbritāniju. Pēc 1808.-1809. gada kara ar britu sabiedroto Zviedrijas karalisti Krievija anektēja Somiju, izveidojot autonomu Somijas lielhercogisti.
Napoleons ar sabiedrotajiem 1812. gadā izlēma iebrukt Krievijā, sākot frančiem katastrofālo 1812. gada karu. Krievijai ar sabiedrotajiem 1812.-1815. gadā izdevās sakaut Napoleona armijas. Pēc uzvaras, Aleksandrs I piedalījās Vīnes kongresā un organizēja Svēto savienību pret monarhijas ideju pretiniekiem.
Pirmie kari ar Napoleonu
1802. gada 25. martā Francija un Lielbritānija noslēdza Amjēnas miera līgumu. Pēc neilga miera posma, Lielbritānija 1803. gada 18. maijā atkal pieteica karu Francijai. Kad franču vienība iebruka neitrālajā Bādenē un 1804. gada 21. martā nošāva vienu no franču monarhistu pretestības vadoņiem, Engjēnas hercogu, Aleksandrs izsludināja sēras. 1804. gada 18. maijā Napoleonu pasludināja par imperatoru. Aleksandrs to kritizēja, atteicās atzīt jauno valdnieku un abu valstu vēstnieki devās mājās. Krievija sāka palielināt floti un armiju.
1805. gadā Napoleons savai impērijai pievienoja lielāko daļu Itālijas. Ar mērķi likvidēt Napoleona iekarojumus, Krievija un Lielbritānija 1805. gada martā noslēdz līgumu, ar kuru Krievija apņemas karot britu pusē ar 180 000 kareivju lielu armiju. Jūlijā šai aliansei pievienojās arī Austrija un vēlāk arī Zviedrija. Austrijas erchercogu Ferdinandu iecēla par alianses virspavēlnieku. Krievu armiju vadīja ģenerālis Mihails Kutuzovs. Pēc tam kad Napoleons iznīcināja Austrijas armiju un ieņēma Vīni, Aleksandrs devās uz Berlīni, lai pārliecinātu neitrālo Frīdrihu Vilhelmu III kopīgi doties karā pret frančiem. Napoleons pie Aleksandra nosūtīja sūtni ar cieņas apliecinājumiem un ierosināja tikšanos, ko Aleksandrs noraidīja. Sekoja Austerlicas kauja, kurā austriešu un krievu armijas smagi sakāva. Aleksandrs ar armiju atgriezās Krievijā. Svētā Romas impērija beidza pastāvēt. Izveidojās frančiem pakļauta Reinas konfederācija un Hābsburgu Austrijas Impērija.
1806. gada oktobrī Napoleons sakāva Prūsiju un iegāja Berlīnē. Krievu karaspēks nepaspēja sasniegt Prūsiju pirms tās sakāves un atradās Polijā. Franči uzbruka, 28. novembrī ieņemot Varšavu. Līdz gada beigām krievu armija atkāpās aiz Nemūnas, bet franči tai sekoja, un nākamo pusgadu Austrumprūsijā notika vairākas asiņainas kaujas, kas vērtējamas kā neizšķirtas. 1807. gada 14. notika Frīdlandes kauja, kas piespieda Krievijas armiju atkāpties uz Tilzītes apkārtni. Aleksandra armija ilgstošajās kaujās bija pietiekami cietusi, lai imperators vēlētos noslēgt mieru. 25. jūnijā abi imperatori tikās uz plosta Nemūnas vidū. Divās nedēļās tika panākta vienošanās ar kuru Krievija atzina Francijas iekarojumus, pievienojās kontinentālajai blokādei pret Lielbritāniju, sadalīja Prūsijas Karalistes teritoriju un izveidoja frančiem pakļautu Varšavas hercogisti. Krievija arī piekrita izvest karaspēku no Moldāvijas un Valahijas, bet Francija nesniegt atbalstu Osmaņu impērijai Krievu—turku karā. Abi imperatori apbēra viens otru ar komplimentiem, virsnieku vidū notika brāļošanās.
Karš ar Osmaņu impēriju
1802. Krievija ar osmaņiem vienojās, ka Moldāvijas un Valahijas gospodarus turki amatā iecels uz septiņiem gadiem un neatcels pirms termiņa beigām bez krievu vēstnieka piekrišanas. Osmaņu impērija, kas bija karojusi pret revolucionāro Franciju aliansē ar Krieviju un Lielbritāniju, atjaunoja diplomātiskās attiecības ar Napoleona Franciju. Franču ietekmē sultāns izlēma nesaskaņoti iecelt jaunus gospodarus, bet Krievijas un Lielbritānijas militāro draudu rezultātā viņam nācās amatos atjaunot iepriekšējos gospodarus.
Izmantojot to, ka Napoleona sakautā Austrija nevar iebilst, 1806. gada 23. novembrī 50 000 liela Krievijas armija iebrūk Moldāvijā, ieņem Benderus un Jasus, turpina iebrukumu Valahijā, ieņem Bukaresti, sasniedz Donavu un draud iebrukt nemierīgajā Serbijā. Pēc vairākām sadursmēm tiek panākta vienošanās, ka Krievija atstās Valahiju un Moldāviju, bet osmaņu karaspēks tur neatgriezīsies.
Alianse ar Napoleonu
1807. gada 25. jūnijā Tilzītē sāktās sarunas vainagojās ar 7. jūlija krievu-franču miera un draudzības līgumu. To papildināja slepena vienošanās par abpusēju militāro palīdzību. Pēc miera līguma notikumiem, atbildīgā par kontribūcijas izmaksu Francijai bija Prūsija. Krievija ieguva Belostoku un atteicās no neliela imperatora dinastijas īpašuma Frīzlandē. Krievija atzina Napoleona kontroli Dalmācijā, Holandē, Neapolē, Vestfālē un Reinas konfederācijā. Krievija arī atteicās no kontroles pār Korfu un Jonijas salām. Krievija apņēmās būt par starpnieci Francijas karā ar Lielbritāniju, kamēr Francija apņēmās būt par starpnieci Krievijas un Osmaņu impērijas karā.
1807. gada augustā no amata atkāpās alianses pretinieks Francijas ārlietu ministrs Taleirāns. Septembrī par Krievijas ārlietu ministru iecēla Nikolaju Rumjancevu. 7. novembrī publiski tiek paziņots par attiecību saraušanu ar Lielbritāniju. Taču Aleksandrs vīlās cerībās, ka Napoleons atbalstīs Moldāvijas un Valahijas pievienošanu impērijai.
Alianse ar Franciju ļāva Krievijai būt agresīvai attiecībā pret Zviedriju un Osmaņu impēriju, taču tā nebija populāra, jo apturēja tirdzniecību ar impērijas lielāko tirdzniecības partneri Lielbritāniju, pret kuras floti Krievija tagad karoja. Krievijas karaflotes kuģi ieradās Lisabonas ostā, lai atbalstītu Portugālē iebrukušo franču karaspēku. Britu armija frančus sakāva, bet krievu kuģiem britu flotes kontrolē tikai pēc ilgāka laika izdevās sasniegt Rīgas ostu.
13. martā Aleksandrs piekrīt karagājienam uz Indiju, kā arī pavēl Krievijas Vidusjūras flotei pāriet franču pakļautībā. Šajā laikā saasinās Spānijas troņa jautājums starp Karlosu IV un Fernando VII. Napoleons pieteicās izšķirt strīdu, par Spānijas karali ieceļot savu brāli Žozefu. Sākās spāņu sacelšanās, kas pārauga karā, frančiem ciešot neveiksmes Spānijā un Portugālē. To redzot, Austrija strauji atjaunoja un palielināja savu armiju. Napoleons ar galvenajiem spēkiem devās uz Spāniju, un piedāvāja Krievijai uzbrukt Austrijai. Aleksandrs aprobežojās ar brīdinājumu Austrijai.
1808. gada 12. septembrī Aleksandrs atstāja Sanktpēterburgu, un devās uz tikšanos ar Napoleonu. 27. septembra līdz 14. oktobrim abi imperatori tikās Erfurtē. Lai arī Taleirāns bija Napoleona padomnieks, viņš sāka slepenas sarunas ar Aleksandru, mudinot viņu pretoties Napoleona prasībai Krievijai atklāti nostāties pret Austriju. Aleksandru arī neapmierināja 1808. gada 8. septembra franču-prūšu miera līgums, ar kuru Prūsija apņēmās izmaksāt 140 miljonu franku kontribūciju, kā arī ļaut frančiem turēt karaspēku Glogovas, Ščecinas un Kostšinas cietokšņos. Sarunu rezultātā Francija atzina Krievijas iekarojumus Somijā, kamēr Krievija apņēmās palīdzēt Francijai gaidāmajā karā pret Austriju un atzīt Napoleona brāļa tiesības uz Spānijas troni. Napoleons tomēr nebija gatavs sadalīt Osmaņu impēriju, jo tas nozīmētu Konstantinopoles nonākšanu Krievijas rokās, bet piekrita krievu kontrolei Moldāvijā un Valahijā. Aleksandrs panāca dažus atvieglojumus franču sakautajai Prūsijai — kontribūciju samazināja līdz 120 miljoniem, bet atmaksas termiņu pagarināja līdz diviem gadiem. Abi imperatori nosūtīja miera piedāvājuma vēstuli Anglijas karalim.
Napoleona un Aleksandra pretrunas bija tik acīmredzamas, ka Austrija 1809. gada aprīlī nebaidījās sākt karu pret Franciju. Krievija savu franču sabiedroto atbalstīja minimāli, taču rezultātā saņēma daļu Galīcijas zemju. Bezbērnu Napoleons meklēja jaunu sievu, un piedāvāja apprecēt Aleksandra māsu Annu. Aleksandra māte, kas necieta Napoleonu, novilcināja sarunas par laulībām un Napoleons apprecēja Austrijas imperatora meitu. 1810. gada decembrī Napoleons anektē Aleksandra I māsas vīra Oldenburgas hercoga zemes. Aleksandru arī uztrauc Varšavas hercogistes zemju palielināšana ar Austrijai atņemtajām zemēm. Rodas risks, ka varētu atdzimt Polijas karaliste. 1810. gada 31. decembrī Aleksandrs izdeva pavēli, ar kuru ierobežoja vairāku franču preču importu un atļāva tirgoties ar koloniālprecēm, kas parasti nāca no britu tirgoņiem.
Napoleons sāka veidot 680 000 lielu armiju iebrukumam Krievijā. Viņš bija pārliecināts, ka pēc Krievijas sakaušanas Lielbritānija beidzot slēgs mieru un pametīs Spāniju, kuru franču karaspēkam neizdevās pakļaut. 24. jūnijā Napoleona armijai šķērsojot Nemūnu sākas 1812. gada karš. Aleksandrs I jau 1812. gada 21. aprīlī no Sanktpēterburgas devās pie armijas, kas atradās Polijas pierobežā. Ziņa par kara sākšanos viņu sasniedza balles laikā Viļņā. 1812. gada jūlijā Krievija noslēdz mieru ar Zviedriju, Lielbritāniju un Spāniju.
Karš ar Zviedriju
Pēc smagām sakāvēm Zviedrijas armija 1809. gada martā gāž karali Gustavu IV Ādolfu no troņa. Pēc tālākām kaujām, mieru noslēdza 1809. gada 5. septembrī. Krievija ieguva Somiju un Ālandu salas. Kā kompensāciju, Krievijas armija palīdzēja Zviedrijai iekarot Norvēģiju. Tādējādi Krievija sagrāva savu seno ienaidnieci un nostiprināja kontroli pār Baltijas jūras austrumu piekrasti.
1810. gadā par Zviedrijas troņmantinieku kļūst franču maršals Bernadots, kurš 1810. gada novembrī pieteica karu Lielbritānijai, taču Napoleons no zviedriem bija gaidījis vairāk. 1812. gada janvārī franči iebruka Zviedru Pomerānijā. Zviedrija noslēdza mieru ar Lielbritāniju un noslēdza aliansi ar neseno ienaidnieci Krieviju.
Napoleona sakāve
1813. gada 22. februārī Aleksandrs manifestā aicina visus pakļautos Eiropas valdniekus pievienoties karam pret Napoleonu. Prūsija nešauboties pievienojās Krievijas aicinājumam. No Prūsijas 40 000 lielās armijas 20 000 bija spiesti piedalīties Napoleona Krievijas karagājienā. Krievijas armijai ienākot Prūsijā, Ģenerāļa Jorka komandētie 15 000 prūšu kareivji pārgāja Krievijas pusē. 1813. gada sākumā Prūsijas armija pieauga līdz 130 000. Tikmēr Austrija saglabāja neitralitāti, aicinot uz miera sarunām. Marta beigās 80 000 krievu un 60 000 prūšu armija šķērso Elbu. Tai pretī devās 250 000 liela franču armija ar daudziem jauniesauktajiem un vācu valstu kareivjiem ar šaubīgu uzticamību. Lutzenas un Baucenas kaujās uzvarēja franči, taču viņu zaudējumi bija divreiz lielāki nekā pretiniekiem.
Pēc pamiera noslēgšanas, no 4. jūnija līdz 14. augustam kaujas nenotika. Napoleonam bija pietiekami liela armija, lai varētu smagi sakaut sabiedrotos, taču divu mēnešu ilgais pamiers deva tiem iespēju pastiprināt spēkus. Napoleons veic sarunas ar Austriju, kas pieprasa frančiem pamest Spāniju, likvidēt Reinas konfederāciju un veikt jaunu Polijas sadalīšanu. Sarunas izgāžas. Austrija, Bavārijas karaliste un Virtemberga pievienojās Krievijas vadītajai aliansei, kuru lielā mērā finansēja Lielbritānija. Augusta beigās franči Drēzdenes kaujā gūst pēdējo lielu uzvaru pret sabiedrotajiem. Atdzimusī Prūsijas armija fon Blihera vadībā vairākkārt sakauj frančus. Oktobra vidū Aleksandra vadītā koalīcija Leipcigas kaujā sakauj Napoleonu. No 250 000 lielās franču armijas, atkāpjoties uz Franciju Reinu šķērso tikai 70-80 000.
Pēc ilgstošas svārstīšanās sabiedrotie nolemj, ka Napoleons ir jāgāž no troņa un Francijā jāatjauno Burbonu vara. 1813. gada 31. decembrī sabiedroto karaspēks šķērso Reinu. Sākoties krievu armijas iebrukumam Francijā, Aleksandrs pavēlē armijai aicina to būt žēlsirdīgai pret pretinieku. Par spīti lieliskai Napoleona kampaņai, viņa armija ir pārāk maza, lai ilgstoši pretotos. 30. martā krievu armija uzbrūk Parīzei. Franču artilērija atsit krievu un prūšu uzbrukumus, bet kad sabiedrotie ieņem Monmartra kalnu, no kura var apšaudīt Parīzes centru, Žozefs Bonaparts uzsāk padošanās sarunas. Franču karaspēkam ļauj pamest pilsētu. Parīzes vadītāju delegācijai Aleksandrs saka: "es neesmu ienaidnieks franču nācijai; tāds ir tikai viens vīrs, kuru es kādreiz apbrīnoju un ilgi mīlēju." Neilgi pēc Parīzes ieņemšanas viņš pavēl atbrīvot krievu gūstā esošos franču karagūstekņus. 11. aprīlī Napoleons atteicās no troņa un piekrita doties trimdā uz Elbas salu.
30. maijā jaunā Burbonu valdība paraksta miera līgumu ar Krieviju, Prūsiju un Lielbritāniju, Francija atgriežas 1792. gada janvāra robežās. Aleksandrs diktēja jauno Francijas konstitūciju, piespiežot Luiju XVIII to pieņemt kā priekšnoteikumu kāpšanai Francijas tronī. 5. jūnijā Aleksandrs I un Prūsijas karalis dodas uz Lielbritāniju, kurā paliek trīs nedēļas. Aleksandram piešķir Bikšu lentes ordeni. Pēc tam viņš apmeklē Holandi un 25. jūlijā atgriežas Sanktpēterburgā. Senāts un baznīcas Sinode Aleksandram piešķir "Svētītā" titulu, no kura viņš atsakās.
Eiropas likteņu lēmējs
1814. beigās sākas Vīnes kongress, kurā uzvarētāji novelk jaunās Eiropas robežas. Šajā laikā atklājās kļūda, kas tika pieļauta, Napoleonu izsūtot uz netālo Elbas salu, kā arī lēmums par kongresa noturēšana Vīnē, nevis Parīzē, kas Napoleona 100 dienas padarītu neiespējamas.
Aleksandrs ar Prūsijas atbalstu pieprasīja visu Varšavas hercogisti. Tam pretojās Lielbritānija, kas arī nevēlējās sakautās Saksijas Karalistes pievienošanu Prūsijai. Nesaskaņas sasniedza tādu līmeni, ka draudēja izcelties karš starp Franciju, Austriju un Lielbritāniju no vienas un Krieviju ar Prūsiju no otras puses. Prūšiem nācās apmierināties ar nelielu Saksijas un poļu zemju daļu, kamēr Aleksandrs Saksijai atņemtajās zemēs piekrita autonomas Polijas karalistes izveidošanai. Prūsija ieguva plašas teritorijas pie Reinas. Frančvalodīgo katoļu Beļģiju pievienoja Nīderlandei. Burboni atguva Spānijas kroni. Napoleona maršalam Miratam ļāva saglabāt Neapoles karalistes kroni, bet Dženovas republiku pievienoja Sardīnijas Karalistei. Šveice saglabāja neatkarību, un tai pievienoja papildus zemes.
Sabiedroto konfliktus izbeidza Napoleona 100 dienas. Viņi paziņoja, ka Napoleons ir ienaidnieks ar kuru nekādas sarunas nenotiks. Lielbritānija piešķīra 11 miljonus mārciņu sabiedroto armijām. Napoleonu galīgi sakauj Vaterlo kaujā bez krievu karaspēka līdzdalības. 1815. gada jūlijā atkal iekarotajā Parīzē ierodas Krievijas, Austrijas un Prūsijas valdnieki kam seko 800 000 kareivjus liels sabiedroto karaspēks, kas okupē valsti. Ar 1815. gada 20. novembra miera līgumu Francija atgriežas 1790. gada robežās un ir spiesta izmaksāt 700 miljonus franku lielas reparācijas; valsti uz pieciem gadiem daļēji okupē sabiedroto karaspēks. Pirms Parīzes pamešanas Krievija, Austrija un Prūsija pēc Aleksandra ierosinājuma izveido Svēto Savienību, kas vērsta pret jebkādām turpmākām revolucionārām izpausmēm Eiropā. Valsts padome un baznīcas Sinode Aleksandram piešķīra Sv. Georga ordeņa pirmo šķiru, taču viņš piekrita pieņemt tikai ceturtās šķiras ordeni.
Dzīves pēdējie 10 gadi
Aleksandrs Polijas karalistei piešķīra vienu no liberālākajām Eiropas konstitūcijām, ar kuru izveidojas konstitucionālā monarhija. Šis brīvības modelis nevarēja pastāvēt autokrātiskajā impērijā. Sejmu atklāj 1818. gada 27. martā, taču slēdz jau 1820. gadā. Nākamo Sejmu atklāj 1824. gadā, bet arī tā tiesības ierobežo jau 1825. gadā.
Aleksandrs Baltijas guberņās veica dzimtbūšanas atcelšanu — Igaunijas guberņā 1816. gadā, Kurzemes guberņā 1817. gadā, bet Livonijas guberņā — 1819. gadā. Dzimtbūšanas atcelšana Livonijas guberņā notika pakāpeniski, pusi zemnieku atbrīvojot 1823. gadā un pusi 1825. gadā.
Svētās savienības pārstāvji tikās 1818. gadā, kad vienojās par Francijas okupācijas termiņa saīsināšanu. 1821. gadā Savienība apsprieda nesenos dumpjus Neapolē un Pjemontā, pieņemot tiesības militāri iejaukties revolūciju apspiešanā. Aleksandrs izlemj neatbalstīt 1821. gadā sākušos grieķu neatkarības karu, jo uzskata to par revolūciju. Aleksandra pasivitāte pareizticīgo grieķu brīvības cīņu atbalstā radīja neapmierinātību gan aristokrātos, gan baznīcā. Viņš tomēr piešķīra līdzekļus grieķu bēgļiem, kas lielā skaitā ieradās Odesā. Arī Konstantinopolē pakārto patriarhu Georgu ar godu apbedīja Odesā 1822. gada 28. jūnijā. 1822. gada oktobrī Veronā notika Svētās Savienības tikšanās, kuras laikā Francija saņēma atļauju veikt intervenci Spānijā, lai tur atjaunotu karaļa varu.
Aleksandra aizņemtība ar ārlietām un kariem nozīmēja, ka viņš aizvien mazāku uzmanību pievērsa iekšlietām un liberālajām reformām. Valstī ietekmi gūst konservatīvie spēki, kurus pārstāv Aleksejs Arakčejevs. Valstī pastiprinās cenzūra, ierobežo ārzemju literatūras ievešanu, universitāšu profesorus pakļauj stingrai kontrolei.
Beidzoties Napoleona kariem, Eiropas lielvalstis strauji samazināja savas armijas līdz aptuveni 200 000 kareivju, un ieviesa rezerves kareivju sistēmu. Krievijā rezerves sistēmu neieviesa, kas nozīmēja, ka valsts turpināja uzturēt gandrīz 800 000 kareivjus lielu armiju. Ap 1825. gadu šīs milzīgās izmaksas draudēja valstij ar bankrotu. Lai daudzajiem kareivjiem un veterināriem nodrošinātu dzīvi, pēc Arakčejeva idejas 1816. gadā sāka dibināt militārās pilsētiņas. To dibināšanas mērķis bija radīt Ukrainas kazaku komūnām līdzīgu sabiedrību, taču uzspiestā sistēma ātri kļuva ļoti nepopulāra, izraisot dumpjus Novgorodas un Harkivas guberņās. Dzimtcilvēki lielā skaitā bēga uz Poliju, kamēr Ukrainā ieradās aizvien vairāk vācu kolonistu.
1822. gada 12. augustā aizliedz visas slepenās biedrības un brīvmūrnieku ložas. Aizliedz protestantu misionāru darbību. Aleksandrs ir informēts par virsnieku un augstmaņu slepenajām organizācijām, kas izpaudās Dekabristu sacelšanās laikā, taču nepavēl tās likvidēt. Ar 1824. gada Krievijas-ASV līgumu Aleksandrs atteicās no krievu teritoriālajām pretenzijām uz Oregonas piekrasti. 1824. gada 19. novembrī vētra izraisīja Ņevas plūdus, appludinot Sanktpēterburgu. Pēc oficiālās informācijas noslīka 450-500 cilvēki.
Nāve un mantinieki
Aleksandru mocīja rozes infekcija (erisipela), kas saasinājās 1824. gadā, kad viņa brālis Mihails precējās ar Virtemburgas Šarloti. 1825. gada 13. septembrī Aleksandrs atstāja Sanktpēterburgu, lai pavadītu ar tuberkulozi sirgstošo sievu uz ārstēšanos Taganrogā pie Azovas jūras. Oktobrī viņš apmeklēja Krimu, ierodoties Sevastopoles flotes bāzē un pussalas militārajos garnizonos. Viņš šķiet iegrimis depresijā, runāja par atteikšanos no troņa, nepievērsa uzmanību savai veselībai un siltam apģērbam, saaukstējās, saslima ar tīfu un nomira 1. decembrī.
Teilors Hols
Teilors Hols (dzimis 1991. gada 14. novembrī Kalgari) ir kanādiešu hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Pašlaik (2023) Hols spēlē Nacionālās hokeja līgas kluba Bostonas "Bruins" rindās.
Spēlētāja karjera
Savu karjeru Teilors uzsāka 2007. gadā, pievienojoties Ontārio hokeja līgas klubam Vinzoras "Spitfires". Tā sastāvā viņš spēlēja līdz pat 2009.—10. sezonas noslēgumam, visu laiku esot starp līgas rezultatīvākajiem spēlētājiem. 2010. gada NHL draftā viņu ar kopējo pirmo numuru izvēlējās Edmontonas "Oilers", kuras rindās Hols uzsāka arī 2010.—11. gada sezonu.
Sākot ar 2012.—13. gada sezonu Hols uzsāka pildīt "Oilers" kapteiņa palīga funckijas. Tiesa, daļu 2012.—13. gada sezonas hokejists aizvadīja "Oilers" AHL fārmklubā Oklahomsitijas "Barons". 2013.—14. gada sezonu Hols noslēdza kā komandas rezultatīvākais spēlētājs ar 80 punktiem 75 spēlēs.
2016. gada jūnija nogalē "Oilers" Holu aizmainīja uz Ņūdžersijas "Devils" vienību. 2018. gadā Hols kā visas līgas vērtīgākais spēlētājs ieguva Harta balvu. 2019. gada decembrī tika aizmainīts uz Arizonas "Coyotes". 2020. gada oktobrī Hols noslēdza viena gada līgumu ar Bufalo "Sabres".
Kanādas hokeja izlases rindās Hols spēlējis 2008. gada Pasaules U18 čempionātā, kā arī 2010. gada Pasaules čempionātā junioriem. Ja 2008. gadā Hols kopā ar izlasi kļuva par čempioniem, 2010. gadā viņi izcīnīja sudraba medaļas.
Argentīnas tango
Argentīnas tango ir sabiedriska deja un mūzikas žanrs, kura radusies Argentīnā un Urugvajā. Argentīnas tango tiek bieži jaukts ar balles tango, kaut arī tas ir vēlāks novirziens. Aplūkojiet tango vēsturi un tango mūziku, lai uzzinātu vairāk par izcelsmi un attīstību. Šeit aprakstīta pati deja.
Vispārīgi
Argentīnas tango sastāv no vairākiem stiliem, kuri ir attīstījušies dažādās vietās un laikmetos, un ir kā atbilde uz pieaugošo burzmu deju laukumā un pat ģērbšanās stilu. Lai arī tie visi ir attīstījušies Argentīnā un Urugvajā, ietekme ir bijusi arī no Eiropas un Ziemeļamerikas ienākošajām idejām. Kā rezultātā ir liels daudzums daļēju sakritību šobrīd aktuālajos stilos, kuri atšķiras tikai detaļās. Un dejas attīstība ar sajaukšanos un sajaukšanās dēļ attīstības turpinās.
Argentīnas tango satvēriens variē no ļoti cieša apskāviena, kurā dejotāji saskaras ar krūtīm, līdz atvērtam, kurā vadītājs un sekotājs atrodas viens no otra pat rokas stiepiena attālumā, vai arī pa vidu starp šiem galējiem satvēriena stāvokļiem. Nemainīgi ciešs apskāviens tiek piedēvēts tradicionālajam tango stilam (Tango de Salon), turpretī atvērtais satvēriens atstāj vietu dažādu greznojošu figūru dejošanai, kuras bieži tiek piedēvētas jaunajam tango (Tango Nuevo) stilam. Satvēriens var variēt arī dejošanas laikā, atkarībā no dejojamās figūras, kas ir raksturīgi tango šova stilam.
Savā būtībā tango ir staigāšana ar partneri mūzikas ritmā. Muzikalitāte (t.i. dejošana atbilstoši tango mūzikas paustajām emocijām un ritmam) ir ļoti nozīmīgs elements tango dejošanā. Labs dejotājs ir tāds, kurš savā dejā spēj attēlot mūziku. Tāpat dejotāji parasti vienmēr dejā staigājot tur pēdas tuvu grīdai, kā arī potītes un ceļgali saskaras tiklīdz tie iet garām viens otram.
Argentīnas tango pamatā balstās uz imporovizāciju. Kaut arī skolotāji laika gaitā ir izstrādājuši zināmu kustību kopumu, lai izmantotu kā līdzekli apmācībā, neeksistē strikts pamata solis. Viena no visu Argentīnas tango stilu īpašībām ir tā, ka sekotāja tiek vesta mainīt svaru no vienas kājas uz otru. Tas iet roku rokā ar otru galveno rakstura īpašību — sekotājai gandrīz nekad nebūs svars uz abām kājām vienlaicīgi. Argentīnas tango ir jauna pieeja pāru dejās. Vairumā citu dejo eksistē skaidras soļu iestrādes, pēc kurām sekotāja var viennozīmīgi paredzēt nākamos deju soļus. Šis pieņēmums attiecībā uz Argentīnas tango ir atstājams deju grīdas malā, un ir jāaizstāj ar partneru sadarbību dejā, kas tiek veidota ar tiešu neverbālu komunikāciju, dialogu. Tango ir deja, kurā mirklis dzimst brīdī, kad tiek dejots.
Argentīnas tango tiek dejots pretēji pulksteņa rādītāju virzienam pa deju grīdas ārējo malu (dejas ceļu) un bieži vien dejotāju plūsma sadalās vairākās joslās; dejošana šķērsām pāri laukumam netiek atzīta un tiek nosodīta. Deju zāles vidus ir vieta, kur var atrast vai nu iesācējus, kuriem vēl nav pietiekoša pieredze, lai veiksmīgi manevrētu starp pārējiem dejotājiem, vai arī pārus, kuri izpilda košas, vairāk skatītājiem domātas figūras, vai arī kuri vēlas izdejot soļus, kuri aizņem daudz deju grīdas vietas. Ir pieņemama arī patvaļīga un pēkšņa apstāšanās uz dejas ceļa, lai izpildītu stacionāras figūras, ja vien tas nepieklājīgi netraucē citus dejotājus. Pieredze māca, ka, ja jums eksistē brīva vieta priekšā, tad visticamāk aiz jums ir izveidojies sastrēgums ar gaidošiem pāriem. No ikviena dejotāja tiek gaidīta cieņa pret pārējiem dejotājiem. Ir īpaši jāizvairās no saskarsme vai pat drūzmēšanās ar citiem pāriem. Tas tiek uzskatīts par lielu nepieklājību un rupjību; bez iespējamā fiziskā ļaunuma nodarīšanas parasti tas iztraucē pāra saskaņoto dejošanu.
Konkursa dejas salīdzinājums ar sociālo deju
Balles tango deju soļi ir standartizēti deju studijās, lai atvieglotu žūrijas vērtēšanu sacensībās. Soļi nav īpaši manījušies jau vairākus gadu desmitus.
Turpretī Argentīnas tango ir visu laiku attīstībā esoša deja un mūzika, kura turpina mainīties katru dienu uz sarīkojumu deju grīdas gan Argentīnā, gan lielākajos tango centros pārējā pasaulē.
Argentīnas tango joprojām ir pamatā balstīts uz improvizāciju. Lai arī eksistē soļu vadlīnijas un zināmas secības, kas tiek izmantotas apmācībās, tie var variēt gan dejošanas virzienā, gan ritma ātrumā, gan kombinācijās, gan izpildījumā (solis var būt plūstošs, pulsējošs, ass, utt...).
Satvēriens (Abrazo)
Viena no nozīmīgākajām atšķirībām starp Argentīnas tango un balles tango ir satvēriena formā un izjūtās. Balles variants nosaka, ka partneru augumu augšējās daļas tiek atliektas vienam no otra, saglabājot kontaktu gurnos.
Argentīnas tango gadījumā tas ir tieši pretēji: dejotāji ar krūtīm tuvāk viens otram, nekā ar gurniem, bieži vien veidojot fizisku kontaktu ar krūšukurvjiem (atkarībā no partneru augumu atšķirībām un satvēriena ciešuma). Ciešā satvērienā abiem partneriem krūšu kurvis ir pilnīgā kontaktā, un tiek dejots vaigu pret vaigu (vai arī gadījumos, kad starp partneriem ir lielāka augumu starpība — ar zodu pret pieri). Atvērtākā satvērienā starp partneriem var būt tik daudz vietas, cik paši vēlas, bet vienmēr satvērienā ir jāsaglabā pilnīgs kontakts ar rokām, lai neciestu savstarpējā komunikācija. Tā kā Argentīnas tango sastāv gandrīz tikai no improvizācijas, komunikācija starp partneriem ir jābūt viennozīmīgai un skaidrai. Pat dejojot ļoti atvērtā satvērienā, Argentīnas tango dejotāji neatliecas viens no otra; visu laiku tiek saglabāts stāvoklis, kad smaguma centrs ir novirzīts uz priekšu.
Neatkarīgi no satvēriena ciešuma, tam nav jābūt kokaini stīvam, bet gan relaksētam ka apskāvienam.
Staigāšana (Caminada)
Vēl viena atšķirība ir tā, ka vadītājam ir atļauts iet ar kreiso kāju, kad sekotāja iet arī ar kreiso kāju. Šī „krusteniskā” iešana ir pretstatā „paralēlajai” iešanai, kad kājas tiek liktas tās, kuras ir viena otrai pretī. Balles tango „krusteniskā” iešana tiek uzskatīta par kļūdainu, ja vien vadītājs un sekotājs nav abi pagriezušies vienā dejošanas virzienā.
Mūzika
Argentīnas tango mūzika variē daudz vairāk nekā balles tango mūzika. Ļoti daudz tango mūzikas ir komponēts tieši pēdējā gadsimta laikā. Ar lielo mūzikas apjomu radušās arī lielas atšķirības starp dažādu ansambļu komponēto un izpildīto tango mūziku. Tas, protams, atvieglo Argentīnas tango dejotājiem pavadīt kaut visu nakti dejojot tikai un vienīgi Argentīnas tango. Četri raksturīgākie Argentīnas tango mūzikas pārstāvji ir: Carlos Di Sarli, Juan D’Arienzo, Anibal Troilo un Osvaldo Pugliese. Šo mūziķu vadītie orķestri orietnējās tieši uz deju mūzikas atskaņošanu. Argentīnas tango ritms ir balstīts uz 2x4, divi stingrāki akcenti no četriem (dos por cuatro).
Soļi
Argentīnas tango nemāca atsevišķu soļu sapludināšanu, kā svingā, salsā vai balles dejās, tomēr eksistē atpazīstamas figūras, kuras tiek mācītas pamatos. Tradicionālā soļu secība, kuri var tikt mācīti sākotnējos kursos.
Saistītās dejas
Argentīnas tango dejotāji parasti atzīst vēl divas saistītas dejas: Tango valsi (Vals Cruzado) un Milongu.
Tango valša mūzika ir 3/4 taktsmērā, bet citādākā ziņā ļoti līdzīga Argentīnas tango mūzikai. Tango dejotāji dejo valsi ļoti līdzīgi, kā tango, ar to atšķirību, ka valsim ir viens uzsvars taktī (vismaz iesācēju līmenī). Tas rada diezgan atbrīvotu, gludi peldošu dejošanas stilu pretēji Vīnes valsim, kur dejotāji visbiežāk veic 3 soļus taktī un gandrīz visu laiku griežas. Pieredzējuši dejotāji papildina līgano viens uzsvars taktī iešanu ar sinkopisku iešanu, veicot soli uz „viens”, „divi” un, retāk, visiem trim sitieniem taktī. Valsi raksturo paužu neesamība un nebeidzamie griezieni (giros) abos virzienos.
Milonga savā būtībā ir Tango; atšķirība ir mūzikā, kurai ir ļoti izteikti sitieni un kurai pamatā ir „habanera” ritms. Dejotāji izvairās no paužu ieturēšanas un bieži ievieš sinkopētu (ar papildsoli mainot kāju) un lauztu ritmu savā iešanā un pagriezienos. Milongas izmanto tos pašus pamatelementus, kurus izmanto Argentīnas tango, ar lielu uzsvaru uz ritmu un figūrām, kuras tiecas uz mazāku sarežģītību nekā, ja tās tiktu dejotas dažādos tango stilos.
Ar vārdu Milonga apzīmē arī tango deju vakarus. Vārda milonga dubultā nozīme var būt mulsinoša, ja vien nav zināms konteksts, kurā lietots. Cilvēkus, kuri dejo milongās, tiek saukti par milongueros.
Tango Kanženge (Canyengue)
Tango Kanženge tiek attiecināts uz kādreiz ļoti populāru dejošanas stilu pie tā sauktās "vecās gvardes" tango mūzikas 2/4 taktsmērā, kas piedod tai jauti rotaļīgu raksturu. Buenosairesā un Montevideo kanženge tika dejots vēl līdz pat tā sauktajam "Tango Zelta Laikmetam" 1930. gados un tā atdzimšana sākās pēc 2000. gada. Kanžengeros dejo ciešā satvērienā mazliet ieliecoties ceļos un senāk parasti īsiem solīšiem, bet mūsdienās daudz plašāk un dinamiskāk Vispazīstamākais Tango Kanženge mūsdienu kvartets ir "La TubaTango"
Tango Orižero (Orillero)
Tango Orižero ir kopīgs nosaukums vairākiem dejošanas stiliem, kuri attīstījās Buenosairesas nomalēs un piepilsētās (spāniski - orilleros) vienlaicīgi ar Tango Kanžange dejošanas stilu pie "vecās gvardes" tango mūzikas. Kopīgs tiem ir tas, ka dejošanu ietekmēja lielā brīvība uz deju laukumiem, kuri citā laikā bija futbola laukumi vai atpūtas laukumi parkos. "Tango Zelta Laikmetā" 1930-gadu beigās mainījās tango muzikas raksturs un Tango Orižero stili kļuva līdzīgi pilsētas centra Tango de Salon stilam, kā arī ieguva vietējo priekšpilsētu nosaukumus, no kuriem mūsdienās vispazīstamākais ir Viža Urkiza (Villa Urquiza) stils. Buenosairesā par Viža Urkiza stila katedrāli mēdz dēvēt klubu Sin Rumbo Tipisks Villa Urquisa vai Orižēro klubs ir Sunderland. Pie Tango Orižero var pieskaitīt arī urugvajiešu Tango Oriental stilu - bez astotniekiem (ochos) un bez krustiņiem (cruzes), kuru Urugvajā vēl daži pāri dejo.
Tango de Salon
Buenosairesas Centra Tango salonu stils visā savā daudzveidībā jau simts gadus ir visplašāk sastopamais Tango dejošanas stils. Tango de Salon stilu var apgūt visās zemāk minētajās Tango apmācību vietās Latvijā. Tango de Salon dejotājiem katru gadu Buenosairesā notiek pasaules čempionāts (Campeonato Mundial de Baile Tango)
Tango Milongero (Estilo Milonguero / Salon Tango Apilado)
Milongero Stils ir viens no Tango de Salon paveidiem, kas attīstījās "Tango Zelta Laikmetā" 1930. gadu beigās un kurā dejo tikai nemainīgā ciešā apskāvienā, īpašu uzmanību veltot muzikas ritmisko smalkumu izdejošanai. Mūsdienās tas ir visplašāk sastopamais tango stils tajās Buenosairesas milongās, kur vairākums milongero dejo jau 30 - 50 un pat vairāk gadus. Viens no pasaulē pazīstamākajiem Tango Milongero dejotājiem un skolotājiem Oscar Casas ir ievietojis savā mājaslapā plašu video apmācību materiālu, kas iepazīstina ar Tango Milongero dejošanas stilu.
Tango Nuevo
Tango Nuevo ir dejošanas un mācīšanas stils. Tango nuevo, kā mācīšanas stils, uzsver dejas strukturālo analīzi. To ir attīstījusi "Tango pētīšanas grupa" ("Tango Investigation Group", vēlāk attīstījusies par "Cosmotango" organizāciju). Šīs grupas dibinātāji ir Gustavo Naveira un Fabian Salas, kuri to aizsāka 1990. gados Buenosairesā. Analizējot un sadalot tango līdz kustību pamatelementiem simetriskā veidā, viņi izstrādāja modeli, kā analizēt visu iespējamo tango kustību kopu, kuru veido divi dejotāji un četras kājas, kustoties ejot taisni vai griežoties. Šī pētīšana deva strukturizētu skatu uz deju, ko izteica ar simetriska veidā.
Tango Nuevo bieži vien nezināšanas dēļ tiek jaukts ar "Šova Tango", jo liela daļa no mūsdienu skatuves dejotājiem ir paņēmuši "tango nuevo" elementus savās horeogrāfijās.
Tango Šovs
Tango Šovs jeb "Fantāzija" ir vairāk teatrializēta un pārspīlēta Argentīnas tango forma, kura attīstīta, lai būtu piemērota skatuvei. Tā ietver daudz ārišķīgus izpušķojumus, akrobātiksus elementus, kā arī individuāli dejojamus soļus un figūras. Pretēji citām Argentīnas tango formām, skatuves tango nav sastopama improvizācija, un tam tiek iestudēta horeogrāfija, kā arī tas tiek praktizēts pie iepriekš noteiktas mūzikas.
Senā Ēģipte
Senā Ēģipte (no el, la), pašnosaukums Kemeta (no Ta-Kemet — "melnā zeme"), bija sena civilizācija, kas pastāvēja Āfrikas ziemeļaustrumos pie Nīlas upes. Par civilizācijas sākumu tiek uzskatīts 3150. gads p.m.ē., kad par valdnieku kļuva pirmais faraons, un šī civilizācija pastāvēja nākamos trīs tūkstošus gadu. Faraonu laikmets beidzās 31. gadā p.m.ē., kad Romas impērija iekaroja Ēģipti un tā kļuva par Romas provinci. Mūsdienās šajā teritorijā atrodas Ēģiptes valsts.
Tās sasniegumi, kas attēloti mākslā un pieminekļos, notur valdzinājumu par Seno Ēģipti, un tas turpina pieaugt, arheologiem atklājot šīs senās civilizācijas noslēpumus. Zinātni, kas pēta Seno Ēģipti, dēvē par eģiptoloģiju, bet zinātniekus — par eģiptologiem.
Vēsture
Mūsdienu tipa cilvēki Nīlas upes ieleju sākuši apdzīvot pirms apmēram 100 tūkstošiem gadu, nonākot līdz pat upes deltai pa pašu upi, vai šķērsojot Sahāru. Nīlas upes nepastāvība tās ielejas iedzīvotājiem, kas uzsāka nodarboties ar lauksaimniecību, prasīja ļoti lielu uzmanību lauku ierīkošanā. Tādēļ tāpat kā Divupe Senajā Divupē, arī Nīla Ēģiptē ar tās aluviālo gultnes sastāvu nodrošināja bagātas ražas pie nosacījuma, ka tiek izveidota un rūpīgi uzturēta apūdeņošanas sistēma.
Labvēlīgajos dabīgos apstākļos Nīlas ieleju apdzīvojošās ciltis strauji progresēja. Ja ap 6000. gadu p.m.ē., pēc dažu zinātnieku aprēķiniem, šeit bija tikai vairāki desmiti ciematu, kuru iedzīvotāji nodarbojās ar lauksaimniecību, tad pusotru tūkstoti gadu vēlāk praktiski visa Nīlas ielejas cilvēku populācija bija pārgājusi uz lauksaimniecību. Tālākā šīs civilizācijas attīstība loģiski noveda pie antīkas valsts veidošanās.
Ēģiptes vēstures klasifikācija
Ēģiptes vēsturisko periodu klasifikācijā pastāv dažādas pieejas. Vairums ēģiptologu izšķir vismaz četrus galvenos periodus, kuri bieži tiek dalīti arī atsevišķos apakšperiodos. Tie ir Arhaiskā (arī Agrā) Ēģipte un Vecā (arī Senā) valsts, Vidējā un Jaunā (arī Vēlā) valsts. Šīs daudzējādā ziņā samērā atšķirīgās valstis tomēr pārstāvēja vienu un to pašu civilizāciju.
Ja apskatām Ēģipti kā specifisku, patstāvīgu civilizāciju, organizētas valsts formā, tad tā rēķināma no apmēram 3000. gada p.m.ē., kad veidojās pirmā ķēniņvalsts, līdz 332. gadam p.m.ē., kad to iekaroja Maķedonijas Aleksandrs. Tas nozīmē, ka šī civilizācija spējusi pastāvēt gandrīz 2700 gadus. Daži vēsturnieki šīs civilizācijas pastāvēšanas ilgumu vērtē pat ap 3800 vai vēl vairāk gadu. Jāatzīmē, ka neviena cita civilizācija nav spējusi pastāvēt tik ilgstoši.
Vēsturnieku vidū ilgi pastāvēja visai plaši izplatīts uzskats, ka Ēģiptes valsts sākusi veidoties sakarā ar pārapdzīvotību Nīlas upes ielejā un brīvu zemju trūkumu. Nesenie pētījumi rāda, ka valsts veidošanās pirmsākumā Nīlas upes ieleja tomēr vēl nebija sevišķi blīvi apdzīvota. Tādēļ pārapdzīvotības faktors valsts veidošanā nebūs bijis tik izšķirošs.
Arhaiskais periods
Kā pirmās valstiskās formas arhaiskajā jeb pirmsvēsturiskajā (arī pirmsdinastiskajā) periodā parādījās nelielas valstiņas vai zemes — nomas, kā tās sauca senie grieķi. Nomas pārvaldīja vietējie valdnieki — nomarhi. Tādu visā Nīlas ielejā bijuši vairāki desmiti. Nomas pakāpeniski apvienojās nelielās valstiņās, bet pēdējās sāka veidot kaut ko līdzīgu federācijai. Ap 4. gadu tūkstoša beigām Nīlas ielejā bija izveidojušās divas šādas federācijas — Augšēģipte un Lejas Ēģipte. Tā, ap 3500. gadu p.m.ē. Augšēģiptē valdīja trīs karaļnami un tikai ap 3000. gadu p.m.ē. sākās vienotas Ēģiptes valsts konsolidācija, kuru pilnībā pabeidza Ēģiptes pirmais faraons Meness, kuram kā monarham pakļāvās visi Ēģiptes vietvalži — nomarhi.
Vienotas valsts struktūras veidošanās sakrīt ar irigācijas sākšanos un Nīlas ūdens plūsmas regulēšanas uzsākšanu. Pareizāk būtu teikt, ka irigācijas darbu organizēšanas nepieciešamība objektīvi izraisīja sabiedrības strukturēšanos, jo šī bija galvenā Ēģiptes valsts funkcija. Šīs sabiedrības un valsts organizatoriskā forma faktiski bija pakārtota ģeofiziskajiem vides apstākļiem un nodrošināja to izmantošanu sabiedrības kopīgajās interesēs.
Šajā laikā ēģiptieši izveidoja arī tirdzniecības floti un nostiprināja jūras tirdzniecību ar Vidusjūras austrumu piekrastes ostām. Ēģiptes kuģi veda kokmateriālus no Libānas, būvniecībā izmantojamu akmeni no Nūbijas tuksneša pa Nīlu.